ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-415/07

Lodato Gennaro & C. SpA

pret

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), SCCI

(Tribunale ordinario di Nocera Inferiore lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Valsts atbalsts nodarbinātībai — Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai — Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes — Regula (EK) Nr. 2204/2002 — “Darba vietu izveidošanas” jēdziens — Darba vietu skaita palielināšanas aprēķināšana”

Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2008. gada 27. novembrī I ‐ 2601

Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 2. aprīļa spriedums I ‐ 2616

Sprieduma kopsavilkums

Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, ko var uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu

(EKL 87. panta 3. punkts; Komisijas paziņojums 95/C 334/04; Komisijas paziņojums 98/C 074/09)

Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai, saskaņā ar kurām atbalsts nodarbinātībai, kura mērķis ir pieņemt darbā uzņēmumā papildu darbiniekus, var tikt atzīts par saderīgu ar kopīgo tirgu, pārbaudot, vai ir noticis darba vietu skaita pieaugums, ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāsalīdzina vidējais gada darba vienību skaits gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā ar vidējo gada darba vienību skaitu gadā pēc jaunu darbinieku pieņemšanas darbā.

Šīs pamatnostādnes ir jāinterpretē ciešā saistībā ar Pamatnostādnēm par valstu reģionālo atbalstu, jo tajās abās ir kopīgs darba vietu izveides jēdziens, tādēļ ka abās, attiecīgi to 17. un 4.12. punktā, šis jēdziens būtībā tiek definēts, pamatojoties uz darba vietu skaita tīro pieaugumu attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā.

Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēs uzņēmuma darbinieku skaita otrais salīdzināšanas nosacījums, kas ir jāņem vērā, lai pārbaudītu, vai uzņēmums patiešām ir palielinājis darba vietu tīro skaitu attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā, ir definēts precīzāk. Pirmkārt, to 4.12. punktā ir noteikts, ka darba vietu izveidošana ir darba vietu skaita tīrs pieaugums attiecīgajā uzņēmumā, salīdzinot ar vidējo skaitu noteiktā laikposmā, un ka līdz ar to visas šajā laikposmā iespējami zaudētās darbavietas ir jāatskaita no tajā pašā laikposmā izveidoto darbavietu skaita. Otrkārt, to 33. lappuses piezīmē ir precizēts, ka darba vietu skaits atbilst gada darba vienību skaitam, proti, gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaitam, uzskatot, ka nepilna darba laika vai sezonas darbinieki veido gada darba vienību daļas.

No tā izriet, ka saskaņā ar šīm pēdējām minētām vadlīnijām darba vietu izveidošana ir gada laikā nodarbināto pilna darba laika darbinieku skaita tīrs pieaugums (nepilna darba laika vai sezonas darbinieki veido gada darba vienību daļas) uzņēmumā attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā. Tātad saskaņā ar minētajām pamatnostādnēm otru darbinieku skaita attiecīgajā laikā salīdzināšanas nosacījumu veido nevis uzņēmuma darbinieku skaits darbā pieņemšanas dienā, bet gan darbinieku skaits, kas ir aprēķināts kā gada darba vienības, tātad gada laikā.

(sal. ar 23., 25.–27. un 32. punktu un rezolutīvo daļu)
No Direktīvas 96/9 par datubāzu tiesisko aizsardzību 7. panta 2. punkta a) apakšpunkta teksta izriet, ka Kopienu likumdevējs jēdzienā “iegūšana” minētā 7. panta nozīmē ir vēlējies iekļaut ne tikai “pastāvīgu pārnešanu”, bet arī “īslaicīgas pārnešanas” gadījumus. Jēdzienu “pastāvīga pārnešana” un “īslaicīga pārnešana” 7. panta nozīmē nošķiršanas pamatā ir kritērijs par materiālu, kas iegūti no aizsargātas datubāzes, saglabāšanas ilgumu uz cita datu nesēja, kas nav šī datubāze. Iegūšanas minētā 7. panta izpratnē no elektroniski pieejamas aizsargātas datubāzes brīdis ir brīdis, kad materiāli, kurus domāts pārnest, tiek saglabāti uz cita datu nesēja, kas nav šī datubāze. Iegūšanas jēdziens nav atkarīgs no attiecīgās darbības veicēja mērķa, tā veiktajām iespējamajām izmaiņām šādi pārnestajos materiālos, kā arī iespējamajām atšķirībām attiecīgo datubāzu struktūrās.

