ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Muitas savienība – Kopējais muitas tarifs – Tarifa pozīcija – Viela, kas ķīmiskas reakcijas un apstarošanas ar lāzerstaru rezultātā rada fluorescējošu iedarbību, kas paredzēta balto asinsķermenīšu analīzei – Produkta, kuram teorētiski ir divi iespējamie lietojumi, klasificēšana – Klasifikācija Kombinētās nomenklatūras 3204, 3212 vai 3822 pozīcijā – Klasifikācija atbilstoši vienīgajam praktiski iespējamajam lietojumam – Klasifikācija pozīcijā 3822

(Padomes Regulas Nr. 2658/87 I pielikums; Komisijas Regula Nr. 1810/2004)

2. Muitas savienība – Kopējais muitas tarifs – Tarifa pozīcija – Viela, kas ķīmiskas reakcijas un apstarošanas ar lāzerstaru rezultātā rada fluorescējošu iedarbību, kas paredzēta balto asinsķermenīšu analīzei – Produkta, kuram teorētiski ir divi iespējamie lietojumi, klasificēšana

(Komisijas Regula Nr. 827/2011)

Summary

1. Kombinētā nomenklatūra, kas ir Regulas Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu I pielikumā, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1810/2004, ir jāinterpretē tādējādi, ka prece, kuru veido šķīdinātāji un viela uz polimetīna bāzes, kas, lai gan tai var būt vāja un nepastāvīga tekstila krāsotspēja, tomēr netiek praktiski izmantota saistībā ar tās krāsojošajām īpašībām un ir paredzēta vienīgi balto asinsķermenīšu analīzei, izmantojot joniskās nogulsnes uz noteiktiem šo asinsķermenīšu elementiem, kas, apstrādāti ar lāzerstarojumu, uz ierobežoto laiku kļūst fluorescējoši, ietilpst šīs KN pozīcijā 3822, kura attiecas uz laboratorijas reaģentiem.

Proti, attiecībā uz produktu, kam ir divi iespējamie lietojumi, tā kā viens no lietojumiem ir tikai teorētisks, šis produkts tā objektīvo iezīmju un īpašību dēļ dabiski ir paredzēts otram lietojumam un tādējādi atbilst šim lietojumam atbilstošajai tarifa pozīcijai. Tāpat klasificēšanai tarifa pozīcijā, kas atbilst kādam lietojumam, nav nepieciešams, lai šis produkts būtu paredzēts tikai un vienīgi tādam lietojumam. Pietiek, ja tas atbilst tā galvenajam izmantošanas nolūkam.

Protams, no Harmonizētās preču aprakstīšanas un kodēšanas sistēmas paskaidrojošām piezīmēm par pozīciju 3822 izriet, ka pozīcijā 3204 ietvertās krāsvielas ir izslēgtas no šīs pozīcijas 3822, pat ja tās tiek pasniegtas formā, kas ļauj tās izmantot kā diagnostikas vai laboratorijas reaģentus. Tomēr no šīs harmonizētās sistēmas paskaidrojošām piezīmēm par šo pozīciju 3204 izriet, ka produkti, kas netiek praktiski izmantoti saistībā ar to krāsojošām īpašībām, ir izslēgti no šīs pozīcijas. Praksē attiecīgo produktu nav iespējams lietot kā krāsvielu.

(sal. ar 32., 41.–43. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)

2. Skat. nolēmuma tekstu.

(sal. ar 44. punktu)
Lieta C‑204/13

Finanzamt Saarlouis

pret

Heinz Malburg

(Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis — Atskaitīšanas tiesību rašanās un darbības joma — Sabiedrības likvidācija, ko veic akcionārs — Daļas no šīs sabiedrības klientūras iegūšana — Mantisks ieguldījums citā sabiedrībā — Priekšnodokļa samaksa — Iespējama atskaitīšana”

