ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

Tāpēc Augstākā kasācijas tiesa uzdod Tiesai šādus jautājumus: “1) Vai Poligonu direktīvas 10. un 14. pantam atbilst tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, kura vēlējās ar atpakaļejošu spēku piemērot Leģislatīvā dekrēta 36/2003 15. un 17. pantu, kas valsts līmenī īsteno iepriekš minētās [Savienības tiesību] normas, ar tādām sekām, ka tādējādi noteiktie pienākumi – konkrēti daļā, kur apsaimniekošana pēc poligona slēgšanas tiek pagarināta no 10 līdz 30 gadiem –, beznosacījuma kārtībā tiek attiecināti uz esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja? 2) Vai – it īpaši saistībā ar Poligonu direktīvas 10. un 14. panta normatīvo raksturu, kuros attiecīgi dalībvalstis tiek mudinātas veikt “pasākumus, lai panāktu, ka visas izmaksas, kas saistītas ar poligona ierīkošanu un ekspluatāciju, cik iespējams, ieskaitot 8. panta a) punkta iv) apakšpunktā minētā finansiālā vai tam līdzvērtīgā nodrošinājuma izmaksas un slēgšanas tāmes vērtību, kā arī izmaksas, kas saistītas ar vismaz 30 gadu apsaimniekošanu pēc slēgšanas, sedz apsaimniekotāja pieprasītā cena par jebkura veida atkritumu apglabāšanu poligonā”, un “pasākumus, lai poligoni, kuriem ir izdota atļauja vai kuri jau darbojas šīs direktīvas transponēšanas laikā, nevarētu turpināt darbību”, – ar tiem ir saderīga tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, kura vēlējās piemērot Leģislatīvā dekrēta 36/2003 15. un 17. pantu esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja, lai gan, īstenojot šādi noteiktos pienākumus arī attiecībā uz minētajiem poligoniem, 17. pantā īstenošanas pasākumi ir ierobežoti ar paredzēto pārejas periodu un nav paredzēts neviens pasākums, kam būtu jāierobežo finanšu slogs, ko “īpašniekam” rada apsaimniekošanas pagarinājums? 3) Turklāt – vai Poligonu direktīvas 10. un 14. pantam atbilst tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, kura vēlējās ar atpakaļejošu spēku piemērot iepriekš minēto Leģislatīvā dekrēta 36/2003 15. un 17. pantu esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja, arī saistībā ar finanšu slogu, kas rodas no tādējādi noteiktiem pienākumiem un, konkrēti, no poligona apsaimniekošanas pēc tā slēgšanas pagarinājuma no 10 uz 30 gadiem, liekot šo slogu nest “īpašniekam” un tādējādi leģitimizējot apstākli, ka šim “īpašniekam” tarifi, kas noteikti līgumos par atkritumu apglabāšanas darbību, mainās uz slikto pusi? 4) Visbeidzot, vai Poligonu direktīvas 10. un 14. pantam atbilst tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, kura vēlējās iepriekš minēto Leģislatīvā dekrēta 36/2003 15. un 17. pantu piemērot esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja, arī saistībā ar finanšu slogu, kas rodas no tādējādi noteiktiem pienākumiem un, konkrēti, no poligona apsaimniekošanas pēc tā slēgšanas pagarinājuma no 10 uz 30 gadiem, uzskatot, ka – to noteikšanas nolūkā – ir jāņem vērā ne tikai atkritumi, kas nodoti poligonā pēc īstenošanas noteikumu stāšanās spēkā, bet arī jau agrāk nodotie atkritumi?”
82.

