ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

Atbilstoši trešajam nolīgumam sabiedrība Pedro IV no brīža, kad tai nodota degvielas uzpildes stacija, ir uzņēmusies saistības to pārvaldīt, saņemot piegādes ekskluzīvā kārtā no sabiedrības Total un lietojot tās tēlu, krāsas, preču zīmi un emblēmu. Ekskluzīvās tirdzniecības nolīgums ir noslēgts uz 20 gadiem, un piegādes notiek saskaņā ar neatsaucamas pārdošanas principu, proti, degviela izplatītāja īpašumā nonāk brīdī, kad piegādātājs to nodod tā rīcībā degvielas uzpildes stacijā, bet pircējs uzņemas saistības to pārdot savā vārdā un uzņemoties risku. Par to sabiedrībai Total jāmaksā sabiedrībai Pedro IV ikmēneša summa ESP 350000 (apmēram EUR 2100) apmērā. Turklāt sabiedrība Total uzņemas izplatītāju informēt par ieteicamām mazumtirdzniecības cenām un garantēt to konkurētspēju atkarībā no cenām, ko labticīgi piedāvā citi konkurenti attiecīgajā reģionā. Sabiedrība Total arī uzņemas pārdevējam piegādātās degvielas cenu noteikt tā, lai tam būtu visizdevīgākie nosacījumi, par kuriem tā vienojas ar citām degvielas uzpildes stacijām, ko varētu izveidot Barselonā (Spānija), taču šī cena nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt vidējo cenu, kuru nosaka citi nozīmīgi tirgus piegādātāji, kas veic darbību Barselonā.
31.

Pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas tiesību normām ir tieša iedarbība un tādējādi Turcijas pilsonis, kas atbilst tajās izvirzītajiem nosacījumiem, uz viņam šajās tiesību normās piešķirtajām tiesībām drīkst tieši atsaukties valsts tiesā ( 10 ). Turklāt, ja ir izpildīti šī lēmuma 7. panta pirmajā daļā paredzētie nosacījumi, tad šīs tiesību normas tiešās iedarbības rezultātā ne vien Turcijas pilsonim tieši no Lēmuma Nr. 1/80 izriet individuālas tiesības nodarbinātības jomā, bet šo tiesību lietderīgai iedarbībai noteikti vajadzīgs, lai pastāvētu ar to saistītas uzturēšanās tiesības, kas arī balstītas uz Kopienu tiesībām un pastāv neatkarīgi no turpmākas šo tiesību iegūšanas nosacījumu izpildes ( 11 ).
34.

Ir acīmredzams, ka iestāžu veiktās izmeklēšanas būs vērstas uz to, lai noskaidrotu, vai pārkāpums patiešām ir noticis, un ka šo izmeklēšanu iznākumam ir tieša ietekme uz nākamajiem lēmumiem par to, vai a) vispār bija jāizmaksā eksporta kompensācija, b) ja bija, tad kādā apmērā, c) vai ir notikusi pārmaksa (salīdzinot šo skaitli ar jau izmaksāto eksporta kompensāciju) un d) ja ir bijusi, tad kādu summu valsts iestādēm ir jātiecas atgūt no saņēmēja. Bet šie faktori nevar likt secināt, ka Regulas 3. panta 1. punkts pēc sava rakstura ir materiāltiesiska norma.
60.

