ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE] SECINĀJUMI,

sniegti 2016. gada 28. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑411/15 P

Timab Industries ,

Cie financière et de participations Roullier (CFPR)

pret

Eiropas Komisiju

“Apelācija — Aizliegtas vienošanās — Eiropas lopbarības fosfātu tirgus — Apelācijas sūdzības iesniedzēju izstāšanās no izlīguma procedūras — Parastais administratīvais process — Iespējamā izlīguma procedūrā paziņotā naudas sodu diapazona nepiemērošana — Eiropas Savienības Vispārējai tiesai piešķirtās neierobežotās kompetences apjoms — Tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principu ievērošana”

I – Ievads

1. Šī lieta attiecas uz apelācijas sūdzību, ko iesniegusi sabiedrība Timab Industries un sabiedrība Cie financière et de participations Roullier (CFPR) (turpmāk tekstā kopā – “Timab u.c.”) par 2015. gada 20. maija spriedumu Timab Industries un CFPR/Komisija (T‑456/10, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) ( 2 ), ar ko Eiropas Savienības Vispārējā tiesa noraidīja to prasību atcelt Eiropas Komisijas Lēmumu C(2010) 5001, galīgā redakcija ( 3 ) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), kā arī to pakārtoti celto prasību samazināt naudas sodu, kas tām ticis uzlikts ar šo lēmumu.

2. Šim pārsūdzētajam spriedumam piemīt divas būtiskas īpatnības, ciktāl aizliegtu vienošanos lietās Vispārējā tiesa pirmo reizi ir lēmusi, pirmkārt, par izlīguma procedūru, kas ir izveidota saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 622/2008 ( 4 ), un, otrkārt, par tā saukto “jaukto” ( 5 ) gadījumu, kurā ar diviem Komisijas lēmumiem tika uzlikti naudas sodi par vienotu pārkāpumu, kuriem ir dažādi adresāti un kuri tika pieņemti divu atšķirīgu procedūru rezultātā. Proti, strīdā aplūkotajai situācijai ir raksturīgs tas, ka Komisija vienā un tajā pašā dienā pieņēma divus lēmumus par vienu un to pašu pārkāpumu – vienu, kas tika paziņots uzņēmumiem, kuri piedalījās izlīguma procedūrā līdz tās beigām, un otru, kas tika paziņots uzņēmumiem – proti, Timab u.c. –, kuri nolēma izstāties no šīs procedūras un izvēlējās parasto administratīvo procesu. Vispārējā tiesā celtās prasības vēl neaplūkotais divkāršais raksturs tai, lemjot paplašinātā sastāvā, lika formulēt šajā spriedumā būtiskus ievada apsvērumus par izlīguma procedūru ( 6 ).

3. Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēts tikai apelācijas trešais un ceturtais pamats. Tajos būtībā galvenokārt ir izvirzīts jautājums par Vispārējai tiesai piešķirtās neierobežotās kompetences apjomu un tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principu ievērošanu īpašajā jauktās situācijas kontekstā, kurā paralēli ir norisinājusies izlīguma procedūra un parastais administratīvais process. Sākumā norādīšu, ka, manuprāt, to iemeslu dēļ, kurus izklāstīšu turpinājumā, Vispārējā tiesa ir ievērojusi gan minēto apjomu, gan minētos principus, gan normas, kas reglamentē minētās procedūras, un ka saskaņā ar šiem diviem pamatiem apelācijas sūdzība nav jāapmierina.

II – Tiesvedības priekšvēsture un tiesvedība Vispārējā tiesā

4. Šī strīda priekšvēsture tika sīki izklāstīta pārsūdzētajā spriedumā, uz ko ir veikta atsauce ( 7 ). Šo secinājumu izpratnei nepieciešamie un būtiskie elementi var tikt apkopoti šādi.

5. Pēc 2004. gadā īstenotajām pārbaudēm Komisija uzskatīja, ka seši uzņēmumi, kuri darbojās saistībā ar lopbarības fosfātiem (turpmāk tekstā – “LF”), tostarp Timab u.c., ir bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, kas var būt vienots un turpināts pārkāpums pretrunā LESD 101. pantam un EEZ līguma 53. pantam ( 8 ).

6. Ar 2009. gada 19. februāra vēstulēm Komisija informēja visus aizliegtās vienošanās dalībniekus par administratīvā procesa uzsākšanu, lai pieņemtu lēmumu, piemērojot Regulu (EK) Nr. 1/2003 ( 9 ), un lūdza tiem paziņot, vai tie piekrīt piedalīties apspriedēs, lai panāktu izlīgumu saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004, kas tikusi grozīta ar Regulu Nr. 622/2008, 10.a pantu.

7. Visi attiecīgie uzņēmumi iesaistījās izlīguma procedūrā. Apspriedēs saistībā ar izlīguma panākšanu Komisija informēja Timab u.c. ( 10 ), ka tā par dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā no 1978. gada 31. decembra līdz 2004. gada 10. februārim paredz tiem uzlikt solidāru naudas sodu no EUR 41 līdz 44 miljoniem apmērā. Tā precizēja, ka šajā summā ir iekļauts ( 11 ) ne tikai 10 % samazinājums izlīguma dēļ ( 12 ), bet arī 35 % samazinājums par atbildību mīkstinošiem apstākļiem saskaņā ar piemērojamajām pamatnostādnēm ( 13 ) – kas tiek piešķirts tāpēc, ka attiecīgās personas ir ļāvušas Komisijai paplašināt viņu pašu dalības aizliegtā pārkāpumā ilgumu, – kā arī 17 % samazinājums saskaņā ar iecietības programmu ( 14 ).

8. Atšķirībā no citiem minētajiem uzņēmumiem Timab u.c. nolēma izstāties no izlīguma procedūras un tādējādi tiem tika piemērots parastais administratīvais process. Pēc šīs izstāšanās 2009. gadā tiem bija piekļuve lietas materiāliem, 2010. gada 2. februārī tie atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem, kā arī piedalījās uzklausīšanā, kas notika 2010. gada 24. februārī.

9. 2010. gada 20. jūlijā Komisija pieņēma divus lēmumus vienā un tajā pašā lietā, proti, pirmkārt, lēmumu, kas bija adresēts aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuri bija beiguši dalību izlīguma procedūrā ( 15 ), un, otrkārt, strīdīgo lēmumu, kas tika paziņots Timab u.c. Šajā pēdējā minētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir piedalījušās attiecīgajā pārkāpumā no 1993. gada 16. septembra līdz 2004. gada 10. februārim, un solidāri uzlika tām sodu EUR 59850000 apmērā, kurā bija iekļauts tikai 5 % samazinājums atbilstoši iecietības programmai ( 16 ).

10. Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts 2010. gada 1. oktobrī, Timab u.c. cēla prasību Vispārējā tiesā par strīdīgā lēmuma pilnīgu vai vismaz daļēju atcelšanu un pakārtoti – tām uzliktā naudas soda summas samazinājumu ( 17 ). Apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenokārt apgalvoja, ka, piemērojot tām daudz lielāku naudas sodu par paredzēto maksimālo apjomu apspriedēs par izlīgumu, Komisija esot prettiesiski sodījusi to izstāšanos no izlīguma procedūras ( 18 ).

11. Ar apstrīdēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja Timab u.c. to atcelšanas un grozīšanas prasījumu pamatojumam izvirzītās trīs pamatu grupas ( 19 ) un piesprieda tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

12. Ar prasības pieteikumu, ko Timab u.c. Tiesas kancelejā iesniedza 2015. gada 27. jūlijā, tās iesniedza apelācijas sūdzību, ar kuru tās lūdz Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu un nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai atbilstīgi tiktu samazināta strīdīgā naudas soda summa. Pakārtoti tās lūdz konstatēt, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu nesaprātīgi garas tiesvedības dēļ. Visbeidzot tās prasa piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

13. Komisija aicina Tiesu, pirmkārt, noraidīt apelācijas sūdzību, pamatojoties uz to, ka Timab u.c. galvenokārt izvirzītie pieci pamati un pakārtoti izvirzītais pamats esot pilnībā neiedarbīgi, nepieņemami vai nepamatoti, un, otrkārt, piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

14. Tiesas sēde nav notikusi.

IV – Analīze

15. Apelācijas trešais un ceturtais pamats, kas kopā ir šo secinājumu priekšmets, attiecas uz saikni starp izlīguma procedūru, kas ir izveidota ar Regulu Nr. 622/2008 ( 20 ) un no kuras Timab u.c. izvēlējās izstāties, un parasto administratīvo procesu, uz kuru attiecas Regulas Nr. 773/2004, kura tikusi grozīta ar minēto regulu, vispārējie noteikumi, kas galu galā tām tika piemērota minētās izvēles dēļ.