Ņemot vērā minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Conseil d’État (Valsts padome, Francija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1169/2011 (2011. gada 25. oktobris) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem 26. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir panākta saskaņošana nosacījumiem, uz kuru pamata izcelsmes valsts vai izcelsmes vietas norādi attiecībā uz pienu kā galaproduktu un pienu, ko izmanto par sastāvdaļu piena produktos, dalībvalstis var noteikt kā obligātu. Tomēr šī norma tām neliedz padarīt šo norādi par obligātu, pamatojoties uz šīs regulas 39. pantu, ja to attaisno tādi apsvērumi kā sabiedrības veselības aizsardzība, patērētāju tiesības, izvairīšanās no krāpšanas vai negodīgas konkurences novēršana un ja ir izpildīti šajā noteikumā paredzētie nosacījumi. 2) 39. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nosaka divus atsevišķus kritērijus. Līdz ar to pirmā kritērija, kas attiecas uz pierādītas saiknes esamību, novērtējums nevar balstīties tikai uz subjektīvu novērtējumu par saiknes, ko vairums patērētāju var noteikt starp pārtikas produkta īpašībām un tā izcelsmi, nozīmi, bet šis vērtējums prasa, lai noteiktiem pārtikas produktiem, kas nāk no attiecīgas valsts vai vietas, piemistu attiecīgas kvalitātes īpašības vai iezīmes, kas tos nošķir no tāda paša veida pārtikas produktiem, kuriem ir cita izcelsmes valsts vai vieta. 3) 39. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apsvērumi saistībā ar pārtikas produktu izturību pārvadājumos un to bojāšanās risku pārvadājumu laikā var tikt ņemti vērā, lai noteiktu pierādītas saiknes pastāvēšanu starp dažām pārtikas produktu īpašībām un to izcelsmi 39. panta 2. punkta piemērošanas nolūkā, ja, pirmkārt, tiek pierādīts, ka piens pārvadāšanas laikā var sabojāties; otrkārt, šādas izmaiņas ietekmē tādas pārtikas produkta īpašības, kurām lielākā patērētāju daļa piešķir lielu nozīmi; treškārt, šī prasība ir vieglāk īstenojama nekā jebkurš cits pasākums, kas ir tiešāk saistīts ar attālumu, kurš veikts, pārvadājot pienu, vai pārvadāšanai patērēto laiku, un, ceturtkārt, mērķis informēt patērētājus par pārvadāšanas radītajiem riskiem attiecībā uz pārtikas produktu īpašībām ar valsts tiesību aktu tiek īstenots saskanīgi un sistemātiski. 4) Regulas Nr. 1169/2011 39. pantā ir paredzēts, ka pārtikas produktu, kas nāk no konkrētām valstu grupām vai ģeogrāfiskajiem reģioniem, īpašības var būt specifiskas to izcelsmes dēļ, bet produkta izcelsme ne vienmēr nodrošina minētās produkta īpašības. Šis noteikums neliedz dalībvalstij noteikt papildu obligātu norādi saistībā ar ražošanas vietu, kas ir konkrētāka par norādi “ES/ārpus ES”, lai gan ir Eiropas Savienības teritorijā piemērojamo veselības un vides standartu saskaņošana.
42.

Ir taisnība, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtā informācija dažos aspektos nav izsmeļoša, it īpaši attiecībā uz EMM līgumsaistību precīzo saturu un raksturu. Tomēr es uzskatu, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pietiekams faktisko un tiesisko apstākļu izklāsts, lai Tiesa varētu sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi tās izskatīšanā esošās lietas izspriešanai. It īpaši no lietas materiāliem izriet, ka pamatlietas iznākums ir atkarīgs no tā, vai pastāv vai nepastāv “neatbilstība”. Tātad, lai iesniedzējtiesa varētu izšķirt strīdu, kuru tā izskata, ir nepieciešama šī jēdziena interpretācija Regulas Nr. 1083/2006 2. panta 7) punkta izpratnē.
20.

