ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS

(apelācijas palāta)

2014. gada 11. decembrī

Carla Faita

pret

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju (EESK)

“Apelācija — Civildienests — Ierēdņi — Psiholoģiska vardarbība — Palīdzības nesniegšana un pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošana — Kļūda tiesību piemērošanā — Tiesības uz aizstāvību”

Priekšmets

Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2013. gada 16. septembra spriedumu Faita/EESK (F‑92/11, Krājums‑CDL, EU:F:2013:130), kurā lūgts atcelt šo spriedumu

Nolēmums

Apelācijas sūdzību noraidīt. Carla Faita sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas (EESK) tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ierēdņu celta prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Noraidošs lēmums – Administrācijas pienākuma aizstāt sākotnējā tiesību akta pamatojumu neesamība

(Civildienesta noteikumu 90. pants)

Ja kompetentā iecēlējinstitūcija, izskatījusi ierēdņa sūdzību, uzskata, ka sākotnējā tiesību akta pamatojums, kas minēts šajā sūdzībā, vienlaikus ir gan pamatots, gan pietiekams, lai tas atbilstu sūdzībā izvirzītajiem iebildumiem, tad tai nav iemesla atkāpties no šī pamatojuma, aizstājot to ar jaunu. Tādēļ tā šajā gadījumā var noraidīt sūdzību, noraidošajā lēmumā pārņemot to pašu pamatojumu, kāds ietverts sākotnējā tiesību aktā; tai nevar pārmest, ka tā būtu pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu vai labas pārvaldības principu.

(skat. 32. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS

(apelācijas palāta)

2014. gada 11. decembrī

Carla Faita

pret

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju (EESK)

“Apelācija — Civildienests — Ierēdņi — Psiholoģiska vardarbība — Palīdzības nesniegšana un pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošana — Kļūda tiesību piemērošanā — Tiesības uz aizstāvību”

Priekšmets

Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2013. gada 16. septembra spriedumu Faita/EESK (F‑92/11, Krājums‑CDL, EU:F:2013:130), kurā lūgts atcelt šo spriedumu

Nolēmums

Apelācijas sūdzību noraidīt. Carla Faita sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas (EESK) tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ierēdņu celta prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Noraidošs lēmums – Administrācijas pienākuma aizstāt sākotnējā tiesību akta pamatojumu neesamība

(Civildienesta noteikumu 90. pants)

Ja kompetentā iecēlējinstitūcija, izskatījusi ierēdņa sūdzību, uzskata, ka sākotnējā tiesību akta pamatojums, kas minēts šajā sūdzībā, vienlaikus ir gan pamatots, gan pietiekams, lai tas atbilstu sūdzībā izvirzītajiem iebildumiem, tad tai nav iemesla atkāpties no šī pamatojuma, aizstājot to ar jaunu. Tādēļ tā šajā gadījumā var noraidīt sūdzību, noraidošajā lēmumā pārņemot to pašu pamatojumu, kāds ietverts sākotnējā tiesību aktā; tai nevar pārmest, ka tā būtu pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu vai labas pārvaldības principu.

(skat. 32. punktu)
108

Komisijas apgalvojumi, kas ir minēti iepriekš 107. punktā, ir paredzēti, lai atbildētu uz prasības, ko cēlusi TV2 A/S lietā T‑674/11 TV2/Danmark/Komisija, trešo pamatu. Ar šo pamatu TV2 A/S norāda, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 194. apsvēruma izriet, ka Komisijas ieskatā ieņēmumi no licenču maksas, ko TV2 laikā no 1997. līdz 2002. gadam saņēma no Fonds TV2 un ko tā pēc tam pārskaitīja savām reģionālajām raidstacijām, bija valsts atbalsts tās labā. TV2 A/S apgalvoja, ka pretēji tam, kas izriet no minētā apsvēruma, TV2 nebija ieņēmumu no licenču maksas, ko tā pēc tam pārskaitīja savām reģionālajām raidstacijām, saņēmēja. TV2 faktiski esot rīkojusies kā “maksājumu kanāls”, pārskaitīdama naudas summas no Fonds TV2 reģionālajām raidstacijām.
32

