Lieta T‑186/06

Solvay SA

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma ilgums – Jēdzieni “nolīgums” un “saskaņotas darbības” – Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sodi – Paziņojums par sadarbību – Vienlīdzīga attieksme – Tiesiskā paļāvība – Pienākums norādīt pamatojumu

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens – Gribas vienotība attiecībā uz uzvedību tirgū – Iekļaušana

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Saistībā ar aizliegtu vienošanos vai ar mērķi īstenot tās sagatavošanu veikta informācijas apmaiņa

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Salikts pārkāpums, kam ir gan nolīguma, gan saskaņotu darbību iezīmes – Vienota atzīšana par “nolīgumu un/vai saskaņotām darbībām” – Pieļaujamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Aizliegtas vienošanās, kuru sekas turpinās arī pēc to formālas izbeigšanas

(EKL 81. pants)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Komisijas izvirzītās norādes – Piedalīšanās sanāksmēs, kurām ir pret konkurenci vērsts mērķis

(EKL 81. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Dokumenta nepaziņošana – Sekas

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

9. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem sniegšana – Nosacījumi – Ierobežojumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts)

11. Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pienākums ņemt vērā konkrēto ietekmi uz tirgu – Piemērojamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Sodītā uzņēmuma lieluma ņemšana vērā – Atbilstība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Apsūdzētā uzņēmuma sadarbības ar Komisiju ārpus paziņojumā par sadarbību noteiktā apmēra ņemšana vērā – Nosacījumi – Ierobežojumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts un Paziņojuma 2002/C 45/03 23. punkta b) apakšpunkta trešā daļa)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Pieteikuma par iecietības programmas piemērošanu iesniegšanas datuma noteikšana – Kritēriji

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 21. punkts un 23. punkta b) apakšpunkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Katra uzņēmuma administratīvā procesa laikā īstenotās sadarbības līmeņa novērtējums – Vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

17. Tiesvedība – Tiesāšanās izdevumi – Atlīdzināmie tiesāšanās izdevumi – Jēdziens

(Vispārējās tiesas Reglamenta 91. panta b) punkts)

1. Lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopēju vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā.

Nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē var tikt uzskatīts par noslēgtu, ja ir pastāvējusi principiāla kopēja vēlme ierobežot konkurenci, pat ja par paredzētajiem šīs ierobežošanas specifiskajiem aspektiem joprojām notiek pārrunas.

Šajā ziņā, ja ir konstatēts, ka attiecīgo apspriežu pamatā acīmredzami ir bijusi dalībnieku kopējā vēlme vienoties par principiālu konkurences ierobežošanu, šo konstatējumu nevar atspēkot ar to, ka šīs plānotās ierobežošanas konkrētie aspekti dalībnieku starpā tika pārrunāti un ka noslēgtā “stingrā” nolīguma noteikumi atšķīrās no iepriekšējo sanāksmju laikā apspriestajiem. Līdz ar to Komisija pamatoti var secināt, ka dalībnieku rīcība, kas bija saistīta ar aizliegtās vienošanās sākuma posmu, ir viena un tā paša pret konkurenci vērstā projekta sastāvdaļa un uz to tādējādi attiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums.

(sal. ar 85., 86., 139., 142. un 143. punktu)

2. Jēdziens “saskaņota darbība” nozīmē koordinācijas veidu uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot stadiju, kad to starpā tiek noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj praktisko sadarbību starp tiem, apdraudot konkurenci.

Šajā ziņā EKL 81. panta 1. punkts neļauj īstenot starp tirgus dalībniekiem jebkādu tiešu vai netiešu sazināšanos, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta uzvedību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kādā veidā tas ir izlēmis vai plāno rīkoties tirgū pats, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana.

Ar apstākli, ka konkurentiem tiek paziņota informācija, lai sagatavotu pret konkurenci vērstu nolīgumu, pietiek, lai pierādītu saskaņotas darbības pastāvēšanu EKL 81. panta izpratnē.

Šajā ziņā, pat ja Komisijai neizdotos pierādīt, ka uzņēmumi ir noslēguši nolīgumu šī jēdziena šaurā nozīmē, lai konstatētu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, pietiek ar to, ka konkurenti ir īstenojuši tiešus kontaktus ar mērķi “stabilizēt tirgu”.

Katrā ziņā ir jāprezumē, ja vien nav pierādīts pretējais, par ko pierādījumi jāiesniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, ka uzņēmumi, kas piedalās saskaņotajās darbībās un kas turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, ar kuru notikusi apmaiņa ar to konkurentiem, lai izvēlētos savu rīcību šajā tirgū.

(sal. ar 87.–89., 147., 148. un 160. punktu)

3. Jēdzieni “nolīgums” un “saskaņota darbība” EKL 81. panta 1. punkta izpratnē aptver slepenu norunu formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem.

Salikta pārkāpuma gadījumā, kad vairāki ražotāji vairāku gadu garumā mēģina kopīgi regulēt tirgu, nevar prasīt, lai Komisija precīzi kvalificētu pārkāpumu kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo jebkurā gadījumā uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem attiecas EKL 81. pants.

Pārkāpuma divkārša kvalificēšana par nolīgumu “un/vai” saskaņotu darbību ir saprotama kā tāda, kas attiecas uz tādu faktisko apstākļu kopumu, no kuriem daži ir kvalificēti par nolīgumu un citi par saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kurā nav paredzēta specifiska šī saliktā pārkāpuma veida kvalifikācija.

(sal. ar 90.–92. un 130. punktu)

4. Piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, nolīguma vai saskaņotas darbības konkrēto seku ņemšana vērā ir lieka tiktāl, ciktāl ir konstatēts, ka attiecīgā pārkāpuma mērķis ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci kopējā tirgū.

It īpaši tas, ka saskaņotā darbība nav tieši ietekmējusi cenu līmeni, nav šķērslis, lai varētu konstatēt, ka tās rezultātā ir tikusi ierobežota konkurence attiecīgo uzņēmumu starpā, tostarp novēršot konkurences radīto spiedienu.

(sal. ar 158. un 162. punktu)

5. Tiktāl, ciktāl Komisija aizliegtu vienošanos ir atzinusi par vienotu pārkāpumu, tai saistībā ar šo kvalifikāciju nav pienākuma noteikt rīcības, kas bija saistīta ar kādu no attiecīgajiem tirgiem, atšķirīgo ilgumu. Tā kā runa nav par dažādiem pārkāpumiem, tai nav jāņem vērā šīs atšķirības, arī nosakot pārkāpuma ilgumu kopumā.

Būtu mākslīgi sadalīt turpinātas darbības, kuras raksturo vienots mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos, pamatojot ar to, ka ar slepeno norunu saistītās darbības atšķīrās pēc to intensitātes atkarībā no attiecīgā tirgus. Šie apstākļi ir jāņem vērā, vienīgi novērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgā gadījumā nosakot naudas soda apmēru.

(sal. ar 165. un 166. punktu)

6. EKL 81. pants ir piemērojams arī attiecībā uz nolīgumiem, kuru sekas turpinās arī pēc tam, kad to darbība formāli ir beigusies. It īpaši Komisija ir tiesīga konstatēt, ka aizliegtās vienošanās sekas turpinājās arī pēc tam, kad formāli beidzās ar slepeno norunu saistīto sanāksmju noturēšana, ja šajās sanāksmēs plānotā cenu paaugstināšana bija piemērojama vēlākā laika posmā.

(sal. ar 174. un 175. punktu)

7. Pastāvot vairākiem savstarpēji saskanīgiem pierādījumiem par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, ir jāsniedz patiešām labs izskaidrojums, lai varētu pierādīt, ka konkrētās sanāksmes laikā norisinājās no iepriekšējo sanāksmju laikā notikušajiem apstākļiem pilnīgi atšķirīgi apstākļi, lai gan visās šajās sanāksmēs piedalījās vienas un tās pašas personas, tās notika ārēji līdzīgos apstākļos un tām neapstrīdami bija viens un tas pats mērķis.

(sal. ar 181. punktu)

8. Tiesības piekļūt lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama sastāvdaļa nozīmē to, ka Komisijai ar konkurences tiesību normu piemērošanu saistītā administratīvā procesā ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus lietas materiālos iekļautos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai.

Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Apsūdzošu dokumentu gadījumā dokumenta nepubliskošana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību, un, otrkārt, ja šo iebildumu bija iespējams pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kura savā lēmumā ir nonākusi Komisija, būtu bijis citāds, ja šis dokuments, kuram nav sniegta piekļuve, nebūtu pieņemams kā pierādījums.

Savukārt attaisnojošu dokumentu nepubliskošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka tā nepubliskošana varēja nelabvēlīgi ietekmēt procedūras norisi un Komisijas lēmuma saturu attiecībā pret uzņēmumu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minētos attaisnojošos dokumentus varēja izmantot savai aizstāvībai, tostarp pierādot, ka uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri neatbilst vērtējumam, ko paziņojuma par iebildumiem posmā veikusi Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietverto vērtējumu.

(sal. ar 205.–208. punktu)

9. Ar konkurences jomu saistītā administratīvā procesā atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav lietas materiālu sastāvdaļa kā tāda. Tā kā runa ir par tādiem dokumentiem, kas paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas brīdī nav lietas materiālu sastāvdaļa, Komisijai ir pienākums izpaust iepriekš minētās atbildes citām iesaistītajām personām tikai tad, ja izrādās, ka tās ietver jaunus apsūdzošus vai attaisnojošus pierādījumus.

Turklāt dokumentus, kas ir noderīgi attiecīgā uzņēmuma aizstāvībā, nedrīkst noteikt Komisija viena pati, jo šis apsvērums, kurš attiecas uz Komisijas lietas materiālos iekļautiem dokumentiem, nevar būt attiecināms uz atbildēm, ko pārējie iesaistītie uzņēmumi snieguši uz Komisijas nosūtīto paziņojumu par iebildumiem.

Līdz ar to ar vienlīdzīgu noteikumu principa un tiesību uz aizstāvību ievērošanu pamatoti apsvērumi principā nevar radīt Komisijai pienākumu izpaust uz paziņojumu par iebildumiem sniegtās atbildes citiem lietas dalībniekiem, lai tie varētu pārliecināties par iespējamu attaisnojošu pierādījumu neesamību.

Tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums – prasītājs Vispārējā tiesā atsaucas uz iespējamu attaisnojošu pierādījumu esamību neizpaustajās atbildēs, tam ir jāsniedz vismaz sākotnējas norādes par šo dokumentu noderīgumu tā aizstāvībai. Tam tostarp ir jānorāda uz iespējamiem attaisnojošajiem pierādījumiem vai jāsniedz norādes, kas apstiprinātu šādu pierādījumu esamību un tādējādi to noderīgumu lietā. Šajā ziņā tikai tas vien, ka pārējie iesaistītie uzņēmumi pēc būtības ir izvirzījuši tādus pašus argumentus kā attiecīgais uzņēmums, nav pietiekams iemesls, lai uzskatītu šos argumentus par attaisnojošiem pierādījumiem. Tāpat arī apstāklis, ka atsevišķiem uzņēmumiem to atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem bija izdevies pierādīt, ka to dalība inkriminētajos pārkāpumos nav tikusi pietiekami pierādīta, nekādā ziņā nenozīmē, ka šajās atbildēs bija iekļautas norādes, kas varētu citādākā gaismā atspoguļot tiešos dokumentāros pierādījumus, uz kuriem Komisija bija pamatojusies attiecībā uz pārējiem uzņēmumiem.

(sal. ar 224., 225., 228.–231., 233. un 234. punktu)

10. Konkurences tiesību normu pārkāpuma smagums tiek noteikts, ņemot vērā vairākus apstākļus – tādus kā lietas īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvā iedarbība, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība.

Lai arī naudas soda sākumsumma ir nosakāma, ņemot vērā visa attiecīgā pārkāpuma smagumu, vienota un turpināta pārkāpuma gadījumā var izrādīties, ka šajā naudas soda apmēra noteikšanas stadijā ir nepieciešams atspoguļot pārkāpumu veidojošo darbību intensitātes variācijas.

(sal. ar 255. un 260. punktu)

11. Saistībā ar Komisijas lēmuma pamatojumu attiecībā uz tā naudas soda sākumsummas apmēra noteikšanu, kas uzlikts par konkurences tiesību nomu pārkāpumu, šīs būtiskās formas prasības ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Komisija šīs prasības ir izpildījusi, ja tā savā lēmumā ir norādījusi ar attiecīgā pārkāpuma raksturu, attiecīgo tirgu apmēru un lielumu saistītos elementus, un ir izskaidrojusi to piemērošanu konkrētajā gadījumā.

Tāpat, runājot par naudas soda sākumsummas vispārējo pamatojumu, naudas sodi ir Komisijas konkurences politikas līdzeklis, un tai ir jābūt attiecīgai rīcības brīvībai, nosakot to summu, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas. Līdz ar to nevar tikt pieprasīts, lai Komisija šajā ziņā sniegtu citus pamatojuma elementus kā tikai tos, kas attiecas uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.

(sal. ar 271.–273. punktu)

12. Saistībā ar tā naudas soda apmēra noteikšanu, kas ir uzliekams par konkurences tiesību normu pārkāpumu, kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tas ir tikai viens no kritērijiem un pārējie kritēriji ir pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus izmērs. Tāpat arī Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu, 1.A. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka šī konkrētā ietekme uz tirgu ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.

