ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 25. martā 1( )

Lieta C‑442/08

Eiropas Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

EKL 226. pants – Valsts pienākumu neizpilde – Eiropas nolīgums ar Ungāriju – 4. protokols – Sadarbības sistēma – Preču pārvadājumu sertifikāts EUR.1 – Pēcmuitošanas pārbaude – Tiesību aizsardzības līdzeklis – Muitas kodeksa 220. panta 1. punkts – Vēlāka iegrāmatošana – Muitas kodeksa 221. pants – Paziņojums nodokļa parādniekam – Noilgums – Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 un Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 – Pašu resursi – 10. panta 1. punkta pirmā daļa – Novēlota ierakstīšana kontos – 11. pants – Nokavējuma procenti









Satura rādītājs





I – Atbilstošās tiesību normas

A – Eiropas nolīgums ar Ungārijas Republiku

B – Regula Nr. 515/97

C – Tiesību normas muitas jomā

D – Tiesību normas pašu resursu jomā

II – Fakti un pirmstiesas procedūra

III – Tiesvedība Tiesā

IV – Par Komisijas iebildumiem

A – Par pamatu, kas saistīts ar MK 220. panta 1. punkta pirmā teikuma un 221. panta 1. punkta pārkāpumu

1) Par prasības par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem celšanu

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

b) Vērtējums

i) Par spriedumu apvienotajās lietās Sfakianakis

ii) Par pēcmuitošanas pārbaudes iedarbību

iii) Par tiesību aizsardzības līdzekļa iedarbību

iv) Secinājums

2) Par MK 220. panta nosacījumu paplašināšanu

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

b) Vērtējums

3) Par OLAF neveikto vērtējumu un gala ziņojuma neesamību

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

b) Vērtējums

4) Par 1999. gada 27. oktobra paziņojumu par savstarpēju administratīvo sadarbību

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

b) Vērtējums

5) Secinājums

B – Par laiku, kurā bija jāiegrāmato strīdīgā pašu resursu summa

1) Lietas dalībnieku apsvērumi

2) Vērtējums

C – Par atteikšanos maksāt nokavējuma procentus

1) Lietas dalībnieku apsvērumi

2) Vērtējums

V – Tiesāšanās izdevumi

VI – Secinājumi





1. Šī tiesvedība saistībā ar valsts pienākumu neizpildi ir par pašu resursu jautājumu. Būtībā jau runa ir par tiesību jautājumiem attiecībā uz sadarbības metodēm muitas dienestu starpā Eiropas nolīguma ietvaros, saskaņā ar kuru asociētās trešās valsts izcelsmes precēm tiek nodrošinātas muitas tarifu preferences.

2. Runa ir par transporta līdzekļiem, kas Eiropas Savienībā tika importēti brīdī, kad Ungārijas Republika vēl bija asociētā trešā valsts Eiropas Savienībā. Saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ungārijas Republiku, no otras puses ( ) (turpmāk tekstā – “Eiropas nolīgums”), Ungārijas izcelsmes precēm, tās importējot Kopienā, tika piemērota muitas tarifu preference. Šajā lietā Ungārijas muitas iestādes noteiktiem transporta līdzekļiem kā izcelsmes pierādījumu izdeva preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1. Pēc tam, kad šie transporta līdzekļi ar muitas tarifu preferences nosacījumiem tika ievesti Vācijā, Vācijas muitas iestādes ar Komisijas starpniecību uzzināja pēcmuitošanas pārvadājumu sertifikātu EUR.1 pārbaudes, ko veikušas Ungārijas muitas iestādes, rezultātus. Saskaņā ar to transporta līdzekļi tomēr nav uzskatāmi par Ungārijas izcelsmes precēm un tādēļ tiem nepamatoti ir izsniegts preču pārvadājumu sertifikāts EUR.1. Galvenais jautājums šajā lietā ir tas, vai Vācijas muitas iestādēm no šī brīža bija pienākums vēlāk iegrāmatot muitas nodokļa summu saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ( ) (turpmāk tekstā – “MK”) 220. panta 1. punkta pirmo teikumu un paziņot muitas nodokļa summu tā parādniekam saskaņā ar tās 221. panta 1. punktu, ja tās tai pat laikā ir bijušas informētas par to, ka saistībā ar pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem ir izmantots tiesību aizsardzības līdzeklis Ungārijas tiesā.

3. Šajā tiesvedībā Tiesai ir dota iespēja pēc sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis ( ) skaidrot jautājumus par sadarbības muitas iestāžu starpā metodi, kas paredzēta Eiropas nolīguma 4. protokolā.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Eiropas nolīgums ar Ungārijas Republiku

4. Eiropas nolīguma 4. protokolā ir noregulēti jēdzieni “produkti ar [..] izcelsmi” vai “izcelsmes produkti” un administratīvās sadarbības metodes.

5. Šajā lietā atbilstoši faktu norises laikam ir piemērojama 4. protokola redakcija pēc Eiropas Kopienu un to dalībvalstu, no vienas puses, un Ungārijas Republikas, no otras puses, Asociācijas padomes 1995. gada 17. jūlija Lēmuma Nr. 1/95 par grozījumiem 4. protokolā Eiropas Līgumam par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Ungārijas Republiku, no otras puses ( ), un protokola redakcija pēc Eiropas Kopienu un to dalībvalstu, no vienas puses, un Ungārijas Republikas, no otras puses, Asociācijas padomes 1996. gada 28. decembra Lēmuma Nr. 3/96 ( ). Ciktāl šajā lietā atbilstoši faktu norises laikam ir piemērojami 4. protokola noteikumi pēc Lēmuma Nr. 1/95, tie saturiski lielā mērā atbilst 4. protokola noteikumiem tā redakcijā pēc Lēmuma Nr. 3/96. Tādēļ turpinājumā es aplūkošu tikai protokola redakciju pēc Lēmuma Nr. 3/96 (turpmāk tekstā – “Protokols”).

6. Saskaņā ar protokola 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ievedot Ungārijā Kopienas izcelsmes produktus, piemēro šo līgumu, ja iesniedz preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 ( ).

7. Atbilstoši Protokola 17. panta 1. punktam pārvadājumu sertifikātu EUR.1 izdod eksportētājvalsts muitas iestādes pēc eksportētāja rakstiska pieteikuma vai, eksportētājam uzņemoties atbildību, pēc tā pilnvarota pārstāvja rakstiska pieteikuma ( ). Saskaņā ar šīs tiesību normas 5. punktu muitas iestādes, kas izdod preču pārvadājumu sertifikātus EUR.1, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai pārbaudītu produktu izcelsmes statusu un atbilstību pārējām šā protokola prasībām ( ). Šajā nolūkā tām ir tiesības prasīt jebkurus pierādījumus un veikt jebkādas eksportētāja grāmatvedības pārbaudes vai citas pārbaudes, ko tās uzskata par lietderīgām.

8. Atbilstoši Protokola 31. panta 2. punktam, lai nodrošinātu šā protokola pareizu piemērošanu, Kopiena un Ungārija ar kompetento muitas dienestu starpniecību palīdz viena otrai, pārbaudot sertifikātu EUR.1 vai faktūrrēķina deklarāciju autentiskumu, kā arī šajos dokumentos sniegtās informācijas pareizību.

9. Protokola 32. pantā ir noregulēta izcelsmes pierādījumu pārbaude. Tajā noteikts:

“1. Izcelsmes apliecinājumu pēcmuitošanas pārbaudi veic izlases kārtā vai gadījumos, kad importētājvalsts muitas iestādēm rodas pamatotas šaubas par šādu dokumentu autentiskumu, attiecīgo produktu izcelsmes statusu vai citu šā protokola nosacījumu izpildi.

2. Šā panta 1. punkta īstenošanai importētājvalsts muitas iestādes nosūta eksportētājvalsts muitas iestādēm sertifikātu EUR.1 [..] vai šo dokumentu kopijas, vajadzības gadījumā norādot būtiskos vai formālos pārbaudes iemeslus. Lai pamatotu savu lūgumu veikt pēcmuitošanas pārbaudi, tās iesniedz visus dokumentus un saņemto informāciju, kas liecina, ka izcelsmes apliecinājumā norādītās ziņas nav pareizas.

3. Pārbaudi veic eksportētājvalsts muitas iestādes. Šajā nolūkā tām ir tiesības pieprasīt jebkurus pierādījumus un veikt jebkādas eksportētāja pārskatu pārbaudes vai citas pārbaudes, ko tās uzskata par lietderīgām.

4. Ja importētājvalsts muitas iestādes nolemj attiecīgajam produktam apturēt atvieglojumu režīma piešķiršanu, gaidot pārbaudes rezultātus, tad tās importētājam piedāvā produktus laist apgrozībā, tomēr veicot visus piesardzības pasākumus, ko tās atzīst par vajadzīgiem.

5. Muitas iestādes, kas lūdz veikt pārbaudi, cik drīz vien iespējams tiek informētas par šīs pārbaudes rezultātiem. Šiem rezultātiem skaidri jānorāda, vai dokumenti ir autentiski un vai attiecīgos produktus var uzskatīt par Kopienas, Ungārijas vai citas 4. pantā minētās valsts izcelsmes produktiem, un vai tie atbilst citiem šajā protokolā paredzētajiem nosacījumiem.

6. Ja pamatotu šaubu gadījumā desmit mēnešu laikā no pārbaudes pieprasījuma iesniegšanas dienas nav saņemta atbilde vai ja atbildē nav pietiekamas informācijas, lai noteiktu attiecīgā dokumenta autentiskumu vai produktu īsto izcelsmi, pieprasījumu iesniegušās muitas iestādes, izņemot ārkārtas gadījumus, noraida tiesības uz atvieglojumiem.”

10. Saskaņā ar Protokola 33. panta 1. punktu, ja strīdus, kas rodas saistībā ar 32. pantā minētajām pārbaudēm, muitas iestādes, kuras iesniegušas pieprasījumu veikt pārbaudi, un muitas iestādes, kuras atbild par šīs pārbaudes veikšanu, nevar atrisināt vai ja šajos strīdos rodas jautājumi par šā protokola interpretāciju, tos nodod izskatīšanai Asociācijas komitejā.

B – Regula Nr. 515/97

11. Padomes 1997. gada 13. marta Regulas (EK) Nr. 515/97 par dalībvalstu pārvaldes iestāžu savstarpēju palīdzību un šo iestāžu un Komisijas sadarbību, lai nodrošinātu muitas un lauksaimniecības tiesību aktu pareizu piemērošanu ( ), III sadaļā ir noregulētas dalībvalstu muitas iestāžu attiecības ar Komisiju. Saskaņā ar šajā sadaļā atrodamo 17. panta 2. punktu Komisija kompetentajām iestādēm katrā dalībvalstī nosūta informāciju, lai palīdzētu ieviest muitas tiesību aktus.

