ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kaut arī noziedzīgos nodarījumos cietušajiem ir jānodrošina augsts aizsardzības līmenis, Pamatlēmuma 2001/220 par cietušo statusu kriminālprocesā mērķis ir tā 1. panta c) punktā definētajā kriminālprocesā vienīgi izstrādāt obligātos standartus par noziedzīgajos nodarījumos cietušo aizsardzību.

No Pamatlēmuma 2001/220 par cietušo statusu kriminālprocesā 1. panta a) punkta formulējuma izriet, ka Pamatlēmums principā nodrošina cietušajam tiesības uz atlīdzību kriminālprocesā saistībā ar “darbību vai bezdarbību, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums” un kas ir “tieši” izraisījusi kaitējumu. Līdz ar to personas, kas cietušas kādas juridiskās personas izdarīta administratīva pārkāpuma rezultātā, minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā nevar tikt atzītas par tādām noziedzīgā nodarījumā cietušām personām, kurām ir tiesības kriminālprocesā saņemt nolēmumu par kompensāciju no šīs juridiskās personas.

Līdz ar to minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka juridisko personu atbildības režīma ietvaros tas pieļauj, ka noziedzīgā nodarījumā cietušajam nav tiesību kriminālprocesa ietvaros lūgt administratīvu pārkāpumu izdarījušajai juridiskajai personai atlīdzināt kaitējumu, ko tieši izraisījis šis pārkāpums.

(sal. ar 46., 48. un 49. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Piemērošanas joma

(Padomes Direktīva 2000/78)

2. Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ – Koplīgums, kurā ir noteikts gaisa pārvadātāja sabiedrības gaisa kuģu salona apkalpes darbinieku iedalījums atalgojuma grupā un atbilstošais atalgojums – Tikai šajā gaisa pārvadātāja sabiedrībā iegūtās profesionālās pieredzes, nevis pēc satura vienādas citā tā paša koncerna sabiedrībā iegūtas pieredzes ņemšana vērā, nosakot gaisa kuģu salona apkalpes darbinieku iedalījumu atalgojuma grupā – Pieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

Summary

1. Skatīt nolēmuma tekstu.

(sal. ar 22. un 24. punktu)

2. Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā koplīguma noteikums, saskaņā ar kuru, nosakot tajā paredzēto nodarbinātības grupu un tātad – atalgojuma apmēru, tiek ņemta vērā tikai profesionālā pieredze, kas iegūta, strādājot par gaisa kuģu salona apkalpes locekli konkrētā gaisa pārvadātāja sabiedrībā, nevis pēc satura vienāda pieredze, kas ir iegūta citā tā paša koncerna sabiedrībā.

Ja šāds koplīguma noteikums var radīt atšķirīgu attieksmi atkarībā no dienas, kurā attiecīgais darba devējs darbinieku ir pieņēmis darbā, tad šāda atšķirība nav ne tieši, ne netieši pamatota ar vecumu, ne arī pamatota ar noteikumu, kas ir saistīts ar vecumu. Faktiski iedalījumā atalgojuma grupā netiek ņemta vērā pieredze, ko gaisa pārvadātāja sabiedrības gaisa kuģu salona apkalpes darbinieks, iespējams, ir ieguvis kādā citā tā paša koncerna sabiedrībā, un šis fakts ir neatkarīgi no attiecīgā apkalpes locekļa vecuma darbā pieņemšanas dienā. Tādējādi šis noteikums balstās uz kritēriju, kas nav nesaraujami saistīts ar darbinieku vecumu un kam ar to nav arī netiešas saiknes.

(sal. ar 29. un 31. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Valsts prakse, ar kuru nodokļa maksātājam atsaka tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, ja rēķina izsniedzējs vai kāds no tā pakalpojumu sniedzējiem ir pieļāvis pārkāpumus – Nepieļaujamība – Ierobežojumi – Nosacījumi

(Padomes Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants)

2. Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Nodokļa maksātāja pienākumi – Valsts prakse, ar kuru nodokļa maksātājam atsaka tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, ja rēķina izsniedzējs ir pieļāvis pārkāpumus – Atteikums, kas izteikts, lai gan ir izpildīti tiesību uz nodokļa atskaitīšanu pamatnosacījumi un nav pierādījumu, kas rēķina izsniedzēju ļautu turēt aizdomās par pārkāpumiem vai krāpšanu – Nepieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. punkta a) punkts, 178. panta a) punkts un 273. pants)