Regulas Nr. 1346/2000 preambulas ceturtajā apsvērumā šīs rūpes ir izvērstas prāvu perspektīvā, nosakot, ka “pareizas iekšējā tirgus darbības labad ir jāizvairās no personu stimulēšanas pārvietot aktīvus vai tiesvedību no vienas dalībvalsts uz citu, lai iegūtu labvēlīgāku tiesisko statusu (labvēlīgākās tiesas piekritības izvēle [forum shopping])”. Vadoties no šīs domas, regulā tika izvēlēts universāls starptautiskās maksātnespējas modelis, pamatojoties uz jēdzienu par visu kolektīvo procedūru vienotību neatkarīgi no teritorijas, kurā tās uzsāktas ( 49 ). Šā modeļa priekšrocības ir viegli saredzamas, jo tas nodrošina paredzamu kārtību, attur no forum shopping un aiztaupa procesuālās izmaksas ( 50 ). Tomēr universāla izpratne rada arī sarežģījumus, jo sevišķi saistībā ar stāvokli, kādā tiktu nostādīti daži vietējie kreditori, it īpaši tad, ja tie ir attāli un to rīcībā ir mazāk līdzekļu nekā citiem kreditoriem, lai tiesātos dalībvalstī, kurā neatrodas to dzīvesvieta. Tomēr universālā modeļa priekšrocības kopumā runā pašas par sevi, it īpaši, ja ņem vērā, ka ikvienas maksātnespējas patiesais mērķis ir uzņēmuma sanācija un prasījuma tiesību nodrošināšana. Izteikts izmaksu samazinājums, ko nodrošina visu procedūru centralizēšana, ir noteicošais pamudinājums izvēlē, kura Regulā Nr. 1346/2000 vispārējos vilcienos izdarīta par labu universālai starptautiskajai maksātnespējai ( 51 ).
6.

Šajos secinājumos izklāstīšu iemeslus, kādēļ uzskatu, ka Direktīvas 91/439 7. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to atļauj personai paturēt divas vadītāja apliecības, ja, no vienas puses, pirmo vadītāja apliecību trešā valsts izsniedza pirms Direktīvas 80/1263 spēkā stāšanās brīža un ja, no otras puses, pirms Direktīvas 91/439 spēkā stāšanās bija pārbaudītas šīs personas, kurai jau bija Kopienu teritorijā atzīta vadītāja apliecība, [vadīšanas] prasmes, kas nepieciešamas, lai varētu izdot vadītāja apliecību.
5.

Skaidrības labad uzreiz jānorāda, ka šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets nav jautājums par to, vai arī Nīderlandes rezidente meitas sabiedrība jāiesaista “nodokļu integrācijā”. Francijas rezidente mātes sabiedrība lūdza piemērot integrācijas režīmu tikai ar saviem meitas sabiedrības apakšuzņēmumiem, kas ir Francijas rezidenti. Līdz ar to šī situācija atšķiras no apstākļiem, kādi bija, piemēram, sprieduma lietā Oy AA ( 2 ) un sprieduma lietā Marks & Spencer ( 3 ) pamatā. Šajos spriedumos tika izskatīti jautājumi par grupas sabiedrību, kas ir dažādu dalībvalstu rezidentes, peļņas un zaudējumu pārrobežu ņemšanu vērā. Turpretī šajā lietā runa ir tikai par to, vai starpnieksabiedrība nerezidente var būt nepieciešamā saikne, lai būtu iespējama mātes sabiedrības rezidentes un meitas sabiedrības apakšuzņēmumu rezidentu integrācija.
5.

