ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 29. oktobrī 1( )

Lieta C‑484/08

Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid

pret

Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)

(Tribunal Supremo (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 4. panta 2. punkts – Noteikumu, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu, negodīguma novērtēšana – 8. pants – Minimālā saskaņošana – Stingrāki dalībvalstu noteikumi, lai nodrošinātu patērētāju tiesību augstāku aizsardzības līmeni – Atšķirības no nostādnes par pilnīgu saskaņošanu





Satura rādītājs





I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

B – Valsts tiesības

III – Fakti, pamata lieta un prejudiciālais jautājums

IV – Tiesvedība Tiesā

V – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

VI – Juridiskais vērtējums

A – Ievada paskaidrojumi

B – Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība

C – Prejudiciālo jautājumu analīze

1) Par pirmo un otro jautājumu

a) Direktīvas 93/13 8. panta piemērojamība

i) Stingrāka valsts tiesību noteikuma esamība

ii) Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas atvēršana

– Piemērojamība personām un materiālā piemērošanas joma

– Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta interpretācija

b) Direktīvas 93/13 8. pantā noteiktā pilnvarojuma apmērs

i) 4. panta 2. punkta imperatīvā rakstura neesamība

ii) Minimālā saskaņošana

c) Iznākums

2) Par trešo jautājumu

a) Juridisks vērtējums Kopienas mērķu kontekstā

b) Juridisks vērtējums, pamatojoties uz konkretizējošām normām

i) Konkurences noteikumi

ii) Pamatbrīvības

c) Secinājums

VII – Secinājumi





I – Ievads

1. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Spānijas Tribunal Supremo (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) ir iesniegusi Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus par Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ( ) 8. panta saistībā ar direktīvas 4. panta 2. punktu un EKL 2. panta, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta un 4. panta 1. punkta interpretāciju.

2. No juridiskā viedokļa jautājums būtībā ir par to, vai Kopienas dalībvalstis var pamatoties uz direktīvas 8. pantu, lai, atkāpjoties no direktīvas 4. panta 2. punkta, saturisko vērtējumu par līguma noteikumu negodīgumu attiecinātu arī līguma noteikumiem, kas attiecas vai nu uz “līguma galveno priekšmetu”, vai arī uz “cenas un atlīdzības atbilstību pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas”.

3. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izteikts tiesvedībā starp Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios [Spānijas Banku pakalpojumu izmantotāju apvienība] (atbildētāja kasācijas instancē, turpmāk tekstā – “atbildētāja pamata lietā”), kas ir juridiska persona, kuras statūtos noteiktais mērķis ir “kredītiestāžu un finanšu iestāžu sniegto pakalpojumu lietotāju likumīgo interešu aizstāvība”, un kredītiestādi Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (kasācijas sūdzības iesniedzēja; turpmāk tekstā – “prasītāja pamata lietā”). Pamata lietā prasība tika celta par tā saucamā “noapaļošanas noteikuma” atzīšanu par spēkā neesošu un piemērošanas apturēšanu, kuru prasītāja kā iepriekš formulētu līguma nosacījumu bija iekļāvusi katra klienta kredītlīgumā par mājokļa iegādi.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

4. Direktīvas 93/13 divpadsmitais, septiņpadsmitais un deviņpadsmitais apsvērums ir formulēti šādi:

“tā kā tomēr valstu tiesību akti, kādi tie ir pašlaik, ļauj paredzēt tikai daļēju saskaņošanu; tā kā jo īpaši šī direktīva aptver tikai tos līguma noteikumus, par kuriem nav atsevišķas vienošanās; tā kā dalībvalstīm būtu jādod iespēja, pienācīgi ņemot vērā Līgumu, piešķirt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki nekā šī direktīva;

[..]

tā kā šīs direktīvas nolūkos pievienoto [noteikumu] sarakstu var uzskatīt tikai par indikatīvu un, ņemot vērā direktīvas minimālo raksturu, dalībvalstis savos tiesību aktos var šo noteikumu darbības jomu paplašināt vai sašaurināt;

[..]

tā kā šīs direktīvas nolūkos negodīguma novērtējumam nepakļauj noteikumus, kas apraksta līguma galveno priekšmetu, ne arī piegādāto preču vai pakalpojumu kvalitātes/cenas attiecību; tā kā, līguma galveno priekšmetu un kvalitātes/cenas attiecību tomēr var ņemt vērā, novērtējot citu noteikumu [ne]godīgumu; tā kā, cita starpā, var secināt, ka apdrošināšanas līgumos noteikumus, kas skaidri nosaka vai ierobežo apdrošināto risku un apdrošinātāja atbildību, nevajadzētu pakļaut šādam novērtējumam, jo šos ierobežojumus ņem vērā, aprēķinot prēmiju, kuru maksā patērētājs”.

5. Direktīvas 93/13 3. pantā ir noteikts:

“1. Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.

2. Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas [izstrādāts] jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot tā saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.

Tas, ka par zināmu noteikumu aspektiem vai par kādu īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, neizslēdz šī panta piemērošanu pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums norāda, ka tas tomēr ir iepriekš noformulēts standartlīgums.

Ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu standarta noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums šai sakarā ir viņam.

3. Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”

6. Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā ir noteikts:

“Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības [atbilstību] pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”

7. Direktīvas 93/13 8. pantā ir noteikts:

“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt [stingrākus] Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu patērētāja [tiesību] [augstāku] aizsardzības līmeni.”

B – Valsts tiesības

8. Spānijas 1984. gada 19. jūlija Vispārējā likuma Nr. 26/1984 par patērētāju un lietotāju tiesību aizsardzību (Ley 26/1984 general para la defensa de consumidores y usuarios) 10.a panta 1. punktā, kas tajā iekļauts ar 1998. gada 13. aprīļa Likumu Nr. 7/1998 par vispārējiem līgumu noteikumiem, par negodīgiem noteikumiem ir noteikts:

“Par negodīgiem noteikumiem uzskata visus noteikumus, kas nav savstarpēji apspriesti un pretēji godprātības prasībām rada būtisku nelīdzsvarotību līgumā noteiktajās pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam. Katrā ziņā par negodīgiem noteikumiem uzskata šā likuma papildnoteikumā minētos noteikumus.”

9. 1998. gada 13. aprīļa Likuma Nr. 7/1998 par vispārējiem līgumu noteikumiem 8. panta 2. punktā ir noteikta negodīgu noteikumu spēkā neesamība:

“It īpaši spēkā nav negodīgi vispārējie noteikumi patērētāju līgumos, turklāt katrā ziņā tādi noteikumi, kas ir raksturoti 1984. gada 19. jūlija Vispārējā likuma Nr. 26/1984 par patērētāju un lietotāju tiesību aizsardzību 10.a pantā un pirmajā papildnoteikumā.”

10. Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts nav ieviests Spānijas tiesību sistēmā.

III – Fakti, pamata lieta un prejudiciālais jautājums

11. Prasītāja pamata lietā slēdza ar klientiem kredītlīgumus par mājokļa iegādi ar hipotēkas nodrošinājumu. Šajos kredītlīgumos bija noteikta nomināla mainīgā procentu likme, kas periodiski jāpielāgo saskaņā ar nolīgto atsauces procentu likmi. Turklāt līgumos bija iepriekš formulēts līguma nosacījums, saskaņā ar kuru kredīta ņēmēja maksājamā procentu likme jau pirmajā pielāgošanas reizē jānoapaļo uz augšu par procenta ceturtdaļu, ja likmes svārstības pārsniedz 0,25 %.

12. Atbildētāja pamata lietā uzskata, ka šis noteikums, kas banku praksē ir pazīstams kā “noapaļošanas noteikums”, nebija individuāli saskaņots ar kredīta ņēmējiem un tādēļ jāatzīst par spēkā neesošu saskaņā ar Spānijas 1984. gada 19. jūlija Vispārējā likuma Nr. 26/1984 par patērētāju un lietotāju tiesību aizsardzību 8. panta 2. punktu, skatot to kopā ar 1., 2. pantu un 10.a panta 1. punktu. Tāpēc tā cēla prasību par noteikuma atzīšanu par spēkā neesošu un lai izbeigtu tādu kredītlīgumu slēgšanu, kas ietver strīdīgo noteikumu.

13. Prasītāja pamata lietā lūdza prasību noraidīt. Tā apgalvoja, ka procentu likmes noapaļošana ir norma, kas ļauj noteikt būtisku kredītlīguma sastāvdaļu. Nominālā likme ir kredīta ņēmēja atlīdzība par tam piešķirto kapitālu. Līdz ar to saskaņā ar Spānijas tiesībām veikta negodīguma pārbaude ir pretrunā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktam, jo noteikuma negodīguma novērtējumu nevar veikt, ja šis noteikums ir formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.