Summary

1. Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde liedz nodokļa maksātājam tiesības no pievienotās vērtības nodokļa summas, kas viņam jāmaksā, atskaitīt nodokļa summu, kas ir maksājama vai ir samaksāta par viņam sniegtiem pakalpojumiem, pamatojoties uz to, ka šiem pakalpojumiem atbilstošā rēķina izsniedzējs vai viens no viņa piegādātājiem ir veicis prettiesiskas darbības, šai iestādei nepierādot, ņemot vērā objektīvus pierādījumus, ka attiecīgais nodokļa maksātājs zināja vai viņam bija jāzina, ka darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, bija saistīts ar šī rēķina izsniedzēja izdarītu krāpšanu vai kāda cita tirgus dalībnieka piegādes augšupējā ķēdē izdarītu krāpšanu.

(sal. ar 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts un 273. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsaka tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, pamatojoties uz to, ka nodokļa maksātājs nav pārliecinājies, ka ar precēm, attiecībā uz kurām tiek lūgts īstenot tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, saistītā rēķina izsniedzējs ir nodokļa maksātājs, ka viņam ir attiecīgās preces un ka viņš var tās piegādāt, un ka viņš ir izpildījis savus pievienotās vērtības nodokļa deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, vai, pamatojoties uz to, ka šim nodokļa maksātājam papildus šim rēķinam nav citu dokumentu, kas pierādītu, ka šie nosacījumi ir izpildīti, lai gan ir izpildīti Direktīvā 2006/112 paredzētie materiālie un formas nosacījumi tiesību uz nodokļa atskaitīšanu īstenošanai un nodokļa maksātājam nav pierādījumu, kas pamatotu aizdomas par nelikumību vai krāpšanas esamību attiecībā uz šo rēķina izsniedzēju.

(sal. ar 66. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Gadījumā, ja automobiļu izpirkumnomas līgumā ir paredzēta vai nu īpašumtiesību uz šo transporta līdzekli nodošana nomas ņēmējam, šim līgumam beidzoties, vai nomas ņēmējam ir šī transportlīdzekļa īpašumtiesību būtiskas pazīmes, it īpaši, ja viņam ir nodota lielākā daļa likumīgam īpašumam raksturīgo priekšrocību un risku un ja atjauninātā maksājumu summa praktiski atbilst preces vērtībai naudā, darījums ir jāpielīdzina ražošanas līdzekļa iegādei.

Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nomāts automobilis tiek uzskatīts par tādu, kuru izmanto nodokļa maksātāja ar nodokli aplikto darījumu vajadzībām, ja pastāv tieša un tūlītēja saikne starp šī transportlīdzekļa izmantošanu un nodokļa maksātāja saimniecisko darbību. Beidzoties laikposmam, uz kuru attiecas katrs no maksājumiem, rodas atskaitīšanas tiesības un ir jāņem vērā šādas saiknes esamība.

Turklāt saskaņā ar izpirkumnomas līgumu nomāts automobilis, kas kvalificēts kā ražošanas līdzeklis, tiek uzskatīts par tādu, kuru izmanto ar nodokli apliekamu darījumu vajadzībām, ja nodokļa maksātājs, rīkojoties kā tāds, iegādājas šo preci un pilnībā iekļauj to sava uzņēmuma īpašumā, jo priekšnodoklī maksājamā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana ir pilnīga un tūlītēja un jebkāda šīs preces izmantošana nodokļa maksātāja vai tā personāla personiskām vajadzībām vai ar tā uzņēmumu nesaistītiem mērķiem tiek pielīdzināta pakalpojumu sniegšanai pret atlīdzību. Nodokļa maksātāja, kurš rīkojas kā tāds, veiktā preces iegāde ir tā, kas nosaka pievienotās vērtības nodokļa sistēmas un tādējādi atskaitīšanas sistēmas piemērošanu. Veids, kā preci izmanto vai kā to ir paredzēts izmantot, nosaka tikai sākotnējā atskaitījuma apmēru, uz ko ir tiesības nodokļa maksātājam. Jautājums par to, vai nodokļa maksātājs ir iegādājies preci, rīkojoties kā tāds, proti, tā saimnieciskās darbības vajadzībām direktīvas 9. panta izpratnē, ir fakta jautājums, kas ir jāvērtē, ņemot vērā visu informāciju lietā, tostarp attiecīgās preces veidu un laikposmu starp tās iegādi un izmantošanu nodokļa maksātāja saimnieciskajai darbībai.