Šajā lietā no Komisijas 2012. gada 1. februāra vēstules 4. punkta izriet, ka DG COMP ir piekritis no automašīnu stiklu lēmuma publicējamās versijas svītrot šī lēmuma 115. apsvērumā minētos prasītājas klientu nosaukumus, lai aizsargātu noteiktu tās darbinieku identitāti. Šai ziņā ir jānoraida Komisijas apgalvojums, ka 2012. gada 1. februāra vēstulē paustā nostāja bija tikai pagaidu un neietekmē uzklausīšanas amatpersonas galīgo lēmumu. Kā norādīts iepriekš 31. punktā, uzklausīšanas amatpersona tiek iesaistīta tikai tad, ja ir paredzēta izpaušana. Savukārt, ja izpaušana nav iecerēta, uzklausīšanas amatpersona nav jāiesaista. Pretēji Komisijas paustajam, 2012. gada 1. februāra vēstule šo situāciju ilustrē tās 9. punktā, aicinot prasītāju vērsties pie uzklausīšanas amatpersonas, ja tā iebilst pret iecerētās publikācijas apmēru (“[s]hould you not agree with the scope of the disclosure as described in this letter [..]”).
28

Turklāt Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punktā ir paredzēts, ka apelāciju padome var vai nu darboties tās instances kompetences jomā, kas ir atbildīga par apstrīdēto lēmumu, vai nodot lietu šai instancei turpmākai izskatīšanai. No šīs normas, kā arī no minētās regulas sistēmas izriet, ka apelāciju padomei, lai pieņemtu lēmumu par apelāciju, ir tāda pati kompetence kā instancei, kas pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, un ka tās pārbaude aptver lietu kopumā tādu, kāda tā ir apelāciju padomes lēmuma pieņemšanas brīdī. Tāpat no šī panta, kā arī no iedibinātās judikatūras izriet, ka starp dažādām ITSB nodaļām eksistē funkcionālā turpinātība, proti, starp pārbaudītāju, Iebildumu nodaļu, Preču zīmju administrēšanas un juridisko jautājumu nodaļu un Anulēšanas nodaļu, no vienas puses, un apelāciju padomēm, no otras puses. No šīs funkcionālās turpinātības starp dažādām ITSB instancēm izriet, ka, no jauna izskatot lēmumus, ko pieņēmušas ITSB nodaļas, lemjot pirmajā instancē, apelāciju padomēm ir pienākums pamatot savu lēmumu ar visiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ko lietas dalībnieki izvirzījuši gan procesā tajā nodaļā, kura lēmusi pirmajā instancē, gan arī apelācijas procesā (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 10. jūlija spriedumu lietā T-323/03 La Baronia de Turis/ITSB - Baron Philippe de Rothschild (“LA BARONNIE”), Krājums, II-2085. lpp., 56.–58. punkts un tajos minētā judikatūra).
120

Līdz ar to prasītājas ar savu rīcību ir pārrāvušas cēloņsakarību starp apgalvotajiem pārkāpumiem un zaudējumiem, tāpēc ne pārkāpums, kas skar to tiesības uz aizstāvību, ne pārkāpumi, kas it kā esot izdarīti 2012. gada 17. janvāra vēstulē un 2012. gada 28. februāra lēmumā, ne Komisijas it kā prettiesiskā atteikšanās tām darīt zināmu šo pēdējo minēto lēmumu nav uzskatāmi par šo zaudējumu galveno cēloni.
53