16. Šajos divos pamatos apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, apstiprinot strīdīgo lēmumu, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi savas neierobežotās kompetences apjomu un pieļāvusi šajā ziņā pretrunas sprieduma pamatojumā. Turklāt ceturtajā pamatā Vispārējai tiesai tiek pārmests tiesiskās paļāvības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpums. Visbeidzot, šajā pamatā Timab u.c. pārmet Vispārējai tiesai kļūdas tiesību piemērošanā, piemērojot izlīguma procedūru. Minētos pamatus es analizēšu no šiem trim skatupunktiem.

A – Par apgalvoto Vispārējai tiesai piešķirtās neierobežotās kompetences neievērošanu (trešais pamats un ceturtā pamata pirmās daļas otrais punkts)

17. Vispirms es izskatīšu būtisku kritiku, ko Timab u.c. izvirza par to, kā Vispārējā tiesa izmanto savu neierobežoto kompetenci, pirms aplūkošu sīkāk gan trešajā pamatā, gan ceturtajā pamatā minētos pretrunīgos pamatojumus, arī no minētās kompetences viedokļa raugoties.

1) Par Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu

18. Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pildījusi savus pārbaudes tiesā pienākumus, jo tā neesot pietiekami pārbaudījusi visus tām ar strīdīgo lēmumu uzliktā naudas soda elementus, it īpaši samazinājumus, kurus tās vēlējās panākt.

19. Savā trešajā pamatā Timab u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pienācīgi īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, “uzskatot, ka apgalvotie “jaunie elementi” ļāva Komisijai pēc apelācijas sūdzību iesniedzēju izstāšanās no izlīguma procedūras uzlikt būtiski lielāku naudas sodu par ļoti būtiski samazinātu pārkāpuma ilgumu”, neizvērtējot šīs iestādes minēto pierādījumu būtību ( 21 ). Tās apgalvo, ka pēc minētās izstāšanās lietas materiāliem nav ticis pievienots neviens jauns faktiskais apstāklis un ka vienīgais jaunais elements, ja tāds vispār ir, esot bijis rūpīgāka Komisijas veikta situācijas izvērtēšana, kas esot likusi tai atzīt, ka attiecīgajā pārkāpumā apelācijas sūdzības iesniedzējas nav piedalījušās no 1978. gada ( 22 ), kaut gan tai tas būtu bijis jākonstatē jau izlīguma procedūras posmā.

20. Komisija galvenokārt apgalvo, ka šis pamats esot jānoraida kā neiedarbīgs, jo tas ir balstīts uz neatbilstošu izlīguma procedūras laikā esošas situācijas salīdzinājumu ar situāciju, kas noteica strīdīgā lēmuma pieņemšanu, jo, kā to pareizi esot izklāstījusi Vispārējā tiesa, tad, kad notikusi izstāšanās no izlīguma procedūras, parastā procesa beigās pieņemtais lēmums esot jāizvērtē, ņemot vērā tikai tās pašas nopelnus. Tā piebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izkropļo Vispārējās tiesas spriedumu izklāstā, kuru tās veic attiecībā uz pārsūdzēto spriedumu ( 23 ). Pakārtoti Komisija apgalvo, ka attiecīgais pamats ir nepieņemams, jo Vispārējā tiesa strīdīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi ir veikusi, izvērtējot visus pierādījumus, kas tika ņemti vērā, aprēķinot naudas sodu, un ka apelācijas tiesvedībā neesot veicams faktisko apstākļu izvērtējums.

21. Atgādināšu, ka no pastāvīgās judikatūras – kā tas ir norādīts pārsūdzētajā spriedumā – izriet, ka saistībā ar to Komisijas lēmumu pārbaudi tiesā, ar kuriem ir uzlikts naudas sods par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu, tiesiskuma pārbaudi papildina neierobežota kompetence, kas ir atzīta Savienības tiesai Regulas Nr. 1/2003 31. pantā, aplūkojot to kopsakarā ar LESD 261. pantu. Vispārējai tiesai, kas lemj, īstenojot minēto kompetenci, ir jāpārbauda šādu naudas sodu summas atbilstošais raksturs un attiecīgā gadījumā tas ir jāatceļ, jāsamazina vai jāpalielina ( 24 ).

22. Kad Tiesa ir aicināta lemt šajā jomā apelācijas tiesvedībā, taisnīguma apsvērumu dēļ tā nevar ar savu vērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu, lai pārbaudītu, kā Komisija katrā atsevišķā gadījumā ir izvērtējusi prettiesiskas rīcības smagumu ( 25 ). Proti, tikai Vispārējas tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt tai iesniegtos faktus, un, ja vien minētie fakti nav sagrozīti, šis vērtējums nav tiesību jautājums, ko Tiesa var pārbaudīt ( 26 ). Tā kā šī pārbaude attiecas tikai uz acīmredzamām kļūdām ( 27 ), tikai tad, ja Tiesa uzskata, ka piemērotas sankcijas līmenis ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, un jāatceļ pārsūdzētais spriedums ( 28 ).

23. Šajā gadījumā Komisija pamatoti norāda, ka Vispārējā tiesā uzdotais jautājums nebija drīzāk par to, vai bija pamatoti uzlikt lielāku naudas sodu par īsāku pārkāpuma ilgumu ( 29 ), kā būtībā norāda apelācijas sūdzības iesniedzējas, bet drīzāk par to, vai šī iestāde bija pareizi pamatojusi apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda aprēķinu un šajā nolūkā ņēmusi vērā visus pierādījumus, kas bija tās rīcībā šī lēmuma pieņemšanas brīdī.

24. Es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pilnībā īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, veicot padziļinātu pārbaudi attiecībā gan uz strīdīgā lēmuma tiesiskumu, gan tajā noteiktās naudas soda summas atbilstošo raksturu ( 30 ). Tādējādi tā ir pienācīgi izvērtējusi Komisijas veiktās analīzes attiecībā uz visiem šī lēmuma piemērošanas brīdī pastāvošajiem apstākļiem pamatotību un, it īpaši, ņemot vērā Timab u.c. sadarbības apmēru pēc tās izstāšanās no izlīguma programmas, tātad parastajā procesā ( 31 ). Šo faktisko apstākļu vērtējumu Tiesa nevar izskatīt apelācijas tiesvedībā, ja vien nav pierādīta faktu sagrozīšana.

25. Turklāt es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, kad tā pareizi apstiprināja Komisijas pieeju, saskaņā ar kuru Timab u.c. izstāšanās no izlīguma procedūras lika tai attiecībā uz to atsākt parasto administratīvo procesu, kā tas ir paredzēts paziņojuma par izlīgumu 19. punktā ( 32 ). Tieši šīs procesuālās situācijas maiņas dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējām bija pilnīga piekļuve lietas materiāliem ( 33 ), tās varēja saņemt pilnīgu paziņojumu par iebildumiem, atbildēt uz tiem un tikt uzklausītas ( 34 ), šajā atbildes posmā tās pirmo reizi oficiāli apstrīdēja to dalību pārmestajā pārkāpumā laikposmā līdz 1993. gadam. Tātad Timab u.c. juridiski netika nodarīts kaitējums ar šo pieeju, kurā ir ņemti vērā pierādījumi, kas tika kvalificēti kā jauni un kas tolaik pastāvēja.

26. Visbeidzot, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas, kāpēc tām uzliktā naudas soda summa ir “tādā mērā pārmērīga, ka tā ir nesamērīga” iepriekš minētās judikatūras izpratnē ( 35 ).

27. Tāpēc, tā kā šajā trešajā pamatā nav raksturota faktu sagrozīšana vai kļūda tiesību piemērošanā, tas, manuprāt, ir jānoraida kā nepieņemams vai katrā ziņā nepamatots.

28. Ceturtā pamata pirmās daļas otrajā punktā Timab u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa arī neesot ievērojusi savu neierobežoto kompetenci, atturoties novērst kļūdas, pretrunas ( 36 ) vai nekonsekvences ( 37 ), kas esot pieļautas Komisijas veiktajā pārkāpuma vērtējumā. Tās tai pārmet, ka tādējādi tā kļūdaini esot apstiprinājusi gandrīz pilnīgu naudas sodu samazinājumu, kas tika piešķirti atbilstoši iecietības programmai, vai to, kas varētu tikt piešķirti ārpus tās, izbeigšanu.

