ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Regulas Nr. 2658/87 preambulas astotajā apsvērumā (šīs pašas regulas preambulas devītajā apsvērumā slovēņu valodas versijā) noteikts: “tā kā ir svarīgi, lai [KN] un citas nomenklatūras, kas pilnīgi vai daļēji pamatojas uz to vai papildina to ar papildu nodalījumiem, visās dalībvalstīs piemērotu vienādi; tā kā jābūt iespējai noteikumus par to pieņemt Kopienas līmenī; tā kā turklāt Kopienas noteikumi, kas nodrošina Lēmumā 86/98/EOTK ietvertās [KN] vienādu piemērošanu, ir piemērojami izstrādājumiem, kuri ietilpst Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma darbības jomā [..].”
10

Bundesgesetz über die Einrichtung einer Kommunikationsbehörde Austria (“KommAustria”) (Federālais likums par Austrijas Komunikāciju pārvaldes “Austria” (“KommAustria”) izveidi, turpmāk tekstā – “KOG”) 34. pantā par Austrijas regulatīvās iestādes finansējumu ir paredzēts: “(1) [RTR] izmaksu, kas radušās 17. panta 2., 4. un 7. punktā norādīto uzdevumu izpildē saistībā ar “telekomunikāciju nozari”, finansējums tiek nodrošināts, pirmkārt, no līdzfinansējuma un, otrkārt, no federālā budžeta līdzekļiem. Subsīdiju no federālā budžeta, kuras ikgadējā summa ir EUR 2 miljoni, izmaksā [RTR] divās vienādās daļās attiecīgi 30. janvārī un 30. jūnijā. Pirms nākamā gada 30. aprīļa [RTR] iesniedz federālajam transporta, inovāciju un tehnoloģijas ministram ziņojumu par šo līdzekļu izmantojumu, kā arī gada pārskatu. Kopējais [RTR] izdevumu apmērs, uz kuru attiecas līdzfinansējums, nevar pārsniegt EUR 6 miljonus gadā. Attiecīgās summas samazinās vai palielinās, sākot no 2007. gada, atkarībā no 2005. gada patēriņa cenu indeksa, ko publicējis Austrijas Federālais statistikas birojs, izmaiņām vai to aizvietojošā iepriekšējā gada indeksa izmaiņām. (2) Līdzfinansējuma izcelsme ir “telekomunikāciju nozare”. “Telekomunikāciju nozare” ietver pakalpojumu sniedzējus, kuriem atbilstoši [Telekommunikationsgesetz 2003 (2003. gada Federālais likums par telekomunikācijām)] 15. pantam ir pienākums iesniegt deklarāciju, bet runa tomēr nav par piekļuves tīklam nodrošināšanu un saziņas pakalpojumu, kas paredzēti apraides izplatīšanai un papildu apraides pakalpojumiem, sniegšanu (līdzfinansējuma maksātāji). (3) Līdzfinansējums tiek noteikts un iekasēts, pamatojoties uz attiecību starp katra maksātāja apgrozījumu un kopējo apgrozījumu konkrētajā nozarē, aprēķināšanu balstot uz kopējo apgrozījumu valsts iekšienē saistībā ar telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu. [..] (13) Ja uzņēmums neizpilda vai nepareizi izpilda savu līdzfinansēšanas pienākumu, Telekom-Control-Kommission pieņem lēmumu par līdzfinansējuma maksājumiem. Tāpat arī pēc pieprasījuma lēmumā tiek konstatēta pārmaksa un atgādinājumi 12. punkta izpratnē.”
35

