ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktīvas 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Direktīvu 84/450 un Direktīvas 97/7, 98/27 un 2002/65 un Regulu Nr. 2006/2004, 7. panta 1. un 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka, lai novērtētu, vai komercprakse ir jāuzskata par maldinošu noklusēšanu, ir jāņem vērā konteksts, kādā iekļaujas šī prakse, it īpaši minētajā komercpraksē izmantotā saziņas līdzekļa nepilnības, ierobežojumi telpā vai laikā, kas rodas šī saziņas līdzekļa dēļ, kā arī visi pasākumi, ko tirgotājs ir veicis, lai informāciju nodotu patērētāju rīcībā ar citiem līdzekļiem, kaut arī šī prasība skaidri neizriet no attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma teksta.

Direktīvas 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Direktīvu 84/450 un Direktīvas 97/7, 98/27 un 2002/65 un Regulu Nr. 2006/2004, 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka par maldinošu ir jāatzīst komercprakse, atbilstoši kurai produkta cena tiek sadalīta vairākos elementos un tiek izcelts viens no tiem, ja šī prakse var, pirmkārt, radīt vidusmēra patērētājam nepareizu iespaidu, ka viņam ir piedāvāta izdevīga cena, un, otrkārt, likt viņam pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis, kas ir jāpārbauda valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus. Tomēr ierobežojumus laikā, ar ko var būt saistīti daži saziņas līdzekļi, piemēram, reklāmas paziņojumi televīzijā, nevar ņemt vērā, lai novērtētu komercprakses maldinošo raksturu, ņemot vērā šīs direktīvas 6. panta 1. punktu.

Ja preces cena Direktīvas 2005/29 2. panta c) punkta izpratnē ir veidota no vairākām sastāvdaļām, no kurām viena saskaņā ar komercpraksi ir īpaši izcelta, bet otra, kas tomēr ir nenovēršams un paredzams cenas elements, ir pilnībā noklusēta vai ir norādīta mazāk redzamā veidā, īpaši ir jānovērtē, vai šī norāde var izraisīt maldinošu uztveri par piedāvājumu kopumā. Tā tas ir gadījumā, ja vidusmēra patērētājs var gūt nepareizu iespaidu, ka viņam tiek piedāvāta īpaši izdevīga cena, jo viņš varēja nepamatoti domāt, ka viņam būs jāmaksā tikai norādītā cenas sastāvdaļa, un tas ir jānovērtē valsts tiesai.

Turklāt, ja cena ir sadalīta vairākās sastāvdaļās, lai novērtētu, vai attiecīgā komercprakse var likt vidusmēra patērētājam pieņemt lēmumu veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis, nozīme ir tam, vai noklusētā vai mazāk redzamā sastāvdaļa ir nozīmīgs kopējās cenas elements.

(skat. 43., 44., 47. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Padomes Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 1. panta 2. punkta un 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārbaude, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, nav atklājusi nevienu apstākli, kas varētu ietekmēt to spēkā esamību, ciktāl ar šīm tiesību normām ar pievienotās vērtības nodokli tiek aplikti advokātu sniegtie pakalpojumi personām, kuras nesaņem juridisko palīdzību valsts juridiskās palīdzības sistēmas ietvaros.

Pirmkārt, Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību neattiecas uz advokātu pakalpojumu aplikšanu ar pievienotās vērtības nodokli. Attiecībā uz personām, kurām nav tiesību uz juridisko palīdzību un attiecībā uz kurām saskaņā ar atbilstošajām valsts tiesību normām tiek pieņemts, ka to rīcībā ir pietiekami līdzekļi, lai spētu piekļūt tiesai ar advokāta pārstāvības palīdzību, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību principā negarantē tiesības uz to, ka advokātu pakalpojumi tiks atbrīvoti no PVN. Turklāt šādu izmaksu aplikšana ar nodokli var tikt apšaubīta no šo tiesību viedokļa tikai tad, ja šīs izmaksas ir nepārvarams šķērslis vai ja tās padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās. Tomēr nevar konstatēt nekādu ciešu vai mehānisku sakarību starp advokātu pakalpojumu aplikšanu ar PVN un šo pakalpojumu izmaksu palielināšanos. Katrā ziņā pievienotās vērtības nodokļa apmērs, par kuru ir runa, nav būtiskākā ar tiesvedību saistīto izmaksu daļa. Otrkārt, pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, kura mērķis ir nodrošināt līdzsvaru starp tiesvedības pusēm, garantējot, ka ikviena tiesvedības puse var novērtēt un apstrīdēt katru tiesā iesniegto dokumentu, ietver pienākumu sniegt katrai pusei saprātīgu iespēju izklāstīt savu lietu, tostarp iesniegt savus pierādījumus apstākļos, kas tai nerada acīmredzami nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar pretējo pusi. Šis princips neparedz pienākumu radīt pusēm vienlīdzīgu situāciju attiecībā uz tiesvedības finansiālajam izmaksām.