Otrkārt, jānorāda, ka, lai novērtētu tarifu skalas, kuru ir izveidojusi publiska iestāde konkrētas lietas vai pakalpojuma izmantošanai noteiktā nozarē, iespējami selektīvo raksturu attiecībā uz noteiktiem uzņēmumiem, ir jāņem vērā tostarp visi uzņēmumi, kuri izmanto vai var izmantot šo konkrēto lietu vai pakalpojumu, un ir jāpārbauda, vai tikai daži no šiem uzņēmumiem saņem vai var saņemt iespējamas priekšrocības. To uzņēmumu situācijai, kuri nevēlas vai nevar izmantot attiecīgo lietu vai pakalpojumu, tādējādi nav tiešas nozīmes, lai novērtētu, vai pastāv priekšrocības. Citiem vārdiem, tāda pasākuma, kas izpaužas kā tarifu skala, kuru ir izveidojusi publiska iestāde konkrētas lietas vai pakalpojuma izmantošanai un kuru šī iestāde ir nodevusi lietošanā, selektīvais raksturs var tikt novērtēts tikai no minētās iestādes pašreizējo vai potenciālo klientu skatupunkta un no attiecīgās lietas vai pakalpojuma skatupunkta, nevis no citu nozares uzņēmumu klientu, kuru izmantošanā ir nodotas līdzīgas lietas vai pakalpojumi, skatupunkta. Turklāt, ja būtu jāuzskata, ka jebkurai nediskriminējošai tarifu skalai, kuru publiska iestāde piemēro par noteiktu lietu vai pakalpojumu, piemīt selektīvs raksturs, tas būtībā novestu pie tā, ka tiktu pārmērīgi paplašināts LESD 107. panta 1. punktā ietvertā atbalsta, “dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”, jēdziena saturs. Pie tam, lai iespējamais atbalsts, ko piešķir publiska iestāde saistībā ar konkrētu lietu vai pakalpojumu sniegšanu, dotu priekšroku noteiktiem uzņēmumiem, ir vajadzīgs, lai uzņēmumi, kas izmanto vai vēlas izmantot šo lietu vai pakalpojumu, nesaņemtu vai nevarētu saņemt minēto priekšrocību no šīs iestādes saistībā ar šo konkrēto lietu vai pakalpojumu.
58

No tā izriet, ka nekas neļauj pieņemt, ka Regulas Nr. 207/2009 112. panta 2. punkta b) apakšpunkta, lasot to kopā ar minētās regulas 75. pantu, mērķis ir paredzēt Apelāciju padomes pienākumu, lemjot par apelācijas sūdzību par pārbaudītāja veikto reģistrācijas pieteikuma noraidīšanu sakarā ar reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aprakstošo, nevis atšķirtspējīgo raksturu daļā Savienības Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta un 2. punkta izpratnē, attiecībā uz ar reģistrācijas pieteikumu aptvertajām precēm un pakalpojumiem veikt detalizētu apzīmējuma atšķirtspējas analīzi visās dalībvalstīs.
Saistībā ar eksporta cenas noteikšanu, lai izvērtētu dempinga pastāvēšanu, no Antidempinga pamatregulas Nr. 1225/2009 2. panta 9. punkta izriet, ka iestādes var uzskatīt, ka eksporta cena nav ticama divos gadījumos, proti, ja eksportētājs un importētājs vai trešā persona ir savstarpēji saistīti vai arī ja tie ir vienojušies par kompensāciju mehānismu. Bez šiem diviem gadījumiem visos citos gadījumos iestādēm tad, ja eksporta cena pastāv, nosakot dempingu, ir jābalstās uz to.

Komisijai samaksāto antidempinga maksājumu atmaksāšanas procedūrā ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai ir tikuši izpildīti nosacījumi antidempinga maksājumu neatskaitīšanai no aprēķinātās eksporta cenas. Šī rīcības brīvība katrā atsevišķā gadījumā ir jāīsteno atkarībā no visiem atbilstošajiem faktiskajiem apstākļiem.

