ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 190/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 29. martā iesniedza Cour de cassation (Francija) – GRDF SA/Eni Gas & Power France SA, Direct énergie, Commission de régulation de l’énergie, Procureur général près la Cour d'appel de Paris

(Lieta C-236/18)

(2018/C 190/19)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Cour de cassation

Pamatlietas puses

Prasītāja: GRDF SA

Atbildētājas: Eni Gas & Power France SA, Direct énergie, Commission de régulation de l’énergie, Procureur général près la Cour d'appel de Paris

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) (1) un it īpaši tās 41. panta 11. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka regulatīvajai iestādei, izskatot domstarpības, ir jābūt tiesībām pieņemt lēmumu, kas attiecas uz visu tās izskatīšanai iesniegtā strīda periodu, neatkarīgi no dienas, kad domstarpības starp pusēm ir radušās, it īpaši izdarot secinājumus par līguma neatbilstību Direktīvas normām lēmumā, kurš attiecas uz visu līguma periodu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV L 211, 94. lpp.).
4)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 191. panta 2. punktā ietvertajam principam “piesārņotājs maksā”, kā arī vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma principiem, kuri noteikti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā un Direktīvas 2005/89/EK (2) 3. un 5. pantā, kuros paredzēts nodrošināt “elektroenerģijas iekšējā tirgus pareizu darbību”, aicinot dalībvalstis nodrošināt, “lai visi pasākumi, ko pieņem saskaņā ar šo direktīvu, būtu nediskriminējoši un neradītu nesaprātīgu apgrūtinājumu tirgus dalībniekiem”, ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas liek visiem elektroenerģijas nozares uzņēmumiem finansēt tarifu deficītu, taču kodolenerģijas uzņēmumiem (atšķirībā no uzņēmumiem, kas ražo hidroenerģiju, kura tiek uzskatīta par atjaunojamu) nosaka īpaši smagu nodokļu slogu – liekot tiem veikt lielākas iemaksas salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri darbojas elektroenerģijas tirgū un netiek aplikti ar šo maksājumu, lai gan daži no tiem ģenerē vairāk piesārņojuma –, pamatojoties uz vides aizsardzības apsvērumiem, kas izriet no kodoldarbībām raksturīgajiem riskiem un nenoteiktības, neprecizējot izmaksas un nenosakot nodokļa ieņēmumu izmantojumu vides aizsardzības mērķiem (lai gan atkritumu apsaimniekošanas un uzglabāšanas izmaksas jau ir segtas no citām nodevām un kodolenerģijas uzņēmumi uzņemas civiltiesisko atbildību), tādējādi brīvu konkurenci, kas atbilst liberalizētā iekšējā tirgus prasībām, izkropļojot par labu citiem elektroenerģijas ražotājiem, kuri netiek neaplikti ar šiem nodokļiem, pat ja tie izmanto vēl vairāk piesārņojošus ražošanas avotus?
—

lemt par prasību pirmajā instancē, to apmierinot, un līdz ar to atceļot Komisijas 2015. gada 22. jūlija Lēmuma (ES) 2016/154 par valsts atbalstu SA.13869 (C 68/2002) (ex NN 80/2002) (1);
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 182/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 12. martā iesniedza Tribunal Central Administrativo Sul (Portugāle) – Fazenda Pública/Carlos Manuel Patrício Teixeira, Maria Madalena da Silva Moreira Patrício Teixeira

(Lieta C-184/18)

(2018/C 182/15)

Tiesvedības valoda – portugāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Central Administrativo Sul

Pamatlietas puses

Prasītāja: Fazenda Pública

Atbildētāji: Carlos Manuel Patrício Teixeira, Maria Madalena da Silva Moreira Patrício Teixeira

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Kopienu līguma 12., 56., 57. un 58. pantu [tagad – Līguma par Eiropas Savienības darbību 18., 63., 64. un 65. pants] ir jāinterpretē tādējādi, ka pretrunā tiem ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā apstrīdētais (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares (Fizisko personu ienākumu nodokļa kodekss), kas ir apstiprināts ar 1988. gada 30. novembra Dekrētlikumu Nr. 442-A/88, tā redakcijā, kas izriet no 2001. gada 27. decembra Likuma Nr. 109-B/2001, 43. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru kapitāla pieaugumam, kas gūts no darījuma saistībā ar dalībvalstī (Portugāle) esoša nekustamā īpašuma atsavināšanu, ja to veicis minētās dalībvalsts pilsonis, kas ir trešās valsts (Angola) rezidents, tiek piemērots lielāks nodoklis nekā tas, ko piemēro šāda paša veida darījuma rezultātā gūtam kapitāla pieaugumam, ko guvis tās valsts rezidents, kurā atrodas šis nekustamais īpašums?
1.

