ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69

Kad strīdīgā deklarācija tika paziņota Venecuēlas Bolivāra Republikai, tā apstiprināja tās saņemšanu un reaģēja divējādi. No vienas puses, tā formāli nodeva Savienībai lūgumus izsniegt zvejas atļaujas Gviānas ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā kuģiem, kas peld ar tās karogu, pievienojot šiem lūgumiem nolīgumus par pārstrādi Gviānā, kā tas pieprasīts šīs pašas deklarācijas 3. punktā, lasot to kopā ar Regulas Nr. 44/2012 VIII pielikuma zemsvītras piezīmi. No otras puses, šī valsts pauda bažas par iespējamu šīs deklarācijas apstrīdēšanu, pieprasot Padomei sīkāku informāciju par to, vai Parlamenta nolūks apšaubīt apstrīdētā lēmuma spēkā esamību var ietekmēt to kuģu zvejas darbības, kas peld ar tās karogu minētajā zonā.
20

Taču tā ir paudusi uzskatu, ka DEI nav vainojama par to, ka citiem saimnieciskās darbības subjektiem nav iespējams iegūt piekļuvi atlikušajām brūnogļu atradnēm, jo brūnogļu izmantošanas licenču piešķiršana ir atkarīga tikai un vienīgi no Grieķijas Republikas gribas. Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka minētajā tirgū DEI loma ir ierobežota ar to atradņu izmantošanu, uz kurām tai ir tiesības, jo Komisija nav apgalvojusi, ka attiecībā uz piekļuvi brūnoglēm DEI būtu ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli šīs izejvielas piegādes tirgū.
97

Turklāt ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas Komisijas noteikto naudas soda sākumsummu. Līdz ar to Tiesai, īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju, jānosaka naudas sods, kas uzliekams vienīgi YKK Stocko par pārkāpumiem, ko BWA sadarbības ietvaros tā ir veikusi neatkarīgi un pašai par to atbildot, EUR 3 491 000 apmērā, kas atbilst 10 % no tās apgrozījuma finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
37

Tomēr no šīs tiesību normas nevar izsecināt pienākumu piedāvāt gāzes virtuālu pārvades jaudu pretējā virzienā. It īpaši un kā to pamatoti savu secinājumu 40. punktā norādījis ģenerāladvokāts, no minētās tiesību normas izrietošais pienākums sniegt gan konstantus, gan atslēdzamus pakalpojumus nenozīmē, ka pārvades sistēmu operatoriem būtu pienākums sniegt jebkāda veida atslēdzamus pakalpojumus un jo īpaši virtuālu pārvades jaudu pretējā virzienā. Turklāt minētās regulas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais nediskriminācijas pienākums šiem operatoriem uzliek pienākumu nevis piedāvāt jaunus pakalpojumus, bet gan atturēties no jebkādas diskriminācijas, sniedzot savus pakalpojumus.
6

Saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu: “1. Dalībvalstis paredz atbilstīgu tiesisko aizsardzību pret jebkuru efektīvu tehnoloģisko pasākumu apiešanu, ko attiecīgā persona veic, apzinoties savu rīcību, vai ja tai ir jāapzinās sava rīcība. [..] 3. Šajā direktīvā vārdi “tehnoloģiski pasākumi” nozīmē jebkuru tehnoloģiju, ierīci vai komponentu, kurus parasti izmanto, lai nepieļautu vai ierobežotu tādas darbības ar darbiem vai citiem tiesību objektiem, ko nav atļāvis tiesību subjekts [īpašnieks], kuram ir likumā paredzētās autortiesības vai blakustiesības vai [Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 11. marta Direktīvas 96/9/EK par datubāzu tiesisko aizsardzību (OV L 77, 20. lpp.)] III nodaļā paredzētās sui generis tiesības. Tehnoloģiskus pasākumus uzskata par “efektīviem”, ja tiesību subjekts [īpašnieks] kontrolē aizsargātā darba vai citu tiesību objektu izmantošanu ar piekļuves kontroli vai aizsardzības procesu, piemēram, kodēšanu, trokšņu radīšanu vai citu darba vai cita tiesību objekta pārveidošanu, vai ar kopiju kontroles mehānismu, ar ko sasniedz aizsardzības mērķi. 4. Neatkarīgi no 1. punktā paredzētās tiesiskās aizsardzības, ja tiesību subjekti [īpašnieki] neveic brīvprātīgus pasākumus, tajā skaitā neslēdz nolīgumus tiesību subjektu [īpašnieku] un citu attiecīgo personu starpā, dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to, ka labuma guvējiem, kas gūst labumu no izņēmuma vai ierobežojuma, kurš paredzēts attiecīgo valstu tiesību aktos saskaņā ar 5. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 2. punkta c) apakšpunktu, 2. punkta d) apakšpunktu, 2. punkta e) apakšpunktu, 3. punkta a) apakšpunktu, 3. punkta b) apakšpunktu vai 3. punkta e) apakšpunktu, tiesību subjekti [īpašnieki] dara pieejamus līdzekļus labuma gūšanai no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, ciktāl vajadzīgs, lai gūtu labumu no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, un ja attiecīgajam labuma guvējam attiecīgais aizsargātais darbs vai tiesību objekts ir likumīgi pieejams. [..]”
23

