ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Šī tiesa it īpaši norāda, ka tās ieskatā vārdi “RESCUE TROPFEN” un “RESCUE NIGHT SPRAY” ir “veselīguma norādes” Regulas (EK) Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5) apakšpunkta izpratnē. Proti, attiecīgā sabiedrības daļa, kura mūsdienās pārzina angļu valodu, zinot “RESCUE” nozīmi, kas attiecīgajiem patērētājiem radot priekšstatu, ka pamatlietā aplūkoto produktu lietošana tiek ieteikta, lai tie “tiktu glābti”, kad tie saskaras ar noteiktām veselības problēmām. Līdz ar to pastāvot saikne starp vārdiem “RESCUE TROPFEN” un “RESCUE NIGHT SPRAY”, no vienas puses, un veselības stāvokļa uzlabošanu, no otras puses.
15

C. Seagon apgalvoja, ka J. Webb-Sämann pieprasītā summa no Baumarkt Praktiker kapitāla nekad nav tikusi atskaitīta un ka it īpaši starp J. Webb-Sämann un Baumarkt Praktiker nav ticis noslēgts neviens fiduciārs līgums, kas attiecas uz šo summu. Tādējādi C. Seagon uzskata, ka J. Webb-Sämann nevar atsaukties uz Maksātnespējas likuma 47. pantu, lai apgalvotu, ka viņam ir tiesības uz summas izdalīšanu.
—

Higher Education Authority, Department of Public Expenditure and Reform and Department of Education and Skills vārdā – G. Hodge un E. Creedon, kā arī A. Joyce, pārstāvji, kam palīdz A. Kerr, barrister,
8

Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 9., 16. un 28. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”) un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam: — 9. klase: “attēlu, skaņas, skaņas un attēlu un visa veida datu nesēji (kas ietilpst 9. klasē), it īpaši videokasetes, fonogrāfiskie diski, mūzikas diski, kompaktdiski (CD), videodiski, DVD, CD-ROM, CDI, disketes, it īpaši elektronisku izdevumu, kas paredzēti mācībām un izglītošanas nodarbībām, veidā, kā arī videospēles un datorspēles, kas paredzētas lietošanai vienīgi ar televīzijas uztvērēju, it īpaši mācību un izglītošanas nodarbību vajadzībām; programmatūra, it īpaši mācībām un izglītošanas nodarbībām paredzēta programmatūra; informācijas apstrādes aprīkojums, datori un cita datortehnika, kā arī to sastāvdaļas un piederumi (kas ietilpst 9. klasē), visas [šīs] preces, kuras nav saistītas ar transportlīdzekļiem vai visa veida transportlīdzekļu detaļām”; — 16. klase: “visa veida iespiedprodukcija un izdevniecības preces (kas ietilpst 16. klasē), tostarp grāmatas, grāmatiņas, mapes reģistri, žurnāli, avīzes, kalendāri, plakāti, loksnes, kodoskopa plēves, plēves, attēli, veidlapas, hidrogrāfiskās kartes un sienas kartes, it īpaši kartes, kas paredzētas kā mācību un uzskates līdzekļi; mācību un izglītošanas nodarbību materiāls (izņemot aparatūru), it īpaši iespiedprodukcijas, spēļu, globusu, tumšo tāfeļu un ierīču zīmēšanai uz tumšajām tāfelēm veidā; fotogrāfijas (tiražētas un to oriģināli); afišas; kancelejas preces un piederumi rakstīšanai, it īpaši spalvaskātu turētāji ar tintes rezervuāru, lodīšu pildspalvas, zīmuļi un pasteļi; biroja piederumi (izņemot mēbeles), it īpaši zīmogi, zīmogspilventiņi, zīmogu tinte, kancelejas naži, papīrnaži, papīrgrozi, dokumentu mapes, paliktņi rakstīšanai, caurumotāji, skavotāji, burtnīcas, skavas un saspraudes, novelkamie attēli, attēli gravēšanai, papīra un plastikas uzlīmes”; — 28. klase: “spēles, it īpaši galda spēles, domino spēles, saviesīgas spēles, spēļu kārtis, pedagoģiskās un stratēģiskās spēles tradicionālā vai elektroniskā veidā (izņemot perifērijas iekārtas televizoriem); rotaļlietas, video spēles un elektroniskās datorspēles, kuras nav paredzētas izmantošanai ar televīzijas uztvērēju, it īpaši tās, kuras paredzētas mācībām un izglītošanas nodarbībām”.
19

