ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīvības veikt uzņēmējdarbību mērķis ir uzņemošajā dalībvalstī nodrošināt citu dalībvalstu pilsoņiem un LESD 54. pantā minētajām sabiedrībām tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts pilsoņiem un sabiedrībām, aizliedzot, ciktāl runa ir par sabiedrībām, jebkādu diskrimināciju atkarībā no sabiedrību juridiskās adreses atrašanās vietas (skat. it īpaši spriedumus, 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, 43. punkts, kā arī 2006. gada 14. decembris, Denkavit Internationaal un Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, 22. punkts).
“1)

Vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem nav saderīgs reģionālais nodoklis, kuru ir paredzēts uzlikt par kaitējumu, kas tiek nodarīts videi, izmantojot ar komercdarbību un saimniecisko darbību saistītas iekārtas un ierīces mazumtirdzniecības objektos, kuru rīcībā ir liela tirdzniecībai un to klientu autostāvvietām paredzēta teritorija, ar nosacījumu, ka to sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība ir lielāka par 500 m2, kurš ir iekasējams neatkarīgi no tā, vai šie mazumtirdzniecības objekti faktiski atrodas konsolidētā pilsētas teritorijā vai ārpus tās, un kurš vairumā gadījumu tiek uzlikts citu dalībvalstu uzņēmumiem, ņemot vērā, ka a) to faktiski neuzliek tirgotājiem, kam pieder vairāki mazumtirdzniecības objekti, neatkarīgi no to kopējās sabiedrībai pieejamās tirdzniecības platības, ja nevienā no tiem sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība nav lielāka par 500 m2, vai tad, ja kāds vai kādi no tiem pārsniedz šo robežvērtību, bet to nodokļa bāze nav lielāka par 2000 m2, savukārt to faktiski uzliek tirgotājiem, kuriem pieder viens mazumtirdzniecības objekts, kura sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība pārsniedz šīs robežvērtības, un b) turklāt to neuzliek mazumtirdzniecības objektiem, kas nodarbojas tikai ar tehnikas, transportlīdzekļu, darba rīku, ražošanas vajadzībām paredzētu preču, būvmateriālu, sanitāro preču, durvju un logu (kas tiek pārdoti tikai komersantiem), mēbeļu individuālos, tradicionālos un specializētos veikalos, automobiļu tirdzniecības pārstāvju salonos un remontdarbnīcās, dārzkopības preču un kultūraugu audzētavās, kā arī kurināmā vai motordegvielas tirdzniecību, neatkarīgi no tā, kāda ir to sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība?
21

European Dynamics Luxembourg u.c. apstrīd, ka tās būtu atteikušās no to Vispārējā tiesā izvirzītā trešā pamata trešās daļas. It īpaši šīs lietas dalībnieces uzsver, ka esot atteikušās no argumentācijas par Siemens AG iespējamo iesaistīšanos sabiedrību Siemens SA un Siemens SL, kas ir konsorcija Drasis locekles, nelikumīgās darbībās “tādēļ vien, ka Siemens AG sākotnēji tās netieši kontrolēja; vēlāk, 2011. gada 1. jūlijā, šīs sabiedrības pārpirkusi Atos SA, šim uzņēmumam iegādājoties sabiedrības, kura tās bija kontrolējusi tieši, visas kapitāldaļas”, kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 63. punktā. Vienīgais arguments, no kura European Dynamics Luxembourg u.c. ir atteikušās, esot arguments attiecībā uz strukturālajām saiknēm starp sabiedrībām, kas piedalās konsorcijā Drasis, un to mātesuzņēmumu, tas ir, Siemens AG. Tātad citi šī pamata atbalstam izteiktie argumenti esot tikuši uzturēti, it īpaši tie, kas attiecas uz EUIPO pienākumu ievērot Finanšu regulā un specifikācijās paredzētos noteikumus, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
26