C – Tiesību normas muitas jomā

12. MK pēc tā pieņemšanas ir vairākkārt grozīts. Tā kā faktu norises laikā piemērojamās tiesību normas tomēr nav grozītas, turpinājumā uzmanība tiks pievērsta tikai MK.

13. Atbilstoši MK 201. panta 1. punkta a) apakšpunktam ievedmuitas parāds rodas, laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.

14. MK 217. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noregulēta iegrāmatošana. Saskaņā ar to ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu muitas dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā.

15. Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad saskaņā ar MK 220. panta 1. punkta pirmo teikumu nodokļa summa, kas jāsedz, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana).

16. Saskaņā ar MK 221. panta 1. punktu muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām. Savukārt atbilstoši 221. panta 3. punkta pirmajam teikumam paziņošana parādniekam principā nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas.

D – Tiesību normas pašu resursu jomā

17. Saskaņā ar Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmuma par Kopienu pašu resursu sistēmu (94/728/EK, Euratom) ( ) 2. panta 1. punktu Eiropas Kopienu budžetā iekļauj dažādus pašu resursu veidus. Atbilstoši b) apakšpunktam pie tiem it īpaši ir pieskaitāmas kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienu iestādes noteikušas vai paredz noteikt attiecībā uz tirdzniecību ar trešām valstīm.

18. Saskaņā ar šī lēmuma 8. panta 1. punkta pirmo teikumu Kopienu muitu dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Kopienas noteikumos ietvertajām prasībām. Saskaņā ar šī lēmuma 8. panta 1. punkta trešo teikumu dalībvalstis pašu resursus nodod Komisijas rīcībā saskaņā ar 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu (muita). Savukārt atbilstoši šī lēmuma 2. panta 3. punktam dalībvalstis saskaņā ar šī lēmuma 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu no šīm nodevām patur 10 %, lai segtu ar nodokļu iekasēšanu saistītās izmaksas.

19. Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom [94/728] ( ) par Kopienu pašu resursu sistēmu ( ), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (EK, Euratom) Nr. 1355/96 par grozījumiem Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom [Lēmums 94/728] par Kopienu pašu resursu sistēmu ( ) (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 1552/89”), ir minēti īpaši noteikumi, saskaņā ar kuriem dalībvalstis nodod Kopienu piešķirtos pašu resursus Komisijas rīcībā.

20. Saskaņā ar šīs grozītās regulas 2. panta 1. punktu Kopienas pašu resursu prasījumus saskaņā ar 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu (muita) nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu parādniekam.

21. Atbilstoši grozītās regulas 2. panta 1.a punktam diena, kas jāņem vērā noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu grāmatās.

22. Šīs grozītās regulas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti.

23. Atbilstoši šīs regulas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktam noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti.

24. Atbilstoši šīs grozītās regulas 9. panta 1. punkta pirmajai daļai saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.

25. Savukārt saskaņā ar šīs grozītās regulas 10. panta 1. punkta pirmo daļu pašu resursu saskaņā ar 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu (muita) ierakstīšanu izdara pēc tam, kad, piemērojot Lēmuma 88/376 [Lēmuma 94/728] 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar 2. pantu ir noteikts prasījums. Saskaņā ar otro daļu ierakstīšanas atsevišķos kontos saskaņā ar 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu gadījumā šo ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā noteikts prasījumam atbilstošs apmērs.

26. Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij saskaņā ar šīs grozītās regulas 11. pantu jāmaksā procenti, kuru likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts īstermiņa kredīta operācijām. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem. Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.

27. Atbilstoši šīs grozītās regulas 17. panta 1. punktam dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā. Saskaņā ar šīs grozītās regulas 17. panta 2. punkta pirmo un otro daļu dalībvalstis ir brīvas no pienākuma nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas (force majeure) dēļ vai kad, pilnīgi izvērtējot konkrēta gadījuma attiecīgos apstākļus, ir acīmredzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā laika posmā.

28. Grozītā Regula Nr. 1552/89 tika kodificēta Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu ( ). Regulas Nr. 1150/2000 11. pants atbilst grozītās Regulas Nr. 1552/89 11. pantam.

II – Fakti un pirmstiesas procedūra

29. Kopš 1994. gada Eiropas nolīguma ietvaros uz Vāciju tika importēti transporta līdzekļi no Ungārijas, kuriem uz Ungārijas muitas iestāžu izdota preču pārvadājumu sertifikāta EUR.1 pamata tika piemērotas muitas tarifu preferences.

30. Ar paziņojumu par savstarpēju administratīvu sadarbību, kas Vācijas iestādēm angļu valodā tika darīts zināms 1996. gada 13. jūnijā un vācu valodā – 1996. gada 28. novembrī, Komisijas Krāpšanas apkarošanas birojs [unité de coordination de la lutte antifraude] (UCLAF, turpmāk tekstā UCLAF un tā tiesību pārņēmējs OLAF tiks dēvēti par “OLAF”) informēja dalībvalstis par noteikta ražotāja importu. Tas nebija pārliecināts, vai transporta līdzekļi atbilst Ungārijas izcelsmes preču nosacījumiem Protokola izpratnē. Šajā paziņojumā par savstarpēju administratīvu sadarbību OLAF tostarp lūdza dalībvalstīm Ungārijas iestādēm prasīt veikt attiecīgo preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudi. Turklāt OLAF aicināja dalībvalstis pirms attiecīgo transporta līdzekļu laišanas brīvā apgrozībā sistemātiski pieprasīt muitas samaksu un aizsākt juridiska rakstura darbības, kas aptur noilguma termiņus, un uztur iespēju [samaksu] pieprasīt vēlāk. Tālāk Komisija pati veica vēl citas pārbaudes, tostarp arī pārbaudes misiju Ungārijā.

31. Ar 1998. gada 26. jūnija paziņojumu par savstarpēju administratīvu sadarbību, kas bija sagatavots arī vācu valodā, OLAF informēja Vācijas iestādes par Ungārijas muitas iestāžu pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Saskaņā ar to noteikti transporta līdzekļi neesot atzīstami par Ungārijas izcelsmes precēm un tādējādi preču pārvadājumu sertifikāts EUR.1 esot izsniegt nepamatoti. No paziņojuma izrietēja, ka tas attiecas uz 19 123 Vācijā importēto transporta līdzekļu. Paziņojumā OLAF minēja, ka tas paziņos citu informāciju, sarakstes ar Ungārijas muitas dienestiem tulkojumus, kā arī datus, kuros OLAF, pamatojoties uz Ungārijas muitas dienestu sniegto informāciju, uzskaitījuma veidā atspoguļos veiktos darījumus valstīs.

32. Ar vēstuli, ko Vācijas iestādes angļu valodā saņēma 1998. gada 13. jūlijā un vācu valodā – 1998. gada 18. augustā (turpmāk tekstā – “1998. gada 18. augustā saņemtā vēstule”), OLAF nosūtīja minētos dokumentus un informāciju. Starp tiem bija atrodams Ungārijas muitas dienestu 1998. gada 26. maija vēstules tulkojums vācu valodā, kurā tie paskaidroja pēcmuitošanas pārbaudes norisi un informēja OLAF par šīs pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Tika nosūtīti arī pielikumi un dati, ar kuru palīdzību transporta līdzekļi bija identificēti, kas Ungārijas muitas dienestu skatījumā atšķirībā no sākotnējiem pieņēmumiem tomēr nebija uzskatāmi par Ungārijas izcelsmes precēm un kuriem tādējādi nepamatoti bija izsniegti preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1. 1998. gada 26. maija vēstulē Ungārijas iestādes tomēr norādīja arī, ka pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti ir apstrīdēti un tādējādi ir tikusi aizsākta tiesvedība.

33. Pēc šīs vēstules saņemšanas Vācijas Federatīvā Republika atkārtoti pieprasīja gala paziņojumu par Komisijas pārbaudes misiju Ungārijā. 1999. gada 23. februārī OLAF tai nosūtīja formālu gala ziņojumu par Kopienas misiju, ko kompetentās iestādes saņēma 1999. gada 2. martā.

34. Vācijas muitas dienesti 1999. gada 15. aprīlī uzsāka vēlāku muitas maksājumu par to transporta līdzekļu iegrāmatošanu, kuri saskaņā ar pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem nebija Ungārijas izcelsmes preces. Pamatojoties uz triju gadu termiņu paziņojumam parādniekam saskaņā ar MK 221. panta 3. punkta pirmo teikumu, pirms 1996. gada 15. aprīļa ievestajiem transporta līdzekļiem nevarēja noteikt ievedmuitu. Par šo laika posmu nevarēja arī nedz noteikt, nedz iegrāmatot pašu resursus.

35. Ar 1999. gada 27. oktobra paziņojumu OLAF informēja dalībvalstis, ka tiesvedība Ungārijas tiesā ir pabeigta un ka Ungārijas muitas dienesti atbilstoši esot grozījuši pēcmuitošanas pārbaudes rezultātus. Saskaņā ar grozīto rezultātu daļa no transporta līdzekļiem, par kuriem Ungārijas muitas dienesti savā 1998. gada 26. maija vēstulē pauda viedokli, ka tie neesot Ungārijas izcelsmes preces, tomēr tika atzīti par Ungārijas izcelsmes precēm. Attiecībā uz pārējo daļu muitas dienesti tomēr palika pie sava, ka runa nav par Ungārijas izcelsmes precēm un ka preču pārvadājumu sertifikāti esot izsniegti nepamatoti. Tādējādi Vācijas muitas dienesti ievedmuitu atlaida, t.i., atlīdzināja par tiem transporta līdzekļiem, par kuriem Ungārijas muitas dienesti nu bija pārliecināti, ka tie ir Ungārijas izcelsmes preces.

36. Komisija 2000. gada maijā bija misijā Vācijā, veicot pašu resursu pārbaudi. No tās izrietēja, ka Vācijas muitas dienesti par transporta līdzekļiem,

– par kuriem Ungārijas muitas dienestu veiktas pēcmuitošanas pārbaudes rezultātā vispirms izrādījās, ka tie nav Ungārijas izcelsmes preces, un kuriem tādējādi bija nepamatoti piešķirti preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1,

– attiecībā uz kuriem šis rezultāts nemainījās pēc Ungārijas tiesas sprieduma taisīšanas,

– kuri, sākot no 1995. gada 18. novembra, tika importēti Vācijā un

– kuriem Vācijas muitas dienesti [samaksas] pieprasīšanas ietvaros, sākot no 1999. gada 15. aprīļa, trīs gadu noilguma iestāšanās dēļ saskaņā ar MK 221. panta 3. punkta pirmo teikumu nebija veikuši vēlāku iegrāmatošanu un nodevas apmēru nebija paziņojuši parādniekam,

nebija iegrāmatojuši atbilstošus pašu resursus. Turpinājumā šie transporta līdzekļi tiks saukti par attiecīgajiem transporta līdzekļiem un atbilstošā ievedmuita tiks apzīmēta kā attiecīgā ievedmuita.

