ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

PVN direktīvas 18. pantā ir paredzēts: “Dalībvalstis var uzskatīt katru no šādiem darījumiem par preču piegādi par atlīdzību: a) to, ka nodokļa maksātājs savas saimnieciskās darbības vajadzībām izmanto savas saimnieciskās darbības gaitā saražotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas, iepirktas vai importētas preces, ja PVN par šīm precēm nebūtu pilnīgi atskaitāms, gadījumos, kad tās būtu iegūtas no cita nodokļa maksātāja; b) to, ka nodokļa maksātājs lieto preces tā darījuma vajadzībām, par kuru neuzliek nodokli, ja PVN par šīm precēm ir kļuvis pilnīgi vai daļēji atskaitāms līdz ar to iegādi vai līdz ar to izmantojumu saskaņā ar a) punktu; c) izņemot 19. pantā minētos gadījumus, to, ka nodokļa maksātājs vai tā tiesību pārņēmēji patur preces, kad minētā persona beidz saimniecisku darbību, par kuru uzliek nodokli, ja PVN par šīm precēm ir kļuvis pilnīgi vai daļēji atskaitāms līdz ar to iegādi vai līdz ar to izmantojumu saskaņā ar a) punktu.”
28

Tiesa jau ir interpretējusi Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), 10. panta 2. punktu (tagad – PVN direktīvas 66. panta a) punkts) tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts izvēlas izmantot šajā tiesību normā paredzēto atkāpi, proti, ja tā noteic, ka nodoklis kļūst iekasējams, vēlākais, izsniedzot rēķinu vai dokumentu, kas aizvieto rēķinu, tai ir Direktīvas 77/388 10. panta 2. punkta trešajā ievilkumā (tagad – PVN direktīvas 66. panta c) punkts) paredzētā iespēja izvēlēties noteikt, ka nodoklis kļūst iekasējams “gadījumā, ja nav izsniegts rēķins vai dokuments, kas aizvieto rēķinu, vai tas ir izsniegts novēloti, – noteiktā termiņā no datuma, kad ir iestājies nodokļa iekasējamības gadījums” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Italittica, 22. punkts).
31

Līdz ar to, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu jautājumu tikai ar Direktīvas 95/46 17. panta 1. punktu, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa sniegtu valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Fuß, 40. punkts).
11

Pamatlēmuma 27. pants, kura nosaukums ir “Iespējamā kriminālvajāšana par citiem nodarījumiem”, ir šāds: “1. Katra dalībvalsts var paziņot Padomes ģenerālsekretariātam, ka tās attiecībās ar citām dalībvalstīm, kas veikušas tādu pašu paziņojumu, uzskata, ka ir dota piekrišana personas kriminālvajāšanai, notiesāšanai vai apcietināšanai brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa izpildei par nodarījumu, kas izdarīts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota, ja vien īpašā gadījumā izpildes tiesu iestāde neparedz citādi tās lēmumā par nodošanu. 2. Izņemot gadījumus, kas paredzēti 1. un 3. punktā, nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota. 3. Šā panta 2. punktu nepiemēro šādos gadījumos: a) ja persona, kurai ir bijusi iespēja atstāt tās dalībvalsts teritoriju, kurai tā nodota, nav to izdarījusi 45 dienu laikā no tās galīgās atbrīvošanas, vai ir atgriezusies tās teritorijā pēc tās atstāšanas; b) nodarījums nav sodāms ar brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli; c) kriminālprocess neļauj piemērot pasākumus, kas ierobežotu personas brīvību; d) ja personu var pakļaut sodam vai pasākumam, kas nav saistīts ar brīvības atņemšanu, ieskaitot naudassodu, vai kādu pasākumu, kas to aizstāj, pat ja tas varētu ierobežot personas brīvību; e) ja persona piekritusi, ka to nodod, attiecīgos gadījumos vienlaikus atteikdamās no specialitātes principa saskaņā ar 13. pantu; f) ja persona pēc tās nodošanas ir noteikti atteikusies no tiesībām piemērot specialitātes principu attiecībā uz noteiktiem nodarījumiem pirms tās nodošanas. Atteikšanos izdara izsniegšanas dalībvalsts kompetentā tiesu iestādē un reģistrē protokolā saskaņā ar tās tiesībām. Atteikšanos sastāda tādā veidā, kas liecina par to, ka persona to ir izdarījusi brīvprātīgi un pilnībā apzinoties sekas. Šajā sakarā personai ir tiesības uz juridiska padomdevēja palīdzību; g) ja izpildes tiesu iestāde, kas nodevusi personu, dod savu piekrišanu saskaņā ar 4. punktu. 4. Piekrišanas pieprasījumu iesniedz izpildes tiesu iestādei kopā ar informāciju, kas minēta 8. panta 1. punktā, un tulkojumu, kas minēts 8. panta 2. punktā. Piekrišanu sniedz tad, kad nodarījums, attiecībā uz kuru to prasa, pats ir pakļauts nodošanai saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem. Piekrišanu atsaka 3. pantā minēto iemeslu dēļ, un citādi to var atteikt tikai 4. pantā minēto iemeslu dēļ. Lēmumu pieņem ne vēlāk kā 30 dienu laikā pēc pieprasījuma saņemšanas. Situācijās, kas minētas 5. pantā, izsniegšanas dalībvalstij ir jāsniedz garantijas, kas tajā minētas.”
27

