ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tā kā pirotehnisks izstrādājums ir pirmreizēji piedāvāts Savienības tirgū, tas ir, vienā no dalībvalstīm, ievērojot Direktīvas 2007/23 par pirotehnisko izstrādājumu laišanu tirgū prasības, citas dalībvalstis būtībā vairs nevar likt šķēršļus tā tirgošanai un izplatīšanai savā teritorijā, papildus šīm prasībām īpaši nosakot prasību ievērot pienākumus vai izpildīt papildu formalitātes, kas nav paredzētas šajā direktīvā. Nevar būt runas par konkrēta izstrādājuma laišanu tirgū minētās direktīvas 2. panta 2. punkta izpratnē, ja minētais izstrādājums nevar būt brīvā apritē visā Savienības tirgū.

No Direktīvas 2007/23 preambulas 2. un 19. apsvēruma, kā arī no 1. panta 1. punkta izriet, ka tās galvenais mērķis ir atbrīvoties no kopienu tirdzniecības šķēršļiem, kas izriet no dalībvalstu to normatīvo un administratīvo normu atšķirībām, kurās regulēta tajās definēto pirotehnisko izstrādājumu laišana tirgū, un tātad nodrošināt minēto izstrādājumu brīvu apriti iekšējā tirgū, nodrošinot augstu cilvēku veselības aizsardzības un sabiedrības drošības, kā arī patērētāju un profesionālo lietotāju drošības līmeni.

Tādējādi, lai tos laistu tirgū, piemērojot šīs direktīvas 5. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, interpretētus tās preambulas 16. un 19. apsvēruma gaismā, dalībvalstis uzņemas pildīt minētās direktīvas I pielikumā norādītās būtiskās prasības attiecībā uz pirotehniskajiem izstrādājumiem ar CE marķējumu. No minētā izriet, ka pirotehniskiem izstrādājumiem ar CE marķējumu, kas apliecina to atbilstību būtiskām Direktīvas 2007/23 prasībām, būtībā ir jābūt apritē visā Savienībā bez šķēršļiem vai ierobežojumiem, sākot no to pirmreizējās piedāvāšanas dalībvalsts tirgū, ievērojot pasākumus, kas dalībvalstīm ir jāveic sabiedrības drošības vai drošuma, vai sabiedriskās kārtības, vai vides aizsardzības apsvērumu dēļ, piemērojot minētās direktīvas 6. panta 2. punktu vai pagaidām – atbilstoši tirgus uzraudzībai –, piemērojot šīs pašas direktīvas 14. panta 6. punktu un ievērojot tās 16. panta normas. Tādējādi Direktīvas 2007/23 6. panta 1. punkts nevar tikt interpretēts kā tāds, kas garantē tikai pirmreizējo piedāvāšanu pirotehnisku izstrādājumu tirgū atbilstoši šīs direktīvas prasībām, neraugoties uz tās 2. panta 2. punktā sniegto definīciju.

Šajā ziņā valsts tiesiskais regulējums, kurā, pirmkārt, pirotehnisku izstrādājumu piekļuve valsts tirgum tiek pakļauta formalitātēm, kas vispirms tiek pievienotas dažādajām Direktīvā 2007/23 noteiktajām prasībām un it īpaši atbilstības novērtēšanas procedūrai, kurai minētie izstrādājumi ir obligāti jāpakļauj, lai tos laistu tirgū, un turklāt, par ko var tikt iekasēta kancelejas nodeva un, otrkārt,valsts iestādei ir piešķirtas pilnvaras ierobežot vai papildināt un tātad – sistemātiski pārbaudīt pirotehniska izstrādājuma ražotāja sagatavotās lietošanas pamācības, tostarp a posteriori, ir Direktīvas 2007/23 6. panta 1. punktā garantētās pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites šķērslis.

(skat. 36., 40., 42., 44., 45., 49.–51., 61. un 62. punktu)
Tā kā prasības atcelt tiesību aktu – kas celta par 2011. gadā pieņemtu Komisijas lēmumu attiecībā uz finanšu atbalsta, kurš 2001. un 2003. gadā ir ticis piešķirts no Kohēzijas fonda, samazināšanu – ietvaros procedūra par finanšu korekciju tika uzsākta tikai pēc tam, kad bija stājusies spēkā Regula Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu, un lietas dalībnieku uzklausīšana notika gandrīz trīsarpus gadus pēc minētās regulas 100. panta piemērošanas datuma, tad Vispārējā tiesa piemēroja Regulas Nr. 1083/2006 100. panta 5. punktu, nepārkāpjot Savienības tiesības.

