ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Pamata prāvā ir atzīts, ka, lai gan van der Steins bija vienīgais sabiedrības vadītājs un vienīgais dalībnieks, tomēr viņš veica savas darbības darba līguma ietvaros. No tā izriet, ka van der Steina situācija nav vienlīdzīga tai, kas aprakstīta iepriekš minētajā spriedumā lietā Heerma, un, kā to norādīja ģenerāladvokāte savu secinājumu 22. punktā, ciktāl darbs, ko ieinteresētā persona veica sabiedrības labā, ietilpst šī darba līguma piemērošanas jomā, to principā no PVN atbrīvo saskaņā ar viennozīmīgo Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta tekstu.
16

Komisija turklāt uzskata, ka precēm, kas tiek eksportētas uz trešo valsti, ir jābūt atbrīvotām no jebkādiem nodokļiem, ja tās tiek izvestas no Kopienas teritorijas, kas nozīmē, ka sniegtais fraktēšanas pakalpojums nedrīkst tikt aplikts ar nodokli neatkarīgi no tā, vai fraktēšana ir pilnīga vai daļēja. Visbeidzot, ja atbrīvojums no nodokļa tiktu piemērots tikai pilnīgai fraktēšanai, tā būtu atkarīga no kuģa, kas veic fraktēšanu, izmēra, un tādējādi viens un tas pats kravas daudzums varētu tikt atbrīvots no nodokļa un aplikts ar nodokli atkarībā no minētā kuģa kravai paredzētās platības.
EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 13. panta, kas paredz, ka līgumslēdzējas puses nedrīkst ieviest jaunus brīvas pārvietošanās ierobežojumus darba ņēmējiem, piemērošana nav atkarīga no nosacījuma, ka attiecīgais Turcijas pilsonis atbilst šī lēmuma 6. panta 1. punktam. Turklāt minētā 13. panta piemērošanas jomā neietilpst vienīgi ieceļotāji no Turcijas, kuri strādā algotu darbu.

EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma ieviešana pēc tam, kad šis lēmums ir stājies spēkā attiecīgajā dalībvalstī, kas paredz maksāt nodevu, lai tiktu piešķirta uzturēšanās atļauja vai tiktu pagarināts tās derīguma termiņš, kad Turcijas pilsoņiem maksājamās nodevas apmērs nav samērīgs ar apmēru nodevai, kura ir jāmaksā Kopienas pilsoņiem.

Minētajā 13. pantā paredzētā “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula vispārīgi aizliedz veikt tādus jaunus valsts pasākumus, kuru mērķis vai sekas ir tādas, ka Turcijas pilsoņu iespēja izmantot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos valsts teritorijā tiek pakļauta stingrākiem nosacījumiem, nekā bija piemērojami datumā, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā Lēmums Nr. 1/80. It īpaši šis pants kopš tā stāšanās spēkā uzņemošajā dalībvalstī aizliedz ieviest jaunus ierobežojumus darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, ieskaitot tādus, kas attiecas uz materiālajiem un/vai procesuālajiem nosacījumiem tādu Turcijas pilsoņu pirmreizējai uzņemšanai šīs valsts teritorijā, kuri vēlas tajā izmantot minēto ekonomikas brīvību.

Šajā sakarā, kaut arī tādu jaunu normu pieņemšana, kas ir vienādi piemērojamas Turcijas pilsoņiem un Kopienu pilsoņiem, nav pretrunā kādai no “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulām, kuras ir paredzētas jomās, uz kurām attiecas EEK un Turcijas asociācija, ja Turcijas Republikai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar Līgumu, tomēr šāds tiesiskais regulējums nedrīkst radīt ierobežojumu Lēmuma Nr. 1/80 13. panta izpratnē. Lasot to kopā ar Papildu protokola 59. pantu, 13. pantā paredzēts, ka, kaut arī Turcijas pilsonis, kuram ir piemērojamas šīs normas, nedrīkst tikt nostādīts labvēlīgākā situācijā nekā Kopienu pilsoņi, tomēr tam nedrīkst uzlikt jaunus pienākumus, kas nav samērīgi ar Kopienu pilsoņiem uzliktajiem pienākumiem. Tādējādi valsts tiesiskais regulējums ir ierobežojums, kuru aizliedz Lēmuma Nr. 1/80 13. pants, ciktāl tas pieprasa Turcijas pilsoņiem, kuriem ir piemērojams minētais 13. pants, samaksāt tādu nodevu, lai tiktu izskatīts lūgums piešķirt uzturēšanās atļauju vai pagarināt tās derīguma termiņu, kuras apmērs būtiski pārsniedz apmēru nodevai, kura līdzīgos apstākļos ir jāmaksā Kopienas pilsoņiem, un nav minēts neviens noderīgs arguments, kas varētu pamatot tik būtisku atšķirību.

