ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 11. februārī ( )

Lieta C‑413/08 P

Lafarge SA

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Konkurence – Aizliegta vienošanās – Ģipša plākšņu tirgus – EKL 81. panta pārkāpums – Faktu sagrozīšana – Pierādīšanas pienākums – Pienākums norādīt pamatojumu – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Samērīguma princips – Naudas soda sākumsummas aprēķināšana – Atkārtots pārkāpums – Naudas soda palielināšana – Atturoša ietekme

I – Ievads

1. Ar apelācijas sūdzību Lafarge SA (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja” vai “Lafarge”) lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑54/03 Lafarge SA/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) un atcelt Komisijas 2002. gada 27. novembra Lēmumu 2005/471/EK ( ) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) tiktāl, ciktāl ar to apelācijas sūdzības iesniedzējai ir uzlikts naudas sods, vai, pakārtoti, daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un samazināt Komisijas ar apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu.

II – Apelācijas sūdzības priekšvēsture

A – Atbilstošās tiesību normas

2. Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu ( ), 15. pantā ir paredzēts:

“[..]

2. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu [..]

[..]

Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.

[..]”

B – Apstrīdētais lēmums

3. Komisija 2002. gada 27. novembrī pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā atzina, ka BPB plc (turpmāk tekstā – “BPB”), Knauf grupa (turpmāk tekstā – “Knauf”), Lafarge un Gyproc Benelux NV (turpmāk tekstā – “Gyproc”) ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, piedaloties vairākos nolīgumos un saskaņotās darbībās ģipša plākšņu jomā ( ). Komisija uzskatīja, ka BPB, Knauf, Lafarge un Gyproc pretēji Līguma 81. panta 1. punktā noteiktajam bija noslēgušas vienotu un ilgstošu vienošanos un bez pārtraukuma piedalījušās tajā, tas izpaudies tādā rīcībā, kas uzskatāma par vienošanos vai saskaņotu darbību:

– BPB un Knauf pārstāvji 1992. gadā tikušies Londonā un izteikuši kopīgu vēlēšanos stabilizēt tirgu Vācijā (turpmāk tekstā – “Vācijas tirgus”), Apvienotajā Karalistē (turpmāk tekstā – “Apvienotās Karalistes tirgus”), Francijā (turpmāk tekstā – “Francijas tirgus”), Nīderlandē, Beļģijā un Luksemburgā (turpmāk tekstā – “Beniluksa tirgus”);

– BPB un Knauf pārstāvji, sākot ar 1992. gadu, izveidojuši informācijas apmaiņas sistēmas, kurām pievienojās Lafarge un vēlāk – Gyproc, par to ģipša plākšņu pārdošanas apjomu Vācijas, Apvienotās Karalistes, Francijas un Beniluksa tirgos;

– BPB, Knauf un Lafarge pārstāvji vairākkārt savstarpēji snieguši iepriekšēju informāciju par cenu paaugstināšanu Apvienotās Karalistes tirgū;

– reaģējot uz īpatnībām Vācijas tirgus attīstībā, BPB, Knauf, Lafarge un Gyproc pārstāvji, lai sadalītu vai vismaz stabilizētu Vācijas tirgu, 1996. gadā tikušies Versaļā, 1997. gadā – Briselē un 1998. gadā – Hāgā;

– BPB, Knauf, Lafarge un Gyproc pārstāvji savstarpēji vairākkārt apmainījušies ar informāciju un vienojušies par cenu paaugstināšanu Vācijas tirgū laikā no 1996. līdz 1998. gadam.

4. Pārkāpuma ilgums ir bijis šāds:

– “BPB PLC: no 1992. gada 31. marta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;

– Knauf: no 1992. gada 31. marta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;

– Société Lafarge: no 1992. gada 31. augusta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;

– Gyproc Benelux N.V.: no 1996. gada 6. jūnija līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim ( ).”

5. Ņemot vērā šīs rīcības raksturu, tās konkrēto ietekmi uz ģipša plākšņu tirgu, kurš pēc sava rakstura bija ļoti koncentrēts un oligopols, un faktu, ka tie skar četrus galvenos tirgus Eiropas Kopienā, Komisija uzskatīja, ka apstrīdētā lēmuma adresāti ir izdarījuši ļoti smagu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Komisija piemēroja atšķirīgu pieeju attiecīgajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā minēto uzņēmumu patieso ekonomisko kapacitāti būtiski kaitēt konkurencei un lai noteiktu naudas soda apmēru pietiekamā līmenī, tādējādi atturot no pārkāpuma. It īpaši ņemot vērā ievērojamās pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu lieluma atšķirības, Komisija noteica šādas naudas soda pamatsummas atkarībā no [pārkāpuma] smaguma:

– “BPB: EUR 80 miljoni,

– Knauf Westdeutsche Gipswerke: EUR 52 miljoni,

– Lafarge: EUR 52 miljoni,

– Gyproc: EUR 8 miljoni ( ).”

6. Lai nodrošinātu pietiekamu no pārkāpuma atturošu uzliktā naudas soda apmēru un, ievērojot uzņēmuma lielo izmēru un globālos resursus, Lafarge naudas soda sākumsumma tika palielināta par 100 %, tai sasniedzot EUR 104 miljonus. Komisija uzskatīja, ka Knauf, BPB un Lafarge pārkāpums bija ļoti ilgs (vairāk nekā 5 gadi) un Gyproc pārkāpums bija vidēji ilgs (viens līdz pieci gadi), un attiecīgi palielināja BPB un Knauf Westdeutsche Gipswerke uzliktā naudas soda pamatsummu par 65 %, Lafarge uzliktā naudas soda pamatsummu par 60 % un Gyproc uzliktā naudas soda pamatsummu par 20 %. Attiecībā uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem Komisija norādīja, ka pret BPB un Lafarge jau ir tikuši vērsti iepriekšēji Komisijas pasākumi aizliegtu vienošanos gadījumā, proti, Komisijas Lēmums 94/601/EK ( ) un Komisijas Lēmums 94/815/EK ( ).

7. Komisija norādīja, ka tā bija iepriekš pieņēmusi lēmumu, ar kuru Lafarge (tajā laikā pazīstama kā Lafarge Coppée SA) tika uzlikts naudas sods par neatļautu vienošanos cementa nozarē. Lafarge pēc tam, kad tai tika paziņots iepriekš minētais lēmums, turpināja aktīvi piedalīties neatļautajā nolīgumā ģipša plākšņu nozarē. Pēc Komisijas domām, tas, ka Lafarge atkārtoja to pašu uzvedību citā nozarē nekā tā, par kuru bija pieņemts pirmais lēmums, nozīmējot, ka pirmajā lietā uzliktās sankcijas nav likušas uzņēmumam mainīt tā uzvedību, un tādējādi esot atbildību pastiprinošs apstāklis.

8. Tādējādi Komisija palielināja BPB un Lafarge uzliktā naudas soda pamatsummu par 50 %.

9. Gyproc tika piešķirts naudas soda pamatsummas samazinājums par 25 % saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Atbilstoši Komisijas paziņojumam par soda naudas [naudas soda] neuzlikšanu vai soda naudas [naudas soda] samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (“Paziņojums par iecietību”) ( ) Komisija piešķīra naudas soda summas 30 % samazinājumu BPB un naudas soda summas 40 % samazinājumu Gyproc. Tādējādi šādiem uzņēmumiem tika uzlikti šādi naudas sodi:

– “BPB PLC: EUR 138,6 miljoni,

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: EUR 85,8 miljoni,

– Société Lafarge SA: EUR 249,6 miljoni,

– Gyproc Benelux NV: EUR 4,32 miljoni ( ).”

C – Tiesvedība Pirmās instances tiesā

10. Ar 2003. gada 14. februārī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu Lafarge lūdza apstrīdētā lēmuma atcelšanu un, pakārtoti, tai ar šo lēmumu uzliktās naudas soda summas atcelšanu vai samazinājumu. Savas prasības pamatojumam Lafarge norādīja sešus pamatus. Pirmkārt, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Otrkārt, Lafarge, no vienas puses, norādīja uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu un, no otras puses, uz acīmredzamām kļūdām novērtējumā. Treškārt, EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu tiktāl, ciktāl ar apstrīdēto lēmumu esot noteikts viens un turpināts pārkāpums un uzskatīts, ka Lafarge tajā esot piedalījusies. Ceturtkārt, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu sakarā ar apgrozījumu, kas izmantots naudas soda summas aprēķināšanā. Piektkārt, apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu, uzliekot Lafarge vispārēju naudas sodu par atsevišķiem pārkāpumiem. Sestkārt, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un naudas sodu aprēķināšanas vispārējo principu pārkāpumus.

11. Pirmās instances tiesa savu spriedumu, kurā tā noraidīja Lafarge iesniegto prasību, pasludināja 2008. gada 8. jūlijā. Lafarge tika piespriests segt savus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus. Šajā apelācijas sūdzībā Lafarge apstrīd pārsūdzētā sprieduma daļas, kuras attiecas uz Pirmās instances tiesā norādīto otro, trešo un sesto pamatu.

III – Apelācijas tiesvedība

12. 2008. gada 22. septembrī Lafarge iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Lafarge lūdz Tiesu:

– atcelt pārsūdzēto spriedumu un

– apmierināt Lafarge prasījumus pirmajā instancē un tādējādi atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to Lafarge tika uzlikts naudas sods;

– pakārtoti, daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un

– apmierināt Lafarge prasījumus pirmajā instancē un līdz ar to samazināt Komisijas ar apstrīdēto lēmumu Lafarge uzlikto naudas soda summu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

13. Komisija lūdz Tiesu:

– noraidīt apelācijas sūdzību;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

14. Tiesas sēde notika 2009. gada 22. oktobrī.

15. Apelācijas sūdzības iesniedzēja savas apelācijas pamatojumā izvirza sešus pamatus. Ar pirmo un galveno apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi faktus, jo tā sistemātiski atsaukusies uz vispārējo kontekstu, ko raksturo pārkāpumu virkne, uzskatot, ka Komisija esot spējusi pienācīgi konstatēt šo pārkāpumu pastāvēšanu. Ar otro apelācijas papildu pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo pierādīšanas pienākuma regulējošo normu, nevainīguma prezumpcijas principa un no tā izrietošā in dubio pro reo principa pārkāpumu, jo Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka Komisija ir pierādījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta. Ar trešo apelācijas papildu pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz Pirmās instances tiesas pieļautu pienākuma norādīt pienācīgu pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tiktāl, ciktāl tā atzinusi, ka Komisija esot likumīgi konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja esot izdarījusi vienu, kompleksu un turpinātu pārkāpumu kopš 1992. gada 31. augusta. Ar ceturto apelācijas papildu pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instance tiesa, nosakot uzliktā naudas soda sākumsummu, esot pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus. Ar piekto apelācijas papildu pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā un nav izpildījusi pienākumu norādīt pienācīgu pamatojumu, jo tā nospriedusi, ka Komisija pamatoti varēja palielināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu sakarā ar atkārtotu pārkāpumu. Visbeidzot, ar sesto apelācijas papildu pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka atturošas darbības labad Komisija pamatoti varēja palielināt uzliktā naudas soda pamatsummu.

