ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 29. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑435/18

Otis Gesellschaft m.b.H. u.c.

pret

Land Oberösterreich u.c.

(Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Tiesības karteļu jomā – Privāta īstenošana – Valsts kreditora prasība par zaudējumu atlīdzību – Izdevīgi aizdevumi mājokļu būvniecības atbalstam – Kartelis liftu tirgū – Paaugstinātas būvniecības izmaksas karteļa dēļ – Zaudējumu atlīdzināšanas prasījums par nodarītajiem procentu zaudējumiem

Satura rādītājs

I. Ievads II. Atbilstošās tiesību normas III. Fakti un pamatlieta A. Kartelis liftu tirgū B. Augšaustrijas federālās zemes prasība par zaudējumu atlīdzību IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā V. Vērtējums A. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība 1. Par Tiesas jurisdikciju atbildes sniegšanā uz prejudiciālo jautājumu, ņemot vērā periodu pirms Austrijas pievienošanās ES 2. Par prejudiciālā jautājuma nozīmi lēmuma pieņemšanā B. Prejudiciālā jautājuma satura vērtējums 1. Valsts kreditoru tiesības uz zaudējumu atlīdzību saistībā ar zaudējumiem, kas radušies karteļa dēļ: Savienības tiesību problēma a) Robežlīnija starp Savienības tiesībām un dalībvalstu tiesībām karteļu rezultātā radītu zaudējumu atlīdzības jomā b) “Cēloņsakarības” izraisītā spriedze starp Savienības tiesībās ietverto reglamentāciju un dalībvalstu transpozīciju 2. Par valsts kreditoru tiesībām uz karteļa dēļ nodarītu zaudējumu atlīdzību a) Par LESD 101. panta aizsardzības mērķi 1) Par tiesību uz zaudējumu atlīdzību kategoriskas ierobežošanas neatbilstību LESD 101. pantam 2) Par Augšaustrijas federālās zemes kā valsts kreditora īpašo statusu 3) Par Direktīvas 2014/104 tiesību normām 4) Starpsecinājums b) Par Augšaustrijas federālās zemes zaudējumu esamību un iespēju tos atlīdzināt 1) Par iespēju atlīdzināt procentu zaudējumus, uz kuriem Augšaustrijas federālā zeme norāda pamatlietā 2) Par sabiedrībai nodarītajiem zaudējumiem, nepietiekami īstenojot mājokļu būvniecības atbalstu karteļa dēļ 3) Starpsecinājums c) Par pietiekami tiešu kopsakaru starp tiesību pārkāpumu un zaudējumiem 1) Par konkrēto kopsakaru starp liftu cenu un aizdevumu apmēru 2) Par Augšaustrijas federālajai zemei nodarīto zaudējumu paredzamību attiecībā uz karteļa dalībniekiem 3) Starpsecinājums VI. Secinājumi

I. Ievads

1. Vai Savienības tiesībās tiek prasīts, lai valsts kreditoram, kas ir cietis zaudējumus tādēļ, ka tas ir piešķīris izdevīgus, attīstību veicinošus aizdevumus lielākā apmērā, nekā tas būtu bijis, ja nebūtu noslēgta pret konkurenci vērsta vienošanās, būtu tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību no uzņēmumiem, kuri bija šīs vienošanās dalībnieki?

2. Ar šo jautājumu šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai ir sniegta iespēja turpināt precizēt Savienības tiesībās Eiropas konkurences tiesību privātai īstenošanai izvirzītās prasības. Tas tiek uzdots saistībā ar karteli liftu tirgū, kas Tiesai ir jāanalizē jau atkārtoti ( 2 ).

3. Augšaustrijas federālo zemi šis kartelis skāra tiktāl, ciktāl tā bija piešķīrusi karteļa dalībnieku klientiem procentu ziņā izdevīgus aizdevumus sociālo mājokļu būvniecības projektu īstenošanai – t.s. attīstību veicinošos aizdevumus. Aizdevuma vērtība liftu, kas tika iebūvēti atbalstītajās mājokļu būvēs, vienošanās izraisītā sadārdzinājuma dēļ bija ievērojami augstāka, nekā tas būtu, cenai veidojoties brīvas konkurences apstākļos. Saistībā ar zaudējumiem, kas ir radušies minētā dēļ, federālā zeme prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā lūdz zaudējumu atlīdzību.

4. Tiesu instances, kurās pamatlieta tiek izskatīta, nav vienisprātis par to, vai Austrijas tiesības šāda veida netiešu zaudējumu gadījumā pieļauj zaudējumu atlīdzību. Iesniedzējtiesas Oberster Gerichtshof [Augstākās tiesas] (Austrija) ieskatā, tas tā nav, jo attiecībā uz personām, kas attiecīgajā tirgū nav piedalījušās nedz kā pārdevēji, nedz kā pircēji, neattiecas karteļa aizlieguma aizsardzības mērķis.

5. Tiesai ir jāvērtē, vai šī personu, kurām ir tiesības uz zaudējumu atlīdzību, loka ierobežojošā tiesību norma atbilst Eiropas konkurences tiesību principiem. Taču pirms tam jānoskaidro, vai uz jautājumu par Augšaustrijas federālās zemes tiesībām uz zaudējumu atlīdzību ir jāatbild, pamatojoties uz Austrijas tiesībām – lasot tās kopā ar līdzvērtības un efektivitātes principiem –, vai drīzāk, pamatojoties tieši uz Savienības tiesībām.

II. Atbilstošās tiesību normas

6. Iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par EK līguma 85. panta, EKL 81. panta un LESD 101. panta interpretāciju. Tā kā šīm tiesību normām ir gandrīz viens un tas pats saturs, turpinājumā ir jāatsaucas tikai uz pašreiz spēkā esošo LESD 101. pantu ( 3 ).

7. Šīs lietas pamatā esošie fakti norisinājās, pirms stājās spēkā Direktīva 2014/104/ES ( 4 ) par karteļu rezultātā radītu zaudējumu atlīdzināšanu, un Augšaustrijas federālās zemes pirmās instances prasība arī tika celta pirms Direktīvas 2014/104 stāšanās spēkā ( 5 ). Tāpēc Direktīva 2014/104 šajā lietā laika ziņā nav piemērojama, kamēr nav noskaidrots, vai, iespējams, piemērojamās Austrijas tiesības ir materiāltiesiska vai procesuāltiesiska rakstura. Tas tāpēc, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/104 22. pantu attiecībā uz transponēšanas rezultātā pieņemtajiem materiālajiem noteikumiem ir spēkā vispārējs atpakaļejoša spēka aizliegums, savukārt visas pārējās valsts transponēšanas normas – tātad it īpaši procesuālās tiesību normas – gan ir jāpiemēro faktiem, kas norisinājušies pirms direktīvas stāšanās spēkā, taču tikai saistībā ar prasībām, kuras celtas pēc direktīvas stāšanās spēkā ( 6 ).

8. Tāpēc, kā pareizi izklāsta Itālijas valdība, Direktīva 2014/104 šajā tiesvedībā konkrētajā gadījumā var tikt piemērota tikai tiktāl, cik tajā ir atspoguļoti judikatūrā izstrādātie principi saistībā ar karteļa rezultātā radušos zaudējumu atlīdzināšanu ( 7 ).

III. Fakti un pamatlieta

A. Kartelis liftu tirgū

9. Vairākās Eiropas Savienības dalībvalstīs daudzus gadus darbojās tā dēvētais kartelis liftu tirgū, kura ietvaros Eiropas lielie liftu un eskalatoru ražotāji – proti, Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp, – bija noslēguši pret konkurenci vērstas vienošanās. Eiropas Komisija atklāja šo karteli 2003. gadā un par mahinācijām, kas saistītas ar karteli liftu tirgū, Beļģijas, Vācijas, Nīderlandes un Luksemburgas tirgū 2007. gadā piesprieda naudas sodus ( 8 ).

10. Austrijā Bundeswettbewerbsbehörde [Federālā konkurences iestāde] un Kartellgericht [Konkurences tiesa] ierosināja lietu par karteli liftu tirgū. Kartellgericht 2007. gadā piespriestos naudas sodus ( 9 )Oberster Gerichtshof, darbodamās kā augstākā tiesa konkurences lietās, 2008. gadā apstiprināja ( 10 ). ThyssenKrupp tika piemērots iecietības režīms.

11. Atbilstoši tam, kas izsecināts tiesvedībā Austrijā saistībā ar karteli, karteļa dalībnieku vidū no 20. gs. 80. gadiem līdz 2004. gada sākumam pastāvēja pastāvīgi apstiprināta vienošanās par liftu un eskalatoru tirgus sadali, ko tie lielā mērā, kaut arī ne pilnībā, īstenoja. Saskaņotās darbības tika galīgi izbeigtas, agrākais, 2005. gada beigās. Kartelis bija vērsts uz to, lai privileģētajam uzņēmumam ikreiz nodrošinātu augstāku cenu par to, kas būtu sasniedzama konkurences apstākļos. Karteļa dēļ, kurš kontrolēja vismaz vienu trešdaļu no tirgus apjoma, konkurence un konkurences apstākļos sagaidāmās cenu izmaiņas tika izkropļotas ( 11 ).

B. Augšaustrijas federālās zemes prasība par zaudējumu atlīdzību

12. Augšaustrijas federālā zeme laikposmā, uz kuru attiecas kartelis liftu tirgū, pamatojoties uz likuma noteikumiem par mājokļu būvniecības atbalstu, lai veicinātu sociālo mājokļu būvniecību, piešķīra dažāda veida atbalstu būvniecības projektu īstenošanai. Šī atbalsta gadījumā runa bija, pirmkārt, par tiešām dotācijām, kuru gadījumā atbalsta saņēmējs daļu no būvniecības izmaksām saņem kā dotāciju, kas tam nav jāatmaksā, otrkārt, par ikgadējām dotācijām, kuru gadījumā federālā zeme atbalsta saņēmējam atmaksā daļu no viņa kredīta maksājumiem, un, treškārt, par attīstību veicinošiem aizdevumiem, t.i., izdevīgi piešķirtiem kredītiem, kas atbalsta saņēmējiem sniedz iespēju saņemt ārēju finansējumu ar izdevīgākiem procentiem, nekā tiem, kuri ir spēkā parastos tirgus apstākļos ( 12 ).

13. Šīs atbalsta formas attiecīgi veidoja konkrētu procentu daļu no kopējām būvniecības izmaksām. Tā kā šīs būvniecības izmaksas, ņemot vērā pārāk augstās liftu cenas, bija lielākas, nekā tās būtu bijušas, ja nebūtu noslēgts kartelis liftu jomā, Augšaustrijas federālā zeme ( 13 ) lūdz zaudējumu atlīdzību no liftu ražotājiem, kas ir šī karteļa dalībnieki, proti, Otis, Schindler, Kone un ThyssenKrupp.

14. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir tikai par Augšaustrijas federālās zemes prasījumiem, kuri pamatoti ar pārāk lielā apmērā izmaksātajiem attīstību veicinošajiem aizdevumiem karteļa dēļ.

15. Šie Augšaustrijas federālās zemes prasījumi par zaudējumu atlīdzību atbilst procentu zaudējumiem, kuri tiek aprēķināti šādi: pamatojoties uz karteļa rezultātā sadārdzinātajiem liftiem, kas tika iebūvēti atbalstītajos nekustamajos īpašumos, procentu ziņā izdevīgie attīstību veicinošie aizdevumi bija lielāki, nekā tas būtu bijis bez šī karteļa. Ja federālā zeme starpību starp summu, kuru tā izmaksāja atbalsta saņēmējiem, un mazāko summu, kuru tā šiem saņēmējiem būtu izmaksājusi bez karteļa radītajām papildu izmaksām, būtu ieguldījusi ar vidējo valsts obligāciju procentu likmi, tā būtu ieguvusi būtiski lielāku procentu summu nekā to, kuru tā ieguva, saņemot atbalsta saņēmēju atmaksātos izdevīgos procentus. Tāpēc zaudējumi, saistībā ar kuriem federālā zeme pamatlietā pieprasa kompensāciju, atbilst starpībai starp atbalsta saņēmēju atmaksāto procentu peļņu un procentu peļņu, kuru būtu nesusi karteļa rezultātā par daudz izmaksātās atbalsta summas ieguldīšana, piemērojot vidējo valsts obligāciju procentu likmi.

16. Pirmās instances tiesa Augšaustrijas federālās zemes prasību noraidīja ar pamatojumu, ka federālā zeme kā atbalstu sniedzoša iestāde nav liftu un mobilo trepju nozares tirgus dalībnieks. Tāpēc tā norādot tikai uz netiešiem zaudējumiem, kas kā tādi nevarot tikt atlīdzināti ( 14 ).

17. Apelācijas tiesa atcēla pirmās instances tiesas nolēmumu ( 15 ). Tās ieskatā, cenu saskaņošanas aizliegums aizsargā arī to personu intereses, kurām cenu saskaņošanas dēļ rodas papildu finansiāls slogs. Papildus esot jāņem vērā, ka Augšaustrijas federālā zeme, piešķirdama atbalsta maksājumus, piedaloties iespējas sniegšanā īstenot būvdarbus, tādējādi rūpēdamās par to, ka vispār rodas pieprasījums pēc karteļa dalībnieku piedāvājuma. Tāpēc uz federālo zemi tāpat attiecoties aizlieguma tiesību normu karteļa jomā aizsardzība.

18. Pret šo lēmumu liftu ražotāji ar apelācijas sūdzību vērsās iesniedzējtiesā Oberster Gerichtshof. Tā piekrīt pirmās instances viedoklim par valsts tiesību piemērošanu. Atbilstoši tām mantisku zaudējumu atlīdzināšanas priekšnoteikums esot tāda likuma par aizsardzību pārkāpums, kurš aizsargā konkrēta personu loka dalībniekus no tiesisko labumu prettiesiskas ierobežošanas. Taču Augšaustrijas federālā zeme neesot cietusi zaudējumus kā pārdevējs vai pircējs tirgū, kuru skar cenu saskaņošana. Tāpēc tās zaudējumi saskaņā ar Austrijas tiesībām vairs neatrodoties pietiekamā kopsakarā ar nolīgumu, kuri veido karteli, aizlieguma mērķi, t.i., saglabāt konkurenci tirgū, ko skar kartelis.

19. Taču, ņemot vērā Tiesas judikatūru par to zaudējumu atlīdzību, kas nodarīti karteļa dēļ, it īpaši spriedumu lietā Krone ( 16 ) un manus secinājumus šajā lietā ( 17 ), Oberster Gerichtshof ir šaubas par šī risinājuma saderību ar Savienības tiesībām.

IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

20. Tādēļ ar 2018. gada 17. maija lēmumu ( 18 )Oberster Gerichtshof uzdeva Tiesai šādu jautājumu prejudiciālā nolēmuma sniegšanai: “Vai EK līguma 85. pants, EKL 81. pants vai attiecīgi LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai pilnībā saglabātu šo noteikumu efektivitāti un no šiem noteikumiem izrietošā aizlieguma praktisko iedarbību, ir nepieciešams, ka zaudējumu atlīdzību no karteļa dalībniekiem var pieprasīt arī tās personas, kuras karteļa skartajā materiāli un ģeogrāfiski atbilstošajā tirgū neveic uzņēmējdarbību kā piegādātāji vai pircēji, bet gan normatīvo aktu ietvaros kā finansiāla atbalsta sniedzēji ar labvēlīgākiem nosacījumiem piešķir aizdevumus karteļa skartajā tirgū piedāvāto produktu pircējiem, un kurām nodarītais zaudējums izpaužas tādējādi, ka procentuāla izteiksmē no kopējām produkta izmaksām piešķirtā aizdevuma summa bija lielāka, nekā tā būtu bijusi gadījumā, ja nebūtu karteļa, tādēļ šīs personas nav varējušas attiecīgās summas rentabli ieguldīt?”

21. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedības rakstveida daļā piedalījās, pirmkārt, Augšaustrijas federālā zeme un, otrkārt, Otis, Schindler, Kone un ThyssenKrupp, kā arī Itālijas Republika un Eiropas Komisija. Izņemot Itāliju, šie paši lietas dalībnieki un Austrijas Republika piedalījās 2019. gada 16. maija tiesas sēdē.

V. Vērtējums

A. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība

1. Par Tiesas jurisdikciju atbildes sniegšanā uz prejudiciālo jautājumu, ņemot vērā periodu pirms Austrijas pievienošanās ES

22. Oberster Gerichtshof nesaskata problēmu faktā, ka daļa no lietas pamatā esošajiem faktiem norisinājās pirms Austrijas pievienošanās Eiropas Savienībai 1995. gada 1. janvārī ( 19 ). Turpretim Augšaustrijas federālā zeme savos rakstveida apsvērumos sniedz izsmeļošu izklāstu par Tiesas jurisdikcijas jautājumu, interpretējot valsts tiesību normas, kurās karteļu aizliegums bija reglamentēts pirms Austrijas pievienošanās Eiropas Savienībai.

23. Augšaustrijas federālās zemes ieskatā, Tiesas jurisdikcijā ietilpst šo valsts tiesību normu interpretācija, jo tajās tika atspoguļota tiesību norma, kas bija spēkā pirms LESD 101. panta, un to mērķis bija valsts konkurences tiesību tuvināšana Eiropas Kopienu konkurences tiesībām. Minētais vēl jo vairāk attiecoties uz laiku pēc EEK līguma stāšanās spēkā 1994. gada 1. janvārī, kuram Austrija pievienojās un kurā tāpat plaši tika pārņemtas EK tiesības par karteļu aizliegumu.

24. Šajā kopsakarā Augšaustrijas federālā zeme atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru gadījumos, kad pamatlietas fakti neietilpst Savienības tiesību tiešajā piemērošanas jomā, Tiesas kompetencē ietilpst Savienības tiesību normu interpretācija, ja šīs tiesību normas valsts tiesībās ir atzītas par piemērojamām pilnībā iekšējās situācijās vai valsts likumdevēja nolūks ir bijis saskaņot piemērojamās valsts tiesības ar Savienības tiesībām ( 20 ).

25. Tomēr pretēji Augšaustrijas federālās zemes argumentācijai Tiesa šajos spriedumos nav atzinusi savu jurisdikciju tādu valsts tiesību normu interpretācijā, kurās ir ietverta norāde uz Savienības tiesību normām vai kurās tās ir atspoguļotas. Tas tāpēc, ka valsts tiesību normu interpretācija ietilpst tikai dalībvalstu tiesu jurisdikcijā ( 21 ). Drīzāk Tiesa federālās zemes norādītajos spriedumos ir tikai atzinusi savu jurisdikciju Savienības tiesību normu interpretācijā gadījumos, kad šīs tiesību normas gan nebija tieši piemērojams, taču valsts tiesībās uz tām tika norādīts vai valsts tiesības bija tām pakārtotas.

26. Tomēr šī jurisdikcija ir tikai tad, ja attiecīgie fakti, lai gan tos nereglamentē Savienības tiesības tieši, ir norisinājušies brīdī, kad attiecīgā dalībvalsts jau bija pievienojusies Eiropas Savienībai. Proti, Tiesa ir noliegusi savu kompetenci atbildes sniegšanā uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuros minētie pamatlietas fakti ir norisinājušies pirms valsts pievienošanās Eiropas Savienībai. Tas tāpēc, ka Tiesas kompetencē ir interpretēt Savienības tiesību normas attiecībā uz to piemērošanu jaunajā dalībvalstī tikai no brīža, kad tā ir pievienojusies Savienībai ( 22 ). Minētais attiecas arī uz gadījumu, kad pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās ES attiecīgajiem faktiem piemērojamās valsts tiesību normas jau ir bijušas pielāgotas attiecīgajām Savienības tiesību normām. Tas tāpēc, ka pat šajā gadījumā attiecīgo valsts tiesību normu piemērošana un interpretācija pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās bija tikai valsts iestāžu un tiesu pienākums ( 23 ).

27. Tā kā materiāltiesiskās tiesību normas principā nevar tikt piemērotas ar atpakaļejošu spēku, Savienības tiesībās paredzētais karteļu aizliegums, runājot par karteli, kas izpaudās ilgstoša pārkāpuma formā gan pirms, gan pēc valsts pievienošanās Eiropas Savienībai, var tikt piemērots tikai, ciktāl ir jāsoda iespējamas pret konkurenci vērstas šī karteļa sekas periodā, sākot ar attiecīgo pievienošanos datumu. Turpretim Savienības tiesībās paredzētais karteļu aizliegums šajā ziņā netiek piemērots šāda karteļa gadījumā, jo šis kartelis dalībvalsts teritorijā izpaudās vai varēja izpausties tikai periodā pirms šīs dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai ( 24 ).

28. Kā izklāstīts iepriekš, pamatlietā analizētās mahinācijas Austrijas karteļu liftu tirgū tika veiktas gan pirms, gan pēc Austrijas pievienošanās Eiropas Savienībai ( 25 ). Tomēr saistībā ar Tiesas jurisdikciju atbildes sniegšanā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu var palikt neatbildēts jautājums, ciktāl Augšaustrijas federālās zemes zaudējumu atlīdzības prasījumi, par kuriem ir runa pamatlietā, ir balstīti uz karteļa liftu tirgū sekām, kuras izpaudās pirms vai pēc Austrijas pievienošanās ES ( 26 ).

29. Proti, tā kā katrā ziņā vismaz daļa strīda pamatā esošo faktu norisinājās pēc Austrijas pievienošanās ES un tāpēc Savienības tiesību spēkā esamības laikā, nav strīda par to, ka Tiesas kompetencē šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir atbildēt uz iesniedzējtiesas jautājumu par LESD 101. panta un pirms šī panta spēka esošo tiesību normu interpretāciju.

30. Ja Tiesa, veicot šo interpretāciju, secinātu, ka LESD 101. panta un pirms tā spēkā esošajās tiesību normās tiek pieprasīts piešķirt Augšaustrijas federālajai zemei tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību no karteļa liftu tirgū dalībniekiem, iesniedzējtiesas pienākums būtu izlemt, vai pirms Austrijas pievienošanās ES spēkā esošās valsts tiesību normas ir jāinterpretē atbilstoši Tiesas judikatūrai un tāpēc tādējādi, ka tās saistībā ar periodu pirms Austrijas pievienošanās ES tāpat pamato federālās zemes tiesības uz šajā periodā radušos zaudējumu atlīdzību.

2. Par prejudiciālā jautājuma nozīmi lēmuma pieņemšanā

31. Liftu ražotāji un Komisija savos procesuālajos rakstos apšaubīja, ka tādi procentu zaudējumi kā Augšaustrijas federālās zemes norādītie ir jāatlīdzina. Atbildot uz Tiesas jautājumu, vai federālā zeme nevar norādīt arī uz zaudējumiem, kas ir radušies tādēļ, ka tai, lai izpildītu savus likumā noteiktos pienākumus, bija jāaizņemas no finanšu tirgus vairāk naudas, nekā tas būtu bijis gadījumā, ja karteļa nebūtu bijis, vairāki lietas dalībnieki tiesas sēdē norādīja, ka šāds radušos zaudējumu pamatojums pamatlietā neesot ticis sniegts laikus un šajā tiesvedības stadijā to vairs nevar iesniegt.

32. Tieši tādēļ pamatlietā neesot konstatējami nekādi zaudējumi, par kuru atlīdzības iespēju būtu jāizlemj. Līdz ar to Oberster Gerichtshof uzdotajam prejudiciālajam jautājumam pamatlietā neesot nozīmes un tam esot hipotētisks raksturs, kas nozīmējot, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu esot jānoraida kā nepieņemams.

33. Šie argumenti nav pamatoti. Proti, ar tiem netiek ņemta vērā robežlīnija starp šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību un satura vērtējumu.

34. Oberster Gerichtshof, uz kuras jautājumu atbilstoši judikatūrai attiecas atbilstības pieņēmums ( 27 ), savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nepauž nedz šaubas par zaudējumu esamību, kurus ir cietusi Augšaustrijas federālā zeme, nedz par to, ka šo zaudējumu iemesls ir kartelis liftu tirgū. Drīzāk Oberster Gerichtshof jautā, vai šie zaudējumi ir pietiekami saistīti ar mērķi aizliegt karteli un tāpēc, ņemot vērā minēto, var tikt atlīdzināti.

35. Šim jautājumam tāpat kā liftu ražotāju un Komisijas uzdotajam jautājumam par to, vai zaudējumu gadījumā, kuri ir radušies Augšaustrijas federālajai zemei, pamatojoties uz karteli liftu tirgū, runa ir par faktiskiem atlīdzināmiem zaudējumiem, ir nozīme, vērtējot, vai ir izpildīti karteļa dalībnieku atbildības priekšnoteikumi. Tāpēc šie jautājumi ir jāanalizē, vērtējot uzdoto prejudiciālo jautājumu pēc būtības, nevis vērtējot šī prejudiciālā jautājuma nozīmi lēmuma pieņemšanā un tāpēc – pieņemamību.

B. Prejudiciālā jautājuma satura vērtējums

36. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai LESD 101. pantā un pirms tā spēkā esošajās tiesību normās tiek prasīts, lai valsts kreditors, kas tirgū, kuru skar kartelis, nedarbojas nedz kā pārdevējs, nedz kā pircējs, var pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko tas ir cietis tāpēc, ka tas aizdevuma summu ar izdevīgiem procentiem, kura karteļa dēļ tika piešķirta pārāk lielā apmērā, nevarēja ieguldīt citā peļņu nesošā veidā.

37. Šīs lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, kāds kritērijs ir jāpiemēro, atbildot uz šo jautājumu. Augšaustrijas federālā zeme pārstāv viedokli, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, tieši pamatojoties uz Savienības tiesībām, savukārt liftu ražotāji un Komisija uzskata, ka atbilde uz prejudiciālo jautājumu ir jāsniedz saskaņā ar valsts tiesībām, kuras pēc tam ir jāvērtē tikai atbilstoši līdzvērtības un efektivitātes principiem.

38. Kā ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] ir izklāstījis savos secinājumos lietā Skanska, atšķirība starp novērtējumu, kas balstīts uz līdzvērtības un efektivitātes principiem, no vienas puses, un ar LESD 101. pantu pamatotu tiešu novērtējumu, no otras puses, ir būtiska, lai nošķirtu jautājumus, kurus regulē attiecīgi Savienības tiesību akti un dalībvalstu valsts tiesību sistēmas ( 28 ).

39. Tādēļ pēc tam ir jānoskaidro, kāds kritērijs – tieša Savienības tiesību interpretācija vai drīzāk valsts tiesībām izvirzītās prasības, ņemot vērā līdzvērtību un efektivitāti, – ir jāpiemēro, atbildot uz prejudiciālo jautājumu (skat. uzreiz 1. punktu). Pēc tam prejudiciālais jautājums ir jāizklāsta, ņemot vērā izvirzīto kritēriju (skat. pēc tam 2. punktu).

1. Valsts kreditoru tiesības uz zaudējumu atlīdzību saistībā ar zaudējumiem, kas radušies karteļa dēļ: Savienības tiesību problēma

40. Savienības tiesībās paredzētā karteļu aizlieguma īstenošana civiltiesiskā kārtā, ceļot prasības par zaudējumu atlīdzību dalībvalstu tiesās, līdzās īstenošanai administratīvā ceļā, ko veic konkurences iestādes, ir otrs Eiropas tiesību karteļu jomā pīlārs. Atbilstoši minētajam Tiesa jau ir nospriedusi, ka ikvienas personas tiesības pieprasīt zaudējumus, kas ir radušies Savienības tiesībās paredzētā karteļu aizlieguma neievērošanas dēļ, izriet tieši no LESD 101. panta. Minētais nozīmē, ka ikviens var prasīt tam radušos zaudējumu atlīdzību, ja starp šiem zaudējumiem un konkurences noteikumu pārkāpumu pastāv cēloņsakarība, neparedzot nosacījumu par šo tiesību esamību jebkādā veidā dalībvalstu tiesībās ( 29 ).

41. Taču, ja nav Savienības tiesību normu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz regulējums, kā īstenot šīs tiesības uz zaudējumu atlīdzību valstu tiesās, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi ( 30 ). Direktīva 2014/104 apstiprina šo kompetenču sadalījumu ( 31 ).

42. Tomēr katrā piemērošanas gadījumā no jauna rodas jautājums, kuri aspekti prasībā par zaudējumu atlīdzināšanu tiek noteikti, pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, un kuri šādas prasības jautājumi – balstoties uz dalībvalstu tiesību normām ( 32 ).

43. Tiesa līdzšinējā judikatūrā jau ir konstatējusi, kur karteļu rezultātā radītu zaudējumu atlīdzības jomā ir novelkama robežlīnija starp Savienības un dalībvalstu tiesībām (a). Šajā lietā runa ir par tiesiskā regulējuma noteikšanas kompetences klasificēšanu saistībā ar dažādajiem jēdziena “cēloņsakarība” elementiem, ņemot vērā šo robežlīniju (b).

a) Robežlīnija starp Savienības tiesībām un dalībvalstu tiesībām karteļu rezultātā radītu zaudējumu atlīdzības jomā

44. Kā jau esmu izklāstījusi savos secinājumos lietā Kone, no Tiesas judikatūras var secināt, ka kompetenču sadalījums starp Savienību un dalībvalstīm karteļa rezultātā radītu zaudējumu atlīdzības jomā iet paralēli robežlīnijai starp materiālām tiesībām un procesuālo īstenošanu: uz jautājumu par zaudējumu atlīdzināšanas tiesību esamību (t.i., jautājumu, vai ir jānodrošina zaudējumu atlīdzība) ir jāatbild saskaņā ar Savienības tiesībām. Turpretim tādu prasījumu piemērošanas nianses un konkrētas īstenošanas kārtība (t.i., jautājums, kā ir jānodrošina zaudējumu atlīdzība), tātad it īpaši jurisdikcija, process, termiņi un pierādījumu iesniegšana, ir jāregulē valsts tiesībās ( 33 ).