Samaksāto antidempinga maksājumu atmaksāšanas procedūrā Antidempinga pamatregulas Nr. 1225/2009 11. panta 10. punktā paredzētā antidempinga maksājumu attiecināšanas uz saistītā importētāja klientiem izvērtēšana ir viens no posmiem atbilstoši minētās regulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas aprēķinā. Būtībā, ņemot vērā šīs izvērtēšanas noslēgumā iegūto rezultātu, antidempinga maksājumi tiks atskaitīti no aprēķinātās eksporta cenas un tiem tādējādi būs tieša ietekme uz šīs eksporta cenas summu, ciktāl tā neizbēgami būs zemāka nekā tad, ja antidempinga maksājumi netiktu atskaitīti. Turklāt, jo zemāka ir eksporta cena, jo lielāka ir starpība starp normālo vērtību un pārskatīto dempinga starpību. Antidempinga pamatregulas 11. panta 10. punkts tādējādi palīdz aprēķināt eksporta cenu un netieši – noteikt pārskatīto dempinga starpību.

Šādos apstākļos Komisijai ir jāizmanto saskanīgas metodes Antidempinga pamatregulas 2. panta 9. un 11. punkta un 11. panta 10. punkta piemērošanai.

Šajā ziņā Komisija, izvērtējot, vai antidempinga maksājumi ir tikuši atspoguļoti tālākpārdošanas pirmajam neatkarīgajam pircējam Savienībā cenās atbilstoši produkta kontroles numura pēc produkta kontroles numura analīzes metodei (PKN pēc PKN metode), pieļauj acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atsakoties neatskaitīt antidempinga maksājumus no to PKN eksporta cenas, saistībā ar kuriem antidempinga maksājumi tomēr bija tikuši atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā. Šādi rīkojoties, Komisija nav izdarījusi visus secinājumus no PKN pēc PKN metodes, kuru tā pati bija nolēmusi piemērot, ciktāl tā atskaita visus samaksātos antidempinga maksājumus no atbilstoši Antidempinga pamatregulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas, tādējādi mākslīgi samazinot vienoto vidējo svērto eksporta cenu katram PKN.

Turklāt Antidempinga pamatregulas 11. panta 10. punktā Komisijai nav noteikts pienākums sistemātiski atskaitīt visus samaksātos antidempinga maksājumus gadījumā, kad antidempinga maksājumu atspoguļošanas pārbaudē saskaņā ar PKN pēc PKN metodi bija iespējams secināt, ka šī atspoguļošana bija notikusi nevis attiecībā uz visiem PKN, bet tikai attiecībā uz dažiem no tiem.

(sal. ar 137.–144. un 147. punktu)
LESD 268. pantā un 340. panta otrajā daļā paredzētās prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība dažos gadījumos var būt atkarīga no iekšējo tiesību aizsardzības iespēju izsmelšanas, kas ir domātas, lai saņemtu apmierinājumu no valsts iestādēm, ja vien šīs iekšējās tiesību aizsardzības iespējas nodrošina efektīvu privātpersonu aizsardzību un to noslēgumā apgalvotie zaudējumi var tikt atlīdzināti.

Šajā ziņā, lai arī iekšējo tiesību aizsardzības iespēju neizsmelšanas sekas nav tādas, ka Savienības tiesai sistemātiski ir jānonāk pie konstatējuma par nepieņemamību, pastāv viens gadījums, kurā apstāklis, ka vēl nav pieņemts galīgs nolēmums par prasību par zaudējumu atlīdzību, kas celta valsts tiesā, katrā ziņā nozīmētu prasības par zaudējumu atlīdzību nepieņemamību, kas celta Savienības tiesā. Tas ir gadījums, kurā šāds apstāklis liegtu minētajai tiesai identificēt tajā apgalvoto zaudējumu raksturu un apjomu un tādējādi nebūtu izpildītas Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasības.

