ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 4. klauzulas 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ar to nav aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru darba devējam ir tiesības mācību perioda beigās izbeigt uz noteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības ar skolotājiem, kuri ir pieņemti darbā uz mācību gadu kā pagaidu ierēdņi, šādu darba tiesisko attiecību izbeigšanu pamatojot ar to, ka no šī datuma ir zuduši vajadzības un steidzamības apstākļi, kādēļ viņi tika pieņemti darbā, lai gan uz nenoteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības ar skolotājiem, kuri ir pastāvīgie ierēdņi, tiek turpinātas.

Faktiski tas, ka mācību perioda pēdējā dienā netiek izbeigtas vai pārtrauktas darba tiesiskās attiecības ar skolotājiem, kuri ir pastāvīgie ierēdņi, izriet no pašu darba tiesisko attiecību ar šiem darba ņēmējiem būtības. Proti, viņiem ir tiesības ieņemt pastāvīgu amatu tieši tādēļ, ka viņi ir nodarbināti darba tiesiskajās attiecībās, kas ir nodibinātas uz nenoteiktu laiku.

Savukārt, kā izriet no Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punkta, tādām darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kādas ir nodibinātas ar ieinteresētajām personām, raksturīgi ir tas, ka līdz ar šādu attiecību nodibināšanu darba devējs un darba ņēmējs piekrīt, ka šīs attiecības tiks izbeigtas, iestājoties objektīvi noteiktiem apstākļiem, tādiem kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 5. jūnijs, Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, 57. punkts, un 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 60. punkts).

Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka uz noteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības – kā tas izriet arī no šā sprieduma 33. un 36. punktā būtībā atgādinātā – Pamatnolīgumā principā ir atzītas par tikpat leģitīmām kā uz nenoteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības un Pamatlīgumā nav noteikts, kādos apstākļos šādas attiecības ir jāpiemēro, līdz ar to saskaņā ar šo nolīgumu nevar tikt piemērota atbildība par tādu atšķirīgu attieksmi kā pamatlietā aplūkotā, kuras pamatā ir vienīgi fakts, ka uz noteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības, iestājoties noteiktam termiņam, tiek izbeigtas, lai gan uz nenoteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības šajā datumā netiek izbeigtas.

(skat. 43., 44., 46., 54. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
No Pamatdirektīvas 5. apsvēruma skaidri izriet, ka ir jāatdala tiesiskais regulējums par pārraidi no regulējuma, kas attiecas uz saturu, un ka kopējie reglamentējošie noteikumi, pie kuriem pieder Universālā pakalpojuma direktīva, neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 7. novembris, UPC Nederland, C‑518/11 , EU:C:2013:709 , 38. punkts).

Direktīvas 2002/22, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/136, normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās pieļauj dalībvalstij tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā noteikt saistību, kas jāievēro (must carry), uzņēmumiem, kuri, nenodrošinot elektronisko komunikāciju tīklus, piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Pamatdirektīvas 1. panta 3. punktu direktīvas, kuras pieder pie kopējiem reglamentējošajiem noteikumiem, neierobežo Savienības vai valsts līmenī saskaņā ar Savienības tiesību aktiem veiktos pasākumus, lai ievērotu vispārējo interešu mērķus, it īpaši attiecībā uz satura reglamentēšanas un audiovizuālo politiku. Līdz ar to Universālā pakalpojuma direktīva ļauj dalībvalstīm brīvi noteikt citas saistības, kas jāievēro (must carry), nevis tās, kuras ir minētas tās 31. panta 1. punktā, it īpaši uzņēmumiem, kas, lai gan tie nenodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā. Protams, nosakot saistības, kas jāievēro (must carry), uzņēmumiem, uz kuriem neattiecas Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši noteikumi attiecībā uz LESD 56. pantā nostiprināto pakalpojumu sniegšanas brīvību.