(sal. ar 28., 31., 35., 36., 38., 40.–42. un 47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑469/14

Masterrind GmbH

pret

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Lauksaimniecība — Regula (EK) Nr. 1/2005 — Dzīvnieku aizsardzība pārvadāšanas laikā — Tāls pārvadājums — I pielikuma V nodaļas 1.4. punkta d) apakšpunkts — Dzīvnieku pārvadājuma un atpūtas laiki pārvadāšanas laikā — Liellopu pārvadāšana — Jēdziens “vismaz vienas stundas atpūtas laiks” — Iespēja vairākkārt pārtraukt pārvadājumu — 22. pants — Aizkavēšanās pārvadāšanas laikā — Regulas (EK) Nr. 1234/2007 un (ES) Nr. 817/2010 — Eksporta kompensācijas — Prasības dzīvu liellopu labturības jomā to pārvadāšanas laikā — Regulas Nr. 817/2010 2. panta 2. — 4. punkts — Izvešanas punkta valsts pilnvarots veterinārārsts — Ziņojums un norāde dokumentā, kas apliecina dzīvnieku izvešanas no Savienības muitas teritorijas atbilstību vai neatbilstību Regulas Nr. 1/2005 piemērojamajiem noteikumiem — Veikto pārbaužu neapmierinoši rezultāti — 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Minētās norādes saistošais vai nesaistošais raksturs par eksporta kompensāciju izmaksāšanu kompetentajai valsts iestādei”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2016. gada 28. jūlija spriedums

Lauksaimniecība – Tiesību aktu tuvināšana – Dzīvnieku aizsardzība pārvadāšanas laikā – Regula Nr. 1/2005 – Tehniskās specifikācijas – Pārvadājuma un atpūtas laiki – Minimālās prasības (Padomes Regulas Nr. 1/2005 I pielikuma V nodaļas 1.4. punkta d) apakšpunkts) Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas – Piešķiršanas nosacījumi – Savienības tiesiskā regulējuma par dzīvu dzīvnieku labturību pārvadāšanas laikā ievērošana – Valsts administratīvās iestādes kompetence secināt, ka ir ievērots Savienības tiesiskais regulējums, pretēji valsts pilnvarotā veterinārārsta paziņojumam (Padomes Regula Nr. 1/2005; Komisijas Regulas Nr. 817/2010 preambulas 5. apsvērums)
Tā kā Regulas Nr. 95/93 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta pirmā teikuma mērķis ir izslēgt jebkādu risku, ka koordinators varētu nepildīt savus pienākumus neatkarīgā veidā, ar “ieinteresēto pusi” jāsaprot jebkura vienība, kuras intereses laika nišu piešķiršana varētu ietekmēt, kas notiek lidostas vadības dienestu gadījumā. Tas, ka lidostas vadības dienestam var būt interese tajā, ka laika nišas tiek piešķirtas konkrētai aviosabiedrībai, apstiprina šo konstatējumu, pat ja tā tieši vai netieši nepiedalās tās kapitālā; šāda interese var izrietēt no citiem apstākļiem, piemēram, no telpu īres līguma lidostā starp aviosabiedrību un vadības dienestu, vai no šī dienesta vēlmes, lai lidosta kļūtu par konkrētas aviosabiedrības vadošo lidostu.

Prasība par funkcionālu koordinatora, kura pienākumos ietilpst laika nišu piešķiršana Savienības lidostās, nodalīšanu, kā mērķis ir garantēt viņa neatkarību no jebkuras ieinteresētās puses Regulas Nr. 95/93 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz laika nišu piešķiršanu Kopienas lidostās, kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 545/2009, 4. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē, nozīmē, ka koordinators laika nišas pieprasītājiem piešķir neitrāli, nediskriminējoši un pārredzami.

