ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Vai katrā ziņā – neskarot iepriekš minēto un ja iepriekš minētais neīstenojas –, ar Spānijas valsts Real Decreto 240/2007 7. panta automātisku piemērošanas praksi ir pārkāpts LESD 20. pants iepriekš minētajos apstākļos, kad, atsakot uzturēšanās atļauju Savienības pilsoņa, kurš nekad nav īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības, laulātās, kas ir trešās valsts pilsone (kuriem abiem savukārt ir kopīgs nepilngadīgs dēls, kas ir Spānijas pilsonis un arī nav īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības) nepilngadīgajam dēlam, kas ir trešās valsts pilsonis, tā iemesla dēļ vien, ka Savienības pilsonis nav izpildījis šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus, un konkrēti un individuāli nepārbaudot, vai starp šo Savienības pilsoni un trešās valsts pilsoni pastāv tādas atkarības attiecības, kuru ietekmē jebkāda iemesla dēļ un, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, gadījumā, ja trešās valsts pilsonim tiek atteiktas uzturēšanās tiesības, Savienības pilsonis nevarētu šķirties no ģimenes locekļa, kurš no viņa ir atkarīgs, un viņam būtu jāizceļo no Savienības? It īpaši ņemot vērā, ka Spānijas pilsonis un viņa laulātā, kas ir trešās valsts pilsone, savukārt ir vecāki nepilngadīgam dēlam, kas ir Spānijas pilsonis, kas arī varētu būt spiests izceļot no Spānijas teritorijas kopā ar saviem vecākiem. Jautājuma kontekstā ir ņemta vērā Eiropas Savienības Tiesas judikatūra, tostarp 2018. gada 8. maija spriedums C-82/16 K.A. u.c. pret Belgische Staat.
2)

Vai Pamattiesību hartas 20. un 30. pantā un Direktīvā 98/59/EK (2) ietvertajiem noteikumiem ir pretrunā tāda tiesību norma kā Leģislatīvā dekrēta 23/15 10. pantā minētā, kas tikai attiecībā uz darba ņēmējiem, kuri pieņemti darbā (vai kuru noteikta laika darba attiecības ir tikušas pārveidotas) uz nenoteiktu laiku, sākot no 2015. gada 7. marta, ievieš noteikumu, atbilstoši kuram kolektīvās atlaišanas, kas ir prettiesiska izvēles kritēriju neievērošanas dēļ, gadījumos – atšķirībā no citām analogām, agrāk nodibinātām un tajā pašā procedūrā iesaistītām darba attiecībām –, nav paredzēta atjaunošana darbā, un kas savukārt ievieš konkurējošu aizsardzības sistēmu, kas paredz tikai kompensāciju un nav piemērota, lai izlabotu no darba zaudēšanas izrietošās ekonomiskās sekas, un ir sliktāka salīdzinājumā ar otru līdzās pastāvošo modeli, ko piemēro citiem darba ņēmējiem ar tādām pašām darba attiecībām, un vienīgais izņēmums ir to pārveidošanas vai nodibināšanas datums?
2)

Ja nav jāņem vērā tikai darbības zona pamešanas brīdī: vai vienmēr un neatkarīgi no citiem priekšnoteikumiem ir jāņem vērā visas mandātteritorijas darbības zonas? Ja tas tā nav: vai pārējās darbības zonas ir jāņem vērā tikai tad, ja bezvalstniekam ar šo darbības zonu bija cieša (teritoriāla) saikne? Vai, lai konstatētu šādu saikni, ir jākonstatē – pamešanas brīdī esoša vai iepriekšēja – pastāvīgā dzīvesvieta? Vai, vērtējot ciešu (teritoriālu) saikni, ir jāņem vērā citi apstākļi? Ja tas tā ir: kādi? Vai ir nozīme tam, ka bezvalstniekam UNRWA mandātteritorijas pamešanas brīdī ir iespēja ieceļot attiecīgajā darbības zonā un no viņa to var sagaidīt?
4.