2. pantā ir ietvertas šādas atbilstošas definīcijas: “Šajā direktīvā: a) “apvienošana” ir operācija [darījums], kurā: — viena vai vairākas sabiedrības, kas beidz darbību, bet nelikvidējas, pārved visus aktīvus un pasīvus citai pastāvošai sabiedrībai, mainot tos pret to akcionāriem [kapitāla daļu īpašniekiem] izdotiem vērtspapīriem, kuri pieder pie šīs citas sabiedrības kapitāla, un, ja tas ir lietderīgi, pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no šo vērtspapīru nominālvērtības, vai, ja nominālvērtības nav, no to grāmatvedības vērtības, — divas vai vairākas sabiedrības, kas beidz darbību, bet nelikvidējas, visus aktīvus un pasīvus pārved sabiedrībai, ko tās izveido, mainot tos pret tās akcionāriem [kapitāla daļu īpašniekiem] izdotiem vērtspapīriem, kuri pieder pie šīs jaunās sabiedrības kapitāla, un, ja tas ir lietderīgi, pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no šo vērtspapīru nominālvērtības, vai, ja nominālvērtības nav, no to grāmatvedības vērtības, — sabiedrība, kas beidz darbību, bet nelikvidējas, visus aktīvus un pasīvus pārved sabiedrībai, kam pieder visi vērtspapīri, kuri pieder pie darbību izbeigušās sabiedrības kapitāla; b) “sadalīšana” ir operācija [darījums], ar ko sabiedrība, kas beidz darbību, bet nelikvidējas, pārved visus aktīvus un pasīvus divām vai vairākām pastāvošām vai jaunām sabiedrībām, mainot tos pret akcionāriem [kapitāla daļu īpašniekiem] proporcionāli izdotiem vērtspapīriem, kuri pieder pie aktīvu un pasīvu saņēmēju sabiedrību kapitāla, un, ja tas ir lietderīgi, pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no šo vērtspapīru nominālvērtības, vai, ja nominālvērtības nav, no to grāmatvedības vērtības; c) “aktīvu pārvešana” ir operācija, ar ko sabiedrība, kas nebeidz darbību, pārved citai sabiedrībai visas, vienu vai vairākas savas darbības nozares apmaiņā pret vērtspapīru pārvedumu, kas pieder pie pārveduma saņēmējas sabiedrības kapitāla; d) “akciju [kapitāla daļu] maiņa” ir operācija [darījums], kurā kāda sabiedrība iegūst īpašumā citas sabiedrības kapitāla daļu tādējādi, ka tā balsu vairākumu tajā iegūst apmaiņā pret otras sabiedrības akciju turētājiem izdotiem vērtspapīriem, pret vērtspapīriem, kas pieder pie pirmās sabiedrības kapitāla, un, ja tas ir lietderīgi, pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no maiņā izdoto vērtspapīru nominālvērtības vai, ja tādas nav, no to grāmatvedības vērtības; e) “pārvedama [pārvedošā] sabiedrība” ir sabiedrība, kas pārved savus aktīvus un pasīvus vai visas vai vienu darbības nozari; f) “saņēmēja sabiedrība” ir sabiedrība, kas saņem pārvedamās sabiedrības aktīvus un pasīvus vai arī visas vai vienu darbības nozari; g) “iegādāta sabiedrība” ir sabiedrība, kuras kapitāla daļu, mainot vērtspapīrus, iegūst cita sabiedrība; h) “iegādātāja sabiedrība” ir sabiedrība, kas, mainot vērtspapīrus, iegūst kontrolpaketi.”
54.

