ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
c)

Vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ietver arī to, ka tiesa visaptveroši pārbauda, vai ir izpildīti Regulas (EK) Nr. 1225/2009 (1) 13. panta piemērošanas nosacījumi? Vai Hartas 47. pants it īpaši izraisa to, ka tiesa pilnā apjomā drīkst novērtēt, vai lietas apstākļi ir noskaidroti pilnībā un vai ar tiem var būt pietiekami pamatotas attiecīgās tiesiskās sekas? Vai Hartas 47. pants it īpaši izraisa arī to, ka tiesa pilnā apjomā drīkst novērtēt, vai būtu bijis jāņem vērā apstāklis, kurš it kā nav ņemts vērā lēmuma pieņemšanas procesā, taču kurš, iespējams, ietekmētu ar konstatētajiem lietas apstākļiem saistītās tiesiskās sekas?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 32/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 18. augustā iesniedza Supremo Tribunal de Justiça (Portugāle) – J. Portugal Ramos Vinhos SA/Adega Cooperativa de Borba CRL

(Lieta C-629/17)

(2018/C 032/20)

Tiesvedības valoda – portugāļu

Iesniedzējtiesa

Supremo Tribunal de Justiça

Pamatlietas puses

Prasītāja: J. Portugal Ramos Vinhos SA

Atbildētājs: Adega Cooperativa de Borba CRL

Prejudiciālais jautājums

Vai, lietojot to saistībā ar apzīmējumu vai norāžu, kuras vēlas izmantot vīnkopības produktu apzīmēšanai, reģistrācijas atbilstības pārbaudi, Direktīvas 2008/95/EK (1) [3]. panta 1. punkta c) apakšpunktā ietvertais formulējums “norād[es], kur[as] var noderēt tirdzniecībā, lai apzīmētu citas preču [vai pakalpojumu] raksturīgas pazīmes”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir ietverta atsauce uz vārdiskiem nosaukumiem, kuri tiek izmantoti kā preču zīmes, kurās ir ietverta tāda aizsargāta ģeogrāfiskās izcelsmes norāde kā vīna cilmes vietas nosaukums, uz terminu “adega” [vīna pagrabs], ņemot vērā, ka šis nosaukums parasti tiek izmantots, lai apzīmētu telpas un vietas, kurās tiek īstenots šāda veida preču ražošanas process, vārdiskajā nosaukumā, kurš tiek izmantots kā preču zīme, ja šis vārds (adega) ir viens no vārdiskajiem elementiem, kas veido juridiskās personas, kura vēlas iegūt preču zīmes reģistrāciju, nosaukumu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2008, L 229, 25. lpp.)
1)

Vai Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (turpmāk tekstā – “direktīva”) (1) 4. panta 2. punktā un 5. pantā paredzētā prasība formulēt noteikumus vienkāršā, skaidri saprotamā valodā ir jāinterpretē tādējādi, ka šai prasībai atbilst ar patērētājiem noslēgtā aizdevuma līguma noteikums, par kuru nav notikusi atsevišķa apspriešanās un kurā ir precīzi noteikts izmaksu, komisijas maksu un citu maksājumu apmērs (turpmāk tekstā kopā – “izmaksas”), kas ir jāmaksā patērētājam, to aprēķina metode un samaksas termiņi, bet kurā nav precizēts, par kādiem konkrētiem pakalpojumiem rodas šīs izmaksas; vai tomēr tā ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumā ir jābūt arī norādei par to, kādi ir šie konkrētie pakalpojumi? Vai pēdējā minētajā gadījumā pietiek ar to, ka sniegtā pakalpojuma saturs var tikt izsecināts no izmaksu apzīmējuma?
4.

