ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

No tā izriet, ka Direktīvas 2005/29 I pielikuma 11. punkta pirmais teikums citastarp tika izstrādāts, lai nodrošinātu, ka jebkura publikācija, kuru attiecīgais tirgotājs ir ietekmējis savās komerciālajās interesēs, ir skaidri norādīta un patērētājs par to ir informēts. Šajā kontekstā no patērētāju aizsardzības un lasītāju pārliecības par preses neitralitāti viedokļa faktiskajam samaksas veidam – naudas pārskaitījumam vai cita veida pretizpildījumam ar materiālu vērtību – nav nozīmes.
5

Minētās direktīvas 57. panta “Izslēgšanas iemesli” 4.–7. punktā ir noteikts: “4. Līgumslēdzējas iestādes no dalības iepirkuma procedūrā var izslēgt vai dalībvalstis var tām prasīt izslēgt ikvienu ekonomikas dalībnieku, kas nonācis jebkurā no šādām situācijām: [..] c) ja līgumslēdzēja iestāde ar atbilstošiem līdzekļiem var pierādīt, ka ekonomikas dalībnieks ir vainīgs kādā ar profesionālo darbību saistītā smagā pārkāpumā, kas liek apšaubīt šā ekonomikas dalībnieka godprātību; [..] h) ja ekonomikas dalībnieks bijis vainīgs tādas informācijas nopietnā sagrozīšanā, kas jāsniedz, lai pārbaudītu, vai nepastāv izslēgšanas iemesli un ir izpildīti atlases kritēriji, nav atklājis šādu informāciju vai nespēj iesniegt apliecinošus dokumentus, kas vajadzīgi saskaņā ar 59. pantu; vai i) ja ekonomikas dalībnieks ir [..] netīši snie[dzis] maldinošu informāciju, kas varētu būtiski ietekmēt lēmumus par izslēgšanu, atlasi vai līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. [..] 5. [..] Līgumslēdzējas iestādes jebkurā procedūras brīdī var izslēgt vai dalībvalstis var tām prasīt izslēgt ekonomikas dalībnieku, ja izrādās, ka šis ekonomikas dalībnieks sakarā ar darbībām vai bezdarbību pirms procedūras vai tās laikā ir nonācis kādā no 4. punktā minētajām situācijām. 6. Ikviens ekonomikas dalībnieks, kas nonācis kādā no 1. un 4. punktā minētajām situācijām, var iesniegt pierādījumus, ka šā ekonomikas dalībnieka veiktie pasākumi ir pietiekami, lai pierādītu savu uzticamību, neraugoties uz to, ka pastāv atbilstīgs izslēgšanas iemesls. Ja šādus pierādījumus uzskata par pietiekamiem, attiecīgo ekonomikas dalībnieku neizslēdz no iepirkuma procedūras. Šajā nolūkā ekonomikas dalībnieks pierāda, ka viņš ir samaksājis vai apņēmies samaksāt kompensāciju attiecībā uz jebkādu kaitējumu, ko radījis noziedzīgais nodarījums vai pārkāpums, ir pilnībā izskaidrojis attiecīgos faktus un apstākļus, aktīvi sadarbojoties ar izmeklēšanas iestādēm, un ir veicis konkrētus un atbilstīgus tehniskus, organizatoriskus un ar personālu saistītus pasākumus, lai novērstu jaunus noziedzīgos nodarījumus vai pārkāpumus. Ekonomikas dalībnieku veiktie pasākumi tiek izvērtēti, ņemot vērā noziedzīgā nodarījuma vai pārkāpuma smagumu un konkrētos apstākļus. Ja tiek uzskatīts, ka šie pasākumi ir nepietiekami, ekonomikas dalībnieks saņem paziņojumu par minētā lēmuma iemesliem. Ekonomikas dalībniekam, kas ar galīgu spriedumu izslēgts no dalības iepirkuma vai koncesijas piešķiršanas procedūrās, izslēgšanas laikposmā, kas izriet no šāda sprieduma, nav tiesību izmantot šajā punktā paredzēto iespēju dalībvalstīs, kurās šis spriedums ir spēkā. 7. Dalībvalstis saskaņā ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem un ievērojot Savienības tiesību aktus nosaka šā panta īstenošanas nosacījumus. Tās jo īpaši nosaka maksimālo izslēgšanas laikposmu, ja ekonomikas dalībnieks neveic 6. punktā norādītos pasākumus, lai pierādītu savu uzticamību. Ja izslēgšanas laikposms nav noteikts ar galīgu spriedumu, tas nepārsniedz piecus gadus no dienas, kad notikusi notiesāšana ar galīgu spriedumu 1. punktā minētajos gadījumos, un trīs gadus no attiecīgā notikuma dienas 4. punktā minētajos gadījumos.”
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesai, kura ir konstatējusi negodīgu noteikumu un tai ir jāizsecina no tā izrietošās tiesiskās sekas, ir jāievēro prasības par Hartas 47. pantā garantēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām. Viena no šīm prasībām ir sacīkstes princips, kas ir daļa no tiesībām uz aizstāvību un kas tiesai ir jāievēro it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu, balstoties uz pamatu, kuru tā ir izvirzījusi pēc savas ierosmes (spriedums, 2013. gada 21. februāris, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
36