37. Tālāk Komisija aicināja Vācijas Federatīvo Republiku samaksāt atbilstošos pašu resursus. Sanāksmes laikā, kuras norise ir atspoguļota 2003. gada 12. jūnija protokolā, Komisija lūdza Vācijas iestādes sniegt tuvāku informāciju par attiecīgo ievedmuitu. Tā paziņoja, ka rezultātā tiks izsūtīts formāls pieprasījums. Visbeidzot, tā norādīja, ka, veicot maksājumu paredzētajā termiņā, nokavējuma procenti netiks aprēķināti.

38. Ar 2005. gada 30. marta vēstuli Vācijas iestādes Komisijai paziņoja, ka attiecīgās muitas nodevas apmērs esot EUR 408 735,53. Ar 2005. gada 4. maija vēstuli Komisija, piedraudot ar tiesvedību saistībā ar valsts pienākumu neizpildi, Vācijas iestādēm pieprasīja divu mēnešu laikā samaksāt attiecīgo muitas nodevu, atrēķinot 10 % no ar nodokļu iekasēšanu saistītajām izmaksām, tātad EUR 367 861,98 (turpmāk tekstā – “strīdīgā pašu resursu summa”). Tā norādīja, ka, saņemot šo summu, tiks aprēķināti maksājamie nokavējuma procenti.

39. Ar 2005. gada 8. novembra vēstuli Vācijas iestādes informēja Komisiju, ka tās 2005. gada 31. oktobrī esot samaksājušas EUR 408 735,53, tomēr ar nosacījumu, ka Tiesa pieņems Komisijas juridisko skatījumu apstiprinošu lēmumu. Šajā vēstulē Vācijas iestādes uzsvēra, ka, veikdamas šo maksājumu, tās nav atzinušas Komisijas pausto juridisko viedokli un ka maksājums ir veikts, tikai lai ierobežotu nokavējuma procentu maksāšanas risku tai nelabvēlīga EKT sprieduma gadījumā.

40. Ar 2005. gada 16. decembra un 2006. gada 30. marta vēstulēm Komisija vērsa uzmanību uz to, ka 10 % no ar nodokļu iekasēšanu saistītajām izmaksām (EUR 40 873,55) Vācijas iestādes neesot ieturējušas un tādēļ tās tikšot atlīdzinātas. Turklāt Komisija paskaidroja nokavējuma procentu aprēķina principu un uz šī pamata aprēķināja EUR 571 011,21 (turpmāk tekstā – “strīdīgā nokavējuma procentu summa”).

41. Ar 2006. gada 13. jūnija vēstuli Vācijas iestādes atteicās maksāt strīdīgo nokavējuma procentu summu un atkārtoja, ka pamata summas maksājums esot veikts tikai ar nosacījumu.

42. Komisija tādēļ aizsāka tiesvedību saistībā ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu. Pēc tam, kad Komisija ar 2006. gada 18. oktobra vēstuli bija aicinājusi Vācijas Federatīvo Republiku sniegt paskaidrojumus, uz ko tā sniedza atbildi 2007. gada 19. februārī, Komisija 2007. gada 29. jūnijā tai nosūtīja argumentētu atzinumu. Tajā Komisija pieprasīja Vācijas Federatīvajai Republikai veikt vajadzīgos pasākumus, lai divu mēnešu laikā kopš tā paziņošanas brīža izpildītu atzinumā minēto.

III – Tiesvedība Tiesā

43. Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Vācijas Federatīvās Republikas atbildi uz 2007. gada 24. augusta argumentēto atzinumu, tā cēla šo prasību saistībā ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu.

44. 2009. gada 4. februārī notika tiesas sēde, kurā piedalījās Komisijas un Vācijas valdības pārstāvji un kurā tie papildināja savus argumentus un atbildēja uz jautājumiem.

45. Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:

1) Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi grozītās Regulas Nr. 1552/89, t.i., Regulas Nr. 1150/2000, 2., 6., 9., 10. un 11. pantā paredzētos pienākumus, jo tā,

– neraugoties uz paziņojumu par savstarpēju administratīvo sadarbību, ir ļāvusi noilgt muitas prasījumiem un par vēlu samaksājusi pašu resursus, un

– atteikusies maksāt pienākošos nokavējuma procentus;

2) piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

46. Vācijas Federatīvā Republika lūdz:

1) prasības pieteikumu noraidīt un

2) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Par Komisijas iebildumiem

47. Komisijas prasībai ir trīs viens otram sekojoši iebildumi par Kopienu tiesību pārkāpumiem. Vispirms tā norāda, ka Vācijas muitas dienesti esot pārkāpuši MK 220. panta 1. punkta pirmā teikuma un 221. panta 1. punkta prasības. Komisijas skatījumā Vācijas muitas dienestu rīcībā 1998. gada 18. augustā bija visa vajadzīgā informācija vēlākas attiecīgās muitas nodevas apmēra iegrāmatošanai un tā paziņošanai parādniekam. Bet Vācijas muitas dienesti to neesot sākuši darīt vēlākais līdz 1998. gada 18. novembrim, bet gan tikai, sākot no 1999. gada 1. aprīļa. Tādējādi attiecīgajam muitas nodevas apmēram esot iestājies noilgums (A). Pakārtoti Komisija atsaucas uz grozītās Regulas Nr. 1552/89 2., 6., 9., 10. un 17. panta pārkāpumu. Strīdīgā pašu resursu summa esot bijusi jāsamaksā vēlākais līdz 1999. gada 20. janvārim. Bet Vācijas Federatīvā Republika to esot iegrāmatojusi tikai 2005. gada 31. oktobrī (B). Visbeidzot, Komisija norāda uz Regulas Nr. 1552/89, t.i., Regulas Nr. 1150/2000, 11. panta pārkāpumu. Vācijas Federatīvā Republika par strīdīgo pašu resursu summu neesot samaksājusi nokavējuma procentus (C).

A – Par pamatu, kas saistīts ar MK 220. panta 1. punkta pirmā teikuma un 221. panta 1. punkta pārkāpumu

48. Principā ievedmuitas parādus, kas saskaņā ar 201. panta 1. punkta a) apakšpunktu rodas, laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces, atbilstoši MK 217. panta 1. punktam muitas dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos. Ja tomēr deklarācijas pārskatīšanas rezultātā atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas dienesti saskaņā ar MK 78. panta 3. punktu veic pasākumus, kas nepieciešami, lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tiem pieejamo jauno informāciju. Pie šiem pasākumiem it īpaši ir pieskaitāma vēlāka ievedmuitas iegrāmatošana, kas principā atbilst pēc likuma atmaksājamam ievedmuitas parādam. Iegrāmatošana saskaņā ar MK 220. panta 1. punkta pirmo teikumu principā ir jāveic divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku. Atbilstošā summa saskaņā ar MK 221. panta 1. punktu parādniekam ir jāpaziņo saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.

49. Tālāk Komisija pārmet, ka Vācijas muitas dienesti MK 220. panta 1. punkta pirmo teikumu un 221. panta 1. punktu neesot ievērojuši tādēļ, ka tie, neraugoties uz 1998. gada 18. augustā saņemto vēstuli, nav veikuši vajadzīgos pasākumus, lai lietu atrisinātu, ņemot vērā tiem zināmos jaunos apstākļus. Tās skatījumā Vācijas muitas dienestiem nodokļa summa bija jāiekasē triju mēnešu laikā pēc šīs vēstules saņemšanas, tātad līdz 1998. gada 18. novembrim, kas ir priekšnosacījums vēlākai iegrāmatošanai un paziņojumam parādniekam.

50. Vācijas valdības skatījumā turpretī, sākot no 1998. gada 18. augusta, vēl nebija spēkā pienākums Vācijas muitas dienestiem par vēlāku iegrāmatošanu un paziņojumu parādniekam. Pamatojoties uz prasības, ar kuru tiek apstrīdēti Ungārijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti, celšanu tiesā, vēlāka iegrāmatošana un paziņošana parādniekam neesot pieļaujama (1). Tādēļ šādiem pasākumiem neesot bijis tiesiska pamata. MK 220. pantu nevarot attiecināt uz vienu gadījumu, kurā ex ante ir pastāvējušas šaubas par to, ka muitas nodoklis ir likumīgs (2). Turklāt Vācijas valdība nosoda, ka OLAF neesot izvērtējis Ungārijas muitas dienestu secināto saistībā ar pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Vācijas muitas iestādes turklāt esot drīkstējušas rīkoties, tikai pamatojoties uz OLAF nobeiguma ziņojumu (3). Visbeidzot, Vācijas valdība piebilst, ka Komisija esot nonākusi pretrunā savam 1999. gada 27. oktobra paziņojumam par savstarpēju administratīvo sadarbību (4).

1) Par prasības par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem celšanu

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

51. Vācijas valdība vispirms atsaucas uz spriedumu apvienotajās lietās Sfakianakis ( ). No šī sprieduma 32. un 43. punkta izrietot, ka Vācijas muitas dienesti, 1998. gada 18. augustā saņemdami vēstuli, tik un tā neesot drīkstējuši iegrāmatot muitas nodokli. Preču pārvadājumu sertifikāta EUR.1 atsaukšana šajā gadījumā vēl neesot stājusies likumīgā spēkā. Tādēļ attiecīgie preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1 vēl aizvien esot bijuši “šaisaulē” un Vācijas muitas dienestiem tie esot bijuši jāņem vērā. Vēlāka iegrāmatošana ierosinātās tiesvedības dēļ būtu bijusi pāragra.