45. Tāpēc, kā ģenerāladvokāts N. Vāls ir norādījis secinājumos lietā Skanska, valsts tiesības ir piemērojamas tikai noteikumiem par zaudējumu atlīdzināšanas tiesību piemērošanu, savukārt priekšnoteikumi, kas veido šo tiesību piemērošanas nosacījumus un tātad to faktisko pamatu, tiek paredzēti tieši saskaņā ar LESD 101. pantu ( 34 ).

46. Tiesa minēto ir apstiprinājusi savā spriedumā lietā Skanska, konstatējot, ka tās personas noteikšanu, kas ir atbildīga par zaudējumu atlīdzināšanu par LESD 101. panta pārkāpumu, tieši reglamentē Savienības tiesību akti ( 35 ). Minētais atbilst agrākajiem spriedumiem, kuros Tiesa ir nospriedusi, ka ne tikai to personu loks, kuri karteļa dalībniekiem var prasīt zaudējumu atlīdzināšanu (“ikviens”) ( 36 ), bet arī tie zaudējumi veidi, kas karteļa dalībniekiem ir jāatlīdzina (faktiskie zaudējumi (damnum emergens), kā arī negūtā peļņa (lucrum cessans) un procenti), Savienības tiesībās ir iepriekš noteikti ( 37 ).

b) “Cēloņsakarības” izraisītā spriedze starp Savienības tiesībās ietverto reglamentāciju un dalībvalstu transpozīciju

47. Šajā lietā aplūkojamais jautājums par iespēju atlīdzināt Augšaustrijas federālajai zemei nodarītos zaudējumus tāpat kā lietā Kone analizētais jautājums par iespēju atlīdzināt zaudējumus, kurus ir radījis “cenu jumta efekts”, no juridiskā viedokļa ir cēloņsakarības problēma ( 38 ): rodas jautājums, vai starp karteli liftu tirgū un zaudējumiem, kurus ir cietusi federālā zeme, piešķirot pārmērīgi augsto liftu cenu dēļ pārāk daudz attīstību veicinošo aizdevumu, pastāv pietiekami cieša saikne, vai arī runa ir par pārāk attālinātiem zaudējumiem, kuru atlīdzināšanu saprātīgā veidā no karteļa dalībniekiem nevar pieprasīt.

48. Liftu ražotāji un Komisija uzskata, ka uz jautājumu par “cēloņsakarības” pastāvēšanu starp tiesību pārkāpumu un zaudējumiem nav jāatbild, tieši pamatojoties uz Savienības tiesībām, bet gan valsts tiesībām, lasot tās kopā ar līdzvērtības un efektivitātes principiem.

49. Attiecīgie lietas dalībnieki šo viedokli balsta uz Tiesas apgalvojumu spriedumā Manfredi, atbilstoši kuram “katras dalībvalsts iekšējās tiesību sistēmas ziņā ir noteikt šo tiesību [uz zaudējumu atlīdzību] īstenošanas noteikumus, ieskaitot tos, kas attiecas uz“cēloņsakarības” jēdziena piemērošanu” ( 39 ). Šis apgalvojums tika ietverts Direktīvas 2014/104 11. apsvērumā, kurā kopumā arī nav sīkāk paskaidrots cēloņsakarības starp pārkāpumu un zaudējumiem jēdziens. Drīzāk tās 11. apsvērumā tiek rosināts, ka dalībvalstīm savās valsts tiesībās konkrētajā gadījumā vajadzētu spēt saglabāt citus pastāvošus zaudējumu atlīdzības priekšnosacījumus, kā, piemēram piedēvējamību, adekvātumu vai vainojamību, ciktāl šie priekšnosacījumi atbilst Tiesas judikatūrai, efektivitātes un līdzvērtīguma principiem un šīs direktīvas noteikumiem.

50. Tomēr, analizējot sīkāk, izrādās, ka tiesībās par zaudējumu atlīdzību ietvertā jautājuma par “cēloņsakarību” starp zaudējumus izraisījušo notikumu un zaudējumiem runa ir par tiesību institūtu ar vairākiem aspektiem: vērtējot cēloņsakarību, runa nav tikai par secinājumu, vai konkrētu zaudējumu pamatā faktiski ir konkrēts notikums. Drīzāk cēloņsakarības vērtējums var būt saistīts arī ar normatīviem vērtējuma elementiem, kas attiecas uz jautājumu, vai norādītie zaudējumi ir pietiekami saistīti ar pārkāptās tiesību normas mērķi ( 40 ).

51. Šis normatīvais cēloņsakarības aspekts šajā tiesvedībā tiek uzskatāmi ilustrēts ar lietas dalībnieku diskusiju par to, vai Augšaustrijas federālās zemes gadījumā pastāv saskaņā ar Austrijas tiesībām attiecībā uz tiesībām uz zaudējumu atlīdzību pieprasītais “prettiesiskuma kopsakars” starp tiesību pārkāpumu un ciestajiem zaudējumiem. Šis kopsakars saskaņā ar Austrijas tiesībām ir konstatējams tikai tad, ja tiesību normas, kuru zaudējumus nodarījusī persona nav ievērojusi, mērķis ir arī īpaši aizsargāt personu, kura ir cietusi zaudējumus. Iesniedzējtiesas ieskatā, šajā gadījumā saskaņā ar Austrijas tiesībām tas tā nebūtu. Tas tāpēc, ka atbilstoši minētajam karteļa aizlieguma piemērojamība personām gan attiecas uz personām, kuras karteļa skartajā tirgū darbojas kā pārdevēji vai pircēji, taču ne uz valsts kreditoriem, kas ar finansiālu atbalstu konkrētām pircēju grupām sniedz iespēju vieglāk iegādāties karteļa ietekmēto preci. Tāpēc šādiem kreditoriem saskaņā ar Austrijas tiesībām būtu jāliedz tiesības uz zaudējumu atlīdzību, jo to zaudējumi vairs nebūtu pietiekami saistīti ar karteļa aizlieguma mērķi, kas ir saglabāt konkurenci karteļa skartajā tirgū.

52. Šī diskusija vien jau liecina par to, ka šajā lietā aplūkotajā jautājumā runa ir par cēloņsakarības vērtējuma aspektu, kas neattiecas, piemēram, uz tiesību uz zaudējumu, kuri nodarīti karteļa dēļ, atlīdzību procesuālo īstenošanas kārtību, bet gan drīzāk uz materiālajiem priekšnosacījumiem. Tas tāpēc, ka runa ir par jautājumu, vai LESD 101. pants arī personai, kas karteļa skartajā tirgū nedarbojās kā pārdevējs vai pircējs, piešķir tiesības uz to zaudējumu atlīdzību, kuri radušies šī karteļa dēļ. Šajā ziņā runa ir par jautājumu par LESD 101. panta aizsardzības jomu un līdz ar to par jautājumu par Savienības tiesību normas interpretāciju, uz kuru ir jāatbild, pamatojoties tikai uz Savienības tiesībām.

53. Patiesi, nebūtu loģiski atstāt atbildi uz šo jautājumu par Savienības tiesību normas interpretāciju, kā to ierosina Komisija, dalībvalstu tiesību sistēmu ziņā, lai to sniegtās atbildes savukārt vērtētu, ņemot vērā Savienības tiesību efektivitātes principu.

54. Proti, saskaņā ar Tiesas judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā tostarp ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā šīs tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 41 ). Minētais šajā kopsakarā nozīmē, ka tādām valsts tiesību dogmatiskām atziņām saistībā ar beznosacījuma atbildības ierobežošanu kā doktrīna par tiesību normas aizsardzības mērķi vai cēloņsakarības starp tiesību pārkāpumu un zaudējumiem piemērotību nevar būt izšķiroša nozīme, nosakot LESD 101. panta piemērojamību.

55. Drīzāk tiek pieprasīta Savienības mērogā vienota cenu saskaņošanas aizlieguma kā zaudējumus pamatojošas tiesību normas interpretācija, lai veicinātu LESD 101. panta pilnīgu iedarbību. Tas tāpēc, ka šīs tiesību normas mērķis ir Eiropas konkurences tiesību pamatā esošā interese visiem uzņēmumiem, kas darbojas iekšējā tirgū, radīt, cik vien iespējams, vienlīdzīgus konkurences apstākļus (“level playing field”). Šīs intereses būtu apdraudētas, ja juridiskie kritēriji, saskaņā ar kuriem valsts tiesas izvērtē karteļa dalībnieku civiltiesisko atbildību LESD 101. panta izpratnē par noteiktiem zaudējumu veidiem un attiecībā pret konkrētām personām, dalībvalstu vidū būtībā atšķirtos ( 42 ).

56. Tāpēc atbilstoši robežlīnijai starp materiālajām tiesībām un procesuālo īstenošanu “noteikumi cēloņsakarības jēdziena piemērošanai”, kas atbilstoši Tiesas apgalvojumam spriedumā Manfredi un Direktīvas 2014/104 11. apsvērumam ir jāreglamentē dalībvalstu tiesībās, var būt runa tikai par cēloņsakarības starp zaudējumus izraisījušo notikumu un zaudējumiem konkrētajā gadījumā faktiskās konstatēšanas kārtību. Minētais atbilst tam, ka Tiesa “noteikumus, kas attiecas uz cēloņsakarības jēdziena piemērošanu” spriedumā Manfredi ir pakārtojusi “tiesību [uz zaudējumu atlīdzību] īstenošanas noteikumiem”: runa ir par tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošanu, nevis šādu tiesību pastāvēšanu.

57. Cēloņsakarības starp notikumu, kas ir izraisījis zaudējumus, un zaudējumiem konkrētajā gadījumā faktiskās noteikšanas kārtība ir saistīta ar jautājumu, cik daudz un kāda veida atzinumi vai kāds zinātniskās ticamības līmenis tiek prasīts kā pierādījums tam, ka negadījuma upura sāpes vai slimība, kuru ir izraisījuši konkrēti darba apstākļi (piemēram, fakts, ka persona ir tikusi pakļauta kaitīgo vielu iedarbībai), arī faktiski ir šī negadījuma vai šo darba apstākļu, nevis, piemēram, iepriekšēju slimību sekas. Tāpat konkrēta tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošanas kārtība attiecas uz to, kāda veida pierādījumi var tikt pieprasīti, piemēram, no celtniecības darbu pasūtītāja, kas vēlas argumentēt, ka kaitējumu, kurš ir norādīts ēkai, patiešām ir radījušas būvniecībā pieļautās kļūdas, nevis, piemēram, laikapstākļi, kurus būvniecības firma nevar ietekmēt.

58. Piemērojot minēto mutatis mutandis pamatlietā, cēloņsakarības starp karteli liftu tirgū un Augšaustrijas federālās zemes norādītajiem finansiāliem zaudējumiem faktiskās konstatēšanas kārtība, piemēram, var būt pierādījumu iesniegšanas veids, kas tiek prasīts, lai paskaidrotu, ka finansiālais atbalsts patiešām ir ticis piešķirts izklāstītajā apmērā, ka norādītās papildu izmaksas patiešām ir radušās ēkās, saistībā ar kurām ir ticis piešķirts atbalsts, iebūvēto liftu izmaksu dēļ vai ka valsts obligāciju vidējā procentu likme attiecīgajā periodā patiešām atbilda tai, ar kuru federālā zeme pamato savu tai nodarīto zaudējumu aprēķinu.

59. Šo aspektu kontekstā tik tiešām runa ir par Savienības tiesībās pamatoto tiesību uz karteļa dēļ radīto zaudējumu atlīdzību procesuālās īstenošanas kārtību, kas ir jāreglamentē valsts tiesībās, kuras savukārt ir jāvērtē, ņemot vērā līdzvērtības un efektivitātes principus. Turpretim jautājums, vai tādi zaudējumi kā Augšaustrijas federālās zemes zaudējumi ir pietiekami saistīti ar LESD 101. panta un pirms tā spēkā esošo tiesību normu aizsardzības mērķi, kā norādīts iepriekš, ir par Savienības tiesībās paredzēto tiesību uz karteļa dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību materiālajiem priekšnosacījumiem, un tāpēc uz to ir jāatbild, tieši pamatojoties uz Savienības tiesībām.

60. Proti, šajā gadījumā runa, galu galā, ir par jautājumiem, kam, pamatojoties uz LESD 101. pantu, ir tiesības pieprasīt atlīdzību par kādiem zaudējumiem, un tāpēc par Savienības tiesībās paredzēto tiesību uz karteļa dēļ radīto zaudējumu atlīdzības priekšnoteikumiem. Tāpat kā lietas Skanska pamatā esošais jautājums, kam, pamatojoties uz LESD 101. pantu, ir pienākums atlīdzināt ar karteli nodarītos zaudējumus, šie ir Savienības tiesību jautājumi ( 43 ).

61. Pretēji tam, kā to norāda Kone šajā tiesvedībā, no Tiesas sprieduma iepriekšējā lietā Kone neizriet nekas cits. Tiesa gan šī spriedumā sākumā atgādināja vispārējo principu, saskaņā ar kuru konkrēto dalībvalstu tiesību sistēmās ir jāparedz noteikumi, ar kādiem īsteno tiesības pieprasīt atlīdzību par karteļa dēļ nodarītajiem zaudējumiem, tostarp jēdziena “cēloņsakarība” piemērošanas noteikumi, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi ( 44 ). Taču, kā ģenerāladvokāts N. Vāls ir izklāstījis secinājumos lietā Skanska, Tiesa savu noslēdzošo jautājuma, vai karteļa dalībnieku civiltiesiskā atbildība saistībā ar zaudējumu atlīdzību attiecas arī uz “cenu jumtu”, analīzi veica, pamatojoties tikai uz LESD 101. panta pilnīgu iedarbību ( 45 ).

62. Tāpēc atbilstoši iepriekš norādītajai argumentācijai turpinājumā izklāstītais prejudiciālā jautājuma vērtējums ir jāveic, tieši pamatojoties uz LESD 101. pantu, nevis līdzvērtības un efektivitātes principiem.

2. Par valsts kreditoru tiesībām uz karteļa dēļ nodarītu zaudējumu atlīdzību

63. Iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai valsts kreditors, kurš karteļa skartajā tirgū nedarbojas nedz kā pārdevējs, nedz kā pircējs, atbilstoši LESD 101. pantam un pirms tā spēkā esošajām tiesību normām var pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, kuri viņam ir nodarīti tāpēc, ka tas pārāk lielā apmērā ar izdevīgiem procentiem piešķirto aizdevuma summu nevarēja ieguldīt citā peļņu nesošā veidā ( 46 ).

64. Augšaustrijas federālā zeme šajā ziņā norāda, ka jau no Tiesas sprieduma Kone ( 47 ) izriet, ka LESD 101. pantam neatbilst situācija, kad karteļa dalībnieku atbildība par konkrēta veida zaudējumiem juridisku apsvērumu dēļ ir izslēgta kategoriski un neatkarīgi no konkrētā gadījuma apstākļiem.

