Padomes Direktīvas 72/166/EEK (1972. gada 24. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/14/EK (2005. gada 11. maijs), 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līguma noslēgšana saistībā ar mehāniskā transportlīdzekļa lietošanu ir obligāta gadījumā, ja attiecīgais transportlīdzeklis joprojām ir reģistrēts dalībvalstī un ar to var piedalīties ceļu satiksmē, bet tas pēc tā īpašnieka, kurš vairs nevēlas to vadīt, izvēles ir novietots privātā teritorijā.

Tādējādi Pirmās direktīvas 3. panta 1. punkts, kas ir formulēts ļoti vispārīgi, uzliek dalībvalstīm pienākumu ieviest to iekšējā tiesību sistēmā vispārēju pienākumu apdrošināt transportlīdzekļus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Csonka u.c., C‑409/11, EU:C:2013:512, 24. punkts). Tādējādi katrai dalībvalstij ir jānodrošina, ka, ievērojot šīs direktīvas 4. pantā paredzētos izņēmumus, attiecībā uz ikvienu transportlīdzekli, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir noslēgts līgums ar apdrošināšanas sabiedrību, lai Savienības tiesību aktos noteiktajās robežās nodrošinātu civiltiesisko atbildību, kas izriet no šī transportlīdzekļa (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Csonka u.c., C‑409/11, EU:C:2013:512, 28. punkts). Jēdziens “transportlīdzeklis” Pirmās direktīvas 1. panta 1. punktā ir definēts kā “jebkurš mehāniskais transportlīdzeklis, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi”. Šī definīcija nav atkarīga no tā, kā attiecīgais transportlīdzeklis tiek vai var tikt izmantots (spriedumi, 2014. gada 4. septembris, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, 38. punkts, un 2017. gada 28. novembris, Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, 29. punkts). Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 63.–65. punktā, šāda definīcija norāda uz “transportlīdzekļa” jēdziena objektīvu definīciju, kas nav atkarīga no transportlīdzekļa īpašnieka vai citas personas nodoma faktiski lietot transportlīdzekli.

Tāpat ir svarīgi atzīmēt, ka atšķirībā tostarp no lietām, kas ir pamatā 2014. gada 4. septembra spriedumam Vnuk (C‑162/13, EU:C:2014:2146), 2017. gada 28. novembra spriedumam Rodrigues de Andrade (C‑514/16, EU:C:2017:908) un 2017. gada 20. decembra spriedumam Núñez Torreiro (C‑334/16, EU:C:2017:1007), kurās Tiesa, runājot par mehāniskajiem transportlīdzekļiem, attiecībā uz kuriem bija iegādāta civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar to lietošanu, tika aicināta precizēt tos apdrošinātā transportlīdzekļa lietošanas gadījumus, uz kuriem attiecas šim nolūkā iegādātā apdrošināšana, pamatlieta attiecas uz atšķirīgu jautājumu par pienākuma iegādāties šādu apdrošināšanu apjomu, kas tiesiskās drošības dēļ ir jānosaka iepriekš, tas ir, pirms attiecīgā transportlīdzekļa iespējamās iesaistīšanās negadījumā. Līdz ar to, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 34. punktā, Otrās direktīvas 1. panta 4. punktā minētās par kompensāciju atbildīgās iestādes obligātās iesaistīšanās, runājot par kaitējumu, ko izraisījis identificēts transportlīdzeklis, apmērs ir samērojams ar Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā minētā vispārējā apdrošināšanas pienākuma apmēru. Minētās iestādes obligāta iesaistīšanās šādā situācijā līdz ar to nevar tikt attiecināta uz gadījumiem, kad negadījumā iesaistītais transportlīdzeklis nav bijis pakļauts obligātajai apdrošināšanai.

(skat. 36.–40., 46., 52. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)