Savā replikā Komisija apgalvoja, ka Direktīvas 2001/18 19. pants, kas attiecas uz atļaujas izsniegšanu saskaņā ar šo direktīvu to produktu, kas satur ĢMO vai sastāv no tiem, laišanai tirgū Kopienas ietvaros, un Direktīvas 2001/18 23. pants, kurā ietverta drošības klauzula, ir šīs direktīvas “pīlāri”. Manuprāt, šis pieņēmums ir radies, pamatojoties uz Direktīvas 2001/18 19. un 23. pantu un šīs direktīvas preambulas 56. apsvērumu. Direktīvas 2001/18 19. pantā ir paredzēta produktu, kas sastāv no ĢMO vai satur tos un kam ir sniegta piekrišana saskaņā ar šo direktīvu, savstarpēja atzīšana visā Kopienas teritorijā, un 23. pantā ar virsrakstu “Drošības klauzula” ļoti precīzā veidā ir regulēti un tuvināti nosacījumi, pamatojoties uz kuriem dalībvalsts var uz laiku ierobežot vai aizliegt produktu, kas sastāv no ĢMO vai satur tos, lietošanu vai laišanu tirgū tās teritorijā. Tas, ka Francijas Republika nav pareizi transponējusi Direktīvas 2001/18 19. pantu un 23. panta 1. punkta pirmo daļu, manuprāt, šajā dalībvalstī rada ievērojumu tiesisko nedrošību attiecībā uz noteikumu par atbilstoši šai direktīvai atļauto ĢMO laišanu tirgū un ierobežošanu pamata aspektiem, tādējādi apdraudot to [ĢMO] brīvu apriti. Tiesiskā nedrošība, ko radījusi Francijas Republikas šo Direktīvas 2001/18 galveno normu netransponēšana, manuprāt, ir it īpaši nelabvēlīga, ņemot vērā neapšaubāmo zinātnisko neskaidrību saistībā ar ĢMO. Es uzskatu, ka tas, kā to apgalvo Francijas Republika, ka šī dalībvalsts var būt tostarp viena no galvenajām ĢMO ražotājām Kopienā vai ka tā ir atzinusi citu dalībvalstu saskaņā ar šo direktīvu piešķirtās atļaujas, nenovērš vai neizkliedē tiesisko nedrošību, ko radījusi Francijas Republikas pienākumu neizpilde, pilnībā netransponējot Direktīvu 2001/18.
5.

XVI sadaļā ir ietverta 84. nodaļa, kuras nosaukums ir “Kodolreaktori, katli, mehānismi un mehāniskas ierīces; to detaļas”, un to ievada šādas “Piezīmes”: “[..] 5. [..] B) Automātiskās datu apstrādes iekārtas var būt arī sistēmas, kas sastāv no atsevišķiem dažāda skaita blokiem. Ievērojot E punktu, bloks uzskatāms par noslēgtas sistēmas daļu, ja tas atbilst šādiem noteikumiem: a) tādu var izmantot tikai vai galvenokārt automātiskā datu apstrādes sistēmā; b) tas ir savienojams ar centrālo procesora bloku tieši vai caur vienu vai vairākiem citiem blokiem; un c) tas spēj uztvert vai nodot datus tādā formā (kodos vai signālos), ko šī sistēma var izmantot. [..] D) Drukas ierīces, tastatūras, X-Y koordinātu ievades ierīces un disku glabāšanas bloki, kas atbilst B piezīmes b) un c) nosacījumiem, visos gadījumos klasificējami pozīcijā 8471. E) Iekārtas, kas veic īpašas no datu apstrādes atšķirīgas funkcijas un iekļaujas vai ir sajūgtas ar datu automātiskās apstrādes iekārtām, klasificējamas pozīcijās, kas atbilst to attiecīgajām funkcijām vai, ja tas nav iespējams, — atlikušajās pozīcijās. [..]”
33.

Ja respekts pret dalībvalstu konstitucionālo identitāti var radīt leģitīmu interesi, kas principā varētu pamatot atkāpi no saistībām, ko uzliek Kopienu tiesības, tad a fortiori dalībvalsts uz to var atsaukties, lai pamatotu tās konstitucionālo tiesību normu izvērtējumu, kas papildina Kopienu tiesību normas, lai nodrošinātu tās teritorijā tādu principu un noteikumu ievērošanu, kas paredzēti šajās normās vai ir to pamatā. Tomēr ir jāprecizē, ka respekts pret dalībvalstu konstitucionālo identitāti nevar tikt uztverts kā absolūta piekāpšanās jebkuras valsts konstitucionālas normas priekšā. Šādā gadījumā dalībvalstis varētu izmantot to konstitūcijas kā līdzekli, lai atbrīvotos no pienākumiem, ko noteiktās jomās uzliek Kopienu tiesības ( 36 ). Vēl jo vairāk, šāda situācija varētu novest pie diskriminācijas dalībvalstu starpā atkarībā no tā, ko dalībvalstis paredzētu to konstitūcijās. Tāpat kā Kopienu tiesības respektē dalībvalstu konstitucionālo identitāti, arī valstīm ir jāpielāgo to konstitucionālo tiesību normas Kopienu tiesību sistēmai. Šajā lietā valsts konstitucionālo tiesību normas ir jāņem vērā tiktāl, ciktāl tās atbilst dalībvalstu rīcības brīvībai, kas tām ir, lai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, ko paredz direktīva. Šīs rīcības brīvības īstenošanai tomēr ir jāiekļaujas robežās, ko nosaka iepriekš minētais princips un pati direktīva. Šajā lietā konstitucionālo tiesību norma tātad ir piemērota, lai noteiktu, kāda ir situācija dalībvalstī, lai šajā kontekstā piemērotu vienlīdzīgas attieksmes principu starp pretendentiem uz publisko iepirkumu, kā arī lai noteiktu, kādi ir iespējamie interešu konflikti, un, visbeidzot, lai novērtētu, cik nozīmīga dalībvalsts tiesību sistēmā ir šo interešu konfliktu novēršana un līdz ar to kāds ir tai piemērotākais regulējums tiesību normu hierarhijā.
44.