65. Liftu ražotāji un Komisija šajā sakarā iebilst, ka LESD 101. panta aizsardzības mērķis ir konkurence un tāpēc arī tikai subjekti, kuri ir konkurences dalībnieki, pamatojoties uz šo tiesību normu, var pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, kas ir nodarīti, darbojoties konkurences apstākļos. Tikai šādi zaudējumi esot bijuši sprieduma Kone priekšmets. Turpretim zaudējumi, uz kuriem norāda Augšaustrijas federālā zeme, vairs neesot pietiekami saistīti ar LESD 101. panta aizsardzības mērķi un tāpēc neesot atlīdzināmi.

66. Savā spriedumā Kone Tiesa nav vērtējusi tikai to, vai LESD 101. pantam ir pretrunā kategoriska karteļa dalībnieku atbildības par konkrētiem zaudējumiem izslēgšana, bet arī to, vai “cenu jumta” izraisīti zaudējumi ir pietiekami saistīti ar karteli, kuram izdodas mākslīgi uzturēt pārāk augstu cenu konkrētām precēm ( 48 ).

67. No minētā izriet, ka karteļa dalībnieku atbildībai par karteļa rezultātā radītajiem zaudējumiem galu galā ir izvirzīti līdzīgi priekšnosacījumi kā Savienības iestāžu ārpuslīgumiskajai atbildībai un dalībvalstu atbildībai pret privātpersonām Savienības tiesību pārkāpumu gadījumā ( 49 ). Šie priekšnosacījumi ietver prasību, lai ar pārkāpto tiesību normu personai, kurai ir nodarīti zaudējumi, tiktu piešķirtas tiesības, lai būtu radušies faktiski zaudējumi un lai starp rīcību, ar kuru ir tikuši nodarīti zaudējumi, un norādītajiem zaudējumiem pastāvētu pietiekami tieša cēloņsakarība ( 50 ).

68. No sprieduma Kone izriet, ka Tiesai prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir pienākums abstrakti un vispārīgi vērtēt, vai šie priekšnosacījumi ir izpildīti pamatlietā strīdīgo zaudējumu kontekstā. Ja tas tā ir, beigās valsts iesniedzējtiesas uzdevums ir vērtēt, vai šie priekšnosacījumi konkrētajā gadījumā ir arī faktiski izpildīti ( 51 ). Šis uzdevumu sadalījums atbilst tam, ka, lai gan galu galā tikai valsts tiesas kompetencē ir noskaidrot, vai konkrētajā gadījumā ir konstatējami zaudējumu atlīdzības priekšnosacījumi, Tiesas kompetencē, pamatojoties uz pamatlietas materiāliem, kā arī tai sniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, ir sniegt norādes, kas šai tiesai ļautu izspriest konkrēto tajā izskatāmo lietu ( 52 ).

69. Minētā piemērošana šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu mutatis mutandis nozīmē, ka vispirms ir jānoskaidro, vai LESD 101. panta aizsardzības mērķim, kā to apgalvo Komisija un liftu ražotāji, ir pretrunā tādu ar atbalstu saistītu zaudējumu, kā to pamatlietā norāda Augšaustrijas federālā zeme, atlīdzināšana (a). Pēc tam ir jāanalizē šo lietas dalībnieku argumenti, atbilstoši kuriem tādu zaudējumu gadījumā, kurus atlīdzināt pieprasa federālā zeme, nav runa par faktiskiem atlīdzināmiem zaudējumiem (b). Un visbeidzot ir jānoskaidro, vai federālajai zemei nodarītie zaudējumi ir pietiekami saistīti ar karteļa liftu tirgū dalībnieku izdarīto LESD 101. panta un pirms tā spēkā esošo tiesību normu pārkāpumu (c).

a) Par LESD 101. panta aizsardzības mērķi

70. Liftu ražotāju un Komisijas ieskatā, attiecībā uz Augšaustrijas federālo zemi kā valsts kreditoru neattiecas LESD 101. panta aizsardzības mērķis, jo, rīkodamas šādā statusā, tā nav rīkojusies kā tirgus dalībnieks.

71. Pārāk šaurs skatījums esot tad, ja karteļa liftu tirgū nodarīto zaudējumu atlīdzību var pieprasīt tikai ar karteli tieši ietekmēto preču tirgus, tātad šajā gadījumā liftu tirgus, dalībnieki. Drīzāk LESD 101. panta aizsardzības mērķis attiecas arī uz tiešiem un netiešiem pārdevējiem un pircējiem tirgos, kas ir šī tirgus augšupējais vai lejupējais tirgus, piemēram, personām, kuras būtu piegādājušas karteļa skartās preces, sastāvdaļas vai to ir iegādājušās kā daļu no citas preces.

72. Taču zaudējumiem, lai tie būtu atlīdzināmi, pamatojoties uz LESD 101. pantu, esot jārodas, piedaloties tirgus notiekošajos procesos, piedāvājot vai pieprasot preces vai pakalpojumus. Taču Augšaustrijas federālās zemes gadījumā tas tā neesot, jo federālā zeme kā valsts kreditors, īstenojot savas politiskās kompetences, esot rīkojusies, lai atbalstītu sociālo mājokļu būvniecību, nevis peļņas gūšanas nolūkā. Šādi valsts kreditori Eiropas tiesībās viennozīmīgi neesot uzskatīti par subjektiem, kuriem ir tiesības uz karteļa rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 101. pantu.

73. Valsts iestādes per se gan neesot izslēgtas no LESD 101. panta aizsardzības mērķa, kā to ilustrē Direktīva 2014/104, kurā arī iestādes ir minētas kā subjekti, kam ir tiesības uz zaudējumu atlīdzību ( 53 ), un spriedums Otis, kurā bija runa par pašas Eiropas Savienības tiesībām uz zaudējumu atlīdzību ( 54 ). Taču Komisija šī sprieduma pamatā esošajā situācijā tieši nerīkojās, īstenojot savas pilnvaras, bet gan kā pircējs tirgū, kas nozīmējot, ka strīdīgie mantiskie zaudējumi šajā gadījumā esot radušies, piedaloties tirgū notiekošajos procesos.

74. Atbilstoši šai argumentācijai Augšaustrijas federālajai zemei nav tiesību uz tās pamatlietā norādīto zaudējumu atlīdzību, būtībā pamatojoties uz to, ka federālā zeme ir cietusi šos zaudējumus, jo ir veikusi darbību, kuras mērķis bija tās politisko kompetenču īstenošana un kuras mērķis nebija gūt peļņu. Tāpēc šī argumentācija ir balstīta uz pieņēmumu, ka no tā, ka LESD 101. panta mērķis ir konkurences saglabāšana, izriet, ka LESD 101. pants aizsargā tikai personas, kuras piedalās konkurencē kā pārdevēji vai pircēji, un tāpēc, pamatojoties uz šo tiesību normu, ir jāatlīdzina arī tikai zaudējumi, kas radušies, esot konkurences attiecībās.

75. Tomēr šis secinājums ir jānoraida, un šajā ziņā nav nepieciešamības vērtēt jautājumu, vai pamatlietā aplūkotā Augšaustrijas federālās zemes darbība ir jāuzskata par piedalīšanos tirgū notiekošajos procesos. Proti, kā pamatoti norāda federālā zeme, jau no līdzšinējās Tiesas judikatūras izriet, ka tiesību uz karteļa dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību kategoriska ierobežošana tieši neatbilst LESD 101. panta aizsardzības mērķim (1). Nedz federālās zemes kā valsts kreditora īpašais raksturs (2), nedz Direktīvas 2014/104 tiesību normas (3) nav piemērotas, lai apšaubītu šo secinājumu.

1) Par tiesību uz zaudējumu atlīdzību kategoriskas ierobežošanas neatbilstību LESD 101. pantam

76. Ir tiesa, ka LESD 101. panta mērķis ir neizkropļotas konkurences saglabāšana kopējā tirgū ( 55 ). Taču minētais nenozīmē apvērstu secinājumu, ka tiesības pieprasīt atlīdzību par karteļa dēļ nodarītiem zaudējumiem ir tikai personām, kuras šos zaudējumus cieš, piedaloties karteļa skartajā tirgū vai tā augšupējā vai lejupējā, vai blakus tirgū, vai vispārīgi, piedaloties tirgū notiekošajos procesos.

77. Atbilstoši Tiesas judikatūrai iespējas pieprasīt tādu karteļa dēļ radušos zaudējumu atlīdzību mērķis, pirmkārt, ir nodrošināt LESD 101. panta un tajā paredzētā karteļu aizlieguma pilnīgu un lietderīgu iedarbību ( 56 ). Tas tāpēc, ka tiesības prasīt atlīdzību par tādiem zaudējumiem ir īpaši piemērotas, lai atturētu uzņēmumus no nolīgumiem vai prakses, kas var ierobežot vai izkropļot konkurenci ( 57 ). Otrkārt, šīs tiesības ir efektīva aizsardzība pret kaitīgām sekām, kādas ikviens minētā 101. panta 1. punkta pārkāpums var radīt attiecībā pret indivīdiem, ciktāl šīs tiesības ļauj personām, kurām ir nodarīts kaitējums minētā pārkāpuma dēļ, prasīt kompensāciju pilnā apmērā ( 58 ).

78. Gan LESD 101. panta pilnīgas un lietderīgas iedarbības nodrošināšana, gan aizsardzība pret konkurences tiesību pārkāpuma kaitīgām sekām tiktu lielā mērā ierobežota, ja iespēja pieprasīt atlīdzināt zaudējumus, kurus ir nodarījis kartelis, tiktu attiecināta tikai uz tirgus dalībniekiem. Tas tāpēc, ka tādējādi lielam skaitam potenciālo prasītāju jau sākotnēji vienkārši netiktu sniegta iespēja pieprasīt no karteļa dalībniekiem zaudējumu atlīdzību neatkarīgi no tā, vai starp karteli un ciestajiem zaudējumiem ir pietiekami tiešs kopsakars.

79. Proti, ir tiesa, ka atbilstoši LESD 101. pantam aizliegta konkurences nepieļaušana, ierobežošana vai izkropļošana karteļa dēļ parasti notiek tirgū. Taču tas nenozīmē nedz to, ka karteļa izraisītie zaudējumi var tikt nodarīti tikai karteļa skartajā tirgū vai minētā tirgus augšupējos, lejupējos vai blakus tirgos ( 59 ), nedz to, ka karteļa izraisīti zaudējumi vispār var rasties tikai, piedāvājot vai pieprasot preces vai pakalpojumus tirgū. Šis gadījums, tieši pretēji, uzskatāmi parāda tādu zaudējumu daudzveidību, kurus var radīt pret konkurenci vērstas darbības un kuri nav tikai zaudējumi, kas rodas tiešiem vai netiešiem piegādātājiem vai klientiem karteļa skartajā tirgū vai blakus tirgū, vai zaudējumi, kuri rodas, veicot darbību peļņas gūšanas nolūkā.

80. Tieši šo daudzveidību Tiesa ņēma vērā, ļoti vispārīgi aprakstot tiesības uz karteļa dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību, izmantojot definīciju, atbilstoši kurai “ikviens” var prasīt atlīdzību par tam ar karteli nodarītajiem zaudējumiem, ja pastāv cēloņsakarība starp attiecīgajiem zaudējumiem un karteli ( 60 ), un nolemjot, ka LESD 101. pantam neatbilst situācija, kad šīs tiesības uz karteļa dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību attiecībā uz konkrētiem zaudējumiem juridisku apsvērumu dēļ un neatkarīgi no konkrētā gadījuma apstākļiem tiek izslēgtas ( 61 ). Taču tiesību uz zaudējumu atlīdzību piešķiršanas tikai tirgus dalībniekiem sekas tieši būtu karteļa dalībnieku uzņēmumu atbildības kategoriska un vispārīga izslēgšana attiecībā uz konkrēta veida zaudējumiem juridisku apsvērumu dēļ neatkarīgi no konkrētā gadījuma īpašajiem apstākļiem.

81. Tāpēc, galu galā, no Tiesas judikatūras izriet, ka LESD 101. panta mērķis, proti, neizkropļotas konkurences saglabāšana kopējā tirgū, tieši neietver tiesību uz karteļa dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību ierobežojumu. Drīzāk LESD 101. pants piešķir tiesības ikvienam pieprasīt atlīdzināt visus ar karteli nodarītos zaudējumus.

82. Taču to nevar – kā pauž bažas liftu ražotāji – pielīdzināt neierobežotai tiesību uz zaudējumu atlīdzību paplašināšanai, kuras sekas būtu neierobežots karteļa dalībnieku pienākums neatkarīgi no konkrētā gadījuma apstākļiem atlīdzināt visus iespējamos, pat attālos zaudējumus, attiecībā uz kuriem to pret konkurenci vērstā rīcība varētu būt cēlonis “conditio sine qua non” (dēvēta arī par līdzvērtīgo cēloņsakarību vai but-for cēloņsakarību) ( 62 ).

83. Drīzāk karteļa dalībnieku tiesības uz tiesisko drošību un nepieciešamība ierobežot beznosacījuma atbildību tiek ņemta vērā tādējādi, ka karteļa dalībniekiem ir jāatbild tikai par zaudējumiem, kas ir pietiekami tieši saistīti ar to pret konkurenci vērsto darbību un tāpēc tiem bija paredzami ( 63 ).

84. Tāpēc izšķirošais jautājums saistībā ar Augšaustrijas federālās zemes zaudējumu atlīdzību nav, kā norāda Komisija un liftu ražotāji, par to, vai šie zaudējumi ir pietiekami saistīti ar LESD 101. panta aizsardzības mērķi. Tas tāpēc – kā tikko norādīts –, ka LESD 101. panta aizsardzības mērķim tieši atbilst tas, ka ir jāatlīdzina visi zaudējumi, kuriem ir cēlonisks sakars ar šīs tiesību normas pārkāpumu. Tāpēc izšķirošais jautājums šajā tiesvedībā drīzāk ir par to, vai starp karteli liftu tirgū un zaudējumiem, kuru atlīdzību pieprasa federālā zeme, ir pietiekams cēlonisks sakars.

2) Par Augšaustrijas federālās zemes kā valsts kreditora īpašo statusu

85. No iepriekš izklāstītā izriet, ka arī Komisijas un liftu ražotāju argumenti par to, ka it īpaši uz Augšaustrijas federālās zemes zaudējumiem neattiecas LESD 101. panta aizsardzības mērķis, jo tie ir radušies, ieviešot šīs pašvaldības politiskos uzdevumus, nav pamatoti.

86. Liedzot Augšaustrijas federālajai zemei saņemt zaudējumu atlīdzību, jo tā, izsniedzot attīstību veicinošus aizdevumus, ir rīkojusies, īstenojot savus politiskos uzdevumus, nevis lai sev, piemēram, iegādājoties liftus savām ēkām, sagādātu līdzekļus šo uzdevumu veikšanai, nozīmētu, ka valsts iestādes vienmēr būtu izslēgtas no LESD 101. panta aizsardzības mērķa, ja tās nerīkojas kā iepirkuma rīkotājas un tāpēc kā pircējas tirgū.