No iepriekš izklāstītā izriet, ka neatkarīgi no prasījumu cesijas līguma kvalifikācijas šo prasījumu iekasēšanas dēļ prasījuma par telekomunikāciju pakalpojumu maksu cesionārs rīkojas ar minēto pakalpojumu sniedzēja “pilnvaru” Direktīvas 2002/58 6. panta 5. punkta izpratnē, ja, veicot šādām darbībām nepieciešamo informācijas par datu plūsmu apstrādi, cesionārs rīkojas vienīgi saskaņā ar minētā pakalpojumu sniedzēja norādījumiem un tā uzraudzībā. Īpaši jānorāda, ka starp pakalpojumu sniedzēju, kurš cedē savus prasījumus, un to cesionāru noslēgtajā līgumā ir jābūt ietvertiem noteikumiem, kas nodrošina, ka pēdējais minētais informāciju par datu plūsmu apstrādā likumam atbilstoši un ļauj pakalpojumu sniedzējam jebkurā brīdī pārliecināties par to, ka cesionārs minētos noteikumus ievēro.
10

Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, pieteicējs Zakaria k-gs 2010. gada 28. novembrī lidoja no Beirutas (Libāna) uz Kopenhāgenu (Dānija) caur Rīgu (Latvija). Zakaria k-ga personu apliecinošais dokuments ir Libānas Republikas izsniegtais Palestīnas bēgļa ceļošanas dokuments. Zakaria k-gam 2008. gada 27. novembrī ir izsniegta pastāvīgās uzturēšanās atļauja Zviedrijā, kur viņš, pēc pieteicēja teiktā, dzīvo 10 gadus un ir uzsācis šīs dalībvalsts pilsonības iegūšanas procesu. Viņš devās uz Kopenhāgenu, jo viņa dzīvesvieta ir Lundā (Zviedrija), uz kurieni ir ērtāka un ātrāka satiksme no Kopenhāgenas.
4