52. Komisijas skatījumā no sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis nevarot izsecināt, ka dalībvalstu muitas dienestiem nav jāveic nekādas darbības, kamēr tiek iztiesāta lieta par preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 atsaukšanu. Turklāt protokols neesot pretrunā Vācijas muitas dienestu pienākumam vēlāk iegrāmatot muitas parādu, ja atsaukšana vēl nav stājusies likumīgā spēkā. Šāds gadījums faktiski protokolā neesot noregulēts. Turklāt MK noteikumos parādniekiem esot piedāvātas pietiekamas aizsardzības iespējas.

b) Vērtējums

53. Vispirms ir jāizvērtē, vai sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis 32. un 43. punktā minētie pamatojuma apsvērumi pēc analoģijas ir piemērojami šim gadījumam (i). Manā skatījumā tas tā nav. Tādēļ es tālāk izvērtēšu, kādas tiesiskās sekas paziņojumam par preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, ko veica Ungārijas muitas dienesti, bija attiecībā uz Vācijas muitas dienestiem (ii) un vai to visu ietekmē arī tas, ka saistībā ar pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem ir tikusi ierosināta tiesvedība (iii).

i) Par spriedumu apvienotajās lietās Sfakianakis

54. Pretēji Vācijas valdības uzskatam Tiesa spriedumā apvienotajās lietās Sfakianakis nav lēmusi, ka vēlāka iegrāmatošana un paziņošana parādniekam nav pieļaujama tādā gadījumā kā šis.

55. Kā norāda pati Vācijas valdība, šī sprieduma 32. punkts, uz ko tā atsaucas, attiecas uz gadījumu, kad importētājvalsts iestādes tiek informētas par jau pieņemtiem eksportētājvalsts tiesu nolēmumiem. Par šādu gadījumu šeit nav runa. Patiesībā Vācijas muitas dienesti par Ungārijas tiesu nolēmumu uzzināja tikai pēc 1998. gada 18. augusta un arī pēc 1998. gada 18. novembra, tātad tikai pēc 1999. gada 27. oktobra paziņojuma par savstarpēju administratīvo sadarbību.

56. Ciktāl Vācijas valdība savu juridisko argumentu pamatošanai ir balstījusies uz sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis 43. punktu, arī tas nav pārliecinoši. Sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis 43. punktā Tiesa ir secinājusi, ka ar Asociācijas nolīgumā noteiktā muitas nodokļu aizlieguma lietderīgas iedarbības principu nav saderīgi administratīvie lēmumi, ar ko uzliek pienākumu samaksāt muitas nodokļus un ko importētājvalsts muitas iestādes ir pieņēmušas, pirms tām paziņots par to prasību izskatīšanas galīgo rezultātu, kas celtas par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, lai arī eksportētājvalsts iestāžu sākotnējie lēmumi par preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 izsniegšanu nav bijuši atsaukti vai atcelti. No šīs Tiesas atbildes, manuprāt, nevar izsecināt, ka vēlāka iegrāmatošana nav pieļaujama arī šajā aplūkojamā gadījumā. Tiesa faktiski ir vērtējusi gadījumus, kuros dalībvalsts muitas dienesti, pamatojoties uz to rīcībā esošo informāciju, beigu beigās droši nevarēja pieņemt, ka ir bijis Ungārijas muitas iestāžu paziņojums, saskaņā ar kuru preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1 ir tikuši izsniegti nepamatoti.

57. Pirmkārt, to var izsecināt no teikuma daļas “lai arī eksportētājvalsts iestāžu sākotnējie lēmumi par preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 izsniegšanu nav bijuši atsaukti vai atcelti”. Otrkārt, – kā Tiesa secinājusi minētā sprieduma 40. punktā – no iesniedzējtiesas atstāstītajiem šīs lietas faktiskajiem apstākļiem neizriet, ka Ungārijas iestādes būtu veikušas atsaukšanu, kas ļautu Grieķijas iestādēm apturēt atvieglojumu režīma piemērošanu attiecīgajiem produktiem. Šis secinājums ir jāskata kopā ar tā paša sprieduma 11. punktu. Saskaņā ar to dalībvalsts muitas dienesti pēc Komisijas paziņojuma par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem papildu informāciju saņēma tieši no Ungārijas muitas dienestiem. Tie dalībvalsts muitas dienestiem ar 1998. gada 3. novembra vēstuli nosūtīja sarakstu ar trim daļām. Pirmajā daļā bija ietverti identifikācijas dati par visiem transportlīdzekļiem, kuriem gan ražotājs, gan Ungārijas kontroles iestādes bija noteikuši Ungārijas izcelsmi; otrajā daļā bija uzskaitīti transportlīdzekļi, kuriem minētās iestādes bija noteikušas un ražotājs formāli bija atzinis ārvalsts izcelsmi; trešajā daļā bija ietverti transportlīdzekļi, kuru statuss ir tiesvedības priekšmets. Attiecībā uz šo trešo daļu, kurā uzskaitīti transportlīdzekļi, par kuru aplikšanu ar papildu nodokļiem jālemj iesniedzējtiesai, Ungārijas muitas dienesti ir paziņojuši, ka tie nevar sniegt informāciju par ierosināto tiesas procesu iznākumu līdz tiesvedības beigām; šīs pašas iestādes ir lūgušas Grieķijas kompetentās iestādes uzgaidīt kādu laiku, pirms tiks piedzīti pamata lietā apskatāmie muitas nodokļi. Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa sprieduma 41. punktā ir norādījusi, ka valsts tiesas ziņā ir izvērtēt, vai Grieķijas muitas dienestu rīcībā bija pietiekama informācija, lai pieņemtu, ka preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1 nebija atsaukti un tādēļ bija spēkā.

58. Aplūkojamajā gadījumā lietas faktiskie apstākļi atšķiras. Kā tiesas sēdē paskaidroja Vācijas valdība, Vācijas muitas dienesti šajā gadījumā ir saņēmuši tikai Komisijas paziņojumu par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Atšķirībā no sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis tie tieši no Ungārijas muitas dienestiem nav saņēmuši nekādu papildu informāciju, ar kuru varētu apšaubīt 1998. gada 18. augusta vēstulē ietverto informāciju. Tādēļ aplūkojamais gadījums neatbilst gadījumam, ko Tiesa ir vērtējusi sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis 43. punktā.

59. Tādēļ ar sprieduma apvienotajās lietās Sfakianakis 32. un 43. punktu pamatotie Vācijas valdības iebildumi ir jānoraida.

ii) Par pēcmuitošanas pārbaudes iedarbību

60. Vispirms es izvērtēšu, kādas tiesiskās sekas attiecībā uz Vācijas muitas dienestiem bija paziņojumam par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Tā kā Protokola noteikumi kā starptautiskais līgums prevalē pār atvasinātajām MK tiesību normām, tad vispirms ir jāizvērtē, vai atbilde uz šo jautājumu izriet no protokola noteikumiem.

61. Atšķirībā no Komisijas viedokļa ( ) manā skatījumā Protokolā ir gan regulēts, kādas tiesiskās sekas ir paziņojumam par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, ja rezultāti ir tādi, ka attiecīgie transporta līdzekļi nav atzīstami par Ungārijas precēm un preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1 tādējādi ir bijuši izsniegti nepamatoti. Tas izriet no savstarpējās administratīvās sadarbības sistēmas, kas it īpaši minēta Protokola 16. panta 1. punktā, 17. panta 1. punktā un 32. pantā.

62. Saskaņā ar Protokola 16. panta 1. punktu Ungārijas izcelsmes precēm, tās ievedot Kopienā, piemēro muitas tarifu preferenču sistēmu, ja tiek iesniegti pierādījumi par izcelsmi. Saskaņā ar Protokola 17. panta 1. punktu Ungārijas muitas dienesti ir atbildīgi par preču pārvadājumu sertifikāta EUR.1 izsniegšanu. Turklāt tiem saskaņā ar Protokola 17. panta 4. un 5. punktu ir jāveic nepieciešamie pasākumi preču izcelsmes pārbaudei. No Protokola 32. panta 3. un 5. punkta izriet, ka tie ir atbildīgi arī par pēcmuitošanas pārbaudi.

63. Šī savstarpējā administratīvās sadarbības sistēma importētājvalsts muitas dienestiem vispirmām kārtām uzliek pienākumu principā atzīt eksportētājvalsts izdotu preču pārvadājumu sertifikātus EUR.1. Tāpat tā uzliek pienākumu arī principā atzīt eksportētājvalsts muitas dienestu veiktas pēcmuitošanas pārbaudes rezultātus ( ). Savstarpējās sadarbības sistēma patiesībā ir balstīta uz uzdevumu sadalījumu un savstarpēju uzticēšanos importētājvalsts muitas dienestu un eksportētājvalsts muitas dienestu starpā. Šādu uzdevumu sadalījumu attaisno fakts, ka eksportētājvalsts iestādes ir vispiemērotākās, lai tieši pārbaudītu faktus, kas nosaka attiecīgā produkta izcelsmi. Šī sistēma var darboties tikai tad, ja importētājvalsts muitas dienesti atzīst eksportētājvalsts iestāžu likumīgi izdarītos secinājumus un tas notiek, ne tikai izsniedzot preču pārvadājumu sertifikātus EUR.1, bet arī veicot pēcmuitošanas pārbaudi.

64. Šajā gadījumā Vācijas muitas dienestiem tādējādi bija jāatzīst Ungārijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti par to, ka attiecīgie transporta līdzekļi nav bijuši Ungārijas preces un preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1 šiem transporta līdzekļiem ir tikuši izsniegti nepamatoti.

65. Tam nevar iebilst tādējādi, ka pēcmuitošanas pārbaude šajā lietā norisinājās saistībā ar Komisijas pārbaudes misiju. Patiešām, Protokola 32. panta 1. punktā ir paredzēts, ka pēcmuitošanas pārbaude tiek veikta izlases pārbaudes veidā vai arī eksportētājvalsts muitas dienestu pamatotu šaubu gadījumā. Taču tas nav jāsaprot kā galīgs uzskaitījums. Interpretējot šo tiesību normu kā tādu gadījumu galīgu uzskaitījumu, kuros ir pieļaujama vēlāka pārbaude, būtu jānonāk pie absurda rezultāta, jo tad nebūtu pieļaujamas arī tādas vēlākas pārbaudes, kuras Ungārijas muitas dienesti pēc savas iniciatīvas veikuši pēc norādījuma vai uz aizdomu pamata.

66. Tāpat šo secinājumu nevar apšaubīt tādējādi, ka paziņošana nav notikusi tieši starp Ungārijas un Vācijas muitas dienestiem. Protokola 32. panta 5. punktā ir paredzēts, ka pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti ir jāpaziņo tiem muitas dienestiem, kuri šo pārbaudi ir pieprasījuši. Pat ja muitas dienestu jēdziens Protokolā regulāri tiek izmantots, lai norādītu uz dalībvalstu un Ungārijas muitas dienestiem, šo tiesību normu šajā gadījumā varētu piemērot arī Komisijai, pēc kuras iniciatīvas tika veikta visaptveroša pēcmuitošanas pārbaude. Par to, pirmkārt, liecina tas, ka saskaņā ar Protokola 31. panta 2. punktu Kopiena un Ungārija ar kompetento muitas dienestu starpniecību palīdz viena otrai, pārbaudot preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 autentiskumu. Muitas dienestu jēdziens šīs tiesību normas izpratnē, manuprāt, arī ir attiecināms uz Komisiju. Otrkārt, iekšējās attiecībās starp Komisiju un dalībvalstīm ir jāņem vērā arī Regulas Nr. 515/97 17. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru Komisija ir tiesīga kompetentajām iestādēm katrā dalībvalstī nosūtīt informāciju, lai palīdzētu ieviest muitas tiesību aktus.