(sal. ar 63.–65., 67. un 71.–75. punktu un rezolutīvo daļu)
Lai gan dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas. Atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir paredzētas tikai EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu.

Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes, kā tas ir attiecībā uz atkāpēm no pamatbrīvībām, ir jāinterpretē šauri. Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem, tikai atsaucoties uz šīm interesēm. Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda nepieciešamība izmantot šajā pantā paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

(sal. ar 46.–48. un 50. punktu)
Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 3. panta 2. punktā no tās piemērojamības cita starpā ir skaidri izslēgta personas datu apstrāde attiecībā uz sabiedrisko drošību, aizsardzību, valsts drošību un uz valsts pasākumiem krimināltiesību jomā. No tā izriet, ka, lai gan personas datu apstrādei, kas veikta, lai piemērotu uzturēšanās tiesības regulējošus tiesību aktus, un statistikas mērķiem ir piemērojama Direktīva 95/46, tas tā nav gadījumā, kad šie dati tiek apstrādāti ar mērķi, kas ir saistīts ar cīņu pret noziedzību.

Ņemot vērā Direktīvas 95/46 mērķi visās dalībvalstīs nodrošināt vienādu aizsardzības līmeni, vajadzības jēdzienam, kas izriet no šīs direktīvas 7. panta e) punkta, nevar būt atšķirīgs saturs atkarībā no dalībvalsts. Tādējādi tas ir autonoms Kopienu tiesību jēdziens.

EKL 12. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalstij, lai cīnītos pret noziedzību, izveidot personas datu apstrādes sistēmu, kas attiecas tikai uz tiem Savienības pilsoņiem, kas nav šīs dalībvalsts valstspiederīgie.

Nediskriminācijas princips, kas ir nostiprināts EKL 12. pantā vai EKL 43. pantā, prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un lai atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi. Šādu attieksmi varētu pamatot tikai tad, ja tā būtu pamatota ar objektīviem apsvērumiem, kas nav saistīti ar attiecīgo personu pilsonību un ir samērīgi ar likumīgu mērķi.

Lai gan mērķim cīnīties pret noziedzību ir leģitīms raksturs, ar to nevar pamatot sistemātisku personas datu apstrādi, kas attiecas tikai uz tiem Savienības pilsoņiem, kas nav attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgie. Šajā sakarā cīņa pret noziedzību obligāti nozīmē, ka ir jāizmeklē izdarītie noziegumi un kriminālpārkāpumi neatkarīgi no to izdarītāju pilsonības. Tāpēc cīņas pret noziedzību aspektā dalībvalstij savu valstspiederīgo situācija neatšķiras no to Savienības pilsoņu situācijas, kas nav šīs dalībvalsts valstspiederīgie un dzīvo tās teritorijā. Tāpēc atšķirīga attieksme pret šiem valstspiederīgajiem un šiem Savienības pilsoņiem, ko rada sistemātiska tikai to Savienības pilsoņu, kas nav attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgie, personas datu apstrāde, lai cīnītos pret noziedzību, ir EKL 12. panta 1. punktā aizliegta diskriminācija.

(sal. ar 75. un 77.–81. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
EEK un Turcijas Asociācijas līguma papildprotokola 41. panta 1. punkts, kurā ir noteikts, ka līgumslēdzējas puses atturas no jaunu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ieviešanas, ir tieši piemērojams. Šajā normā skaidri, precīzi un bez nosacījumiem ir minēta nepārprotama “standstill” klauzula, kurā ietverts pienākums, ko uzņēmušās līgumslēdzējas puses, kas juridiski nozīmē vienkārši atturēties no rīcības. Tādējādi uz tiesībām, kas minētajā tiesību normā ir piešķirtas Turcijas pilsoņiem, kuriem tā ir piemērojama, var atsaukties dalībvalstu tiesās.