Papildus ir jānorāda, ka cietušā — apsūdzētāja lomā — statuss nedrīkst tikt īstenots, jebkādā veidā vājinot apsūdzētā tiesības uz aizstāvību. Šīs tiesības izriet no tiesībām uz taisnīgu tiesu, kas nostiprinātas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā — “ECTK”) 6. pantā un apstiprinātas 2000. gada 7. decembrī Nicā proklamētās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantā ( 16 ). Līdz ar to tiesības uz aizstāvību ir pamattiesības, kas ir daļa no vispārīgajiem tiesību principiem, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa ( 17 ). Tādēļ pamatlēmums ir interpretējams tādējādi, ka ir jāievēro ECTK 6. pants, kā to ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa ( 18 ).
54.

Līdz ar to pirmajā mirklī varētu rasties iespaids, ka apstrīdētais lēmums ir nevis ārējs pasākums ārējās darbības jomā, bet, gluži pretēji, pilnīgi iekšējs pasākums. Šķiet, ka to liek manīt arī Komisija, norādot, ka apstrīdētā lēmuma saturā ir aprakstīts finanšu instruments, kurš vispirms ir piemērojams Kopienu iekšējā līmenī. Turklāt Komisija atsaucas uz to, ka atšķirībā no citiem finanšu instrumentiem ārējo attiecību jomā apstrīdētais lēmums nav tiesiskais pamats EIB finansēšanas darbībām trešās valstīs, jo šāds tiesiskais pamats vispirms ir Protokola par EIB statūtiem 18-1. panta 2. punkts ( 15 ). Trešās valstis no apstrīdētā lēmuma guva labumu tikai netieši, saņemot izdevīgus aizdevumus uz garantijas pamata. Tiešu labumu trešās valstis guva no EIB finansēšanas darbībām. Padome tiesas sēdē ir precizējusi, ka tā uzskata, ka šī netiešā saistība starp garantiju un jaunattīstības valstīm ir izšķirošais iemesls, lai apstrīdēto lēmumu papildus nepamatotu ar EKL 179. pantu.
37.

Tāpat Tiesa spriedumā lietā Gillan Beach atzina, ka, “interpretējot kādu Kopienu tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī konteksts un ar tiesisko regulējumu, pie kura šī norma pieder, sasniedzamie mērķi” ( 12 ). Tādējādi saskaņā ar Tiesas norādīto ir jāņem vērā, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkts ir kolīziju norma, kas nosaka vietu, kur pakalpojumi tiek aplikti ar nodokli, un līdz ar to ierobežo dalībvalstu kompetenci. Šeit es atzīmēšu, ka no tā izriet, ka “konsultāciju pakalpojumu” jēdziens ir Kopienu tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi, lai izvairītos no dubultas aplikšanas ar nodokli vai no neaplikšanas ar nodokli ( 13 ).
13.

