Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Tiesā iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām (2) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvas 2006/126/EK (3), ar ko tā aizstāta, noteikumus.

2. Precīzāk, Tiesai tiek lūgts paust savu viedokli par iespēju dalībvalstij, kuras teritorijā īslaicīgi uzturas citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības turētājs, atteikties atzīt šīs vadītāja apliecības derīgumu pēc tās turētāja neatbilstošas rīcības – konkrētajā gadījumā automašīnas vadīšanas narkotisko vielu iespaidā –, kas notikusi šajā teritorijā pēc minētās autovadītāja apliecības izsniegšanas.

3. Izskatāmā lieta atšķiras no tām, ko Tiesa jau līdz šim ir izskatījusi daudzajos strīdos jautājumā par vadītāja apliecību (4), jo šajos agrākajos strīdos tika apstrīdēta iespēja pēc tam, kad vienā dalībvalstī attiecīgā vadītāja apliecība ir tikusi atņemta vai tās darbība ir apturēta, izmantot tajā vadītāja apliecību, kas ir iegūta citā dalībvalstī.

4. Izskatāmās lietas īpašā iezīme ir arī tā, ka saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kuras teritorijā notika pārkāpums, šajā gadījumā – Vācijas Federatīvās Republikas, vadītāja apliecība tika atņemta tās teritorijā, jo attiecīgā persona vairs nav piemērota transportlīdzekļa vadīšanai.

5. Tādējādi piemērotības vērtējums netiek apšaubīts vadītāja apliecības izsniegšanas brīdī, bet gan vēlāk, pēc šīs vadītāja apliecības turētāja prettiesiskas rīcības. Jautājums, kurš rodas, ir par to, kuru iestāžu kompetencē ir pārbaudīt, vai pēdējais minētais atkal spēj vadīt transportlīdzekli tās dalībvalsts teritorijā, kur notika pārkāpums.

6. Sava izvērtējuma ietvaros es vispirms noteikšu tās Savienības tiesību normas, kas būtu piemērojamas izskatāmajā lietā, kā arī pārfrāzēšu Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmaringenes Administratīvā tiesa, Vācija) uzdotos jautājumus.

7. Pēc šo jautājumu izskatīšanas es ierosinu Tiesai atbildēt, ka atbilstoši Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrajai daļai dalībvalstij ir pienākums atteikties atzīt citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības derīgumu, ja pēc tam, kad pēc krimināltiesiska rakstura ceļu satiksmes pārkāpuma, kas izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā pēc šīs vadītāja apliecības izsniegšanas, šīs vadītāja apliecības turētājam tā ir tikusi atņemta attiecīgajā teritorijā, jo viņš vairs nav bijis piemērots transportlīdzekļa vadīšanai un kļuvis par draudu ceļu satiksmes drošībai. Vadītāja apliecības turētājs atkal būs piemērots transportlīdzekļa vadīšanai minētajā teritorijā, kad tiks izpildīti nosacījumi, kas ir paredzēti tās dalībvalsts tiesību aktos, kuras teritorijā notika pārkāpums, ciktāl ar valsts tiesību noteikumiem nav piemēroti nosacījumi, kas nav paredzēti Direktīvā 2006/126 šī dokumenta piešķiršanas gadījumā, un uz nenoteiktu laiku nav atteikts atzīt vadītāja apliecības derīgumu.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

1) Direktīva 91/439

8. Lai atvieglotu personu pārvietošanos Eiropas Kopienas iekšienē vai to apmešanos dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā šīs personas ir ieguvušas savu vadītāja apliecību, ar Direktīvu 91/439 tika ieviests vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas princips (5) .

9. Minētās direktīvas preambulas pirmajā apsvērumā ir noteikts:

“tā kā kopējās transporta politikas mērķiem un kā ieguldījums ceļu satiksmes drošības uzlabošanā, kā arī, lai atvieglotu personu pārvietošanos, kas apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šīs personas ir nokārtojušas transportlīdzekļa vadītāja prasmes pārbaudījumus, ir vēlams, lai pastāvētu Kopienas parauga valstu transportlīdzekļu vadītāju apliecības, ko dalībvalstis savstarpēji atzītu bez pienākuma nomainīt šīs apliecības”.

10. Direktīvas 91/439 preambulas ceturtajā apsvērumā ir noteikts: “satiksmes drošības interesēs ir jānosaka minimālās prasības vadītāja apliecību izdošanai”.

11. Direktīvas 91/439 preambulas desmitajā apsvērumā ir noteikts:

“tā kā bez tam satiksmes drošības un satiksmes interesēs dalībvalstīm jābūt spējīgām uz visiem transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētājiem, kuri ir ieguvuši parasto dzīvesvietu [(6) ] to teritorijā, attiecināt attiecīgo dalībvalstu tiesību normas par transportlīdzekļu vadītāju apliecību atņemšanu, aizturēšanu vai anulēšanu”.

12. Minētās direktīvas 7. panta 4. punktā ir paredzēts:

“Neierobežojot attiecīgās valsts krimināltiesību aktus un policijas tiesību aktus, dalībvalstis pēc apspriešanas ar Komisiju var vadītāju apliecību izdošanai piemērot savus noteikumus, kas attiecas uz citiem apstākļiem nekā tie, uz kuriem norāda šī direktīva.”

13. Saskaņā ar Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu un 4. punkta pirmo daļu:

“2. Ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalstis uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.

[..]

4. Dalībvalsts var atteikties atzīt jebkuras tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, kas pirmās valsts teritorijā ir pakļauta kādam no 2. punktā minētajiem pasākumiem.”

2) Direktīva 2006/126

14. Ar Direktīvu 2006/126 tiek pārstrādāta Direktīva 91/439, kurā ir veikti daudzi grozījumi (7) .

15. Saskaņā ar Direktīvas 2006/126 preambulas 2. apsvērumu:

“Noteikumi par vadītāju apliecībām ir būtiski kopējās transporta politikas elementi, kas palīdz uzlabot ceļu satiksmes drošību un atvieglina tādu personu brīvu pārvietošanos, kuras apmetas uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā pati, kurā izsniegta vadītāja apliecība. Ņemot vērā to, cik svarīgi ir individuāli transportlīdzekļi, tas, ka personai ir vadītāja apliecība, ko pienācīgi atzinusi uzņēmēja dalībvalsts, veicina pārvietošanās un uzņēmējdarbības brīvību. [..]”

16. Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 8. apsvērumu “satiksmes drošības dēļ būtu jāparedz minimālās prasības, lai varētu saņemt vadītāja apliecību”.

17. Minētās direktīvas preambulas 15. apsvērumā ir noteikts:

“Ar ceļu satiksmes drošību saistītu iemeslu dēļ dalībvalstīm būtu jāspēj visiem transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētājiem, kas ieguvuši pastāvīgu dzīvesvietu [(8) ] to teritorijā, piemērot savas tiesību normas par transportlīdzekļu vadītāju apliecību atņemšanu, aizturēšanu, atjaunošanu vai anulēšanu.”

18. Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 1. punktam “dalībvalstu izsniegtas vadītāju apliecības ir savstarpēji atzītas”.

19. Minētās direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:

“1. Vadītāju apliecības izsniedz tikai šādiem pretendentiem:

a) kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisku zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskiem standartiem saskaņā ar II un III pielikumu”.

20. Direktīvas 2006/126 11. panta 2. un 4. punktā ir noteikts:

“2. Ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritoriālo principu, dalībvalsts, kurā personai ir pastāvīga dzīvesvieta, uz citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savus valsts noteikumus par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, pārtraukšanu, atņemšanu vai anulēšanu un vajadzības gadījumā šai nolūkā apmainīt vadītāja apliecību.

[..]

4. [..]

Dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi kāda cita dalībvalsts personai, kuras vadītāja apliecība izdevējas valsts teritorijā ir ierobežota, atņemta uz laiku vai atņemta pavisam.

[..]”

21. Direktīvas 2006/126 16. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

“1. Dalībvalstis ne vēlāk kā 2011. gada 19. janvārī pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 1. panta 1. punkta, 3. panta, 4. panta 1., 2. un 3. punkta un 4. punkta b) līdz k) apakšpunkta, 6. panta 1. punkta un 2. punkta a), c), d) un e) apakšpunkta, 7. panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunkta, 2., 3. un 5. punkta, 8. panta, 10. panta, 13. panta, 14. panta, 15. panta prasības, kā arī I pielikuma 2. punkta, II pielikuma 5.2. punkta attiecībā uz A1, A2 un A kategoriju, IV, V un VI pielikuma prasības. Dalībvalstis Komisijai tūlīt dara zināmus šos aktus.

2. Tās piemēro šos aktus no 2013. gada 19. janvāra.”

22. Direktīvas 2006/126 17. panta pirmā daļa ir šāda:

“Direktīva 91/439[..] ir atcelta sākot no 2013. gada 19. janvāra, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz VII pielikuma B daļā norādītajiem termiņiem, lai šo direktīvu transponētu savos tiesību aktos.”

23. Direktīvas 2006/126 18. pantā ir noteikts:

“Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .

2. panta 1. punktu, 5. pantu, 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu, 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu, 9. pantu, 11. panta 1. punktu un 3. līdz 6. punktu, 12. pantu un I, II un III pielikumu piemēro no 2009. gada 19. janvāra.”

B – Vācijas tiesības

24. Ceļu satiksmes likuma ( Straßenverkehrsgesetz ) 2. pantā, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (9), ir paredzēts:

“(1) Jebkurai personai, kas vada mehānisko transportlīdzekli ceļu satiksmē, ir jābūt saņēmušai atļauju (vadītāja apliecību) to darīt no kompetentās iestādes (vadītāja apliecības izsniedzējas iestādes). [..]