Līdz ar to horizontālas aizliegtas vienošanās par cenām vai tirgu sadali var kvalificēt kā sevišķi smagus pārkāpumus tikai to būtības dēļ vien, nepastāvot Komisijas pienākumam pierādīt pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu. Šajā gadījumā pārkāpuma konkrētā ietekme ir tikai viens no elementiem, kas – gadījumā, ja šādu ietekmi ir iespējams noteikt, – ļauj Komisijai palielināt naudas soda sākumsummu virs minimālās iespējamās summas.

Turklāt, tā kā runa ir par tādu elementu, kuram naudas soda apmēra noteikšanā ir fakultatīvs raksturs, Komisiju nevar pamatoti kritizēt par to, ka tā nav tuvāk paskaidrojusi savus secinājumus par pārkāpuma konkrētās ietekmes nenosakāmo raksturu.

Būtībā, nosakot piemērojamā naudas soda sākumsummas apmēru, Komisija ir tiesīga – nepamatojot savu izvēli – neņemt vērā šo iepriekš minēto elementu un balstīties uz citiem elementiem, kā, piemēram, pārkāpuma raksturu, tā ģeogrāfisko izplatību un tirgus lielumu.

(sal. ar 277., 278., 288. un 289. punktu)

13. Nosakot par konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliekamā naudas soda apmēru, Komisijai ir jānodrošina, ka tam ir nepieciešamā preventīvā iedarbība. Šajā ziņā Komisija var ņemt vērā arī attiecīgā uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu.

Tā kā attiecīgais pārkāpums, par kuru ir piemērots sods, atbilst tādai rīcībai, kuras prettiesiskumu Komisija ir vairākkārtēji apstiprinājusi kopš savas sākotnējās iesaistīšanās attiecīgajā nozarē, Komisija var noteikt naudas sodu tādā apmērā, kam ir pietiekami preventīva iedarbība, un tai nav jāizvērtē iespējamība, ka prasītājs varētu atkārtoti izdarīt attiecīgu pārkāpumu.

(sal. ar 297., 298. un 300. punktu)

14. Tādu konkurences tiesību normu pārkāpumu gadījumā, kas ietilpst paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas sodu] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos piemērošanas jomā, uzņēmums principā nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā kā atbildību mīkstinošu apstākli nav ņēmusi vērā tā sadarbības pakāpi ārpus paziņojuma par sadarbību piemērošanas. Līdz ar to, ja Komisija ir ņēmusi vērā uzņēmuma sadarbību, samazinot naudas soda apmēru atbilstoši paziņojumam par sadarbību, Komisijai nevar pamatoti pārmest, ka tā nav piemērojusi šim uzņēmumam noteiktajam naudas sodam papildu samazinājumu ārpus šā paziņojuma piemērošanas jomas.

(sal. ar 314. un 315. punktu)

15. Piemērojot Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un naudas sodu samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos 23. punkta b) apakšpunktā paredzētos par konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliekamā naudas soda samazinājuma līmeņus katrā no minētajām kategorijām, Komisijai ir jānosaka brīdis, kad uzņēmums tai faktiski ir iesniedzis pierādījumus, kuriem ir būtiska pievienotā vērtība salīdzinājumā ar tās rīcībā jau esošajiem pierādījumiem. Komisijai ir precīzi jānosaka brīdis, kad attiecīgais uzņēmums ir izpildījis nosacījumus naudas soda samazināšanai, salīdzinot iesniegtos pierādījumus ar tiem pierādījumiem, kas jau bija tās rīcībā lūguma iesniegšanas brīdī, un tai līdz ar to patiešām ir jābūt pieejamiem attiecīgajiem pierādījumiem.

Šajā ziņā situācijas, kurās atrodas uzņēmumi, kas ir iesnieguši pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu atbilstoši paziņojumam par sadarbību, ir uzskatāmas par salīdzināmām neatkarīgi no veida, kādā pierādījumi ir tikuši iesniegti, jo šī izvēle ir tikai un vienīgi pieteikuma iesniedzēja kompetencē. Līdz ar to šīs situācijas ir izvērtējamas vienādi.

Tādējādi, ja uzņēmums ir sazinājies ar Komisiju, lai sniegtu mutvārdu paziņojumu, bet ir iesniedzis pierādījumus par attiecīgo pārkāpumu tikai nākamajā dienā, Komisija var pamatoti konstatēt, ka tieši šajā datumā attiecīgais uzņēmums ir izpildījis Paziņojuma par sadarbību 21. punktā paredzēto nosacījumu.

Būtībā tieši tādēļ, ka ziņu mutiska sniegšana ir uzskatāma par sadarbības veidu, kas parasti ir lēnāks nekā rakstveida ziņu iesniegšana, attiecīgajam uzņēmumam, ja tas izvēlas ziņas sniegt mutiski, ir jāapzinās, ka tādējādi tas uzņemas risku, ka kāds cits uzņēmums izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu Komisijai iesniedz ātrāk, tos formulējot rakstiskā veidā.

(sal. ar 365., 366., 370.–372. un 374. punktu)

16. Lai arī Komisija nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu saistībā ar aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbības novērtēšanu, tai tomēr ir plaša rīcības brīvība, vērtējot dažādu aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbības kvalitāti un ieguvumu no šīs sadarbības. Līdz ar to var iebilst tikai pret acīmredzamu Komisijas pieļautu kļūdu vērtējumā. Šajā ziņā uzņēmums nevar sava prasības pieteikuma pielikumā vienīgi piedāvāt savu citu uzņēmumu sniegtā ieguldījuma novērtējumu, bet tam, sniedzot konkrētus argumentus, ir jāpierāda, kādas tieši ir Komisijas vērtējumā pieļautās acīmredzamās kļūdas.

(sal. ar 394. un 395. punktu)

17. Izdevumi, kas radušies, atverot un uzturot spēkā bankas garantiju, lai novērstu Komisijas lēmuma piespiedu izpildīšanu, nav uzskatāmi par izdevumiem, kas ir saistīti ar tiesvedību.

(sal. ar 444. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

2011. gada 16. jūnijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma ilgums – Jēdzieni “nolīgums” un “saskaņota darbība” – Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sodi – Paziņojums par sadarbību – Vienlīdzīga attieksme – Tiesiskā paļāvība – Pienākums norādīt pamatojumu

Lieta T‑186/06

Solvay SA, Brisele (Beļģija), ko sākotnēji pārstāvēja O. V. Brauvers [O. W. Brouwer], D. Mess [D. Mes], avocats, M. O’Regans [M. O’Regan] un A. Vilete [A. Villette], solicitors, pēc tam – O. V. Brauvers, A. Stofers [A. Stoffer], avocat, M. O’Regans un A. Vilete,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault], pēc tam – V. di Buči [V. Di Bucci] un V. Botka [V. Bottka], pārstāvji, kuriem palīdz M. Greja [M. Gray], barrister,

atbildētāja,

par prasību, pirmkārt, daļēji atcelt Komisijas 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) un, otrkārt, atcelt vai samazināt prasītājai uzlikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: tiesneši V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents), kurš pilda priekšsēdētāja pienākumus, A. Ditrihs [A. Dittrich] un L. Trišo [L. Truchot],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 3. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības rašanās fakti

1 Prasītāja Solvay SA ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas šīs lietas faktu rašanās laikā galvenokārt izstrādāja ūdeņraža peroksīdu (turpmāk tekstā – “HP”) un nātrija perborātu (turpmāk tekstā – “PBS”).

2 2002. gada 7. maijā prasītāja ieguva 100 % kontroli pār sabiedrību Ausimont SpA (šobrīd – Solvay Solexis SpA), kuru faktu rašanās laikā 100 % apmērā kontrolēja Montedison SpA (šobrīd – Edison SpA).

3 2002. gada novembrī Degussa AG informēja Eiropas Kopienu Komisiju par aizliegtu vienošanos HP un PBS tirgos un lūdza piemērot Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas sodu] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

4 Degussa iesniedza Komisijai lietiskos pierādījumus, kas tai 2003. gada 25. un 26. martā ļāva veikt pārbaudes trīs uzņēmumu, tostarp arī prasītājas, telpās.

5 Pēc šīm pārbaudēm vairāki uzņēmumi, proti, EKA Chemicals AB, Arkema SA (agrāk – Atofina SA) un prasītāja lūdza piemērot Paziņojumu par sadarbību un iesniedza Komisijai pierādījumus par šo aizliegto vienošanos.

6 2005. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja prasītājai un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem.

7 Ar 2005. gada 29. aprīļa un 27. jūnija vēstulēm prasītāja lūdza piekļuvi, pirmkārt, pārējo iesaistīto uzņēmumu atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajām versijām un, otrkārt, atsevišķiem lietas materiālos iekļautiem konfidenciāliem dokumentiem, kurus bija iesniegusi Degussa.

8 Ar 2005. gada 4. maija un 20. jūlija vēstulēm Komisija atteicās piešķirt piekļuvi atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem un daļēji izsniedza Degussa iesniegtos dokumentus.

9 Pēc iesaistīto uzņēmumu uzklausīšanas, kas norisinājās 2005. gada 28. un 29. jūnijā, Komisija pieņēma 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, prasītāju, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA un Arkema (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums tika publicēts 2006. gada 13. decembra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 54. lpp.). Prasītājai tas tika paziņots ar 2006. gada 8. maija vēstuli.

Apstrīdētais lēmums

10 Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka tā adresāti ir piedalījušies vienotā un turpinātā EKL 81. panta un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta pārkāpumā attiecībā uz HP un tā starpproduktu PBS (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).

11 Konstatēto pārkāpumu galvenokārt veidoja komerciāli svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņa starp konkurentiem, ražošanas jaudas, kā arī tās potenciālās un faktiskās jaudas ierobežošana un kontrole, tirgus daļu un klientu sadale, kā arī mērķa cenu noteikšana un to ievērošanas uzraudzība.

12 Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”).

13 Komisija naudas sodu pamatsummu noteica, ņemot vērā pārkāpuma, kurš tika kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 457. apsvērums), smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).

14 Piemērojot diferencētu pieeju, prasītāja kā lielākais tirgus dalībnieks attiecīgajos EEZ tirgos tika iekļauta pirmajā kategorijā, attiecībā uz kuru ir piemērojama sākumsumma EUR 50 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 460. apsvērums).

15 Lai nodrošinātu pietiekamu preventīvo iedarbību, šai sākumsummai, ņemot vērā prasītājas ievērojamo apgrozījumu, tika piemērots koeficents 1,5 (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums).

16 Tā kā saskaņā ar Komisijas viedokli prasītāja bija piedalījusies pārkāpumā no 1994. gada 31. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim, proti, laika posmā, kas ilga sešus gadus un vienpadsmit mēnešus, tās naudas soda sākumsumma tika palielināta par 65 % (apstrīdētā lēmuma 467. apsvērums).

17 Ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, naudas soda pamatsumma pārkāpuma atkārtotas izdarīšanas dēļ tika palielināta par 50 % (apstrīdētā lēmuma 469. apsvērums).

18 Komisija uzskatīja, ka prasītāja bija trešais uzņēmums, kurš ir izpildījis Paziņojuma par sadarbību 21. punktā paredzēto nosacījumu, un tādēļ piešķīra tai naudas soda samazinājumu 10 % apmērā (apstrīdētā lēmuma 501.–524. apsvērums).

19 Apstrīdētā lēmuma 1. panta m) punktā ir noteikts, ka, laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim piedaloties attiecīgajā pārkāpumā, prasītāja ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu.

20 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktu prasītājai uzliktā galīgā naudas soda apmērs ir EUR 167,062 miljoni.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

21 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 17. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.

22 Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, tad, uzklausot lietas dalībniekus, šī lieta tika nodota sestajai palātai paplašinātā sastāvā.

23 2009. gada 22. jūlija un 2010. gada 6. janvāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus, uz kuriem tie atbildēja 2009. gada 15. septembrī un 2010. gada 29. janvārī.

24 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 3. marta tiesas sēdē.

25 Tā kā divi palātas locekļi nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, tad atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 32. pantam Vispārējās tiesas apspriedes turpināja trīs tiesneši, kuri ir parakstījuši šo spriedumu.

26 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, it īpaši tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir konstatējusi, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1997. gada augustam, kā arī laika posmā no 2000. gada 18. maija līdz 31. decembrim;

– atcelt vai ievērojami samazināt tai, kā arī Solvay Solexis uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tai skaitā izdevumus, kas ir saistīti ar bankas garantijas iesniegšanu attiecībā uz naudas soda samaksu.

27 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28 Ar 2009. gada 15. septembra dokumentu prasītāja daļēji atteicās no sava otrā prasījuma daļā, kurā tas attiecās uz Solvay Solexis uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu. Šī atteikšanās tika apstiprināta arī tiesas sēdē, par ko tika izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā.

Juridiskais pamatojums

29 Savas prasības pamatojumam prasītāja ir izvirzījusi piecus prasības pamatus, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā un faktu izvērtēšanā saistībā, pirmkārt, ar konstatējumu par tās dalību attiecīgajā pārkāpumā laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1997. gada augustam, otrkārt, ar konstatējumu par tās dalību attiecīgajā pārkāpumā laika posmā no 2000. gada 18. maija līdz 31. decembrim, treškārt, ar Paziņojuma par sadarbību piemērošanu, ceturtkārt, ar naudas soda apmēra noteikšanu un, piektkārt, ar atteikumu piešķirt piekļuvi atsevišķiem lietas materiālos ietvertajiem dokumentiem.