Nenodrošinot laika nišu koordinatora neatkarību, pirmkārt, to funkcionāli nodalot no jebkuras ieinteresētās puses, un, otrkārt, nenodrošinot, ka koordinatora darbību finansēšanas sistēma ir tāda, kas garantē to neatkarību, dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar Regulas Nr. 95/93 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz laika nišu piešķiršanu Kopienas lidostās 4. panta 2. punktu, kas grozīts ar Regulu Nr. 545/2009.

Šajā sakarā, pirmkārt, šīs dalībvalsts tiesiskais regulējums neatbilst prasībai par koordinatora neatkarību, jo tas ir ļoti nenoteikts un abstrakts un tajā tiek tikai noteikts koordinatoram ierobežot savu darbību, šajā sakarā nenosakot tam adekvātas un precīzas robežas.

Otrkārt, ja valsts koordinators laika nišu piešķiršanai ir arī lidostu vadības dienests, departamentam, kuram ir uzticēts piešķirt laika nišas šī koordinatora iekšienē, jābūt savai grāmatvedībai, budžetam un finanšu līdzekļiem, lai garantētu, ka tas veic koordinatora pienākumus atbilstoši šai regulai, bez nekādas ietekmes no lidostas vadības dienesta puses. Šīm prasībām neatbilst sistēma, kurā nav paredzēti nekādi šāda departamenta finansēšanas mehānismi no saviem līdzekļiem, to pilnībā finansējot no lidostas vadības dienesta, un kurā koordinatora funkcionālā budžeta pieņemšana un gada pārskati ietilpst vadības dienesta valdes ekskluzīvā kompetencē. Tikai tas vien, ka departaments, kuram uzticēta laika nišu piešķiršana, ir īpašu izmaksu centrs, nevar atspēkot šo secinājumu.

(sal. ar 47., 49., 54.–58., rezolutīvās daļas 1. punktu)
6. klauzulas 1. punkts pārskatītajā pamatnolīgumā par vecāku [bērna kopšanas] atvaļinājumu, kurš ir ietverts Direktīvas 2010/18, ar ko īsteno pārskatīto BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP un ETUC [EAK] pamatnolīgumu par vecāku [bērna kopšanas] atvaļinājumu, pielikumā un kas attiecas uz situācijām, kad persona atgriežas darbā pēc bērna kopšanas atvaļinājuma, nevar interpretēt tādējādi, ka tas attiecas arī uz situāciju, kad persona atgriežas no grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma Direktīvas 92/85 par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, izpratnē.

Faktiski Savienības tiesībās tiek nošķirti jēdziens “grūtniecības un dzemdību atvaļinājums”, kurš ir minēts it īpaši Direktīvā 92/85, no jēdziena “vecāku [bērna kopšanas] atvaļinājums”, kas ir izmantots pārskatītajā pamatnolīgumā, un šī pēdējā minētā vispārīgo apsvērumu 15. punktā turklāt ir skaidri precizēts, ka tajā ir noteiktas minimālās prasības un noteikumi bērna kopšanas atvaļinājuma jomā, kas ir nošķirts no “grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma”.

Bērna kopšanas atvaļinājumu piešķir vecākiem, lai tie varētu aprūpēt savu bērnu un to var izmantot līdz noteiktam bērna vecumam, ilgākais līdz bērna astoņiem gadiem. Grūtniecības un dzemdību atvaļinājumam ir cits mērķis. Tas ir domāts, lai aizsargātu sievietes bioloģisko stāvokli un īpašās attiecības starp sievieti un viņas bērnu laikā pēc grūtniecības un bērna piedzimšanas, neļaujot šīs attiecības traucēt daudziem apgrūtinājumiem, kas rastos, ja vienlaicīgi tiktu veikta arī profesionālā darbība.

(sal. ar 43., 44., 48. punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2004/66, 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pievienotās vērtības nodoklis par precēm, kas reeksportētas kā ārpuskopienu preces, nav jāmaksā gadījumā, ja šīs preces to reeksportēšanas dienā nav izņemtas no šajā tiesību normā paredzētajām muitas procedūrām, bet no šīm procedūrām ir izņemtas šīs reeksportēšanas dēļ, pat ja muitas parāds ir radies tikai un vienīgi, pamatojoties uz Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 648/2005, 204. pantu.