Ar 2009. gada 9. jūnija lēmumu Protimonopolný úrad Slovenskej republiky, odbor dohôd obmedzujúcich súťaž (Slovākijas Republikas Konkurences iestādes Konkurenci ierobežojošu nolīgumu nodaļa, turpmāk tekstā – “Nodaļa”), pirmās instances iestāde, kas ir kompetenta konkurences aizsardzības jautājumos, uzskatīja, ka trīs svarīgas bankas ar juridisko adresi Bratislavā (Slovākija), proti, Slovenská sporiteľňa a.s., Československá obchodná banka a.s. un Všeobecná úverová banka a.s., ir pārkāpušas EKL 81. pantu, kā arī atbilstošo Likuma Nr. 136/2001 normu, noslēdzot nolīgumu par AKCENTA CZ a.s. (turpmāk tekstā – “Akcenta”), sabiedrības ar juridisko adresi Prāgā (Čehijas Republika), norēķinu kontu līgumu izbeigšanu un jaunu līgumu neparakstīšanu ar šo sabiedrību. Nodaļa uzskatīja, ka Akcenta, kas ir nebanku uzņēmums, kurš sniedz bezskaidras naudas maksājumu pakalpojumus, ir vajadzīgi bankās atvērti norēķinu konti, lai veiktu savu darbību, kas ietver valūtas pārskaitījumus no un uz ārvalstīm, tostarp tās klientiem Slovākijā. Nodaļas ieskatā trīs attiecīgās bankas, kuras uzskatīja, ka Akcenta ir viņu konkurente, kas sniedz pakalpojumus viņu klientiem, un bija neapmierinātas ar šīs sabiedrības darbības rezultātā radušos savas peļņas samazināšanos, ir novērojušas [šīs sabiedrības] darbību, saskaņojušas un, savstarpēji vienojoties, nolēmušas saskaņotā veidā lauzt ar šo sabiedrību noslēgtos līgumus. Pamatojoties uz pierādījumiem par kontaktu pastāvēšanu starp minētajām bankām, tostarp it īpaši to 2007. gada 10. maija sanāksmi un vēlāko elektroniskā pasta saraksti, Nodaļa konstatēja, ka katra no šīm trim bankām bija piekritusi lauzt līgumu, kas tai bija noslēgts ar Akcenta, ar nosacījumu, ka pārējās bankas dara tāpat, lai novērstu to, ka daļa no tās klientiem pāriet pie tās bankas, kura turpina apkalpot Akcenta norēķinu kontus. No tā Nodaļa secināja, ka minēto banku rīcība konkrētajā tirgū, kas ir definēts kā Slovākijas bezskaidras naudas maksājumu pakalpojumu tirgus, ir nolīgums nolūkā ierobežot konkurenci, un uzlika tām naudas sodus: EUR 3 197 912 Slovenská sporitel’ňa, EUR 3 183 427 Československá obchodná banka a.s. un EUR 3 810 461 Všeobecná úverová banka a.s.
19

2009. gada 7. decembrīVUS lūdza reģionālo valsts pārvaldes iestādi informēt to, vai prasītājs N. atbilst izvirzītajiem nosacījumiem, lai varētu tikt uzskatīts par darba ņēmēju LESD 45. panta izpratnē. Vispirms šī valsts pārvaldes iestāde 2009. gada 11. decembra vēstulē norādīja, ka N. laikposmā no 2009. gada 29. jūnija līdz 2009. gada 10. septembrim bija jāuzskata par “darba ņēmēju”. Vēlāk 2010. gada 12. aprīļa vēstulē tā mainīja N. uzturēšanās tiesību pamatu no darba ņēmēja uz studenta statusu, pamatojoties uz to, ka ieinteresētā persona pārcēlusies uz Dāniju galvenokārt ar mērķi mācīties.
28