PTMM norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa esot izmantojusi kļūdainu metodoloģiju, atsakoties attiecībā uz to piemērot “vienas ekonomiskas vienības” jēdzienu. Proti, no pārsūdzētā sprieduma 47. punkta izrietot, ka Vispārējā tiesa uzskata, ka, lai izslēgtu šī jēdziena piemērošanu, ir pietiekami iesniegt norādes par vienas ekonomiskas vienības neesamību. Tomēr no judikatūras izrietot, ka Padomei un Komisijai (turpmāk tekstā kopā – “Savienības iestādes”), kā arī Vispārējai tiesai ir jāizvērtē pierādījumi, kas apliecina, ka ražotājs savam saistītajam izplatītājam uztic uzdevumus, kurus parasti veic iekšējais pārdošanas departaments.
8

Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā “Lietas nodošana tiesai, kas atrodas labākā vietā tiesas spriešanai” ir paredzēts: “1. Izņēmuma kārtā dalībvalsts tiesas, kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata, ka citas tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir bērna interesēs, var: a) apturēt tiesvedību vai attiecīgo tās daļu un aicināt puses iesniegt prasību minētās citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar 4. punktu; vai b) lūgt citas dalībvalsts tiesu pieņemt piekritību saskaņā ar 5. punktu. 2. Šā panta 1. punktu piemēro: a) pēc pieteikuma saņemšanas no kādas puses; vai b) pēc pašas tiesas ierosmes; vai c) pēc pieteikuma saņemšanas no citas tās dalībvalsts tiesas, ar kuru bērnam ir īpaša saikne saskaņā ar 3. punktu. Īstenoto lietas nodošanu pēc tiesas ierosmes vai pēc citas dalībvalsts tiesas pieteikuma saņemšanas jāpieņem vismaz vienai no pusēm. 3. Uzskata, ka bērnam ir 1. punktā minētā īpašā saikne ar dalībvalsti, ja šī dalībvalsts: a) ir kļuvusi par bērna pastāvīgo dzīvesvietu pēc tam, kad 1. punktā minētajā tiesā iesniegta prasība; vai b) ir bērna iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta; vai c) ir bērna pilsonības vieta; vai d) ir tās personas pastāvīgā dzīvesvieta, kurai ir vecāku atbildība; vai e) ir vieta, kurā atrodas bērna īpašums, un ja lieta ir saistīta ar bērna aizsardzības pasākumiem, kuri attiecas uz šī īpašuma pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu. 4. Dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība pēc būtības, nosaka termiņu, kurā minētās citas dalībvalsts tiesās jāiesniedz prasību saskaņā ar 1. punktu. Ja šajā laikā attiecīgajās tiesās nav iesniegta prasība, tiesa, kurā iesniegta prasība, turpina īstenot piekritību atbilstoši 8. līdz 14. pantam. 5. Minētās citas dalībvalsts tiesas, ja īpašu lietas apstākļu dēļ tas ir bērna interesēs, pieņem piekritību sešu nedēļu laikā pēc prasības iesniegšanas, kas izdarīta saskaņā ar 1. punkta a) apakšpunktu vai 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā gadījumā tiesa, kurā prasība iesniegta pirmajā, atsakās no piekritības. Pretējā gadījumā tiesa, kurā iesniegta prasība pirmajā, turpina īstenot piekritību atbilstoši 8. līdz 14. pantam. 6. Tiesas šā panta vajadzībām sadarbojas tieši vai ar tās centrālās iestādes starpniecību, kas izraudzīta, ievērojot 53. pantu.”
66

It īpaši attiecībā uz agrākām valsts preču zīmēm Tiesa jau ir nospriedusi, ka no Savienības preču zīmju un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanas, kā arī no fakta, ka valstu preču zīmju reģistrācija neietilpst EUIPO kompetencē un ka pārbaude tiesā attiecībā uz tām neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē, izriet, ka iebildumu pret Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu procesā nevar tikt apstrīdēta valsts preču zīmju spēkā esamība. Tādēļ šādā iebildumu procesā – attiecībā uz apzīmējumu, kas ir identisks dalībvalstī aizsargātai preču zīmei, – tāpat nevar tikt konstatēts tāds absolūts atteikuma pamats kā aprakstošs raksturs un atšķirtspējas neesamība, kas ir paredzēta Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, kā arī Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 24. maijs, Formula One Licensing/ITSB, C‑196/11 P, EU:C:2012:314, 40. un 41. punkts).
39

Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Hartas 47. pants, lasot to kopsakarā ar Orhūsas konvencijas 9. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, ar to netiek pieļauta tāda valsts procesuālo tiesību normu interpretācija, saskaņā ar kuru prasība par lēmumu, ar kuru vides aizsardzības organizācijai ir atteikts projekta, kas īstenojams atbilstoši Direktīvai 92/43 aizsargātā teritorijā, atļaujas piešķiršanas administratīvā procesa dalībnieces statuss, nav noteikti jāizskata minētā procesa, kurš var tikt galīgi izbeigts, pirms ir ticis pieņemts galīgais tiesas nolēmums par dalībnieka statusu, norises laikā un tiek automātiski noraidīta no brīža, kad šis projekts tiek atļauts, šai organizācijai uzliekot pienākumu celt cita veida prasību, lai iegūtu šo statusu un lai pakļautu pārbaudei tiesā to, vai kompetentās valsts iestāde ir izpildījušas to pienākumus, kas izriet no minētās direktīvas 6. panta 3. punkta.
1

Ar savu apelācijas sūdzību Simba Toys GmbH & Co. KG lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 25. novembra spriedumu Simba Toys/ITSB – Seven Towns (Kuba ar režģa struktūras virsmām forma) (T‑450/09, EU:T:2014:983, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas otrās padomes (turpmāk tekstā – “Apelācijas padome”) 2009. gada 1. septembra lēmumu lietā R 1526/2008‑2, kas attiecas uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un Seven Towns Ltd (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
34

Ņemot to vērā, vispirms ir jāatgādina, ka vārdi, kas izmantoti, lai apzīmētu Direktīvas 2006/112 132. pantā minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri, jo tie ir atkāpes no vispārējā principa, saskaņā ar kuru PVN tiek iekasēts par katru pakalpojumu, ko par atlīdzību sniedzis nodokļa maksātājs (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus, 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 23. punkts, kā arī 2015. gada 22. oktobris, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
15

Šis valsts tiesiskais regulējums neliekot līgumslēdzējām iestādēm konkrēti novērtēt noteiktas pārrobežu intereses par līgumu esamību, ņemot vērā tā pazīmes. Saskaņā ar Tiesas judikatūru tas, vai pastāv noteikta pārrobežu interese par līgumu, var izrietēt ne tikai no ar to saistītā līguma ekonomiskās nozīmes, bet arī no attiecīgo būvdarbu tehniskā raksturojuma, kā arī no to izpildes vietas.
13

No 1935. gada 5. maija Likuma par fraktēšanu pārvadājumiem pa iekšzemes ūdensceļiem izriet, ka frakts māklerim komisiju maksā kapteinis, kad ir pabeigta iekraušana, tam ir iesniegts parakstīšanai konosaments, neatkarīgi no kapteinim pārvadāšanas noslēgumā maksājamās frakts. Atbilstoši šim pašam likumam minētā komisija nedrīkst pārsniegt 10 % no frakts, citādi frakts mākleris zaudē tiesības uz komisijas atlīdzību.
21

Izskatot lietu no jauna, Okrožno sodišče v Ptuju (Apgabaltiesa Ptujā) ar 2009. gada 4. novembra spriedumu F&S atgūšanas prasījumu noraidīja un M. Kostanjevec pretprasību apmierināja, pamatojoties uz to, ka pēdējais minētais nebija ieguvis lietu – līzinga līguma priekšmetu, no kā izriet, ka F&S nav izpildījusi savu līgumisko šīs lietas nodošanas pienākumu.
14

Šajos apstākļos Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta [pirmās daļas] pirmais un trešais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja elektronisko komunikāciju tīklu nodrošinošs uzņēmums apstrīd VRI lēmumu par tarifiem par zvanu pabeigšanu minētā uzņēmuma tīklā ([pirmais lēmums]) un tam sekojošo VRI lēmumu, ar kuru tiek grozīts līgums starp [pirmā] lēmuma adresātu un citu uzņēmumu tādējādi, ka šā cita uzņēmuma maksātie tarifi par zvanu pabeigšanu [pirmā] lēmuma adresāta tīklā tiek pielāgoti [pirmajā] lēmumā noteiktajiem tarifiem (izpildes lēmums), valsts tiesa, kas konstatē, ka [pirmais] lēmums ir ticis atcelts, nedrīkst – ievērojot Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta [otro daļu] un tā uzņēmuma, kura labā ir pieņemts izpildes lēmums, no tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības principiem izrietošās intereses – atcelt izpildes lēmumu, vai arī Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta [pirmās daļas] pirmais un trešais teikums, [lasot to] saistībā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa drīkst atcelt VRI izpildes lēmumu un līdz ar to atcelt tajā uzliktos pienākumus attiecībā uz laiku pirms tiesas nolēmuma pasludināšanas dienas, ja, tāsprāt, šādi ir jārīkojas, lai nodrošinātu, ka tiesā tiek efektīvi aizsargātas tā uzņēmuma tiesības, kurš ir apstrīdējis to VRI lēmumu, ar kuru tiek nodrošināta to pienākumu izpilde, kas ir paredzēti vēlāk atceltajā [pirmajā] lēmumā?”
4