87. Minētais galu galā nozīmētu kategorisku un vispārīgu konkrēta veida zaudējumu atlīdzināšanas izslēgšanu juridisku apsvērumu dēļ neatkarīgi no konkrētā gadījuma īpašajiem apstākļiem. Taču šāda vispārīga izslēgšana saskaņā ar spriedumu Kone tieši nav saderīga ar LESD 101. pantu ( 64 ). Tas tāpēc, ka efektīva LESD 101. panta īstenošana tieši paredz, ka ikviens var pieprasīt tādu zaudējumu atlīdzību, kas tam ir radušies, pamatojoties uz konkurences tiesību pārkāpumu.

88. Turklāt valsts kreditoru tiesībām uz zaudējumu atlīdzību varētu būt īpaši nozīmīga loma karteļu aizlieguma īstenošanā. Proti, pretēji tiesību karteļu jomā īstenošanai administratīvā kārtā īstenošana civiltiesiskā ceļā ir atkarīga no to personu iniciatīvas, kurām ir nodarīti zaudējumi. Šādas iniciatīvas nav, ja personām, kurām ir nodarīti zaudējumi, nav ekonomiska mudinājuma pieprasīt savus zaudējumus, jo, piemēram, privātpersonai ir radušies zaudējumi tikai nelielā apmērā. Tas tā parasti ir gadījumā, ja privāti galapatērētāji iegādājas nedaudz sadārdzinātu produktu un cenu saskaņošana tos ietekmē tikai kā nebūtiski zaudējumi. Šādiem privātiem galapatērētājiem parasti neatmaksājas celt prasību par zaudējumu atlīdzību.

89. Turpretim valsts kreditoriem, kuri sadala attīstību veicinošus līdzekļus lielā apmērā, ir interese celt prasību par tiem nodarītiem zaudējumiem, un tāpēc tie ir uzticami dalībnieki, ja runa ir par Eiropas konkurences tiesību efektīvu īstenošanu.

90. Turklāt nedz Komisija, nedz liftu ražotāji nav norādījuši uz iemesliem, kas attaisnotu tādu zaudējumu atlīdzināšanas iespējas vispārīgu izslēgšanu, kas ir radušies valsts iestādēm, īstenojot savus politiskos uzdevumus bezpeļņas nolūkā. Šādai izslēgšanai nav arī saskatāms pamatojums. It īpaši nevar saskatīt pamatojumu tam, ka tiesībām pieprasīt karteļa dēļ nodarītos zaudējumus ir jāpienākas tikai privātiem dalībniekiem, kuri rīkojas, veicot savus ar uzņēmējdarbību saistītos uzdevumus un peļņas nolūkā, taču ne valsts dalībniekiem, kas veic savus uzdevumus valsts interesēs un bezpeļņas nolūkā.

91. Drīzāk, kā izklāstīts iepriekš, attiecinot atlīdzināšanas iespēju tikai uz zaudējumiem, kas rodas, piedaloties konkurencē peļņas nolūkā, netiek ņemta vērā tirgū notiekošo procesu sarežģītība un valsts dalībnieku iejaukšanās, kas ir daļa no tirgū notiekošajiem procesiem ( 65 ). Šī ekonomisko situāciju un cēloņsakarības savstarpējās saistības sarežģītība šajā gadījumā tiek atspoguļota tādējādi, ka Augšaustrijas federālā zeme kā aizdevējs ir radījusi finansēšanas iespēju liftu pircējiem un tāpēc vispār ir darījusi iespējamu lielāko daļu pieprasījuma liftu karteļa ietekmētajā tirgū. Nav redzams pamatojums tam, ka šāds dalībnieks, kas ir ar karteli ierobežotā noieta tirgus galvenais balsts, jau sākotnēji tiek izslēgts no LESD 101. panta aizsardzības jomas.

92. Minētais ir spēkā jo vairāk tāpēc, ka, lai gan Augšaustrijas federālā zeme, piešķirot attīstību veicinošās summas, ir rīkojusies bez nolūka gūt peļņu un kā konkurents, tā ir piedalījusies ekonomiskajās norisēs kā patstāvīga vienība un kā tāda ir cietusi pamatlietā norādītos zaudējumus.

93. Tāpēc Augšaustrijas federālās zemes tiesībām uz zaudējumu atlīdzību nav pretrunā iesniedzējtiesas un dažu lietas dalībnieku norādītais, Vācijas doktrīnā, ņemot vērā Vācijas likumu normas ( 66 ), pārstāvētais viedoklis, ka principā tikai tirgus dalībniekiem ir tiesības pieprasīt karteļu rezultātā radītu zaudējumu atlīdzināšanu, taču ne skartā uzņēmuma dalībniekiem, priekšsēdētājam, darba ņēmējiem vai arī ieguldītājiem ( 67 ).

94. Tā kā šajā gadījumā nav nepieciešams sniegt viedokli par šo diskusiju, pietiek konstatēt, ka Augšaustrijas federālās zemes kā valsts kreditora situācija katrā ziņā nav salīdzināma ar uzņēmuma, kuram ir tikuši nodarīti zaudējumi karteļa dēļ, dalībnieku, priekšsēdētāja, darba ņēmēju vai ieguldītāju situāciju. Proti, priekšsēdētāji, dalībnieki un darba ņēmēji, kā arī ieguldītāji kapitālsabiedrībās, veicot šo funkciju, neveido patstāvīgu ar atbildību apveltītu vienību saimnieciskajā darbībā, un to zaudējumi parasti izpaužas tādējādi, ka ekonomiskās norises dalībnieks uzņēmums piedzīvo vērtības samazināšanos vai citus zaudējumus. Turpretim tādi valsts kreditori kā federālā zeme viennozīmīgi ekonomiskajā dzīvē rīkojas kā patstāvīga vienība, un tās zaudējumi neizpaužas tādējādi, ka cits uzņēmums cenu saskaņošanas dēļ ir zaudējis vērtību vai cietis zaudējumus. Drīzāk federālā zeme šajā gadījumā pati kā valsts kreditors ir cietusi zaudējumus.

3) Par Direktīvas 2014/104 tiesību normām

95. Visbeidzot, pretēji ThyssenKrupp viedoklim arī no speciālajām Direktīvas 2014/104 tiesību normām par karteļa dalībnieku piegādātāju un pircēju tiesībām uz zaudējumu atlīdzību ( 68 ) neizriet, ka tādiem valsts kreditoriem kā Augšaustrijas federālā zeme nav piešķirtas tiesības uz karteļa dēļ radīto zaudējumu atlīdzību. Drīzāk šīs tiesību normas ir izskaidrojamas tādējādi, ka zaudējumu nodarīšana piegādātājiem un netiešajiem pircējiem piegādes un noieta ķēdē ir īpaši izplatīta un tāpēc ar vispārīgām tiesību normām reglamentējama parādība.

96. Tomēr no šīm atsevišķajām tiesību normām nevar izdarīt apvērstu secinājumu, ka likumdevējs ir vēlējies to personu lokā, kurām ir tiesības uz karteļa dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību, ietvert tikai karteļa skartā tirgus tiešos un netiešos dalībniekus vai vispārīgi tirgus dalībniekus un izslēgt citas cietušās personas no tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, kas tām izriet tieši no LESD 101. panta un tāpēc paredzētas primārajās tiesībās. Drīzāk likumdevējs Direktīvas 2014/104 3. pantā tieši un bez jebkādiem ierobežojumiem ir noteicis dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, ka ikvienai fiziskai vai juridiskai personai, kurai nodarīts kaitējums konkurences tiesību aktu pārkāpuma rezultātā, ir iespēja prasīt un saņemt pilnīgu atlīdzinājumu par šo kaitējumu ( 69 ).

4) Starpsecinājums

97. Ņemot vērā minēto, uz tādiem valsts kreditoriem kā Augšaustrijas federālā zeme attiecas LESD 101. pantā paredzētais cenu saskaņošanas aizlieguma aizsardzības mērķis. Tāpēc tie var pieprasīt atlīdzību, ja tiem cenu saskaņošanas dēļ ir radušies zaudējumi un starp šiem zaudējumiem un attiecīgo cenu saskaņošanu pastāv pietiekami tiešs kopsakars.

b) Par Augšaustrijas federālās zemes zaudējumu esamību un iespēju tos atlīdzināt

98. Liftu ražotāji un Komisija uzskata, ka, pat ja attiecībā uz tādiem valsts kreditoriem kā Augšaustrijas federālā zeme attiektos LESD 101. panta aizsardzības mērķis, zaudējumi, kurus ir cietusi federālā zeme, katrā ziņā nevar tikt atlīdzināti.

99. Proti, Augšaustrijas federālās zemes izdevīgākai kredīta piešķiršanai izmantotie līdzekļi esot bijuši rezervēti mājokļu būvniecības atbalstam un tos neesot varēts izmantot citiem mērķiem. Turklāt kopējais ikgadēji pieejamo attīstību veicinošo līdzekļu apmērs attiecīgi tiekot noteikts iepriekš un tāpēc – neatkarīgi no konkrēti atbalstīto būvprojektu izmaksām, ieskaitot šķietami karteļa dēļ paaugstinātām tur iebūvēto liftu izmaksām. Un visbeidzot, iepriekšējā federālās zemes prakse ilustrējot to, ka pieejamie atbalstu veicinošie līdzekļi katru gadu tiek pilnībā izmantoti. Taču, pat ja tas tā nebūtu bijis, pāri palikušie atbalstu veicinošie līdzekļi nākamajā gadā tik un tā būtu tāpat tikuši izmantoti mājokļu būvniecības atbalsta mērķim.

100. Tādēļ zaudējumi, kas radušies tāpēc, ka konkrētie ar attiecīgo būvniecības izmaksu apmēru saistītie kredīti, šķietami pamatojoties uz karteļa dēļ sadārdzinātajiem liftiem, ir lielāki, nekā tas būtu bijis, ja nebūtu nodibināts kartelis liftu tirgū ( 70 ), labākajā gadījumā var izpausties tādējādi, ka Augšaustrijas federālā zeme varēja piešķirt mazāku skaitu izdevīgu kredītu, nekā tas būtu bijis, ja nebūtu nodibināts kartelis. Tas tāpēc, ka tad, ja katrs atsevišķais kredīts būtu bijis mazāks, kopumā būtu varēts izsniegt vairāk kredītu un tāpēc atbalstīt vairāk mājokļu būvprojektu.

101. Pamatojoties uz šiem argumentiem, liftu ražotāji, pirmkārt, pārstāv viedokli, ka Augšaustrijas federālajai zemei kartelis liftu tirgū nav radījis nekādus vai katrā ziņā ne finansiāli aprēķināmus zaudējumus, bet gan, augstākais, politiskus zaudējumus. Tie izpaužoties tādējādi, ka federālā zeme savu mājokļu būvniecības atbalsta politiku, ņemot vērā karteli liftu tirgū, varēja īstenot tikai nelielā apmērā, salīdzinot ar to, kā tas būtu bijis normālos apstākļos. Taču šajā ziņā neesot runa par federālajai zemei pašai, bet gan – ja vispār – sabiedrībai nodarītiem zaudējumiem.

102. Otrkārt, Komisija un liftu ražotāji norāda, ka arī Augšaustrijas federālās zemes minētie procentu zaudējumi ir tīri spekulatīvi un hipotētiski. Tas tāpēc, ka attīstību veicinošās summas, kuru mērķis ir mājokļu būvniecības atbalsts, vispār neesot bijis varēts ieguldīt citā peļņu nesošā veidā.

103. Vispirms ir jākonstatē, ka liftu ražotāji acīmredzot neapzināti vēlas redzēt šaubas apstāklī, ka Augšaustrijas federālās zemes piešķirtie attīstību veicinošie aizdevumi patiesi, pamatojoties uz karteļa dēļ sadārdzinātajām liftu cenām, bija lielāki, nekā tas būtu bijis, ja nebūtu ticis nodibināts kartelis liftu tirgū. Tomēr šāda argumentācija ir jānoraida. Tas tāpēc, ka gan to, ka liftu cenas Austrijas tirgū attiecīgajā periodā, pamatojoties uz karteli liftu tirgū, bija augstākas, nekā tas būtu bijis normālos konkurences apstākļos, gan to, ka attīstību veicinošie aizdevumi bija saistīti ar būvniecības un tāpēc arī liftu izmaksu apmēru, iesniedzējtiesa uzskata par pierādītu, un neviens no lietas dalībniekiem to nopietni neapstrīd. Tāpēc šie fakti ir jāizmanto, arī atbildot uz jautājumiem šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā.

104. Ņemot vērā minēto, nedz arguments, ka norādītie procentu zaudējumi ir hipotētiski (1), nedz arguments, ka šajā gadījumā aplūkotie zaudējumi ir tīri politiski (2), nevar pamatot liftu ražotāju un Komisijas izklāstu.

1) Par iespēju atlīdzināt procentu zaudējumus, uz kuriem Augšaustrijas federālā zeme norāda pamatlietā

105. Liftu ražotājiem ir taisnība, kad tie atzīst, ka sabiedrībai šajā gadījumā ir nodarīti zaudējumi, kas izpaužas tādējādi, ka, pamatojoties uz pārāk augstajām liftu cenām karteļa dēļ, varēja tikt piešķirts mazāk attīstību veicinošo aizdevumu nekā tad, ja karteļa nebūtu bijis. Proti, tādējādi galu galā varēja finansēt mazāk būvprojektu, un tāpēc Augšaustrijas federālās zemes mājokļu būvniecības atbalsta politiku varēja īstenot tikai nelielā apmērā, salīdzinot ar to, kā būtu bijis, ja karteļa nebūtu. Liftu ražotāju argumentācija tiesas sēdē, atbilstoši kurai finansējuma avotā nekad nebija pietiekami naudas un atbalsta saņēmējiem vienmēr bija jāievēro gaidīšanas termiņi, uzskatāmi atspoguļo šādi nodarīto zaudējumu realitāti.

106. Tomēr liftu ražotāju izklāstītie argumenti, pamatojoties uz šo faktu, ir kļūdaini divu iemeslu dēļ: pirmkārt tādēļ, ka atbilstoši šiem argumentiem šajā gadījumā identificētie sabiedrībai nodarītie zaudējumi, šķiet, tiek pielīdzināti zaudējumiem, kuru atlīdzināšanu Augšaustrijas federālā zeme lūdz pamatlietā. Otrkārt, tādēļ, ka ar to šķietami tiek pieņemts, ka šādi sabiedrībai nodarīti zaudējumi per se nevar tikt atlīdzināti.

107. Vispirms jāpaskaidro, ka zaudējumi, kuri sabiedrībai ir radušies tāpēc, ka varēja tikt atbalstīts mazāks skaits sociālo būvprojektu nekā tad, ja karteļa nebūtu bijis, neatbilst procentu zaudējumiem, uz kuriem Augšaustrijas federālā zeme norāda pamatlietā.