(4) Mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai piemērota ir ikviena persona, kas atbilst tam nepieciešamajiem fiziskajiem un garīgajiem nosacījumiem un kas nav nopietni vai atkārtoti pārkāpusi ceļu satiksmes noteikumus vai krimināltiesību normas. [..]

(11) Saskaņā ar sīkāk izstrādātajiem noteikumiem, kas ir paredzēti regulējumā [..], ārvalstīs izdotas vad ītāja apliecības sniedz arī tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus valsts teritorijā. [..]”

25. StVG 3. panta ar nosaukumu “Vadītāja apliecības atņemšana” 1. un 2. punktā ir noteikts:

“(1) Ja persona tiek atzīta par nepiemērotu vai nespējīgu vadīt mehāniskos transportlīdzekļus, vadītāja apliecības izsniedzējai iestādei tai ir jāatņem tās vadītāja apliecība. Gadījumā, ja runa ir par ārvalstu vadītāja apliecību, atņemšana – pat ja tā notiek saskaņā ar citiem noteikumiem – nozīmē atteikumu atzīt tiesības izmantot šo vadītāja apliecību attiecīgās valsts teritorijā. [..]

(2) Atņemšana pārtrauc tiesības vadīt transportlīdzekļus. Gadījumā, ja runa ir par ārvalstu vadītāja apliecību, tā pārtrauc tiesības vadīt mehāniskos transporta līdzekļus attiecīgās valsts teritorijā. Pēc atņemšanas vadītāja apliecība ir jāatdod vadītāja apliecības izdevējai iestādei vai jāiesniedz lēmuma reģistrēšanas brīdī. Pirmais līdz trešais teikums ir piemērojami arī tad, ja vadītāja apliecības izdevēja iestāde atņem vadītāja apliecību, pamatojoties uz citiem noteikumiem.”

26. StVG 29. panta, kura nosaukums ir “Dzēšanas termiņi”, 1. punktā ir paredzēts:

“Reģistrā esošie ieraksti tiek dzēsti, beidzoties [šādiem] termiņiem:

1. diviem gadiem un sešiem mēnešiem, ja lēmums ir par administratīvu pārkāpumu:

a) par ko [..] tiek piešķirts viens punkts kā par administratīvu pārkāpumu, kas ietekmē ceļu satiksmes drošību, vai kā par līdzvērtīgu administratīvu pārkāpumu, vai

b) ciktāl runa nav par gadījumu, kas ir minēts 1. punkta a) apakšpunktā vai 2. punkta b) apakšpunktā, un ciktāl transportlīdzekļa vadīšanas aizliegums tika noteikts ar lēmumu,

2. pieci gadi,

a) ja lēmums ir par noziedzīgu nodarījumu (“Straftat”), ievērojot 3. punkta a) apakšpunktu,

b) ja lēmums ir par administratīvu pārkāpumu, par ko [..] tiek piešķirti divi punkti kā par administratīvu pārkāpumu, kas ietekmē ceļu satiksmes drošību, vai par līdzvērtīgu administratīvu pārkāpumu,

[..]

3. desmit gadi,

a) ja lēmums ir par noziedzīgu nodarījumu un ar to vadītāja apliecība ir tikusi atņemta vai ticis noteikts atsevišķs aizliegums,

[..].”

27. 1998. gada 18. augusta Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē (10) (Noteikumi par vadītāju apliecībām) ( Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr (Fahrerlaubnis‑Verordnung) ), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 11. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Personām, kas vēlas iegūt vadītāja apliecību, jāatbilst tam nepieciešamajiem fiziskajiem un garīgajiem nosacījumiem. Nosacījumi it īpaši nav izpildīti, ja pastāv 4. vai 5. pielikumā minētā slimība vai nepilnība, kas izslēdz piemērotību vai rada daļēju piemērotību vadīt mehāniskos transportlīdzekļus. Turklāt tās nedrīkst būt nopietni vai vairākkārt pārkāpušas ceļu satiksmes drošības noteikumus vai krimināltiesību aktus, tā ka viņu piemērotība šī iemesla dēļ ir zudusi.”

28. FeV 11. panta 4. pielikumā ir minēts, ka marihuānas lietošana ir viena no bieži sastopamajām slimībām un nepilnībām, kas var ietekmēt vai uz ilgu laiku atņemt piemērotību vadīt mehāniskos transportlīdzekļus. Persona, kas regulāri lieto marihuānu, tiek uzskatīta par nepiemērotu transportlīdzekļa vadīšanai, bet persona, kas dažreiz lieto marihuānu, tiek uzskatīta par piemērotu, ar nosacījumu, ka tā šo lietošanu nošķir no transportlīdzekļa vadīšanas, ka tā papildus nav lietojusi alkoholu vai citas psihoaktīvas vielas, tai nav personības traucējumu un tā nezaudē kontroli.

29. FeV 29. pants ar nosaukumu “Ārvalstīs izdota vadītāja apliecība” ir formulēts šādi:

“(1) Ārvalstīs izdotas vadītāja apliecības turētāji viņu vadītāja apliecībā noteiktajā apmērā drīkst vadīt mehāniskos transportlīdzekļus valsts teritorijā, ja viņiem tajā nav parastās dzīvesvietas 7. panta izpratnē.

[..]

(3) 1. punktā minētās tiesības neattiecas uz ārvalstu vadītāja apliecību turētājiem,

[.]

3. kuriem atļauju vadīt transportlīdzekli attiecīgās valsts teritorijā uz pagaidu laiku vai pavisam ir atņēmusi tiesa vai arī to ir atņēmusi administratīva iestāde ar nekavējoties izpildāmu vai galīgu lēmumu. [..]

(4) Pēc tam, kad ir pieņemts viens no 3. punkta 3. un 4. apakšpunktā paredzētajiem lēmumiem, tiesības izmantot ārvalstu vadītāja apliecību attiecīgās valsts teritorijā tiek piešķirtas pēc pieprasījuma, ja vairs nepastāv tās atņemšanas iemesli.”

30. FeV 46. pantā ar nosaukumu “Atņemšana, ierobežojumi, nosacījumi” ir paredzēts:

“(1) Ja vadītāja apliecības turētājs izrādās nepiemērots mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai, vadītāja apliecību izdevējai iestādei viņam šī apliecība ir jāatņem. Minētais it īpaši attiecas uz gadījumiem, kad pastāv 4., 5. un 6. pielikumā noteiktās slimības vai nepilnības vai ja nopietni vai atkārtoti ir pārkāptas ceļu satiksmes tiesību vai krimināltiesību normas un ja tas rada nepiemērotību vadīt mehāniskos transportlīdzekļus. [..]

(5) Ja runa ir par ārvalstu vadītāja apliecību, atņemšana nozīmē atteikumu atzīt tiesības šo vadītāja apliecību izmantot attiecīgās valsts teritorijā.

(6) Atņemšana nozīmē vadīšanas tiesību izbeigšanos. Ja runa ir par ārvalstu vadītāja apliecību, tā nozīmē tiesību vadīt mehāniskos transportlīdzekļus attiecīgās valsts teritorijā izbeigšanos.”

31. Kriminālkodeksa ( Strafgesetzbuch ) 69. pantā ir noteikts:

“(1) Ja persona tiek notiesāta par prettiesisku rīcību, ko tā veikusi mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanas laikā vai saistībā ar to, vai pārkāpjot mehāniskā transportlīdzekļa vadītāja pienākumus, vai ja tā nav notiesāta tikai tāpēc, ka tiek konstatēts tās atbrīvojums no kriminālatbildības vai to nevar izslēgt, tiesa tai atņem vadītāja apliecību, ja no attiecīgās darbības izriet, ka tā nav piemērota mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai. [..]

(2) Ja 1. punktā minētajos gadījumos pretlikumīgā darbība ir noziedzīgs nodarījums,

[..]

2. transportlīdzekļa vadīšana reibumā (316. pants),

[..]

4. vispārējs reibuma stāvoklis (323.a pants), kas ir saistīts ar kādu no 1.–3. punktā minētajām darbībām,

tās veicējs parasti ir jāuzskata par nepiemērotu mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai. [..]”

32. Kriminālkodeksa 69.b pantā ir noteikts:

“Atņemšanas sekas, ja runa ir par ārvalstu vadītāja apliecību

(1) Ja attiecīgajai personai ir atļauts vadīt automašīnu valsts teritorijā saskaņā ar vadītāja apliecību, kas ir izdota ārvalstīs, bet Vācijas atbildīgā iestāde tai nav izsniegusi vadītāja apliecību, vadītāja apliecības atņemšana nozīmē to, ka netiek atzītas tiesības izmantot šo apliecību valsts teritorijā. Tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus valsts teritorijā izbeidzas dienā, kad nolēmums stājas spēkā attiecībā uz izlemto jautājumu. Aizlieguma darbības laikā nevar tikt piešķirtas ne tiesības atkal izmantot ārvalstu vadītāja apliecību, ne attiecīgās valsts izdota vadītāja apliecība.

(2) Ja ārvalstu vadītāja apliecību ir izsniegusi Eiropas Savienības dalībvalsts iestāde vai cita valsts, kura ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu puse, un ja tās turētāja parastā dzīvesvieta ir valsts teritorijā, vadītāja apliecība tiek konfiscēta ar spriedumu un atdota atpakaļ iestādei, kas to ir izdevusi. Pārējos gadījumos vadītāja apliecības atņemšana un aizliegums to izmantot ir norādīti uz ārvalstu vadītāja apliecības.”

II – Fakti pamatlietā un prejudiciālie jautājumi

33. S. Aykul ir 1980. gadā dzimusi Austrijas pilsone, un kopš dzimšanas viņas dzīvesvieta ir Austrijā. 2007. gada 19. oktobrī Bezirkshauptmannschaft Bregenz (Bregencas rajona administratīvā iestāde, Austrija) viņai izsniedza Austrijas vadītāja apliecību.