Caixa ieskatā gan konkrētā darījuma atbrīvošana no PVN, gan tā aplikšana ar Likumā par vērtspapīru tirgu paredzēto īpašuma atsavināšanas nodokli esot pretrunā Sestajai direktīvai. Ar īpašuma atsavināšanas nodokli neesot jāapliek akcijas vai daļas sabiedrībās, kas to turētājam dod īpašumtiesības vai valdījuma tiesības uz nekustamo īpašumu vai tā daļu, ne arī šis darījums jāatbrīvo no PVN, it īpaši tādēļ, ka attiecīgā dalībvalsts neesot piemērojusi Sesto direktīvu, neievērojot tās 27. pantā noteikto procedūru, lai saņemtu nepieciešamo atļauju no Padomes ar mērķi novērst izvairīšanos no nodokļiem, kad nekustamais īpašums tiek atsavināts ar sabiedrību starpniecību.
12

Apstrīdētā lēmuma 34. apsvērumā, kas ir daļa no lēmuma 2. punkta “Faktu apraksts”, Komisija izklāsta atmaksāšanas nosacījumu grozījumu šādi: “Saistībā ar pārstrukturēšanas plānu Nīderlande ir iesniegusi grozījumus nolīgumā ar ING par garantētā 1. līmeņa vērtspapīru atmaksu. Saskaņā ar grozītajiem nosacījumiem ING var atpirkt līdz 50 % no 1. līmeņa pamatkapitāla par vērtspapīru emisijas cenu ([EUR] 10), kam pieskaitīti uzkrātie procenti attiecībā uz 8,5 % ikgadējo kuponu (apmēram [EUR] 253 miljoni), plus pirmstermiņa atmaksas soda nauda, ja ING akciju tirdzniecības cena pārsniedz [EUR] 10. Pirmstermiņa atmaksas soda nauda palielinās līdz ar ING akciju cenu. Lai aprēķinātu pirmstermiņa atmaksas prēmiju, akciju cenu pieaugums ir ierobežots ar [EUR] 12,45. Šajā līmenī soda nauda ir 13 % gadā. Pirmstermiņa atmaksas sods varētu sasniegt ne vairāk kā EUR 705 miljonus, pieņemot, ka [EUR] 5 miljardi tiek atmaksāti pēc 400 dienām no emisijas dienas. Turklāt soda naudas prēmijas minimālā summa ir [EUR] 340 miljoni, nodrošinot minimālo iekšējo peļņas normu Nīderlandei 15 %. Citiem vārdiem sakot, uzskatot, ka ING parasti būtu jāmaksā [EUR] 2,5 miljardi atmaksas prēmija, šis grozījums radītu papildu ieguvumus ING no [EUR] 1,79 līdz [EUR] 2,2 miljardiem atkarībā no ING akciju tirgus cenas [..].”
28

Tiesa minētajos spriedumos ir nospriedusi, ka, tā kā minētajā Regulas Nr. 3820/85 normā ir uzskaitītas noteiktas transportlīdzekļu kategorijas, kurām šo regulu nepiemēro, un tādējādi tā ir izņēmums no vispārējā režīma, to nevar interpretēt tā, ka tas pārsniedz to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu to interešu aizsardzību, kuras ar to ir paredzēts garantēt. Turklāt tajā ietverto izņēmumu tvērums ir jānosaka, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā British Gas, 12. punkts, un Mrozek un Jäger, 9. punkts; 1996. gada 21. marta spriedumu lietā C-39/95 Goupil, Recueil, I-1601. lpp., 8. punkts). Tiesa identiski ir spriedusi par Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajiem izņēmumiem (2005. gada 17. marta spriedums lietā C-128/04 Raemdonck un Raemdonck-Janssens, Krājums, I-2445. lpp., 19. punkts; 2011. gada 28. jūlija spriedums lietā C-554/09 Seeger, Krājums, I-7131. lpp., 33. punkts, kā arī 2013. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑317/12 Lundberg, 20. punkts).
—