It īpaši Direktīvas 93/42 8. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums, konstatējot draudus pacientu, lietotāju un attiecīgos gadījumos arī citu cilvēku veselībai un/vai drošībai, – draudus, kas saistīti ar medicīnas ierīcēm, kuru atbilstība šai direktīvai ir sertificēta, – veikt visus atbilstīgos pagaidu pasākumus, lai šīs medicīnas ierīces izņemtu no tirdzniecības aprites vai aizliegtu, vai arī ierobežotu to laišanu tirgū vai ieviešanu. Šādos apstākļos attiecīgajai dalībvalstij saskaņā ar šo pašu tiesību normu ir nekavējoties jāpaziņo Komisijai par veiktajiem pasākumiem, precizējot iemeslus, kuru dēļ tie tika veikti. Saskaņā ar tā paša panta 2. punktu Komisijai savukārt ir pienākums pārbaudīt, vai šie pagaidu pasākumi ir pamatoti, un, ja tā ir, Komisija par to nekavējoties informē dalībvalsti, kas ir šos pasākumus ierosinājusi, kā arī pārējās dalībvalstis (skat. spriedumus, 2007. gada 14. jūnijs, Medipac‑Kazantzidis, C‑6/05, EU:C:2007:337, 46. punkts, un 2009. gada 19. novembris, Nordiska Dental, C‑288/08, EU:C:2009:718, 24. punkts).
40

Šajā gadījumā no Direktīvas 2007/23 preambulas 2. un 19. apsvēruma, kā arī no 1. panta 1. punkta izriet, ka tās galvenais mērķis ir atbrīvoties no kopienu tirdzniecības šķēršļiem, kas izriet no dalībvalstu to normatīvo un administratīvo normu atšķirībām, kurās regulēta tajās definēto pirotehnisko izstrādājumu laišana tirgū, un tātad nodrošināt minēto izstrādājumu brīvu apriti iekšējā tirgū, nodrošinot augstu cilvēku veselības aizsardzības un sabiedrības drošības, kā arī patērētāju un profesionālo lietotāju drošības līmeni.
4

Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktā ir noteikts: “Šajā direktīvā: 1. “Iepakojums” ir visi ražojumi, kas izgatavoti no jebkura veida materiāliem un ko izmanto, lai iepakotu, aizsargātu, pārkrautu, piegādātu vai noformētu preces, sākot ar izejvielām un beidzot ar pārstrādātām precēm, sākot ar ražotāju un beidzot ar lietotāju vai patērētāju. Arī “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, uzskatāmi par iepakojumu. “Iepakojums” ir tikai: a) tirdzniecības jeb primārais iepakojums, t.i., iepakojums, kas paredzēts, lai veidotu tirdzniecības vienības gala lietotājam vai patērētājam tirdzniecības vietā; b) grupas jeb sekundārais iepakojums, t.i., iepakojums, kas paredzēts noteikta daudzuma tirdzniecības vienību grupēšanai tirdzniecības vietā, ja tās šādā veidā pārdod gala lietotājam vai patērētājam vai ja iepakojums ir domāts tikai lai papildinātu skatlogus tirdzniecības vietā; tā noņemšana neietekmē produkta raksturlielumus; c) transporta jeb terciārais iepakojums, t.i., iepakojums, ko izmanto, lai atvieglotu vairāku tirdzniecības vienību vai grupas iepakojumu pārkraušanu un transportēšanu un izvairītos no bojājumiem, fiziski pārkraujot un transportējot. Transporta iepakojums neietver konteinerus, ko izmanto auto, dzelzceļa, jūras un avio pārvadājumiem. Iepakojuma definīcija pamatojas uz kritērijiem, kas norādīti turpmāk. Direktīvas I pielikumā uzskaitītie priekšmeti ļauj gūt priekšstatu par šo kritēriju piemērošanu. i) Priekšmetus uzskata par iepakojumu, ja tie atbilst iepriekš minētajai definīcijai, neskarot citas funkcijas, ko šis iepakojums vēl varētu pildīt, izņemot gadījumus, kad šis priekšmets ir produkta neatņemama daļa un tas vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un visas tā sastāvdaļas paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi. ii) Priekšmetus, kas projektēti un paredzēti piepildīšanai tirdzniecības vietā, kā arī vienreizlietojamus priekšmetus, ko piepilda tirdzniecības vietā vai kas projektēti un paredzēti piepildīšanai tirdzniecības vietā, uzskata par iepakojumu, ja tie pilda iepakojuma funkcijas. iii) Iepakojuma sastāvdaļas un palīgelementus, kas iekļauti iepakojumā, uzskata par tā iepakojuma daļu, kurā tie ir iekļauti. Palīgelementus, kas piekārti vai piestiprināti tieši produktam un pilda iepakojuma funkciju, uzskata par iepakojumu, izņemot gadījumus, kad tie ir minētā produkta neatņemama daļa un visas to sastāvdaļas paredzēts patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi. Komisija saskaņā ar 21. pantā minēto procedūru izvērtē un vajadzības gadījumā pārskata I pielikumā ietvertos piemērus, kas ilustrē iepakojuma definīciju. Pirmām kārtām to dara attiecībā uz šādiem priekšmetiem: CD un video kasešu apvalki, puķu podi, ar elastīgu materiālu aptītas tūbiņas un cilindri, pašlīmējošo etiķešu aizsargpapīrs un iesaiņojamais papīrs. [..]”
23

