ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 2. panta d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “personas datu apstrādātājs [pārzinis]” šīs tiesību normas izpratnē ietver sociālajā tīklā mitinātas fanu lapas uzturētāju.

Lai arī tāda sociālā tīkla kā Facebook izmantošana pati par sevi vēl nepadara Facebook lietotāju par līdzatbildīgu par personas datu apstrādi, ko veic šis tīkls, tomēr jānorāda, ka Facebook mitinātas fanu lapas uzturētājs, izveidojot šādu lapu, sniedz Facebook iespēju ievietot sīkdatnes tā fanu lapu apmeklējušo personu datoros vai citās ierīcēs neatkarīgi no tā, vai attiecīgajai personai ir Facebook konts. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka tāds Facebook vietnē mitinātas fanu lapas uzturētājs kā Wirtschaftsakademie, iestatot parametrus atbilstoši tostarp savai mērķauditorijai, kā arī savas darbības vadības vai reklāmas mērķiem, piedalās savas fanu lapas personas datu apstrādes nolūku un līdzekļu noteikšanā. Tāpēc šis uzturētājs šajā gadījumā ir jākvalificē kā Savienībā kopīgi ar Facebook Ireland par šādu apstrādi atbildīgais pārzinis Direktīvas 95/46 2. panta d) punkta izpratnē. Proti, tas, ka fanu lapas uzturētājs izmanto Facebook izveidotu platformu, lai gūtu labumu no pakalpojumiem, kas ar to saistīti, viņu nevar atbrīvot no pienākumiem personas datu aizsardzības jomā. Šajos apstākļos sociālā tīkla pārvaldnieka un šajā tīklā mitinātās fanu lapas uzturētāja kopīgās atbildības atzīšana saistībā ar šīs lapas apmeklētāju personas datu apstrādi palīdz nodrošināt, ka atbilstoši Direktīvas 95/46 prasībām tiek pilnīgāk aizsargātas fanu lapu apmeklējošo personu tiesības.

(skat. 35., 39., 40., 42. un 44. punktu, kā arī un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Pamatlietā būtībā tiek apstrīdēta strīdīgā lēmuma spēkā esamība, jo tajā EEG piemaksas ierobežojums ir kvalificēts kā “valsts atbalsts” LESD 107. panta izpratnē. Komisija, pamatojoties uz 1994. gada 9. marta spriedumu TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo prasītājas pamatlietā Eiropas Savienības Tiesā nav cēlušas prasību atcelt strīdīgo lēmumu.

Ir jāatgādina, ka šī sprieduma, kas pasludināts lietā, kurā ir saskatāmas līdzības ar pamatlietu, 17. punktā Tiesa būtībā nosprieda, ka it īpaši ar tiesisko noteiktību saistītu apsvērumu dēļ ir izslēgts, ka tāda valsts atbalsta saņēmējs, attiecībā uz kuru ir pieņemts Komisijas lēmums, kas ir adresēts tieši un vienīgi minētā saņēmēja dalībvalstij, kurš nešaubīgi būtu varējis apstrīdēt šo lēmumu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, un kurš ir ļāvis izbeigties šī panta sestajā daļā paredzētajam imperatīvajam termiņam, varētu efektīvi apšaubīt minētā lēmuma tiesiskumu valsts tiesās, ceļot prasību par pasākumiem, ko valsts iestādes veikušas šī paša lēmuma īstenošanai (skat. arī spriedumus, 2001. gada 15. februāris, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, 30. punkts, un 2015. gada 5. marts, Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, 28. punkts).

Tomēr šī sprieduma 14. punktā atgādinātā izslēgšana ir pamatota arī gadījumā, kad atbalsta saņēmējs valsts tiesā atsaucas uz Komisijas lēmuma spēkā neesamību pirms LESD 263. panta sestajā daļā paredzētā prasības celšanai par šo lēmumu noteiktā termiņa beigām.