(skat. 25., 27., 29. un 36. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Saskaņā ar samērīguma principu dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kuri ir piemēroti izvirzīto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams to sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 68. punkts un tajā minētā judikatūra). Šo principu, kas ir garantēts ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts, ka sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar pārkāpuma smagumu, dalībvalstīm ir prasīts ievērot, kad tās īsteno Savienības tiesības saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu. Tādējādi sankcijas bardzībai ir jāatbilst attiecīgā pārkāpuma smagumam, jo šāda prasība izriet gan no Hartas 52. panta 1. punkta, gan no tās 49. panta 3. punktā paredzētā sodu samērīguma principa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. marts, Garlsson Real Estate u.c., C‑537/16, EU:C:2018:193, 56. punkts). No tā izriet, ka saskaņā ar samērīguma principu, pirmkārt, piemērotajai sankcijai ir jāatbilst pārkāpuma smagumam un, otrkārt, nosakot sankciju, kā arī nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā katras lietas individuālie apstākļi.

(skat. 40.–42. un 45. punktu)
Ja neviens no transponēšanas aktiem nav ticis pieņemts šim nolūkam direktīvā paredzētajā termiņā, kā tas ir pamatlietā, ir jāuzskata, ka pienākums interpretēt valsts tiesības saskaņā ar netransponētu normu attiecas arī uz jau šī sprieduma 39. un 40. punktā atkārtotajiem apstākļiem, sākot no brīža, kad šis termiņš ir izbeidzies. Šajā pēdējā minētajā situācijā valsts tiesai ir pienākums interpretēt iekšējās tiesības, lai, cik vien iespējams, nonāktu pie rezultāta, kāds minēts direktīvas netransponētajos noteikumos – kā tas ir ticis atgādināts šī sprieduma 35. punktā. Direktīvas jauna noteikuma tūlītēja piemērošana esošo situāciju sekām nākotnē, sākot no brīža, kad izbeidzies šī noteikuma transponēšanas termiņš, ir daļa no šī rezultāta, ja vien attiecīgajā direktīvā nav bijis noteikts citādi. Tādējādi valstu tiesām no brīža, kad beidzies netransponētās direktīvas transponēšanas termiņš, valsts tiesības ir jāinterpretē tādējādi, lai situāciju, kas radušās, esot spēkā iepriekšējam likumam, sekas nākotnē nekavējoties būtu saderīgas ar šīs direktīvas noteikumiem.

(skat. 43.–45. punktu)
Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja projektu ir paredzēts realizēt teritorijā, kas ir paredzēta sugu aizsardzībai un saglabāšanai un kuras aizsargājamās sugas dzīvotnei pilnībā piemērotā platība mainās laika gaitā, un ja šādam projektam būs tāda ietekme, ka uz laiku vai nekad vairs šīs teritorijas noteiktas daļas nespēs nodrošināt piemērotu dzīvotni attiecīgajai sugai, apstāklis, ka šis projekts ietver pasākumus, lai pēc tam, kad tiks īstenots šī projekta ietekmes pienācīgs novērtējums un šī projekta darbības laikā tiks gādāts, ka šīs teritorijas daļa, kura konkrēti var nodrošināt piemērotu dzīvotni, netiek samazināta vai pat var tikt palielināta, nevar tikt ņemts vērā, lai veiktu vērtējumu, kas ir jāveic saskaņā ar šī panta 3. punktu un kas ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka attiecīgais projekts neizjauks attiecīgās teritorijas viengabalainību, bet attiecīgajā gadījumā uz to attiecas šī paša panta 4. punkts.

Šajā sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka projektā paredzētie pasākumi, kas vērsti uz to, lai kompensētu tā nelabvēlīgo iedarbību, nevar tikt ņemti vērā, veicot šī projekta ietekmes novērtējumu, kas paredzēts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā (spriedums, 2014. gada 15. maijs, Briels u.c., C‑521/12, EU:C:2014:330, 29. punkts, kā arī spriedums, 2016. gada 21. jūlijs, Orleans u.c., C‑387/15 un C‑388/15, EU:C:2016:583, 48. punkts).