Apstākļos, kuros: (1) gan sabiedrība A, gan sabiedrība B ietilpst vienā sabiedrību grupā; (2) atbildētājs X de facto pilda sabiedrību grupas galvenā izpilddirektora funkcijas (kā to P. Bosworth darīja Arcadia Group; faktu un jautājumu izklāsts, 14. punkts); X ir nodarbināts vienā no grupas sabiedrībām, proti sabiedrībā A (tātad ir sabiedrības A darbinieks) (kā tas laiku pa laikam bija P. Bosworth gadījumā, kā minēts faktu un jautājumu izklāstā, 15. punkts); un, raugoties no valsts tiesību viedokļa, nav sabiedrības B darbinieks; (3) sabiedrība A ceļ prasības pret X, un šīs prasības ietilpst [Lugano konvencijas] 18.–21. pantā; un (4) cita šīs pašas grupas sabiedrība, proti, sabiedrība B, arī ceļ prasības pret X saistībā ar to pašu rīcību, kas ir tās prasības pamatā, ko sabiedrība A cēlusi pret X; Kāds ir pareizais kritērijs, lai noteiktu, vai sabiedrības B celtās prasības ietilpst [Lugano konvencijas] 5. iedaļas piemērošanas jomā? It īpaši: (1) Vai atbilde ir atkarīga no tā, vai starp X un sabiedrību B bija “atsevišķs darba līgums” 5. iedaļas izpratnē, un ja tā, tad kāds ir pareizais kritērijs, lai noteiktu, vai pastāvēja šāds līgums? (2) Vai sabiedrība B ir uzskatāma par X “darba devēju” Lugano konvencijas II sadaļas 5. iedaļas izpratnē, un/vai sabiedrības B prasības pret X (skat. iepriekš 4. punkta 4. apakšpunktu) ietilpst 18.–21. panta piemērošanas jomā tāpat kā sabiedrības A prasības pret X ietilpst 18.–21. panta piemērošanas jomā? It īpaši: (a) Vai sabiedrības B prasība ietilpst 18. panta piemērošanas jomā tikai tad, ja saistības, ar kurām tā faktiski ir pamatota, ir saistības, kas izriet no darba līguma, ko sabiedrība B noslēgusi ar X? (b) Pakārtoti, vai prasība ietilpst 18. panta piemērošanas jomā, ja prasībā pārmestā rīcība būtu uzskatāma par saistību, kas izriet no darba līguma, ko sabiedrība A noslēgusi ar X, neievērošanu? (3) Ja neviens no minētajiem kritērijiem nav pareizs, tad kāds ir pareizais kritērijs?
1.

Laika posmā no 1999. gada marta līdz 2000. gada jūnijam trešo valstu izcelsmes alumīnijs pirmo reizi tika importēts Angiljā un, pēc tā reeksporta no Angiljas, importēts Itālijā. Angiljas iestādes piešķīra eksporta transportēšanas piemaksu USD 25 par metrisko tonnu (“atbalsts transportam”) tranzīta precēm, kas šķērso Angilju. Šī “atbalsta transportam”, ko Angiljas iestādes piešķīra preču tranzītam, kurš atbilda muitas nodokļu atmaksai, rezultātā nedrīkstētu piemērot noteikumus par atbrīvojumu no muitas nodokļa gadījumā, ja preces tiktu reeksportētas no Angiljas un importētas ES. Angiljas iestādes nepareizi piemēroja Lēmuma 91/482/EEK 101. panta 2. punktu, jo tās izsniedza eksporta sertifikātus, lai gan attiecīgajā tiesību normā paredzētās prasības nebija izpildītas. Pēc Lēmuma 91/482/EEK 101. panta 2. punkta pārkāpuma, Angiljai kļūdaini izsniedzot eksporta sertifikātus, Itālijai tika apgrūtināta muitas nodokļu iekasēšana atbilstoši EKL 24. pantam (tagad LESD 29. pants).
1)

Vai KN apakšpozīcija 7307 19 10 (1) ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst tādi savienotājelementi caurulēm no sferoidālā grafitizētā čuguna, kuriem ir pamatlietā esošo savienotājelementu pazīmes, ja no to objektīvajām pazīmēm izriet, ka pastāv būtiska atšķirība no kaļama čuguna, jo sferoidālais grafitizētais čuguns nekļūst kaļams karsēšanas rezultātā un sferoidālajam grafitizētajam čugunam ir citādāka grafīta forma nekā kaļamam čugunam, proti, sferoidāla grafīta forma, nevis atkvēlināšanas grafīta forma?
9.