OTOC iesniedzējtiesā lūdza atcelt Tribunal do comércio de Lisboa nolēmumu, apgalvojot, ka tai ir uzticēts sabiedriskā pakalpojuma uzdevums, kas tieši izriet no likuma un ietver tās dalībnieku apmācības veicināšanu un nodrošināšanu. Tādēļ tās darbība neietilpstot saimnieciskās darbības jomā, un līdz ar to tā neietilpstot LESD 101. panta piemērošanas jomā. Katrā ziņā, kā izrietot no 97. un nākamajiem punktiem 2002. gada 19. februāra spriedumā lietā C-309/99 Wouters u.c. (Recueil, I-1577. lpp.), šis pants neesot piemērojams šajā lietā, jo OTOC rīcības iespējamās ierobežojošās sekas esot pamatotas ar nepieciešamību garantēt pienācīgu zvērināta grāmatveža profesijas darbību. Turklāt apstrīdētie noteikumi palīdzot uzlabot tehniskās vai saimnieciskās attīstības piedāvājumu izplatīšanu vai veicināšanu, reizē ļaujot patērētājiem izmantot pienācīgu daļu no iegūtajiem labumiem LESD 101. panta 3. punkta nozīmē. Turklāt obligātās zvērinātiem grāmatvežiem paredzētās apmācības sistēmas ieviešana esot pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi LESD 106. panta 2. punkta nozīmē.
Valsts tiesiskā regulējuma saderība ar Savienības tiesībām, saskaņā ar kuru dalībvalsts rezidente sabiedrība nevar ieskaitīt uzņēmuma ienākuma nodokli, ko citā dalībvalstī vai trešā valstī samaksājušas dividenžu izmaksātājas kapitālsabiedrības, jo šīs dividendes ir atbrīvotas no nodokļa pirmajā dalībvalstī gadījumā, kad to pamatā ir piederošās kapitāldaļas vismaz 10 % apmērā no maksātājas sabiedrības kapitāla, un ja šajā lietā dividendes saņemošās kapitālsabiedrības faktiskā dalība ir lielāka par 90 % un saņēmēja sabiedrība tikusi izveidota saskaņā ar trešās valsts tiesību aktiem, ir jāizvērtē, ņemot vērā LESD 63. un 65. pantu.

Tiklīdz valsts tiesiskā regulējuma par dividendēm piemērojamā nodokļu režīma mērķis nav to piemērot tikai situācijās, kurās mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz dividenžu izmaksātāju sabiedrību, ir jāņem vērā, cik liela līdzdalība ir saņēmējai sabiedrībai izmaksātājā sabiedrībā, ciktāl šajā gadījumā var tikt veikta atsauce gan uz LESD 49. pantu, gan LESD 63. pantu un ciktāl šīs līdzdalības lielums ļauj noteikt, vai uz attiecīgo situāciju attiecas viena vai otra attiecīgi šajās divās Savienības tiesību normās reglamentētā brīvība.

Šī argumentācija pēc analoģijas ir piemērojama arī tad, ja var tikt veikta atsauce tikai uz kapitāla brīvu apriti, ņemot vērā brīvības veikt uzņēmējdarbību personīgās piemērošanas jomas robežas. Šāds ir gadījums pamatlietas situācijā, kad dividenžu saņēmēja sabiedrība ir dibināta saskaņā ar trešās valsts tiesībām.

Šajā sakarā, situācijā, kad uz brīvību veikt uzņēmējdarbību nevar atsaukties dividenžu saņēmējas sabiedrības saiknes ar trešās valsts tiesību sistēmu dēļ, valsts tiesiskais regulējums par piemērojamo nodokļu režīmu citas dalībvalsts vai trešās valsts izcelsmes dividendēm, kas nav piemērojams tikai situācijām, kurās mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz dividenžu izmaksātāju sabiedrību, ir jāizvērtē saskaņā ar LESD 63. Pantu.

Līdz ar to sabiedrība, kas ir izveidota saskaņā ar trešās valsts tiesību aktiem un kas ir dalībvalsts rezidente, var neatkarīgi no tai piederošo kapitāldaļu skaita sabiedrībā, kura izmaksā dividendes un kura ir citas dalībvalsts vai trešās valsts rezidente, atsaukties uz šo normu, lai apšaubītu šāda regulējuma tiesiskumu. Tā kā Līgums nepaplašina uzņēmējdarbības brīvību, attiecinot to arī uz trešajām valstīm, ir jānodrošina, lai LESD 63. panta 1. punkta interpretācija, runājot par attiecībām ar trešajām valstīm, neļautu saimnieciskās darbības veicējiem, kas neietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību teritoriālās piemērošanas jomā, izmantot šo brīvību savā labā.