34. 2012. gada 11. maijā viņa tika pakļauta policijas pārbaudei Loitkiršenā [ Leutkirchen ] (Vācija). Narkotisko vielu ietekmes pazīmju dēļ tika veiktas urīna analīzes, kuru rezultāts uzrādīja marihuānas lietošanu. Pēc šīs pārbaudes tika noteikta asins analīžu veikšana, un tā tika veikta tajā pašā dienā. Saskaņā ar ārsta protokolu S. Aykul atbilstoši ārējām pazīmēm neatradās redzamā narkotisko vielu ietekmē. Saskaņā ar 2012. gada 18. maija tiesisko toksikoloģisko pārbaudi, ko veica Enders laboratorija Štutgartē (Vācija), asins parauga pārbaude uzrādīja tetrahidrokanabinola (turpmāk tekstā – “ THC ”) saturu 18,8 ng/ml un THC‑COOH saturu 47,4 ng/ml.

35. 2012. gada 4. jūlijā Rāvensburgas [ Ravensburg ] (Vācija) prokuratūra izbeidza kriminālprocesu.

36. Ar Loitkiršas [ Leutkirch ] pilsētas 2012. gada 18. jūlija lēmumu attiecībā uz naudas sodu S. Aykul tika uzlikts naudas sods EUR 590,80 apmērā par transportlīdzekļa vadīšanu reibinošas vielas THC ietekmē un noteikts transportlīdzekļu vadīšanas tiesību izmantošanas aizliegums uz vienu mēnesi.

37. Ar 2012. gada 17. septembra lēmumu Landratsamt Ravensburg [Rāvensburgas apgabala Administratīvais dienests] (Vācija) atņēma S. Aykul Austrijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības attiecībā uz Vācijas teritoriju un izdeva rīkojumu par šī pasākuma tūlītēju izpildi, jo viņa neesot piemērota mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai. Vielu klātbūtne, kas tika konstatēta asins parauga analīzē, uzrādīja, ka S. Aykul vismaz laiku pa laikam lietoja marihuānu un ka viņa bija vadījusi mehānisko transportlīdzekli THC ietekmē. Viņa nebija spējīga nošķirt narkotiku lietošanu no mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanas. 2012. gada 17. septembra lēmuma pielikumā S. Aykul tika informēta par iespēju lūgt atjaunot viņas tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus Vācijā, izmantojot savu Austrijas vadītāja apliecību. Šādu iespēju varēja izmantot tikai pēc tam, kad S. Aykul uzrādītu pozitīvu ziņojumu, ko izdevis Vācijā oficiāli atzīts piemērotības vadīt transportlīdzekli uzraudzības centrs un kas parasti tiek izsniegts pēc pierādījumu iesniegšanas par viena gada atturības laiku.

38. Iesniedzējtiesa norāda, ka reakcija uz ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem un uz pazīmēm par nepiemērotību vadīt transportlīdzekli, kas paredzētas Vācijas tiesībās, attiecas uz trīs dažādām jomām, proti, krimināltiesību jomu, tiesību aktiem administratīvo pārkāpumu jomā un tiesību aktiem saistībā ar autovadītāja apliecību.

39. S. Aykul gadījums ir attiecināms uz praksi saistībā ar tiesību aktiem attiecībā uz autovadītāja apliecību, policijas tiesību aktiem, kuru mērķis ir cīnīties pret ceļu satiksmes drošības apdraudējumu. Iesniedzējtiesa norāda, ka tādējādi gan valstu vadītāja apliecību izdošanas iestādes, gan policijas dienesti atzīst principu, ka Vācijas atbildīgās iestādes ir kompetentas atņemt ārvalstu vadītāja apliecību, ja Vācijā īstenots ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums norāda uz nepiemērotību vadīt transportlīdzekli.

40. 2012. gada 19. oktobrī S. Aykul iesniedza sūdzību un prasības pieteikumu par pagaidu noregulējumu Verwaltungsgericht Sigmaringen par to, ka Vācijas atbildīgo iestāžu kompetencē nav pārbaudīt piemērotību vadīt transportlīdzekli.

41. Bezirkshauptmannschaft Bregenz [Bregencas iecirkņa administratīvā iestāde], kuru par šo lietu informēja Landratsamt Ravensburg , norādīja, ka nosacījumi, lai Austrijas atbildīgās iestādes varētu iejaukties, nav izpildīti saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem ceļu satiksmes jomā.

42. Ar 2012. gada 15. novembra lēmumu Landratsamt Ravensburg atcēla sava 2012. gada 17. septembra lēmuma tūlītējo izpildi. Pēc šīs atcelšanas Verwaltungsgericht Sigmaringen ar 2012. gada 29. septembra rīkojumu izbeidza pagaidu noregulējuma procedūru.

43. Regierungspräsidium Tübingen [Tībingenes valdības prezidijs] (Vācija) ar 2012. gada 20. decembra lēmumu noraidīja S. Aykul sūdzību, norādot, ka Austrijas vadītāja apliecības atņemšana ir vēlāks pasākums, uz kuru attiecas Direktīvas 91/439 8. panta 4. punkts, ko S. Aykul apstrīdēja iesniedzējtiesā.

44. Atbildot uz Verwaltungsgericht Sigmaringen 2013. gada 13. marta pieprasījumu, Bezirkshauptmannschaft Bregenz vēlreiz norādīja, ka nav izpildīti nosacījumi, lai Austrijas atbildīgās iestādes saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem par vadītāja apliecību varētu iejaukties. Tā minēja, ka Austrijas atbildīgās iestādes turpina uzskatīt S. Aykul par piemērotu transportlīdzekļa vadīšanai un tādējādi viņa saglabā savu Austrijas vadītāja apliecību.

45. Pastāvot šaubām attiecībā uz Vācijas tiesību aktu atbilstību dalībvalstu izsniegtu vadītāja apliecību savstarpējās atzīšanas pienākumam, Verwaltungsgericht Sigmaringen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai no Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punkta izrietošais pienākums savstarpēji atzīt dalībvalstu izsniegtās vadītāju apliecības nepieļauj tādu Vācijas Federatīvās Republikas tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tiesības izmantot ārvalsts vadītāja apliecību Vācijā vēlāk administratīvajām iestādēm ir jāatņem, ja ārvalsts vadītāja apliecības turētājs ar šo apliecību Vācijā nelikumīgu narkotisko vielu ietekmē vada mehānisko transportlīdzekli un tādēļ saskaņā ar Vācijas noteikumiem viņš vairs nav piemērots transportlīdzekļa vadīšanai?

2) Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde: vai tas tā ir arī tad, ja, zinot par transportlīdzekļa vadīšanu narkotisko vielu ietekmē, izpaliek izdevējas valsts darbība un tāpēc turpina pastāvēt draudi, ko izraisa ārvalsts vadītāja apliecības turētājs?

3) Ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde: vai Vācijas Federatīvā Republika drīkst tiesību izmantot ārvalsts vadītāja apliecību Vācijā atkārtotu piešķiršanu pakārtot nosacījumam, ka jābūt izpildītiem valsts priekšnoteikumiem par atkārtotu piešķiršanu?

4) a) Vai atruna par krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritoriālā principa ievērošanu saskaņā ar Direktīvas 2006/126 11. panta 2. punktu var attaisnot dalībvalsts rīcību saskaņā ar tiesību aktiem par transportlīdzekļa vadīšanas tiesībām izdevējas valsts vietā? Vai atruna pieļauj, piemēram, tiesību izmantot ārvalsts vadītāja apliecību Vācijā vēlāku atņemšanu, pamatojoties uz krimināltiesiskas prevencijas pasākumu?

b) Ja uz ceturtā jautājuma a) daļā ietverto jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde: vai, ņemot vērā atzīšanas pienākumu, kompetenta atkārtoti piešķirt tiesības izmantot ārvalsts vadītāja apliecību Vācijā ir dalībvalsts, kas ir noteikusi prevencijas pasākumu, vai tomēr izdevēja valsts?”

III – Vērtējums

A – Ievada apsvērumi

1) Ratione temporis piemērojamās Savienības tiesības

46. Gan iesniedzējtiesas lēmumā, gan Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos ir atsauce uz Direktīvas 91/439 un Direktīvas 2006/126 noteikumiem.

47. Ir jānorāda, ka Direktīvas 2006/126 11. panta 2. punkts, kuru savos jautājumos ir minējusi iesniedzējtiesa, pamatlietas faktu rašanās brīdī vēl nebija stājies spēkā.

48. Patiesi, minētie fakti radās 2012. gada 11. maijā, dienā, kad S. Aykul tika pakļauta policijas kontrolei, un 2012. gada 17. septembrī, dienā, kad Landratsamt Ravensburg nolēma viņai atņemt Austrijā izdoto vadītāja apliecību.

49. Saskaņā ar Direktīvas 2006/126 17. panta pirmo daļu Direktīva 91/439 ir atcelta sākot ar 2013. gada 19. janvāri. Saskaņā ar Direktīvas 2006/126 18. panta otro daļu atsevišķi tās noteikumi ir piemērojami sākot ar 2009. gada 19. janvāri. It īpaši tas attiecas uz tās 2. panta 1. punktu un 11. panta 4. punktu, kas aizstāj iesniedzējtiesas lēmumā minēto Direktīvas 91/439 8. panta 4. punktu. Direktīvas 2006/126 11. panta 2. punkts nav starp tiem noteikumiem, kas ir piemērojami sākot ar 2009. gada 19. janvāri. Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkts tādējādi paliek piemērojams.

50. Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka, lai gan Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktā ir paredzēta dalībvalstīs izsniegtu vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana, tomēr tās 11. panta 4. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras vadītāja apliecības derīgumu, ko ir izdevusi kāda cita dalībvalsts personai, kuras vadītāja apliecība izdevējas dalībvalsts teritorijā ir ierobežota, aizturēta vai atņemta, turklāt neatkarīgi no tā, vai minētā apliecība ir tikusi izdota pirms datuma, kad minētā tiesību norma ir kļuvusi piemērojama (11) .

51. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas ir balstīta uz nepieciešamību sniegt iesniedzējtiesai noderīgu atbildi (12), uzdotie jautājumi ir jāpārformulē, lai interpretētu Savienības tiesību noteikumus, kas bija piemērojami pamatlietā apskatīto faktu rašanās laikā, proti, šajā gadījumā Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu, kura redakcija turklāt būtībā ir identiska iesniedzējtiesas norādītā Direktīvas 2006/126 11. panta 2. punkta redakcijai.

52. Šajos apstākļos iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāaplūko, ņemot vērā gan Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktu un 11. panta 4. punktu, gan arī Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu.

2) Prejudiciālo jautājumu izskatīšana

53. Es uzskatu, ka Tiesai uzdotie jautājumi būtu jāizskata kopā.

54. Tādējādi no atbildes uz jautājumiem par vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas principu, atkāpēm no šī principa un šo atkāpju apmēru (1. un 2. jautājums, kā arī 4. jautājuma a) apakšpunkts) izriet atbilde uz jautājumu, kuras ir tās iestādes, kas ir kompetentas izlemt, vai vadītāja apliecības turētājs atkal ir piemērots transportlīdzekļa vadīšanai tās dalībvalsts teritorijā, kur notika pārkāpums.

B – Par jautājumiem

55. Tādējādi es saprotu, ka ar Verwaltungsgericht uzdotajiem jautājumiem Tiesai tiek lūgts atbildēt:

– vai dalībvalstij, kuras teritorijā īslaicīgi uzturas citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības turētājs, ir tiesības atteikties atzīt šīs vadītāja apliecības derīgumu pēc tās turētāja neatbilstošas rīcības – konkrētajā gadījumā automašīnas vadīšanas narkotisko vielu iespaidā –, kas ir notikusi un par ko piemērots sods attiecīgajā teritorijā atbilstoši valsts tiesībām pēc minētās autovadītāja apliecības izsniegšanas, un

– vai ar šo pašu valsts tiesību aktu, izņemot attiecībā uz izdošanas dalībvalsti, var paredzēt nosacījumus, kas ir jāizpilda vadītāja apliecības turētājam, lai atgūtu vadīšanas tiesības pārkāpuma izdarīšanas dalībvalsts teritorijā.

56. Vispirms ir jānorāda, ka izskatāmā lieta, ņemot vērā Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nav saistīta ar S. Aykul vadītāja apliecības “piešķiršanas” nosacījumu apšaubīšanu.

57. Kā pamatoti ir norādījusi Polijas valdība, tiesvedības priekšmets ir lēmums par vadītāja apliecības atņemšanu, pamatojoties uz prasītājas pamatlietā rīcību “pēc” šīs apliecības izdošanas, situācijā, kad konkrēto rīcību Vācijas atbildīgās iestādes ir kvalificējušas kā tādu, kas rada draudus ceļu satiksmes drošībai. Nekādā gadījumā tas nav atteikums ievērot piemērotības vadīt transportlīdzekli izvērtējumu, ko saskaņā ar šiem tiesību aktiem ir veikusi izsniegšanas dalībvalsts “dienā, kad tika izsniegta vadītāja apliecība” (13) .

58. Saistībā ar minēto Tiesa ir vairākkārt lēmusi, ka “tas, ka personai ir dalībvalstī izsniegta vadītāja apliecība, ir uzskatāms par pierādījumu, ka šīs apliecības turētājs tās izsniegšanas dienā atbilda [minimālajiem Savienības tiesībās paredzētajiem] nosacījumiem” (14) .

59. Izskatāmajā lietā Vācijas Federatīvā Republika apšauba S. Aykul vadītāja apliecības turēšanas nosacījumus nevis dienā, kad tā viņai tika izsniegta, bet pēc viņas rīcības tās teritorijā pēc šīs izsniegšanas.

60. Tādējādi, vadot mehānisko transportlīdzekli Vācijas teritorijā pēc narkotisko vielu lietošanas, S. Aykul tika atņemta viņas Austrijā izdotā vadītāja apliecība. Šis sods viņai liedza izmantot šo vadītājas apliecību Vācijas teritorijā. Tādējādi S. Aykul drīkst turpināt vadīt transportlīdzekli citu dalībvalstu teritorijā, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, kurā viņa īstenoja pārkāpumu.

61. Tādējādi problēma šajā ziņā ir saistīta ar šī soda piemērošanu, kura iedarbība ir tāda, ka Vācijas atbildīgās iestādes atsakās savā teritorijā atzīt S. Aykul tiesības vadīt transportlīdzekli, jo viņa pēc pārkāpuma veikšanas vairs nav piemērota transportlīdzekļa vadīšanai.

62. Citiem vārdiem sakot, vai šādu atteikumu atzīt ārvalstu vadītāja apliecības derīgumu var atļaut saskaņā ar pieļaujamajiem izņēmumiem no Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktā paredzētā savstarpējās vadītāja apliecību atzīšanas principa?

63. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt lietu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Ņemot to vērā, konkrētajā gadījumā Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (15), lai tā varētu interpretēt visus Savienības tiesību noteikumus, kas ir nepieciešami valsts tiesai, lai izlemtu lietu.

64. Šajā ziņā Tiesa no valsts tiesas sniegto faktu kopuma, it īpaši no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu argumentācijas, var izsecināt Savienības tiesību normas un principus, kuru interpretācija ir nepieciešama, ņemot vērā pamatlietā izskatāmā strīda priekšmetu (16) .

65. Es uzskatu, ka Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkts, kuru min iesniedzējtiesa savos jautājumos, nav piemērojams izskatāmajā lietā. Turpretim, lai tai varētu sniegt noderīgu atbildi, ir jāņem vērā Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa.

1) Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkts nav piemērojams.

66. Ir būtiski atgādināt, ka ar Direktīvu 91/439 izveidotā sistēma vadītāja apliecību izsniegšanai ir teritoriālās kompetences sistēma. Šī izsniegšana ir tās dalībvalsts uzdevums, kura ir teritoriāli kompetenta atbilstoši parastajai dzīvesvietai, kurai jāatbilst šajā direktīvā paredzētajiem “minimālajiem” nosacījumiem – nosacījumiem, kas acīmredzami ir nepieciešami, lai pamatotu vadītāja apliecību savstarpējo atzīšanu.

67. Pēc minētās izsniegšanas un personām izmantojot pārvietošanās brīvību var rasties divu veidu situācijas.

68. Pirmā situācija ir tā, kad vadītāja apliecības turētājs maina parasto dzīvesvietu un attiecīgajā gadījumā jaunā dzīvesvietas dalībvalsts atbilstoši savai teritoriālajai kompetencei, kas tai tādējādi tiek nodota, saskaņā ar saviem krimināltiesību un policijas tiesību aktiem var piemērot valsts tiesību noteikumus, kas attiecas uz transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu, un, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.

69. Minētā ir situācija, kas pamatlietā izskatāmo faktu rašanās laikā tiek regulēta ar Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka, “ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalsts uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību”.

70. Šī norma ir jālasa kopā ar Direktīvas 91/439 preambulas pirmo un desmito apsvērumu, kuros ir paredzēts, ka, lai atvieglotu to personu pārvietošanos, “kas apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šīs personas ir nokārtojušas transportlīdzekļa vadītāja prasmes pārbaudījumus”, ir vēlams, lai pastāvētu transportlīdzekļu vadītāju apliecības, ko dalībvalstis savstarpēji atzītu, bet ka satiksmes drošības un satiksmes interesēs šīm dalībvalstīm jābūt spējīgām uz visiem transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētājiem, “kuri ir ieguvuši parasto dzīvesvietu to teritorijā”, attiecināt savas valsts tiesību normas par transportlīdzekļu vadītāju apliecību atņemšanu, aizturēšanu vai anulēšanu.

71. Arī no Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkta redakcijas, lasot to kopā ar tās preambulas pirmo un desmito apsvērumu, izriet, ka ar to tiek regulēts gadījums, kurā vadītāja apliecības turētāja dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā ir izdota viņa vadītāja apliecība. Ja šī persona dzīvesvietas dalībvalstī izdara pārkāpumu, atbilstoši Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktam šī valsts drīkst piemērot savas valsts tiesību normas par citas dalībvalsts izsniegtas transportlīdzekļa vadītāja apliecības izmantošanas ierobežošanu, aizturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu (17) .

72. Tādējādi ir acīmredzams, ka Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkta noteikumi un turpmāk arī Direktīvas 2006/126 11. panta 2. punkta noteikumi ir piemērojami tikai parastās dzīvesvietas maiņas gadījumā. Tā tas būtu gadījumā, ja S. Aykul parastā dzīvesvieta būtu Vācijā. Tomēr izskatāmajā lietā tas tā nav, jo viņa parasti dzīvo Austrijā.

73. Otrā situācija, kura var rasties, ir tā, kad vadītāja apliecības turētājs tikai pagaidām uzturas citas dalībvalsts teritorijā. Uz šādu situāciju, manuprāt, attiecas Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa.

2) Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa ir piemērojama

74. Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa ir piemērojama ne tikai ratione temporis , kā iepriekš tika norādīts, bet arī ratione materiae .