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2014. gada 13. martā spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Atskaitīšanas tiesību rašanās un darbības joma – Daļas no sabiedrības klientūras iegūšana, lai to bez atlīdzības nodotu jaunās sabiedrības rīcībā – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Neesamība – Nodokļu neitralitātes princips – Nepiemērojamība

(Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts un 17. panta 2. punkta a)apakšpunkts)

Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/7, 4. panta 1. un 2. punkts, kā arī 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts, ņemot vērā pievienotās vērtības neitralitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu konsultāciju civiltiesiskas sabiedrības akcionārs, kas iegūst daļu no šīs sabiedrības klientūras ar vienīgu mērķi to tieši un bez atlīdzības nodot tādas jaundibinātas nodokļu konsultāciju civiltiesību sabiedrības rīcībā, kurā viņš ir galvenais akcionārs, lai šis pēdējais minētais šo klientūru izmantotu savā profesionālajā darbībā, turklāt tai netiekot ietvertai jaunizveidotās sabiedrības īpašumā, nav tiesīgs atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts priekšnodoklī par attiecīgās klientūras iegādi.

Šī klientūras nodošana jaunās sabiedrības rīcībā notiek “bez atlīdzības” un tātad neietilpst ne Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, kurš attiecas vienīgi uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību, ne Sestās direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta, kuri attiecas uz ilglaicīgu materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošanu nolūkā gūt no tā ienākumus, piemērošanas jomā.

Līdz ar to nodokļu neitralitātes princips atspoguļojas atskaitīšanas sistēmā – sistēmā, kuras mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no pievienotās vērtības nodokļa, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību Tādējādi kopējā pievienotās vērtības nodokļa sistēma nodrošina pilnīgu neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no šo darbību mērķiem vai rezultātiem, ar noteikumu, ka minētajām darbībām principā ir piemērojams pievienotās vērtības nodoklis.

(sal. ar 36., 41., 42., 47. punktu un rezolutīvo daļu)
Šai sakarā, ja nav notikusi pilnīga vai daļēja pirkuma apmaksa un līgums nav ticis izbeigts vai atcelts, tad pircējam nolīgtā maksa ir jāsamaksā un pārdevējam – tā kā viņš vairs nav preces īpašnieks – principā saglabājas kreditora tiesības, uz kurām tas var pamatoti atsaukties. Tā kā vienlaicīgi nevar izslēgt, ka šāds parāds faktiski kļūst galīgi neatgūstams, Savienības likumdevējs katrai dalībvalstij ir ļāvis izvēlēties noteikt, vai pirkuma samaksas neveikšanas gadījums, kas atšķirībā no līguma izbeigšanas vai atcelšanas gadījuma līgumslēdzējas puses neierindo to sākotnējā stāvoklī, paver tiesības uz nodokļa bāzes samazinājumu apstākļos, kādus tas noteicis, vai arī šāds samazinājums šādā gadījumā nav pieļaujams.

Tai pat laikā ar tā paša panta 2. punktu dalībvalstīm tiek ļauts atkāpties no iepriekš minētā noteikuma gadījumā, ja nav saņemta daļa no atlīdzības vai visa darījuma atlīdzība. Taču šī valsts tiesību norma būtu jāuztver kā tādas atkāpes iespējas īstenošanas rezultāts, kāda dalībvalstij tikusi piešķirta atbilstoši šim pantam.

Faktiski visos gadījumos, kad direktīvas normas, vērtējot no to satura viedokļa, ir beznosacījumu un pietiekami precīzas, indivīdiem ir tiesības uz tām atsaukties valsts tiesās tiesvedībā pret valsti, ja tā noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās vai arī ir veikusi nepareizu transpozīciju.