(sal. ar 71. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīva 2003/96, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, kā arī samērīguma princips ir interpretējami tādējādi, ka:

— tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru kurināmā pārdevējiem ir pienākums noteiktā termiņā iesniegt to pircēju deklarāciju ikmēneša pārskatu, saskaņā ar kurām nopirktos produktus ir paredzēts izmanto apkurei, un

— tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja šāds pārskats nav iesniegts noteiktajā termiņā, pārdotajam kurināmajam tiek piemērota degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, lai gan ir ticis konstatēts, ka nav šaubu, ka šo produktu ir paredzēts izmantot apkurei.

Pirmkārt, ņemot vērā rīcības brīvību, kas dalībvalstīm ir attiecībā uz pasākumiem un mehānismiem, kuri jāievieš, lai novērstu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanos ar nodokļiem, kas ir saistīta ar kurināmā pārdošanu, un, tā kā pienākums kompetentajām iestādēm iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu nav acīmredzami nesamērīgs, ir jāuzskata, ka šāds pienākums ir piemērots pasākums, lai sasniegtu šādu mērķi, un nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai.

Otrkārt, savukārt valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru, ja noteiktajos termiņos nav iesniegts pircēju deklarāciju pārskats, degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme automātiski tiek piemērota kurināmajam, pat ja tas tiek izmantots kā kurināmais, ir pretrunā Direktīvas 2003/96 vispārējai uzbūvei un mērķim, kas ir balstīti uz principu, ka energoproduktiem nodokļi tiek noteikti atkarībā no to reālā izmantošanas mērķa. Turklāt šāda automātiska degvielai paredzētās akcīzes nodokļa likmes piemērošana gadījumā, ja nav izpildīts pienākums iesniegt šādu pārskatu, ir pretrunā samērīguma principam. Tas, ka kurināmajam tika piemērota degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, jo nav izpildīts šis pienākums, ja nav šaubu, ka šos produktus ir paredzēts izmantot apkurei, pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai novērstu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanos nodokļu jomā.

(sal. ar 25., 26., 33.–35., 39. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā taisnīgas atlīdzības par privātu kopēšanu sistēma, kas tiek finansēta no valsts vispārējā budžeta, un tādēļ nav iespējams nodrošināt, ka šīs taisnīgās atlīdzības izmaksas sedz privātu kopiju lietotāji.

Proti, pirmkārt, no šīs tiesību normas teksta skaidri izriet, ka izņēmums saistībā ar privātu kopēšanu ir izstrādāts tikai fiziskām personām, kuras veic vai var veikt darbu vai citu aizsargājamu objektu reproducēšanu personiskai lietošanai mērķiem, kas nav tieši vai netieši komerciāli. No minētā izriet, ka atšķirībā no fiziskajām personām, uz kurām attiecas izņēmums saistībā ar privātu kopēšanu apstākļos, kas ir precizēti Direktīvā 2001/29, juridiskajām personām katrā ziņā šis izņēmums nav piemērojams, un tām tātad nav tiesību veikt attiecīgo darbu vai objektu privātu kopēšanu bez iepriekšējas tiesību īpašnieku atļaujas.

Otrkārt, lai arī Savienības tiesību pašreizējā stāvoklī dalībvalstis, protams, var brīvi ieviest sistēmu, saskaņā ar kuru juridiskajām personām noteiktos apstākļos ir jāmaksā nodeva, kas ir paredzēta tās taisnīgās atlīdzības finansēšanai, kura ir norādīta Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, šādām juridiskām personām katrā ziņā nebūtu jābūt pienākumam galu galā maksāt šādu maksājumu, un tas nav atkarīgs no tā, vai dalībvalsts, kas ir ieviesusi izņēmumu saistībā ar privātu kopēšanu, ir izveidojusi taisnīgas atlīdzības sistēmu, kas tiek finansēta ar maksājumu palīdzību vai no vispārējā budžeta.