No minētās regulas 108. panta izriet, ka tās 100. pants, kurā Komisijai ir noteikts pienākums pieņemt lēmumu par finanšu korekciju sešu mēnešu laikā pēc uzklausīšanas, ir piemērojams sākot ar 2007. gada 1. janvāri, tostarp programmām, kas ir tikušas apstiprinātas pirms šī datuma, bet vēl ir spēkā.

Šajā ziņā minētās regulas 108. panta otrās daļas formulējums neatstāj nekādas šaubas attiecībā uz tā nozīmi un piemērošanas jomu. Tādējādi saskaņā ar tā pirmo daļu šajā pantā uzskaitītās normas ir piemērojamas sākot no 2006. gada 1. augusta vienīgi attiecībā uz programmām laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam. Turpretim atbilstoši minētā panta otrajai daļai, nesniedzot nekādus citus precizējumus un tāpēc ļoti vispārīgi runājot, pārējos noteikumus piemēro no 2007. gada 1. janvāra.

Pārējie noteikumi Regulas Nr. 1083/2006 108. panta otrās daļas otrā teikuma izpratnē ietver šīs regulas 100. pantu, kurš kā tāds ir piemērojams no 2007. gada 1. janvāra.

Šāda minētā 100. panta ar nosaukumu “Procedūra” piemērošana ir pamatota vēl jo vairāk tāpēc, ka tā atbilst principam, saskaņā ar kuru procesuālās normas ir piemērojamas nekavējoties.

Turklāt Regulas Nr. 1083/2006 105. panta 1. punkta mērķis ir noteikt pārejas režīmu attiecībā uz struktūrfondiem, kas tika apstiprināti, pamatojoties uz Savienības tiesisko regulējumu, kas bija spēkā līdz 2006. gada 31. decembrim, bet kas pastāvēja vēl pēc šī datuma un tika slēgti tikai vēlāk.

Līdz ar to paredzētais pārejas režīms attiecas uz šajā ziņā piemērojamām materiālo tiesību normām, kā tas turklāt izriet no vārdu “atbalsts” un “projekts” izmantošanas minētajā 105. pantā, kā arī no šī panta 2. un 3. punkta satura, nevis uz procesuāla rakstura normām, uz kurām attiecas iepriekš minētais pamatprincips.

Rezultātā minētā pārejas norma, kas ir atgādināta Regulas Nr. 1083/2006 105. pantā, nav piemērojama attiecībā uz procesuālo termiņu, kāds Komisijai ir jāievēro, pieņemot lēmumu par finanšu korekciju saskaņā ar šo regulu.

(sal. ar 89.–96. un 98. punktu)
Protams, elektroniska datu bāze ļauj iegūt visu tajā ietverto informāciju. Tomēr iespēja, ka dokumentu izveido no šādas bāzes, neļauj secināt, ka šis dokuments ir jākvalificē kā pastāvošs Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem izpratnē. Faktiski tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem attiecas tikai uz tiem dokumentiem, kuri pastāv un ir attiecīgās iestādes rīcībā, un uz Regulu Nr. 1049/2001 nevar atsaukties, lai noteiktu pienākumu iestādei izveidot nepastāvošu dokumentu. No tā izriet, ka Regula Nr. 1049/2001 neattiecas uz piekļuves pieteikumu, kura dēļ attiecīgajai iestādei būtu jāizveido jauns dokuments arī tad, ja tā pamatā būtu informācija, kas atrodama jau eksistējošos un tās rīcībā esošos dokumentos.

Attiecībā uz statiska rakstura dokumentiem, it īpaši papīra vai vienkāršas elektroniskas datnes veidā, pietiek pārbaudīt datu nesēju un tā satura pastāvēšanu, lai noteiktu, vai dokuments pastāv. Savukārt elektronisko datubāzu dinamiskais raksturs nekādi nav salīdzināms ar šādu rīcības veidu, jo dokuments, kuru ļoti vienkārši var izveidot no esošās informācijas datubāzē, ne vienmēr ir pastāvošs dokuments šī jēdziena tiešajā nozīmē. Līdz ar to attiecībā uz elektroniskām datubāzēm ir jānošķir pastāvošs dokuments no jauna dokumenta, pamatojoties uz šo datubāzu tehniskās specifikācijas kritēriju un atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 mērķim, kurš ir, kā tas izriet no tās preambulas 4. apsvēruma un 1. panta a) apakšpunkta, nodrošināt iespējami plašāku piekļuvi dokumentiem.