(sal. ar 40., 42., 43., 51. – 53. un 55. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Savienības tiesībās nav prasīts, ka kompetentajai valsts iestādei no saņēmēja ir jāatgūst prettiesisks atbalsts, pamatojoties tikai uz Komisijas lēmumu par atgūšanu. Šajā ziņā attiecīgā dalībvalsts var brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kādiem tā izpildīs savu pienākumu atgūt ar iekšējo tirgu nesaderīgo atbalstu, ja izvēlētie līdzekļi neapdraud Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti.

Tādējādi dalībvalstu brīvība izvēlēties šāda atbalsta atgūšanas līdzekļus ir ierobežota, jo šie līdzekļi praksē nedrīkst padarīt neiespējamu Savienības tiesībās prasīto atgūšanu. Valsts procedūru piemērošana ir pakļauta nosacījumam, ka tās ļauj tūlīt un efektīvi izpildīt Komisijas lēmumu; šāds nosacījums atspoguļo efektivitātes principa prasības. Līdz ar to jautājums par to, vai, ņemot vērā efektivitātes prasības, attiecīgā dalībvalsts, izvēloties šos līdzekļus, ir izpildījusi savu pienākumu atgūt atbalstu, kas ir atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, ir jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi – atkarībā no lietas konkrētajiem apstākļiem.

(sal. ar 39.–41. un 43. punktu)
Savienības ārpuslīgumiskās atbildības LESD 340. panta otrās daļas izpratnē iestāšanās kontekstā nosacījums, kas attiecas uz to, ka zaudējumiem ir jābūt reāliem, ir saistīts ar prasību, lai kaitējums, kuru tiek lūgts atlīdzināt, būtu reāls un droši zināms, kas ir jāpierāda prasītājam

Runājot par apgalvoto kaitējumu, kas atbilst individuālās kvotas daļai, kura nav nozvejota un nav pārdota Regulā Nr. 530/2008, ar ko nosaka ārkārtas pasākumus attiecībā uz seineriem, kas zvejo zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45 °R garuma un Vidusjūrā, paredzēta zilo tunzivju zvejas aizlieguma, sākot no noteikta datuma, dēļ, nevar tikt atzīts, ka šim kaitējumam ir reāls un droši zināms raksturs, jo neesot neiespējams, ka, pat ja apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu varējis zvejot ilgāk par faktisko aizlieguma datumu, viņš no savas gribas neatkarīgu iemeslu dēļ nebūtu varējis savu kvotu izpildīt.

Proti, pirmkārt, ar tiesību normu privātpersonām piešķirtu tiesību pastāvēšanai nav saistības ar to, vai apgalvotie zaudējumi ir reāli, bet tas ir apstāklis, kas ir priekšnoteikums, lai tiktu konstatēts, ka Savienības iestāde ir izdarījusi pietiekami būtisku šādas tiesību normas pārkāpumu, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Otrkārt, tam, ka ir ticis noraidīts apgalvojums, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu izpildījis savu kvotu, ir nozīme, vienīgi novērtējot minētā kaitējuma apjomu, nevis pašu šāda kaitējuma, kura droši zināmo raksturu neietekmē neskaidrība par tā precīzo apjomu, esamību.

(sal. ar 36.–38. un 40. punktu)
Kopienas akta juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem apstākļiem, ko ir iespējams pārbaudīt tiesā, kuru vidū īpaši jāizceļ šī tiesību akta mērķis un saturs.

