LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 55/10

Apelācijas sūdzība, ko par Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T-51/07 Agrar-Invest-Tatschl GmbH/Eiropas Kopienu Komisija 2008. gada 12. decembrī iesniegusi Agrar-Invest-Tatschl GmbH

(Lieta C-552/08 P)

(2009/C 55/16)

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Agrar-Invest-Tatschl GmbH (pārstāvji — U. Schrömbges un O. Wenzlaff, Rechtsanwälte)

Cits lietas dalībnieks: Eiropas Kopienu Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T-51/07 Agrar-Invest-Tatschl GmbH/Eiropas Kopienu Komisija;

— atbilstoši prasītajam 2007. gada 22. februāra prasības pieteikuma 1. punktā tiesvedībā Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā lietā T-51/07 atcelt Komisijas 2006. gada 4. decembra Lēmuma C(2006) 5789, galīgā redakcija, (REC 05/05) 1. panta 2. daļu un 1. panta 3. daļu.

Pamati un galvenie argumenti

Šī apelācija ir vērsta pret Pirmās instances tiesas spriedumu, ar kuru tika noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība pret Komisijas 2006. gada 4. decembra Lēmumu C(2006) 5789, galīgā redakcija, par vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija samaksājusi par cukura importu no Horvātijas.

Pirmās instances tiesa apelācijas iesniedzējas celtās prasības noraidījumu pamatoja ar labticības neesamību, kas ir viens no četriem kumulatīvajiem nosacījumiem vēlākai ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanai. Pirmās instances tiesa nosprieda, ka saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (turpmāk tekstā — “Muitas kodekss”) 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta 5. daļu nodokļa parādnieks nevar atsaukties uz labticību, ja Komisija — kā tas arī ir šajā gadījumā — Oficiālajā Vēstnesī ir publicējusi paziņojumu importētājam, norādīdama, ka ir pamats šaubām par to, vai saņēmēja valsts pareizi piemēro preferenču režīmu. Nav nozīmes arī tam, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir bijusi labticīga attiecībā uz vēlāku apstiprinājumu par preču aprites sertifikāta īstumu un pareizību, jo tā katrā ziņā nav bijusi labticīga, importējot preces.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja savu apelāciju pamato ar to, ka Pirmās instances tiesa esot nepareizi interpretējusi Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta 5. daļu. Pirmās instances tiesas interpretācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Oficiālajā Vēstnesī publicētajā paziņojumā par šaubām, vai saņēmēja valsts pareizi piemēro preferenču režīmu, labticība ir izslēgta tikai tad, ja tā — kā šajā gadījumā — attiecīgie pierādījumi par preferenci tika iesniegti pēc brīdinājuma publicēšanas, apstiprinot pierādījumi par preferenci īstumu un pareizību.

Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta 5. daļā noteiktā brīdinājuma iedarbība tiek ierobežota ar trešās valsts muitas iestāžu izpratnes atzīšanas principu administratīvās sadarbības sistēmas ietvaros. Attiecībā uz apskatāmo Muitas kodeksa normu runa ir par ļaunticības likumisku fikciju, kas ir atspēkojama, un it īpaši — kā šajā gadījumā, uzsākot vēlākas pārbaudes procedūru. Apelācijas sūdzības iesniedzējas labticība līdz ar to ir atjaunota ar to, ka tā vēlāk apstiprināja preču aprites sertifikāta īstumu un pareizību, citiem vārdiem, tā drīkstēja uzticēties, ka pamatotas šaubas, kuru dēļ tika publicēts Komisijas brīdinājums, tika kliedētas vēlākas pārbaudes procedūras ietvaros. Tātad apelācijas sūdzības iesniedzējas labticīgums nav saistīts ar pareizu apskatāmo preču aprites sertifikātu izsniegšanu, ko ir izdarījušas Horvātijas muitas iestādes, bet gan ar pareizu šo preču aprites sertifikātu pārbaudi, ko veic muitas iestādes, pamatojoties uz Komisijas publicētajā brīdinājumā paustajām šaubām par to pareizu izsniegšanu.