29. Sākumā, tāpat kā Komisija, norādīšu, ka Vispārējā tiesa savā spriedumā ir veltījusi garus izklāstus Komisijas vērā ņemto apstākļu, lai aprēķinātu apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda summu, sistemātiskai pārbaudei ( 38 ). It īpaši tā rūpīgi ir pārbaudījusi veidu, kādā Komisija bija ņēmusi vērā apstākļus, kas ļāva vai neļāva piešķirt šī naudas soda samazinājumus par labu apelācijas sūdzības iesniedzējām gan atbilstoši iecietības programmai ( 39 ), gan par sadarbību “ārpus iecietības programmas” ( 40 ). Ņemot vērā šos Vispārējās tiesas plašos apsvērumus, es uzskatu, ka tā šajā ziņā noteikti ir ievērojusi savu neierobežoto kompetenci.

30. Man šķiet, ka, aizbildinoties ar apgalvotajām kļūdām tiesību piemērošanā, Timab u.c. faktiski pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pilnībā ir apstiprinājusi Komisijas veikto faktisko apstākļu analīzi, un lūdz Tiesu veikt jaunu faktisko apstākļu vērtējumu, kas nav šīs pēdējās minētās kompetencē saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru ( 41 ). Tāpēc es uzskatu, ka visi uz šī pamata ceturtajā pamatā izvirzītie iebildumi būtu jāatzīst par nepieņemamiem.

31. Attiecībā uz lietas būtību vienkārši norādīšu, ka Komisija un Vispārējā tiesa ( 42 ) pamatoti ir uzskatījušas, ka princips un naudas soda samazinājumu likmes par sadarbību iecietības programmas ietvaros vai “ārpus iecietības programmas” nav noteikti atkarībā tikai no pārmestā pārkāpuma ilguma, bet arī ir atkarīgi no sadarbības kvalitātes un attiecīgo uzņēmumu sniegtās informācijas pievienotās vērtības un ka šis pienesums Komisijai bija jāizvērtē galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī, proti, parastās procedūras beigās attiecībā uz Timab u.c., Vispārējai tiesai veicot efektīvu kontroli. Tātad pakārtoti es uzskatu, ka minētie iebildumi katrā ziņā ir nepamatoti.

2) Par apelācijas sūdzības iesniedzēju minēto pretrunīgo pamatojumu

32. Gan apelācijas sūdzībā, gan replikas rakstā Timab u.c. apgalvo, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa savā spriedumā esot pieļāvusi dažādas pretrunas pamatojumā ( 43 ). Tomēr neviena no tām, manuprāt, nav pierādīta.

33. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā uzskatīja, ka to izstāšanās no izlīguma procedūras izraisīja situāciju tabula rasa, saraujot saikni ar pagātni, un vienlaikus tomēr attiecībā uz tām konstatēja, ka tās bija mainījušas savu nostāju atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kas tika sniegta parastajā procesā ( 44 ) . Tās uzskata, ka Vispārējai tiesai neesot bijis jāpieņem, pārkāpjot to pamattiesības ( 45 ), Komisijas arguments, saskaņā ar kuru “jaunais elements” esot norādīts minētās atbildes sniegšanas posmā un ar to esot tikusi pamatota naudas soda summas pārskatīšana.

34. Tomēr, tāpat kā Komisija, es uzsvēršu, ka Timab u.c. paziņo par apgalvoto pretrunu starp divām pārsūdzētā sprieduma punktu virknēm, lai gan šajos pēdējos minētajos runa tomēr ir par atšķirīgiem tiesību jautājumiem, vieni attiecas uz izlīguma procedūru, bet otri – uz, iespējams, piešķirtajām atlīdzībām atbilstoši iecietības programmai ( 46 ). Proti, noteikumi attiecībā uz izlīgumu un iecietību nav vieni un tie paši, jo to mērķi, kā to ir atgādinājusi Vispārējā tiesa ( 47 ), ir atšķirīgi. Turklāt pārsūdzētajā spriedumā pamatoti ir nošķirta izlīguma procedūras norise, kas šajā lietā netika pabeigta, un parastais administratīvais process, kurā tika pieņemts strīdīgais lēmums. Tātad šis pirmais iebildums ir nepamatots.

35. Otrkārt, Timab u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 96. punkts, kurā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi – manuprāt, pilnīgi pamatoti –, ka “Komisijai nav saistoša amplitūda, ko tā ir paziņojusi sarunu laikā izlīguma procedūrā”, esot pretrunā minētā sprieduma 91. punktam, kurā Vispārējā tiesa ir minējusi vienkāršu “naudas soda aprēķina veida pielāgošanu”, pēc apelācijas sūdzību iesniedzēju domām, pamatojoties uz šo pašu amplitūdu.

36. Galvenokārt es uzskatu, ka šis iebildums ir nepieņemams, jo tas neatbilst prasībām, kurām ir jāatbilst apelācijas sūdzībai, kā tās izriet no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un judikatūras šajā jomā ( 48 ). Proti, Timab u.c. tikai norāda uz iepriekš minētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, nesniedzot nekādu juridisko argumentāciju, lai pamatotu apgalvotās pretrunas pamatojumā.

37. Pakārtoti, attiecībā uz iespējamo minētā iebilduma izskatīšanu pēc būtības es piekrītu Komisijas analīzei, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas ir sagrozījušas Vispārējās tiesas paziņojumus, nepamatoti izraujot no konteksta pārsūdzētā sprieduma 91. punktā minēto vārdkopu “naudas soda aprēķina veida pielāgošana”. Proti, vispārēja šī punkta un citu konteksta punktu interpretācija parāda, ka Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju nostājas maiņu attiecībā uz to dalību pārkāpumā, Komisija “pārskatīja” naudas soda apmēru, kas tika noteikts, pamatojoties uz paziņojuma par iecietību un 2006. gada pamatnostādnēs iekļautajām normām, bet izmantojot to pašu metodoloģiju kā attiecībā uz naudas sodu amplitūdu, kas tika norādīta Timab u.c.

38. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmo reizi savā replikas rakstā ir minējušas citu apgalvoto pretrunīgo pamatojumu, uz kuru tās ir norādījušas to apelācijas sūdzības trešajā pamatā, neprecizējot, uz kurām konkrēti pārsūdzētā sprieduma daļām tās attiecas ( 49 ), pretēji tam, kas ir prasīts Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā ( 50 ). Šis arguments ir acīmredzami nepieņemams, jo tas ir jauns ( 51 ), nepilnīgs un arī juridiski nepamatots.

39. Tāpēc visi iepriekš izskatītie iebildumi, kas ir iekļauti trešajā pamatā un ceturtā pamata pirmās daļas otrajā punktā, ir jānoraida.

B – Par apgalvoto tiesiskās paļāvības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu (ceturtā pamata pirmās daļas pirmais punkts)

40. Sava ceturtā pamata izklāsta sākumā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, “apstiprinot gandrīz pilnā apmērā veiktos samazinājumus par sadarbību, ko [tās] nevarēja saprātīgi jau iepriekš prognozēt tādos apmēros”, Vispārējā tiesa vienlaikus esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības un vienlīdzīgas attieksmes principus. Šajā ziņā vēlos norādīt šajā posmā, ka es uzskatu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki, kas nolemj izstāties no izlīguma procedūras, šī iemesla dēļ zaudē tās pozitīvās sekas, kuras varētu tikt piešķirtas dalībniekiem, kas piekrīt turpināt procedūru līdz beigām, tādējādi no tā izriet, ka atsaukšanās uz šiem diviem principiem, manuprāt, nav atbilstoša ( 52 ).

1) Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principu

41. Timab u.c. min tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, nosakot tām uzlikto naudas sodu, jo, pretēji tam, ko norāda Vispārējā tiesa, tās neesot varējušas “saprātīgi jau iepriekš prognozēt” ( 53 ), ka, izvēloties izstāties no izlīguma procedūras, strīdīgajā lēmumā samazinājums par sadarbību samazināsies no 52 % izlīguma procedūrā līdz 5 %. To ieskatā Komisija esot izdarījusi “izmaiņas”, kas izraisa “paradoksālas” sekas, būtiski palielinot naudas soda apmēru, lai arī tajā pašā laikā pārkāpuma ilgums būtiski tika samazināts.

42. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka šāds lēmums nebija pamatots, jo, pirmkārt, tāds pats pierādīšanas standarts ( 54 ) un tāda pati naudas soda aprēķināšanas “vispārējā metodika” ( 55 ) esot bijusi jāpiemēro gan parastajā procesā, gan izlīguma procedūrā, otrkārt, pēc to izstāšanās no izlīguma procedūras lietas materiāliem neesot pievienots neviens jauns pierādījums un, visbeidzot, citu mehānismu, tādu kā iecietības programma, sekām būtu jāpaliek spēkā, neraugoties uz izstāšanos. Tās uzskata, ka šajos apstākļos tās nebija spējīgas “pieņemt apzinātu lēmumu” ( 56 ) par izlīgšanu.

43. Komisija apgalvo, ka Timab u.c. apgalvojumi ir neiedarbīgi. Tā tām atbild, ka apstrīdētajā lēmumā pieņemtā jaunā naudas soda summas noteikšanas pamats ir nevis apelācijas sūdzības iesniedzēju lēmums par izstāšanos no izlīguma procedūras, bet tikai to aizstāvība, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kurā tika noliegta to dalība aizliegtajā pārkāpumā pirms 1993. gada. Komisija piebilst, ka šī naudas soda pārskatīšanu Timab u.c. ir varējušas iepriekš prognozēt, jo uzliktais naudas sods izrietēja no atbilstošu aprēķina normu piemērošanas attiecībā uz apstākļiem, kas pastāvēja minētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Tā apgalvo, ka, ja attiecīgās personas ir nepareizi novērtējušas to ieņemtās nostājas sekas, kļūdu pieļaušanu tās var pārmest tikai pašas sev, nevis tās attiecināt uz jebkādu informācijas trūkumu.

44. Manuprāt, attiecīgais Timab u.c. iebildums nebūtu jāapmierina, jo, manuprāt, tas nav pamatots vai pat nepieņemams šādu iemeslu dēļ.

45. Komisija pamatoti uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarot pamatoti pārmest Vispārējai tiesai, ka tā nav pārbaudījusi, vai tās varēja izstāties no izlīguma procedūras, “pieņemot apzinātu lēmumu”, jo no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka šī tiesa šādu pārbaudi faktiski ir veikusi ( 57 ). Tā kā šajā lietā Vispārējā tiesa ir veikusi padziļinātu pārbaudi attiecībā uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa ievērošanu ( 58 ), šī iebilduma mērķis faktiski ir lūgt Tiesu pārskatīt šīs tiesas veikto faktisko apstākļu vērtējumu, nepierādot kļūdu tiesību piemērošanā vai sagrozīšanu, lai panāktu strīdīgā naudas soda pārskatīšanu, kas nav Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā ( 59 ). Tāpēc arguments, manuprāt, ir jāatzīst par nepieņemamu.

46. Pilnības nolūkā par lietas būtību atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības pamatprincipiem un ka iespēja atsaukties uz to ir ikvienam saimnieciskās darbības subjektam, kuram kompetentā iestāde ir modinājusi pamatotas cerības, sniedzot precīzus, beznosacījuma un saskaņotus solījumus ( 60 ).

47. Tomēr Tiesa aizliegto vienošanos, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, lietās jau ir nospriedusi, ka Komisija nevar sniegt precīzus solījumus attiecībā uz jebkādu naudas soda samazinājumu vai imunitāti procesa posmā pirms galīgā lēmuma pieņemšanas un ka šādas aizliegtas vienošanās dalībniekiem tāpēc šajā ziņā nevar būt tiesiskās paļāvības ( 61 ). Saimnieciskās darbības subjekts, atsaucoties uz šādu paļāvību, nevar pretendēt uz noteiktu naudas soda līmeni, kas ir jāaprēķina brīdī, kad attiecīgā persona izlemj konkretizēt savu nolūku sadarboties ar Komisiju ( 62 ), ņemot vērā visus tiesiskos un faktiskos apstākļus, kas pastāv šajā brīdī šajā lietā ( 63 ).

48. Šajā lietā Timab u.c. nevarēja atsaukties ne uz kādu “tiesisko paļāvību” attiecībā uz prognozēm, kuras tām paziņoja Komisija izlīguma procedūras laikā kā “iespējamo naudas soda apmēru”, kas tika noteikts atkarībā no “apstākļiem [..], k[uri] tika ņemti vērā šajā posmā” ( 64 ), proti, par laikposmu attiecībā uz dalību pārkāpumā no 1978. līdz 2004. gadam ( 65 ).

49. Lai arī apelācijas sūdzības iesniedzējas bija izbeigušas izlīguma procedūru, minētā naudas soda amplitūda galīgajā lēmumā varēja tikt pielāgota, lai ņemtu vērā apstākļus, kas Komisijai tika darīti zināmi pēc tās izdarītajām aplēsēm, jo šāda amplitūda ir tikai indikatīva un nav saistoša, kā tas, manuprāt, skaidri izriet no šajā jomā piemērojamajiem noteikumiem ( 66 ). Šī “pamatotu cerību” neesamība it īpaši ir attiecināma uz situāciju, kad pēc izstāšanās no izlīguma procedūras attiecīgās personas parastajā procesā pirmo reizi sniedz pierādījumus, lai samazinātu viņu dalību tiem pārmestajā pārkāpumā, – tā ir jauna situācija, kas liek šai iestādei pārskatīt visu savu sākotnējo analīzi ( 67 ).

50. Turklāt, tāpat kā Komisija, norādīšu, ka tad, kad apelācijas sūdzības iesniedzējas izstājās no izlīguma procedūras, tām bija visi pierādījumi, kas ļāva tām paredzēt, ka to dalības aizliegtas vienošanās īstenošanā līdz 1993. gadam apstrīdēšanai noteikti būs ietekme uz samazinājumiem, kas varēja tikt piešķirti gan “iecietības programmas” ietvaros, gan “ārpus iecietības programmas” ( 68 ), jo tās zināja, ka to sadarbība, kas varēja tikt atlīdzināta, būtībā attiecās uz šo laikposmu ( 69 ). Tāpēc tās nekādā ziņā nevar pārmest Vispārējai tiesai tiesiskās paļāvības aizsardzības principa neievērošanu.

51. Visbeidzot, uzsvēršu, ka, ja Tiesa pieņemtu Timab u.c. aizstāvēto apgalvojumu, praksē tas mudinātu [pārkāpumā vainotos] uzņēmumus sākumā izvēlēties izlīguma procedūru, kurā tiem it īpaši ir jāatzīst atbildība pārkāpumā ( 70 ), lai tikai saņemtu informāciju par tiem pārmestajiem pārkāpumiem un garantiju attiecībā uz naudas soda maksimālo apmēru norādītājā amplitūdā, un pēc tam no tās izstāties, lai saņemtu pilnu piekļuvi Komisijas rīcībā esošajiem pierādījumiem un tiesības uz uzklausīšanu, kas ļauj apstrīdēt pārkāpumu ( 71 ) parastajā procedūrā, neriskējot, ka tiks uzlikts lielāks naudas sods, ja tiks atklāti jauni apstākļi.

52. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas vēlas gūt priekšrocības no abiem šo procedūru veidiem, nepieņemot tajās paredzētos ierobežojumus; šāda rīcība, manuprāt, ir pretrunā Regulā Nr. 773/2004, kas tikusi grozīta ar Regulu Nr. 622/2008, noteiktajiem mērķiem, it īpaši attiecībā uz procesa vienkāršošanu un efektivitāti ( 72 ). Proti, ja daži uzņēmumi, kas ir bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, atšķirībā no citiem dalībniekiem izvēlas neizbeigt izlīguma procedūru, tad Komisijas uzdevums kļūst sarežģītāks, jo šādā jauktā gadījumā tai ir jāturpina paralēli divas procedūras un jāpieņem divi atšķirīgi lēmumi par vienu un to pašu pārkāpumu ( 73 ).

2) Par vienlīdzīgas attieksmes principu

53. Savā prasības pieteikumā Timab u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu, tikai apgalvojot, ka, “tā kā tās nevarēja izstāties no izlīguma procedūras, “pieņemot apzinātu lēmumu”, un tā kā tām bija darīti zināmi diezgan “paradoksāli” rezultāti, pret tām [esot] bijusi mazāk labvēlīga attieksme nekā pret citiem dalībniekiem, kas, būdami spējīgi prognozēt tiem uzliekamo naudas soda summu, bija pieņēmuši priekšlikumu izlīgumam”.