No tā izriet, ka ar pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktu dalībvalstīm ir uzlikts pienākums efektīvi un saistoši ieviest vismaz vienu no šajā normā uzskaitītajiem pasākumiem, lai novērstu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu, ja vien līdzvērtīgi tiesiski pasākumi valsts tiesībās jau nepastāv. Šīs 5. klauzulas 1. punkta a)–c) apakšpunktā šādi uzskaitītie pasākumi, kas pēc skaita ir trīs, ir saistīti attiecīgi ar objektīviem iemesliem, kas attaisno šādu darba līgumu vai darba attiecību atjaunošanu, šo secīgo darba līgumu vai darba attiecību maksimālo ilgumu un to atjaunojumu (spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c., C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 74. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
102

Tomēr par Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaudi tiesā, kā tas izriet no LES 19. panta 1. punkta, rūpējas ne tikai Tiesa, bet arī dalībvalstu tiesas. Šim mērķim ar LESD 263. un 277. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma kontroli, uzticot to Savienības tiesai (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
103

Visbeidzot, tā kā, no vienas puses, pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa secināja, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus neskar individuāli, un, no otras puses, nosacījumi, kas ir saistīti ar to, ka Savienības reglamentējošs akts, kuru ir lūgts atcelt, tiesību subjektu skar gan tieši, gan individuāli, ir kumulatīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 76. punkts), šī sprieduma 84. un 85. punktā izklāstītie argumenti, kas attiecas uz to, vai apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās locekļus skar tieši, ir nelietderīgi un tādējādi ir jānoraida.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp C. Picart un ministre des Finances et des Comptes publics [valsts finanšu un budžeta ministrs] par lēmumu, ar kuru Francijas nodokļu administrācija, pirmkārt, pārskatīja nerealizētā kapitāla pieauguma no būtiskām līdzdalībām Francijā reģistrētu sabiedrību kapitālā, kuru turētājs C. Picart bija un kurus viņš bija deklarējis, pārceļot savu [nodokļu] rezidenci no viņa izcelsmes valsts uz Šveici, un, otrkārt, aprēķināja C. Picart ienākuma nodokļa papildu maksājumus un sociālās iemaksas kopā ar soda naudu.
36

Šajā lietā no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Dekrēta 1646/1972 6. panta 4. punktu, kā tas interpretēts Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūrā, 20 % piemaksa tiek apturēta ne tikai tad, ja saņēmējs gūst ienākumus no darba, bet arī tad, kad tas saņem vecuma pensiju, jo tā tiek uzskatīta par ienākumus no darba aizstājošiem ienākumiem. Turklāt saskaņā ar šo pašu judikatūru nav jānošķir valsts vecuma pensija no pensijas, kas tiek saņemta citā dalībvalstī vai Šveicē, un tādēļ, piemērojot šo noteikumu, gan viena, gan otra ir jāņem vērā vienādi.
104

Tomēr, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, attiecībā uz iepirkumiem, kuri, ņemot vērā to vērtību, neietilpst direktīvu par publiskā iepirkuma procedūru piemērošanas jomā, tomēr ir jāpiemēro LESD pamatnoteikumi un vispārējie principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principi, kā arī no tiem izrietošais pārskatāmības pienākums, ja vien šie līgumi rada zināmu pārrobežu interesi (spriedums, 2016. gada 6. oktobris, Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
40

Lai arī, kā to Consob norāda savos rakstveida apsvērumos, piemērojot kriminālsodu pamatlietā aplūkotā kriminālprocesa rezultātā, ir nepieciešams – atšķirībā no minētā krimināltiesiska rakstura administratīvā naudas soda – subjektīvais elements, tomēr ir jānorāda, ka apstāklis, saskaņā ar kuru minētā kriminālsoda uzlikšana salīdzinājumā ar krimināltiesiska rakstura administratīvo sodu ir atkarīga no kāda papildu veidojošā elementa, pats par sevi nevar atspēkot to, ka attiecīgie faktiskie apstākļi ir identiski. Neskarot pārbaudi, kura ir jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka pamatlietā aplūkotais krimināltiesiska rakstura administratīvais sods un kriminālprocess attiecas uz vienu un to pašu nodarījumu.
5