Vai Regulas (EK) Nr. 1484/1995 (1) 3. panta 2., 4. un 5. punkts, to skatot kopā ar Regulas (EK) Nr. 1234/2007 (2) 141. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētā kontroles mehānisma mērķis arī ex post pārbaudes gadījumā ir tikai nodrošināt, lai kompetentās iestādes savlaicīgi iegūtu informāciju par secīgu darījumu faktiem vai apstākļiem, kas rada šaubas par norādītās CIF importa cenas pareizību un var būt par pamatu detalizētākai pārbaudei? Vai arī pareizs ir pretējais viedoklis un Regulas Nr. 1484/1995 3. panta 2., 4. un 5. punktā raksturotais kontroles mehānisms arī ex post pārbaudes gadījumā ir jāinterpretē tādējādi, ka viens vai vairāki importētāja tālākpārdošanas darījumi par zemāku cenu nekā norādītā kravas CIF importa cena, pieskaitot maksājamo ievedmuitas nodokļa summu, neatbilst Kopienas tirgū noteiktajiem (pārdošanas) noteikumiem, un tādēļ jau šī iemesla dēļ ir jāmaksā papildu ievedmuita? Vai atbildi uz pēdējo minēto jautājumu ietekmē tas, vai tālākpārdošanas darījumu vai darījumus importētājs ir veicis par cenu, kas ir zemāka par piemērojamo reprezentatīvo cenu? Vai šajā kontekstā ir svarīgi, ka reprezentatīvā cena laikposmā līdz 2009. gada 11. septembrim tika noteikta savādāk nekā pēc tam? Vai, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, nozīme vēl ir arī tam, vai pircēji Savienībā ir ar importētāju saistīti uzņēmumi?
4)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 191. panta 2. punktā ietvertajam principam “piesārņotājs maksā”, kā arī vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma principiem, kuri noteikti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā un Direktīvas 2005/89/EK (2) 3. un 5. pantā, kuros paredzēts nodrošināt “elektroenerģijas iekšējā tirgus pareizu darbību”, aicinot dalībvalstis nodrošināt, “lai visi pasākumi, ko pieņem saskaņā ar šo direktīvu, būtu nediskriminējoši un neradītu nesaprātīgu apgrūtinājumu tirgus dalībniekiem”, ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas liek visiem elektroenerģijas nozares uzņēmumiem finansēt tarifu deficītu, taču kodolenerģijas uzņēmumiem (atšķirībā no uzņēmumiem, kas ražo hidroenerģiju, kura tiek uzskatīta par atjaunojamu) nosaka īpaši smagu nodokļu slogu – liekot tiem veikt lielākas iemaksas salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri darbojas elektroenerģijas tirgū un netiek aplikti ar šo maksājumu, lai gan daži no tiem ģenerē vairāk piesārņojuma –, pamatojoties uz vides aizsardzības apsvērumiem, kas izriet no kodoldarbībām raksturīgajiem riskiem un nenoteiktības, neprecizējot izmaksas un nenosakot nodokļa ieņēmumu izmantojumu vides aizsardzības mērķiem (lai gan atkritumu apsaimniekošana un uzglabāšana jau ir segtas no citām nodevām un kodolenerģijas uzņēmumi uzņemas civiltiesisko atbildību), tādējādi brīvu konkurenci, kas atbilst liberalizētā iekšējā tirgus prasībām, izkropļojot par labu citiem elektroenerģijas ražotājiem, kuri netiek neaplikti ar vides nodokļiem, pat ja tie izmanto vēl vairāk piesārņojošus ražošanas avotus?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 166/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 5. martā iesniedza Tribunal de première instance de Liège (Beļģija) – Jean Jacob, Dominique Lennertz/Beļģijas valsts

