ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Starptautiskās saistības, ko Savienība ir uzņēmusies intelektuālā īpašuma jomā, ir daļa no kopējās tirdzniecības politikas, ja tām ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, ciktāl tās galvenokārt ir paredzētas, lai veicinātu, atvieglotu vai reglamentētu šo tirdzniecību, un tieši un tūlītēji to ietekmē. Šajā politikā var ietilpt arī starptautiski nolīgumi, kuru mērķis ir nodrošināt un organizēt intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību dalībnieku teritorijā, ciktāl tie atbilst šiem nosacījumiem.

Projekts par Lisabonas vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un to starptautisko reģistrāciju pārskatīšanu ir jāuzskata par tādu, kas galvenokārt ir paredzēts, lai atvieglotu un regulētu tirdzniecību starp Savienību un trešajām valstīm, un kas tieši un tūlītēji ietekmēs šo tirdzniecību, un tādējādi sarunas par projektu ietilpst ekskluzīvajā kompetencē, kas ar LESD 3. panta 1. punktu ir piešķirta Savienībai kopējās tirdzniecības politikas jomā, kura aplūkota LESD 207. panta 1. punktā. Kas, pirmkārt, attiecas uz pārskatītās vienošanās projekta mērķi, ciktāl tā galvenais mērķis ir stiprināt ar Lisabonas vienošanos izveidoto sistēmu un ar šo vienošanos izveidotajā īpašajā savienībā paplašināt īpašo aizsardzību, kas tajā noteikta ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, papildinot to, kas Parīzes konvencijā, kura parakstīta 1883. gada 20. martā, nodrošināta dažādu formu rūpnieciskajam īpašumam, tā ir jāuzlūko par tādu, kas ietilpst visa konvenciju kopuma, pie kura tā pieder, mērķī, konkrētāk, par tādu, kas no Savienības skatu punkta ir paredzēta tirdzniecības atvieglošanai un regulēšanai starp to un trešajām valstīm, kuras ir šīs vienošanās dalībnieces. Apstāklis, ka pārskatītās vienošanās projektu administrēs Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija no tā stāšanās spēkā, kā tas jau ir Lisabonas vienošanās gadījumā, šo secinājumu neliek apšaubīt.

Kas attiecas, otrkārt, uz pārskatītās vienošanās projekta sekām, ņemot vērā tajā paredzēto vienotās reģistrācijas mehānismu, ir jāuzskata, ka starptautiskais nolīgums, kas ievirza pārskatītās vienošanās projektu, tieši un tūlītēji grozīs kārtību, kādā tiek organizēta starptautiskā tirdzniecība starp Savienību un pārējām šā nolīguma pusēm, atbrīvojot ražotājus, kas piedalās šajā tirdzniecībā, no to pašreizējā pienākuma, lai stātos pretī juridiskiem un ekonomiskiem riskiem, kas ir saistīti ar šādu tirdzniecību, iesniegt to izmantotā cilmes vietas nosaukuma un ģeogrāfiskās izcelsmes norādes reģistrācijas pieteikumu katras līgumslēdzējas puses kompetentajās iestādēs. Turklāt noteikumiem par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm būs tieša un tūlītēja ietekme uz tirdzniecību starp Savienību un attiecīgajām trešajām valstīm, sniedzot visiem ražotājiem, kā arī ikkatrai ieinteresētai fiziskai vai juridiskai personai nepieciešamos līdzekļus, lai homogēnos materiālos un procesuālos apstākļos panāktu efektīvu aizsardzību, kas pārskatītās vienošanās projektā nodrošināta to rūpnieciskā īpašuma tiesībām, ja cilmes vietas nosaukums vai ģeogrāfiskās izcelsmes norāde tiek izmantoti ārvalstīs, nodarot kaitējumu, vai negodīgi.

(skat. 49., 50., 52., 62., 63., 65., 70. 71. un 74. punktu)
Lieta C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

pret

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

un

Her Majesty’s Treasury

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 355. panta 3. punkts – Gibraltāra statuss – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pilnībā iekšēja situācija – Nepieņemamība

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2017. gada 13. jūnija spriedums