Romas I regulas 3. pantā ir noteikts: “1. Līgumu reglamentē tie tiesību akti, kurus izvēlas puses. Izvēli vai nu skaidri izdara, vai arī to nepārprotami izsaka līguma noteikumi vai lietas apstākļi. Izdarot izvēli, puses var izraudzīties tiesību aktus, kas piemērojami visam līgumam vai tikai kādai tā daļai”. 2. Puses var jebkurā laikā vienoties līgumam piemērot tiesību aktus, kas nav tie tiesību akti, kuri iepriekš to reglamentēja vai nu atbilstīgi agrākai izvēlei, kas izdarīta saskaņā ar šo pantu, vai atbilstīgi citiem šīs regulas noteikumiem. Jebkuras izmaiņas attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, kuras izdarītas pēc līguma noslēgšanas, neskar tā formālo spēkā esamību saskaņā ar 11. pantu vai negatīvi neiespaido trešo personu tiesības. 3. Ja izvēles izdarīšanas laikā visi citi būtiskie situācijas elementi atrodas citā valstī, kas nav valsts, kuras tiesību aktiem par labu izdarīta izvēle, pušu izvēle neskar to minētās citas valsts tiesību aktu piemērošanu, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties. 4. Ja izvēles izdarīšanas laikā visi citi būtiskie situācijas elementi atrodas vienā vai vairākās dalībvalstīs, pušu izvēle par labu piemērojamiem tiesību aktiem, kas nav kādas dalībvalsts tiesību akti, neskar to Kopienas tiesību aktu noteikumu – attiecīgā gadījumā, kā tie īstenoti tiesas atrašanās dalībvalstī – piemērošanu, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties. 5. Pušu piekrišanas pastāvēšanu un spēkā esamību saistībā ar piemērojamo tiesību aktu izvēli nosaka saskaņā ar 10., 11. un 13. pantu.”
5

Ar Direktīvu 2009/140 pamatdirektīvas sākotnējā redakcijā 3. pantam tika pievienoti jauni punkti – no 3. līdz 3.c punktam – attiecībā uz VRI neatkarību. Direktīvas 2009/140 preambulas 13. apsvērumā šajā ziņā ir precizēts: “Būtu jāstiprina [VRI] neatkarība, lai nodrošinātu tiesiskā regulējuma efektīvāku piemērošanu un palielinātu to autoritāti un lēmumu paredzamību. Šajā nolūkā valsts tiesību aktos būtu jāiestrādā īpašs noteikums, lai panāktu to, ka savu uzdevumu pildīšanā [VRI], kas atbildīga[s] par ex ante tirgus regulēšanu vai domstarpību izšķiršanu starp uzņēmumiem, ir pasargāta[s] no ārējas iejaukšanās vai politiska spiediena, kas varētu apdraudēt to spēju neatkarīgi izvērtēt tām uzticētos jautājumus. [..] Šim nolūkam jau no paša sākuma būtu jāparedz noteikumi par [VPI] vadītāja atlaišanas iemesliem, lai novērstu visas pamatotās šaubas par minētās iestādes neitralitāti un tās spēju pretoties ārējiem faktoriem. Svarīgi ir tas, lai [VRI], kas atbildīgas par ex ante tirgus regulēšanu, būtu pašām savs budžets, kas pirmām kārtām ļautu tām pieņemt darbā pietiekamu skaitu kvalificētu darbinieku. Pārredzamības nolūkā šis budžets būtu jāpublicē katru gadu.”
3