14. Spānijas pirmās instances tiesa 2001. gada 11. septembra spriedumā atzina, ka “noapaļošanas noteikums” nav saderīgs ar Spānijas Likumu par vispārējiem līgumu noteikumiem. Šis spriedums apelācijas kārtībā tika apstiprināts ar Audiencia Provincial de Madrid [Madrides apgabaltiesas] 2002. gada 10. oktobra spriedumu. Prasītāja pamata lietā par šo pēdējo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

15. Tribunal Supremo uzskata, ka ir jānoskaidro Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta un 8. panta jēga, skatot tos kopā ar EKL 2. pantu, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 4. panta 1. punktu, lai varētu novērtēt to juridiski atbilstošo nozīmi un sekas, kas izriet no pirmās minētās normas netransponēšanas Spānijas tiesību aktos kasācijas sūdzībai piemērojamajā redakcijā. Tādēļ tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus prejudiciāla nolēmuma sniegšanai:

“1) Vai ar 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 8. pantu jāsaprot, ka dalībvalsts drīkst savos tiesību aktos patērētāju interesēs paredzēt tādu noteikumu negodīguma pārbaudi, attiecībā uz kuriem minētās direktīvas 4. panta 2. punktā šāda pārbaude ir izslēgta?

2) Vai tādējādi Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts saistībā ar tās 8. pantu aizliedz dalībvalstij savos tiesību aktos patērētāju interesēs paredzēt tādu noteikumu negodīguma pārbaudi, kuri attiecas uz “līguma galvenā priekšmeta definīciju” vai “cenas un atlīdzības atbilstības pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas”, pat ja tie ir formulēti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā?

3) Vai EKL 2. pantam, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktam un 4. panta 1. punktam atbilstīga būtu iepriekš minētās direktīvas 8. panta un 4. panta 2. punkta interpretācija, kas ļautu dalībvalstij tiesas ceļā pārbaudīt tādu patērētāju līgumos ietvertu un vienkāršā, skaidri saprotamā valodā formulētu noteikumu negodīgumu, kuros noteikts līguma galvenais priekšmets vai cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to jānodrošina?”

IV – Tiesvedība Tiesā

16. 2008. gada 20. oktobra rīkojums par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2008. gada 11. novembrī.

17. Pamata lietas dalībnieki, Portugāles Republikas, Austrijas Republikas, Vācijas Federatīvās Republikas, Spānijas Karalistes valdības, kā arī Komisija savus rakstveida apsvērumus iesniedza Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajos termiņos.

18. 2009. gada 10. septembra tiesas sēdē piedalījās un apsvērumus sniedza pamata lietas dalībnieku, Spānijas Karalistes valdības un Komisijas pārstāvji.

V – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

19. Atbildētāja pamata lietā, Vācijas un Spānijas valdības, kā arī Komisija norāda, ka direktīvas mērķis ir panākt saskaņošanas minimumu.

20. Atbildētāja pamata lietā un Komisija apgalvo, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta netransponēšana ataino valsts likumdevēja gribu paplašināt patērētāju tiesību aizsardzību saskaņā ar Direktīvas 93/13 8. pantu, paredzot arī tādu noteikumu saturisku pārbaudi, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu.

21. Šāda interpretācija ir apstiprināta Komisijas 2000. gada 27. aprīļa ziņojumā par Direktīvas 93/13 piemērošanu (COM[2000] 248), no kura nevar izsecināt nekādus iebildumus par Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta netransponēšanu, gluži pretēji, tajā tiek minēta iespēja svītrot šo direktīvas normu.

22. Vācijas valdība savukārt no izvirzītās saskaņošanas minimālā rakstura secina, ka tiktāl, ciktāl līguma noteikumi par būtiskām līguma sastāvdaļām tiek formulēti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, šādi noteikumi nav direktīvas piemērošanas jomā, tāpēc dalībvalstīm ir iespēja pārbaudi par negodīgumu paplašināt arī attiecībā uz šādiem noteikumiem.

23. Vācijas valdības uzskata, ka šādu tiesību izpratni apstiprina direktīvas sistēmiska un teleoloģiska interpretācija. Tā kā Direktīvas 93/13 8. pantā ietvertais vispārējais princips ir piemērojams visiem iepriekšējiem noteikumiem, Direktīvas 93/13 4. pants nevar būt šāda veida principa izņēmuma noteikums.

24. Austrijas valdība uzskata, ka citāda direktīvas interpretācija radītu nesamērīgu iejaukšanos dalībvalstu līgumtiesībās. Tā rezultātā civiltiesiskos tiesību institūtus nevarētu piemērot tādiem negodīgiem noteikumiem, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu. Tāpēc dalībvalstu ziņā ir jāatstāj lēmums par to, vai un vajadzības gadījumā ar kādiem līdzekļiem šāda veida noteikumi ir apkarojami.

25. Portugāles valdība no Direktīvas 93/13 8. panta esamības vien secina, ka dalībvalstis var pieņemt stingrākus nekā direktīvā paredzētus un ar EK līgumu saderīgus noteikumus, lai nodrošinātu patērētāju tiesību augstāku aizsardzības līmeni. Spānijas valdība šajā sakarā norāda, ka Spānijas tiesību sistēmā ietvertie stingrākie noteikumi nekādā ziņā neparedzēja noslēgt Spānijas tirgu ar tiesiskām barjerām, kas varētu apgrūtināt citu dalībvalstu komersantu ienākšanu. Šie noteikumi drīzāk paredzēja aizsargāt patērētājus saskaņā ar direktīvā noteiktajiem mērķiem.

26. Atbildētāja pamata lietā uzskata, ka tā saucamais noapaļošanas noteikums neattiecas uz līguma galveno priekšmetu. Lai arī šis līguma noteikums patiesībā attiecas uz cenas aprēķināšanu, tāpat jāņem vērā, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts kā izņēmuma noteikums ir jāinterpretē šauri. Turklāt noapaļošanas noteikumā ir ietverta nosacījuma formula, jo tā piemērošana ir atkarīga no nezināma notikuma nākotnē, proti, no nepieciešamības pielāgot procentu likmi par 0,25 %. Tā turklāt skaidro, ka, ņemot vērā apstākli, ka noapaļošanas noteikums neattiecas uz būtisku līguma daļu, nav nozīmes jautājumam, vai dalībvalsts, pamatojoties uz EKL 2. pantu, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 4. panta 1. punktu, drīkst atkāpties no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta.

27. Piesardzības nolūkā atbildētāja pamata lietā, kā arī Vācijas un Austrijas valdības skaidro, ka brīvas uzņēmējdarbības un brīvas cenu veidošanas saimnieciskajam modelim atbilstoši EKL 2. pantā, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā un 4. panta 1. punktā noteiktajiem brīvas konkurences principiem sociālā tiesiskā valstī ir zināmas robežas saistībā ar vispārējo interešu aizsardzību, kurām var pieskaitīt patērētāju tiesību un saimniecisko interešu aizsardzību.

28. Komisija piekrīt atbildētājas pamata lietā šaubām par jautājumu, vai noapaļošanas noteikums attiecas uz līguma galveno priekšmetu, tāpēc vaicā, vai prejudiciālie jautājumi ir vajadzīgi nolēmuma pieņemšanai un līdz ar to vai tie ir pieņemami. Runājot par EKL 4. pantu, tā norāda, ka šajā noteikumā ir paredzēti tikai vispārīgi mērķi un, kā jau Tiesa atzinusi spriedumā lietā Échirolles Distribution ( ), tas neuzliek dalībvalstīm skaidrus un beznosacījuma pienākumus, uz kuriem indivīdi varētu pamatoties valsts tiesā.

29. Prasītāja pamata lietā nepiekrīt pārējo lietas dalībnieku uzskatam. Tā uzskata, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir imperatīva tiesību norma, tāpēc dalībvalstis nevar no tās atkāpties.

30. Sava pieņēmuma pamatojumam tā vispirms atsaucas uz spriedumu lietā Komisija/Nīderlande ( ), kurā Tiesa nosodījusi Nīderlandi par nepilnīgu Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta transponēšanu attiecībā uz prasību par attiecīgo klauzulu skaidru un saprotamu formulēšanu. Prasītāja pamata lietā no šī sprieduma secina, ka šim direktīvas noteikumam kopumā ir imperatīvs raksturs.

