ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

a) Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noraidoša, vai [EK] un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/95 5. pants ir interpretējams tādējādi, ka tāds nodoklis, kāds noteikts Ungārijas Likumā par mehānisko transportlīdzekļu ekspluatācijas nodokli, ar kuru saskaņā ar minēto tiesību aktu apliek kravas autotransporta līdzekli ar Turcijas reģistrācijas numuru, kuru izmanto Turcijas pārvadātājs kravu pārvadāšanai, pamatojoties uz to, ka tas ir šķērsojis Ungārijas robežu, lai no Turcijas caur Ungāriju kā tranzīta dalībvalsti nokļūtu citā dalībvalstī, ir pasākums ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību un tādējādi ir nesaderīgs ar minēto pantu? b) Vai [EK] un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/95 7. pants ir interpretējams tādējādi, ka, atsaucoties uz ceļu satiksmes drošības apsvērumiem un tiesību aktu īstenošanu, var tikt piemērots tāds nodoklis, kāds noteikts Ungārijas Likumā par mehānisko transportlīdzekļu ekspluatācijas nodokli, ar kuru saskaņā ar minēto tiesību aktu apliek kravas autotransporta līdzekli ar Turcijas reģistrācijas numuru, kuru izmanto Turcijas pārvadātājs kravu pārvadāšanai, pamatojoties uz to, ka tas ir šķērsojis Ungārijas robežu, lai no Turcijas caur Ungāriju kā tranzīta dalībvalsti nokļūtu citā dalībvalstī?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 191/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 21. martā iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) – Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs/Mercedes Benz Financial Services UK Ltd

(Lieta C-164/16)

(2016/C 191/20)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Otra lietas dalībniece: Mercedes Benz Financial Services UK Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1. Ko [Direktīvas 2006/112/EK (1)] 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā nozīmē formulējums “līgums [..] kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu”?

2. It īpaši, vai šajā lietā formulējums “parastos apstākļos” nozīmē to, ka nodokļu iestādei ir tikai jākonstatē, ka pastāv iegādes izvēles tiesības, kas var tikt izmantotas ne vēlāk, kā veicot pēdējās iemaksas maksājumu?

3. Pakārtoti, vai formulējums “parastos apstākļos” nozīmē to, ka valsts iestādei ir jāvērtē detalizētāk un jānosaka līguma ekonomiskais mērķis?

4. Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša: a. Vai 14. panta 2. punkta interpretāciju būtu jāietekmē vērtējumam par to, vai klients varētu izmantot šīs izvēles tiesības? b. Vai, nosakot līguma ekonomisko mērķi, nozīme ir cenai, kas būtu jāmaksā, lai izmantotu iegādes izvēles tiesības?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).
1)

Vai Direktīva 2000/29/EK (1), ar vēlākajiem papildinājumiem un grozījumiem, it īpaši noteikumi, kas paredzēti 11. panta 3. punktā, 13.c panta 7. punktā, 16. panta 1., 2., 3. un 5. punktā, kā arī samērīguma, loģiskuma un saprātīguma princips liedz piemērot Eiropas Komisijas Īstenošanas lēmuma 2015/789/ES (2) 6. panta 2. un 4. punktu, kas Itālijas tiesiskajā regulējumā īstenots ar Ministero delle politiche agricole alimentari e forestali (Lauksaimniecības, pārtikas un mežsaimniecības politikas ministrija) dekrēta 8. panta 2. un 4. punktu, tajā daļā, kurā tas nosaka, ka 100 m rādiusā ap augiem, kas ir pārbaudīti un atzīti par inficētiem ar konkrēto organismu, ir nekavējoties jāaizvāc saimniekaugi, neatkarīgi no to veselības stāvokļa, un vienlaikus paredz, ka dalībvalstij pirms 2. punktā minēto augu aizvākšanas ir jāveic atbilstošas fitosanitāras apstrādes pret konkrētā organisma pārnēsātājiem un augiem, kuri var būt pārnēsātāju saimniekaugi, un šīs apstrādes attiecīgā gadījumā var ietvert augu aizvākšanu?
1)