Nintendo Co. Ltd, Nintendo of America Inc. un Nintendo of Europe GmbH, vārdā – M. Howe, QC, L. Lane, barrister, R. Black, C. Thomas un D. Nickless, solicitors, kā arī G. Mondini un G. Bonelli, avvocati,
30

Šā iemesla dēļ no patstāvīgās judikatūras izriet, ka, ja jautājumi ir vispārīgi vai hipotētiski vai tie neietilpst Tiesas kompetencē, kas noteikta LESD 267. pantā, tai ir jāsecina no visiem valsts tiesas iesniegtajiem elementiem, it īpaši no iesniedzējtiesas lēmuma pamatojuma, kādi Savienības tiesību elementi ir jāinterpretē, ņemot vērā strīdus priekšmetu (skat. it īpaši 2010. gada 11. marta spriedumu C-384/08 Attanasio Group, Krājums, I-2055. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādā aspektā vajadzības gadījumā Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 19. punkts; 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-243/09 Fuß, Krājums, I-9849. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑249/11 Byankov, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
2

Saskaņā ar 1992. gada ienākuma nodokļa kodeksa [code des impôts sur les revenus 1992] (turpmāk tekstā – “CIR 1992”) 34. panta 1.–3. punktu: “1. Pensijas, mūža rente un pabalsti, neņemot vērā personu, kam jāveic maksājums, to saņēmēju un noteikšanas un piešķiršanas noteikumus, ietver: [..] 3) ienākumus no pensijas uzkrājumiem, kas izveidoti atbilstoši 145/8. pantam. 2. Ienākumi no pensijas uzkrājumiem ietver: 1) uzkrājumus, kas tiek veikti kolektīvā vai individuālā uzkrājumu kontā; 2) pensijas, mūža renti, kapitālu un no apdrošināšanas uzkrājumiem atmaksājamās summas; [..] 3. Ar nodokli apliekamā 2. punkta 1) apakšpunktā paredzēto uzkrājumu summa ir vienāda ar kapitalizāciju pēc likmes 4,75 % gadā no visām uzkrājumu kontā iemaksātajām neto summām, kurām piemērojams nodokļu samazinājums. [..]”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA (turpmāk tekstā – “Portgás”) un Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (Lauksaimniecības, jūras lietu, vides un teritorijas labiekārtošanas ministrija; turpmāk tekstā – “Ministério”) par lēmumu, ar kuru tika uzdots atgūt šai sabiedrībai Eiropas Reģionālās attīstības fonda piešķirto finansiālo atbalstu, ar pamatojumu, ka, iegādājoties gāzes skaitītājus no kādas citas sabiedrības, Portgás nav ievērojusi Savienības tiesību normas, kas ir piemērojamas publiskā iepirkuma līgumu jomā.
27

Kā secinājumu 40. un 41. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, jēdziens “reglamentējošs akts, kas [..] nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” LESD 263. panta ceturtās daļas beigu daļas izpratnē, ir jāinterpretē, ņemot vērā šī noteikuma mērķi, kas, kā tas izriet no tā rašanās vēstures, ir novērst to, ka privātpersonai ir jāpārkāpj tiesības, lai tā varētu iegūt piekļuvi tiesai. Ja reglamentējošs akts tieši ietekmē fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli, bet nav vajadzības veikt īstenošanas pasākumus, pastāvētu risks, ka šī persona nesaņems efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja tai nebūtu tiesību celt tiešu prasību Savienības tiesā, lai apstrīdētu šī reglamentējošā akta tiesiskumu. Būtībā, ja nebūtu īstenošanas pasākumu, fiziska vai juridiska persona, lai arī attiecīgais akts ir to tieši skāris, varētu panākt šī tiesību akta pārbaudi tiesā, tikai pārkāpjot šajā aktā ietvertos noteikumus un atsaucoties uz šī akta noteikumu prettiesiskumu pret to ierosinātajos procesos valsts tiesās.
25

Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka attiecīgo prasību pamatlietā cēla patērētāju tiesību aizsardzības biedrība, lai tiktu aizliegti negodīgi līguma noteikumi, ko izmantojis pārdevējs. No minētā izriet, ka pamatlietā jautājums par to, ka nolēmums par teritoriālās jurisdikcijas neesamību, ko ir pieņēmusi tiesa, kas izskata tādu prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu pirmajā instancē kā pamatlietā, nekādi nevar tikt pārsūdzēts, ir saistīts ar tādas procesuālās kārtības efektivitāti, kas ir paredzēta, lai nodrošinātu, ka tiek aizsargātas attiecīgo personu no Savienības tiesībām izrietošās tiesības – šajā gadījumā tādas patērētāju tiesību aizsardzības biedrību tiesības rīkoties, lai tiktu izbeigta tādu negodīgo noteikumu lietošana kā tie, kas ir paredzēti tostarp Direktīvas 93/13 7. pantā, un tam ir jābūt “patērētāju un konkurentu interesēs”.
29

Turklāt, kā tas izriet no šī sprieduma 20. punktā atgādinātās Tiesas judikatūras, Direktīva 80/987 ar grozījumiem attiecas tikai uz darbinieku minimālo aizsardzību viņu darba devēja maksātnespējas gadījumā. Noteikumi attiecībā uz dalībvalstīm piešķirtajām tiesībām ierobežot to garantijas parāda to, ka ar Direktīvu 80/987 ar grozījumiem ieviestajā sistēmā tiek ņemts vērā šo valstu finansiālais stāvoklis un tiek veikti centieni saglabāt to garantijas iestāžu finansiālo stabilitāti.
9

Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/14/EK (OV L 149, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), 1. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts: “1. [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem. 2. Neskarot lielākas garantijas, ko var noteikt dalībvalstis, katra dalībvalsts pieprasa, lai šī apdrošināšana būtu obligāta vismaz attiecībā uz šādām summām: a) ja nodarīti miesas bojājumi – minimālā apdrošināšanas seguma summa EUR 1 000 000 katram cietušajam vai EUR 5 000 000 par prasījumu neatkarīgi no cietušo skaita; b) ja nodarīti zaudējumi īpašumam – EUR 1 000 000 par prasījumu neatkarīgi no cietušo skaita. Ja nepieciešams, lai pielāgotu dalībvalstīs noteiktās minimālās seguma summas atbilstīgi šajā punktā noteiktajām, dalībvalstis var noteikt ne vairāk kā piecu gadu pārejas laikposmu, sākot no Direktīvas [2005/14] īstenošanas dienas. Dalībvalstis, kas nosaka šādu pārejas periodu, par to informē Komisiju un norāda pārejas perioda garumu. Dalībvalstis paaugstina garantijas vismaz par pusi no šajā punktā noteiktajiem līmeņiem 30 mēnešu laikā pēc Direktīvas [2005/14] īstenošanas dienas.”
25

Minētā tiesa atzīst, ka strīds ir par pilnībā valsts iekšēju situāciju. Tomēr tā uzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C-28/95 Leur-Bloem, Recueil, I-4161. lpp., un 2010. gada 20. maija spriedums lietā C-352/08 Modehuis A. Zwijnenburg, Krājums, I-4303. lpp.) nolūkā izvairīties no turpmākām atšķirībām interpretācijā, normām vai jēdzieniem, kuri ir pārņemti no Savienības tiesībām, ir jāsniedz vienota interpretācija neatkarīgi no tā, vai tās attiecas uz pilnībā valsts iekšēju vai pārrobežu situāciju. Šajā lietā no AEntG 2007 likumdošanas vēstures izriet, ka jēdziens “minimālās algas likme”, uz kuru attiecas šis likums, valsts likumdevēja skatījumā ir jāinterpretē tādā pašā veidā, vai tas attiecas uz iekšēju situāciju, vai – uz situāciju saistībā ar Savienības tiesībām.
26