Lai arī dalībvalstis var paredzēt, ka tiesību uz šādu nodokļa bāzes samazināšanu īstenošana ir pakārtota noteiktu formalitāšu izpildei, kas tostarp ļauj attaisnot to, ka pēc darījuma noslēgšanas nodokļu maksātājs definitīvi nav saņēmis daļu no atlīdzības vai visu atlīdzību un ka tas var atsaukties uz kādu no Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 90. panta 1. punktā minētajiem gadījumiem, šādi pieņemtās tiesību normas nedrīkst pārsniegt to, kas šādam attaisnojumam ir vajadzīgs, un to pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.

Protams, tā kā minētās direktīvas 90. panta 1. punkta un 273. panta normās nav precizēti ne nosacījumi, ne pienākumi, ko dalībvalstis ārpus tajās noteiktajām robežām var paredzēt, ir jākonstatē, ka šīs tiesību normas piešķir dalībvalstīm rīcības brīvību, it īpaši attiecībā uz formalitātēm, kas nodokļa maksātājiem ir jāizpilda attiecīgās valsts nodokļu iestādēs, lai saņemtu attiecīgu nodokļa bāzes samazinājumu.

Katrā ziņā pasākumi, ko dalībvalstis var ieviest, lai pareizi iekasētu nodokļus un novērstu krāpšanu, principā drīkst ietvert atkāpes noteikumu par nodokļa bāzes samazināšanu ievērošanā tikai stingri noteiktās robežās, kas vajadzīgas šo īpašo mērķu sasniegšanai. Tātad tām, cik vien iespējams maz, ir jāietekmē Direktīvas 2006/112 principi un tādējādi jāapšauba pievienotās vērtības nodokļa neitralitāte.

(sal. ar 37., 38. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 92/13, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2007/66, 1. panta 1. un 3. punkts, kā arī 2.a panta 2. punkta pēdējā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka termiņš prasības celšanai atcelt lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir jāsāk skaitīt no jauna, ja ir jauns līgumslēdzējas iestādes lēmums, kas ir pieņemts pēc šī lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, taču pirms līguma parakstīšanas, un kas var ietekmēt minētā piešķiršanas lēmuma likumību. Šo termiņu sāk skaitīt no vēlākā lēmuma paziņošanas pretendentiem vai – nepaziņošanas gadījumā – no brīža, kad tas tiem ir kļuvis zināms.

Turpretī gadījumā, ja pretendents pēc valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā termiņa prasības celšanai beigām uzzina par apgalvotu pretlikumību, kura ir pieļauta, pirms ir pieņemts lēmums par iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, tad tiesības celt prasību par šo lēmumu tam ir garantētas vienīgi šajā termiņā, izņemot, ja valsts tiesiskajā regulējumā ir tieši paredzēta norma, ar kuru garantē šādas tiesības atbilstoši Savienības tiesībām.

(sal. ar 47. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 69/335 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kas grozīta ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303, 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 7. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij no jauna ieviest kapitāla nodokli par kapitālsabiedrības kapitāla palielināšanu, uz kuru attiecas pirmā no šīm tiesību normām, kam šāds nodoklis tika uzlikts 1984. gada 1. jūlijā, bet kas vēlāk no tā tika atbrīvota.

Direktīvas 69/335 7. panta 1. punktā ir ietverts skaidrs un beznosacījumu dalībvalstu pienākums atbrīvot no kapitāla nodokļa šīs direktīvas piemērošanas jomā ietilpstošos darījumus, kuri 1984. gada 1. jūlijā bija atbrīvoti no nodokļa vai kuriem uzliktā nodokļa likme nepārsniedza 0,5 %.

Tomēr tiktāl, ciktāl tādi darījumi, uz kuriem attiecas Direktīvas 69/335 4. panta 1. punkts, 1984. gada 1. jūlijā tika aplikti ar kapitāla nodokli ar likmi, kas pārsniedz 0,5 %, dalībvalsts brīdī, kad tā pievienojās Savienībai, tas ir, 1986. gada 1. janvārī, varēja atbilstoši šīs direktīvas 7. panta 2. punktam pieņemt lēmumu par šāda veida darījumu aplikšanu ar kapitāla nodokli arī turpmāk.