(Lieta C-174/18)

(2018/C 166/32)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Tribunal de première instance de Liège

Pamatlietas puses

Prasītāji: Jean Jacob, Dominique Lennertz

Atbildētāja: Beļģijas valsts

Prejudiciālais jautājums

Vai Līguma par Eiropas Savienību 39. pantam ir pretrunā CIR/92 155. pantā paredzētais Beļģijas nodokļu režīms, saskaņā ar kuru, neatkarīgi no tā, vai tiek piemērots 2008. gada 12. marta Apkārtraksts Nr. Ci.RH.331/575.420, prasītāja Luksemburgas izcelsmes pensijas, kas atbrīvotas no nodokļiem atbilstoši Beļģijas un Luksemburgas noslēgtās Konvencijas par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu 18. pantam, tiek ņemtas vērā, lai aprēķinātu Beļģijas nodokli un lai tās izmantotu kā nodokļa bāzi CIR/92 paredzēto nodokļu atvieglojumu piešķiršanai, lai gan šīs pensija nebūtu jāņem vērā, jo Konvencijā par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu ietvertā griba ir pretēja, un saskaņā ar kuru tādi atvieglojumi kā no nodokļa atbrīvotā daļa, atvieglojumi par ilgtermiņa uzkrājumiem, izdevumiem, kas samaksāti ar vērtspapīru pakalpojumiem, izmaksām, kas radušās, lai taupītu enerģiju mājoklī, izdevumiem, kas radušies, lai apdrošinātu mājokli pret zādzībām un ugunsnelaimēm, prasītāja ziedojumiem, tiek samazināti vai piemēroti mazākā apmērā nekā tas būtu tad, ja abi prasītāji būtu guvuši ienākumus Beļģijā un ja drīzāk prasītāja, nevis prasītājs saņemtu vienīgi Beļģijas izcelsmes pensijas?
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (1) 6. pants var tikt interpretēts tādējādi, ka dalībvalsts var noteikt telekomunikāciju operatoriem prasību veikt tādu ikgadēju finansiālu iemaksu kā Ley 8/2009, de 28 de agosto, de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española [2009. gada 28. augusta Likuma Nr. 8/2009 par RTVE finansējumu] 5. pantā aplūkotā, lai finansētu [Corporación de Radio y Televisión Española], ņemot vērā pozitīvo ietekmi uz telekomunikāciju nozari, kas izriet no jaunā televīzijas un audiovizuālās nozares regulējuma, it īpaši no fiksēto un mobilo platjoslas pakalpojumu klāsta paplašināšanas, kā arī no atteikšanās no reklāmas un satura, ko iegūst par maksu, vai ierobežotas piekļuves [kas rezervēta vienīgi Corporación RTVE], ja ņem vērā šādus attiecīgos apstākļus: — šajā jaunajā tiesiskajā regulējumā netika nedz pamatots, nedz pierādīts, ka attiecīgajā finanšu gadā tam ir bijusi šāda pozitīva ietekme – tieša vai netieša – uz minētajiem uzņēmumiem, — šī iemaksa ir noteikta 0,9 %apmērā no bruto ieņēmumiem no saimnieciskās darbības, par kuriem ir iesniegti rēķini attiecīgajā gadā, un tā netiek [aprēķināta], pamatojoties uz ienākumiem, kas gūti no audiovizuālo pakalpojumu sniegšanas vai reklāmas, pamatojoties uz to plašāku izmantošanu vai, pamatojoties uz peļņu, kas gūta no [šīs] darbības. Ņemot vērā, ka minētā iemaksa ir nodeva, kas paredzēta Likuma Nr. 8/2009 5. panta sākotnējā redakcijā, un ka tā var nebūt pamatojama saistībā ar aplūkoto audiovizuālo pakalpojumu, [minētais 5. pants] ir pamats, lai ar nolēmumu, par kuru iesniegta šī administratīvi tiesiska prasība, noraidītu pieteikumus atmaksāt nepamatoti gūtos ienākumus un koriģēt apelācijas sūdzības iesniedzējas pašaprēķinu[?]
3)

Ja tas tā nav – kādi kritēriji attiecībā uz to, kā ir nosakāma vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, izriet no Direktīvas 1999/44/EK 3. panta 3. punkta trešās daļas?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 152/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 9. februārī iesniedza Court of Appeal in Northern Ireland (Apvienotā Karaliste) – Ermira Bajratari/Secretary of State for the Home Department

(Lieta C-93/18)

(2018/C 152/16)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal in Northern Ireland

Pamatlietas puses

Prasītājs: Ermira Bajratari

Atbildētājs: Secretary of State for the Home Department

Prejudiciālie jautājumi

1. Vai ienākumi no nodarbinātības, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir nelikumīga, pilnībā vai daļēji liecina par pietiekamu līdzekļu pieejamību saskaņā ar Pilsoņu direktīvas (1) 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu?