75. Vēlos atgādināt, ka šī tiesību norma ir formulēta šādi:

“ Dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi kāda cita dalībvalsts personai, kuras vadītāja apliecība izdevējas valsts teritorijā ir ierobežota, atņemta uz laiku vai atņemta pavisam.” (18)

76. Minētais noteikums, manuprāt, paredz gadījumu, kāds ir izskatāmajā lietā, kad sods ir piemērojams saskaņā ar tās dalībvalsts krimināltiesību un policijas tiesību aktiem, kurā ir noticis pārkāpums, bet tai nav jābūt vadītāja apliecības izdevējai dalībvalstij vai jaunās parastās dzīvesvietas valstij (19) .

77. Komisija tiesas sēdē veica “vēsturisku” Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrās daļas interpretāciju, saskaņā ar kuru Direktīvas 91/439 8. panta 4. punktā ir ietverta atsauce uz tās 8. panta 2. punktu un noteiktā dalībvalsts var būt tikai parastās dzīvesvietas dalībvalsts. Saskaņā ar Komisijas teikto tas, ka šajā 2. punktā nav ietverta atsauce uz parastās dzīvesvietas dalībvalsti, nav nekas cits kā Savienības likumdevēja kļūda, kas tam ir jāizlabo.

78. Es nevaru piekrist šādai interpretācijai.

79. Turpretim man šķiet, ka Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrās daļas noteikumi ir piemērojami autonomi un tiem, ņemot vērā gan šī paša panta 2. punktu, gan Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu, ir identiska piemērojamā redakcija kā pamatlietā apskatīto faktu rašanās laikā. Šī neatkarība saskaņā ar manis veikto analīzi izslēdz to, ka tie ir piemērojami tikai tad, ja ir notikusi parastās dzīvesvietas maiņa. Attiecībā uz minēto ir jāmin vairāki argumenti.

80. Vispirms es uzsveru, ka ar Direktīvas 2006/126 11. panta nosaukumu tiek precizēts, ka tas attiecas uz “dažādiem” noteikumiem, kas pēc definīcas man liek secināt, ka tie nav noteikti saistīti viens ar otru.

81. Es uzsveru, ka Savienības likumdevējs ir atdalījis šī panta 4. punktu no tā 2. punkta, jo tā spēka stāšanās datums bija četrus gadus agrāk, salīdzinot ar pēdējo minēto noteikumu, kas man neliek domāt, ka minētā panta sastāvdaļas nav atdalāmas.

82. Visbeidzot un it īpaši es secinu, ka dažādie 11. panta 4. punkta noteikumi paredz pilnīgi atšķirīgus gadījumus. Tādējādi šī punkta pirmā un pēdējā daļa ir piemērojama situācijās, kad attiecīgā dalībvalsts iesaistās kā izsniedzēja dalībvalsts (20) . Minētā punkta otrā daļa pati par sevi attiecas uz pilnīgi atšķirīgu situāciju, proti, kad dalībvalsts izsniedzējas dalībvalsts izsniegtai vadītāja apliecībai piemēro ierobežojumus, kas izriet no tās ierobežojošu valsts tiesību, krimināltiesību vai policijas tiesību piemērošanas, kā tas ir izskatāmajā lietā. Tādējādi Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrās daļas noteikumi ir skaidri un nav nepieciešams tos saistīt ar šī panta 2. punktu.

83. Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrās daļas noteikumi paši ir teritorialitātes principa attēlojums, jo tie attiecas uz vienā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības derīguma ierobežojumu citas dalībvalsts teritorijā.

84. Šajā gadījumā neskaidrības nepastāv vēl jo vairāk tāpēc, ka jaunā Savienības likumdevēja izmantotā formula pauž vēlmi palielināt stingrību, ko nevar sasniegt, ja tiek atzīta S. Aykul paustā teorija. Tādējādi, kaut arī saskaņā ar Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu dalībvalstīm tiek sniegta novērtējuma brīvība attiecībā uz atteikumu atzīt citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ar Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrās daļas formulējumu no tā pieņemšanas brīža tiek paredzēts pienākums īstenot šādu atteikumu.

85. Šādas stingrības palielināšanas konkrētais rezultāts turklāt rada vadītāja apliecību savstarpējās atzīšanas ierobežošanu, kas atbilst sistēmas būtībai, jo savstarpējā atzīšana veicina brīvu pārvietošanos un tās ierobežošana pēc pārkāpuma, sodot nolaidību un vēloties izskaust potenciālu bīstamības avotu, līdz ar to palielina ceļu satiksmes drošību un tādējādi arī pārvietošanās brīvības iespēju, kas arī ir Direktīvas 2006/126 (21) mērķis. Savstarpējās atzīšanas ierobežojums laikā un telpā šajā gadījumā ir nepieciešams, lai izvairītos no pretējas iedarbības tai, ko vēlas panākt ar Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punktu, proti, stiprināt drošību, pastiprinot represijas par bīstamu rīcību. Arī šajā gadījumā es varu tikai uzsvērt, ka paredzētā minētā noteikuma 4. punkta piemērošana atbilst Savienības likumdevēja nepārprotamai gribai.

86. Patiešām, kāda būtu šīs direktīvas lietderīgā iedarbība, ja dalībvalsts atbildīgās iestādes nevarētu piemērot sankcijas Savienības pilsoņiem, kas to teritorijā izdara pārkāpumus, jo viņi to teritorijā tikai “pārvietojas”? Minētais nozīmētu atzīt, ka šos pilsoņus nevar sodīt, kaut arī viņi rada apdraudējumu paši sev un citiem ceļu satiksmes dalībniekiem.

87. Atzīt vadītāja apliecības derīgumu izskatāmajā gadījumā būtu pretrunā minētajam ceļu satiksmes drošības uzlabošanas mērķim.

88. Turklāt attiecībā uz Savienības likumdevēja izmantoto jauno formulu Tiesa ir lēmusi, ka ir jāuzskata, ka atšķirība Direktīvas 91/439 8. panta 4. punkta un Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta formulējumā nevar radīt šaubas par nosacījumiem, kas ir izklāstīti Tiesas judikatūrā un saskaņā ar kuriem vadītāja apliecības atzīšana var tikt atteikta atbilstoši Direktīvas 91/439 normām un turpmāk tā ir jāatsaka atbilstoši Direktīvas 2006/126 normām (22) .

89. Tā ir piebildusi, ka konstatējums, saskaņā ar kuru Direktīvas 91/439 8. panta 4. punkts ir izņēmums no vispārējā vadītāja apliecību savstarpējās atzīšanas principa un tāpēc ir interpretējams šauri (23), paliek spēkā attiecībā uz pienākumu, kas turpmāk ir noteikts Direktīvas 2006/126 11. panta 4. panta otrajā daļā (24) .

90. Tiesa ir precizējusi arī, ka apstākļi, kādos vadītāja apliecību var neatzīt par derīgu atbilstoši Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktam, ir ne tikai gadījums, kad šīs apliecības turētājs lūdz to apmainīt. Šīs normas mērķis ir arī ļaut dalībvalstij savā teritorijā piemērot savus noteikumus jautājumā par vadītāja apliecības atņemšanu, apturēšanu vai anulēšanu, ja šīs apliecības turētājs ir, piemēram, izdarījis pārkāpumu (25) .

91. Šobrīd ir jānosaka, vai uz atņemšanu pašu par sevi attiecas Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa. Citiem vārdiem sakot, vai darbojas nodalījums starp sankcijas krimināltiesisko un administratīvo raksturu?

92. Izskatāmajā lietā Rāvensburgas prokuratūra izbeidza kriminālprocesu (26) . Iesniedzējtiesas lēmumā ir norādīts, ka S. Aykul vadītāja apliecības atņemšanu veica Landratsamt Ravensburg , kura ir administratīvā tiesa, un es norādu, ka šī rīcība ir balstīta uz tiesību aktiem, kas attiecas uz vadītāja apliecību. Tādējādi, tikko kā rodas šaubas par piemērotību vadīt transportlīdzekli, Vācijas tiesību sistēmā ir paredzēta, pirmkārt, šīs piemērotības pārbaude un, ja tiek konstatēts, ka piemērotība vadīt nepastāv vai vairs nepastāv, Vācijas tiesību aktos ir paredzēts pienākums vadītāja apliecību izsniegšanas iestādei atņemt konkrēto vadītāja apliecību. Iesniedzējtiesa precizē, ka attiecībā uz minēto nepastāv nekāda novērtējuma brīvība (27) .

93. Komisija, pat ja tā atsaucas uz Direktīvas 2006/126 11. panta 2. punktu (28), nepiekrīt uzskatam, ka vadītāja apliecības atņemšana saistībā ar nepiemērotību vadīt transportlīdzekli var tikt uzskatīta par krimināltiesiska rakstura aizsardzības pasākumu (29) un tādējādi par tādu, uz ko attiecas krimināltiesības, kam piemēro atrunu par krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu (30) .

94. Es nevaru piekrist šim viedoklim, ko S. Aykul apstiprināja tiesas sēdē.

95. Kā jau es esmu minējis iepriekš, Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa, manuprāt, attiecas uz tādu gadījumu kā izskatāmais, kurā sankcija ir piemērojama saskaņā ar tās dalībvalsts krimināltiesību aktiem un policijas tiesību aktiem, kura ir pārkāpuma izdarīšanas dalībvalsts.

96. Jēdzieni “krimināltiesību akti” un “policijas tiesību akti” ir redzami Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktā teikumā “ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu”. Tomēr šīs direktīvas tekstā tāpat kā Direktīvas 2006/126 tekstā nav ietverta ne minēto teikuma daļu, ne minēto jēdzienu definīcija, un tiesvedībā arī nav ietvertas norādes par sniedzamo interpretāciju.