IV – Pirmais apelācijas pamats: Pirmās instances tiesas pieļautā faktu sagrozīšana

A – Pārsūdzētais spriedums

16. Ar otro pamatu Pirmās instances tiesā, kurš nosaukts par “EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu un acīmredzamām kļūdām novērtējumā”, Lafarge apgalvoja, ka 1992. gada Londonas sanāksme, informācijas apmaiņa, īpašas informācijas par Apvienoto Karalisti apmaiņa, cenu paaugstināšana Apvienotajā Karalistē, Vācijas tirgus stabilizācija un cenu paaugstināšana Vācijā neesot pārkāpums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Ar šo apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd Pirmās instances tiesas secinājumus attiecībā uz Londonas sanāksmi. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka Pirmās instances tiesa, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 212. punkta, secināja, ka Lafarge nav piedalījusies šajā sanāksmē.

17. Attiecībā uz informācijas apmaiņu Pirmās instances tiesa atzina, ka tas, ka Lafarge zināja vai tai bija jāzina, ka informācijas par pārdošanas apmēru apmaiņas mērķis bija izpētīt tirgu, lai uzzinātu, vai cenu karš ir beidzies un vai tirgus daļas ir palikušas nosacīti stabilas, tika juridiski pietiekami pamatots ar objektīvu un saskaņotu pierādījumu kopumu ( ).

18. Attiecībā uz īpašu informāciju par Apvienoto Karalisti Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija juridiski pietiekami pamatoti bija pierādījusi Lafarge dalību informācijas par pārdošanas apmēru Apvienotās Karalistes tirgū apmaiņā ( ). Turklāt attiecībā uz cenu paaugstināšanos Apvienotajā Karalistē laikā pirms 1996. gada 7. septembra Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 316. punktā atzina, ka Komisija nebija atradusi dokumentāru pierādījumu saziņai starp attiecīgajiem uzņēmumiem. Pēc tam Tiesa pārsūdzētā sprieduma 319.–323. punktā secināja, ka attiecībā uz šo laikposmu paziņojumi par cenu paaugstināšanu bija faktiski vienlaicīgi visos četros gadījumos. Līdz ar to Pirmās instances tiesa cita starpā nolēma, ka “šajā lietā, pat ja intervāli starp dažādajiem paziņojumiem par cenu paaugstināšanu, iespējams, ir ļāvuši uzņēmumiem pārliecināties par šiem cenu paaugstinājumiem, izmantojot informāciju no tirgus, un pat ja šīs paaugstināšanas ne vienmēr ir bijušas tieši tajā pašā līmenī, tas, ka paziņojumi par cenu paaugstināšanu notika gandrīz vienlaikus, un paziņoto cenu paralēlisms ir būtisks pierādījums par saskaņotu darbību pirms šiem paziņojumiem, ciktāl šie paaugstinājumi iederas kontekstā, ko raksturo apstāklis, – kā to konstatējusi Komisija apstrīdētajā lēmumā, ka Knauf un BPB Londonas sanāksmē 1992. gada sākumā bija vienojušās izbeigt cenu karu četros Eiropas tirgos un ka Lafarge pievienojās šai sistēmai vēlākais 1992. gada augustā” ( ). Pirmās instances tiesa attiecībā uz laikposmu pēc 1996. gada 7. septembra nolēma, ka sakaru pastāvēšana starp konkurentiem attiecībā uz cenu paaugstināšanu Apvienotajā Karalistē ir pierādīta ar dokumentiem ( ).

19. Attiecībā uz Vācijas tirgus stabilizāciju Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 402. punktā nolēma, ka, “ņemot vērā šīs lietas vispārējo kontekstu”, un uz neapstrīdētu faktu pamata Komisija no juridiskā viedokļa ir pietiekami pierādījusi, ka attiecīgie uzņēmumi, pat ja tie nebija nonākuši pie īpaša nolīguma noslēgšanas par Vācijas tirgus sadali starp tiem, bija izteikuši savu kopīgo gribu šajā tirgū izturēties noteiktā veidā, proti, ierobežot konkurenci, stabilizējot minēto tirgu.

20. Attiecībā uz cenu paaugstināšanos Vācijā Pirmās instances tiesa pārbaudīja pierādījumu par saskarsmi esamību un saskaņotu rīcību starp konkurentiem. Pārsūdzētā sprieduma 426. punktā Tiesa nosprieda, ka kontakti starp aplūkotajiem uzņēmumiem apskatāmi attiecīgā laikposma kontekstā, kuru raksturo pret konkurenci vērstu izpausmju kopums, kas apliecina konkurentu kopīgu gribu stabilizēt ģipša plākšņu tirgu četros galvenajos Eiropas tirgos, tostarp Vācijas tirgū. Turklāt Pirmās instances tiesa norādīja – lai gan Komisijas atrasta atsevišķa dokumenta saturs nevar nepārprotami atklāt pret konkurenci vērstas rīcības pastāvēšanu, šis apstāklis tomēr nevar izslēgt, ka šo dokumentu interpretē tādējādi, ka tas apstiprina šādas vēlmes pastāvēšanu, ja tas ir daļa no citu dokumentu kopuma, kas sniedz ticamas norādes par pret konkurenci vērstas vienlaicīgas un līdzīgas rīcības pastāvēšanu. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ņēma vērā vairākus dokumentus, lai atklātu, ka Lafarge bija tieši kontakti ar tās konkurentiem par cenu paaugstināšanu Vācijas tirgū un pastāvēja saskaņota rīcība attiecībā uz cenu paaugstinājuma piemērošanu.

B – Argumenti un vērtējums

21. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi faktus, jo tā sistemātiski atsaucās uz vispārējo kontekstu, ko raksturo pārkāpumu virkne, uzskatot, ka Komisija esot pienācīgi konstatējusi šo pārkāpumu pastāvēšanu. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa, lai pierādītu pārkāpumu, kuri ir apgalvotā vispārējā pārkāpuma pamatā, pastāvēšanu, pārsūdzētajā spriedumā, atsaucoties uz vispārējo pārkāpumu kontekstu, esot pieņēmusi apļveida argumentāciju. Turklāt Pirmās instances tiesa esot sistemātiski uzskatījusi, ka pret konkurenci vērstu faktu interpretācija ir daudz ticamāka nekā citi izskaidrojumi, ko sniegusi Lafarge. Tādējādi Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka pret konkurenci vērstās informācijas apmaiņas (pārsūdzētā sprieduma 270. un 271. punkts) kopā ar konkrētas informācijas par Apvienoto Karalisti apmaiņu (pārsūdzētā sprieduma 303. punkts), saskaņotu darbību attiecībā uz cenu paaugstināšanu Apvienotajā Karalistē (pārsūdzētā sprieduma 324. punkts) un Vācijā (pārsūdzētā sprieduma 402. punkts) un vienošanās par Vācijas tirgus stabilizēšanu (pārsūdzētā sprieduma 430. punkts) mērķis tika noteikts, ņemot vērā vispārējo pārkāpumu kontekstu, lai gan šis konteksts tika pierādīts nevis, pamatojoties uz pierādījumiem, bet pamatojoties uz pārkāpjošo darbību, kura kā tāda tika kvalificēta, pamatojoties uz šo vispārējo kontekstu. Šādā veidā Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi tai norādītos faktus.

22. Jāatgādina, ka Tiesai nav kompetences konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Vispārējā tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un procesuālie noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu gūšanu, iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Vispārējai tiesai pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda Tiesai ( ).

23. Vispārējai tiesai iesniegto faktu un pierādījumu sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no Tiesas lietas materiāliem bez nepieciešamības vēlreiz izvērtēt šos faktus ( ). Turklāt prasītājam, ja tas atsaucas uz to, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, ir pienākums precīzi norādīt uz faktiem, kurus Vispārējā tiesa ir sagrozījusi, un darīt zināmas kļūdas analīzē, kuras, pēc prasītāja ieskata, tā varētu būt pieļāvusi ar šādu sagrozīšanu ( ).

24. Manuprāt, ar šo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja ir vispārīgi apgalvojusi, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi faktus, un ir detalizēti norādījusi uz pierādījumu, kas, iespējams, ir sagrozīts.

25. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja, izņemot 1994. gada oktobra iekšējās piezīmes, kas tika atklātas Rigips telpās un uz kurām ir norāde pārsūdzētā sprieduma 430. punktā sakarā ar Pirmās instances tiesas secinājumiem par cenu paaugstināšanu Vācijā, nav precīzi norādījusi kļūdas novērtējumā, kuras, pēc tās domām, radīja pierādījuma sagrozīšanu. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja, atskaitot dažas pārsūdzētā sprieduma 430. punkta daļas, nav norādījusi uz būtiskām neprecizitātēm, Pirmās instances tiesai iepazīstoties ar tai iesniegtajiem dokumentiem. Tādējādi, manuprāt, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo faktu sagrozīšanu, tā patiesībā vēlas, lai Pirmās instances tiesa veiktu jaunu pierādījumu novērtējumu. Tas neietilpst apelācijas tiesvedībā Tiesā.

26. Attiecībā uz 1994. gada oktobra piezīmēm apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka nekas attiecīgajās piezīmēs nepamato secinājumu, ka konkurenti būtu sazinājušies viens ar otru. Pirmajā instancē Lafarge apstrīdēja, ka piezīmēs atspoguļota [informācijas] apmaiņa starp ražotājiem attiecībā uz 1995. gada februāra cenu paaugstināšanu. Pēc Lafarge domām, piezīmju autors informāciju par tirgu bija guvis no Knauf piedāvātā paziņojuma par cenu paaugstināšanu ( ).