9. pantā ir speciāli noteikumi par dokumentiem, kas iesniedzami eksporta pa jūru (1. punkts), eksporta pa autoceļu, dzelzceļu vai iekšēju ūdensceļu (2. punkts) un eksporta pa gaisu (3. punkts) gadījumā. Tie īpaši pievēršas pierādījumiem par to, ka produkti ir izvesti no Kopienas muitas teritorijas. 1.b) un 2.b) apakšpunktā norādīts, ka šādam pierādījumam nepieciešams transporta dokuments, kas attiecas uz produktiem no izbraukšanas brīža līdz ierašanās brīdim trešā valstī, kur tie jāizkrauj; turpretim eksportam pa gaisu 3.a) punktā pieprasīts transporta dokuments, kurā ir norādīts ārpus Kopienas esošs galamērķis. Eksportam pa jūras ceļiem 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā atļauts dalībvalstij, no kuras produktus izved, noteikt kā alternatīvu nosacījumiem, kas izklāstīti 1. punkta b) apakšpunktā, ka dokuments, kas pierāda, ka produkti ir izvesti no Kopienas muitas teritorijas, ir jāapstiprina tikai pēc tam, kad ir uzrādīts “transporta dokuments, kurā ir precizēts galamērķis ārpus Kopienas muitas teritorijas”.
40.

Ja sporta pasākumi ir organizēti tādā veidā, ka no dalībniekiem vai katrā ziņā no skatītājiem tai tiek iekasētas atlīdzības, tad šo pasākumu organizēšana ir saimnieciska darbība. Un, ja saistībā ar sporta pasākumu notiek sponsorēšanas, reklāmas un apdrošināšanas līgumu noslēgšana, tad arī šī attiecīgo pasākumu organizēšana ir saimnieciska darbība. Šajā saistībā sporta pasākuma organizatora stāvoklis neatšķiras no sportistu izmantotā sporta apģērba vai sporta piederumu pārdevēja vai ražotāja stāvokļa; arī tas veic saimniecisku darbību neatkarīgi no tā, vai attiecīgie sportisti ir profesionāļi vai amatieri.
19.

Šeit ir jāatzīmē, ka Polijas valdība apgalvo, ka apskatāmie valsts pasākumi ir nepieciešami, lai novērstu nodokļu nemaksāšanu un izvairīšanos no to maksāšanas. Šai sakarā es piekrītu, ka cīņa pret nodokļu nemaksāšanu un izvairīšanos no to maksāšanas ir patiess mērķis ( 10 ). Dalībvalstīm patiešām ir leģitīmas intereses, kas saistītas ar to finanšu interešu aizsardzību, un Tiesa ir atzinusi, ka “cīņa pret krāpšanu, nodokļu nemaksāšanu un iespējami ļaunprātīgu rīcību ir mērķis, ko atzīst un veicina Sestā direktīva” ( 11 ).
40.

Kā jau iepriekš norādīts, autostrāžu un ātrgaitas šoseju definīcija ir paredzēta Līgumā par galvenajām starptautiskajām maģistrālēm. Ceļi atbilstoši IVN direktīvas I pielikuma 7. punkta c) apakšpunktam tajā ir definēti pietiekami precīzi, it īpaši, ja ņem vērā, ka vispārēja pilsētas ceļu izslēgšana no ekoloģiskās ietekmes novērtēšanas ir nepieļaujama. Tātad noteikumu par ceļiem piemērošana atbilstoši IVN direktīvas I pielikuma 7. punkta b) un c) apakšpunktam nav atkarīga ne no to zināmās ietekmes uz vidi, ne arī no atrašanās vietas vai budžeta, vai mijiedarbības ar citiem projektiem.
70.

