Lieta T‑461/08

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE

pret

Eiropas Investīciju banku (EIB)

Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Palīdzības informācijas sistēmas uzturēšanā, atbalstīšanā un izstrādē pakalpojums – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Līguma slēgšanas tiesību piešķiršana citam pretendentam – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Kompetence – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Pārskatāmība – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme un nediskriminācija – Atlases un piešķiršanas kritēriji – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Pieņemamība – Negūtā peļņa

Sprieduma kopsavilkums

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Tiesību akti, kas rada saistošas tiesiskās sekas – Eiropas Investīciju bankas akti

(EKL 225. panta 1. punkts, 230. pants un 237. panta b) un c) punkts)

2. Prasība par zaudējumu atlīdzību – Neatkarība no prasības atcelt tiesību aktu – Robežas – Prasība par Eiropas Investīciju bankas kā līgumslēdzējas iestādes nodarīto zaudējumu atlīdzību

(EKL 225. panta 1. punkts, 235. pants un 288. panta otrā daļa)

3. Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamības nosacījumi – Interese celt prasību – Pārbaude pēc tiesas ierosmes – Piemērošana pēc analoģijas prasībai, kurā pakārtoti ir ietverts prasījums par zaudējumu atlīdzību

(EKL 230. pants; Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pants)

4. Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Prasība, kas vērsta pret izpildītu lēmumu

(EKL 230. un 233. pants)

5. Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Iepirkuma procedūras specifikāciju tiesiskuma apstrīdēšana

(EKL 230. panta ceturtā daļa)

6. Eiropas Investīciju banka – No bankas pašu resursiem finansētas publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Piemērojamie noteikumi

(EKL 28., 43. un 49. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību harta; Padomes Regulas Nr. 1605/2002 88. panta 1. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/18)

7. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms

(EKL 230. panta piektā daļa un 253. pants)

8. Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pretendentu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Apjoms

(EKL 225. panta 1. punkts un 242., 243. un 253. pants)

9. Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pretendentu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Tiesības celt prasību par lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam

10. Eiropas Investīciju banka – No bankas pašu resursiem finansētas publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana – Piešķiršana saimnieciski visizdevīgākā piedāvājuma iesniedzējam – Kritēriji – Līgumslēdzējas iestādes izdarīta izvēle – Ierobežojumi

11. Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principu pārkāpums – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra

12. Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Cēloņsakarība – Pretendentam radušies zaudējumi no līguma slēgšanas tiesību zaudēšanas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūrā – Pierādījumu neesamība saiknei starp šiem zaudējumiem un prettiesisko lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam

(LESD 266. pants un 340. panta otrā daļa)

1. Nepieciešamība veikt Kopienu aktiem pilnu tiesiskuma kontroli prasa interpretēt EKL 225. panta 1. punktu un 230. pantu tādējādi, ka tie neizslēdz Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt prasību atcelt aktu, kas ir saistīts ar Eiropas Investīciju bankas kārtējo darījumu pārvaldību, kuru veic Vadības komiteja, un kas rada galīgas tiesiskas sekas trešajai personai.

Kaut arī banka nav Kopienu iestāde, tā tomēr ir Kopienu struktūra, kura ir izveidota un kurai ar līgumu ir piešķirts juridiskas personas statuss, un kā tāda tā ir pakļauta Tiesas kontrolei, it īpaši saskaņā ar EKL 237. panta b) punktu. Attiecībā uz aktiem, kurus bankas ietvaros ir faktiski pieņēmušas tādas struktūras, kas nav paredzētas EKL 237. panta b) un c) punktā, proti, kas nav Valde un Direktoru padome, ir jābūt iespējamam veikt pārbaudi tiesā, ja tie ir galīgi un rada tiesiskas sekas trešajām personām.

(sal. ar 46., 50. un 52. punktu)

2. Lai arī ar līgumu izveidotās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas ietvaros prasība par zaudējumu atlīdzību ir autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis salīdzinājumā ar prasību atcelt tiesību aktu, tomēr ir jāņem vērā “tiešā saikne” vai “papildinošais raksturs” starp prasību atcelt tiesību aktu un prasību par zaudējumu atlīdzību, ja šāda saikne vai papildinošais raksturs pastāv, kā arī pēdējās minētās pakārtotais raksturs salīdzinājumā ar pirmo minēto šo abu prasību pieņemamības izvērtēšanas stadijā, lai izvairītos no tā, ka prasības par zaudējumu atlīdzību rezultāts tiek mākslīgi nošķirts no prasības atcelt tiesību aktu rezultāta, attiecībā pret kuru pirmajam minētajam tomēr ir tikai pakārtots vai papildinošs raksturs.

Tiktāl, ciktāl zaudējumi, kurus Eiropas Investīciju banka ir radījusi prasītājai, ir radušies tādu bankas darbību rezultātā, kas ir saistītas ar Kopienas administrēšanu un kuras [banka] kā administrācija ir veikusi līgumslēdzējas iestādes statusā, un līdz ar to nav radušies tāpēc, ka banka ir veikusi savas darbības vai darījumus finanšu jomā, Vispārējā tiesa ir kompetenta izskatīt arī prasību par zaudējumu atlīdzību, kas celta pret banku, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punktu, 235. pantu un 288. panta otro daļu, ja šādai prasībai ir pakārtots raksturs salīdzinājumā ar pieņemamu prasību atcelt bankas aktu, kas rada galīgas tiesiskas sekas trešajām personām.

(sal. ar 55.–58. punktu)

3. Tā kā prasības pieņemamības nosacījumi, it īpaši intereses prasības celšanā trūkums, ir saistīti ar absolūtu šķērsli tiesas procesam, tad Vispārējai tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai prasītāji ir ieinteresēti panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Šāds risinājums pēc analoģijas ir piemērojams prasībām atcelt tiesību aktus, kas celtas tādas prasības ietvaros, kura pakārtoti ietver prasību par zaudējumu atlīdzību.

(sal. ar 62. punktu)

4. Pat tad, ja publiskā iepirkuma procedūrā lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir ticis pilnībā izpildīts par labu citiem publiskā iepirkuma dalībniekiem, noraidītais publiskā iepirkuma pretendents saglabā interesi atcelt šo lēmumu, lai panāktu, ka līgumslēdzēja iestāde vai nu atjauno tā agrāko stāvokli, vai arī nākotnē izdara atbilstošus grozījumus publiskā iepirkuma procedūrās gadījumos, kad tās tiek atzītas par nesaderīgām ar noteiktām juridiskām prasībām.

Fakts, ka vienošanās par publiskā iepirkuma līguma izpildi ir tikusi parakstīta vai pat izpildīta, pirms ir pieņemts lēmums par prasību, kuru noraidītais pretendents ir cēlis par lēmumu piešķirt minētā līguma slēgšanas tiesības, un ka līgumslēdzēja iestāde ir noslēgusi līgumu ar izvēlēto pretendentu, neizslēdz EKL 233. pantā paredzēto pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstošu noraidītā pretendenta interešu aizsardzību, kurš, ja tiek apmierināta pamata prasība, ir jāpilda līgumslēdzējai iestādei.

Gadījumā, ja pēc tam, kad pretendents, kurš nav izvēlēts publiskā iepirkuma līguma noslēgšanai, ir cēlis prasību, lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir ticis atcelts, bet līgumslēdzēja iestāde vairs nevar uzsākt no jauna publiskā iepirkuma procedūru attiecībā uz konkrēto publiskā iepirkuma līgumu, šī pretendenta intereses var tikt aizsargātas, piemēram, izmaksājot finansiālu kompensāciju, kas atbilst iespējas noslēgt līgumu zaudēšanai vai, ja var tikt skaidri konstatēts, ka pretendentam bija jāpiešķir līguma slēgšanas tiesības, negūtās peļņas zaudējumam. Iespējai noslēgt publiskā iepirkuma līgumu, ko ir zaudējis pretendents, kura kandidatūra ir noraidīta attiecībā uz minētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu prettiesiska lēmuma rezultātā, var tikt piešķirta ekonomiska vērtība.

(sal. ar 64.–66. punktu)

5. Tāds konkursa procedūras dokuments kā iepirkuma procedūras specifikācijas nevar tikt uzskatīts par aktu, kas katru pretendentu skar individuāli. Tāpat kā visi publiskā iepirkuma procedūras dokumenti, kurus ir sagatavojusi līgumslēdzēja iestāde, iepirkuma procedūras specifikācijas ir attiecināmas uz objektīvi noteiktām situācijām un vispārēji un abstrakti rada juridiskas sekas noteiktām personu kategorijām. Tādējādi tām ir vispārējs raksturs, un fakts, ka līgumslēdzēja iestāde tās individuāli nosūta pretendentiem, neizceļ katru no šiem pretendentiem individuāli salīdzinājumā ar jebkuru citu personu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē. Tāpēc iepirkuma procedūras specifikācijas nav akts, par kuru var celt tiešu prasību saskaņā ar šo tiesību normu. Līdz ar to lēmums par pretendenta piedāvājuma noraidīšanu ir pirmais apstrīdamais akts un tāpēc pirmais akts, kas šim pretendentam ļauj netieši apstrīdēt formulas, kāda ir tikusi izmantota piedāvājumu salīdzinošajā izvērtēšanā un kādu līgumslēdzēja iestāde bija norādījusi iepirkuma procedūras specifikācijās, tiesiskumu.

(sal. ar 73. un 74. punktu)

6. No Eiropas Investīciju bankas pašu resursiem finansētu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru neregulē ne Regulas Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, ar grozījumiem, otrās daļas IV sadaļas noteikumi, ne arī a fortiori Regulas Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu regulai, ar grozījumiem, otrās daļas III sadaļas noteikumi. Šie noteikumi ir piemērojami tikai Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, un, kā izriet no Finanšu regulas 88. panta 1. punkta, publiskā iepirkuma līgumi, kurus regulē Finanšu regula, ir līgumi, kas pilnībā vai daļēji tiek finansēti no minētā vispārējā budžeta.

Tomēr skaidrs ir tas, ka bankas publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām ir jāatbilst līguma pamatnoteikumiem un vispārējiem tiesību principiem, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas mērķiem, it īpaši attiecībā uz preču brīvu apriti (EKL 28. pants), tiesībām veikt uzņēmējdarbību (EKL 43. pants), pakalpojumu sniegšanas brīvību (EKL 49. pants), nediskrimināciju un vienlīdzīgu attieksmi, kā arī pārskatāmību un samērīgumu.

Turklāt, pat ja direktīvās par būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu ir regulēta tikai tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana, ko veic dalībvalstu subjekti vai līgumslēdzējas iestādes, un tās nav tieši piemērojamas publiskā iepirkuma līgumiem, ko slēdz Kopienu administrācija, pret minēto administrāciju var vērsties, atsaucoties uz noteikumiem vai principiem, kas iekļauti vai izriet no šīm direktīvām, ja šie paši noteikumi šķiet tādi, kuros īpaši ir pārņemti EK līguma pamatnoteikumi un vispārējie tiesību principi, kas ir tieši piemērojami Kopienu administrācijai. Tiesību kopienā tiesību vienveidīga piemērošana ir pamatprasība un ikvienam tiesību subjektam ir jāievēro tiesiskuma princips. Turklāt uz noteikumiem un principiem, kas ietverti vai izriet no šīm direktīvām, var atsaukties, vēršoties pret Kopienu administrāciju, ja tā, īstenojot savu funkcionālo un institucionālo autonomiju un rīkojoties ar līgumu piešķirto pilnvaru robežās, ir pieņēmusi aktu, kurā – lai regulētu publiskā iepirkuma līgumus, kurus tā slēdz savā vārdā, – ir skaidra atsauce uz noteiktām normām vai principiem, kas izklāstīti direktīvās, un kura rezultātā minētās normas un principi ir piemērojami saskaņā ar patere legem quam ipse fecisti principu.

Turklāt no Pakalpojumu, piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, ko savā vārdā veic Eiropas Investīciju banka, pamatnostādnēm izriet, ka, kaut arī Direktīva 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kā tāda nav piemērojama bankai, tā ir uzskatāma par atbilstošu bankas organizēto procedūru pamatu. Pamatnostādnēs šajā sakarā ir ietverti vispārpiemērojami noteikumi, kas rada tiesiskas sekas trešajām personām, it īpaši tām, kuras nolemj iesniegt piedāvājumu tādā publiskā iepirkuma procedūrā, kas pilnībā vai daļēji tiek finansēta no bankas pašu resursiem, un kas ir juridiski saistoši bankai, kad tā nolemj savā vārdā noslēgt publiskā iepirkuma līgumu. Līdz ar to, ja banka iesaistās, izmantojot kapitāla tirgu un pašu resursus, it īpaši, kad tā savā vārdā noslēdz publiskā iepirkuma līgumus, uz to attiecas gan līguma pamatnoteikumi, gan vispārējie tiesību principi un Eiropas Savienības pamattiesību hartas mērķi, kā arī pamatnostādņu noteikumi, tos interpretējot atbilstoši principiem, kurus ar šiem noteikumiem ir paredzēts īstenot, un vajadzības gadījumā atbilstoši Direktīvai 2004/18, uz kuru ir atsauce šajos noteikumos.

(sal. ar 87.–90., 92. un 93. punktu)

7. Gadījumā, kad Kopienu administrācijai ir plaša rīcības brīvība, garantiju, ko sniedz Kopienu tiesību sistēma, ievērošanai administratīvās procedūras laikā ir pat fundamentāla nozīme. Šajās garantijās tostarp it īpaši ietilpst minētās administrācijas pienākums pietiekami pamatot savus lēmumus.

Tā no Pakalpojumu, piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, ko savā vārdā veic Eiropas Investīciju banka, pamatnostādnēm izriet, ka pēc iesaistītās puses lūguma banka 15 dienu laikā pēc rakstveida lūguma saņemšanas ikvienam pretendentam, kas ir iesniedzis pieņemamu piedāvājumu, paziņo izvēlētā piedāvājuma raksturojumu un priekšrocības, kā arī izvēlētā pretendenta nosaukumu vai vienošanās puses.