Ja, par pamatu ņemot atbildes uz iepriekš minētajiem prejudiciālajiem jautājumiem, valsts tiesai būtu jāsecina, ka apstrīdētajā likumā nav ievērots viens no pienākumiem, kas izriet no iepriekš minētajām konvencijām vai direktīvām, valsts elektroapgādes drošumu neizvirzot par apsvērumu, kas saistīts ar sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm, kas ļauj nepildīt šos pienākumus, – vai valsts tiesa varētu saglabāt 2015. gada 28. jūnija likuma ietekmi, lai izvairītos no tiesiskās nenoteiktības un ļautu izpildīt pienākumu veikt ietekmes uz vidi novērtēšanu un sabiedrības dalības pienākumu, kas izriet no iepriekš minētajām konvencijām un direktīvām?
IV.

Guide to Financial Issues relating to Indirect Actions of the Sixth Framework Programmes un Septītās pamatprogrammas noteikumu nepareiza un/vai kļūdaina piemērošana. Acīmredzama kļūda lietas faktus noteicoša elementa vērtējumā. Noraidot pirmos divus prasības pamatus, pārsūdzētajā spriedumā ir pārkāptas arī Sestās programmas finanšu pamatnostādnes un sagrozīti lietas fakti, kļūdaini un maldinoši aprēķinot stundas, kas veltītas ar projektu Bridge saistītajam līgumam, proti, pamatojoties uz tajā norādīto, ka pakalpojumu sniedzēja partneris ir strādājis katru mēneša dienu astoņas stundas pēc kārtas, kas tika veltītas tikai ar šo līgumu saistītajām darbībām.
5)

Vai Direktīvas 2005/29/EK 3. panta 4. punktā minēto “pretrunas” jēdzienu var uzskatīt par izpildītu tikai gadījumā, kad pastāv radikāla nesaderība starp tiesiskā regulējuma par negodīgu komercpraksi noteikumiem un citām no Eiropas tiesībām atvasinātām tiesību normām, kas regulē specifiskus komercprakses aspektus konkrētās nozarēs, vai arī pietiek ar to, ka konkrētās tiesību normas nosaka regulējumu, kas atšķiras no negodīgas komercprakses tiesiskā regulējuma specifiskā nozarē, tā, ka tiek radīta tiesību normu kolīzija (Normenkollision) saistībā ar vienu un to pašu konkrētu gadījumu?
1.

