ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO [ANTONIO TIZZANO]

SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 18. janvārī ( )

Lieta C‑519/03

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Luksemburgas Lielhercogisti

Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 96/34/EK – Bērna kopšanas atvaļinājums – Grūtniecības un dzemdību atvaļinājums – Nepareiza transpozīcija

1. Ar 2003. gada 12. decembra prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija (turpmāk tekstā – “Komisija”) atbilstoši EKL 226. pantam lūdza Tiesu noteikt, vai Luksemburgas Lielhercogiste (turpmāk tekstā – “Luksemburga”) ir pareizi transponējusi savā tiesību sistēmā 1996. gada 3. jūnija Padomes Direktīvu 96/34/EK par UNICE [Eiropas Profesionālo un darba devēju konfederācijas savienības], CEEP [Uzņēmumu ar valsts kapitāla daļu un vispārējas ekonomiskas intereses uzņēmumu Eiropas centra] un EAK [Eiropas Arodbiedrību konfederācijas] noslēgto pamatnolīgumu attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu (turpmāk tekstā – “Direktīva 96/34” vai vienkārši “direktīva”) ( ).

2. Komisija jo īpaši iebilst pret Luksemburgas tiesību aktiem, kas transponē direktīvu, aizstājot bērna kopšanas atvaļinājumu ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu gadījumā, ja tie sakrīt, kā arī piešķir bērna kopšanas atvaļinājumu tikai tiem vecākiem, kuru bērni piedzimuši septiņus mēnešus pēc direktīvas transpozīcijas termiņa beigām.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesiskais regulējums

3. Ar Direktīvu 96/34 Kopienas likumdevējs ieviesa pamatnolīgumu par bērna kopšanas atvaļinājumu, ko 1995. gada 14. decembrī noslēdza galvenās starpnozaru organizācijas (UNICE, CEEP un EAK) (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”) ( ). Saskaņā ar direktīvas 2. pantu dalībvalstīm līdz 1998. gada 3. jūnijam bija jāpieņem normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai transponētu attiecīgo direktīvu un līdz ar to tai klātpievienoto nolīgumu.

4. Šajā lietā it īpaši jāuzsver Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 9. punkts, saskaņā ar kuru bērna kopšanas atvaļinājums “atšķiras no grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma”, kā arī 2. noteikuma 1. punkts, saskaņā ar kuru “[..] šis nolīgums piešķir darba ņēmējiem – gan vīriešiem, gan sievietēm – individuālas tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu saistībā ar bērna piedzimšanu vai adopciju, lai dotu viņiem iespēju vismaz trīs mēnešus rūpēties par šo bērnu līdz attiecīgam vecumam, nepārsniedzot 8 gadus, kurš jānosaka dalībvalstīm un/vai darba devējiem un darba ņēmējiem”.

B – Valsts tiesiskais regulējums

5. Ar 1999. gada 12. februāra likumu par bērna kopšanas atvaļinājumu un atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ (turpmāk tekstā – “1999. gada 12. februāra likums”) ( ) Luksemburga paredzēja ieviest Direktīvu 96/34.

6. No šī likuma 2. un 8. panta izriet, ka visiem vecākiem ir tiesības uz sešus mēnešus ilgu bērna kopšanas atvaļinājumu (ko nepilna laika atvaļinājuma gadījumā var pagarināt līdz 12 mēnešiem), kura laikā viņi saņem ikmēneša pabalstu EUR 272,68 apmērā (ko samazina uz pusi nepilna laika atvaļinājuma gadījumā).

7. Šī paša likuma 7. panta 2. punkts paredz, ka gadījumā, ja bērna kopšanas atvaļinājuma laikā iestājas grūtniecība (vai notiek bērna adopcija), kas attiecīgi dod tiesības uz grūtniecības un dzemdību (vai adopcijas) atvaļinājumu, ar pēdējo tiek aizstāts bērna kopšanas atvaļinājums, kas izbeidzas.

8. Savukārt Likuma 19. panta piektā daļa noteic, ka tikai tie vecāki, kuru bērni dzimuši pēc 1998. gada 31. decembra vai kuru adopcija kompetentajā tiesā pieteikta pēc šī datuma, var atsaukties uz noteikumiem par bērna kopšanas atvaļinājumu.

9. Lai gan tas nav Komisijas iebildumu tiešais priekšmets tādu iemeslu dēļ, kurus aplūkosim vēlāk, ir lietderīgi atsaukties arī uz minētā likuma 3. panta 4. punktu, kas paredz, ka pirmais bērna kopšanas atvaļinājums obligāti jāprasa vienam no abiem vecākiem, jo [viņš] var zaudēt tiesības uz to, beidzoties grūtniecības un dzemdību (vai adopcijas) atvaļinājumam. Saskaņā ar likuma 3. panta 5. punktu otrs bērna vecāks var prasīt otro bērna kopšanas atvaļinājumu, kamēr bērns sasniedz piecu gadu vecumu.