Šāds rīcības veids atbilst EKL 253. pantā ietvertā pienākuma norādīt pamatojumu mērķim. Publiskā iepirkuma procedūru kontekstā fakts, ka ieinteresētie pretendenti saņem motivētu lēmumu tikai kā atbildi uz skaidru viņu lūgumu, nekādi neierobežo viņu iespēju aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā. EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais termiņš prasības celšanai sākas tikai no brīža, kad ir paziņots pamatots lēmums, ar nosacījumu, ka pretendents saprātīgā termiņā pēc tam, kad ir uzzinājis par sava piedāvājuma noraidīšanu, ir iesniedzis lūgumu saņemt motivētu lēmumu.

Tomēr, ņemot vērā līgumslēdzējas iestādes plašo rīcības brīvību publiskā iepirkuma procedūras kontekstā, tai ir jāsniedz pietiekams pamatojums noraidītajiem pretendentiem, kuri to prasa, kas nozīmē, ka tai ir jārūpējas, lai pamatojumā būtu norādīti visi elementi, uz kuriem ir balstīts lēmums.

Šajā ziņā bankas vēstule, kas nosūtīta noraidītajam pretendentam un ar kuru tam paziņots izvēlētā pretendenta vārds, piešķiršanas kritēriju sadalījuma koeficienti un piešķirto punktu sadalījums, kaut arī to var uzskatīt par paskaidrojuma mēģinājumu, tomēr, ņemot vērā prasību, saskaņā ar kuru akta autora pamatojumam ir jābūt skaidram un neapšaubāmam, nevar tikt uzskatīta par pietiekamu. Šādos apstākļos šādam lēmumam par pretendenta piedāvājuma noraidīšanu nav pietiekama pamatojuma un tāpēc ar to tiek pārkāpti minēto pamatnostādņu noteikumi un, vispārīgāk runājot, EKL 253. pantā ietvertais pienākums norādīt pamatojumu.

(sal. ar 100., 106.–108., 112., 114. un 116. punktu)

8. Publiskā iepirkuma procedūru ietvaros pretendenti ir jāaizsargā pret līgumslēdzējas iestādes patvaļu, tiem garantējot, ka pret līgumslēdzējas iestādes pieņemtiem prettiesiskiem lēmumiem efektīvi un pēc iespējas ātrāk var tikt celta prasība.

Vispirms, pilnīga pretendentu tiesiskā aizsardzība pret līgumslēdzējas iestādes patvaļu nozīmē pienākumu informēt visus pretendentus par lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu pirms līguma noslēgšanas, lai tiem būtu faktiska iespēja celt prasību atcelt šo lēmumu, ja ir izpildīti prasītie nosacījumi. Tālāk, pilnīgā tiesiskā aizsardzība prasa paredzēt iespēju noraidītajam pretendentam savlaicīgi izvērtēt lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu spēkā esamību, kas nozīmē, ka ir jābūt saprātīgam laika posmam starp brīdi, kad apstrīdētais lēmums ir paziņots noraidītajiem pretendentiem, un līguma parakstīšanas brīdi, lai cita starpā ļautu pēdējiem minētajiem iesniegt pieteikumu par pagaidu noregulējumu saskaņā ar EKL 242. un 243. pantu, kā arī EKL 225. panta 1. punktu, skatot tos kopā, un pagaidu noregulējuma tiesa varētu izdot rīkojumu apturēt lēmuma par noraidītā pretendenta piedāvājuma noraidīšanu izpildi līdz brīdim, kad tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, būs pieņēmusi nolēmumu par pamatprasību atcelt šo lēmumu. Tiesības uz pilnīgu un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nozīmē, ka indivīdiem var tikt nodrošināta pagaidu aizsardzība, ja tāda ir nepieciešama nolēmuma pamata lietā pilnīgas efektivitātes nodrošināšanai, lai izvairītos no nepilnībām kompetento tiesu nodrošinātajā tiesiskajā aizsardzībā. Visbeidzot, lai nodrošinātu prasības par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu, līgumslēdzējai iestādei ir jāievēro pienākums norādīt pamatojumu, sniedzot pietiekamu pamatojumu ikvienam noraidītajam pretendentam, kas to prasa, lai pēdējais minētais varētu izmantot minētās tiesības saskaņā ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem un lai tam, pilnībā pārzinot faktus, būtu iespēja izlemt, vai ir lietderīgi vērsties kompetentajā tiesā.

(sal. ar 119.–122. punktu)

9. Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas ietvaros noraidītā pretendenta tiesības uz efektīvu aizsardzību pret lēmumu, ar kuru līguma slēgšanas tiesības ir piešķirtas citam pretendentam, tāpat kā atbilstošais līgumslēdzējas iestādes pienākums nosūtīt noraidītajam pretendentam pēc tā lūguma šī lēmuma pamatojumu ir jāuzskata par būtiskām formas prasībām, ciktāl šīs prasības nosaka, ka lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir jāpieņem piesardzīgi, lai varētu tikt nodrošināta efektīva publiskā iepirkuma procedūras, kuras rezultātā šis lēmums tiek pieņemts, objektivitātes kontrole. Fakts, ka līgumslēdzēja iestāde nav ievērojusi šīs būtiskās formas prasības, ir pamats šī lēmuma atcelšanai.

(sal. ar 130. un 131. punktu)

10. Eiropas Investīciju bankas tiesības brīvi izvēlēties piešķiršanas kritērijus, pamatojoties uz kuriem tā savā vārdā piešķir publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības, tai ļauj ņemt vērā katra līguma raksturu, priekšmetu un īpatnības.

Tomēr ir jāņem vērā Pakalpojumu, piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, ko savā vārdā veic Eiropas Investīciju banka, pamatnostādnēs ietvertie noteikumi par publiskā iepirkuma procedūras norisi, kuru mērķis ir nodrošināt, ka bankas tiesības brīvi izvēlēties piešķiršanas kritērijus tiek īstenotas, piedāvājumu novērtēšanas stadijā, kuras rezultātā tiek piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principus. Šo noteikumu mērķis faktiski ir, no vienas puses, ļaut visiem pietiekami informētiem un rūpīgiem pretendentiem vienādi interpretēt piešķiršanas kritērijus un līdz ar to dot tiem vienādas iespējas savu piedāvājumu sagatavošanā, un, no otras puses, nodrošināt samērīguma principa ievērošanu.

Kaut arī ir taisnība, ka kritēriju, kādus var izmantot līgumslēdzēja iestāde, piešķirot līguma slēgšanas tiesības saimnieciski visizdevīgākajam piedāvājumam, uzskaitījums minētajās pamatnostādnēs nav izsmeļošs un līdz ar to tas dod līgumslēdzējai iestādei tiesības izvēlēties tādus līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijus, kas tai šķiet visatbilstošākie, šī izvēle tomēr var attiekties tikai uz tiem kritērijiem, kuru mērķis ir identificēt saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu. Tādējādi par piešķiršanas kritērijiem nav uzskatāmi kritēriji, kuru mērķis ir nevis identificēt saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu, bet kuri ir būtiski saistīti ar pretendentu spēju izpildīt attiecīgo līgumu novērtēšanu; tie ir piemērojami pretendentu atlases stadijā, un tāpēc tos vairs nevar ņemt vērā piedāvājumu salīdzinošajā novērtēšanā.

Ja tāda pretendenta piedāvājums, kurš nav ticis izslēgts no publiskā iepirkuma procedūras un atbilst atlases kritērijiem, kas izklāstīti paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu vai iepirkuma procedūras specifikācijās, līgumslēdzējai iestādei, ņemot vērā piešķiršanas kritērijus, kas izklāstīti paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu vai iepirkuma procedūras specifikācijās, nešķiet kā saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums, līgumslēdzējai iestādei tas ir jānoraida, taču tai nav tiesību grozīt līguma vispārējo shēmu, grozot kādu no būtiskiem tā piešķiršanas nosacījumiem. Ja līgumslēdzēja iestāde būtu tiesīga publiskā iepirkuma procedūras laikā pēc savas vēlmes grozīt pašus piešķiršanas nosacījumus, tādus kā piešķiršanas kritēriju sadalījuma koeficienti, šādām tiesībām neesot skaidri paredzētām piemērojamajos atbilstošajos noteikumos, tiktu sagrozīti sākotnēji paredzētie noteikumi, kas regulē līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Turklāt šāda prakse nenovēršami novestu pie pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem principu pārkāpuma, jo vairs netiktu nodrošināta vienveidīga piešķiršanas nosacījumu piemērošana un procedūras objektivitāte.

(sal. ar 137., 138., 141., 142. un 160. punktu)

11. Ja tiesvedības atcelt Eiropas Investīciju bankas lēmumu par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ietvaros Vispārējās tiesas rīcībā nav neviena pierādījuma, kas ļautu secināt vai skaidri izslēgt, ka izvēlētā pretendenta piedāvājuma un tehnisko kritēriju un finanšu kritērija sadalījuma koeficientu grozīšana pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas varēja negatīvi ietekmēt piedāvājumu salīdzinošo novērtēšanu, kaitējot noraidītajiem pretendentiem tādējādi, ka ar to tika ietekmēts publiskā iepirkuma procedūras rezultāts, tad bankai kā līgumslēdzējai iestādei ir jāuzņemas atbildība par šo neskaidrību.

(sal. ar 181. punktu)

12. Līdz ar to, ja prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros nav iespējams konstatēt cēloņsakarības pastāvēšanu starp to, ka līgumslēdzēja iestāde ir pieņēmusi lēmumu par pretendenta noraidīšanu publiskā iepirkuma procedūrā par publiskā iepirkuma līguma piešķiršanu, kas ir prettiesisks, un prasītājas apgalvotajiem zaudējumiem, kas izriet no līguma kā tāda zaudēšanas, prasītāja nevar pamatoti prasīt atlīdzināt zaudējumus, kas izriet no tā, ka tā nenoslēdza ar līgumslēdzēju iestādi pamatvienošanos un a fortiori neizpildīja līgumu.

Šāds secinājums nav atkarīgs no kompensācijas, uz kādu prasītājai varētu būt tiesības saskaņā ar LESD 266. pantu, atbilstoši atjaunojot tās sākotnējo stāvokli pēc apstrīdētā lēmuma atcelšanas.

(sal. ar 212. un 214. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)

2011. gada 20. septembrī ( )

Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Publiskā iepirkuma procedūra – Palīdzības informācijas sistēmas uzturēšanā, atbalstīšanā un izstrādē pakalpojums – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Līguma piešķiršana citam pretendentam – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Kompetence – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Pārskatāmība – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme un nediskriminācija – Atlases un piešķiršanas kritēriji – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Pieņemamība – Negūtā peļņa

Lieta T‑461/08

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, Atēnas (Grieķija), ko pārstāv N. Korojanakis [N. Korogiannakis] un P. Kacimani [P. Katsimani], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Investīciju banku (EIB), ko pārstāv K. Gomess de la Kruss [C. Gómez de la Cruz] un T. Pietile [T. Pietilä], pārstāvji, kuriem palīdz J. Steiks [J. Stuyck], advokāts,

atbildētāja,

pirmkārt, par prasību atcelt EIB 2008. gada 31. janvāra lēmumu noraidīt prasītājas piedāvājumu uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras ietvaros attiecībā uz palīdzības informācijas sistēmas uzturēšanā, atbalstīšanā un izstrādē pakalpojumu sniegšanu un piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam – prasību, kas tika celta, pamatojoties uz EKL 225. un 230. pantu, un, otrkārt, par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas iesniegta, pamatojoties uz EKL 225., 235. un 288. pantu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un M. van der Vaude [M. van der Woude],

sekretārs N. Rozners [N. Rosner], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 17. novembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Prasītāja Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE ir saskaņā ar Grieķijas tiesībām nodibināta sabiedrība, kas darbojas informācijas tehnoloģiju un komunikāciju jomā.

2 Ar 2007. gada 13. septembra paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, kas tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša (OV S 176) pielikumā ar atsauces Nr. 2007/S 176‑215155, Eiropas Investīciju Banka (EIB) publicēja uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu attiecībā uz tādu pakalpojumu sniegšanu, kuru mērķis ir “palīdzība “Loans Front Office (Serapis)” sistēmas uzturēšanā, atbalstīšanā un izstrādē”. Saskaņā ar paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu un specifikācijās ietverto aprakstu attiecībā uz šo uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā “Système efficace et rapide d’accès aux prêts et aux informations de support” [“Efektīva un ātra sistēma pieejai aizdevumiem un pamatojošajai informācijai”] (Serapis) ir EIB informācijas lietojumprogrammas hiperteksts (Front Office) kreditēšanas jomā. Šī sistēma ir izstrādāta kā integrēts ar kreditēšanas jomu saistītās informācijas vadības portāls EIB kompetentajiem dienestiem, tostarp direktorātam “Finansējumi Eiropā”, direktorātam “Finansējumi ārpus Eiropas”, Riska vadības direktorātam, Projektu direktorātam un Juridiskajam dienestam. Tās mērķis ir atbalstīt iekšējos procesus kreditēšanas jomā no darījuma sākuma, tā novērtēšanas (apstiprināšanas) laikā un līdz pat “Note Conjointe” (paraksta) iesniegšanai, un pēc tam tiek uzsākta procedūra, kas ir paredzēta EIB lietojumprogrammas daļā ar nosaukumu “Force Prêts” [obligāti aizdevumi], kas ļauj personām, kas ir atbildīgas par šo sistēmu, to administrēt un vadīt (Back Office).

3 Paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu bija noteikts, ka pamata vienošanās ar izvēlēto pretendentu tiks noslēgta uz četriem gadiem un ka šim pretendentam līgumi tiks piešķirti, pamatojoties uz pamata vienošanos un saskaņā ar speciāliem pasūtījumiem priekš konkrētiem projektiem. Paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu un iepirkuma procedūras specifikācijās bija precizēts, ka līgums tiks piešķirts tam pretendentam, kurš iesniegs saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu, kas tiks novērtēts saskaņā ar iepirkuma procedūras specifikācijās izklāstītajiem piešķiršanas kritērijiem. Minētajās specifikācijās ir norādīts kritēriju sadalījuma koeficients, proti, 75 % no punktiem ir tehniskajiem kritērijiem – no kuriem 15 % ir kritērijam ar nosaukumu “Kvalitātes nodrošināšanas process”, 45 % ir kritērijam ar nosaukumu “Piedāvātā personāla iemaņu un kvalifikāciju līmeņa atbilstība” un 15 % ir kritērijam ar nosaukumu “Iespēja nodrošināt personālu no pašu resursiem” – un 25 % no punktiem ir finanšu kritērijam.