Minētās direktīvas 3. panta attiecīgi e) un o) punktā bija noteikts, ka tā nav piemērojama ne “pakalpojumiem, kuros maksājuma saņēmējs skaidru naudu kā daļu no maksājuma darījuma nodod maksātājam pēc tam, kad maksājumu pakalpojumu lietotājs tieši pirms maksājuma darījuma veikšanas to tiešā veidā ir pieprasījis kā samaksu par preču vai pakalpojumu iegādi”, ne “pakalpojumiem, ko nodrošina pakalpojumu sniedzēji, lai izņemtu skaidru naudu no bankomātiem, rīkojoties kā viena vai vairāku karšu emitentu pārstāvji, kuri nav puse pamatlīgumā ar klientu, kas izņem skaidru naudu no maksājuma konta, ar noteikumu, ka šie pakalpojumu sniedzēji neveic citus maksājumu pakalpojumus, kas uzskaitīti pielikumā.”
6

Minētā likuma 15. pants ir izteikts šādā redakcijā: “1. Ja nodokļa maksātāja (mātesuzņēmuma) īpašumā juridiskā un saimnieciskā izpratnē ir vismaz 95 % cita nodokļa maksātāja (meitasuzņēmuma) iemaksātā pamatkapitāla daļu, tad pēc abu nodokļa maksātāju pieteikuma tie tiek aplikti ar nodokli tādā veidā, it kā tie būtu viens nodokļa maksātājs, proti, tā, it kā meitasuzņēmuma darbības un manta ir daļa no mātesuzņēmuma darbības un mantas. Ar nodokli tiek aplikti mātesuzņēmuma ienākumi. Šādā gadījumā nodokļa maksātāji kopumā tiek uzskatīti par vienu fiskālu vienību. Vienā fiskālā vienībā var ietilpt vairāki meitasuzņēmumi. 2. Ar 1. punktā minēto piederību saprot arī to, ka akcijas pieder netieši, ja tās tieši pieder vairākiem nodokļa maksātājiem, kas ietilpst vienā fiskālajā vienībā. 3. Šā panta 1. punktu piemēro tikai šādiem gadījumiem: [..] c. abi nodokļa maksātāji ir reģistrēti Nīderlandē [..].”
53

Trinseo un Komisija tomēr apgalvo, ka emisijas, kas rodas no polimēru ražošanas, būtu jāiekļauj “netiešās” emisijās, kuras rodas trešajai iekārtai, ražojot siltumu un piegādājot to polimerizācijas nolūkos. Šāda pieeja atbilstu Direktīvas 2003/87 mērķim, ciktāl tas ļautu veicināt ieguldījumus, lai samazinātu enerģijas patēriņu. Turklāt to apstiprinot arī šīs direktīvas 10.a pants, kā arī 3. panta c) punkts un Lēmuma 2011/278 preambulas 6. un 21. apsvērums, kuros ir paredzēta bezmaksas emisijas kvotu piešķiršana iekārtai, kas izmanto siltumu, nevis iekārtai, kas to ražo. Tādējādi no Lēmuma 2013/448 1. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar šī lēmuma I pielikuma E punktu un izprotot to atbilstoši tā preambulas 16. un 17. apsvērumam, izrietot, ka nevis siltuma piegādātājam, bet polimerizācijas iekārtai būtu jāpiešķir bezmaksas emisijas kvotas. Turklāt Lēmuma 2011/278 I pielikumā esot paredzētas līmeņatzīmes attiecībā uz produktiem, kas tiek ražoti vienīgi šāda veida iekārtās.
6