(sal. ar 57., 58. un 64. punktu un rezolutīvās daļu 1) punktu)
130

Šajā kontekstā, ciktāl Francijas Republika un FT uzskata, ka, 2002. gada 4. decembra paziņojumu un akcionāra avansa piedāvājumu vērtējot kopā, Komisija ir pieļāvusi kļūdu, ir jākonstatē, kā tas norādīts šī sprieduma 103. un 104. punktā, ka valsts iejaukšanās pasākumiem var būt dažādi veidi un tie ir jāizvērtē atbilstoši to sekām. Līdz ar to nevar sākotnēji izslēgt, ka vairāki secīgi valsts iejaukšanās pasākumi ir jāuzskata par vienu iejaukšanās pasākumu, tostarp tad, ja starp šādiem iejaukšanās pasākumiem, ievērojot to hronoloģiju, mērķi un uzņēmuma stāvokli, ir tik cieša saikne, ka nav iespējums tos nodalīt.
1

Ar savu apelācijas sūdzību Brookfield New Zealand Ltd (turpmāk tekstā – “Brookfield”) un Elaris SNC (turpmāk tekstā – “Elaris”) lūdz atcelt Vispārējās tiesas 2010. gada 13. septembra spriedumu lietā T-135/08 Schniga/KAŠB - Elaris un Brookfield New Zealand (‘Gala Schnitzer’) (Krājums, II-5089. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā bija atcēlusi Kopienas Augu šķirņu biroja (KAŠB) Apelācijas padomes 2007. gada 21. novembra lēmumu saistībā ar Kopienas augu šķirņu aizsardzības piešķiršanu augu šķirnei ‘Gala Schnitzer’ (lietas A 003/2007 un A 004/2007; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
10

Šis pašas Īstenošanas regulas 521. pantā ir noteikts, ka: “1. Ne vēlāk kā līdz slēgšanas termiņa beigām neatkarīgi no tā, vai tiek izmantota apkopošana saskaņā ar [Muitas] Kodeksa 118. panta 2. punkta otro daļu: — ievešanas pārstrādei (neuzlikšanas sistēmas) [..] gadījumā 30 dienu laikā iesniedzams norēķins uzraudzības iestādei, [..] Ja īpaši apstākļi to atļauj, muitas dienests var termiņu pēc tā paiešanas pagarināt. 2. Norēķins vai pieprasījums satur šādus datus, ja uzraudzības iestāde nav noteikusi citādi: a) atļaujas standarta dati; [..] e) dati no deklarācijām, ar kurām ievedpreces nodotas procedūrai; f) kompensācijas produktu vai pārstrādes produktu, vai preču nemainītā veidā daudzums un veids un muitas apstiprinātā apstrāde vai izmantošana, kurai tie bijuši nodoti, iekļaujot datus no atbilstīgajām deklarācijām, citiem muitas dokumentiem vai citiem dokumentiem, kas saistīti ar slēgšanu, un slēgšanas termiņi; [..] i) ievedmuitas nodokļa summa, kas jāsamaksā vai jāatmaksā, vai jāatlaiž, un, attiecīgā gadījumā, maksājamie kompensācijas procenti. Ja šī summa saistīta ar 546. panta piemērošanu, to norāda; [..] 3. Uzraudzības iestāde var pati sastādīt norēķinu.”
77

