ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Šajā sakarā EUIPO norāda, ka apstrīdētā lēmuma datumā Francijas tiesu judikatūra bija noteikta ar Cour de cassation1996. gada 21. maija spriedumu (Nr. 94‑16531, turpmāk tekstā – “1996. gada 21. maija spriedums”), kurā šī tiesa prasības aizliegt izmantot jaunāku preču zīmi kontekstā esot ņēmusi vērā pieteikuma iesniedzējas uzņēmējdarbības mērķi, neņemot vērā tās faktiski īstenoto darbību. Lai gan pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa no nolēmumiem, kas pieņemti pēc 1996. gada 21. maija sprieduma pasludināšanas un kurus pieņēmušas zemāka līmeņa Francijas tiesas, ir izsecinājusi norādi uz to, ka judikatūra ir izmainījusies pretējā virzienā, salīdzinot ar EUIPO izmantoto, Vispārējā tiesa neesot identificējusi šos nolēmumus un līdz ar to neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
18

2013. gada 31. maijāBarlis iesniedza pārsūdzību par šo lēmumu, kas tika noraidīta ar 2013. gada 25. septembra lēmumu, pamatojoties uz to, ka norāde “juridiskie pakalpojumi” aplūkotajos rēķinos neatbilstot ne Direktīvas 2006/112 226. panta 6. punkta prasībām, ne to valsts tiesību normu prasībām, ar kurām šī direktīva īstenota, jo šajās ziņās neesot detalizēti aprakstīti ne sniegtie pakalpojumi, nedz to daudzums par katru vienību vai kopumā.
26

Turklāt iesniedzējtiesa šaubās, vai tāds noteikums, kāds ir pamatlietā, ierobežojot iespēju maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU) piedalīties darbu izpildē, kas ir publiskā līguma priekšmets, nevar pārkāpt publisko iepirkumu atvērtības neizkropļotai konkurencei principu, jo, tā kā šī atvērtība attiecas uz visiem uzņēmumiem neatkarīgi no to izmēra, šķiet, ka īpaša uzmanība ir jāvelta MVU. Šī tiesa šajā jautājumā atsaucas uz Tiesas judikatūru, it īpaši 2013. gada 10. oktobra spriedumu Swm Costruzioni 2 un Mannocchi Luigino (C‑94/12, EU:C:2013:646, 33. punkts).
31

Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Østre Landsret (Austrumu reģiona Apelācijas tiesa) analīzi, uz kuru atsaucas Højesteret (Augstākā tiesa), pamatlietā aplūkojamās situācijas īpatnība atspoguļojas apstāklī, ka grozījumi līgumā, kas atzīti par būtiskiem, izriet nevis no pušu vēlmes pārrunāt līguma, kurš tiem sākotnēji bija saistošs iepriekš minētās Tiesas judikatūras izpratnē, būtiskos nosacījumus, bet gan no objektīvām grūtībām un no neparedzamām sekām, kas radušās šī līguma izpildes laikā – grūtībām, attiecībā uz kurām dažas ieinteresētās personas, kas iesniedza apsvērumus Tiesā, arī uzsver to neparedzamo raksturu, ja runa ir par tādiem sarežģītiem līgumiem, kas ir saistīti ar informācijas sistēmu izvedi, kā tas ir šajā gadījumā.
42

Proti, ar šo parasto iespēju ir iespējams attiecīgos Rumānijas lietoto transportlīdzekļu īpašniekus mudināt par šiem transportlīdzekļiem, pat ja attiecīgais nodoklis vēl nav ticis atmaksāts, piedāvāt pārdošanas cenu, kurā netiek ņemts vērā minētais nodoklis. Tomēr gadījumā, kad nodoklis vēl nav ticis atmaksāts, minēto transportlīdzekļu pircēji, pamatojoties uz OUG Nr. 9/2013 4. panta c) punktu, ir atbrīvoti no vides zīmognodevas. Savukārt no citas dalībvalsts importētiem lietotiem transportlīdzekļiem nemainīgi tiek uzlikta OUG Nr. 9/2013 paredzētā vides zīmognodeva, Rumānijā reģistrējot šo transportlīdzekļu īpašumtiesību maiņu. Līdz ar to ar tādu atbrīvojumu kā šis, kas izriet no šīs normas, ir iespējams radīt konkurences priekšrocību Rumānijas tirgū jau esošiem lietotiem transportlīdzekļiem un sekojoši atturēt līdzīgu transportlīdzekļu importēšanu no citām dalībvalstīm.
25