Tālāk Associazione apstrīd rīkojumu tādēļ, ka esot pārkāpta LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļa, jo Vispārējā tiesa neesot ievērojusi strīda priekšmetu, kāds tas ir definēts prasības pieteikumā par lietas ierosināšanu. Associazione šajā sakarā norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā to, ka apstrīdētās regulas tiešā iedarbība uz Associazione un — caur to — uz tās biedriem izriet no aktīvās vielas “glifosāta” iespējamās kancerogenitātes (skat. Starptautiskās Vēža izpētes aģentūras 2015. gada 20. martā publicēto pētījumu, kurš ir noraidīts apstrīdētajā Regulā (ES) 2017/2324), kura apstiprināšana ir Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē un kurš nevar būt dalībvalstu kompetencē ietilpstošas atļaujas priekšmets; tas tā ir tāpēc, ka valsts atļauja augu aizsardzības līdzekļiem neietver nekādu novērtējumu par aktīvo vielu “glifosāts”, kuru jau “avansā” ir apstiprinājusi Eiropas Savienība, kā rezultātā ir izslēgts, ka Itālijai būtu pilnvaras atļaut vai aizliegt laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus ar atsauci uz aktīvo vielu “glifosāts”. Šajā lietā Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā noteiktos nosacījumus, neņemot vērā tiesvedības ietvaros izvirzītos argumentus, proti, ka glifosāta atliekas nonāk pazemes ūdeņos, pārtikā (makaronos) un augsnē, no kā izriet kaitējums, ko šīs vielas laišana tirgū nodara teritorijai, dalībvalstu pilsoņiem un interesēm, kuras pārstāv Associazione, un — caur to — tās biedriem. Tātad Vispārējai tiesa esot bijusi jāizvērtē ietekme iepriekš minētā 263. panta izpratnē saistībā ar šo apstākli un saistībā ar GranoSalus statūtiem, kā arī saistībā ar tās biedru īpašo situāciju, ko tā nav izdarījusi savā rīkojumā.
1)

Gadījumā, ja valsts tiesību normā, tādā kā Rīkojuma TAS 2865/2003 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts, ir noteikts, ka piekļuves fakultatīvi turpināmajai apdrošināšanai vai brīvprātīgajai apdrošināšanai nosacījums ir izslēgšana no sociālā nodrošinājuma sistēmas, vai minētajai izslēgšanai ir jābūt no Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmas, vai arī, gluži pretēji, atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 (1) 5. panta b) punktā paredzētajam faktu pielīdzināšanas principam Spānijas kompetentajai iestādei ir jāņem vērā izslēgšana no līdzīgas citas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas tā, it kā tā būtu notikusi Spānijā?
C 206/38

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 9. aprīlī iesniedza Finanzgericht des Saarlandes (Vācija) — QM/Finanzamt Saarbrücken

(Lieta C-288/19)

(2019/C 206/43)

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht des Saarlandes

Pamatlietas puses

Prasītāja: QM

Atbildētāja: Finanzamt Saarbrücken

Prejudiciālie jautājumi

Vai PVN direktīvas (1) 56. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar “transportlīdzekļa iznomāšan[u]/izīrēšan[u] personai, kura nav nodokļa maksātāja,” ir jāsaprot arī transportlīdzekļa, kas ir nodokļu maksātāja saimnieciskās darbības aktīvu daļa (uzņēmuma transportlīdzeklis), nodošana lietošanā savam personālam, ja tas par to nesniedz atlīdzību, kura (daļēji) neveido tā veicamo darbu, proti, personāls neveic nekādu samaksu, tas neizlieto tam daļu no sava atalgojuma naudā un tas arī pēc pušu vienošanās, saskaņā ar kuru tiesības lietot uzņēmuma transportlīdzekli ir saistītas ar atteikšanos no citām priekšrocībām, neizvēlas starp dažādām nodokļa maksātāja piedāvātajām priekšrocībām?