Direktīvas 96/9 par datubāzu tiesisko aizsardzību 7. pants ir interpretējams tādējādi, ka, ja materiālu kopumā pastāv atsevišķas apakšgrupas, tad no kādas no šīm apakšgrupām iespējami iegūto un/vai atkārtoti izmantoto materiālu apjoms, lai konstatētu, vai ir notikusi datubāzes satura kvantitatīvi būtiskas daļas iegūšana un/vai atkārtota izmantošana minētā panta nozīmē, ir jāsalīdzina ar šīs apakšgrupas kopējo apjomu, ja tā kā tāda ir datubāze, kas atbilst šīs direktīvas 7. panta 1. punktā paredzētajiem sui generis tiesību aizsardzības nosacījumiem. Pretējā gadījumā un, ciktāl minētais kopums ir uzskatāms par šādu aizsargātu datubāzi, salīdzinājums ir jāveic starp materiālu apjomu, kas, iespējams, iegūti un/vai izmantoti atkārtoti no citām šī kopuma apakšgrupām, un kopuma apjomu.

Apstāklis, ka no datubāzes, kas aizsargāta ar sui generis tiesībām, iespējams, iegūtos un/vai atkārtoti izmantotos materiālus tās izveidotājs ir ieguvis no avotiem, kas nav publiski pieejami, atkarībā no tā, cik nozīmīgi ir cilvēkresursi, tehniskie un/vai finanšu resursi, kurus šis izveidotājs izmantojis attiecīgo materiālu iegūšanai no minētajiem avotiem, var būt nozīmīgs, kvalificējot šos materiālus kā būtisku attiecīgās datubāzes daļu no kvalitatīvā aspekta Direktīvas 96/9 7. panta izpratnē.

Fakts, ka datubāzē ir ietverti oficiāli, publiski pieejami materiāli, neatbrīvo valsts tiesu, lai izvērtētu datubāzes satura būtiskas daļas iegūšanas un/vai atkārtotas izmantošanas esamību, no pienākuma pārbaudīt, vai no minētās datubāzes iespējami iegūtie un/vai atkārtoti izmantotie materiāli no kvantitatīvā aspekta veido būtisku šīs datubāzes kopējā satura daļu, jeb attiecīgā gadījumā, vai tie šādu daļu veido no kvalitatīvā aspekta, jo to iegūšanai, pārbaudei vai noformēšanai ir bijuši nepieciešami būtiski cilvēkresursu, tehniskie vai finanšu ieguldījumi.

(sal. ar 74. punktu un rezolutīvas daļas 2) punktu)
Lieta C-517/07

Afton Chemical Ltd

pret

The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

(High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 92/81/EEK — Akcīzes nodoklis par minerāleļļām — 2. panta 2. un 3. punkts, kā arī 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Direktīva 2003/96/EK — Energoproduktu un elektroenerģijas aplikšana ar nodokļiem — 2. panta 2. un 3. punkts un 4. punkta b) apakšpunkts — Piemērošanas joma — Degvielas piedevas, kas ir minerāleļļas vai energoprodukti, taču netiek izmantotas kā degviela — Valsts nodokļu režīms”

Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 18. decembra spriedums I ‐ 10429

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodokļa likmes naftas produktiem – Direktīva 92/81 – Energoproduktu un elektroenerģijas aplikšana ar nodokļiem – Direktīva 2003/96 – Piemērošanas joma

(Padomes Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkts un 8. panta 1. punkts un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. un 4. punkts)

2. panta 3. punkts un 8. panta 1. punkts Direktīvā 92/81 par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā minerāleļļām attiecībā uz laika periodu līdz 2003. gada 31. decembrim un 2. panta 3. un 4. punkts Direktīvā 2003/96, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, attiecībā uz laika periodu no 2004. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim ir jāinterpretē tādējādi, ka degvielas piedevas, kas ir “minerāleļļas” pirmās no šīm direktīvām 2. panta 1. punkta izpratnē vai “energoprodukti” otrās no šīm direktīvām 2. panta 1. punkta izpratnē, taču nav paredzētas izmantošanai, netiek piedāvātas tirdzniecībā vai izmantotas kā degviela, ir jāpakļauj minētajās direktīvās paredzētajam nodokļu maksāšanas pienākumam.

Ar frāzi “papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem” Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrajā daļā ir tieši paredzēts šo tiesību normu piemērošanas jomā ietvert visus produktus, kas paredzēti izmantošanai, tiek piedāvāti tirdzniecībā vai izmantoti kā degviela, par piedevu vai apjoma palielinātāju degvielai, tajos ietverot produktus, kas ir “minerāleļļas” vai “energoprodukti” šo direktīvu izpratnē.