Iespēja personai valsts tiesā celtās prasības ietvaros apgalvot, ka Savienības tiesību aktā iekļautie noteikumi, kas ir attiecībā uz to pieņemtā valsts lēmuma pamatā, nav spēkā, nozīmē vai nu to, ka tā atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai ir cēlusi arī prasību atcelt šo Savienības tiesību aktu paredzētajā termiņā, vai nu to, ka tā šādi nav rīkojusies, jo tai bez šaubām nav nekādu tiesību celt šādu prasību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 29. jūnijs, E un F, C‑550/09, EU:C:2010:382, 46. un 48. punkts; 2011. gada 17. februāris, Bolton Alimentari, C‑494/09, EU:C:2011:87, 22. un 23. punkts, kā arī 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

(skat. 12.–14., 16., 17. punktu)
36

EFSA savā 2015. gada 6. janvāra atzinumā Scientific Opinion on the risk to plant health posed by Xylella [...] in the EU territory, with the identification and evaluation of risk reduction options (Zinātniskais atzinums par draudiem, ko Savienības teritorijā augu veselībai rada Xylella [..], identificējot un novērtējot riska samazināšanas iespējas; turpmāk tekstā – “EFSA2015. gada 6. janvāra atzinums”), uz kuru Komisija atsaucas Īstenošanas lēmuma 2015/789 preambulas 2. apsvērumā, apraksta, ka šie iepriekš veicamie pasākumi īstenojami, ja kukaiņi pārnēsātāji var pārvietoties no inficētiem augiem uz citiem augiem (109. lpp.). Minētie pasākumi tādā veidā ļauj, kā to paskaidro Komisija savos rakstveida apsvērumos, samazināt minēto pārnēsātāju un tādējādi pašas baktērijas izplatīšanās risku brīdī, kad saimniekaugi, kuros šie pārnēsātāji var atrasties, tiek aizvākti saskaņā ar šā lēmuma 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privātās dzīves aizsardzību un elektroniskajām komunikācijām), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris), 15. panta 1. punkts, to skatot caur Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 8. panta prizmu, ir interpretējams tādējādi, ka valsts iestāžu piekļuve datiem, ar ko var identificēt personas, kurām pieder SIM kartes, kas aktivizētas ar nozagtu mobilo tālruni, tādiem kā šo personu vārds, uzvārds un, attiecīgā gadījumā, adrese, rada iejaukšanos minētajos Pamattiesību hartas pantos nostiprinātajās šo personu pamattiesībās, kura nav tik smaga, ka šī piekļuve noziedzīgu nodarījumu prevencijas, izmeklēšanas, atklāšanas un kriminālvajāšanas jomās būtu jāierobežo ar smagas noziedzības apkarošanu.

Šajā ziņā pamatlietā aplūkotais pieprasījums, ar ko kriminālpolicija kriminālizmeklēšanas nolūkiem lūdz tiesas atļauju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēju saglabātajiem personas datiem, ir vērsts vienīgi uz to, lai varētu identificēt personas, kurām piederošās SIM kartes divpadsmit dienu laikā ir tikušas aktivizētas ar nozagtā mobilā tālruņa IMEI kodu. Kā ir norādīts šī sprieduma 40. punktā, šī pieprasījuma mērķis ir piekļūt tikai tiem abonementa numuriem, kas atbilst šīm SIM kartēm, kā arī minēto karšu īpašnieku identitātes datiem, tādiem kā viņu vārds, uzvārds un, attiecīgā gadījumā, adrese. Savukārt, kā to tiesas sēdē apliecinājusi Spānijas valdība un prokuratūra, šie dati neietver nedz komunikācijas, kas veiktas ar nozagto mobilo tālruni, nedz tā atrašanās vietas datus. Neveicot kontrolpārbaudes ar datiem par komunikācijām, kas veiktas, izmantojot minētās SIM kartes, un atrašanās vietas datiem, šie dati neļauj noskaidrot nedz ar vienu vai vairākām attiecīgajām SIM kartēm veikto komunikāciju datumu, laiku, ilgumu un adresātus, nedz vietu, kur šīs komunikācijas ir notikušas, vai to biežumu ar noteiktām personām konkrētā laika posmā. Tādējādi no minētajiem datiem nevar izdarīt konkrētus secinājumus par personu, kuru dati tiek skarti, privāto dzīvi. Šādos apstākļos piekļuve tikai tiem datiem, kas minēti pamatlietā aplūkotajā piekļuves pieprasījumā, nav kvalificējama par “smagu” iejaukšanos personu, kuru dati tiek skarti, pamattiesībās.