E. Rodríguez Sánchez ir Consum SCV nodarbinātā biedre un strādā tirdzniecības centra nodaļā “kase/nomaiņa”. 2012. gada 25. jūnijā viņa ar Consum SCV noslēdza sabiedrības līgumu, kas ir pakļauts sabiedrības statūtiem un it īpaši iekšējās kārtības noteikumiem. Viņas darba kārtība un darba laika grafiks bija noteikti kā rotējošs iknedēļas maiņu darbs: dienas maiņa no pirmdienas līdz sestdienai (no plkst. 8.00 līdz plkst. 15.00) un pēcpusdienas maiņa no pirmdienas līdz sestdienai (no plkst. 15.00 līdz plkst. 22.00), kā arī divas svētdienas mēnesī (no plkst. 8.30 līdz plkst. 15.00).
40

Austrijas Republika būtībā uzskata, ka, pirmkārt, šī prasība nav pietiekami skaidra un precīza Tiesas Reglamenta 120. panta c) punkta izpratnē, it īpaši attiecībā uz iebildumu, kas izriet no apgalvotās to pienākumu neizpildes, kas paredzēti LES 4. panta 3. punktā, skatot to kopsakarā ar LESD 288. pantu. Otrkārt, tā uzskata, ka šī prasība esot jāatzīst par nepieņemamu, jo Komisija neesot kompetenta izvērtēt konkrēta projekta pamatotību un kompetento valsts iestāžu veikto esošo interešu izsvēršanu.
50

Regulas Nr. 95/93 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā tiek pieprasīts, lai koordinatora darbības finansēšanas sistēma būtu tāda, kas garantē tā neatkarību. Tas nozīmē, pēc Komisijas ieskata, ka koordinatoram ir jābūt atsevišķai grāmatvedībai un atsevišķam budžetam un it īpaši tā darbību finansēšana nevar būt atkarīga ne no vienas ieinteresētās puses vai pusēm, šajā gadījumā, no lidostas vadības dienesta. Taču šajā lietā koordinatora finansējums ir tieši atkarīgs no šīs iestādes un tā budžetu apstiprina pēdējā minētā. Turklāt, pat ja koordinators veido īpašu izmaksu centru, visus izdevumus sedz vadības iestāde, kas neļauj secināt, ka koordinatora finansēšanas sistēma būtu neatkarīga no šīs iestādes.
39

Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Romas konvencijas 1. panta 2. punkta e) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka: a) uz pārstrukturēšanas darbībām – kā apvienošanās un sadale – un b) noteikumiem par kreditoru aizsardzību šādās pārstrukturēšanas darbībās, kas minēti Direktīvas 78/855 15. pantā, attiecas minētās konvencijas piemērošanas jomas izņēmums “sabiedrību tiesības”? 2) Vai atbilde ir tāda pati, ja tiek piemērots Direktīvas 2011/35 15. pants? 3) Ja uz pirmo un otro jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, – vai regulas Roma I 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā noteiktais piemērošanas jomas izņēmums kā Romas konvencijas 1. panta 2. punkta e) apakšpunktam sekojošais tiesiskais regulējums rada tādu pašu risinājumu vai arī tas ir jāinterpretē citādi? Ja jā, tad kā? 4) Vai no Savienības primārajām tiesībām un, it īpaši, brīvības veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu, pakalpojumu sniegšanas brīvības saskaņā ar LESD 56. pantu vai arī brīvas kapitāla un maksājumu aprites saskaņā ar LESD 63. pantu var izsecināt norādes attiecībā uz kolīziju normām, kas jāpiemēro apvienošanās gadījumā, it īpaši jautājumā par to, vai ir piemērojamas iegūstamās sabiedrības valsts tiesības vai arī ieguvējas sabiedrības valsts tiesības? 5) Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir noliedzoša, – vai no Eiropas atvasinātajām tiesībām, it īpaši Direktīvas 2005/56, Direktīvas 2011/35 vai Padomes 1982. gada 17. decembra Sestās direktīvas 82/891/EEK, kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz akciju sabiedrību sadalīšanu (OV L 378, 47. lpp.), var izsecināt principus par piemērojamajām kolīziju normām, it īpaši par to, vai ir jāpiemēro iegūstamās sabiedrības valsts tiesības vai ieguvējas sabiedrības valsts tiesības, vai arī saskaņā ar valsts starptautisko privāttiesību normām var izvēlēties, kuras valsts materiālo tiesību normām attiecīgā situācija ir piesaistīta? 6) Vai Direktīvas 78/855 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka emitentam kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanās gadījumā attiecībā pret vērtspapīru, kas nav akcijas, ar kurām saistītas īpašas tiesības, turētājiem, it īpaši saistībā ar subordinētu aizdevumu, ir tiesības izbeigt tiesiskās attiecības un neizpildīt turētāju prasījumus? 7) Vai atbilde ir tāda pati, ja tiek piemērots Direktīvas 2011/35 15. pants?”
31