Tāpat, ja viena persona ceļ divas prasības par vienu un to pašu zaudējumu atlīdzību, kur viena prasība ir celta valsts tiesā pret valsts iestādi un otra – Savienības tiesā pret Savienības iestādi vai struktūru, un, ja pastāv risks, ka abu šo tiesu atšķirīgā vērtējuma par zaudējumiem dēļ minētā persona saņemtu nepietiekamu vai pārmērīgu atlīdzību, tad Savienības tiesai ir jānogaida, kamēr valsts tiesa pieņems lēmumu, pirms tā var lemt par zaudējumu pastāvēšanu un apmēru. Šajā starplaikā Savienības tiesa nevar arī lemt par cēloņsakarību starp Savienībai pārmesto rīcību un apgalvoto zaudējumu. Turpretī tā pirms valsts tiesas nolēmuma pieņemšanas var noteikt, vai pārmestā rīcība ir tāda, kuras dēļ var iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.

(sal. ar 73.–75., 79. un 80. punktu)
130

No iepriekš minētā izriet, ka neatkarīgi no nepilnības, kas norādīta iepriekš 115. punktā, Komisijas pamatojums apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz to, ka pastāv priekšrocības, kuras IFPEN tās EPIC statusa dēļ varēja saņemt no valsts garantijas, attiecībā uz tās attiecībām ar klientiem ir neskaidrs un nekonsekvents. Šāds pamatojums neatbilst LESD 296. panta prasībām. Lai atbilstu šai tiesību normai, pamatojumam, pirmkārt, ir skaidri un nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta izdevējas – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot kontroli (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 22. oktobris, TV2/Danmark u.c./Komisija, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04, EU:T:2008:457, 178. punkts un tajā minētā judikatūra), un, otrkārt, tam ir jābūt loģiskam, un tajā it īpaši nedrīkst būt saturiskas pretrunas, kas liedz pareizi uztvert šī tiesību akta pamatā esošos iemeslus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 10. jūlijs, Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 169. punkts, un 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 151. punkts).
111

Pirmām kārtām, runājot par Komisijai piešķirto kompetenci piemērot finanšu korekcijas tādu pārkāpumu gadījumā, kuri attiecas uz piešķirto ieņēmumu sistēmas īstenošanu, pirmkārt, ir jānorāda uz iepriekš 96. punktā izklāstītajiem motīviem gan attiecībā uz EKL 274. panta tiesību normām, gan Regulas Nr. 1605/2002 53. panta tiesību normām, kuras bija piemērojamas līdz 2007. gada 1. maijam. Runājot par šīs pēdējās minētās regulas 53. panta tiesību normām, to redakcijā ar grozījumiem, kas piemērojama no 2007. gada 1. maija un citētas iepriekš 2. punktā, tajās no jauna ir paredzēts, ka Komisija budžetu izpilda saskaņā ar 53.a līdz 53.d pantā izklāstītajiem noteikumiem atbilstoši trim pārvaldības paņēmieniem, tostarp ar dalītas pārvaldes paņēmienu. Atbilstoši Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. un 4. punktam, to redakcijā ar grozījumiem un kas citēti iepriekš 3. punktā, ja Komisija izpilda budžetu, īstenojot dalītu pārvaldību, lai nodrošinātu, ka līdzekļus izmanto saskaņā ar spēkā esošajām tiesību normām, dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus Savienības finansiālo interešu aizsardzībai un šajā ziņā tām it īpaši ir jāatgūst līdzekļi, kas zaudēti pārkāpumu vai kļūdu dēļ. Tā paša panta 4. punktā ir piebilsts, ka, lai nodrošinātu līdzekļu izmantošanu, Komisija piemēro grāmatojumu noskaidrošanas procedūras vai finanšu koriģēšanas mehānismus, kas tai ļauj uzņemties galīgo atbildību par budžeta izpildi.
56

Turklāt ir jāuzskata, ciktāl runa ir par informāciju, ko Komisija ir apkopojusi LESD 101. panta piemērošanas procedūras laikā saskaņā ar tās paziņojumiem par atbrīvojumu no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (attiecīgi OV 2002, C 45, 3. lpp., un OV 2006, C 298, 11. lpp.), ka šīs informācijas izpaušana varētu atturēt potenciālos iecietības pieteikuma iesniedzējus no informācijas atklāšanas saskaņā ar šiem paziņojumiem. Faktiski tas viņiem varētu radīt mazāk labvēlīgu situāciju, nekā tā ir citiem uzņēmumiem, kas ir aizliegtas vienošanās dalībnieki un kas nav sadarbojušies izmeklēšanā vai ir sadarbojušies mazāk intensīvi (iepriekš 46. punktā minētais spriedums slieta Nīderlande/Komisija, 41. punkts).
—

