Direktīvā 89/48 par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, kura grozīta ar Direktīvu 2001/19, paredzētos pienākumus nav izpildījusi dalībvalsts, kas neatzīst diplomus, kurus izsniegušas citas dalībvalsts kompetentās iestādes pēc tādu studiju pabeigšanas, kuras tikušas apgūtas, pamatojoties uz vienošanos, saskaņā ar kuru minētās iestādes pielīdzina studijas pirmās dalībvalsts privātā iestādē. Neskarot minētās direktīvas 4. panta noteikumus, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktu ikvienam kandidātam, kuram ir “diploms” šīs direktīvas izpratnē, kas ļauj strādāt reglamentētā profesijā dalībvalstī, ir tiesības strādāt tādā pašā profesijā arī jebkurā citā dalībvalstī.

Lai arī Direktīvas 89/48 1. panta a) punktā minētā jēdziena “diploms” definīcija ietver konkrētus nosacījumus attiecībā uz šīs direktīvas piemērošanu kvalifikācijām, kas iegūtas trešajās valstīs, ne minētās direktīvas 1. panta a) punktā, ne arī kādā citā šīs direktīvas normā nav ietverti nekādi ierobežojumi attiecībā uz to, kurā dalībvalstī kandidātam būtu jāiegūst profesionālā kvalifikācija. Faktiski no minētā 1. panta a) punkta pirmās daļas skaidri izriet, ka ir pietiekami, ja izglītība ir iegūta “galvenokārt Kopienā”. Šī frāze ietver gan izglītību, kas pilnībā iegūta dalībvalstī, kura izsniegusi attiecīgo izglītību apliecinošo dokumentu, gan arī izglītību, kas daļēji vai pilnībā iegūta citā dalībvalstī.

Turklāt nekas nepamato šādu ierobežojumu, jo galvenais jautājums par Direktīvas 89/48 piemērošanu ir, vai kandidātam ir vai nav tiesības strādāt reglamentētā profesijā dalībvalstī. Atbilstoši ar Direktīvu izveidotajai sistēmai diploms tiek atzīts, nevis pamatojoties uz ar to apliecinātās izglītības vērtību, bet gan tāpēc, ka tas dod tiesības strādāt reglamentētā profesijā dalībvalstī, kurā tas ticis izsniegts vai atzīts. Tāpēc nepietiek ar to, ka pastāv atšķirības citas dalībvalsts izglītības ilgumā vai saturā salīdzinājumā ar uzņēmēju dalībvalsti, lai attaisnotu atteikumu atzīt attiecīgo profesionālo kvalifikāciju. Nepieciešamības gadījumā, ja šīs atšķirības ir būtiskas, tās var attaisnot to, ka uzņēmēja dalībvalsts saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu pieprasa, lai kandidāts izpildītu vienu vai vairākus no minētajā pantā paredzētajiem kompensējošajiem pasākumiem.

Turklāt saskaņā ar Direktīvas 89/48 formulējumu izglītībai nav obligāti jābūt iegūtai universitātē vai augstskolā. Faktiski saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta a) punkta otro ievilkumu pietiek, ka izglītība ir iegūta “līdzīga līmeņa mācību iestādē”. Tādējādi nosacījums, kas saskaņā ar šo normu ir jāievēro, nav paredzēts, lai nodrošinātu, ka izglītības iestāde atbilst formālajiem nosacījumiem attiecībā uz tās statusu, bet gan būtībā attiecas uz iegūtās izglītības līmeni. Šis nosacījums ir cieši saistīts ar izsniegtā diploma raksturojumu. Līdz ar to novērtēšana šajā sakarā ir jāveic kompetentajai iestādei, kura izsniedz diplomu, un tai ir jānodrošina, ka šis diploms tiek izsniegts tikai tādām personām, kuras ir pietiekami kvalificētas darbam tajā reglamentētajā profesijā, kurā šis diploms dod tiesības strādāt.

Direktīvā 89/48 paredzētā vispārējā augstākās izglītības diplomu atzīšanas sistēma faktiski ir balstīta uz dalībvalstu savstarpēju paļāvību attiecībā uz to piešķirtajām profesionālajām kvalifikācijām. Ar šo sistēmu būtībā tiek nodibināta prezumpcija, ka kvalifikācija, kas kandidātam ļauj strādāt reglamentētā profesijā vienā dalībvalstī, ir pietiekama, lai strādātu šajā pašā profesijā arī citās dalībvalstīs. Šai sistēmai — kas nekādā veidā nesaskaņo izglītību, kas dod tiesības strādāt reglamentētajās profesijās — ir raksturīgs tas, ka kompetentās iestādes, kas izsniedz diplomu, kurš dod minētās tiesības, ir tās, kurām ir jāpārbauda, ņemot vērā to profesionālās izglītības sistēmā piemērojamās tiesību normas, vai ir izpildīti šādu diplomu izsniegšanas nosacījumi. Direktīvas 89/48 8. panta 1. punktā uzņēmējai dalībvalstij ir skaidri paredzēts pienākums katrā ziņā kā pierādījumu, ka ir izpildīti diploma atzīšanas nosacījumi, pieņemt sertifikātus un dokumentus, ko ir izsniegušas citu dalībvalstu kompetentās iestādes. Uzņēmēja dalībvalsts — neatzīstot diplomus, kurus izsniegušas citas dalībvalsts kompetentās iestādes pēc tādu studiju pabeigšanas, kuras tikušas apgūtas, pamatojoties uz vienošanos, saskaņā ar kuru minētās iestādes pielīdzina studijas uzņēmējas dalībvalsts privātā iestādē — nav izpildījusi Direktīvas 89/48 1. un 3. pantā paredzētos pienākumus.

(sal. ar 26.–31., 34., 35. un 76. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)