Minētās direktīvas 147. pantā ir paredzēts: “1. Ja 146. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto preču piegāde attiecas uz precēm ceļotāju personīgā bagāžā, atbrīvojums attiecas tikai tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) ceļotājs neveic uzņēmējdarbību Kopienā; b) preces ir transportētas uz vietu ārpus Kopienas līdz trešā mēneša beigām pēc tā mēneša, kurā notiek piegāde; c) kopīga piegādes vērtība, ieskaitot PVN, ir vairāk nekā 175[euro] vai līdzvērtīga summa attiecīgās valsts valūtā, ik gadu to aprēķinot, piemērojot valūtas maiņas kursu, kas ir spēkā pirmajā oktobra darba dienā, no nākamā gada 1. janvāra. Tomēr dalībvalstis var atbrīvot piegādi, kuras kopīgā vērtība ir mazāka nekā 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā vērtība. 2. Šā panta 1. punkta nozīmē “ceļotājs, kas neveic uzņēmējdarbību Kopienā” ir ceļotājs, kura pastāvīgā adrese vai parastā dzīvesvieta nav Kopienā. Šādā gadījumā “pastāvīgā adrese vai parastā dzīvesvieta” ir vieta, kas kā tāda norādīta pasē, personas apliecībā vai citā dokumentā, ko dalībvalsts, kuras teritorijā veic piegādi, atzīst par derīgu personu apliecinošu dokumentu. Eksporta apliecinājumu sniedz ar rēķina vai to aizstājoša dokumenta eksemplāru, ko vizējusi muitas iestāde vietā, kur preces ir eksportētas no Kopienas. Katra dalībvalsts iesniedz Komisijai spiedogu paraugus, ko tā izmanto vizēšanai, kas minēta otrajā daļā. Komisija šo informāciju dara zināmu pārējo dalībvalstu nodokļu iestādēm.”
46

Taču vispirms jau no iekšējā tirgus pamatnoteikumiem un atbalsta vispārējās shēmas, kas ir to daļa, izriet, ka atbalsta izslēgšana no Regulas Nr. 1998/2006 piemērošanas jomas ir pamatota, ņemot vērā pašu LESD 107. panta mērķi. Saskaņā ar šo pantu valsts atbalsts principā nav savienojams ar iekšējo tirgu, “jo tas var kropļot tirdzniecību starp dalībvalstīm”. Atbalsts eksportam – pat neliels – ir pieskaitāms pie atbalsta, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, vienlaicīgi tieši piešķirot konkurences priekšrocību eksportētajiem produktiem un netieši mudinot no citu dalībvalstu puses pieņemt atbilstošus pretpasākumus nolūkā kompensēt šo konkurences priekšrocību. Kā to tiesas sēdē ir norādījusi Komisija – atļaut šādus pasākumus nozīmētu īpaši graut iekšējā tirgus darbību.
28

Šādos apstākļos Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Šķīrējtiesa nodokļu lietās (Administratīvo šķīrējtiesu centrs) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai gadījumā, ja nekustamais īpašums, lai arī tas netiek izmantots vismaz divus gadus, joprojām atrodas tirgū, proti, ir pieejams tirgū iznomāšanai vai “office centre” veida pakalpojumu sniegšanai, un ir pierādīts, ka tā īpašniekam ir nodoms to nodot lietošanā ar PVN apliekamos darījumos un viņš ir pielicis visas nepieciešamās pūles, lai īstenotu šo nodomu, vai PVN direktīvas 167., 168., 184., 185. un 187. pantam atbilst uzskats, ka “nekustamo īpašumu faktiski neizmanto saimnieciskai darbībai” un/vai “nekustamo īpašumu faktiski izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem”CIVA 26. panta 1. punkta un Noteikumu par atteikšanos no nodokļa atbrīvojuma attiecībā uz darījumiem ar nekustamo īpašumu, kas apstiprināts ar Dekrētlikumu Nr. 21/2007, tā iepriekšējās redakcijās, 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, un vai tādējādi var uzskatīt, ka sākotnēji veiktais atskaitījums ir jākoriģē gadījumā, ja tas pārsniedz summu, kuru nodokļa maksātājam bija tiesības atskaitīt? 2) Ja atbilde ir apstiprinoša, vai atbilstoši PVN direktīvas 137., 167., 168., 184., 185. un 187. panta pareizai interpretācijai var paredzēt vienreizēju koriģēšanu visam atlikušajam koriģēšanas laikposmam, kā tas ir noteikts Portugāles tiesiskajā regulējumā, proti, Noteikumu par atteikšanos no nodokļa atbrīvojuma attiecībā uz darījumiem ar nekustamo īpašumu 10. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, gadījumā, ja nekustamais īpašums netiek izmantots divus gadus un ilgāk, bet atrodas tirgū iznomāšanai (ar tiesībām izvēlēties maksāt nodokli) un/vai (ar nodokli apliekamu) pakalpojumu sniegšanai, un nākamajos gados to ir paredzēts izmantot ar nodokli apliekamiem darījumiem, kas rada tiesības uz nodokļa atskaitīšanu? 3) Vai ar PVN direktīvas 137., 167., 168. un 184. pantu ir saderīgs Noteikumu par atteikšanos no nodokļa atbrīvojuma attiecībā uz darījumiem ar nekustamo īpašumu 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts kopā ar 10. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kurā ir noteikts, ka PVN maksātājs nevar atteikties no atbrīvojuma no PVN, noslēdzot jaunus nomas līgumus, ja ir veikta vienreizēja PVN koriģēšana, un ka tādējādi tiek pārkāpts atskaitīšanas režīms koriģēšanas laikposmā?”
22