Turklāt no Direktīvu 92/81 un 2003/96 vispārējās sistēmas un mērķa izriet, ka tās ir paredzētas, lai izveidotu režīmu minerāleļļu un energoproduktu aplikšanai ar saskaņotu nodokli, ka Kopienu likumdevējs bija iecerējis degvielai pielīdzināt tai pievienotās piedevas neatkarīgi no šo piedevu rakstura un tikai tādēļ, ka tās tiek pievienotas minētajai degvielai, lai tās pakļautu tādam pat nodokļu režīmam kā degvielu. Tā rezultātā no Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā teikuma un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrās daļas, izriet, ka ir paredzēts, ka minētās tiesību normas aptvers visus produktus, kas tiek izmantoti kā piedevas, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav “minerāleļļa” vai “energoprodukts” šo direktīvu izpratnē.

(sal. ar 36., 38., 40., 42. un 44. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kas grozīta ar Direktīvu 2004/27, 2. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka šī grozītā direktīva nav piemērojama tādam produktam, attiecībā uz kuru nav zinātniski pierādīts, ka tas ir atzīstams par zālēm, kuras ir tādas pēc to funkcijām, bet tas nav arī izslēgts.

Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kas grozīta ar Direktīvu 2004/27, 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka, neņemot vērā grozījumus, kas zāļu definīcijā izdarīti ar Direktīvu 2004/27, izskatot jautājumu par to, vai attiecīgais produkts ir klasificējams kā zāles, kas ir tādas pēc to funkcijām, ir nozīme produkta lietošanas kārtībai, izplatībai, patērētāju zināšanām par to un riskiem, kas var būt saistīti ar tā lietošanu.

(sal. ar 35. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Tā kā apelācijas tiesvedības ietvaros Tiesa ir kompetenta izvērtēt tiesisko risinājumu, kas sniegts attiecībā uz Pirmās instances tiesā izvirzītajiem prasības pamatiem, tai ir jābūt arī tiesībām izvērtēt tiesiskās konsekvences, kas atbilstoši Pirmās instances tiesas secinājumiem izriet no šī risinājuma, kas arī ir atzīstamas par tiesību jautājumu un kuras lietas dalībnieki Pirmās instances tiesā notiekošajā tiesvedībā ne vienmēr var iepriekš paredzēt; pretējā gadījumā apelācijas tiesvedība lielā mērā zaudētu savu nozīmi. No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas tiesvedībā izvirzītu pamatu, kurš vērsts pret tiesiskajām konsekvencēm, kas atbilstoši Pirmās instances tiesas secinājumiem izriet no attiecīgā tiesiskā risinājuma, ko tā sniegusi attiecībā uz tajā izskatīto prasības pamatu, nevar uzskatīt par tādu, ar kuru tiek grozīts Pirmās instances tiesā izskatītā strīda priekšmets Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkta izpratnē.

Tā tas ir arī tāda pamata gadījumā, kuru izvirzījusi Komisija un kurš attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa, pretrunā samērīguma principam, pamatojoties uz secinājumu, kas attiecas vienīgi uz procentu likmes aprēķināšanu, ir pilnā apmērā atcēlusi lēmumu par valsts atbalsta atgūšanu. Šāds pamats nav atzīstams arī par jaunu prasījumu, kas atbilstoši Reglamenta 113. panta 1. punkta otrajam ievilkumam ir nepieņemams, jo Pirmās instances tiesā izvirzītais Komisijas lūgums noraidīt pret iepriekš minēto lēmumu celto prasību ietver arī šaurāku lūgumu noraidīt attiecīgo prasību tikai daļēji.

(sal. ar 96.–101. punktu)
Ar EKL 49. pantu netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiek atteikts piešķirt investīciju prēmiju uzņēmumiem, kas iegādājas ķermeniskus ražošanas līdzekļus, par kuriem šādu prēmiju var pieprasīt un kuri tiek nodoti rīcībā par atlīdzību, tikai tādēļ, ka tie galvenokārt tiek lietoti citās dalībvalstīs.