Šajā ziņā Direktīvas 69/335 7. panta 1. punkta pirmajā daļā izdarītā atsauce uz 1984. gada 1. jūliju dalībvalstīm, kuras šajā datumā attiecīgos darījumus aplika ar kapitāla nodokli, kura likme pārsniedza 0,5 %, neatļauj šādu nodokli ieviest no jauna pēc tam, kad tās no šī nodokļa ir atteikušās. Savienības likumdevēja griba bija likvidēt kapitāla nodokli; iespēja saglabāt to bija tikai izņēmums, ko pamato bailes, ka dalībvalstis zaudēs ienākumus. Tādējādi, pat ja budžeta ienākumu zudums varētu pamatot kapitāla nodokļa saglabāšanu pēc 1984. gada 1. jūlija tādā apmērā, kāds ir norādīts šīs direktīvas 7. panta 2. punktā, tas nevar attaisnot šāda nodokļa ieviešanu no jauna.

(sal. ar 45., 46., 50. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Apstrīdami akti LESD 263. panta nozīmē ir visi Savienības iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas. Šī tiesību akta juridiskās sekas ir jāvērtē pēc objektīviem kritērijiem – kā tā saturs, attiecīgajā gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī izdevējas iestādes pilnvaras.

Attiecībā uz to vīnu nosaukumu reģistrēšanu datu bāze E‑Bacchus, kurus dalībvalstis atzinušas par aizsargātiem cilmes vietas nosaukumiem vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, netiek prasīts tajā reģistrēt šos vīnu nosaukumus, kuri tiek aizsargāti Savienības līmenī, jo šie nosaukumi automātiski tiek aizsargāti atbilstoši grozītajai Regulai Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”), un šī aizsardzība nav atkarīga no to reģistrēšanas minētajā datu bāzē.

Tā kā aplūkotā reģistrācija nerada saistošas juridiskas sekas, tā tādējādi nav apstrīdams akts.

(sal. ar 54., 55., 64. un 65. punktu)
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ietverts Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā darba līgumu uz noteiktu laiku, kas noslēgti uz laikposmu, kurš pārsniedz sešus mēnešus, izbeigšanas gadījumā ir paredzēta iespēja piemērot divu nedēļu uzteikuma termiņu neatkarīgi no attiecīga darba ņēmēja stāža, lai gan līgumu uz nenoteiktu laiku izbeigšanas gadījumā uzteikuma termiņš ir noteikts atkarībā no attiecīga darba ņēmēja stāža un tas var būt no divām nedēļām līdz trim mēnešiem, ja šīs divas darba ņēmēju kategorijas ir salīdzināmā situācijā.

Atšķirīgu attieksmi darba nosacījumu ziņā pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku un darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku nevar pamatot ar kritēriju, ar kuru vispārēji un abstrakti tiek veikta atsauce uz pašu darba ilgumu. Ja tiktu atzīts, ka pats darba tiesisko attiecību laika ziņā ierobežotais raksturs ir pietiekams, lai attaisnotu šādu atšķirīgu attieksmi, tiktu noliegti Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma mērķi, jo atsaukšanās uz šādu kritēriju nostiprinātu nelabvēlīgas darba ņēmēju uz noteiktu laiku situācijas atstāšanu spēkā. Līdzīgi, darba attiecību stabilitāte, ko, kā tiek apgalvots, veicina darba līgums uz noteiktu laiku, nav uzskatāma par objektīvu iemeslu pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē.

(sal. ar 38.–40. punktu un rezolutīvo daļu)
6.