4 Ar 2007. gada 31. oktobra vēstuli EIB nosūtīja visām personām, kas bija iesniegušas lūgumu sniegt paskaidrojumu attiecībā uz uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, sarakstu ar “Jautājumiem un atbildēm” attiecībā uz minēto uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu.

5 2007. gada 9. novembrī, proti, datumā, līdz kuram bija jāiesniedz piedāvājumi (paziņojuma par paredzamo publisko iepirkumu IV 3.4. punkts), prasītāja iesniedza piedāvājumu.

6 Pavisam EIB saņēma septiņus piedāvājumus, kurus izvērtēja novērtēšanas komiteja. Pirmajās divās procedūras stadijās, proti, izslēgšanas stadijā (iepirkuma procedūras specifikāciju 6.1. punkts) un atlases stadijā (iepirkuma procedūras specifikāciju 6.2. punkts) tika izvēlēti visi pretendenti. Pēdējā stadijā – proti, piedāvājumu salīdzinošās izvērtēšanas un līguma piešķiršanas stadijā (iepirkuma procedūras specifikāciju 7. punkts), kurā bija paredzēts, pirmkārt, izvērtēt izvēlēto pretendentu piedāvājumus, pamatojoties vienīgi uz tehniskajiem kritērijiem, un noraidīt piedāvājumus, kuri neatbilst iepirkuma procedūras specifikācijās norādītajiem minimālajiem sliekšņiem, un, otrkārt, izvērtēt piedāvājumus, kuri netika noraidīti to tehniskās novērtēšanas laikā, pamatojoties uz finanšu kritēriju – tikai pieci piedāvājumi, tostarp prasītājas, tika izvērtēti, pamatojoties uz pēdējo minēto kritēriju, jo divi pārējie piedāvājumi, veicot to tehnisko izvērtēšanu, neatbilda iepirkuma procedūras specifikācijās norādītajiem minimālajiem sliekšņiem. Piedāvājumu salīdzinošās izvērtēšanas beigās novērtēšanas komiteja piešķīra vislabāko kopējo novērtējumu Sybase BVBA piedāvājumam (turpmāk tekstā – “izvēlētais pretendents”), un prasītājas piedāvājums tika ierindots otrajā vietā. Ņemot vērā novērtēšanas komitejas izdarīto vērtējumu, EIB 2008. gada 31. janvārī pieņēma lēmumu neizvēlēties prasītājas iesniegto piedāvājumu un līgumu piešķirt izvēlētajam pretendentam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) pēc tam, kad tā bija pārrunājusi ar prasītāju noteiktus tās piedāvājuma elementus 2008. gada 29. janvāra sanāksmē.

7 2008. gada 18. februārī EIB nosūtīja vēstules visiem pretendentiem, izņemot prasītājai, lai tos informētu, ka līgums tika piešķirts izvēlētajam pretendentam.

8 2008. gada 12. un 17. jūnijā attiecīgi EIB un izvēlētais pretendents parakstīja pamata vienošanos, kas stājās spēkā 2008. gada 16. jūnijā.

9 Ar 2008. gada 31. jūlija vēstuli un pēc tam, kad tā bija iepazinusies ar Oficiālā Vēstneša (OV S 144) pielikumā publicēto paziņojumu par līguma piešķiršanu ar atsauces Nr. 2008/S 144‑192307, prasītāja sūdzējās EIB par to, ka nav ievērotas iepirkuma procedūras specifikācijas un tiesību normas, kas piemērojamas publiskā iepirkuma procedūrām, tiktāl, ciktāl tai netika laikus paziņots par apstrīdēto lēmumu. Tā lūdza EIB apturēt līguma piešķiršanas procedūru un pamata vienošanās parakstīšanu vai vajadzības gadījumā anulēt pēdējo minēto. Turklāt tā prasīja informāciju attiecībā uz publiskā iepirkuma procedūru un it īpaši izvēlētā pretendenta nosaukumu, tā izveidotā konsorcija publiskā iepirkuma procedūras sakarā partneru un apakšuzņēmumu nosaukumus, piešķirtos vērtējumus par katru piešķiršanas kritēriju tās un izvēlētā pretendenta piedāvājumiem, elementus, kas tika salīdzināti tās un izvēlētā pretendenta piedāvājumā, it īpaši finanšu elementus, kā arī detalizētu novērtēšanas komitejas ziņojumu attiecībā uz tās un izvēlētā pretendenta piedāvājumiem kopiju.

10 2008. gada 1. augusta vēstulē EIB sniedza prasītājai norādes attiecībā uz piešķiršanas kritēriju sadalījuma koeficientu. Tāpat tā norādīja, ka līgums tika piešķirts izvēlētajam pretendentam, un norādīja punktu, kas tika piešķirti prasītājas un izvēlētā pretendenta piedāvājumiem, sadalījumu par katru piešķiršanas kritēriju. Tā precizēja, ka prasītājas piedāvājums saņēma 22,03 punktus (no 35 punktiem), savukārt izvēlētā pretendenta piedāvājums saņēma 29,36 punktus (no 35 punktiem).

11 Tajā pašā dienā prasītāja, uzskatot, ka ir saņēmusi tikai nelielu daļu no prasītās informācijas, nosūtīja EIB jaunu vēstuli, prasot atbildēt uz visiem 31. jūlija vēstulē norādītajiem jautājumiem, pamatot apstrīdēto lēmumu un norādīt, vai ar izvēlēto pretendentu jau ir noslēgta pamata vienošanās. Pretējā gadījumā prasītāja lūdza EIB apturēt minētā līguma parakstīšanu, līdz tiks detalizēti izskatīta tās prasība.

12 2008. gada 6. augustā EIB apstiprināja, ka ir saņēmusi prasītājas vēstuli. Ar 2008. gada 14. augusta vēstuli tā atzina, ka ir pieļāvusi “administratīvu kļūdu”, neinformējot prasītāju ar oficiālu vēstuli par piedāvājumu salīdzinošās izvērtēšanas rezultātiem, un par to atvainojās. Tā piebilda, ka publiskā iepirkuma procedūra kopumā kā tāda bija spēkā un ka tās pieļautā administratīvā kļūda nebija būtisks pārkāpums, kas būtu pamats apturēt vai anulēt ar izvēlēto pretendentu noslēgto pamata vienošanos.

13 2008. gada 1. septembrī prasītāja nosūtīja EIB jaunu vēstuli, kurā norādīja uz noteiktiem pārkāpumiem, kas bija pieļauti publiskā iepirkuma procedūrā. Saskaņā ar tās teikto EIB pretendentu atlases kritērijus esot sajaukusi ar līguma piešķiršanas kritērijiem. Turklāt EIB esot izmantojusi diskriminējošus vai neprecīzus piešķiršanas kritērijus, neesot izpildījusi savu pienākumu laikā informēt pretendentus par lēmumu piešķirt līgumu un noteikt pārtraukuma periodu, lai viņi varētu izmantot tiesības celt prasību, neesot nodrošinājusi pietiekami pārskatāmu procesu, esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, neesot pamatojusi apstrīdēto lēmumu un esot izmantojusi tādu formulu piedāvājumu salīdzinošajā izvērtēšanā, kas neitralizēja principu par “saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu”, piešķirot priekšrocību piedāvājumiem ar visaugstāko cenu.

14 2008. gada 10. septembrī EIB apstiprināja, ka ir saņēmusi prasītājas 2008. gada 1. septembra vēstuli, informējot prasītāju, ka šī vēstule tika nosūtīta izvērtēšanai uz EIB Sūdzību biroju un ka atbilde tiks sniegta vēlākais līdz 2008. gada 27. oktobrim.

15 2008. gada 27. oktobrī EIB nosūtīja prasītājai vēstuli, informējot, ka tā vairs nevar izskatīt sūdzību, jo prasītāja 2008. gada 6. oktobrī ir uzsākusi tiesvedību Vispārējā tiesā.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

16 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā reģistrēts 2008. gada 6. oktobrī, prasītāja cēla šo prasību.

17 2009. gada 30. janvārī EIB iesniedza iebildumu rakstu.

18 Replika un atbilde uz repliku tika iesniegtas attiecīgi 2009. gada 15. aprīlī un 15. jūnijā.

19 Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lūdza EIB atbildēt uz jautājumu, kura iestāde EIB ietvaros pieņēma apstrīdēto lēmumu, un iesniegt šo lēmumu vai jebkādu citu dokumentu tā vietā Vispārējai tiesai.

20 EIB izpildīja šo lūgumu noteiktajā termiņā. Tās iesniegtajā 2009. gada 15. decembra vēstulē EIB norādīja, ka saskaņā ar tās iekšējiem noteikumiem un praksi, kāda pastāvēja lietas faktu rašanās brīdī, apstrīdēto lēmumu pieņēma Informācijas tehnoloģiju departamenta, kas kopš tā laika ietilpst Stratēģijas ģenerāldirektorātā, direktors un pēc tam to apstiprināja EIB priekšsēdētājs pirms pamata vienošanās noslēgšanas ar izvēlēto pretendentu. Turklāt 2008. gada 31. janvārī EIB iesniedza “piezīmi lietā” ar atsauces Nr. SCC/IT/FLA/2008‑015/kr (turpmāk tekstā – “2008. gada 31. janvāra piezīme”), kas ietvēra minētā direktora lēmumu piešķirt līgumu izvēlētajam pretendentam, kā arī konsolidētu novērtēšanas komitejas vērtējumu lapu, kas bija pievienota minētās piezīmes pielikumā.

21 Ar 2010. gada 8. janvārī iesniegto vēstuli prasītāja iesniedza savus apsvērumus par 2008. gada 31. janvāra piezīmi. Ņemot vērā minētajā piezīmē ietverto informāciju, tā izvirzīja jaunu pamatu.

22 Ar 2010. gada 26. janvārī iesniegto vēstuli EIB iesniedza savus apsvērumus par jaunu pamatu, ko prasītāja bija izvirzījusi savā 2010. gada 8. janvārī iesniegtajā vēstulē.

23 Tā kā Vispārējās tiesas tiesnešu sastāvs mainījās, tiesnesis referents tika iekļauts ceturtajā palātā, kurai līdz ar to tika nodota šī lieta.

24 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.

25 2010. gada 17. novembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.

26 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest EIB atlīdzināt zaudējumus EUR 1 940 000 apmērā, kas prasītājai nodarīti publiskā iepirkuma procedūras rezultātā pieņemtā apstrīdētā lēmuma prettiesiskā rakstura dēļ;

– piespriest EIB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pat tad, ja prasība tiek noraidīta.

27 EIB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atzīt prasības pieteikumu tiesību akta atcelšanai par nepamatotu;

– prasību atlīdzināt zaudējumus atzīt par nepieņemamu vai pakārtoti – par nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

1. Par prasības pieņemamību

28 Vispirms ir jāuzsver, ka attiecībā konkrēti uz jautājumu par to normu piemērojamību laikā, kuras nosaka prasības pieņemamības nosacījumus, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, pirmkārt, saskaņā ar tempus regit actum principu jautājums par prasības pieņemamību ir jāizlemj, pamatojoties uz normām, kas bija spēkā tās celšanas brīdī (Tiesas 1973. gada 8. maija spriedums lietā 60/72 Campogrande/Komisija, Recueil, 489. lpp., 4. punkts; šajā ziņā un pēc analoģijas skat. arī Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 22. februāra rīkojumu lietā C‑66/08 Kozlowski, Krājumā nav publicēts, 7. punkts), un ka, otrkārt, prasības pieņemamības nosacījumi tiek vērtēti prasības celšanas brīdī, proti, prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī (Tiesas 2002. gada 18. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑61/96, C‑132/97, C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00 un C‑22/01 Spānija/Padome, Recueil, I‑3439. lpp., 23. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 21. marta spriedums lietā T‑131/99 Shaw un Falla/Komisija, Recueil, II‑2023. lpp., 29. punkts, un 2008. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑301/01 Alitalia/Komisija, Krājums, II‑1753. lpp., 37. punkts).

29 Tā kā prasība šajā lietā tika celta 2008. gada 6. oktobrī, tad jautājumi par pieņemamību ir jāizvērtē, ņemot vērā tobrīd spēkā esošās normas, proti, EK līguma normas, nevis jaunās atbilstošās LESD normas, kas stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī.

Par Vispārējās tiesas kompetenci

Lietas dalībnieku argumenti

30 Prasītāja apgalvo, ka prasība atcelt apstrīdēto lēmumu, kas tika iesniegta, pamatojoties uz EKL 230. pantu, ir pieņemama. EK līgumam pievienotajā Protokolā par EIB Statūtiem (turpmāk tekstā – “EIB Statūti”) nav paredzēts pilnīgs mehānisms EIB aktu tiesiskuma kontrolei. Tomēr tas nenozīmē, ka šāda kontrole nav iespējama. 1986. gada 23. aprīļa spriedumā lietā 294/83 Les Verts/Eiropas Parlaments (Recueil, 1339. lpp., 23.–25. punkts) Tiesa nosprieda, ka, tā kā Eiropas Kopiena ir tiesību kopiena, attiecībā uz visu tās iestāžu aktiem ir jābūt iespējai veikt pārbaudi tiesā, ja tie rada tiesiskas sekas trešajām personām. Ņemot vērā EK līgumu un EIB Statūtus, EIB ir Kopienas iestāde un tās akti, ja tie rada tiesiskas sekas trešajām personām, ir jāpakļauj tiesiskuma kontrolei, ko veic Tiesa. Fakts, ka EIB akti nav skaidri minēti EKL 230. pantā, šajā ziņā nav šķērslis. Tiesa ir paredzējusi divkāršu pārbaudi, lai secinātu, vai EKL 230. pants ir piemērojams Kopienas iestāžu un aģentūru aktiem, proti, ir jānosaka, vai attiecīgā iestāde ir minēta EKL 230. pantā un vai tās akti ir pakļauti pietiekamai pārbaudei tiesā.