108. Šie abi zaudējumu veidi gan ir balstīti uz vienu un to pašu apstākli, proti, to, ka Augšaustrijas federālā zeme, pamatojoties uz pārmērīgi augstajām liftu cenām, ir izmaksājusi lielākus aizdevumus, nekā tas būtu bijis, ja karteļa nebūtu. Taču faktu, ka tad, ja karteļa nebūtu bijis, federālās zemes rīcībā – izsakoties vienkārši – būtu bijis vairāk naudas, var atspoguļot kā zaudējumus vairākos veidos.

109. Pirmkārt, ir iespējams balstīties uz faktu, ka ar šo naudu būtu tikuši atbalstīti vairāk mājokļu projektu un ka zaudējumi tāpēc ir šo dzīvokļu neesamība – šis ir sabiedrībai nodarītais politiskais kaitējums, uz kura esamību norāda liftu ražotāji.

110. Otrkārt, ir iespējams argumentēt, ka federālā zeme par daudz samaksāto naudu nebūtu nemaz aizņēmusies finanšu tirgū vai arī būtu varējusi izmantot esošo kredītu dzēšanai.

111. Un visbeidzot, treškārt, zaudējumi var tikt atspoguļoti tādējādi, ka par daudz samaksātā nauda, kuru federālajai zemei atbalsta saņēmēji atmaksāja tikai ar [sev] izdevīgiem procentiem, varēja tikt ieguldīta, piemērojot lielāku procentu likmi.

112. Tikai abi pēdējie zaudējumu apraksti atbilst zaudējumiem, uz kuriem Augšaustrijas federālā zeme norāda pamatlietā. Tie aptver nodarītos zaudējumus attiecīgi kā procentu zaudējumus, kuri ir radušies tādējādi, ka federālās zemes par daudz samaksāto naudu karteļa dēļ atbalsta saņēmēji atmaksāja tikai ar [sev] izdevīgu procentu likmi.

113. Tāpēc abos gadījumos zaudējumi ir starpība starp procentu summu, kuru atbalsta saņēmēji atmaksāja atpakaļ, un to, kas būtu jāatmaksā par pārāk lielo samaksāto summu, piemērojot parasto procentu likmi, Augšaustrijas federālās zemes gadījumā – vidējo valsts obligāciju procentu likmi. Tas, vai šo starpību saprot kā neiegūto peļņu, jo federālā zeme par daudz samaksāto summu varēja ieguldīt, piemērojot vidējo valsts obligāciju procentu likmi, vai ciestajiem zaudējumiem, jo federālajai zemei pašai šī summa bija jāiegūst, piemērojot vidējo valsts obligāciju procentu likmi, galu galā liek izdarīt vienādu secinājumu. Proti, neiegūta procentu peļņa un ciesti procentu zaudējumi, trūkstot konkrētai summai konkrētā periodā, ir vienas un tās pašas medaļas divas puses, kas izpaužas tādējādi, ka šo summu nevarēja nedz ieguldīt, nedz ar to rīkoties.

114. Zaudējumi, kurus radījusi konkrētas summas neesamība konkrētā periodā, kā arī neiegūtā priekšrocība, ka būtu pieejama konkrēta summa konkrētā periodā, parasti tiek izlīdzināta tādējādi, ka atmaksājamās summas ir jāatmaksā kopā ar procentu summu, kura ir jāsamaksā, skaitot no summas atmaksāšanas dienas, piemērojot parasto procentu likmi. Piemēram, ir paredzēts, ka summas, kuras Savienības iestādes atmaksā pēc Eiropas Savienības Tiesas sprieduma vai izlīguma rezultātā, ir jāatmaksā ar procentiem ( 71 ). Tāpat, pamatojoties uz Komisijas atgūšanas lēmumu, atmaksājamais atbalsts ir jāatmaksā kopā ar procentiem ( 72 ).

115. Ja Komisija vēlāk prettiesisko atbalstu atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu, nepamatotā priekšrocība, kas atbalsta saņēmējam tika piešķirta tādējādi, ka viņš atbalstu varēja izmantot jau pirms Komisijas lēmuma par saderīgumu, tiek novērsta tādējādi, ka tam nav vis jāatmaksā pats atbalsts, bet ir jāmaksā procenti, kurus būtu bijis jāmaksā, ja tas attiecīgo summu būtu ieguvis līdz Komisijas lēmuma pieņemšanai, saņemot kredītu ( 73 ). Ja prettiesiskais atbalsts tika sniegts bezprocentu kredīta veidā vai kā kredīts ar izdevīgu procentu likmi, atprasāmā summa atbilst starpībai starp procentiem, kuri būtu jāmaksā atbilstoši tirgū spēkā esošajai procentu likmei, un faktiski samaksātajiem procentiem ( 74 ).

116. Pēdējai minētajai situācijai līdzinās aplūkotais gadījums, jo zaudējumi, uz kuriem norāda Augšaustrijas federālā zeme, neaptver karteļa dēļ par daudz samaksātās summas atmaksāšanu, bet gan tikai procentus, kuri būtu jāpiemēro atbalsta saņēmēju karteļa dēļ par daudz samaksātajai summai saskaņā ar parasto procentu likmi, atskaitot izdevīgos procentus, kurus federālajai zemei jau bija samaksājuši paši atbalsta saņēmēji. Federālā zeme turpretim neprasa atmaksāt pašu karteļa dēļ par daudz samaksāto summu, jo uzcenojumu karteļa dēļ tieši nesamaksāja federālā zeme, bet gan attiecīgie atbalsta saņēmēji ar federālās zemes piešķirto procentu ziņā izdevīgo kredītu palīdzību.

117. Šis gadījums šajā ziņā atšķiras no gadījuma, kad būvprojekti tiek finansēti tirgus apstākļos, – šādā gadījumā kreditoram nerastos nekādi zaudējumi, jo viņš piešķirtos kredītus saņemtu atpakaļ ar tirgū piemērotajiem procentiem, taču tāpēc celtniecības pasūtītāja procentu zaudējumi attiecīgi būtu lielāki un karteļa dalībniekiem tie nešaubīgi būtu jāatmaksā. Tas, ka tā vietā valsts kreditors ir piešķīris attīstību veicinošu kredītu ar izdevīgākiem nosacījumiem, neattaisno faktu, ka tiek ierobežota karteļa dalībnieku atbildība.

118. Proti, šajā gadījumā viens un tas pats iemesls – karteļa radīts uzcenojums – ir radījis divus atšķirīgus zaudējumu veidus: pirmkārt, atbalsta saņēmējiem nodarītos zaudējumus, kurus veido karteļa radītais uzcenojums, pieskaitot Augšaustrijas federālajai zemei par šīs summas piešķiršanu samaksātos izdevīgos procentus, un, otrkārt, federālajai zemei nodarītos zaudējumus, kurus veido procentu peļņa un kuri būtu jāmaksā par karteļa dēļ paaugstināto izdevīgo kredītu daļu, piemērojot parasto procentu likmi, atņemot atbalsta saņēmēju par to samaksāto samazināto – piemērojot izdevīgo procentu likmi – procentu summu ( 75 ).

119. No minētā, pirmkārt, izriet, ka liftu ražotāju arguments, ka zaudējumi patiesībā ir radušies atbalsta saņēmējiem, nevis Augšaustrijas federālajai zemei, ir jānoraida. Tas pats attiecas uz Komisijas argumentu, ka šajā gadījumā radušies procentu zaudējumi tiek atlīdzināti tādējādi, ka atbalsta saņēmēju zaudējumiem atbilstošā summa (uzcenojums, pieskaitot par to samaksāto izdevīgo procentu likmi) ir jāatmaksā ar procentiem. Tas tāpēc, ka abi argumenti ir balstīti uz atbalsta saņēmēju un federālās zemes zaudējumu kļūdaino pielīdzināšanu. Turklāt Komisijas argumenta pamatā ir apstākļa par to, ka pašu federālās zemes norādīto zaudējumu gadījumā ir runa par procentu zaudējumiem, sajaukšana ar apstākli, ka ir jāatmaksā visas karteļa dēļ radīto zaudējumu atlīdzības summas neatkarīgi no to veida – vienalga, vai runa ir par procentu zaudējumiem, zaudējumiem pārāk augsto cenu dēļ vai citiem zaudējumiem –, pieskaitot par šīm summām pašām kopš to atmaksāšanas dienas aprēķinātos procentus ( 76 ).

120. Otrkārt, no Augšaustrijas federālās zemes norādīto zaudējumu rakstura izriet, ka liftu ražotāju un Komisijas argumentācija, saskaņā ar kuru šo zaudējumu gadījumā runa ir tikai par hipotētiskiem zaudējumiem, jo federālā zeme karteļa dēļ par daudz piešķirtās kredītu summas tik un tā nebūtu varējusi ieguldīt izdevīgāk, ir kļūdaina. Tas tāpēc, kā norādīts iepriekš šo secinājumu 114. un 115. punktā, ka vienkāršs prettiesisks konkrētas summas trūkums konkrētā periodā atbilstoši spēkā esošajām tiesību normām un praksei ir jāsaprot kā finansiāli taustāmi zaudējumi, un šajā ziņā nav nepieciešams to papildus pamatot. Tāpat atbilstoši spēkā esošajām tiesībām un praksei šie zaudējumi var izpausties procentu peļņā, kura būtu iegūta, piemērojot attiecīgu procentu likmi attiecīgajai summai attiecīgajā periodā.

121. Tāpēc vispirms ir jānoraida Komisijas un liftu ražotāju arguments, ka Augšaustrijas federālās zemes norādīto zaudējumu gadījumā runa ir par papildu procentu peļņu un tāpēc par lucrum cessans, ko federālā zeme būtu varējusi īstenot tikai tad, ja tā attiecīgās summas būtu izmantojusi pretēji mērķim un prettiesiski nevis izdevīgu kredītu piešķiršanai mājokļu būvniecības atbalstam, bet gan spekulatīviem darījumiem finanšu tirgū. Proti, to zaudējumu gadījumā, kuru atlīdzību pieprasa federālā zeme, drīzāk runa ir par mantiskiem zaudējumiem un tāpēc damnum emergens, kas – kā norādīts šo secinājumu 114., 115. un 120. punktā – izpaužas tādējādi, ka federālās zemes rīcībā nebija attiecīgajā periodā par daudz izmaksāto kredītu summu.

122. No minētā izriet, ka kļūdaina ir arī argumentācija, ka Augšaustrijas federālā zeme vai nu nav pietiekami izklāstījusi, ka tā attiecīgās summas būtu varējusi ieguldīt ar vidējo valsts obligāciju procentu likmi, vai arī nav pietiekami vai laikus norādījusi, ka tai šīs summas pašai bija jāiegūst, saņemot kredītus ar šo procentu likmi, vai ka tai šīs summas bija jāizmanto, lai atmaksātu piešķirtus kredītus. Tas tāpēc, ka likumiska procentu prasījuma mērķis tieši ir norādīt uz to, ka pierādīšanas process saistībā ar konkrētu, ar iespēju ieguldīt gūtu peļņu, ir lieks.

123. Kā Augšaustrijas federālā zeme norādīja tiesas sēdē, pašā Austrijas judikatūrā ir izstrādāts princips, atbilstoši kuram valsts iestādēm pieejamie līdzekļi ir jāiegulda valsts obligācijās ar nemainīgu procentu likmi un šajā ziņā piemērotā procentu likme kalpo kā atskaites vērtība, aprēķinot zaudējumus, kuri rodas, laiku pa laikam trūkstot šiem līdzekļiem. Atbilstoši federālās zemes sniegtajai informācijai šī judikatūra expressis verbis tika piemērota arī šajā gadījumā analizētajiem tai nodarītajiem zaudējumiem.

124. Minētais nozīmē, ka tādam valsts kreditoram kā Augšaustrijas federālā zeme aplūkojamā situācijā nav jāizklāsta un jāpierāda, ka tā būtu varējusi attiecīgo summu ieguldīt peļņu nesošā veidā vai izmantot esošo kredītu dzēšanai. Drīzāk pietiek ar to, ka šāds kreditors valsts tiesā izklāsta, cik liela summa tam trūka, cik ilgi un, vajadzības gadījumā, kāda būtu bijusi piemērojamā procentu likme. Kā pamatoti norāda federālā zeme, visaptverošs pienākums īpaši valsts kreditoriem pierādīt, ka to kompetencē ietilpa strīdīgo summu attiecīga ieguldīšana vai izmantošana savu kredītu dzēšanai, būtu pielīdzināms nelabvēlīgākas situācijas radīšanai valsts dalībniekiem iepretim privātiem dalībniekiem, uz kuriem šāds pierādīšanas pienākums neattiecas.

125. Tāpēc tikai pilnības labad ir jākonstatē, ka Augšaustrijas federālā zeme šajā lietā katrā ziņā pārliecinoši ir norādījusi, ka ne tikai tās kompetencē ietilpa mājokļu būvniecības atbalsta mērķim paredzētus īslaicīgi pieejamus līdzekļus līdz to tālākai mērķtiecīgai izmantošanai (izmaksāšana atbalsta saņēmējiem) ieguldīt valsts obligācijās ar nemainīgu procentu likmi vai izmantot esošo kredītu dzēšanai, bet arī, ka tai, pārvaldot savu peļņu, tas bija pienākums. Tāpat federālā zeme ir izklāstījusi, ka tā savus zaudējumus jau sākotnējā argumentācijā pamatlietā ir balstījusi gan uz iespēju lietā aplūkotās summas ieguldīt tirgus apstākļos, gan uz iespēju izmantot šīs summas savu kredītu dzēšanai. Šķiet, ka minēto apstiprina arī otrās instances tiesas lēmums pamatlietā ( 77 ).

126. No iepriekšminētā izriet, ka zaudējumi, uz kuriem Augšaustrijas federālā zeme norāda pamatlietā, ir jāatlīdzina, pamatojoties uz LESD 101. pantu, no kura tieši izriet ikvienas personas tiesības uz tādu zaudējumu atlīdzību, kuri tai ir radušies konkurences tiesību pārkāpuma dēļ. Atbilstoši uzdevumu sadalei starp Tiesu un valstu tiesām iesniedzējtiesas pienākums ir noteikt atlīdzināmo zaudējumu konkrēto apmēru ( 78 ).

2) Par sabiedrībai nodarītajiem zaudējumiem, nepietiekami īstenojot mājokļu būvniecības atbalstu karteļa dēļ

127. Kā izklāstīts iepriekš, arguments, ka ar politiku saistīti sabiedrībai nodarīti zaudējumi, kurus šajā gadījumā ir izraisījis kartelis liftu tirgū, nav jāatlīdzina, vispār neattiecas uz pamatlietā aplūkotajiem zaudējumiem un tāpēc nav pamatots ( 79 ). Tāpēc tikai papildus ir jākonstatē, ka šis arguments turklāt arī pēc būtības nav pamatots.