Šādos apstākļos Bundesfinanzgericht (Federālā finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai trīs personu apvienības, kuras sastāv no dažādiem vienas ģimenes locekļiem, kuras kā tādas patstāvīgi uzstājās attiecībās ar saviem piegādātājiem un valsts iestādēm un kurām, izņemot divus saimnieciskos līdzekļus, katrai ir savi ražošanas līdzekļi, taču kuras lielu daļu savu produktu pārdod, izmantojot kopīgu preču zīmi, ar tādas kapitālsabiedrības starpniecību, kuras daļas pieder šo personu apvienību biedriem, kā arī citiem ģimenes locekļiem, ir uzskatāmas par patstāvīgiem uzņēmumiem (nodokļu maksātājiem)? 2) Ja šīs trīs personu apvienības nav uzskatāmas par trim patstāvīgiem uzņēmumiem (nodokļu maksātājiem), vai par patstāvīgu uzņēmumu ir uzskatāma: a) kapitālsabiedrība, kas veic tirdzniecību, vai b) personu apvienība, kura sastāv no triju personu apvienību biedriem un kura pati tirgū neuzstājas ne attiecībās ar piegādātājiem, ne attiecībās ar klientiem, vai c) personu apvienība, kura sastāv no trim personu apvienībām un no kapitālsabiedrības, kura pati tirgū neuzstājas ne attiecībās ar piegādātājiem, ne attiecībās ar klientiem? 3) Ja šīs trīs personu apvienības nav uzskatāmas par trim patstāvīgiem uzņēmumiem (nodokļu maksātājiem), vai ir pieļaujama šā (nodokļu maksātāja) statusa atņemšana: a) ar atpakaļejošu spēku vai b) tikai attiecībā uz nākotni vai c) vispār nav pieļaujama situācijā, kad [nodokļu administrācija] šīs trīs personu apvienības sākotnēji pēc veiktajām nodokļu pārbaudēm ir atzinusi par patstāvīgiem uzņēmumiem (nodokļu maksātājiem)? 4) Ja šīs trīs personu apvienības ir uzskatāmas par trim patstāvīgiem uzņēmumiem (nodokļu maksātājiem), vai tās kā vīnkopji un tādējādi kā lauksaimnieki ir uzskatāmas par vienotas likmes lauksaimniekiem situācijā, kad uz katru no šīm personu apvienībām, kas saimnieciskā ziņā sadarbojas, gan attiecas vienotas likmes režīms lauksaimniekiem, taču uz kapitālsabiedrību, uz triju personu apvienību biedru veidotu patstāvīgu personu apvienību vai uz triju personu apvienību biedru un kapitālsabiedrības veidotu patstāvīgu personu apvienību saskaņā ar valsts tiesībām vienotas likmes režīms neattiecas uzņēmuma lieluma vai juridiskās formas dēļ? 5) Ja principā ir izslēgts, ka minētajām trijām personu apvienībām varēti tikt piemērots vienotas likmes režīms lauksaimniekiem, vai šī izslēgšana notiek: a) ar atpakaļejošu spēku vai b) tikai attiecībā uz nākotni vai c) vispār nav spēkā?”
41

No iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto valsts procesuālo tiesību normu alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs principā vairs nevar iesniegt alternatīvās aizsardzības pieteikumu, ja ir beidzies piecpadsmit darbdienu termiņš, skaitot no dienas, kad ir paziņots, ka viņa pieteikums par bēgļa statusa iegūšanu ir noraidīts.
100

No Tiesas judikatūras izriet, ka grozītās Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punktā, lasot to kopā ar Regulas Nr. 1386/2002 18. panta 3. punktu, ir paredzēts, ka, lai pieņemtu lēmumu par finanšu korekciju, Komisijai ir jāievēro trīs mēnešu termiņš, sākot no uzklausīšanas dienas (spriedumi, 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 95. un 102. punkts, kā arī 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, 95. un 102. punkts).
62

No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, pieņemot Regulu Nr. 1051/2009 tādējādi, ka tās pielikuma 2. punktā minētais transportlīdzeklis ar to ir klasificēts KN apakšpozīcijā 8701 90 90, nevis kādā no apakšpozīcijām no 8701 90 11 līdz 8701 90 39, kas atbilst šī transportlīdzekļa dzinēja jaudai, Komisija ir grozījusi pēdējo minēto apakšpozīciju piemērojamību, to samazinādama, un tātad ir pārsniegusi pilnvaras, kas tai ir piešķirtas ar Regulas Nr. 2658/87 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu, 2004. gada 4. marts, Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, 26. punkts).
9

Direktīva 2001/42 Francijas tiesībās tika transponēta ar vairākiem tiesību aktiem, proti, tostarp ar ordonnance no 2004‑489, du 3 juin 2004, portant transposition de la directive 2001/42/CE du Parlement européen et du Conseil du 27 juin 2001 relative à l’évaluation des incidences de certains plans et programmes sur l’environnement [2004. gada 3. jūnija Rīkojumu Nr. 2004‑489, ar ko tiek transponēta Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīva 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu] (2004. gada 5. jūnijaJORF, 9979. lpp.), ar diviem 2005. gada 27. maija dekrētiem, ar vienu no kuriem tika grozīts Vides kodekss (Dekrēts Nr. 2005‑613) un ar otru – grozīts Pilsētplānošanas kodekss (Dekrēts Nr. 2005‑608), kā arī ar loi no 2010‑788, du 12 juillet 2010, portant engagement national pour l’environnement [2010. gada 12. jūlija Likumu Nr. 2010‑788 par valsts saistībām attiecībā uz vidi] (2010. gada 13. jūlijaJORF, 12905. lpp.). Vides kodeksa L. 122‑4. līdz L. 122‑11. pants tika grozīti ar pēdējā minētā likuma 232. un 233. pantu.
13

Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija tajā ir konstatējusi, pirmkārt, ka Trame ir piedalījusies aplūkotā pārkāpuma Eiropas mēroga daļā laikposmā no 1997. gada 4. marta līdz 2000. gada 9. oktobrim, ir uzskatījusi, ka šī dalība laikposmā no 1997. gada 4. marta līdz 2000. gada 28. februārim ir attiekusies uz trīs stiepļu vijumiem, un ir konstatējusi Trame dalību pret konkurenci vērstās darbībās laikposmā no 2001. gada 30. augusta līdz 2002. gada 10. jūnijam, un, otrkārt, ir piemērojusi Trame nesamērīgu naudas sodu, lai to sodītu par dalību vienotajā pārkāpumā laikposmā no 1997. gada 4. marta līdz 2002. gada 19. septembrim.
16