Šādos apstākļos tāda taisnīgas atlīdzības finansēšanas sistēma no dalībvalsts vispārējā budžeta, atbilstoši kurai, pirmkārt, konkrētie ieņēmumi nav piesaistīti noteiktām izmaksām, un tādēļ ir uzskatāms, ka budžeta aile, kas ir paredzēta taisnīgas atlīdzības samaksai, tiek papildināta no visiem valsts vispārējā budžeta resursiem, un tātad no visiem nodokļa maksātājiem, tostarp no juridiskajām personām, un, otrkārt, nepastāv neviena tiesību norma, kas juridiskām personām ļautu pieprasīt, lai tās tiktu atbrīvotas no pienākuma līdzfinansēt minēto atlīdzību vai vismaz lūgt to kompensēt, nevar nodrošināt, ka šīs atlīdzības izmaksas in fine segs tikai privātas kopijas galalietotājs

(sal. ar 29., 30., 36., 37. un 39.–42. punktu un rezolutīvo daļu)
Tāda maksājuma ar karti apstrādes pakalpojuma sniedzējs, kas būtībā ietver attiecībā uz šo nodokļu maksātāju datu par izmantoto maksājuma karti iegūšanu no pircēja, šo datu nodošanu saņēmējbankai, izsniedzējas bankas izsniegta autorizācijas koda saņemšanu ar minētas saņēmējbankas starpniecību, esot apstiprinātai biļetes pieejamībai, minēto datu un minētā koda nosūtīšanu saņēmējbankai, specifiski un būtiski nepiedalās juridisku un finansiālu grozījumu īstenošanā, kuri materializējas attiecīgo fondu īpašumtiesību nodošanā un kuri ļauj uzskatīt darījumu, kas skar maksājumu vai pārskaitījumu, par atbrīvotu no nodokļa saskaņā ar minēto 135. panta 1. punkta d) apakšpunktu, bet tikai izmanto tehniskus un administratīvus resursus, kas tam ļauj iegūt informāciju un to paziņot savai saņēmējbankai, kā arī tādā pašā veidā saņemt informāciju, kas tam ļauj veikt pārdošanu un saņemt attiecīgos naudas līdzekļus.

Lai attiecīgie pakalpojumi varētu tikt kvalificēti par darījumu, kas skar pārskaitījumus Direktīvas 2006/12 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tiem, vispārīgi vērtējot, ir jāveido atsevišķu darījumu kopums, kam ir funkcijas, kas raksturīgas un būtiskas pārskaitījumam, un kura rezultātā līdz ar to tiek pārskaitīti naudas līdzekļi un radītas juridiskas un finansiālas izmaiņas. Šajā ziņā no nodokļa atbrīvots pakalpojums minētās direktīvas izpratnē ir jānošķir no parasta materiāla vai tehniska pakalpojuma sniegšanas. Šajā ziņā īpaši atbilstoši ir izvērtēt pakalpojumu sniedzēja atbildības apmēru, tostarp jautājumu par to, vai šī atbildība attiecas tikai uz tehniskiem aspektiem vai arī tā aptver darījumu specifiskās un būtiskās funkcijas. Turklāt, tā kā funkcionālie aspekti ir izšķiroši, lai noteiktu, vai darījums ir saistīts ar pārskaitījumu minētā 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tad kritērijs, kas ļauj nošķirt darījumu, kura rezultātā tiek pārskaitīti naudas līdzekļi un radītas juridiskas un finansiālas izmaiņas Tiesas judikatūras izpratnē un uz kuru attiecas minētais atbrīvojums, no darījuma, kam nav šādu seku un uz kuru līdz ar to neattiecas minētais atbrīvojums, izriet no tā, vai attiecīgais darījums ietver faktisku vai potenciālu attiecīgo naudas līdzekļu pārskaitījumu vai arī šādam pārskaitījumam specifisku un būtisku funkciju izpildi.

Apsvērumi attiecībā uz darījumiem, kas skar pārskaitījumus, ir piemērojami arī maksājumu veikšanas darījumiem.

(sal. ar 40., 41. un 43. punktu)
Lai novērtētu, vai iestāde, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir “tiesa” – kas ir vienīgi Savienības tiesību jautājums –, Tiesa ņem vērā vairāku faktu kopumu, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai tiesvedība tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga.