31 Tāpat EIB uzskata, ka prasītājas prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama. EIB lūdz Vispārējo tiesu skaidri konstatēt, ka tās kompetencē ir izskatīt prasību atcelt lēmumu, ar kuru noraidīts personas iesniegtais piedāvājums un attiecīgais publiskā iepirkuma līgums piešķirts citai personai, kā arī izskatīt prasību atlīdzināt kaitējumu, kas esot nodarīts šī lēmuma dēļ, jo Luksemburgā Tribunal administratif [Administratīvā tiesa] esot kļūdaini apstiprinājusi savu kompetenci izskatīt šo lietu ar 2007. gada 26. septembra spriedumu (reģistrēta kā lieta ar Nr. 22447), kuru apelācijas instancē (reģistrēta kā lieta ar Nr. 23620C) apstiprināja Cour administrative [Administratīvā apelācijas tiesa] ar 2008. gada 21. februāra spriedumu. Savā 1992. gada 2. decembra spriedumā lietā C‑370/89 SGEEM un Etroy/EIB (Recueil, I‑6211. lpp.) Tiesa apstiprināja, ka tās kompetencē ir izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, ko bija cēlusi sabiedrība, pamatojoties uz apgalvotu EIB lēmuma tai nepiešķirt būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu prettiesiskumu. Turklāt savā 2008. gada 8. oktobra spriedumā lietā T‑411/06 Sogelma/ERA (Krājums, II‑2771. lpp., 42. un 43. punkts) Vispārējā tiesa, atsaucoties uz lietā Les Verts/Eiropas Parlaments (skat. iepriekš 30. punktu) iedibināto judikatūru, atzina, ka Kopienu iestādes, šajā gadījumā Eiropas Rekonstrukcijas aģentūras (ERA), lēmumi, ko tā pieņēmusi publiskā iepirkuma procedūras ietvaros un ja tie rada tiesiskas sekas trešajām personām, ir uzskatāmi par aktiem, kurus var apstrīdēt Vispārējā tiesā. EIB apgalvo, ka līdz ar to tā tas ir arī EIB gadījumā, kad tā rīkojas kā Kopienas administratīva iestāde un tās rīkotu publiskā iepirkuma procedūru ietvaros vai, izskatot pieteikumus par pieeju tās dokumentiem, pieņem lēmumus, kas rada tiesiskas sekas trešajām personām. Turpretim EIB apgalvo, ka uz to neattiecas Vispārējās tiesas kompetence gadījumos, kad tā piešķir aizdevumu, proti, kad tā iesaistās finanšu tirgos tāpat kā jebkura cita banka (Vispārējās tiesas 1993. gada 26. novembra rīkojums lietā T‑460/93 Tête u.c./EIB, Recueil, II‑1257. lpp., 20. punkts).

Vispārējās tiesas vērtējums

32 Šīs lietas dalībnieki šajā gadījumā ir vienisprātis, ka Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt šo prasību atcelt tiesību aktu. Tomēr, tā kā Vispārējas tiesas kompetence ir obligāti izskatāms jautājums, tad šo jautājumu tā var izskatīt pēc savas ierosmes (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 15. marta spriedumu lietā T‑29/02 GEF/Komisija, Krājums, II‑835. lpp., 72.–74. punkts un tajos minētā judikatūra; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 92/78 Simmenthal/Komisija, Recueil, 777. lpp., 21. un 22. punkts). Vispārējo tiesu līdz ar to nesaista lietas dalībnieku viedoklis par tās kompetenci izskatīt šo prasību, un pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tai ir jāizvērtē, vai pēc savas ierosmes izvirzīt iebildi par nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka tai nav pilnībā vai daļēji kompetences izskatīt minēto prasību. It īpaši tas ir nepieciešams šajā lietā, kur valsts tiesa ir apstiprinājusi, ka tās kompetencē ir izvērtēt EIB lēmuma noraidīt personas iesniegto piedāvājumu un piešķirt attiecīgo EIB vārdā izsludinātā publiskā iepirkuma līgumu citai personai tiesiskumu.

33 Atbilstoši EKL 5., 10., 297. pantam un 307. panta pirmajai daļai, kā arī EK līgumam un it īpaši LES 5. pantam Tiesa īsteno savas pilnvaras saskaņā ar tādiem nosacījumiem un tādos nolūkos, kādi paredzēti EK līguma un LES normās. Vispārējās tiesas kompetence ir noteikta EKL 225. pantā un EAEKL 140.a pantā, kā tas ir precizēts Tiesas Statūtu 51. pantā.

34 Jautājums par Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt prasību, kas ietver gan prasību atcelt EIB aktu, kas ir nelabvēlīgs trešajai personai, gan arī prasību atlīdzināt kaitējumu, kāds radies minētajai trešajai personai EIB nelikumīgās rīcības dēļ, ir jāizlemj, ņemot vērā EIB Statūtus to redakcijā, kas bija piemērojama faktu rašanās brīdī, it īpaši šo statūtu 29. panta pirmo daļu, kā arī EKL 225. panta 1. punktu, 235. pantu, 237. pantu un 288. panta otro daļu, kā arī vajadzības gadījumā EKL 230. pantu.

35 EIB Statūtu 29. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “kompetentas valstu tiesas izšķir [EIB] domstarpības ar tās kreditoriem, debitoriem vai citām personām, izņemot gadījumus, ja jurisdikcija nodota Eiropas Savienības Tiesai”. Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka gan EK līgums, gan arī šis pants nav šķērslis Tiesas kompetencei izskatīt strīdus saistībā ar EIB, piebilstot, ka šī pēdējā tiesību norma skaidri paredz izņēmumu kompetenci, kas Tiesai piešķirta ar EK līgumu (šajā ziņā skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā SGEEM un Etroy/EIB, 17. un 18. punkts).

36 Šī prāva ir starp EIB un saskaņā ar Grieķijas tiesībām dibinātu sabiedrību, attiecībā uz kuru EIB nevar veikt pārbaudi un kas līdz ar to ir jāuzskata par trešo personu EIB Statūtu 29. panta pirmās daļas izpratnē. Saskaņā ar minētās tiesību normas formulējumu, lai noteiktu, vai tāda prāva kā šī ietilpst Tiesas vai valstu tiesu kompetencē un vajadzības gadījumā – vai tā ietilpst Tiesas vai Vispārējās tiesas kompetencē, ir jāatsaucas uz EK līguma normām.

37 Pirmām kārtām, runājot par Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, tā visupirms un tiktāl, ciktāl runa ir par speciālu normu, ir atkarīga no EKL 237. panta, skatot to kopā ar EKL 225. panta 1. punktu, interpretācijas.

38 EKL 237. pantā ir noteikts:

“Tiesas kompetencē, ievērojot turpmāk norādītos ierobežojumus, ir izskatīt lietas par domstarpībām, kas attiecas uz:

a) to, kā dalībvalstis pilda [EIB Statūtu] uzliktos pienākumus. Šajā sakarā [EIB] Direktoru padomei ir pilnvaras, kas Komisijai piešķirtas ar [EKL] 226. pantu [ja valsts nav izpildījusi kādu no EK līgumā paredzētajiem pienākumiem];

b) [EIB] Valdes paredzētiem pasākumiem. Šajā sakarā jebkura dalībvalsts, Komisija vai [EIB] Direktoru padome var griezties Tiesā, ņemot vērā [EKL] 230. pantā izklāstītos nosacījumus;

c) [EIB] Direktoru padomes paredzētiem pasākumiem. Par šādiem pasākumiem tiesvedību var ierosināt vienīgi dalībvalsts vai Komisija, ņemot vērā [EKL] 230. pantā izklāstītos nosacījumus un vienīgi tāpēc, ka – paredzot šādus pasākumus – nav ievērota [EIB Statūtu] 21. panta 2., 5., 6. un 7. punktā noteiktā procedūra;

[..].”

39 Turklāt no EKL 225. panta 1. punkta izriet, ka tikai Tiesas kompetencē ir izskatīt EKL 237. pantā paredzētās prasības.

40 Lai pārbaudītu, vai apstrīdētais lēmums ietilpst EKL 237. panta piemērošanas jomā, ir jāatgādina dažādu EIB iestāžu kompetence.

41 Atbilstoši EIB Statūtu 8. pantam [EIB] vada un pārvalda Valde, Direktoru padome un Vadības komiteja.

42 Atbilstoši EIB Statūtu 9. pantam Valde nosaka [EIB] kredītpolitikas pamatprincipus un cita starpā lemj, vai jāpalielina parakstītais kapitāls, apstiprina Direktora padomes gada pārskatu, gada bilanci un peļņas un zaudējumu pārskatu, kā arī EIB Reglamentu, kas nozīmē, ka tai vienīgajai ir kompetence organizēt dienestu iekšējo darbību labas pārvaldības interesēs (Tiesas 2003. gada 10. jūlija spriedums lietā C‑15/00 Komisija/EIB, Recueil, I‑7281. lpp., 67. un nākamie punkti). Saskaņā ar EIB Statūtu 11. pantu Direktoru padomes kompetencē ir lemt par aizdevumu un garantiju piešķiršanu, kā arī par aizņēmumu ņemšanu, noteikt aizdevumu procentu likmes, kā arī komisijas maksu par garantijām, kontrolēt EIB darbības pareizību un nodrošināt EIB vadības atbilstību EK līgumam, EIB Statūtiem un Valdes noteiktiem vispārējiem principiem. Saskaņā ar EIB Statūtu 11. panta 2. punkta septīto daļu EIB priekšsēdētājs vai – viņa prombūtnē – viens no Vadības komitejas priekšsēdētāja vietniekiem vada Direktoru padomes sēdes, taču nebalso. Saskaņā ar EIB Statūtu 13. pantu Vadības komiteja ir koleģiāla un pastāvīga EIB izpildiestāde. Tā priekšsēdētāja vadībā un Direktoru padomes uzraudzībā atbild par EIB kārtējiem darījumiem un gatavo Direktoru padomes lēmumus, pēc tam nodrošinot to izpildi. EIB priekšsēdētājs vada Vadības komitejas sēdes. Vadības komitejas locekļi ir atbildīgi tikai pret EIB. Viņus uz sešu gadu termiņu ieceļ Valde pēc Direktoru padomes priekšlikuma ar iespēju tikt ieceltiem atkārtoti.

43 No EIB atbildes uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, kā arī no 2008. gada 31. janvāra piezīmes izriet, ka apstrīdēto lēmumu pieņēma Informācijas tehnoloģiju departamenta, kas kopš tā laika ietilpst EIB Stratēģijas ģenerāldirektorātā, direktors. Saskaņā ar EIB teikto, pēc tam šo lēmumu apstiprināja EIB priekšsēdētājs, pirms savukārt tika noslēgta pamata vienošanās ar izvēlēto pretendentu 2008. gada 12. un 17. jūnijā (skat. iepriekš 20. punktu). Kaut arī lietas materiālos nav neviena pierādījuma par to, ka apstrīdēto lēmumu apstiprināja EIB priekšsēdētājs, šīs tiesvedības nolūkā tas ir jāuzskata par konstatētu faktu, jo prasītāja to neapstrīd. Kaut arī apstrīdētais lēmums tādējādi tika pieņemts EIB priekšsēdētāja “vadībā”, no minētā var secināt, ka šis lēmums ietilpst EIB “kārtējos darījumos” EIB Statūtu 13. panta 3. punkta izpratnē un līdz ar to arī Vadības komitejas kompetencē (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/EIB, 66. punkts), kuras uzdevums ir nodrošināt konkrēti EIB kārtējo darījumu pārvaldību tās priekšsēdētāja vadībā. Šajā lietā nekas neliek apšaubīt to, ka publiskā iepirkuma līguma noslēgšana, ko EIB veica savā vārdā, ietilpst EIB “kārtējos darījumos”.

44 Tāpēc ir jāuzskata, ka, tā kā apstrīdētā lēmuma pieņemšana neietilpa ne Valdes, ne arī Direktoru padomes kompetencē, tad to nevar attiecināt ne uz vienu no šīm EIB struktūrām, un tāpēc uz to neattiecas EKL 237. panta īpašie noteikumi.

45 Līdz ar to atliek noskaidrot, vai Vispārējā tiesa, pamatojoties uz EKL 225. un 230. pantu, var izskatīt prasību atcelt EIB galīgo aktu, kurš rada tiesiskas sekas trešajām personām.

46 Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Kopiena ir tiesību kopiena tajā ziņā, ka ne dalībvalstis, ne arī tās iestādes nevar izvairīties no kontroles pār to aktu atbilstību konstitucionālajai hartai, tas ir, EK līgumam, kurā ir paredzēta pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, lai Tiesai būtu iespējams veikt tiesiskuma kontroli pār iestāžu aktiem (skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/EIB, 75. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas atbilst arī 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV C 364, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “harta”) 47. panta mērķim, kura, kaut arī tai nebija saistošs juridisks spēks līdz Lisabonas līguma spēkā stāšanās brīdim 2009. gada 1. decembrī, liecina par tajā izklāstīto tiesību nozīmi Kopienu tiesību sistēmā (Vispārējās tiesas 2003. gada 15. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 un T‑272/01 Philip Morris International u.c./Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 122. punkts). Atbilstoši šim pēdējam minētajam pantam ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas ir garantētas Kopienu tiesībās, ir tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un objektīvu tiesu. Kaut arī EIB nav Kopienu iestāde, tā tomēr ir Kopienu struktūra, kura ir izveidota un kurai ar EK līgumu ir piešķirts juridiskas personas statuss, un kā tāda tā ir pakļauta Tiesas kontrolei, it īpaši saskaņā ar EKL 237. panta b) punktu (skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/EIB, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).

