ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 223/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 5. maijā iesniedza High Court of Ireland (Īrija) – Kuldip Singh, Denzel Nnjume, Khaled Aly/Minister for Justice and Equality

(Lieta C-218/14)

2014/C 223/10

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Ireland

Pamatlietas puses

Prasītāji: Kuldip Singh, Denzel Nnjume, Khaled Aly

Atbildētājs: Minister for Justice and Equality

Ieinteresētā puse: The Immigrant Council of Ireland

Prejudiciālie jautājumi

1) Ja laulība starp Savienības un trešo valstu pilsoņiem tiek izbeigta ar laulības šķiršanu, kas notikusi pēc Savienības pilsoņa izceļošanas no uzņemošās dalībvalsts, kur Savienības tiesības īstenoja Savienības pilsonis, un ir piemērojams Padomes Direktīvas 2004/38/EK (1) 7. pants un 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, vai pēc tam trešās valsts pilsonis saglabā uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī? Ja atbilde ir noliedzoša: vai trešās valsts pilsonim ir uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī laika posmā pirms laulības šķiršanas pēc Savienības pilsoņa izbraukšanas no uzņemošās dalībvalsts?

2) Vai Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta prasības ir izpildītas, ja laulātais, kas ir Savienības pilsonis, apgalvo, ka viņam ir pietiekami līdzekļi Direktīvas 8. panta 4. punkta izpratnē, ko daļēji veido laulātā, kas ir trešās valsts pilsonis, līdzekļi?

3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša: vai tādām personām kā prasītāji saskaņā ar Savienības tiesībām (neņemot vērā Direktīvu) ir tiesības strādāt uzņemošajā dalībvalstī, lai nodrošinātu vai veidotu “pietiekamus līdzekļus” Direktīvas 7. panta izpratnē?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.).
5)

Vai prasību par to, ka personai, kura alkoholiskos dzērienus izmanto komerciāliem nolūkiem, savai ar importējamiem alkoholiskiem dzērieniem saistītai darbībai ir vajadzīga īpaša mazumtirdzniecības atļauja, ja pircējs Somijā ar interneta starpniecību vai kā citādi ar attālinātas pārdošanas palīdzību ir iegādājies alkoholiskos dzērienus no pārdevēja, kurš darbojas citā dalībvalstī, un dzērienus pārdevējs piegādā uz Somiju, var uzskatīt par monopola pastāvēšanu vai daļu no monopola darbības, kas nozīmē, ka tai pretrunā nav LESD 34. panta noteikumi, bet tā ir jāvērtē LESD 37. panta kontekstā?
1)

Vai Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 273. pants un 287. panta 18. punkts ir interpretējami tādējādi, ka valsts nodokļu iestādei bija pienākums PVN nolūkā reģistrēt nodokļa maksātāju un noteikt tam pienākumu maksāt nodokli un ar to saistītos papildu pienākumus tāpēc, ka bija pārsniegts atbrīvojuma no nodokļa slieksnis, sākot no dienas, kad nodokļa maksātājs kompetentajai nodokļu iestādei iesniedza nodokļu deklarācijas, no kurām izriet, ka ir pārsniegts atbrīvojuma no PVN samaksas slieksnis?
1)

Vai no Padomes 1999. gada 11. marta Direktīvas 1999/13/EK (1) par gaistošu organisko savienojumu emisijas ierobežošanu no organiskiem šķīdinātājiem noteiktos darbības veidos un iekārtās II B pielikuma izriet, ka tādu iekārtu operatoram, kurās [ražojuma] cieto daļiņu saturu var uzskatīt par nemainīgu un izmantot kā atskaites lielumu emisijas samazināšanā, ja vēl tikai izstrādā aizstājējus, kas satur maz šķīdinātāja vai to nemaz nesatur, atkāpjoties no šajā pielikumā noteiktā grafika, ir jāpiešķir termiņa pagarinājums, lai īstenotu emisijas samazināšanas plānu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 85/17

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 20. janvārī iesniedza Conseil d'État (Francija) — Beaudout Père et Fils SARL/Ministre du travail, de l’emploi, de la formation professionnelle et du dialogue social, Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie-pâtisserie française, Fédération Générale Agroalimentaire — CFDT u.c.