10. Visbeidzot, jāpiebilst, ka 1999. gada 12. februāra likumu grozīja ar 2002. gada 21. novembra likumu ( ), kas tiktāl, ciktāl tas mūs šeit interesē, ieviesa 10. panta sesto daļu, kas nosaka:

“Ja (Valsts ģimenes pabalstu) fonds ir galīgi noraidījis lūgumu piešķirt 8. pantā noteikto pabalstu, ar to netiek automātiski izšķirts jautājums par iespējamo bērna kopšanas atvaļinājumu, ko piešķir darba devējs saskaņā ar Direktīvā 96/34 [..] paredzētajiem nosacījumiem.” ( )

11. Savos rakstiskajos [aizstāvības] apsvērumos Luksemburga atsaucās uz 2003. gada likumprojektu, kura nolūks bija ieviest attiecīgajos tiesību aktos turpmākos grozījumus, uz kuriem neuzskatu par vajadzīgu atsaukties, jo tie neattiecas uz šīs lietas ratione temporis.

II – Fakti un process

12. Ar 2001. gada 16. maija brīdinājuma vēstuli Komisija informēja Luksemburgas valdību, ka pēc tās uzskatiem 1999. gada likuma 7. panta 2. punkts un 19. panta piektā daļa ir pretrunā ar Direktīvu 96/34.

13. 2001. gada 26. jūlija vēstulē Luksemburga apstrīdēja Komisijas apgalvojumus.

14. 2001. gada 23. oktobrī papildu brīdinājuma vēstulē Komisija informēja Luksemburgu, ka tā uzskata, ka arī 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 6. punkts, saskaņā ar kuru, ja abi vecāki iesniedz pieteikumu par bērna kopšanas atvaļinājumu, priekšroka jādod mātei, ir pretrunā ar Kopienu tiesībām.

15. 2002. gada 8. janvārī Luksemburga atbildēja, ka tā gatavojas grozīt iepriekšminēto noteikumu, nosakot prioritāti abu vecāku starpā, pamatojoties uz viņu uzvārdu alfabētisko kārtību. Šo grozījumu ieviesa ar 2002. gada 21. novembra likumu.

16. 2002. gada 15. novembrī Komisija atbilstoši EKL 226. panta 1. punktam nosūtīja Luksemburgai argumentētu atzinumu, kurā norādīja, ka, pieņemot 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 6. punktu, 7. panta 2. punktu un 19. pantu, tā nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, it īpaši: (i) attiecībā uz kritēriju, kas dod priekšroku vienam no vecākiem, ja pieteikumu uz bērna kopšanas atvaļinājumu vienlaicīgi ir iesnieguši abi; (ii) aizstājot bērna kopšanas atvaļinājumu ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, ja abi sakrīt; un (iii) piešķirot bērna kopšanas atvaļinājumu tikai tiem vecākiem, kuru bērni ir dzimuši septiņus mēnešus pēc direktīvas transponēšanas termiņa beigām.

17. Ar argumentēto atzinumu Luksemburga tika aicināta divu mēnešu laikā no brīdinājuma saņemšanas dienas, proti, līdz 2003. gada 15. janvārim, saskaņot savus tiesību aktus ar Kopienu tiesībām.

18. Atbildot uz argumentēto atzinumu, Luksemburga 2003. gada 19. maijā nosūtīja Komisijai vēstuli, ar kuru tā informēja Komisiju par 1999. gada likumā veiktajiem grozījumiem, ko tā veikusi ar 2002. gada 21. novembra likumu. Lai gan šo atbildi Luksemburga nosūtīja pirms datuma, kurā tika iesniegts prasības pieteikums šajā lietā (2003. gada 12. decembris), vairāku Komisijas iekšēju kļūmju dēļ tā minētajā datumā vēl nebija sasniegusi Komisijas juridisko dienestu.

19. Tomēr, saņēmusi informāciju – kaut arī daļēju – par 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 6. punkta grozījumu, Komisija savā pieteikumā atsauca prasību attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājuma prioritāru piešķiršanu mātei, ja abi vecāki ir vienlaicīgi to pieprasījuši, bet uzturēja prasību divos pārējos jautājumos.

20. Turklāt, lai pierādītu savus argumentus attiecībā uz minētajiem iebildumiem, Komisija apgalvoja, ka 1999. gada 12. februāra likums arī ir pretrunā ar direktīvu, jo atbilstoši tās noteikumam vienam no vecākiem ir jāņem bērna kopšanas atvaļinājums, ja ir beidzies grūtniecības un dzemdību (vai adopcijas) atvaļinājums (3. panta 4. punkts). Tā tomēr īpaši izslēdza šo jautājumu no prasības priekšmeta, jo tas netika izskatīts pirmstiesas procedūrā.

21. Pēc ierastās procesuālo rakstu divkāršas apmaiņas puses tika uzklausītas 2004. gada 24. novembra sēdē.

III – Juridiskā analīze

Par pieņemamību

22. Pirmkārt, Luksemburga uzsver, ka prasība nav pieņemama tāpēc, ka nav prasības priekšmeta, jo iespējamo pienākumu neizpilde tikusi novērsta, grozot apstrīdētās valsts tiesību normas ar 2002. gada 21. novembra likumu. Lai gan Komisijai par minētajiem grozījumiem tika paziņots ar novēlošanos, tos tomēr ieviesa, pirms bija beidzies argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš (2003. gada 15. janvāris), kurā Luksemburgai bija jāizpilda direktīvas prasības.