Šādos apstākļos par pastāvošu dokumentu ir jāatzīst jebkāda informācija, kura var tikt iegūta no elektroniskas datubāzes, veicot tās ikdienas izmantošanu ar iepriekš saprogrammētu meklēšanas rīku palīdzību, pat ja šī informācija vēl nav tikusi afišēta šādā formā vai ja iestādes darbinieki to vēl nekad nav meklējuši. No tā izriet, ka, lai izpildītu Regulas Nr. 1049/2001 prasības, iestādēm ir jāvar izveidot dokumentu no datubāzē ietvertās informācijas, izmantojot pastāvošus meklēšanas rīkus. Savukārt dokuments ir jāuzskata par jaunu un nevis par pastāvošu, ja tā ir informācija, kuras iegūšanai no datubāzes ir nepieciešams būtisks ieguldījums. No tā izriet, ka jebkāda informācija, kuras iegūšanai ir jāgroza vai nu elektroniskās datubāzes organizēšana, vai pašreiz rīcībā esošie meklēšanas rīki informācijas iegūšanai, ir jākvalificē kā jauns dokuments.

(skat. 30., 31., 33.–35. un 37.–40. punktu)
Gadījumā, kad nodokļa maksātājs ražošanas līdzekli lieto gan uzņēmējdarbībai, gan privātām vajadzībām, tas saistībā ar PVN var izvēlēties, vai pilnībā iekļaut šo preci sava uzņēmuma kapitālā, vai arī to pilnībā saglabāt savā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tiktāl, ciktāl to faktiski lieto uzņēmējdarbībai.

Lēmuma 2004/817 1. pants, ar ko Vācijai tiek atļauts piemērot pasākumu, ar ko atkāpjas no Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta, pasākumu, ar ko no tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atskaitīšanu izslēdz ar to apliekamos izdevumus saistībā ar precēm un pakalpojumiem, ja to izmantošana nodokļa maksātāja vai tā personāla personiskām vajadzībām vai, vispārīgāk sakot, ar uzņēmējdarbību nesaistītām vajadzībām, ir lielāka par 90 % no kopējās izmantošanas, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kurā uzņēmums iegādājas preces vai pakalpojumus, ko tas vairāk nekā 90 % apmērā izmantot ar saimniecisko darbību nesaistītām darbībām, uz kurām neattiecas PVN piemērošanas joma.

Proti, ja uzņēmums izmanto preci gan saimnieciskām darbībām, gan ar saimniecisko darbību nesaistītām darbībām, Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā ir paredzētas vienīgi tiesības atskaitīt priekšnodokli. Pasākumiem, kas dalībvalstīm ir jāpieņem šajā sakarā, ir jāatbilst nodokļu neitralitātes principam, uz kuru ir balstīta kopējā PVN sistēma Atbilstoši šim nodokļu neitralitātes principam atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību Taču atskaitīšanas tiesību nepiemērošana uzņēmējdarbības precēm, kas mazāk nekā 10 % apmērā tiek izmantotas saimnieciskā darbībā, šai prasībai neatbilst.

(sal. ar 34.–36. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑471/15

Sjelle Autogenbrug I/S

pret

Skatteministeriet

(Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis – Direktīva 2006/112/EK – Īpašs peļņas daļas aplikšanas ar nodokli režīms – Jēdziens “lietotas preces” – No nolietotiem transportlīdzekļiem demontētu detaļu pārdošana

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2017. gada 18. janvāra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Īpaši režīmi – Īpašs peļņas daļas aplikšanas ar nodokli režīms – Jēdziens “lietotas preces” – Lietotas detaļas, kas demontētas no nolietotiem transportlīdzekļiem un ko pārdod kā rezerves daļas – Minēto detaļu piegāde, ko veic tirgotājs, kas ir nodokļa maksātājs – Ietveršana

(Padomes Direktīvas 2006/112 preambulas 51. apsvērums un 311. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, 314. panta a) punkts un 315. pants)

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 311. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka lietotas detaļas, kuras ir demontētas no nolietotiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, ko transportlīdzekļu pārstrādes uzņēmums ir iegādājies no privātpersonas, un kuras ir paredzēts pārdot kā rezerves daļas, ir “lietotas preces” šīs tiesību normas izpratnē, līdz ar to šādu detaļu piegādei, kuru ir veicis tirgotājs, kas ir nodokļa maksātājs, ir piemērojams peļņas daļas režīms.