47 Otrkārt, ir jāņem vērā, ka EKL 237. pants ir īpaša tiesību norma, kas attiecas tikai uz noteiktiem strīdiem, kuros ir iesaistīta EIB, un tāpēc tā piemērošanas joma ir ierobežota un pakārtota salīdzinājumā ar citiem EK līguma pantiem, piemēram, EKL 236. pantu (Tiesas 1976. gada 15. jūnija spriedums lietā 110/75 Mills/EIB, Recueil, 955. lpp., 16. un 17. punkts, un iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā SGEEM un Etroy/EIB, 17. punkts). Turklāt jānorāda, ka EKL 237. pants un EIB Statūtu 29. panta pirmā daļa ir jāsaprot, ņemot vērā EKL 267. pantu – kurā ir paredzēts, ka EIB “uzdevums ir Kopienas interesēs veicināt līdzsvarotu un noturīgu kopējā tirgus attīstību, gan darbojoties kapitāla tirgū, gan izmantojot bankas pašas resursus”, un ka “[EIB], kuras mērķis nav gūt peļņu, piešķir aizdevumus un dod galvojumus, tādējādi sekmējot [..] projektu finansēšanu visās tautsaimniecības nozarēs” – kā arī iepriekš 37. punktā minētos EIB Statūtus, no kuriem izriet, ka Vadības komitejas galvenais uzdevums ir sagatavot un īstenot Direktoru padomes saskaņā ar Valdes pieņemtām vispārējām pamatnostādnēm pieņemtos lēmumus par aizdevumiem un garantijām vai aizņēmumiem (šajā ziņā pēc analoģijas skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus iepriekš 42. punktā minētajā spriedumā lietā Komisija/EIB, Recueil, I‑7290. lpp., 75.–78. punkts). Kaut arī EIB Statūti pilnībā neizslēdz iespēju, ka Vadības komiteja EIB kārtējo darījumu ietvaros var pieņemt lēmumus, kas rada tiesiskas sekas trešajām personām, no tiem tomēr skaidri izriet, ka šādus lēmumus pieņem vai parasti tos ir jāpieņem Valdei vai Direktoru padomei.

48 Tas, ka EKL 237. pantā nav atsauces uz Vadības komiteju, liecina par kompetenču sadali EIB. Tā kā Vadības komitejai parasti ir jāsagatavo, nevis jāpieņem lēmumi, kas var radīt juridiskas sekas trešajām personām EIB Statūtu 29. panta pirmās daļas izpratnē, tad EK līguma autori neuzskatīja, ka šiem aktiem ir nepieciešama pārbaude tiesā. Paralēles šeit var vilkt ar EKL 230. pantu, kurā ir paredzēts, ka apstrīdami ir tikai tie iestāžu un ECB pieņemtie akti, kas ir galīgi un rada tiesiskas sekas trešajām personām, nevis pasākumi šo aktu pieņemšanai. Šajā ziņā iepriekš 31. punktā minētā rīkojuma lietā Tête u.c./EIB 18. punktā Vispārējā tiesa atzīmēja, ka “EIB ir saglabājusi savu sākotnējo uzdevumu, kas ir aizdevumu un garantiju piešķiršana (skat. [EEKL] 129. un 130. pantu un [EKL] 198.d un 198.e pantu)”, un ka “tāpēc EIB nepieņem lēmumus, kas rada tiesiskas sekas tādām trešajām personām, kas nesaņem EIB aizdevumus un garantijas”. Tomēr šādu secinājumu var izdarīt tikai tad, ja, kā tas ir šajā lietā, Vadības komiteja ir pieņēmusi lēmumu, kas rada galīgas tiesiskas sekas trešajai personai. Tiesību kopienā, tādā kā [Eiropas] Kopienā, ieinteresētajai personai ir jābūt iespējai apstrīdēt šādu lēmumu.

49 Šajā ziņā ir jāuzskata, ka tādu vispārēju tiesību normu kā EKL 230. pants papildina speciāla tiesību norma, proti, EKL 237. pants, kam ir tikai ierobežota piemērojamība un kas neattiecas uz aktiem, kuri rada galīgas tiesiskas sekas trešajām personām un kurus Vadības komiteja uzskata par nepieciešamu pieņemt EIB kārtējo darījumu pārvaldības ietvaros saskaņā ar EIB Statūtu 13. panta 3. punktu, proti, tādiem kā apstrīdētais lēmums vai lēmums par atteikumu dot pieeju EIB administratīvajiem dokumentiem.

50 Treškārt, nebūtu pieņemami, ja EIB, atbilstoši organizējot savu iekšējo lēmumu pieņemšanas procesu, varētu izvairīties no EK līgumā paredzētās pārbaudes tiesā attiecībā uz aktiem, ko pieņēmušas iestādes vai jebkura Kopienu struktūra, kas tāpat kā EIB tikusi izveidota un kurai ticis piešķirts juridiskas personas statuss ar EK līgumu (šajā ziņā pēc analoģijas skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa secinājumus iepriekš 47. punktā minētajā spriedumā lietā Komisija/EIB, 71. punkts). Līdz ar to attiecībā uz aktiem, kurus EIB ietvaros ir faktiski pieņēmušas tādas struktūras, kas nav paredzētas EKL 237. panta b) un c) punktā, proti, kas nav Valde un Direktoru padome, ir jābūt iespējamam veikt pārbaudi tiesā, ja tie ir galīgi un rada tiesiskas sekas trešajām personām. Saskaņā ar EKL 225., 230. un 237. pantu Tiesa, šajā gadījumā Vispārējā tiesa, ir kompetenta pārbaudīt ikviena EIB administratīva lēmuma, proti, ikviena akta, kuru vienpusēji ir pieņēmusi EIB un kurš rada galīgas tiesiskas sekas trešajām personām, tiesiskumu.

51 Ceturtkārt, ir jārūpējas par to, lai netiktu negatīvi ietekmēta EIB kā neatkarīgas finanšu tirgus struktūras – kā tas ir paredzēts EK līgumā – funkcionālā un institucionālā neatkarība un reputācija (Tiesas 1988. gada 3. marta spriedums lietā 85/86 Komisija/EIB, Recueil, 1281. lpp., 27.–30. punkts, un iepriekš 42. punktā minētais 2003. gada 10. jūlija spriedums lietā Komisija/EIB, 101. un nākamie punkti). Apstrīdētā lēmuma pieņemšana ir saistīta ar tādu EIB darbību veikšanu, kuras ietilpst Kopienas administrēšanā un, konkrētāk, kuras EIB veic kā līgumslēdzēja iestāde, un nevis ar EIB darbībām un darījumiem finanšu jomā vai finanšu tirgos. Tāpēc tiesiskuma kontroli, ko, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punktu un EKL 230. pantu, veic Vispārējā tiesa – pat, ja a priori tā ir plašāka par tiesiskuma kontroli, ko Tiesa, pamatojoties uz EKL 237. panta c) punktu veic attiecībā uz EIB Direktoru padomes lēmumiem –, tomēr nevar uzskatīt par tādu, kas var negatīvi ietekmēt funkcionālo un institucionālo neatkarību, kāda ir EIB, piešķirot aizdevumus un garantijas un tās finansējot cita starpā ar kapitāla tirgus palīdzību, vai EIB kā neatkarīgas finanšu tirgus struktūras reputāciju vai uzticamību. Turklāt ir jāpiebilst, ka pati EIB apgalvo, ka Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt šajā lietā celto prasību atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punktu un 230. pantu. Līdz ar to tā neuzskata, ka tiesiskuma kontrole, ko šādā veidā veic Vispārējā tiesa, var negatīvi ietekmēt funkcionālo un institucionālo neatkarību, kāda ir EIB saskaņā ar EK līgumu un tās statūtiem.

52 Tādējādi nepieciešamība veikt Kopienu aktiem pilnu tiesiskuma kontroli prasa interpretēt EKL 225. panta 1. punktu un 230. pantu tādējādi, ka tie neizslēdz Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt prasību atcelt aktu, kas ir saistīts ar EIB kārtējo darījumu pārvaldību, kuru veic Vadības komiteja, un kas rada galīgas tiesiskas sekas trešajai personai.

53 Otrām kārtām, attiecībā uz šajā lietā celto prasību par zaudējumu atlīdzību ir jānorāda, ka tiesību aktos nav atrodama konkrēta atbilde uz jautājumu, vai Savienības tiesas, šajā gadījumā Vispārējās tiesas, kompetencē ir izskatīt pret EIB celtu prasību par ārpuslīgumisko atbildību. Tā kā nav speciālo tiesību normu, jautājums par to, vai Tiesas un šajā gadījumā – Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt šajā lietā pret EIB celto prasību par zaudējumu atlīdzību, ir jārisina, interpretējot EKL 225. panta 1. punktu, 235. pantu un 288. panta otro daļu.

54 Pirmkārt, jāatzīmē, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka tās kompetencē ir izskatīt pret EIB celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz EEKL 178. pantu un 215. panta otro daļu (jaunajā redakcijā – EKL 235. pants un 288. panta otrā daļa). Tā pamatoja savu kompetenci ar to, ka par prettiesisku uzskatīts akts izrietēja no finanšu līguma – ko Kopienas vārdā bija noslēgusi EIB kā Kopienas pārstāve, izpildot savas pilnvaras, kuras ar noteiktām tiesību normām tai piešķirtas no Kopienas budžeta finansēta riska kapitāla piešķiršanas un vadības jomā – izpildes, EIB pati bija struktūra, kas saskaņā ar EK līgumu ietilpst Kopienā, un EIB akti un bezdarbība šāda finanšu līguma īstenošanas ietvaros bija vērtējami kā Kopienas rīcība (šajā ziņā skat. iepriekš 31. punktā minēto 1992. gada 2. decembra spriedumu lietā SGEEM un Etroy/EIB, 4. un 12.–15. punkts, un 1993. gada 25. maija spriedumu lietā C‑370/89 SGEEM un Etroy/EIB, Recueil, I‑2583. lpp., 24. punkts). Šajā kontekstā Tiesa norādīja, ka “[EEK] līguma 215. panta otrajā daļā izmantoto terminu “iestāde” nedrīkst interpretēt kā tādu, kas attiecas tikai uz [EEK] līguma 4. panta 1. punktā uzskaitītajām Kopienu iestādēm, bet kas, ņemot vērā ar [EEK] līgumu izveidoto ārpuslīgumiskās atbildības sistēmu, attiecas arī uz tādām iestādēm kā [EIB]” (iepriekš 31. punktā minētais 1992. gada 2. decembra spriedums lietā SGEEM un Etroy/EIB, 16. punkts).

55 Otrkārt, ir jāņem vērā, ka, lai arī ar EK līgumu izveidotās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas ietvaros prasība par zaudējumu atlīdzību ir autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis salīdzinājumā ar prasību atcelt tiesību aktu, tomēr šajā gadījumā pastāv tieša saikne starp prasību par zaudējumu atlīdzību un prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, jo prasības pieteikumā ir precizēts, ka “saskaņā ar EKL 235. un 288. pantu celtā prasība par zaudējumu atlīdzību ir balstīta uz apstrīdētā lēmuma prettiesisko raksturu”, kas nozīmē, ka prasība par zaudējumu atlīdzību šķiet pakārtota prasībai atcelt aktu. Turklāt no prasības pieteikuma izriet, ka prasības par zaudējumu atlīdzību mērķis ir panākt, lai tiktu samaksāta summa, kuras apjoms precīzi atbilst “bruto summai, kādu prasītāja būtu saņēmusi [..], ja viņai tiktu piešķirtas līguma slēgšanas tiesības”, proti, tiesības, kādas prasītājai tika atņemtas, pieņemot apstrīdēto lēmumu. Tādējādi patiesībā prasības par zaudējumu atlīdzību mērķis ir atcelt tiesiskās sekas, kādas ar apstrīdēto lēmumu ir radītas prasītājai, un, ja tā tiktu apmierināta, padarīt šīs tiesiskās sekas par neesošām.

56 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (Tiesas 1986. gada 26. februāra spriedums lietā 175/84 Krohn Import-Export/Komisija, Recueil, 753. lpp., 32. un 33. punkts, Vispārējās tiesas 1995. gada 15. marta spriedums lietā T‑514/93 Cobrecaf u.c./Komisija, Recueil, II‑621. lpp., 59. punkts, un 2002. gada 17. oktobra spriedums lietā T‑180/00 Astipesca/Komisija, Recueil, II‑3985. lpp., 139. punkts) ir jāņem vērā “tiešā saikne” vai “papildinošais raksturs”, kāds šajā gadījumā pastāv starp prasību atcelt tiesību aktu un prasību par zaudējumu atlīdzību, kā arī pēdējās minētās pakārtotais raksturs salīdzinājumā ar pirmo minēto šo abu prasību pieņemamības izvērtēšanas stadijā, lai izvairītos no tā, ka prasības par zaudējumu atlīdzību rezultāts tiek mākslīgi nošķirts no prasības atcelt tiesību aktu rezultāta, attiecībā pret kuru pirmajam minētajam tomēr ir tikai pakārtots vai papildinošs raksturs.

57 Treškārt, ir svarīgi uzsvērt, ka tiktāl, ciktāl zaudējumi, kurus EIB ir radījusi prasītājai, ir radušies tāpēc, ka EIB veica ar Kopienas administrēšanu saistītas darbības, un attiecas konkrēti uz tādām administrēšanas darbībām, ko veic līgumslēdzēja iestāde, un līdz ar to nav radušies tāpēc, ka EIB ir veikusi savas darbības vai darījumus finanšu jomā vai finanšu tirgos, nevar tikt uzskatīts, ka pārbaude, kuru Vispārējā tiesa var veikt, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punktu, 235. pantu un 288. panta otro daļu, var likt apšaubīt EIB funkcionālo un institucionālo neatkarību un negatīvi ietekmēt tās kā neatkarīgas struktūras reputāciju finanšu tirgos. Turklāt pati EIB apgalvo, ka šajā lietā Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt tajā celto prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punktu, 235. pantu un 288. pantu, un tā nekādā ziņā nav apgalvojusi, ka šāda pārbaude varētu negatīvi ietekmēt tās funkcionālo un institucionālo neatkarību.