35. klase: “komercpilnvara, proti, ekonomisko un organizatorisko zināšanu sniegšana preču un pakalpojumu realizācijai; uzņēmējdarbības administrēšana, ražošanas komerciālā plānošana (tirdzniecības sekmēšanas pakalpojumi), tiešā tirgvedība, uzņēmējdarbības konsultēšana un uzņēmuma vadība klientu meklēšanas un piesaistes sistēmu koncepciju izveidē, organizēšanā un īstenošanā, it īpaši ziņojumu sūtīšanas, atlaižu, dāvanu karšu un prēmiju programmu jomā; informācijas un datu nesēju izdošana trešo personu uzdevumā (kas iekļauta 35. klasē), kas paredzēta izmantošanai atlaižu, dāvanu karšu un prēmiju darījumos, it īpaši dāvanu karšu katalogu, kredītkaršu un čeku karšu, kuras ietver vizuālus un/vai mašīnlasāmus identifikācijas datus un/vai informāciju, it īpaši magnētisko un mikroprocesoru karšu kā, t.s., viedkartes (kas iekļauta 35. klasē); pārdošanas veicināšanas pasākumi, laimes spēļu realizēšana un laimestu izsniegšana kā reklāmas pasākumi, kas iekļauti 35. klasē; mazum‑ un vairumtirdzniecības pasākumi tādās jomās kā mazgāšanas un balināšanas līdzekļi, tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi, ziepes, parfimērija, ēteriskās eļļas, līdzekļi ķermeņa un skaistumkopšanai, matu losjoni, zobu tīrīšanas līdzekļi, luminiscējoši materiāli, sveces un daktis apgaismošanas vajadzībām, farmaceitiski un veterināri preparāti, sanitārie līdzekļi, ko izmanto medicīnā, diētiskie produkti medicīniskām vajadzībām, mazuļu uzturs, plāksteri, pārsienamie materiāli, dezinfekcijas līdzekļi, kaitēkļu iznīcināšanas līdzekļi, fungicīdi, herbicīdi, medicīniskas piedevas vannai, uztura bagātinātāji medicīniskām un nemedicīniskām vajadzībām, papīrs, kartons un preces, kas ir izgatavotas no iepriekš minētajiem materiāliem, iespiedmateriāli, fotogrāfijas, kancelejas preces, mācību un nodarbību līdzekļi, plastmasas materiāli iesaiņošanas vajadzībām, āda un ādas imitācijas, kā arī preces no tām, zvērādas un kažokādas, ceļojuma un rokas koferi, somas, mugursomas, lietussargi, saulessargi un spieķi, pātagas, zirglietas un seglu lietas, ierīces un tilpnes mājturībai un virtuvei, ķemmes un sūkļi, sukas, suku izgatavošanas materiāli, tīrīšanas izstrādājumi, neapstrādāts vai daļēji apstrādāts stikls, stikla trauki, porcelāna izstrādājumi un māla izstrādājumi, apģērbi, apavi, galvassegas, spēles, rotaļlietas, vingrošanas un sporta izstrādājumi, Ziemassvētku eglīšu rotājumi, pārtika, lauksaimniecības, dārzkopības, un mežsaimniecības izstrādājumi, kā arī sēklu kauliņi, dzīvi dzīvnieki, svaigi augļi un dārzeņi, sēklas, dzīvie augi un dabīgās puķes, barība, iesals, alkoholiski un bezalkoholiski dzērieni, kā arī sīrups, šķīstošās tabletes un citi preparāti dzērienu pagatavošanai, sūtījumtirdzniecība (izņemot transportu) vai tirdzniecība internetā attiecīgi ar drogu veikala precēm, kosmētiku, parfimēriju, papīra izstrādājumiem, tekstilprecēm un dzērieniem”;
12