Pēc D. M. L. Mahnkopf lūguma Amtsgericht Schöneberg (Šonebergas pirmās instances tiesa, Vācija), kas ir kompetentā tiesa G. Mahnkopf atstātā mantojuma lietā, 2016. gada 30. maijā izsniedza valsts mantošanas apliecību, saskaņā ar kuru pārdzīvojusī laulātā un lejupējais radinieks katrs mantoja pusi no mantojuma atstājēja mantas, pamatojoties uz likumisko mantošanu saskaņā ar Vācijas tiesībām. Iesniedzējtiesa skaidro, ka mantojuma daļu, kas piešķirta sievai, izriet no BGB 1931. panta 1. punkta piemērošanas, saskaņā ar kuru pārdzīvojušā laulātā likumiskā daļa, kas ir ceturtdaļa no mantojuma, tiek palielināta vēl par ceturtdaļu, ja laulātie dzīvoja atbilstoši likumiskajam laulāto mantas pieauguma kopības režīmam ar izlīdzināšanu, kā izriet no BGB 1371. panta 1. punkta.
127

Kā izriet no šī sprieduma 81.–126. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, tāds tiesiskais regulējums ka pamatlietā, kurš ierobežo brīvu kapitāla apriti, nav attaisnojams saskaņā ar samērīguma principu nedz ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kuri ir pieņemti judikatūrā, nedz ar LESD 65. panta pamatojumu, un līdz ar to ar to tiek pārkāpts LESD 63. pants.
7

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra piešķīra minētos pabalstus attiecīgi par laiku no 2014. gada 2. janvāra līdz 12. martam un no 2014. gada 13. marta līdz 21. maijam. Maternitātes pabalsts tika noteikts 80 procentu apmērā no kalendāra dienas vidējās iemaksu algas, kura tika noteikta, ņemot vērā DW gūtos ienākumus 12 kalendāra mēnešu periodā no 2012. gada 1. novembra līdz 2013. gada 31. oktobrim un šā perioda kalendāro dienu skaitu. Tā kā 12 mēnešu atsauces laikposmā DW 11 mēnešus ir bijusi nodarbināta Eiropas Savienības iestādē un tātad nav bijusi reģistrēta kā darba ņēmēja Latvijā, Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra atbilstoši likuma “Par maternitātes un slimības apdrošināšanu” 31. panta sestajai daļai par katru no šiem mēnešiem noteica iemaksu algu 70 procentu apmērā no šajā dalībvalstī noteiktās mēneša vidējās iemaksu algas, proti, 395,70 EUR. Savukārt par vienu mēnesi, kad DW bija reģistrēta kā darba ņēmēja un sociālo iemaksu veicēja Latvijā, tika ņemta vērā viņas faktiskā vidējā iemaksu alga šajā mēnesī, proti, 1849,73 EUR.
84

It īpaši, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 121.–124. punktā, neviens no Tiesā iesniegtajiem elementiem nav tāds, ar ko var pierādīt, ka Savienības likumdevējs būtu pieļāvis kļūdu, lemjot par to, kādā apmērā bija jāveic trīspusējo maksājumu karšu shēmu pielīdzināšana četrpusējām maksājumu karšu shēmām attiecībā uz šīs regulas 3.–5. un 7. pantā paredzētajām normām, lai varētu sasniegt šī sprieduma 67.–69. punktā atgādinātos mērķus.
8