23. Katrā ziņā, Luksemburgas valdība turpina, Komisijai savas prasības iesniegšanas laikā vairs nebija nekāda iemesla celt prasību Tiesā, jo, lai gan tā nebija savlaicīgi par to informēta, Luksemburgas veiktie tiesību aktu grozījumi tomēr laikā novērsa uzlikto pienākumu neizpildi. Tā kā Komisija bija nozaudējusi atbildi uz savu argumentēto atzinumu, tā tomēr vērsās Tiesā, lai gan šajos apstākļos tās vajadzība rīkoties bija objektīvi novērsta. Šī iemesla dēļ iesniegtā prasība nav pieņemama.

24. Visbeidzot, pamatojot apgalvojumu, ka prasība nav pieņemama, Luksemburga savā atbildē uz repliku ir piebildusi, ka argumentētajā atzinumā noteiktais divu mēnešu laikposms nav bijis saprātīgs, jo Komisijas prasītos likuma grozījumus tik īsā laikā pieņemt nav iespējams.

25. Tomēr man šķiet, ka šīs iebildes Komisija ir pamatoti apstrīdējusi, pamatojoties uz pastāvīgo Tiesas judikatūru.

26. Vispirms, Tiesa ir pastāvīgi apstiprinājusi, ka “jautājums par dalībvalsts pienākumu neizpildi ir jāizvērtē [jānosaka], ņemot vērā to situāciju, kādā tā bijusi argumentētajā atzinumā noteiktā laikposma beigās, un Tiesa nevar ņemt vērā grozījumus, kas veikti pēc šī laikposma” ( ). Šajā lietā ir skaidrs, ka Luksemburgas jaunās tiesību normas, lai gan tās bija pieņemtas, nebija savlaicīgi paziņotas Komisijai, un ir jāpieņem, ka pēc Komisijas ieskata noteiktā laikposma beigās “pastāvošā situācija dalībvalstī [..]” neatbilda argumentētajā atzinumā noteiktajai.

27. No otras puses, pastāvīgā judikatūra apstiprina, ka Komisijas interese iesniegt prasību saskaņā ar EKL 226. pantu pastāv pat tad, ja apgalvotais pārkāpums ir novērsts pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa ( ) (a fortiori, protams, tad, ja, kā šajā lietā, Komisija uzskata, ka pārkāpums nav novērsts).

28. Jāatzīst, ka šajā lietā ar novēloto un kļūdaino Luksemburgas atbildes uz argumentēto atzinumu nodošanu situācija izskatās sarežģītāka. Tomēr, kā uzsver Komisija, Tiesai ir bijusi izdevība paskaidrot, ka, lemjot par to, vai prasība par pienākumu neizpildi ir pieņemama, faktam, ka nav ņemta vērā atbilde uz argumentēto atzinumu, nav izšķirošas nozīmes ( ). Spriedumā lietā Komisija/Nīderlande lasāms, ka “pat tad, ja pieņem, ka apstrīdētā tiesvedība ir ierosināta, pamatojoties uz Komisijas prasību, kurā nebija ņemti vērā jauni fakti vai tiesību normas, kas minēti attiecīgās dalībvalsts atbildē uz argumentēto atzinumu, valsts tiesības uz aizstāvību nav skartas. Tiesas procesa ietvaros, sākot aizstāvību, tā faktiski var pilnībā izvirzīt apspriešanai minētos elementus. Tiesas kompetencē ir izvērtēt, vai tie var ietekmēt tiesvedības par pienākumu neizpildi iznākumu” ( ).

29. Tādēļ domāju, ka Luksemburgas iebildes par prasības nepieņemamību nevar atbalstīt.

30. Visbeidzot, attiecībā uz Luksemburgas piezīmēm pret it kā nesamērīgi īso termiņu, kāds bija noteikts argumentētajā atzinumā, vienīgi piebildīšu, ka Luksemburga šo pamatu izvirzīja tikai atbildes uz repliku stadijā un tādēļ tā nav ņemama vērā, jo tā ir novēlota.

31. Jebkurā gadījumā par lietas būtību jāpiebilst, ka Līgumā par šo jautājumu nekas nav teikts un ka divi mēneši ir termiņš, ko Komisija visbiežāk ar argumentēto atzinumu piešķir dalībvalstīm ( ). Lai gan tas pats par sevi var šķist nepietiekams laiks, jāatceras, ka “dot dalībvalstij iespēju [..] novērst pārkāpumu, pirms tiek ierosināta tiesvedība”, ir ne tikai argumentētā atzinuma, bet pirmstiesas procedūras kopumā nolūks ( ). Faktiski, kā tas ir labi zināms, argumentētais atzinums ir tikai pēdējais posms procedūrā, kas parasti ir pietiekami ilga, lai ļautu dalībvalstij izpildīt Komisijas prasības.

32. Attiecībā uz šo lietu var piebilst, ka termiņš nebija tik nesamērīgs, kā tagad apgalvo Luksemburgas valdība, ja tā spēja grozīt apstrīdētās tiesību normas ar argumentēto atzinumu piešķirtajā termiņā. Vai vēlāk ieviestie grozījumi patiešām ir tādi, lai varētu teikt, ka prasībai nav priekšmeta, to izlems Tiesa, pasludinot spriedumu par lietas būtību.

33. Ņemot vērā iepriekšminēto, piedāvāju Tiesai spriest, ka Komisijas prasība ir pieņemama.

