ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Prasība, kas celta 2020. gada 21. decembrī – Eiropas Komisija/Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

(Lieta C-692/20)

(2021/C 53/38)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: A. Armenia un P.–J. Loewenthal)

Atbildētāja: Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atzīt, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu Tiesas spriedumu lietā C-503/17 Komisija/Apvienotā Karaliste, EU:C:2018:831, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 260. panta 1. punktā, skatot to kopsakarā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas 127. un 131. pantu, paredzētos pienākumus (1);

— piespriest Apvienotajai Karalistei atbilstoši Līguma par Eiropas Savienības darbību 260. panta 2. punktam, skatot to kopsakarā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas 127. un 131. pantu, samaksāt Komisijai:

— kavējuma naudu 268 878,50 EUR apmērā par katru dienu, skaitot no sprieduma šajā lietā pasludināšanas dienas līdz dienai, kad Apvienotā Karaliste būs izpildījusi spriedumu lietā C-503/17;

— fiksētu summu 35 873,20 EUR apmērā, reizinot to ar to dienu skaitu, kas pagājušas no sprieduma lietā C-503/17 pasludināšanas līdz vai nu dienai, kad Apvienotā Karaliste būs to izpildījusi, vai arī sprieduma izskatāmajā lietā pasludināšanas dienai, ņemot vērā dienu, kas pienāks ātrāk, kā minimālo naudas sodu nosakot 8 901 000 EUR, un

— piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Spriedumā lietā C-503/17 Komisija/Apvienotā/Karaliste, EU:C:2018:831, Tiesa konstatēja, ka Apvienotā Karaliste, neatņemot tiesības privātiem izpriecu kuģiem izmantot dzinējos marķētu degvielu, nav izpildījusi Padomes Direktīvā 95/60/EK (1995. gada 27. novembris) par vieglās dīzeļdegvielas un petrolejas fiskālu marķēšanu (2) paredzētos pienākumus. Tā kā Apvienotā Karaliste nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu minēto spriedumu, Komisija nolēma vērsties Tiesā.

Komisija prasības pieteikumā atbilstoši LESD 260. pantam, skatot to kopsakarā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas 127. un 131. pantu, iesaka Tiesai noteikt Apvienotajai Karalistei kavējuma naudu 268 878,50 EUR apmērā par katru dienu, skaitot no sprieduma šajā lietā pasludināšanas dienas līdz dienai, kad Apvienotā Karaliste būs izpildījusi spriedumu lietā C-503/17, un fiksētu summu 35 873,20 EUR apmērā, reizinot to ar to dienu skaitu, kas pagājušas no sprieduma lietā C-503/17 pasludināšanas līdz vai nu dienai, kad Apvienotā Karaliste būs to izpildījusi, vai arī sprieduma izskatāmajā lietā pasludināšanas dienai, ņemot vērā dienu, kas pienāks ātrāk, kā minimālo naudas sodu nosakot 8 901 000 EUR.

(1) OV 2019, C 384 I, 1. lpp.

(2) OV 1995, L 291, 46. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 29. jūlijā iesniedza First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (Apvienotā Karaliste) – NB, AB/Secretary of State for the Home Department; Persona, kas iestājusies lietā: United Nations High Commissioner for Refugees

(Lieta C-349/20)

(2021/C 62/12)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāji: NB, AB

Atbildētājs: Secretary of State for the Home Department

Persona, kas iestājusies lietā: United Nations High Commissioner for Refugees

Prejudiciālie jautājumi

Vērtējot, vai UNRWA (1) ir beigusi sniegt aizsardzību vai palīdzību UNRWA reģistrētajiem Palestīnas bezvalstniekiem AD (2) 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma izpratnē saistībā ar invalīdiem piešķiramo palīdzību, [uzdodami šādi jautājumi]:

1) Vai vērtējums ir tīri vēsturisks uzdevums, kura ietvaros būtu jāpārbauda apstākļi, kas, kā teikts, likuši pieteikuma iesniedzējam pamest UNRWA darbības teritoriju, tajā brīdī, kad viņš to izdarīja, vai tas ir arī ex nunc perspektīvs vērtējums par to, vai pieteikuma iesniedzējs var izmantot šādu aizsardzību vai palīdzību šobrīd?