Kā izriet no šī sprieduma 53.–57. punkta, iejaukšanās, kas ietver piekļuvi šādiem datiem, tādējādi ir pamatojama ar “noziedzīgu nodarījumu” prevencijas, izmeklēšanas, atklāšanas un kriminālvajāšanas mērķi vispārīgā veidā, uz ko ir atsauce Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punkta pirmajā teikumā, un nav nepieciešams, lai šie nodarījumi būtu kvalificējami kā “smagi”.

(skat. 59.–63. punktu un rezolutīvo daļu)
Savienības tiesu pasludinātiem atceļošiem spriedumiem, tiklīdz tie ir kļuvuši par galīgiem, ir res judicata spēks. Tas attiecas ne tikai uz atceļošā tiesas sprieduma rezolutīvo daļu, bet arī uz motīviem, kuri veido rezolutīvās daļas nepieciešamo pamatojumu un tāpēc nav no tās atdalāmi Turklāt res judicata spēks attiecas tikai uz faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti ir tikuši izlemti tiesas nolēmumā.

Saistībā ar spriedumu, ar kuru Savienības tiesa ir atcēlusi tiesību aktus, kuros ir paredzēta prasītāja sākotnēja iekļaušana to personu sarakstā, uz kurām ir attiecināmi ierobežojošie pasākumi, to pierādījumu elementu nepietiekamības dēļ, kurus Padome bija sniegusi, lai pamatotu to faktisko pamatu, no konstatējuma par to, ka Padomes sniegtie pierādījumu elementi nav pietiekami, kuram piemīt res judicata spēks, nevar secināt, ka Padome turpinājumā nevarēja izmantot citus pierādījumu elementus, kas apstiprinātu izvirzītā pamatojuma patiesīgumu, it īpaši attiecīgajai valdībai sniegta finanšu atbalsta esamību, vai pamatoties uz kāda cita veida šai valdībai sniegtu atbalstu.

Iebildums, saskaņā ar kuru Padomei bija pienākums izmantot visus savā rīcībā esošos pierādījumu elementus un juridisko kvalifikāciju, ar ko varētu pamatot ierobežojošo pasākumu piemērošanu prasītājas pirmās iekļaušanas sarakstā laikā, kura tika atcelta ar nolēmumu, kam ir res judicata spēks, nedrīkst radīt situāciju, kad tiek konstatēts res judicata spēka principa pārkāpums, jo, tā kā tiek pieņemts, ka minētajā nolēmumā nav ņemti vērā minētie apstākļi un juridiskā kvalifikācija, tos nevar uzskatīt par faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti ir tikuši izskatīti minētajā nolēmumā.

(skat. 42., 43., 45. un 48. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/19/EK (1994. gada 30. maijs) par noguldījumu garantiju sistēmām, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/14/EK (2009. gada 11. marts), 1. panta 3. punkts un 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, pirmkārt, valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka noguldījumu nepieejamības konstatējums ir atkarīgs no kredītiestādes maksātnespējas un no šīs iestādes bankas licences atsaukšanas, un, otrkārt, to, ka tiek pieļauta atkāpe no šajās tiesību normās paredzētajiem termiņiem noguldījumu nepieejamības konstatēšanai un šo noguldījumu atmaksāšanai, šo atkāpi pamatojot ar to, ka esot nepieciešams, lai kredītiestāde tiktu pakļauta īpašai uzraudzībai.

(skat. 69. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1380/2013 (Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1380/2013 (2013. gada 11. decembris) par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK, 16. panta 6. punkts un 17. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā minētais, ar kuru ir pieņemts zvejas iespēju piešķiršanas veids, pamatojoties uz pārskatāmu un objektīvu sadales kritēriju un radot nevienlīdzīgu attieksmi to saimnieciskās darbības subjektu starpā, kuriem pieder ar šīs dalībvalsts karogu kuģojoši kuģi, ja vien minētais veids nodrošina vienas vai vairāku Eiropas Savienības atzītu vispārējo interešu ievērošanu un ar to netiek pārkāpts samērīguma princips.