30 No prasītājas argumentācijas izriet, ka prasības pamati attiecībā uz tās dalības pārkāpumā ilgumu (pirmais un otrais prasības pamats) un piekļuvi lietas materiāliem (piektais prasības pamats) ir izvirzīti, lai pamatotu tās lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu, bet prasības pamati attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu (ceturtais prasības pamats) un tā samazināšanu, piemērojot Paziņojumu par sadarbību (trešais prasības pamats), ir izvirzīti, lai pamatotu tās lūgumu atcelt naudas sodu vai samazināt tā apmēru.

31 Tādējādi attiecīgie prasības pamati ir jāizvērtē tieši šādā secībā.

Par prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu

Lietas dalībnieku argumenti

32 Ar savu pirmo un otro prasības pamatu prasītāja apstrīd konstatējumu par tās dalību pārkāpumā sākotnējā un noslēdzošajā aizliegtās vienošanās posmā, kura ilgums ir bijis attiecīgi no 1994. gada 31. janvāra līdz 1997. gada augustam un no 2000. gada 18. maija līdz 31. decembrim.

– Par laika posmu no 1994. gada 31. janvāra līdz 1997. gada augustam

33 Prasītāja apstrīd Komisijas secinājumu par tās dalību attiecīgajā pārkāpumā laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1997. gada augustam. Tā uzskata, ka ir jānodala laika posms pirms 1995. gada maija un laika posms no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam.

34 Saistībā ar laika posmu no 1994. gada 31. janvāra līdz 1995. gada maijam prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi tās dalību jebkādās apspriedēs vai informācijas apmaiņā ar konkurentiem.

35 Pirmkārt, attiecībā uz Stokholmā 1994. gada 31. janvārī – kas ir ticis uzskatīts par pārkāpuma sākuma datumu – notikušo sanāksmi, kurā piedalījās EKA Chemicals un Kemira, neesot nepārprotami pierādīts, ka šī sanāksme patiešām ir notikusi, ņemot vērā, ka Kemira nav to apstiprinājusi.

36 Turklāt no EKA Chemicals šajā sanāksmē izdarītajām piezīmēm, kurās ir ietverta atsauce uz Kemira apspriedēm ar citiem uzņēmumiem, tostarp arī prasītāju, neesot izsecināms, ka šīm apspriedēm ir bijis prettiesisks raksturs. Šo apstākli neapstiprinot arī neviens cits pierādījums, kas ļautu konstatēt saikni starp divpusējo aizliegto vienošanos starp EKA Chemicals un Kemira Skandināvijas tirgū un iespējamo Eiropas līmenī īstenoto aizliegto vienošanos.

37 Tiktāl, ciktāl EKA Chemicals piezīmēs ir minēts, ka apspriežu ar Air liquide rezultāts “nav bijis pārāk veiksmīgs” un ka apspriedes ar prasītāju “savukārt ir norisinājušās veiksmīgāk”, tās liecina par to, ka Kemira nebija panākusi vienošanos nedz ar Air liquide, nedz ar prasītāju. Tā kā Komisija bija konstatējusi, ka Air liquide šajā laika posmā nebija piedalījies attiecīgajā pārkāpumā, tai vajadzēja izdarīt tādu pašu secinājumu arī attiecībā uz prasītāju.

38 Otrkārt, runājot par Gēteborgā 1994. gada 2. novembrī notikušo sanāksmi, tai neesot bijis pret konkurenci vērsts mērķis. EKA Chemicals sniegtie pierādījumi neesot apstiprinājuši Komisijas apgalvojumu par šajā sanāksmē notikušo komercinformācijas apmaiņu, un prasītājas sniegtā informācija to atspēkojot.

39 Treškārt, saistībā ar sazināšanos, kas esot notikusi European Chemical Industry Council (CEFIC) 1994. gada 29. aprīlī Romā un 1994. gada 25. novembrī Zaventemā [Zaventem] notikušo sanāksmju ietvaros, ar Degussa apgalvojumiem par “jutīgas ar konkurenci saistītas informācijas” apmaiņu vien neesot pietiekami, lai pierādītu šīs sazināšanās prettiesisko raksturu.

40 Attiecībā uz laika posmu no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam prasītāja atzīst, ka tā ir īstenojusi informācijas apmaiņu ar konkurentiem, taču apgalvo, ka šī informācijas apmaiņa nevar tikt kvalificēta kā nolīgums vai saskaņota darbība.

41 Tikai tas vien, ka ir pastāvējusi vēlme ierobežot konkurenci, neesot uzskatāms par EKL 81. panta pārkāpumu. Komisijai esot bijis jāpierāda nolīguma esamība, kura pamatā ir bijusi kopēja vēlme īstenot tirgū noteikta veida rīcību. Tomēr visas apstrīdētajā lēmumā minētās sanāksmes, kuras norisinājās līdz 1997. gada augustam, esot beigušās, uzņēmumiem nevienojoties par jebkādas prettiesiskas rīcības īstenošanu.

42 Tādējādi pretēji no apstrīdētā lēmuma 305. apsvērumā minētās judikatūras izrietošajām prasībām Komisija neesot pierādījusi, ka attiecīgie uzņēmumi bija panākuši vienošanos par kādu konkrētu rīcības modeli, kas varētu ierobežot konkurenci.

43 Komisija arī neesot pierādījusi, ka attiecīgajā laika posmā notikusī informācijas apmaiņa būtu uzskatāma par saskaņotu darbību.

44 Prasītāja uzskata, ka saskaņota darbība nozīmē, ka konkurenti ir vienojušies par noteiktas rīcības īstenošanu, ka starp uzņēmumiem īstenotā sazināšanās ļauj tiem izslēgt jebkādas neskaidrības par to savstarpējo rīcību un ka tas ietekmē to rīcību tirgū.

45 Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 298. apsvērumā minētā judikatūra – saskaņā ar kuru informācijas apmaiņa, kas ir veikta, lai sagatavotos karteļa īstenošanai, var tikt uzskatīta par saskaņotu darbību – ir piemērojama tikai tad, ja nolīgums jau ir ticis noslēgts un informācijas apmaiņa jau norisinās ar mērķi īstenot attiecīgo nolīgumu. Tomēr šajā lietā pirms attiecīgās informācijas apmaiņas nekāds nolīgums vai saskaņota darbība nepastāvēja.

46 Precīzāk, starp attiecīgo sanāksmju dalībniekiem pastāvošās viedokļu atšķirības esot bijušas tik ievērojamas, ka starp tiem nevarēja pastāvēt nekāda praktiska sadarbība un tādējādi arī saskaņota darbība.

47 Turklāt informācija, ar kuru bija notikusi apmaiņa, neesot bijusi tāda, kas būtu varējusi ietekmēt konkurentu rīcību, nedz arī būtiski samazināt pastāvošās neskaidrības par citu tirgū darbojošos uzņēmumu rīcību.

48 Attiecīgajā laika posmā galvenie apspriedēs izskatītie jautājumi esot bijuši saistīti ar dažādu piegādātāju jaudu un apjomiem, veidu, kā atrisināt ar jaunajām jaudām saistīto problēmu un kā sadalīt papildu pieprasījumu. Informācijas apmaiņa esot attiekusies uz ražošanas jaudu, un tās mērķis esot bijis izstrādāt rīcības modeļus, kā sadalīt šo jaudu, lai nodrošinātu saprātīgus jaudas izmantošanas līmeņus, un nevis īstenot tirgus sadali. Šī informācija neesot bijusi tāda, kas ļautu uzņēmumiem noteikt to komerciālo rīcību.

49 Tā kā Komisija neesot pārbaudījusi, vai informācija, ar kuru bija notikusi apmaiņa, varēja tikt izmantota pret konkurenci vērstiem mērķiem, tā neesot varējusi pierādīt cēloņsakarību starp iespējamo saskaņoto darbību un tirgū īstenoto rīcību.

50 Ar Degussa norādi par “jutīgas ar konkurenci saistītas informācijas” apmaiņu neesot pietiekami, lai varētu pierādīt tās prettiesisko raksturu.

51 Degussa savā lūgumā par iecietības režīma piemērošanu un savā 2003. gada 5. septembra atbildē uz Komisijas tai nosūtīto informācijas pieprasījumu esot norādījusi uz sazināšanos ar konkurentiem, kas, kā tiek apgalvots, esot norisinājusies vairāku gadu garumā, tomēr neesot sniegusi nekādus precizējumus par informācijas, ar kuru ir notikusi apmaiņa, saturu. Šīs norādes, kuras ir izteiktas saistībā ar lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, esot jāuztver piesardzīgi. Degussa apgalvojumi esot neskaidri, un tiem esot apšaubāms pierādījuma spēks, jo tie neattiecas uz faktu rašanās laiku un neļauj identificēt konkrētos lieciniekus. Tā kā šos apgalvojumus neapstiprina citi lietas materiālos ietvertie pierādījumi, ar tiem neesot pietiekami, lai varētu pierādīt attiecīgo pārkāpumu.

52 Degussa pati neesot atzinusi jebkāda pārkāpuma izdarīšanu pirms “1997. gada vidus”. Degussa esot precizējusi, ka “izteiciens “jutīgas ar tirgu saistītas informācijas apmaiņa” raksturojot tipiskas apspriedes starp personāla locekļiem, kas darbojas pārdošanas jomā konkurējošajos uzņēmumos, saturu” un ka tas “[nenozīmējot] aktīvu rīcības saskaņošanu uzņēmumu starpā attiecībā uz to rīcības modeli”. Degussa esot piebildusi, ka šāda informācijas apmaiņa “bija vērsta tikai uz uzņēmumu lēmumu pieņemšanai nākotnē nepieciešamās informācijas apjoma palielināšanu”. Šai apmaiņai līdz ar to neesot bijis cita mērķa kā vien izveidot tādu “klimatu”, kas ļautu pieņemt lēmumus nākotnē.

53 Citi uzņēmumi neesot apstiprinājuši Degussa apgalvojumus. EKA Chemicals iesniegtie dokumenti apstiprinot vienīgi informācijas apmaiņu starp to un Kemira. Arkema esot vienīgi norādījusi uz apspriedēm – kas esot beigušās neveiksmīgi – par modeli, ko būtu iespējams izmantot, lai sadalītu ražošanas “jaudu”. No tā izrietot, ka pat 1997. gada sākumā ražotāji, neraugoties uz attiecīgiem centieniem, neesot nedz noslēguši, nedz panākuši vienošanos par “tirgu organizāciju Eiropas līmenī”.

54 Nolīguma vai saskaņotas darbības neesamību apstiprinot, pirmkārt, Degussa rīcība attiecīgajā laikā, it īpaši tās “WAR” plāns, kas bija vērsts uz tās pārdošanas apjoma palielināšanu, neņemot vērā pastāvošās cenas, un, otrkārt, Seviļā 1997. gada maijā notikušās sanāksmes laikā īstenoto apspriežu neveiksmīgais rezultāts, kuras Degussa un Arkema bija raksturojušas kā tādas, kas starp ražotājiem pastāvošās neuzticēšanās dēļ bija nonākušas “strupceļā”. Komisija apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā pati esot atzinusi, ka šajā sanāksmē, kuru prasītājas pārstāvis esot “atstājis, aizcērtot durvis”, neviens nolīgums vēl netika noslēgts.

55 Vispirms nepierādot saskaņotu darbību esamību, Komisija neesot bijusi tiesīga prezumēt, ka attiecīgie uzņēmumi bija ņēmuši vērā informāciju, kuru tiem bija darījuši zināmu citi uzņēmumi. Pretēji lietai, saistībā ar kuru tika taisīts Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija (Recueil, I‑4287. lpp., 161. un 162. punkts), šajā lietā attiecīgie uzņēmumi neesot spējuši panākt vienošanos par jebkādiem to komercpolitikas aspektiem, un informācija, ar kuru bija notikusi apmaiņa, katrā ziņā nevarēja tikt ņemta vērā, lai īstenotu kādas saskaņotas darbības.

56 Saskaņotas darbības neesamību apstiprinot arī tas fakts, ka HP tirgus līdz 1997. gada augustam bija ļoti konkurētspējīgs. It īpaši 1996. gada beigās un 1997. gada sākumā HP cenas esot būtiski samazinājušās, dažos gadījumos pat pārsniedzot mainīgo izmaksu līmeni.

57 Vairāku uzņēmumu administratīvās procedūras laikā iesniegtie pierādījumi pierādot, ka attiecīgais tirgus konkrētajā laika posmā bija ļoti konkurētspējīgs. Ņemot vērā šos pierādījumus, Komisijai esot bijis jākonstatē, ka informācijas apmaiņa patiešām ir ietekmējusi uzņēmumu rīcību tirgū.

58 Visbeidzot, runājot par PBS, nekas neesot liecinājis par to, ka prasītāja būtu piedalījusies pārkāpumā pirms Evianlebēnā [Evian‑les‑Bains] 1998. gada 14. maijā notikušās sanāksmes. Pirms šā datuma starp ražotājiem neesot bijis noslēgts nekāds nolīgums un neesot notikusi nekāda apmaiņa ar komerciāli jutīgu informāciju.