Vai “pierādījums”, ko Regulas Nr. 1346/2000 (1) 13. pantā uzdots sniegt personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, lai iebilstu pret šī akta apstrīdēšanu saskaņā ar lex fori concursus normām, ietver pienākumu izvirzīt procesuālu iebildi šaurā nozīmē termiņos, kuri noteikti tiesas valsts procesuālajā likumā, ja tiek lūgts piemērot atbrīvojuma klauzulu, kas noteikta šajā regulā, un tiek pierādīts, ka pastāv abi minētajā tiesību normā izvirzītie priekšnoteikumi? vai arī, Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir piemērojams, ja ieinteresētā persona to piemērot ir lūgusi tiesvedības gaitā, arī pēc termiņiem, kādi tiesas valsts procesuālajā likumā noteikti procesuālajām iebildēm, – vai tas ir piemērojams arī ex officio, ar nosacījumu, ka ieinteresētā persona ir sniegusi pierādījumus tam, ka uz aktu, kas rada kaitējumu, attiecas citas dalībvalsts lex causae, kuras tiesību aktos nav atļauts šajā konkrētajā gadījumā apstrīdēt šo aktu ne ar kādiem līdzekļiem?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/16

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2015. gada 26. novembra spriedumu lietā T-487/13 Navarra de Servicios y Tecnologías/Komisija 2016. gada 5. februārī iesniedza Navarra de Servicios y Tecnologías, S.A.

(Lieta C-68/16 P)

(2016/C 118/19)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Navarra de Servicios y Tecnologías, S.A. (pārstāvji – J. L. Buendía Sierra un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija un SES Astra

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2015. gada 26. novembra spriedumu;

— galīgi izspriest lietu prasībā par Komisijas 2013. gada 19. jūnija lēmuma (1) atcelšanu un atcelt minēto lēmumu;

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Pārsūdzētajā spriedumā tika atstāts negrozīts Komisijas lēmums par valsts atbalstu saistībā ar vairākiem pasākumiem, ko Spānijas valsts iestādes veikušas, lai nodrošinātu, ka digitālās zemes televīzijas (DZT) signāls nonāk līdz tās teritorijas attālākajiem apvidiem, kurus apdzīvo tikai 2,5 % iedzīvotāju. Šajā lēmumā ir atzīts, ka bez valsts iejaukšanās šis pakalpojums tirgū būtībā netiktu nepiedāvāts, taču tik un tā apstrīdēts, ka tas ir pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk tekstā – “PVTN”), jo no formālā viedokļa valsts iestādes to neesot “skaidri” definējušas un uzticējušas. Tajā piebilsts, ka, organizējot PVTN, šīs iestādes jebkurā gadījumā neesot bijušas tiesīgas izvēlēties kādu konkrētu tehnoloģiju.

Pirmais un vienīgais apelācijas pamats: kļūdas tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 14. pantu, 106. panta 2. punktu un 107. panta 1. punktu un LESD 26. protokolu par sabiedriskiem pakalpojumiem un LESD 29. protokolu par sabiedriskās apraides sistēmu dalībvalstīs.

Pārsūdzētais spriedums esot kļūdains tostarp tāpēc, ka tajā:

— skaidri pārkāpta “acīmredzamas kļūdas” robeža, izvērtējot dažādos tiesību aktus, kuros valsts iestādes definējušas un uzticējušas PVTN;

— nepamatoti ierobežota dalībvalstu “plašā rīcības brīvība”, kas attiecināma gan uz PVTN definēšanu, gan uz šā pakalpojuma “organizēšanu” un tādējādi ietver arī PVTN sniegšanas kārtības izvēli un kādas konkrētas tehnoloģijas izvēli neatkarīgi no tā, vai šīs izvēles ir izdarītas šos pakalpojumus definējošajā aktā vai kādā atsevišķā aktā;

— kļūdaini analizētas piemērojamās Spānijas tiesības;

— nav atzīts, ka PVTN “definēšanu” un PVTN “uzticēšanu” kādam vienam vai vairākiem uzņēmumiem var veikt kā vienā, tā arī vairākos atsevišķos aktos;

— nav atzīts, ka PVTN “definēšanai” un “uzticēšanai” ir jāizmanto nevis kāds konkrēts formulējums jeb izteiksmes veids, bet gan jāveic substanciāla un funkcionāla analīze;

— noliegts, ka piemērojams LESD un LES 29. protokols par apraidi.