Faktiski tāds tiesiskais regulējums, kurā investīcijas ražošanas līdzekļiem, kas par atlīdzību tiek lietoti citās dalībvalstīs, tiek pakārtotas mazāk izdevīgam nodokļu režīmam nekā tas, kas paredzēts investīcijām ražošanas līdzekļiem, kas tiek lietoti iekšzemē, principā ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo attur uzņēmumus, kas var pretendēt uz šo nodokļu priekšrocību, sniegt nomas pakalpojumus komersantiem, kas veic komercdarbību citās dalībvalstīs; situācijā, kurā uzņēmums par atlīdzību cita uzņēmuma rīcībā nodod ražošanas līdzekļus un tādējādi no ekonomiskā viedokļa šie divi uzņēmumi ir savstarpēji cieši saistīti, minētais regulējums attur arī uzņēmumu nomnieku veikt pārrobežu komercdarbību.

Šādu tiesisko regulējumu nevar pamatot ar sabalansētu nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu dalībvalstu starpā, jo ienākumi no nomas par rīcībā nodotajiem ķermeniskajiem ražošanas līdzekļiem, par kuriem minēto prēmiju piešķīrējā dalībvalstī var prasīt investīciju prēmiju, ir apliekami ar nodokli un tādējādi, ja nav attiecīgā tiesiskā regulējuma, nebūtu apdraudētas šīs dalībvalsts tiesības īstenot savu nodokļu ieturēšanas pilnvaras saistībā ar tās teritorijā veikto komercdarbību.

Šādu tiesisko regulējumu nevar pamatot arī ar prasību nodrošināt valsts nodokļu režīma saskaņotību, jo nav tiešas saiknes starp iznomātājam piešķirto investīciju prēmiju saistībā ar viņa iegādātajiem ķermeniskajiem ražošanas līdzekļiem, no vienas puses, un vēlāku nodokļa ieturēšanu no nomnieka ienākumiem, ko viņš guvis, šos viņam rīcībā nodotos ražošanas līdzekļus lietojot par atlīdzību.

Tā kā ar to netiek pieļauts investīciju prēmijas piešķiršanas atteikumu attiecināt tikai uz fiktīviem mehānismiem, bet ar to tiek skarti visi iznomātāji, kuri var pretendēt uz investīciju prēmiju, kuri par atlīdzību nodod ražošanas līdzekļus uzņēmumiem, kas veic pārrobežu komercdarbību, arī tad, ja nav objektīvu aizdomu par šāda mehānisma esamību, šo regulējumu nevar pamatot ar vajadzību izvairīties no ļaunprātīgām darbībām.

(sal. ar 24.–26., 32.–35. un 38.–41. punktu un rezolutīvo daļu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 6. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā piemēro izslēgšanu no tiesībām uz iepriekš samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu par izdevumiem, kas saistīti ar uzņēmumu ēdnīcu bez maksas sniegtajām maltītēm komercdarbības partneriem un darbiniekiem darba sanāksmēs, lai gan šajā spēkā stāšanās brīdī administratīvās prakses dēļ, saskaņā ar kuru — apmaiņā pret tiesībām pilnībā atskaitīt iepriekš samaksāto pievienotās vērtības nodokli — ar nodokli bija aplikta šo ēdnīcu sniegto pakalpojumu pašizmaksa, kas noteikta, ņemot vērā ražošanas izmaksas, proti, izejmateriālu cenu, kā arī algu izmaksas, kas rodas sagatavošanas un šīs pārtikas un dzērienu tirdzniecības, kā arī ēdnīcu administrācijas gaitā, šī izslēgšana netika piemērota minētajiem izdevumiem.

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 6. panta 2. punkts, kas aplikšanas ar pievienotās vērtības nodokli nolūkā dažas darbības, par kurām nodokļa maksātājs nesaņem faktisku atlīdzību, pielīdzina pakalpojumu sniegšanai, ko veic par maksu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma, pirmkārt, neattiecas uz maltīšu sniegšanu bez maksas komercdarbības partneriem uzņēmumu ēdnīcās saistībā ar sanāksmēm, kuras notiek šo uzņēmumu telpās, tāpēc ka no objektīviem datiem izriet — tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai — ka šīs maltītes ir sniegtas tikai saistībā ar komercdarbību. Turklāt minētā tiesību norma būtībā attiecas uz maltīšu sniegšanu, ko uzņēmums savam personālam bez maksas sniedz savās telpās, ja vien — kas tāpat ir jānovērtē iesniedzējtiesai — uzņēmuma prasības, tādas kā nodrošināt darba sanāksmju kontinuitāti un veiksmīgu norisi, neprasa, lai maltīšu sniegšanu nodrošinātu darba devējs. Tādējādi maltīšu sniegšana darbiniekam principā ir vērsta uz privātas vajadzības apmierināšanu un izriet no šo pēdējo personīgas izvēles, attiecībā uz kuru darba devējs neiejaucas, taču dažos īpašos apstākļos darba devēja maltīšu sniegšana darbiniekiem nav vērsta uz šo darbinieku privāto vajadzību apmierināšanu un ir veikta saistībā ar tā komercdarbības vajadzībām. Personīgais labums, ko no tā gūst darbinieki, šajā gadījumā parādās tikai kā mazsvarīgs, salīdzinot ar uzņēmuma vajadzībām.