Turklāt tāda Monreālas konvencijas 17. panta 1. punktā minētā jēdziena “nelaimes gadījums” interpretācija, ka aplūkojamā notikuma neparedzamības novērtējums ir atkarīgs tikai un vienīgi no tā, kā šo notikumu uztvēris attiecīgais pasažieris, varētu šo jēdzienu nesaprātīgi paplašināt, un tas kaitētu gaisa pārvadātājiem. Lai gan saskaņā ar Monreālas konvencijas preambulas trešo daļu valstis, kas ir šīs konvencijas puses, atzīdamas, “cik svarīgi ir nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību starptautisko gaisa pārvadājumu jomā un vajadzību pēc taisnīgas kompensācijas, kas noteikta, balstoties uz atlīdzināšanas principu”, ir nolēmušas uz gaisa pārvadātājiem attiecināt no vainas neatkarīgas atbildības sistēmu, tomēr šāda sistēma liecina, kā tas izriet no šīs preambulas piektās daļas, ka ir jāsaglabā “objektīvs [taisnīgs] interešu līdzsvars”, it īpaši starp gaisa pārvadātāju un pasažieru interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Niki Luftfahrt, C‑532/18, EU:C:2019:1127, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
29

Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Pamatlēmuma 2002/584 27. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šā panta 2. punktā minētais specialitātes princips pieļauj, ka pret personu, attiecībā uz kuru izsniegts pirmais Eiropas apcietināšanas orderis par nodarījumiem, kas atšķiras no nodarījumiem, kuru dēļ veikta viņas nodošana, izpildot šo orderi, un kas izdarīti pirms šiem nodarījumiem, brīvību ierobežojošs pasākums tiek veikts situācijā, kad šī persona brīvprātīgi izceļojusi no pirmā ordera izsniegšanas dalībvalsts teritorijas un uz to ir tikusi nodota, izpildot otru Eiropas apcietināšanas orderi, kas brīvības atņemšanas soda izpildes nolūkā izsniegts pēc minētās izceļošanas, ja saistībā ar otro Eiropas apcietināšanas orderi tā izpildes tiesu iestāde ir devusi savu piekrišanu kriminālvajāšanas paplašināšanai, attiecinot to uz nodarījumiem, kuru dēļ ir veikts minētais brīvību ierobežojošais pasākums.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 5. pantu, to lasot kopā ar šīs direktīvas 13. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 24. un 47. pantu.
9

Saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta a)–c) apakšpunktu, kas būtībā atbilst Regulas 2016/1036 2. panta 7. punkta a)–c) apakšpunktam: “a) Importējot preces no valstīm, kuras nav tirgus ekonomikas valstis [..], parasto vērtību nosaka, pamatojoties uz cenu vai salikto vērtību kādā trešā valstī ar tirgus ekonomiku vai pamatojoties uz cenu, importējot preces no šīs trešās valsts uz citām valstīm, ietverot Kopienu, vai, ja tas nav iespējams, izmantojot jebkuru citu pieņemamu pamatojumu, ietverot cenu, kāda Kopienā ir faktiski samaksāta vai maksājama par līdzīgu preci un kuru nepieciešamības gadījumā attiecīgi koriģē, ietverot pieņemamu peļņas procentu. Attiecīgu trešo valsti ar tirgus ekonomiku izvēlas saprātīgā veidā, jo īpaši ņemot vērā to visu drošo informāciju, kas ir pieejama izvēles izdarīšanas laikā. Tāpat ņem vērā arī termiņus; attiecīgā gadījumā izmanto trešo valsti ar tirgus ekonomiku, kurā veic tādu pašu izmeklēšanu. [..] b) Veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu no Ķīnas Tautas Republikas, Vjetnamas un Kazahstānas, kā arī no tādām valstīm bez tirgus ekonomikas, kas ir PTO dalībvalstis, līdz ar izmeklēšanas sākšanas dienu normālo vērtību nosaka atbilstīgi 1. līdz 6. punktam, ja, pamatojoties uz pienācīgi argumentētiem iesniegumiem, ko iesniedz viens vai vairāki izmeklēšanai pakļauti ražotāji, un saskaņā ar c) apakšpunktā minētajiem kritērijiem un procedūrām iespējams pierādīt, ka konkrētie ražotāji attiecībā uz līdzīgu izstrādājumu ražošanu un pārdošanu darbojas gandrīz pilnīgas tirgus ekonomikas apstākļos. Ja to nav iespējams veikt, tad piemēro saskaņā ar a) apakšpunktu paredzētos noteikumus. c) Saskaņā ar b) apakšpunktu pieprasījum[ā] [..] ir jābūt pietiekamiem pierādījumiem par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, tas ir, ja: [..] – uzņēmumiem ir viena, skaidri saprotama pamata grāmatvedības uzskaite, kuru pārbauda neatkarīgs revidents saskaņā ar starptautiskajiem grāmatvedības standartiem un kuru izmanto visiem nolūkiem, – uzņēmumu ražošanas izmaksas un finansiālo stāvokli neietekmē nozīmīgi izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, jo īpaši attiecībā uz aktīvu nolietojumu, citiem norakstījumiem, bartera darījumiem un samaksu, kompensējot parādus, [..].”
175

Ar Vispārējā tiesā celtās prasības septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas vispirms apgalvo, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka divpusējie saziņas gadījumi, kuru dēļ, kā apgalvots, tās bija iesaistītas konstatētajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, ir prettiesiski nolīgumi LESD 101. panta 1. punkta izpratnē. Turpinājumā tās apgalvo, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi jebkādu pretkonkurences nodomu saskaņošanu, runājot par ikvienu no astoņiem apgalvotajiem divpusējas saziņas gadījumiem. Turklāt tās apstrīd to, ka Komisija ir pamatojusies uz uzņēmumu, kuri lūdz piemērot iecietības programmu, paziņojumiem, apšaubot šo paziņojumu pierādījuma spēku, kā arī tālaika pierādījumus, it īpaši telefonsarunu ierakstus. Visbeidzot tās uzskata, ka pārmestie divpusējās saziņas gadījumi ietvēra vienkāršu informācijas apmaiņu un ka tāpēc tām uzliktais naudas sods ir jāsamazina. Šādas to rīcības pārkvalificēšanas rezultātā, pēc to domām, vēlāk varētu tikt celta prasība par zaudējumu atlīdzību. Tiesa piekrīt pārsūdzētā sprieduma 377.–463. punktā ietvertajam pamatojumam. Tādējādi šajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ septītais pamats ir jānoraida.
9