58 Līdz ar to Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt arī prasību par zaudējumu atlīdzību, kas celta pret EIB, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punktu, 235. pantu un 288. panta otro daļu, ja šādai prasībai ir pakārtots raksturs salīdzinājumā ar pieņemamu prasību atcelt EIB aktu, kas rada galīgas tiesiskas sekas trešajām personām.

59 No minētā izriet, ka Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt visu šajā lietā celto prasību.

Par prasītājas interesi celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu

Lietas dalībnieku argumenti

60 Atbildot uz šo jautājumu tiesas sēdē, EIB apstiprināja, ka apstrīdētais lēmums tika izpildīts tāpēc, ka pamata vienošanās ar izvēlēto pretendentu jau bija noslēgta un daļēji bija arī izpildīta. Tāpēc tā uzskatīja, ka vairs nevar nekādā veidā nodrošināt apstrīdētā lēmuma iespējamu atcelšanu, piemēram, no jauna uzsākot publiskā iepirkuma procedūru. Tomēr tā arī precizēja, ka nevēlējās apstrīdēt šīs prasības pieņemamību tāpēc, ka prasītājai neesot intereses celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Turklāt tā norādīja, ka, lai arī teorētiski bija iespējams pietiekami atjaunot noraidītā pretendenta, kas cēla prasību, stāvokli, atlīdzinot zaudējumus, šajā gadījumā nebija izpildīti nosacījumi šādu zaudējumu atlīdzināšanai, jo prasītājai apstrīdētā lēmuma dēļ netika nodarīti faktiski zaudējumi.

61 Tiesas sēdē prasītāja apgalvoja, ka tā ir cēlusi vairākas prasības pilnībā vai daļēji atcelt lēmumus par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, bet iestādes, kas pieņēma minētos lēmumus, neesot pietiekami reaģējušas uz šīm prasībām. Turklāt tā norādīja uz savu divkāršo interesi celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Pirmkārt, tiktāl, ciktāl tā piedalās publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās, tā esot ieinteresēta, ka tiek konstatēts apstrīdētā lēmuma prettiesiskais raksturs, lai netiktu pieļautas citas līdzīgas nelikumības. Otrkārt, tā apstiprināja, ka ir ieinteresēta minēto nelikumību konstatēšanā tāpēc, lai viņai tiktu atlīdzināti zaudējumi.

Vispārējās tiesas vērtējums

62 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šī persona ir ieinteresēta, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts, kas nozīmē, ka apstrīdētā akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas un ka prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to cēla (Vispārējās tiesas 2009. gada 10. decembra spriedums lietā T‑195/08 Antwerpse Bouwwerken/Komisija, Krājums, II‑4439. lpp., 33. punkts). Tā kā prasības pieņemamības nosacījumi, it īpaši intereses prasības celšanā trūkums, ir saistīti ar absolūtu šķērsli tiesas procesam, tad Vispārējai tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai prasītāji ir ieinteresēti panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 10. marta rīkojumu lietā T‑228/00 Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia/Komisija, Krājums, II‑787. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama prasībām atcelt tiesību aktus, kas celtas tādas prasības ietvaros, kura pakārtoti ietver prasību par zaudējumu atlīdzību.

63 Šajā gadījumā [Vispārējai tiesai] pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai apstrīdētā lēmuma iespējamā atcelšana var būt izdevīga prasītājai, kaut arī publiskā iepirkuma procedūru nevar uzsākt no jauna un lietas dalībnieki šajā lietā ir vienisprātis, ka līguma parakstīšana un daļēja izpilde nozīmē, ka prasītāja ir zaudējusi savu iespēju noslēgt attiecīgo līgumu ar EIB.

64 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pat tad, ja lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir ticis pilnībā izpildīts par labu citiem publiskā iepirkuma dalībniekiem, noraidītais publiskā iepirkuma pretendents saglabā interesi atcelt šo lēmumu, lai panāktu, ka līgumslēdzēja iestāde vai nu atjauno tā agrāko stāvokli, vai arī nākotnē izdara atbilstošus grozījumus publiskā iepirkuma procedūrās gadījumos, kad tās tiek atzītas par nesaderīgām ar noteiktām juridiskām prasībām (šajā ziņā skat. iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā Simmenthal/Komisija, 32. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 14. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/96 un T‑106/97 CAS Succhi di Frutta/Komisija, Recueil, II‑3181. lpp., 63. punkts).

65 Fakts, ka vienošanās par publiskā iepirkuma līguma izpildi ir tikusi parakstīta vai pat izpildīta, pirms ir pieņemts lēmums par prasību pamata lietā, kuru noraidītais pretendents ir cēlis par lēmumu piešķirt minētā līguma slēgšanas tiesības, un ka līgumslēdzēja iestāde ir noslēgusi līgumu ar izvēlēto pretendentu, neizslēdz EKL 233. pantā paredzēto pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstošu noraidītā pretendenta interešu aizsardzību, kurš, ja tiek apmierināta pamata prasība, ir jāpilda līgumslēdzējai iestādei (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 10. novembra rīkojumu lietā T‑303/04 R European Dynamics/Komisija, Krājums, II‑3889. lpp., 83. punkts).

66 Gadījumā, ja pēc tam, kad pretendents, kurš nav izvēlēts publiskā iepirkuma līguma noslēgšanai, ir cēlis prasību, lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir ticis atcelts, bet līgumslēdzēja iestāde vairs nevar uzsākt no jauna publiskā iepirkuma procedūru attiecībā uz konkrēto publiskā iepirkuma līgumu, šī pretendenta intereses var tikt aizsargātas, piemēram, izmaksājot finansiālu kompensāciju, kas atbilst iespējas noslēgt līgumu zaudēšanai vai, ja var tikt skaidri konstatēts, ka pretendentam bija jāpiešķir līguma slēgšanas tiesības, negūtās peļņas zaudējumam (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 1994. gada 2. maija rīkojumu lietā T‑108/94 R Candiotte/Padome, Recueil, II‑249. lpp., 27. punkts; Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 20. jūlija rīkojumu lietā T‑169/00 R Esedra/Komisija, Recueil, II‑2951. lpp., 51. punkts, un iepriekš 65. punktā minēto Vispārējās tiesas priekšsēdētāja rīkojumu lietā European Dynamics/Komisija, 83. punkts). No jaunākās judikatūras izriet, ka iespējai noslēgt publiskā iepirkuma līgumu, ko ir zaudējis pretendents, kura kandidatūra ir noraidīta attiecībā uz minētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu prettiesiska lēmuma rezultātā, var tikt piešķirta ekonomiska vērtība (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 25. aprīļa rīkojumu lietā T‑41/08 R Vakakis/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑66.* lpp., 66. un 67. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2010. gada 20. janvāra rīkojumu lietā T‑443/09 R Agriconsulting Europe/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑5.* lpp., 32.–34. punkts un tajos minētā judikatūra).

67 Šajā gadījumā prasītājai ir interese celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, lai EIB saskaņā ar EKL 233. panta pirmajā daļā paredzēto pienākumu pietiekami atjaunotu tās sākotnējo stāvokli, vajadzības gadījumā izmaksājot finansiālu kompensāciju, kas atbilst prasītājas zaudētajai iespējai noslēgt līgumu. Kaut arī prasītāja cēla prasību par zaudējumu atlīdzību, uz kuras pamata var izmaksāt naudas summu kompensācijas veidā, ir jāatzīmē, ka šī prasība attiecas nevis uz iespējas noslēgt līgumu zaudēšanu, bet gan uz negūtās peļņas zaudēšanu, kas atbilst ienākumiem, kādus tā būtu guvusi līguma noslēgšanas gadījumā (skat. tālāk 210. punktu). No minētā izriet, ka šī prasība par zaudējumu atlīdzību var tikt noraidīta, neliedzot iespēju prasītājai vajadzības gadījumā saņemt finansiālu kompensāciju par iespējas noslēgt līgumu zaudēšanu, pietiekami atjaunojot tās sākotnējo stāvokli atbilstoši LESD 266. panta otrajai daļai.

68 No iepriekš minētā izriet, ka prasības atcelt tiesību aktu rezultātā prasītāja var gūt labumu, kas nozīmē, ka tai ir interese celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.

Par formulas, kāda tika izmantota publiskā iepirkuma procedūrā, veicot piedāvājumu salīdzinošu izvērtēšanu, neapstrīdēšanu

Lietas dalībnieku argumenti

69 EIB apgalvo, ka prasītājai vairs nevar ļaut apstrīdēt formulu, kāda tika izmantota piedāvājumu salīdzinošajā izvērtēšanā, jo tā to neizdarīja laikus, proti, līdz piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām.

70 Prasītāja prasa noraidīt EIB šajā sakarā izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

Vispārējās tiesas vērtējums

71 Šī iebilde par nepieņemamību faktiski attiecas uz prasībā par tiesību akta atcelšanu izvirzīto trešo un ceturto pamatu, ar kuriem prasītāja apstrīd piešķiršanas kritērija ar nosaukumu “Iespēja nodrošināt personālu no pašu resursiem” tiesiskumu, kā arī piekto pamatu, ar kuru prasītāja apstrīd piešķiršanas kritēriju sadalījuma koeficientu, proti, ka 75 % no punktiem ir tehniskajiem kritērijiem un 25 % – finanšu kritērijam, tiesiskumu.

72 Taisnība, ka, apstrīdot formulas, kāda tika izmantota piedāvājumu salīdzinošajā izvērtēšanā, tiesiskumu, prasītāja netieši apstrīd arī iepirkuma procedūras specifikāciju tiesiskumu. Tādējādi šajā gadījumā rodas jautājums, vai tāds publiskā iepirkuma procedūras dokuments kā iepirkuma procedūras specifikācijas ir akts, par kuru var celt tiešu prasību saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, un līdz ar to vai prasītājai bija jāceļ prasība par iepirkuma procedūras specifikācijām, pamatojoties uz minēto tiesību normu un tās piektajā daļā noteiktajā divu mēnešu termiņā.

73 Iepirkuma procedūras specifikācijas nevar tikt uzskatītas par aktu, kas katru pretendentu skar individuāli. Tāpat kā visi publiskā iepirkuma procedūras dokumenti, kurus ir sagatavojusi līgumslēdzēja iestāde, iepirkuma procedūras specifikācijas ir attiecināmas uz objektīvi noteiktām situācijām un vispārēji un abstrakti rada juridiskas sekas noteiktām personu kategorijām. Tādējādi tām ir vispārējs raksturs, un fakts, ka līgumslēdzēja iestāde tās individuāli nosūta pretendentiem, neizceļ katru no šiem pretendentiem individuāli salīdzinājumā ar jebkuru citu personu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē (Vispārējās tiesas 2008. gada 21. maija spriedums lietā T‑495/04 Belfass/Padome, Krājums, II‑781. lpp., 36.–42. punkts).

74 Tādējādi šajā gadījumā apstrīdētais lēmums bija pirmais akts, kuru prasītāja varēja apstrīdēt, un līdz ar to arī pirmais akts, kas tai ļāva netieši apstrīdēt formulas, kāda tika izmantota piedāvājumu salīdzinošajā izvērtēšanā un kādu EIB bija norādījusi iepirkuma procedūras specifikācijās, tiesiskumu.

75 Tāpēc EIB kļūdaini apgalvo, ka prasītāja novēloti apstrīdēja [apstrīdēto lēmumu], ceļot prasību šajā lietā, un, pakārtoti, formulas, kāda tika izmantota piedāvājumu salīdzinošajā izvērtēšanā un kādu EIB bija norādījusi iepirkuma procedūras specifikācijās, tiesiskumu.

76 Līdz ar to ir jākonstatē, ka prasībā atcelt tiesību aktu ietvertais trešais, ceturtais un piektais pamats ir pieņemami un ir jānoraida EIB šajā sakarā izvirzītā iebilde par nepieņemamību.

Par prasības par zaudējumu atlīdzību skaidrības neesamību

Lietas dalībnieku argumenti

77 EIB apgalvo, ka atbilstoši Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā ietvertajām prasībām prasība par zaudējumu atlīdzību nav pieņemama, jo šajā gadījumā prasības pieteikumā nav ietverti trīs EKL 288. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi attiecībā uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības rašanos, un ka prasītāja nav apstiprinājusi, ka minētie nosacījumi ir izpildīti. Pēc EIB domām, prasības pieteikumā nav precizēts, kādas nelikumības tika pieļautas publiskā iepirkuma procedūrā, vai pastāv cēloņsakarība starp šīm nelikumībām un prasītājas apgalvotajiem zaudējumiem un kāds tieši ir prasīto zaudējumu raksturs un summa. Līdz ar to, ņemot vērā piemērojamo judikatūru (Tiesas 1971. gada 2. decembra spriedums lietā 5/71 Zuckerfabrik Schöppenstedt/Padome, Recueil, 975. lpp., un Vispārējās tiesas 1994. gada 23. septembra spriedums lietā T‑461/93 An Taisce un WWF UK/Komisija, Recueil, II‑733. lpp., 42. un 43. punkts), šāda prasība ir jānoraida kā nepieņemama.

78 Prasītāja būtībā apgalvo, ka Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts netika pārkāpts un ka prasības pieteikumā bija ietverti elementi, kas ļauj identificēt EKL 288. panta 2. punktā paredzētos trīs nosacījumus, kuri rada Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

Vispārējās tiesas vērtējums

79 Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu ikvienā prasības pieteikumā jābūt norādei par strīda priekšmetu un ir jābūt iekļautam kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Vispārējā tiesa varētu lemt par prasību, ja iespējams, bez papildu informācijas iesniegšanas. Lai nodrošinātu tiesisko drošību un pareizu tiesvedību un lai prasības pieteikums būtu pieņemams, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem pamatota prasība, vismaz kopsavilkuma veidā, kas ir sagatavots saskaņotā un saprotamā veidā, ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 3. februāra spriedumu lietā T‑19/01 Chiquita Brands u.c./Komisija, Krājums, II‑315. lpp., 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

80 Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā, kurā tiek lūgts atlīdzināt zaudējumus, ko radījusi Kopienas iestāde vai jebkura cita Kopienas struktūra vai organizācija, ir jānorāda elementi, kas ļauj identificēt rīcību, kādu prasītāja pārmet šai iestādei, struktūrai vai organizācijai, iemesli, kāpēc tā uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un zaudējumiem, kuri, kā tā apgalvo, tai ir nodarīti, kā arī šo zaudējumu raksturs un apmērs (skat. Vispārējās tiesas 1996. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑387/94 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil, II‑961. lpp., 107. punkts; 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā T‑38/96 Guérin automobiles/Komisija, Recueil, II‑1223. lpp., 42. punkts, un iepriekš 79. punktā minēto spriedumu lietā Chiquita Brands u.c./Komisija, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).