Noteikumi, kas paredz apgrūtinošus vai nesamērīgus šķēršļus to tiesību izmantošanai, kas patērētājam un lietotājam ir atzītas līgumā, it īpaši līgumos par vairākkārtēju vai turpinātu pakalpojumu sniegšanu vai preču piegādi, pārmērīgi ilgu termiņu noteikšanu, atteikšanos no patērētāja un lietotāja tiesībām izbeigt šos līgumus vai tādu ierobežojumu noteikšanu, kas izslēdz vai ierobežo patērētāja un lietotāja tiesības izbeigt šos līgumus, kā arī šo tiesību izmantošanas ierobežošanu ar līgumisku noteikumu palīdzību, kā tas ir tādu noteikumu gadījumā, kuros ir paredzētas formalitātes, kas atšķiras no līguma noslēgšanai paredzētajām, vai avansā samaksāto summu zaudēšanu, summu par faktiski nesaņemtiem pakalpojumiem samaksu, uzņēmumam sniegtu iespēju vienpusēji piemērot sodu ietverošos noteikumus, kas ir noteikti līgumā, vai tādu kompensāciju noteikšanu, kas neatbilst faktiski radītajiem zaudējumiem.”
15

Pārdošanas process ir šāds. Vispirms klients no Kipras sabiedrības nopērk vairākas “bids” pārdošanas tiešsaistē vietnē. Pēc tam šīs “bids” dod tiesības klientam piedalīties to preču pārdošanā, kuras Polijas sabiedrība šajā pašā vietnē ir piedāvājusi izsolēs, un iesniegt piedāvājumu nopirkt kādu no šīm precēm. Atšķirībā no klasiskās izsoļu sistēmas klientam, lai pārsolītu, nav tikai jāapņemas samaksāt par pēdējo piedāvājumu lielāku naudas summu, bet viņam šajā ziņā ir “jāsamaksā” par “bids”. Visbeidzot, prece tiek pārdota izsolē tam klientam, kurš, izmantojot savas “bids”, ir piedāvājis visaugstāko cenu tās nopirkšanai.
11

Šādos apstākļos, šauboties par prorata temporis principa piemērojamību tajā izskatāmajā lietā, Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu] 4. klauzulas 2. punktā paredzētais prorata temporis princips, pamatojoties uz aplūkojamā maksājuma veidu, (kā atbilstošs) ir piemērojams darba koplīgumā regulētai piemaksai par apgādībā esošu bērnu, ko darba devējs, pildot koplīgumu, maksā kā sociālo pabalstu, lai vecākiem daļēji kompensētu bērna, par kuru tiek maksāta piemaksa, uzturēšanas izdevumus? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: Vai [Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu] 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ievērojot darba devēju un darba ņēmēju pārstāvju plašo rīcības brīvību, nosakot sociālās un ekonomikas politikas mērķus un to sasniegšanai piemērotos pasākumus, nevienlīdzīga attieksme pret nepilna darba laika darba ņēmējiem, samazinot tiesības uz piemaksu par apgādībā esošu bērnu atkarībā no darba laika, ir objektīvi pamatota ar pieņēmumu, ka proporcionāla aprēķina aizliegums: a) apgrūtina vai padara neiespējamu paredzēto nepilna darba laika nodarbinātību vecākiem vai konkrētu darbu veikšanu vecāku atvaļinājuma laikā, b) rada konkurences izkropļojumus lielāka finansiāla apgrūtinājuma darba devējiem, kas nodarbina vairāk nepilna darba laika darba ņēmējus, dēļ, kā arī samazina darba devēju gatavību pieņemt darbā nepilna darba laika darba ņēmējus, c) rada priekšrocības nepilna darba laika darba ņēmējiem, kuriem ir vairākas darba attiecības ar nepilnu darba laiku un kam ir vairākas tiesības uz darba koplīgumā noteikto maksājumu, kāda ir piemaksa par apgādībā esošu bērnu, d) rada priekšrocības nepilna darba laika darba ņēmējiem, jo tiem ir vairāk no darba brīva laika nekā pilna darba laika darbiniekiem un tādējādi ir labākas iespējas aprūpēt savus bērnus? 3) Ja atbilde uz [pirmo un otro jautājumu] ir noraidoša: Vai [Eiropas Savienības] Pamattiesību hartas 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darba tiesību sistēmā, kurā būtiska daļa no darba tiesiskajiem minimālajiem standartiem atbilstoši attiecīgajiem sociālās politikas nostādījumiem tiek nodrošināta ar kvalificētiem un īpaši izvēlētiem koplīguma partneriem, tikai viena konkrēta noteikuma darba koplīgumā (proti, piemaksas par apgādībā esošu bērnu proporcionāla aprēķināšana nepilna darba laika gadījumā) spēkā neesamības (atbilstoši valsts praksei) atzīšana izraisa visu koplīgumā noteikto normu šajā regulējuma jomā (šajā gadījumā piemaksa par apgādībā esošu bērnu) spēkā neesamību?”
51