Bernes konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. jūlija grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), 5. panta 2. punktā ir noteikts: “Šo tiesību izmantošana un īstenošana nav atkarīga no jebkādām formalitātēm, šī izmantošana un īstenošana nav atkarīga arī no tā, vai valstī, kurā radīts darbs, ir noteikta aizsardzība. Tādējādi, izņemot šajā konvencijā paredzētos noteikumus, aizsardzības apjomu, tāpat kā aizsardzības līdzekļus, kas tiek nodrošināti autoram, lai aizsargātu viņa tiesības, regulē tikai tās valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta.”
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV 2009, L 337, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”), to lasot kopā ar 8. un 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV 2002, L 108, 7. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “Piekļuves direktīva”).
97

Tāpat jāpiebilst, ka gan no loģikas, gan praktiskā viedokļa nebūtu nekādas jēgas, ja Regulas Nr. 1083/2006 100. pants, kurā Komisijai ir noteikts pienākums lēmumu par finanšu korekciju pieņemt sešu mēnešu laikā pēc uzklausīšanas, būtu piemērojams, sākot no 2007. gada 1. janvāra, taču tikai attiecībā uz 2007.–2013. gada kampaņas programmām, kā to apgalvo Komisija. Attiecībā uz 2007.–2013. gada kampaņu rodas jautājums par finanšu korekciju nevis no 2007. gada sākuma, bet dažus gadus vēlāk, kad projekti tika pabeigti. Šīs prasības termiņa ziņā, kāda ir ietverta minētās regulas 100. pantā, piemērošanai, sākot no 2007. gada, lietderīgā iedarbība līdz ar to būtu tikai tiktāl, ciktāl šī norma attiektos uz šajā datumā jau notiekošu kampaņu.
13

Atbilstoši 1818. gada 6. marta likuma 1. panta 1. punktam “par Karalisko lēmumu pārkāpumiem, par kuriem nav noteikti vai netiek noteikti konkrēti sodi [..], soda ar apcietinājumu no astoņām līdz četrpadsmit dienām un naudas sodu no 26 līdz 200 frankiem vai tikai ar vienu no šiem sodiem”.
55

Proti, kā izriet no šī sprieduma 48. punktā ietvertajiem faktiskajiem apstākļiem, pirmkārt, attiecīgās atsevišķās medus porcijas ir paredzētas piedāvāšanai galapatērētājam bez turpmākas apstrādes pēc tam, kad ēdināšanas iestāde, kam ir tikusi piegādāta kopējā kartona kaste, ir to atvērusi, un, otrkārt, šīs porcijas pirms to piedāvāšanas pārdošanai ir tikušas iepakotas un to iesaiņojums ir tās pilnībā aptvēris tādā veidā, lai to saturu nevarētu izmainīt, neatverot vai nenomainot iesaiņojumu.
“1)

Vai Savienības tiesības – un it īpaši Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvērums un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu (konkrēti, Autortiesību likuma 71. sexies pantu saistībā ar tehniskā pielikuma 4. pantu), kas paredz, ka tādu datu nesēju un ierīču gadījumā, kas nopirkti lietošanai mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, proti, tikai lietošanai profesionālām vajadzībām, ex ante atbrīvošanas no nodevas par privātu kopēšanu kritērijus ir uzticēts noteikt savstarpēju sarunu ceļā vai “brīvās pārrunās”, it īpaši attiecībā uz šajā 4. pantā minētajiem “piemērošanas protokoliem”, ja nav vispārīgu noteikumu un nekādas garantijas par vienlīdzīgu attieksmi pret SIAE un subjektiem, kuriem ir pienākums iemaksāt atlīdzību, vai to nozares apvienībām?
44

Šādā kontekstā iesniedzējtiesai ir jāņem vērā aizbēršanas darbu nosacījumi, lai tad varētu noteikt, vai šie darbi tiktu veikti, pat ja nebūtu atkritumu, kas nav ieguves rūpniecības atkritumi. Piemēram, fakts, ka karjera apsaimniekotājs pamatlietā atkritumus iegūst par maksu no to ražotāja vai turētāja, var liecināt par to, ka attiecīgās darbības galvenais mērķis ir minēto atkritumu reģenerācija (šajā ziņā skat. spriedumu, 2003. gada 13. februāris, Komisija/Luksemburga, C‑458/00, EU:C:2003:94, 44. punkts).
14