81 No prasības pieteikuma izriet, ka “[..] prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta saskaņā ar EKL 235. un 288. pantu, ir balstīta uz apstrīdētā lēmuma, [..] kas ir šīs prasības priekšmets, prettiesisko raksturu”. No minētā izriet, ka šī prasība ir skaidri balstīta uz nelikumībām, kādas ir minētas prasībā atcelt tiesību aktu. Turklāt no prasības pieteikuma izriet, ka “prasītāja prasa, lai EIB atlīdzina zaudējumus tādas summas apmērā, kas atbilst 50 % no EUR 3,88 miljoniem, proti, EUR 1,94 miljonus, tas ir, prasītājas bruto peļņas summu, kādu tā būtu ieguvusi, ja publiskā iepirkuma procedūras rezultātā ar to tiktu noslēgts līgums”. No minētā izriet, ka prasības pieteikumā ir ietverti elementi, kas ļauj identificēt apgalvoto zaudējumu raksturu un apmēru. Turklāt savā prasības pieteikumā prasītāja sniedz paskaidrojumus par veidu, kā šī summa tika aprēķināta. Tāpēc, kaut arī prasītāja nav veltījusi īpašu prasības pieteikuma daļu jautājumam par cēloņsakarību starp prettiesiskumu un zaudējumiem, uz kuriem tā atsaucas, prasības pieteikumā ir ietverti elementi, kas ļauj identificēt iemeslus, kāpēc prasītāja uzskata, ka cēloņsakarība pastāv starp šo rīcību un zaudējumiem, kuri, kā tā apgalvo, tai ir nodarīti, proti, ka šajā gadījumā cēloņsakarība, pēc tās domām, izriet no tā, ka apstrīdētais lēmums liedza tai piešķirt līguma slēgšanas tiesības un noslēgt ar EIB pamata vienošanos par šī līguma izpildi.

82 Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka prasība par zaudējumu atlīdzību ir pieņemama un iebilde par nepieņemamību, ko šajā sakarā ir izvirzījusi EIB, ir jānoraida.

2. Par lietas būtību

Par piemērojamajām tiesībām

Lietas dalībnieku argumenti

83 Prasītāja uzskata, ka EIB kā līgumslēdzējai iestādei ir jārīkojas saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti “Iepirkumu pamatnostādnēs – pakalpojumu, piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, ko savā vārdā veic [EIB], pamatnostādnes”, to redakcijā, kāda bija spēkā faktu rašanās brīdī (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), kā arī jāievēro vispārējie principi un tiesības, kas piemērojamas publiskā iepirkuma procedūrām. Turklāt, kaut arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), kā tāda nav piemērojama EIB organizētām publiskā iepirkuma procedūrām, no pamatnostādņu ievada izriet, ka minētā direktīva ir uzskatāma par atbilstošu atsauci, lai novērtētu pamatnostādņu noteikumus, kuru izstrādē tika izmantota šī direktīva. Turklāt Vispārējā tiesa jau ir atzinusi, ka tā var pārbaudīt Komisijas lēmuma par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu tiesiskumu, ņemot vērā Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu [pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) noteikumus, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 13. oktobra Direktīvu 97/52/EK, kura savukārt groza Direktīvu 93/36/EEK un Direktīvu 93/37/EEK par to, kā koordinēt procedūras, ar ko piešķir attiecīgi pakalpojumu valsts līgumus, piegāžu valsts līgumus un būvniecības valsts līgumus [pakalpojumu, piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības] (OV L 328, 1. lpp.) (Vispārējās tiesas 2008. gada 12. marta spriedums lietā T‑345/03 Evropaïki Dynamiki/Komisija, Krājums, II‑341. lpp., 206. punkts).

84 EIB iebilst, apgalvojot, ka Direktīva 2004/18 attiecībā uz to nav piemērojama un ka judikatūra, kas piemērojama publiskā iepirkuma procedūrām, uz to attiecas tikai tiktāl, ciktāl tā interpretē normas, kas ir piemērojamas pašas par sevi. No judikatūras izriet (iepriekš 31. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā Tribunal Sogelma/ERA, 115. punkts, un 2008. gada 10. septembra spriedums lietā T‑59/05 Evropaïki Dynamiki/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑157.* lpp., 46. un 47. punkts), ka Direktīva 2004/18 tāpat kā Direktīva 92/50, kuru tā atceļ un aizstāj, nav piemērojama publiskā iepirkuma līgumiem, kurus savā vārdā ir noslēgusi Kopienas iestāde, struktūra vai organizācija, ja vien to noteikumos nav skaidri teikts, ka tās ir piemērojamas pēdējām minētajām.

Vispārējās tiesas vērtējums

85 Lietas dalībnieku argumenti liek uzdot jautājumu, kādas normas regulē būvdarbu, piegāžu vai pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, ko savā vārdā par atlīdzību un no pašu resursiem veic EIB.

86 EIB ir finansiāla neatkarība tādā ziņā, ka tā atbilstoši EKL 267. pantam “darboj[as] [gan] kapitāla tirgū, gan izmantojot bankas paš[u] resursus” (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā Komisija/EIB, 101. un 128. punkts), nevis izmantojot Kopienas budžetu, pat ja tai, rīkojoties kā Kopienas pilnvarotai pārstāvei un tās vārdā, ir jāpārvalda no Kopienas budžeta finansēti fondi un līdz ar to daļa no EIB darbībām tiek veiktas, izmantojot Kopienas fondus. Šajā gadījumā prasība tomēr attiecas uz tādu publiskā iepirkuma procedūru, kas tiek finansēta no EIB pašu resursiem.

87 Šādu procedūru neregulē ne Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, ar grozījumiem ((OV L 248, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Finanšu regula”) otrās daļas IV sadaļas noteikumi, ne arī a fortiori Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Padomes Regulai (EK, Euratom) Nr. 1605/2002, ar grozījumiem (OV L 357, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas kārtība”), otrās daļas III sadaļas noteikumi. Faktiski šie noteikumi ir piemērojami tikai “Eiropas Kopienu vispārējam budžetam”, un, kā izriet no Finanšu regulas 88. panta 1. punkta, publiskā iepirkuma līgumi, kurus regulē Finanšu regula, ir līgumi, kas pilnībā vai daļēji tiek finansēti no minētā vispārējā budžeta (Vispārējās tiesas 2007. gada 8. maija spriedums lietā T‑271/04 Citymo/Komisija, Krājums, II‑1375. lpp., 121. punkts).

88 Tomēr skaidrs ir tas, ka EIB publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām ir jāatbilst EK līguma pamatnoteikumiem un vispārējiem tiesību principiem, it īpaši attiecībā uz preču brīvu apriti (EKL 28. pants), tiesībām veikt uzņēmējdarbību (EKL 43. pants), pakalpojumu sniegšanas brīvību (EKL 49. pants), nediskrimināciju un vienlīdzīgu attieksmi, kā arī pārskatāmību un samērīgumu. No pastāvīgās judikatūras attiecībā uz Kopienu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām faktiski izriet, ka līgumslēdzējai iestādei ir jāievēro EK līguma pamatnoteikumi, vispārējie tiesību principi un hartā noteiktie mērķi.

89 Turklāt, pat ja direktīvās par būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu ir regulēta tikai tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana, ko veic dalībvalstu subjekti vai līgumslēdzējas iestādes, un tās nav tieši piemērojamas publiskā iepirkuma līgumiem, ko slēdz Kopienu administrācija, pret minēto administrāciju var vērsties, atsaucoties uz noteikumiem vai principiem, kas iekļauti vai izriet no šīm direktīvām, ja šie paši noteikumi šķiet tādi, kuros īpaši ir pārņemti EK līguma pamatnoteikumi un vispārējie tiesību principi, kas ir tieši piemērojami Kopienu administrācijai (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑25/02 Rinke, Recueil, I‑8349. lpp., 25.–28. punkts). Tiesību kopienā tiesību vienveidīga piemērošana ir pamatprasība (Tiesas 2005. gada 6. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04 ABNA u.c., Krājums, I‑10423. lpp., 104. punkts) un ikvienam tiesību subjektam ir jāievēro tiesiskuma princips. Tā iestādēm ir jāievēro tām piemērojamie EK līguma noteikumi un vispārējie tiesību principi tāpat kā ikvienam citam tiesību subjektam (šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 18.–21. punkts, un iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā Antwerpse Bouwwerken/Komisija, 55. punkts). Turklāt uz noteikumiem un principiem, kas ietverti vai izriet no šīm direktīvām, var atsaukties, vēršoties pret Kopienu administrāciju, ja tā, īstenojot savu funkcionālo un institucionālo autonomiju un rīkojoties ar EK līgumu piešķirto pilnvaru robežās, ir pieņēmusi aktu, kurā – lai regulētu publiskā iepirkuma līgumus, kurus tā slēdz savā vārdā, – ir skaidra atsauce uz noteiktām normām vai principiem, kas izklāstīti direktīvās, un kura rezultātā minētās normas un principi ir piemērojami saskaņā ar patere legem quam ipse fecisti principu (šajā ziņā skat. Tiesas 1985. gada 11. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 un 10/84 Salerno u.c./Komisija un Padome, Recueil, 2523. lpp., 52., 56. un 57. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑496/99 P Komisija/CAS Succhi di Frutta, Recueil, I‑3801. lpp., 113.–115. punkts). Ja attiecīgais tiesību akts ir jāinterpretē, tad tas ir jādara pēc iespējas tā, lai nodrošinātu Kopienu tiesību vienveidīgu piemērošanu, kā arī saskaņā ar EK līguma normām un vispārējiem tiesību principiem (skat. Tiesas 1991. gada 21. marta spriedumu lietā C‑314/89 Rauh, Recueil, I‑1647. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra, un 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑135/93 Spānija/Komisija, Recueil, I‑1651. lpp., 37. punkts).

90 No pamatnostādnēm izriet, ka, lai “ievērotu ES pamatprincipus attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu un it īpaši vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principus”, EIB ir nolēmusi ieviest tādas publiskā iepirkuma procedūras, kas ļauj “nodrošināt konkurenci starp kvalificētiem piedāvājumiem un veikt atlasi, pamatojoties gan uz cenas, gan kvalitātes apsvērumiem”. Šajā nolūkā EIB uzskatīja, ka, “kaut arī Direktīva [2004/18] kā tāda nebija piemērojama attiecībā uz EIB, tā bija [EIB] procedūru atbilstošs pamats”. Pamatnostādņu 2.1. punktā cita starpā ir noteikts, ka “[EIB] piemēro Direktīvā [2004/18] aprakstītās procedūras, ja tā piešķir tādu līgumu slēgšanas tiesības, uz kuriem attiecas Direktīvas [2004/18] piemērošanas joma saskaņā ar tās noteikumiem un kuru kopējā vērtība, neieskaitot pievienotās vērtības nodokli (PVN), ir vienāda vai augstāka par sekojošām robežvērtībām: a) EUR 206 000 attiecībā uz pakalpojumu līgumiem [..]”. Turklāt pamatnostādnēs ir vairākas citas atsauces uz Direktīvu 2004/18.

91 Pamatnostādņu 2.4. un 2.5. punktā ir detalizēti aprakstītas dažādas publiskā iepirkuma procedūras, kas paredzēta minēto pamatnostādņu 2.2.1. punktā, stadijas.

92 Pamatnostādnēs šajā sakarā ir ietverti vispārpiemērojami noteikumi, kas rada tiesiskas sekas trešajām personām, it īpaši tām, kuras nolemj iesniegt piedāvājumu tādā publiskā iepirkuma procedūrā, kas pilnībā vai daļēji tiek finansēta no EIB pašu resursiem, un kas ir juridiski saistoši EIB, kad tā nolemj savā vārdā noslēgt publiskā iepirkuma līgumu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 87. punktā minēto spriedumu lietā Citymo/Komisija, 122. punkts).

93 No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ja EIB iesaistās, izmantojot kapitāla tirgu un pašu resursus, it īpaši, kad tā savā vārdā noslēdz publiskā iepirkuma līgumus, uz to attiecas gan iepriekš 88. punktā izklāstītie principi, gan arī pamatnostādņu noteikumi, it īpaši tie, kas ir minēti iepriekš 91. punktā, tos interpretējot atbilstoši principiem, kurus ar šiem noteikumiem ir paredzēts īstenot, un vajadzības gadījumā atbilstoši Direktīvai 2004/18, uz kuru ir atsauce šajos noteikumos.

Par prasību atcelt aktu

94 Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatošanai prasītāja savā prasības pieteikumā izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats būtībā ir balstīts uz pamatnostādņu 2.5.2. punkta, pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu. Otrais pamats būtībā ir balstīts uz pārskatāmības un labas pārvaldības principu, pienākuma pamatot nelabvēlīgus lēmumus, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu. Trešais pamats būtībā ir balstīts uz samērīguma principa un pienākuma izvēlēties tādus piešķiršanas kritērijus, kas ļauj veikt objektīvu piedāvājumu salīdzinošo izvērtēšanu, pārkāpumu. Ceturtais pamats ir balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa un pienākuma izmantot piedāvājumu salīdzinošās izvērtēšanas nolūkā tādus piešķiršanas kritērijus, kurus nevar sajaukt ar pretendentu atlases kritērijiem, pārkāpumu. Piektais pamats ir balstīts uz publiskā iepirkuma procedūrām piemērojamo tiesību normu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka piešķiršanas kritēriju sadalījuma koeficientu rezultātā apstrīdētajā lēmumā tika neitralizēta vai minimizēta “cenas nozīme”.