Par pirmo prasības pamatu

34. Ar pirmo iebildumu Komisija apgalvo, ka 1999. gada 12. februāra likuma 7. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru gadījumos, kad grūtniecība (vai bērna adopcija), kas dod tiesības uz grūtniecības un dzemdību (vai adopcijas) atvaļinājumu, iestājas bērna kopšanas atvaļinājuma laikā, kas līdz ar to beidzas, dodot vietu grūtniecības un dzemdību atvaļinājumam, neatbilst direktīvai.

35. Komisija uzskata, ka šī tiesību norma it īpaši ir pretrunā ar principu, ko paredz direktīvai pievienotā Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 9. punkts (skat. iepriekš 3. un 4. punktu), kas paredz, ka bērna kopšanas atvaļinājums atšķiras no grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma.

36. Ar Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punktu pirmās tiesības [tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu] tiek piešķirtas abiem strādājošiem vecākiem un ļauj vienam no viņiem nestrādāt vismaz trīs mēnešus, līdz bērns ir sasniedzis katrā dalībvalstī noteikto vecumu, kurš nevar pārsniegt 8 gadu vecumu.

37. Grūtniecības un dzemdību atvaļinājums turpretī aizsargā “sievietes bioloģisko stāvokli un [..] īpašās attiecības starp sievieti un viņas bērnu laikā pēc grūtniecības un bērna piedzimšanas, neļaujot šīs attiecības traucēt daudziem apgrūtinājumiem, kas rastos, ja vienlaicīgi tiktu veikti arī profesionālie pienākumi” ( ).

38. Tā kā šie divi atvaļinājuma veidi atbilst atšķirīgām prasībām, Komisija turpina, Luksemburgas tiesību normas, kas noteic, ka, sākoties grūtniecības un dzemdību atvaļinājumam, beidzas bērna kopšanas atvaļinājums, nav pareizas. Tas ir tādēļ, ka sievietei, kuras bērna kopšanas atvaļinājumu pārtrauc grūtniecības un (pirmsdzemdību) atvaļinājums, jo iestājusies nākamā grūtniecība, jābūt tiesībām vēlāk atgūt to bērna kopšanas atvaļinājuma daļu, ko viņa nav izmantojusi.

39. Luksemburga atbild, ka tiesības izmantot bērna kopšanas atvaļinājumu varētu tikt liegtas tikai ļoti retos gadījumos. Pēc tās uzskatiem, šajā ziņā 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 4. punkts uzliek pienākumu vienam no vecākiem ņemt bērna kopšanas atvaļinājumu tūlīt pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām. Tā kā lielākoties to dara māte, bioloģiski nav iespējams, ka viņas bērna kopšanas atvaļinājumu varētu pārtraukt grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, kas piešķirts sakarā ar nākamo grūtniecību. Pat pieņemot, ka nākamā grūtniecība iestājas tūlīt pēc dzemdībām, ar šo grūtniecību saistītais pirmsdzemdību atvaļinājums sāksies tikai pēc zināma laika, kad būs beidzies pirmās grūtniecības un pēcdzemdību atvaļinājums un bērna kopšanas atvaļinājums, kas ņemts pēc pirmā atvaļinājuma beigām.

40. Luksemburga atzīst, ka, ja tēvs, sievietes grūtniecības un dzemdību atvaļinājumam beidzoties, pieprasītu bērna kopšanas atvaļinājumu, tad nevarētu izslēgt iespēju, ka bērna kopšanas atvaļinājuma laikā, ko savukārt pieprasītu sieviete vēlākā laikposmā, varētu iestāties grūtniecība un līdz ar to grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ bērna kopšanas atvaļinājums būtu jāizbeidz priekšlaicīgi.

41. Attiecībā uz šo apgalvojumu tā uzskata, ka, pieņemot 2002. gada 21. novembra likumu pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, tā ir novērsusi šo, lai gan reto, iespējamību.

42. Šis likums, kā iepriekš redzams, ieviesa iepriekšējās tiesību normās 10. panta sesto daļu, saskaņā ar kuru, “ja (Valsts ģimenes pabalstu) fonds ir galīgi noraidījis lūgumu piešķirt noteikto pabalstu, ar to netiek automātiski izšķirts jautājums par iespējamo bērna kopšanas atvaļinājumu, ko piešķir darba devējs saskaņā ar Direktīvā 96/34 [..] paredzētajiem nosacījumiem”.

43. Tādējādi mātei, kuras bērna kopšanas atvaļinājums būtu priekšlaicīgi beidzies, tam sakrītot ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, būtu tiesības atgūt neizmantoto bērna kopšanas atvaļinājuma daļu, lai viņa varētu izmantot vismaz trīs mēnešus no šī atvaļinājuma, kā noteikts direktīvā par bērna kopšanas atvaļinājumu.