Otrkārt, attiecībā uz spriedumu Nakajima/Padome (EU:C:1991:186) ir jānorāda, ka šajā spriedumā aplūkotie Savienības tiesību akti bija saistīti ar antidempinga sistēmu, kas ir ļoti blīva gan pēc tās koncepcijas, gan piemērošanas tādā izpratnē, ka tajā ir paredzēti pasākumi uzņēmumiem, kuri tiek apsūdzēti par dempinga darbībām. Konkrētāk, šajā lietā aplūkotā pamatregula tika pieņemta saskaņā ar Kopienas pastāvošajiem starptautiskajiem pienākumiem, it īpaši tiem, kas izriet no Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību, kas Kopienu vārdā ir apstiprināta ar Padomes 1979. gada 10. decembra Lēmumu 80/271/EEK par daudzpusēju līgumu noslēgšanu 1973.-1979. gada tirdzniecības sarunu rezultātā (OV 1980, L 71, 1. lpp.), VI panta īstenošanas nolīguma (skat. spriedumu Nakajima/Padome, EU:C:1991:186, 30. punkts). Tomēr izskatāmajā lietā nav runas par to, ka ar Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punktu tiktu īstenoti īpaši pienākumi minētā sprieduma izpratnē, ciktāl, kā tas izriet no Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta, šīs konvencijas līgumslēdzējām pusēm ir plaša rīcības brīvība, nosakot “administratīvo un tiesas procedūru” īstenošanas kārtību.
34

Šo secinājumu apstiprina fakts, ka vairākās Regulas Nr. 2252/2204 1. panta 3. punkta otrā teikuma valodu versijās un tostarp angļu valodas versijā (“temporary passports and travel documents having a validity of 12 months or less”), vācu valodas versijā (“vorläufige Pässe und Reisedokumente mit einer Gültigkeitsdauer von zwölf Monaten oder weniger”) un holandiešu valodas versijā (“tijdelijke paspoorten en reisdocumenten die een geldigheidsduur van 12 maanden of minder hebben”) vārdi “pagaidu” un “kuru derīguma termiņš ir 12 mēneši vai mazāk” neattiecas uz vienu no iepriekšējā punktā minētajām dokumentu kategorijām, proti, identifikācijas kartēm, ko izsniegušas dalībvalstis.
8