a) Vai Direktīvas 2014/40/ES (1) 7. panta 1. un 7. punkts, tos lasot kopā ar Direktīvas 2014/40/ES 7. panta 14. punktu, nav spēkā tiesiskās noteiktības principa pārkāpuma dēļ, jo tie nosaka dalībvalstīm pienākumu aizliegt laist tirgū noteikta veida tabakas izstrādājumus, neprecizējot, kuri no šiem tabakas izstrādājumiem jāaizliedz jau no 2016. gada 20. maija un kuri – tikai no 2020. gada 20. maija? b) Vai Direktīvas 2014/40/ES 7. panta 1. un 7. punkts, tos lasot kopā ar Direktīvas 2014/40/ES 7. panta 14. punktu, nav spēkā vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma dēļ, jo tie bez attaisnojoša iemesla pakārto aizliegumus, kas jāpieņem dalībvalstīm, pārdošanas apjomam? c) Vai Direktīvas 2014/40/ES 7. panta 1. un 7. punkts nav spēkā samērīguma principa un/vai LESD 34. panta pārkāpuma dēļ, jo tie nosaka dalībvalstīm pienākumu jau no 2016. gada 20. maija aizliegt laist tirgū tabakas izstrādājumus, kuriem piemīt raksturīgs aromāts un kuru pārdošanas apjoms Savienībā attiecīgā produktu kategorijā ir mazāks par 3 %? d) Gadījumā, ja atbilde uz pirmā jautājuma a), b) un c) daļu ir noliedzoša, kā ir jāinterpretē Direktīvas 2014/40/ES 7. panta 14. punktā ietvertais “produktu kategorijas” jēdziens? Vai klasifikācija “produktu kategorijās” jāveic pēc raksturīgā aromāta veida vai pēc (aromatizētā) tabakas izstrādājuma veida vai, pamatojoties uz abu kritēriju kombināciju? e) Gadījumā, ja atbilde uz pirmā jautājuma a), b) un c) daļu ir noliedzoša, kā ir jākonstatē, vai attiecīgā tabakas izstrādājuma gadījumā ir sasniegta 3 % robeža atbilstoši Direktīvas 2014/40/ES 7. panta 14. punktam, ja par to nav oficiālu un publiski pieejamu datu un statistikas?
6)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša un, iespējams, uz ceturto jautājumu – apstiprinoša, vai Direktīvas 2003/88/EK 7. panta 2. punktu var interpretēt tādējādi, ka tam nav pretrunā tādas atlīdzības piešķiršana, kas ir vienāda ar atlīdzību, kuru darba ņēmējs būtu saņēmis ikgadējā atvaļinājuma laikā, tā kā bērnu pieskatītāju veiktās darbības raksturs liedz viņiem izmantot minēto atvaļinājumu, vai, kaut gan atvaļinājums ir formāli piešķirts, darba ņēmējs praksē turpina veikt to pašu darbību, jo attiecīgajā laikposmā nav bijis atļaujas nošķirties no pieskatāmā nepilngadīgā? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai, lai darba ņēmējam būtu tiesības uz atlīdzību, ir nepieciešams, lai viņš būtu lūdzis atļauju nošķirties no nepilngadīgā un darba devējs nebūtu viņam šādu atļauju piešķīris?
3.

Vai EKL 56. pants (tagad – LESD 63. pants) nepieļauj situāciju, ka ārpus Nīderlandes reģistrētam ieguldījumu fondam tā iemesla dēļ, ka tas ienākumus no ieguldījumiem katru gadu pilnībā neizmaksā saviem sertifikātu turētājiem vai dalībniekiem vēlākais astotajā mēnesī pēc finanšu gada beigām, Nīderlandes dividenžu nodoklis, kas ieturēts no dividendēm, kuras attiecīgais fonds saņem no Nīderlandē reģistrētām uzņēmējsabiedrībām, netiek atmaksāts arī tajā gadījumā, ja fonda rezidences valstī saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu ieguldījumu fonda ienākumus no ieguldījumiem, ja tie netiek izmaksāti, a) uzskata par izmaksātiem un/vai b) rezidences valsts tos iekļauj sertifikātu turētāju vai dalībnieku nodokļu aprēķinā, it kā peļņa būtu izmaksāta, turpretim Nīderlandē reģistrētam fiskāla rakstura kolektīvo ieguldījumu uzņēmumam, kurš, ieturot Nīderlandes dividenžu nodokli, katru gadu ienākumus no ieguldījumiem pilnībā izmaksā saviem sertifikātu turētājiem vai dalībniekiem, dividenžu nodoklis tiek atmaksāts?
1.)