59 Komisija apgalvo, ka tā no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā ir pierādījusi, ka, sākot no 1994. gada 31. janvāra, uz prasītājas rīcību bija attiecināms EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums.

60 Komisija esot pierādījusi, ka laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1997. gada augustam attiecīgie uzņēmumi bija īstenojuši apmaiņu ar jutīgu informāciju ar konkrētu mērķi noteikt viena vai otra uzņēmuma rīcību tirgū attiecībā uz ražošanas jaudu, tās iespējamo samazinājumu un iespēju ierobežot jaunu jaudu nonākšanu tirgū (apstrīdētā lēmuma 104.–170. un 304. apsvērums).

61 Degussa paustie apgalvojumi pierādot, ka 90. gados uzņēmumi ir īstenojuši “jutīgas ar konkurenci saistītas informācijas” apmaiņu. No Degussa sniegtā apraksta izrietot, ka izpaustā informācija bija attiekusies uz plānoto uzvedību tirgū, proti, uz “apjomu un cenu attīstību” un “konkurentu ienākšanu tirgū vai aiziešanu no tā” (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums).

62 Šo informāciju apstiprinot dokumentārie pierādījumi, kurus iesniegusi EKA Chemicals, kas esot norādījusi, ka “piegādātāji esot vienojušies neienākt viens otra tirgos”. EKA Chemicals esot sagatavojusi to sanāksmju uzskaitījumu, kurās, pēc tās domām, tika īstenota slepenu vienošanos noslēgšana. 1994. gada 31. janvārī Stokholmā notikušās divpusējās sanāksmes ar Kemira laikā EKA Chemicals izdarītajās piezīmēs esot iekļauta norāde uz, tostarp ar prasītāju, īstenotajām apspriedēm. No šīs informācijas nepārprotami izrietot, ka ražotāji savstarpēji kontrolēja savu konkurentu rīcību un ka šajā ziņā Air liquide neizcēlās ar disciplinētību, savukārt prasītāja izpildīja pārējo uzņēmumu ekspektācijas. EKA Chemicals esot arī norādījusi uz divpusēju sanāksmi, kas 1994. gada 2. novembrī notikusi starp to un prasītāju Gēteborgā (apstrīdētā lēmuma 106.–108. un 111. apsvērums).

63 Pretēji prasītājas apgalvotajam Kemira neesot apstrīdējusi savu piedalīšanos 1994. gada 31. janvārī notikušajā sanāksmē ar EKA Chemicals, bet, tieši pretēji, esot atzinusi savu dalību pārkāpumā, sākot no šā datuma. Tā kā šai divpusējai sanāksmei bija prettiesisks mērķis, esot bijis acīmredzams, ka pārrunas ar citiem konkurentiem, tostarp arī prasītāju, uz kurām norādīts EKA Chemicals piezīmēs, arī bija prettiesiskas.

64 Prasītāja kļūdaini apgalvojot, ka nav pierādījumu par 1994. gada 2. novembrī Gēteborgā tās ar EKA Chemicals notikušās sanāksmes prettiesisko raksturu. No EKA Chemicals sniegtās informācijas faktiski izrietot, ka šajā sanāksmē bija notikusi apmaiņa ar komercinformāciju (apstrīdētā lēmuma 113. apsvērums).

65 Degussa esot norādījusi, ka “jutīgas ar konkurenci saistītas informācijas” apmaiņa ir notikusi arī 1994. gada 29. aprīlī Romā un 1994. gada 25. novembrī Zaventemā CEFIC ietvaros notikušajās sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 114. apsvērums).

66 Šos faktus apstiprinot arī Arkema paustie apgalvojumi, saskaņā ar kuriem prasītāja 1995. gada aprīlī vai jūnijā ir piedalījusies apspriedēs par “tirgū pastāvošajām tendencēm un jaunienācējiem tirgū”, kuru ietvaros “Degussa un [prasītāja] bija paudušas vēlmi, lai konkrētais tirgus un to attiecīgās pozīcijas tajā arī turpmāk būtu tik stabilas, cik vien tas iespējams”, un “sadalījuma modelis starp ražotājiem [ir ticis] apspriests visdrīzāk jau kopš 1994.–1995. gada” (apstrīdētā lēmuma 115. un 116. apsvērums)

67 Turklāt savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja esot atzinusi sazināšanos ar konkurentiem un apmaiņu ar informāciju attiecībā uz tirgu, sākot no 1995. gada maija.

68 Uz šo sazināšanos, kas ar mērķi ierobežot konkurenci norisinājās aizliegtās vienošanās sākuma posmā un kuras rezultātā tika noslēgts nolīgums par cenām un tirgu sadali, esot attiecināms EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums (apstrīdētā lēmuma 305. apsvērums). To varot uzskatīt par vienas un tās pašas ar slepeno norunu saistītās shēmas sastāvdaļu.

69 Komisija atzīst, ka attiecībā uz tirgus sadales modeli, kas 1995. gada 31. oktobrī tika apspriests Milānā un 1997. gada maijā Seviļā, nebija noslēgts neviens “stingrs” nolīgums, bet apgalvo, ka ar to, ka šāds modelis tika piedāvāts un tika apspriests, pietiek, lai pamatotu secinājumu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.

70 Tas fakts vien, ka attiecīgajā laika posmā bija notikušas apspriedes par apjomiem, cenām un klientu sadales modeļiem, pierādot kopēju vēlmi ierobežot konkurenci. Pretēji prasītājas apgalvotajam, neesot pastāvējis tikai “vienkāršs nodoms”, bet gan kopējs projekts, kura mērķis bija noslēgt nolīgumu, kas ietekmētu attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū.

71 Pakārtoti Komisija norāda, ka attiecīgajā laika posmā īstenotā konkurentu rīcība ir atzīstama par saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi to varot raksturot kā tādu, uz kuru ir attiecināms EKL 81. panta 1. punktā noteiktais aizliegums, kaut arī šīs rīcības īstenošanā vēl nebija sasniegts posms, kad “var apgalvot, ka ir noslēgts nolīgums [tā parastajā izpratnē]” (apstrīdētā lēmuma 309. apsvērums).

72 Šajā laika posmā konkurenti esot apmainījušies ar tādu informāciju par pārdošanas apjomiem, cenām un klientiem, kas ļauj tiem noteikt to rīcību tirgū (apstrīdētā lēmuma 308. apsvērums, kā arī 120., 127. un 144. apsvērums).

73 Ar šo informāciju esot bijis pietiekami, lai mazinātu neskaidrības par konkurentu rīcību tirgū. Prasītāja pati esot atzinusi, ka tā, sākot no 1995. gada maija, ir īstenojusi konfidenciālas informācijas apmaiņu ar saviem konkurentiem, un esot norādījusi, ka “dalībnieki izskatīja potenciālās iespējas, kā uzlabot tirgū pastāvošo situāciju un paredzēt tirgū pieejamo jaudu palielināšanos”, tiktāl, ciktāl izvirzītais jautājums bija par to, “vai ir iespējams panākt vienošanos” (prasītājas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 130. un 133. punkts un apstrīdētā lēmuma 317.–319. apsvērums). Šis paziņojums apstiprinot, ka attiecīgās informācijas apmaiņas rezultātā konkurenti varēja noteikt savu rīcību tirgū. Turklāt šī informācijas apmaiņa esot palīdzējusi “sagatavot augsni” cenu palielināšanai un tirgus sadales darbību īstenošanai.

74 Līdz ar to, izvērtējot to kopumā, apstrīdētajā lēmumā norādītais pierādījumu kopums esot atbilstošs precizitātes un saskanības prasībām un varēja pamatot stingro pārliecību, ka prasītāja ir izdarījusi pārkāpumu, sākot no 1994. gada 31. janvāra.

– Par laika posmu no 2000. gada 18. maija līdz 31. decembrim

75 Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un faktu novērtējumā, secinādama, ka aizliegtā vienošanās ir turpinājusies pēc 2000. gada 18. maija.

76 Pirmkārt, Komisija neesot pierādījusi, ka 2000. gada 18. maijā Turku notikušās sanāksmes laikā tās dalībnieki bija nolēmuši turpināt īstenot nolīgumu vai saskaņoto darbību.

77 Komisija esot balstījusies vienīgi uz Arkema iesniegtajiem pierādījumiem, kuriem neesot izšķirošas nozīmes un kurus neapstiprinot nekādi citi pierādījumi. Arkema sniegtās norādes esot pretrunīgas, jo tā ir arī apgalvojusi, ka attiecīgā sanāksme “dažiem ražotājiem deva iespēju parādīt, ka laiki ir mainījušies”, un “informēt par sadarbības pārtraukšanu”. Tās norādi par “konsensu”, kas esot panākts attiecīgās sanāksmes laikā, citi uzņēmumi esot apstrīdējuši.

78 Pirms 2000. gada 18. maija sanāksmes Krefeldā [Krefeld] notikušās divpusējās sanāksmes laikā prasītāja esot informējusi Degussa par to, ka tā vairs nav ieinteresēta aizliegtās vienošanās īstenošanā. Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka sanāksme Krefeldā ir norisinājusies pēc Turku notikušās sanāksmes.

79 Runājot par divpusējo sazināšanos starp prasītāju un FMC Foret 2000. gada beigās, ar šo vienīgo sazināšanos, kas bija saistīta ar PBS, neesot iespējams pierādīt aizliegtās vienošanās turpināšanos attiecībā uz HP. Aizliegtās vienošanās darbība attiecībā uz PBS jau bija izbeigusies un FMC Foret savu dalību tajā attiecībā uz HP bija pārtraukusi jau 1999. gada beigās.

80 Otrkārt, Komisija kļūdaini esot balstījusies uz pieņēmumu par aizliegtās vienošanās ietekmes turpināšanos pēc 2000. gada maija. Lai pierādītu, ka nolīguma, kurš vairs nav spēkā, ietekme ir turpinājusies, Komisijai esot vajadzējis pierādīt tā ietekmi uz cenām.

81 Komisija neesot ņēmusi vērā arī pierādījumus, kas liecināja par to, ka attiecīgais tirgus pēc 2000. gada maija bija konkurētspējīgs. Attiecībā uz cenu attīstību Komisija esot balstījusies vienīgi uz Arkema iesniegtu dokumentu, no kura esot izrietējis, ka tās vidējās cenas visa 2000. gada laikā bija saglabājušās relatīvi stabilā līmenī. Tomēr no citiem Arkema iesniegtajiem dokumentiem esot redzams, ka tās cenas Eiropas Savienībā 2000. gadā bija samazinājušās un ka vidējā cena netika aprēķināta, pamatojoties vienīgi uz pārdošanas apjomu EEZ. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka cenas bija saglabājušās stabilā līmenī, to varētu izskaidrot ar ievērojamo pieprasījuma palielināšanos un izmaksu pieaugumu.

82 Tiktāl, ciktāl tā ir norādījusi, ka prasītāja pēc 2000. gada 18. maija nebija nepārprotami distancējusies no karteļa, Komisija neesot ņēmusi vērā to, ka aizliegtā vienošanās šajā datumā jau bija “sabrukusi”, un tādējādi, pārkāpdama nevainīguma prezumpcijas principu, esot īstenojusi pierādīšanas pienākuma maiņu.

83 Komisija apstrīd prasītājas argumentus, tostarp norādot uz apstrīdētā lēmuma 355.–360. apsvērumā izklāstītajiem apstākļiem.

Vispārējās tiesas vērtējums

84 Atbilstoši EKL 81. panta 1. panta noteikumiem ar kopējo tirgu ir nesaderīgi un aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.

85 Lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopēju vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T–9/99 HFB Holding u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 199. punkts).

86 Nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē var tikt uzskatīts par noslēgtu, ja ir pastāvējusi principiāla kopēja vēlme ierobežot konkurenci, pat ja par paredzētajiem šīs ierobežošanas specifiskajiem aspektiem joprojām notiek pārrunas (šajā ziņā skat. iepriekš 85. punktā minēto spriedumu lietā HFB Holding u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).

87 Jēdziens “saskaņota darbība” nozīmē tādu koordinācijas veidu uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot stadiju, kad to starpā tiek noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj ar risku saistīto konkurenci ar praktisko sadarbību starp tiem (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 115. punkts, un iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Hüls/Komisija, 158. punkts).

88 Šajā ziņā EKL 81. panta 1. punkts neļauj īstenot starp tirgus dalībniekiem jebkādu tiešu vai netiešu sazināšanos, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta uzvedību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kādā veidā tas ir izlēmis rīkoties tirgū pats vai attiecībā pret to, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (šajā ziņā skat. iepriekš 87. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 116. un 117. punkts).

89 Ar apstākli, ka konkurentiem tiek paziņota informācija, lai sagatavotu pret konkurenci vērstu nolīgumu, pietiek, lai pierādītu saskaņotas darbības pastāvēšanu EKL 81. panta izpratnē (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 82. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03 BPB/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 178. punkts).

90 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni “nolīgums” un “saskaņota darbība” EKL 81. panta 1. punkta izpratnē aptver slepenu norunu formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem (iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 131. un 132. punkts, un iepriekš 85. punktā minētais spriedums lietā HFB Holding u.c./Komisija, 190. punkts).

91 Salikta pārkāpuma gadījumā, kad vairāki ražotāji vairāku gadu garumā mēģina kopīgi regulēt tirgu, nevar prasīt, lai Komisija precīzi kvalificētu pārkāpumu kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo jebkurā gadījumā uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem attiecas EKL 81. pants (šajā ziņā skat. iepriekš 87. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 111.–114. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, II‑931. lpp., 696. punkts).