54. Savukārt Komisija apgalvo, ka no strīdīgajā lēmumā sniegtajām norādēm izriet, ka nebija nekādas diskriminācijas starp apelācijas sūdzības iesniedzējām un citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, jo visu naudas sodu noteikšanā tika piemēroti vienādi kritēriji un vienīgā atšķirība bija 10 % atlaide, kas tika piešķirta uzņēmumiem, kas piedalījās izlīguma procedūrā ( 74 ).

55. Atgādināšu, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā, kura ievērošanu nodrošina Tiesa un Vispārējā tiesa, tostarp arī attiecībā uz naudas sodiem par konkurences tiesību pārkāpumiem ( 75 ). Šis princips nosaka, ka salīdzināmas situācijas netiek aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiek aplūkotas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota ( 76 ).

56. Taču, lai pamatotu savu iebildumu attiecībā uz minētā principa pārkāpumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas nekādā ziņā nepierāda, ka iepriekš atgādinātie piemērošanas nosacījumi šajā lietā būtu izpildīti. It īpaši Tiesā tās nepierāda, ka tās būtu bijušas salīdzināmā situācijā ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuri bija piekrituši pabeigt izlīguma procedūru, ne arī to, ka pret tām būtu bijusi mazāk labvēlīga attieksme nekā pret tiem ( 77 ), nepamatojot šo apgalvoto diskrimināciju ar objektīviem iemesliem. Tāpēc šis arguments, manuprāt, ir jāuzskata par nepieņemamu saskaņā ar iepriekš minēto Tiesas judikatūru ( 78 ).

57. Pakārtoti pēc būtības uzsvēršu, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir precizējusi, ka pat tādā jauktā gadījumā kā šajā lietā, kurā tika pieņemti divi lēmumi, kuriem ir dažādi adresāti, – viens izlīguma procedūrā un otrs parastajā procedūrā –, vienlīdzīgas attieksmes princips ir piemērojams, jo runa ir par vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Tā pamatoti secināja, ka šajā kontekstā pilnībā ir piemērojamas 2006. gada pamatnostādnes un ka ir jāizmanto vienādi naudas soda aprēķināšanas kritēriji un metodes, nediskriminējot aizliegtās vienošanās dalībniekus ( 79 ), ja vien tas neattiecas uz izlīguma procedūrai raksturīgām īpatnībām, piemēram, 10 % samazinājuma piemērošanu izlīguma procedūras dalībniekiem ( 80 ). Ņemot vērā šos noteikumus, Vispārējā tiesa vairākos veidos ir pienācīgi pārbaudījusi, kā Komisija apstrīdētajā lēmumā bija ievērojusi minēto principu, saskaņā ar Timab u.c. lūgumiem, kas tika iesniegti šajā tiesā ( 81 ).

58. Noslēgumā es uzskatu, ka ceturtā pamata pirmās daļas pirmajā punktā izvirzītie iebildumi ir jāatzīst par nepieņemamiem vai katrā ziņā nepamatotiem.

C – Par iespējamām kļūdām tiesību piemērošanā, kas pieļautas, piemērojot izlīguma procedūras noteikumus (ceturtā pamata otrā daļa)

59. Pirmkārt, Timab u.c. uzskata, ka, pamatojoties uz kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija bija tās informējusi par izstāšanās no izlīguma procedūras sekām. Pēc to domām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā ( 82 ) esot tiesiski kļūdaini izklāstījusi 2010. gada 24. februāra uzklausīšanas laikā notikušās viedokļu apmaiņas saturu, kurā Komisija bija norādījusi, ka, aprēķinot naudas sodu, tā ņemšot vērā Timab u.c. nostāju – atzīt, ka tās bija pievienojušās kartelim tikai 1993. gadā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, pretēji tam, ko var saprast ar šī sprieduma fragmentā lietoto vispārējo jēdzienu “sadarbība” ( 83 ), Komisija parastā procesa laikā vispār tieši neesot minējusi 35 % samazinājuma par sadarbību “ārpus iecietības programmas” atcelšanu un ka minētajā uzklausīšanā lietotais jēdziens “iecietība” attiecoties tikai uz 17 % samazinājumu, kas tika paredzēts izlīguma procedūras gaitā ( 84 ).

60. Komisija uzskata, ka šis pirmais iebildums ir neefektīvs. Tā, manuprāt, pamatoti norāda, ka tajā nepamatoti ir sajauktas, pirmkārt, Timab u.c. izlemtās izstāšanās no izlīguma programmas ietekme un, otrkārt, attiecīgo dalībnieku pēc paziņojuma par iebildumiem 2010. gada 2. februāra atbildē pieņemtās nostājas maiņas attiecībā uz to dalības pārkāpumā ilgumu iespējamās sekas. Taču, manuprāt, pārsūdzētā sprieduma fragmentā, uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir minēts tikai Komisijas brīdinājums 2010. gada 24. februāra uzklausīšanā, ņemot vērā tās nostājas maiņu, nevis par izstāšanos no izlīguma procedūras, kā tās apgalvo ( 85 ). Tāpēc ir jākonstatē, ka šis iebildums, kas ir balstīts uz neprecīzu pieņēmumu, ir nepamatots.

61. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Komisijai izlīguma procedūras posmā esot bijis jānorāda, ko tā kvalificē kā “jaunus apstākļus”, proti, neiespējamību pierādīt dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā no 1978. gada. Tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, atturoties norādīt, pēc to domām, Komisijas kļūdas tās pārkāpuma vērtējumā izlīguma procedūras posmā un tādējādi gandrīz pilnībā apstiprinot naudas soda samazinājuma atcelšanu.

62. Kā iebilst Komisija, runa vienkārši ir tikai par trešajā pamatā jau formulēta iebilduma atkārtošanu. Tādējādi tas ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ ( 86 ), norādot, ka, aizbildinoties ar apgalvojumiem par Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, apelācijas sūdzības iesniedzējas faktiski vēlas apstrīdēt Komisijas un vēlāk šīs tiesas veikto faktu vērtējumu, attiecībā uz kuru Tiesai nav pārbaudes pilnvaru ( 87 ). Tādēļ šis iebildums ir nepieņemams.

63. Tā kā saistībā ar pārsūdzētā sprieduma elementiem, uz kuriem attiecas ceturtā pamata otrā daļa, nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, manuprāt, minētais pamats šajā ziņā nav jāapmierina.

64. Tāpēc es uzskatu, ka apelācijas sūdzības trešajā un ceturtajā pamatā celtie iebildumi ir jāatzīst par daļēji nepieņemamiem un vismaz daļēji, ja ne kopumā ir jānoraida pēc būtības.

V – Secinājumi

65. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un nespriežot par citu apelācijas sūdzības pamatu pamatotību, es ierosinu Tiesai noraidīt trešo pamatu kā nepieņemamu un, pakārtoti, nepamatotu, kā arī ceturto pamatu kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu vai, pakārtoti, kā pilnībā nepamatotu; lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) EU:T:2015:296.

( 3 ) Komisijas 2010. gada 20. jūlija Lēmums par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38866 – Lopbarības fosfāti).

( 4 ) Komisijas 2008. gada 30. jūnija Regula, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 773/2004 attiecībā uz izlīguma procedūras kārtību karteļu lietās (OV 2008, L 171, 3. lpp.). Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regula Nr. 773/2004 attiecas uz procedūrām, kuras Komisija īsteno saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu [tagad – LESD 101. un 102. pants] (OV 2004, L 123, 18. lpp.), precizējot, ka šajā lietā ir piemērojamas tiesības pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā 2009. gada 1. decembrī, jo strīdīgais lēmums ir pieņemts pēc šīs dienas.

( 5 ) Apzīmējums lietots pārsūdzētā sprieduma 72. punktā.

( 6 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 58.–74. punktu.

( 7 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 1.–28. punktu. Vēl pilnīgāks minētās priekšvēstures, it īpaši Timab u.c. pārmestā pārkāpuma elementu apraksts, ir atrodams strīdīgajā lēmumā (5. un nākamās lpp.).

( 8 ) Saskaņā ar strīdīgo lēmumu (it īpaši tā 3. punktu, 6. lpp., un 1. pantu, 107. lpp.) konstatētais pārkāpums bija lielas Eiropas LF tirgus daļas sadalījums, piešķirot pārdošanas un klientu kvotas aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kā arī pārdošanas cenu un nosacījumu saskaņošana.

( 9 ) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).