2. Ja “jā”, vai 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta prasības ir izpildītas, ja nodarbinātība tiek uzskatīta par nedrošu vienīgi tās nelikumīgā rakstura dēļ?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
4)

Neatkarīgi no atbildēm uz pirmo līdz trešo jautājumu – vai Savienības tiesības, it īpaši pakalpojumu sniegšanas brīvība (LESD 56. un 57. pants), nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzņēmumiem, kuri norīko darbā darba ņēmējus pakalpojuma sniegšanai citā dalībvalstī, obligāti ir jāievēro darba noteikumi un nosacījumi direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē un papildu pienākumi (piemēram, it īpaši iesniegt paziņojumu par darba ņēmēju pārrobežu norīkošanu darbā uzņemošās dalībvalsts iestādei un nodrošināt dokumentus par darba samaksas apmēru un par šo darba ņēmēju reģistrāciju sociālās apdrošināšanas sistēmā) arī tad, kad (pirmkārt) pārrobežu darbā norīkotie darba ņēmēji ir mobilie darba ņēmēji starptautiskā dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumā vai uzņēmumā, kas sniedz dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumam raksturīgos pakalpojumus (ēdienu un dzērienu izsniegšana pasažieriem; pakalpojumi pārvadājuma laikā) tā vilcienos, kuri šķērso dalībvalstu robežas, un (otrkārt) norīkošana darbā nav pamatota ne ar vienu pakalpojumu līgumu vai katrā ziņā nav pakalpojumu līguma starp norīkojošo uzņēmumu un citā dalībvalstī strādājošu pakalpojuma saņēmēju, jo norīkojošā uzņēmuma pakalpojumu sniegšanas saistību pret citā dalībvalstī strādājošu pakalpojumu saņēmēju pamatā ir apakšuzņēmuma līgumi (apakšuzņēmuma līgumu ķēde), un (treškārt) darbā norīkotajiem darba ņēmējiem darba tiesiskās attiecības ir nevis ar norīkojošo uzņēmumu, bet gan ar trešo uzņēmumu, kurš savus darba ņēmējus ir nodevis norīkojošā uzņēmuma rīcībā vēl norīkojošā uzņēmuma reģistrācijas dalībvalstī?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 142/26

Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 22. janvārī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2017. gada 10. novembra spriedumu lietā T-180/15 Icap plc u.c./Eiropas Komisija

(Lieta C-39/18 P)

(2018/C 142/35)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieces

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji: T. Christoforou, V. Bottka, M. Farley, B. Mongin)

Pārējās lietas dalībnieces: Icap plc, Icap Management Services Ltd, Icap New Zealand Ltd (ICAP)

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

— atcelt spriedumu (tā 281.–299. punktu un rezolutīvo daļu), ciktāl ar to ir atcelti apstrīdētā lēmuma 2. pantā noteiktie naudas sodi;

— noraidīt ICAP prasības Vispārējā tiesā piekto un sesto pamatu attiecībā uz naudas sodiem un piespriest ICAP atbilstošus naudas sodus, piemērojot savu neierobežoto kompetenci;

— piespriest ICAP atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus šajā instancē un pielāgot tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē, lai tie atbilstu šīs apelācijas sūdzības iznākumam.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija balsta savu apelācijas sūdzību uz šādu vienu vienīgu apelācijas pamatu:

Komisija apgalvo, ka spriedumā lietā T-180/15 Icap plc u.c./Komisija, EU:T:2017:795, Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi Tiesas judikatūru saistībā ar pamatojumu, kāds tiek prasīts nosakot naudas sodus. Vispārējās tiesas spriedums ir novirze no vadošā judikatūras sprieduma lietā C-194/14 P, AC Treuhand/Komisija, EU:C:2015:717, 66-68. punkts, un ar to Komisijai ir uzlikts stingrāks pienākums norādīt pamatojumu sīkākās detaļās attiecībā uz metodoloģiju, kāda ir izmantota aprēķinot uzliktos naudas sodus par LESD 101. panta pārkāpumu, it īpaši, ja tiek piemērots Pamatnostādņu par naudas sodiem 37. punkts. Komisijas apelācijas sūdzība ir vērsta uz to, lai novērstu smagās Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas tiesību piemērošanā, ar kurām, ja tās tiktu pieņemtas, tiktu nodarīts kaitējums Komisijas spējām noteikt piemērotus naudas sodus tā, lai tie būtu pietiekami preventīvi. Šī mērķa sasniegšanai ir būtiski svarīgi, lai pienākums norādīt pamatojumu tiktu pareizi izpildīts atbilstoši prasībām, kādas ir atgādinātas lietas C-194/14 P, AC Treuhand, 68. punktā. Turpretī stingrāks pienākums norādīt pamatojumu naudas sodiem, ietverot apspriedes iestādes iekšienē un aprēķinus starpposmos, aizskar Komisijas rīcības brīvību tai nosakot naudas sodus, ieskaitot gadījumus, kad tā balstās uz Pamatnostādņu par naudas sodiem 37. punktu. Šis pēdējais minētais punkts ir domāts tieši tādēļ, lai Komisija varētu atkāpties no Pamatnostādnēm par naudas sodiem nestandarta gadījumos, piemēram, tai piemērojot naudas sodus starpniekiem. Kā to ir atzinušas Savienības tiesas, Komisijai ir nepieciešams saglabāt savas novērtējuma pilnvaras un rīcības brīvību nosakot piemērotus naudas sodus.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 142/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 19. janvārī iesniedza Tribunale di Bari (Itālija) – kriminālprocess pret Massimo Gambino un Shpetim Hyka

(Lieta C-38/18)

(2018/C 142/34)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale di Bari

Pamatlietas puses

Massimo Gambino un Shpetim Hyka

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2012/29/ES (1) 16. pants, 18. pants un 20. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz noziegumā cietušo personu no jauna iztaujāt tiesā ar mainītu sastāvu, ja viens no tiesas procesa dalībniekiem saskaņā ar KPK 511. panta 2. punktu un KPK 525. panta 2. punktu (kā tie pastāvīgi interpretēti augstāko tiesu iestāžu judikatūrā) nedod piekrišanu nolasīt to paziņojumu protokolus, kurus tā pati cietusī persona jau sniegusi saskaņā ar sacīkstes principu citam iztiesāšanas sastāvam tajā pašā tiesas procesā?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI (OV L 315, 57. lpp.).
2)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (2) 15. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pie noteikumiem, saskaņā ar kuriem piekļuve pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai ir atkarīga no teritoriāla ierobežojuma, it īpaši no tādiem ierobežojumiem, kas noteikti saistībā ar minimālo ģeogrāfisko attālumu starp pakalpojumu sniedzējiem, par kuriem dalībvalsts paziņo Komisijai saskaņā ar minētas direktīvas 15. panta 7. punktu, ir piederīgs likuma noteikums, ar kuru tiek ieviests vēja elektrostaciju izvietošanas ierobežojums, nosakot, ka to minimālajam attālumam no dzīvojamās mājas vai ēkas ar jauktu lietošanas funkciju, kas ietver dzīvojamo funkciju, ir jābūt vismaz desmit reizes lielākam par vēja elektrostaciju augstumu, ko mērā no grunts līmeņa līdz būves augstākajam punktam, ieskaitot tehniskos elementus, it īpaši rotoru kopā ar lāpstiņām?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 112/15

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 14. decembrī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Unareti SpA/Ministero dello Sviluppo Economico e a.