2) Ja atbilde uz 1. jautājumu ir tāda, ka vērtējums ietver perspektīvu vērtējumu, vai būtu likumīgi pēc analoģijas atsaukties uz 11. panta noteikumu par izbeigšanu tādējādi, ka, ja pieteikuma iesniedzējs vēsturiski var pierādīt attaisnojošu iemeslu, kādēļ viņš ir pametis UNRWA teritoriju, tad dalībvalstij ir pienākums pierādīt, ka šāds iemesls vairs nepastāv?

3) Lai noskaidrotu, vai pastāv objektīvi attaisnojoši iemesli šādas personas izbraukšanai, kas saistīti ar UNRWA aizsardzības vai palīdzības sniegšanu, vai ir jāpierāda, ka UNRWA vai valsts, kurā tā darbojas, ir tīši nodarījusi kaitējumu vai liegusi palīdzību (noteiktu darbību vai bezdarbības dēļ)?

4) Vai ir jāņem vērā palīdzība, ko šādām personām sniedz tādi pilsoniskās sabiedrības dalībnieki kā nevalstiskās organizācijas?

(1) Apvienoto Nāciju Organizācijas Palīdzības un darba aģentūra.

(2) Padomes Direktīva 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par minimālajiem standartiem un statusu, lai trešo valstu pilsoņus vai bezvalstniekus atzītu par bēgļiem vai personām, kam kādā citā veidā vajadzīga starptautiska aizsardzība, un par sniegtās aizsardzības apjomu (turpmāk tekstā – “Atzīšanas direktīva” vai “AD”) (OV 2004, L 304, 12. lpp.).
C 19/43

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 21. oktobrī iesniedza Supreme Court (Īrija) – PF, MF/Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority

(Lieta C-564/20)

(2021/C 19/44)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court

Pamatlietas puses

Prasītāji: PF, MF

Atbildētāji: Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai dalībvalsts vienotā kontroles iestāde, veicot paziņošanu un apstiprināšanu Eiropas Komisijai saskaņā ar Kontroles regulas (1) 33. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 34. pantu, vienīgi paziņo datus par nozveju noteiktā zvejas vietā, kuru zvejnieki reģistrējuši atbilstoši Regulas 14. un 15. pantam, ja vienotajai kontroles iestādei ir pamats uzskatīt, ka reģistrētie dati lielā mērā nav uzticami, vai arī tai ir tiesības izmantot pamatotas, zinātniski izstrādātas metodes, lai apstrādātu un apstiprinātu reģistrētos datus tā, lai panāktu precīzākus ieguves datus, ko paziņot Eiropas Komisijai?

2) Ja iestādei ir šādas tiesības, pamatojoties uz saprātīgiem iemesliem, vai tā var likumīgi izmantot citas datu plūsmas, piemēram, zvejas licences, zvejas atļaujas, kuģu satelītnovērošanas sistēmas datus, izkraušanas deklarācijas, pārdošanas zīmes un transportēšanas dokumentus?

(1) Padomes Regula (EK) Nr. 1224/2009 (2009. gada 20. novembris), ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, un groza Regulas (EK) Nr. 847/96, (EK) Nr. 2371/2002, (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 2115/2005, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007, (EK) Nr. 676/2007, (EK) Nr. 1098/2007, (EK) Nr. 1300/2008 un (EK) Nr. 1342/2008, un atceļ Regulas (EEK) Nr. 2847/93, (EK) Nr. 1627/94 un (EK) Nr. 1966/2006
1)

Vai ar datu subjekta tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību (Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pants, OV C 202, 2016. gada 7. jūnijs, 389. lpp.) un tiesībām uz savu personas datu aizsardzību (Hartas 8. pants) ir saderīgi, no Hartas 7., 8., 11. un 16. panta izrietošo atšķirīgo tiesību un interešu līdzsvarošanas kontekstā, kas saskaņā ar Regulas (ES) 2016/679 (1) 17. panta 3. punkta a) apakšpunktu ir jāveic, pārbaudot personas lūgumu interneta meklēšanas pakalpojumu pārzinim atsaistīt atsauci, tādā situācijā, kad atsauce, kuras atsaistīšana tiek prasīta, sasaista ar saturu, kurā ir ietverti faktu apgalvojumi un uz šiem apgalvojumiem balstīti vērtējumi, kuru patiesumu datu subjekts noliedz, un kura likumība ir atkarīga no jautājuma par tajā ietverto faktu apgalvojumu patiesumu, pamatā ņemt vērā arī to, vai datu subjekts saprātīgā veidā – piemēram, izmantojot pagaidu noregulējuma pasākumu – varētu izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret satura nodrošinātāju un tādējādi varētu vismaz sākt jautājuma par meklētājprogrammas pārziņa identificētā satura patiesumu provizorisku noskaidrošanu?
1)