Savienības nolīgumi–Teritoriālā piemērojamība–Gibraltārs–Iekļaušana–Pakalpojumu sniegšanas brīvība–Piemērojamība (LESD 56. pants un 355. panta 3. punkts) Pakalpojumu sniegšanas brīvība–Līguma normas–Nepiemērojamība dalībvalsts pilnībā iekšējā situācijā–Gibraltārā reģistrētu saimnieciskās darbības subjektu pakalpojumu sniegšana personām, kuras ir Apvienotās Karalistes rezidentes–Pilnībā iekšēja situācija (LESD 56. pants un 355. panta 3. punkts)
Šīs pārbaudes ietvaros iesniedzējtiesai ir jāņem vērā fakts, ka pamatlietā aplūkotie tiesību akti ir vērsti uz to, lai apliktu ar nodokli peļņu, kura ir Beļģijas nodokļu kompetencē un kura ir sadalīta, bet attiecībā uz kuru šī dalībvalsts, tāpēc ka ir izmantotas noteiktas valsts nodokļu jomas tiesiskajā regulējumā paredzētas priekšrocības, šo nodokļu kompetenci nav izmantojusi. Līdz ar to situācijā, kurā nerezidentes sabiedrības apliekamo ienākumu aprēķināšanas metode radītu rezultātu, ka šai sabiedrībai tiek uzlikti nodokļi arī attiecībā uz peļņu, kura nav šīs dalībvalsts nodokļu kompetencē, attieksme pret minēto nerezidenti sabiedrību būtu mazāk labvēlīga nekā pret sabiedrību rezidenti.

Padomes 2011. gada 30. novembra Direktīvas 2011/96/ES par kopējo sistēmu nodokļu uzlikšanai, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs, 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tādi dalībvalsts nodokļu tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, kuros ir paredzēts tāds nodoklis kā fairness tax, kas ir jāmaksā nerezidentēm sabiedrībām, kuras saimniecisko darbību šajā dalībvalstī veic ar pastāvīgā uzņēmuma starpniecību, kā arī rezidentēm sabiedrībām, tai skaitā nerezidentes sabiedrības meitasuzņēmumam, kas ir rezidents, kad tie izmaksā dividendes, kuras noteiktu valsts nodokļu tiesību aktos paredzētu priekšrocību izmantošanas dēļ nav iekļautas galīgajā ar nodokli apliekamajā peļņā.

No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai nodokli varētu kvalificēt kā tādu, kas ieturēts ienākumu gūšanas vietā Mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu direktīvas 5. panta izpratnē, ir jābūt izpildītiem trim kumulatīviem kritērijiem. Pirmkārt, nodoklim ir jātiek ieturētam tajā dalībvalstī, kurā dividendes tiek izmaksātas un tā iekasējamības gadījumam ir jābūt dividenžu izmaksai vai jebkādu citu ienākumu no vērtspapīriem izmaksai, otrkārt, ar šo nodokli apliekamajai summai ir ienākumi no minētajiem vērtspapīriem un, treškārt, nodokļa maksātājs ir šo pašu vērtspapīru turētājs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 24. jūnijs, P. Ferrero e C. un General Beverage Europe, C‑338/08 un C‑339/08, EU:C:2010:364, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

Tomēr, ciktāl tāda nodokļa kā fairness tax maksātajs nav vērtspapīru turētājs, bet gan izmaksu veicošā sabiedrība, trešais nosacījums nav izpildīts.

(skat. 63., 65. un 68. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
No Direktīvas 2008/50 par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai 23. panta 1. punkta otrās daļas izriet, ka tad, ja PM10 koncentrācijas robežlielumi ir pārsniegti pēc to sasniegšanai noteiktā termiņa iestāšanās, attiecīgajai dalībvalstij ir jāizstrādā gaisa kvalitātes plāns, kurā ir ievēroti zināmi nosacījumi. Šai normai ir vispārējāka piemērošanas joma, kas nav ierobežota laikā, jo tas ir piemērojams jebkuram šajā direktīvā noteikto piesārņojošo vielu robežlielumu pārsniegumam pēc tās piemērošanai noteiktā termiņa iestāšanās neatkarīgi no tā, vai tas noteikts ar minēto direktīvu vai arī to ir noteikusi Komisija saskaņā ar šīs direktīvas 22. pantu.

Šajā ziņā no Direktīvas 2008/50 par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai 23. panta 1. punkta izriet, ka, lai arī dalībvalstīm ir rīcības brīvība, kādus pasākumus noteikt piemērojamo robežlielumu pārsniegšanas gadījumā, tiem katrā ziņā ir jābūt tādiem, lai robežlielumu pārsniegšanas laikposms būtu pēc iespējas īsāks. No šīs normas teksta un vispārējās sistēmas izriet, ka pienākums nodrošināt, ka robežlielumu pārsniegšanas periods ir pēc iespējas īsāks, nav atkarīgs no pienākuma iesniegt plānus Komisijai. Līdz ar to šīs direktīvas 23. panta 1. punkta trešajā daļā attiecīgajai dalībvalstij nekādā veidā nav paredzēts papildu termiņš atbilstošu pasākumu veikšanai vai to rezultātu panākšanai.