2006. gada 4. jūlijadecreto‑legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale (Dekrētlikums Nr. 223 par steidzamiem noteikumiem attiecībā uz ekonomisko un sociālo atlabšanu, publisko izdevumu ierobežošanu un racionalizāciju un iejaukšanos attiecībā uz nodokļu ieņēmumiem, kā arī cīņu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas) (2006. gada 4. jūlijaGURI Nr. 153) – redakcijā, kas piemērojama pamatlietās (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 223/2006”) –, kurš ir pārveidots par likumu ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2006. gada 4. augustalegge n. 248 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 4 luglio 2006, n. 223, recante disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale (Likums Nr. 248, ar kuru, ieskaitot tā grozījumus, par likumu tiek pārveidots Dekrētlikums Nr. 223 par steidzamiem noteikumiem attiecībā uz ekonomisko un sociālo atlabšanu, publisko izdevumu ierobežošanu un racionalizāciju un iejaukšanos attiecībā uz nodokļu ieņēmumiem, kā arī cīņu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas) (2006. gada 11. augustaGURI Nr. 186 kārtējais pielikums), 35. panta “Pasākumi cīņai ar krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas” 10.ter punktā ir noteikts: “Attiecībā uz 1972. gada 26. oktobradecreto del presidente della Repubblica n. 633, [istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (Republikas prezidenta Dekrēts Nr. 633 par pievienotās vērtības nodokļa ieviešanu un tiesisko regulējumu; 1972. gada 11. novembraGURI Nr. 292 kārtējais pielikums)] 10. panta pirmās daļas 8.ter punktā paredzētajām izmaiņām un ierakstiem saistībā ar lietošanai uzņēmējdarbībā paredzētu nekustamo īpašumu nodošanu pat tad, ja tā ir apliekama ar pievienotās vērtības nodokli un tajā tiek iesaistīti slēgti nekustamā īpašuma fondi, kuri ir reglamentēti Noteikumu par finanšu starpniecību, kas izriet no [Leģislatīvā dekrēta Nr. 58/1998] konsolidētā teksta un tā vēlākiem grozījumiem, 37. pantā, kā arī 1994. gada 25. janvāralegge n. 86 – [Istituzione e disciplina dei fondi comuni di investimento di investimento immobiliare chiusi (Likums Nr. 86 par slēgto nekustamā īpašuma ieguldījumu fondu izveidi un regulējumu; 1994. gada 5. februāraGURI Nr. 29 kārtējais pielikums)] 14.bis pantā vai arī līzinga uzņēmumi vai bankas un finanšu starpnieki [..] attiecībā uz tādu preču iegādi un izpirkšanu, kas ir izīrējamas vai ir izīrētas ar līzinga līgumu, ar 10.bis punktu grozītā nodeva par ieraksta veikšanu zemesgrāmatā un nodeva par īpašuma nostiprināšanu zemesgrāmatā, ir samazināta uz pusi. Iepriekšējā teikumā minētais noteikums stājas spēkā 2006. gada 1. oktobrī.”
10

Šī tiesa apmierināja minēto prasību, uzsverot, ka tad, ja pamatlietā aplūkotie pakalpojumi valsts tiesībās nav atbrīvoti no nodokļa, tie no nodokļa ir atbrīvojami saskaņā ar Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta j) apakšpunktu, kā to ir interpretējusi Tiesa un Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija).
98

Norāde, kas sniegta Guidance Document no 3 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Data collection guidance) (Pamatnostādnes Nr. 3 par saskaņotas bezmaksas sadales metodi Eiropas Savienībā pēc 2012. gada (datu vākšanas vadlīnijas)) 46. lappusē, saskaņā ar kuru šī kvota ir nepieciešama tikai tad, ja nav iespējams skaidri noteikt, kuras dažādu siltuma plūsmu daļas, skatot tās atsevišķi, tiek ražotas iekšpus un kuras daļas tiek ražotas ārpus to iekārtu robežām, uz kurām attiecas EKTS, ir jāinterpretē šīs darbības gaismā.
140

Tomēr šai argumentācijai nevar piekrist, jo, kā izriet no judikatūras, jautājums par to, vai selektīva priekšrocība atbilst samērīguma principam, rodas selektivitātes analīzes trešajā posmā, kad tiek izvērtēts, vai minēto priekšrocību var attaisnot ar attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi. Šajā posmā dalībvalsts tādējādi tiek aicināta pierādīt, ka atšķirīga attieksme, kura izriet no pasākuma mērķa, atbilst samērīguma principam, jo tā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un to nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Paint Graphos u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 75. punkts).
26