Šajā ziņā deklarācijas par to, ka zvejas kuģiem, kuri kuģo ar Venecuēlas Bolivāra Republikas karogu, piešķir zvejas iespējas Eiropas Savienības ūdeņos Francijas Gviānas piekrastes ekskluzīvajā ekonomikas zonā, kas apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2012/19, mērķis nav nodrošināt zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu LESD 43. panta 3. punkta izpratnē, bet gan piedāvāt šai republikai iespēju piedalīties bioloģisko resursu izmantošanā Gviānas ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā, piemērojot Savienības paredzētos nosacījumus.

Ņemot vērā īpašo Savienības atbildību, rīkojoties piekrastes valsts vietā un vārdā, attiecībā uz bioloģisko resursu izmantošanu pēdējās minētās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā, Savienības kompetentās iestādes izvērtē to, vai ieinteresētā valsts spēj garantēt, ka kuģi, kas peld ar tās karogu, ievēro nosacījumus, kas attiecināmi uz šādu izmantošanu, piemēram, it īpaši Savienības kopējās zivsaimniecības politikas noteikumus, kas ir piemērojami attiecīgajā zonā. Visbeidzot, Savienības iestādes ņem vērā tādus faktorus kā attiecīgās zonas bioloģisko resursu nozīmi tās ekonomikā un citas tās nacionālās intereses, attiecīgā reģiona jaunattīstības valstu vajadzības un nepieciešamību līdz minimumam samazināt to valstu ekonomiskās grūtības, kuru pilsoņi parasti ir nodarbojušies ar zvejniecību šajā zonā vai kuras ir devušas nozīmīgu ieguldījumu resursu izpētē un apzināšanā.

Tādējādi minētās deklarācijas mērķis ir izveidot vispārīgu sistēmu, lai piešķirtu zvejas kuģiem, kas peld ar Venecuēlas karogu, atļaujas zvejot attiecīgajā zonā, kas vēlāk tika precizēta ar vairākiem dažādu regulu noteikumiem. No minētā izriet, ka Venecuēlas Bolivāra Republikai izteiktais piedāvājums nav tehnisks vai izpildes pasākums, bet, gluži pretēji, pasākums, kas nozīmē autonoma lēmuma pieņemšanu, kurš jāpieņem, ņemot vērā politiskās intereses, ko Savienība īsteno it īpaši zivsaimniecības politikas ietvaros. No tā izriet, ka strīdīgā deklarācija attiecas uz tādu kompetences jomu, kas ir to vidū, kuru ietvaros lēmējs ir Savienības likumdevējs, un ka Lēmums 2012/19, ar kuru šī deklarācija ir apstiprināta Savienības vārdā, ietilpst LESD 43. panta 2. punkta, nevis LESD 43. panta 3. punkta piemērošanas jomā.

Turklāt, ņemot vērā, ka šī deklarācija ir starptautiska nolīguma elements, uz to attiecas LESD 218. pants. Tādējādi Lēmums 2012/19 ir jāpieņem, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu kopā ar 218. panta 6. punkta a) apakšpunkta v) punktu, nevis pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu kopā ar LESD 218. panta 6. punkta b) apakšpunktu.

(sal. ar 51., 58., 75., 76., 78.–83. un 85. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta taisnīgas atlīdzības samaksa atbilstoši izņēmumam attiecībā uz reproducēšanas tiesībām kopēšanai privātai lietošanai saistībā ar tādiem daudzfunkcionāliem datu nesējiem kā, piemēram, mobilo telefonu atmiņas kartes neatkarīgi no tā, vai šo datu nesēju galvenā funkcija ir kopēšana privātai lietošanai vai nē, ar nosacījumu, ka viena no šo datu nesēju funkcijām, pat ja tā ir tikai sekundāra, ļauj to turētājiem izmantot tos šim nolūkam. Tomēr šīs funkcijas galvenais vai sekundārais raksturs un datu nesēja spējas veikt reproducēšanu relatīvais nozīmīgums var ietekmēt maksājamās taisnīgās atlīdzības apmēru. Ciktāl tiesību subjektiem radītais kaitējums tiktu uzskatīts par minimālu, minētās funkcijas nodrošināšana varētu neradīt pienākumu maksāt šo atlīdzību.