Tas vien, ka tāds paziņošanas pienākums kā pamatlietā aplūkotais nav paredzēts Austrijas tiesībās, neliek izslēgt, ka Vācijas Federatīvā Republika var noteikt šādu pienākumu. Proti, no Tiesas judikatūras izriet, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību nevar tikt saprasta tādējādi, ka dalībvalstij ir pienākums pielāgot savus nodokļu tiesību aktus un, it īpaši, tādu paziņošanas pienākumu kā pamatlietā aplūkotais atkarībā no citas dalībvalsts nodokļu tiesību aktiem, lai ikvienā gadījumā garantētu jebkādu atšķirību, kas izriet no valsts nodokļu tiesiskā regulējuma, neesamību (šajā ziņā skat. spriedumus Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, 51. punkts, un National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 62. punkts).
11

LEC 815. pants ir izteikts šādi: “1. Ja pieteikumam [..] pievienotie dokumenti pirmšķietami pierāda prasītāja prasījuma tiesības, ko apliecina pieteikuma saturs, “Secretario judicial” uzdod parādniekam samaksāt piedzinējam divdesmit dienu laikā un iesniegt tiesai pierādījumus par maksājuma izdarīšanu vai arī ierasties tiesā un iebildumu rakstā īsumā izklāstīt iemeslus, kādēļ parādnieks uzskata, ka viņam nav pienākuma maksāt visu vai daļu no prasītās summas. [..] 3. Ja no dokumentiem, kas iesniegti kopā ar pieteikumu, izriet, ka prasītā summa nav pareiza, “Secretario judicial” par to informē tiesnesi, kurš attiecīgajā gadījumā var lēmumā ierosināt piedzinējam pieņemt vai noraidīt priekšlikumu veikt piedziņu par norādīto, par sākotnējo prasīto summu mazāku summu. Priekšlikumā ir jāinformē piedzinējs, ka viņa pieteikums tiks atsaukts, ja desmit dienu laikā netiks saņemta atbilde vai arī ja atbilde būs noraidoša.”
25

Taču, kā uzskata apelācijas tiesa, komplektu, kas iesaiņots pārdošanai mazumtirdzniecībā, preces veido tad, ja tiek pierādīts, ka mazumtirdzniecībā tās tiek pārdotas vienā iepakojumā, proti, tās ir paredzēts parādīt kā vienu veselu šādā tirdzniecībā. Kā to parādot faktisko pierādījumu virkne, proti, preču kopīga ievešana, transports, rēķina izrakstīšana par tām un to apstrāde, tas, ka saņēmējs ir viens un tas pats, iekārtas vizuālais izskats, kā arī tas, ka ievesto skaļruņu pāru skaits tieši atbilst audio/video sistēmu skaitam, tā esot šajā gadījumā. Audio/video iekārta un skaļruņi to klasificēšanas brīdī esot veidojuši komplektu, kas iesaiņots pārdošanai mazumtirdzniecībā. Tas, ka to atmuitošanas brīdī šīs preces netika iesniegtas vienā iesaiņojumā, neietekmējot šo konstatējumu.
28

Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts Padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “Vai LESD 101. pants un LES 4. panta 3. punkts, kā arī Regulas Nr. 1/2003 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka: 1) tādā lietā kā pamatlietā valsts konkurences iestādes savā praksē nevar atkāpties no instrumentiem, kuri paredzēti un pieņemti EKT, it īpaši no EKT iecietības paraugprogrammas, jo pretējā gadījumā tās nonāktu pretrunā Tiesas nolemtajam sprieduma lietā Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389) 21. un 22. punktā; 2) starp galveno pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, kuru uzņēmums ir iesniedzis vai grasās iesniegt Komisijai, un pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda kopsavilkumu, kuru uzņēmums ir iesniedzis valsts konkurences iestādei attiecībā uz to pašu aizliegto vienošanos, pastāv tāda juridiska saikne, ka valsts konkurences iestādei – neraugoties uz to, kas paredzēts Paziņojuma par sadarbību 38. punktā, – ir pienākums saskaņā ar EKT iecietības paraugprogrammas 22. punktu (kurš 2012. gada EKT iecietības paraugprogrammā ir kļuvis par 24. punktu) un ar to saistītās Paskaidrojošās piezīmes Nr. 45 (kas 2012. gada EKT iecietības paraugprogrammā ir kļuvusi par Paskaidrojošo piezīmi Nr. 49): — izvērtēt pieteikuma kopsavilkumu, ņemot vērā galveno pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, ar nosacījumu, ka pieteikuma kopsavilkumā precīzi ir atspoguļots galvenā pieteikuma saturs; — pakārtoti – ja valsts konkurences iestāde uzskata, ka saņemtajam pieteikuma kopsavilkumam ir ierobežotāka materiālā piemērošanas joma nekā galvenajā tā paša uzņēmuma iesniegtajā pieteikumā, attiecībā uz kuru Komisija šim uzņēmumam ir piešķīrusi nosacītu atbrīvojumu no naudas soda, – sazināties ar Komisiju vai pašu uzņēmumu, lai noskaidrotu, vai pēc pieteikuma kopsavilkuma iesniegšanas tas savā iekšējā izmeklēšanā ir identificējis konkrētus un īpašus rīcības piemērus segmentā, uz kuru eventuāli attiecas galvenais pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, bet ne pieteikuma kopsavilkums; 3) saskaņā ar EKT iecietības paraugprogrammas 3. un 22.–24. punktu un Paskaidrojošām piezīmēm Nr. 8, 41, 45 un 46, ņemot vērā ar 2012. gada EKT iecietības paraugprogrammas 24.–26. punktu un ar Paskaidrojošajām piezīmēm Nr. 44 un 49 ieviestos labojumus, valsts konkurences iestāde, kura pamatlietas faktu norises laikā piemēroja pamatlietā aprakstīto iecietības programmu, attiecībā uz konkrēto slepeno aizliegto vienošanos, saistībā ar kuru pirmais uzņēmums ir iesniedzis vai grasījās iesniegt Komisijai galveno pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, varētu leģitīmi saņemt: — tikai šī uzņēmuma iesniegto pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda kopsavilkumu vai — arī citus pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda kopsavilkumus, kurus iesnieguši citi uzņēmumi, kas vispirms Komisijai ir iesnieguši “nepieņemamu” pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai pieteikumu par naudas soda samazināšanu, it īpaši, ja šo pēdējo minēto uzņēmumu galvenie pieteikumi tika iesniegti pēc tam, kad pirmajam uzņēmumam tika piešķirts nosacīts atbrīvojums no naudas soda?”
20