(1) Padomes un Eiropas Parlamenta Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp., redakcijā, kas grozīta ar Padomes Direktīvu 2008/8/EK (2008. gada 12. februāris); OV 2008, L 44, 11. lpp.).
1)

Vai galīga lēmuma par vīzas atteikumu saskaņā ar Vīzu kodeksa (1) 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktu pārsūdzības gadījumā Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta izpratnē ir runa par efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē šādos apstākļos: — lēmuma pamatojumā dalībvalsts ir tikai norādījusi: “Viena vai vairākas dalībvalstis Jūs uzskata par apdraudējumu vienas vai vairāku dalībvalstu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. un 21. punkta izpratnē, vai to starptautiskajām attiecībām”; — nedz lēmumā, nedz pārsūdzības tiesvedībā dalībvalsts nesniedz informāciju par to, kurš konkrēts pamats vai pamati no četriem Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktā minētajiem tiek izmantoti; — pārsūdzības tiesvedībā dalībvalsts nesniedz nedz sīkāku informāciju, nedz sīkāku pamatojumu pēc būtības par pamatu vai pamatiem, uz kuriem ir balstīti citas dalībvalsts (vai citu dalībvalstu) iebildumi?
—

Atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu, ciktāl ar Komisijas Lēmumu 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par finanšu nemateriālās vērtības norakstīšanu nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex. NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (2), tika uzskatīts, ka strīdīgais nodokļu pasākums ir valsts atbalsts, un
C 112/33

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīAxa Mediterranean Holding, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-405/11 Axa Mediterranean/Komisija

(Lieta C-54/19 P)

(2019/C 112/39)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Axa Mediterranean Holding, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

— Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

— Apmierināt šo prasību par atcelšanu un galīgi atcelt apstrīdēto lēmumu; un

— Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-405/11 Axa Mediterranean Holding, S.A./Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar minēto spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība par Eiropas Komisijas 2011. gada 12. janvāra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kas paredzēta Ley española de Impuesto sobre Sociedades [Spānijas likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli] 12.5. pantā.

Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretācijā.

Apelācijas sūdzībā norādīts, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas attiecībā uz:

— selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

— tā mērķa noteikšanu, kurš ir dažādu faktisko un tiesisko situācijas salīdzināšanas pamatā selektivitātes analīzes otrajā posmā;

— tā rezultātā spriedumā arī tika pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākuma uzlikšanu un samērīguma principa piemērošanu;

— pakārtoti, Vispārējās tiesas analīzi saistībā ar iespējamo pierādījuma neesamību par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un kapitāldaļu ieguvi ārvalstīs; un

— pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

Papildus juridiski nepareizai argumentācijai spriedumā vairākos no minētājiem punktiem Vispārējā tiesa esot aizstājusi lēmumā minēto argumentāciju ar atšķirīgu savu argumentāciju, tādējādi pieļaujot papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

(1) Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Axa Mediterranean/Komisija (T-405/11, nav publicēts, EU:T:2018:780).

(2) Komisijas Lēmums 2011/282/ES, 2011. gada 12. janvāris, par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).
C 103/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 24. decembrī iesniedza Amtsgericht Kamenz (Vācija) – MC/ND

(Lieta C-827/18)

(2019/C 103/12)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Amtsgericht Kamenz

Pamatlietas puses

Prasītājs: MC

Atbildētāja: ND

Prejudiciālais jautājums

Vai lietā aplūkotais pamata prasījums par 535 EUR – kas pamatots ar 2016. gada 10. februārī noslēgtu notariāli apstiprinātu pirkuma līgumu par privāta dzīvokļa pirkumu Grosrērsdorfā [Großröhrsdorf], uz kuru attiecas Amtsgericht Kamenz jurisdikcija – konkrēti saistībā ar to, ka saskaņā ar notariāli apstiprinātā līguma 6. punktu valdījums un lietojums ir nodoti prasītājam 2016. gada 1. aprīlī, bet 2016. gada 1. aprīlī atbildētāja vēl saņēma īres maksu no attiecīgā privātā dzīvokļa īrnieka [..], ir tāda lieta Lugāno konvencijas (1) 22. panta izpratnē, kuras priekšmets ir maksājums, kas attiecas uz lietu tiesībām saistībā ar nekustamo īpašumu, kā arī nekustamā īpašuma īre vai noma, vai arī Vācijas tiesas starptautiskā jurisdikcija izriet no kāda cita Lugāno konvencijas noteikuma, vai arī ir pamatota Šveices tiesas, kura ir kompetenta atbilstoši atbildētājas domicilam, starptautiskā jurisdikcija (Lugāno konvencijas 2. panta 1. punkts apvienojumā ar tās 5. panta 1. punktu)?

