Keywords

Summary



Keywords

1. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Pieprasījuma juridiskā pamata un nolūka norādīšana – Apjoms – Pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums –Neesamība

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkts)

2. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Iespēja skartajam uzņēmumam pilnībā atsaukties uz minētām tiesībām tikai pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas

(LESD 101. pants; Padomes Regula Nr. 1/2003)

3. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Pieprasījuma juridiskā pamata un nolūka norādīšana – Prasība par nepieciešamo saikni starp pieprasīto informāciju un izmeklējamo pārkāpumu – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā –Apjoms

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkts)

4. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Tiesības uz aizstāvību – Savienības tiesību vispārēja principa, kas paredz aizsardzību pret valsts varas patvaļīgu vai nesamērīgu iejaukšanos, ievērošana

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkts)

5. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Komisijas pilnvaras – Pilnvaras nosūtīt pieprasījumu, kas ir saistīta ar pieprasīto datu formalizēšanu– Robežas

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants)

6. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības uz absolūtu klusēšanu – Neesamība – Tiesības atteikties sniegt atbildi, kurā tiktu atzīta pārkāpuma izdarīšana

(LESD 101. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants un 48. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants)

7. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības atteikties sniegt atbildi, kurā tiktu atzīta pārkāpuma izdarīšana – Komisijas jautājumi, uz kuriem ir jāsniedz šādas atbildes – Novērtēšana

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants)

8. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Komisijas pilnvaras – Robežas – Prasība par nepieciešamo saikni starp pieprasīto informāciju un izmeklējamo pārkāpumu – Pieprasītās informācijas publiskais raksturs

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Komisijas pilnvaras – Robežas – Samērīguma principa ievērošana – Tādas informācijas pieprasīšana, kas jau ir Komisijas rīcībā – Minētā principa pārkāpums – Pieprasījums, kura mērķis ir saņemt precizējumus par iepriekš iesniegto informāciju – Pieļaujamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkts)

10. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Noteikumi – Izvēle starp vienkāršu informācijas pieprasījumu un lēmumu – Samērīguma principa ievērošana – Pārbaude tiesā

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1.–3. punkts)

11. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Komisijas pienākums rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus atbilstošos apstākļus – Vairāku secīgu pieprasījumu nosūtīšana – Labas pārvaldības principa pārkāpums – Trūkums; Neesamība; Prombūtne

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants)

Summary

1. Lēmuma par informācijas pieprasīšanu pamatojuma norādīšanai būtiskie elementi ir noteikti pašā Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktā. Tādējādi šajā normā ir paredzēts, ka Komisija paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā tā jāsniedz. Turklāt Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktā ir precizēts, ka Komisija arī norāda sodus, kas paredzēti 23. pantā, ka tā norāda vai uzliek sodus, kas paredzēti 24. pantā, un ka tā norāda arī Tiesas tiesības pārskatīt lēmumu. Šajā ziņā Komisijai šāda lēmuma adresātam nav jāpaziņo visa tās rīcībā esošā informācija par iespējamiem pārkāpumiem un nav jāsniedz šo pārkāpumu precīza juridiska kvalifikācija, tomēr tai ir skaidri jānorāda pieņēmumi, ko tā ir paredzējusi pārbaudīt.

Tādējādi, lai arī apstrīdētā lēmuma pamatojums ir formulēts ļoti vispārīgi un to būtu vērts precizēt, un tādējādi tas ir kritizējams šajā ziņā, tomēr var uzskatīt, ka atsauce uz apgalvotajiem importa ierobežojumiem, ko lasa kopā ar lēmumu par procedūras uzsākšanu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktam, atbilst minimālajai skaidrības pakāpei, kas ļauj secināt, ka ir tikušas ievērotas Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta prasības.

(sal. ar 22., 23., 30. un 36. punktu)

2. Administratīvajā procesā atbilstoši Regulai Nr. 1/2003 tikai pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā atsaukties uz savām tiesībām uz aizstāvību. Proti, ja šīs tiesības būtu attiecināmas uz posmu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, Komisijas veiktās izmeklēšanas efektivitāte tiktu apdraudēta, jo attiecīgais uzņēmums jau iepriekšējas izmeklēšanas posmā varētu identificēt informāciju, kas Komisijai jau ir zināma, un attiecīgi to informāciju, kuru vēl varētu noslēpt.

Tomēr izmeklēšanas pasākumi, ko Komisija ir veikusi iepriekšējas izmeklēšanas posmā, it īpaši pārbaudes pasākumi un informācijas pieprasījumi, pēc savas būtības nozīmē pārkāpuma apgalvojumu un tie var būtiski ietekmēt aizdomās turēto uzņēmumu situāciju. Tātad ir svarīgi novērst, ka šajā administratīvā procesa posmā varētu tikt neglābjami pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo veiktajiem izmeklēšanas pasākumiem var būt izšķiroša nozīme, sniedzot pierādījumus par uzņēmumu nelikumīgu rīcību, par ko tie varētu būt atbildīgi.