2000. gada 10. martaDecreto legislativo n. 74 – Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’articolo 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 74 par jauno regulējumu noziedzīgu nodarījumu ienākuma nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa jomā atbilstoši 1999. gada 25. jūnija likuma 9. pantam; 2000. gada 31. martaGURI Nr. 76, 4. lpp.) redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietai (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 74”), 5. pantā ir paredzēts “Deklarācijas neiesniegšana”: “1. Ikvienu, kurš neiesniedz ikgadējās deklarācijas attiecībā uz ienākuma nodokli vai [PVN] nolūkā izvairīties no šo nodokļu nomaksas, lai arī viņam bija pienākums to darīt, ja viens vai otrs no šiem nesamaksātajiem nodokļiem ir lielāks par EUR 30000, soda ar brīvības atņemšanas sodu no viena līdz trīs gadiem. [..]”
5

Ar Direktīvu 2009/140 pamatdirektīvas tās sākotnējā redakcijā 3. pantam tika pievienoti jauni punkti – no 3. līdz 3.c punktam – attiecībā uz VRI neatkarību. Direktīvas 2009/140 preambulas 13. apsvērumā šajā ziņā ir precizēts: “Būtu jāstiprina [VRI] neatkarība, lai nodrošinātu tiesiskā regulējuma efektīvāku piemērošanu un palielinātu to autoritāti un lēmumu paredzamību. Šajā nolūkā valsts tiesību aktos būtu jāiestrādā īpašs noteikums, lai panāktu to, ka savu uzdevumu pildīšanā [VRI], kas atbildīgas par ex ante tirgus regulēšanu vai domstarpību izšķiršanu starp uzņēmumiem, ir pasargātas no ārējas iejaukšanās vai politiska spiediena, kas varētu apdraudēt to spēju neatkarīgi izvērtēt tām uzticētos jautājumus. Šādas ārējās ietekmes rezultātā valsts likumdevēja iestāde vairs nespēj veikt [VRI] funkcijas saskaņā ar tiesisko regulējumu. [..] Svarīgi ir tas, lai [VRI], kas atbildīgas par ex ante tirgus regulēšanu, būtu pašām savs budžets, kas pirmām kārtām ļautu tām pieņemt darbā pietiekamu skaitu kvalificētu darbinieku. Pārredzamības nolūkā šis budžets būtu jāpublicē katru gadu.”
23

No šīm norādēm izriet, ka, lai arī A. Petruhins pašlaik vairs neatrodas Latvijā, iesniedzējtiesai vēl joprojām ir jālemj par izdošanas lēmuma tiesiskumu, jo šis lēmums, ja šī pēdējā minētā tiesa to neatceltu, var tikt izpildīts jebkurā brīdī, attiecīgā gadījumā pēc attiecīgās personas aizturēšanas Latvijas teritorijā. Līdz ar to nešķiet, ka uzdotajiem jautājumiem, kuru mērķis ir konstatēt to valsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesībām, uz kuru pamata ir ticis pieņemts šāds izdošanas lēmums, nebūtu nozīmes pamatlietas risinājumam.
23

Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam šie apsvērumi nav nebūtiski. Kopējais aizliegtās vienošanās plāns ietvēra automašīnu stikla piegāžu sadali starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem gan attiecībā uz jau esošiem piegādes līgumiem, gan jauniem līgumiem. Kā izriet no Vispārējās tiesas faktu konstatējuma pārsūdzētā sprieduma 24. punktā, šī sadale tādējādi attiecās uz šo dalībnieku darbību kopumā attiecīgajā tirgū, ko it īpaši apstiprina aizliegtās vienošanās darbības veids, atbilstoši kurai aizliegtā vienošanās ietvēra korektīvus pasākumus, ievērojot jau esošos piegādes līgumus. No tā izriet, ka pārdošanas apjoms, kas gūts, pamatojoties uz līgumiem, kuri noslēgti pirms pārkāpuma laikposma un kuri pašā pārkāpuma laikposmā nav tikuši pārslēgti, ir jāuzskata par aizliegtās vienošanās darbībās ietilpstošiem līgumiem šī sprieduma 19. punktā minētās judikatūras izpratnē. Līdz ar to ir jākonstatē – ja Komisija nebūtu tiesīga šo pārdošanas apjomu iekļaut tajā pārdošanas apjomā, kas aprēķināts, piemērojot 2006. gada pamatnostādņu 13. punktu, no tā izrietošā naudas soda apmērs neatspoguļotu pārkāpuma ekonomisko nozīmi. Tāpēc Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka strīdīgais pārdošanas apjoms ietilpa minētajā pārkāpumā, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.