Regulas 6. panta 4. punktā noteikts: “Attiecībā uz 4. pantā minētajiem uzdevumiem, izņemot minētā panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu, ECB ir šā panta 5. punktā minētie pienākumi un valsts kompetentajām iestādēm ir šā panta 6. punktā minētie pienākumi – saskaņā ar šā panta 7. punktu un ievērojot tajā minētās procedūras – uzraudzīt šādas kredītiestādes, finanšu pārvaldītājsabiedrības vai jauktas finanšu pārvaldītājsabiedrības, vai kredītiestāžu, kas veic uzņēmējdarbību neiesaistītajās dalībvalstīs, filiāles, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs: – tās, kuras ir mazāk nozīmīgas konsolidētā līmenī, lielākajā konsolidācijas līmenī iesaistītajās dalībvalstīs, vai individuāli kredītiestāžu, kas veic uzņēmējdarbību neiesaistītajās dalībvalstīs, filiāļu, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs, konkrētā gadījumā. Nozīmīgumu nosaka, pamatojoties uz šādiem kritērijiem: i) lielums; ii) nozīmīgums Savienības vai iesaistītās dalībvalsts ekonomikā; iii) pārrobežu darbības nozīmīgums. Saistībā ar pirmo daļu kredītiestādi, finanšu pārvaldītājsabiedrību vai jauktu finanšu pārvaldītājsabiedrību neuzskata par mazāk nozīmīgu, izņemot gadījumus, kad to pamato īpaši apstākļi, kas jāprecizē metodoloģijā, ja tā atbilst jebkuram no šādiem kritērijiem: i) kopējā aktīvu vērtība pārsniedz EUR 30 miljardus; ii) kopējo aktīvo attiecība pret iesaistītās dalībvalsts, kurā tā veic uzņēmējdarbību, IKP pārsniedz 20 %; ja vien tās aktīvu kopējā vērtība nav mazāka par EUR 5 miljardiem; iii) pēc tam, kad attiecīgās valsts kompetentā iestāde ir paziņojusi, ka tā šādu iestādi uzskata par nozīmīgu attiecībā uz iekšzemes ekonomiku, pēc vispusīga ECB veikta minētās kredītiestādes izvērtējuma, tostarp bilances izvērtējuma, ECB pieņem lēmumu, ar ko apstiprina šādu nozīmīgumu. ECB pēc savas iniciatīvas var uzskatīt iestādi par nozīmīgu arī tad, ja tā ir izveidojusi bankas meitas sabiedrības vairāk nekā vienā iesaistītajā dalībvalstī un tās pārrobežu aktīvi vai saistības veido ievērojamu daļu no tās kopējiem aktīviem vai saistībām, uz kuriem attiecas metodoloģijā noteiktie nosacījumi. Tās, attiecībā uz kurām ir tieši pieprasīta vai saņemta publiskā sektora finanšu palīdzība no EFSI ( 7 ) vai ESM ( 8 ), nav uzskatāmas par mazāk nozīmīgām. Neatkarīgi no iepriekšējām daļām ECB īsteno tai ar šo regulu noteiktos uzdevumus attiecībā uz trim nozīmīgākajām kredītiestādēm katrā no iesaistītajām dalībvalstīm, izņemot gadījumus, kad to pamato īpaši apstākļi.”
19.

Attiecībā uz HF iebildumu par to, ka IPNL nebija paziņojusi padomdevējas komitejas sagatavoto ziņojumu un liecinieku uzklausīšanas protokolus, ģenerālsekretārs it īpaši uzskatīja, ka, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no sprieduma Tzirani/Komisija ( 5 ) un sprieduma Cerafogli/ECB ( 6 ), IPNL nav pienākuma nodot šos dokumentus HF, it īpaši tādēļ, ka Parlamentā padomdevējai komitejai ir jāstrādā, ievērojot vislielāko konfidencialitāti, un tās darbs ir slepens. Lai nodrošinātu visu personu, kas iestājušās lietā, it īpaši liecinieku, vārda brīvību, IPNL esot bijis neiespējams nodot šos dokumentus HF.
31.

Tādas pašas neskaidrības, kā tas izriet no Regulas Nr. 44/2001 III pielikumā iekļautā saraksta, kļūst acīmredzamas arī saistībā ar to tiesu noteikšanu, kurās ir iesniedzama pārsūdzība, pamatojoties uz šīs regulas 43. panta 2. punktu. No šī pielikuma izriet, ka dalībvalstu piekritīgās tiesas ir diezgan dažādas gan no formāla (attiecīgās tiesas oficiālais statuss valsts sistēmā, iekļaujot ne tikai pirmās instances tiesas, bet arī apelācijas tiesas), gan no procesuālā (tieša vēršanās apelācijas tiesā, netieša vēršanās ar pirmās instances tiesas starpniecību, bet arī vēršanās dažādās tiesās atkarībā no tā, vai pārsūdzību ir iesniedzis atbildētājs vai prasītājs) skatpunkta.
41.

