Lieta C‑391/12

RLvS Verlagsgesellschaft mbH

pret

Stuttgarter Wochenblatt GmbH

(Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 2005/29/EK — Negodīga komercprakse — Piemērojamība personām — Maldinoši izlaidumi reklāmrakstos — Dalībvalsts tiesību normas, kas aizliedz jebkādas maksas publikācijas, ja tām nav pievienota piezīme “sludinājums” (“Anzeige”) — Pilnīga saskaņošana — Stingrāki pasākumi — Preses brīvība”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 17. oktobra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Uzņēmumu negodīga komercprakse pret patērētājiem – Direktīva 2005/29 – Piemērošanas joma – Preses izdevumu redaktori – Publikācijas, kas var veicināt trešo personu preču un pakalpojumu pārdošanu un kas nevar būtiski mainīt patērētāja saimniecisko rīcību – Izslēgšana – Valsts tiesību normas, kas aizliedz jebkādas maksas publikācijas, ja tām nav pievienota piezīme “sludinājums” – Pieļaujamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkts)

Ja publikācijas, kuras var veicināt trešo personu preču un pakalpojumu pārdošanu, nevar būtiski mainīt patērētāja saimniecisko rīcību, attiecībā pret preses izdevumu redaktoriem nevar atsaukties uz Direktīvu 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Direktīvu 84/450 un Direktīvas 97/7, 98/27 un 2002/65 un Regulu Nr. 2006/2004, no kā izriet, ka šajos apstākļos šī direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts piemērot tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru preses izdevumu redaktoriem katrai to periodiskos izdevumos veiktai publikācijai, par kuru tie saņem atlīdzību, ir jāpievieno īpaša norāde, kas šajā gadījumā ir vārds “sludinājums”, ja vien šīs publikācijas izkārtojums un noformējums vispārīgi neļauj atpazīt publikācijas reklāmas raksturu.

Ja valsts tiesību norma ir faktiski vērsta uz mērķu saistībā ar patērētāju aizsardzību sasniegšanu, lai pārbaudītu, vai šāda tiesību norma var ietilpt Direktīvas 2005/29 piemērošanas jomā, vēl ir nepieciešams, lai šajā tiesību normā paredzētā rīcība veidotu komercpraksi šīs direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē. Tas tā ir tad, ja minētā prakse iekļaujas uzņēmēja komercstratēģijā un tieši attiecas uz tā preču vai pakalpojumu pārdošanas veicināšanu un noietu, tādējādi veidojot komercpraksi Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkta izpratnē un līdz ar to ietilpstot tās piemērošanas jomā.

Pat ja jēdziens “komercprakse” minētajā direktīvā ir definēts, izmantojot īpaši plašu formulējumu, tas negroza faktu, ka šādi aplūkotajai praksei, pirmkārt, ir jāpiemīt komerciālam raksturam, tas ir, tai ir jābūt tirgotāju veiktai, un, otrkārt, tai ir jābūt tieši saistītai ar to preču pārdošanas veicināšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem.

Ciktāl fakts, ka preses izdevuma redaktors veic publikācijas, kuras – iespējams, netieši – var veicināt trešo personu preču un pakalpojumu pārdošanu, nevar būtiski mainīt patērētāja saimniecisko rīcību, tam pieņemot lēmumu iegādāties vai iegūt attiecīgo avīzi, šādu izdevuma praksi pašu par sevi nevar kvalificēt kā šī redaktora “komercpraksi”.

Protams, nav izslēgts, ka preses izdevuma redaktors savos produktos vai citos saziņas līdzekļos īsteno komercpraksi, kura attiecībā pret konkrētu patērētāju, kas šajā gadījumā ir lasītājs, ir uzskatāma par negodīgu, piemēram, piedāvājot spēles, mīklas vai konkursus, kas ir saistīti ar laimestiem un kuri šī fakta dēļ var mudināt patērētāju iegādāties attiecīgu preci, tas ir, avīzi. Tomēr Direktīvas 2005/29 I pielikuma 11. punkts kā tāds nav paredzēts, lai uzliktu preses izdevumu redaktoriem pienākumu likt šķēršļus iespējamai negodīgai sludinājumu devēju komercpraksei, attiecībā uz kuru šajā ziņā var tikt potenciāli noteikta tiešā saikne ar šo sludinājumu devēju preču vai pakalpojumu pārdošanas veicināšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem.