Šajā ziņā, runājot par peļņas daļas režīmu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2006/112 315. panta otrās daļas noteikumiem, tirgotāja, kas ir nodokļa maksātājs, peļņas daļa ir vienāda ar starpību starp pārdošanas cenu, kuru tirgotājs, kas ir nodokļa maksātājs, prasa par preci, un iepirkuma cenu.

Šī režīma nepiemērošana rezerves daļām, kas ir demontētas no nolietotiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kuri ir nopirkti no privātpersonām, esot pretrunā īpašā peļņas daļas režīma mērķim, kas, kā tas izriet no Direktīvas 2006/112 preambulas 51. apsvēruma, ir izvairīties no nodokļu dubultās uzlikšanas un konkurences izkropļojumiem attiecībā uz nodokļa maksātājiem lietotu preču jomā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2004. gada 1. aprīlis, Stenholmen, C‑320/02, EU:C:2004:213, 25. punkts; 2005. gada 8. decembris, Jyske Finans, C‑280/04, EU:C:2005:753, 37. punkts, kā arī 2011. gada 3. marts, Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, 47. punkts).

PVN iekasēšana par šādu rezerves daļu piegādes darījumiem, kurus ir veicis tirgotājs, kas ir nodokļa maksātājs, izraisītu nodokļu dubulto uzlikšanu, ciktāl, pirmkārt, minēto daļu pārdošanas cenā noteikti jau ir ņemts vērā PVN, kas ir samaksāts kā priekšnodoklis brīdī, kad transportlīdzekli ir iegādājusies persona, uz kuru attiecas Direktīvas 2006/112 314. panta a) punkts, un, otrkārt, ne šī persona, ne tirgotājs, kas ir nodokļa maksātājs, nevarēja atskaitīt šo summu (skat. spriedumu, 2011. gada 3. marts, Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

(skat. 38.–40. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sen nodibinātas tirdzniecības attiecības ir jākvalificē par “preču pārdošanas līgumu”, ja aplūkojamā līguma raksturojošās saistības ir preces piegāde, vai par “pakalpojumu sniegšanas līgumu”, ja šīs saistības ir pakalpojumu sniegšana, un tas ir jānosaka iesniedzējtiesai.

Pirmajā no šiem gadījumiem par preču pārdošanas līgumu var kvalificēt sen nodibinātas tirdzniecības attiecības starp diviem uzņēmējiem, ja šīs attiecības izpaužas kā vienošanās, kas seko viena otrai, un to priekšmets ir preču piegāde un pārvietošana. Savukārt šāda kvalifikācija neatbilst tāda tipiska izplatīšanas līguma sistēmai, ko raksturo ietvarlīgums, kura priekšmets ir saistības starp diviem uzņēmējiem nākotnē par piegādes un pieprasījuma nodrošināšanas pienākumu.

Otrajā no šiem gadījumiem attiecībā uz kvalificēšanu par pakalpojumu sniegšanas līgumu jēdziens “pakalpojumi” minētās tiesību normas izpratnē katrā ziņā nozīmē vismaz to, ka puse, kas tos sniedz, veic konkrētu darbību, saņemot par to atlīdzību. Saistībā ar pirmo šajā definīcijā ietverto kritēriju, proti, darbības esamību, šis kritērijs tāda līguma kontekstā, kura mērķis ir vienas puses preču izplatīšana, ko veic otra puse, atbilst tipiskam vienas puses sniegtam pakalpojumam, kura, nodrošinādama šādu izplatīšanu, piedalās attiecīgo preču izplatīšanas veicināšanā, pateicoties it īpaši apstāklim, kas ir jākonstatē iesniedzējtiesai, ka izplatītājs spēj klientiem piedāvāt pakalpojumus un priekšrocības, ko nespēj parasts pārdevējs, un tādējādi, labvēlīgi ietekmējot piegādātāja preces, iegūt lielāku vietējā tirgus daļu. Attiecībā uz atlīdzības par darbību kritēriju ar to nav šaurā nozīmē jāsaprot naudas summas pārskaitījums. Šajā ziņā it īpaši ir jāņem vērā tas, ka izplatīšanas līgums parasti ir balstīts uz piegādātāja izvēlētiem izplatītājiem, kas izplatītājiem var piešķirt konkurences priekšrocību, jo tie būs vienīgie, kam ir tiesības noteiktā teritorijā tirgot piegādātāja preces, vai vismaz šāda veida tiesības tiks piešķirtas ierobežotam skaitam koncesionāru. Turklāt izplatīšanas līgumā izplatītājiem bieži ir arī paredzēta palīdzība piekļūt reklāmas materiāliem, zinību nodošana ar atbilstošu apmācību vai pat atvieglota maksāšanas kārtība. Šo elementu esamība ir jāizvērtē tiesai, kas skata lietu pēc būtības.