31. Papildus tam prasītāja pamata lietā apgalvo, ka šis noteikums ir imperatīvs, jo Direktīva 93/13 paredz patērētāju tiesību aizsardzības minimālo līmeni un tāpēc ir formulēta imperatīvā un saistošā veidā. Turklāt no direktīvas preambulas 12. un deviņpadsmitā apsvēruma izriet, ka Kopienu likumdevējs ir mēģinājis ierobežot direktīvā garantētās patērētāju tiesību aizsardzības piemērošanas jomu, neiekļaujot tajā tādus noteikumus, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai preču un pakalpojumu kvalitātes/cenas atbilstību vai kas ir individuāli apspriesti. Kā uzskata prasītāja pamata lietā, minimāla saskaņošana neizslēdz, ka noteiktiem direktīvas noteikumiem ir imperatīvs raksturs. Tiesa to ir atzinusi spriedumā lietā Komisija/Spānija ( ) attiecībā uz Direktīvas 93/13 5. panta trešo teikumu, kurā ir noteikts izņēmums principam par patērētājam vislabvēlīgāko interpretāciju.

32. Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta imperatīvo raksturu apstiprina arī direktīvas rašanās vēsture. Komisijas sākotnējā priekšlikumā šāda noteikuma nebija. Tas ticis iekļauts daudz vēlāk, kas tādējādi apstiprina, ka līguma būtisko sastāvdaļu tiesiska pārbaude nav saderīga ar līgumtiesībām, kuru pamatā ir pušu gribas autonomijas princips, kā arī ar tirgus ekonomikas un brīvas konkurences principiem.

33. Prasītāja pamata lietā turklāt atsaucas uz Komisijas jaunāko iniciatīvu par Kopienu tiesiskā mantojuma [acquis communautaire] patērētāju tiesību aizsardzības jomā pārskatīšanu, kas apstiprināja, cik svarīgi ir neveikt līgumu būtisko noteikumu tiesisku pārbaudi. Tā it īpaši norāda uz Zaļo grāmatu par patērētāju acquis pārskatīšanu ( ), kā arī uz Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patērētāju tiesībām ( ), kuros arī bija minēta satura pārbaudes neveikšana, kā jau teikts Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā, un pilnīgas saskaņošanas apstiprinājums.

34. Piesardzības nolūkā prasītāja pamata lietā norāda, ka arī tad, ja Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts nav saistošs, dalībvalstis nevar paredzēt līguma būtisko noteikumu tiesisku pārbaudi, nepārkāpjot EK līgumā noteiktos brīvas konkurences un brīvas tirgus ekonomikas principus. Tā rezultātā patiešām tiktu pieļauts, ka piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvars ir atkarīgs no tiesiskas pārbaudes, lai konstatētu to negodīgo raksturu. Papildus tam tiesas kompetences vērtēt līguma galveno priekšmetu atzīšanas sekas būtu tādas, ka Kopienas iekšējā tirgū valdītu atšķirīgi darījumu nosacījumi.

35. Visbeidzot prasītāja pamata lietā apšauba, vai līguma satura tiesiskas pārbaudes paplašināšana varētu nodrošināt patērētāju tiesību augstāku aizsardzības līmeni Direktīvas 93/13 8. panta nozīmē, jo negodīgi noteikumi tiek atzīti par spēkā neesošiem un rodas reāls risks, ka spēkā neesamība attiecas uz visu līgumu tāpēc, ka par negodīgu uzskatītais noteikums ir līguma galvenais priekšmets, bez kura līguma izpilde nav iespējama. Ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma ir balstīta uz pamatdomu, ka patērētājs ir nevienlīdzīgā stāvoklī, kas ir jākoriģē, taču neapdraudot līguma stabilitāti.

36. Spānijas valdība tiesas sēdē vispirms izvirzīja argumentus pret prasītājas pamata lietā pausto uzskatu par iespējamo Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta imperatīvo raksturu, kā arī par strīdīgā noapaļošanas noteikuma kvalifikāciju kā par līguma galvenā priekšmeta sastāvdaļu. Pēc tam tā, grozot rakstveida apsvērumos sākotnēji pausto nolēmuma priekšlikumu, aicināja Tiesu atzīt, ka tāda noteikuma negodīguma tiesiska pārbaude, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu, ir saderīga ar direktīvu un EK līgumā atzītiem principiem, lai arī Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts to principā nepieļauj.

37. Piesardzības nolūkā Spānijas valdība aicina atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem tādējādi, ka tāds līguma noteikums kā strīdīgais noapaļošanas noteikums nav pieskaitāms tāda veida noteikumiem, kuri saskaņā ar 4. panta 2. punktu nav iekļauti Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā.

VI – Juridiskais vērtējums

A – Ievada paskaidrojumi

38. Direktīvas 93/13 mērķis ir pasargāt patērētājus no trūkumiem, kas tiem rodas no tipiska līgumiski neizdevīgāka stāvokļa salīdzinājumā ar uzņēmējiem. Uzņēmēji agrāk ir izmantojuši savu saimniecisko varu, lai patērētājiem radītu neizdevīgāku stāvokli, uzspiežot standartlīgumus, un, atsaucoties uz līgumslēgšanas brīvību, riskus novirzītu uz līgumpartneriem. Direktīvas mērķis bija cīnīties pret šādu varas ļaunprātīgu izmantošanu ( ).

39. Direktīva 93/13 skar privāttiesību galveno problēmu: runa ir par pretrunu starp pušu gribas autonomiju ( ), no vienas puses, un vājākā līgumslēdzēja, proti, patērētāja aizsardzību, no otras puses. Direktīva 93/13 būtiski ierobežo līgumslēgšanas brīvības principu par labu patērētājam, jo tā pieļauj negodīgu noteikumu tiesisku pārbaudi ( ). Šāda autoritāra iejaukšanās pušu gribas autonomijā tiek pamatota ar pieņēmumu, ka standartlīgumu jomā ir saimnieciskās varas asimetrija. Uzņēmumi līgumus noformē iepriekš un vienpusēji piedāvā patērētājam, kuram nav iespējas atsevišķi vienoties par līguma nosacījumiem. Pušu gribas autonomijas princips praksē vairs netiek nodrošināts, jo patērētājam vairs nav nekādas ietekmes uz līguma saturu ( ). Tas pamato valstisku iejaukšanos pušu līgumslēgšanas brīvībā, lai nodrošinātu iespējami visaptverošu līgumu taisnīgumu ( ).

40. Tomēr Direktīva 93/13 nesniedzas tik tālu, ka pušu gribas autonomija tiktu pilnībā atcelta, jo saskaņā ar direktīvas 4. panta 2. punktu netiek veikts tādu noteikumu negodīguma novērtējums, kas attiecas uz “līguma galveno priekšmetu” vai “cenas un atlīdzības atbilstību pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas”. Patērētājs nav vispārīgi jāsargā no tā, lai viņš nenoslēgtu neizdevīgu darījumu. Drīzāk tiek uzskatīts, ka attiecībā uz galveno pakalpojumu viņu pietiekami aizsargā konkurence.

41. Kā jau ievadā minēts ( ), šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt tiek uzdots jautājums, vai Direktīva 93/13 piešķir dalībvalstīm pilnvaras, izdodot attiecīgas valsts tiesību normas vai – kā tas ir Spānijas Karalistes gadījumā – netransponējot valsts tiesībās direktīvas 4. panta 2. punktu, paplašināt un attiecināt direktīvas 4. panta 1. punktā paredzēto tiesisko vērtējumu par līguma noteikumu negodīgumu arī uz 4. panta 2. punktā minētajiem noteikumu veidiem. Tas vispirms ir atkarīgs no atbildes uz jautājumu, kāda konkrēti nozīme 4. panta 2. punktam ir Direktīvā 93/13 un kāds šai normai ir sakars ar direktīvas 8. pantu. Tā kā pirmie divi jautājumi saturiski vairākkārt pārklājas, pārskatāmības labad tie ir jāizskata kopā.

42. Visbeidzot tiks izskatīts trešais prejudiciālais jautājums, kurā būtībā runa ir par līguma noteikumu visaptverošas saturiskas pārbaudes saderību iepriekš minētajā nozīmē ar primārajās tiesībās noteiktajiem brīvas tirgus ekonomikas un brīvas konkurences principiem.

B – Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība

43. Vispirms ir jāizskata jautājums par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, jo gan Komisija, gan atbildētāja pamata lietā apšauba prejudiciālu jautājumu vajadzību pamata lietas atrisināšanai.

44. Šīs abas lietas dalībnieces apšauba, vai strīdīgais noapaļošanas noteikums vispār attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai cenas un pakalpojuma atbilstību. Tās norāda uz Spānijas tiesu judikatūru, kā arī uz 1993. gada 5. aprīļa ziņojumā par Direktīvas 93/13 piemērošanu ( ) pausto Komisijas uzskatu, ka noteikumi, kas paredz cenu aprēķināšanas vai grozīšanas kārtību, ir pilnībā pārbaudāmi saskaņā ar Direktīvu 93/13.

45. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts EKL 234. pantā, tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā tajā ierosinātās lietas īpatnības, novērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību ( ).

46. Tā kā valsts tiesu uzdotie jautājumi ir saistīti ar Kopienu tiesību normas interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem lēmums ( ), ja vien nav acīmredzams, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu patiesībā ir vērsts uz to, lai Tiesa sniegtu atbildi uz hipotētisku tiesību strīdu, sniegtu atzinumu par vispārīgu vai hipotētisku jautājumu, ka pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar realitāti vai tiesību strīda priekšmetu vai arī ka Tiesas rīcībā nav faktisku vai tiesisku apstākļu, kas ir nepieciešami, lai uz uzdotajiem jautājumiem sniegtu lietderīgu atbildi ( ).

47. Iesniedzējtiesa uzskata Direktīvas 93/13 4. un 8. panta noteikumus par noteicošiem tai iesniegtās kasācijas sūdzības izskatīšanā ( ). Turklāt nav nekāda pamatojuma tēzei, ka prejudiciālajiem jautājumiem acīmredzami nav nekāda sakara ar realitāti vai tiesību strīda priekšmetu.

48. Papildus tam iesniedzējtiesa savā rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu norāda, ka šaubas par Direktīvas 93/13 interpretāciju ir balstītas uz to, ka Spānijas Karaliste, tāpat kā citas dalībvalstis, pamatodamās uz direktīvas 8. pantā noteikto pilnvarojumu, ir atteikusies no direktīvas 4. panta 2. punkta, kas nepieļauj līguma noteikumu saturisku pārbaudi, transponēšanas valsts tiesībās ( ). Saprātīgi lasot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var secināt, ka iesniedzējtiesa vēlas Tiesā noskaidrot, kādas robežas ir jāievēro attiecībā uz līguma noteikumu saturisko pārbaudi, ko paredz Kopienu tiesības, un vai dalībvalstis vajadzības gadījumā var paplašināt šo saturisko pārbaudi, tomēr nepārkāpjot Kopienu tiesības ( ).

49. Nevar piekrist Komisijas un atbildētājas pamata lietā argumentam par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību, jo jautājums, vai noapaļošanas noteikums konkrēti ietilpst “līguma galvenā priekšmeta” jēdzienā Direktīvas 93/13 4. panta 1. punkta nozīmē, ir nevis jautājums par pieņemamību, bet gan par kvalifikāciju un līdz ar to par Kopienu tiesību piemērošanu tiesā pamata lietā.

50. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, nevar iebilst, ka atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem nav vajadzīgas. Tāpēc lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par pieņemamu.

C – Prejudiciālo jautājumu analīze

1) Par pirmo un otro jautājumu

a) Direktīvas 93/13 8. panta piemērojamība

i) Stingrāka valsts tiesību noteikuma esamība

51. Direktīvas 93/13 8. pantā paredzētā atkāpe dod dalībvalstīm iespēju noteikt stingrākus noteikumus, nekā paredz direktīva. 8. panta formulējums dažādu valodu redakcijā bez papildu norādēm nav skaidrs, kādā ziņā dalībvalstu tiesībās var paredzēt “stingrākus” noteikumus. Tomēr var konstatēt, ka runa ir par tādiem noteikumiem, kas nodrošina patērētāju tiesību “augstāku aizsardzības līmeni”.

52. Šis noteikums atbilst direktīvas preambulas divpadsmitajam apsvērumam, no kura izriet, ka dalībvalstīm jādod iespēja piešķirt patērētājiem “augstāku aizsardzības līmeni” ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki nekā direktīvā paredzētie. “Stingrāki” direktīvas 8. panta nozīmē ir tādi noteikumi, kas patērētājam sniedz “izdevīgāku” iznākumu, nekā izriet no direktīvas tiešas piemērošanas, proti, no tajā raksturotajiem minimālajiem standartiem ( ).

53. Šāda noteikuma piemērojamība pamata lietai vispirms nozīmē to, ka negodīgu līguma noteikumu saturiskas pārbaudes paplašināšana, kā tas Spānijas tiesību sistēmā paredzēts, netransponējot direktīvas 4. panta 2. punktā noteikto pārbaudes robežu, patiešām nodrošina patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni. Principā ir jābalstās uz pieņēmumu, ka ar direktīvu izveidotās aizsardzības sistēmas piemērošana tādā veidā, ka saturiskā pārbaude tiek attiecināta arī uz tādām līguma sastāvdaļām kā līguma galvenais priekšmets vai cenas/kvalitātes attiecības atbilstība, var darboties patērētāju labā, bet vienlaicīgi novērš, ka patērētājam negodīgi noteikumi paliek saistoši ( ). Šajā ziņā jānorāda, ka Tiesa pastāvīgajā judikatūrā ir nolēmusi, ka tiesas iespēja pēc savas iniciatīvas pārbaudīt noteikuma negodīgo raksturu ir atbilstošs līdzeklis gan direktīvas 6. pantā noteiktā rezultāta sasniegšanai, proti, nepieļaut, ka individuālam patērētājam ir saistošs negodīgs noteikums, gan lai veicinātu direktīvas 7. pantā paredzētā mērķa īstenošanu, jo šādai pārbaudei var būt atturoša iedarbība, kas palīdz izbeigt negodīgu noteikumu izmantošanu patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajos līgumos ( ).

54. Šāds dalībvalsts pasākums sniedz augstāku aizsardzības līmeni nekā Direktīva 93/13, saskaņā ar kuru jau no paša sākuma noteikta veida noteikumu saturiska pārbaude nav paredzēta. Tā piedāvā tikai vienu no dažādajiem iespējamajiem pasākumiem, kas ir dalībvalstu kompetencē, lai nodrošinātu patērētāju tiesību lielāku aizsardzību.

55. Līdz ar to valsts tiesību noteikumi, kurus līdz šim pieņēmis Spānijas likumdevējs, transponējot Direktīvu 93/13, un kas neparedz direktīvas 4. panta 2. punktam atbilstošu līguma noteikumu saturiskas pārbaudes nepieļaujamību, ir “stingrāki noteikumi” direktīvas 8. panta nozīmē.

ii) Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas atvēršana

56. Direktīvas 93/13 8. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis var pieņemt stingrākus noteikumus “jomā, uz ko attiecas šī direktīva”, kas jāsaprot tādējādi, ka pamatoties uz šo direktīvas noteikumu var tikai tad, ja runa ir par dalībvalsts tiesisko regulējumu direktīvas piemērošanas jomā. Lai varētu novērtēt, vai strīdīgais noapaļošanas noteikums ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, vispirms ir jāizvērtē, kā direktīvā ir abstrakti definēta piemērojamība personām un materiālā piemērošanas joma.

– Piemērojamība personām un materiālā piemērošanas joma

57. Direktīvas 93/13 piemērošanas joma ir noteikta tās 1. pantā. Piemērojamība personām ir ierobežota tādējādi, ka saskaņā ar 1. panta 1. punktu direktīva attiecas tikai uz tādu līgumu noteikumiem, kas noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju [tirgotāju] un patērētāju. No tā izriet, ka direktīva neattiecas uz līgumiem, kas ir noslēgti starp patērētājiem vai starp pārdevējiem vai piegādātājiem [tirgotājiem]. Materiālā piemērošanas joma tiek definēta tādējādi, ka saskaņā ar 1. panta 1. punktu, lasot kopā ar 2. panta a) punktu un 3. panta 1. punktu, direktīvā paredzētā pārbaude attiecas tikai uz “līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās”.

58. Pamata lietā netiek apstrīdēts, ka kredītlīgumi mājokļa iegādei, ko prasītāja pamata lietā slēdza ar saviem klientiem un kuros bija ietverts strīdīgais noapaļošanas noteikums, ir līgumi starp tirgotājiem un patērētājiem. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka jautājumu pamatā ir pieņēmums, ka noteikums, kas ir pamata lietas priekšmets, netika individuāli apspriests ar patērētāju ( ). No tā izriet, ka šie līgumi ietilpst gan direktīvas piemērošanas personām jomā, gan tās materiālajā piemērošanas jomā.

– Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta interpretācija

59. Strīdīgs ir jautājums, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir uzskatāms par tiesību normu, kas nosaka materiālo piemērošanas jomu. Apstiprinošas atbildes gadījumā stingrāki dalībvalstu tiesību noteikumi, saskaņā ar kuriem saturiska pārbaude tiek piemērota arī līguma klauzulām, kuras attiecas gan uz galveno priekšmetu, gan uz cenas/kvalitātes attiecības atbilstību, vairs netiktu iekļauti direktīvas piemērošanas jomā.