Komisija konstatēja, ka pastāv valsts atbalsts. It īpaši apstrīdētā lēmuma 65.–67. apsvērumā Komisija apgalvoja, ka attiecīgā pasākuma ietekme ir līdzīga nodokļu pasākuma ietekmei un ka ar to kazino, kuriem bija piemērojama zemāka ieejas maksa, tika atbrīvoti no nodokļu nastas, kura tiem būtu jāuzņemas, ja nodokļu uzlikšana nebūtu bijusi diskriminējoša. Aplūkotais pasākums tātad attiecīgajiem kazino piešķīra priekšrocību, jo tiem bija jāuzņemas mazāka nodokļu nasta uz vienu personu no to kopējiem ieņēmumiem. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumu apstāklis, ka klients arī gūst labumu no zemākas ieejas maksas, nav šķērslis tam, lai pasākumu uzskatītu par priekšrocību attiecīgajiem kazino. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 73. un 74. apsvērumu komercprakse, kas izpaudās bezmaksas ieejas biļešu piedāvāšanā, par kurām kazino tāpat bija jāmaksā valstij 80 % no to regulētās cenas, pastiprināja attiecīgo priekšrocību. Komisija pamatojās uz vairākiem pierādījumiem, lai norādītu, ka nešķiet, ka šai bezmaksas ieejas praksei būtu bijis izņēmuma raksturs to kazino vidū, kuri bija atbalsta saņēmēji. Tāpat arī apstrīdētā lēmuma 77. apsvērumā Komisija noraidīja argumentu, saskaņā ar kuru priekšrocību esot saņēmuši tie kazino, kuri iekasēja augstāku ieejas maksu. Faktiski šajā argumentā neesot ņemts vērā apstāklis, ka tie kazino, kuri iekasēja zemāku ieejas maksu, klientiem esot pievilcīgāki, kā arī apstāklis, ka ieņēmumi no ieejas maksas esot tikai ierobežota daļa no kazino kopējiem ienākumiem. Turklāt arī Saloniku kazino iekasējot zemāku ieejas maksu, pamatojoties uz Leģislatīvo dekrētu Nr. 2687/1953, kurā noteikts, ka ar ārvalstu kapitālu izveidotiem uzņēmumiem ir jānodrošina tikpat labvēlīgi nosacījumi kā valsts uzņēmumiem (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums). Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 79. un 80. apsvērumā noraidīja argumentu, saskaņā ar kuru pastāvot citi nodokļu un regulējoši pasākumi, kas kompensējot no ieejas biļetes izrietošās priekšrocības, un secināja, ka priekšrocības pastāv.
68

Šajā ziņā, kā prasītāja to ir apliecinājusi tiesas sēdē, nav strīda par to, ka prasītājas piedāvājumu veidoja oriģināls un divas kopijas un ka katrs šis dokuments tika ievietots kraftpapīra pašlīmējošā aploksnē ar pārloku, kurš tika aizzīmogots, uzliekot prasītājas direktora parakstu, pēc tam uzliekot pašlīmējošu papildlenti uz paraksta. Nav strīda arī par to, ka šīs trīs aploksnes, šādi aizzīmogotas, tika ievietotas vienā ārējā aploksnē, kuru nodrošināja kurjerpārvadātājs. Turklāt nav strīda arī par to, ka šī ārējā aploksne bija nonākusi Parlamenta dienestos neskarta un ka šī aploksne, aizlīmēta ar pašlīmējošu lenti, nebija aizzīmogota, uzliekot prasītājas direktora parakstu pāri pašlīmējošai papildlentei. Visi šie fakti, kurus prasītāja nav apstrīdējusi un kuriem nav pretrunā neviens no lietas materiāliem, ir jāuzskata par pierādītiem.