(skat. 109. un 112. punktu)
Lieta C‑398/15

Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Lecce

pret

Salvatore Manni

(Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personas dati – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz šo datu apstrādi – Direktīva 95/46/EK – 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts – Dati, kas ir jānodod atklātībai uzņēmumu reģistrā – Pirmā direktīva 68/151/EEK – 3. pants – Attiecīgās sabiedrības likvidācija – Trešo personu piekļuves šiem datiem ierobežojums

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2017. gada 9. marta spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Direktīva 95/46 – Personas dati, kas atbilstoši Direktīvai 68/151 ir jānodod atklātībai uzņēmumu reģistrā – Attiecīgās sabiedrības likvidācija – Attiecīgo fizisko personu iespēja lūgt iestādi, kas ir atbildīga par reģistra pārvaldību, pamatojoties uz katra atsevišķa gadījuma novērtējumu un izņēmuma kārtībā, ierobežot piekļuvi personas datiem, kas tās skar un kas ir ietverti minētajā reģistrā, sniedzot to tikai trešajām personām, kuras pamato īpašas intereses iepazīties ar šiem datiem – Nosacījumi – Nepārvarami un likumīgi iemesli, kas ir saistīti ar attiecīgo fizisko personu konkrēto situāciju – Pietiekami ilgs termiņš pēc attiecīgās sabiedrības likvidācijas – Šāda piekļuves ierobežojuma esamība vai neesamība valsts tiesību sistēmā, par ko lemj katra dalībvalsts

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts, 12. panta b) punkts un 14. panta pirmās daļas a) punkts; Padomes Direktīvas 68/151, kas grozīta ar Direktīvu 2003/58, 2. panta 1. punkta d) un j) apakšpunkts un 3. pants)

Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvas 95/46/EEK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts, 12. panta b) punkts un 14. panta pirmās daļas a) punkts, kas aplūkots kopā ar 3. pantu Padomes 1968. gada 9. marta Pirmajā direktīvā 68/151/EEK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko dalībvalstis prasa no sabiedrībām Līguma 58. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 15. jūlija Direktīvu 2003/58/EK, ir interpretējami tādējādi, ka atbilstoši pašreizējām Savienības tiesībām dalībvalstīm ir jānosaka, vai šīs pēdējās minētās direktīvas 2. panta 1. punkta d) un j) punktā minētās fiziskās personas var lūgt iestādi, kas ir atbildīga attiecīgi par centrālā reģistra, komercreģistra vai uzņēmumu reģistra pārvaldību, pamatojoties uz katra atsevišķa gadījuma novērtējumu, pārbaudīt, vai izņēmuma kārtā ir pamats nepārvaramu un likumīgu iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar viņu konkrēto situāciju, beidzoties pietiekami ilgam termiņam pēc attiecīgās sabiedrības likvidācijas, ierobežot piekļuvi personas datiem, kas tās skar un kas ir ietverti šajā reģistrā, sniedzot to tikai trešajām personām, kuras pamato īpašas intereses iepazīties ar šiem datiem.

(skat. 64. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑528/15

Policie ČR Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

pret

Salah Al Chodor u.c.

(Nejvyšší správní soud lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu – Regula (ES) Nr. 604/2013 (Dublina III) – 28. panta 2. punkts – Aizturēšana pārsūtīšanas nolūkā – 2. panta n) punkts – Būtiska bēgšanas iespējamība – Objektīvi kritēriji – Nenoteikšana tiesību aktos

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2017. gada 15. marta spriedums

Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu – Regula Nr. 604/2013 – Aizturēšana pārsūtīšanas nolūkā – Nosacījums – Būtiska bēgšanas iespējamība – Dalībvalstu pienākums objektīvos bēgšanas iespējamības noteikšanas kritērijus paredzēt vispārpiemērojamā saistošā tiesību normā

(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 604/2013 2. panta n) punkts un 28. panta 2. punkts)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulas (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 2. panta n) punkts un 28. panta 2. punkts, tos aplūkojot kopsakarā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem dalībvalstīm ir noteikts pienākums objektīvos kritērijus, ar kuriem tiek pamatoti iemesli uzskatīt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, kam piemēro pārsūtīšanas procedūru, varētu aizbēgt, noteikt vispārpiemērojamā saistošā tiesību normā. Šādas tiesību normas neesamība izraisa Dublinas III regulas 28. panta 2. punkta nepiemērojamību.