Ir jāatgādina, ka PVN direktīvas 62. panta 1) punktā “nodokļa iekasējamības gadījums” ir definēts kā notikums, iestājoties kuram, ir izpildīti juridiskie nosacījumi, lai nodoklis kļūtu iekasējams, savukārt šā panta 2) punktā ir noteikts, ka “nodokļa iekasējamība” nozīmē, ka nodokļu iestādei saskaņā ar tiesību aktiem rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli no personas, kura ir atbildīga par tā samaksu, neatkarīgi no tā, ka samaksas laiku var atlikt. Turklāt no šīs direktīvas 206. panta pirmā teikuma izriet, ka maksāšanas pienākums principā rodas minētās direktīvas 250. pantā paredzētās PVN deklarācijas iesniegšanas brīdī.
18

Iesniedzējtiesa uzskata, ka AT novērtējumā, saskaņā ar kuru šai pārdošanai neesot bijis palīgrakstura attiecībā pret sadzīves elektrotehnikas ierīču un citu iekārtu pārdošanu informātikas un telekomunikāciju nozarē, ir pieļautas faktu un tiesību kļūdas. Tā arī norāda, ka nav pierādīts, ka Rádio Popular ekonomiskā dzīvotspēja ir atkarīga no garantijas pagarināšanas pārdošanas. Atgādinot Tiesas pastāvīgo judikatūru par palīgrakstura pakalpojumiem, šī tiesa it īpaši norāda, ka tikai neliela daļa, kas tiek novērtēta 0,62 % apmērā no kopējās Rádio Popular iegādāto preču vai pakalpojumu vērtības tās darbības turpināšanai, ir attiecināma uz garantijas pagarināšanas pārdošanas darījumiem.
39

Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 45. punktā, prasība būt spējīgam labi dzirdēt un līdz ar to atbilstība noteiktam dzirdes līmenim izriet no ieslodzījuma vietas ierēdņa pienākumu, kurus apraksta iesniedzējtiesa, rakstura. Tā ir norādījusi, ka ieslodzīto uzraudzība it īpaši nozīmē spēju atklāt nemierus, par kuriem liecina trokšņi, un reaģēt uz tiem, sadzirdēt signalizācijas ieslēgšanos, sazināties ar citiem darbiniekiem, izmantojot sakaru ierīces, it īpaši trokšņainās vai, iespējams, fizisku konfliktu situācijās, kad ieslodzītie pārkāpj cietuma iekšējās kārtības noteikumus. Turklāt no šīm pašām norādēm izriet, ka visiem ieslodzījuma vietu ierēdņiem var tikt noteikts pienākums sniegt palīdzību policijai, uz ko attiecas tās pašas prasības par dzirdi.
5