(1) Komisijas 2013. gada 19. jūnija Lēmums 2014/489/ES par valsts atbalstu SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)), ko Spānijas Karaliste īstenojusi zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās (ārpus Kastīlijas–Lamančas) (OV L 217, 52. lpp.).
1)

Vai Eiropas Komisija savā Lēmumā 2011/278/ES (1), izslēdzot no karstā metāla līmeņatzīmes vērtības emisijas, kas saistītas ar pārstrādātas dūmgāzes izmantošanu elektroenerģijas ražošanai, ir pārkāpusi Direktīvas 2003/87/EK (2) 10.a panta 1. punktu par noteikumiem, ar ko nosaka līmeņatzīmes ex-ante un it īpaši mērķi efektīvi atgūt enerģiju no dūmgāzēm, kā arī iespēju piešķirt bezmaksas kvotas gadījumos, kad elektroenerģija tikusi ražota no dūmgāzes?
1)

Ja patvēruma meklētājs nav aizturēts brīdī, kad atbildīgā dalībvalsts piekrīt viņu uzņemt, bet tiek aizturēts vēlāk, jo nopietns risks tam, ka persona aizbēgs, rodas tikai tad – vai Regulas Nr. 604/2013 (1) 28. panta 3. punktā minētais sešu nedēļu termiņš šādā gadījumā tiek aprēķināts no dienas, kad persona tikusi aizturēta, vai arī to aprēķina sākot no kāda cita brīža?
2)

Vai pirmajā jautājumā minētajām Savienības tiesību normām ir pretrunā tāds valsts tiesību noteikums kā Spānijas Civilkodeksa 1535. pants, kas ļauj cedēt trešajai personai apstrīdētu kredītu, kas noslēgts starp uzņēmēju, no vienas puses, un patērētāju, no otras puses, nenosakot, ka minētajam patērētājam ir jānosūta nepārprotams paziņojums par pašu cesijas faktu, to apliecinošs dokuments vai pamatojums, un ka obligāti (un katrā ziņā) ir jānorāda precīza summa, par kuru kredīts ir ticis iegūts, norādot piemēroto diskontu vai cenas samazinājumu, pamatojot to ar apliecinošiem dokumentiem?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/14

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2015. gada 26. novembra spriedumu lietā T-462/13 Comunidad Autónoma del País Vasco un Itelazpi/Komisija 2016. gada 5. februārī iesniedza Comunidad Autónoma del País Vasco un Itelazpi, S.A.

(Lieta C-66/16 P)

(2016/C 118/17)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Comunidad Autónoma del País Vasco un Itelazpi, S.A. (pārstāvji – J. L. Buendía Sierra un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija un SES Astra

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2015. gada 26. novembra spriedumu;

— galīgi izspriest lietu prasībā par Komisijas 2013. gada 19. jūnija lēmuma (1) atcelšanu un atcelt minēto lēmumu;

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Pārsūdzētajā spriedumā tika atstāts negrozīts Komisijas lēmums par valsts atbalstu saistībā ar vairākiem pasākumiem, ko Spānijas valsts iestādes veikušas, lai nodrošinātu, ka digitālās zemes televīzijas (DZT) signāls nonāk līdz tās teritorijas attālākajiem apvidiem, kurus apdzīvo tikai 2,5 % iedzīvotāju. Šajā lēmumā ir atzīts, ka bez valsts iejaukšanās šis pakalpojums tirgū būtībā netiktu nepiedāvāts, taču tik un tā apstrīdēts, ka tas ir pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk tekstā – “PVTN”), jo no formālā viedokļa valsts iestādes to neesot “skaidri” definējušas un uzticējušas. Tajā piebilsts, ka, organizējot PVTN, šīs iestādes jebkurā gadījumā neesot bijušas tiesīgas izvēlēties kādu konkrētu tehnoloģiju.

Pirmais un vienīgais apelācijas pamats: kļūdas tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 14. pantu, 106. panta 2. punktu un 107. panta 1. punktu un LESD 26. protokolu par sabiedriskiem pakalpojumiem un LESD 29. protokolu par sabiedriskās apraides sistēmu dalībvalstīs.