(Lieta C-26/14)

2014/C 85/31

Tiesvedības valoda — franču

Iesniedzējtiesa

Conseil d'État

Pamatlietas puses

Prasītāja: Beaudout Père et Fils SARL

Atbildētāji: Ministre du travail, de l’emploi, de la formation professionnelle et du dialogue social, Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie-pâtisserie française, Fédération Générale Agroalimentaire — CFDT u.c.

Prejudiciālie jautājumi

Vai no Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. panta izrietošais pārskatāmības pienākums ir obligāts iepriekšējs priekšnoteikums, pirms dalībvalsts var attiecināt uz visiem kādas nozares uzņēmumiem koplīgumu, ar kuru vienam operatoram, kuru izraudzījušies sociālie partneri, tiek uzticēts pārvaldīt par labu darbiniekiem izveidoto obligāto papildu sociālā nodrošinājuma programmu?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: a) Vai trešās personas privilēģijas ir atkarīgas no tā, ka ģenērisko zāļu ražotājs, kam viela tiek piegādāta, to tik tiešām izmanto izpētei vai pētījumiem Direktīvas 2001/83/EK 10. panta 6. punkta nozīmē, uz kuriem attiecas privilēģijas? Vai izslēgšana no patenta aizsardzības ir spēkā arī tad, ja trešā persona nav zinājusi par pasūtītāja vielas izmantošanas, uz ko attiecas privilēģijas, nodomiem, un šai sakarā tā par to arī nav pārliecinājusies? Vai arī privilēģiju piešķiršana trešai personai ir atkarīga tikai no tā, ka, veikdama rīcībā nodošanas darbības, tā atbilstoši apstākļiem (piemēram, pasūtījumu veikušā uzņēmuma profils, nelielais rīcībā nodotās vielas apjoms, drīzas aplūkojamās vielas patenta spēkā esamības izbeigšanās, ar pasūtītāja uzticamību saistīta pieredze) pamatoti var pieņemt, ka pasūtījumu veikušais ģenērisko zāļu uzņēmums rīcībā nodoto vielu izmantos tikai un vienīgi pētījumiem un izpētei saistībā ar piekļuvi tirgum, uz kuriem attiecas privilēģijas? b) vai trešai personai, veicot rīcībā nodošanas darbības, ir arī jāveic pasākumi saistībā ar to, lai vielu saņēmējs tik tiešām to izmanto tikai pētījumiem vai izpētei, uz kurām attiecas privilēģijas, un tie atšķiras no pasākumiem, kas viņam jāveic atkarībā no tā, vai ar patentu aizsargātā viela tiek tikai piedāvāta vai arī piegādāta?
2)

Gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu noliedzoši — vai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmā daļa un it īpaši tās c) un d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ir jāizslēdz jebkurš saimnieciskās darbības subjekts, attiecībā uz kuru administratīva vai tiesu iestāde procedūrā konkurences jomā, kura ir ierosināta saistībā ar viņa saimniecisko vai profesionālo darbību, ir atzinusi, ka viņš ir izdarījis pārkāpumu, kura dēļ viņam ir piemērotas tiesiskas sekas konkurences jomā?
Trešais pamats: kļūdaina nozarē pastāvošo normu un ieražu definīcija, kas esot uzskatāma par Regulas par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu Vispārējā tiesa 45. punktā esot pareizi norādījusi, ka ir jānoskaidro, vai apstrīdētā Kopienas preču zīme būtiski novirzās no attiecīgajā nozarē pastāvošajām normām un ieražām. Tādējādi, izvērtējot, vai trīsdimensiju formas preču zīmei piemīt atšķirtspēja, vispirms ir jāaplūko “nozarē pastāvošās normas”, lai pēc tam noteiktu, vai patērētājs var nošķirt konkrētu trīsdimensiju preču zīmi no citu uzņēmumu preču zīmēm. Tomēr Vispārējās tiesas veiktā nozarē pastāvošo normu identifikācija nemaz neatbilstot iedibinātajai dzērienu nozarē pastāvošo “normu” definīcijai. Vispārējās tiesas minētās norādes attiecībā uz nozarē pastāvošajām normām pirmām kārtām neatbilstot patiesībai (atsauce uz nepastāvošu “cilindrisko šķērsgriezumu”) un esot tik neskaidras un vispārīgas, ka gadījumā, ja tās tiktu piemērotas, neviena dzērienu pudele nekad nebūtu izturējusi atšķirtspējas testu (pat slavenā Koka-Kolas pudele, ja par to tiktu iesniegts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu). Turpretim Anulēšanas nodaļa esot pareizi definējusi nozarē pastāvošās normas. Turklāt Apelāciju padome 2012. gada 1. februāra lēmuma R 2465/2011-2 (Freixenet/ITSB) 36. punktā esot norādījusi, ka “ne pārbaudītājs, ne apelāciju padomes, kas izskatīja apelācijas sūdzības iepriekš, nav uzrādījuši dokumentus, kuros būtu ietvertas norādes uz reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienā tirgū pastāvošajiem apstākļiem, un nav ne identificējuši, ne arī minējuši konkrētus piemērus par identiskām vai līdzīgām pudelēm, kas būtu parasti izmantojamas šajā nozarē pirms minētā datuma. Šī nepilnība ir pietiekams pamats, lai apmierinātu apelācijas sūdzību ”. Tādējādi Vispārējā tiesa, nenorādot konkrētus nozarē pastāvošo normu piemērus, esot skaidri pārkāpusi Regulas par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīva 2009/28/EK ir par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un par grozījumiem Direktīvās 2001/77/EK un 2003/30/EK un to sekojošu atcelšanu (turpmāk tekstā — “Direktīva 2009/28/EK”). Saskaņā ar tās 1. pantu ar minēto direktīvu ir izveidota vienota sistēma no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas veicināšanai. Tajā ir paredzēti valstu obligātie mērķi no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas kopējā īpatsvara sasniegšanai elektroenerģijas bruto galapatēriņā, kā arī mērķis šādas enerģijas īpatsvaram transporta nozarē. Tajā ir izklāstīti noteikumi par statistisko pārdali dalībvalstu starpā, par kopīgiem dalībvalstu un trešo valstu projektiem, izcelsmes apliecinājumiem, administratīvajām procedūrām, informāciju un mācībām, kā arī no atjaunojamajiem energoresursiem saražotās enerģijas piekļuvi elektrotīkliem. Tajā ir noteikti ilgtspējības kritēriji biodegvielām un bioloģiskajiem šķidrajiem kurināmajiem.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 114/24

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 15. janvārī iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) — Simon, Evers, & Co GmbH/Hauptzollamt Hamburg-Hafen

(Lieta C-21/13)

2013/C 114/37

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Hamburg

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Simon, Evers, & Co GmbH

Atbildētājs: Hauptzollamt Hamburg-Hafen

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes 2009. gada 11. jūnija Regula (EK) Nr. 499/2009, ar kuru galīgo antidempinga maksājumu, kas ar Regulu (EK) Nr. 1174/2005 noteikts Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importam, attiecina uz šā paša ražojuma importu, to nosūtot no Taizemes un deklarējot vai nedeklarējot kā Taizemes izcelsmes ražojumu (1), ir spēkā neesoša tādēļ, ka Komisija, neievērojot Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (2), 13. pantā noteiktās prasības attiecībā uz antidempinga pasākumu apiešanas konstatēšanu, ir prezumējusi apiešanas esamību, pamatojoties tikai uz to, ka pēc attiecīgo pasākumu ieviešanas ir būtiski pieaudzis atbilstošā eksporta no Taizemes apjoms, lai arī Komisija, atsaucoties uz Taizemes eksportētāju nesadarbošanos, nav izdarījusi nekādus citus konkrētus secinājumus?

(1) OV L 151, 1. lpp.

(2) OV L 56, 1. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 147/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 11. martā iesniedza Arbeidshof te Antwerpen (Beļģija) — Theodora Hendrika Bouman/Rijksdienst voor Pensioenen

(Lieta C-114/13)

2013/C 147/22

Tiesvedības valoda — holandiešu

Iesniedzējtiesa

Arbeidshof te Antwerpen

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Theodora Hendrika Bouman

Atbildētājs: Rijksdienst voor Pensioenen

Prejudiciālie jautājumi

Vai AOW pabalsta daļa, kas tiek piešķirta Nīderlandes pilsonim un kas ir pamatota ar apdrošināšanas laikposmu, kad šis Nīderlandes pilsonis pēc vienkārša lūguma var atkāpties no dalības Nīderlandes sistēmā un tādējādi no iemaksu veikšanas un ierobežotu laikposmu to ir darījis, ir pielīdzināma pabalstam, kas piešķirts uz “brīvprātīgas apdrošināšanas vai brīvprātīgas tālākapdrošināšanas” pamata Regulas Nr. 1408/71 (1) 46.a panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē, tādēļ to var neņemt vērā, piemērojot tādu pārklāšanās novēršanas noteikumu, kāds ir Beļģijas Karaļa 1967. gada 21. decembra lēmuma par darbinieku vecuma un apgādnieka zaudējuma pensiju sistēmu vispārējo regulējumu 52. panta 1. punkta pirmā daļa.