44. Luksemburga piebilst, ka pat pirms minētajiem likuma grozījumiem tā izdeva īpašas instrukcijas kompetentajām iestādēm, lai nodrošinātu, ka māte, kas nonāk tādā situācijā, kādu apraksta Komisija, saņem papildu bērna kopšanas atvaļinājumu par neizmantoto atvaļinājuma daļu, lai kopā viņas atvaļinājums būtu nevis vismaz trīs mēneši, kā paredz direktīva, bet pat seši mēneši saskaņā ar 1999. gada 12. februāra likuma 2. pantu (12 mēneši nepilna laika bērna kopšanas atvaļinājumam). Turklāt Luksemburga šādos gadījumos maksā pabalstu, kas paredzēts iepriekš minētā likuma 8. pantā, lai gan direktīvā tas netiek pieprasīts.

45. Savukārt, pat atzīstot, ka Luksemburgas tiesību normas šajā jautājumā ir visumā augstsirdīgas, es neuzskatu, ka var piekrist šīs valsts izvirzītajiem argumentiem.

46. Pirmkārt, tie mani nepārliecina attiecībā uz Komisijas iebildumu par tiesību normu, kas bija spēkā pirms 2002. gada grozījumiem, un it īpaši 1999. gada 12. februāra likuma 7. panta 2. punkta atbilstību Direktīvai 96/34.

47. Kā redzējām, šī tiesību norma faktiski noteic, ka ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, uz ko tiesības radušās bērna kopšanas atvaļinājuma laikā, ja iestājusies jauna grūtniecība, tiek aizstāts iepriekšējā bērna kopšanas atvaļinājums, kas līdz ar to beidzas.

48. Tas, kā Luksemburga pati atzīst, nozīmē, ka tad, ja ļoti retos gadījumos tiek piemērots minētais pants, to piemērojot, mātes bērna kopšanas atvaļinājums ir īsāks par tiem sešiem mēnešiem, ko paredz Luksemburgas likumi, ar kuriem transponēta direktīva.

49. Kā Tiesas sēdē pasvītroja Komisija, dalībvalstij, transponējot direktīvu, ir tiesības piešķirt ilgāku bērna kopšanas atvaļinājumu nekā direktīvā noteiktie minimālie trīs mēneši. Tomēr, ja tā ir nolēmusi piešķirt ilgāku atvaļinājumu, tas ir jāpiešķir visām personām, uz kurām ratione personae attiecas minētā direktīva, un līdz ar to tā nedrīkst bez objektīva pamatojuma izturēties pret šīm personām atšķirīgi.

50. Šo secinājumu, manuprāt, nosaka diskriminācijas aizlieguma princips, kas ir būtiska vispārējo tiesību principu sastāvdaļa, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa ( ), un šādi principi “ir [..] dalībvalstīm saistoši, kad tās īsteno Kopienas noteikumus” ( ). Tādēļ var uzskatīt, ka direktīva ir pareizi transponēta tikai tad, ja dalībvalsts likumdošana ir izmantojusi izvērtēšanas brīvību, ko šī direktīva pieļauj, tajā pašā laikā ievērojot iepriekšminēto principu.

51. No tā jāsecina, ka bez jebkāda objektīva attaisnojuma, kas nav arī minēts, Luksemburga nevarēja piešķirt dažām mātēm bērna kopšanas atvaļinājumu, kas, lai arī būdams ilgāks par trim mēnešiem, tomēr ir īsāks par sešiem mēnešiem, ko tā parasti piešķir šādos gadījumos.

52. Iepriekš pieminētās administratīvās instrukcijas (44. punkts), protams, ir būtiskas šiem nolūkiem, bet tās nevar pašas par sevi būt noteicošais elements, lai izslēgtu minēto diskrimināciju. Tas, kā Tiesa to ir vairākos gadījumos apstiprinājusi, ir tādēļ, ka “tīri administratīvus pasākumus, kurus iestādes var grozīt pēc savas gribas un kuri netiek pietiekami plaši publiskoti, nevar uzskatīt par pilnīgi atbilstošiem dalībvalsts pienākumiem saskaņā ar Eiropas Kopienu dibināšanas līgumu” ( ).

53. Turpinot jānosaka, vai Luksemburga vēlāk ir veikusi piemērotus apstrīdēto tiesību aktu grozījumus, lai novērstu pienākumu neizpildi termiņā, kāds tai bija piešķirts ar argumentēto atzinumu (2003. gada 15. janvāris). Tas sakrīt ar argumentāciju iepriekšminētajā spriedumā lietā Komisija/Nīderlande, kurā Tiesa piekrita ņemt vērā pasākumus, kas bija veikti termiņā, kāds noteikts argumentētajā atzinumā, bet par kuriem tika informēts novēloti.

54. Ir taisnība, ka 2002. gada 21. novembra likums 1999. gada 12. februāra likumā ieviesa tiesību normu (10. panta sesto daļu), kas ļauj mātei, kuras bērna kopšanas atvaļinājums beidzas priekšlaicīgi tādēļ, ka tas sakrīt ar nākamo grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, pēc tam izmantot to bērna kopšanas atvaļinājuma daļu, ko viņa nav varējusi izmantot, un tādējādi iegūt minimālo direktīvā paredzēto atvaļinājuma ilgumu.

55. Tomēr pat pie šiem nosacījumiem Luksemburgas likumdošana joprojām pilnā mērā neatbilst direktīvai un Kopienu tiesību principiem, jo tā var radīt diskriminējošas situācijas attiecīgajām personām.