(sal. ar 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lai gan regulām, ar kurām tiek noteikts antidempinga maksājums, to veida un piemērojamības dēļ ir normatīvs raksturs, tās var tieši un individuāli skart attiecīgo produktu ražotājus un eksportētājus, kuri tiek vainoti dempingā, izmantojot datus no savas komercdarbības.

Kas attiecas uz Regulu Nr. 1279/2007, ar ko uzliek galīgo antidempinga maksājumu dažu Krievijas Federācijas izcelsmes dzelzs un tērauda trošu un tauvu importam un atceļ antidempinga pasākumus attiecībā uz dažu Taizemes un Turcijas izcelsmes dzelzs un tērauda trošu un tauvu importu, uzdoto jautājumu izvērtējumā nav konstatēts neviens tāds apstāklis, kas ietekmētu tās spēkā esamību.

Proti, lai gan parasti dempinga starpības aprēķina metodei, kas tiek izmantota pārbaudē, ir jābūt tādai pašai kā tā, kas tiek izmantota sākotnējā izmeklēšanā, kuras rezultātā tiek uzlikts antidempinga maksājums, Antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 11. panta 9. punktā tomēr ir paredzēts izņēmums, kas ļauj izmantot atšķirīgu metodi, kad ir notikušas izmaiņas apstākļos.

Tādējādi iestādēm ir tiesības pārbaudes procedūrā piemērot no sākotnējā izmeklēšanā piemērotās metodes atšķirīgu metodi, pirmkārt, ja ir izmaiņas apstākļos salīdzinājumā ar sākotnējo izmeklēšanu, kas izriet no cenu saistībām, kam bija pakļauts uzņēmuma eksports no trešās valsts, kuras produktus skar antidempinga maksājumi, un, otrkārt, ja sākotnēja izmeklēšanā izmantotā metode nebija ticama pārbaudei.

Pārbaudes procedūrās Padome nav izdarījusi nepienācīgu vai nesaprātīgu izvēli, nolemjot izmantot uzņēmuma praktizētās cenas eksportam uz trešajām valstīm kā indikatoru cenām eksportam uz Kopienu, ko šis uzņēmums praktizētu, ja nebūtu cenu saistību.

Proti, nav strīda par to, ka iepriekš minētās Antidempinga regulas 2. panta 9. punktā cenu saistību esamība nav skaidri minēta to apstākļu starpā, kas var pamatot tādas metodes izmantošanu, kas atšķiras no šī paša panta 8. punktā paredzētās metodes. Tomēr šie apstākļi nav uzskaitīti izsmeļoši un konstatējums, ka eksporta cenas nav ticamas šo saistību dēļ, arī pamato šī panta piemērošanu, ja cenas ir veidotas uz saprātīga pamata.

(sal. ar 40., 41., 49. un 59. –61. punktu un rezolutīvo daļu)
—

administratīvā naudas soda, kas ir jāmaksā piegādātājiem, kuri nav izpildījuši šo pienākumu, aprēķina veids ir noteikts, nepārsniedzot to, kas ir nepieciešams, lai mudinātu ražotājus faktiski palielināt zaļās elektroenerģijas ražošanu un piegādātājus, kam ir minētais pienākums, faktiski iegādāties prasītos sertifikātus, izvairoties it īpaši no minēto piegādātāju sodīšanas veidā, kas būtu pārmērīgs.
2)

Gem‑Year Industrial Co. Ltd un Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang) Co. Ltd atlīdzina Eiropas Savienības Padomei un European Industrial Fasteners Institute AISLB (EIFI) saistībā ar šo tiesvedību radušos izdevumus;