67. Visbeidzot, ir jānoraida Vācijas valdības iebilde par to, ka attiecībā uz Komisijas paziņoto informāciju runa neesot bijusi par galīgo rezultātu, jo Ungārijas iestādes esot pasludinājušas, ka tās galīgos pārbaudes rezultātus paziņos dalībvalstu muitas dienestiem. Patiešām acīmredzami ir tas, ka ar to bija domāti tikai dalībvalstu muitas dienesti, kuri bija sekojuši Komisijas pieprasījumam 1996. gada 13. jūnija un 1996. gada 28. novembra paziņojumā par savstarpējo administratīvo sadarbību un kuri Ungārijas iestādes bija aicinājuši pašām veikt preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudi. Tā kā Vācijas valdība šo prasību neizpildīja, tad tā nevar atsaukties uz to, ka tā gaidīja tiešu Ungārijas muitas iestāžu reakciju. Tālāk no Ungārijas muitas dienestu 1998. gada 26. maija vēstules pietiekami skaidri izriet, ka runa jau bija par galīgiem rezultātiem. Proti, dalībvalstu muitas dienestu, kuriem bija jābūt tieši informētiem, uzmanība bija jāvērš uz to, ka tie no Komisijas var gūt sīkāku informāciju. Šajā sakarā runa bija par informāciju, kuru Komisija ar 1998. gada 18. augustā saņemto vēstuli bija darījusi zināmu Vācijas muitas dienestiem.

68. Pamatojoties uz 1998. gada 18. augustā saņemto vēstuli, Vācijas muitas dienestiem bija jāpieņem, ka attiecīgo transporta līdzekļu kontekstā nav runa par Ungārijas izcelsmes precēm un tādējādi attiecīgiem transporta līdzekļiem nevar piemērot muitas tarifu preferenču sistēmu saskaņā ar Protokola 16. panta 1. punktu. Tādēļ Vācijas muitas dienestiem bija jāveic vēlāka maksājamā muitas nodokļa summas iegrāmatošana un par to jāpaziņo parādniekam.

iii) Par tiesību aizsardzības līdzekļa iedarbību

69. Šajā lietā rodas jautājums, vai tas, ka Vācijas muitas dienesti bija informēti arī par to, ka tiesā ir tikusi celta prasība par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, kaut ko maina šajā juridiskajā situācijā. Uz šo jautājumu būtu jāatbild noliedzoši.

70. Vispirms ir jānorāda, ka Protokolā nav nevienas tiesību normas, saskaņā ar kuru pēcmuitošanas pārbaudes rezultātam būtu jābūt tādam, kas ir likumīgi stājies spēkā. Vēl jo vairāk, Protokola 32. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru pēcmuitošanas pārbaudes rezultāts ir jāpaziņo, cik ātri vien iespējams, manā skatījumā liecina par pretējo.

71. Tālāk Tiesa ir paskaidrojusi arī, ka dalībvalstu muitas dienestiem ir jāņem vērā, pamatojoties uz celtām prasībām par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, jau pieņemti Ungārijas tiesu nolēmumi ( ). Šis pienākums, pirmkārt, izriet no uzdevumu sadalījuma un sasvstarpējas uzticēšanās Ungārijas un dalībvalstu muitas dienestu starpā, kas beigu beigās paplašinās līdz pat tiesām ( ). Otrkārt, tas izriet no vajadzības nodrošināt efektīvu tiesisko aizsardzību ( ). Pretēji Vācijas valdības viedoklim tas tomēr nenozīmē, ka Vācijas muitas dienestiem no vēlākas iegrāmatošanas būtu jāatsakās jau pirms šāda tiesas nolēmuma pieņemšanas.

72. Pirmkārt, šādam pieņēmumam pretrunā ir Protokolā paredzētā savstarpējās sadarbības sistēma, kas balstīta uz uzdevumu sadalījuma un savstarpējas uzticēšanās muitas dienestu starpā principiem. Kā jau minēts iepriekš ( ), eksportētājvalsts muitas dienesti ir atbildīgi par preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudi un importētājvalsts muitas dienestiem principā būtu jāpaļaujas uz rezultātu pareizību. Tas, ka ir celta prasība par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, vēl neko nenozīmē attiecībā uz to, cik šī prasība būs veiksmīga. Tādēļ tā kā tāda nav piemērota, lai iedragātu uzticību, ko dalībvalstu muitas dienesti guvuši par Ungārijas muitas dienestu veiktas pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem.

73. Otrkārt, šajā gadījumā ar efektīvas tiesiskās aizsardzības principu netiek izvirzīta prasība atteikties no vēlākas iegrāmatošanas saskaņā ar MK 220. panta 1. punkta pirmo teikumu un paziņojuma [nosūtīšanas] parādniekam saskaņā ar MK 221. panta 1. punktu. Šāda prasība būtu spēkā tikai tad, ja Ungārijas tiesu nolēmumus saistībā ar prasību par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem pēc to pieņemšanas varētu atzīt par spēkā neesošiem. To pārsvarā nevarētu pieņemt arī tad, ja Ungārijas muitas dienesti pēc sprieduma taisīšanas būtu paziņojuši, ka attiecīgie transporta līdzekļi tomēr ir Ungārijas izcelsmes preces (ko tie nedarīja) ( ). Jo – kā pamatoti norāda Komisija – muitas nodevas, kas vēlāk izrādās neesam muitas parāds, vēlāk saskaņā ar MK 236. panta 1. punktu vai nu tiek atlaistas, vai arī atlīdzinātas. Ja dalībvalstu muitas dienesti ir informēti par to, ka eksportētājvalsts muitas iestādes, pamatojoties uz tiesas spriedumu, groza pēcmuitošanas pārbaudes rezultātus un no jauna pieņem attiecīgās preces Ungārijas izcelsmi, to pienākums ir to ņemt vērā ( ). Arī gadījumos, kad izrādītos neiespējami sagaidīt [muitas nodevas] atlīdzinājumu, saskaņā ar MK pastāv pietiekami daudz aizsardzības iespēju. Tā attiecīgajam muitas parādniekam, pastāvot MK 229. panta nosacījumiem, var piešķirt samaksas atvieglojumu. Tas principā ir atkarīgs no nodrošinājuma iemaksas. Tomēr no tā, ja tas radītu nopietnus ekonomiskus vai sociālus sarežģījumus, var atteikties.

74. Tas vien, ka ir celta prasība par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātu, tādējādi nav pamats, lai atteiktos no vēlākas iegrāmatošanas.

75. Tā tas nav, ja no muitas dienestu paziņojuma skaidri neizriet, kādi ir pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti. Tā tas var būt, kad eksportētājvalsts muitas dienesti paziņo importētājvalsts muitas dienestiem, ka tie līdz tiesvedības beigām nevar neko sīkāk paskaidrot un lūdz importētājvalsts muitas dienestus nogaidīt ar pamata lietā strīdīgo muitas nodevas ieturēšanu. Šajā lietā šādi tas tomēr nav.

iv) Secinājums

76. Pamatojoties uz informāciju, kas Vācijas muitas dienestu rīcībā bija, saņemot 1998. gada 18. augusta vēstuli, tiem bija jāveic vēlāka iegrāmatošana un par atbilstošo summu jāinformē parādnieks.

2) Par MK 220. panta nosacījumu paplašināšanu

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

77. Tālāk Vācijas valdība norāda, ka paplašinātu MK 220. panta piemērošanu attiecībā uz ievedmuitas iegrāmatošanu, tiesības uz kuru ex ante ir apšaubāmas, nevar pamatot ar to, ka MK ir paredzēti aizsardzības mehānismi uzņēmumiem. Vēl jo vairāk, šādos gadījumos attiecīgā uzņēmuma interesēs tiek prasīts atteikties no vēlākas iegrāmatošanas. Tas, ka tādējādi muitas parādam var iestāties noilgums, ir vienkārši jāpieņem. To attiecīgajā gadījumā var atrisināt, pielāgojot MK.

b) Vērtējums

78. Arī šis iebildums ir jānoraida. Kā minēts iepriekš, Vācijas muitas dienestiem saskaņā ar Protokola noteikumiem, saņemot 1998. gada 18. augusta vēstuli, bija jāpieņem, ka nav pamata attiecīgajiem transporta līdzekļiem piemērot muitas tarifu preferenču sistēmu. Šajā gadījumā MK 220. panta 1. punkta pirmais teikums nebūtu bijis jāpiemēro paplašināti. Vācijas valdības iebilde, kas vispirmām kārtām balstīta uz to, ka neesot nekāda tiesiska pamata, lai veiktu vēlāku iegrāmatošanu, tādējādi ir jānoraida.

79. Papildus es gribētu norādīt uz to, ka Vācijas valdības uzskats ir ne tikai nepareizs, bet tas turklāt var pakļaut ievērojamām briesmām arī Kopienu budžetu. Saskaņā ar MK 221. panta 3. punkta pirmo teikumu paziņošana parādniekam ir jāveic triju gadu laikā, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Prasības celšana par pēcmuitošanas rezultātiem Ungārijas tiesās nekādi neietekmē šo datumu. Ja dalībvalstu muitas dienestiem šādas prasības celšanas gadījumā regulāri būtu jāgaida Ungārijas tiesu nolēmums pirms vēlākas iegrāmatošanas veikšanas un paziņošanas parādniekam, tad ļoti daudzos gadījumos draudētu iestāties noilgums saskaņā ar MK 221. panta 3. punkta pirmo teikumu. Šajā sakarā pārdomu vērts ir tas, ka tiesvedība obligāti nenorisinās vienā instancē un tādējādi var paiet ievērojams laika posms, pirms likumīgā spēkā stātos spriedums un tādējādi tiktu rasts galīgais risinājums. Turklāt, piemērojot Vācijas valdības juridisko argumentāciju, pastāv acīmredzama muitas parādnieka interese, lai tiesvedība Ungārijas tiesā noritētu iespējami ilgi, tādējādi gūstot iespējami lielāku labumu noilguma iestāšanās seku dēļ.