It īpaši situācijā, ja mantinieki paši dzīvo Beļģijā un tiem, mantojot nekustamo īpašumu no nerezidenta, acīmredzami piemērotu to pašu atskaitīšanas aizliegumu, var uzdot jautājumu, vai mantojuma atstājēja dzīves vietas valsts patiešām būtu izdevīgākā situācijā, ja tā ņemtu vērā tādas saistības kā šajā lietā minētās. Papildus tam, kā to ir norādījusi Komisija, jebkurā gadījumā mantiniekiem ir pienākums pierādīt attiecīgā parāda esamību neatkarīgi no tā, vai persona, ar kuras īpašumu parāds saistīts, bija vai nebija rezidente.
89.

Protams, ITSB, kā tas izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem un iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Success-Marketing/ITSB — Chipita (“PAN & CO”), varētu izmantot vienu no citiem Regulas Nr. 2868/95 61. noteikuma 2. punktā noteiktajiem paziņošanas veidiem, un šajā gadījumā apstrīdētā prezumpcija nebūtu piemērojama. Tomēr, ja ITSB būtu izmantojis vienu no šiem citiem paziņošanas veidiem, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi precīzi noteikt piemērojamā termiņa prasības celšanai sākuma brīdi ( 22 ). Tas tā nenotiktu, ja Tiesa uzskatītu, ka piegāde ar kurjerpastu ir neatbilstoša un neietilpst nevienā no Regulas Nr. 2868/95 61. noteikuma 2. punktā noteiktajiem paziņošanas veidiem.
66.

Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot, ka palīgdarbinieku izslēgšana no dalības attiecīgajā konkursā bijusi pamatota, ņemot vērā, ka viņiem pretēji ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem savā sākotnējā amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas procedūrā nav bijis jāpierāda, ka viņi ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd to, ka nosacījums par šīm īpašībām izriet no vakantajiem amatiem izvirzāmajām prasībām un vispārīgāk — no dienesta interesēm. Viņa uzskata, ka B kategorijas ierēdņi un pagaidu darbinieki šīs īpašības ir pierādījuši tikai attiecībā uz piemērotību B kategorijas amatiem. Par pierādījumu tam, ka kandidāts ir visspējīgākais, visefektīvākais un visgodīgākais, būtu jāuzskata iepriekšējās atlases un atlases pārbaudījumu izturēšana.
14.

Saskaņā ar direktīvas 4. panta 1. punktu tad, ja mātes sabiedrība, kas ir vienas dalībvalsts rezidente, saņem dividendes no meitas sabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidente, mātes sabiedrības dalībvalstij ir vai nu jāatturas no nodokļu uzlikšanas dividendēm (atbrīvojuma metode), vai arī šī dalībvalsts var aplikt to ar nodokli, bet ļaut mātes sabiedrībai atskaitīt no maksājamā nodokļa summas to summu, kādu meitas sabiedrība jau ir samaksājusi uzņēmumu ienākuma nodokļa veidā, kas aprēķināts dividendēs izmaksātajai peļņai (ieskaita metode).
Apgrieztās iekasēšanas mehānisma mērķis ir novērst dubulto aplikšanu ar nodokļiem un nodrošināt nodokļu neitralitāti. Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktā vai 22. panta 7. vai 8. punktā noteiktie pasākumi nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs to mērķu sasniegšanai, kam tie domāti, vai apdraudēt neitralitāti. Pasākums, kas nosaka formālus nosacījumus atbrīvošanai no nodokļa neatkarīgi no tā, vai ir ievērotas pamatprasības, pārsniedz to, kas ir nepieciešams. Darījumiem ir jāuzliek nodokļi, ņemot vērā to objektīvās pazīmes. Ja darījums atbilst nosacījumiem, lai to varētu atbrīvot no nodokļa, PVN nav jāmaksā. Ja ir skaidrs, ka pienākums saskaņā ar apgrieztās iekasēšanas mehānismu rada pamatu atbrīvojumam, tad nodokļu neitralitātes princips pieprasa, lai tiktu piešķirts atbrīvojums, ja ir ievērotas pamatprasības, pat ja nodokļa maksātājs nav izpildījis dažas formālas prasības. Ir svarīgi atļaut nodokļa maksātājam pēc piegādes realizācijas veikt vēlākus grozījumus šī darījuma grāmatojumā. Tā patiesais raksturs ir jāatzīst vēlāku grāmatvedības labojumu gadījumā, ja vien tiek ievēroti objektīvie kritēriji. Ja nav nodokļu ieņēmuma zaudēšanas riska, tad neitralitātes princips prasa, lai nepareizi aizpildītās PVN deklarācijas varētu tikt koriģētas. Tāda riska nav, ja pienākumi un tiesības uz atskaitījumu viens otru anulē. Tomēr par darījumu nepareizu deklarēšanu var uzlikt pienācīgus un samērīgus sodus.
8.