128. Proti, neatkarīgi no jautājuma par radīto zaudējumu konkrēto aprēķinu, uz kuru ir jāsniedz atbilde pēc tam, princips “peļņu kapitalizēt, zaudējumus socializēt” tiktu paplašināts nepieņemamā veidā, ja zaudējumi, kuri radušies sabiedrībai, pamatojoties uz nepietiekami īstenoto sabiedriskā labuma pienākumu karteļa dēļ, per se tiktu uzskatīti par neatlīdzināmiem vai pat neesošiem.

129. Proti, saistībā ar “sabiedrībai” nodarīto zaudējumu materialitāti un konkrēto izpausmi, kā arī finansiālo raksturu un aprēķināšanas iespēju var būt sarežģīti konkrēti aprēķināt šādus zaudējumus. Taču šādos gadījumos varētu izmantot vai apsvērt ekonomisku modelēšanu vai atzīt attiecīgos zaudējumus par nemateriāliem zaudējumiem.

130. Tāpat noteikti var iedomāties, ka var būt gadījumi, kad ir grūti noteikt juridisku personu, kurai konkrēti ir jāatlīdzina “sabiedrībai” nodarīti zaudējumi. Taču šādos gadījumos varētu apsvērt, ka sabiedrisko interešu pārstāvis kā sabiedrības pārstāvis varētu pieprasīt atlīdzību par nodarītajiem zaudējumiem un subjektu, kuri ir nodarījuši zaudējumus, sniegtā zaudējumu atlīdzība tiktu ieguldīta fondā, no kura ienākumi tiek izmantoti sabiedrības labā ( 80 ).

3) Starpsecinājums

131. No iepriekšminētajiem apsvērumiem izriet, ka Augšaustrijas federālās zemes zaudējumu gadījumā, kuri izpaužas tādējādi, ka preču izmaksu procentu likmes formā piešķirtā aizdevuma summa bija augstāka, nekā tā būtu bijusi, ja karteļa nebūtu bijis, kā dēļ federālā zeme šīs summas nevarēja ieguldīt ar tirgū pastāvošo procentu likmi vai izmantot esošo kredītu dzēšanai, runa ir par zaudējumiem, kuri ir jāatlīdzina, pamatojoties uz LESD 101. pantu, ja šiem zaudējumiem ar attiecīgo cenu saskaņošanu ir pietiekami tiešs kopsakars.

c) Par pietiekami tiešu kopsakaru starp tiesību pārkāpumu un zaudējumiem

132. No līdzšinējās argumentācijas izriet, ka divi no trim priekšnosacījumiem, lai atlīdzinātu Augšaustrijas federālajai zemei nodarītos zaudējumus, proti, LESD 101. panta aizsardzības mērķa attiekšanās uz subjektu, kuram ir nodarīti zaudējumi, un zaudējumiem, kā arī faktisku atlīdzināmu zaudējumu esamība, ir izpildīti. Tāpēc izšķiroša nozīme ir tam, vai starp karteli liftu tirgū un federālajai zemei nodarītajiem zaudējumiem pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība.

133. Liftu ražotāji un Komisija to apstrīd. Tas tāpēc, ka, pirmkārt, nepastāvot pietiekami konkrēts kopsakars starp paaugstinātajām liftu cenām karteļa dēļ un Augšaustrijas federālās zemes atbalsta pasākumiem (1). Otrkārt, federālajai zemei nodarītos zaudējumus liftu ražotāji, kuri nodibināja karteli, nekādi nevarēja paredzēt (2).

1) Par konkrēto kopsakaru starp liftu cenu un aizdevumu apmēru

134. Liftu ražotāji nopietni neapstrīd, ka pietiekami tieša kopsakara esamību starp paaugstinātajām liftu cenām karteļa dēļ un Augšaustrijas federālās zemes ciestajiem zaudējumiem nevar apstrīdēt, pamatojoties uz to, ka federālajai zemei pašai nebija tiešas līgumiskas attiecības ar liftu ražotājiem, kas nodibināja karteli. Turklāt šāda argumentācija nebūtu pamatota, jo vēlākais kopš sprieduma lietā Kone ir noskaidrots, ka minētais nav uzskatāms par pietiekamu pamatu ( 81 ).

135. Taču liftu ražotāji norāda, ka, atzīstot pietiekami tiešu kopsakaru starp karteli liftu tirgū un Augšaustrijas federālajai zemei saistībā ar atbalstu nodarītajiem zaudējumiem, karteļa dalībnieku atbildība tiktu neierobežoti attiecināta arī uz visiem zaudējumiem, kas izriet no tiešajiem ar karteli nodarītajiem zaudējumiem, kuriem vairs nebūtu nekāda sakara ar karteļa ietekmēto tirgu.

136. Proti, esot tiesa, ka valsts piešķirts atbalsts var ietekmēt būvniecību. Taču tas pats attiecoties arī, piemēram, uz banku procentu politiku, nodokļu sistēmas saturu vai parējām valsts regulatīvajām darbībām. Šajā gadījumā pieņēmuma izdarīšana par pietiekami tiešu kopsakaru starp karteli liftu tirgū un Augšaustrijas federālajai zemei nodarītajiem zaudējumiem nozīmētu, ka ir jāatlīdzina visi zaudējumi, kurus valsts iestādes cieš, īstenojot arī pilnīgi vispārīgus nodokļu, regulatīvus vai citus pasākumus, tikai tāpēc, ka tie kaut kādā veidā varētu ietekmēt karteļa skarto tirgu.

137. Šī argumentācija ir jānoraida.

138. Proti, Augšaustrijas federālās zemes pasākuma gadījumā, kas tiek aplūkots pamatlietā, runa nav par vispārīgu ar nodokļu vai ar citu tiesisko regulējumu salīdzināmu pasākumu. Proti, federālās zemes mājokļu būvniecības atbalsta politika ir vispārīgs sociālpolitisks pasākums, ar kuru tiek atbalstīti ne tikai konkrētie atbalsta saņēmēji, bet arī vispārīgās federālās zemes sabiedriskā labuma intereses. Taču, piešķirot attīstību veicinošos aizdevumus, kuri tiek sadalīti, piemērojot vispārīgo mājokļu būvniecības atbalsta politiku, un kuru piemērošanas rezultātā ir radušies apstrīdētie zaudējumi, ir runa par ļoti konkrētu atsevišķu pasākumu kopumu, kas tiek veikti attiecībā uz konkrētiem atbalsta saņēmējiem.

139. Kā norādījusi Augšaustrijas federālā zeme, atsevišķo aizdevumu apmērs atbilst ne tikai konkrētai būvniecības izmaksu procentu likmei, bet tieši konkrētais šo izmaksu saturs ir sīki izklāstīts aizdevuma dokumentos, kas nozīmē, ka no minētā arī izriet attiecīgi iebūvēto liftu precīzās izmaksas.

140. Uz jautājumu, vai Augšaustrijas federālā zeme varēja ietekmēt šo izmaksu saturu un it īpaši attiecīgi izmantoto liftu izvēli – ko liftu ražotāji apstrīd –, var neatbildēt. Pietiek ar to, ka ir zināms, ka konkrētie atbalstītie projekti kopā ar iebūvētajiem liftiem un šajā ziņā veiktās izmaksas bija sīki uzskaitītas atbalsta dokumentos. Uz minēto federālā zeme turklāt ir balstījusies arī pamatlietā, lai aprēķinātu konkrēto zaudējumu summu ( 82 ).

141. Tāpēc norādīto zaudējumu gadījumā nekādā ziņā nav runa par kādām neskaidrām tāda vispārīga regulatīva pasākuma sekām, kurš nejauši ir ietekmējis karteļa skarto tirgu. Drīzāk kopsakaru starp paaugstinātajām iebūvēto liftu cenām un procentuāli šajā ziņā aprēķināto attiecīgo attīstību veicinošo aizdevumu apmēru katrā konkrētajā gadījumā var konkrēti pierādīt. Tāpēc Augšaustrijas federālajai zemei nodarītie zaudējumi ir pietiekami tiešā saistīti ar karteļa izraisīto cenu paaugstināšanu Austrijas liftu tirgū, un šī kopsakara atzīšana šajā gadījumā katrā ziņā nav pielīdzināma karteļa dalībnieku atbildības beznosacījumu piemērošanai.

2) Par Augšaustrijas federālajai zemei nodarīto zaudējumu paredzamību attiecībā uz karteļa dalībniekiem

142. Kā jau iepriekš izklāstīts, pietiekami tiešas cēloņsakarības starp tiesību pārkāpumu un zaudējumiem esamības vērtējuma mērķis ir arī nodrošināt, ka persona savas prettiesiskās rīcības rezultātā ir atbildīga tikai par tādiem zaudējumiem, kuru iestāšanos tā varēja saprātīgi paredzēt ( 83 ).

143. Pretēji Komisijas argumentācijai jautājuma par konkrēta veida zaudējumu paredzamību konkurences tiesību pārkāpuma dalībniekiem gadījumā runa nav par tīru faktu jautājumu, kurš ir jāvērtē tikai un vienīgi iesniedzējtiesai. Drīzāk, kā jau izklāstīts, no Tiesas sprieduma lietā Kone izriet, ka Tiesa prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā abstrakti un vispārīgi vērtē, vai ir konstatējami Savienības tiesībās paredzētie pamatlietā strīdīgo zaudējumu atlīdzības priekšnosacījumi, savukārt pēc tam valsts iesniedzējtiesas uzdevums ir vērtēt, vai šie priekšnosacījumi konkrētajā atsevišķajā gadījumā tik tiešām pastāv ( 84 ).

144. Spriedumā Kone Tiesa expressis verbis vērtēja, vai “cenu jumts” (“umbrella pricing”), kur trešā persona, kas nav karteļa dalībnieks, savas cenas, pamatojoties uz karteļa radīto pārāk augsto tirgus cenu, ir noteikusi augstākas, nekā tas būtu bijis normālos konkurences apstākļos, abstrakti vērtējot, ir paredzamas un iespējamas karteļa sekas, kuras karteļa dalībniekiem nevar būt nezināmas. Tā kā tas bija šāds gadījums, iesniedzējtiesai pēc tam bija uzdevums, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus un attiecīgā tirgus īpatnības, vērtēt, vai šī karteļa dēļ trešās personas, kas darbojas autonomi, varēja piemērot cenu “jumtu” un minētā karteļa dalībnieki to nevarēja nezināt ( 85 ).

145. Tāpēc šajā gadījumā ir jānoskaidro, vai tādi ar atbalstu saistīti zaudējumi kā tie, kuru atlīdzināšanu pieprasa Augšaustrijas federālā zeme, vērtējot abstrakti un vispārīgi, ir iespējamas un paredzamas tāda karteļa sekas, kura mērķis ir nodrošināt karteļa dalībniekiem cenas, kas ir augstākas par tām, kuras var sasniegt normālos tirgus apstākļos.

146. Liftu ražotāji un Komisija norāda, ka to katrā ziņā nevar pieņemt. Tieši pretēji, jau mēģinājums apgalvoto par Augšaustrijas federālajai zemei nodarītajiem zaudējumiem atspoguļot īsi un saprotami ilustrējot, cik mākslīgi un “attālināti” tie ir. Neviens apdomīgs liftu ražotājs nevarot rēķināties – un tam nav jārēķinās – ar to, ka pašvaldība, kas nerīkojas peļņas nolūkā, valsts naudu tā vietā, lai īstenotu savus politiskos sabiedriskā labuma uzdevumus, pretēji mērķim un prettiesiski ieguldītu nolūkā spekulēt finanšu tirgū un tāpēc galu galā izmantotu to citam nolūkam. Šāda rīcība esot pretrunā jebkādai vispārējai dzīves pieredzei, un tāpēc zaudējumi, kas esot radušies, zaudējot šādas spekulāciju iespējas, tādiem saimnieciskās darbības subjektiem kā liftu ražotāji esot pilnīgi neparedzami.

147. Šiem argumentiem nav nekāda pamatojuma.

148. Vispirms, būvniecības nozarē ir pilnīgi normāli, ka būvdarbu pasūtītāji savus projektus realizē, izmantojot kredītu sniegto finansējumu. Tāpēc tāda karteļa dalībnieki, kura mērķis ir sasniegt augstākas cenas nekā tās, kas var tikt sasniegtas normālos tirgus apstākļos, var paredzēt, ka zaudējumi, kas rodas sadārdzinātu cenu dēļ, tiek tālāk pārnesti uz būvdarbu pasūtītāju finansētājiem.

149. Turklāt šajā gadījumā aplūkotie atbalsta pasākumi – kā liftu ražotāji to paši ir izklāstījuši tiesas sēdē – tika veikti atbilstoši stingri noteiktām likuma normām, kuras saimnieciskās darbības subjektiem, kas darbojas būvniecības nozarē vai ražo tādus būvniecības elementus kā lifti, ir labi zināmas. Tāpēc liftu ražotājiem bija jārēķinās ar to, ka to paaugstinātās cenas vismaz daļēji tiks finansētas ar attīstību veicinošiem kredītiem ar izdevīgiem procentiem.

150. Un visbeidzot, saimnieciskās darbības subjektam, lai varētu paredzēt, ka tādam valsts kreditoram kā Augšaustrijas federālā zeme ar attīstību veicinošu summu sadali lielākā apmērā karteļa dēļ var rasties procentu zaudējumi, nebūt nav jāpieņem, ka šī valsts iestāde rīkojas pretēji mērķim, tiesībām un kompetencei, savā rīcībā esošās sabiedrības interešu apmierināšanai paredzētās summas izmantojot nevis to sākotnējam mērķim, bet gan lai darbotos spekulatīvi un peļņas nolūkā finanšu tirgos. Drīzāk, kā izklāstīts šo secinājumu 114., 115. un 120. punktā, tiek ievērotas spēkā esošās tiesības un prakse, ka prettiesiskais konkrētās summas trūkums noteiktā periodā tiek uzskatīts par procentu zaudējumiem.

3) Starpsecinājums

151. Ņemot vērā visu iepriekšminēto, tādi zaudējumi kā Augšaustrijas federālajai zemei nodarītie, kuri radušies tāpēc, ka preču izmaksu procentu likmes formā piešķirtā aizdevuma summa bija augstāka, nekā tā būtu bijusi, ja nebūtu nodibināts kartelis, kā dēļ tā šīs summas nevarēja ieguldīt ar tirgū piemērojamo procentu likmi vai izmantot esošo kredītu dzēšanai, ir pietiekami tieši saistīti ar karteli un karteļa dalībnieki tos var paredzēt.

VI. Secinājumi

152. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos argumentus, iesaku Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbildēt šādi: LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka zaudējumus no karteļa dalībniekiem var pieprasīt arī personas, kas karteļa skartajā tirgū nedarbojas kā pārdevēji vai pircēji. Minētais attiecas uz valsts kreditoriem, kuri ar izdevīgiem noteikumiem piešķir kredītu karteļa dalībnieku pircējiem un kuru zaudējumi izpaužas tādējādi, ka preču izmaksu procentu likmes formā piešķirtā aizdevuma summa ir augstāka, nekā tā būtu bijusi, ja karteļa nebūtu bijis, kā dēļ valsts kreditori šīs summas nevarēja ieguldīt ar tirgū piemērojamo procentu likmi vai izmantot esošo kredītu dzēšanai.