Savā prasības pieteikumā Komisija apgalvo, ka Portugāles Republika ka Portugāles Republika nav izpildījusi Direktīvas 91/271 4. panta prasības attiecībā uz notekūdeņu attīrīšanu šādās 52 aglomerācijās: Alvalade, Odemira, Loriga, Pereira do Campo, Vila Verde (PTAGL 420), Mação, Paço, Pontével, Vila Nova de São Bento, Castro Daire, Arraiolos, Cercal, Vale de Santarém, Castro Verde, Almodôvar, Ferreira do Alentejo, Vidigueira, Amares/Ferreiras, Alcácer do Sal, Amareleja, Gonsundeira, Salvaterra de Magos, Mogadouro, Melides, Vila Verde (PTAGL 421), Santiago do Cacém, Serpa, São Bartolomeu de Messines, Monchique, Montemor-o-Novo, Grândola, Estremoz, Maceira, Vendas Novas, Lousada, Felgueiras, Riachos, Tolosa, Meda, Alter do Chão, Tábua, Portel, Viana do Alentejo, Cinfães, Vila de Prado, Ponte de Reguengo, Canas de Senhorim, Repeses, Mangualde, Nelas, Vila Viçosa, Santa Comba Dão.
46

Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši no Direktīvas 2005/85 preambulas 15. apsvēruma izrietošajam, ja patvēruma pieteikuma iesniedzējs iesniedz turpmāku patvēruma pieteikumu, nesniedzot jaunus pierādījumus vai argumentus, būtu nesamērīgi likt dalībvalstīm no jauna veikt pilnīgas izskatīšanas procedūru, un šajos gadījumos dalībvalstīm būtu jādod iespēja izvēlēties starp procedūrām, kas saistītas ar izņēmumiem no tām garantijām, kuras parasti ir pieteikuma iesniedzējam.
19

Pēc tam Vispārējā tiesa attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu līdzību Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta izpratnē norādīja, pirmkārt, ka šie apzīmējumi sastāv no vārdiem, kurus veido daudzi dažādi burti un kuriem ir atšķirīgu valodu izcelsme, un, otrkārt, tiem ir atšķirīga izruna un zilbju skaits. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka Apelācijas padome pamatoti ir uzskatījusi, ka minētie apzīmējumi nav līdzīgi ne vizuālajā, ne fonētiskajā ziņā. Turpretim no konceptuālā viedokļa Vispārējā tiesa norādīja, ka konfliktējošajiem apzīmējumiem ir viena un tā pati literārā nozīme, proti, “angļu griezums”. Tomēr tā uzskatīja, ka spāņu patērētāji spēs uztvert šīs nozīmes identiskumu vienīgi pēc tam, kad būs iztulkojuši vārdisko apzīmējumu “The English Cut” savā valodā, kas izslēdz to, ka tie acumirklī veido saikni starp konfliktējošajiem apzīmējumiem. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 29. punktā kvalificēja starp abiem šiem apzīmējumiem pastāvošo konceptuālo līdzību kā “vāju”.
8

Saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 60. panta 1. punktu: “Ģimenes pabalstu piešķiršanas pieteikumu iesniedz kompetentajai iestādei. Lai piemērotu pamatregulas 67. un 68. pantu, ņem vērā visas ģimenes stāvokli, it kā visas iesaistītās personas būtu pakļautas attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem un tur dzīvotu, jo īpaši attiecībā uz personas tiesībām saņemt šādus pabalstus. Ja persona, kurai ir tiesības pieprasīt pabalstu, neizmanto šīs tiesības, tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti piemērojami, ņem vērā ģimenes pabalsta piešķiršanas pieteikumu, ko iesniedzis otrs no vecākiem, persona, ko uzskata par vienu no vecākiem, vai persona vai iestāde, kas ir bērna vai bērnu aizbildnis.”
38

Proti, ciktāl šie noteikumi ir paredzēti, lai iepriekš saskaņā ar iedibinātiem kritērijiem noteiktu šīs kompensācijas apmēru, nodrošinot, ka tās apmērs ir pietiekams, lai segtu Saudaçor darbības izmaksas, var tikt uzskatīts, ka to mērķis ir vienreiz maksājamas atlīdzības summu pielāgot šīs sabiedrības ilgstoši un pastāvīgi sniegtajiem pakalpojumiem. Turklāt, lai arī – kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu – AAR samazināja sākotnēji 2009. gadam paredzēto kompensāciju, Portugāles valdība tiesas sēdē paskaidroja – Saudaçor pret to neiebilstot –, ka šis samazinājums bija vērsts tikai uz to, lai koriģētu acīmredzamu kļūdu aprēķinā.
7

Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piešķirot piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības] (OV L 395, 33. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK (OV L 335, 31. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”), 2. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis nodrošina to, ka pasākumos attiecībā uz 1. pantā paredzētajām pārskatīšanas procedūrām ir noteikts pilnvarojums: a) tiklīdz rodas izdevība un panākot vienošanos veikt pagaidu pasākumus, lai izlabotu varbūtējo pārkāpumu vai novērstu turpmāku kaitējumu attiecīgajām interesēm, tostarp pasākumus, lai apturētu valsts līguma [publiskā iepirkuma līguma] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru vai nodrošinātu tās apturēšanu, vai apturētu jebkura līgumslēdzējas iestādes pieņemtā lēmuma īstenošanu; b) vai nu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus, vai nodrošināt to atcelšanu, tostarp atcelt diskriminējošas tehniskās, ekonomiskās vai finanšu prasības uzaicinājumā uz konkursu, līguma dokumentos [iepirkuma procedūras specifikācijās] vai jebkurā citā dokumentā, kas attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru; c) atlīdzināt zaudējumus personām, kam ar pārkāpumu nodarīts kaitējums. 2. Šā panta 1. punktā un 2.d un 2.e pantā paredzētās pilnvaras var piešķirt atsevišķām struktūrām, kas ir atbildīgas par pārskatīšanas procedūras dažādiem aspektiem. [..] 9. Ja par pārskatīšanas procedūrām atbildīgās struktūras pēc būtības nav tiesu iestādes, to lēmumus vienmēr rakstiski pamato. Turklāt šādā gadījumā jāparedz normas, lai garantētu procedūras, ar kurām jebkurus varbūtēji nelikumīgus pasākumus, ko veikusi pārskatīšanas struktūra, vai jebkuru varbūtēju trūkumu tai piešķirto pilnvaru īstenošanā var izskatīt tiesa vai cita struktūra, kas ir tiesa [LESD 267.] panta nozīmē un kas nav atkarīga ne no līgumslēdzējas iestādes, ne no pārskatīšanas struktūras. Šādu neatkarīgu struktūru locekļi tiek iecelti amatā un atstāj to saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tiesneši, ciktāl tas attiecas uz institūciju, kas atbildīga par viņu iecelšanu amatā, pilnvaru laiku un atcelšanu. Vismaz šīs neatkarīgās struktūras priekšsēdētājam ir tāda pati juridiskā un profesionālā kvalifikācija kā tiesnešiem. Neatkarīgā struktūra pieņem lēmumus saskaņā ar procedūru, kurā uzklausa abas puses, un šie lēmumi atbilstīgi dalībvalsts noteiktajai kārtībai ir juridiski saistoši.”
25

Tātad no paša Regulas Nr. 1346/2000 13. panta formulējuma izriet, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāsniedz pierādījumi par to, ka šis akts, pamatojoties uz lex causae, nevar tikt apstrīdēts. Turklāt, paredzot, ka šim atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi par to, ka aplūkotais akts nevar tikt apstrīdēts “nekādiem līdzekļiem”, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, minētais 13. pants šim atbildētājam vismaz netieši arī nosaka pienākumu sniegt pierādījumus gan par tādu faktu esamību, kas ļauj secināt, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, gan par to, ka nav nekādu pierādījumu par pretējo.
16