Iesniedzējtiesa norāda, ka jautājums, kas jāatrisina šajā lietā, ir tāds, vai Tiesa ar šo papildu atsauci uz “apakškritērijiem” bija domājusi arī veidu, kādā norisinās piešķiršanas kritēriju novērtēšana, kas ir līdzīgs novērtēšanas noteikumiem. Līdz ar to nebūtu tik vienkārši noraidīt argumentāciju, ka, izmantojot jēdzienu “apakškritērijs”, Tiesa ir domājusi arī vērtēšanas metodi. Katra ziņā arī no 2008. gada 24. janvāra sprieduma Lianakis u.c. (C‑532/06, EU:C:2008:40) gluži skaidri neizriet, ka pati vērtēšanas metode arī ir jāpaziņo pretendentiem, un vēl jo mazāk – ka šī metode vienmēr ir jānosaka iepriekš. Katrā ziņā no tā esot iespējams secināt, ka jautājums minētajā lietā konkrēti neattiecās uz vērtēšanas metodes noteikšanu ex post un ka līdz ar to šim jautājumam nebija tāds pats tvērums kā jautājumam šajā lietā.
23

Savukārt Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Morburgas elektrostacijai, tā kā tai ir nominālā siltumspēja, kas pārsniedz 20 MW, ir piemērojams kvotu iegādes pienākums no brīža, kad tajā pirmo reizi notiek siltumnīcas efekta gāzu emisija saistībā ar tās darbību, neņemot vērā kurināmā galamērķi. Faktiski iekārtas darbība sākas no pirmajiem darbības izmēģinājumiem un pēc tam no brīža, kad iekārtā notiek siltumnīcas efekta gāzu emisija neatkarīgi no tās iemesla. Šāda norma izrietot no TEHG, kura 1. pielikuma 2. daļas 1. punktā ir paredzēts, ka ir jāņem vērā visas emisijas, kas izriet no sadedzināšanas. Vienlaikus tas atbilstot sadedzināšanas jēdzienam, kurš minēts Direktīvas 2003/87 3. panta t) apakšpunktā, kā arī emisijas monitoringa laika robežām, kas paredzētas Regulas Nr. 601/2012 20. panta 1. punktā.
8

Beļģijas Karalistes un Polijas Republikas Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas un krāpšanas un izvairīšanās no nodokļiem ienākumu un turības nodokļa jomā novēršanu un tās protokola, kas parakstīti 2001. gada 20. augustā Varšavā (turpmāk tekstā – “Beļģijas un Polijas konvencija”), 10. pantā ir paredzēts: “1. Dividendes, ko izmaksā sabiedrība, kas ir līgumslēdzējas valsts rezidente, citas līgumslēdzējas valsts rezidentam, ir apliekamas ar nodokļiem šajā otrajā valstī. 2. Šīs dividendes tomēr ir apliekamas ar nodokļiem arī līgumslēdzējā valstī, kurā sabiedrība, kas maksā dividendes, ir rezidente, un aplikšana ar nodokli notiek saskaņā ar minētās valsts tiesību aktiem, bet, ja dividenžu faktiskā saņēmēja ir otras līgumslēdzējas valsts rezidente, šādi noteikts nodoklis nedrīkst pārsniegt: a) 5 procentus no dividenžu bruto summas, ja faktiskais saņēmējs ir sabiedrība (kas nav līgumsabiedrība): — kurai tieši pieder vismaz 25 procenti no sabiedrības, kura izmaksā dividendes, kapitāldaļām vai — kurai tieši pieder vismaz 10 procenti no sabiedrības, kura izmaksā dividendes, kapitāldaļām, ja tās dalība kapitālā izpaužas kā ieguldījums vismaz EUR 500000 apmērā vai līdzvērtīga summa cita valūtā; b) 15 procenti no dividenžu bruto summas visos pārējos gadījumos. Šis punkts neattiecas uz sabiedrības aplikšanu ar nodokļiem par ienākumiem, kurus izmanto dividenžu izmaksai. 3. Šajā pantā izmantotais jēdziens “dividendes” apzīmē ienākumus no akcijām, akciju vai dalības sertifikātiem, ogļraktuvju daļām, dibinātāju kapitāla daļām vai citām tādām tiesībām piedalīties peļņas sadalē, kuras nav parādsaistības, kā arī ienākumus – pat procentu veidā piešķirtos –, uz kuriem atbilstoši tās valsts nodokļu tiesību aktiem, kuras rezidente ir parādniece sabiedrība, ir attiecināms tas pats nodokļu režīms kā uz ienākumiem no akcijām. [..]”
9