Vienīgi, ja pastāv pietiekama noteiktība, ka pasākums efektīvi ļaus novērst kaitējumu, garantējot jebkādu saprātīgu šaubu neesamību saistībā ar to, ka projekts neizjauks teritorijas viengabalainību, tad šāds pasākums var tikt ņemts vērā pienācīgā novērtējumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Komisija/Vācija, C‑142/16, EU:C:2017:301, 38. punkts).

Taču parasti jaunas dzīvotnes, kas ir paredzēta, lai kompensētu šāda paša veida dzīvotnes aizsargājamajā teritorijā platības un kvalitātes zudumu, attīstīšanas nākotnē eventuālās pozitīvās sekas ir grūti paredzamas vai ir redzamas vienīgi vēlāk (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs, Orleans u.c., C‑387/15 un C‑388/15, EU:C:2016:583, 52. un 56. punkts un tajos minētā judikatūra).

Ir jāuzsver, ka nenoteiktības avots nav apstāklis, ka pamatlietā aplūkotā dzīvotne pastāvīgi mainās un ka šai teritorijai ir nepieciešama “dinamiska” apsaimniekošana. Šāda nenoteiktība savukārt izriet no noteikta vai potenciāla kaitējuma attiecīgās teritorijas – kā dzīvotnes un barošanās teritorijas un līdz ar to kaitējuma kādai no šīs teritorijas būtiskajām īpašībām – viengabalainībai identificēšanas, kā arī no nākotnes ieguvumu iekļaušanas ietekmes novērtējumā, kas izriet no tādu pasākumu noteikšanas, kas šajā novērtējuma stadijā ir vienīgi eventuāli, jo to īstenošana vēl nav pabeigta. Tādēļ un ņemot vērā pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, šie ieguvumi ar nepieciešamo noteiktību nevar tikt paredzēti brīdī, kad iestādes ir atļāvušas attiecīgo projektu.

(skat. 50.–53., 57. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑478/17

IQ

pret

JP

(Tribunalul Cluj lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija lietās par vecāku atbildību – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – 15. pants – Lietas nodošana tiesai, kas ir piemērotāka tās izskatīšanai – Piemērošanas joma – 19. pants – Lis pendens

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2018. gada 4. oktobra spriedums

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija lietās par vecāku atbildību – Lietas nodošana tiesai, kas ir piemērotāka tās izskatīšanai – Piemērošanas joma – Lietas nodošana tiesai, kuras piekritībā jau ir šo lietu izspriest pēc būtības – Izslēgšana

(Padomes Regulas Nr. 2201/2003 15. pants)

Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 15. pants ir interpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kad lietu pēc būtības izspriest ir divu dalībvalstu tiesu piekritībā atbilstoši šīs regulas attiecīgi 12. un 8. pantam.

Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktā dalībvalsts tiesām, kuru piekritībā ir izspriest lietu pēc būtības, ir paredzēta iespēja šo lietu vai kādu konkrētu tās daļu nodot kādai tiesai citā dalībvalstī, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ja pēdējā no tām ir piemērotāka šīs lietas izskatīšanai un ja tas ir bērna interesēs. No tā izriet, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkts ļauj tiesai, kurai – saskaņā ar vai nu šīs regulas 8. panta 1. punktā noteikto vispārīgo kārtību, vai atbilstoši minētās regulas 12. pantam vienojoties par piekritību – parasti ir piekritīga lieta par vecāku atbildību, nodot visu tās izskatīšanā esošo lietu vai kādu konkrētu tās daļu tās tiesas piekritībā, kurai tā parasti nebūtu piekritīga, bet kura attiecīgajā situācijā ir jāuzskata par tādu, kura ir “labākā atrašanās vietā”, lai izskatītu šo lietu. No tā ir secināms, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktā minētā kādā citā dalībvalstī, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, esošā tiesa, kura ir piemērotāka lietas izskatīšanai, nevar būt tiesa, kuras piekritībā parasti ir šo lietu izspriest pēc būtības, pamatojoties uz šīs regulas 8. vai 12. pantu.