(sal. ar 57., 62. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Runājot precīzāk par piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās nosacījuma saderību ar Kopienu tiesībām, tas ir piemērots, lai nodrošinātu, ka attiecīgais iztikas stipendijas pieprasītājs ir integrējies uzņemošajā dalībvalstī. Turklāt nosacījumu par piecu gadu nepārtrauktu uzturēšanos nevar uzskatīt par pārmērīgu, it īpaši ņemot vērā prasības, kas noteiktas nepilsoņu integrācijas pakāpei uzņemošajā dalībvalstī. Lai uzturēšanās nosacījums būtu samērīgs, valsts iestādēm tas ir jāpiemēro, pamatojoties uz skaidriem un iepriekš zināmiem kritērijiem. Ļaujot ieinteresētajām personām skaidri zināt savas tiesības un pienākumus, apstrīdētajā valsts tiesiskajā regulējumā noteiktais uzturēšanās nosacījums pēc savas būtības ļauj nodrošināt augstu tiesiskās drošības un pārskatāmības līmeni iztikas stipendiju piešķiršanā studentiem. Tāpēc minētajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais piecu gadu uzturēšanās nosacījums nav plašāks nekā vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi, kas paredz nodrošināt zināmu citu dalībvalstu studentu integrāciju uzņemošajā dalībvalstī. Šis atzinums neietekmē dalībvalstu tiesības piešķirt iztikas stipendijas tādiem citu dalībvalstu studentiem, kas neizpilda piecu gadu uzturēšanās nosacījumu, ja tās to vēlas darīt.

Tiesiskās drošības princips, kas ir viens no vispārējiem Kopienu tiesību principiem, it īpaši pieprasa, lai tiesību noteikumi būtu skaidri, precīzi un to sekas būtu paredzamas sevišķi tad, ja tie var radīt negatīvas sekas personām vai uzņēmumiem. Ja citu dalībvalstu studentu tiesību uz iztikas stipendiju pakļaušana uzturēšanās nosacījumam, kas ir šīs tiesības veidojošs elements, nerada negatīvas sekas ieinteresētajām personām, bet ieinteresētajām personām dod lielākas tiesības nekā tās, kādas tām bija saskaņā ar agrāko valsts režīmu, Kopienu tiesības, it īpaši tiesiskās drošības princips, neliedz piemērot šādu uzturēšanās nosacījumu, kas citu dalībvalstu studentu tiesības saņemt iztikas stipendiju padara atkarīgas no uzturēšanās periodu pabeigšanas pirms šī nosacījuma ieviešanas.

(sal. ar 67., 69.–71. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Lieta C-253/07

Canterbury Hockey Club

un

Canterbury Ladies Hockey Club

pret

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — Atbrīvojumi no nodokļa — Ar sportu saistītu pakalpojumu sniegšana — Pakalpojumu sniegšana personām, kas nodarbojas ar sportu — Pakalpojumu sniegšana nereģistrētām biedrībām un juridiskām personām — Iekļaušana — Nosacījumi”

Tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 16. oktobra spriedums I ‐ 7824

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunkts) Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunkts)
Sestās Direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 91/680, 33. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds akcīzes nodoklis, ar kuru apliek visu mehānisko transportlīdzekļu pārdošanas darījumus pirms to pirmās reģistrācijas valsts teritorijā.

Tā kā ar šādu akcīzes nodokli apliek tikai mehānisko transportlīdzekļu pārdošanas darījumus pirms to pirmās reģistrācijas valsts teritorijā, to nevar uzskatīt par vispārēji piemērojamu visiem darījumiem, kur pirkuma priekšmets ir preces vai pakalpojumi, un tas atšķiras no pievienotās vērtības nodokļa tādējādi, ka to nevar kvalificēt kā nodokli, kuram ir apgrozījuma nodokļa raksturs minētā panta nozīmē.