Pirmkārt, ir jākonstatē, kā izriet no 2005. gada 2. marta vēstules, ko Apvienotā Karaliste nosūtījusi Komisijai, ka notekūdeņu novadīšanas skaits 2001. gadā bija 310 reizes no ikgadējā apjoma 561240 m3 un ka laikposmā no 2002. līdz 2004. gadam šis skaits bija no 56 līdz 91 reizei no 359640 m3 līdz 529290 m3 apjoma. Tāpat jāatzīmē, ka laikposmā no 2006. līdz 2008. gadam notekūdeņu novadīšanas skaits gadā bija no 25 līdz 47 novadīšanas reizēm no kopējā apjoma no 248130 m3 līdz 732150 m3, kā arī 762300 m3 par 2009. gadu. Komisija, pamatojot savus apsvērumus ar šo novadīšanu biežumu, kā arī to intensitāti ir nepārprotami pierādījusi, ka tās gan pirms, gan pēc papildu argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām ir notikušas ikdienišķā veidā, jo šāds novadīšanas reižu skaits nevar būt saistīts ar ārkārtējiem apstākļiem. Apvienotā Karaliste savos apsvērumos turklāt nav norādījusi uz šo novadīšanu ārkārtējo raksturu.
39

Turklāt, kā izriet it īpaši no Direktīvas 2008/48 preambulas 3., 4. un 7. apsvēruma, saskaņošana, kuru ar to ir paredzēts veikt vairākās nozīmīgās jomās, būtiski atšķiras no saskaņošanas, kuru ir paredzēts veikt ar Direktīvu 87/102, kas šobrīd ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2008/48 un kura paredzēja īstenot tikai minimālu saskaņošanu, kā to ir kvalificējusi Tiesa (šajā ziņā skat. it īpaši 2010. gada 16. novembra rīkojumu lietā C-76/10 Pohotovosť, Krājums, I-11557. lpp., 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
55

No minētā izriet, ka katrs no diviem Direktīvas 2001/29 preambulas 41. apsvērumā norādītajiem nosacījumiem pats par sevi un neatkarīgi no otra ir pietiekams, lai sasniegtu minētās direktīvas 5. panta 2. punkta d) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar minēto preambulas apsvērumu, mērķi, kurš ir precizēts šī sprieduma 51. punktā.
14

1997. gada 6. jūnija likuma par kriminālkodeksu (Ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks karny, Dz. U., 1997, Nr. 88, 553. pozīcija) 297. panta 1. punktā ir noteikts: “Personu, kura ar mērķi savā vai kādas citas personas labā saņemt no bankas vai kādas organizatoriskas vienības, kas atbilstoši tiesību aktiem veic līdzīgu saimniecisko darbību, vai no kādas organizācijas vai institūcijas, kas pārvalda valsts līdzekļus, kredītu, aizdevumu, drošības naudu, garantiju, akreditīvu, dotāciju, subsīdiju, bankas apstiprinājumu no drošības naudas, garantijas vai līdzīga finanšu pakalpojuma izrietošajām saistībām ar noteiktu ekonomiska rakstura mērķi, elektronisku maksājuma instrumentu vai publisko iepirkumu, ir iesniegusi viltotu, izmainītu, nepatiesu vai krāpnieciska rakstura informāciju saturošu dokumentu vai krāpniecisku rakstveida deklarāciju attiecībā uz apstākļiem, kuriem ir izšķiroša nozīme iepriekš minētā finanšu atbalsta, maksāšanas instrumenta vai iepirkuma saņemšanā, soda ar brīvības atņemšanas sodu no trīs mēnešiem līdz pieciem gadiem.”
47

Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu tiesības organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un it īpaši pieņemt noteikumus zāļu patēriņa reglamentēšanai ar mērķi nodrošināt to veselības apdrošināšanas sistēmu finansiālo līdzsvaru, tomēr dalībvalstīm ir jāievēro Eiropas Savienības tiesības, izmantojot minētās tiesības (2009. gada 2. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no C-352/07 līdz C-356/07, no C-365/07 līdz C-367/07 un C-400/07 A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite u.c., Krājums, I-2495. lpp., 19. un 20. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Football Dataco Ltd, Football Association Premier League Ltd, Football League Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League un PA Sport UK Ltd (turpmāk tekstā – “Football Dataco u.c.”) un Yahoo! UK Ltd, Stan James (Abingdon) Ltd, Stan James plc un Enetpulse ApS (turpmāk tekstā visas kopā – “Yahoo u.c.”) par intelektuālā īpašuma tiesībām, kas pirmajām minētajām, kā tās apgalvo, esot attiecībā uz Anglijas un Skotijas futbola čempionāta spēļu programmām.
21