60. Lai atbildētu uz šo jautājumu, šis noteikums ir jāinterpretē, izmantojot visas Tiesai pieejamās interpretācijas metodes, galvenokārt vēsturiskā un teleoloģiskā interpretācija.

Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts kā pušu gribas autonomijas galvenais aspekts

61. Direktīvas 93/13 rašanās vēstures izmeklēšanā atklājās, ka Komisijas sākotnējā priekšlikumā ( ) šāda veida noteikuma nebija. Tas tika ieviests ar Padomes grozījumiem ( ) likumdošanas procesa gaitā.

62. Tā vēlāku iekļaušanu direktīvas priekšlikumā juridiskajā literatūrā raksturo kā Kopienu likumdevēja kodificējošu lēmumu, lai aizsargātu pušu gribas autonomiju ( ). Tiesību doktrīnā tiek pausts vienprātīgs uzskats, ka šī noteikuma likumdošanas mērķis ir ierobežot patērētāju līgumos ietverto negodīgo noteikumu tiesisku pārbaudi, lai aizsargātu līgumslēdzēju vienošanās autonomiju un darboties spējīgu, uz cenas un pakalpojumu konkurenci balstītu tirgu ( ).

63. Tiesību doktrīnā tiek uzskatīts, ka ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu ieviestais pārbaudes apjoma ierobežojums ir balstīts uz tirgus ekonomikas apsvērumiem. Saskaņā ar liberālas ekonomikas sistēmas pamatprincipiem līgumpartneri autonomi nosaka pakalpojumu un pretizpildījumu, lai par to apmaiņu noslēgtu līgumu. Tas atbilst tirgus un konkurences likumiem, kas atbilstības vai ekvivalences kontroles rezultātā tiktu daļēji paralizēti, un tādējādi tiktu izslēgta uz šādiem likumiem balstīta tirgotāju plānveidīga tirgus darbība ( ).

64. No šī noteikuma var secināt, ka saskaņā ar Kopienu likumdevēja gribu galvenā saistība, kā arī cenas/kvalitātes attiecības atbilstības noteikšana principā ir jāatstāj līgumslēdzēju un attiecīgā tirgus piedāvājuma ziņā ( ). Zināmā mērā tas ataino spriedzi starp pušu gribas autonomiju un tiesiskas intervences nepieciešamību patērētāju labā. Tiesību doktrīnā 4. panta 2. punkta interpretācija tiek balstīta uz faktu, ka šis noteikums pēc tā normatīvā satura būtībā atbilst tiesību normām, kas jau pirms Direktīvas 93/13 pieņemšanas bija atrodamas dažu dalībvalstu tiesību sistēmās un kas varēja būt kā piemērs ( ).

65. No juridiski tehniskā viedokļa pušu gribas autonomijas galvenais aspekts tiek saglabāts tādējādi, ka galvenās saistības negodīgā rakstura pārbaude ir ierobežota, turklāt jānorāda, ka ierobežota ir tikai satura pārbaude, jo Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta interpretācija tās deviņpadsmitā apsvēruma kontekstā liecina, ka Kopienu likumdevējs acīmredzami ir pamatojies uz pieņēmumu, ka negodīgi var būt arī tādi līguma noteikumi, kas attiecas uz galveno priekšmetu vai cenas/kvalitātes attiecības atbilstību ( ).

66. No šīs normas var secināt pamatnoteikumu – vienkāršā, skaidri saprotamā valodā formulētas klauzulas, kas nosaka cenu vai galvenās saistības apjomu, saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. pantu ir atbrīvotas no negodīguma pārbaudes. Līdz ar to negodīguma pārbaude principā neattiecas uz saistības aprakstu un uz pušu nolīgtajām ekvivalences attiecībām ( ). Turpinājumā ir jāizvērtē, vai šie nosacījumi attiecas uz strīdīgo noapaļošanas noteikumu, uz kuru saskaņā ar Spānijas tiesībām attiecas negodīguma pārbaude.

Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta nosacījumu izpilde

67. Lai piemērotu Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu, vispirms ir jābūt izpildītam nosacījumam, ka attiecīgie līguma noteikumi ir “vienkāršā, skaidri saprotamā valodā”. Runājot par pamata lietu, jākonstatē, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu atbildētāja pamata lietā nav apgalvojusi pārskatāmības pienākuma neizpildi, lai pamata lietā izskatāmais noteikums tiktu vērtēts tādējādi, ka tas patērētājam nav skaidrs un saprotams ( ). Šajā procesā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai ir jāņem vērā iesniedzējtiesas faktu konstatējumi ( ).

68. Savukārt vēl viens jautājums par to, vai strīdīgais noapaļošanas noteikums netiek pakļauts Spānijas tiesu pārbaudei par tā negodīgumu tāpēc, ka tas ietilpst Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā raksturotajā pušu gribas autonomijas kodolā, kā jau iepriekš minēts ( ), attiecas uz šī direktīvas noteikuma konkrētu piemērošanu pamata lietai, citiem vārdiem sakot, uz strīdīgā līguma noteikuma klasifikāciju saskaņā ar Kopienu tiesībām un līdz ar to uz autonomi interpretējamajiem tādiem tiesību jēdzieniem kā “galvenais priekšmets” vai “cenas/kvalitātes atbilstība”.

69. Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts ( ), ka EKL 234. pantā paredzētajā procedūrā Tiesas un valsts tiesas kompetences sadalījums noteic, ka pirmajai ir jāveic Kopienu tiesību interpretācija, bet otrajai to piemērošana. Līdz ar to Tiesa nevar Kopienu tiesību normas piemērot konkrētai lietai un tāpēc nav arī atbildīga par valsts iekšējo tiesību noteikumu kvalificēšanu šādas normas kontekstā. Tomēr tā var sniegt valsts tiesai norādes par Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai var noderēt, novērtējot šo noteikumu iedarbību. Tāpēc Tiesa nevar tieši izteikties par to, vai līguma noteikums ir pārbaudāms ( ), un nepavisam ne par tā saderību ( ) ar Direktīvu 93/13, bet tā var tikai izlemt, kā ir jāinterpretē Direktīva 93/13, ņemot vērā noteiktu līguma noteikumu.

70. Līdz ar to valsts tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārbauda, vai strīdīgais noapaļošanas noteikums, ņemot vērā visu līguma struktūru un tā regulējumu valsts tiesībās, atbilst vienam no šiem diviem Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumiem ( ). No prejudiciālo jautājumu formulējuma var secināt, ka iesniedzējtiesa acīmredzami pamatojas uz atbilstību vienam šāda piemērošanas nosacījumam un tāpēc pamata lietā pieļauj šī direktīvas noteikuma piemērojamību. Jautājums, vai šī premisa patiešām ir atbilstīga ( ), manuprāt, var palikt neatbildēts. Judikatūrā patiešām ir atzīts, ka Tiesas pienākums ir sniegt valsts tiesai Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izlemjot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies ( ). Tiesa šajā sakarā principā var norādīt kritērijus, lai savstarpēji nodalītu atsevišķus piemērošanas nosacījumus. Taču izskatāmajā lietā es neredzu šādas pieejas nepieciešamību ( ).

Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta normatīvais raksturs

– Satura pārbaudes robežas

71. Rodas jautājums, kādas Kopienu tiesiskās sekas izriet no Kopienu tiesībās noteikto pārbaudes robežu pārsniegšanas, izdodot stingrākus dalībvalsts noteikumus. Tas ir atkarīgs no šo noteikumu normatīvā rakstura.

72. 4. panta 2. punkts pieļauj interpretācijas brīvību, ko pamatoti norāda Vācijas un Austrijas valdības. Šo noteikumu var saprast vai nu tādējādi, ka līguma noteikumi, uz kuriem attiecas šis ierobežojums, neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, vai arī tādējādi, ka līguma noteikumi, uz kuriem attiecas šis ierobežojums, ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, taču direktīvas 6. pantā noteiktās šāda veida negodīgu noteikumu tiesiskās sekas, proti, ka tie patērētājam nav saistoši, nav spēkā.

73. No pirmā skatiena nevienam no šiem interpretācijas variantiem nav jādod priekšroka. Arī Direktīvas 93/13 rašanās vēsture nesniedz nevienu norādi par labu noteiktai interpretācijai, jo Padome nav skaidri pamatojusi grozījumus sākotnējā direktīvas priekšlikumā. Taču skaidrību ievieš gramatiskās un sistēmiskās interpretācijas metodes izmantošana.