Tā kā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu tiek īstenoti kopējās zivsaimniecības politikas mērķi, kam veltīta Regula Nr. 1380/2013, ir jāsecina, ka tas atbilst arī Savienības atzītam vispārējo interešu mērķim Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē. Attiecībā uz pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma piemērotību vispārējo interešu mērķu, kam tas paredzēts, sasniegšanā ar tajā paredzēto zvejas iespēju piešķiršana veidu – šis tiesiskais regulējums ļauj izvairīties no pārmērīgas jūras bioloģisko resursu izmantošanas un arī no tā, lai to atjaunošanās netiktu skarta vai kavēta. Šajos apstākļos tiesiskais regulējums ir piemērots tam, lai nodrošinātu, ka zvejas darbības, kā minēts Regulas Nr. 1380/2013 2. panta 1. punktā, ir ekoloģiski ilgtspējīgas.

Attiecībā uz jautājumu par to, vai ar šo veidu tiek vai netiek radīti Hartas 16. un 20. pantā iedibināto brīvību ierobežojumi, kas pārsniedz pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto mērķu sasniegšanai nepieciešamo, no iesniedzējtiesas nolēmuma vispirms izriet, ka vēsturiskā daļa var tikt palielināta vai samazināta atkarībā no konkrētiem kritērijiem, proti, ar vidi saistītiem vai tādiem, kas veicina vietējās ekonomikas attīstību. ai tādiem, kas veicina vietējās ekonomikas attīstību. Tālāk atsevišķam saimnieciskās darbības subjektam nevar tikt piešķirti vairāk par 40 % no Lietuvas Republikai piešķirtajām zvejas iespējām katras sugas zivīm. Visbeidzot – kā norādīts šī sprieduma 38. punktā – tā zvejas iespējas daļa, kas primāri nav piešķirta saimnieciskās darbības subjektiem ar vēsturi un kurai ir jābūt vismaz 5 % no Lietuvas Republikai likumīgi piešķirtajām zvejas iespējām, tiek iedalīta izsoļu veidā citiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuriem ir kuģi, kas kuģo ar Lietuvas karogu. Šajos apstākļos ar pamatlietā aplūkoto zvejas iespēju piešķiršanas veidu zvejas iespējas tiek saglabātas ne tikai saimnieciskās darbības subjektiem atkarībā no to attiecīgajām vēsturiskajām daļām, bet ar šī veida palīdzību šīs daļas var arī sabalansēt, pamatojoties uz virkni objektīvu elementu.

(skat. 44., 47., 48., 51.–54. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 27. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka attiecībā uz Eiropas Savienības pilsoni vai trešās valsts valstspiederīgo – šāda pilsoņa ģimenes locekli –, kas lūdz piešķirt tiesības uzturēties dalībvalsts teritorijā, pagātnē ir pieņemts lēmums liegt viņam bēgļa statusu atbilstoši Konvencijas par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, 1. panta F nodaļai vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu, 12. panta 2. punktam, neļauj šīs dalībvalsts kompetentajām iestādēm automātiski secināt, ka vienkārša viņa klātbūtne šajā teritorijā – neatkarīgi no tā, vai pastāv recidīva risks, – rada faktiskus, attiecīgajā brīdī esošus un pietiekami nopietnus draudus kādai no sabiedrības pamatinteresēm, kas varētu attaisnot uz sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem balstītu pasākumu veikšanu.

Šādu draudu esamības konstatējumam ir jābalstās uz uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestāžu veiktu vērtējumu par attiecīgā indivīda personisko rīcību, ņemot vērā lēmumā par bēgļa statusa liegšanu izdarītos konstatējumus un apstākļus, ar kuriem šis lēmums ir pamatots, it īpaši šim indivīdam pārmesto noziegumu vai darbību būtību un smagumu, to, cik lielā mērā viņš personiski bijis iesaistīts šajos noziegumos vai darbībās, iespējamo tādu pamatu esamību, kas atbrīvo no kriminālatbildības, kā arī to, vai viņš ir vai nav ticis notiesāts kriminālprocesā. Šajā visaptverošajā vērtējumā ir jāņem vērā arī laiks, kāds pagājis kopš brīža, kad – kā tiek pieņemts – tikuši izdarīti šie noziegumi vai darbības, kā arī minētā indivīda turpmākā uzvedība, it īpaši tādā ziņā, vai šī uzvedība liecina par to, ka viņam saglabājas naidīga attieksme pret LES 2. un 3. pantā minētajām pamatvērtībām tādējādi, ka tas varētu traucēt iedzīvotāju mieram un fiziskajai drošībai. Apstāklis, ka šī indivīda rīcība pagātnē iekļaujas specifiskā viņa izcelsmes valsts vēsturiskajā un sociālajā kontekstā, kas nevar atkārtoties uzņēmējā dalībvalstī, vien nerada šķērsli šādam konstatējumam.