Minētās direktīvas 14. pants ir formulēts šādi: “1. Dalībvalstis no akcīzes nodokļa var atbrīvot akcīzes preces, kas pārdotas beznodokļu veikalos un ko personīgajā bagāžā ved ceļotāji, kuri dodas lidojumā vai jūras braucienā uz trešo teritoriju vai trešo valsti. [..] 3. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka 1. un 2. punktā paredzētos atbrīvojumus no nodokļa piemēro, lai netiktu pieļauta nodokļa nemaksāšana, izvairīšanās no nodokļa maksāšanas vai stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. 4. Dalībvalstis, kurām 2008. gada 1. jūlijā ir beznodokļu veikali, kas atrodas ārpus lidostas vai jūras ostas, var līdz 2017. gada 1. janvārim turpināt atbrīvot no akcīzes nodokļa akcīzes preces, ko pārdod šajos veikalos un ko personīgajā bagāžā ved ceļotāji, kuri dodas uz trešo teritoriju vai trešo valsti. [..]”
11

BIDI, par to neinformējot BP Marketing, šos produktus pārdeva Kreuzmayr un tai nodeva no BP Marketing iegūtos saņemšanas numurus un dokumentus, vienojoties, ka Kreuzmayr uzdos veikt vai pati veiks šo naftas produktu transportu no Vācijas uz Austriju. Kreuzmayr tad arī saņēma attiecīgo preci, tam izmantojot savus darbiniekus vai šim nolūkam pilnvarotos pārvadātājus. Šie darījumi notika laika posmā no 2007. gada aprīļa līdz oktobrim.
108

No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Grieķijas Republikai ir jāpiespriež samaksāt Komisijai kavējuma nauda 3276000 EUR apmērā par katru sešu mēnešu kavējumu vajadzīgo pasākumu, lai izpildītu 2004. gada 24. jūnija spriedumu Komisija/Grieķija (C‑119/02, nav publicēts, EU:C:2004:385), veikšanā, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas un līdz pilnīgai 2004. gada 24. jūnija sprieduma Komisija/Grieķija (C‑119/02, nav publicēts, EU:C:2004:385) izpildei, un tās faktiskā summa ir jāaprēķina katra sešu mēnešu laikposma beigās, kopējo summu, kas attiecas uz katru no šiem laikposmiem, samazinot procentuāli to c.e. vienību skaitam Triasio Pedio reģionā, attiecībā uz kuru līdz noteiktā laikposma beigām ir izpildītas 2004. gada 24. jūnija spriedumaKomisija/Grieķija (C‑119/02, nav publicēts, EU:C:2004:385) prasības, salīdzinājumā ar c.e. vienību skaitu, attiecībā uz kuru šajā reģionā līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai nav izpildītas 2004. gada 24. jūnija sprieduma Komisija/Grieķija (C‑119/02, nav publicēts, EU:C:2004:385) prasības.
11