(1) 2007. gada 30. oktobra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (“Lugano II Konvencija”), OV 2009, L 147, 5. lpp.
1)

a) Vai tāda koplietošanas mitināšanas pakalpojuma sniedzējs, kur pakalpojuma saņēmēji publisko ar autortiesībām aizsargāta satura datnes bez tiesību subjektu piekrišanas, veic izziņošanu Direktīvas 2001/29/EK (1) 3. panta 1. punkta izpratnē, ja: — augšupielāde notiek automātiski un pakalpojuma sniedzējs neveic iepriekšēju apskati vai kontroli, — pakalpojuma sniedzējs lietošanas noteikumos informē, ka nedrīkst ievietot saturu, pārkāpjot autortiesības, — tas, sniedzot pakalpojumu, gūst ieņēmumus, — pakalpojums tiek izmantots likumīgām vajadzībām, bet pakalpojuma sniedzējs zina par to, ka ir pieejams arī ievērojams autortiesības pārkāpjoša satura apjoms (vairāk nekā 9 500 darbu), — pakalpojuma sniedzējs nepiedāvā satura rādītāju un meklēšanas funkciju, bet trešās personas tā nodrošinātās neierobežotās lejupielādes saites ievieto interneta saišu krājumos, kas ietver informāciju par datņu saturu un ļauj meklēt konkrētu saturu, — nosakot atlīdzību, ko tas izmaksā par lejupielādi atkarībā no pieprasījuma, tas stimulē augšupielādēt ar autortiesībām aizsargātu saturu, kas citādi lietotājiem ir pieejams tikai par maksu, un, — piešķirot iespēju ielādēt datnes anonīmi, tiek palielināta varbūtība, ka lietotāji netiks saukti pie atbildības par autortiesību pārkāpumiem? b) Vai šis vērtējums mainās, ja, izmantojot koplietošanas mitināšanas pakalpojumu, 90–96 % apjomā no kopējās lietošanas tiek darīti pieejami piedāvājumi, ar kuriem tiek pārkāptas autortiesības?
1)

Vai, novērtējot, vai preču zīme, kas reģistrēta plašai preču kategorijai – izskatāmajā lietā sauszemes transportlīdzekļi, it īpaši automobiļi un to daļas –, bet faktiski tiek izmantota tikai īpašam tirgus segmentam – izskatāmajā lietā dārgām luksusa klases sporta automašīnām un to daļām –, pēc veida un apjoma ir tikusi faktiski izmantota Direktīvas 2008/95/EK (1) 12. panta 1. punkta izpratnē, ir jāņem vērā reģistrētās preču kategorijas tirgus kopumā vai arī var ņemt vērā īpašo tirgus segmentu? Vai tad, ja ar izmantošanu šajā īpašajā tirgus segmentā ir pietiekami, preču zīme atcelšanas procesā ir saglabājama attiecībā uz šo tirgus segmentu?
1)

Vai Likuma Nr. 4111/2013 44. panta 1. punkta b) apakšpunktā ietvertais noteikums, kas bija spēkā 2013. finanšu gadā (2012. gadā) un saskaņā ar kuru vieglo automašīnu (ar dzinēja tilpumu vienādu vai lielāku par 1 929 kubikcentimetriem), kas ir vecākas par desmit gadiem, skaitot no gada, kurā ir veikta to pirmā nodošana ekspluatācijā Grieķijā, un nevis no gada, kurā, iespējams, ir veikta to iepriekšējā (pirmreizējā) nodošana ekspluatācijā citā Eiropas Savienības dalībvalstī, īpašnieki vai turētāji ir atbrīvoti no luksusa preču nodokļa, ir maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību Eiropas Savienības dalībvalstu starpā Līguma par Eiropas Savienības darbību 28.–30. panta izpratnē?
Prasība, kas celta 2018. gada 12. oktobrī – Eiropas Komisija/Rumānija

(Lieta C-638/18)

(2018/C 445/14)

Tiesvedības valoda – rumāņu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: L. Nicolae un K. Petersen)