Ņemot vērā attiecīgo tiesību normu mērķi, kā arī augsto aizsardzības līmeni, kas izriet no to konteksta, tikai vispārpiemērojama tiesību norma var atbilst ar skaidrību, paredzamību, pieejamību un it sevišķi aizsardzību pret patvaļu saistītajām prasībām.

(skat. 43. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulā Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi, izņemot tajā konkrēti norādītos izņēmuma gadījumus, ir paredzēts, ka Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās nomas jāpiemēro procedūrām saistībā ar Eiropas Savienības preču zīmi un šādu preču zīmju pieteikumiem, kas skaidri izriet no Regulas Nr. 207/2009 preambulas 16. apsvēruma, kā arī no tās 94. panta un 97. panta 1. punkta.

Šajā nozīmē, lai gan konkrētās Regulas Nr. 44/2001 normās, kā, piemēram, tās 5. panta 5. punktā un 18. panta 2. punktā, ir atsauce arī uz jēdzienu “uzņēmums” – tādējādi, ka nav izslēgts, ka no Tiesas judikatūras izrietošā mācība saistībā ar šīm divām normām zināmā mērā var būt atbilstoša, lai interpretētu jēdzienu “uzņēmums” Regulas Nr. 207/2009 izpratnē, – tomēr nevar tikt uzskatīts, ka šim jēdzienam noteikti būtu jābūt vienādam apjomam atkarībā no tā, kā tas tiek izmantots vienas vai otras no šīm divām regulām kontekstā.

Neraugoties uz principu, ka Regula Nr. 44/2001 ir piemērojama tiesvedībām par Eiropas Savienības preču zīmi, dažas šīs regulas normas, un it īpaši tās 4. pants un 5. panta 1. punkts, procedūrām, kas izriet no prasībām un pieteikumiem, kuri paredzēti Regulas Nr. 207/2009 96. pantā, atbilstoši šīs minētās regulas 94. panta 2. punktam nav piemērojamas. Ņemot vērā šo izslēgšanu, Regulas Nr. 207/2009 95. panta 1. punktā paredzēto Eiropas Savienības preču zīmju tiesu jurisdikcija izskatīt minētās regulas 96. pantā minētās prasības un pieteikumus tieši izriet no šīs pašas regulas normām, kuras attiecībā pret Regulas Nr. 44/2001 normām ir lex specialis.

Turklāt Regulai Nr. 44/2001, no vienas puses, un Regulai Nr. 207/2009, no otras puses, ir dažādi mērķi. Tā, Regulas Nr. 44/2001 mērķis atbilstoši tās preambulas 12. un 13. apsvērumam ir papildus atbildētāja domicilam noteikt alternatīvu jurisdikcijas pamatojumu, kura pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu, lai veicinātu pareizu tiesvedību, vai saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību, aizsargāt vājāko pusi ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normās.

Savukārt Regulas Nr. 207/2009 mērķis atbilstoši tās preambulas 15.–17. apsvērumam ir stiprināt Eiropas Savienības preču zīmju aizsardzību un novērst pretrunīgus tiesu lēmumus, kā arī nodrošināt to, lai netiktu skarta šo preču zīmju vienotība, nosakot, ka Eiropas Savienības preču zīmju tiesu nolēmumi rada sekas un attiecas uz visu Savienību.

Tādējādi, lai noteiktu elementus, kuri raksturo jēdzienu “uzņēmums” Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta izpratnē, ir jāņem vērā ne tikai šīs normas teksts, bet arī tās konteksts un mērķi.

(skat. 24.–29. punktu)
No antidempinga pamatregulas Nr. 1225/2009 1. panta “Principi” izriet, ka antidempinga lietu izmeklēšana attiecas uz specifisku preci, tā saukto “attiecīgo preci”, ko Savienības iestādes definējušas, uzsākot šo izmeklēšanu. Tomēr šī “attiecīgās preces” definēšana neaizliedz Savienības iestādēm iedalīt šo preci dažādos preču veidos vai modeļos un, aprēķinot dempinga starpību, balstīties uz salīdzinājumiem starp normālo vērtību un eksporta cenu attiecībā uz katru modeli vai veidu.