27. Pārsūdzētā sprieduma 430. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka, neraugoties uz Lafarge apgalvojumu, ka iekšējo piezīmju autors informāciju par tirgu bija guvis no Knauf plānotās cenu paaugstināšanas, “Komisijas interpretācija šīm piezīmēm ir pārliecinošāka, ņemot vērā citus lietas materiālu faktus, kas parāda, ka attiecīgajā laikposmā pastāvēja saskaņota rīcība starp attiecīgajiem uzņēmumiem. Komisija pamatoti uzskata, ka šīs piezīmes pienācīgi atspoguļo zināšanas par konkurentu stratēģiju un ir pierādījums kontaktiem starp tiem. Faktiski šo piezīmju autors pēc situācijas tirgū rezumējuma norādīja, ka Gyproc tirdzniecības direktors bija sūdzējies, ka tā uzņēmums ir zaudējis tirgus daļas un tam bija tās jāatgūst. Turklāt piezīmēs bija paredzēts, ka cenas tiks iesaldētas piezīmēs minētajā līmenī un ka cenu paaugstināšana notiks no 1995. gada 1. februāra. Šī pēdējā piezīme ir īpaši atklājoša. Faktiski, ja paziņojumi par cenu paaugstināšanu tika izsūtīti vienpusēji un citi ražotāji vienīgi sekoja šai cenu paaugstināšanai, BPB 1994. gada oktobrī nevarēja zināt, ka 1995. gada 1. februārī ir paredzēta cenu paaugstināšana, ievērojot, ka Knauf šo cenu paaugstināšanu paziņoja tikai 1994. gada novembrī”.

28. No pārsūdzētā sprieduma kļūst skaidrs, ka Pirmās instances tiesa aplūkotās piezīmes nepārbaudīja atrauti. Piezīmes drīzāk tika pārbaudītas kopā ar citiem faktiem lietas materiālos. Līdz ar to no pārsūdzētā sprieduma kļūst skaidrs, ka 1994. gada oktobra piezīmju patiesā nozīme tika izskaidrota ar citiem faktiem lietas materiālos. Šajā sakarā citi fakti, kas tika ņemti vērā, lai pierādītu, ka attiecīgajā laikā starp attiecīgajiem uzņēmumiem ir pastāvējusi saskaņota rīcība, bija, pirmkārt, Knauf paziņojums, saskaņā ar kuru prakse – nosūtīt cenu paaugstināšanas paziņojumus ar cenu sarakstiem konkurentiem tieši vienlaikus ar to nosūtīšanu pircējiem – bija iedibināta jau sen (pārsūdzētā sprieduma 430. punkts), otrkārt, tas, ka Komisija, veicot pārbaudi BPB un Lafarge telpās, atklāja vairākas konkurentu paziņojumu par cenu paaugstināšanu kopijas (pārsūdzētā sprieduma 430. punkts), un, treškārt, tas, ka cenu paaugstināšana notika 1995. gada 1. februārī (pārsūdzētā sprieduma 430. punkts).

29. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šos papildu faktus nav apstrīdējusi.

30. Uzskatu, ka, ņemot vērā aplūkotos neapstrīdētos papildu faktus un Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ), apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa būtu nepareizi iztulkojusi 1994. gada oktobra piezīmes.

31. Tādēļ uzskatu, ka pirmais apelācijas pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.

V – Otrais apelācijas pamats: normu par pierādīšanas pienākumu, nevainīguma prezumpcijas principa un no tā izrietošā in dubio pro reo principa pārkāpums, jo Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka Komisija ir pierādījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta

A – Pārsūdzētais spriedums

32. Apstrīdētajā lēmumā Komisija atzina, ka Lafarge piedalījās aplūkotajā pārkāpumā no 1992. gada 31. augusta līdz 1998. gada 25. novembrim. Pirmajā instancē Lafarge apgalvoja, ka tās dalība risinājumos par informācijas apmaiņu bija tikai pēc 1993. gada jūnija un, iespējams, pat tikai no 1994. gada sākuma ( ). Apstiprinot Lafarge dalības pārkāpumā ilgumu, kā tas norādīts apstrīdētajā lēmumā, Pirmās instances tiesa ņēma vērā vairākus BPB paziņojumus. Šajā sakarā BPB apgalvoja, ka pēc sanāksmes informācijas apmaiņas process tika paplašināts, iekļaujot tajā Lafarge ( ). Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka vārdi “pēc šīs sanāksmes”, kuru lietoja BPB, nozīmē, ka Lafarge dalība sākās drīz pēc Londonas sanāksmes ( ). Turklāt, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, BPB apgalvoja, ka tā vienojās ar Lafarge apmainīties ar datiem 1992. gada vidū ( ). Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka BPB paziņojumi bija precīzāki nekā Lafarge paziņojumi. Lafarge paļāvās uz N no Lafarge paziņojumu, kā rezultātā, ņemot vērā datu neesamību par attiecīgajiem Eiropas tirgiem, Lafarge konkurenti bija viņam ieteikuši apmainīties ar vispārēju informāciju par pārdošanas apmēriem ( ). Pārsūdzētā sprieduma 508. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka Lafarge nebija darījusi zināmu ne konkrētu datumu, ne konkrētus apstākļus, kuru dēļ tā piedalījās šajā [informācijas] apmaiņā, it īpaši kontaktus, kādiem bija jābūt pirms [informācijas] apmaiņas, lai noteiktu tās pamata nosacījumus, proti, tās mērķi, iesaistītās puses un [informācijas] apmaiņas biežumu ( ). Tāpat Pirmās instances tiesa atzina, ka BPB paziņojumu ticamību apliecina tas, ka Lafarge tirgus daļa galvenajos Eiropas tirgos ir norādīta [D no BPB] tabulās absolūti un procentos kopš 1991. gada ( ).

B – Argumentācija

33. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi normas par pierādīšanas pienākumu, nevainīguma prezumpcijas principu un no tā izrietošo in dubio pro reo principu, jo Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka Komisija ir pierādījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka atbilstoši judikatūrai Tiesas kompetencē ir pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesā ir pieļauti tādi procesa pārkāpumi, kas negatīvi skar apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses, un pārliecināties, ka ir ievēroti Kopienu tiesību pamatprincipi un procesa noteikumi, kas piemērojami pierādīšanas pienākumam un pierādījumu sniegšanai ( ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo arī, ka saskaņā ar judikatūru Komisijai ir jāpierāda konkurences noteikumu pārkāpums un pārkāpuma ilgums ( ). Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka Komisija ir pienācīgi konstatējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta, neraugoties uz BPB pretrunīgajiem un neprecīzajiem paziņojumiem, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi konkrētu datumu, kad sākās tās dalība, vai apstākļus, kuru dēļ tā piedalījās šajā pret konkurenci vērstajā informācijas apmaiņā.

34. Komisija uzskata, ka šis pamats ir jānoraida.

C – Vērtējums

35. Kā to Tiesa nospriedusi apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, lietas dalībniekam vai iestādei, kas norāda uz konkurences normu pārkāpumu, ir jāpierāda tā esamība un uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu pamatu aizstāvībai, ir jāpierāda, ka ir izpildīti šī aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem. Lai gan saskaņā ar šiem principiem tiesiskais pierādīšanas pienākums ir Komisijai vai uzņēmumam vai attiecīgajai apvienībai, faktiskie pierādījumi, uz kuriem atsaucas lietas dalībnieks, var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot, var secināt, ka pierādīšanas pienākums ir izpildīts ( ).

36. No pārsūdzētā sprieduma kļūst skaidrs, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija bija pienācīgi konstatējusi, ka vēlākais 1992. gada augusta beigās BPB informēja Lafarge par vienošanos starp BPB un Knauf par informācijas apmaiņu un ka šajā sakarā Lafarge iesaistījās šajā [informācijas] apmaiņā ( ). Lai nonāktu pie šī secinājuma, Pirmās instances tiesa it īpaši pamatojās uz vairākiem BPB paziņojumiem un to, ka Lafarge tirgus daļa galvenajos Eiropas tirgos bija norādīta BPB tabulās. Šī tiesa uzskatīja arī, ka Lafarge paskaidrojumi par šo jautājumu bija nepārliecinoši.

37. Atzīstot, ka Lafarge cita starpā nav norādījusi konkrētu datumu, kad sākās tās dalība, un uzskatot, ka tā spētu to izdarīt vislabāk ( ), Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi pierādīšanas pienākumu, nevainīguma prezumpcijas principu un no tā izrietošo in dubio pro reo principu. Pirmās instances tiesa tikai norādīja, ka, neraugoties uz Lafarge apgalvojumu pārsūdzētā sprieduma 494. punktā, ka tā noteikti pievienojās [informācijas] apmaiņai tikai pēc 1993. gada jūnija un, iespējams, 1994. gada sākumā, tā nav sniegusi nevienu pierādījumu šī apgalvojuma pamatojumam.

38. No tā, manuprāt, izriet, ka otrais apelācijas pamats ir nepamatots un ir jānoraida.

VI – Trešais apelācijas pamats: Pirmās instances tiesas pienākuma norādīt pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums tiktāl, ciktāl tā atzina, ka Komisija esot pienācīgi konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja esot izdarījusi vienu, kompleksu un turpinātu pārkāpumu kopš 1992. gada 31. augusta

A – Argumentācija

39. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa neesot pat netieši izskatījusi tās pirmajā instancē izvirzīto argumentu par nevienlīdzīgu attieksmi pret Lafarge salīdzinājumā ar Gyproc. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētais spriedums neesot pietiekami pamatots. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka aplūkotā sūdzība ir iesniegta, lai pierādītu, ka tā nav piedalījusies vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta.

40. Pārsūdzētā sprieduma 500.–518. punktā Pirmās instances tiesa esot atzinusi, ka Komisijas norādītais pierādījums, proti, atsauce uz Lafarge tirgus daļu [D] tabulās un atsevišķiem BPB paziņojumiem, pienācīgi pierādot Lafarge dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, Komisija pati esot uzskatījusi, ka šie pierādījumi attiecībā uz Gyproc esot bijuši nepietiekami. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā esot atzinusi, ka Komisijas norādītie pierādījumi pienācīgi pierādot Lafarge dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta, lai gan šie paši fakti tika uzskatīti par nepietiekamiem Gyproc lietā.

41. Savā atbildes rakstā uz apelāciju apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šis pamats ir pieņemams, jo, kā savā prasības pieteikumā pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vairākkārt minējusi, Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

42. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesā Lafarge neesot izvirzījusi prasības pamatu par iespējamu nevienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Attiecīgajā tās prasības pieteikuma Pirmās instances tiesai sadaļā Lafarge tikai cita starpā norādījusi, ka “Komisija uzskatīja, ka Gyproc dalība tajos pašos “pasākumos” nebija pietiekama, lai pierādītu iesaistīšanos vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā”. Tādēļ Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir pietiekami pamatots. Turklāt, pēc Komisijas domām, Gyproc neesot tādā pašā situācijā kā Lafarge.