97. Jēdziens “krimināltiesību akti” ir pašpietiekams. Runājot par jēdzienu “policijas tiesību akti” (31), tas nekavējoties atsauc atmiņā administratīvās kārtības nodrošināšanas jēdzienu. Šie abi jēdzieni, bez šaubām, attiecas uz valsts sabiedriskās kārtības ideju – jēdzienu, kas ir piemērojams konkrētās valsts teritorijas robežās.

98. Pārkāpumu izdarīšana apdraud pilsoņus, radot risku, un tās radītā nedrošība ir šīs sabiedriskās kārtības pārkāpums un attaisno soda piemērošanu.

99. Šie sodi, ņemot vērā to raksturu, smagumu un tiesu organizatorisko uzbūvi valstī, kurā var atzīt vai neatzīt administratīvo un tiesu pasākumu nošķiršanu, var būt dažādi, bet tie visi ir vērsti uz vienu mērķi, šajā gadījumā to, kas paredzēts ar Direktīvas 2006/126 noteikumiem.

100. No minētā izriet, ka šo divu jēdzienu – “krimināltiesību akti” un “policijas tiesību akti” izmantošana nerosinot domāt par atšķirību, bet tieši pretēji – rada papildināmību.

101. Šī papildināmība turklāt, man šķiet, tiek piemērota ar jēdzienu “krimināllieta”, ko ir izstrādājusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa.

102. Tādējādi, kā es esmu norādījis savos secinājumos, kas sniegti saistībā ar spriedumu lietā Komisija/Parlaments un Padome (C‑43/12, EU:C:2014:298), minētā tiesa ir pieņēmusi funkcionālu pieeju, nosakot to, kas attiecas uz krimināllietām saskaņā ar 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantu. Es atsaucos uz tās 1984. gada 21. februāra spriedumu Öztürk pret Vāciju (32), kas attiecas uz ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Saskaņā ar šo pieeju nav šaubu, ka konkrētajiem satiksmes noteikumu pārkāpumiem piemīt krimināltiesisks raksturs, ciktāl dalībvalstīs par tiem piemēro sodošas un preventīvas sankcijas. Tātad mazsvarīgi ir tas, vai šīs sankcijas ir paredzētas dalībvalstu represīvajās administratīvajās tiesībās vai krimināltiesībās (33) .

103. Minēto divu jēdzienu papildināmību, manuprāt, ataino arī valsts procedūras norise.

104. Tādējādi minētās procedūras ietvaros, pamatojoties uz izdarīto pārkāpumu, kas saskaņā ar tiesību aktiem bija sodāms vienlaikus gan atbilstoši krimināltiesībām, gan administratīvajām tiesībām, atbildīgā tiesu iestāde izdarīja izvēli – izbeidzot kriminālprocesu – tā izvēlējās administratīvo tiesvedību, kas bez šaubām ir daudz ātrāka un lētāka, attiecībā uz tādu pārkāpumu, kura juridiskā un faktiskā vienkāršība, bez šaubām, neattaisno klasiskā kriminālprocesa piemērošanu.

105. Šī izvēle, ko sniedz tiesību akti un īsteno prokurors, ataino klasisko sistēmu, ko atsevišķās valstīs sauc par “tiesvedības nepieciešamības vērtēšanu” – neskaidrs jēdziens, kura vietā es dodu priekšroku jēdzienam “tiesvedības samērīguma vērtēšana”. Lai kā to arī sauktu, šī tehnika ir klasiska procesuāla kārtība, kas ir daļa no vispārējas, samērīgas un saskaņotas soda par valsts sabiedriskās kārtības traucējumu novērtēšanas un piemērošanas.

106. Piemērojot minēto S. Aykul gadījumā, šī papildināmība, šķiet, norāda uz konkrētu īstenojamās rīcības veidu.

107. Vācijas tiesību aktos, kas piemērojami teritoriāli, attiecībā uz S. Aykul gadījumu ir paredzēts, ka pārkāpuma izdarīšana rada vadīšanas tiesību apturēšanu, kas ir tūlītējs sods ne tikai kā reakcija uz pretlikumīgu darbību, bet arī ņemot vērā iespējamo apdraudējumu, ko citiem lietotājiem rada fakts, ka viņa nenošķir marihuānas lietošanu no transportlīdzekļa vadīšanas, un ka S. Aykul pēc īstenotās tiesību apturēšanas var atgūt savas vadīšanas tiesības Vācijas teritorijā tikai pēc tam, kad viņa ir veiksmīgi izpildījusi medicīniskās pārbaudes prasības. Šī divu aspektu kombinācija, proti, sods, kuram tiek pievienoti pasākumi, kas atsevišķos tiesību aktos tiek saukti par “drošības pasākumiem”, kas ir vērsti uz bīstamās pārkāpuma situācijas atkārtošanās novēršanu, ir plaši izplatīta modernās tiesību sistēmās.

108. Uz atņemšanas pasākumu pašu par sevi, manuprāt, attiecas Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa, taču šobrīd ir jānosaka, kāda ietekme ir tam, ka tiek piemērots krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes princips.

3) Citu dalībvalstu veikta krimināltiesiskā lēmuma, kas ietekmē vadītāja apliecību, atzīšana

109. Saskaņā ar krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu personai, kas pārvietojas kādas dalībvalsts teritorijā, ir jāievēro šīs valsts likumi.

110. Kā norāda Polijas valdība (34) un atzīst prasītāja pamatlietā (35), Tiesa jau ir lēmusi, ka tad, ja dalībvalsts teritorijā tiek izdarīts pārkāpums, tad tikai tās kompetencē ir noteikt sodu par šo pārkāpumu, attiecīgajā gadījumā atņemot šai personai vadītāja apliecību (36) .

111. S. Aykul tika atņemta viņas Austrijā izdotā vadītāja apliecība, tāpēc viņa vairs nevarēja vadīt transportlīdzekli Vācijas teritorijā līdz brīdim, kad viņa pierādīs, ka atkal ir piemērota transportlīdzekļa vadīšanai konkrētajā teritorijā. Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir par to, kuru iestāžu kompetencē ir pārbaudīt šo piemērotību.

112. Tiesa ir vairākkārt lēmusi, ka piemērotība vadīt transportlīdzekli ir nosacījums vadītāja apliecības “izsniegšanai”, kas ir jāuzrauga tikai izdevējai dalībvalstij (37) . Tomēr, kā jau tika minēts, pamatlietā piemērotība vadīt transportlīdzekli tiek apšaubīta nevis vadītāja apliecības izsniegšanas brīdī, bet pēc vadītāja apliecības turētāja izdarīta pārkāpuma, par kuru sods attiecas tikai uz tās dalībvalsts teritoriju, kurā tika izdarīts pārkāpums.

113. Tāpat kā Polijas valdība es uzskatu, ka pēc krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principa piemērošanas tās dalībvalsts atbildīgajām iestādēm, kuras teritorijā tika izdarīts pārkāpums, ir jānosaka, vai ārvalstu vadītāja apliecības turētājs atkal ir piemērots transportlīdzekļa vadīšanai tās teritorijā.

114. Tādējādi ļaut izdevējai dalībvalstij piemērot tās noteikumus attiecībā uz vadīšanas piemērotību, lai vadītāja apliecības turētājs atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli dalībvalstī, kurā viņš izdarījis pārkāpumu, manuprāt, būtu neatbilstoši.

115. Kā to pareizi norāda Polijas valdība, tā kā vadīšanas tiesību zudums ir radies, ņemot vērā noteikumus, kas nav piemērojami izdevējā dalībvalstī (38), būtu grūti sagaidīt, ka šī dalībvalsts piemēros minēto tiesību atgūšanas procedūru saskaņā ar saviem novērtēšanas noteikumiem (39) .

116. Pieņemot, ka tikai izdevējai dalībvalstij ir attiecīgā kompetence, varētu rasties divi pretēji risinājumi, proti, ka tādā situācijā kā S. Aykul situācija valsts varētu pati pārbaudīt, vai ir izpildīti noteikumi, kas ir paredzēti pārkāpuma izdarīšanas valsts tiesību aktos – ir skaidrs, ka šāds risinājums ietver vairāk, nekā vienas dalībvalsts veiktu citas dalībvalsts tiesas lēmuma atzīšanu –, vai arī atteikties atzīt pārkāpuma izdarīšanas dalībvalsts tiesību aktu normas, pamatojoties uz to, ka izdevējas dalībvalsts tiesību aktos šādu normu nav. Tieši pēdējā minētā nostāja, ko atzīst Komisija, ir tā, ko pieņēmusi Austrijas Republika.

117. Pieņemot pēdējo nostāju, jāatzīst, ka tādos apstākļos kā pamatlietā izskatāmie Direktīvai 2006/126 bija jāsaskaņo dalībvalstu krimināltiesību akti izdevējas dalībvalsts labā, bet minētā iedarbība attiecās tikai uz pārkāpuma izdarīšanas dalībvalsts teritoriju. Man šķiet, ka ir vismaz sarežģīti apgalvot – un vēl jo vairāk netieši –, ka minētais ir viens no būtiskākajiem ar šo direktīvu ieviestajiem jauninājumiem.

118. Turpretim, kad sods ir ticis piemērots, pārkāpuma izdarīšanas dalībvalsts nevar – lai atjaunotu vadīšanas tiesības savā teritorijā – pieprasīt izpildīt nosacījumus, kas būtu vairāk ierobežojoši nekā minētajā direktīvā paredzētie nosacījumi, kas jāizpilda, lai saņemtu vadītāja apliecību. Citiem vārdiem sakot, prasība tādā situācijā, kāda ir S. Aykul situācija, veikt medicīnisko pārbaudi var balstīties tikai uz to, lai konstatētu, vai sodītā persona no šī brīža nodrošina Direktīvas 2006/126 paredzēto prasību izpildi – ne vairāk, ne mazāk. Saistībā ar minēto Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka vadītāja apliecības izsniedz tikai tādiem pretendentiem, kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisko zināšanu pārbaudi un kuri atbilst medicīniskiem standartiem saskaņā ar minētās direktīvas II un III pielikumā minētajiem noteikumiem.