56. Faktiski saskaņā ar jaunajiem tiesību aktiem visi tēvi un tās mātes, kuru bērna kopšanas atvaļinājums nebeidzas priekšlaicīgi grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ, kas saistīts ar jaunu grūtniecību, varēs izmantot sešu mēnešu ilgu bērna kopšanas atvaļinājumu ar attiecīgu pabalstu. Turpretī tās mātes, kuru bērna kopšanas atvaļinājumu priekšlaicīgi pārtrauc grūtniecības un dzemdību atvaļinājums sakarā ar jaunu grūtniecību, varēs izmantot īsāku atvaļinājumu, un uz to pilnībā neattieksies pabalsts. Viņām faktiski būs tiesības atgūt tikai to neizmantoto bērna kopšanas atvaļinājuma daļu, kas nepieciešama, lai sasniegtu minimālo trīs mēnešu ilgumu, kādu paredz direktīva, šīs atgūšanas laikā nesaņemot nekādu pabalstu.

57. Tādējādi, pat ņemot vērā pašus jaunākos tiesību aktus, jāsecina, ka attiecībā uz iepriekšminēto diskriminācijas aizlieguma principu (49. un turpmākie punkti) Luksemburgas likumdošanā nav pareizi transponēta direktīva.

58. No minētā secinājuma nevar izvairīties, atsaucoties, kā to dara Luksemburga, uz to, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, ko priekšlaicīgi pārtrauc bērna kopšanas atvaļinājums, iespējamība ir ļoti niecīga.

59. Patiešām, šādi gadījumi nenotiek bieži, it īpaši, ja ņem vērā, ka saskaņā ar 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 4. punktu vienam no vecākiem ir jāprasa bērna kopšanas atvaļinājums, kad beidzas grūtniecības un dzemdību atvaļinājums. Faktiski, kā tas visbiežāk notiek, šo atvaļinājumu pieprasa māte, un viņas priekšlaicīgs bērna kopšanas atvaļinājuma pārtraukums grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ jaunas grūtniecības gadījumā notiks tikai tajā maz iespējamajā gadījumā, ja jauna grūtniecība iestāsies ļoti drīz pēc iepriekšējā bērna piedzimšanas.

60. Bet neatkarīgi no šaubām par to, vai šī tiesību norma atbilst direktīvai, un no tā, ka par to nav runa šajā tiesvedībā tikai tādēļ, ka tā netika kritizēta šīs lietas pirmstiesas procedūrā (skat. iepriekšminēto 20. punktu), jāpiebilst, ka tas ietekmē nevis neizpildes pastāvēšanu, uz ko norāda Komisija, bet tikai tās ietekmi.

61. Kā Tiesai ir bijusi izdevība paskaidrot, nosakot, vai pienākumu neizpilde ir notikusi, pienākumu neizpildes seku smagums nav svarīgs: “Pat ja tiktu noteikts, ka tā nav radījusi nekādu kaitējumu, [..] pats pienākumu, kuru izpildi pieprasa Kopienas tiesību akti, neizpildes fakts ir pietiekams iemesls, lai noteiktu, ka ir noticis pārkāpums, un tam, ka šāda neizpilde nerada negatīvas sekas, nav nozīmes” ( ).

62. Tādēļ uzskatu, ka tagad varu izdarīt secinājumu, ka 1999. gada 12. februāra likuma 7. panta 2. punkts direktīvu netransponē pareizi un ka 2002. gada 21. novembra likums stāvokli nav uzlabojis. Tādēļ piedāvāju Tiesai atbalstīt Komisijas pirmo iebildumu.

Par otro prasības pamatu

63. Ar otro iebildumu Komisija apgalvo, ka 1999. gada 12. februāra likuma 19. panta piektā daļa, saskaņā ar kuru tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu ir tikai tiem vecākiem, kuru bērni dzimuši pēc 1998. gada 31. decembra (vai to bērnu vecākiem, kuru adopcija ir iesniegta kompetentajā tiesā pēc šī datuma), ir pretrunā ar direktīvas 2. panta 1. punktu, kas noteic, ka direktīvas transponēšanas termiņš beidzas 1998. gada 3. jūnijā.

64. Nekavējoties jāprecizē, ka Komisijas prasība nav tik daudz pamatota ar to, ka Luksemburga bērna kopšanas atvaļinājuma sākumam ir izvēlējusies datumu, kas atšķiras no direktīvā minētā datuma (1998. gada 31. decembris, nevis 1998. gada 3. jūnijs). Tā galvenokārt attiecas uz šo tiesību iegūšanai noteikto kritēriju, proti, uz to, ka Luksemburga piešķir bērna kopšanas atvaļinājumu tikai tiem vecākiem, kuru bērni ir dzimuši pēc šī datuma.

65. Faktiski Komisija iebilst, ka ar šo direktīvu tiek izvirzīta prasība dalībvalstīm atzīt minētās tiesības attiecībā uz visiem noteikta vecuma mazgadīgo vecākiem (dalībvalstīm bija tiesības noteikt, ka šis vecums ir astoņi gadi, bet Luksemburga noteica, ka tas ir pieci gadi), neatkarīgi no tā, vai šie bērni ir dzimuši pirms vai pēc iepriekš minētās direktīvas transponēšanas datuma. Luksemburgai tādēļ ir jāpiešķir bērna kopšanas atvaļinājums visiem vecākiem, kuru bērni dzimuši pirms 1998. gada 3. jūnija, bet kas vēl nav sasnieguši piecu gadu vecumu brīdī, kad tiek pieprasīts atvaļinājums.