(1) Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.)
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 141/16

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2013. gada 17. janvāra spriedumu lietā T-355/09 Reber Holding GmbH & Co. KG/Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) 2013. gada 20. martā iesniedza Reber Holding GmbH & Co. KG

(Lieta C-141/13 P)

2013/C 141/30

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Reber Holding GmbH & Co. KG (pārstāvji — O. Spuhler un M. Geitz, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) un Wedl & Hofmann GmbH

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2013. gada 17. janvāra spriedumu lietā T-355/09 un ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 9. jūlija lēmumu lietā R 623/2008-4;

— pakārtoti — atcelt minēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai;

— piespriest otram lietas dalībniekam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Vispārējā tiesa interpretējot Regulas par Kopienas preču zīmi 42. panta 2. punkta pirmajā teikumā, to aplūkojot kopsakarā ar minētā panta 3. punktu, paredzēto nosacījumu par “faktisku izmantošanu” tādējādi, ka tā ir atkarīga no apgrozījuma lieluma un no tirdzniecības vietu skaita. Šī interpretācija esot kļūdaina, jo saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai tiktu konstatēts izmantošanas faktisks raksturs, nemaz neesot nepieciešams, lai būtu sasniegts kāds konkrēts apgrozījuma lielums.

Pat ja Vispārējā tiesa konkrētajā gadījumā ir konstatējusi, kas iebildumu procesā pretstatītā preču zīme “Walzertraum” nav tikusi izmantota tā, lai tiktu saglabātas iegūtās tiesības uz šo preču zīmi, attiecībā uz šokolādes izstrādājumiem, tai neesot bijis jāpaliek vienkārši pie šā konstatējuma.

Vispārējai tiesai, ņemot vērā Tiesas 2012. gada 19. jūnija spriedumā lietā C-307/10 (Krājumā vēl nav publicēts) noteiktos principus, otrām kārtām esot bijis jāizskata roku darba šokolādes konfektes. Tālāk tai esot bijis jāpārbauda, vai izmantošanas pierādīšanai iesniegtie dokumenti ir pietiekami, lai pierādītu izmantošanu tā, lai tiktu saglabātas iegūtās tiesības uz preču zīmi “Walzertraum”, attiecībā uz roku darba šokolādes konfektēm. Vispārējai tiesai esot noteikti bijis jāatbild apstiprinoši uz minēto jautājumu. Tomēr Vispārējā tiesa šo pārbaudi neesot veikusi.

Turklāt pārsūdzētajā spriedumā esot pārkāpts arī vispārējs vienlīdzīgas attieksmes princips. Nevienlīdzīga attieksme izrietot no apstākļa, ka Vispārējā tiesa vispārīgā veidā — tostarp arī attiecībā uz iebildumu procesā pretstatīto preču zīmi “Walzertraum” — ir atsaukusies uz šokolādes izstrādājumiem, lai gan šī pēdējā minētā preču zīme esot tikusi izmantota attiecībā uz roku darba šokolādes konfektēm. Tā kā par references precēm tika izmantoti šokolādes izstrādājumi, prasītājam — pamatojot izmantošanu tā, lai tiktu saglabātas tiesības uz preču zīmi — attiecīgi esot tikuši piemēroti tādi paši kritēriji kā kādam lielam starptautiskajam uzņēmumam. Tas esot pretrunā vispārējam vienlīdzīgas attieksmes principam.

Līdz ar to apelācijas sūdzība esot jāapmierina pilnībā.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 123/11

Prasība, kas celta 2013. gada 12. februārī — Eiropas Komisija/Portugāles Republika

(Lieta C-76/13)

2013/C 123/17

Tiesvedības valoda — portugāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — P. Guerra e Andrade, G. Braun un L. Nicolae)

Atbildētāja: Portugāles Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka Portugāles Republika nav izpildījusi Tiesas 2010. gada 7. oktobra spriedumu lietā C-154/09 Komisija/Portugāle (1);