Atbildētāja: Rumānija

Prasītājas prasījumi

— atzīt, ka, 2007. gadā sistemātiski un pastāvīgi pārkāpjot PM10 koncentrāciju dienas robežvērtības un no 2007. līdz 2014. gadam ieskaitot – izņemot 2013. gadu – sistemātiski un pastāvīgi pārkāpjot PM10 koncentrāciju gada robežvērtības zonā RO32101 Bukareste, Rumānija nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir noteikti Direktīvas 2008/50/EK (1) 13. panta 1. punktā, kas aplūkots kopā ar tās XI pielikumu;

— atzīt, ka attiecībā uz zonu RO32101 Bukareste Rumānija no 2010. gada 11. jūnija nav izpildījusi pienākumus, kas ir paredzēti Direktīvas 2008/50/EK 23. panta 1. punktā, kas aplūkots kopā ar tās XV pielikuma A sadaļu, it īpaši otrajā daļā paredzēto pienākumu nodrošināt, ka PM10 robežvērtību pārsniegšanas periods ir cik vien iespējams īss;

— piespriest Rumānijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Sākot no 2007. gada, zonā RO32101 Bukareste sistemātiski un pastāvīgi tika pārsniegtas PM10 koncentrācijas dienas robežvērtības. Turklāt no 2007. līdz 2014. gadam ieskaitot – izņemot 2013. gadu – tajā pašā zonā tika pārkāptas PM10 koncentrācijas gada robežvērtības. Ar šādiem pārsniegšanas gadījumiem pietiek, lai atzītu, ka ir pārkāpti Direktīvas 2008/50/EK 13. panta 1. punkta noteikumi, kas ir aplūkoti kopā ar šīs pašas direktīvas XI pielikuma noteikumiem.

Neraugoties uz šādiem pārsniegšanas gadījumiem, Rumānija nav paredzējusi gaisa kvalitātes uzlabošanas plānus, kas atbilstu direktīvas 23. panta 1. punkta noteikumiem, un it īpaši nav izpildījusi pienākumu veikt atbilstošus pasākumus, lai PM10 robežvērtību pārsniegšanas periods būtu cik vien iespējams īss. Šāds pārkāpums izriet no ilgā laikposma, kurā ir konstatēti pārsniegšanas gadījumi, no garajiem termiņiem, kas ir paredzēti, lai izbeigtu pārsniegšanas gadījumus, no tā, ka nav dažu direktīvas XV pielikuma A sadaļā paredzēto elementu, no tā, ka plānos nav aplūkoti visi galvenie robežvērtību pārsniegšanas iemesli un nav arī paredzēti obligāti pasākumi, kas būtu pietiekami, lai nodrošinātu robežvērtību ievērošanu.

(1) OV 2008, L 152, 1. lpp.
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris) (1) 5. un 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka aviosabiedrību pasažieriem var būt tiesības saņemt kompensāciju atbilstoši minētajai regulai vairāk nekā vienu reizi uz vienas un tās pašas rezervācijas pamata, ja lidojums, uz kuru apkalpojošais gaisa pārvadātājs ir pārreģistrējis pasažieri, ir ticis atcelts vai kavējas vairāk nekā trīs stundas, kas nozīmētu, ka kompensācija saskaņā ar attiecīgās regulas 7. pantu nav noteiktas likmes, bet gan ir atkarīga no atcelto lidojumu skaita vai no atcelto lidojumu apmēra un ar to saistītā kavējuma?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. oktobrī iesniedza Court of Session (Scotland) (Apvienotā Karaliste) – Andy Wightman u.c./Secretary of State for Exiting the European Union

(Lieta C-621/18)

(2018/C 445/12)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Session, Edinburgh

Pamatlietas puses

Prasītāji: Andy Wightman, Ross Greer, Alyn Smith, David Martin, Catherine Stihler, Jolyon Maugham, Joanna Cherry