(skat. 30., 33., 39. un 49. punktu un rezolutīvo daļu)
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šīs sugas ir būtiski pārstāvētas attiecīgajā Natura 2000 teritorijā. Proti, Direktīvas 92/43 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts stingrs Direktīvas 92/43 IV pielikuma a) punktā norādīto sugu vairošanās un atpūtas vietu aizsardzības režīms neatkarīgi no to skaita.

Direktīvas 2009/147 par savvaļas putnu aizsardzību, kas grozīta ar Direktīvu 2013/17, 5. pantā ir tādējādi prasīts dalībvalstīm izveidot pilnīgu un efektīvu regulatīvo ietvaru, ieviešot konkrētus un īpašus aizsardzības pasākumus, kam būtu jāļauj nodrošināt iepriekš minēto minētās direktīvas 5. panta b) un d) punktā uzskaitīto aizliegumu efektīvu ievērošanu; šīs direktīvas mērķis būtībā ir aizsargāt šajā direktīvā norādīto putnu vairošanās un atpūtas vietas. Turklāt šie aizliegumi ir piemērojami bez ierobežojuma laikā.

Dalībvalsts, kas atļaujas atkāpties no aizsargātu putnu aizsardzības Natura 2000 teritorijā aktīvas mežu apsaimniekošanas darbību ietvaros, kuru īstenošana nenovēršami izraisītu šo putnu sugu vairošanās un atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu un kurā nav konkrētu un īpašu aizsardzības pasākumu, kas ļautu gan izslēgt no to piemērošanas jomas apzinātu šo putnu dzīves un dzīvotņu aizskārumu, gan nodrošināt, ka tiešām tiek ievēroti aizliegumi apzināti iznīcināt vai bojāt putnu ligzdas un to olas un pārvietot to ligzdas, kā arī apzināti traucēt tos īpaši vairošanās un ligzdošanas laikā, nav izpildījusi šo pienākumu.

(skat. 252., 255. un 259. punktu)
Lieta C‑31/17

Cristal Union

pret

Ministre de l’Économie et des Finances

[Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Energoprodukti, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai – Atbrīvošanas no nodokļiem pienākums – 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Energoprodukti, ko izmanto kombinētai siltuma un elektroenerģijas ražošanai – Iespēja atbrīvot no nodokļa vai samazināt nodokļa līmeni – Dabasgāze, kas paredzēta siltuma un elektroenerģijas koģenerācijai

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2018. gada 7. marta spriedums

Noteikumi par nodokļiem–Tiesību aktu saskaņošana–Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai–Direktīva 2003/96–Elektroenerģijas ražošanā izmantojamo energoproduktu vai energoproduktu, ko izmanto, lai saglabātu spēju ražot elektroenerģiju, atbrīvošana no nodokļa–Iespēja privātpersonām atsaukties uz attiecīgo noteikumu valsts tiesā (Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts) Noteikumi par nodokļiem–Tiesību aktu saskaņošana–Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai–Direktīva 2003/96–Elektroenerģijas ražošanā izmantojamo energoproduktu vai energoproduktu, ko izmanto, lai saglabātu spēju ražot elektroenerģiju, atbrīvošana no nodokļa–Atbrīvošanas pienākums–Apjoms–Energoprodukti, ko izmanto kombinētai siltuma un elektroenerģijas ražošanai–Iekļaušana (Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
Lieta C‑58/17

INEOS Köln GmbH

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

(Verwaltungsgericht Berlin (Berlīnes Administratīvā tiesa, Vācija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma Eiropas Savienībā – Direktīva 2003/87/EK – 10.a pants – Pagaidu noteikumi saskaņotai bezmaksas emisiju kvotu sadalei – Laikposms no 2013. līdz 2020. gadam – Lēmums 2011/278/ES – 3. panta h) punkts – Jēdziens “procesa emisiju apakšiekārta” – Emisijas, kas rodas, sadedzinot nepilnīgi oksidētu oglekli – Šķidrie blakusprodukti – Izslēgšana

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2018. gada 18. janvāra spriedums

Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Pagaidu noteikumi bezmaksas emisiju kvotu sadalei – Jēdziens “procesa emisiju apakšiekārta” – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru no jēdziena ir izslēgtas emisijas no nepilnīgi oksidēta oglekļa šķidrā agregātstāvoklī sadedzināšanas – Pieļaujamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 10.a pants; Komisijas Lēmums 2011/278 3. panta h) punkts)

Komisijas Lēmuma 2011/278/ES (2011. gada 27. aprīlis), ar kuru visā Savienībā nosaka pagaidu noteikumus saskaņotai bezmaksas emisiju kvotu sadalei atbilstoši 10.a pantam Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2003/87/EK, 3. panta h) punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kā pamatlietā aplūkotais un kurā no jēdziena “procesa emisiju apakšiekārta” šīs tiesību normas izpratnē ir izslēgts siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas no nepilnīgi oksidēta oglekļa šķidrā agregātstāvoklī sadedzināšanas.

Proti, kā izriet no Tiesai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem, rūpnieciskajā rasošanā radušās dūmgāzes nevar tikt uzglabātas, kā rezultātā, ja tās netiek sadedzinātas, tās brīvi izplūst atmosfērā un tātad noteikti izdala siltumnīcas efektu izraisošo gāzi, ko tās satur. Ir skaidrs, ka šo dūmgāzu sadedzināšana, parasti nozīmē siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas samazināšanos. Turpretī netiek apstrīdēts, ka šķidrie blakusprodukti savukārt nerada siltumnīcas efektu izraisošo gāzes, vai arī attiecīgajā gadījumā izraisa to nelielos daudzumos. Šādos apstākļos, Direktīvas 2003/87 un Lēmuma 2011/278 mērķiem pilnībā atbilstoši ir tas. ka tiek ņemtas vērā siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, ko rada dūmgāzu, kas satur nepilnīgi oksidējušu oglekli, sadedzināšana, jo šīs emisijas ir nenovēršamas un ka dūmgāzu sadedzināšanas parasti izraisa šo emisiju samazināšanos, turpretī būtu šiem mērķiem neatbilstu tas, ja tiktu ņemtas vērā siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, kas rodas, sadedzinot šķidros blakusproduktus, kas satur nepilnīgi oksidējušu oglekli, jo šāda ņemšana vērā izraisītu minēto emisiju palielināšanos, lai gan no tām ir jāizvairās.

(skat. 46., 47., 49., 51. punktu un rezolutīvo daļu)
28

It īpaši attiecībā uz šo otro objektivitātes principa sastāvdaļu ir jānorāda – ja vairākām Savienības iestādēm vai struktūrām ir noteikta īpaša un nošķirta atbildība procedūrā, kuras rezultātā var tikt pieņemts attiecīgajai personai nelabvēlīgs lēmums, tad katrai no šīm iestādēm, ciktāl tas uz katru no tām attiecas, ir jāievēro prasība par objektīvo objektivitāti. Tātad pat gadījumā, ja tikai viena no tām nav ievērojusi šo prasību, šāda prasības neizpilde var padarīt citas iestādes attiecīgās procedūras beigās pieņemto lēmumu par prettiesisku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Spānija/Padome, C‑521/15, EU:C:2017:982, 94. punkts).
49

Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, kā secinājumu 38. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis nav noteikt, vai pamatlietā aplūkojamos personas datus elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji ir saglabājuši, ievērojot Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punktā, lasot to caur Hartas 7. un 8. panta prizmu, izvirzītos nosacījumus. Šis lūgums, kā izriet no šī sprieduma 46. punkta, ir vērsts vienīgi uz to, lai noskaidrotu, vai un ciktāl pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķis var pamatot tādu valsts iestāžu kā kriminālpolicija piekļuvi šādiem datiem, nelūdzot spriest par citiem no minētā 15. panta 1. punkta izrietošajiem piekļuves nosacījumiem.
13