( 1 ) Oriģinālvaloda – vācu.

( 2 ) Skat. jau spriedumus, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684); 2013. gada 18. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522), kā arī 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317).

( 3 ) Līdzīgi skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 18. punkts); skat. arī manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 17. punkts).

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.).

( 5 ) Augšaustrijas federālās zemes pirmās instances prasība Handelsgericht Wien [Vīnes komerctiesā] tika celta 2010. gada 2. februārī; Direktīva 2014/104 atbilstoši tās 23. pantam stājās spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī, t.i., 2014. gada 25. decembrī.

( 6 ) Šajā sakarā skat. jau manus secinājumus lietā Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, 60. punkts).

( 7 ) Atbilstoši tās 12. apsvērumam “ar [Direktīvu 2014/104] no jauna tiek apliecināts acquis communautaire par tiesībām uz Savienības konkurences tiesību aktu pārkāpumu radīta kaitējuma atlīdzināšanu, īpaši par statusu, kas dod tiesības celt prasību, un par zaudējumu definīciju, kā noteikts Tiesas judikatūrā, un tā neskar šā acquis turpmāko attīstību”.

( 8 ) Šajā sakarā skat. arī spriedumus, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 18. un nākamie punkti.); 2013. gada 18. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 10. un nākamie punkti), un 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 5. un 6. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 5. punkts).

( 9 ) Oberlandesgericht Wien [Apelācijas tiesas Vīnē] kā konkurences tiesas 2007. gada 14. decembra lēmums (Lieta Nr. 25 Kt 12/07).

( 10 ) Oberster Gerichtshof kā augstākās tiesas konkurences lietās 2008. gada 8. oktobra lēmums (lieta Nr. 16 Ok 5/08).

( 11 ) Šajā sakarā skat. arī spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 7. un nākamie punkti), kā arī manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 6. un nākamie punkti).

( 12 ) Minētais izriet no Handelsgericht Wien (Austrija) (pirmās instances tiesa pamatlietā) 2016. gada 21. septembra starpspriedumā (Lieta Nr. 40 Cg 65/10z-66, 5. un 6. lpp.) un Oberlandesgericht Wien kā apelācijas tiesas (otrās instances tiesa pamatlietā) 2017. gada 27. aprīļa lēmumā (Lieta Nr. 5 R 193/16p-73, 6. un 7. lpp.) izklāstītās Augšaustrijas federālās zemes nostājas.

( 13 ) Augšaustrijas federālā zeme pamatlietā piedalās kā pirmā prasītāja. Citas prasītājas, kas piedalās šajā tiesvedībā, ir mājokļu būvniecības sabiedrības. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši Handelsgericht Wien (pirmās instances tiesa pamatlietā) 2016. gada 21. septembra starpspriedumam (lieta Nr. 40 Cg 65/10z-66) ir tikai par Augšaustrijas federālās zemes prasību.

( 14 ) Handelsgericht Wien2016. gada 21. septembra starpspriedums (lieta Nr. 40 Cg 65/10z-66).

( 15 ) Oberlandesgericht Wien kā apelācijas tiesas 2017. gada 27. aprīļa lēmums (lieta Nr. 5 R 193/16p-73).

( 16 ) Spriedums, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317).

( 17 ) Secinājumi lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 27. un nākamie punkti).

( 18 ) Lieta Nr. 9 Ob 44/17m.

( 19 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 11. punktu.

( 20 ) Spriedumi, 2013. gada 14. marts, Allianz Hungária Biztosító u.c. (C‑32/11, EU:C:2013:160, 17. un nākamie punkti); 2015. gada 26. novembris, Maxima Latvija (C‑345/14, EU:C:2015:784, 11. un nākamie punkti); 2016. gada 21. jūlijs, VM Remonts u.c. (C‑542/14, EU:C:2016:578, 16. un nākamie punkti), kā arī 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young (C‑633/16, EU:C:2018:371, 28. un nākamie punkti).

( 21 ) Skat., piemēram, rīkojumu, 1995. gada 21. decembris, Max Mara (C‑307/95, EU:C:1995:465, 5. punkts), kā arī spriedumus, 2012. gada 13. decembris, Caves Krier Frères (C‑379/11, EU:C:2012:798, 35. un 36. punkts), un 2019. gada 10. janvāris, ET (C‑97/18, EU:C:2019:7, 24. punkts).

( 22 ) Spriedumi, 1999. gada 15. jūnijs, Andersson un Wåkerås-Andersson (C‑321/97, EU:C:1999:307, 31. un nākamie punkti); 2006. gada 10. janvāris, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9, 30., 34. un nākamie punkti), kā arī 2018. gada 27. jūnijs, Varna Holideis (C‑364/17, EU:C:2018:500, 17. punkts).

( 23 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 61. un 62. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2011:552, 49. un nākamie punkti).

( 24 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 44. un nākamie punkti), kā arī manus secinājumus lietā Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2011:552, 37. un nākamie punkti).

( 25 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 11. punktu.

( 26 ) Par to, kā saskaņā ar vēlāk spēkā esošajām tiesībām vērtēt faktu, kas ir norisinājušies vēl pirms dalībvalsts pievienošanās ES, iedarbību nākotnē, skat. spriedumu, 2014. gada 3. septembris, X (C‑318/13, EU:C:2014:2133, 21. un nākamie punkti), kā arī manus secinājumus lietā X (C‑318/13, EU:C:2014:333, 18. un nākamie punkti).

( 27 ) Spriedumi, 1999. gada 7. septembris, Beck un Bergdorf (C‑355/97, EU:C:1999:391, 22. punkts); 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann-La Roche u.c. (C‑179/16, EU:C:2018:25, 45. punkts); 2018. gada 29. maijs, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen u.c. (C‑426/16, EU:C:2018:335, 31. punkts), un 2018. gada 25. jūlijs, Confédération paysanne u.c. (C‑528/16, EU:C:2018:583, 73. punkts).

( 28 ) Ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 39. punkts).

( 29 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 23.–26. punkts); 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 58.–61. un 63. punkts); 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 20.–22. punkts), un 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 24.–26. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 26. punkts).

( 30 ) Skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 29. punkts); 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 62. un 64. punkts); 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24.–26. punkts), kā arī 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 27. punkts).

( 31 ) Skat. it īpaši Direktīvas 2014/104 3., 4., 11., 12. un 13. apsvērumu, kā arī 1., 3. un 4. pantu.

( 32 ) Šādi ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumos lietā Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 33. punkts): “[..] kuri jautājumi prasībās par zaudējumu atlīdzināšanu tiek noteikti, pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, un kuri, balstoties uz dalībvalstu tiesību normām?”

( 33 ) Skat. manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 23. punkts), kā arī – kā šādas tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošanas kārtības piemēru – spriedumu, 2019. gada 28. marts, Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, 42. un nākamie punkti, kā arī 56. un nākamie punkti), un manus secinājumus lietā Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, 75. un nākamie punkti, kā arī 87. un nākamie punkti).

( 34 ) Ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 40. un 41. punkts).

( 35 ) Spriedums, 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 28. punkts, ar norādi uz ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumu šajā lietā (EU:C:2019:100) 60.–62. punktu).

( 36 ) Skat. šo secinājumu 40. punktu un 29. zemsvītras piezīmi, kā arī tajā minēto judikatūru.

( 37 ) Skat. spriedumu, 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 95.–97. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 27. punkts).

( 38 ) Par lietas apstākļiem Kone skat. manus secinājumus šajā lietā (C‑557/12, EU:C:2014:45, 19. punkts): jautājums bija par to, vai pastāvēja pietiekami ciešs kopsakars starp karteli un zaudējumiem, kuri bija radušies “cenu jumta” dēļ. “Cenu jumtu” (“Umbrella pricing”) raksturo tas, ka trešā persona, kura pati nav karteļa dalībniece, pamatojoties uz pārmērīgi augstajām tirgus cenām karteļa dēļ, savas cenas nosaka augstākas, nekā tas būtu bijis iespējams normālos konkurences apstākļos.

( 39 ) Spriedums, 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 64. punkts) (izcēlums mans).

( 40 ) Šajā sakarā skat. jau manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 35., 53. un nākamie punkti)

( 41 ) Spriedumi, 1984. gada 18. janvāris, Ekro (327/82, EU:C:1984:11, 11. punkts); 2006. gada 11. jūlijs, Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, 40. punkts), un 2016. gada 21. decembris, Associazione Italia Nostra Onlus (C‑444/15, EU:C:2016:978, 66. punkts).

( 42 ) Šajā nozīmē skat. jau manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 29. punkts). Īpašo vienotu tiesību normu par zaudējumu atlīdzību nozīmi karteļu tiesībās šobrīd pamato Direktīvas 2014/104 8. un 9. apsvērums.

( 43 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 28. punkts, ar norādi uz ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumu šajā lietā (EU:C:2019:100) 60.–62. punktu).

( 44 ) Spriedums, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24. un 32. punkts).

( 45 ) Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 37. punkts un 20. zemsvītras piezīme), kā arī spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 27. un nākamie punkti, kā arī it īpaši 34. un 37. punkts). Salīdzinājumam ģenerāladvokāts N. Vāls kā piemēru vērtējumam, kurā tiek ņemti vērā līdzvērtības un efektivitātes principi, norāda spriedumus, 2011. gada 14. jūnijs, Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, 30.–32. punkts), un 2013. gada 6. jūnijs, Donau Chemie u.c. (C‑536/11, EU:C:2013:366, 32.–34. punkts), kuriem nu ir pieskaitāms spriedums, 2019. gada 28. marts, Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, 43.–55. punkts).

( 46 ) Skat. jau iepriekš šo secinājumu 1. un 36. punktu.

( 47 ) Spriedums, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317).

( 48 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 27. un nākamie punkti).

( 49 ) Šajā nozīmē skat. arī jau spriedumu, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 65. punkts).

( 50 ) Par Savienības iestāžu ārpuslīgumiskās atbildības priekšnosacījumiem skat. spriedumus, 1982. gada 29. septembris, Oleifici Mediterranei/EEK (26/81, EU:C:1982:318, 16. punkts), un 2010. gada 18. marts, Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 40. punkts); par privātpersonu tiesībām pieprasīt zaudējumus no dalībvalstīm, pamatojoties uz Savienības tiesību pārkāpumu, skat. spriedumus, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 40. punkts); 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 51. punkts), un 2013. gada 14. marts, Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 41. punkts).

( 51 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 34. punkts). Šajā nozīmē skat. arī jau spriedumu, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 66. punkts).

( 52 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 11. septembris, IR (C‑68/17, EU:C:2018:696, 56. punkts).

( 53 ) Skat. Direktīvas 2014/104 3. un 13. apsvērumu.

( 54 ) Spriedums, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 43. un 44. punkts).

( 55 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 32. punkts), un 2015. gada 22. oktobris, AC-Treuhand/Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 36. punkts).

( 56 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 26. punkts); 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 60. punkts), un 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 21. punkts).

( 57 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 58 ) Spriedums, 2013. gada 6. jūnijs, Donau Chemie u.c. (C‑536/11, EU:C:2013:366, 24. punkts). Par abām tiesību uz karteļa dēļ radīto zaudējumu atlīdzību funkcijām skat. arī manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 59., 60. un 71. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 28. punkts).

( 59 ) Tāpat arī uzņēmums, kas pats nedarbojas kā pārdevējs vai pircējs karteļa ietekmētajā tirgū, var līdzdarboties konkurences nepieļaušanā, ierobežošanā vai izkropļošanā šajā tirgū un tāpēc neievērot LESD 101. panta prasības; skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC-Treuhand/Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 26., 33. un nākamie punkti).

( 60 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 40. punktu un 29. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.

( 61 ) Spriedums, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 19., 33. un 37. punkts).

( 62 ) Šajā sakarā skat. jau manus secinājumus lietā Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 33. punkts).

( 63 ) Šajā sakarā skat. iepriekš šo secinājumu 66. un 67. punktu, kā arī turpinājumā 132. un nākamos punktus.

( 64 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 80. punktu.

( 65 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 79. punktu.

( 66 ) Vācijas Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen [Likuma par konkurences ierobežojumu novēršanu] (GWB) 33. panta 3. punktā ir paredzēts, ka persona, kuru skar konkurences tiesību pārkāpums un kurai tāpēc ir tiesības uz zaudējumu atlīdzību, ir “persona, kuru kā konkurentu vai citu tirgus dalībnieku pārkāpums ietekmē” (izcēlums mans).

( 67 ) Skat. Logemann, H. P., Der kartellrechtliche Schadensersatz, Duncker & Humblot, Berlīne, 2009, 243. un 244. lpp.; Emmerich, V., no: Immenga, U., Mestmäcker, E.-J., Wettbewerbsrecht, 5. izdevums, 2. sējums, Beck, Minhene, 2014, § 33 GWB, 14. punkts; Heinze, C., Schadensersatz im Unionsprivatrecht, Mohr Siebeck, Tībingene, 2017, 191. un 192. punkts. Turpretim par labu tādu akcionāru aktīvu leģitimizācijai, kas var norādīt uz saviem zaudējumiem, kuri nesakrīt ar sabiedrības zaudējumiem, norādot uz Tiesas judikatūru, izsakās Engelhoven, P., Müller, B., “Kartellschadensersatz für Aktionäre einer kartellgeschädigten AG?“, Wirtschaft und Wettbewerb (WuW), 2018, 602. un nākamās lpp.

( 68 ) Skat. Direktīvas 2014/104 38.–44. apsvērumu, kā arī IV nodaļu “Pārmaksas pārnešana” (12. un nākamie panti).

( 69 ) Šajā nozīmē skat. arī Direktīvas 2014/104 11., 12. un 13. apsvērumu, kā arī 2. panta 6) punktu.

( 70 ) Par attīstību veicinošo aizdevumu un Augšaustrijas federālās zemes zaudējumu apmēra aprēķināšanu skat. šo secinājumu 13.–15. punktu.

( 71 ) Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.), 108. panta 4. punktu un 109. pantu.

( 72 ) Skat. Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.), 25. apsvērumu un 16. panta 2. punktu.

( 73 ) Skat. spriedumu, 2008. gada 12. februāris, CELF un Ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, EU:C:2008:79, 51. un nākamie punkti).

( 74 ) Skat. Vispārējās tiesas spriedumus, 1998. gada 30. aprīlis, Cityflyer Express/Komisija (T‑16/96, EU:T:1998:78, 8., 43., 50. un nākamie punkti); 2012. gada 27. septembris, Itālija/Komisija (T‑257/10, nav publicēts, EU:T:2012:504, 3., 4., 146. un nākamie punkti), un 2012. gada 27. septembris, Wam Industriale/Komisija (T‑303/10, nav publicēts, EU:T:2012:505, 3., 4., 154. un nākamie punkti).

( 75