Atbildētājs: Secretary of State for Exiting the European Union

Citi lietas dalībnieki: Chris Leslie, Tom Brake

Prejudiciālais jautājums

Ja saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 50. pantu dalībvalsts ir paziņojusi Eiropadomei par savu nodomu izstāties no Eiropas Savienības, vai Savienības tiesības ļauj paziņojumu iesniegušajai dalībvalstij vienpusēji atsaukt paziņojumu; un, ja tā, tad ar kādiem nosacījumiem un ar kādām sekām dalībvalsts palikšanai Eiropas Savienībā?
1)

Vai tādos apstākļos kā pamatlietā, kad ražotāju organizācija Padomes Regulas (EK) Nr. 2200/96 (1996. gada 28. oktobris) par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2200/96”) (1) 11. panta 1. punkta un 15. panta izpratnē piegādā saviem biedriem ražotājiem preces un saņem par to no ražotājiem maksājumu, kas nesedz iepirkuma cenu: a) ir jāuzskata, ka tā ir maiņa ar vērtības piemaksu, jo ražotāji ar darījumu ir uzņēmušies līgumisku pienākumu attiecībā pret ražotāju organizāciju piegādāt ražotāju organizācijai saistību perioda laikā augļus un dārzeņus, tāpēc darījuma nodokļa aprēķina bāze ir ražotāju organizācijas piegādātājiem samaksātā iepirkuma cena par kapitālieguldījumu precēm? b) summa, ko darbības fonds par darījumu faktiski maksā ražotāju organizācijai, pilnā apmērā ir “subsīdija, kas tieši saistīta ar šādu piegāžu cenām” Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (turpmāk tekstā – “Direktīva 77/388/EEK”) (2), 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tāpēc nodokļa aprēķina bāze ietver arī finansiālu palīdzību Regulas Nr. 2200/96 15. panta izpratnē, kas darbības fondam ir tikusi piešķirta, pamatojoties uz darbības programmu?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 24. jūlijā iesniedza Sąd Okręgowy w Opolu (Polija) – Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku-Białej/OH

(Lieta C-483/18)

(2018/C 427/11)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Sąd Okręgowy w Opolu

Pamatlietas puses

Prasītājs: Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku-Białej

Atbildētājs: OH

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (1) tiesību normas, it īpaši tās 3. panta 1. un 2. punkts, 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (2) tiesību normas, it īpaši tās 22. pants 3. punkts, jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādu 1936. gada 28. aprīļaUstawa prawo wekslowe (Vekseļu likums) 10. panta, saistībā ar tā 17. pantu, interpretāciju, saskaņā ar kuru tiesa nedrīkst rīkoties pēc savas iniciatīvas situācijā, kad tai ir liela un pamatota pārliecība, pamatojoties uz materiāliem, kas nav iegūti no lietas pusēm, ka līgums, no kura izriet pamatsaistības, ir vismaz daļēji spēkā neesošs, bet prasītājs piesaka prasījumu, kas izriet no blanko vekseļa, savukārt atbildētājs neceļ iebildes un rīkojas pasīvi?

(1) OV 1993, L 95, 29. lpp.

(2) OV 2008, L 133, 66. lpp.
Lieta C-265/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 17. aprīlī iesniedza Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuva) – Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos/Akvilė Jarmuškienė

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 17. aprīlī iesniedza Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuva) – Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos/Akvilė Jarmuškienė

(Lieta C-265/18)

Iesniedzējtiesa

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Pamatlietas puses

Prasītāja: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Atbildētāja: Akvilė Jarmuškienė

Trešā ieinteresētā persona: Vilniaus apskrities valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes Direktīvas 2006/112/EK ( 1 ) (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 282.–292. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir radušies izskatāmajā lietā, kad ar to pašu darījumu tiek piegādātas divas preces, tomēr tikai ar vienas no šīm precēm piegādi tiek pārsniegta Direktīvas 2006/112/EK 287. pantā (attiecīgajā valsts tiesību akta normā) paredzētā gada apgrozījuma robeža (darījumu apjoms), nodokļa maksātājam (pieteicējam) ir pienākums inter alia aprēķināt un maksāt pievienotās vērtības nodokli no 1) visas darījuma vērtības (abu preču piegādes vērtības) vai 2) tikai no tās darījuma daļas vērtības, kura pārsniedz minēto robežu (vienas no šīm precēm piegādes vērtības)?

( 1 ) OV 2006, L 347, 1. lpp.