— piespriest Portugāles Republikai maksāt Komisijai kavējuma naudu EUR 43 264,64 apmērā par katru izpildāmā sprieduma neizpildes dienu no dienas, kad pasludināts nolēmums šajā lietā, līdz dienai, kad pilnībā tiek izpildīts 2010. gada 7. oktobra konstatējošais spriedums;

— piespriest Portugāles Republikai maksāt Komisijai fiksētu naudas sodu EUR 5 277,30 apmērā par katru nokavējuma dienu laikā no 2010. gada 7. oktobra, kad tika pasludināts konstatējošais spriedums, līdz: — dienai, kad minētais spriedums tiek izpildīts, ja Tiesa konstatētu, ka Portugāles Republika to patiesībā ir izpildījusi līdz nolēmuma pasludināšanai šajā lietā; — dienai, kad tiek pasludināts nolēmums šajā lietā, ja konstatējošais spriedums nav faktiski līdz tam izpildīts;

— piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Universālā pakalpojuma direktīvas (2) 3. panta 2. punktā un 8. panta 2. punktā paredzētajā kārtībā joprojām neesot izraudzīti par universālā pakalpojuma sniegšanu atbildīgie uzņēmumi. Turklāt Portugāles Lei das Comunicações Eletrónicas [Elektronisko sakaru likumā] joprojām esot paredzēts saglabāt visas saistības, kas ir ietvertas ar Dekrētu-likumu Nr. 31/2003 apstiprinātajos pamatnoteikumos par telekomunikāciju publiskā pakalpojuma koncesiju, atbilstoši kuriem ar koncesijas līgumu, kas paliek spēkā līdz 2025. gadam, universālā pakalpojuma sniegšana ir uzticēta PT Comunicações. Soda maksājumu noteikšanā Komisija ierosina Tiesai piemērot [pārkāpuma] smaguma koeficientu 7 skalā no 1 līdz 20.

Ar šo pārkāpumu esot apdraudēta iespēja sasniegt konkurences tiesību pamatmērķus saistībā ar telekomunikāciju tirgus liberalizēšanu un turklāt pārkāpti tādi Savienības tiesību pamatprincipi kā diskriminācijas aizlieguma princips. Ar to tiekot apdraudēta arī universālā pakalpojuma efektivitāte, kas ir viens no telekomunikāciju tiesību pamatmērķiem. Pašlaik Portugal Telecom rīcībā esot koncesija, kas tai piešķirta, nerīkojot nedz atklātu, nedz slēgtu konkursa procedūru, līdz ar to nenodrošinot, ka universālais pakalpojums tiek sniegts ar vislabākajiem nosacījumiem faktisko izmaksu ziņā, un aizliegtu tirgus kropļojumu izskaušanas ceļā nenodrošinot konkurences apstākļus.

(1) Krājums, I-127. lpp.

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 13. nod., 29. sēj., 367. lpp.).
a)

aizliedz netiešu nesaskaņotu nodokli kā, piemēram, IVMDH, kas ir iekasējams brīdī, kad degviela mazumtirdzniecībā tiek pārdota galapatērētājam, atšķirībā no saskaņotā nodokļa — nodokļa par naftas produktiem [Impuesto sobre Hidrocarburos] — kurš ir iekasējams, kad preces tiek izvestas no pēdējās akcīzes preču noliktavas, vai kurš, lai gan arī ir iekasējams brīdī, kad notiek pēdējā pārdošana mazumtirdzniecībā, ir maksājams katrā ražošanas un izplatīšanas posmā pievienotās vērtības nodoklī, jo tiek uzskatīts, ka tas neatbilst, izsakoties kā spriedumā lietā EKW un Wein & Co (2) (47. punkts), vienas vai otras šīs taksācijas metodes “vispārīgajai sistēmai”, kāda tā ir noteikta Kopienu tiesībās?
2)

Vai Direktīvas 2006/54/EK 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kurā par diskriminējošu tiek uzskatīta jebkura mazāk labvēlīga attieksme, kas saistīta ar dzemdību atvaļinājumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas garantē sieviešu dzimuma darba ņēmējai absolūtu aizsardzību, un to nedrīkst mazināt atšķirīgu interešu dēļ pretēji jebkurai būtiskai nevienlīdzībai (Tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedums lietā C-136/95 Thibault), tādējādi, ka tas ir pretrunā valsts tiesiskajam regulējumam, kas, uzliekot pienākumu atskaitīt no profesionālās sagatavošanas kursa un vienlaikus garantējot iespēju piedalīties nākamajā kursā, izvirza mērķi nodrošināt pienācīgu profesionālo sagatavotību, bet atņem sieviešu dzimuma darba ņēmējai iespēju agrāk piekļūt jaunam darba statusam kopā ar vīriešu dzimuma kolēģiem, kuri arī izturēja konkursu un tika ieskaitīti kursā, saņemot attiecīgo atalgojumu?
a)