(sal. ar 35, 37.–41., 44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Direktīvu 2009/162 (PVN Direktīva), 18. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka nodokļa maksātājs, izbeidzot saimniecisko darbību, par kuru uzliek nodokli, patur preces, ja pievienotās vērtības nodoklis par šīm precēm ir kļuvis atskaitāms līdz ar to iegādi, var tikt uzskatīts par tādu preču piegādi par atlīdzību, kurai tiek uzlikts nodoklis, ja ir beidzies Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2009/162, 187. pantā paredzētais koriģēšanas laikposms.

Vispirms no PVN direktīvas 18. panta c) punkta izriet, ka tas, ka nodokļa maksātājs, izbeidzot savu saimniecisko darbību, par kuru uzliek nodokli, patur preces, var tikt uzskatīts par preču piegādi par atlīdzību, ja PVN par šīm precēm ir kļuvis pilnīgi vai daļēji atskaitāms līdz ar to iegādi. Turpinājumā, runājot par minētās tiesību normas piemērošanu, tajā nav ietverta atsauce uz PVN direktīvas 184.–192. pantā paredzētajām tiesību normām par atskaitījuma koriģēšanu atšķirībā no šīs direktīvas 168.a panta 1. punkta otrās daļas, kurā attiecībā uz nodokļa piemērošanu par nekustamā īpašuma privātu izmantošanu atbilstoši minētās direktīvas 26. pantam atsauce uz šīm tiesību normām ir ietverta Visbeidzot atskaitījumu koriģēšana, kura tiek veikta jo īpaši, ja PVN apmēra noteikšanai vērā ņemamo apstākļu izmaiņas ir notikušas pēc PVN deklarācijas iesniegšanas, un kuras mērķis ir nodrošināt, ka veiktie atskaitījumi precīzi atspoguļo preču izmantojumu saimnieciskās darbības vajadzībām, ir retrospektīvs koriģēšanas mehānisms.

Turpretim PVN direktīvas 18. panta c) punktā paredzētā nodokļa uzlikšana ir pamatota ar to, ka saimnieciskās darbības izbeigšanas datumā ir noticis jauns darījums, par kuru uzliek nodokli. Veicot šajā tiesību normā paredzēto nodokļa uzlikšanu, tiek ņemtas vērā uzņēmuma aktīvu vērtības izmaiņas visā to izmantošanas saimnieciskajai darbībai laikā.

Saimnieciskās darbības, par ko uzliek nodokli, izbeigšanas gadījumā darījuma nodokļa bāze ir attiecīgo preču vērtība, kura ir noteikta šīs izbeigšanas brīdī un kurā tātad ir ņemtas vērā minēto preču vērtības izmaiņas laikā no to iegādes līdz šai darbības izbeigšanai. Lai sasniegtu PVN direktīvas 18. panta c) punktā izvirzīto mērķi – novērst to, ka preces, par ko ir atskaitāms nodoklis, pēc saimnieciskās darbības, par kuru uzliek nodokli, izbeigšanas nekļūtu par galapatēriņa priekšmetu, kam netiek piemērots nodoklis, un faktiski likvidēt jebkādu nevienlīdzību PVN jomā starp patērētājiem, kas ir savas preces iegādājušies no cita nodokļa maksātāja, un tiem, kas tās ir iegādājušies saistībā ar savu saimniecisko darbību, saskaņā ar PVN direktīvas 18. panta c) punktu veicamā nodokļa uzlikšana ir jāveic, ja precei, par ko ir atskaitāms PVN, saimnieciskās darbības, par kuru uzliek nodokli, izbeigšanas datumā vēl ir atlikusī vērtība neatkarīgi no tā, cik ilgs laiks ir pagājis starp minētās preces iegādes datumu un šīs darbības izbeigšanas datumu.