1988. gada 19. decembra Regulas (EEK) Nr. 4253/88, kurā paredzēti noteikumi Regulas Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz to, kā savstarpēji saskaņot dažādu struktūrfondu darbību, kā arī šo struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (OV L 374, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”), 23. pantā “Finanšu kontrole” ir noteikts: “1. Lai nodrošinātu, ka valsts vai privāto ieguldītāju īstenotās darbības ir veiksmīgas, dalībvalstis darbību īstenošanas laikā veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai: — regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības ir veiktas pareizi, — novērstu un apkarotu pārkāpumus, — atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā. Izņemot gadījumus, kad dalībvalsts un/vai starpnieks, un/vai ieguldītājs pierāda, ka nav vainīgs pārkāpumā vai nolaidībā, dalībvalsts ir pakārtoti atbildīga par nepamatoti izmaksāto summu atmaksāšanu. [..] Dalībvalstis informē Komisiju par šajā nolūkā veiktajiem pasākumiem un it īpaši paziņo Komisijai to kontroles un pārvaldības sistēmu aprakstu, kas izveidotas, lai nodrošinātu efektīvu darbību izpildi. Tās regulāri informē Komisiju par administratīvo lietu un tiesvedības norisi. [..] 2. Neierobežojot kontroli, ko ir veikušas dalībvalstis atbilstoši valsts normatīviem un administratīviem aktiem, un neierobežojot Līguma 206. panta noteikumus un jebkāda veida pārbaudi, kas veikta saskaņā ar Līguma 209. panta c) punktu, Komisijas ierēdņi vai darbinieki izlases kārtībā var veikt pārbaudi uz vietas saistībā ar darbībām, kas tiek finansētas no struktūrfondiem, un saistībā ar pārvaldības un kontroles sistēmu. [..] 3. Trīs gadu laikā pēc pēdējā maksājuma, kas ir saistīts ar kādu darbību, atbildīgās institūcijas vai iestādes nodod Komisijas rīcībā visus attaisnojošos dokumentus, kas attiecas uz izdevumiem un darbības pārbaudēm.” [Neoficiāls tulkojums]
13

Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [Sicīlijas reģionālā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai brīvības veikt uzņēmējdarbību, nediskriminācijas un konkurences aizsardzības principi, kas paredzēti LESD 49. un nākamajos pantos, pieļauj tādus valsts tiesību aktus, kas neļauj farmaceitam, kurš ir ieguvis attiecīgu kvalifikāciju un ir reģistrēts atbilstošajā profesionālajā apvienībā, bet kurš nav “pianta organica” iekļautas aptiekas īpašnieks, tam piederošajā paraaptiekā mazumtirdzniecībā izplatīt arī zāles, kuru saņemšanai ir nepieciešama tā sauktā “baltā recepte”, proti, zāles, kuru izmaksas nesedz valsts veselības dienests, bet pilnībā sedz to pircējs, un ar kuriem šajā nozarē tādējādi ieviests arī aizliegums tirgot atsevišķu kategoriju zāles un kvota attiecībā uz to tirdzniecības vietu skaitu, kas var tikt izveidotas valsts teritorijā? 2) Vai Hartas 15. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietvertais princips bez jebkādiem ierobežojumiem ir piemērojams arī attiecībā uz farmaceita profesiju un ka šai profesijai piemītošais vispārējo interešu aspekts nepamato dažādu sistēmu pastāvēšanu attiecībā uz aptieku īpašniekiem un paraaptieku īpašniekiem saistībā ar pirmajā jautājumā minēto zāļu tirdzniecību? 3) Vai LESD 102. pants un 106. panta [1. punkts] ir interpretējami tādējādi, ka dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums bez jebkādiem ierobežojumiem ir piemērojams arī attiecībā uz farmaceita profesiju, ciktāl farmaceits, kurš ir tradicionālās aptiekas īpašnieks un tirgo zāles atbilstoši līgumam, kas noslēgts ar Valsts veselības dienestu, gūst priekšrocību no “paraaptieku” īpašniekiem noteiktā aizlieguma tirgot C klases zāles, un to nepamato nenoliedzamās farmaceita profesijas īpašās raksturiezīmes, kas izriet no vispārējās pilsoņu veselības aizsardzības intereses?”
38

Nav šaubu par to, ka tādi projektā iekļauti dati par uzturēšanās atļaujas pieprasītāju kā uzvārds, dzimšanas datums, pilsonība, dzimums, etniskā piederība, reliģija un valoda ir informācija par šo fizisko personu, kas šajā projektā identificēta it īpaši ar tās uzvārdu, un kuri līdz ar to ir kvalificējami kā “personas dati” (skat. šai ziņā it īpaši spriedumu lietā Huber, C‑524/06, EU:C:2008:724, 31. un 43. punkts).