Turpretim, ņemot vērā pamatregulas 2. panta 11. punkta formulējumu, mērķi un kontekstu, tas nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to ir atļauts no dempinga starpības aprēķina izslēgt uz Savienību orientētos eksporta darījumus attiecībā uz noteiktiem attiecīgās preces veidiem. Tieši pretēji, no šīs tiesību normas izriet, ka Savienības iestādēm, veicot šo aprēķinu, ir jāņem vērā visi šie darījumi.

No tā izriet, ka tad, kad salīdzināmu cenu neesamības gadījumā noteiktu preces, uz kuru attiecas antidempinga izmeklēšana, veidu normālā vērtība un eksporta cena nevar tikt taisnīgi salīdzinātas, Savienības iestādes var pieņemt lēmumu vai nu no “attiecīgās preces” definīcijas izslēgt šo preces veidu, vai arī atbilstoši pamatregulas 2. panta 10. punktam noteikt normālo vērtību minētajam preces veidam, kā rezultātā, aprēķinot dempinga starpību, varētu tikt ņemti vērā šī paša preces veida eksporta darījumi.

(skat. 56., 59., 61., 67. un 70. punktu)
Lai gan tas, ka Komisijas sodīšanas par pretkonkurences rīcību pilnvarām ir iestājies noilgums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nozīmē, ka tām sabiedrībām, attiecībā pret kurām ir iestājies noilgums, vairs nevar uzlikt nekādu sodu, tas tomēr neaizliedz sodīt citu sabiedrību, kura kopā ar šīm sabiedrībām tiek uzskatīta par personīgi un solidāri atbildīgu par to pašu pretkonkurences darbību un attiecībā pret kuru noilgums nav iestājies.

Šādu secinājumu nevar atspēkot tas, ka sabiedrības atbildība par pārkāpuma laikposmu izriet tikai no tās meitasuzņēmumu tiešas dalības darbībās. Pirmkārt, pretkonkurences darbība šajā pārkāpuma laikposmā nav arī uzskatāma par tādu, ko izdarījis pats mātesuzņēmums, ņemot vērā, ka tas veidoja vienu ekonomisku vienību. Otrkārt, mātesuzņēmuma paša raksturīgie rādītāji var attaisnot to, ka tā atbildība tiek izvērtēta atšķirīgā veidā no tā meitasuzņēmuma atbildības, lai gan pirmā minētā atbildība ir pamatota tikai ar otrā minētā pārkāpjošo rīcību.

(skat. 70.–74. punktu)
Lai noteiktu, vai par kādu aktu var celt prasību atcelt tiesību aktu, ir jāpievērš uzmanība šī akta būtībai, bet formai, kādā tas ticis pieņemts, šajā ziņā principā nav nozīmes. Par aktiem vai lēmumiem, kas var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets, ir uzskatāmi tikai pasākumi, kas paredzēti tādu saistošu tiesisku seku radīšanai, kuras var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli. Tādējādi prasība atcelt tiesību aktu principā var tikt celta tikai attiecībā uz pasākumu, ar kuru attiecīgā iestāde administratīvā procesa nobeigumā galīgi nosaka savu nostāju. Turpretim par apstrīdamiem tostarp nevar tikt uzskatīti starpposma akti, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu, kā arī apstiprinoši akti vai akti, kuriem ir vienīgi izpildes raksturs, ciktāl ar šādiem aktiem nav paredzēts radīt saistošas tiesiskas sekas, kurām būtu patstāvīgs raksturs salīdzinājumā ar sekām, ko rada Savienības iestādes akts, kurš tiek sagatavots, apstiprināts vai izpildīts.

Šajā ziņā vēstules, ar kurām Komisija prasa mātesuzņēmumiem samaksāt nokavējuma procentus attiecībā uz naudas sodu, kurš uzlikts to meitasuzņēmumam, bet par kura samaksu šīs sabiedrības ir solidāri atbildīgas, ir jāuzskata par tādām, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras var skart minēto sabiedrību intereses, būtiski mainot to tiesisko stāvokli, ja minētais meitasuzņēmums ir pilnībā samaksājis sākotnējo šī naudas soda summu un ja Komisijai līdz ar to vairs nav tiesību prasīt šajā ziņā nokavējuma procentu samaksu no šiem pašiem mātesuzņēmumiem. Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, šādas vēstules kvalificējot kā apstrīdamus tiesību aktus LESD 263. panta izpratnē.