Vai monopola valsts tiesiskais regulējums azartspēļu tiesību jomā ir jāuzskata par saskaņotu LESD 56. un nākamo pantu izpratnē situācijā, kad attiecībā uz to, — pieņemot, ka šajā ziņā a) pietiek ar lietas faktisko apstākļu konstatēšanu un novērtēšanu, pamatojoties uz valsts institūciju un privātu tiesvedības dalībnieku iesniegtiem, kā arī vispārpieejamiem pierādījumiem, (par to konkrētāk skat. C-685/15) un b) nav saistošs citu valsts tiesu juridiskais vērtējums, kura pamatā ir patstāvīga saskaņotības pārbaude (par to konkrētāk skat. C-589/16), – tiesvedībā, kurā ir ievēroti abi tikko minētie nosacījumi un par kuru līdz ar to var pieņemt, ka tā atbilst ECPAK 6. panta 1. punktā vai ES Pamattiesību hartas 47. pantā ietvertajam taisnīguma principam, būtisku orientieru veidā ir ticis konstatēts, ka — atkarība no azartspēlēm nav sabiedriska problēma, kas prasītu valsts rīcību, — aizliegtas azartspēles izpaužas nevis kā krimināli sodāma darbība, bet gan tikai (lai arī bieži) kā administratīvo kārtību sargājošo institūciju kompetencē ietilpstošs traucējums, — valsts ieņēmumi no azartspēlēm ir vairāk nekā EUR 500 miljoni gadā (= 0,4 % no valsts kopējā gada budžeta) un — koncesionāru reklāmas pasākumu mērķis lielā mērā ir arī motivēt uz azartspēlēm līdz šim tajās neiesaistītas personas?
1)

Vai saskaņā ar apstākļiem, kādi radušies izskatāmajā lietā, Briseles I regulas (1) 5. panta 3. punktā minētais jēdziens “vieta [..], kur iestājies [..] notikums, kas rada kaitējumu” ir jāsaprot kā atbildētāju prettiesiskās vienošanās, ar ko ir pārkāpts Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 82. panta c) punkts (LESD 102. panta c) punkts), noslēgšanas vieta, vai arī kā vieta, kurā veiktas darbības, ar ko no šīs vienošanās gūtais finansiālais labums ir izmantots, piemērojot klaji zemu cenu (veicot šķērssubsidēšanu), konkurējot ar prasītāju tajos pašos attiecīgajos tirgos?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 104/27

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 19. decembrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – Peter Valach u.c./Waldviertler Sparkasse Bank AG u.c.

(Lieta C-649/16)

(2017/C 104/40)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Oberster Gerichtshof

Pamatlietas puses

Prasītāji: Peter Valach, Alena Valachová, Europa SC ZV II a.s., Europa SC LV a.s., VAV Parking a.s., Europa SC BB a.s., Byty A s.r.o.

Atbildētāji: Waldviertler Sparkasse Bank AG, Československá obchodná banka a.s., Stadt Banská Bystrica

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regulas (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (1) (Briseles I-bis regula) 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka parādnieces kapitāla daļu īpašnieku – kā pirmā prasītāja un otrās prasītājas – un projektēšanas uzņēmumu, kuriem ir darījuma attiecības ar parādnieci, – kā 3.–7. prasītājas – prasība, kas balstīta uz zaudējumu atlīdzības prasījumu saistībā ar neatļautu darbību pret kreditoru komitejas dalībniekiem par viņu prettiesisko rīcību, balsojot par sanācijas plānu maksātnespējas procedūrā, Briseles I-bis regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir saistīta ar maksātnespēju un tādēļ ir izslēgta no šīs regulas materiālās piemērošanas jomas?

(1) OV L 351, 1. lpp.
3)

Vai ar Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK 137., 167., 168. un 184. pantu ir saderīgs Atteikšanās no atbrīvojuma no PVN režīma attiecībā uz darījumiem ar nekustamo īpašumu 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts saistībā ar šī paša režīma, kas apstiprināts ar 2007. gada 29. janvāra Dekrētlikumu Nr. 21/2007, 10. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kurā ir noteikts, ka PVN maksātājs nevar atteikties no atbrīvojuma no PVN, noslēdzot jaunus nomas līgumus, ja ir veikta vienreizēja PVN koriģēšana, un ka tādējādi tiek pārkāpts atskaitīšanas režīms koriģēšanas laikposmā?
1.