92 Pārkāpuma kvalificēšana par nolīgumu “un/vai” saskaņotu darbību ir saprotama kā tāda, kas attiecas uz tādu faktisko apstākļu kopumu, no kuriem daži ir kvalificēti par nolīgumu vai cita veida saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kurā nav paredzēta specifiska šī saliktā pārkāpuma veida kvalifikācija (iepriekš 85. punktā minētie spriedumi lietā Hercules Chemicals/Komisija, 264. punkts, un lietā HFB Holdings u.c./Komisija, 187. punkts).

93 Attiecībā uz pierādījumu par pārkāpuma izdarīšanu sniegšanu ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāsniedz pierādījumi, kas no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā spēj apliecināt, ka pastāv EKL 81. panta 1. punktā paredzētie pārkāpuma sastāvu veidojošie fakti (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts).

94 Komisijai šajā ziņā ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

95 Tomēr katram Komisijas sniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot atbilst šiem kritērijiem (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 180. punkts un tajā minētā judikatūra).

96 Norādes, uz kurām Komisija ir atsaukusies lēmumā, lai pierādītu, ka uzņēmums ir izdarījis EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ir jāizvērtē nevis izolēti, bet gan kopumā (skat. iepriekš 89. punktā minēto spriedumu lietā BPB/Komisija, 185. punkts un tajā minētā judikatūra).

97 Tāpat ir jāņem vērā, ka pret konkurenci vērstās darbības parasti norisinās slepeni un tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas darbības vai nolīguma pastāvēšana ir jāizsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā un nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences tiesību normu pārkāpumu (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).

98 Attiecībā uz pārbaudes tiesā apjomu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, izskatot prasību par lēmuma par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti vai nē (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑41/96 Bayer/Komisija, Recueil, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

99 Jebkādas tiesai radušās šaubas ir jātulko par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts, kā to paredz nevainīguma prezumpcijas princips, kurš kā Savienības tiesību vispārējais princips tostarp ir piemērojams tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt pieņemts lēmums par naudas soda vai kavējuma naudas uzlikšanu (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Hüls/Komisija, 149. un 150. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 60. un 61. punkts).

100 Tas, vai Komisija šajā lietā ir no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā pierādījusi, ka strīdīgajos laika posmos īstenotā prasītājas rīcība bija uzskatāma par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.

– Par laika posmu no 1994. gada 31. janvāra līdz 1995. gada maijam

101 Prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu faktu novērtējumā, uzskatīdama, ka pārkāpuma sākuma datums bija 1994. gada 31. janvāris. Tā apgalvo, ka nav ticis pierādīts, ka pirms 1995. gada maija tā būtu veikusi jebkādu sazināšanos ar konkurentiem, kas varētu būt atzīstama par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.

102 No apstrīdētā lēmuma 104.–114. un 351. apsvēruma izriet, ka Komisija par prasītājas dalības pārkāpumā sākuma datumu bija noteikusi 1994. gada 31. janvāri, pamatojoties uz Degussa apgalvojumiem, kas bija pausti saistībā ar tās lūgumu par imunitātes režīma piemērošanu un kurus apstiprināja EKA Chemicals iesniegtie dokumentārie pierādījumi, kā arī Arkema apgalvojumi.

103 Vispirms Komisija ir norādījusi, ka atbilstoši Degussa paustajiem apgalvojumiem 90. gados konkurenti arvien biežāk ir īstenojuši “jutīgas ar konkurenci saistītas informācijas” vai pat “ar tirgu saistītas informācijas” apmaiņu. Kā izriet no šiem apgalvojumiem, “[izteiciens] “ar tirgu saistītas informācijas apmaiņa” ir [raksturojis] tipiskas apspriedes starp personāla locekļiem, kas darbojas pārdošanas jomā konkurējošajos uzņēmumos, saturu”. Komisija ir piebildusi, ka saskaņā ar šiem pašiem apgalvojumiem “mutiski izpaustā informācija ir attiekusies uz apjomu un cenu attīstību, konkurentu un klientu tirgū īstenoto uzvedību, jaunu konkurentu ienākšanu tirgū vai aiziešanu no tā, ražošanas jaudu attīstību, piedāvājuma un pieprasījuma blakusproduktu inovāciju, kā arī citiem šāda veida jautājumiem” (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums). Kā norādījusi Degussa, konkurenti bija iesaistījušies šādās apspriedēs, lai noteiktu un izvērtētu konkurentu tirgus daļas un sniegtu informāciju par klientu uzvedību (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums).

104 Attiecībā uz precīzo pārkāpuma sākuma datumu Komisija ir norādījusi, ka pirmais no pierādījumiem, kas apstiprināja Degussa apgalvojumus, kuros tostarp bija norādīts arī uz prasītāju, bija saistīts ar EKA Chemicals un Kemira starpā 1994. gada 31. janvārī Stokholmā notikušo sanāksmi, kā arī šajā pašā dienā notikušo sanāksmi starp Degussa un EKA Chemicals. Komisija uzskata, ka šis pierādījums apliecina, ka “EKA [Chemicals], Kemira, Degussa un [prasītāja ir piedalījušās] slepenu norunu īstenošanā vismaz kopš 1994. gada sākuma” (apstrīdētā lēmuma 106.–108. un 351. apsvērums).

105 Visbeidzot Komisija ir norādījusi, ka 1994. un 1995. gadā pastāvēja arī vēl citi prettiesiski kontakti, par kuriem ir informējusi EKA Chemicals (apstrīdētā lēmuma 110. un 111. apsvērums), Degussa (apstrīdētā lēmuma 114. apsvērums) un Arkema (apstrīdētā lēmuma 115. apsvērums).

106 Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Degussa apgalvojumi, kuru saturam prasītāja nepiekrīt, paši par sevi vien nevar tikt uzskatīti par pietiekamu prasītājas dalības attiecīgajā pārkāpumā pierādījumu.

107 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru viena uzņēmuma, kurš apsūdzēts par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, paziņojumu, ko savukārt apstrīd pārējie apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi (iepriekš 95. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, II‑4407. lpp., 285. punkts).

108 Šis apsvērums a fortiori ir piemērojams arī šajā lietā, ņemot vērā Degussa izmantotā formulējuma vispārīgo raksturu, kurā ir minētas visas sanāksmes, kas ir norisinājušās aizliegtās vienošanās sākuma posmā no 1994. līdz 1996. gadam. Līdz ar to šie apgalvojumi paši par sevi vien nav pietiekami, lai varētu noteikt, ka prasītājas piedalīšanās pārkāpumā sākuma datums ir bijis 1994. gada sākums.

109 Tiktāl, ciktāl Komisija ir atsaukusies uz Degussa apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem CEFIC ietvaros 1994. gada 29. aprīlī un 25. novembrī notikušo daudzpusējo sanāksmju laikā tika īstenota “jutīgas ar konkurenci saistītas informācijas” apmaiņa (apstrīdētā lēmuma 114. apsvērums), ir jānorāda, ka šī norāde, kurā prasītāja nav tieši minēta, ir saistīta ar vienu no Degussa iepriekš minētajiem apgalvojumiem un tādējādi to nevar uzskatīt par pierādījumu, kas varētu apstiprināt šos apgalvojumus.

110 Tāpat saistībā ar pierādījumiem, kurus Komisija ir sniegusi, lai pamatotu Degussa apgalvojumus attiecībā uz konkrēto laika posmu, ir vispārzināms, ka prasītāja nepiedalījās apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā minētajās sanāksmēs, proti, 1994. gada 31. janvārī Stokholmā notikušajā sanāksmē starp EKA Chemicals un Kemira un tajā pašā dienā notikušajā sanāksmē starp EKA Chemicals un Degussa.

111 Saistībā ar šīm sanāksmēm Komisija ir atsaukusies vienīgi uz EKA Chemicals iesniegtu dokumentu, kas ir sagatavots laikā, kad norisinājās faktiskie apstākļi šajā lietā, un saskaņā ar kuru 1994. gada 31. janvārī notikušajā sanāksmē EKA Chemicals un Kemira apmainījās ar informāciju par Skandināvijas valstu tirgu un Kemira “paziņoja, ka tā risina pārrunas ar [Air liquide], bet šo apspriežu rezultāti neesot pārāk labi”. Komisija uzskata, ka atbilstoši šim pašam dokumentam “apspriedes ar [Degussa] un [prasītāju] savukārt [ir norisinājušās] veiksmīgāk” (apstrīdētā lēmuma 106. apsvērums).

112 Kaut arī šis dokuments liecina, pirmkārt, par informācijas apmaiņu starp Skandināvijas valstu ražotājiem, Kemira un EKA Chemicals un, otrkārt, par apspriedēm starp šiem diviem iepriekš minētajiem uzņēmumiem un atsevišķiem ražotājiem, kuri darbojas “kontinentālajā tirgū”, šajā kontekstā izdarītā atsauce uz prasītāju nav pietiekams pierādījums tās dalībai prettiesisko kontaktu īstenošanā, ar kuriem bija saistīta attiecīgā sanāksme.

113 Tas būtībā ir netiešs pierādījums, kuru ir sniedzis uzņēmums, kurš pats nav piedalījies iespējamajās apspriedēs ar prasītāju, un kuru Kemira nav apstiprinājusi. Turklāt attiecīgajā dokumentā ietvertās norādes neļauj identificēt attiecīgo apspriežu priekšmetu.

114 Šajā ziņā Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka tai nav “nekāda iemesla apšaubīt, ka šajā dokumentā iekļautā informācija ir uzskatāma par ticamu attiecīgajā laikā notikušo apspriežu atspoguļojumu” un pierādījumu par aizliegtu vienošanos, kurā piedalījusies prasītāja (apstrīdētā lēmuma 317. apsvērums).

115 Attiecībā uz citiem 1994. gadā notikušajiem divpusējiem kontaktiem, par kuriem ir informējusi EKA Chemicals, Komisija ir atsaukusies uz 1994. gada 2. novembrī Gēteborgā starp EKA Chemicals un prasītāju notikušo sanāksmi, kuras laikā tās dalībnieki, kā apgalvo EKA Chemicals, “apsprieda HP tirgu Eiropā” (apstrīdētā lēmuma 111. apsvērums).

116 Tomēr ir jānorāda, ka ar šo vienīgo norādi, kas ir vispārīgi formulēta, nav pietiekami, lai varētu konstatēt, ka attiecīgajai sanāksmei ir bijis prettiesisks raksturs, kā to ir apstrīdējusi arī prasītāja. Šīs sanāksmes prettiesisko mērķi nevar apstiprināt arī ar Komisijas norādi uz citiem EKA Chemicals apgalvojumiem, jo tie nav tieši saistīti ar šo sanāksmi, bet tikai norāda uz to, ka, “sākot no 90. gadiem, sanāksmes starp EKA Chemicals un [prasītāju] galvenokārt bija saistītas ar vispārīgiem jautājumiem par tirgu, kā, piemēram, informāciju par cenām, tirgus prognozēm u.tml.” (apstrīdētā lēmuma 113. apsvērums un 84. zemsvītras piezīme).

117 Visbeidzot, kaut arī Komisija bija atzinusi, ka Degussa apgalvojumus apstiprina Arkema apgalvojumi attiecībā uz 1995. gadā notikušajām sanāksmēm, saskaņā ar kuriem tostarp “sadalījuma modelis starp ražotājiem [bija] apspriežu priekšmets vismaz kopš 1994.–1995. gada” (apstrīdētā lēmuma 104. un 115. apsvērums), tomēr ir jāatzīmē, ka šie apgalvojumi attiecas uz “1995. gada aprīlī vai maijā” notikušo daudzpusējo sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 115. apsvērums), kā arī uz vēlāk notikušajiem kontaktiem, un tādēļ tie nevar tikt uzskatīti par pierādījumiem, kas apstiprina Degussa apgalvojumus par prasītājas dalību pārkāpumā iepriekšējos laika posmos.

118 No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 104.–115. un 351. apsvērumā izklāstītie apstākļi, izvērtējot tos kopumā, nav uzskatāmi par tādu norāžu kopumu, kas ir pietiekams, lai pamatotu Komisijas secinājumu par prasītājas dalību pārkāpumā laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1995. gada maijam.

119 Pirmkārt, ar apstrīdētā lēmuma 104. un 105. apsvērumā minētajiem Degussa apgalvojumiem pašiem par sevi vien nav pietiekami, lai pierādītu, ka prasītāja ir piedalījusies slepenu norunu īstenošanā, sākot no 1994. gada, un, otrkārt, pārējie apstrīdētā lēmuma 106.–115. un 351. apsvērumā minētie apstākļi nav uzskatāmi par pietiekamu pierādījumu, kas varētu pamatot šos apgalvojumus par prasītājas piedalīšanos prettiesisku kontaktu īstenošanā pirms 1995. gada maija.

120 Līdz ar to ir jāapmierina prasītājas izvirzītais iebildums, kas attiecas uz kļūdu faktu novērtējumā saistībā ar tās dalību pārkāpumā laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1995. gada maijam.