(sal. ar 35.–37., 41., 44., 50. punktu un rezolutīvo daļu)

Lieta C‑391/12

RLvS Verlagsgesellschaft mbH

pret

Stuttgarter Wochenblatt GmbH

(Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 2005/29/EK — Negodīga komercprakse — Piemērojamība personām — Maldinoši izlaidumi reklāmrakstos — Dalībvalsts tiesību normas, kas aizliedz jebkādas maksas publikācijas, ja tām nav pievienota piezīme “sludinājums” (“Anzeige”) — Pilnīga saskaņošana — Stingrāki pasākumi — Preses brīvība”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 17. oktobra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana — Uzņēmumu negodīga komercprakse pret patērētājiem — Direktīva 2005/29 — Piemērošanas joma — Preses izdevumu redaktori — Publikācijas, kas var veicināt trešo personu preču un pakalpojumu pārdošanu un kas nevar būtiski mainīt patērētāja saimniecisko rīcību — Izslēgšana — Valsts tiesību normas, kas aizliedz jebkādas maksas publikācijas, ja tām nav pievienota piezīme “sludinājums” — Pieļaujamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkts)

Ja publikācijas, kuras var veicināt trešo personu preču un pakalpojumu pārdošanu, nevar būtiski mainīt patērētāja saimniecisko rīcību, attiecībā pret preses izdevumu redaktoriem nevar atsaukties uz Direktīvu 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Direktīvu 84/450 un Direktīvas 97/7, 98/27 un 2002/65 un Regulu Nr. 2006/2004, no kā izriet, ka šajos apstākļos šī direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts piemērot tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru preses izdevumu redaktoriem katrai to periodiskos izdevumos veiktai publikācijai, par kuru tie saņem atlīdzību, ir jāpievieno īpaša norāde, kas šajā gadījumā ir vārds “sludinājums”, ja vien šīs publikācijas izkārtojums un noformējums vispārīgi neļauj atpazīt publikācijas reklāmas raksturu.

Ja valsts tiesību norma ir faktiski vērsta uz mērķu saistībā ar patērētāju aizsardzību sasniegšanu, lai pārbaudītu, vai šāda tiesību norma var ietilpt Direktīvas 2005/29 piemērošanas jomā, vēl ir nepieciešams, lai šajā tiesību normā paredzētā rīcība veidotu komercpraksi šīs direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē. Tas tā ir tad, ja minētā prakse iekļaujas uzņēmēja komercstratēģijā un tieši attiecas uz tā preču vai pakalpojumu pārdošanas veicināšanu un noietu, tādējādi veidojot komercpraksi Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkta izpratnē un līdz ar to ietilpstot tās piemērošanas jomā.

Pat ja jēdziens “komercprakse” minētajā direktīvā ir definēts, izmantojot īpaši plašu formulējumu, tas negroza faktu, ka šādi aplūkotajai praksei, pirmkārt, ir jāpiemīt komerciālam raksturam, tas ir, tai ir jābūt tirgotāju veiktai, un, otrkārt, tai ir jābūt tieši saistītai ar to preču pārdošanas veicināšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem.

Ciktāl fakts, ka preses izdevuma redaktors veic publikācijas, kuras – iespējams, netieši – var veicināt trešo personu preču un pakalpojumu pārdošanu, nevar būtiski mainīt patērētāja saimniecisko rīcību, tam pieņemot lēmumu iegādāties vai iegūt attiecīgo avīzi, šādu izdevuma praksi pašu par sevi nevar kvalificēt kā šī redaktora “komercpraksi”.

Protams, nav izslēgts, ka preses izdevuma redaktors savos produktos vai citos saziņas līdzekļos īsteno komercpraksi, kura attiecībā pret konkrētu patērētāju, kas šajā gadījumā ir lasītājs, ir uzskatāma par negodīgu, piemēram, piedāvājot spēles, mīklas vai konkursus, kas ir saistīti ar laimestiem un kuri šī fakta dēļ var mudināt patērētāju iegādāties attiecīgu preci, tas ir, avīzi. Tomēr Direktīvas 2005/29 I pielikuma 11. punkts kā tāds nav paredzēts, lai uzliktu preses izdevumu redaktoriem pienākumu likt šķēršļus iespējamai negodīgai sludinājumu devēju komercpraksei, attiecībā uz kuru šajā ziņā var tikt potenciāli noteikta tiešā saikne ar šo sludinājumu devēju preču vai pakalpojumu pārdošanas veicināšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem.

(sal. ar 35.–37., 41., 44., 50. punktu un rezolutīvo daļu)