Tomēr iepriekšējas izmeklēšanas posmā papildus pārkāpumu pieņēmumiem, kurus Komisija plāno pārbaudīt, tai nevar likt sniegt norādes, proti, pierādījumus, kas tai liek domāt, ka ir ticis pārkāpts LESD 101. pants. Proti, šāds pienākums apdraudētu judikatūrā radīto līdzsvaru starp izmeklēšanas efektivitātes saglabāšanu un attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību saglabāšanu.

(sal. ar 26., 27. un 31. punktu)

3. Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktā paredzētais Komisijas pienākums norādīt informācijas pieprasījuma juridisko pamatu un mērķi ir pamatprasība, lai varētu uzskatīt, ka no attiecīgajiem uzņēmumiem pieprasītā informācija ir pamatota, kā arī lai šis uzņēmums varētu apzināties sava pienākuma sadarboties apmēru, vienlaikus aizsargājot savas tiesības uz aizstāvību. No minētā izriet, ka vienīgais, ko var lūgt Komisija, ir informācijas nodošana, kas tai ļautu pārbaudīt pārkāpumu pieņēmumus, kuri pamato izmeklēšanas veikšanu un kuri ir norādīti informācijas pieprasījumā.

Ņemot vērā Komisijas plašās izmeklēšanas un pārbaudes pilnvaras, Komisija ir tā, kurai ir jānovērtē tās informācijas nepieciešamība, ko tā pieprasa attiecīgajiem uzņēmumiem. Attiecībā uz pārbaudi, ko Vispārējā tiesa veic attiecībā uz šo Komisijas vērtējumu, ir jānorāda, ka jēdziens “vajadzīgā informācija” ir jāinterpretē, ņemot vērā mērķus, kuru sasniegšanai Komisijai tikušas piešķirtas attiecīgās izmeklēšanas pilnvaras. Tādējādi prasība par to, ka ir jāpastāv saiknei starp informācijas pieprasījumu un iespējamo pārkāpumu, ir izpildīta, ja šajā procedūras stadijā minētais pieprasījums var tikt likumīgi uzskatīts par saistītu ar iespējamo pārkāpumu tādā nozīmē, ka Komisija var pamatoti uzskatīt, ka dokuments tai palīdzēs noteikt iespējamā pārkāpuma esamību.

(sal. ar 28. un 85. punktu)

4. Skat. nolēmuma tekstu.

(sal. ar 43. un 44. punktu)

5. Tā kā ar informācijas sniegšanu Regulas Nr. 1/2003 18. panta izpratnē ir jāsaprot ne tikai dokumentu iesniegšana, bet arī pienākums atbildēt uz jautājumiem, kas attiecas uz minētajiem dokumentiem, Komisijai nav jāpieprasa tikai pastāvošo datu iesniegšana neatkarīgi no jebkādas attiecīgā uzņēmuma iejaukšanās. Tādēļ tā var uzdot uzņēmumam jautājumus, kas saistīti ar pieprasīto datu formalizēšanu.

Tomēr šīs prerogatīvas īstenošana ir pakļauta nosacījumam, ka tiek ievēroti vismaz divi principi. Pirmkārt, ar uzņēmumiem uzdotajiem jautājumiem tos nevar piespiest atzīt, ka tie izdarījuši pārkāpumu. Otrkārt, pienākums sniegt informāciju nevar būt šim uzņēmumam nesamērīgs salīdzinājumā ar izmeklēšanas vajadzībām.

(sal. ar 56. un 57. punktu)

6. Tiesības uz absolūtu klusēšanu nevar tikt atzītas uzņēmumam, kas ir lēmuma par informācijas pieprasījumu saņēmējs Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta izpratnē. Proti, šādu tiesību atzīšana pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, un būtu neattaisnots šķērslis Komisijas pienākuma nodrošināt, ka kopējā tirgū tiek ievērotas konkurences normas, izpildei. Tiesības uz klusēšanu var tikt atzītas tikai tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums būtu spiests sniegt atbildes, ar kurām tam būtu jāatzīst pārkāpums, kura pastāvēšana ir jāpierāda Komisijai.

Lai nodrošinātu Regulas Nr. 1/2003 18. panta lietderīgo iedarbību, Komisijai līdz ar to ir tiesības likt uzņēmumiem nosūtīt visu veidu nepieciešamo informāciju par faktiem, par ko tiem varētu būt zināms, un iesniegt tai, vajadzības gadījumā, ar to saistītos dokumentus, kas ir to rīcībā, pat ja tie var noderēt, lai konstatētu pret konkurenci vērstu rīcību. Šīs Komisijas pilnvaras saņemt informāciju nav pretrunā nedz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. un 2. punktam, nedz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai. Tāpat tās nav pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantam.