43. Turklāt Komisija apgalvo, ka apelācijas tiesvedībā apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarot izvirzīt pamatu, kas balstīts uz nediskriminācijas principa pārkāpumu, kurš netika norādīts pirmajā instancē. Tādējādi šis pamats esot nepieņemams.

44. Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu atbildes rakstā, ka tā prasības pieteikumā pirmajā instancē esot atsaukusies uz vairākiem vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma gadījumiem, Komisija uzskata, ka šīs atsauces esot bijušas ietvertas dažādās prasības pieteikuma daļās, lai pamatotu citus pamatus, attiecībā uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvojot, ka tie nebūtu atbildēti pārsūdzētajā spriedumā. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi atbildes rakstā esot jauns pamats, kurš ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzībā neesot norādījusi, ka citas tās prasības pieteikuma pirmajā instancē daļas būtu palikušas neatbildētas.

B – Vērtējums

45. Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka pārsūdzētā sprieduma daļa ( ), uz kuru attiecas šis apelācijas pamats, ir par trešo pamatu, kas pārbaudīts pirmajā instancē un kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu tiktāl, ciktāl apstrīdētajā lēmumā ir pierādīts viens, komplekss un turpināts pārkāpums un atzīts, ka Lafarge ir piedalījusies tajā. Pamata daļa it īpaši attiecas uz Lafarge dalības pārkāpumā ilgumu.

46. Manuprāt, šis apelācijas pamats var tikt sadalīts divās daļās. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi pienākumu norādīt pienācīgu pamatojumu. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā atzinusi, ka Komisija esot pienācīgi konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kopš 1992. gada 31. augusta ir piedalījusies vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā.

47. Attiecībā uz iebildumu, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tās pienākumu norādīt pienācīgu pamatojumu, tas, vai sprieduma rezolutīvā daļa ir nepietiekama vai pretrunīga, ir tiesību jautājums, kuru var aplūkot apelācijā ( ).

48. Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Pirmās instances tiesas pienākumu pamatot savus nolēmumus nevar interpretēt tā, ka tai būtu pienākums detalizēti atbildēt uz katru prasītāja norādīto argumentu, it īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs ( ).

49. Ir jāatgādina arī, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi ( ).

50. Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzēja, savā prasības pieteikumā pirmajā instancē apgalvojot, ka “Komisija uzskatīja, ka Gyproc dalība tajos pašos “pasākumos” [( )] nebija pietiekama, lai pierādītu iesaistīšanos vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā” ( ), skaidri ir norādījusi uz diskrimināciju, uz ko Pirmās instances tiesai vajadzēja atbildēt. Lai gan pirmajā instancē trešā pamata ietvaros Lafarge nelietoja vārdus “diskriminācija” vai “nevienlīdzīga attieksme”, uzskatu, ka Lafarge prasības pieteikuma formulējums attiecībā uz šo pamatu bija pietiekami skaidrs un precīzs, lai Pirmās instances tiesa saprastu šī pamata svarīgumu.

51. Es uzskatu, ka nevar būt šaubas, ka pamats par diskrimināciju bija izvirzīts trešā pamata, kas pārbaudīts pirmajā instancē, kontekstā. Tādēļ es uzskatu, ka Komisijas iebildums, ka Pirmās instances tiesā Lafarge neesot izvirzījusi prasības pamatu par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nav pieņemams.

52. Manuprāt, Pirmās instances tiesa pat netieši nav apskatījusi jautājumu par diskrimināciju, kurš pirmajā instancē bija uzdots trešā pamata kontekstā, lai gan no pārsūdzētā sprieduma 496. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa pati uzskatīja, ka jautājums par diskrimināciju bija daļa no Lafarge prasījumiem pirmajā instancē. Pēc manām domām, jautājumu par diskrimināciju Lafarge uzdeva, lai apšaubītu, vai pierādījums, uz kuru apstrīdētajā lēmumā pamatojās Komisija, ir pietiekams, lai atzītu, ka Lafarge kopš 1992. gada 31. augusta ir piedalījusies vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā, jo, acīmredzot, šo pašu pierādījumu Komisija uzskatīja par nepietiekamu, lai šādu secinājumu izdarītu attiecībā uz Gyproc. Turklāt nediskriminācijas princips ir Kopienu tiesību vispārējs princips, un līdz ar to, manuprāt, Pirmās instances tiesai bija jāaizskata Lafarge šajā sakarā izvirzītais pamats saistībā ar Komisijas norādīto pierādījumu apstrīdētajā lēmumā, ka Lafarge kopš 1992. gada 31. augusta ir piedalījusies vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā ( ).

53. No iepriekš izklāstītā izriet, ka pārsūdzētajā spriedumā nav pietiekami aplūkota argumentācija attiecībā uz diskrimināciju un pārkāpuma ilgumu, ko prasītāja paudusi pirmajā instancē. Konkrētāk, pārsūdzētais spriedums neļauj Tiesai īstenot savu tiesas kontroli, līdz ar to šī apelācijas pamata pirmā daļa, manuprāt, ir jāatzīst par pamatotu.

54. Attiecībā uz šī apelācijas pamata otro daļu, kas pamatota ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, es uzskatu, ka, lai Tiesa varētu pārskatīt Pirmās instances tiesas spriedumu, šim spriedumam ir jābūt pietiekami pamatotam. Tas, ka šajā gadījumā Pirmās instances tiesa nav sniegusi nekādu pamatojumu attiecībā uz jautājumu par diskrimināciju saistībā ar trešo pamatu, ko šī tiesa pārbaudīja, liedz Tiesai lemt, vai ar pārsūdzēto spriedumu šajā sakarā ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.

55. Tādēļ es uzskatu, ka, ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, pārsūdzētais spriedums attiecībā uz secinājumiem par apelācijas sūdzības iesniedzējas piedalīšanās vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta ilgumu ir jāatceļ. Tā kā pirmajā instancē nav lemts par sūdzību, kas iesniegta par diskrimināciju un Lafarge dalības vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā ilgumu, uzskatu, ka Tiesa nevar pasludināt galīgo spriedumu par šo jautājumu atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam un ka Tiesai šis jautājums ir jānosūta atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā ( ).

VII – Ceturtais apelācijas pamats: Pirmās instance tiesa, nosakot uzliktā naudas soda sākumsummu, esot pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus

A – Argumentācija

56. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu esot pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi, jo tajā ir atstāta spēkā Komisijas uzliktā naudas soda sākumsumma, kura ir nesamērīga salīdzinājumā ar sākumsummu, kura noteikta citiem apstrīdētā lēmuma adresātiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd apgalvojumu, ko Pirmās instances tiesa ir izteikusi pārsūdzētā sprieduma 634. punktā, saskaņā ar kuru naudas soda summu var aprēķināt neatkarīgi no uzņēmumu apgrozījuma. Pat ja šis apgalvojums ir pareizs, Komisija pati apstrīdētajā lēmumā esot izvēlējusies attiecīgos uzņēmumus iedalīt kategorijās atkarībā no to tirgus daļas. Tādējādi atbilstoši spriedumam apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija ( ), ja Komisija ir nolēmusi noteikt kategorijas atkarībā no tirgus daļām, Komisijai un līdz ar to Pirmās instances tiesai, veicot tiesisku pārbaudi, esot jānodrošina samērīga attiecība starp dažādu kategoriju sliekšņiem, no vienas puses, un uzņēmuma tirgus daļu un tā klasifikāciju vienā vai otrā kategorijā, no otras puses.

57. Līdz ar to Lafarge noteiktā sākumsumma esot bijusi 6,5 reizes lielāka nekā Gyproc noteiktā, lai gan Lafarge tirgus daļa (24 % – ierindota otrajā kategorijā) esot bijusi tikai 3,4 reizes lielāka nekā Gyproc tirgus daļa (7 % – ierindota trešajā kategorijā). Turklāt, lai gan Lafarge tirgus daļa 1997. gadā par 81 % esot bijusi mazāka nekā Knauf, šie uzņēmumi esot ierindoti vienā un tajā pašā kategorijā un naudas soda sākumsumma esot noteikta EUR 52 miljoni.

58. Savā atbildes rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šis apelācijas pamats ir pieņemams, jo aplūkotie argumenti esot norādīti pirmajā instancē.

59. Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 634. punktā nav apgalvojusi, ka naudas soda summu varētu aprēķināt neatkarīgi no uzņēmumu apgrozījuma. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums, apstrīdot iespēju vai vismaz metodi, ko Komisija piemēroja, lai klasificētu uzņēmumus, esot nepieņemams, jo tas neesot bijis izvirzīts pirmajā instancē.

60. Komisija uzskata, ka šis iebildums katrā ziņā ir acīmredzami nepamatots. Spriedumā lietā SGL Carbon/Komisija ( ) Tiesa esot apstiprinājusi, ka aizliegtas vienošanās locekļi, nosakot naudas soda sākumsummu, var tikt iedalīti dažādās kategorijās. Pretēji tam, ko apgalvojot Lafarge, kad Komisija nolemj iedalīt uzņēmumus kategorijās atkarībā no to tirgus daļām, netiekot prasīts nodrošināt, lai katra uzņēmuma naudas soda sākumsumma būtu tieši samērīga ar tā tirgus daļu. Tā kā uzņēmumu tirgus daļas noteikti ir atšķirīgas, tad Komisijai būtu jānosaka tik daudz kategoriju, cik ir naudas sodam pakļauto uzņēmumu, un līdz ar to zustu dalīšanas kategorijās mērķis. Tāpat Komisija arī norāda, ka tā izvēlējās iedalīt attiecīgos uzņēmumus trīs kategorijās atkarībā no attiecīgajām to tirgus daļām 1997. gadā. Līdz ar to BPB, ņemot vērā tās 42 % tirgus daļu un tās kā liela ražotāja pozīciju, esot ierindota pirmajā kategorijā. Knauf un Lafarge, kurām attiecīgi bija 28 % un 24 % tirgus daļu, tika ierindotas otrajā kategorijā. Gyproc, kuras tirgus daļa bija 7 % un kura bija ļoti maza dalībniece, tika ierindota trešajā kategorijā.