Vai ar divu dalībvalstu kopīgu nolīgumu izveidotas uzraudzības komitejas iekšējais reglaments, kā, piemēram, Igaunijas — Latvijas programmas 2007.–2013. gadam Uzraudzības komitejas pieņemtā programmas rokasgrāmata, kurā ir noteikts, ka Uzraudzības komitejas lēmumi nav pārsūdzami nevienā tiesā (programmas rokasgrāmatas 6.6. punkta 4. rindkopa: “The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction”), ir saderīga ar Padomes Regulas Nr. 1083/2006 (1) 63. panta 2. punkta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta noteikumiem?
1)

Ja: i) darba ņēmēja ikgadējo atalgojumu veido pamata atalgojums un komisijas maksājumi, kas tiek veikti saskaņā ar līgumā paredzētām tiesībām uz komisijas maksājumu; ii) komisijas maksājums tiek veikts, pamatojoties uz pārdošanas apjomu un līgumiem, kurus darba devējs ir noslēdzis, pamatojoties uz darba ņēmēja veikto darbu; iii) komisijas maksājums tiek maksāts kā pēcmaksa un noteiktā pārskata laikposmā saņemtā komisijas maksājuma apmērs ir mainīgs atkarībā no īstenotā pārdošanas apjoma un noslēgto līgumu vērtības, kā arī šī pārdošanas apjoma (realizēšanas) brīža; iv) ikgadējā atvaļinājuma laikposmos darba ņēmējs neveic nekādu darbu, kurš tam dotu tiesības saņemt šos komisijas maksājumus, un līdz ar to par šiem laikposmiem tam nerodas (tiesības) saņemt komisijas maksājumus; v) apmaksātajā laikposmā, kurš ietver ikgadējā atvaļinājuma laikposmu, darba ņēmējs ir tiesīgs saņemt pamata atalgojumu un turpina saņemt komisijas maksājumus, kas balstīti uz iepriekš nopelnītajiem komisijas maksājumiem, un vi) tā vidējie ienākumi no komisijas maksājumiem gada laikā ir mazāki, nekā tie būtu tad, ja darba ņēmējs nebūtu ņēmis atvaļinājumu, jo atvaļinājuma laikposmā tas neveic nekādu darbu, kurš tam dotu tiesības saņemt komisijas maksājumus, vai Direktīvas 93/104/EK (1), tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2003/88/EK (2), 7. pantā tiek prasīts, ka dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu, ka darba ņēmējs par ikgadējā atvaļinājuma laikposmiem saņem gan samaksu, ņemot vērā komisijas maksājumus, kurus tas šajā laikposmā būtu saņēmis, ja vien viņš nebūtu ņēmis atvaļinājumu, gan arī tā pamata atalgojumu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 343/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 22. augustā iesniedza Bundesgerichthof (Vācija) — RLvS Verlagsgesellschaft mbH/Stuttgarter Wochenblatt GmbH

(Lieta C-391/12)

2012/C 343/08

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesgerichthof

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: RLvS Verlagsgesellschaft mbH

Atbildētāja: Stuttgarter Wochenblatt GmbH

Prejudiciālais jautājums

Vai direktīvas (1) 7. panta 2. punkts un I pielikuma 11. punkts, lasot tos kopā ar direktīvas 4. pantu un 3. panta 5. punktu, ir pretrunā tādas valsts tiesību normas (šeit: Landespressegesetz Baden-Württemberg [Bādenes-Virtembergas federālās zemes preses likums] 10. pants) piemērošanai, kura papildus patērētāju aizsardzībai pret maldināšanu kalpo arī preses neatkarībai un kura, pretēji direktīvas 7. panta 2. punktam un I pielikuma 11. punktam, aizliedz jebkādas maksas publikācijas, neatkarīgi no to mērķa, ja publikācijas netiek publicētas ar nosaukumu “Sludinājums”, ja vien no attiecīgās publikācijas izkārtojuma un struktūras nav saprotams, ka tas ir sludinājums?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.).