66. Luksemburga atbild, ka, pirmkārt, tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu ir atkarīgas nevis no bērna vecuma, bet no bērna piedzimšanas fakta, kā to, pēc tās domām, var skaidri redzēt Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkta angļu un vācu valodas versijās ( ).

67. No otras puses, turpina Luksemburga, Komisijas pieņēmumi ļautu piemērot šo direktīvu tiem vecākiem, kuru bērni dzimuši pirms transponēšanai noteiktā termiņa, tādējādi piešķirot direktīvai atpakaļejošu spēku. Tas būtu pretlikumīgi, jo Eiropas Kopienu Tiesas judikatūra ir apstiprinājusi, ka Kopienas tiesību normām nav šādu seku, izņemot gadījumos, kuros no tiesību akta redakcijas kļūst skaidrs, ka tieši tāds ir bijis likumdevēja nolūks ( ).

68. Šajā lietā [gadījumā] likumdevēja nolūks, kā liecina Pamatnolīguma un direktīvas dažādo daļu redakcija un it īpaši direktīvas desmitais apsvērums, saskaņā ar kuru “Pamatnolīgums [..] nosaka minimālās bērna kopšanas atvaļinājuma obligātās prasības un [..] ļauj dalībvalstīm [..], lai tās precizē noteikumus, ar kuriem tiks piešķirts bērna kopšanas atvaļinājums, ar nolūku ņemt vērā ģimenes politikas situāciju katrā dalībvalstī, jo īpaši attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājuma piešķiršanu un uz tiesībām izmantot bērna kopšanas atvaļinājumu” ir bijis citāds.

69. Tas attaisno arī Luksemburgas ieviestā bērna kopšanas atvaļinājuma “progresīvo” raksturu. Faktiski, ja bērna kopšanas atvaļinājumu piešķirtu arī vecākiem, kuru bērni piedzimuši pirms 1998. gada 31. decembra (faktiski, kā tas ir redzams 63. un 64. punktā, pirms 1998. gada 3. jūnija), praktiski īstenojot šo direktīvu, būtu radušās vairākas nopietnas grūtības, jo katrā individuālā gadījumā būtu jānosaka, vai šie vecāki attiecībā pret vienu un to pašu bērnu nav izmantojuši arī kādu citu no iepriekš paredzētajiem atvaļinājuma veidiem.

70. No manas puses jāteic, ka es neatbalstu Luksemburgas viedokli attiecībā uz šo pēdējo apsvērumu. Ir labi zināms, ka “grūtības, kas rodas, īstenojot kādu Kopienas noteikumu, nevar kalpot par attaisnojumu dalībvalsts centieniem izvairīties no savu pienākumu pildīšanas” ( ). Tādēļ, pat ja tas tā būtu, sarežģītā kontroles sistēma, kas nepieciešama direktīvas īstenošanai (skat. iepriekšējo punktu), nevar atbrīvot Luksemburgu no tās pienākumiem.

71. To paskaidrojot, nonāku pie galvenā abu pušu strīdus jautājuma, proti, vai pamatojums tiesībām uz bērna kopšanas atvaļinājumu ir saistīts ar bērna piedzimšanas faktu vai arī ar mazgadīga bērna neaizsargātību un vajadzību pēc aprūpēšanas, kas izriet no viņa mazgadības.

72. Kā norāda Luksemburga, nav strīda par to, ka saskaņā ar direktīvai pievienotā Pamatnolīguma teksta redakciju tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu piešķir, pamatojoties uz “bērna piedzimšanas faktu”. Turklāt būtu grūti iedomāties pretējo, ņemot vērā, ka šīs tiesības kā tādas eksistē tāpēc, ka bērns ir nācis pasaulē. Tomēr, manuprāt, tas nenozīmē, ka šo tiesību pamatojums ir saistīts ar bērna piedzimšanu pašu par sevi, ko var uztvert kā notikumu laika gaitā. Manuprāt, tas drīzāk ir acīmredzams un, cita starpā, nepārprotami izriet no direktīvai pievienotā Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkta, saskaņā ar kuru šis pamatojums ir izskaidrojams ar nepieciešamību nodrošināt mazgadīgam bērnam aprūpi un tādējādi ar nolūku dot iespēju vecākiem veltīt sevi bērnam acīmredzami tad, kad bērns ir piedzimis, uz laiku, kāds šķiet šim mērķim nepieciešams.

73. Tomēr, ja tas ir tā, jāsecina, ka Komisijas arguments nepiešķir direktīvai atpakaļejošu spēku, bet piemēro to veidā, kas pilnīgi sakrīt ar principu, ko apliecina pastāvīgā Tiesas judikatūra, ka “jauni noteikumi ir tieši piemērojami nākotnes situācijām, kas radās, esot spēkā iepriekšējiem noteikumiem” ( ), proti, tos piemēro “pastāvošajām situācijām” ( ), kuras šajā gadījumā izriet no bērna mazgadības un tādēļ – no pastāvīgas vajadzības to aprūpēt.