Saskaņā ar samērīguma principu uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm turklāt ir jālīdzsvaro attiecīgās sabiedrības pamatintereses aizsardzība, no vienas puses, un konkrētā indivīda intereses, kas attiecas uz viņa kā Savienības pilsoņa pārvietošanās un uzturēšanās brīvības īstenošanu, kā arī viņa tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību.

(skat. 65.–67. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābūt balstītai uz objektīviem elementiem, kurus var pārbaudīt tiesā, tostarp uz šī tiesību akta mērķi un saturu. Tā kā, lai uzzinātu, kādas ir leģislatīva pasākuma reālas un konkrētas sekas, šīs sekas ir jānovērtē pēc tā stāšanās spēkā, likumdevēja izvēlei būtu jābūt balstītai uz gadījumiem, kas attiecas uz minētā pasākuma iespējamu ietekmi un kam būtībā ir spekulatīvs raksturs, un kas nekādā ziņā neveido šādus objektīvus elementus, kurus var pārbaudīt tiesā. Līdz ar to Savienības tiesību akta ietekmes uz dalībvalsts enerģētikas politiku novērtējums nav elements, kas ir jānovērtē, neņemot vērā šī akta mērķi vai saturu vai atkāpjoties no tiem.

LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts var būt Savienības tiesību akta juridisks pamats tikai tad, ja no tā mērķa un satura izriet, ka pirmais šī akta vēlamais rezultāts ir būtiski ietekmēt dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un tās energoapgādes vispārējo struktūru.

Runājot par Lēmumu 2015/1814 par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību, gan no šī lēmuma mērķa, gan no tā satura izriet, ka tirgus stabilitātes rezerve ir paredzēta kā rīks, kam sākumā ir jānovērš pašreizējā nelīdzsvarotība un pēc tam minētā sistēma jāpadara noturīgāka pret jebkādiem liela mēroga notikumiem nākotnē, kas varētu būtiski izjaukt kvotu piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvaru. Būtībā runa ir par likumdevēja precīzu iejaukšanos, lai koriģētu strukturālus emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas trūkumus. Šādā mērā apstrīdētais lēmums sekmē, ka šī sistēma dod oglekļa cenas signālu Savienības līmenī, ļaujot Savienībai sasniegt savus mērķus emisiju samazināšanas jomā, un loģiski izraisīs kvotu cenas paaugstināšanos nākotnē.

Tomēr ir jākonstatē, ka šīs sekas ir tikai netiešas sekas, kas izriet no ciešās apstrīdētā lēmuma un Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, saiknes. Tādējādi nešķiet, ka pirmais vēlamais rezultāts ir būtiski ietekmēt dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un tās energoapgādes vispārējo struktūru, līdz ar to, ņemot vērā juridisko pamatu, ko piedāvā LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts, LESD 192. panta 1. punkta kā tā juridiskā pamata izvēle ir kļūdaina.

(skat. 46., 60.‑62., 67. un 68. punktu)
Lieta C‑590/16

Eiropas Komisija

pret

Grieķijas Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2008/118/CE – 7. pants – Akcīzes nodokļa piemērošanas vispārējais režīms – Naftas produktu piegāde, neuzliekot akcīzes nodokli – Degvielas uzpildes stacijas uz Grieķijas Republikas robežas ar trešajām valstīm – Akcīzes nodokļa iekasējamība – Akcīzes preču laišana apgrozībā nozīmē – “Novirzīšanas no atliktās nodokļa maksāšanas režīma” jēdziens

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2018. gada 8. februāra spriedums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 2008/118 – Akcīzes nodokļa iekasējamība – Uzlikšanas vieta un laiks – Apgāde ar naftas produktiem – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir atļauts pārdot naftas produktus, neuzliekot nodokļus, degvielas uzpildes stacijās uz attiecīgās dalībvalsts robežām ar trešajām valstīm – Nepieļaujamība – Pienākumu neizpilde

(Padomes Direktīvas 2008/118 7. panta 1. punkts)

Dalībvalsts, kas pieņem un atstāj spēkā tiesību aktus, kuros ir atļauts pārdot naftas produktus, neuzliekot nodokļus, degvielas uzpildes stacijās robežkontroles punktos, kas atrodas trešo valstu kaimiņu reģionos, neizpilda Direktīvas 2008/118 par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu 7. panta 1. punktā paredzētos pienākumus.