3) Par OLAF neveikto vērtējumu un gala ziņojuma neesamību

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

80. Vācijas valdība iebilst, ka OLAF neesot izvērtējis Ungārijas muitas dienestu veiktās pēcmuitošanas pārbaudes rezultātus. Tādējādi Vācijas muitas dienesti esot varējuši rīkoties, tikai pamatojoties uz OLAF gala ziņojumu. Šis arguments, pirmkārt, ir balstīts uz gala ziņojuma pierādījuma spēku un, otrkārt, Komisijas vadlīniju Kopienas misiju īstenošanai saskaņā ar Regulu Nr. 515/97 ( ) (turpmāk tekstā – “Vademecum”) 4.5. punktu.

81. Komisija pārstāv viedokli, ka neesot bijis vajadzīgs nedz vērtējums, nedz gala ziņojums. Šajā gadījumā neesot bijuši nekādi preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1, jo tos Ungārijas muitas dienesti esot atsaukuši. Komisijai turklāt neesot bijis pienākuma veikt pārbaudes misiju uz vietas. Visbeidzot, Vācijas valdības minētais esot pretrunīgs. Jo arī gala ziņojuma rezultātā Ungārijas muitas dienestu lēmums nebūtu galīgs, tātad likumīgi stājies spēkā, kā to pieprasa Vācijas valdība.

b) Vērtējums

82. Arī šie Vācijas valdības iebildumi nepārliecina. Vispirms jānorāda, ka savstarpējās sadarbības sistēma var funkcionēt tikai tad, ja importētājvalsts muitas dienesti atzīst eksportētājvalsts iestāžu izdarīto vērtējumu, ne tikai izsniedzot preču pārvadājumu sertifikātus EUR.1, bet arī veicot pēcmuitošanas pārbaudi ( ). Šis pamata pienākums atzīt nav atkarīgs no vērtējuma, ko OLAF vai Komisija veic saistībā ar eksportētājvalsts vērtējumu.

83. Pirmkārt, ciktāl Vācijas valdība atsaucas uz to, ka vajadzīgo minimālo drošību, lai atteiktos no Ungārijas muitas dienestu preču pārvadājumu sertifikātiem EUR.1, Vācijas muitas dienestiem rada tikai gala ziņojums Regulas Nr. 515/97 izpratnē, šī iebilde ir balstīta uz nepareizu pieņēmumu. Vācijas muitas dienesti taču bija informēti par Ungārijas muitas dienestu veiktās pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, saskaņā ar kuriem attiecīgie transporta līdzekļi nebija Ungārijas izcelsmes preces un tādējādi tiem nepamatoti bija piešķirti preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1. Tāpēc tiem bija jāpieņem, ka attiecīgo transporta līdzekļu kontekstā nav runa par Ungārijas precēm. Tādēļ vien nav atbilstošs pieņēmums, ka šajā sakarā ir bijis jāatsakās no pierādījumiem par izcelsmi.

84. Otrkārt, ir jānoraida iebildums par to, ka Vācijas muitas dienestiem bija jāsagaida Komisijas vērtējums vai Komisijas gala ziņojums par tās pārbaudes misiju Ungārijā. Patiesībā Komisija ciešā saistībā ar Ungārijas muitas dienestu veikto pēcmuitošanas pārbaudi pati veica pārbaudes misiju Ungārijā. Tomēr Komisijas pārbaudes misijas rezultāti un Ungārijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti ir jānodala. Vācijas muitas dienesti ar 1998. gada 18. augustā saņemto vēstuli tika informēti par Ungārijas muitas dienestu veiktās pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Tie principā Vācijas muitas dienestiem saskaņā ar Protokola 32. panta 5. punktu bija jāatzīst par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem, nepastāvot vajadzībai pēc Komisijas novērtējuma vai gala ziņojuma.

85. Treškārt, ir jānoraida ar Vademecum 4.5. punktu pamatotais iebildums, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāsagaida Komisijas gala ziņojums, pirms tās veic jebkādus pasākumus. Vispirms ir jānorāda, ka Vademecum ir 2009. gada aprīļa dokuments, kas saskaņā ar Komisijas tiesas sēdē norādīto komitejā saskaņā ar Regulas Nr. 515/97 43. pantu tika pieņemts tikai 2009. gada decembrī, tātad pēc šajā lietā nozīmīgā laika posma starp 1998. gada 18. augustu un 1999. gada 15. aprīli. Vēl vairāk, Vademecum – kā tas skaidri norādīts tā ievaddaļā – nav saistošas iedarbības un tas nevar tikt izmantots Regulas Nr. 515/97 interpretācijai.

86. Katrā ziņā Vademecum 4.5. punkts manā skatījumā nav jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz gadījumu, kad Ungārijas muitas dienesti paši savas pēcmuitošanas pārbaudes rezultātā secina, ka attiecīgās preces nav Ungārijas izcelsmes preces. Jo šajā gadījumā no Protokola izriet, ka dalībvalstu muitas dienestiem šis rezultāts ir jāatzīst neatkarīgi no Komisijas gala ziņojuma. Tā tas ir neatkarīgi no tā, vai pēcmuitošanas pārbaude tika veikta Komisijas šaubu dēļ vai arī saistībā ar Komisijas pārbaudes misiju.

87. Gluži pretēji – 4.5. punkts manā skatījumā drīzāk attiecas uz gadījumu, kad trešās valsts muitas dienesti, neraugoties uz paustajām šaubām, pieņem attiecīgo preču izcelsmi un pēcmuitošanas pārbaudes rezultātā secina, ka šaubas par Ungārijas izcelsmi nav bijušas pamatotas un tādēļ preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1 ir tikuši izsniegti pamatoti. Šādā gadījumā dalībvalstu muitas dienesti patiešām nevar, neraugoties uz šaubām, principā vienpusēji atteikties pieņemt likumīgos pierādījumus par preču izcelsmi. Tikai pastāvot Protokola 32. panta 6. punktā minētajiem nosacījumiem, muitas dienesti var noraidīt muitas tarifu preferenču sistēmas nodrošināšanu, – tātad, ja pamatotu šaubu gadījumā pēc divpadsmit mēnešiem no brīža, kad pieprasīts veikt pēcmuitošanas pārbaudi, atbilde vēl nav saņemta vai tajā nav pietiekamas informācijas. Gadījumi, uz ko attiecas Protokola 32. panta 6. punkts, strīdu izšķiršanas kārtībā ir jārisina saskaņā ar Protokola 33. pantu. Minēto iemeslu dēļ gadījumos, kuros paustās šaubas par izcelsmi Ungārijas muitas dienesti beigās neņem vērā, var norādīt, ka to dalībvalstu muitas dienesti, kas nav piedalījušās Kopienas misijā, nogaidīs gala ziņojuma rezultātus ( ).

4) Par 1999. gada 27. oktobra paziņojumu par savstarpēju administratīvo sadarbību

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

88. Visbeidzot, Vācijas valdība atsaucas uz 1999. gada 27. oktobra paziņojumu par savstarpējo administratīvo sadarbību. No tā izrietot, ka Komisija pati esot uzskatījusi, ka Vācijas muitas dienestiem vēlākas iegrāmatošanas pienākums esot jāveic, tikai pamatojoties uz Komisijas gala ziņojumu. Šajā ziņā Vācijas valdība vispirmām kārtām balstās uz paziņojumā par savstarpējo administratīvo sadarbību ietverto OLAF aicinājumu savas rīcības pamatā balstīties uz Kopienas 1999. gada februāra ziņojumu ( ).

b) Vērtējums

89. Arī šis iebildums nav pārliecinošs.

90. Vispirms jānorāda, ka Vācijas valdība 1999. gada 27. oktobra paziņojumu par savstarpējo administratīvo sadarbību ir citējusi ļoti saīsināti. Tajā OLAF, pirmkārt, aicināja noraidīt Ungārijas muitas pārstrādātos secinājumus, kas 1999. gada vasarā atsevišķi tika nosūtīti dalībvalstīm, un, otrkārt, savas rīcības pamatā balstīties uz Kopienas 1999. gada februāra ziņojumu. No šī aicinājuma atšķirībā no Vācijas valdības uzskata nevar secināt, ka Komisija Vācijas muitas dienestu rīcības pienākumu būtu pakārtojusi gala ziņojuma saņemšanai.

91. Tik tiešām ir jāņem vērā, ka Ungārijas muitas dienesti pēc Ungārijas tiesu sprieduma taisīšanas daļēji grozīja pēcmuitošanas pārbaudes rezultātus un nu noteiktus transporta līdzekļus atzina par Ungārijas izcelsmes precēm. Šie grozījumi Vācijas muitas iestādēm saskaņā ar Protokolā paredzēto savstarpējās administratīvās sadarbības sistēmu principā būtu jāatzīst. OLAF aicinājums balstīties uz Komisijas gala ziņojumu ir jāaplūko, ņemot vērā šo kontekstu. OLAF nevēlējās atzīt pēcmuitošanas pārbaudes grozītos rezultātus un tādēļ pieprasīja dalībvalstīm, lai tās balstās uz Komisijas gala ziņojumu, tādējādi neņemot vērā pēcmuitošanas pārbaudes grozītos rezultātus.

92. Tas, vai šāds aicinājums bija saderīgs ar protokolu, šajā gadījumā nav jāvērtē. Proti, no tā neizrietēja, ka Komisija uzskata par nepieciešamu attiecīgo transporta līdzekļu kontekstā balstīties uz gala ziņojumu. Jo aicinājums paziņojumā par savstarpējo administratīvo sadarbību attiecās tikai uz transporta līdzekļiem, saistībā ar kuriem Ungārijas muitas dienesti nu atkal pieņēma to Ungārijas izcelsmi. Bet par attiecīgajiem transporta līdzekļiem Ungārijas muitas dienesti arī pēc tiesas sprieduma pasludināšanas saglabāja vērtējumu, ka tie nav Ungārijas izcelsmes preces un tādējādi tiem nepamatoti ir piešķirti preču pārvadājumu sertifikāti EUR.1.

5) Secinājums

93. Tādēļ, pirmkārt, ir jāatzīst, ka Vācijas muitas dienestiem, pamatojoties uz to rīcībā esošo informāciju, ko tie saņēma ar 1998. gada 18. augusta vēstuli, bija jāveic vēlāka muitas nodokļa summas iegrāmatošana saskaņā ar MK 220. panta 1. punkta pirmo teikumu un par to jāpaziņo muitas nodokļa parādniekam saskaņā ar MK 221. panta 1. punktu.