Vai Direktīvas 2003/49/EK (1) 1. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts rezidente uzņēmējsabiedrība, uz kuru attiecas šīs direktīvas 3. pants un kura tādos apstākļos kā šajā lietā saņem procentus no meitasuzņēmuma citā dalībvalstī, ir šo procentu “īpašuma beneficiārs” Direktīvas 2003/49/EK izpratnē? 1.1. Vai jēdziens “īpašuma beneficiārs” Direktīvas 2003/49/EK 1. panta 1. punktā, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 4. punktu, ir jāinterpretē saskaņā ar atbilstīgo jēdzienu ESAO 1977. gada Paraugkonvencijas par nodokļiem 11. pantā? 1.2. Ja uz 1.1. jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai šis jēdziens ir jāinterpretē, ņemot vērā tikai komentāru par 1977. gada Paraugkonvencijas par nodokļiem 11. pantu (8. punkts), vai arī šajā interpretācijā var ņemt vērā turpmākos komentārus, tostarp 2003. gadā veiktos papildinājumus par “starpnieksabiedrībām” (8.1. punkts, tagad 10.1. punkts) un 2014. gadā veiktos papildinājumus par “līgumsaistībām vai juridiskām saistībām” (10.2. punkts)? 1.3. Ja 2003. gada komentārus var ņemt vērā interpretācijā, – vai nosacījums, lai pieņemtu, ka uzņēmējsabiedrība nav “īpašuma beneficiārs” Direktīvas 2003/49/EK izpratnē, ir apstāklis, ka faktiski ir bijusi līdzekļu novirzīšana tām personām, ko valsts, kuras rezidents ir procentu maksātājs, uzskata par attiecīgo procentu “īpašuma beneficiāriem”, un, ja tā ir, tad vai papildu nosacījums ir tāds, ka faktiskā nodošana notiek brīdī, kas laika ziņā ir tuvu procentu maksājumam, un/vai notiek kā procentu maksājums? 1.3.1. Kāda nozīme šajā ziņā ir tam, ka pašu kapitāls tiek izmantots aizdevumam, ka attiecīgie procenti tiek iegrāmatoti pamatsummā (“kapitalizēti”), ka procentu saņēmējs ir samaksājis nodokli par saņemtajiem procentiem valstij, kurā procentu maksātājs ir rezidents, ka procentu saņēmējs pēc tam ir veicis pārvedumu uzņēmējsabiedrību grupas ietvaros savam mātesuzņēmumam, kas ir tās pašas valsts rezidents, nolūkā koriģēt peļņu nodokļu vajadzībām saskaņā ar attiecīgajā valstī spēkā esošajiem noteikumiem, ka attiecīgie procenti pēc tam tiek pārvērsti aizņēmējas uzņēmējsabiedrības kapitālā, ka procentu saņēmējam ir bijušas līgumiskas vai juridiskas saistības nodot procentus citai personai? 1.4. Izvērtējot jautājumu par to, vai procentu saņēmējs ir jāuzskata par “īpašuma beneficiāru” Direktīvas izpratnē, kāda nozīme ir tam, ka iesniedzējtiesa pēc lietas faktisko apstākļu izvērtēšanas secina, ka saņēmējam, kuram nebija līgumisku vai likumisku saistību saņemtos procentus nodot citai personai, nav bijušas “pilnīgas” tiesības “izmantot un lietot” procentus, kā minēts 2014. gada komentāros par 1977. gada Paraugkonvenciju par nodokļiem?
—

nodot lietu Vispārējai tiesai, un it īpaši: — atcelt Padomes 2015. gada 12. februāra Lēmumu (KĀDP) 2015/236 (1) un Padomes 2015. gada 12. februāra Īstenošanas regulu (ES) 2015/230 (2), ciktāl tie ir piemērojami apelācijas sūdzības iesniedzējai; — pakārtoti, atzīt, ka Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmuma 2010/413/KĀDP (3) (redakcijā ar grozījumiem) 20. panta 1. punkta c) apakšpunkts un Padomes 2012. gada 23. marta Regulas (ES) Nr. 267/2012 (4) (redakcijā ar grozījumiem) 23. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir nepiemērojami to prettiesiskuma dēļ, ciktāl tie ir piemērojami apelācijas sūdzības iesniedzējai; un
7)