EEK un Turcijas Asociācijas līguma papildprotokola 41. panta 1. punkts, kurā ir noteikts, ka līgumslēdzējas puses atturas no jaunu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ieviešanas, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek liegts, sākot no šī protokola stāšanās spēkā, ieviest prasību, ka Turcijas pilsoņiem, lai ieceļotu dalībvalsts teritorijā, lai tur sniegtu pakalpojumus Turcijā dibināta uzņēmuma vārdā, ir jāsaņem vīza, jo šajā datumā šāda vīza netika prasīta.

Ar minēto normu ir vispārīgi aizliegts noteikt tādus jaunus pasākumus, kuru mērķis vai sekas ir tādas, ka Turcijas pilsoņu iespēja izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību valsts teritorijā tiek pakļautas stingrākiem nosacījumiem, nekā bija piemērojami datumā, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā papildprotokols, tas ir, 1973. gada 1. janvārī.

Turcijas pilsoņiem, kas vēlas izmantot tiesības brīvi sniegt pakalpojumus vienas dalībvalsts teritorijā atbilstoši asociācijas līgumam, valsts tiesiskais regulējums, kurā šī darbība ir pakļauta nosacījumam saņemt vīzu, ko turklāt nevar noteikt Kopienu pilsoņiem, var kavēt efektīvu šīs brīvības izmantošanu, it īpaši papildu un atkārtotu administratīvu un finansiālu izmaksu dēļ, kas saistītas ar šādas atļaujas saņemšanu, kuras spēkā esamība ir ierobežota laikā. Turklāt gadījumā, ja vīzas pieteikums tiek noraidīts, šāds tiesiskais regulējums minēto brīvību neļauj izmantot.

No tā izriet, ka šāda tiesiskā regulējuma, kas nepastāvēja 1973. gada 1. janvārī, sekas ir vismaz tādas, ka Turcijas pilsoņu iespējas izmantot asociācijas līgumā garantētās ekonomiskās brīvības tiek pakļautas stingrākiem nosacījumiem, nekā attiecīgajā dalībvalstī bija piemērojami laikā, kad stājās spēkā papildprotokols. Šādos apstākļos šāds regulējums ir “jauns ierobežojums” Turcijā dzīvojošu Turcijas pilsoņu tiesībām brīvi sniegt pakalpojumus attiecīgajā dalībvalstī papildprotokola 41. panta 1. punkta izpratnē.

Šo secinājumu neliek apšaubīt tas, ka ar šādu valsts regulējumu tikai tiek īstenota Kopienu atsavināto tiesību norma. Saistībā ar minēto Kopienas noslēgtajiem starptautiskajiem līgumiem ir augstāks normatīvs spēks nekā Kopienu atsavināto tiesību aktiem, un tas liek šos pēdējos interpretēt, cik vien iespējams, atbilstoši minētajiem līgumiem.

EEK un Turcijas Asociācijas līguma papildprotokola 41. panta 1. punktā paredzētā “standstill” klauzula turpretī neliedz pieņemt noteikumus, kas ir vienādi piemērojami Turcijas pilsoņiem un Kopienu pilsoņiem.

(sal. ar 47., 55.–59., 61., 62. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-345/06

Gottfried Heinrich

(Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“EKL 254. panta 2. punkts — Regula (EK) Nr. 1049/2001 — 2. panta 3. punkts — Regula (EK) Nr. 622/2003 — Civilās aviācijas drošība — Pielikums — Priekšmetu, kuri ir aizliegti gaisa kuģī, saraksts — Nepublicēšana — Saistošs spēks”

Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2008. gada 10. aprīlī I ‐ 1661

Tiesas (virspalāta) 2009. gada 10. marta spriedums I ‐ 1697

Sprieduma kopsavilkums

Transports – Gaisa transports – Kopīgu noteikumu ieviešana civilās aviācijas drošības jomā – Regula Nr. 622/2003 – Pielikums

(EKL 254. panta 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 2320/2002 4. panta 2. punkts un 8. pants; Komisijas Regulas Nr. 622/2003 pielikums)

Regulas Nr. 622/2003, ar kuru nosaka pasākumus kopēju pamatstandartu īstenošanai aviācijas drošības jomā, kas grozīta ar Regulu Nr. 68/2004, pielikumam, kurš nav publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ciktāl tā nolūks ir noteikt pienākumus personām, nav saistoša spēka. Regulas Nr. 2320/2002 par kopīgiem noteikumiem civilās aviācijas drošības jomā pielikumā ietvertā ierobežotas piekļuves drošības zonās vai gaisa kuģos aizliegto priekšmetu saraksta pielāgošanas pasākumi, ciktāl tie ir noteikti Regulas Nr. 622/2003 pielikumā, nevar tikt piemēroti attiecībā uz personām.