119. No Direktīvas 2006/126 III pielikuma 15. un 15.1. punkta izriet, ka transportlīdzekļa vadītāja apliecības neizdot vai neatjauno personām, kas ir psihotropo vielu atkarībā vai kas nav šādu vielu atkarībā, bet regulāri tās pārmērīgi lieto.

120. Vācijas tiesībās atbilstoši Direktīvas 2006/126 III pielikuma 15. un 15.1. punktam paredzētās procedūras, kas tiek veikta pēc pārkāpuma izdarīšanas, konkrētais mērķis ir pārbaudīt, vai attiecīgā persona joprojām ir narkotisko vielu ietekmē, un secināt, ka tā vairs neapdraud sevi un citus ceļu satiksmes dalībniekus.

121. Lai gan tās dalībvalsts atbildīgās iestādes, kuras teritorijā tika izdarīts pārkāpums, patiešām ir kompetentas, lai pārbaudītu, vai vadītāja apliecības turētājs atkal ir piemērots vadīt transportlīdzekli tās teritorijā, tomēr ir jāpārbauda, vai atņemšana, piemērojot citus papildu noteikumus vai ņemot vērā to citādu ietekmi, it īpaši attiecībā uz ilgumu, atbilst Savienības tiesību aktu normām (40) .

122. Saistībā ar minēto Tiesa jau ir lēmusi, ka uz Direktīvas 91/439 8. panta 4. punktu dalībvalsts nevar pamatoties, lai bez ierobežojumiem laikā atteiktos atzīt personas – kurai tās teritorijā piemērota šajā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības atņemšana vai anulēšana – vadītāja apliecības, kas tai var tikt vēlāk, proti, beidzoties aizlieguma periodam, izsniegta citā dalībvalstī, derīgumu (41) .

123. Manuprāt, šāda interpretācija a fortiori ir piemērojama izskatāmajā gadījumā, kad Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otro daļu dalībvalsts nevar piemērot, lai bez ierobežojumiem laikā atteiktos atzīt citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ja šīs apliecības turētājam pirmās dalībvalsts teritorijā ir piemērots ierobežojošs pasākums.

124. Tādējādi atzīt, ka dalībvalsts drīkst balstīties uz savām tiesību normām, lai bez ierobežojumiem laikā atteiktos atzīt citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības derīgumu, būtu pilnīgi pretrunā vadītāja apliecību savstarpējās atzīšanas principam, kurš ir ar Direktīvu 91/439 izveidotās sistēmas būtiska sastāvdaļa (42) .

125. Tāpēc ir jāpārbauda, vai, piemērojot savas tiesību normas, Vācijas Federatīvā Republika patiesībā bez ierobežojumiem laikā neatsakās atzīt Austrijas atbildīgo iestāžu izdotas vadītāja apliecības derīgumu.

126. Saskaņā ar Vācijas tiesību normām S. Aykul tika piemērots naudas sods un viņai tika atņemta vadītājas apliecība uz vienu mēnesi tikai attiecībā uz Vācijas teritoriju, kā iepriekš izskaidrots. Viņa var pieprasīt, lai viņai atjauno tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus Vācijā, pamatojoties uz vadītāja apliecību, kas viņai izsniegta Austrijā. Saistībā ar minēto S. Aykul piemērotība vadīt mehāniskos transportlīdzekļus, kas būtu pietiekama, lai piedalītos ceļu satiksmē Vācijā, var tikt atkal atzīta tikai tad, kad viņa iesniegs pozitīvu ziņojumu, ko izsniedzis Vācijā oficiāli atzīts piemērotības vadīt transportlīdzekli uzraudzības centrs. Šādu pozitīvu ziņojumu parasti var saņemt, iesniedzot pierādījumus par vienu gadu ilgu atturēšanos.

127. Manuprāt, ar piemērojamām valsts tiesību normām ir paredzēts pagarināt atņemšanas sekas laikā, bet ar tām netiek bez ierobežojumiem laikā atteikts atzīt vadītāja apliecības derīgumu, jo, kā to norāda Vācijas valdība savā rakstiskajā atbildē uz Tiesas uzdoto jautājumu, ja netiek uzrādīts pozitīvs medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdziens un ciktāl runa ir par ES vai EEZ vadītāja apliecību, tāpat ir jāatzīst arī tiesības izmantot ārvalstu vadītāja apliecību, ja no reģistra par vadīšanas piemērotību ir ticis dzēsts ieraksts par nepiemērotību (43) .

128. S. Aykul gadījumā saskaņā ar šīs pašas valdības sniegto informāciju atbilstoši StVG 29. panta 1. punkta 2. apakšpunkta b) daļai dzēšanas termiņam ir jābūt pieciem gadiem, jo transportlīdzekļa vadīšana narkotisko vielu ietekmē ietver divus aspektus, proti, administratīvo pārkāpumu, kas it īpaši ietekmē ceļu satiksmes drošību, vai tam pielīdzināmu administratīvo pārkāpumu. Beidzoties šim termiņam, S. Aykul atkal varēs Vācijā izmantot savu Austrijā izdoto vadītāja apliecību, neuzrādot pozitīvu medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdzienu (44) .

129. Tas, ka vadīšanas tiesību atjaunošanas Vācijas teritorijā nosacījums ir pozitīva medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdziena, kas balstās uz pozitīvu ziņojumu, ko izdevis Vācijā oficiāli atzīts vadīšanas piemērotības uzraudzības centrs, uzrādīšana, tiešām var šķist ierobežojoši (45) . Man attiecībā uz minēto ir tikai viens iebildums. Es uzskatu, ka sertifikāts ir jāizsniedz dalībvalsts teritorijā esošam uzraudzības centram vai līdzvērtīgai iestādei, piemērojot Direktīvā 2006/126 noteiktos kritērijus. Tomēr, manuprāt, attiecīgais pasākums, ir efektīvs prevencijas pasākums, kas uzlabo ceļu satiksmes drošību (46) .

130. Komisijas rīcības programmā attiecībā uz ceļu satiksmes drošības uzlabošanas mērķi ir paredzēts vedināt satiksmes dalībniekus uz labāku uzvedību, it īpaši labāk ievērojot esošos tiesību aktus un īstenojot darbības cīņai pret bīstamu rīcību (47) .

131. Komisija šajā ziņā ir atgādinājusi, cik ļoti svarīgi ir izglītot, apmācīt, kontrolēt un, vajadzības gadījumā, sodīt satiksmes dalībnieku, jo pēdējais minētais ir satiksmes drošības ķēdes pirmais posms (48) .

132. Tāpēc, manuprāt, konkrētais pasākums atbilst iepriekš minētajai judikatūrai un man šķiet pietiekami efektīvs, samērīgs un atturošs, ņemot vērā ceļu satiksmes drošības mērķus, kurus Komisija jau vairākus gadus ir izvirzījusi par savu “kara zirgu” (49) . Tādējādi pārkāpumu izskatīšana nevar būt efektīva bez preventīvu sankciju piemērošanas.

133. Katrā ziņā, lai atgūtu tiesības pārvietoties Vācijas teritorijā, S. Aykul ir izvēles iespēja – veikt medicīnisko pārbaudi viena gada laikā vai gaidīt, kad, beidzoties piecu gadu laikposmam, reģistrā tiks dzēsts ieraksts par viņas nepiemērotību vadīt transportlīdzekli.

134. Turklāt es secinu, ka tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties Savienības dalībvalstu teritorijā, kas Savienības pilsoņiem piešķirtas ar LESD 21. pantu un kuru īstenošanu paredzēts atvieglot ar Direktīvas 2006/126 noteikumiem, netiek traucētas S. Aykul situācijā, jo viņas Austrijā izdotās vadītāja apliecības neatzīšanai ir ierobežots spēks laikā un tā attiecas tikai uz Vācijas teritoriju, jo viņa drīkst turpināt vadīt transportlīdzekli citu dalībvalstu teritorijā.

135. Tāpat es uzskatu, ka uz Vācijas tiesību regulējumu attiecas Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrā daļa, nevis Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkts. Tādējādi es uzskatu, ka pirmais minētais noteikums ir jāsaprot kā tāds, ar kuru dalībvalstij, kuras teritorijā ir noticis pārkāpums, tiek atļauts ierobežot atteikuma atzīt citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības derīgumu ietekmi tikai uz savu teritoriju, bet otrā minētā noteikuma piemērošana, paredzot iespēju mainīt vadītāja apliecību, rada ietekmi visās dalībvalstīs.

136. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesai ir jāatbild, ka atbilstoši Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrajai daļai dalībvalstij ir pienākums atteikties atzīt citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības derīgumu, ja pēc tam, kad pēc krimināltiesiska rakstura ceļu satiksmes pārkāpuma, kas izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā pēc šīs vadītāja apliecības izsniegšanas, šīs vadītāja apliecības turētājam tā ir tikusi atņemta attiecīgajā teritorijā, jo viņš vairs nav bijis piemērots transportlīdzekļa vadīšanai un kļuvis par draudu ceļu satiksmes drošībai. Vadītāja apliecības turētājs atkal būs piemērots transportlīdzekļa vadīšanai minētajā teritorijā, kad tiks izpildīti nosacījumi, kas paredzēti tās dalībvalsts tiesību aktos, kuras teritorijā notika pārkāpums, ciktāl ar valsts tiesību noteikumiem nav paredzēts ne piemērot nosacījumus, kas nav paredzēti Direktīvā 2006/126 šī dokumenta piešķiršanas gadījumā, ne arī uz nenoteiktu laiku atteikties atzīt vadītāja apliecības derīgumu.