Regulas Nr. 1393/2007 19. pants ar nosaukumu “Atbildētāja neierašanās” ir izteikts šādi: “1. Ja tiesas pavēste vai līdzīgs dokuments ir bijis jāpārsūta citai dalībvalstij, lai to izsniegtu saskaņā ar šo regulu, bet atbildētājs nav ieradies, spriedumu nepasludina, kamēr nav konstatēts, ka: a) dokuments tika izsniegts saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem, kas nosaka dokumentu izsniegšanas kārtību iekšējos tiesvedības procesos personām, kuras atrodas tās teritorijā; vai b) dokuments faktiski tika piegādāts atbildētājam vai viņa dzīvesvietā, izmantojot citu šajā regulā paredzētu metodi; un ka abos minētajos gadījumos izsniegšana vai piegāde tika veikta pietiekami laicīgi, lai atbildētājs varētu sagatavoties aizstāvībai. 2. Dalībvalsts saskaņā ar 23. panta 1. punktu var paziņot, ka tiesnesis neatkarīgi no 1. punkta var pasludināt spriedumu pat tad, ja nav saņemts izsniegšanas vai piegādes apliecinājums, ja ir ievēroti visi turpmāk uzskaitītie nosacījumi: a) dokuments tika pārsūtīts, izmantojot kādu no šajā regulā paredzētajām metodēm; b) no dokumenta pārsūtīšanas datuma ir pagājuši vismaz seši mēneši, ja tiesnesis konkrētajā lietā to uzskata par pietiekamu termiņu; c) nav saņemts apliecinājums, kaut gan ir darīts viss iespējamais, lai to saņemtu no kompetentām saņēmējas dalībvalsts iestādēm vai struktūrām. 3. Neatkarīgi no 1. un 2. punkta tiesnesis steidzamos gadījumos var paredzēt jebkurus pagaidu vai nodrošināšanas pasākumus. 4. Ja tiesas pavēste vai līdzvērtīgs dokuments ir bijis jāpārsūta citai dalībvalstij, lai to izsniegtu saskaņā ar šo regulu, un attiecībā uz atbildētāju, kas nav ieradies, ir pieņemts spriedums, tiesnesis ir pilnvarots atbrīvot atbildētāju no sprieduma pārsūdzības termiņa nokavējuma, ja ir ievēroti šādi nosacījumi: a) atbildētājs no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ nav varējis savlaicīgi iepazīties ar dokumentu, lai sagatavotos aizstāvībai, vai savlaicīgi iepazīties ar spriedumu, lai to pārsūdzētu; un b) atbildētājs ir iesniedzis prima facie iebildumus sakarā ar lietas izskatīšanu pēc būtības. Pieteikumu atbrīvot no sprieduma pārsūdzības termiņa nokavējuma var iesniegt tikai saprātīgā laikposmā pēc tam, kad atbildētājs ir iepazinies ar spriedumu. Katra dalībvalsts var nākt klajā ar paziņojumu saskaņā ar 23. panta 1. punktu, ka šādu pieteikumu nepieņems, ja to iesniegs pēc šajā paziņojumā minētā laikposma beigām, bet šis laikposms nevar būt mazāks par vienu gadu pēc sprieduma pasludināšanas dienas. 5. Šā panta 4. punkts neattiecas uz spriedumiem par personu statusu vai tiesībspēju.”
3