– Par laika posmu no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam

121 Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir konstatējusi, ka uzņēmumi, kas ir attiecīgā lēmuma adresāti, tostarp arī prasītāja, ir piedalījušies saliktā aizliegtā vienošanās, kuru veidoja virkne nolīgumu un saskaņotu darbību, kuru mērķis bija konkurences ierobežošana EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Šie principiālie aspekti esot ietvēruši ar attiecīgajiem tirgiem saistītas informācijas apmaiņu, ražošanas un tās jaudas ierobežošanu, tirgu sadali un cenu noteikšanu (apstrīdētā lēmuma 337. apsvērums).

122 Runājot konkrētāk par aizliegtās vienošanās sākuma posmu, Komisija it īpaši ir norādījusi, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki, sākot vismaz no 1994. gada 31. janvāra, ir regulāri tikušies, lai īstenotu ar tirgu saistītas jutīgas informācijas apmaiņu un apspriestu ražošanas apjomus, to iespējamo samazināšanu vai iespēju aizkavēt jaunu jaudu nonākšanu tirgū (apstrīdētā lēmuma 304. apsvērums), un ka šos slepenos kontaktus, kuru rezultātā tika noslēgti “stingri” nolīgumi par cenām un tirgus sadalījumu, var uzskatīt par vienas un tās pašas ar slepenām norunām saistītās shēmas sastāvdaļu (apstrīdētā lēmuma 305. apsvērums).

123 Turklāt Komisija ir uzskatījusi, ka aizliegtās vienošanās sākuma posmā notikusī informācijas apmaiņa par pārdošanas apjomiem, cenām un klientiem varēja ļaut attiecīgajiem uzņēmumiem izmantot šo informāciju, lai noteiktu savu rīcību tirgū, un ka līdz ar to bija iespējams pieņemt, ka šie uzņēmumi bija ņēmuši vērā ar to konkurentiem īstenoto informācijas apmaiņu, lai noteiktu savu rīcību tirgū (apstrīdētā lēmuma 308. apsvērums).

124 Komisija tādējādi ir konstatējusi, ka, “kaut arī pārkāpuma sākumā vēl nebija sasniegts posms, kad var apgalvot, ka ir noslēgts nolīgums tā parastajā izpratnē, [attiecīgo rīcību] katrā ziņā [varēja] raksturot kā tādu, uz kuru ir attiecināms [EKL] 81. panta 1. punktā noteiktais aizliegums, jo visam slepenās rīcības kopumam tā dažādajās formās [bija] visas nolīguma un/vai saskaņotas darbības pazīmes” (apstrīdētā lēmuma 309. apsvērums).

125 Šo secinājumu, kas ir saistīti ar laika posmu no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam, pamatojumam Komisija tostarp ir minējusi šādus apstākļus:

– 1995. gada aprīlī vai maijā Parīzē notikusī daudzpusējā sanāksme bija organizēta ar mērķi nodibināt pastāvīgus kontaktus starp konkurentiem, un Degussa un prasītāja bija paudušas vēlmi cik vien iespējams nostabilizēt to tirgū pastāvošās pozīcijas (apstrīdētā lēmuma 115.–117. apsvērums);

– CEFIC ietvaros 1995. gada 11. vai 12. maijā Drēzdenē notikušie divpusējie kontakti bija saistīti ar cenu samazināšanās jautājumu, kas bija sagaidāma jaunu ražošanas iekārtu atklāšanas dēļ (apstrīdētā lēmuma 118. un 119. apsvērums);

– 1995. gada jūnijā notikušās divpusējās sanāksmes starp Atofina un Air liquide (apstrīdētā lēmuma 120. apsvērums), starp Atofina un Degussa (apstrīdētā lēmuma 121. apsvērums), kā arī starp Degussa un EKA Chemicals (apstrīdētā lēmuma 122. apsvērums) bija veltītas apspriedēm par HP tirgū pastāvošo jaudas pārpalikuma situāciju un par sadarbības iespējām starp ražotājiem, pamatojoties uz tabulu, kurā bija atspoguļoti detalizēti konkrētā klienta un ražotāja dati, kas ietvēra arī prasītājas datus;

– vispārīgi – 1995. gadā vairāk nekā gadu “apkārt cirkulēja” vairāki priekšlikumi attiecībā uz pārdošanas kvotām un jaudas pārpalikuma situācijas kontroli, kas arī bija starp Atofina, Degussa un prasītāju notikušo apspriežu priekšmets (apstrīdētā lēmuma 123. un 124. apsvērums);

– 1995. gada 23. oktobrī Parīzē notikusī sanāksme starp Atofina, Degussa un Chemoxal galvenokārt attiecās uz detalizētu priekšlikumu par jauno jaudu, tostarp ar prasītājas jauno rūpnīcu saistītās jaudas, ierobežošanu, kā arī uz priekšlikumu par nolīguma saistībā ar cenām noslēgšanu (apstrīdētā lēmuma 126. un 127. apsvērums);

– ražotāji bija sadalīti divās grupās, “A” un “B”, par kuru koordināciju attiecīgi bija atbildīgas prasītāja un Degussa. “B” grupai savas grupas ietvaros bija jāsadala tirgus daļas, kuras bija noteikusi “A” grupa, kurā bija apvienoti “tirgus līderi”, proti, Degussa un prasītāja, kā arī Skandināvijas valstu uzņēmumi, EKA Chemicals un Kemira (apstrīdētā lēmuma 130. un 131. apsvērums);

– 1995. gada 31. oktobrī Milānā notikušās “B” grupas sanāksme bija saistīta ar “modeļa, kā sadalīt pieaugumu, izstrādi” un saistībā ar šo jautājumu izdarītajās piezīmēs tostarp ir minēta atsauce uz ar prasītāju saistītu informāciju (apstrīdētā lēmuma 132. un 133. apsvērums);

– 1995. gada 21. un 22. novembrī Briselē CEFIC sanāksmes ietvaros notikušie divpusējie kontakti, kuros bija iesaistīta arī prasītāja, kā arī Itālijā notikusī sanāksme bija saistīti ar informācijas apmaiņu par tirgiem un HP cenu līmeņu noteikšanu nākamajam gadam, kas tomēr netika ievēroti (apstrīdētā lēmuma 134.–136. apsvērums);

– 1996. gada sākumā Parīzē starp Atofina un prasītāju notikušās divpusējās sanāksmes mērķis bija salīdzināt “A” un “B” grupu pozīcijas (apstrīdētā lēmuma 139. apsvērums);

– 1996. gada 24. maijā Gēteborgā un 1996. gada 27. novembrī Briselē CEFIC sanāksmju ietvaros notikušās tikšanās, kurās piedalījās arī prasītāja, bija saistītas ar detalizētiem priekšlikumiem par tirgus sadali un cenām, lai gan konkrēta vienošanās netika panākta (apstrīdētā lēmuma 141.–145. apsvērums);

– daudzie 1996. un 1997. gadā notikušie divpusējie kontakti, tostarp 1997. gada aprīlī vai maijā Kopenhāgenā notikusī sanāksme starp EKA Chemicals un prasītāju, kurā prasītāja bija vēlējusies noskaidrot, vai EKA Chemicals ir gatava apvienoties ar citiem ražotājiem, lai saskaņotu jaudu samazināšanu, liecina par jaudu samazināšanas projektiem (apstrīdētā lēmuma 154. un 155. apsvērums);

– 1997. gada 28. vai 29. maijā Seviļā CEFIC sanāksmes ietvaros notikušajās sanāksmēs bija sapulcējusies “A” un “B” grupa un tajās tika pārrunāts jautājums par uz HP tirgus sadalījumu balstīta modeļa piemērošanu, tomēr nekāda galīgā vienošanās netika panākta un apspriedes tika atliktas līdz 1997. gada augustam (apstrīdētā lēmuma 156.–167. apsvērums);

– šīm sanāksmēm 1997. gada vasarā sekoja divpusējie kontakti starp prasītāju, EKA Chemicals un Degussa (apstrīdētā lēmuma 168.–170. apsvērums).

126 Prasītāja neapstrīd nedz šo kontaktu esamību, nedz iepriekš minētajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos aprakstīto apspriežu saturu.

127 Tā tomēr apgalvo, ka šie fakti nedod pamatu secināt, ka pirms 1997. gada augustā Briselē notikušās daudzpusējās sanāksmes, kuras noslēgumā tika panākts “stingrs” nolīgums par HP cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 171.–174. apsvērums) un kuru tā pati ir atzinusi par savas dalības pārkāpumā sākumu, būtu pastāvējis kāds nolīgums vai saskaņota darbība.

128 Pirmkārt, prasītāja, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 115.–170. apsvērumā minētajiem faktiem, norāda, ka līdz šai 1997. gada augustā notikušajai sanāksmei attiecīgo apspriežu dalībnieki nebija varējuši noslēgt nolīgumu par tirgu sadalīšanu vai par cenām un tie nav arī īstenojuši saskaņotas darbības.

129 Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka Komisija ir balstījusies uz kļūdainu jēdzienu “nolīgums” un “saskaņota darbība” EKL 81. panta 1. punkta izpratnē interpretāciju un ir pieļāvusi kļūdu faktu novērtējumā.

130 Attiecībā uz iespējamo kļūdu tiesību piemērošanā ir jāatgādina, ka salikta pārkāpuma gadījumā Komisijai nav jākvalificē katrs konstatētais pārkāpums kā nolīgums vai saskaņota darbība EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, ja runa ir par tādām slepenu norunu formām, kurām ir viens un tas pats raksturs. Tāpat nevar prasīt, lai Komisija precīzi kvalificētu pārkāpumu kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo jebkurā gadījumā uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem attiecas iepriekš minētā tiesību norma (skat. šī sprieduma 90. un 91. punktu).

131 Līdz ar to šajā lietā Komisijai no tiesību viedokļa nevar pārmest to, ka tā ir atzinusi visu attiecīgo rīcību par tādu, kurai ir “nolīgumu un/vai saskaņotu darbību” raksturojoši elementi, tiktāl, ciktāl var uzskatīt, ka uz tiem attiecas viens vai otrs no EKL 81. panta 1. punktā minēto slepeno norunu veidiem.

132 Attiecībā uz iespējamo kļūdu faktu novērtējumā prasītāja būtībā apgalvo, ka pirms 1997. gada augusta konkurenti, pirmkārt, nebija panākuši vienošanos par konkrētu rīcību tirgū un, otrkārt, nebija pieņēmuši lēmumu par tādu koordinācijas veidu, ko būtu iespējams kvalificēt kā saskaņotu darbību.

133 Prasītāja it īpaši atsaucas uz apstrīdētajā lēmumā minēto informāciju, saskaņā ar kuru 1996. gadā apspriedes “jau gadu nebija pavirzījušās uz priekšu” un, kā šķiet, bija nonākušas “strupceļā”. Prasītāja uzsver, ka vēl 1997. gada maijā “uzticēšanās trūkums bija vēl viens iemesls, kādēļ netika noslēgts nolīgums par status quo saglabāšanu attiecībā uz tirgus daļām”, “[jo] vismazākie ražotāji bija nobalsojuši pret tirgus daļu noteikšanu” (apstrīdētā lēmuma 140., 142. un 164. apsvērums).

134 Tomēr, kaut arī prasītājas norādītie apstākļi liecina par to, ka ražotājiem, kas bija piedalījušies sanāksmēs laika posmā no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam, nebija izdevies noslēgt nolīgumu šī jēdziena parastajā izpratnē attiecībā uz tirgus sadalīšanu, ko apstrīdētā lēmuma 309. apsvērumā ir konstatējusi arī pati Komisija, nemainīgs paliek tas, ka tie ilgstoši bija īstenojuši regulāras apspriedes par šāda nolīguma projektu.

135 No faktiskajiem apstākļiem, kurus prasītāja nav apstrīdējusi, būtībā izriet, ka pēc atkārtotiem Degussa un prasītājas aicinājumiem, kas bija adresēti to konkurentiem HP tirgū, 1995. gada maijā notika tikšanās ar mērķi nodibināt ilgstošus kontaktus starp konkurentiem. Dalībnieki apsprieda tirgū pastāvošās tendences un jaunu tirgus dalībnieku ienākšanu Eiropas HP tirgū, un Degussa un prasītāja vēlējās, lai to tirgū pastāvošās pozīcijas paliktu tik stabilas, cik vien tas iespējams (apstrīdētā lēmuma 115.–117. apsvērums).

136 Laika posmā no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam notika regulāras apspriedes, kuru mērķis bija izstrādāt priekšlikumus attiecībā uz pārdošanas kvotām un pastāvošās jaudas pārpalikuma situācijas kontroli (apstrīdētā lēmuma 123. un 124. apsvērums), detalizētu priekšlikumu par jauno jaudu, tostarp arī prasītājas radītās jaudas, ierobežošanu, kā arī priekšlikumu attiecībā uz nolīgumu par cenām (apstrīdētā lēmuma 126. un 127. apsvērums), “modeli, kā sadalīt pieaugumu” (apstrīdētā lēmuma 132. un 133. apsvērums), detalizētus priekšlikumus par tirgus sadalīšanu un nolīgumu par cenām (apstrīdētā lēmuma 143.–145. apsvērums), kopīgu apņemšanos samazināt jaudas (apstrīdētā lēmuma 154. un 155. apsvērums), kā arī uz HP tirgus sadalījumu balstīta modeļa piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 159.–167. apsvērums).

137 Šo apspriežu saturs, kuru prasītāja nav apstrīdējusi, liecina par kopējas vēlmes ierobežot konkurenci pastāvēšanu.