IV – Secinājumi

137. Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgericht Sigmaringen uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvas 2006/126/EK par vadītāju apliecībām 11. panta 4. punkta otrajai daļai dalībvalstij ir pienākums atteikties atzīt citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības derīgumu, ja pēc tam, kad pēc krimināltiesiska rakstura ceļu satiksmes pārkāpuma, kas izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā pēc šīs vadītāja apliecības izsniegšanas, šīs vadītāja apliecības turētājam tā ir tikusi atņemta attiecīgajā teritorijā, jo viņš vairs nav bijis piemērots transportlīdzekļa vadīšanai un kļuvis par draudu ceļu satiksmes drošībai. Vadītāja apliecības turētājs atkal būs piemērots transportlīdzekļa vadīšanai minētajā teritorijā, kad tiks izpildīti nosacījumi, kas ir paredzēti tās dalībvalsts tiesību aktos, kuras teritorijā notika pārkāpums, ciktāl ar valsts tiesību noteikumiem nav paredzēts ne piemērot nosacījumus, kas nav paredzēti Direktīvā 2006/126 šī dokumenta piešķiršanas gadījumā, ne arī uz nenoteiktu laiku atteikties atzīt vadītāja apliecības derīgumu.

(1) .

(2) – OV L 237, 1. lpp. Direktīva, kas grozīta ar Komisijas 2009. gada 25. augusta Direktīvu 2009/112/EK (OV L 223, 26. lpp.), turpmāk tekstā – “Direktīva 91/439”.

(3) – OV L 403, 18. lpp., un labojums – OV 2009, L 19, 67. lpp.

(4) – It īpaši skat. spriedumus Kapper (C‑476/01, EU:C:2004:261), Wiedemann un Funk (C‑329/06 un C‑343/06, EU:C:2008:366), Weber (C‑1/07, EU:C:2008:640), Grasser (C‑184/10, EU:C:2011:324), Akyüz (C‑467/10, EU:C:2012:112) un Hofmann (C‑419/10, EU:C:2012:240).

(5) – Skat. šīs direktīvas 1. panta 2. punktu.

(6) – Parastā dzīvesvieta ir definēta šīs direktīvas 9. panta pirmajā daļā kā “vieta, kur persona parasti dzīvo, tas ir, vismaz 185 dienas katrā kalendārajā gadā, personīgo un darba saišu dēļ vai, ja personai nav darba saišu, personīgo saišu dēļ, kas rāda ciešu saistību starp šo personu un vietu, kur tā dzīvo”.

(7) – Skat. Direktīvas 2006/126 preambulas 1. apsvērumu.

(8) – Pastāvīgās dzīvesvietas definīcija, kas ir ietverta Direktīvas 2006/126 12. panta pirmajā daļā, ir identiska tai, kas ir ietverta Direktīvas 91/439 9. panta pirmajā daļā.

(9) – BGBl . 2003 I, 310. lpp.; turpmāk tekstā – “ StVG ”.

(10) – BGBl . 1998 I, 2214. lpp.; turpmāk tekstā – “ FeV ”.

(11) – Spriedums Akyüz (EU:C:2012:112, 32. punkts).

(12) – Skat. spriedumu Derudder (C‑290/01, EU:C:2004:120, 37. un 38. punkts), kā arī Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑157/10, EU:C:2011:813, 17.–21. punkts).

(13) – Skat. Polijas valdības rakstisko apsvērumu 10. un 11. punktu.

(14) – Izcēlums mans. Skat. it īpaši spriedumus Schwarz (C‑321/07, EU:C:2009:104, 77. punkts), Grasser (EU:C:2011:324, 21. punkts) un Hofmann (EU:C:2012:240, 46. lpp.).

(15) – Skat. spriedumu Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

(16) – Turpat (26. punkts un tajā minētā judikatūra).

(17) – Skat. Itālijas valdības apsvērumu 3. punktu.

(18) – Mans izcēlums.

(19) – Bādenes‑Virtembergas federālās zemes Transporta un infrastruktūras ministrijas vēstulē tika norādīts, ka pretēji Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkta formulējumam ar Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punktu tiek atļauts neatzīt [vadītāja apliecību] ne tikai parastās dzīvesvietas dalībvalstī, bet arī jebkurā citā dalībvalstī (iesniedzējtiesas nolēmuma franču valodas versijas 5. lappuse).

(20) – Saskaņā ar pirmās daļas noteikumiem “dalībvalsts atsakās izsniegt vadītāja apliecību pretendentam”, un saskaņā ar pēdējās daļas noteikumiem “dalībvalsts var arī atteikties izsniegt vadītāja apliecību”.

(21) – Jau vairākus gadus Savienība par savu “kara zirgu” ir izvirzījusi mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību un pauž augstus mērķus samazināt negadījumu skaitu līdz 2020. gadam (skat. Komisijas 2010. gada 20. jūlija paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai – “Virzoties uz Eiropas ceļu satiksmes drošības telpu: satiksmes drošības politikas ievirzes 2011.–2020. gadam” (COM(2010) 389, galīgā redakcija)).

(22) – Skat. spriedumu Hofmann (EU:C:2012:240, 65. punkts).

(23) – Spriedums Kapper (EU:C:2004:261, 70. un 72. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tāpat skat. arī rīkojumu Halbritter (C‑227/05, EU:C:2006:245, 26. punkts).

(24) – Skat. spriedumu Hofmann (EU:C:2012:240, 71. punkts).

(25) – Skat. spriedumu Kapper (EU:C:2004:261, 73. punkts).

(26) – Skat. lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu franču valodas redakcijas 3. lappusi.

(27) – Skat. lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu franču valodas redakcijas 13. lappusi.

(28) – Es atgādinu, ka šajā lietā ratione temporis ir piemērojams Direktīvas 91/439 8. panta 2. punkts.

(29) – Iesniedzējtiesa izskatāmajā lietā izmanto frāzi “krimināltiesiska rakstura drošības pasākums”.

(30) – Skat. Komisijas apsvērumu 39.–41. punktu.

(31) – Iesniedzējtiesa savā lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu norāda, ka tiesību akti vadītāja apliecību jomā ir “policijas tiesību akti” (skat. lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu franču valodas versijas 13. un 14. lappusi).

(32) – A sērija, Nr. 73, it īpaši 53.–56. punkts.

(33) – Secinājumi Komisija/Parlaments un Padome (C‑43/12, EU:C:2013:534, 65. punkts).

(34) – Skat. Polijas valdības apsvērumu 25. punktu.

(35) – Skat. prasītājas pamatlietā rakstisko apsvērumu 9. punktu.

(36) – Spriedums Weber (EU:C:2008:640, 38. punkts).

(37) – Spriedums Hofmann (EU:C:2012:240, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

(38) – Austrijas Republika nebūtu uzsākusi tiesvedību un piemērojusi sodu S. Aykul , ja viņa būtu izdarījusi konkrēto pārkāpumu tās teritorijā (skat. lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu franču valodas redakcijas 4.–6. lappusi).

(39) – Skat. Polijas valdības apsvērumu 34. punktu.

(40) – Šajā ziņā skat. spriedumu Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 46. un 47. punkts un tajos minētā judikatūra).

(41) – Skat. spriedumu Hofmann (EU:C:2012:240, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

(42) – Skat. spriedumu Akyüz (EU:C:2012:112, 57. punkts).

(43) – Skat. minētās rakstiskās atbildes 11. punktu.

(44) – Skat. minētās rakstiskās atbildes 13. punktu.

(45) – Kopā ar medicīniski psiholoģisko ekspertīzi ir jāiesniedz pierādījums par viena gada atturības no narkotisko vielu lietošanas periodu. Šis atturības periods ir jāpierāda ar medicīniskām pārbaudēm, pamatojoties vismaz uz četrām neparedzamām laboratorijā veiktām pārbaudēm, kas veiktas gada laikā.

(46) – Skat. Direktīvas 2006/126 preambulas 2. apsvērumu.

(47) – Skat. 4. punktu Komisijas paziņojumā “Eiropas Ceļu satiksmes drošības rīcības programma – ceļu satiksmes negadījumos cietušo skaita samazināšana Eiropas Savienībā uz pusi līdz 2010. gadam, īstenojot kopējas atbildības principu” (COM(2003) 311, galīgā redakcija).

(48) – Skat. Komisijas paziņojumu, kas minēts 21. zemsvītras piezīmē (5. punkts).

(49) – Skat. 47. zemsvītras piezīmē minēto rīcības programmu, kurā ir paredzēts, ka “pret vadīšanas noteikumu neievērošanu ir jācīnās [..], ieviešot pasākumus, ar kuriem tiek uzlabota iedarbīgu, samērīgu un atturošu sankciju kontrole un piemērošana Savienībā” (10. lpp.); Padomes 2003. gada 27. novembra rezolūciju par cīņu pret psihoaktīvo vielu lietošanu, kas saistīta ar ceļu satiksmes negadījumiem (OV 2004, C 97, 1. lpp.), kurā ir uzsvērts, ka ir būtiski “veikt visus vajadzīgos pasākumus, paredzot arī sankcijas, attiecībā uz transportlīdzekļu vadītājiem, kas atrodas psihoaktīvo vielu, kas samazina viņu piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai, ietekmē” (29. punkts), un Komisijas 2004. gada 6. aprīļa Ieteikumu par tiesību aktu izpildi satiksmes drošības jomā uz autoceļiem (OV L 111, 75. lpp.), kura 9. apsvērumā ir paredzēts, ka “dalībvalstu vispārējai politikai jābūt tādai, ka uz pārkāpumiem ir attiecināmas iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas”.