(sal. ar 33.–39. punktu)
Regulas Nr. 543/2008 par kārtību, kādā piemērojama Padomes Regula Nr. 1234/2007 attiecībā uz mājputnu gaļas tirdzniecības standartiem, ir spēkā, ņemot vērā darījumdarbības brīvību, kas ir paredzēta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantā.

Proti, lai gan šajā pantā paredzētā marķēšanas prasība var ierobežot šīs darījumdarbības brīvības īstenošanu, ciktāl ar šādu prasību tās adresātam rodas saistība, kas ierobežo tam pieejamo resursu brīvu izmantošanu, jo tam rodas pienākums īstenot pasākumus, kuri var tam radīt izmaksas un ietekmēt tā darbības organizāciju, tomēr darījumdarbības brīvība nav absolūta prerogatīva, bet ir jāvērtē saistībā ar tās funkciju sabiedrībā.

Runājot par marķēšanas prasības piemērotību Savienības tiesiskajā regulējumā izvirzīto mērķu īstenošanas garantēšanai, likumdevējs varēja uzskatīt, ka šī prasība, no vienas puses, ļauj garantēt patērētājam uzticamu informāciju uz iepakojuma sniegtās norādes dēļ, un, no otras puses, spēj to pamudināt iegādāties mājputnu gaļu, uzlabojot šī produkta tirdzniecības perspektīvas un līdz ar to – ražotāju ienākumus.

Attiecībā uz nepieciešamību pēc šāda tiesiskā regulējuma Savienības likumdevējs var leģitīmi uzskatīt, ka tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta vienīgi cenas piestiprināšana plauktiem, neļauj sasniegt izvirzītos mērķus tikpat efektīvi kā Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts, jo tikai kopējās cenas un cenas svara vienībai norādīšana tādu produktu gadījumā, kuru iepakojuma vienībām var nebūt vienāds svars, ļauj garantēt pietiekamu patērētāju informēšanu. Šāda prasība turklāt nešķiet pārmērīga salīdzinājumā ar minētajiem mērķiem, jo īpaši tāpēc, ka Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētā norāde par kopējo cenu un cenu svara vienībai ir tikai daļa no informācijas, kam saskaņā ar šo tiesību normu ir jābūt norādītai uz fasējuma vai tam pievienotās etiķetes.

(sal. ar 29., 30., 38., 39. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Komisijas Lēmuma 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par nemateriālās vērtības norakstīšanu nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 7, 48. lpp.), 1. panta 2. punkta interpretāciju, uz Komisijas 2013. gada 17. jūlija lēmuma, ar ko uzsāk LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz valsts atbalstu SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP) – Finanšu nemateriālās vērtības norakstīšana nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs (OV 2013, C 258, 8. lpp.), spēkā esamību, kā arī uz Komisijas Lēmuma (ES) 2015/314 (2014. gada 15. oktobris) par valsts atbalstu SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP), ko īstenojusi Spānija – shēma finanšu nemateriālās vērtības norakstīšanai nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs (OV 2015, L 56, 38. lpp.), spēkā esamību.
Tomēr ir jāatgādina, ka noteikumu valsts atbalsta jomā piemērošana balstās uz lojālas sadarbības pienākumu starp valsts tiesām, no vienas puses, un Komisiju un Savienības tiesām, no otras puses, kuru īstenojot ikviena no tām rīkojas atkarībā no uzdevuma, kas tai ir paredzēts LESD. Saistībā ar šo sadarbību valsts tiesām ir jāveic visi vispārējie vai īpašie pasākumi, kas ir piemēroti, lai nodrošinātu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu izpildi, un jāatturas veikt pasākumus, kas var apdraudēt Līguma mērķu sasniegšanu, kā tas izriet no LES 4. panta 3. punkta. Tādējādi valsts tiesām it īpaši ir jāatturas pieņemt lēmumus, kas ir pretrunā Komisijas lēmumam (spriedums, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 41. punkts).