138 Būtībā šī virkne regulāro sanāksmju, kuru laikā uzņēmumi satikās, lai apspriestu projektus par jauno jaudu ierobežošanu, tirgus daļu sadalīšanu un noslēgtu nolīgumu par cenām, nebūtu bijusi iespējama, ja attiecīgajā laikā nebūtu pastāvējusi šo sanāksmju dalībnieku kopēja vēlme stabilizēt tirgu, izmantojot konkurenci ierobežojošus pasākumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑21/99 Dansk Rørindustri/Komisija, Recueil, II‑1681. lpp., 46. punkts).

139 Tā kā attiecīgo apspriežu pamatā acīmredzami bija dalībnieku kopējā vēlme vienoties par principiālu konkurences ierobežošanu, šo apsvērumu nevar atspēkot ar to, ka šīs plānotās ierobežošanas konkrētie aspekti dalībnieku starpā tika pārrunāti līdz pat 1997. gada augustam un ka 1997. gada augustā noslēgtā “stingrā” nolīguma par saskaņotu HP cenu paaugstināšanu noteikumi atšķīrās no iepriekšējo sanāksmju laikā apspriestajiem.

140 Prasītājas piedalīšanos šajos ar slepenām norunām saistītajos kontaktos acīmredzami apstiprina arī tās aktīvā līdzdalība attiecīgajās apspriedēs. Tā ir piedalījusies lielākajā daļā attiecīgajā laika posmā notikušajās sanāksmēs, “sintezējot” priekšlikumus (apstrīdētā lēmuma 123. un 124. apsvērums) un koordinējot grupu, kurā ietilpa “tirgus līderi” (apstrīdētā lēmuma 130. un 131. apsvērums).

141 Šajā ziņā prasītājas atsauce uz to, ka 1997. gada maijā notikušo sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums) tās pārstāvis “atstāja, aizcērtot durvis [..], jo to bija sadusmojušas mazo ražotāju izvirzītās prasības”, nav uzskatāma par tādu norādi, kas varētu pierādīt, ka prasītājas dalība attiecīgajā sanāksmē, nedz arī a fortiori visos attiecīgajos kontaktos, nebija saistīta ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci.

142 Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija pamatoti varēja secināt, ka attiecīgā rīcība, kas bija saistīta ar aizliegtās vienošanās sākuma posmu un kurā bija iesaistīta prasītāja, ir viena un tā paša pret konkurenci vērstā projekta sastāvdaļa un uz to tādējādi attiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums.

143 Pirmkārt, ir jāatgādina, ka nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē var tikt uzskatīts par noslēgtu, ja ir pastāvējusi principiāla kopēja vēlme ierobežot konkurenci, pat ja par paredzētajiem šīs ierobežošanas specifiskajiem aspektiem joprojām notiek pārrunas (skat. šī sprieduma 86. punktu).

144 Līdz ar to prasītāja šajā lietā nevar pamatoti apgalvot, ka, tā kā uzņēmumi nebija varējuši vienoties par konkrētu rīcības modeli tirgū, attiecīgā rīcība labākajā gadījumā ir atzīstama par vienkāršu nodomu ierobežot konkurenci, uz kuru nav attiecināmi EKL 81. panta 1. punktā paredzētie slepeno norunu veidi.

145 Tiktāl, ciktāl iepriekš minētie apstākļi pierāda, ka konkurentiem jau bija izstrādāts kopīgs projekts, kura mērķis bija pret konkurenci vērsta nolīguma noslēgšana, ir uzskatāms, ka attiecīgās apspriedes ir kas vairāk par vienkāršu nodomu vai mēģinājumu noslēgt nolīgumu.

146 Otrkārt, ir jānorāda, ka attiecīgajā laika posmā notikušie kontakti katrā ziņā varēja tikt kvalificēti kā tādi, uz kuriem kā uz saskaņotu darbību bija attiecināms EKL 81. panta 1. punkts.

147 Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar apstākli, ka konkurentiem tiek paziņota informācija, lai sagatavotu pret konkurenci vērstu nolīgumu, pietiek, lai pierādītu saskaņotas darbības pastāvēšanu EKL 81. panta izpratnē (skat. šī sprieduma 89. punktu).

148 Šajā ziņā, pat ja Komisijai neizdotos pierādīt, ka uzņēmumi ir noslēguši nolīgumu šī jēdziena šaurā nozīmē, lai konstatētu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, pietiek ar to, ka konkurenti ir īstenojuši tiešus kontaktus ar mērķi “stabilizēt tirgu” (šajā ziņā skat. iepriekš 89. punktā minēto spriedumu lietā BPB/Komisija, 170. punkts).

149 Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānoraida prasītājas izvirzītais apgalvojums par to, ka informācijas nodošanu konkurentiem var uzskatīt par saskaņotu darbību tikai tad, ja jau ir ticis noslēgts pret konkurenci vērsts nolīgums un pārrunas norisinās tikai ar mērķi nodrošināt tā īstenošanu.

150 Šajā lietā Komisija ir pierādījusi, ka prasītāja ir piedalījusies vairākās ar tās konkurentiem notikušajās sanāksmēs un ka to laikā tika īstenota informācijas apmaiņa par tirgū pastāvošajiem apstākļiem, tika apspriesti cenu līmeņi un to dalībnieki izklāstīja, kādu komercstratēģiju tie plāno realizēt tirgū. Turklāt ir pierādīts, ka attiecīgā informācijas apmaiņa tika īstenota ar mērķi sagatavot nolīgumu par tirgu sadalīšanu vai cenām, tādējādi tai acīmredzami ir pret konkurenci vērsts mērķis.

151 Līdz ar to Komisija varēja pamatoti secināt, ka prasītāja ir piedalījusies saskaņotā darbībā, kuras mērķis bija konkurences ierobežošana.

152 Šo secinājumu nevar atspēkot ar prasītājas izvirzīto argumentu par to, ka, ņemot vērā starp konkurentiem pastāvošo savstarpējo neuzticēšanos, bija maz ticams, ka tie varētu vienoties par saskaņotām darbībām.

153 Būtībā ar dalībnieku atšķirīgajām nostājām vai pat to starpā pastāvošo uzticēšanās trūkumu kā tādu nav pietiekami, lai izslēgtu tādas saskanīgas rīcības esamību, ko būtu iespējams kvalificēt kā saskaņotu darbību. Prasītājas argumenti neatspēko Komisijas konstatētos faktus, no kuriem izriet, ka, neraugoties uz zināmu to starpā pastāvošo uzticēšanās trūkumu, konkurenti attiecīgajā laika posmā regulāri satikās un apmainījās ar informāciju par tirgū pastāvošajiem apstākļiem un to komercstratēģiju ar mērķi noslēgt pret konkurenci vērstu nolīgumu.

154 Pretēji prasītājas norādītajam, Komisijai nevar pārmest, ka tā nav pierādījusi, ka informācija, ar kuru bija notikusi apmaiņa, ņemot vērā tās saturu, varēja tikt izmantota pret konkurenci vērstiem mērķiem.

155 Attiecīgās rīcības pret konkurenci vērstais mērķis būtībā acīmredzami izriet no tās informācijas rakstura, ar kuru attiecīgajā laika posmā notikušajās sanāksmēs bija notikusi apmaiņa, tiktāl, ciktāl tā attiecās uz iepriekšējos gados realizētajiem pārdošanas apjomiem un nākotnes prognozēm (apstrīdētā lēmuma 120. apsvērums), kā arī no apspriesto priekšlikumu satura, kas attiecās uz status quo saglabāšanu tirgū, jauno jaudu sadalīšanu un uz HP cenu līmeņa noteikšanu (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 115., 127., 133., 136. un 144. apsvērumu).

156 Līdz ar to Komisija no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā ir pierādījusi, ka attiecīgā informācijas apmaiņa, kas kalpoja kā “augsnes sagatavošana” cenu paaugstināšanai un tirgu sadalīšanas darbībām, kas radās to rezultātā, ir atzīstama par vienu no EKL 81. panta 1. punktā paredzēto slepeno norunu veidiem.

157 No šiem apsvērumiem izriet, ka Komisija pamatoti ir secinājusi, ka strīdīgā rīcība varēja tikt uzskatīta par tādu, uz kuru ir attiecināms EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, tiktāl, ciktāl tā ir tādas kompleksas rīcības sastāvdaļa, kurai ir nolīgumu “un/vai” saskaņotu darbību veidojošas pazīmes (apstrīdētā lēmuma 308. un 309. apsvērums).

158 Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka HP tirgus līdz 1997. gada augustam vai septembrim joprojām bija konkurētspējīgs, jo HP cenas 1997. gada sākumā ievērojami samazinājās, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, nolīguma vai saskaņotas darbības konkrētās ietekmes ņemšana vērā ir lieka tiktāl, ciktāl ir konstatēts, ka to mērķis ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci kopējā tirgū (Tiesas 2009. gada 19. marta spriedums lietā C‑510/06 P Archer Daniels Midland/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 140. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08 T‑Mobile Netherlands u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 29. punkts).

159 Šajā lietā, tā kā Komisija ir konstatējusi, ka prasītāja ir piedalījusies pret konkurenci vērstā nolīgumā un/vai saskaņotas darbības īstenošanā, kuru mērķis bija konkurences ierobežošana HP tirgū, tai nebija jāņem vērā attiecīgās rīcības konkrētā ietekme.

160 Katrā ziņā, runājot konkrētāk par saskaņotu darbību, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jāprezumē – ja vien netiek pierādīts pretējais, kas ir jāpierāda ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, – ka uzņēmumi, kas piedalās saskaņošanā un kas paliek aktīvi tirgū, ņem vērā apmaiņu ar informāciju ar saviem konkurentiem, lai noteiktu to rīcību tirgū (iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 118. un 121. punkts, un iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Hüls/Komisija, 161. un 162. punkts).

161 Šajā ziņā, pat pieņemot, ka tiktu pierādīts, ka šī rīcība nav ietekmējusi cenas attiecīgajā laika posmā, tas nebūtu pamats Komisijas veiktā novērtējuma tiesiskuma apstrīdēšanai.

162 It īpaši tas, ka saskaņotā darbība nav tieši ietekmējusi cenu līmeni, nav šķērslis, lai varētu konstatēt, ka tās rezultātā ir tikusi ierobežota konkurence attiecīgo uzņēmumu starpā, tostarp novēršot konkurences radīto spiedienu (šajā ziņā skat. iepriekš 138. punktā minēto spriedumu lietā Dansk Rørindustri/Komisija, 139. un 140. punkts).

163 Līdz ar to prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisija nav ņēmusi vērā pierādījumus par to, ka attiecīgajā laika posmā tirgus joprojām bija konkurētspējīgs, nevar tikt atbalstīts.

164 Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru faktiskie apstākļi, kas apstrīdētajā lēmumā ir norādīti saistībā ar attiecīgo laika posmu, galvenokārt attiecas uz HP, nevis PBS tirgu, ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz konstatējumu par vienu atsevišķu pārkāpumu, kas attiecas uz diviem skartajiem tirgiem (apstrīdētā lēmuma 328. un nākamie apsvērumi); prasītāja šajā lietā nav apstrīdējusi šo kvalifikāciju.

165 Tiktāl, ciktāl Komisija attiecīgo aizliegto vienošanos ir atzinusi par atsevišķu pārkāpumu, tai saistībā ar šo kvalifikāciju nebija pienākuma noteikt rīcības, kas bija saistīta vienīgi ar PBS tirgu, atšķirīgo ilgumu. Tā kā runa nav par dažādiem pārkāpumiem, tai nebija jāņem vērā šīs atšķirības, arī nosakot pārkāpuma ilgumu kopumā.

166 Būtu mākslīgi sadalīt turpinātas darbības, kuras raksturo vienots mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos, pamatojot ar to, ka ar slepeno norunu saistītās darbības atšķīrās pēc to intensitātes atkarībā no attiecīgā tirgus. Šie apstākļi ir jāņem vērā, vienīgi novērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgā gadījumā nosakot naudas soda apmēru (skat. pēc analoģijas iepriekš 87. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 90. punkts).

167 Šajā lietā Komisija atbilstoši šiem apsvērumiem ir norādījusi, ka attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu tā ir ņēmusi vērā to, ka, runājot par PBS, aizliegtā vienošanās aizsākās vēlāk nekā attiecībā uz HP un ka tā arī tika pārtraukta ātrāk (apstrīdētā lēmuma 331. apsvērums).

168 Līdz ar to prasītājas arguments, kas attiecas uz pierādījumu par PBS tirgū īstenoto pret konkurenci vērsto rīcību nepietiekamību, runājot par attiecīgo laika posmu, nevar tikt atbalstīts.

169 Visbeidzot, tā kā prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ir jānoraida arī tās arguments, kas būtībā ir pamatots ar to pašu pieņēmumu un atbilstoši kuram Komisija šo tiesību normu ir interpretējusi pārāk plaši, tādējādi pārkāpjot sodu tiesiskuma principu.

170 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iebildums, kas attiecas uz konstatējumu par laika posmā no 1995. gada maija līdz 1997. gada augustam izdarīto pārkāpumu, ir noraidāms.