Minētie naftas produkti ar akcīzes preces. To novirzīšana no atliktās nodokļa maksāšanas režīma brīdī, kad transportlīdzekļi tiek uzpildīti attiecīgās dalībvalsts teritorijā, izraisa to nodošanu patēriņam. Tā kā saskaņā ar minēto 7. panta 1. punktu akcīzes nodoklis kļūst iekasējams tieši šajā brīdī, valsts tiesību akti, kuros ir atļauts piegādāt šos produktus, nemaksājot akcīzes nodokli, ir pretrunā šai tiesību normai.

Tas, ka akcīzes precēm pēc to novirzīšanas no atliktās nodokļa maksāšanas režīma tiek piemērota eksporta muitas procedūra, nevar grozīt šo konstatējumu. Pirmkārt, tā kā tādu transportlīdzekļu degvielas rezervuāru uzpildīšana ir jākvalificē par “novirzīšanu” un tādējādi par “nodošanu patēriņam” Direktīvas 2008/118 7. panta izpratnē, tas, ka vēlāk vai pat vienlaikus degvielai ir piemērota eksporta muitas procedūra, nekādi neietekmē akcīzes nodokļa iekasējamību. Otrkārt, valsts tiesību normas par aplūkoto naftas produktu pārdošanu, ļaujot vai nu atbrīvot no akcīzes nodokļa akcīzes preču pārdošanu, vai arī eksportēt šādas preces saskaņā ar atliktās nodokļa maksāšanas režīmu, neatbilst Direktīvas 2008/118 prasībām.

(skat. 46., 47., 49., 51. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑163/16

Christian Louboutin un Christian Louboutin SAS

pret

van Haren Schoenen BV

(rechtbank Den Haag lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Preču zīmes – Absolūti reģistrācijas atteikuma vai spēkā neesamības pamati – Apzīmējums, ko veido tikai preces forma – Jēdziens “forma” – Krāsa – Izvietojums uz preces daļas – Direktīva 2008/95/EK – 2. pants – 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkts

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2018. gada 12. jūnija spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 2008/95 – Atteikuma vai spēkā neesamības pamatojumi – Apzīmējumi, kurus veido vienīgi forma, kas piešķir precei ievērojamu vērtību – Preču zīme, ko veido uz augstpapēžu kurpes zoles uzklāta krāsa

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu apzīmējumu, ko veido uz augstpapēžu kurpes zoles uzklāta krāsa, kāds tiek aplūkots pamatlietā, neveido vienīgi “forma” šīs tiesību normas izpratnē.

Preču zīmju tiesību kontekstā jēdzienu “forma”, kā norāda Eiropas Komisija, parasti saprot kā tādu, ar ko apzīmē visas līnijas vai kontūras, ar kurām attiecīgā prece tek norobežota telpā.

Nedz no Direktīvas 2008/95, nedz no Tiesa judikatūras, nedz arī no šī jēdziena ierastās nozīmes neizriet, ka krāsa pati par sevi bez tās norobežošanas telpā varētu veidot formu.

Tomēr rodas jautājums, vai fakts, ka noteikta krāsa tiek uzklāta uz konkrētas attiecīgās preces daļas, nozīmē, ka attiecīgo apzīmējumu veido forma Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkta izpratnē.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan, bez šaubām, preces vai preces daļas formai ir loma, lai norobežotu krāsu telpā, tomēr nevar uzskatīt, ka apzīmējumu veido šī forma, ja preču zīmes reģistrācijas mērķis ir aizsargāt nevis šo formu, bet vienīgi krāsas uzklāšanu uz konkrētas minētās preces daļas.

Katrā ziņā tādu apzīmējumu kā pamatlietā aplūkotais nevar uzskatīt par tādu, ko veido “tikai” forma tad, kad, kā tas ir šajā lietā, šī apzīmējuma galvenais elements ir krāsa, kura ir precizēta, izmantojot starptautiski atzītu identifikācijas kodu.

(skat. 21.–24., 26. un 27. punktu un rezolutīvo daļu)