Klagenævnet for Udbud (Publisko iepirkumu sūdzību izskatīšanas komisija, Dānija) LESD 267. panta izpratnē atbilst šiem kritērijiem, tostarp kritērijam par neatkarību. Kas attiecas uz neatkarības kritēriju, pirmkārt, šai iestādei ir trešās personas statuss attiecībā uz tiesvedības dalībniekiem, it īpaši attiecībā uz iestādi, ka pieņēmusi tajā apstrīdamo lēmumu. Otrkārt, tas, ka šīs iestādes sekretariāts ir piesaistīts Uzņēmējdarbības un izaugsmes ministrijai, nevar apšaubīt šo konstatējumu. Turklāt minētā iestāde savas funkcijas pilda pavisam autonomi, nebūdama nekādās pakļautības attiecībās ne ar vienu un nesaņemdama rīkojumus vai norādījumus ne no viena.

Visbeidzot, kas attiecas uz šādas iestādes locekļu neatkarību, ņemot vērā tās locekļu, kuriem ir tiesneša statuss un kuriem ir šī īpašā aizsardzība pret atsaukšanu, balsu pārākumu, tas, ka šīs iestādes locekļiem ekspertiem nav tādas pat aizsardzības, katrā ziņā nevar novest pie šīs iestādes neatkarības apšaubīšanas.

(sal. ar 23., 25., 26., 31. un 32. punktu)
Līdz ar to attiecībā uz Direktīvu 2000/64, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, lai arī uz projektu, dienā, kurā tika pieņemts lēmums par atļaujas piešķiršanu, neattiecās šīs direktīvas 4. pants, attiecīgajai dalībvalstij tomēr pat pirms termiņa beigām, kas saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 6. punktu tika noteikts dalībvalstīm, lai publicētu upju baseina apsaimniekošanas plānu, bija jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt minētajā 4. pantā paredzētā rezultāta sasniegšanu.

No Direktīvas 2000/64, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkta, kurā ir paredzēts, ka dalībvalstis īsteno vajadzīgos pasākumus, lai novērstu visu virszemes ūdens objektu stāvokļa pasliktināšanos, formulējuma izriet, ka šādu pasākumu pieņemšana dalībvalstīm ir obligāta. Šajā ziņā tāda konkrētam projektam piešķirta atļauja kā atļauja būvēt hidroelektrostaciju uz upes, kura tek cauri dalībvalstij, ir jāsaprot kā šāda īstenošana.

Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts neaprobežojas tikai ar programmatisku formulējumu noteiktiem vienkāršiem plānošanas un pārvaldes mērķiem, bet gan rada saistošas sekas, līdzko ir noteikta attiecīgā ūdens objekta ekoloģiskā kvalitāte attiecībā uz katru no šajā direktīvā noteiktā procesa stadijām. Turklāt attiecībā uz šīs direktīvas 4. panta 7. punktā paredzēto atkāpju režīmu ir jāuzsver, ka šajā tiesību normā paredzēto atkāpju kategoriju struktūra ļauj uzskatīt, ka minētās direktīvas 4. pantā nav ietverti tikai principiāli pienākumi, bet ka tas attiecas arī uz konkrētiem projektiem. Pamatojumi atkāpei ir piemērojami it īpaši tad, ja minētā 4. panta mērķu neievērošana ir virszemes ūdens objekta fizisko īpašību jaunu pārveidojumu sekas un ja tas rada negatīvu ietekmi vai cilvēku jaunu ilgtspējīgu darbību sekas. Tas var notikt pēc jaunu atļauju piešķiršanas projektiem. Faktiski nav iespējams aplūkot nošķirti noteiktu projektu no apsaimniekošanas plānu ieviešanas.

(sal. ar 53, 54. un 56. punktu)
LESD 296. panta otrajā daļā paredzētais pienākums ir būtiska formalitāte, kura ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības. Lēmuma pamatojumu veido formāla to pamatu izklāstīšana, uz kuriem šis lēmums ir balstīts. Ja šajos pamatos ir pieļautas kļūdas, tie skar lēmuma likumību pēc būtības, nevis tā pamatojumu, kas var būt pietiekams, pat izklāstot kļūdainus pamatus. Līdz ar to iebildumi un argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt tiesību akta pamatotību, ir neefektīvi saistībā ar pamatu, kas attiecas uz LESD 296. panta pārkāpumu.

(sal. ar 30. punktu)