Saskaņā ar HS skaidrojumu par HS 29. nodaļu “Organiskie ķīmiskie savienojumi” vispārīgajiem apsvērumiem: “Atsevišķs noteikta ķīmiskā sastāva savienojums ir viela, kas sastāv no viena veida molekulām (it īpaši ar kovalentām vai jonu saitēm), kuru sastāvu nosaka nemainīga attiecība starp to elementiem, un šo savienojumu var attēlot ar vienu strukturālu diagrammu. Kristālu tīklā viena veida molekula atkārtojas. Atsevišķi noteikta ķīmiskā sastāva savienojumi, kas satur vielas, kuras apzināti ir pievienotas to izgatavošanas laikā vai pēc tās (tostarp attīrīšana), ir izslēgti no šīs nodaļas. [..] Šie savienojumi var saturēt piemaisījumus (1. piezīmes a) punkts). [..] Jēdziens [“]piemaisījumi[”] attiecas tikai uz vielām, kas atrodas atsevišķā ķīmiskajā savienojumā vienīgi un tieši ražošanas procesa (tostarp attīrīšanas) rezultātā. Šīs vielas var rasties no jebkuras no ražošanas procesā iesaistītajām sastāvdaļām, kas galvenokārt ir šādas: a) nepārveidotas izejvielas, b) piemaisījumi, kas atrodas izejvielās, c) ražošanas procesā (ieskaitot attīrīšanu) izmantotie reaģenti, d) blakusprodukti. Tomēr ir jānorāda, ka [minētās] vielas ne vienmēr tiek uzskatītas par [“]piemaisījumiem[”], kas ir atļauti saskaņā ar 1. piezīmes a) punktu. Ja šīs vielas apzināti ir atstātas savienojumā, lai to padarītu piemērotu specifiskai, nevis vispārējai izmantošanai, tās netiek uzskatītas par piemaisījumiem, kuru klātbūtne ir pieļaujama. [..]”
Proti, vispirms pārsūdzētā sprieduma 59. punktā Vispārējā tiesa konstatēja – un Čehijas Republika to nav apstrīdējusi –, ka šajā 16. pantā paredzētos izņēmumus var definēt saistībā ar attiecīgo līgumu priekšmetu, to pakalpojuma sniedzēja identitāti vai gan to priekšmetu, gan ar nosacījumiem, kas ir raksturīgi to līgumslēdzējai iestādei. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 61. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka “nekas neizslēdz, ka vairāki līgumi, uz kuriem attiecas viens un tas pats [šīs] direktīvas 16. pantā ietvertais [punkts], tiek definēti atšķirīgi, it īpaši atkarībā no to priekšmeta, līgumslēdzējas iestādes vai pakalpojumu sniedzēja”. Tādējādi saskaņā ar sistēmisko interpretāciju ir iespējams, ka Direktīvas 2004/18 16. panta b) punkta piemērošanas nolūkā līgumus, kuru priekšmets ir apraides laiks, var noslēgt gan raidorganizācijas, gan citas līgumslēdzējas iestādes, lai gan līgumus, kuru priekšmets ir programmas, saskaņā ar strīdīgā izņēmuma mērķi var noslēgt tikai raidorganizācijas.
21

Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka, lai gan – kā to darījusi Juzgado de lo Social no 40 de Madrid (Madrides Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 40) – būtu iespējams interpretēt EBEP 70. pantu tādējādi, ka tajā ir paredzēts maksimālais interinidad līguma ilgums, ciktāl minētajā tiesību normā ir noteikts triju gadu termiņš darbā pieņemšanas procedūru īstenošanai, kas netieši ļautu izvairīties no tā, ka tiek pagarinātas to personu pagaidu darba attiecības, kas ieņem vakantas amata vietas, tomēr Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) vairākkārt ir nospriedusi, ka tas tā nav. Proti, pēdējā minētā tiesa uzskata, ka EBEP 70. pantā paredzētais termiņš nav absolūta garantija un tam nav automātiska rakstura. It īpaši, pēc minētās tiesas domām, šo termiņu varēja pagarināt sine die dažādu iemeslu dēļ un tas tostarp varēja tikt pagarināts smagās 2008. gada ekonomikas krīzes dēļ.
–

The North of England P & I Association Ltd, Marine Shipping Mutual Insurance Company tiesību pārņēmējas, vārdā – C. Möser un U. Grünwald, Rechtsanwälte,
26

It īpaši uz no šo dokumentu otrās titullapas esot redzams, ka to ir sastādījusi Wiener Wohnen, un juridiskajās atsaucēs, kas iekļautas nākamajā lappusē, esot norādīts šādi: “[Ēkas un tās aprīkojuma apraksta] papildinājums, kas ir balstīts uz administratīvo ēku specifikācijām, kuras izstrādājis dienests MA 34; ar to nosaka nomnieka īpašās izmantošanas prasības, papildina, detalizē un ar precīzām atkāpēm aizvieto iznomātāja [ēkas un tās aprīkojuma aprakstu].” Komisija precizē, ka no Vīnes pilsētas tīmekļvietnes izriet, ka tas ir “noteikumu kopums attiecībā uz šīs pilsētas administratīvo ēku aprīkojumu [un ka š]īs specifikācijas ir pamats plānošanas darbiem un iepirkumiem”. Komisija uzskata, ka šajos apstākļos nav pārsteidzoši, ka Austrijas presē 2016. gadā publicētā raksta par to, ka Wiener Wohnen, iespējams, ir apgājusi tiesisko regulējumu par publiskajiem līgumiem ēkas Gate 2 būvniecības gadījumā, nosaukums bija “Eine Zentrale nach Maß” (“Centrāle pēc individuāla pasūtījuma”).
81