Ar savu pirmo argumentu CMA pārmet Vispārējai tiesai kļūdu tiesību piemērošanā, ciktāl tā neesot sniegusi tādu VUM pamatregulas 2. panta 21) punkta c) apakšpunkta interpretāciju, kas būtu saderīga ar augstāka spēka tiesību normu, kura ar to tiek piemērota, proti, ar LESD 127. panta 6. punktu. No šīs pēdējās minētās tiesību normas izrietot, ka ECB veic savus prudenciālās uzraudzības uzdevumus tikai attiecībā uz kredītiestādēm un finanšu iestādēm. Ņemot vērā šai augstāka spēka LESD tiesību normai atbilstīgu VUM pamatregulas 2. panta 21) punkta c) apakšpunkta interpretāciju, Vispārējai tiesai būtu bijis jānospriež, ka šajā tiesību normā minētajai centrālajai iestādei noteikti ir jābūt kredītiestādes statusam, lai ECB varētu veikt prudenciālo uzraudzību konsolidētā līmenī ar šīs centrālās iestādes starpniecību. CMA neesot cēlusi nevienu iebildi par VUM pamatregulas 2. panta 21) punkta c) apakšpunkta prettiesiskumu, bet esot uzdevusi vienkāršu ar interpretāciju saistītu jautājumu: vai atvasināto tiesību norma būtu jāinterpretē saderīgi ar augstāka spēka LESD tiesību normu.
6.

Direktīvas 6. pantā (“Konsultācijas un tiesiskā aizsardzība”) ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka katrā lidostā tiek noteikta obligāta regulāru konsultāciju procedūra starp lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem vai to pārstāvjiem vai asociācijām par lidostas maksu sistēmas darbību un lidostas maksu lielumu, kā arī atbilstīgā gadījumā konsultācijām par sniegto pakalpojumu kvalitāti. Šādas konsultācijas notiek ne retāk kā vienu reizi gadā, ja vien iepriekšējās konsultēšanās laikā par to nav panākta cita vienošanās. Ja pastāv lidostas pārvaldības iestādes un lidostu lietotāju daudzgadu vienošanās, tad konsultācijas notiek tā, kā to paredz šī vienošanās. Dalībvalstīm ir tiesības prasīt biežākas konsultācijas. 2. Dalībvalstis nodrošina, ka izmaiņas sistēmā vai lidostas maksu lielumā pēc iespējas tiek veiktas, vienojoties lidostas administrācijai un lidostas lietotājiem. Šajā nolūkā lidostas administrācija iesniedz lidostas lietotājiem jebkuru priekšlikumu par izmaiņām sistēmā vai lidostas maksu lielumā ne vēlāk kā četrus mēnešus pirms to stāšanās spēkā, norādot arī ierosināto izmaiņu iemeslus, ja vien nepastāv kādi ārkārtēji apstākļi, kuri jāpamato lidostas lietotājiem. Lidostas administrācija apspriežas ar lidostas lietotājiem par ierosinātajām izmaiņām un pirms lēmuma pieņemšanas ņem vērā viņu viedokli. Lidostas administrācija parasti publicē savu lēmumu vai ieteikumu ne vēlāk kā divus mēnešus pirms tā stāšanās spēkā. Lidostas administrācija pamato savu lēmumu attiecībā uz lidostas lietotāju viedokli, ja par ierosinātajām izmaiņām netiek panākta vienošanās starp lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem. 3. Dalībvalstis nodrošina, ka domstarpību gadījumā saistībā ar lēmumu par lidostas maksām, ko pieņēmusi lidostas administrācija, katra no pusēm, kā noteikts 11. pantā, var lūgt neatkarīgas uzraudzības iestādes iejaukšanos, kura izskata sistēmas vai lidostas maksu lieluma izmaiņu pamatojumu. 4. Ja lidostas maksu sistēmas vai lieluma izmaiņas, kuras nolēmusi veikt lidostas administrācija, izskata neatkarīgā uzraudzības iestāde, tās nepiemēro līdz brīdim, kamēr šī uzraudzības iestāde nav izskatījusi attiecīgo lietu. Neatkarīgā uzraudzības iestāde četru nedēļu laikā pēc attiecīgā lūguma saņemšanas pieņem pagaidu lēmumu attiecībā uz lidostas maksu izmaiņu stāšanos spēkā, ja vien šādā pašā termiņā nevar pieņemt jau galīgo lēmumu. 5. Dalībvalsts var nolemt nepiemērot 3. un 4. punktu attiecībā uz lidostas maksu lieluma vai struktūras izmaiņām tajās lidostās, kurās: a) atbilstoši valstu tiesību aktiem ir spēkā obligāta procedūra, saskaņā ar kuru lidostu maksas vai to maksimālo līmeni nosaka vai apstiprina neatkarīga uzraudzības iestāde [..].”
2.