(sal. ar 35.–37., 40., 45., 48. un 49. punktu)
Direktīvas 91/250 par datorprogrammu tiesisko aizsardzību 4. panta a) un c) punkts, kā arī 5. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai arī datorprogrammas kopijas, kam pievienota neierobežotas lietošanas licence, pirmais ieguvējs ir tiesīgs pārdot tālāk šo lietoto kopiju un savu licenci nākamajam ieguvējam, gadījumā, ja tam sākotnēji piegādātais oriģinālais kopijas materiālais nesējs ir bojāts, iznīcināts vai nozaudēts, tas tomēr nedrīkst piešķirt šim nākamajam ieguvējam savu šīs programmas rezerves kopiju bez tiesību īpašnieka atļaujas.

Proti, datorprogrammas kopijas likumīgajam pircējam, kuram ir neierobežota šīs programmas lietošanas licence, bet kuram vairs nav oriģinālā materiālā nesēja, uz kura šī kopija viņam sākotnēji tikusi piegādāta, jo tas to ir iznīcinājis, bojājis vai pazaudējis, tikai tādēļ vien nevar tikt atņemta jebkāda iespēja pārdot tālāk šo lietoto kopiju trešajai personai, citādi Direktīvas 91/250 4. panta c) punktā paredzētajam noteikumam par izplatīšanas tiesību izbeigšanos tiktu atņemta lietderīgā iedarbība.

Tādējādi likumīgajam lietotas datorprogrammas neierobežotas lietošanas licences ieguvējam ir jāspēj lejuplādēt šo programmu no tiesību īpašnieka Interneta vietnes, un šī lejuplādēšana ir datorprogrammas reproducēšana, kas ir vajadzīga, lai tas varētu lietot šo programmu atbilstoši tās mērķim.

Tomēr pirmajam tādas datorprogrammas kopijas ieguvējam, saistībā ar kuru autortiesību īpašnieka izplatīšanas tiesības ir izsmeltas saskaņā ar Direktīvas 91/250 4. panta c) punktu, ja tas to pārdod tālāk, lai izvairītos no šā īpašnieka ekskluzīvo tiesību pavairot savu datorprogrammu, kas paredzētas šīs direktīvas 4. panta c) punktā, pārkāpšanas, ir jāpadara par nelietojamu jebkuru tā īpašumā esošu kopiju tās tālākpārdošanas brīdī.

(skat. 53.–55. un 57. punktu un rezolutīvo daļu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 4. panta 1. punkts un 4. punkta pirmā daļa ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2004/66, no vienas puses, kā arī Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 9. panta 1. punkta pirmā daļa un 10. pants, no otras puses, ir jāinterpretē tādējādi, ka vairākas civiltiesību sabiedrības, kas kā tādas patstāvīgi uzstājas attiecībās ar saviem piegādātājiem, valsts iestādēm un, zināmā mērā, saviem klientiem un attiecīgi katra nodrošina savu ražošanu, galvenokārt izmantojot savus ražošanas līdzekļus, bet kas lielu savu produktu daļu tirgo ar kopīgu preču zīmi ar tādas kapitālsabiedrības starpniecību, kuras daļas pieder šo civiltiesību sabiedrību biedriem, kā arī citiem attiecīgās ģimenes locekļiem, ir jāuzskata par neatkarīgiem uzņēmumiem, kas ir pievienotās vērtības nodokļa (PVN) maksātāji.

Šajā ziņā Sestās direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā un Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punktā izmantotie vārdi, it īpaši vārds “jebkura”, nozīmē, ka “nodokļu maksātāja” jēdziena definīcija ir plaša un ir vērsta uz patstāvīgumu saimnieciskās darbības veikšanā, tādējādi par PVN maksātājiem ir uzskatāmas visas personas, kas objektīvi izpilda šajā tiesību normā paredzētos kritērijus, – fiziskas vai juridiskas, kā publiskas, tā privātas, un pat iestādes bez tiesībsubjektības. Tādējādi, lai konstatētu, ka minētā saimnieciskā darbība tiek veikta patstāvīgi, ir jāpārbauda, vai attiecīgā persona veic darbības savā vārdā, savās interesēs un pati par sevi atbild, kā arī uzņemas ekonomisko risku, kas saistīts ar tās darbību veikšanu. Šajā kontekstā ar noteiktu sadarbības pastāvēšanu starp šādām civiltiesību sabiedrībām un kapitālsabiedrību, tostarp attiecībā uz to produktu tirdzniecību ar kopīgu preču zīmi, nepietiek, lai apšaubītu šo civiltiesību sabiedrību neatkarību no kapitālsabiedrības.

(skat. 27., 28., 31. un 34. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 1) punktu)