Atbilstoši minētā lēmuma 15. pantam “Valstu īstenošanas pasākumi”: “1. Saskaņā ar 11. panta 1. punktu Direktīvā [2003/87] dalībvalstis Komisijai līdz 2011. gada 30. septembrim iesniedz to iekārtu sarakstu, uz kurām to teritorijā attiecas Direktīva [2003/87] [..], izmantojot Komisijas sagatavoto elektronisko veidni. 2. Šā panta 1. punktā minētajā sarakstā par katru esošo iekārtu norāda šādas ziņas: [..] 3. Saņemot 1. punktā minēto sarakstu, Komisija novērtē katras iekārtas iekļaušanu sarakstā un saistītos provizoriskos ikgadējos bez maksas piešķiramos emisiju kvotu apjomus. Pēc visu dalībvalstu paziņojumu saņemšanas par provizoriskajiem ikgadējiem bez maksas piešķiramo emisiju kvotu daudzumiem laikposmā no 2013. līdz 2020. gadam Komisija nosaka vienoto starpsektoru korekcijas koeficientu, kas minēts Direktīvas [2003/87] 10.a panta 5. punktā. To nosaka, salīdzinot provizorisko kopējo ikgadējo iekārtām, kas nav elektroenerģijas ražotāji, bez maksas piešķiramo emisiju kvotu apjomu summu katrā gadā laikposmā no 2013. līdz 2020. gadam [..] ar ikgadējo kvotu apjomu, ko aprēķina saskaņā ar Direktīvas [2003/87] 10.a panta 5. punktu iekārtām, kas nav elektroenerģijas ražotāj[as], vai jaunām iekārtām [..] 4. Ja Komisija nenoraida iekārtas iekļaušanu sarakstā, tostarp atbilstošos šai iekārtai bez maksas sadalāmos provizoriskos kopējo ikgadējo emisiju kvotu daudzumus, attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar šā lēmuma 10. panta 9. punktu nosaka galīgo ikgadējo bez maksas piešķiramo emisiju kvotu apjomu katram gadam laikposmā no 2013. līdz 2020. gadam. [..]”
30

It īpaši no šīs tiesas sniegtās informācijas, kā arī no Vācijas valdības apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām trešajā valstī pasludinātas laulības šķiršanas atzīšana tiek veikta saskaņā ar FamFG 107. pantā paredzēto procedūru. Saskaņā ar šo tiesību normu ārvalsts tiesas vai valsts iestādes, kas konstitutīvi pieņem lēmumu par laulību, nolēmumu atzīšana tiek veikta, neveicot to tiesiskuma pārbaudi, kamēr privātas laulības šķiršanas atzīšana ir pakļauta tās spēkā esamības pārbaudei atbilstoši tās valsts materiālajām tiesībām, uz kuru norāda atbilstošo kolīziju normu noteikumi.
10

Pēc iesniedzējtiesas ierosmes, kas ir izvirzījusi jautājumu par Likuma Nr. 220/2010 1. panta 79. punkta konstitucionalitāti, Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) ar savu 2015. gada 31. marta spriedumu Nr. 56/2015 ir nospriedusi, ka tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības principi ir vērtības, kuras aizsargā Itālijas Konstitūcija, taču ne absolūti un ne bez nekādām atkāpēm. Saistībā ar sabiedrisko pakalpojumu koncesijām šī tiesa konstatēja, ka valsts iejaukšanās iespēja, kas izraisa sākotnējo nosacījumu grozīšanu, ir jāuzskata par raksturīgu koncesiju līgumiskajām attiecībām no to paša sākuma; tas ir vēl jo vairāk iespējams tik delikātā jomā kā publiskās azartspēles, kuras ir valsts likumdevēja īpašas un nepārtrauktas uzmanības lokā. Līdz ar to nav pārkāptas ne šīs vērtības, ne uzņēmējdarbības brīvība. Turklāt ar attiecīgajām tiesību normām noteiktie ierobežojumi pat šajā lietā ir minimāls pasākums, lai atjaunotu vienlīdzīgas attieksmes pret [azartspēļu tiešsaistes tīkla] pārvaldītājiem principu, ko pilnībā attaisno esošā koncesionāra situācija, kuram ir priekšrocība, jo tam nav jāpiedalās jaunā atlases procedūrā. Turklāt attiecīgās tiesību normas tādējādi nav ne acīmredzami neatbilstošas salīdzinājumā ar valsts likumdevēja noteiktajiem mērķiem, ne nesamērīgas salīdzinājumā ar koncesijas līgumisko attiecību saturu un būtību, ne arī tās ievieš nepanesamus papildu apgrūtinājumus. Visbeidzot, Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) nosprieda, ka tas, ka, iespējams, pilnībā vai daļēji ir zaudēta daļa no ieguldītā kapitāla, sliktākajā gadījumā ir vienīgi netiešas sekas ierobežojumiem, kuri ar apstrīdētajām tiesību normām ir noteikti attiecībā uz pārvaldību un kā tādi ir ārpus tiesību saņemt kompensāciju aizsardzības jomas.