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu jāskata tāda strīda kontekstā, kurā iesaistīts Zubair Haqbin, Afganistānas valstspiederīgais, nepilngadīgais bez pavadības, un Federaal Agentschap voor de opvang van asielzoekers (Federālā patvēruma meklētāju uzņemšanas aģentūra, Beļģija) ( 3 ). Ņemot vērā Z. Haqbin vardarbīgās uzvedības smaguma pakāpi, Fedasil piemēroja viņam sankciju, nosakot pagaidu izslēgšanu no uzņemšanas materiālo nosacījumu piemērošanas. Šī sankcija nozīmēja, ka viņš tika izslēgts ne tikai no uzņemšanas struktūras, bet arī no visu ar to saistīto pakalpojumu saņemšanas.
80.

Tāpat Eiropas Komiteja spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai soda novēršanai [European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment] (turpmāk tekstā – “CPT”) neapgalvo, ka pastāv absolūti standarti attiecībā uz “dzīves telpu vienam ieslodzītajam”. CPT var pieļaut nelielu novirzi no standarta dzīves telpas 4 m2 platībā kopējā kamerā vai 6 m2 dzīves telpas vienvietīgā kamerā, ja pastāv citi pozitīvi faktori, piemēram, saistībā ar aktivitāšu kopumu, kurās ieslodzītais var piedalīties ārpus kameras ( 47 ).
4.

Direktīvas 57. pantā (“Izslēgšanas iemesli”) ir noteikts: “[..] 4. Līgumslēdzējas iestādes no dalības iepirkuma procedūrā var izslēgt vai dalībvalstis var tām prasīt izslēgt ikvienu ekonomikas dalībnieku, kas nonācis jebkurā no šādām situācijām: [..] c) ja līgumslēdzēja iestāde ar atbilstošiem līdzekļiem var pierādīt, ka ekonomikas dalībnieks ir vainīgs kādā ar profesionālo darbību saistītā smagā pārkāpumā, kas liek apšaubīt šā ekonomikas dalībnieka godprātību; [..] g) ja ekonomikas dalībnieks ir pieļāvis būtiskus vai pastāvīgus trūkumus saistībā ar kādas būtiskas prasības izpildi saskaņā ar iepriekšēju [agrāku] publisku līgumu, iepriekšēju [agrāku] līgumu ar līgumslēdzēju vai iepriekšēju [agrāku] koncesiju līgumu, kas noveda pie šāda iepriekšēja [agrāka] līguma priekšlaicīgas izbeigšanas, zaudējumu atlīdzināšanas vai citām līdzīgām sankcijām; h) ja ekonomikas dalībnieks bijis vainīgs tādas informācijas nopietnā sagrozīšanā, kas jāsniedz, lai pārbaudītu, vai nepastāv izslēgšanas iemesli un ir izpildīti atlases kritēriji, nav atklājis šādu informāciju vai nespēj iesniegt apliecinošus dokumentus, kas vajadzīgi saskaņā ar 59. pantu; [..] 5. Līgumslēdzējas iestādes jebkurā procedūras brīdī izslēdz ekonomikas dalībnieku, ja izrādās, ka šis ekonomikas dalībnieks sakarā ar darbībām vai bezdarbību pirms procedūras vai tās laikā ir nonācis kādā no 1. un 2. punktā minētajām situācijām. Līgumslēdzējas iestādes jebkurā procedūras brīdī var izslēgt vai dalībvalstis var tām prasīt izslēgt ekonomikas dalībnieku, ja izrādās, ka šis ekonomikas dalībnieks sakarā ar darbībām vai bezdarbību pirms procedūras vai tās laikā ir nonācis kādā no 4. punktā minētajām situācijām. 6. Ikviens ekonomikas dalībnieks, kas nonācis kādā no 1. un 4. punktā minētajām situācijām, var iesniegt pierādījumus, ka šā ekonomikas dalībnieka veiktie pasākumi ir pietiekami, lai pierādītu savu uzticamību, neraugoties uz to, ka pastāv atbilstīgs izslēgšanas iemesls. Ja šādus pierādījumus uzskata par pietiekamiem, attiecīgo ekonomikas dalībnieku neizslēdz no iepirkuma procedūras. Šajā nolūkā ekonomikas dalībnieks pierāda, ka viņš ir samaksājis vai apņēmies samaksāt kompensāciju attiecībā uz jebkādu kaitējumu, ko radījis noziedzīgais nodarījums vai pārkāpums, ir pilnībā izskaidrojis attiecīgos faktus un apstākļus, aktīvi sadarbojoties ar izmeklēšanas iestādēm, un ir veicis konkrētus un atbilstīgus tehniskus, organizatoriskus un ar personālu saistītus pasākumus, lai novērstu jaunus noziedzīgos nodarījumus vai pārkāpumus. Ekonomikas dalībnieku veiktie pasākumi tiek izvērtēti, ņemot vērā noziedzīgā nodarījuma vai pārkāpuma smagumu un konkrētos apstākļus. Ja tiek uzskatīts, ka šie pasākumi ir nepietiekami, ekonomikas dalībnieks saņem paziņojumu par minētā lēmuma iemesliem. [..]”
129.

Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa pauž domu, ka apsūdzētās personas norādītie iebildumi pret nopratināšanas protokolu izmantošanu varētu būt uzskatāmi par apzinātu šķēršļu likšanu kriminālprocesa pienācīgai norisei. Šis risks viennozīmīgi nav izslēdzams. Tomēr jānorāda, ka starp pirmo tiesas debašu sēdi 2015. gada 14. aprīlī, kuras laikā cietušais tika uzklausīts pirmo reizi, un otro tiesas debašu sēdi 2017. gada 21. februārī, kuras laikā sakarā ar izmaiņām iesniedzējtiesas sastāvā aizstāvība lūdza to nopratināt atkārtoti, ir pagājuši gandrīz divi gadi. Tātad nav arī izslēgts, ka, ņemot vērā laiku, kas pagājis starp abām tiesas debašu sēdēm, ir varējušas pagaist abu tiesnešu, kuri piedalījās pirmajā nopratināšanā, atmiņas. Ņemot vērā šos apstākļus un ievērojot arī to, ka viens no trīs iesniedzējtiesas sastāvā esošajiem tiesnešiem ir ticis aizstāts, es uzskatu, ka iesniedzējtiesai pirmām kārtām ir pienākums garantēt tiešuma principu gan tā laika, gan telpas dimensijā un nodrošināt apsūdzētās personas pamattiesību ievērošanu, atļaujot tai, saskaņā ar sacīkstes principu un piedaloties visiem nolēmumu taisošā iztiesāšanas sastāva locekļiem, apstrīdēt ziņas, kas varētu pamatot tās notiesāšanu.
82.

Lietā CFE it īpaši būtu jāpārbauda, vai reģionāli nozīmīgu dzīvotņu veidu un sugu iekļaušana teritorijas aizsardzībā saskaņā ar rīkojuma 8. un 9. pantu un 4. pielikumu ir pietiekami grozījusi projektu apstiprināšanas pamatprincipus. To aizsardzība izriet nevis no Dzīvotņu direktīvas, bet tikai no Briseles galvaspilsētas reģiona tiesību aktiem. Attiecībā uz teritorijas iekļaušanu Kopienas sarakstā nav nozīmes arī šo dzīvotņu veidu un sugu izplatībai. Tāpēc nevar izslēgt, ka attiecīgajā teritorijas ierosinājumā pirms noteikšanas par īpaši aizsargājamu dabas teritoriju vēl nebija iekļauta šo dzīvotņu veidu un sugu aizsardzība.
16.