a) Vai frāze “tās vietas [..], kur iestājies [..] notikums, kas rada kaitējumu” Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (pārstrādāta redakcija) (1) (turpmāk tekstā – “Briseles Ia regula”) 7. panta 2. punktā ir jāinterpretē tādējādi, ka “vieta, kur iestājies kaitējumu radījušais notikums” (Handlungsort) ir tās sabiedrības juridiskās adreses atrašanās vieta, kura nevar apmierināt savu kreditoru prasījumus, ja šī neatgūstamība ir balstīta uz to, ka šīs sabiedrības galvenā mātessabiedrība nav izpildījusi rūpības pienākumu pret šiem kreditoriem? b) Vai Briseles Ia regulas 7. panta 2. punktā izmantotā frāze “tās vietas [..], kur iestājies [..] notikums, kas rada kaitējumu” ir jāinterpretē tādējādi, ka “vieta, kur ir materializējušies zaudējumi” (Erfolgsort) ir tās sabiedrības juridiskās adreses atrašanās vieta, kura nevar apmierināt savu kreditoru prasījumus, ja šī neatgūstamība ir balstīta uz to, ka šīs sabiedrības galvenā mātessabiedrība nav izpildījusi rūpības pienākumu pret šiem kreditoriem? c) Vai ir vajadzīgi papildu apstākļi, kas pamato to, ka jurisdikcija ir sabiedrības, kura nespēj apmierināt prasījumus, juridiskās adreses tiesai, un, ja jā, tad kādi? d) Vai, lai noteiktu kompetento tiesu saskaņā ar Briseles Ia regulas 7. panta 2. punktu, ir nozīme apstāklim, ka sabiedrības, kura nevar apmierināt savu kreditoru prasījumus, Nīderlandes maksātnespējas procesa administrators, pildot savu likumā noteikto maksātnespējīgā parādnieka mantas realizācijas uzdevumu, un kreditoru kopuma interesēs (bet ne to vārdā) ir iesniedzis prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar atbildību par neatļautu darbību? Šāda prasība nozīmē, ka netiek pārbaudīta atsevišķo kreditoru individuālā situācija un ka trešajai personai, pret kuru celta prasība, salīdzinājumā ar maksātnespējas procesa administratoru nav pieejami visi aizstāvības pamati, kas, iespējams, būtu bijuši tā rīcībā pret katru atsevišķo kreditoru. e) Vai, lai noteiktu kompetento tiesu saskaņā ar Briseles Ia regulas 7. panta 2. punktu, ir nozīme apstāklim, ka daļas no kreditoriem, kuru interesēs maksātnespējas procesa administrators ir iesniedzis prasību, domicils neatrodas Eiropas Savienības teritorijā?
5)

Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta s) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka: a) kredītlīgumā ir jānorāda arī valsts tiesībās reglamentētās kredītlīguma pušu tiesības to izbeigt, it īpaši arī kredītņēmēja tiesības izbeigt kredītlīgumu svarīgu iemeslu dēļ atbilstoši BGB 314. pantam terminētu kredītlīgumu gadījumā, un ka uz pantu, kurā ir reglamentētas šīs tiesības izbeigt līgumu, ir jānorāda expressis verbis? b) (ja uz iepriekšējo a) jautājumu tiek atbildēts noliedzoši): tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram valsts tiesībās paredzētu īpašu tiesību izbeigt kredītlīgumu minēšana ir obligāti norādāma informācija Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta s) apakšpunkta izpratnē? c) kredītlīgumā attiecībā uz visām kredītlīguma pušu tiesībām izbeigt kredītlīgumu ir jānorāda tiesību izbeigt kredītlīgumu izmantošanas gadījumā attiecīgi reglamentētais paziņojumam par izbeigšanu piemērojamais termiņš un forma?
C 209/19

Prasība, kas celta 2020. gada 23. aprīlī – Eiropas Komisija/Portugāles Republika

(Lieta C-169/20)

(2020/C 209/26)

Tiesvedības valoda – portugāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: M. França un C. Perrin)

Atbildētāja: Portugāles Republika

Prasītājas prasījumi

— Atzīt, ka, reģistrācijas maksas aprēķina ietvaros neņemot vērā vides nodokļa komponenta vērtības samazināšanos tās vērtības aprēķinā, kas ir piemērojama lietotiem transportlīdzekļiem, kas ievesti Portugāles Republikas teritorijā un nopirkti citās dalībvalstīs, minētā dalībvalsts nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 110. pantā paredzētos pienākumus.

— Piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Attiecīgajos Portugāles tiesību aktos esot ieviesta diskriminācija starp nodokli, kas ir jāmaksā par importētu transportlīdzekli, un nodokli, kas jāmaksā par līdzīgu valstī pirktu transportlīdzekli. Spēkā esošie aprēķina noteikumi un metode izraisa to, ka nodoklis par importēto transportlīdzekli gandrīz vienmēr būs augstāks.

Šī situācija ir vēl jo satraucošāka, jo tā esot pretrunā Tiesas pastāvīgajai judikatūrai: attiecībā uz Portugāles tiesību aktiem par tā nodokļa aprēķinu, kurš piemērojams lietotiem transportlīdzekļiem, kuri ir pirkti citās dalībvalstīs, jau iepriekš ir celtas prasības sakarā ar pienākumu neizpildi un ir pasludināti vairāki Tiesas spriedumi.

Portugāles tiesību aktos netiekot garantēts, ka no citām dalībvalstīm ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem tiek piemērots nodoklis, kas nepārsniedz to, kurš ir jāmaksā par līdzīgiem valstī pirktiem lietotiem transportlīdzekļiem. Tas varētu būt izskaidrojams ar to, ka 2016. gadā izdarīto grozījumu tiesību aktos rezultātā vides nodokļa komponents, kas izmantots, lai aprēķinātu lietota transportlīdzekļa vērtību, nav ticis piemērots, ņemot vērā nolietojumu.

No iepriekš izklāstītā izriet, ka nolietojuma tabula, kas apstiprināta valsts tiesību aktos, neļauj pietiekami precīzi noteikt ieviestā lietotā transportlīdzekļa patieso vērtību. Līdz ar to summa, kas tiek maksāta par ievesta lietota transportlīdzekļa reģistrāciju, ir lielāka par summu, kas tiek maksāta par līdzīgu lietotu transportlīdzekli, kurš jau ir reģistrēts Portugālē, un līdz ar to neesot ievērts LESD 110. pants un Tiesas judikatūra.
2)

Atkarībā no atbildes uz pirmo jautājumu un, ņemot vērā [Harmonizētās sistēmas] skaidrojumus par pozīcijām 4410 un 4419: vai Īstenošanas regula (ES) 2015/1754 ir jāinterpretē tādējādi, ka pozīcijā 4419 neietilpst izstrādājumi no kokskaidu (šķiedru) plātnēm, kurās saistvielu (termoaktīvi sveķi) svars pārsniedz 15 % no plātnes svara?
2.

Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir tāda, ka prasību var celt arī kvalificētie ieguldītāji, vai ir iespējams izvērtēt to informētības līmeni par sākotnējā publiskā piedāvājuma emitenta ekonomisko stāvokli neatkarīgi no prospekta, ņemot vērā to juridiskās vai komercattiecības ar minēto emitentu (tie ietilpst emitenta akcionāru, pārvaldes struktūru sastāvā u.c.)?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai no Eiropas Komisijas sagatavotajā veidnē (template) paredzētajām un dalībvalstīm noteiktajām prasībām attiecībā uz siltuma, kas importēts no iekārtām, uz kurām neattiecas emisijas kvotu tirdzniecības sistēma, koriģētās kvotas aprēķināšanu (“corrected eligibility ratio”) izriet, ka iekārtā, uz kuru attiecas emisijas kvotu tirdzniecības sistēma, saražotajam kopējam siltumam šī kvota ir piemērojama arī tad, ja importēto siltumu var nepārprotami attiecināt uz vienu no vairākām identificējamām un atsevišķi uzskaitītām siltuma plūsmām un/vai uz iekārtas iekšējo siltuma patēriņu?
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienību 19. panta 1. punkta otrā daļa, to aplūkojot kopsakarā ar minētā Līguma 2. pantu un tajā izpausto tiesiskuma vērtību, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (1) 6. panta 1. un 2. punkts, tos aplūkojot kopsakarā ar minētās direktīvas 22. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tostarp tiesu varas neatkarību, un no nevainīguma prezumpcijas izrietošās prasības ir pārkāptas, ja tiesvedība, tāda kā kriminālprocess pret Kriminālkodeksa 177. panta 1. punktā paredzētā un citu noziedzīgo nodarījumu izdarīšanā apsūdzēto personu, ir organizēta tādējādi, ka: — iztiesāšanas sastāvā ietilpst tiesnesis (LK), kas ar Minister Sprawiedliwości (tieslietu ministrs) vienpersoniski pieņemto lēmumu ir norīkots darbā no par vienu līmeni zemāk hierarhijā esošās tiesas, turklāt nav zināmi kritēriji, pēc kuriem vadījās tieslietu ministrs, norīkojot šo tiesnesi, savukārt valsts tiesībās nav paredzēta šāda lēmuma kontrole tiesā un tieslietu ministram ir ļauts jebkurā brīdī atsaukt tiesneša norīkojumu?
3)

Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no tā, vai atlīdzība pakalpojumu sniedzējam ir jāmaksā pakalpojuma saņēmējam vai to uzņemas valsts, kuras vienība ir uzticējusi pakalpojumu sniedzējam to sniegšanu?
1.

Pirmais apelācijas pamats – Enerģētikas solidaritātes princips nav juridisks kritērijs, no tā neizriet izpildes iestādes pienākumi rīkoties Enerģētikas solidaritātes princips LESD 194. pantā kā vispārējs vadošais princips ir tikai un vienīgi politisks jēdziens un nav juridisks kritērijs. No primāro tiesību enerģētikas solidaritātes principa nevar rasties konkrētas tiesības un pienākumi Savienībai un/vai dalībvalstīm. No šī abstraktā vadošā principa it īpaši neizriet izpildes iestāžu pienākumi, kā, piemēram, pārbaudes pienākumi Eiropas Komisijai lēmuma pieņemšanas ietvaros. Tā kā enerģētikas solidaritātes jēdziens ir abstrakts un nenoteikts, uz to nevar atsaukties tiesā.
2)

a) Vai Savienības tiesības, it īpaši ņemot vērā — Direktīvas 2004/48 3., 13. un 14. pantu, — Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (2) 8. pantu un — Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/24/EK (2009. gada 23. aprīlis) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (3) 7. pantu, — ir jāinterpretē tādējādi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Direktīvas 2004/48 2. panta izpratnē principā ir tiesības uz visu pirmā jautājuma a) daļā minēto advokāta izdevumu atlīdzināšanu, katrā ziņā samērīgu un būtisku to daļu, pat ja — tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības un — valsts tiesiskajā regulējumā šādā situācijā ir paredzēts, ka šādi advokāta izdevumi parasti ir atlīdzināmi tikai atbilstoši samazinātai strīda summai? b) Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša, vai otrā jautājuma a) daļā minētās Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmums no otrā jautājuma a) daļā minētā principa, saskaņā ar kuru tiesību īpašniekam ir jāatlīdzina visi pirmā jautājuma a) daļā minētie advokāta izdevumi vai katrā ziņā samērīga un būtiska to daļa, ņemot vērā citus faktorus (piemēram, darba aktualitāte, publikācijas ilgums un tas, ka fiziska persona pārkāpumu ir izdarījusi ārpus savas komerciālās vai profesionālās darbības), ir piemērojama, pat ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums Direktīvas 2004/48 2. panta izpratnē izpaužas datņu koplietošanā, proti, tādējādi, ka darbs tiek padarīts pieejams sabiedrībai, piedāvājot bezmaksas lejupielādi visiem dalībniekiem brīvi pieejamā apmaiņas biržā bez digitālo tiesību pārvaldības (Digital Rights Management)?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 2. oktobrī iesniedza Court of Appeal in Northern Ireland (Apvienotā Karaliste) – TKF/Department of Justice for Northern Ireland

(Lieta C-729/19)

(2019/C 423/34)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal in Northern Ireland