95 Ar savu 2010. gada 8. janvārī iesniegto vēstuli (skat. iepriekš 21. punktu) prasītāja izvirzīja sesto apstrīdētā lēmuma atcelšanas pamatu, kas ir balstīts uz Finanšu regulas 99. panta un Īstenošanas kārtības 148. panta 1. un 2. punkta pārkāpumu, kuri aizliedz jebkādu diskusiju starp līgumslēdzēju iestādi un kandidātiem vai piedāvājumu iesniedzējiem, kuras mērķis ir grozīt līguma vai piedāvājuma nosacījumus, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, pārskatāmības un nediskriminācijas principu, kas ir paredzēti Finanšu regulas 89. pantā, skatot tos kopā ar tās preambulas 18. apsvērumu, pārkāpumu.

96 Vispirms ir jāizvērtē kopā prasības pirmais un otrais pamats, jo tie daļēji pārklājas. Turpinājumā ir jāsniedz kopīga atbilda uz trešo un ceturto pamatu, kas šķiet pakārtoti viens otram. Visbeidzot un lietderības apsvērumu dēļ sestais pamats ir jāizvērtē pirms piektā pamata izvērtēšanas.

Par pirmo un otro pamatu

– Lietas dalībnieku argumenti

97 Ar pirmo un otro pamatu prasītāja apgalvo, ka EIB esot pārkāpusi pamatnostādņu 2.5.2. punktu, pārskatāmības, vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principus, tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kā arī pienākumu pamatot nelabvēlīgus lēmumus. Vispirms EIB pēc iespējas ātrāk un rakstveidā bija jāpaziņo prasītājai par apstrīdēto lēmumu un pēc savas iniciatīvas jānosūta šī informācija visiem pretendentiem bez izņēmuma, dodot viņiem nepieciešamo laiku īstenot viņu likumīgās tiesības. Pēc tam EIB 15 dienu laikā pēc prasītājas lūguma tai bija jānosūta izvēlētā pretendenta nosaukums, kā arī jāpaziņo iemesli, kāpēc tika noraidīts tās piedāvājums, un jāpamato apstrīdētais lēmums attiecībā pret prasītāju, norādot novērtēšanas ziņojumā ietvertos salīdzinošos elementus starp prasītājas un izvēlētā pretendenta piedāvājuma raksturojumu un priekšrocībām. Visbeidzot, EIB bija jāpaziņo apstrīdētā lēmuma pamatojums vismaz pirms šīs prasības celšanas, lai nodrošinātu prasītājas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību.

98 EIB prasa noraidīt pirmo pamatu. Saskaņā ar tās teikto paziņojuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu publicēšana Oficiālajā Vēstnesī bija Kopienu tiesību sistēmā oficiāli atļauts veids, kādā par apstrīdēto lēmumu paziņot prasītājai. Fakts, ka tā nepaziņoja prasītājai par apstrīdēto lēmumu individuāli, bija tās dienestu pieļauta administratīva kļūda. Taču pēdējie minētie nekavējoties, proti, 2008. gada 1. augustā, atbildēja uz prasītājas 2008. gada 31. jūlija prasību sniegt paskaidrojumus. Katrā ziņā un saskaņā ar judikatūru iebildums par informācijas nesniegšanu nevar tikt pieņemts, ja prasības celšanas brīdī, proti, 2008. gada 6. oktobrī, prasītāja bija informēta par apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Tāpat nevar konstatēt nekādu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo apgalvotais prettiesiskums neietekmēja apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā to, ka, pamatojoties uz piešķiršanas kritērijiem, novērtēšanas komiteja skaidri uzskatīja, ka izvēlētā pretendenta piedāvājums bija daudz labāks par prasītājas piedāvājumu.

99 Tāpat EIB prasa noraidīt otro pamatu. EIB apgalvo, ka ir juridiski pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu un ievērojusi procedūru saskaņā ar pamatnostādņu noteikumiem un judikatūru, kas piemērojama publiskā iepirkuma procedūrām. Saskaņā ar judikatūru un pamatnostādņu 2.5.2. punktu prasītāja ar 2008. gada 1. augusta vēstuli saņēma motivētu paskaidrojumu attiecībā uz izvēlētā piedāvājuma raksturojumu un priekšrocībām, kā arī tai tika paziņots izvēlētā pretendenta nosaukums, kas nozīmē, ka apstrīdētais lēmums tika pietiekami pamatots, lai ļautu prasītājai izmantot savas tiesības un Vispārējai tiesai īstenot kontroli, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus. Tāpat no minētās vēstules izrietēja, ka par katru piešķiršanas kritēriju, izņemot finanšu kritēriju, izvēlētā pretendenta piedāvājums saņēma divas reizes augstāku vērtējumu nekā prasītājas piedāvājums. Pat ja par finanšu kritēriju prasītāja ieguva augstāku vērtējumu nekā izvēlētais pretendents, tas nebija noteicošais, ņemot vērā, ka šī kritērija sadalījuma koeficients bija 25 % no kopējā vērtējuma.

– Vispārējās tiesas vērtējums

100 Gadījumā, kad Kopienu administrācijai ir plaša rīcības brīvība, garantiju, ko sniedz Kopienu tiesību sistēma, ievērošanai administratīvās procedūras laikā ir pat fundamentāla nozīme. Šajās garantijās tostarp it īpaši ietilpst minētās administrācijas pienākums pietiekami pamatot savus lēmumus. Tikai tā tiesa var pārbaudīt, vai ir izpildīti faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīga rīcības brīvības izmantošana (Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑269/90 Technische Universität München, Recueil, I‑5469. lpp., 14. punkts, un Vispārējās tiesas 2002. gada 5. marta spriedums lietā T‑241/00 Le Canne/Komisija, Recueil, II‑1251. lpp., 53. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šai administrācijai ir plaša rīcības brīvība jautājumā par elementiem, kas ņemami vērā, publiskā iepirkuma procedūras rezultātā pieņemot lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības (Vispārējās tiesas 2002. gada 27. septembra spriedums lietā T‑211/02 Tideland Signal/Komisija, Recueil, II‑3781. lpp., 33. punkts, un 2005. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑148/04 TQ3 Travel Solutions Belgium/Komisija, Krājums, II‑2627. lpp., 47. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1978. gada 23. novembra spriedumu lietā 56/77 Agence européenne d’intérims/Komisija, Recueil, 2215. lpp., 20. punkts).

101 Pirmkārt, ir jāizvērtē prasītājas iebildumi, kas balstīti uz pamatnostādņu 2.5.2. punkta noteikumu pārkāpumu sakarā ar to, ka EIB to neesot laikā informējusi par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.

102 No pamatnostādņu 2.5.2. punkta, kas attiecas uz “saziņu starp [EIB] un kandidātiem un piedāvājumu iesniedzējiem”, izriet, ka “[EIB] nekavējoties informē visas personas, uz kurām attiecas lēmums, kas pieņemts līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ietvaros”.

103 EIB Vispārējā tiesā un savā 2008. gada 14. augusta vēstulē prasītājai atzina, ka “prasītāja nesaņēma laikā oficiālu vēstuli ar informāciju par publiskā iepirkuma procedūras rezultātu”, un paskaidroja, ka “detalizētas izmeklēšanas, kas tika veikta pēc prasītājas sūdzības saņemšanas, rezultātā tā atklāja, ka šī pienākuma neizpilde notika administratīvas kļūdas dēļ”. Turklāt EIB atzina, ka visi pretendenti, “diemžēl izņemot prasītāju”, tika informēti par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu ar 2008. gada 18. februāra vēstuli. Netiek apstrīdēts, ka prasītāja uzzināja par apstrīdēto lēmumu tikai no paziņojuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu publicēšanas Oficiālā Vēstneša pielikumā 2008. gada 26. jūlijā, proti, vairāk nekā mēnesi pēc pamatvienošanās parakstīšanas 2008. gada 12. un 17. jūnijā un tās spēkā stāšanās 2008. gada 16. jūnijā.

104 Līdz ar to EIB šajā gadījumā pārkāpa pamatnostādņu 2.5.2. punkta noteikumus, jo laikā neinformēja prasītāju par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.

105 Otrkārt, ir jāpārbauda prasītājas iebildumi, kas balstīti uz pamatnostādņu 2.5.2. punkta noteikumu un pienākuma pamatot nelabvēlīgus lēmumus pārkāpumu, kas tika pieļauts tāpēc, ka EIB prasītājai nenorādīja izvēlētā piedāvājuma raksturojumu un priekšrocības, kā arī izvēlētā pretendenta nosaukumu 15 dienu laikā pēc rakstveida lūguma saņemšanas vai, vēlākais, vismaz pirms prasītāja bija cēlusi prasību.

106 Pamatnostādņu 2.5.2. punktā cita starpā ir noteikts, ka “pēc iesaistītās puses lūguma [EIB] 15 dienu laikā pēc rakstveida lūguma saņemšanas ikvienam pretendentam, kas ir iesniedzis pieņemamu piedāvājumu, paziņo izvēlētā piedāvājuma raksturojumu un priekšrocības, kā arī izvēlētā pretendenta nosaukumu vai vienošanās puses [..]”.

107 Šāds rīcības veids atbilst EKL 253. pantā ietvertā pienākuma norādīt pamatojumu mērķim, saskaņā ar kuru nelabvēlīga lēmuma pamatojumam ir jābūt tādam, kas ļauj tiesai veikt tiesiskuma kontroli un ieinteresētajai personai noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu, lai tā varētu aizstāvēt savas tiesības un pārbaudīt, vai lēmums patiešām ir vai nav pamatots (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedumu lietā T‑44/90 La Cinq/Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra; 1996. gada 8. maija spriedumu lietā T‑19/95 Adia Interim/Komisija, Recueil, II‑321. lpp., 32. punkts, un 2007. gada 12. jūlija spriedumu lietā T‑250/05 Evropaïki Dynamiki/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑85.* lpp., 68. un 69. punkts). Publiskā iepirkuma procedūru kontekstā fakts, ka ieinteresētie pretendenti saņem motivētu lēmumu tikai kā atbildi uz skaidru viņu lūgumu, nekādi neierobežo viņu iespēju aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā. EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais termiņš prasības celšanai sākas tikai no brīža, kad ir paziņots pamatots lēmums, ar nosacījumu, ka pretendents saprātīgā termiņā pēc tam, kad ir uzzinājis par sava piedāvājuma noraidīšanu, ir iesniedzis lūgumu saņemt motivētu lēmumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Adia Interim/Komisija, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

108 Ņemot vērā līgumslēdzējas iestādes plašo rīcības brīvību publiskā iepirkuma procedūras kontekstā, tai ir jāsniedz pietiekams pamatojums noraidītajiem pretendentiem, kuri to prasa, kas nozīmē, ka tai ir jārūpējas, lai pamatojumā būtu norādīti visi elementi, uz kuriem ir balstīts lēmums (šajā ziņā skat. iepriekš 84. punktā minēto 2008. gada 10. septembra spriedumu lietā Evropaïki Dynamiki/Komisija, 134. punkts).

109 Pienākuma norādīt pamatojumu ievērošana ir jāvērtē, ņemot vērā informāciju, kāda ir prasītājas rīcībā prasības celšanas brīdī (Vispārējās tiesas 2003. gada 25. februāra spriedumi lietā T‑183/00 Strabag Benelux/Padome, Recueil, II‑135. lpp., 58. punkts, un lietā T‑4/01 Renco/Padome, Recueil, II‑171. lpp., 96. punkts). Turpretim saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumu nevar pirmo reizi un a posteriori izskaidrot tiesā, izņemot ārkārtas gadījumos (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 20. maija spriedumu lietā T‑89/07 VIP Car Solutions/Parlaments, Krājums, II‑1403. lpp., 76. punkts un tajā minētā judikatūra).

110 Netiek apstrīdēts, ka ar 2008. gada 31. jūlija vēstuli prasītāja iesniedza lūgumu norādīt izvēlētā piedāvājuma raksturojumu un priekšrocības, kā arī izvēlētā pretendenta nosaukumu. EIB apgalvo, ka tā atbildēja uz šo lūgumu ar 2008. gada 1. augusta vēstuli. Kaut arī pēc šīs vēstules saņemšanas prasītāja vēlreiz ar 2008. gada 1. augusta vēstuli prasīja paskaidrojumus, EIB tai atbildēja savā 2008. gada 14. augusta vēstulē, ka prasītājai jau tika sniegta pēc iespējas pilnīga atbilde, un aicināja to iepazīties ar Oficiālajā Vēstnesī publicēto lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Ne no lietas materiāliem, ne arī no lietas dalībnieku argumentiem neizriet, ka apstrīdētā lēmuma pamatojumu EIB varēja darīt zināmu prasītājai pirms prasības celšanas šajā lietā ar citiem, nevis iepriekš minētajiem līdzekļiem.

111 No minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums, kādu EIB sniedza prasītājai, pirms tā bija cēlusi prasību un atbildot uz tās 2008. gada 31. jūlija lūgumu, ir atrodams EIB 2008. gada 1. augusta vēstules formulējumā, lēmuma kontekstā un visās tajās tiesību normās, kas regulē attiecīgo jomu, jo šis lēmums tika nosūtīts piecpadsmit dienu laikā pēc prasītājas lūguma saņemšanas.

112 No 2008. gada 1. augusta vēstules izriet, ka EIB nosūtīja prasītājai izvēlētā pretendenta nosaukumu, piešķiršanas kritēriju sadalījuma koeficientus un attiecīgi prasītājas un izvēlētā pretendenta piedāvājumiem piešķirto punktu sadalījumu piedāvājumu salīdzinošās izvērtēšanas rezultātā. Minētajā vēstulē bija norādīts, ka prasītājas piedāvājums saņēma 22,03 punktus (no 35 iespējamajiem punktiem) ar šādu sadalījumu: 8,75 punktus (no 8,75 iespējamajiem punktiem) par finanšu kritēriju, 2,85 punktus (no 5,25 iespējamajiem punktiem) par tehnisko kritēriju ar nosaukumu “Kvalitātes nodrošināšanas process”, 7,43 punktus (no 15,75 iespējamajiem punktiem) par tehnisko kritēriju ar n