74. Tādēļ izskatās, ka no diviem apgalvojumiem tieši Komisijas viedoklī visprecīzāk ņemti vērā direktīvas mērķi. Un tāds šķiet arī citu dalībvalstu viedoklis, ja vien Komisijas norādītais par to, ka tās visas atbalsta Komisijas minēto apgalvojumu, ir patiesība.

75. Tomēr Luksemburgai ir arī citi iebildumi pret tiesvedību. Pirmkārt, tā tiecas paļauties uz 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 4. punktu (kas, atgādinu, šajā lietā nav apstrīdētais priekšmets – skat. iepriekšminēto 20. un 60. punktu), kas paredz, ka vienam no vecākiem bērna kopšanas atvaļinājums, lai nezaudētu tiesības uz to, ir jāpieprasa tūlīt pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma.

76. Luksemburgas valdība uzskata, ka šī tiesību norma padara neiespējamu bērna kopšanas atvaļinājuma piešķiršanu vecākiem, kuru bērni dzimuši pirms 1998. gada 31. decembra (proti, pirms datuma, kāds noteikts 1999. gada 12. februāra likuma 19. panta piektajā daļā). Patiešām, piemērojot šo tiesību normu, vienam no vecākiem bērnam, kas, piemēram, dzimis 1998. gada 1. janvārī, būtu jāpieprasa bērna kopšanas atvaļinājums tā paša gada pavasarī, proti, tūlīt pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām. To nedarot, viņi neatgriezeniski zaudē šīs tiesības.

77. Tomēr jāpiebilst, ka Luksemburgas likumdevēja izvēles rezultātā bērna kopšanas atvaļinājums ir jāliedz arī tam no vecākiem, kurš piesakās uz to kā otrais un kurš var to darīt jebkurā laikā, ja bērns nav sasniedzis piecu gadu vecumu. No tā izriet, ka neatkarīgi no tā, vai 1999. gada 12. februāra likuma 3. panta 4. punkts atbilst direktīvai (kas ir apšaubāms), Luksemburga vismaz šajā ziņā nepilda savus pienākumus, jo, ja bērns ir dzimis pirms 1998. gada 31. decembra (vai, pareizāk, pirms 1998. gada 3. jūnija), tā nepiešķir bērna kopšanas atvaļinājumu pat tam no vecākiem, uz kuru neattiecas šī likuma norma.

78. Visbeidzot, Luksemburga apgalvo, ka tā pārkāpumu ir novērsusi, 1999. gada 12. februāra likumā ieviešot 10. panta sesto daļu (kas veikta ar 2002. gada 21. novembra likuma palīdzību un tādēļ argumentētā atzinuma noteiktajā termiņā), jo šī likuma norma attiecina direktīvā paredzēto minimālo bērna kopšanas termiņu uz tiem vecākiem, kuru bērni dzimuši pirms direktīvas transponēšanas termiņa beigām.

79. Tomēr es atzīmēšu, ka minētā likuma norma tikai noteic, ka gadījumā, “ja (Valsts ģimenes pabalstu) fonds ir galīgi noraidījis lūgumu piešķirt 8. pantā noteikto pabalstu, ar to netiek automātiski izšķirts jautājums par iespējamo bērna kopšanas atvaļinājumu, ko piešķir darba devējs saskaņā ar Direktīvā 96/34 [..] paredzētajiem nosacījumiem”.

80. No tā izriet, ka bērnu vecākiem, kuru bērni ir jaunāki par pieciem gadiem, bet kuri ir dzimuši pirms 1998. gada 31. decembra, bērna kopšanas atvaļinājums tiks piešķirts bez pabalsta un tikai uz trīs mēnešiem, kas atbilst direktīvā noteiktajam minimālajam atvaļinājuma ilgumam, bet vecāki, kuru bērni arī ir jaunāki par pieciem gadiem, bet dzimuši vēlāk, saņems sešu mēnešu ilgu atvaļinājumu ar pabalstu.

81. Līdz ar to šajā sakarā attiecībā uz diskriminācijas aizliegumu var piemērot tādus pašus apsvērumus kā tie, kas formulēti attiecībā uz pirmo prasības pamatu (skat. iepriekš 49. un turpmākos punktus), kas, kā atceramies, lika secināt, ka iepriekšminētā Luksemburgas tiesību norma nav piemērots direktīvas transponēšanas līdzeklis (skat. iepriekš 57. punktu).

82. Tādēļ uzskatu, ka prasības otrais pamats ir pamatots.

83. Ņemot vērā iepriekšminēto, piedāvāju apmierināt šo prasību.

IV – Par tiesāšanās izdevumiem

84. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

V – Secinājumi

85. Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai nospriest, ka:

1) nosakot, ka ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu izbeidzas bērna kopšanas atvaļinājums, ja abi sakrīt, un ierobežojot to vecāku tiesības saņemt atvaļinājumu, kuru bērni ir dzimuši pēc 1998. gada 31. decembra, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Padomes 1996. gada 3. jūnija Direktīvu 96/34/EK par UNICE [Eiropas Profesionālo un darba devēju konfederācijas savienības], CEEP [Uzņēmumu ar valsts kapitāla daļu un vispārējas ekonomiskas intereses uzņēmumu Eiropas centra] un EAK [Eiropas Arodbiedrību konfederācijas] noslēgto pamatnolīgumu attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu;

2) Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.