74. Pret 4. panta 2. punkta kā direktīvas materiālo piemērošanas jomu noteicoša noteikuma kvalifikāciju liecina vispirms paša noteikuma formulējums, kurā runa ir par “negodīguma novērtējumu”, nevis par pašas direktīvas piemērojamību, kas liecina tikai par satura pārbaudes apjoma materiālo ierobežojumu. Pret to liecina arī tas, ka ne visi noteikumi, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu, kā arī uz cenas/kvalitātes attiecību, principā netiek iekļauti šādā pārbaudē, bet tikai tiktāl, ciktāl tie ir formulēti “vienkāršā, saprotamā valodā”. Saskaņā ar direktīvas preambulas deviņpadsmito apsvērumu šīs direktīvas nolūkos šādus noteikumus “negodīguma novērtējumam nepakļauj”. Ja tomēr kādā konkrētā gadījumā nav izpildīts pārskatāmības nosacījums, tad negodīguma pārbaude neierobežoti ir piemērojama arī šādiem līguma noteikumiem ( ). Tāpēc, manuprāt, būtu šaubīgi pieņemt, ka Kopienu likumdevējam būtu bijis nodoms padarīt Direktīvas 93/13 piemērojamību atkarīgu no šāda neskaidra un galu galā valsts tiesā atsevišķi vērtējama nosacījuma.

75. Šādu secinājumu var arī izdarīt, interpretējot šo noteikumu, pamatojoties uz tā vietu direktīvas sistēmā. Direktīvas piemērošanas joma ir noteikta tās 1. un 2. pantā, bet 4. pants regulē satura pārbaudes kārtību un apjomu. Tie tiesību piemērotājam sniedz vajadzīgos kritērijus un norādes par veicamo negodīguma pārbaudi. Tiktāl šie abi aspekti ir stingri jānodala.

76. No tā izriet, ka arī līguma noteikumi, kas saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu attiecas uz līguma galveno priekšmetu, kā arī uz cenas/kvalitātes attiecību, principā ir iekļauti direktīvas piemērošanas jomā. Tāpēc tie ietilpst “jomā, uz ko attiecas šī direktīva”, kā tas ir noteikts 8. pantā. Vienlaicīgi uz tiem neattiecas negodīguma pārbaude ( ).

b) Direktīvas 93/13 8. pantā noteiktā pilnvarojuma apmērs

77. Tā kā ar Direktīvas 93/13 8. pantu dalībvalstis tiek pilnvarotas pieņemt stingrākus noteikumus, jāizvērtē, vai šādas tiesiskas sekas ietver arī pārbaudes jomas paplašināšanu, lai ietvertu 4. panta 2. punktā minētās līguma sastāvdaļas.

i) 4. panta 2. punkta imperatīvā rakstura neesamība

78. Šajos apstākļos tas nebūtu saderīgi ar pamata lietas prasītājas apgalvoto 4. panta 2. punktu kā imperatīvu tiesību normu. Taču, kā jau tā pati norādījusi rakstveida apsvērumos, to nevar tieši secināt no Tiesas judikatūras ( ).

79. Arī spriedums lietā Komisija/Nīderlande ( ), uz kuru atsaucas prasītāja pamata lietā, nesniedz šādas tēzes pamatojumu. Šajā lietā Tiesa konstatēja, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Direktīvā 93/13 paredzētos pienākumus, jo tā nav pieņēmusi vajadzīgos normatīvos un administratīvos aktus, lai Nīderlandes tiesībās pilnībā transponētu direktīvas 4. panta 2. punktu un 5. pantu ( ). Tiesa konkrēti pauda viedokli, ka attiecīgās Nīderlandes civillikuma civiltiesiskās normas nav pietiekami skaidras, lai atbilstu direktīvas mērķiem ( ). Tiesa turklāt sekoja ģenerāladvokāta Ticano [Tizzano] viedoklim, kurš savos secinājumos tostarp kritizēja, ka tirgotājam toreizējā Nīderlandes civiltiesību stadijā bija iespēja liegt patērētājam apstrīdēt neskaidrus un neviennozīmīgus līguma noteikumus, kas raksturoja galveno priekšmetu ( ). Ģenerāladvokāts norādīja, ka ar līguma galveno priekšmetu saistītu noteikumu neiekļaušana Nīderlandes tiesiskajā regulējumā par vispārējiem darījuma nosacījumiem ir būtisks direktīvas piemērošanas jomas ierobežojums ( ).

80. Lai atbildētu uz jautājumu, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir imperatīva tiesību norma, šim spriedumam, manuprāt, nav nozīmes, jo tas attiecas vienīgi uz direktīvas 4. panta 2. punktā un 5. pantā noteiktās pārskatāmības prasības transponēšanu valsts līmenī un līdz ar to tikai uz vienu no 4. panta 2. punkta regulējuma aspektiem. Prasītāja pamata lietā pati atzīst, ka Tiesa nav spriedusi par citiem šī panta aspektiem ( ). Tāpēc šajā spriedumā nevar rast atbildi par šī noteikuma normatīvo raksturu. Turklāt ir jānorāda, ka sprieduma pamatā esošā lieta, kā to pamatoti norādījis ģenerāladvokāts Ticano, attiecās uz neatbilstošu Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas ierobežojumu pretēji patērētāju interesēm, bet pašreizējā lietā runa ir par satura pārbaudes apjoma paplašināšanu patērētāju interesēs. Pēdējais aspekts skaidri atbilst Direktīvas 93/13 mērķim, kā arī minimālās saskaņošanas uzstādījumam, lai patērētājam nodrošinātu iespējami augstu aizsardzības līmeni ( ). Savukārt direktīvas piemērošanas jomas ierobežošana nepareizas transponēšanas ceļā nozīmē Kopienu tiesībās noteiktā minimālā obligātā aizsardzības līmeņa nesasniegšanu. Tā kā pamata apstākļi un problemātika principāli atšķiras, abas lietas nevar salīdzināt.

81. Nav atbalstāms arī prasītājas pamata lietā mēģinājums savu tēzi pamatot ar spriedumu lietā Komisija/Spānija ( ). Šī sprieduma pamatā esošās lietas priekšmets bija Spānijas Karalistes pienākumu neizpilde sakarā ar nepareizu Direktīvas 93/13 5. panta un 6. panta 2. punkta transpozīciju. Lai gan patiešām Tiesa direktīvas 5. panta trešajā teikumā minēto interpretācijas noteikumu ir raksturojusi kā normatīvu un imperatīvu noteikumu, kas patērētājam rada tiesības un palīdz definēt šajā direktīvā izvirzīto mērķi ( ), tomēr no šāda konstatējuma nevar izdarīt secinājumus par 4. panta 2. punktā ietvertā noteikuma normatīvo raksturu, kam šajā ziņā ir cits regulējuma saturs.

82. Prasītāja pamata lietā turklāt atsaucas uz Direktīvas 93/13 rašanās vēsturi, kas pēc tās uzskata pamato, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies visā Kopienā ierobežot tiesu veiktu pārbaudi attiecībā uz līguma noteikumiem. Lai gan tas tiešām ir pareizi, kā jau tika norādīts saistībā ar 4. panta 2. punkta vēsturisko interpretāciju ( ), tomēr pats par sevi tas nav pierādījums tēzei, ka Kopienu likumdevējs katrā ziņā ir vēlējies atturēt dalībvalstis pieņemt, pamatojoties uz 8. pantu, stingrākus noteikumus, ar kuriem tiek paplašināta tiesas veikta satura pārbaude. Vēsturiskā interpretācija nesniedz skaidru atbildi uz jautājumu par direktīvas 4. panta 2. punkta saistību ar tās 8. pantu.

83. Runājot par norādi uz līdzšinējām Komisijas iniciatīvām ( ) par Kopienu tiesiskā mantojuma patērētāju tiesību aizsardzības jomā pārskatīšanu, jānorāda, ka tās no tiesību metodoloģijas viedokļa nav piemērotas, lai noteiktu kritērijus Direktīvas 93/13 interpretēšanai, jo to priekšmets tikai un vienīgi bija priekšlikums citai Kopienu tiesību normai, kas vēl nebija stājusies spēkā. Lai gan iesniegtie dokumenti nav ar Direktīvu 93/13 saistīti materiāli, jāatgādina, ka Komisijai ir iniciatīvas tiesības un līdz ar to iespēja atsaukt savus priekšlikumus. Turklāt Padome un Parlaments likumdošanas procesā šos priekšlikumus var vairākkārt grozīt, tāpēc tos var tikai nosacīti izmantot kā interpretācijas līdzekļus ( ). Līdz ar to pašreizējā lietā tie nav izmantojami nedz vēsturiskā, nedz sistēmiskā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta interpretācijā. Kā Komisija norādīja tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas jautājumiem par attiecīgu vēlāku normu interpretāciju un sakarā ar jauno pilnīgas saskaņošanas uzstādījumu ( ), tas it īpaši attiecas uz Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patērētāju tiesībām, kas šobrīd vēl ir izskatīšanas stadijā Kopienu likumdošanas iestādēs.