Pamatlietas puses

Prasītājs: TKF

Atbildētājs: Department of Justice for Northern Ireland

Prejudiciālie jautājumi

i Vai Uzturlīdzekļu regulas (EK) 4/2009 (1) 75. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas tikai uz “nolēmumiem”, kuri tika pieņemti valstīs, kuras šo nolēmumu pieņemšanas laikā bija Eiropas Savienības dalībvalstis?

ii Paturot prātā, ka Polija tagad ir Eiropas Savienības dalībvalsts, kurai ir saistošs Hāgas Protokols, vai nolēmumus par uzturlīdzekļu piedziņu, ko tiesa pieņēma Polijā 1999. un 2003. gadā, tas ir, pirms Polija kļuva par Eiropas Savienības dalībvalsti, tagad var reģistrēt un izpildīt citā ES dalībvalstī saskaņā ar jebkādu EK Regulas 04/2009 (Uzturlīdzekļu regula) daļu un jo īpaši a) saskaņā ar Uzturlīdzekļu regulas 75. panta 3. punktu un 56. pantu; b) saskaņā ar Uzturlīdzekļu regulas 75. panta 2. punktu un IV nodaļas 2. iedaļu; c) saskaņā ar Uzturlīdzekļu regulas 75. panta 2. punkta a) apakšpunktu un IV nodaļas 3. iedaļu; d) saskaņā ar kādiem citiem regulas pantiem?

(1) Padomes Regula (EK) Nr. 4/2009 (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.).
2)

Vai, lai piemērotu atbrīvojumu, kas paredzēts Direktīvas 2006/112/EK [(2006. gada 28. novembris)] 132. panta 1. punkta c) [apakšpunktā], ir nepieciešams, lai šajā noteikumā minētie pakalpojumi tiktu faktiski sniegti, vai arī minētā atbrīvojuma piešķiršanai pietiek ar to, ka šādi pakalpojumi vienīgi ir pieejami un tādēļ to izmantošana ir atkarīga vienīgi no klienta gribas?
3)

Vai nodokļu režīmam, ko piemēro kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu dalībniekiem, ir nozīme, novērtējot Portugāles tiesību aktu diskriminējošo raksturu, kas paredz atsevišķu un atšķirīgu nodokļu režīmu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (rezidentiem), no vienas puses, un attiecīgajiem kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu dalībniekiem, no otras puses? Vai, ņemot vērā to, ka nodokļu režīmu, ko piemēro kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem rezidentiem, neietekmē vai nemaina fakts, ka to attiecīgie locekļi ir vai nav rezidenti Portugālē, lai noteiktu, vai situācijas ir salīdzināmas, novērtējot šo tiesību aktu diskriminējošo raksturu, ir jāņem vērā tikai ieguldījumu instrumenta līmenī piemērojamie nodokļi?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 6. augustā iesniedza Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Spānija) – Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo (CONACEE)/Diputación Foral de Guipúzcoa

(Lieta C-598/19)

(2019/C 363/15)

Tiesvedības valoda – spāņu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Superior de Justicia del País Vasco

Pamatlietas puses

Prasītāja: Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo (CONACEE)

Atbildētāja: Diputación Foral de Guipúzcoa

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2014/24/ES (1) par publisko iepirkumu 20. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzētās rezervēšanas tvērums nevar tikt ierobežots tādējādi, ka no tā tiek izslēgti uzņēmumi un ekonomikas dalībnieki, kuri atbilst prasībai, ka vismaz 30 % no to darbiniekiem ir personas ar invaliditāti un kuri atbilst šo personu sociālās un profesionālās integrācijas mērķim, nosakot papildu prasības par šo subjektu dibināšanu, iezīmēm un mērķiem, to darbību vai ieguldījumiem vai cita veida prasības?

(1) Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes Direktīva 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV, 2014, L 94, 65. lpp.)
2)

Vai tādā situācijā kā aprakstītā un pamatlietā aplūkotā Eiropas Savienības tiesības un it īpaši vispārējais tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir interpretējami tādējādi, ka nevar aizsargāt to subjektu tiesisko paļāvību, kas ir izpildījuši dalībvalsts paredzētu pienākumu un kas ir guvuši labumu no sekām, kuras ir saistītas ar minētā pienākuma izpildi, ja šāds pienākums ir izrādījies esam pretrunā Eiropas Savienības tiesībām?