( 10 ) Saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004, kas tikusi grozīta ar Regulu Nr. 622/2008, 10.a panta 2. punktu. Skat. arī 16. punktu Komisijas Paziņojumā par izlīguma procedūras kārtību karteļu lietās, lai pieņemtu lēmumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. un 23. pantu (OV 2008, C 167, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par izlīgumu”), kas ir panti par “pārkāpuma atklāšanu un izbeigšanu” un “soda naudām [naudas sodiem]”.

( 11 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 79. punktu.

( 12 ) Paziņojuma par izlīgumu 20.–22. un 31.–33. punktā ir norādīts, ka Komisija pusei, kas ir sadarbojusies, lai ātri nokārtotu lietu izlīguma procedūras pabeigšanai, var atlīdzināt, samazinot tai uzliekamo naudas sodu par 10 %.

( 13 ) Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”). Skat. minēto pamatnostādņu 10., 11. un 29. punktu.

( 14 ) Skat. Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par iecietību”) 20.–27. punktu.

( 15 ) Komisijas Lēmums C(2010) 5004, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38886 – Lopbarības fosfāti), kas attiecas uz grupu Kemira (Yara Phosphates Oy, Yara Suomi Oy un Kemira Oy), Tessenderlo Chemie, grupu Ercros (Ercros SA un Ercros Industriel SA), grupu FMC (FMC Foret SA, FMC Netherlands BV un FMC Corporation), kā arī Quimitécnica.com-Comércia e Indústria Química un tās mātesuzņēmumu José de Mello SGPS.

( 16 ) Skat. apstrīdētā lēmuma 303. punktu, 83. lpp., 340. punktu, 96. lpp., 359. punktu, 102. lpp., kā arī pārsūdzētā sprieduma 80. punktu.

( 17 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 29., 41., 44. un nākamos punktus, kā arī 214. un nākamos punktus.

( 18 ) It īpaši skat. pārsūdzētā sprieduma 45.–57. punktu.

( 19 ) Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 43. punktu “pirmā pamatu grupa attiecas uz izlīguma procedūru, konkrēti, uz to, ka prasītājas ir izstājušās no šīs procedūras [skat. minētā sprieduma 44. un nākamos punktus], otrā pamatu grupa attiecas uz noteiktām darbībām, kas veido attiecīgo karteli, proti, kompensāciju mehānismu un tirdzniecības nosacījumiem [128. un nākamie punkti], un, visbeidzot, trešā pamatu grupa attiecas uz vairākiem naudas soda aprēķina aspektiem [142. un nākamie punkti]”. Pirmajai no šo pamatu grupām ir svarīgākā nozīme attiecībā uz šo secinājuma priekšmetu.

( 20 ) Līdzās pilnīgajam izklāstam, ko apstrīdētajā spriedumā veikusi Vispārējā tiesa (58.–74. punkts), vairākos doktrinārajos avotos ir aprakstīta minētā procedūra, tostarp Hauviller, M., un Perret, G., “La procédure de transaction en droit de la concurrence: Bilan de la pratique décisionnelle de la Commission européenne (mai 2010‑mai 2015)”, Concurrences, 2015, Nr. 3, 241. lpp. It īpaši skat. tabulu no: Ledoux, V., un Roda, J.‑C., “Adoption par la Commission européenne d’une procédure de “transaction” en matière d’ententes”, Contrats Concurrence Consommation, 2008, Nr. 8. un 9., 10. pētījums, un apkopojošo shēmu no: Petit, N., “Aperçu de la procédure communautaire de transaction”, Concurrences, 2009, Nr. 1, 233. lpp. Tātad šajos secinājumos es nesniegšu detalizētus apsvērumus par šo procedūru pašu par sevi.

( 21 ) Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 78. un 90. punktu.

( 22 ) Šajā jomā apelācijas sūdzības iesniedzējas min strīdīgā lēmuma 318. punktu.

( 23 ) Komisijas ieskatā pārsūdzētā sprieduma 90. punktā minētais jaunais elements neattiecas uz jaunu situācijas analīzi, ko šī iestāde esot veikusi pēc savas ierosmes, bet atšķirīgu Timab u.c. pirmo reizi sniegto paskaidrojumu, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kura pastāvēšanas iemesls ir dot uzņēmumiem iespēju izklāstīt savu viedokli, lai nodrošinātu sacīkstes principa ievērošanu parastajā procesā (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā Galp Energía España u.c./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2015:482, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 24 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu (215. punkts un tajā minētā judikatūra) un spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 25 ) It īpaši skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244. un 245. punkts).

( 26 ) It īpaši skat. spriedumu, 2016. gada 16. jūnijs, SKW Stahl-Metallurgie un SKWStahl-Metallurgie Holding/Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 33. punkts).

( 27 ) Ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] savos secinājumos lietā Pilkington Group u.c./Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 112. punkts un tajā minētā judikatūra) uzsvēra, ka šādas “kļūdas, pirmkārt, ir jāpieņem, ja Vispārējā tiesa kļūdaini ir novērtējusi savu pilnvaru apjomu saskaņā ar LESD 261. pantu, otrkārt, ja tā nav visaptveroši analizējusi visus būtiskos argumentus un, treškārt, ja tā ir piemērojusi nepareizus juridiskos kritērijus, ņemot vērā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus”.

( 28 ) It īpaši spriedumi, 2014. gada 10. aprīlis, Areva u.c./Komisija (C‑247/11 P un C‑253/11 P, EU:C:2014:257, 177. punkts), kā arī 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 205. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 29 ) Tomēr Vispārējā tiesa centās atbildēt uz visiem argumentiem, kurus šajā ziņā tajā bija izvirzījušas Timab u.c. (skat. pārsūdzētā sprieduma 75. un nākamos punktus, kas attiecas uz iebildumiem par “naudas soda apmēra palielināšanu salīdzinājumā ar paziņoto amplitūdu”), ievērojot pareizu tiesvedību (šajā ziņā skat. Barennes, M., “L’arrêt du Tribunal Timab c/Commission ou comment une transaction en matière de cartels aurait mieux valu qu’un bon procès…”, Revue Lamy de la Concurrence, 2015, Nr. 45, 58. lpp.).

( 30 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 43.–220. punktu.

( 31 ) It īpaši skat. pārsūdzētā sprieduma 90.–107. punktu.

( 32 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 76. un 104. punktu. Atgādināšu, ka paziņojuma par izlīgumu 19. punktā ir minēts, ka, “ja dalībnieki neiesniedz izlīguma iesniegumu, procedūra, kuras beigās tiek pieņemts galīgais lēmums, notiek saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem, konkrēti, Regulas [Nr. 773/2004] 10. panta 2. punktu, 12. panta 1. punktu un 15. panta 1. punktu, nevis saskaņā ar izlīguma procedūru reglamentējošiem noteikumiem”. Savienības tiesām gan nav saistoši Komisijas definētie indikatīvie noteikumi nedz šajās pamatnostādnēs, nedz 2006. gada pamatnostādnēs, bet šie noteikumi var būt tām norādes neierobežotas kompetences īstenošanā (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 90. punkts).

( 33 ) Par to, ka izlīguma procedūras laikā piekļuve lietas materiāliem ir ierobežota, it īpaši skat. Bernardeau, L., un Christienne, J.‑P., Les amendes en droit de la concurrence, Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union, Larcier, Brisele, 2013, I.716. punkts.

( 34 ) Tabulu par izlīguma procedūras un parastā administratīvā procesa norisi skat. Barbier de la Serre, E., “Le dispositif communautaire en matière de transactions”, Revue Lamy de la Concurrence, 2008, Nr. 17, 95. lpp.

( 35 ) Skat. šo secinājumu 22. punktu.

( 36 ) Apelācijas sūdzības iesniedzēju skatījumā pretruna, kas Vispārējai tiesai esot bijusi jāuzsver, esot starp atbildi uz replikas rakstu, kuru Komisija bija iesniegusi šajā tiesā, norādot, ka ar paredzēto 35 % samazinājumu par sadarbību “ārpus iecietības programmas” ir atlīdzināta Timab u.c. sadarbība attiecībā uz laikposmu no 1978. līdz 2004. gadam, un pārsūdzētā sprieduma 94. un 95. punktu, kurā ir norādīts, ka vērā ņemtais laikposms ir tikai no 1978. līdz 1992. gadam.

( 37 ) It īpaši neesot saskaņots tas, ka piešķirtā samazinājuma apmērs saskaņā ar iecietības programmu beigu beigās tika samazināts par 5 % laikposmam no 1993. līdz 2004. gadam, lai arī sākotnēji tas tika noteikts 17 % apmērā laikposmam no 1978. līdz 2004. gadam.