– Par laika posmu no 2000. gada 18. maija līdz 2000. gada 31. decembrim

171 Attiecībā uz pārkāpuma noslēguma posmu Komisija apstrīdētā lēmuma 356. apsvērumā ir norādījusi, ka EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz tādu aizliegtu vienošanos, kuras ietekme turpinās arī pēc tās darbības formālās izbeigšanas, un ka tas tā it īpaši ir tad, ja uzņēmumi joprojām turpina piemērot karteļa sanāksmēs noteiktās references cenas.

172 Piemērojot šos apsvērumus šajā lietā, Komisija ir norādījusi, ka atbilstoši Arkema apgalvojumiem, kas saskan arī ar citiem pierādījumiem, 2000. gada 18. maijā Turku notikušās daudzpusējās sanāksmes laikā tika panākta vispārīga vienošanās par cenu līmeņa saglabāšanu visa 2000. gada garumā un ka tādējādi varēja uzskatīt, ka ietekme uz cenām turpinājās vismaz visa 2000. gada otrā pusgada garumā (apstrīdētā lēmuma 357. apsvērums). 2000. gada 31. decembris līdz ar to tika atzīts par pārkāpuma pārtraukšanas datumu, it īpaši attiecībā uz prasītāju (apstrīdētā lēmuma 360. apsvērums).

173 Prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un faktu novērtējumā, konstatējot, ka aizliegtā vienošanās tika turpināta arī pēc 2000. gada 18. maijā notikušās sanāksmes.

174 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 81. pants ir piemērojams arī attiecībā uz nolīgumiem, kuru ietekme turpinās arī pēc tam, kad to darbība formāli ir beigusies (Tiesas 1985. gada 3. jūlija spriedums lietā 243/83 Binon, Recueil, 2015. lpp., 17. punkts, un Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑14/89 Montedipe/Komisija, Recueil, II‑1155. lpp., 231. punkts).

175 It īpaši Komisija ir tiesīga konstatēt, ka aizliegtās vienošanās ietekme turpinājās arī pēc tam, kad formāli beidzās ar slepeno norunu saistīto sanāksmju noturēšana, ja šajās sanāksmēs plānotā cenu paaugstināšana bija piemērojama vēlākā laika posmā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 186. punkts).

176 Šajā lietā tiktāl, ciktāl Komisija ir pierādījusi, ka 2000. gada 18. maijā notikušajā sanāksmē tika panākta vispārīga vienošanās par cenu līmeņa saglabāšanu attiecībā uz 2000. gada otro pusgadu, tā pamatoti varēja secināt, ka aizliegtās vienošanās ietekme turpinājās līdz pat 2000. gada 31. decembrim.

177 Šo secinājumu neatspēko arī prasītājas izvirzītie argumenti, kas, pirmkārt, attiecas uz Komisijas izvirzīto pierādījumu nepietiekamo raksturu.

178 Ir jānorāda, ka prasītāja nav apstrīdējusi nedz attiecīgās neformālās sanāksmes saturu, nedz savu dalību tajā. Šajā ziņā tā kļūdaini ir apgalvojusi, ka Arkema apgalvojumi, kuros ir ietverta atsauce uz “konsensu”, neliecina par attiecīgās sanāksmes dalībnieku kopēju vēlmi attiecībā uz nolīguma ietekmes turpināšanos. Šādu argumentu būtībā atspēko šo apgalvojumu formulējums, kurā ir norādīts uz “galīgo apspriežu” pastāvēšanu attiecībā uz cenām, kas piemērojamas no 2001. gada 1. janvāra, un uz “vispārīgu konsensu” attiecībā uz cenu līmeņa saglabāšanu (apstrīdētā lēmuma 282. apsvērums).

179 Kļūdaina ir arī prasītājas atsaukšanās uz iespējamām pretrunām starp Arkema sniegtajām norādēm par panākto konsensu attiecībā uz cenām un tās pārējiem apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem Turku notikusī sanāksme “dažiem ražotājiem deva iespēju parādīt, ka laiki ir mainījušies”, un “informēt par sadarbības pārtraukšanu un tādējādi izbeigt tirgus kontrolēto pārvaldīšanu”. Šie pēdējie minētie apgalvojumi, kas atspoguļoja vēlmi pārtraukt pret konkurenci vērsto rīcību un tādējādi liecināja par formālu aizliegtās vienošanās izbeigšanu, neatspēko konsensa pastāvēšanu attiecībā uz attiecīgās aizliegtās vienošanās ietekmes spēkā saglabāšanos līdz pat gada beigām.

180 Turklāt pretēji prasītājas apgalvotajam Arkema paustie apgalvojumi atbilst pārējai lietas materiālos ietvertajai informācijai, tostarp arī vairāku uzņēmumu apstiprinātajai un prasītājas neapstrīdētajai informācijai par to, ka CEFIC divreiz gadā notiekošo sapulču ietvaros notikušajās sanāksmēs parasti tika noteiktas cenas nākamajiem sešiem mēnešiem (apstrīdētā lēmuma 357. apsvērums).

181 Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pastāvot vairākiem savstarpēji saskanīgiem pierādījumiem par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, ir jāsniedz patiešām labs izskaidrojums, lai varētu pierādīt, ka konkrētās sanāksmes laikā norisinājās no iepriekšējo sanāksmju laikā notikušajiem apstākļiem pilnīgi atšķirīgi apstākļi, lai gan visās šajās sanāksmēs piedalījās vienas un tās pašas personas, tās notika ārēji līdzīgos apstākļos un tām neapstrīdami bija viens un tas pats mērķis (tiesneša B. Vesterdorfa [B. Vesterdorf], kas pildīja ģenerāladvokāta funkcijas, sniegtie secinājumi saistībā ar Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu lietā T‑1/89 Rhône-Poulenc/Komisija, Recueil, II‑867. lpp., II‑954. lpp.).

182 Katrā ziņā norādi par to, ka vairāki konkurenti bija īstenojuši slepeno norunu vismaz līdz 2000. gada beigām, neraugoties uz tās formālo pārtraukšanu, ir apstiprinājuši vairāki divpusējie kontakti pēc 2000. gada 18. maijā notikušās sanāksmes (apstrīdētā lēmuma 357. apsvērums).

183 Ar prasītājas argumentu, ar kuru tā ir mēģinājusi pierādīt viena no šiem kontaktiem, proti, ar FMC Foret, notikušās tikšanās likumīgo raksturu, šajā ziņā nav iespējams atspēkot Komisijas izdarīto secinājumu par aizliegtās vienošanās ietekmes turpināšanos, jo šis secinājums nav pamatots tikai ar šo vienu vienīgo faktu, kurš ir vienīgi sekundārs elements Komisijas izvirzīto norāžu kopumā.

184 Tāpat prasītāja nevar arī pamatoti apgalvot, ka 2000. gada maijā vai jūnijā ar Degussa notikušās divpusējās sanāksmes laikā tā ir norādījusi (apstrīdētā lēmuma 283.–285. apsvērums), ka “vairs nebija iespējams sadalīt jaudas un veikt to pārdalīšanu, pamatojoties uz apspriedēm tirgū esošo ražotāju starpā”.

185 Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka šī nostāja, kuru prasītāja bija paudusi divpusējās tikšanās laikā un kas turklāt var tikt interpretēta arī tādējādi, ka ar to ir ticis norādīts uz aizliegtās vienošanās spēkā uzturēšanas grūtībām, neliecina par to, ka prasītāja būtu publiski norobežojusies no attiecīgā pārkāpuma, tādējādi pārtraucot savu līdzdalību aizliegtās vienošanās īstenošanā.

186 No šiem apsvērumiem izriet, ka Komisija no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā ir pierādījusi, ka 2000. gada 18. maijā notikušajā sanāksmē tika panākta vispārīga vienošanās par cenu līmeņa saglabāšanu un ka aizliegtās vienošanās ietekme līdz ar to turpinājās arī 2000. gada otrajā pusgadā.

187 Šo secinājumu neatspēko arī prasītājas argumentācija, saskaņā ar kuru, otrkārt, nav tikušas izvērtētas attiecīgajā laika posmā tirgū pastāvošās faktiskās cenas un lietas materiālos ir bijušas norādes par tirgus konkurētspējīgo raksturu.

188 Tiktāl, ciktāl Komisija bija konstatējusi, ka cenu līmenim, par kuru attiecīgās sanāksmes laikā tika panākta vispārīga vienošanās, bija jātiek piemērotam arī 2000. gada otrajā pusgadā, tā bija tiesīga secināt, ka aizliegtās vienošanās ietekme bija turpinājusies arī šajā laika posmā, un tai nebija pienākuma pierādīt, ka aizliegtajai vienošanās ir bijusi konkrēta ietekme uz piemērotajām cenām (šajā ziņā skat. iepriekš 175. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Bolloré u.c./Komisija, 186. punkts).

189 Pretēji prasītājas apgalvotajam, tā kā šā secinājuma pamatā ir no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā pierādīts apsvērums par dalībnieku kopīgo vēlmi pagarināt aizliegtās vienošanās ietekmi, neraugoties uz tās formālo izbeigšanu, šis secinājums nav radies pierādīšanas pienākuma maiņas rezultātā un līdz ar to tas nevar būt pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam.

190 Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka ar prasītājas izvirzītajiem argumentiem nav ticis atspēkots Komisijas secinājums par to, ka attiecīgais pārkāpums ir turpinājies līdz 2000. gada 31. decembrim.

191 Līdz ar to arī šis iebildums nevar tikt atbalstīts.

192 Noslēdzot pirmā un otrā prasības pamata pārbaudi, ir jākonstatē, ka Komisija no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā nav pierādījusi, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā laika posmā no 1994. gada 31. janvāra līdz 1995. gada maijam.

193 Attiecībā uz pārējo daļu pirmais un otrais prasības pamats ir jānoraida.

194 Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 1. panta m) punkts ir jāatceļ tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir konstatējusi, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā pirms 1995. gada maija, un ir jākoriģē prasītājai apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktā noteiktā naudas soda apmērs, attiecīgi ņemot vērā tās dalības attiecīgajā pārkāpumā mazāko ilgumu. Konkrētākas šīs korekcijas sekas ir precizētas šī sprieduma 440. un 441. punktā.

Par iespējamo tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

195 Piektā prasības pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka Komisija ir atteikusies piešķirt tai piekļuvi, pirmkārt, daļai no Degussa iesniegtajiem lietas materiāliem un, otrkārt, atbildēm uz pārējo iesaistīto uzņēmumu sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem. Šis atteikums esot uzskatāms par prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kā arī par Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 27. panta 2. punkta pārkāpumu.

196 Pirmkārt, prasītāja norāda, ka tai ir bijusi ierobežota piekļuve Degussa iesniegtajiem dokumentiem, kas ietvēra tās iekšējos ikmēneša ziņojumus par HP tirgu 2000. gadā. Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā, atsakoties piešķirt prasītājai pilnu piekļuvi šiem dokumentiem.

197 Attiecīgo informāciju, objektīvi raugoties, neesot bijis iespējams uzskatīt par konfidenciālu, jo runa bija par īstermiņa stratēģiju atspoguļojošiem ziņojumiem, kas bija sagatavoti vismaz pirms pieciem gadiem. Attiecībā uz salīdzināmu prasītājas iesniegto informāciju Komisija esot uzskatījusi, ka pēc trīs gadu ilga laika posma to vairs nav iespējams uzskatīt par konfidenciālu.

198 Turklāt dokumenta konfidenciālais raksturs neesot absolūts šķērslis tā publiskošanai. Prasītājas tiesībām uz aizstāvību esot piešķirama lielāka nozīme nekā datu konfidencialitātes nodrošināšanai. Esot bijis iespējams veikt atbilstošus pasākumus informācijas konfidencialitātes aizsardzības nodrošināšanai.

199 Degussa iesniegtais dokuments esot bijis nozīmīgs, lai noteiktu, vai pēc Turku 2000. gada 18. maijā notikušās sanāksmes ir ticis izdarīts kāds pārkāpums, un līdz ar to tam esot bijusi izšķiroša nozīme prasītājas aizstāvības nodrošināšanai. No Degussa iesniegto dokumentu attiecībā uz 2000. gadu izrakstiem esot bijis redzams, ka tirgus bija konkurētspējīgs, un tas būtu ļāvis atspēkot secinājumu par pārkāpuma pastāvēšanu šajā laika posmā.

200 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu, kā arī tās tiesības uz aizstāvību, atsakot tai piekļuvi pārējo iesaistīto uzņēmumu sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem.

201 Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka Kopienu tiesībās nav paredzēta prasība par šādas piekļuves nodrošināšanu. Agrākās procedūrās Komisija esot publiskojusi atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Komisijas paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot [EKL] 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (OV 2005, C 325, 7. lpp.), 27. punkts esot prettiesisks tiktāl, ciktāl tajā principiāli ir izslēgta piekļuve iepriekš minētajām atbildēm.

202 Prasītāja apgalvo, ka pārējo iesaistīto uzņēmumu sniegtās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem būtu varējušas apstiprināt tās nostāju attiecībā uz pārkāpuma ilgumu, jo arī šie pārējie uzņēmumi bija apstrīdējuši aizliegtās vienošanās sākuma un beigu datumus un it īpaši pārkāpuma turpināšanos laika posmā no 2000. gada 18. maija līdz 31. decembrim.

203 Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

204 Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktam:

“Tiesas procesos [Procedūras laikā] pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas [ievērojot] uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā. [..].”

205 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības piekļūt lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama sastāvdaļa nozīmē to, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus lietas materiālos ietvertos rakstvei