B – Vērtējums

61. Manuprāt, šis apelācijas pamats ir nepieņemams un ir jānoraida. Lai gan ir taisnība, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē apšaubīja, ka tai uzliktā naudas soda sākumsumma bija EUR 52 miljoni, Lafarge apgalvoja, ka tai neesot bijušas ekonomiskās iespējas ietekmēt Apvienotās Karalistes un Vācijas tirgus. Pirmajā instancē Lafarge tāpat kā šajā apelācijas pamatā neapstrīdēja iespēju vai vismaz metodi, kuru Komisija izmantoja, lai klasificētu uzņēmumus. Turklāt pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvoja, ka, ja Komisija, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, nolēma iedalīt uzņēmumus kategorijās atkarībā no to tirgus daļām, tai esot pienākums nodrošināt, ka naudas soda sākumsumma katram uzņēmumam būtu tieši samērīga ar tā tirgus daļu.

62. Katrā ziņā, ņemot vērā Tiesas spriedumu lietā SGL Carbon/Komisija ( ), uzskatu, ka šis apelācijas pamats ir jānoraida. No sprieduma iepriekš minētajā lietā izriet, ka, lai noteiktu pamatsummu, ierindojot kategorijās uzņēmumus, kuri ir bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, nav jāņem vērā ikviena atšķirība starp uzņēmumiem, piemēram, apgrozījums vai tirgus daļa.

63. Turklāt pastāvīgajā judikatūrā ir konsekventi norādīts, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi un tā var šajā sakarā ņemt vērā vairākus apstākļus, tomēr ievērojot apgrozījuma maksimālo apjomu, kas noteikts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā. Tiesa ir arī uzsvērusi, ka 1998. gada pamatnostādnēs ( ) noteiktajā aprēķina metodē ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta noteikumiem, kā tos interpretējusi Tiesa ( ).

64. Lai gan ir skaidrs, ka, ņemot vērā iepriekš 60. punktā izklāstītos Komisijas argumentus, nav noteikta samērīguma starp Lafarge un citu pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu tirgus daļām un tiem noteiktajām naudas sodu sākumsummām, neuzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu pierādījusi, ka ar Komisijas noteikto klasifikācijas metodi naudas sodu pamatsummu noteikšanai būtu pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi.

VIII – Piektais apelācijas pamats: kļūdas tiesību piemērošanā un pienākuma norādīt pamatojumu attiecībā uz naudas soda paaugstināšanu sakarā ar atkārtotu pārkāpumu neizpilde

65. Šis apelācijas pamats ir iedalīts divās daļās.

A – Pirmā daļa

1) Pārsūdzētais spriedums

66. Pirmajā instancē Lafarge cita starpā apgalvoja, ka, tā kā neesot tiesiska pamata, kas ietvertu nosacījumus naudas soda paaugstināšanai sakarā ar atkārtotu pārkāpumu, un tā kā neesot noteikts noilguma termiņš attiecībā uz laiku starp diviem pārkāpumiem, naudas soda paaugstināšana šādos apstākļos esot soda tiesiskuma principa un tiesiskās drošības principa pārkāpums ( ).

67. Pirmās instances tiesa nolēma, ka, ņemot vērā spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ), atkārtots pārkāpums ir viens no faktoriem, kas var tikt ņemts vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu ( ). Attiecībā uz jautājumu par noilguma termiņu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 724. punktā atgādināja, ka Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda noteikšanā vērā ņemamo apstākļu izvēli, piemēram, lietas īpašajiem apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu atturošo iedarbību, kādēļ nav jāatsaucas uz saistošu vai izsmeļošu obligāti vērā ņemamo kritēriju sarakstu. Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 725. punktā tika nolemts, ka Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš, kad tiek ņemts vērā atkārtots pārkāpums. Pirmās instances tiesa nolēma, ka atkārtots pārkāpums ir svarīgs faktors, kurš Komisijai ir jānovērtē, un ka katrā individuālā gadījumā tā var ņemt vērā pazīmes, kuras apstiprina tendenci pārkāpt konkurences noteikumus, tajā skaitā laiku, kāds ir pagājis starp aplūkotajiem pārkāpumiem. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja starp divu pārkāpumu konstatējumu ir pagājis mazāk nekā desmit gadu, tas liecina, ka attiecīgais uzņēmums neizdara atbilstošus secinājumus no konstatējuma, ka tas ir pārkāpis Kopienu konkurences noteikumus ( ). Pirmās instances tiesa nolēma, ka Lafarge ir šāda tieksme, jo, lai gan tā bija Lēmuma 94/815 adresāte, Lafarge meitas sabiedrība četrus gadus pēc šī lēmuma paziņošanas tai turpināja aktīvi piedalīties attiecīgajā aizliegtajā nolīgumā ( ).

2) Argumentācija

68. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts vispārējais nulla poena sine lege tiesību princips un vispārējie principi, kas ir kopēji dalībvalstu tiesībām, jo Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai esot bijis tiesisks pamats paaugstināt naudas sodu atkārtota pārkāpuma dēļ. Ar Regulu Nr. 17 Komisijai neesot atļauts paaugstināt naudas sodu atkārtota pārkāpuma dēļ.

69. Apelācijas sūdzības iesniedzēja tāpat uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu esot pārkāpts dalībvalstīm kopīgais vispārējais tiesiskās drošības princips, jo ar šo spriedumu tika noteikts, ka Komisija var konstatēt atkārtotu pārkāpumu bez noilguma. Personas nevarot bezgalīgi sodīt par darbībām, ko tās veikušas pagātnē. Vairākuma dalībvalstu tiesībās attiecībā uz atkārtotu pārkāpumu esot noteikts maksimālais laikposms starp pārbaudāmo pārkāpumu un iespējamu iepriekšēja pārkāpuma konstatējumu, pēc kura pēdējo no minētajiem nevar ņemt vērā. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu vēlreiz pārbaudīt tās nostāju lietā Groupe Danone/Komisija ( ).

70. Komisija uzskata, ka Tiesa lietā Groupe Danone/Komisija ir noraidījusi līdzīgus argumentus. Pamatojoties uz Regulu Nr. 17, naudas sodu varot paaugstināt atkārtota pārkāpuma dēļ. Attiecībā uz noilguma termiņu šajā gadījumā neesot jānovērtē, vai Pirmās instances tiesas konstatējumi novestu pie iespējas bezgalīgi sodīt par atkārtotu pārkāpumu, jo Pirmās instances tiesa nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas meitas sabiedrība ir turpinājusi aktīvu dalību aizliegtā nolīgumā četrus gadus pēc Lēmuma 94/815 paziņošanas, lai gan lietā Groupe Danone/Komisija Tiesa uzskatīja, ka laikposms starp pārkāpumiem, kurš ir mazāks par 10 gadiem, liecina, ka netiek izdarīti atbilstoši secinājumi no konstatējuma, ka ir pārkāpti konkurences noteikumi.

3) Vērtējums

71. Skaidrs, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā nav īpašas atsauces uz atkārtotu pārkāpumu ( ). Tomēr spriedumā lietā Groupe Danone/Komisija Tiesa apstiprināja, ka šī norma ir juridiskais pamats, saskaņā ar kuru Komisija var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir jāņem vērā attiecīgā pārkāpuma ilgums un smagums ( ). Tad Tiesa no jauna apstiprināja judikatūrā, ka, ja naudas soda pamatapmērs ir nosakāms atbilstoši pārkāpumam, tā smagumu nosaka, ņemot vērā virkni citu faktoru, attiecībā uz kuriem Komisijai ir plaša rīcības brīvība. Tiesa uzskatīja, ka atbildību pastiprinošu apstākļu ņemšana vērā, nosakot naudas sodu, atbilst Komisijas uzdevumam nodrošināt atbilstību konkurences tiesību normām. Jebkurš atkārtots pārkāpums ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu. Līdz ar to atbilstoši Tiesas spriedumam lietā Groupe Danone/Komisija, uzskatot atkārtotu pārkāpumu par atbildību pastiprinošu apstākli, netiek pārkāpts nulla poena sine lege princips ( ).

72. Turklāt apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija Tiesa nosprieda, ka atkārtots pārkāpums ir viens no faktoriem, kas var tikt ņemts vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu ( ).

73. Bez Tiesas konstatējumiem lietā Groupe Danone/Komisija un apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija es vēl norādītu, ka atbilstoši judikatūrai Komisijai ir pienākums izmeklēt un sodīt par individuāliem pārkāpumiem un pienākums īstenot vispārējo politiku, kuras mērķis konkurences jomā ir piemērot Līgumā noteiktos principus un uz to virzīt arī uzņēmumu rīcību. Vērtējot pārkāpuma smagumu ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne vien lietas konkrētie apstākļi, bet arī konteksts, kādā noticis pārkāpums, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā atturošā iedarbība ( ).

74. Manuprāt, ja Komisija, vērtējot konkrēta pārkāpuma smagumu, varētu ņemt vērā tikai šī pārkāpuma apstākļus, izslēdzot visus citus atbilstošos apkārtējos apstākļus, tajā skaitā visnozīmīgāko – atkārtotu pārkāpumu, nevarētu tikt pareizi novērtēts aplūkotā pārkāpuma patiesais smagums un nebūtu izpildīts Komisijas uzdevums nodrošināt atbilstību kompetences noteikumiem. Uzskatu, ka šāda pieeja būtu pretrunā nepieciešamībai nodrošināt to sodu preventīvo iedarbību, kas noteikti par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumiem ( ).

75. Tādēļ uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi nevienu pārliecinošu iemeslu, kādēļ Tiesai būtu jāatkāpjas no tās konstatējuma lietā Groupe Danone/Komisija, ka jautājums par atkārtotu pārkāpumu ir jautājums, kurš attiecībā uz pārkāpuma smagumu ir vērtējams kā atbildību pastiprinošs apstāklis saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Līdz ar to ar pārsūdzēto spriedumu, manuprāt, nav pārkāpts vispārējais nulla poena sine lege tiesību princips un dalībvalstīm kopējie vispārējie tiesību principi, ja Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai ir bijis tiesisks pamats paaugstināt naudas sodu, pamatojoties uz atkārtotu pārkāpumu.

76. Attiecībā uz jautājumu par noilguma termiņa atkārtota pārkāpuma konstatēšanai neesamību Tiesa lietā Groupe Danone/Komisija apstiprināja, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā vai pamatnostādnēs ( ) nav noteikts konkrēts noilguma termiņš atkārtota pārkāpuma konstatēšanai ( ). Turklāt Tiesa sprieduma 38. punktā norādīja, ka atkārtota pārkāpuma īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana ir daļa no minētās Komisijas rīcības brīvības un Komisijai nevar būt saistošs jebkāds noilguma termiņš šāda konstatējuma izdarīšanai. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā sakarā ir lūgusi Tiesu no jauna apsvērt tās konstatējumu lietā Groupe Danone/Komisija.