(sal. ar 22., 23., 25. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
—

ja izrādās, ka Starptautiskais naftas piesārņojuma radīto zaudējumu kompensācijas fonds nemaksā izmaksas, kas saistītas ar netīši jūrā izlietas naftas radīto atkritumu apglabāšanu, vai nespēj tās maksāt sakarā ar kompensācijai noteiktās summas, kas ir paredzēta šim apdrošināšanas gadījumam, pārsniegšanu un ka, piemērojot paredzētos ierobežojumus un/vai atbrīvošanu no atbildības, dalībvalsts tiesības, ieskaitot tās, kas izriet no starptautiskajiem līgumiem, neļauj šīs izmaksas atlīdzināt kuģa īpašniekam un/vai kuģa fraktētājam, lai arī tie Direktīvas 75/442 1. panta c) punkta izpratnē tiktu uzskatīti par “turētājiem”, tad šādām valsts tiesībām, lai nodrošinātu šīs direktīvas 15. pantam atbilstošu transponēšanu, ir jāatļauj, ka minētās izmaksas atlīdzina to produktu ražotājs, no kuriem radušies izlijušie atkritumi. Tomēr atbilstoši “piesārņotājs maksā” principam šādam ražotājam ir jāmaksā šīs izmaksas tikai tad, ja tas ar savu darbību ir veicinājis risku, ka kuģa bojāeja varētu radīt piesārņojumu.
7

2004. gada 19. maijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Attiecībā uz to, vai pirmais un otrais atbalsts (turpmāk tekstā — “apstrīdētie atbalsti”) ir “valsts atbalsts” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētā lēmuma pamatojuma 75.–79. punktā ir norādīts šādi: “(75) [Apstrīdētie atbalsta pasākumi ir veikti], piešķirot konkrētam uzņēmumam, proti, WAM SpA, valsts finansējuma dotācijas aizdevumu ar zemiem procentiem veidā. Minētie ieguldījumi uzlaboja atbalsta saņēmējas finansiālo stāvokli. Kas attiecas uz spēju ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, Tiesa spriedumā uzsvēra, ka, lai gan atbalsts ir vērsts uz eksportēšanu ārpus ES, tas tomēr var ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību. Turklāt, ņemot vērā savstarpējo atkarību starp tirgiem, kuros darbojas Kopienas uzņēmumi, ir iespējams, ka tāds atbalsts var izkropļot konkurenci Kopienā. (76) WAM SpA ir meitas uzņēmumi visā pasaulē. Vairāki no tiem ir izveidoti gandrīz visās ES dalībvalstīs, kā Francijā, Holandē, Somijā, Lielbritānijā, Dānijā, Beļģijā un Vācijā. Jo īpaši sūdzības iesniedzējs uzsvēra, ka viņš bija [tiešs konkurents] WAM Engineering Ltd, kas ir WAM SpA meitas uzņēmums Apvienotajā Karalistē un Īrijā, un ka viņš zaudē daudzus pasūtījumus Itālijas uzņēmumam. Turklāt, tā kā [tiek skarta] uz āru vērst[a] konkurenc[e] starp Kopienas uzņēmumiem, izrādījās, ka programma, ko finansēja ar otro atbalstu, kura mērķis bija atbalstīt komerciālu iekļūšanu Ķīnā, bija kopīgi jāveic uzņēmumiem WAM SpA un WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, kas ir vietējs uzņēmums, ko [par] 100% kontrolē WAM SpA. (77) Atbilstīgi [Eiropas Kopienu Tiesas judikatūrai], pat ja saņēmējs eksportē gandrīz visu savu produkciju ārpus ES, EEZ un [pievienošanas procesā esošajām valstīm], neatkarīgi no eksporta darbībām subsidēšana var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. (78) Turklāt konkrētajā gadījumā ir noskaidrots, ka pārdotie apjomi ārvalstīs no 1995. gada līdz 1999. gadam veidoja no 52 līdz 57,5% no WAM SpA gada kopējā apgrozījuma, no kura divas trešdaļas ES iekšienē (absolūtajos skaitļos apmēram 10 miljoni euro pret 5 miljoniem euro). (79) Tāpēc neatkarīgi no tā, vai [apstrīdētais] atbalsts [veicina] eksportu uz citām ES dalībvalstīm vai uz valstīm ārpus ES, tas spēj ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un tāpēc ir pakļauts [EKL] 87. panta 1. punktam.”