Saskaņā ar šīs pašas regulas 42. pantu “Procedūras prasības attiecībā uz importu no Bāzeles Konvencijas [par bīstamo atkritumu starptautisko pārvadājumu un to apglabāšanas kontroli, kura parakstīta 1989. gada 22. martā un Eiropas Ekonomikas kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 1993. gada 1. februāra Lēmumu 93/98/EEK (OV L 39, 1. lpp.)] līgumslēdzējas valsts vai no citām teritorijām krīzes vai kara situācijās”: “1. Ja atkritumi tiek importēti Kopienā apglabāšanas nolūkā no valstīm, kas ir Bāzeles Konvencijas puses, mutatis mutandis piemēro II sadaļas noteikumus ar pielāgojumiem un papildinājumiem, kas uzskaitīti 2. un 3. punktā. [..] 4. Sūtījumu var veikt tikai gadījumā, ja: a) paziņotājs ir saņēmis rakstisku piekrišanu no kompetentās nosūtīšanas iestādes, kompetentās galamērķa iestādes un, attiecīgajos gadījumos, no kompetentās tranzīta iestādes ārpus Kopienas un ja ir izpildīti paredzētie nosacījumi; b) ir noslēgts spēkā esošs līgums starp paziņotāju un saņēmēju, kā noteikts 4. panta 4. punkta otrajā daļā un 5. pantā; c) ir sniegta spēkā esoša finanšu garantija vai līdzvērtīgs nodrošinājums, kā noteikts 4. panta 5. punkta otrajā daļā un 6. pantā; d) ir nodrošināta apsaimniekošana videi drošā veidā, kā minēts 49. pantā. [..]”
20

Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka vispārīgā kārtība ir tāda, ka, nosakot importēto preču muitas vērtību, primāri ņemama vērā to darījuma vērtība. Taču, ja importēto preču darījuma vērtības vai darījuma patiesā priekšmeta pierādīšanai iesniegto dokumentu autentiskums citādi nav apšaubāms un nav neviena cita konkrēta iemesla neņemt vērā šo preču darījuma vērtību, muitas iestādēm esot kā minēto preču muitas vērtība jāpieņem apliecinātā šo preču darījuma vērtība, jo šāda prakse palīdzot izskaust patvaļīgu muitas vērtību izmantošanu, tādējādi rūpējoties par muitas sistēmas neitrālu darbību. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šī interpretācija izriet no Tiesas 2008. gada 28. februāra sprieduma Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128) 52.–60. punkta, tomēr ar atrunu, ka minētā sprieduma faktiskie lietas apstākļi manāmi atšķiras no šīs lietas apstākļiem un ka tajā netika izvērtēta Īstenošanas regulas 181.a pantā minēto šaubu iespējamā dibinātība.
2