Tas, ka pastāv pienākums atbildēt uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem tikai par faktiem un izpildīt tās pieprasījumu uzrādīt jau esošus dokumentus, nevar būt pamatprincipa par Pamattiesību hartas 48. panta 2. punktā noteikto tiesību uz aizstāvību ievērošanu pārkāpums, kā arī Pamattiesību hartas 47. pantā noteikto tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpums, kas konkurences tiesību jomā nodrošina aizsardzību, kura ir līdzvērtīga Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā garantētajai. Proti, nekas nekavē informācijas pieprasījuma saņēmēju vēlākajā administratīvajā procesā vai procesā Savienības tiesā pierādīt, ka šajās nosūtītajās atbildēs vai dokumentos izklāstītajiem faktiem ir cita nozīme, nevis tā, ko tiem piedēvē Komisija.

(sal. ar 60.–62. punktu)

7. Atbildes uz jautājumiem, kurus Komisija var uzdot uzņēmumiem, ir jānošķir atkarībā no tā, vai tās būtu kvalificējamas kā tādas, kas attiecas tikai uz faktiem, vai nē. Tikai gadījumā, ja jautājums nav kvalificējams kā tāds, kas attiecas tikai uz faktiem, ir jāpārbauda, vai, sniedzot uz to atbildi, attiecīgais uzņēmums būtu spiests atzīt, ka ir izdarījis pārkāpumu, kura pastāvēšana ir jāpierāda Komisijai.

Šajā ziņā ir jānošķir divu veidu situācijas. Pirmkārt, ja Komisija, pamatojoties uz pieņēmumu, ka konstatētos faktus nevar izskaidrot citādi kā ar pret konkurenci vērstas rīcības esamību, konstatē konkurences tiesību normu pārkāpumu, Savienības tiesai attiecīgais lēmums ir jāatceļ tad, ja attiecīgie uzņēmumi izvirza argumentāciju, kas sniedz atšķirīgu Komisijas konstatēto faktu skaidrojumu un kas tādējādi ļauj ticamu faktu izskaidrojumu, kuru Komisija izmantojusi, lai secinātu pārkāpuma esamību, aizstāt ar citu ticamu izskaidrojumu. Proti, šādā gadījumā nevar uzskatīt, ka Komisija ir sniegusi konkurences tiesību pārkāpuma esamības pierādījumu. Jautājumi, kas, lai arī nevar tikt kvalificēti kā tādi, kas attiecas tikai uz faktiem, ir saistīti ar tādas atbildes sniegšanu, kuras interpretāciju, ko sniegusi Komisija, attiecīgais uzņēmums varēs apstrīdēt šādā kārtībā, tam nerada tiesības uz klusēšanu.

Otrkārt, ja Komisija ir varējusi pierādīt, ka uzņēmums ir piedalījies uzņēmumu sanāksmēs, kurām acīmredzami ir bijis pret konkurenci vērsts mērķis, šim uzņēmumam ir jāsniedz cits šo sanāksmju satura skaidrojums. Tāpat, ja Komisija pamatojas uz pierādījumiem, kas principā ir pietiekami, lai pierādītu pārkāpuma esamību, attiecīgajam uzņēmumam nepietiek ar norādi uz iespēju, ka pastāv apstāklis, kas varētu ietekmēt minēto pierādījumu pierādīšanas spēku, lai Komisija uzņemtos pienākumu pierādīt, ka šis apstāklis nav varējis ietekmēt šo pierādījumu pierādīšanas spēku. Tieši otrādi, izņemot gadījumus, kad attiecīgais uzņēmums šādu pierādījumu nevar sniegt pašas Komisijas rīcības dēļ, attiecīgajam uzņēmumam juridiski pietiekami ir jāpierāda, pirmkārt, apstākļa, uz ko tas norāda, esamība un, otrkārt, ka ar šo apstākli tiek apstrīdēts pierādījumu, uz ko pamatojas Komisija, pierādījuma spēks. Attiecībā uz jautājumiem, kuru mērķis vai sekas ir šādu pierādījumu sniegšana Komisijai, uzņēmumam noteikti ir tiesības uz klusēšanu. Proti, pretējā gadījumā tas būtu spiests atzīt, ka ir izdarījis pārkāpumu, kura pastāvēšana ir jāpierāda Komisijai.