Savukārt Padome būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa varēja pamatoti lemt, ka Padome varēja atsaukties uz faktiem, kas ir norisinājušies vēlāk nekā pārmestā rīcība un pirms prasības celšanas. Tas nenozīmējot, ka Padomei tiek ļauts a posteriori atbrīvoties no tās iespējamās atbildības, bet gan to, ka tai tiek ļauts apstrīdēt pieļautā prettiesiskuma kvalifikāciju par pietiekami būtisku pārkāpumu, kas var radīt tiesības uz kompensāciju. No Vispārējās tiesas analīzes neizrietot, ka neesot iespējams likt konstatēt Savienības iestāžu atbildību, tām rīkojoties KĀDP jomā. Neviens Vispārējās tiesas konstatētais prettiesiskums saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu neesot pietiekams, lai to kvalificētu kā pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, un Vispārējā tiesa, brīdī, kad tā noteica, vai pastāv šāds pārkāpums, esot drīkstējusi ņemt vērā īpašos apstākļus saistībā ar to, ka šie pasākumi tika noteikti KĀDP lēmumu īstenošanai. Tāpat Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, lemjot, ka, lai gan tā bija konstatējusi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikto ierobežojošo pasākumu prettiesiskumu lietas T‑562/10 ( 13 ) kontekstā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes dēļ, tā nav izslēgusi iespēju, ka minētie pasākumi varētu būt attaisnojami šajā lietā, un nolemjot atlikt atcelšanas sekas laikā, lai ļautu Padomei attiecīgā gadījumā noteikt jaunus likumīgus ierobežojošus pasākumus pret HTTS. Attiecībā uz to, ka pārsūdzētajā spriedumā neesot ņemta vērā judikatūra, kas izriet no sprieduma lietā Safa Nicu Sepahan/Padome, abas lietas neesot salīdzināmas, jo minētā judikatūra attiecās uz materiālo pierādījumu nepietiekamību, turpretī šajā lietā jautājums esot par Padomes novērtējuma brīvības īstenošanu un apjomu. Katrā ziņā no sprieduma lietā Safa Nicu Sepahan/Padome ( 14 ) izrietot, ka tiesību norma, kam ir jābūt acīmredzami pārkāptai, sniedz aizsardzību tikai tajos gadījumos, kad nav izpildīti materiālie nosacījumi tās piemērošanai. Tā kā esot pastāvējušas pietiekamas norādes, lai pierādītu, ka šie materiālie nosacījumi bija izpildīti, individuālo tiesību aizsardzības princips neesot bijis piemērojams. Tātad tas, vai ir izpildīti materiālie kritēriji, ļoti labi varot tikt konstatēts vienīgi pēc attiecīgā tiesību akta pieņemšanas. Padome turklāt atgādina, ka nosacījumi, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, balstās uz veiktu līdzsvarošanu starp personas, kam ir nodarīts kaitējums, interešu aizsardzību un nepieciešamību nodrošināt pareizu iestāžu darbību. Neesot pamatoti piešķirt zaudējumu atlīdzību personai, kuras gadījumā fakti, kas ir atklājušies pēc pieņemto aktu spēkā stāšanās – kas, tiesa, ir atzīti par prettiesiskiem, – ir apstiprinājuši, ka tā ir veikusi tai pārmesto rīcību pirms šo aktu pieņemšanas. Fakti apstiprinot saiknes starp HTTS un HDSL, SAPID un IRISL. Šādos apstākļos nevarot secināt, ka pastāv Padomes izdarīts būtisks Savienības tiesību pārkāpums tikai tāpēc vien, ka tās rīcībā vēl nebija pietiekamu pierādījumu. Līdz ar to Padome lūdz pirmo pamatu noraidīt.
21.

Laikposmā no 2005. gada februāra līdz martam Jamaikas dienesti, Eiropas Komisijas Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) un Spānijas muitas dienesti veica izmeklēšanu uz vietas, lai noteiktu, vai uz importētajiem apģērbiem atbilstoši attiecas sertifikāti EUR.1. Viņu kopīgajā ziņojumā rezumējot tika secināts, ka importētajām precēm nevar tikt piemērots preferenciālais režīms, jo to ražošanā ir izmantotas sastāvdaļas no Ķīnas vai Honkongas, tādējādi to izcelsmes valsts nav Jamaika. Jamaikas iestādes anulēja sertifikātus EUR.1 attiecīgajam laikposmam, un līdz ar to Spānijas iestādes iegrāmatoja Prenatal maksājamo muitas nodokli par preču importēšanu šajā laikposmā.
18.

Uz to varētu atbildēt, ka principā ar Savienības tiesībām nav iecerēts Savienības tiesību ievērošanas nodrošināšanai valstu tiesās radīt jaunus tiesību aizsardzības līdzekļus papildus tiem, kas jau bija pieejami valstu tiesībās ( 5 ). Citādi būtu tikai tādā gadījumā, ja no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā izrietētu, ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot, varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras izriet no Savienības tiesībām ( 6 ).