Pieteikums par atlīdzināmo tiesāšanās izdevumu apmēra noteikšanu jāiesniedz saprātīgā termiņā, pēc kura lietas dalībnieks, kuram ir piespriests tos segt, var pamatoti uzskatīt, ka lietas dalībnieks, kura izdevumi ir jāatlīdzina, ir atteicies no savām tiesībām. Turklāt termiņa saprātīgais raksturs jāvērtē, ievērojot visus apstākļus katrā lietā un it īpaši strīda iznākuma nozīmi ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un klātesošo lietas dalībnieku rīcību. Attiecībā uz lietas dalībnieku rīcību, lai gan apelācijas sūdzības iesniegšanai nav apturošas iedarbības, ir saprotami, ka lietas dalībnieks, kuram ir tiesības saņemt tiesāšanās izdevumu atlīdzību, varētu sagaidīt apelācijas sūdzības iesniegšanas termiņa beigas, pirms tas iesniedz savu pieteikumu par atlīdzināmo tiesāšanās izdevumu apmēra noteikšanu.

No Tiesas statūtu, kas Civildienesta tiesai ir piemērojami saskaņā ar minēto Statūtu I pielikuma 7. panta 1. punktu, 19. panta pirmās daļas izriet, ka Eiropas Savienības iestādes attiecībā uz veidu, kā tās tiek pārstāvētas Savienības tiesā vai kā tām tiek palīdzēts, var brīvi izlemt, vai tās vēlas izmantot advokāta palīdzību. Šajā ziņā advokāta atlīdzība ietilpst nepieciešamo izdevumu saistībā ar tiesvedību jēdzienā, un šai iestādei nav jāpierāda, ka šī advokāta palīdzība bijusi objektīvi pamatota. Minētā Tiesas statūtu noteikuma piemērošanai Savienības iestādes ir jāpielīdzina minētajām iestādēm.

Turklāt, fakts, ka Savienības iestādi pārstāvēja darbinieks un ārštata advokāts, neietekmē attiecīgos potenciāli atlīdzināmos tiesāšanās izdevumus, jo nekas principā neliedz šādu atlīdzināšanu. Tomēr tas var ietekmēt tiesāšanās izdevumu, kas radušies sakarā ar tiesvedību un kuri galu galā var tikt atlīdzināti, apmēra noteikšanu. Šajā ziņā nevar būt runas par vienlīdzīgas attieksmes principa pret prasītājiem pārkāpumu, ja Savienības iestāde vai struktūra dažās lietās nolemj izmantot advokāta pakalpojumus, lai gan citās lietās to pārstāv tās darbinieki.

Jebkura cita novērtēšana, kas pakļautu Savienības iestādes vai struktūras tiesības prasīt pilnīgu vai daļēju advokātam samaksāto honorāru atlīdzināšanu “objektīvas” nepieciešamības izmantot tā pakalpojumus pierādīšanai, realitātē būtu netieša Tiesas statūtu 19. panta pirmajā daļā nodrošinātās brīvības ierobežošana un radītu Savienības tiesai pienākumu iestāžu un struktūru, kas atbildīgas par savu dienestu organizēšanu, vērtējumu aizstāt ar savu. Šāds uzdevums nav saderīgs ne ar Tiesas statūtu 19. panta pirmo daļu, ne ar iekšējās organizācijas pilnvarām, kas piemīt Savienības iestādēm un aģentūrām attiecībā uz to lietu vešanu Savienības tiesās. No tā izriet, ka tam, ka Savienības struktūrvienībai ir juridiskais dienests, nav nozīmes attiecībā uz to tiesāšanās izdevumu atlīdzināmību, kurus veido atlīdzība, ko šī struktūrvienība ir samaksājusi advokātam, kas nav tās darbinieku štatu sarakstos.

(skat. 30.–33. punktu)

Tiesa: rīkojums Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑554/11 P‑DEP, EU:C:2013:706, 17. punkts.

Vispārējā tiesa: rīkojums Longinidis/Cedefop, T‑283/08 P‑DEP, EU:T:2014:1083, 24.– 26. punkts, un tajos minētā judikatūra.

Civildienesta tiesa: rīkojums Chatzidoukakis/Komisija, F‑84/10 DEP, EU:F:2014:41, 21. punkts.