( 38 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 142.–220. punktu.

( 39 ) It īpaši skat. pārsūdzētā sprieduma 170.–195. punktu.

( 40 ) Attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kuru dēļ var tikt piešķirts 2006. gada pamatnostādņu 29. punktā paredzētais samazinājums, skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 95., 188. un 189. punktu.

( 41 ) Skat. šo secinājumu 22. punktu.

( 42 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 90.–95. punktu.

( 43 ) Proti, pretrunas, kas skar pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, atšķirībā no pretrunām, kas, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, izriet no tā, ka Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi pretrunas, kas padarīja par spēkā neesošu Komisijas argumentāciju strīdīgajā lēmumā (skat. šo secinājumu 28. un nākamos punktus).

( 44 ) Šajā ziņā Timab u.c. it īpaši atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 104. un 105. punktu – atšķirībā no šī sprieduma 90., 96., 122. un 179. punkta. Tās uzskata, ka, lai arī pastāvēja tabula rasa situācija, tai ar atpakaļejošu spēku esot bijis jākliedē to iespējamie apgalvojumi izlīguma procedūrā, kas nevar būt iepriekšējas nostājas paušana.

( 45 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pretrunas, kuras tās pārmet, esot skārušas to tiesības attiecībā uz spēju brīvi diskutēt ar Komisiju izlīguma procedūrā un no tās arī brīvi izstāties, kā arī tiesības uz aizstāvību parastajā procesā, netiekot saistītām ar tā saukto iepriekš pieņemto “nostāju”.

( 46 ) Tādējādi savā apelācijas sūdzībā Timab u.c. minētā sprieduma 104. un 105. punktu pretstata 122. punktam, manuprāt, nepamatoti, jo šie divi pirmie punkti attiecas uz apstākļiem, kas paziņoti izlīguma procedūrā – it īpaši iespējamo naudas sodu amplitūdu –, savukārt trešajā no šiem punktiem ir norādīts, kāda ietekme uz iecietības programmu ir tam, ka viena pārkāpuma laikposma daļa vairs netika ņemta vērā atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzēju paziņojumiem.

( 47 ) Pārsūdzētā sprieduma 65. punktā Vispārējā tiesa pamatoti uzsvēra, ka, “lai arī iecietības politikas mērķis ir publiskot karteļus un atvieglot Komisijas uzdevumu šajā ziņā, izlīguma politika drīzāk ir domāta procedūras efektivitātes veicināšanai karteļu lietās, [pateicoties] vienkāršotajai procedūrai”, kas ir aprakstīta šī sprieduma 60. un nākamajos punktos. Skat. arī paziņojuma par izlīgumu 1. punktu.

( 48 ) No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda pārsūdzētā sprieduma kritizētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (it īpaši skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 49 ) Šajā rakstā Timab u.c. īsumā apgalvo, ka “Vispārējā tiesa nevarēja, no vienas puses, apgalvot, ka saskaņā ar paziņojumu par izlīgumu “Komisija neapspriež [..] pārkāpuma pastāvēšanu”, un, no otras puses, piešķirt neoficiālajām diskusijām tādu vērtību kā diskusijām, kuras raksturo apgalvotā apelācijas sūdzības iesniedzēju piekrišana attiecībā uz dalību pārkāpumā līdz 1993. gadam”.

( 50 ) Šajā noteikumā tieši ir noteikts, ka “izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos precīzi norāda apstrīdētos Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punktus”. Skat. arī spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 29., 30. un 78. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 51 ) 2016. gada 22. jūnija spriedumā DK Recycling und Roheisen/Komisija (C‑540/14 P, EU:C:2016:469, 62. un nākamie punkti) ir atgādināts, ka saskaņā ar Tiesas Reglamentu “tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā”. Taču nosacījumi šī izņēmuma piemērošanai šajā lietā nav izpildīti.

( 52 ) Es uzskatu, ka dalībnieki, kas izstājas no tādām īpašām procedūrām kā izlīguma procedūra, pirmkārt, nevar pārmest, ka tiem ir tiesiskā paļāvība uz iespējamām tāda tiesiskā režīma sekām, no kura tie ir izvēlējušies izvairīties, un, otrkārt, tie nevar prasīt piemērot pilnīgi vienādu attieksmi ar tiem, kuriem šī procedūra tikusi piemērota līdz galam.

( 53 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējas šo vārdkopu ir aizguvušas no Regulas Nr. 622/2008, ar ko groza Regulu Nr. 773/2004, preambulas 2. apsvēruma, kurā noteikts, ka “lietas izskatīšanā iesaistītās puses var būt gatavas atzīt savu līdzdalību kartelī [..], ja tās var saprātīgi jau iepriekš prognozēt, kādi būs Komisijas paredzētie atzinumi attiecībā uz to līdzdalību pārkāpumā un iespējamās soda naudas apjomu, un piekrist šiem atzinumiem” (mans izcēlums).

( 54 ) Timab u.c. saistībā ar strīdīgā lēmuma 318. punktu apgalvo, ka tieši tāpēc, ka Komisija neesot izmantojusi vienu un to pašu pierādīšanas standartu pirms un pēc to izstāšanās no izlīguma procedūras, tai beigu beigās esot bijis jāpieņem, ka nav iespējams uzskatīt, ka tās ir piedalījušās vienotā un turpinātā pārkāpumā kopš 1978. gada.

( 55 ) Šo vārdkopu apelācijas sūdzības iesniedzējas ir pārņēmušas no 2006. gada pamatnostādņu 37. punkta, lai atkal kritizētu pārsūdzētā sprieduma 91. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir minējusi Komisijas veikto “naudas soda aprēķina veida pielāgošanu”. Tomēr sākumā uzsvēršu, ka Vispārējā tiesa, kā to apstiprina minētā sprieduma 74. un 82. punkts, nav noliegusi, ka šīm divu veidu procedūrām ir piemērojamas 2006. gada pamatnostādnes.

( 56 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējas šeit atsaucas uz paziņojuma par izlīgumu 16. punktu, kurā ir paredzēts, ka “iepriekšēja šīs informācijas paziņošana apspriedēs saistībā ar izlīguma panākšanu [..] ļaus dalībniekiem būt informētiem par būtiskiem pierādījumiem, kas šajā posmā ir tikuši ņemti vērā, tādiem kā [..] apgalvotās aizliegtās vienošanās ilgums un smagums, [..] iespējamā naudas soda apmēra aprēķins [..] Tas dod pusēm iespēju efektīvi izteikt savus viedokļus attiecībā uz iebildumiem, ko attiecībā uz tām izteikusi Komisija, un ļauj tām pieņemt apzinātu lēmumu piedalīties vai nepiedalīties izlīgumā” (mans izcēlums).

( 57 ) Šajā ziņā Komisija atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 122. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, “ka ir paredzams, ka atlīdzība atbilstoši iecietības programmai tiek pārskatīta, ja paziņojums pieteikumā par iecietības programmas piemērošanu daļēji attiecas uz neapstiprināto laikposmu. Tāpat, ņemot vērā, ka prasītāju paziņojums ir faktors, kas ļauj palielināt pašu dalības ilgumu, sākotnēji paredzētajam samazinājumam “ārpus iecietības programmas” vairs nav nozīmes” (mans izcēlums).

( 58 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 52. un 57. punktu, kā arī 123. un 124. punktu.

( 59 ) It īpaši spriedumi, 2013. gada 30. maijs, QuinnBarlo u.c./Komisija (C‑70/12 P, nav publicēts, EU:C:2013:351, 26. punkts), kā arī 2013. gada 19. decembris, Koninklijke Wegenbouw Stevin/Komisija (C‑586/12 P, nav publicēts, EU:C:2013:863, 26. punkts).

( 60 ) It īpaši spriedumi, 2013. gada 24. oktobris, Kone u.c./Komisija (C‑510/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:696, 76. punkts), kā arī 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 77. punkts) un pārsūdzētā sprieduma 123. punktā minētā Vispārējās tiesas judikatūra.

( 61 ) It īpaši spriedums, 2013. gada 24. oktobris, Kone u.c./Komisija (C‑510/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:696, 78. punkts un tajā minētā judikatūra). Par Komisijai sniegto iespēju veikt pielāgojumus attiecībā uz savu agrāko praksi naudas sodu jomā, lai ņemtu vērā situācijas maiņu, it īpaši saistībā ar pārkāpumu biežumu, sarežģītību un smagumu, pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 169., 191. un 227. punkts), kā arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Schindler Holding u.c./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:248, 169.–174. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 62 ) It īpaši spriedums Dansk Rørindustri u.c./Komisija(C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 188. punkts).