(sal. ar 63. un 75.–77. punktu)

8. Tāda informācija kā apgādes, nogādes un piegādes vietu pasta indeksi, vai preču pārvadāšanas distances no apgādes vietas līdz piegādes adresei, lai arī pēc savas būtības ir pieejama Komisijai, ir loģisks papildinājums informācijai, kas ir tikai prasītājas rīcībā. Tādējādi to iespējamais publiskais raksturs netraucē to uzskatīt par vajadzīgu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punkta izpratnē.

(sal. ar 87. un 88. punktu)

9. Lai lēmums par informācijas pieprasīšanu atbilstu samērīguma principam, nepietiek ar to, ka pieprasītā informācija ir saistīta ar izmeklēšanas priekšmetu. Tāpat ir svarīgi, lai uzņēmuma pienākums sniegt informāciju nebūtu šim uzņēmumam nesamērīgs salīdzinājumā ar izmeklēšanas vajadzībām.

No minētā jāsecina, ka lēmums, kurā tā adresātam likts no jauna iesniegt agrāk pieprasīto informāciju tikai tādēļ, ka tās daļa, pēc Komisijas domām, ir neprecīza, varētu izrādīties nesamērīgs slogs salīdzinājumā ar izmeklēšanas vajadzībām un tādēļ nebūtu atbilstošs ne samērīguma principam, ne vajadzības prasībai. Proti, Komisija šādos apstākļos ir tiesīga precīzi formulēt informāciju, kura, pēc tās domām, attiecīgajam uzņēmumam būtu jālabo.

Tāpat ar mēģinājumiem atvieglot uzņēmumu iesniegto atbilžu apstrādi nevar attaisnot to, ka minētajiem uzņēmumiem tiek likts iesniegt Komisijas rīcībā jau esošo informāciju jaunā formātā. Lai arī uzņēmumiem ir pienākums aktīvi sadarboties, kas nozīmē, ka tie sniedz Komisijai visu informāciju, kas saistīta ar izmeklēšanas priekšmetu, šis aktīvās sadarbības pienākums nesniedzas tiktāl, lai aptvertu Komisijas rīcībā jau esošās informācijas noformēšanu.

Tomēr Komisijas lēmums, kurā lūgts iesniegt precīzāku informāciju nekā tā, kas ir tikusi iesniegta līdz šim, ir jāuzskata par attaisnotu ar izmeklēšanas vajadzībām. Proti, jebkādu atbilstošu konkurences noteikumu pārkāpuma esamību apstiprinošu vai atspēkojošu datu meklēšana var būt saistīta ar to, ka Komisija uzņēmumiem lūdz precizēt vai sīkāk izklāstīt noteiktu tādu informāciju par faktiem, kas tai ir tikusi iesniegta iepriekš. Tādējādi ar to, ka lēmuma par informācijas pieprasīšanu mērķis ir iegūt vai nu jaunu informāciju, vai detalizētāku informāciju, var pamatot pieprasītās informācijas vajadzīgo raksturu.

(sal. ar 97.–99., 101. un 104. punktu)

10. Samērīguma princips, kas ir viens no vispārīgajiem Savienības tiesību principiem, nozīmē, ka iestāžu tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos leģitīmos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem.

Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punktu Komisija var pieprasīt informāciju ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu, un šajā tiesību normā nav noteikts, ka lēmumu var pieņemt tikai, ja iepriekš ir bijis nosūtīts vienkāršs pieprasījums. Tai izdarāmā izvēle starp vienkāršu informācijas pieprasījumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam un lēmumu par informācijas pieprasīšanu atbilstoši šīs pašas regulas 18. panta 3. punktam ir pakļauta samērīguma pārbaudei Savienības tiesā. Šādai pārbaudei ir jābūt atkarīgai no tā, vai, ņemot vērā konkrētās lietas īpatnības, ir vajadzīgs veikt atbilstīgu izmeklēšanu.

(sal. ar 118.–121. punktu)

11. Gadījumos, kad Savienības iestādēm ir novērtējuma brīvība, Savienības tiesību sistēmā nodrošināto garantiju ievērošanai administratīvajos procesos ir vēl jo lielāka nozīme. Šīs garantijas tostarp ietver kompetentās iestādes pienākumu rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus apstākļus, kuriem ir nozīme konkrētajā lietā. Tā kā informācijas pieprasījums – lai arī tā priekšmets ir līdzīgs iepriekšējo informācijas pieprasījumu priekšmetiem – atšķiras ar tās jautājumu precizitātes pakāpi vai jaunu jautājumu esamību, ar tādiem apstākļiem kā izmeklēšanas, par kuru jārūpējas Komisijai, apmēru un attiecīgo uzņēmumu skaitu, kā arī attiecīgo preču tirgus tehniskumu var attaisnot to, ka Komisija, nepārkāpjot labas pārvaldības principu, pēc kārtas izdod vairākus informācijas pieprasījumus, kas daļēji pārklājas.

(sal. ar 147. un 148. punktu)