B – Par laiku, kurā bija jāiegrāmato strīdīgā pašu resursu summa

1) Lietas dalībnieku apsvērumi

94. Komisijas skatījumā Vācijas muitas dienestiem muitas nodokļa summas vēlāk bija jāiegrāmato triju mēnešu laikā pēc 1998. gada 18. augusta, tātad līdz 1998. gada 18. novembrim, un par to jāpaziņo muitas nodokļa parādniekam. Tālāk no grozītās Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 2., 6., 9., 10. un 17. panta un Tiesas judikatūras spriedumā lietā C‑392/02 Komisija/Dānija ( ) izriet, ka Vācijas Federatīvajai Republikai strīdīgā pašu resursu summa, kas atbilst attiecīgajiem muitas nodokļiem, atņemot 10 %, kontos bija jāieraksta, sākot no 1999. gada 20. janvāra.

95. Vācijas valdība iebilst, ka tai nevarot pārmest nelikumīgi veiktu muitas procedūru un šī iemesla dēļ vien Kopienai pret Vācijas Federatīvo Republiku neesot radušās nekādas prasījuma tiesības uz pašu resursiem. Turklāt Vācijas valdība tiesas sēdē pirmo reizi atsaucās uz to, ka vēlāka iegrāmatošana un paziņošana parādniekam triju mēnešu laikā, sākot no 1998. gada 18. augusta, noteikti nevarot būt pamats, lai prasījuma tiesības uz pašu resursiem rastos, sākot no 20. janvāra. Komisija esot aplūkojusi tikai gadījumu saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu. Taču ir jāņem vērā, ka saskaņā ar šīs regulas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu prasījumus par summām, kas muitas nodokļa parādnieka maksātnespējas dēļ vēl nav piedzītas, ieraksta atsevišķos kontos. Tas esot iespējams arī tad, ja ir tikusi celta prasība tiesā. Taču esot gandrīz droši, ka šādas prasības esot tikušas celtas.

2) Vērtējums

96. Komisija norāda, ka Vācijas muitas dienestiem triju mēnešu laikā, sākot no 1998. gada 18. augusta, bija jāveic vēlāka iegrāmatošana un par to jāpaziņo muitas nodokļa parādniekam. Šajā sakarā tā, pirmkārt, norāda, uz gadījuma sarežģītību un, otrkārt, uz to, ka dalībvalstīm šis gadījums jau bija zināms kopš 1996. gada. Faktiski Vācijas valdība tam neiebilst ( ). Ievērojot šī gadījuma apstākļus, man liekas, ka noteiktais triju mēnešu termiņš ir nesamērīgi īss. Šīs valsts pienākumu neizpildes tiesvedības mērķu labad tādēļ var pieņemt, ka Vācijas muitas dienestiem triju mēnešu laikā, sākot no 1998. gada 18. augusta, bija jāveic vēlāka iegrāmatošana un par to bija jāpaziņo muitas nodokļa parādniekam.

97. Saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1552/89 2. pantu Kopienu tiesības uz pašu resursiem tiek atzītas, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekiem paziņo parāda summu. Saskaņā ar šīs regulas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti. Atbilstoši 9. pantam un 10. panta 1. punkta pirmajai daļai dalībvalsts pašu resursu ierakstīšanu Komisijas kontā izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar 2. pantu ir noteikts prasījums.

98. Tiesa lietā C‑392/02 Komisija/Dānija ir secinājusi, ka dalībvalstu pienākums noteikt Kopienu pašu resursus pastāv arī tad, kad dalībvalstu muitas dienesti prettiesiski ir atturējušies muitas nodokļa parādniekam noteikt muitas nodokļa summu. Attiecībā uz pienākumu tos noteiktajā termiņā ierakstīt Komisijas kontā neesot atšķirības starp gadījumu, kad dalībvalsts ir noteikusi pašu resursus, tos nesamaksājot, un gadījumu, kad tā prettiesiski šos resursus nav noteikusi ( ).

99. Piemērojot šo juridisko argumentāciju, šajā lietā ir jāatzīst, ka Vācijas Federatīvā Republika acīmredzami novēloti ir ierakstījusi attiecīgo pašu resursu summu. Vēlākai iegrāmatošanai un paziņošanai parādniekam tātad bija jānorisinās vēlākais līdz 1998. gada 18. novembrim. Ierakstīšanai kontā bija jānotiek līdz 1999. gada 20. janvārim. Taču tas notika tikai 2005. gada 31. oktobrī.

100. Vācijas valdība tiesas sēdē pirmo reizi atsaucās uz to, ka, (pieņemot) gadījumu, kurā Vācijas muitas dienesti būtu veikuši vēlāku iegrāmatošanu un paziņojuši muitas nodokļa summu, nozīme būtu arī īpašai iegrāmatošanai saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Šajā gadījumā ierakstīšana kontā saskaņā ar šīs regulas 10. panta 2. punkta otro daļu ir jāveic ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā noteikts prasījumam atbilstošs apmērs.

101. Šis iebildums ir jānoraida, nepaskaidrojot, vai pirmreizēja šāda iebilduma minēšana tiesas sēdē ir pieļaujama no procesuālā viedokļa. Pirmkārt, ir jānorāda, ka Vācijas Federatīvajai Republikai saskaņā ar principu reus in excipiendo fit actor bija pierādīšanas pienākums par grozītās Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto priekšnosacījumu esamību. Pirmkārt, tā nav norādījusi, kādu iemeslu dēļ šeit varēja pieņemt muitas nodokļa parādnieka maksātnespēju ( ). Otrkārt, nav pārliecinošs tās minētais attiecībā uz dalībvalstu iespēju prasījumus to apstrīdēšanas gadījumā ierakstīt atsevišķos kontos. Vācijas valdība atsaucas uz to, ka muitas nodokļa parādnieks gandrīz droši būtu apstrīdējis prasījumus. Šāds faktisks apgalvojums augstākā mērā ir apšaubāms. Jo līdz brīdim, kamēr Ungārijas muitas dienesti pieturēsies pie rezultāta, ka attiecīgie transporta līdzekļi nav Ungārijas izcelsmes preces, noteikto prasījumu apstrīdēšanai Vācijas muitas dienestos nebūs nekādu izredžu. Tāpat kā Vācijas muitas dienestiem arī Vācijas tiesām principā būtu jāatzīst šis rezultāts. Saprātīgs muitas nodokļa parādnieks tādēļ vispirms mēģinātu vērsties pret Ungārijas pēcmuitošanas pārbaudes rezultātiem. Pretēji Vācijas valdības viedoklim tādējādi nevar pieņemt, ka Vācijas muitas dienestu noteiktie muitas nodokļa prasījumi tieši tiktu apstrīdēti. Beigu beigās ir jāpaliek pie situācijas non liquet, kas ir nelabvēlīga Vācijas Federatīvajai Republikai, kurai ir pierādīšanas pienākums. Šāds iznākums manā skatījumā ir attaisnots arī tādēļ, ka neskaidrības cēlonis šajā gadījumā ir meklējams apstāklī, ka Vācijas muitas dienesti pretlikumīgi nav veikuši vēlāku iegrāmatošanu un muitas nodokļa summu nav paziņojuši muitas nodokļa parādniekam. Turklāt ir jānorāda, ka ierakstīšanas atsevišķos kontos saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu priekšnosacījums nav vien tas, ka noteiktie prasījumi tiek apstrīdēti, bet arī, ka ir nodrošinājums. Saistībā ar šo priekšnosacījumu Vācijas Federatīvā Republika neko nav minējusi.

102. Tādēļ nobeigumā jāatzīst, ka Vācijas Federatīvā Republika, novēloti ierakstīdama kontos pašu resursus, nav izpildījusi grozītās Regulas Nr. 1552/89 2. pantā, 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā, 9. pantā, 10. panta 1. punkta pirmajā daļā un 17. pantā paredzētos pienākumus.

C – Par atteikšanos maksāt nokavējuma procentus

1) Lietas dalībnieku apsvērumi

103. Visbeidzot, Komisija pārmet, ka esot pārkāpts Regulas Nr. 1552/89, t.i., Regulas Nr. 1150/2000, 11. pants, jo Vācijas Federatīvā Republika par strīdīgo pašu resursu summu neesot samaksājusi nokavējuma procentus. Pienākumam samaksāt šos procentus neesot pretrunā arī 2003. gada 12. jūnija sēdes dokumentā norādītais, saskaņā ar kuru samaksa Komisijas piedāvātajā termiņā nozīmēs, ka nokavējuma procenti netiks aprēķināti. Ar to Komisija nav domājusi, ka nokavējuma procenti tiks aprēķināti, sākot no šī brīža. Vācijas Federatīvā Republika nevarot atsaukties uz aizsardzībai pielīdzināmu paļāvību.

104. Vācijas valdība vispirms norāda, ka novēlotas iegrāmatošanas neesamības dēļ nepastāv arī prasība par procentu samaksu. Pat ja tiktu pieņemts, ka nav ievērotas tiesību normas muitas jomā, nokavējums iestātos, Komisijai nosakot termiņu. Tālāk tā iebilst, ka prasījuma tiesības uz procentiem nevar sākties ar Komisijas ex post noteiktu triju mēnešu termiņu. Vācijas valdība atsaucas arī uz 2003. gada 12. jūnija sēdes dokumentā minēto frāzi, saskaņā ar kuru samaksa Komisijas piedāvātajā termiņā nozīmēs, ka nokavējuma procenti netiks aprēķināti. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika samaksu ir veikusi noteiktajā termiņā, uz to attiecoties tiesiskās paļāvības aizsardzība.

2) Vērtējums

105. Saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1552/89 11. pantu, t.i., tai laika ziņā sekojošās Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu, novēlotas ierakstīšanas kontos gadījumā dalībvalstīm ir jāmaksā nokavējuma procenti. Vācijas Federatīvā Republika ir pieļāvusi termiņa nokavējumu. Kā minēts iepriekš, ierakstīšanai kontos bija jānotiek vēlākais līdz 1999. gada 20. janvārim, taču tas tika izdarīts tikai 2005. gada 31. oktobrī.

106. Iebildumi, ko Vācijas Federatīvā Republika ir izvirzījusi saistībā ar nokavējuma esamību, nav pārliecinoši.

107. Pirmkārt, nokavējuma iestāšanās priekšnosacījums nav tas, ka Komisija ir noteikusi termiņu un šis termiņš tā arī paiet. No grozītās Regulas 1552/89 un tai sekojošās Regulas Nr. 1150/2000 11. panta izriet, ka novēlotas ierakstīšanas kontos gadījumā ir jāmaksā nokavējuma procenti. Saskaņā ar šīs tiesību normas tekstu tas nav atkarīgs no termiņa noteikšanas. Tālāk no grozītās Regulas Nr. 1552/89 un tai sekojošās Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punkta pirmās daļas izriet, ka ierakstīšanu kontos izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā ir noteikts prasījums. Arī saskaņā ar šo tiesību normu maksāšanas pienākums iestājas pēc likumā noteikta kalendāra datuma. Tādēļ šajā gadījumā runa nav par termiņa noteikšanu.