77. Tiesa spriedumā lietā Groupe Danone/Komisija uzskatīja, ka atkārtots pārkāpums ir būtisks apstāklis, kas Komisijai ir jānovērtē, jo tā ņemšanas vērā mērķis ir mudināt uzņēmumus, kuri ir parādījuši tendenci pārkāpt konkurences tiesību normas, mainīt savu uzvedību. Līdz ar to Komisija katrā atsevišķajā gadījumā var ņemt vērā pazīmes, kuras liecina par šādu tendenci, to skaitā, piemēram, laiku, kāds ir pagājis starp attiecīgajiem pārkāpumiem ( ).

78. Manuprāt, sprieduma lietā Groupe Danone/Komisija 38. punktā ir norādīts, ka Tiesa uzskatīja, ka statisks un neelastīgs maksimālais noilguma termiņš ierobežotu Komisijas rīcības brīvību noteikt naudas soda summu. Šajā sakarā uzskatu, ka ļoti būtisks iepriekšējs pārkāpums var būt sekojoša pārkāpuma smaguma vērtējuma daļa, neraugoties uz to, ka pagājis ievērojams laikposms, bet iepriekšēja neliela pārkāpuma gadījumā šādi apsvērumi varētu nebūt attaisnojami, ja pagājis daudz īsāks laikposms.

79. Tomēr neuzskatu, ka ar spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija būtu atbalstīts priekšlikums, ka par agrāk izdarītiem konkurences tiesību pārkāpumiem personas varētu sodīt bezgalīgi.

80. Tiesa šajā lietā drīzāk norādīja un, manuprāt, pareizi, ka, ņemot vērā aplūkotās lietas faktus, tā kā starp pārkāpumiem ir pagājis salīdzinoši īss laiks, proti, mazāk kā 10 gadi, tad prettiesiskas rīcības atkārtošana no Groupe Danone puses liecina par tās tendenci neizdarīt attiecīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts tās izdarīts konkurences noteikumu pārkāpums ( ).

81. Līdz ar to ir skaidrs, ka, lai gan nav noteikts konkrēts noilguma termiņš atkārtota pārkāpuma konstatēšanai, Tiesa, kad tai ir lūgts to darīt, var izvērtēt, vai Komisija, ņemot vērā iepriekšēju konkurences noteikumu pārkāpumu, ir pārkāpusi savu rīcības brīvību. Tādēļ uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi nevienu iemeslu, kādēļ Tiesai būtu jāpārskata Tiesas konstatējums par noteikta noilguma termiņa attiecībā uz atkārtotu pārkāpumu neesamību, kas izteikts spriedumā lietā Groupe Danone/Komisija.

82. Turklāt skaidrības labad norādīšu, ka šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi Pirmās instances tiesas konstatējumu, ka, neraugoties uz Lēmuma 94/815 paziņošanu, Lafarge meitas sabiedrība četrus gadus turpināja aktīvi piedalīties aplūkotajā pārkāpumā. Manuprāt, tik īss laikposms nav uzskatāms par pārmērīgu un līdz ar to Komisija šajā sakarā nav pārkāpusi tās rīcības brīvību.

83. Manuprāt, ar pārsūdzēto spriedumu, nolemjot, ka Komisija bez noteikta noilguma termiņa varēja konstatēt atkārtotu pārkāpumu, nav pārkāpts dalībvalstīm kopīgais vispārējais tiesiskās drošības princips.

84. Tādēļ es uzskatu, ka Tiesai piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

B – Otrā daļa

1) Pārsūdzētais spriedums

85. Lafarge pirmajā instancē apgalvoja, ka vairākumā dalībvalstu jautājumu par atkārtotu pārkāpumu nevarot ņemt vērā, ja vien otrais pārkāpums nav veikts pēc tam, kad spriedums, kurā konstatēts pirmais pārkāpums, ir kļuvis galīgs ( ).

86. Pārsūdzētā sprieduma 734. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka pietiek ar to, ka uzņēmums ir atzīts par vainīgu par tāda paša veida pārkāpumu, pat ja lēmums vēl būtu jāizskata tiesām. Pirmās instances tiesa nolēma, ka tiek prezumēts, ka Komisijas lēmumi ir tiesiski tik ilgi, kamēr tie netiek atcelti vai atsaukti, un prasībām nav atceļoša ietekme. Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 737. punktā Pirmās instances tiesa nolēma, ka “jāatzīst, ka var rasties problēma, ja iepriekšējais lēmums, kas bijis par pamatu vēlākam lēmumam paaugstināt naudas sodu, tiek atcelts pēc tam, kad vēlākais lēmums ir pieņemts galīgi. Šādā gadījumā atkārtota pārkāpuma faktiski nebūtu. Tomēr, ja tiek pierādīts, ka pirmais lēmums, ar kuru noteikts sods par pārkāpumu, nav pamatots, tas būtu jauns fakts, no kura brīža atsāktos apelācijas sūdzības iesniegšanai paredzētais laiks”.

2) Argumentācija

87. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un neesot izpildījusi pienākumu norādīt atbilstošu pamatojumu, jo tā uzskatīja, ka Komisija esot varējusi paaugstināt tai uzlikto naudas sodu sakarā ar atkārtotu pārkāpumu, lai gan pirmais pārkāpums apstrīdētā lēmuma aplūkoto faktu laikā vēl nebija pilnībā konstatēts.

88. Atbilstoši dalībvalstu krimināltiesību sistēmām personu parasti uzskatot par recidīvistu tikai tad, ja tā izdara citu pārkāpumu pēc tam, kad tās saņemtais sods par pirmo pārkāpumu ir stājies spēkā. Viens no būtiskiem atkārtota pārkāpuma elementiem esot galīgs pārkāpuma konstatējums, kuram nepieciešama tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana laikā, kad ir veikts otrais pārkāpums. Šajā lietā Komisija, lai konstatētu, ka Lafarge ir atkārtota pārkāpēja, esot pamatojusies uz Lēmumu 94/815. Tomēr Lafarge esot iesniegusi prasību par šī lēmuma atcelšanu, un Pirmās instances tiesa savu spriedumu pasludināja 2000. gada 15. maijā ( ). Šis spriedums esot stājies spēkā tikai divus mēnešus pēc tā paziņošanas Lafarge, jo Lafarge neiesniedza apelācijas sūdzību. Apstrīdētajā lēmumā aplūkotā prakse saskaņā ar Komisijas teikto esot beigusies 1998. gada novembrī. Taču tajā laikā Lafarge neesot bijusi galīgi notiesāta par jebkādu aizliegtu vienošanos, jo Pirmās instances tiesa vēl nebija pieņēmusi spriedumu apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija.

89. Līdz ar to, ļaujot Komisijai patvaļīgi paaugstināt naudas soda summu, Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi vispārējo nulla poena sine lege principu.

90. Pirmās instances tiesa, apstiprinot, ka gadījumā, ja pēc otrā lēmuma pieņemšanas pirmais lēmums tiek atcelts galīgi, laiks apelācijas sūdzības iesniegšanai sākas no jauna, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Līgumā un citās Kopienu tiesību normās neesot paredzēts, ka termiņš prasības celšanai par Komisijas lēmuma atcelšanu varētu sākties no jauna. Galīga pirmā pārkāpuma konstatējuma neesamības gadījumā, atsaucoties uz neesošu procedūru, lai pamatotu atkārtota pārkāpuma konstatējumu, Pirmās instances tiesa arī neesot sniegusi atbilstošu pamatojumu.

91. Ja spriedumu, ar kuru tiek atcelts Komisijas lēmums, uzskatītu par jaunu faktu, kurš atjauno termiņu prasības par otra Komisijas lēmuma, ar kuru uzņēmums ir nepareizi sodīts par atkārtotu pārkāpumu, atcelšanu iesniegšanai, šāds risinājums uzliktu attiecīgajam uzņēmumam nenormālu un negodīgu slogu un tādējādi tiktu pārkāpts pareizas tiesvedības un procesuālās ekonomijas princips.

92. Savā atbildes rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pretēji Komisijas apgalvojumiem konkurences sankciju raksturs un bardzība pieprasot, lai tās pašas garantijas, kādas atkārtotam pārkāpumam ir piemērojamas saskaņā ar krimināltiesībām, tiktu piemērotas atkārtotiem pārkāpumiem konkurences lietās. Tiesa ir nolēmusi, ka, ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī par tiem piemērojamo sankciju būtību un bardzības pakāpi, procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt uzlikti naudas sodi un kavējuma naudas, ir piemērojams nevainīguma prezumpcijas princips (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1984. gada 21. februāra spriedumu lietā Öztürk pret Vāciju, A sērija, Nr. 73, un 1987. gada 25. augusta spriedumu lietā Lutz pret Vāciju, A sērija, Nr. 123‑A) ( ). Līdz ar to Pirmās instances tiesa netieši ir piekritusi, ka, ņemot vērā to raksturu un bardzību, konkurences sankcijas ir krimināltiesiskas sankcijas.

93. Attiecībā uz Komisijas argumentiem ( ) lietā Queenborough Rolling Mill/Komisija ( ) apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Tiesas spriedums attiecoties uz Komisijas 1981. gada 24. jūnija Lēmuma Nr. 1831/81/EOTK, ar kuru uzņēmumiem metalurģijas nozarē izveido kontroles sistēmu un jaunu ražošanas kvotu sistēmu attiecībā uz dažām precēm, ( ) īpašu piemērošanu. Lietā par konkurences pārkāpumiem nevarot atsaukties uz Lēmumu 1831/81, kurā tika skaidri definēti apstākļi, kuros naudas sods par atkārtotu pārkāpumu par kvotu pārsniegšanu var tikt paaugstināts.

94. Komisija norāda, ka tās lēmumi tiekot uzskatīti par tiesiskiem tik ilgi, kamēr tie netiek atcelti vai atsaukti, un prasības pieteikumu iesniegšanai Tiesās neesot atceļoša ietekme. Komisija uzskata, ka šajā lietā esot jāizvairās no jebkādas analoģijas ar krimināltiesībām. Tiesa esot apstiprinājusi procedūras konkurences jautājumos administratīvo raksturu ( ). Turklāt, kā pati Lafarge to atzīstot, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, Lēmums 94/815 esot bijis galīgs.