Bernes konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. jūlija grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), 14.a pantā ir noteikts: “(1) Neierobežojot autortiesības uz jebkuru darbu, kurš varētu būt pārveidots vai reproducēts, kinematogrāfisks darbs tiek aizsargāts tāpat kā oriģināldarbs. Persona, kurai pieder autortiesības uz kinematogrāfisko darbu, bauda tādas pašas tiesības kā oriģināldarba autors – tas attiecas arī uz tām tiesībām, kuras paredzētas iepriekšējā pantā. (a) Personas, kurām pieder autortiesības uz kinematogrāfisku darbu, nosaka tās valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta. (b) Tomēr tādās Savienības valstīs, kuru likumdošanas akti attiecībā uz kinematogrāfiskiem darbiem autortiesību īpašnieku lokā ietver arī autorus, kas devuši ieguldījumu darba tapšanā, minētie autori, ja viņi uzņēmušies saistības šādu ieguldījumu dot, nav tiesīgi iebilst pret darba reproducēšanu, izplatīšanu, publisku demonstrēšanu, raidīšanu pa vadiem vai ēterā vispārējai zināšanai vai jebkādu citādu izziņošanu vispārējai zināšanai, kā arī pret šā darba teksta subtitrēšanu vai dublēšanu, ja vien nav paredzēti citādi vai īpaši noteikumi. (c) Jautājumu par to, vai sakarā ar iepriekšējā, “b” apakšpunkta piemērošanu minētās saistības ir vai nav noformējamas kā rakstveida līgums vai līdzvērtīgs rakstveida akts, izšķir tās valsts likumdošanas akti, kurā kinematogrāfiskā darba radītājam ir pārstāvniecība vai pastāvīga dzīvesvieta. Tomēr tās Savienības valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta, var paredzēt, ka minētās saistības ir noformējamas kā rakstveida līgums vai līdzvērtīgs rakstveida akts. Valstis, kuru likumdošanas akti paredz šādus noteikumus, ar rakstveida paziņojumu par to informē ģenerāldirektoru, kurš to nekavējoties dara zināmu visām citām Savienības valstīm. (d) Ar terminu “citādi vai īpaši noteikumi” jāsaprot jebkuri ierobežojoši noteikumi attiecībā uz iepriekšminētajām saistībām. (3) Ja nacionālajos likumdošanas aktos nav noteikts citādi, iepriekšējā, 2. punkta “b” apakšpunkta noteikumi, netiek piemēroti kinematogrāfiskā darba izveidošanai radīto scenāriju, dialogu un muzikālo darbu autoriem un kinematogrāfiskā darba režisoram inscenētājam. Tomēr tās Savienības valstis, kuru likumdošanas akti neietver noteikumus, kas paredz minētā 2. punkta “b” apakšpunkta piemērošanu režisoram inscenētājam, par to ar rakstveida paziņojumu informē ģenerāldirektoru, kurš to nekavējoties dara zināmu visām citām Savienības valstīm.”
Nodokļu neitralitātes princips pievienotās vērtības nodokļa jomā ir uzskatāms par vienlīdzīgas attieksmes principu, kas nosaka, ka salīdzināmas situācijas nevar vērtēt atšķirīgi, ja vien šī atšķirība nav objektīvi pamatota. Tomēr, kaut arī nodokļu neitralitātes princips var tikt neievērots tikai konkurējošu uzņēmumu starpā, par vispārīgā vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu nodokļu jomā var liecināt cita veida diskriminācija, kas ietekmē uzņēmējus, kuriem noteikti nav jābūt konkurentiem, bet kuri tomēr atrodas salīdzināmā stāvoklī citās tiesiskajās attiecībās. No tā izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nodokļu jomā neatbilst nodokļu neitralitātes principam.

Dalībvalsts, kas praksē iespēju izveidot personu grupu, ko var uzskatīt par vienu pievienotās vērtības nodokļa maksātāju, attiecina tikai uz finanšu un apdrošināšanas pakalpojumu sniedzējiem, nav neizpildījusi Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 11. panta pienākumus.

Attiecībā uz Direktīvas 2006/112 11. panta mērķiem Savienības likumdevējs, lai vienkāršotu administrēšanu, kā arī apkarotu noteikta veida ļaunprātīgu izmantošanu, kā, piemēram, viena uzņēmuma sadalīšanu starp vairākiem nodokļa maksātājiem, lai katrs varētu izmantot īpašu shēmu, ir vēlējies ļaut dalībvalstīm nesaistīt sistemātiski nodokļu maksātāja statusu ar “patstāvības” jēdzienu, kurš ir tikai juridisks.

Direktīvas 2006/112 11. panta otrā daļa arī ļauj dalībvalstīm veikt visus lietderīgos pasākumus, lai izvairītos no tā, ka šī panta pirmās daļas piemērošana radītu iespējamu krāpšanos vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Tādējādi, ievērojot Savienības tiesības, dalībvalstis var ierobežot minētā 11. pantā paredzētās shēmas piemērošanu, lai ierobežotu krāpšanos vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.

Komisija nav pārliecinoši pierādījusi, ka, ņemot vērā cīņu pret krāpšanos un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, šis pasākums nebūtu pamatots.

(sal. ar 37.–40. punktu)