Šajos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [PVN] direktīvas 401. pants, lasot to kopā ar šīs direktīvas 135. panta 1. punkta i) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka PVN un valsts speciālā nodeva par azartspēlēm drīkst tikt iekasēti tikai alternatīvi, nevis kumulatīvi? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem tiek iekasēts gan PVN, gan arī speciālā nodeva par azartspēlēm, vai tā rezultātā nerodas situācija, ka PVN netiek iekasēts vai speciālā nodeva netiek iekasēta, vai arī lēmums par to, kurš no abiem nodokļiem nedrīkst tikt iekasēts, ir atkarīgs no valsts tiesībām? 3) Vai [PVN] direktīvas 1. panta 2. punkta pirmais teikums un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesību norma vai prakse, saskaņā ar kuru, pārvaldot spēļu automātus, [..] attiecīgā automāta kases saturs (“elektroniski uzskaitītie naudas līdzekļi kasē”) tiek ņemts par pamatu nodokļa bāzei pēc tam, kad ir beidzies konkrēts laikposms? 4) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša: kā tā vietā ir jānosaka nodokļa bāze? 5) Vai [PVN] direktīvas 1. panta 2. punkta pirmais teikums un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums PVN iekasēšanai ir tas, ka uzņēmējs var novirzīt PVN uz pakalpojuma saņēmēju? Ko šādā gadījumā nozīmē novirzāmība? Vai novirzāmībai it īpaši ir raksturīga attiecīgi augstākas cenas par preci vai pakalpojumu juridiskā pieļaujamība? 6) Ja nosacījums PVN iekasēšanai ir piektajā jautājumā minētā augstākas cena juridiskā pieļaujamība: vai [PVN] direktīvas 1. panta 2. punkta pirmais teikums un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka noteikumi, kas ierobežo atlīdzību par precēm vai pakalpojumiem, kuri ir apliekami ar PVN, saskaņā ar Savienības tiesībām ir jāpiemēro tā, lai noteiktā atlīdzība nozīmētu, ka PVN ir nevis ietverts tajā, bet gan pieskaitīts tai, pat ja atbilstoši formulējumam atlīdzību regulējošās valsts tiesību normās šī pēdējā minētā iespēja nav skaidri paredzēta? 7) Ja atbilde uz piekto jautājumu ir apstiprinoša, uz sesto jautājumu – noliedzoša un uz trešo jautājumu – noliedzoša: vai šajā gadījumā PVN nav jāiekasē no visiem ieņēmumiem no spēļu automātiem vai tikai no to daļas, saistībā ar kuru novirzīšana nav iespējama, un kā šī daļa ir nosakāma – piemēram, ņemot vērā ieņēmumus no azartspēles, kurā likme nevarētu tikt paaugstināta, vai arī ņemot vērā ieņēmumus no spēles, kurā kases saturs stundā nevarētu tikt palielināts? 8) Vai [PVN] direktīvas 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums par nesaskaņotu nodevu, saskaņā ar kuru maksājamais PVN tiek ieskaitīts tieši ar minēto nodevu? 9) Ja atbilde uz astoto jautājumu ir apstiprinoša: vai PVN ieskaitīšana ar valsts nodevu, kas nav saskaņota un ko uzliek uzņēmējiem, rada situāciju, ka PVN nevar tikt iekasēts no to konkurentiem, kuriem ir jāmaksā nevis šī, bet gan cita speciālā nodeva un attiecībā uz kuriem šāda ieskaitīšana nav paredzēta?”
15

Tomēr 2002. gada 19. novembra paziņojumā par labojumu nodokļu administrācija uzskatīja, ka GIMLE ir saņēmusi ar nodokli apliekamus ienākumus saistībā ar aktīvu vērtības pieaugumu, kas gūts, nopērkot pamatlietā aplūkotās akcijas, proti, “izlietojot naudas līdzekļus un tos aizstājot ar akcijām, kuru patiesā vērtība ir augstāka par samaksāto cenu”. To izdarījusi, šī administrācija prezumēja, ka akciju patiesā vērtība to iegādes brīdī 1998. gada 27. novembrī atbilda nevis to iegādes cenai (SEK 100 gabalā), bet gan to tālākpārdošanas cenai 1999. gada 4. janvārī (SEK 340 000 gabalā). Tādēļ aktīvu vērtības pieaugumu BEF 74 776 696 (EUR 1 853 668) apmērā minētā administrācija aplika ar ienākumu nodokli.
28

Viens no galvenajiem Savienības tiesību normu mērķiem publisko iepirkumu jomā ir nodrošināt pakalpojumu sniegšanas brīvību un netraucētu konkurenci visās dalībvalstīs. Šī dubultā mērķa izpildei Savienības tiesībās it īpaši tiek izmantots vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz pretendentiem un no tā izrietošais pienākums nodrošināt pārskatāmību.
13