Mantojuma nodokļa kodeksa 26.A panta “Galvenās dzīvesvietas atbrīvojums” 1. punktā ir paredzēts: “Dzīvesvieta vai zemesgabals, ko mantojumā ar pilnām īpašumtiesībām vai domājamā daļā saņem mirušā laulātais vai bērns, ir atbrīvoti no mantojuma nodokļa, ciktāl mantiniekam vai legatāram vai to laulātajam vai kādam no to nepilngadīgajiem bērniem nav pilnīgu īpašuma, lietojuma vai dzīvokļa tiesību attiecībā uz dzīvesvietu vai kādu dzīvesvietas daļu, kas apmierinātu viņa ģimenes vajadzības pēc mājokļa, vai pilnīgas īpašuma tiesības uz apbūvējamu zemesgabalu vai daļu no apbūvējama zemesgabala ar apbūves platību, kas apmierinātu viņu mājokļa vajadzības un atrastos tādas pašvaldības teritorijā, kurā ir vairāk nekā 3000 iedzīvotāju. Mājokļa vajadzības uzskata par apmierinātām, ja iepriekš minētās nekustamās mantas un pārējās mantotās nekustamās mantas kopplatība ir 70 m2, kurai pieskaitāmi 20 m2 par katru no pirmajiem diviem bērniem un 25 m2 par trešo un katru nākamo bērnu, kas atrodas saņēmēja aizgādībā. Atbrīvojuma saņēmēji ir Grieķijas un Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņi. Saņēmēju pastāvīgajai dzīvesvietai jābūt Grieķijā.”
49

Turklāt tāda pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretācija, saskaņā ar kuru Eiropas apcietināšanas orderim katrā ziņā ir jābūt balstītam uz valsts tiesas nolēmumu, kurš ir atšķirīgs no šī ordera un kurš attiecīgā gadījumā var būt valsts apcietināšanas ordera formā, izriet ne vien no šīs tiesību normas teksta, bet arī no tās konteksta un pamatlēmuma izvirzītajiem mērķiem, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāņem vērā, to interpretējot (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
43

Šādos apstākļos nav nepieciešams, kā to ir izdarījusi Apvienotās Karalistes valdība, atsaukties uz jēdzienu “apdrošināšanas starpniecība”, kas ir ietverts Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 9. decembra Direktīvas 2002/92/EK par apdrošināšanas starpniecību (OV 2003, L 9, 3. lpp.) 2. panta 3. punktā, nedz arī uz apdrošināšanas brokeru un apdrošināšanas aģentu darbību jēdzieniem, uz kuriem atsaucas Padomes 1976. gada 13. decembra Direktīvas 77/92/EEK par pasākumiem, lai veicinātu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvu īstenošanu apdrošināšanas aģentu un brokeru darbības jomā (ex ISIC Group 630), un jo īpaši par pārejas posma pasākumiem attiecībā uz šo darbības jomu (OV 1977, L 26, 14. lpp.), 2. panta 1. punktā, kuras ir tikušas aizstātas ar Direktīvu 2002/92. Kā savu secinājumu 46. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, šo direktīvu mērķis ir veicināt attiecīgo pakalpojumu brīvu sniegšanu Savienībā un tām ir no PVN direktīvas atšķirīgs mērķis. Attiecīgās definīcijas līdz ar to nevar izmantot, lai saistībā ar PVN direktīvu noteiktu no PVN atbrīvoto darījumu piemērošanas jomu.
32

Attiecībā uz to, ka ierīču uzskaitījumā, kas ietilpst to preču kategorijā, ko kvalificē kā termometrus un pirometrus, un kas ietilpst HS paskaidrojošo piezīmju par tās pozīciju 9025 B sadaļā, nav minētas tādas preces, kādas tiek aplūkotas pamatlietā, ir jāatzīmē, ka minētais uzskaitījums, kā izriet no paša šo piezīmju teksta un no šī sprieduma 28. punktā atgādinātās judikatūras, nekādā ziņā nav iecerēts kā izsmeļošs. Turklāt ir jāatgādina, ka tādas paskaidrojošas piezīmes – kā izriet no šī sprieduma 24. punkta – katrā ziņā nevar ierobežot KN pozīcijas piemērojamību, kas izriet no tās noteikumiem.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, 17. panta 3. punkta c) apakšpunkta iii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm attiecībā uz noteiktām ugunsdzēsēju, kuri pieņemti darbā valsts ugunsdzēsības dienestā, kategorijām nav atļauts atkāpties no visiem no šīs direktīvas tiesību normām izrietošajiem pienākumiem, tostarp no tās 2. panta, kurā it īpaši ir definēti jēdzieni “darba laiks” un “atpūtas laiks”.

(skat. 39. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)