84. Ņemot to visu vērā, Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu nevar uzskatīt par imperatīvu normu, kas dalībvalstīm varētu aizliegt pamatoties uz direktīvas 8. pantu, lai izdotu stingrākus noteikumus, ar kuriem satura pārbaude tiek paplašināta, lai tajā iekļautu arī citas līguma sastāvdaļas, kā, piemēram, līguma galveno priekšmetu vai cenas/kvalitātes attiecības atbilstību.

ii) Minimālā saskaņošana

85. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka pārbaudes jomas neierobežota paplašināšana, pamatojoties uz Direktīvas 93/13 8. pantu, iznākumā varētu radīt ar 4. panta 2. punktu aizsargātās pušu gribas autonomijas izskaušanu. Savukārt šī noteikuma ievērošanu nevajadzētu uzskatīt par pašmērķi. Šis noteikums drīzāk ir jāvērtē direktīvas mērķu kontekstā, ņemot vērā līdzšinējo saskaņošanas līmeni patērētāju tiesību aizsardzības jomā.

86. Direktīvas 93/13 mērķis ir Kopienas dalībvalstīs nodrošināt vienādu minimālo aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos. No direktīvas preambulas divpadsmitā apsvēruma izriet, ka šis mērķis ir jāsasniedz, daļēji saskaņojot valsts tiesību aktus patērētāju tiesību aizsardzības jomā ( ). Direktīvas 93/13 pamatā ir vienkāršs minimālās saskaņošanas princips, un tā būtiska normatīvā izpausme ir ietverta 8. pantā, ar ko dalībvalstis tiek pilnvarotas valsts tiesību sistēmā saglabāt vai pieņemt noteikumus, kas nodrošina augstāku aizsardzības līmeni nekā direktīvā garantētais minimālais līmenis ( ). No direktīvas preambulas divpadsmitā apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm jādod iespēja piešķirt patērētājiem labāku aizsardzību ar valsts tiesību noteikumiem, kas ir stingrāki nekā direktīvā paredzētie. Šāda minimālā saskaņošana sniedz dalībvalstīm ievērojamu rīcības brīvību. No šī noteikuma var izdarīt apgrieztu secinājumu, ka regresīva atkāpe, proti, direktīvas mērķiem neatbilstošs patērētāju tiesību aizsardzības līmenis, nav saderīga ar direktīvas prasībām.

c) Iznākums

87. Tā kā Direktīva 93/13 paredz tikai minimālu saskaņošanu, tā principā atļauj dalībvalstīm paplašināt satura pārbaudi, iekļaujot tajā citas līguma sastāvdaļas, kā, piemēram, līguma galveno priekšmetu vai cenas/kvalitātes attiecības atbilstību, ja vien šāds pasākums ir saistīts ar patērētāju tiesību augstāku aizsardzības līmeni ( ).

2) Par trešo jautājumu

88. Kopienu tiesības katrā ziņā ierobežo augstāka valsts aizsardzības līmeņa noteikšanu. Neatkarīgi no tā, vai valsts tiesības attiecas uz gadījumiem, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, dalībvalstīm ir jāievēro vispārējās Kopienu tiesībās noteiktās robežas. Valsts tiesības nedrīkst būt pretējas EK līgumam un pamatbrīvībām vai sekundārajām Kopienu tiesībām ( ). Tas ir skaidri noteikts Direktīvas 93/13 8. pantā, kurā ir izvirzīta prasība, ka dalībvalstis var pieņemt “Līgumam atbilstīgus” noteikumus. Tas ir trešā jautājuma priekšmets.

a) Juridisks vērtējums Kopienas mērķu kontekstā

89. Iesniedzējtiesa ar trešo jautājumu vēlas noskaidrot, vai ar direktīvu atļauta tādu patērētāju līgumu noteikumu negodīguma pārbaude tiesā, kas ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un kuros noteikts līguma galvenais priekšmets vai cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to jānodrošina, ir saderīga ar EKL 2. pantu, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 4. panta 1. punktu. Tātad prejudiciālais jautājums ir vērsts uz to, lai Tiesa varētu konstatēt, vai primārajās tiesības ir noteiktas vēl kādas robežas attiecībā uz augstāku valsts aizsardzības līmeni, kā, piemēram, tas ir paredzēts Spānijas tiesību sistēmā. Iesniedzējtiesas minētie noteikumi attiecas uz kopējā tirgus, brīvas konkurences un brīvas tirgus ekonomikas principiem.

90. Lietderīgas norādes par šo noteikumu kā mērauklas piemērojamību, lai noteiktu dalībvalsts rīcības saderību ar Kopienu tiesībām, var rast spriedumā lietā Échirolles Distribution ( ).

91. Tiesa minētajā spriedumā ir skaidrojusi, ka EKL 4., 98. un 99. pantā – tiktāl, ciktāl tie attiecas uz ekonomikas politiku, kurai ir jābūt saderīgai ar brīvas tirgus ekonomikas, kurā valda brīva konkurence, principu, – ir noteikti vienīgi vispārīgi mērķi, tāpēc šie panti ir jāskata tikai saistībā ar Līguma noteikumiem, ar kuriem šie mērķi tiek īstenoti ( ). No tā izriet, ka tiem būtībā ir politiku veidojošu programmatisku nostādņu raksturs ( ). Tiesa uzskata, ka tāpēc tie nav noteikumi, kas dalībvalstīm izvirza skaidrus un beznosacījuma pienākumus, uz kuriem indivīdi varētu pamatoties valsts tiesā. Iepriekš minētais princips, kā Tiesa uzskata, drīzāk ir vispārīgs princips, kura piemērošanai ir vajadzīgs sarežģīts ekonomisks novērtējums, kas ir likumdevēja vai valsts pārvaldes kompetencē ( ).

92. Pēdējais secinājums lielā mērā balstās uz apstākli, ka ekonomikas vai monetārā savienībā tādas kopējas ekonomikas politikas trūkuma dēļ, kā, piemēram, kopējā tirdzniecības vai lauksaimniecības politika, dalībvalstis joprojām ir atbildīgas par savu vispārējo ekonomikas politiku, kas tai tomēr ir jāorganizē koordinēti, lai veicinātu EKL 2. pantā noteikto Kopienas mērķu sasniegšanu ( ).

93. Ņemot vērā šo programmatisko nostādņu tiesisko nenoteiktību, kā arī dalībvalstu autonomo kompetenci ekonomikas politikas jomā, principā nav atļauts pārbaudīt dalībvalstu transpozīcijas pasākumu saderību ar Kopienu tiesībām, kā mērauklu izmantojot minētās primārās tiesību normas. Saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru teorētiski ir iespējams iedomāties tiesisku pārbaudi, pamatojoties uz tām Līguma normām, kas konkretizē EKL 2. pantu, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 4. panta 1. punktu. Lai gan prejudiciālajā jautājumā nav skaidri prasīta šādu Līguma noteikumu interpretācija, iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu vispārīgi atsaucas uz brīvas tirgus ekonomikas un brīvas konkurences principiem. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesas pienākums ir sniegt iesniedzējtiesai visas norādes par Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīgas, izlemjot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, uz ko šī tiesa savu jautājumu formulējumā atsaukusies ( ).

b) Juridisks vērtējums, pamatojoties uz konkretizējošām normām

i) Konkurences noteikumi

94. Tiesa jau ir atzinusi, ka Kopienu konkurences tiesību noteikumi ir paredzēti EKL 2. un 3. pantā noteikto principu un tajā uzskaitīto mērķu sasniegšanai ( ). EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā noteiktais mērķis izveidot sistēmu, kas nodrošina to, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence, tiek īstenots, piemērojot EKL 81. un 82. pantu. Šie Līguma noteikumi ir EKL 2. un 3. pantā uzskaitīto mērķu konkretizācija ( ) un tāpēc tos var izmantot kā pārbaudes mērauklu attiecībā uz dalībvalstu transpozīcijas tiesību aktiem.