Jautājums, par kuru radās strīds šajā tiesā, bija par to, vai Commissioners ir tiesības prasības par zaudējumu atlīdzību (“claim for damages”) ietvaros pieprasīt tādiem nerezidentiem kā Sunico atlīdzināt zaudējumus, kas atbilst PVN summai, ko šā nodokļa maksātājs nav samaksājis Apvienotajā Karalistē, ņemot vērā, ka šie nerezidenti Commissioners ieskatā ir piedalījušies “organizētā grupā īstenotā krāpšanā” (“tortious conspiracy to defraud”) Anglijas tiesību izpratnē. Konkrētāk – Commissioners apgalvo, ka minētie nerezidenti Apvienotās Karalistes teritorijā ir atzīstami par vainīgiem PVN jomā īstenotā “karuseļveida” krāpšanā. Commissioners ir arī norādījuši, ka šie paši nerezidenti, nebūdami PVN maksātāji Apvienotajā Karalistē, ir bijuši faktiskie to summu saņēmēji, kas tika iegūtas ar šī izvairīšanās no nodokļu maksāšanas mehānisma palīdzību.
7

Atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 6. pantam ar nosaukumu “Periodu summēšana”: “Ja šajā regulā nav noteikts citādi, tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti nosaka, ka: — tiesību uz pabalstu iegūšana, paturēšana, ilgums vai atgūšana, — tiesību aktu piemērošanas joma vai — piekļuve obligātajai apdrošināšanai, fakultatīvi turpināmajai apdrošināšanai vai brīvprātīgajai apdrošināšanai vai atbrīvojums no tām ir atkarīgs no apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodu izpildes, atbilstoši nepieciešamībai ņem vērā apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodus, kas izpildīti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem, tā, it kā tie būtu periodi, kas izpildīti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro.”
13

Kā izriet no Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvas 4. panta 1. punkta un tās preambulas 41. un 83. apsvēruma, lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, dalībvalstīm ir tiesības paredzēt attiecībā uz to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas un, zināmos gadījumos, atšķirīgos nosacījumus jomās, uz kurām attiecas šī direktīva, ja šādas normas ir saderīgas ar Savienības tiesībām, un it īpaši ar to vispārējiem principiem.
42

Šajā ziņā ir skaidrs, ka Direktīvas 85/384 mērķis nav regulēt nosacījumus attiecībā uz piekļuvi arhitekta profesijai, ne arī noteikt to darbību veidu, ko veic šīs profesijas pārstāvji. Faktiski no šīs direktīvas preambulas devītā apsvēruma izriet, ka tās 1. panta 2. punktā nav sniegta juridiska definīcija darbībām arhitektūras jomā. Līdz ar to darbības, kas attiecas uz šo jomu, ir jādefinē uzņemošās dalībvalsts tiesību aktos (iepriekš minētais rīkojums lietā Mosconi un Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia, 45. punkts).
36

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas formulējums vienā no valodu versijām nevar būt šīs normas vienīgais interpretācijas pamats un tam šajā ziņā nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar citām valodu versijām. Šāda pieeja nebūtu saderīga ar Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasību (skat. 1998. gada 12. novembra spriedumu lietā C-149/97 Institute of the Motor Industry, Recueil, I-7053. lpp., 16. punkts, un 2008. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C-187/07 Endendijk, Krājums, I-2115. lpp., 23. punkts).
43

Iesniedzējtiesa, ņemot vērā tai iesniegtos pierādījumus, jautā, vai attiecīgajām Apvienotās Karalistes iestādēm ir likumīgas tiesības saskaņā ar 2011. gada 2. decembra rīkojumu noteikt pasākumus, it īpaši pirms šī rīkojuma izpildāmības pasludināšanas. Ja šie pasākumi var tikt noteikti tikai tādējādi, ka Anglijas tiesas veic pagaidu aizsardzības pasākumus saskaņā ar Regulas 20. pantu, tad tas nozīmētu, ka svarīgus lēmumus par S. C. aizsardzību uz ilgu laiku un saistībā ar S. C. piespiedu ievietošanu kritiskā brīdī varētu pieņemt tiesa, kurai nav jurisdikcijas vietā, kur atrodas S. C. pastāvīgā dzīvesvieta. Šāda situācija būtu pretrunā vienam no Regulas pamatmērķiem.