(Lieta C-702/17)

(2018/C 112/20)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Prasītāja: Unareti SpA

Atbildētāji: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per gli Affari Regionali, Autorità Garante per l’Energia Elettrica il Gas e il Sistema Idrico – Sede di Milano, Presidenza del Consiglio dei Ministri – Conferenza Stato Regioni ed Unificata, Ministero per gli affari regionali, Dipartimento per gli affari regionali e le autonomie un Conferenza Unificata Stato Regioni e Enti Locali

Prejudiciālais jautājums

It īpaši Tiesai tiek lūgts noteikt, vai minētajiem principiem un tiesību normām ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā iepriekš aprakstītais, kurā ir paredzēts ar atpakaļejošu spēku piemērot kritērijus kompensāciju, kas pienākas bijušajiem koncesionāriem, apjoma noteikšanai, ietekmējot agrāk izveidotās līgumiskās attiecības, vai tomēr šādu piemērošanu, ņemot vērā arī samērīguma principu, attaisno vajadzība aizsargāt citas – Eiropas mēroga – sabiedriskās intereses, kuras ir saistītas ar vajadzību ļaut labāk aizsargāt atsauces tirgus konkurences struktūru, kā arī vienlaikus labāk aizsargāt pakalpojuma saņēmējus, kas netieši varētu ciest kaitējumu no sekām, kuras rada apstāklis, ka varētu tikt palielinātas bijušajiem koncesionāriem pienākošās summas.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 112/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 11. decembrī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Telecom Italia SpA/Ministero dello Sviluppo Economico, Infrastrutture e telecomunicazioni per l’Italia SpA (Infratel Italia SpA)

(Lieta C-697/17)

(2018/C 112/19)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Prasītāja: Telecom Italia SpA

Atbildētājas: Ministero dello Sviluppo Economico, Infrastrutture e telecomunicazioni per l’Italia SpA (Infratel Italia SpA)

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2014/24/ES (1) 28. panta 2. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas paredz, ka priekšatlasē atlasītiem subjektiem un subjektiem, kuri iesniedz piedāvājumus slēgtā procedūrā, ir jābūt juridiski un ekonomiski pilnībā identiskiem, un vai, konkrētāk, šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā aizliedz līgumu, kas noslēgts starp holdingiem, kuri kontrolē divus priekšatlasē atlasītos subjektus laikposmā starp priekšatlasi un piedāvājumu iesniegšanu, ja: a) šī līguma priekšmets un (tostarp) sekas ir viena no priekšatlasē atlasītiem uzņēmumiem apvienošana, pievienojot to citam uzņēmumam (turklāt darījumu ir atļāvusi Eiropas Komisija); b) apvienošanās darījuma sekas iestājās pēc tam, kad pārņemošais uzņēmums ir iesniedzis piedāvājumu (šī iemesla dēļ piedāvājuma iesniegšanas brīdī tā sastāvs nav mainījies, salīdzinot ar sastāvu priekšatlases laikā); c) vēlāk pievienotais uzņēmums (kura sastāvs nebija mainījies piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigu dienā) tomēr ir nolēmis nepiedalīties slēgtajā procedūrā, visticamāk, īstenojot līguma programmu, kas ir noteikta līgumā starp holdingiem?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV L 94, 65. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 123/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 15. decembrī iesniedza Oberlandesgericht Wien (Austrija) – Adelheid Krah/Universität Wien

(Lieta C-703/17)

(2018/C 123/10)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Oberlandesgericht Wien

Pamatlietas puses

Prasītāja: Adelheid Krah

Atbildētāja: Universität Wien

Prejudiciālie jautājumi

Pirmais jautājums:

Vai Savienības tiesības, it īpaši LESD 45. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (1) (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 1. punkts un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru no iepriekšējā darba stāža, ko Universität Wien mācībspēks uzkrājis attiecīgajā profesijā neatkarīgi no tā, vai runa ir par nodarbinātības laiku Universität Wien vai citās valsts vai ārvalstu universitātēs vai līdzīgās iestādēs, kopumā tiek atzīti tikai trīs vai attiecīgi četri gadi?

Otrais jautājums:

Vai darba samaksas sistēma, saskaņā ar kuru nav paredzēta attiecīgajā profesijā uzkrātā iepriekšējā darba stāža pilnīga atzīšana, kurā tomēr vienlaikus ar nodarbinātības ilgumu pie viena un tā paša darba devēja tiek saistīta lielāka darba samaksa, ir pretrunā darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, kas noteikta LESD 45. panta 2. punktā un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 1. punktā?

(1) OV 2011, L 141, 1. lpp.