95. Dalībvalstīm saistošo konkurences tiesību normu valsts atbalsta jomā saskaņā ar EKL 87. un nākamajiem pantiem piemērošana pamata lietai nav iespējama, jo tās nav prejudiciālā jautājuma priekšmets. Arī EKL 81. un 82. panta piemērošana nav iespējama, jo tie attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet gan uz uzņēmumiem. Abas normas attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību, nevis uz dalībvalstu pasākumiem, kas noteikti likumā vai noteikumos. Tāpat Tiesa pastāvīgajā judikatūrā nospriedusi, ka dalībvalstis, pamatojoties uz EKL 81. un 82. pantu saistībā ar EKL 10. pantu, nedrīkst veikt vai paturēt spēkā pasākumus, turklāt ne likumu, ne noteikumu veidā, ar kuriem varētu atcelt uzņēmumiem saistošo konkurences tiesību normu lietderīgo iedarbību ( ). Judikatūrā ir noteikts, ka šāds gadījums var būt tad, ja dalībvalsts vai nu paredz, vai atvieglo ar EKL 81. pantu aizliegtu vienošanos veidošanu, vai pastiprina šādu vienošanos iedarbību, vai arī atņem pašas noteikumiem to valstisko raksturu, deleģējot tirgus dalībniekiem pilnvaras pieņemt lēmumus par iejaukšanos tautsaimniecībā ( ).

96. Taču nekas neliecina par to, ka pamata lietā šie nosacījumi būtu izpildīti. Tāpēc strīdīgās valsts tiesību normas nešķiet pretrunā EKL 81. pantam, skatot to kopā ar EKL 10. pantu.

97. Tas pats attiecas uz iespējamu EKL 82. panta, skatot to kopā ar EKL 10. pantu, piemērošanu. No vienas puses, ar EKL 82. panta a) punktu tiek aizliegta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, uzspiežot netaisnīgas iepirkuma vai pārdošanas cenas vai citus netaisnīgus tirdzniecības nosacījumus. No otras puses, Regulas Nr. 1/2003 ( ) 3. panta 2. punkta pēdējā teikumā ir noteikts, ka ar šo regulu dalībvalstīm nav aizliegts savā teritorijā pieņemt un piemērot stingrākus valsts tiesību aktus, kas aizliedz vai atļauj vienpusēju darbību, kurā iesaistīti uzņēmumi. Tāpēc no konkurences tiesību noteikumiem nevar secināt, kas tad kategoriski aizliedz valsts iejaukšanos pušu gribas autonomijā, pamatojoties uz patērētāju tiesību aizsardzību un nodrošinot ekonomisku līdzsvaru starp pakalpojumu un pretizpildījumu.

98. Ņemot vērā iepriekš minēto, nekas neliecina par to, ka strīdīgie valsts tiesību noteikumi nebūtu saderīgi ar konkurences tiesībām.

ii) Pamatbrīvības

99. Neizkropļota konkurence iekšējā tirgū, kas kā Līguma mērķis raksturots EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā, jēdzieniski paredz pamatbrīvību visplašāko īstenošanu ( ). Tāpēc turpinājumā ir jāpārbauda strīdīgo dalībvalsts noteikumu saderība ar pamatbrīvībām. Pamatbrīvības ir jāpiemēro minimālas saskaņošanas gadījumā, ja ar valsts tiesisko regulējumu brīva aprite iekšējā tirgū tiek ierobežota vairāk, nekā to paredz minimālais aizsardzības līmenis ( ).

100. Šajā lietā runa ir par pakalpojumu sniegšanas brīvības primāro tiesību noteikumu piemērošanu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “ierobežojumu” jēdziens EKL 49. panta nozīmē attiecas uz visiem pasākumiem, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu ( ).

101. Izvērtējot jautājumu, vai šajā jēdzienā ir ietverts tāds vienādi piemērojams pasākums kā satura pārbaudes paplašināšana, iekļaujot tajā līguma galveno priekšmetu vai cenas/kvalitātes attiecību, ir svarīgi ņemt vērā gan Spānijā, gan citā dalībvalstī, kurā nav tik stingri noteikumi, esošu pakalpojumu sniedzēju perspektīvu, jo pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka atkarībā no attiecīgās lietas apstākļu kopuma var rasties dažādas tiesiskas sekas.

102. Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka dalībvalsts tiesību akti nav ierobežojums EK līguma izpratnē vienīgi tā fakta dēļ, ka citas dalībvalstis saistībā ar līdzīgu pakalpojumu sniedzējiem, kas dibināti to teritorijās, piemēro mazāk stingrus vai ekonomiski pievilcīgākus noteikumus ( ). Līdz ar to Spānijas pakalpojumu sniedzēji nevar apgalvot EKL 49. pantā ietvertās pamatbrīvības pārkāpumu, pamatojoties tikai uz to, ka tiem zināmos gadījumos tiek piemēroti stingrāki noteikumi nekā citās dalībvalstīs dibinātiem pakalpojumu sniedzējiem.

103. Tomēr šis apstāklis, kā to pamatoti apgalvojusi Komisija, loģiski izriet no minimālās saskaņošanas. Kā turklāt noteikts Direktīvas 93/13 preambulas divpadsmitajā apsvērumā, kurā tiek norādīts uz tajā laikā iespējamo saskaņošanas pakāpi un atzītas dalībvalstu tiesības pieņemt stingrākus valsts noteikumus, Kopienu likumdevējs acīmredzami ir ņēmis vērā, ka arī turpmāk būs atšķirīgi dalībvalstu noteikumi.

104. Savukārt ierobežojumu jēdziens ietver dalībvalsts pieņemtus pasākumus, kuri, lai gan piemērojami vienādi, attiecas uz uzņēmumu piekļuvi tirgum un tādējādi ierobežo Kopienas iekšējo tirdzniecību ( ). Tātad saskaņā ar šo judikatūru nozīme ir tam, kā izskatāmie valsts noteikumi ietekmē pakalpojumu sniedzējus no citām dalībvalstīm.

105. Principā nevar izslēgt, ka līguma noteikumu visaptveroša saturiska pārbaude tiesā, kas pārsniedz Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā noteiktos ietvarus, varētu atturoši iedarboties uz pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm, kurās šādas saturiskas pārbaudes nav. Ja tādējādi viņiem pakalpojumu brīva sniegšana tiek padarīta mazāk pievilcīga, tad varētu runāt par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu saskaņā ar nupat minēto definīciju. Šādu ierobežojumu varētu gan pamatot ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, kuros ietilpst arī patērētāju tiesību aizsardzība ( ), ja vien tie turklāt atbilst samērīguma principam.

106. Taču, ja pakalpojumu sniedzēji no citām dalībvalstīm slēdz līgumiskas vienošanās ar Spānijā dzīvojošiem patērētājiem un ja šādiem pakalpojumu sniedzējiem, pamatojoties uz spēkā esošām kolīzijas normām ( ), ir piemērojami stingrāki valsts tiesību noteikumi nekā mītnes zemē, tas nekādā gadījumā nevar būt Kopienu tiesībām pretējs apstāklis. Kā jau Tiesa reiz ir uzsvērusi, apstāklis, ka viena dalībvalsts pieņem mazāk stingrus noteikumus nekā cita dalībvalsts, nenozīmē, ka tās noteikumi ir nesamērīgi un līdz ar to nesaderīgi ar Kopienu tiesībām ( ).

107. Visbeidzot nekas neliecina par to, ka strīdīgie Spānijas noteikumi pakalpojumu sniedzējus no citām dalībvalstīm apgrūtinātu vairāk nekā iekšzemes pakalpojumu sniedzējus un tādējādi būtu diskriminējoši.

108. Līdz ar to pamatbrīvību pārkāpums nav konstatējams.

c) Secinājums

109. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, secinu, ka nekas neliecina par to, ka strīdīgie valsts tiesību noteikumi nebūtu saderīgi ar konkurences tiesību normām vai pamatbrīvībām.

110. Tāpēc EKL 2. pantam, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktam un 4. panta 1. punktam atbilstīga ir tāda direktīvas 8. panta un 4. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalstij ir atļauts tiesas ceļā pārbaudīt tādu patērētāju līgumos ietvertu un vienkāršā, skaidri saprotamā valodā formulētu noteikumu negodīgumu, kuros noteikts līguma galvenais priekšmets vai cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to jānodrošina.

VII – Secinājumi

111. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai atbildēt uz Tribunal Supremo jautājumiem šādi:

1) 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 4. panta 2. punkts saistībā ar tās 8. pantu neaizliedz dalībvalstij savos tiesību aktos patērētāju interesēs paredzēt tādu noteikumu negodīguma pārbaudi, kuri attiecas uz “līguma galvenā priekšmeta definīciju” vai “cenas un atlīdzības atbilstības pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas”, pat ja tie ir formulēti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā;

2) EKL 2. pantam, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktam un 4. panta 1. punktam atbilstīga ir tāda direktīvas 8. panta un 4. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalstij ir atļauts tiesas ceļā pārbaudīt tādu patērētāju līgumos ietvertu un vienkāršā, skaidri saprotamā valodā formulētu noteikumu negodīgumu, kuros noteikts līguma galvenais priekšmets vai cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to jānodrošina.