Likumdošanas dekrēta Nr. 219 par Direktīvas 2001/83/EK (un sekojošo vēlāko direktīvu) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kā arī 2006. gada 24. aprīļa Direktīvas 2003/94/EK īstenošanu (decreto legislativo n. 219 – Attuazione della direttiva 2001/83/CE (e successive direttive di modifica) relativa ad un codice comunitario concernente i medicinali per uso umano, nonché della direttiva 2003/94/CE) (2006. gada 21. jūnijaGURI Nr. 142 parastais pielikums), 158. panta 11. punkta c) apakšpunkts un 12. punkts ir šādi: “11. Ar šo tiek apstiprinātas: [..] c) maksas, kas noteiktas par iesnieguma zāļu [TA] saņemšanai izskatīšanu un iesniegumu izmaiņu veikšanai šajās atļaujās un to atjaunošanu saskaņā ar 1997. gada 18. februāra Likumdošanas dekrēta Nr. 44 5. panta 1. punktu. 12. [..] Tikai 11. punkta c) apakšpunktā minēto maksu gadījumā ar Veselības ministra dekrētu pēc AIFA ierosinājuma šo maksu apmērs ir atjaunināms samērīgi izmaiņām maksās, kas maksājamas EZA. Šā panta 11. punkta c) apakšpunktā minētās maksas katrā ziņā nedrīkst būt mazākas par vienu piektdaļu no Kopienu regulās par attiecīgajiem EZA pakalpojumiem noteikto maksu apmēra.”
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Český telekomunikační úrad (Čehijas Telekomunikāciju biroju) [no vienas puses] un T‑Mobile Czech Republic a.s. (turpmāk tekstā – “T‑Mobile Czech Republic”) un Vodafone Czech Republic a.s. [no otras puses] jautājumā par Čehijas Telekomunikāciju biroja 2011. gada 23. februāra lēmumu, ar kuru šis birojs noteica summu zaudējumiem saistībā ar universālā pakalpojuma sniegšanu 2004. gadā, kas tika nodarīti Telefónica Czech Republic a.s. (turpmāk tekstā – “Telefónica Czech Republic”), kura vēlāk kļuva par O2 Czech Republic a.s. (turpmāk tekstā – “O2 Czech Republic”).
31

No Tiesas judikatūras izrietot, ka atvasināta juridiskā pamata izveide, kas atvieglotu tiesību akta pieņemšanas kārtību, nav saderīga ar Līgumiem. Eiropola lēmuma 26. panta 1. punkta a) apakšpunkts esot šāds gadījums, jo šī tiesību norma minētā lēmuma īstenošanas pasākumu pieņemšanu nedarot atkarīgu no dalībvalsts vai Komisijas iepriekšēja ierosinājuma pretēji tam, kas esot bijis noteikts LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktā.
7

Šīs regulas 70. pants “Vispārīgi noteikumi” ir iekļauts tās III sadaļas 9. nodaļā, kas attiecas uz “īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem”. Šajā pantā ir paredzēts: “1. Šo pantu piemēro īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, ko nodrošina saskaņā ar tiesību aktiem, kuriem aptvertā personu loka, mērķu un/vai tiesību nosacījumu dēļ ir gan 3. panta 1. punktā minēto sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, gan sociālās palīdzības īpašības. 2. Šajā nodaļā “īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir tie, kas: a) ir paredzēti, lai nodrošinātu vai nu: i) papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, uz kuriem attiecas 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas garantē attiecīgajām personām ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī; vai ii) tikai tādu īpašu aizsardzību invalīdiem, kura cieši saistīta ar minētās personas sociālo vidi attiecīgajā dalībvalstī, un b) ja finansējums tiek gūts tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kuri paredzēti, lai segtu vispārējus publiskā sektora izdevumus un ja pabalstu nodrošināšanas un aprēķina nosacījumi nav atkarīgi no jebkādas iemaksas attiecībā uz saņēmēju. Tomēr pabalstus, ko nodrošina kā piemaksu no iemaksām atkarīgam pabalstam, viena šā iemesla dēļ neuzskata par pabalstiem, kas ir atkarīgi no iemaksām, un c) ir minēti X pielikumā. 3. Šās regulas 7. pantu un citas šās sadaļas nodaļas nepiemēro pabalstiem, kas minēti šā panta 2. punktā. 4. Pabalstus, kas minēti 2. punktā, sniedz tikai dalībvalstīs, kur dzīvo attiecīgās personas, saskaņā ar to tiesību aktiem. Šādus pabalstus sniedz dzīvesvietas iestāde par saviem līdzekļiem.”