Dekrētlikuma Nr. 331/93 62.sexies panta 3. punkta formulējums ir šāds: “Republikas prezidenta 1973. gada 29. septembra Dekrēta Nr. 600 39. panta pirmās daļas d) punktā, ar turpmākiem grozījumiem, un Republikas prezidenta 1972. gada 26. oktobra Dekrēta Nr. 633 54. pantā, ar turpmākiem grozījumiem, minētie aprēķini var būt pamatoti arī uz to, ka deklarētie ieņēmumi, atalgojums un nodevas ievērojami atšķiras no tā, ko likumīgi var secināt no konkrētās darbības raksturlielumiem un apstākļiem, kādos tā tiek veikta, vai no saskaņā ar šī dekrēta 62.bis pantu izstrādātajiem nozares pētījumiem.”
3)

Direktīvas 2001/18 3. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas I B pielikuma 1. punktu, tiktāl, ciktāl ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgti organismi, kas iegūti ar mutaģenēzes paņēmieniem/metodēm, kuri tradicionāli tiek izmantoti vairākiem lietojumiem un kuru drošums jau sen ir atzīts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā dalībvalstīm nav liegta iespēja atbilstoši Savienības tiesībām – it īpaši LESD 34.–36. pantā ietvertajiem noteikumiem par preču brīvu apriti – uz šādiem organismiem attiecināt pienākumus, kas paredzēti minētajā direktīvā, vai citus pienākumus.
25

No 1999. gada 4. maija sprieduma Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 un C‑109/97, EU:C:1999:230) izrietot, ka, runājot par ģeogrāfiskajiem nosaukumiem, pastāv vispārējās intereses neierobežot to pieejamību, ņemot vērā it īpaši to spēju ietekmēt patērētāju izvēli, piemēram, piesaistot preces vietai, kas var izraisīt pozitīvas emocijas. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka it īpaši atmiņas par atvaļinājumu varot izraisīt šādas pozitīvas emocijas, kā rezultātā konkrētā sabiedrības daļa izveidos saikni starp attiecīgajām precēm un pakalpojumiem un tūrisma vietu, ko veido Neišvānšteinas pils, nevis starp šīm precēm un pakalpojumiem un konkrētu uzņēmumu.
46

Otrkārt, nedz Direktīvas 2008/115 3. panta 2. punktā, nedz kādā citā tās normā nav noteikts, ka uzturēšanās nelikumīgums būtu atkarīgs no tās pārsūdzības iznākuma, kas iesniegta par administratīvu lēmumu, ar kuru izbeigta likumīga uzturēšanās, vai no atļaujas palikt dalībvalsts teritorijā, gaidot šādas pārsūdzības iznākumu, neesamības. Gluži pretēji, lai gan, kā tas ir uzsvērts šī sprieduma 40. punktā, no Direktīvas 2005/85 7. panta 1. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar Direktīvas 2008/115 preambulas 9. apsvērumu, izriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja tiesības palikt attiecīgās dalībvalsts teritorijā laikposmā no pieteikuma iesniegšanas brīža līdz pirmās instances lēmuma par šo pieteikumu pieņemšanai liedz šīs personas uzturēšanos kvalificēt kā “nelikumīgu” Direktīvas 2008/115 izpratnē šajā laikposmā, tomēr nevienā Direktīvas 2005/85 vai Direktīvas 2008/115 normā vai preambulas apsvērumā nav paredzēts, ka atļauja palikt minētajā teritorijā, gaidot pārsūdzības par pieteikuma noraidījumu iznākumu, savukārt liegtu šādu kvalifikāciju.
23

Konkurences padome apstrīdēto lēmumu pamato ar visu faktisko apstākļu izvērtējumu, saskaņā ar kuru atkāpšanās no nolīguma par sadarbību it īpaši atbilst koncentrācijai specifikai, ir neatgriezeniska un laikposmā starp pašu šo atkāpšanos un koncentrācijas atļaušanu var ietekmēt tirgu. It īpaši Konkurences padome pauda uzskatu, ka nav jāpierāda, ka minētā atkāpšanās bija ietekmes uz tirgu cēlonis, jo pietiekot ar to vien, ka tā varēja šo ietekmi radīt.