Pārsūdzētais spriedums esot kļūdains tostarp tāpēc, ka tajā:

— skaidri pārkāpta “acīmredzamas kļūdas” robeža, izvērtējot dažādos tiesību aktus, kuros valsts iestādes definējušas un uzticējušas PVTN;

— nepamatoti ierobežota dalībvalstu “plašā rīcības brīvība”, kas attiecināma gan uz PVTN definēšanu, gan uz šā pakalpojuma “organizēšanu” un tādējādi ietver arī PVTN sniegšanas kārtības izvēli un kādas konkrētas tehnoloģijas izvēli neatkarīgi no tā, vai šīs izvēles ir izdarītas šos pakalpojumus definējošajā aktā vai kādā atsevišķā aktā;

— kļūdaini analizētas piemērojamās Spānijas tiesības;

— nav atzīts, ka PVTN “definēšanu” un PVTN “uzticēšanu” kādam vienam vai vairākiem uzņēmumiem var veikt kā vienā, tā arī vairākos atsevišķos aktos;

— nav atzīts, ka PVTN “definēšanai” un “uzticēšanai” ir jāizmanto nevis kāds konkrēts formulējums jeb izteiksmes veids, bet gan jāveic substanciāla un funkcionāla analīze;

— noliegts, ka piemērojams LESD un LES 29. protokols par apraidi.

(1) Komisijas 2013. gada 19. jūnija Lēmums 2014/489/ES par valsts atbalstu SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)), ko Spānijas Karaliste īstenojusi zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās (ārpus Kastīlijas–Lamančas) (OV L 217, 52. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 18. decembrī iesniedza Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Austrija) – Online Games Handels GmbH und Frank Breuer u.c./Landespolizeidirektion Oberösterreich

(Lieta C-685/15)

(2016/C 118/08)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Landesverwaltungsgericht Oberösterreich

Pamatlietas puses

Prasītāji: Online Games Handels GmbH, Frank Breuer, Nicole Enter, Astrid Walden

Atbildētāja: Landespolizeidirektion Oberösterreich

Prejudiciālais jautājums

Vai LESD 56. pants, respektīvi, LESD 49. un nākamie panti ECPAK 6. panta (to lasot kopā ar Pamattiesību hartas 47. pantu) gaismā ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šīm tiesību normām, ievērojot Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā (it īpaši ņemot vērā tās 2010. gada 18. maija spriedumu, sūdzība Nr. 64962/01, 54. punkts) pieprasīto tiesas objektivitāti un neitralitāti, nav saderīgs valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru administratīvajā tiesvedībā par soda piemērošanu iesniedzamie pierādījumi – lai pamatotu krimināltiesībās aizsargāto valsts azartspēļu tirgus kvazimonopola tiesisko regulējumu Eiropas Savienības Tiesas judikatūras (it īpaši ņemot vērā tās 2014. gada 30. aprīļa spriedumu C-390/12 (1)) izpratnē – vispirms pilnīgi patstāvīgi ir jāidentificē un jānošķir un pēc tam – veicot autonomu izmeklēšanu, tie ir jāizmeklē un jāpamato nevis par soda piemērošanu atbildīgajai iestādei (vai citai valsts kriminālvajāšanas iestādei) kā apsūdzības izvirzītājai, bet gan drīzāk pēc savas ierosmes un neatkarīgi no lietas dalībnieku rīcības tas ir jādara tiesai, kurai ir jāizskata sūdzībā apstrīdētā sankcionējošā pasākuma likumība (esot vienai un tai pašai personai/veicot vienu un to pašu funkciju)?

(1) Pfleger u.c., ECLI:EU:C:2014:281.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 98/21

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 28. decembrī iesniedza (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)) (Apvienotā Karaliste) – Secretary of State for the Home Department/David Davis, Tom Watson, Peter Brice, Geoffrey Lewis

(Lieta C-698/15)

(2016/C 098/28)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

Pamatlietas puses

Prasītājs: Secretary of State for the Home Department

Atbildētāji: David Davis, Tom Watson, Peter Brice, Geoffrey Lewis

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai Tiesas spriedums apvienotajās lietās C-293/12 un C-594/12 Digital Rights Ireland un Seitlinger, ECLI:EU:C:2014:238 (“Digital Rights Ireland”) (tostarp jo īpaši šā sprieduma 60.–62. punkts), nosaka obligātas ES tiesību prasības, kas piemērojamas dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, kas regulē piekļuvi saskaņā ar valsts tiesību aktiem saglabātiem datiem, lai izpildītu ES Hartas (“ES Harta”) 7. un 8. pantu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 90/3

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 6. novembrī iesniedza Hessisches Finanzgericht (Vācija) – Wallenborn Transports SA/Hauptzollamt Gießen

(Lieta C-571/15)

(2016/C 090/05)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Hessisches Finanzgericht

Pamatlietas puses

Prasītāja: Wallenborn Transports SA

Atbildētāja: Hauptzollamt Gießen

Prejudiciālie jautājumi

Pirmais jautājums:

Vai dalībvalsts PVN tiesību norma, atbilstoši kurai I kontroles tipa brīvās zonas (brīvostas) nav daļa no valsts teritorijas, ir situācija 156. panta izpratnē, kāda tā ir minēta Direktīvas par kopējo PVN sistēmu (1) 61. panta pirmajā daļā un 71. panta 1. punkta pirmajā daļā?

Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:

Otrais jautājums:

Vai attiecībā uz precēm, kurām uzliek muitas nodevas, saskaņā ar Direktīvas par kopējo PVN sistēmu 71. panta 1. punkta otro daļu nodokļa iekasējamības gadījums iestājas un nodoklis kļūst iekasējams arī brīdī, kad iestājas šo muitas nodevu iekasējamības gadījums un šīs muitas nodevas kļūst iekasējamas, ja muitas nodevu iekasējamības gadījums iestājas un šīs muitas nodevas kļūst iekasējamas I kontroles tipa brīvajā zonā un tās dalībvalsts PVN tiesību normās, kuras teritorijā atrodas brīvā zona, ir paredzēts, ka I kontroles tipa brīvās zonas (brīvostas) nav daļa no valsts teritorijas?

Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša:

Trešais jautājums:

Vai attiecībā uz preci, kas ārējā tranzīta procedūrā, to nenoslēdzot, ir transportēta uz I kontroles tipa brīvo zonu, kurā tā tiek izņemta no muitas uzraudzības, kas atbilstoši Muitas kodeksa (2) 203. panta 1. punktam rada muitas parādu, vienlaicīgi iestājas nodokļa iekasējamības gadījums un nodoklis kļūst iekasējams pēc tam, kad ir iestājies cits rašanās gadījums, proti, atbilstoši Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunktam, jo pirms darbības, ar kuru prece tika izņemta no muitas uzraudzības, tā netika uzrādīta kādai no iekšzemes muitas iestādēm, kuras kompetencē ietilpst brīvā zona, un tranzīta procedūra netika noslēgta?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu; OV L 347, 1. lpp.

(2) Padomes 1992. gada 12. oktobra Regula (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi; OV L 302, 1. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 59/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 2. decembrī iesniedza Court of Appeal (Īrija) – Minister for Justice and Equality/Tomas Vilkas

(Lieta C-640/15)

(2016/C 059/06)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal

Pamatlietas puses

Prasītājs: Minister for Justice and Equality

Atbildētājs: Tomas Vilkas

Prejudiciālie jautājumi

1. Vai Pamatlēmuma (1) 23. pantā ir iecerēts un/vai atļauts vairāk nekā vienu reizi vienoties par jaunu nodošanas datumu?

2. Ja tā ir, tad vai tā ir visās vai kādā no šādām situācijām: proti, ja pieprasītās personas nodošana 2. punktā noteiktajā laikā jau ir aizkavēta tādu apstākļu dēļ, ko nevar ietekmēt neviena dalībvalsts, kuru rezultātā panākta vienošanās par jaunu nodošanas datumu, un par šādiem apstākļiem: i) tiek konstatēts, ka tie pašlaik pastāv; vai ii) ja tie ir beigušies, tiek konstatēts, ka tie atkal ir novērojami; vai iii) ja tie ir beigušies, tad radušies citādi apstākļi, kas ir aizkavējuši vai varētu aizkavēt pieprasītās personas nodošanu noteiktajā termiņā, kas attiecināms uz minēto jauno nodošanas datumu?

(1) Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmums 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, OV L 190, 1. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 59/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 30. novembrī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) – London Borough of Ealing/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-633/15)

(2016/C 059/05)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāja: London Borough of Ealing

Atbildētājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai saskaņā ar PVN Direktīvas (1) 133. panta pēdējo daļu Apvienotā Karaliste var piemērot publisko tiesību subjektiem nosacījumu, kas ietverts šī panta d) apakšpunktā, i) apstākļos, ja 1989. gada 1. janvārī šādi atbilstoši darījumi tajā tika aplikti ar nodokli, bet citiem sporta pakalpojumiem tajā pašā laikā tika piemērots atbrīvojums, un ii) apstākļos, ja saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu atbilstoši darījumi netika atbrīvoti no nodokļa pirms Apvienotā Karaliste piemēroja nosacījumu, kas ietverts 133. panta d) apakšpunktā?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Apvienotā Karaliste nosacījumu, kas ietverts PVN Direktīvas 133. panta d) apakšpunktā, var piemērot bezpeļņas organizācijām, kas ir publisko tiesību subjekti, vienlaikus šo nosacījumu nepiemērojot bezpeļņas organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti?