95. Komisija uzskata, ka tas, ka Kopienu tiesas piemēro atsevišķus dalībvalstīm kopējus vispārējos krimināltiesību principus, nenozīmējot, ka visi šie principi, kuri ir piemērojami katrā dalībvalstī, būtu piemērojami vai transponējami. Dalībvalstis saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktu esot nolēmušas, ka “lēmumi, kuri pieņemti saskaņā ar 1. un 2. punktu, nav krimināltiesiska rakstura”. Šo likumdevēja izvēli Padome esot apstiprinājusi saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā ( ), 23. panta 5. punktu. Komisija norāda, ka vienīgā dalībvalsts tiesa, kura ir lēmusi par līdzīgu jautājumu, proti, Spānijas Augstākā tiesa, 2005. gadā par šo jautājumu esot pieņēmusi tādu pašu nostāju kā Komisija.

96. Komisija apgalvo, ka iepriekšējā lēmuma galīgais raksturs neesot iemesls atkārtota pārkāpuma esamībai. Ar Tiesas spriedumu lietā Queenborough Rolling Mill/Komisija ( ) esot apstiprināts, ka, lai paaugstinātu naudas sodu sakarā ar atkārtotu pārkāpumu, neesot nepieciešama visu tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana. Komisija uzskata, ka, ja prasība, kas celta par pirmo Komisijas lēmumu, liegtu otrajā lēmumā ņemt vērā atkārtotu pārkāpumu, netiktu izpildīti konkurences politika un mērķi, kurus Komisija ievēro.

97. Tomēr Komisija piekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka pretēji Pirmās instances tiesas apgalvojumam pārsūdzētā sprieduma 737. punktā nevienā Kopienu tiesību normā neesot paredzēta iespēja atjaunot termiņu prasības par Komisijas lēmuma atcelšanu celšanai. Ņemot vērā aplūkojamā jautājuma nozīmību, Komisija uzskata, ka Tiesai Pirmās instances tiesas argumentācija ir jāaizstāj ar savu argumentāciju. Komisija uzskata, ka, ja pirmais lēmums, ar kuru ir atzīts konkurences tiesību pārkāpums, tiktu atcelts, attiecīgais uzņēmums varētu prasīt Komisijai pārskatīt otro lēmumu. Par Komisijas atteikumu veikt šādu pārskatīšanu varētu uzsākt tiesvedību Vispārējā tiesā par tiesību akta atcelšanu. Šāds risinājums atbilstot ar Līgumu izveidotās un ar judikatūru apstiprinātās sistēmas loģikai. Tas atbilstot arī labas pārvaldības un tiesiskās drošības principiem tādējādi, ka ir iespējams izvairīties no prasībām, kuras ir tikai veltīga laika izšķiešana. EKL 233. pantā esot paredzēts, ka iestādei, kura ir pieņēmusi atcelto tiesību aktu, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu Tiesas spriedumu. Turklāt saskaņā ar judikatūru jaunu būtisku faktu esamība varot būt pamats, lai iesniegtu prasību par iepriekšēja sprieduma, kurš ir kļuvis galīgs, pārskatīšanu. Vispārējā tiesa, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, varētu pielāgot naudas sodu. Šāds risinājums esot pieņemts lietā Usinor/Komisija ( ). Komisija uzskata, ka ar apelācijas sūdzības iesniedzējas piedāvāto risinājumu tiktu pārkāpts princips, ka Kopienu iestāžu akti tiek uzskatīti par spēkā esošiem un ka prasību celšanai nav šos aktus atceļoša ietekme.

C – Vērtējums

98. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, nospriežot, ka Komisija esot varējusi konstatēt atkārtotu pārkāpumu, lai gan konstatējums par pirmo pārkāpumu vēl nebija galīgs, esot pārkāpusi vispārējos dalībvalstīm kopējos tiesību principus, nulla poena sine lege principu un pareizas tiesvedības principu, kā arī pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atsaucoties uz neesošu procedūru un neizpildot pienākumu norādīt pietiekamu pamatojumu.

99. Manuprāt, Pirmās instances tiesa ir acīmredzami pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 737. punktā konstatējot, ka, ja tiktu pierādīts, ka pirmais lēmums, ar kuru ir uzlikts sods par pārkāpumu, nav pamatots, tas būtu jauns fakts, kura dēļ no jauna sāktos termiņš apelācijas sūdzības iesniegšanai. Pilnībā piekrītu gan apelācijas sūdzības iesniedzējas, gan Komisijas argumentiem, ka termiņš prasības celšanai par Komisijas lēmuma atcelšanu, kurš ir noteikts EKL 230. pantā, nevar sākties no jauna ( ).

100. Tā kā šis kļūdainais pamatojums veido Pirmās instances tiesas pamatojuma neatņemamu daļu, tad, manuprāt, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts Lafarge apgalvojums, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka pastāv atkārtots pārkāpums, lai gan konstatējums attiecībā uz pirmo pārkāpumu vēl nebija galīgs ( ).

101. Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

102. Uzskatu, ka izskatāmajā lietā tiesvedības stadija atļauj taisīt galīgo spriedumu.

103. Šajā lietā nav apstrīdēts, ka 2002. gada 27. novembrī, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, Lafarge ar prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā ar EKL 230. pantu vairs nevarēja apstrīdēt Lēmuma 94/815, ar kuru apstrīdētajā lēmumā par atkārtotu pārkāpumu savu konstatējumu pamatoja Komisija, pamatotību, jo spriedums apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija ( ) tika pasludināts 2000. gadā un apelācijas sūdzība noteiktajā termiņā netika iesniegta.

104. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisijai nebija jāpaaugstina naudas sods sakarā ar atkārtotu pārkāpumu, jo apstrīdētajā lēmumā aplūkoto faktu laikā pirmais pārkāpums nebija pierādīts galīgi ( ).

105. Atcerēsimies, ka apstrīdētajā lēmumā konstatētais Lafarge pārkāpums turpinājās līdz 1998. gada 25. novembrim. Procesuālajos rakstos pirmajā instancē un Tiesā Lafarge apgalvoja, ka līdz ar to darbības pirms 2000. gada jūlija neesot uzskatāmas par atkārtotu pārkāpumu ( ).

106. Lafarge procesuālajos rakstos Pirmās instances tiesai un Tiesai lielā mērā atsaucās uz vairāku dalībvalstu kriminālkodeksiem un tiesu praksi, saskaņā ar kuru atkārtota pārkāpuma jēdzienu nevarot piemērot, pirms sods nav pilnībā stājies spēkā. Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, ka konkurences sankciju raksturs un bardzība pieprasot, lai tās pašas garantijas, kādas atkārtotam pārkāpumam ir piemērojamas saskaņā ar krimināltiesībām, tiktu piemērotas atkārtotiem pārkāpumiem konkurences lietās, nav pieņemams.

107. No Regulas Nr. 17 15. panta 4. punkta formulējuma izriet, ka Komisijas lēmumam par naudas soda uzlikšanu sakarā ar praksi, kas ir vērsta pret konkurenci, nav krimināltiesiska rakstura ( ). Tādēļ uzskatu, ka, ņemot vērā Kopienu likumdevēja skaidro un noteikto gribu, ir jāizvairās no ikvienas tiešas analoģijas starp krimināltiesiskām sankcijām un sankcijām, kuras Komisija nosaka par konkurences tiesību noteikumu pārkāpumiem.

108. Tomēr atbilstoši Tiesas judikatūrai Komisijas administratīvā procesa konkurences lietās laikā Komisijai ir pienākums ievērot Kopienu tiesību pamatprincipus ( ). Tādēļ jautājums par atkārtotu pārkāpumu ir jāpārbauda no šī viedokļa.

109. Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja savā argumentācijā lielā mērā ir atsaukusies uz pareizas tiesvedības, procesuālās ekonomijas un tiesiskās drošības principiem, uzskatu, ka tā nav pierādījusi, kā šie principi, kuri, manuprāt, ir daļa no Kopienu tiesību pamatprincipiem, tika pārkāpti attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas konkrētajiem apstākļiem.

110. Nav strīda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski nekad nav bijusi situācijā, kad tai ar otro lēmumu būtu uzlikts paaugstināts naudas sods par atkārtotu pārkāpumu, bet lēmumu attiecībā uz pirmo pārkāpumu, proti, Lēmumu 94/815, vēl būtu iespējams pārsūdzēt, lai atceltu, un pēc tam par to iesniegt apelācijas sūdzību. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski nekad nav saskārusies ar, tās vārdiem sakot, “nenormālu” vai “netaisnīgu slogu” ( ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja nekad nav bijusi situācijā, kad tai, piemēram, būtu jāprasa Komisijai grozīt apstrīdēto lēmumu sakarā ar pārmērīgu naudas sodu vai jāiesniedz prasība Eiropas Savienības tiesās sakarā ar iespējamu Komisijas atteikumu to darīt. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumi šajā ziņā līdz ar to ir abstrakti un hipotētiski, jo tie neattiecas uz tās konkrētajiem apstākļiem.

111. Tādēļ uzskatu, ka Tiesas izskatāmais jautājums ir šaurs un ka Tiesai ir jāierobežo savs vērtējums, ņemot vērā tai pieejamos neapstrīdētos faktus.

112. Manuprāt, ierobežojoša pieeja jautājumā par atkārtotu pārkāpumu, kuru aizstāv apelācijas sūdzības iesniedzēja, proti, ka naudas sodu nedrīkst paaugstināt atkārtota pārkāpuma dēļ, ja vien pirmais pārkāpums apstrīdētā lēmuma faktu rašanās laikā nav bijis pilnībā konstatēts, ir pārmērīgi ierobežojoša konkurences sankciju, kas nav krimināltiesiska rakstura sankcijas, kontekstā.

113. Šāda pieeja nevajadzīgi un mākslīgi samazinātu Komisijas iespēju atsaukties uz atkārtotu pārkāpumu kā līdzekli, lai apturētu nelikumīgas darbības un novērstu to atkārtotu veikšanu. Tās sekas būtu tādas, ka dažu pārkāpumu patiesais smagums tiktu novērtēts pārāk zemu un sodīts pārāk maigi. Turklāt uzskatu, ka pieņēmumu, ka Savienības iestāžu tiesību akti tiek uzskatīti par tiesiskiem un tie rada tiesiskas sekas tik ilgi, kamēr tie nav atsaukti, atcelti prasības atcelt tiesību aktu ietvaros vai pasludināti par spēkā neesošiem, tostarp, pēc prejudiciāla nolēmuma pieņemšanas vai iebildes par prettiesiskumu apmierināšanas, nav iespējums uzsvērt par daudz. Manuprāt, tas ir Eiropas Savienības tiesību stūrakmens un pastāv, lai nodrošinātu tiesisko drošību. Lai gan aplūkoto pieņēmumu var apstrīdēt Vispārējā tiesā un Tiesā, uzskatu, ka šajā tiesvedībā nav redzamu iemeslu, lai šo pieņēmumu ierobežotu.