Vai Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta i) apakšpunktam un 10. panta 1. punktam ir tieša iedarbība un vai tie piešķir noguldījumu īpašniekiem bankā, kura ir pievienojusies noguldījumu garantiju sistēmai, papildus to tiesībām uz kompensāciju šīs sistēmas ietvaros līdz summai saskaņā ar Direktīvas 94/19 7. panta 1. punktu arī tiesības saukt pie atbildības valsti Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, ceļot prasību pret iestādi, kurai ir pienākums konstatēt noguldījumu nepieejamību, par zaudējumu, ko ir radījusi novēlota garantētās noguldījuma summas izmaksa, atlīdzību, ja lēmums saskaņā ar 1. panta 3. punkta i) apakšpunktu ir ticis pieņemts pēc direktīvā noteiktā piecu dienu termiņa un šis nokavējums ir radies tāda reorganizācijas pasākuma iedarbības dēļ, kuram ir jāaizsargā banka no maksātnespējas un kuru ir noteikusi šī iestāde, vai arī atbilstoši tiem apstākļos, kādi ir konstatējami pamatlietā, ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums kā ZKI 79. panta 8. punkts, atbilstoši kuram BNB, tās struktūras un to pilnvarotās personas ir atbildīgas par zaudējumiem, kuri ir radušies to uzraudzības rezultātā, ja tie ir tikuši nodarīti ar nodomu?
1)

Vai kompensācijas piešķiršana no 2,5 līdz 12 pēdējo mēneša darba samaksu apmērā (Likuma Nr. 183/2010 32. panta 5. punkts) ierēdnim, kurš cietis no ļaunprātīgas uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu atjaunošanas, ar iespēju viņam panākt pilnīgu kaitējuma atlīdzību, tikai pierādot, ka ir zudušas citas darba iespējas, vai pierādot, ka tad, ja būtu izsludināts tiesisks konkurss, viņš tajā būtu uzvarējis, – ir efektīvs un līdzvērtīgs pasākums saskaņā ar Tiesas spriedumiem Mascolo [u.c. (C-22/13, no C-61/13 līdz C-63/13 un C-418/13)] un Marrosu [un Sardino] (C-53/04)?
3)

Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša: vai Ministry of Justice of the Republic of Lithuania [Lietuvas Republikas Tieslietu ministrija] ietilpst jēdzienā “tiesu iestāde”, kā paredzēts Pamatlēmuma 2002/584/TI 6. panta 1. punktā, un vai šīs iestādes izdots EAO tādējādi ir “tiesas nolēmums” Pamatlēmuma 2002/584/TI 1. panta 1. punkta izpratnē?
a)

Vai atbilstošās Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvas 97/81 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (1), kas grozīta ar Direktīvu 98/23 (2), pielikumā iekļautā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. un 2. punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (3), 4. pants, to lasot kopsakarā ar 2000. gada 27. novembra Direktīvu 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (4), ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts tiesību normas vai praksi, kurās, nosakot arodpensijas apmēru, tiek nošķirts starp darba ienākumu, kas nesasniedz likumiskās pensiju apdrošināšanas maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un darba ienākumu, kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni (tā saucamā “dalītā pensiju aprēķina formula”), un, to darot, ienākums no nepilna darba laika darba netiek vērtēts tādējādi, ka vispirms tiek aprēķināts par pilna darba laika darbu maksājamais ienākums, no tā tiek aprēķināta ienākuma daļa, kas nesasniedz un kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un tad šī attiecība tiek pārnesta uz samazināto ienākumu no nepilna darba laika darba? Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) punktu ir noliedzoša:
(i)

attiecībā uz laikposmu, kad Komisija neatbrīvoja no bankas garantijas summas vai to nesamazināja pēc Vispārējās tiesas sprieduma lietā T-40/06 – izdevumus EUR 22 783,90 apmērā vai daļu no šīs summas saistībā ar nodrošinājuma sniegšanu.