Turklāt no Ieteikuma MVU 9. un 12. apsvēruma skaidri izriet, ka tajos ir tikai izklāstīts šī ieteikuma saturs. Tādējādi šajā 9. apsvērumā esot vienīgi izklāstīts iemesls, kādēļ šī ieteikuma pielikuma 3. pantā ir nošķirti “autonomie uzņēmumi”, “partneruzņēmumi” un “saistītie uzņēmumi”. Minētais 9. apsvērums nekādi nenorādot uz to, ka nepietiek ar to, ka uzņēmums atbilst minētajā ieteikumā noteiktajiem kritērijiem, lai to varētu uzskatīt par MVU. Tāpat šajā 12. apsvērumā ir tikai izskaidrots iemesls, kādēļ Ieteikuma MVU pielikuma 3. panta 3. punktā ir noteikts, ka uzņēmumus var “sasaistīt” arī ar fiziskas personas vai fizisku personu, kuras darbojas saskaņoti, grupas starpniecību. Turklāt “Lietotāja rokasgrāmatas par MVU definīcijas piemērošanu” 24. lappusē esot atbalstīta plaša MVU definīcijas piemērošana.
13

1970. gada 20. maija Likuma Nr. 300, redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 18. panta pirmajā un ceturtajā daļā ir paredzēts: “Tiesa lēmumā, ar kuru tā atzīst par spēkā neesošu atlaišanu, kas uzskatāma par diskriminējošu [..] tāpēc, ka to var saistīt ar citiem likumā paredzētajiem spēkā neesamības gadījumiem vai tāpēc, ka to nosaka izšķirošs prettiesisks iemesls Civilkodeksa 1345. panta izpratnē, uzdod darba devējam [..] atjaunot darbā darba ņēmēju darba vietā neatkarīgi no norādītā oficiālā pamatojuma un neatkarīgi no darba devēja nodarbināto darbinieku skaita. [..] Rīkojuma par atjaunošanu darbā izdošanas gadījumā darba attiecības tiek uzskatītas par izbeigtām, ja darba ņēmējs nav atgriezies darbā 30 dienu laikā pēc darba devēja uzaicinājuma saņemšanas, izņemot gadījumu, kad viņš ir pieprasījis šī panta trešajā daļā minēto pabalstu. Šajā pantā minētā kārtība ir piemērojama arī atlaišanai, kas atzīta par spēkā neesošu, pamatojoties uz to, ka tā ir veikta mutvārdos. [..] Ja tiesa konstatē, ka nav izpildīti nosacījumi, kādus darba devējs ir norādījis attiecībā uz objektīvu pamatojumu vai attaisnojošu iemeslu [..], tā pasludina atlaišanu par spēkā neesošu un piespriež darba devējam atjaunot darba ņēmēju atpakaļ viņa darba vietā pirmās daļas izpratnē, kā arī izmaksāt viņam pabalstu, kas atbilst pēdējai faktiskajai kopējai darba samaksai, kas aprēķināta no atlaišanas dienas līdz faktiskajai atjaunošanai darbā, atskaitot summas, ko darbinieks ir saņēmis atlaišanas periodā par citu darbu, kā arī summas, kuras viņš būtu varējis saņemt, ja būtu pienācīgi centies atrast jaunu darbu. [..] Darba devējam ir arī pienākums maksāt sociālās apdrošināšanas iemaksas no atlaišanas dienas līdz faktiskajai atjaunošanai darbā, pieskaitot parastos procentus, nepiemērojot soda naudu iemaksu neveikšanas vai aizkavēšanas gadījumā, par summu, kas vienāda ar starpību starp iemaksām, kuras būtu tikušas iekasētas saistībā ar darba līgumu, kas pārtraukts ļaunprātīgas atlaišanas dēļ, un iemaksām, kuras par darba ņēmēju samaksātas saistībā ar citas profesionālās darbības veikšanu. [..]”