114. Tādēļ uzskatu, ka ar apelācijas sūdzības iesniedzējas aizstāvēto pieeju, ņemot vērā pieejamos lietas faktus, bez pierādīti pārliecinoša iemesla tiek nepamatoti mazinātas ne vien Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus, lai cīnītos ar pret konkurenci vērstu uzvedību, bet arī prezumpcija par Kopienas iestāžu tiesību aktu tiesiskumu.

115. Turklāt pilnības labad norādīšu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas aizstāvētās pieejas apstiprināšana, pat ja tai būtu nozīme izskatāmajā lietā, varētu radīt situāciju, kad pārkāpējs sakarā ar tiesvedības ilgumu Vispārējā tiesā un Tiesā ( ) varētu izvairīties no atkārtota pārkāpuma sekām, tādējādi mazinot Komisijas lomu konkurences tiesību piemērošanā. Savukārt pārkāpējs, cita starpā lēmuma, ar kuru konstatēts pirmais pārkāpums, atcelšanas gadījumā, var vienmēr prasīt Komisijai atkārtoti pārskatīt tās pēdējo lēmumu, ar kuru konstatēts atkārtots pārkāpums, un iesniegt prasību par iespējamā Komisijas atteikuma to darīt atcelšanu.

116. No iepriekš minētā izriet, ka pamats, ko Lafarge ir izvirzījusi sakarā ar dalībvalstīs atzītā principa –, ka personu var uzskatīt par atkārtotu pārkāpēju tikai tad, ja jauns pārkāpums seko pirmajam galīgi konstatētam pārkāpumam, – pārkāpumu, manuprāt, ir nepamatots un tādēļ ir jānoraida.

IX – Sestais apelācijas pamats: kļūda tiesību piemērošanā sakarā ar naudas soda sākumsummas paaugstināšanu atturošos nolūkos

A – Pārsūdzētais spriedums

117. Lafarge pirmajā instancē apgalvoja, ka nepieciešamība nodrošināt, lai naudas sodam būtu atturoša ietekme, esot bijusi jāpārbauda naudas soda aprēķināšanas beigās un, ja Komisija būtu tā darījusi, tā noteikti būtu nonākusi pie secinājuma, ka, lai to nodrošinātu, paaugstināt naudas sodu bija nepiemēroti. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 683. punktā nolēma, “ka lēmumu par nepieciešamību piemērot ar preventīviem apsvērumiem pamatotu koeficientu atkarībā no uzņēmuma lieluma un vispārējiem resursiem, kas neattiecas uz konkrētas summas apmēra piemērotību, neietekmē apstāklis, kurā naudas soda aprēķināšanas stadijā tas ir pieņemts”. 684. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka “naudas soda paaugstināšana atturošos nolūkos nav pamatota ar vērtējumu, ka naudas soda sākumsumma būtu atbilstoša naudas soda atturošajam mērķim, tāpēc naudas soda summa šajā kontekstā nav būtiska”.

B – Argumentācija

118. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 680.–684. punktā esot pārkāpusi EKL 81. pantu un Regulu Nr. 17, jo tā ir konstatējusi, ka Komisija esot varējusi novērtēt nepieciešamību paaugstināt naudas soda summu atturošos nolūkos naudas soda pamatsummas aprēķināšanas stadijā, nevis naudas soda aprēķināšanas beigās. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka prevencija esot naudas soda summas, kura aprēķināta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu un atbildību pastiprinošiem un atbildību mīkstinošiem apstākļiem, paaugstināšana gadījumā, kad galīgā summa šķiet nepietiekama, lai pārliecinātu attiecīgo uzņēmumu un citus saimnieciskās darbības subjektus par pārkāpuma nopietnību un nepieciešamību to neatkārtot. Pēc definīcijas, lai novērtētu, vai naudas soda galīgā summa ir pietiekama, lai tai būtu atturoša ietekme, šai summai esot jābūt zināmai.

119. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka 2006. gada pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu ( ) (turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), lēmums naudas sodu īpaši paaugstināt atturošos nolūkos tiekot vērtēts attiecībā uz naudas soda galīgo summu un līdz ar to pēc naudas soda pamatsummas novērtēšanas un pēc pielāgojumiem atbildību pastiprinošu un atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ.

120. Komisija uzskata, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem jautājums par prevenciju nenodrošinot naudas soda summas paaugstināšanu tikai gadījumā, ja galīgā summa šķiet nepietiekama, lai pārliecinātu attiecīgo uzņēmumu un citus saimnieciskās darbības subjektus par nepieciešamību neatkārtot pārkāpumus. Prevencija esot konkurences politikas neatņemama sastāvdaļa, un tās mērķis esot ietekmēt uzņēmumu uzvedību. Tāpat Komisija norāda, ka apstrīdētais lēmums esot pieņemts atbilstoši 1998. gada pamatnostādnēm, nevis 2006. gada pamatnostādnēm. 1998. gada pamatnostādnēs esot paredzēts, ka, vērtējot pārkāpuma smagumu (1.A punkts), pirms ilguma (1.B punkts) un iespējamu atbildību pastiprinošu un atbildību mīkstinošu apstākļu ņemšanas vērā varot ņemt vērā uzņēmuma lielumu un kopējos līdzekļus. Šajā sakarā Komisija drīkstot mainīt tās naudas sodu politiku konkurences jomā. 1998. gada un 2006. gada pamatnostādņu formulējums esot līdzīgs, jo abās esot paredzēta iespēja Komisijai naudas soda aprēķināšanā ņemt vērā uzņēmumu lielumu un kopējos līdzekļus. Turklāt posms, kurā tiek ņemts vērā uzņēmuma lielums, neesot svarīgs, jo naudas soda palielināšana sakarā ar šo pamatu neesot atkarīga no naudas soda galīgās summas. Tāpat Komisija uzskata, ka apelācijas lietā Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nedrīkstot ar savu novērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas novērtējumu, kura, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, lemj par naudas sodu apmēru.

C – Vērtējums

121. Šis apelācijas pamats attiecas uz Pirmās instances tiesas vērtējumu par to, ka Komisija, aprēķinot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu, ir piemērojusi palielinājuma koeficientu, ņemot vērā šī uzņēmuma lielumu un kopējos līdzekļus, bet precīzāk – aprēķināšanas posmu, kurā šis koeficients ir piemērots.

122. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir īpaši plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu noteikšanā vērā ņemamo apstākļu izvēli, piemēram, lietas īpašajiem apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu atturošo iedarbību, turklāt nav jāatsaucas uz saistošu vai izsmeļošu obligāti vērā ņemamo kritēriju sarakstu ( ).

123. Spriedumā lietā Showa Denko/Komisija Tiesa norādīja, ka “prevencijas” jēdziens ir viens no vērā ņemamiem faktoriem naudas soda apmēra aprēķinā ( ). No pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 81. panta pārkāpuma dēļ uzlikto un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto naudas sodu mērķis ir sodīt par nelikumīgām attiecīgo uzņēmumu darbībām, kā arī atturēt gan attiecīgos uzņēmumus, gan citus tirgus dalībniekus no iespējamajiem Kopienu konkurences tiesību noteikumu pārkāpumiem nākotnē. Tā Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, var ņemt vērā tostarp attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varenību ( ). Šajā spriedumā Tiesa nolēma, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka Showa Denko KK “milzīgā” kopējā apgrozījuma salīdzinājumā ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem dēļ vieglāk varēja apkopot vajadzīgos resursus, lai samaksātu naudas sodu, kas naudas soda pietiekami atturošās iedarbības nolūkā pamatoja koeficienta piemērošanu ( ). Tiesa uz to atsaucās kā uz “prevencijas koeficientu”.

124. No sprieduma lietā Showa Denko/Komisija izriet, ka Tiesa uzskatīja, ka, lai ņemtu vērā iespējamo ietekmi, kāda naudas sodam varētu būt uz aizliegtās vienošanās dalībniekiem sakarā ar šo dalībnieku dažādajiem apgrozījumiem, var tikt piemērots prevencijas koeficients.

125. Tā kā šādos apstākļos prevencijas koeficients ir saistīts ar attiecīgo uzņēmumu dažādo lielumu un ekonomisko varenību, uzskatu, ka Komisija, ņemot vērā tai piešķirto plašo rīcības brīvību šajā jautājumā, var, atsaucoties uz šo konkrēto atšķirību, noteikt prevencijas koeficientu.

126. Šādā gadījumā, tā kā prevencijas koeficients ir pamatots drīzāk ar aizliegtās vienošanās dalībnieku attiecīgo lielumu un ekonomisko varenību, nevis ar naudas soda esošās konkrētās summas vērtējumu, uzskatu, ka naudas soda aprēķināšanas posms, kurā šāds prevencijas koeficients tiek piemērots, nav būtisks. Turklāt līdz ar to arī jautājumu, vai Komisija, pieņemot 2006. gada pamatnostādnes ( ), ir mainījusi naudas soda aprēķināšanas stadiju, kurā šāds prevencijas koeficients tiek piemērots, manuprāt, var uzskatīt par nebūtisku, ja šis koeficients ir saistīts ar attiecīgo uzņēmumu lielumu un ekonomisko varenību ( ).

127. Tādēļ uzskatu, ka, nolemjot, ka Komisijas naudas soda aprēķināšanas posmam, kurā, lai ņemtu vērā uzņēmuma lielumu un kopējos līdzekļus un tādējādi atspoguļotu veidu, kādā aizliegtas vienošanās dalībniekus faktiski ietekmēs naudas sods, tiek piemērots prevencijas koeficients, nav nozīmes, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

128. Līdz ar to, manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējas sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

X – Tiesāšanās izdevumi

129. Tā kā daļa lietas, manuprāt, ir jānodod atpakaļ sprieduma taisīšanai Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, lēmums par tiesāšanās izdevumiem apelācijas tiesvedībā ir jāatliek.

XI – Secinājumi

130. Un tā es uzskatu, ka Tiesai ir:

– jāatceļ Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑54/03 Lafarge SA/Komisija tiktāl, ciktāl tiesa ar to noraidīja Lafarge prasības pamatu par to, ka Komisija attiecībā uz Lafarge dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu;

– jānodod lieta atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai novērtētu, vai Komisija attiecībā uz Lafarge dalību vienā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā kopš 1992. gada 31. augusta ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu;

– jānoraida apelācijas sūdzība pārējā daļā;

– jāatliek lēmums par tiesāšanās izdevumiem.