3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai Apvienotā Karaliste var izslēgt no 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā ietvertā atbrīvojuma visas bezpeļņas organizācijas, kas ir publisko tiesību subjekti, neizvērtējot katrā atsevišķā gadījumā, vai atbrīvojuma piešķiršana radītu konkurences izkropļojumus, kaitējot uzņēmumiem, kas ir PVN maksātāji?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, OV L 347, 1. lpp.
2.

Otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza Vispārējās tiesas pieņēmuma par strīdus preču zīmes augsto atšķirtspēju pretrunīgo pamatojumu. Savā pamatojumā Vispārējā tiesa uzskatot, no vienas puses, ka apstrīdētajai preču zīmei ir “neparasta forma”, bet apstiprinot, no otras puses, ka citi ražotāji pārdod krāsnis, kurām ir ļoti līdzīga forma. Vispārējās tiesas pieņēmumā esot vēl viena pretruna, proti, ka, no vienas puses, strīdus preču zīmei esot augsta atšķirtspēja neatkarīgi no tās eventuālās funkcionalitātes, un, no otras puses, šī augstā atšķirtspēja saistībā ar citu krāšņu ļoti līdzīgo formu netiekot apšaubīta, jo tā varētu būtu izskaidrojama ar tiekšanos pēc konkrēta tehniska rezultāta. Tādējādi Vispārējās tiesas pamatojums esot divkārši pretrunīgs un līdz ar to juridiski kļūdains.
—

atcelt Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2015. gada 24. septembra spriedumu lietā T-674/11 TV2/Danmark A/S/Eiropas Komisija, ciktāl ar to ir atcelts Komisijas 2011. gada 20. aprīļa Lēmums 2011/839/ES par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz TV2/Danmark (1), ciktāl šajā lēmumā ir atzīts, ka ieņēmumi no reklāmas laikposmā no 1995. līdz 1996. gadam ir valsts atbalsts;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 27/19

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 13. novembrī iesniedza High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) – The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs, Her Majesty's Treasury

(Lieta C-591/15)

(2016/C 027/22)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court)

Pamatlietas puses

Prasītāja: The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

Atbildētāji: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs, Her Majesty's Treasury

Prejudiciālie jautājumi

1. LESD 56. panta izpratnē un ņemot vērā konstitucionālās attiecības starp Gibraltāru un Apvienoto Karalisti: 1.1. vai pret Gibraltāru un Apvienoto Karalisti ir jāizturas tā, it kā tie būtu daļa no vienas dalībvalsts ES tiesību aktu izpratnē, un tā, lai nav piemērojams LESD 56. pants, izņemot, ciktāl tas piemērojams iekšējam pasākumam? Alternatīvi, 1.2. vai, ņemot vērā LESD 355. panta 3. punktu, Gibraltāra konstitucionālais statuss ir Apvienotās Karalistes atsevišķa teritorija Eiropas Savienībā, kas nozīmē, ka pakalpojumu sniegšana starp Gibraltāru un Apvienoto Karalisti ir jāuzskata par ES iekšējo tirdzniecību LESD 56. panta izpratnē? Alternatīvi, 1.3. vai Gibraltārs ir uzskatāms par trešo valsti vai teritoriju, kas nozīmē, ka ES tiesību akti ir piemērojami attiecībā uz tirdzniecību starp tām tikai tiktāl, ciktāl ES tiesību akti ir spēkā starp dalībvalsti un trešo valsti? Alternatīvi, 1.4. vai konstitucionālās attiecības starp Gibraltāru un Apvienoto Karalisti ir jāvērtē citādi LESD 56. panta izpratnē?

2. Vai valsts nodokļu sistēmas pasākumi, kuru pazīmes atbilst Jaunajā nodokļu režīmā minētajām pazīmēm, ir tiesību uz brīvu pakalpojumu apriti ierobežojums LESD 56. panta izpratnē?