Vācijas valdības pamata arguments ir, ka Kopienu tiesības ļauj dalībvalstīm piemērot ierobežojumus attiecībā uz citu dalībvalstu pilsoņu iebraukšanu un uzturēšanos to teritorijā un šos pilsoņus var pat izraidīt. Lai izmantotu šīs pilnvaras, Vācijas iestādēm ir nepieciešams efektīvs mehānisms ārvalstnieku, kas pārceļas uz dzīvi šajā valstī, personas datu savākšanai un pārvietošanās novērošanai; šāds mehānisms nav nepieciešams attiecībā uz Vācijas pilsoņiem, jo tiem ir neierobežotas tiesības dzīvot šajā valstī un tos nekad nedrīkst izraidīt. Vācijas valdība, pamatojot šo viedokli, izvirza divus argumentus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Direktīva 2004/38/EK, piešķirot dalībvalstīm tiesības pieprasīt to teritorijā dzīvojošiem ES ārvalstu pilsoņiem reģistrēties attiecīgajās iestādēs, ir netieši atļāvusi viņu datu savākšanu un apstrādi ( 4 ). Otrkārt, Vācijas valdība lielā mērā atsaucas uz Tiesas spriedumu lietā Watson un Belmann ( 5 ). Šī lieta attiecās uz Itālijas tiesību aktu, saskaņā ar kuru visiem ārvalstniekiem, tajā skaitā Kopienas pilsoņiem, tika pieprasīts reģistrēties vietējā policijā trīs dienu laikā no iebraukšanas Itālijā, un tajā bija paredzēta soda nauda vai ieslodzījums un iespējama izraidīšana gadījumos, kad attiecīgā persona šo prasību neizpildīja. Tiesa konstatēja, ka izraidīšana bija “noteikti nesaderīga” ( 6 ) ar Līguma normām, bet jebkādai citai sankcijai bija jābūt samērīgai ar pārkāpuma smagumu un nebija jādarbojas kā personu pārvietošanās brīvības ierobežojumam. Tomēr Tiesa izskaidroja: “Kopienu tiesības, radot personu pārvietošanās brīvības principu un piešķirot katrai to piemērošanas jomā ietilpstošajai personai tiesības Līgumā paredzēto mērķu sasniegšanai iekļūt dalībvalstu teritorijā, nav izslēgušas dalībvalstu pilnvaras veikt pasākumus, kas valsts iestādēm ļauj iegūt precīzas ziņas par iedzīvotāju pārvietošanos, kas ietekmē to teritoriju” ( 7 ). Vācijas valdība apgalvo, ka, tā kā dalībvalstis ir pilnvarotas veikt pasākumus, lai iegūtu precīzas ziņas par iedzīvotāju pārvietošanos, ir skaidrs, ka tās ir pilnvarotas izveidot reģistru, kas ietver informāciju par to, kas iebrauc valstī vai izbrauc no tās, pat ja tās to dara tikai attiecībā uz ES pilsoņiem.