( 63 ) 2006. gada pamatnostādņu 37. punktā, uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējas, turklāt skaidri ir norādīts, ka “pamatnostādnes sniedz [vispārēju] metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas”, kas ir izklāstīta šajās pamatnostādnēs.

( 64 ) Formulējumi minēti paziņojuma par izlīgumu 16. punktā, kas minēts šo secinājumu 56. zemsvītras piezīmē (mans izcēlums).

( 65 ) Atgādināšu, ka izlīguma procedūrā Timab u.c. savu dalību attiecībā uz laikposmu no 1978. līdz 1993. gadam nebija apstrīdējušas, bet to izdarīja tikai pēc izstāšanās no šīs procedūras.

( 66 ) Regulas Nr. 622/2008 preambulas 4. apsvērumā, Regulas Nr. 773/2004, kura ir grozīta ar pēdējo minēto regulu, 10.a pantā, kā arī paziņojuma par izlīgumu 5., 20.–22. un 27.–32. punktā ir norādīts, ka, lai arī uzņēmumi var brīvi izstāties no izlīguma procedūras, Komisijai ir plaša rīcības brīvība, it īpaši, lai grozītu naudas soda summu vai pārtrauktu šo procedūru, ņemot vērā jaunus pierādījumus, kamēr nav pieņemts galīgais lēmums (it īpaši skat. Bernardeau, L., un Christienne, J.‑P., minēts iepriekš, I.738. un I.749. punkts).

( 67 ) Kā pareizi ir nospriedusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96., 123. un 124. punktā.

( 68 ) Komisija uzsver, ka izlīguma procedūrā Timab u.c. bija saņēmušas paskaidrojumus, kā tikusi aprēķināta paredzēto naudas sodu amplitūda, tostarp ar iespējamiem samazinājumiem saistītos elementus.

( 69 ) No pārsūdzētā sprieduma 82. un nākamajiem punktiem izriet, ka galīgais naudas soda palielinājums arī ir saistīts ar tā bāzes noteikšanu, jo Timab u.c. apgrozījums būtiski pieauga laikposmā, kas tika ņemts vērā strīdīgajā lēmumā (skat. Idot, L., “Cartels et procédure de transaction”, Europe, 2015, Nr. 7, 267. komentārs, 1. punkts).

( 70 ) Izlīguma procedūras dalībnieku veicamā piekāpšanās ir iebildumu atzīšana, naudas soda maksimālā apmēra pieņemšana, atzīšana, ka tie ir varējuši paust savus apsvērumus, kā arī atteikšanās no lielākas piekļuves lietas materiāliem un uzklausīšanas (skat. Regulas Nr. 773/2004, kura ir grozīta ar Regulu Nr. 622/2008, 10.a pantu un paziņojuma par izlīgumu 20. punktu).

( 71 ) Skat. paziņojuma par izlīgumu 19. punktu un pēc analoģijas 29. punktu.

( 72 ) Skat. Regulas Nr. 622/2008 preambulas 4. apsvērumu.

( 73 ) Šajā ziņā skat. Idot, L., minēts iepriekš, 1. punkts, un Idot, L., “Le Tribunal de l’Union se prononce pour la première fois sur la procédure de transaction”, Revue des contrats, 2015, Nr. 4, 928. lpp.

( 74 ) Šajā ziņā Komisija norāda uz apstrīdētā lēmuma 320. un nākamajiem punktiem, kas kopsavilkuma veidā ir norādīti pārsūdzētā sprieduma 17.–26. punktā, kurā attiecībā uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem ir izklāstīti to naudas sodu aprēķina noteikumi, detalizēti norādot par katru posmu noteiktās summas.

( 75 ) It īpaši skat. spriedumus, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija u.c./Siemens Österreich u.c. (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 105. punkts), kā arī 2014. gada 12. jūnijs, Deltafina/Komisija (C‑578/11 P, EU:C:2014:1742, 75. punkts).

( 76 ) It īpaši skat. spriedumus, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija u.c./Siemens Österreich u.c. (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 106. punkts); 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 51. punkts), un pārsūdzētā sprieduma 72. un 201. punktā minēto judikatūru.

( 77 ) Es it īpaši nesaprotu, kāda iemesla dēļ Timab u.c. apgalvo, ka pret dalībniekiem, kas bija piekrituši piedalīties izlīguma programmā, esot bijusi labvēlīgāka attieksme, jo šie pēdējie minētie esot varējuši labāk “prognozēt tiem uzliekamā naudas soda summu”.

( 78 ) Skat. šo secinājumu 48. zemsvītras piezīmi.

( 79 ) Proti, kā ir norādījusi ģenerāladvokāte J. Kokote savos secinājumos lietā Pilkington Group u.c./Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 96. punkts un tajā minētā judikatūra), “vienlīdzīgas attieksmes princips, sodot pārkāpumus saistībā ar dalību aizliegtu vienošanos īstenošanā, tiek ievērots, ja visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem attiecībā uz tiem uzlikto naudas sodu aprēķināšanu tiek piemēroti vienādi kritēriji, kas nozīmē, ka viens un tas pats pārkāpums saistībā ar dalību aizliegtu vienošanos īstenošanā netiek vērtēts ar kvalitatīvi atšķirīgiem kritērijiem”. Vienādu aprēķināšanas kritēriju ņemšana vērā tomēr neliedz Komisijai, nosakot naudas sodu, ņemt vērā atbildību pastiprinošus vai mīkstinošus apstākļus, kas būtu raksturīgi tieši kādam no dalībniekiem.

( 80 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 71.–74. punktu, kā arī šajā nozīmē – minētā sprieduma 216. punktu.

( 81 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 160.–164. un 201.–206. punktu. Šajā sava sprieduma pēdējā minētajā punktā Vispārējā tiesa pamatoti uzskatīja, ka naudas soda samazinājums, ko cits aizliegtās dalībnieks ir saņēmis, vai apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda nesamazināšana izriet no Komisijas objektīvās analīzes, kas tika veikta saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 35. punktu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēju maksātspēja nebija salīdzināma ar cita dalībnieka maksātspēju.

( 82 ) Tās tieši atsaucas uz šādu minētā punkta fragmentu: “2010. gada 24. februāra uzklausīšanas laikā [Komisija] lūdza prasītājām paskaidrot saistību starp to pieteikumu par iecietības procedūras piemērošanu un notikumiem pirms 1993. gada un norādīja, ka jauna pārkāpuma kvalifikācija varētu ietekmēt naudas sodu aprēķinu un, it īpaši, Timab [u.c.] sadarbības pievienoto vērtību” (apelācijas sūdzībā izcelts vārds).

( 83 ) Timab u.c. apgalvo, ka jēdziens “sadarbība” ietver vienlaikus samazinājumus, kas ir piešķirti, piemērojot noteikumus attiecībā uz iecietības programmu un ārpus tās. Pārsūdzētā sprieduma 92. un 93. punktā Vispārējā tiesa atgādina, ka atbilstoši tajā minētajai judikatūrai Komisijai nav pienākuma atlīdzināt šo sadarbību, samazinot naudas sodu, ja šī sadarbība neatvieglo izmeklēšanu – ļaujot konstatēt pārkāpuma esamību un attiecīgā gadījumā to izbeigt –, un tas tā ir gan saskaņā ar paziņojumu par iecietību (ko Vispārējā tiesa sauc par “paziņojumu par sadarbību”), gan saskaņā ar sadarbību “ārpus iecietības programmas”.

( 84 ) Par šiem Komisijas paredzētajiem samazinājumiem izlīguma procedūrā skat. šo secinājumu 7. punktu.

( 85 ) Komisija piebilst, ka šī nolieguma ietekme uz naudas soda aprēķināšanu, ko tā bija minējusi Timab u.c., tāpēc bija tāda pati kā tad, ja tās vispār nebūtu mēģinājušas piedalīties izlīguma procedūrā vai ja jau izlīguma procedūrā attiecīgās personas sekmīgi būtu apstrīdējušas to dalību pārkāpumā laikposmā līdz 1993. gadam.

( 86 ) Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 113. punkts).

( 87 ) Skat. šo secinājumu 19. un nākamos punktus.