108. Kļūdains ir arī Vācijas valdības iebildums par to, ka tādā gadījumā kā aplūkojamais neesot pieļaujams, ka Komisija ex post pēc saviem ieskatiem nosaka, kad jāveic ierakstīšana kontos. Kā izklāstīts iepriekš, maksāšanas brīdis nav atkarīgs no Komisijas noteiktā termiņa. Tā tas ir arī šajā gadījumā. No tā tomēr būtu jānošķir Komisijas procesuālās rīcības jautājums. Aplūkojamajā gadījumā objektīvi grūti ir noteikt precīzu brīdi, kurā Vācijas muitas dienestiem būtu jābūt spējīgiem veikt vēlāku iegrāmatošanu un paziņošanu muitas nodokļa parādniekam. Tādēļ Komisija savā prasības pieteikumā ir koncentrējusies uz to, ka trīs mēneši Vācijas muitas dienestiem ir pietiekami ilgs laika posms, lai veiktu vēlāku iegrāmatošanu un paziņošanu muitas nodokļa parādniekam. Tādējādi Komisijas procesuālā rīcība ir saprotama tādējādi, ka vēlākais šajā laikā varēja runāt par pienākumu neizpildi. Bet tas nenozīmē, ka Komisija no materiālo tiesību viedokļa ir noteikusi termiņu ierakstīšanai kontos un nokavējuma sākumu.

109. Vācijas valdība savu viedokli nevar balstīt arī uz spriedumu lietā Komisija/Dānija ( ). Šajā spriedumā nav nekādas norādes uz to, ka pienākums maksāt nokavējuma procentus pretēji grozītās Regulas 1552/89 un tai sekojošās Regulas Nr. 1150/2000 10. un 11. pantam ir pakārtots termiņa noteikšanai. Ciktāl Vācijas valdība atsaucas uz minētā sprieduma 27. punktu, ir jānorāda, ka Tiesa tajā ir tikai atstāstījusi lietas faktiskos apstākļus. Arī no rezolutīvās daļas pretēji Vācijas valdības uzskatam nevar izdarīt atbilstošu secinājumu vai būt vienisprātis ar šādu administratīvo praksi. Šajā tiesvedībā par valsts pienākumu neizpildi Komisija tiešām prasīja tikai atzīt valsts pienākuma maksāt nokavējuma procentus pēc termiņa, ko tā bija noteikusi dalībvalstij kontos neierakstītu summu dēļ, izbeigšanās neizpildi ( ). Tas, ka Tiesa rezolutīvajā daļā nolēma atbilstoši tās prasījumam, attiecas uz principu ne ultra petita. Tādēļ no tā nevar izdarīt secinājumu par grozītās Regulas 1552/89 un tai sekojošās Regulas Nr. 1150/2000 10. un 11. panta interpretāciju, kas būtu pretrunā šo tiesību normu tekstam. Vēl jo vairāk, no Tiesas pamatojuma šī sprieduma 67. punktā un tajā citētās judikatūras izriet, ka starp pienākumu noteikt Kopienu pašu resursus, pienākumu tos (regulā) noteiktajā termiņā ierakstīt Komisijas kontā un pienākumu samaksāt nokavējuma procentus pastāv nedalāma saikne. Tam pamatā ir arī šī sprieduma 67. punktā ietvertā doma, ka no pašu resursu tiesību normu viedokļa nav jānošķir gadījumi, kad dalībvalsts ir noteikusi pašu resursus, tos nesamaksājot, un gadījumi, kad tā šos resursus nav noteikusi, pat ja nav noteikts konkrēts termiņš. Dalībvalsts tātad nevar savā labā izmantot to, ka tā grozītajā Regulā Nr. 1552/89 un tai sekojošajā Regulā Nr. 1150/2000 paredzētajā brīdī nav ierakstījusi pašu resursus.

110. Otrkārt, Vācijas valdība iebilst, ka tai, pamatojoties uz aizsardzībai pielīdzināmu paļāvību, nav bijis pienākums maksāt nokavējuma procentus. Saskaņā ar 2003. gada 12. jūnija sēdes dokumentu Komisija esot norādījusi, ka samaksa tās ieteiktajā termiņā nozīmēs, ka nokavējuma procenti netiks aprēķināti. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika samaksu ir veikusi noteiktajā termiņā, uz to attiecoties tiesiskās paļāvības aizsardzība.

111. Arī šis iebildums ir jānoraida. Šajā gadījumā nevar atzīt Vācijas Federatīvās Republikas aizsardzībai pielīdzināmu paļāvību uz to, ka tai vispār nav jāmaksā nokavējuma procenti. Priekšnosacījums tai vispirms ir precīzs, beznosacījumu un saskaņots apliecinājums no kompetentiem un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam jābūt tādam, kas var radīt paļāvību personai, uz kuru tas attiecas. Treškārt, sniegtajam apliecinājumam ir jāatbilst piemērojamajām tiesību normām ( ).

112. Vispirms jau šajā lietā trūkst pirmo divu priekšnosacījumu. No 2003. gada 12. jūnija sēdes protokola satura nevar izsecināt nekādus pietiekami precīzus apliecinājumus, kas Vācijas valdībai varētu radīt pamatotu paļāvību. Proti, frāze pretēji Komisijas uzskatam noteikti nav jāsaprot tikai tādējādi, ka ar to tiek norādīts uz nokavējuma laika posma saīsinājumu. Taču pretēji Vācijas valdības viedoklim tā noteikti nav jāsaprot arī kā tāda, ka, noteiktajā termiņā ierakstot kontos strīdīgo pašu resursu summu, nokavējuma procenti netiks aprēķināti. Kā pretarguments jau ir minams, ka strīdīgie nokavējuma procenti laika termiņa izbeigšanās dēļ ir sasnieguši pārmērīgi lielu summu (EUR 571 011,21), kas pārsniedz strīdīgo pašu resursu summu (EUR 367 861,98). Tālāk Komisijas frāzi nevar saprast arī kā tādu, ka Komisija nokavējuma procentu aprēķināšanai visām dalībvalstīm, kuras, rīkodamās pretēji muitas tiesību normām, nav veikušas vēlāku nodokļu iekasēšanu un Komisijai nav nodevušas atbilstošos pašu resursus, ir gribējusi noteikt ne tikai vienotu sākuma, bet arī vienotu beigu datumu ( ). Šāda rīcība atvieglotu nokavējuma procentu aprēķināšanu, jo attiecībā uz nokavējuma ilgumu par katru valsti nebūtu jāpieņem individuāls lēmums. Rezultātā atklāts var palikt jautājums, kā šo norādījumu saprast. Proti, var pieņemt, ka teikumā trūkst vajadzīgās precizitātes, lai pamatotu Vācijas Federatīvās Republikas aizsardzībai pielīdzināmu paļāvību.

113. Šajā sakarā Vācijas valdība norāda, ka neskaidrības būtu jātulko par sliktu Komisijai. Tas izrietot no tā, ka tiesiskās drošības principam pierādījumu nastas kontekstā būtu jāvelta īpaša uzmanība. Neatkarīgi no tā, vai tiesiskās drošības principam prasījumu uz pašu resursiem jomā tiek piešķirta atbilstoša nozīme, šis iebildums nav pārliecinošs. Patiesībā tiesiskais pamats, kurā regulētas tiesības uz nokavējuma procentiem, bija grozītās Regulas Nr. 1552/89 11. pants saistībā ar 10. pantu. Šīs tiesību normas ir skaidras. Šajā gadījumā turpretī runa ir par to, vai Vācijas Federatīvā Republika, pamatojoties uz 2003. gada 12. jūnija sēdes protokolu, varēja paļauties uz to, ka Komisija atteiksies no prasījumiem par nokavējuma procentu samaksu. Šajā ziņā ir spēkā šo secinājumu 111. punktā minētie principi.

114. Treškārt, kā pretarguments pret Vācijas Federatīvās Republikas aizsardzībai pielīdzināmo paļāvību noder turpinājumā minētais apsvērums. Pat ja 2003. gada 12. jūnija sēdes protokolā minētā frāze būtu jāinterpretē tādējādi, ka Komisija neizvirzītu prasījumus par nokavējuma procentu samaksu, ja ierakstīšana kontos norisinātos tās noteiktajā termiņā, tik un tā nebūtu priekšnosacījumu Vācijas Federatīvās Republikas aizsardzībai pielīdzināmai paļāvībai. Ņemot vērā ievērojamo nokavējuma procentu summu, šāds piedāvājums būtu jāsaprot tikai tādējādi, ka Komisija atsakās no nokavējuma procentiem, ja dalībvalstis no savas puses atzīst pienākumu maksāt strīdīgos pašu resursus. Neatkarīgi no jautājuma par to, vai šāda Komisijas rīcība būtu bijusi pieļaujama, jāatzīst, ka Vācijas Federatīvā Republika skaidri un noteikti strīdīgos pašu resursus ir samaksājusi tikai ar nosacījumu, ka tā neatzīst prasījuma tiesības uz pašu resursiem.

115. Par laika posmu no 1999. gada 21. janvāra līdz 2005. gada 30. oktobrim Vācijas Federatīvajai Republikai tādēļ nokavējuma procenti bija jāmaksā. Rezultātā jāatzīst, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumu saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1552/89, t.i., tai sekojošās Regulas Nr. 1150/2000, 11. pantu samaksāt nokavējuma procentus.

V – Tiesāšanās izdevumi

116. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI – Secinājumi

117. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atzīt, ka:

1) iegrāmatodama pašu resursus EUR 367 861,98 apmērā nevis vēlākais līdz 1999. gada 20. janvārim, bet tikai 2005. gada 31. oktobrī, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti 9. pantā kopā ar 2. pantu, 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 10. panta 1. punkta pirmo daļu Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (EK, Euratom) Nr. 1355/96 par grozījumiem Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu;

2) atteikdamās maksāt nokavējuma procentus EUR 571 011,21 apmērā, kas radušies pašu resursu summas maksājuma nokavējuma dēļ par laika posmu no 1999. gada 21. janvāra līdz 2005. gada 30. oktobrim, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti 11. pantā Regulā Nr. 1552/89, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1355/96, un Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu;

3) Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.