Šajā sakarā no pašas EKL 254. panta 2. punkta redakcijas izriet, ka Kopienu regula var radīt juridiskas sekas vienīgi tad, ja tā ir publicēta minētajā Oficiālajā Vēstnesī.

Turklāt Kopienu iestādes pieņemts tiesību akts nevar tikt piemērots dalībvalsts fiziskai vai juridiskai personai, pirms šīm personām nav bijusi iespēja uzzināt par šo tiesību aktu ar pienācīgas izziņošanas palīdzību Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Tiesiskās drošības princips prasa, lai Kopienas tiesiskais regulējums ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt pienākumu, ko tas tām nosaka, apjomu. Personām nepārprotami ir jāzina savas tiesības un pienākumi un jāspēj atbilstoši rīkoties.

Regulas Nr. 2320/2002 pielikumā noteikto aizliegto priekšmetu saraksta pielāgošanas pasākumi tiktāl, ciktāl to nolūks ir noteikt pienākumus personām, katrā ziņā ir jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Jautājumam, vai ar šiem pasākumiem un attiecīgajiem noteikumiem tieši tiek noteikti pienākumi personām vai arī tiek noteikts pienākums to darīt dalībvalstij, šajā sakarā nav nozīmes. Abos gadījumos ir obligāta to publikācija minētajā Oficiālajā Vēstnesī.

Turklāt Regulas Nr. 2320/2002 un, precīzāk, tās 4. panta 2. punkts nesniedz nekādu juridisku pamatu, kas ļautu Komisijai, īstenojot tās izpildes kompetenci, kura tai ir piešķirta saskaņā ar šo tiesību normu, piemērot šīs regulas 8. pantā norādīto slepenības režīmu Regulas Nr. 2320/2002 pielikumā ietvertā aizliegto priekšmetu saraksta pielāgošanas pasākumiem. No tā izriet, ka gadījumā, ja Regulā Nr. 622/2003 patiešām būtu noteikti pielāgojumi minētajam aizliegto priekšmetu sarakstam, šī regula noteikti būtu spēkā neesoša.

(sal. ar 42.–44. un 59.–63. punktu un rezolutīvo daļu)
Tāpat arī pienākums norādīt pamatojumu neliek Pirmās instances tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti. Pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi.

Šajā sakarā Pirmās instances tiesas pienākumu pamatot savus nolēmumus nevar interpretēt tā, ka tai būtu pienākums detalizēti atbildēt uz katru prasītāja norādīto argumentu, it īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs.

Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tāds tiesību jautājums, kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā.

Tāda līguma noteikumu sekas Kopienā, ko tā ir noslēgusi ar trešām valstīm, nevar noteikt, abstrahējoties no attiecīgo noteikumu starptautiskās izcelsmes. Atbilstoši starptautisko tiesību principiem Kopienu iestādes, kuru kompetencē ir apspriest un noslēgt šādu līgumu, var brīvi vienoties ar attiecīgajām trešām valstīm par sekām, kādas šī līguma noteikumiem jārada līgumslēdzēju pušu iekšējā tiesību sistēmā. Ja šis jautājums nav tieši reglamentēts minētajā līgumā, kompetentajām tiesām un it īpaši Tiesai atbilstoši savai kompetencei saskaņā ar Līgumu tas ir jārisina tādā pašā veidā kā jebkurš cits interpretācijas jautājums, kas attiecas uz attiecīgā līguma piemērošanu Kopienā, pamatojoties uz šī līguma jēgu, struktūru vai noteikumiem.

Tādējādi Tiesai ir jānosaka, vai starptautiska līguma noteikumi piešķir Kopienas tiesību subjektiem tiesības atsaukties uz tiem tiesā, lai apstrīdētu Kopienu tiesību akta spēkā esamību.

Tiesa var pārbaudīt atvasinātā Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību, pamatojoties uz starptautisku līgumu, tikai tad, ja tā raksturs un sistēma to pieļauj un ja tostarp šīs tiesību normas no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami precīzas.

(sal. ar 108.–110. punktu)
Dalībvalsts, kas patur spēkā tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru biržā kotētu sabiedrību akcionāru kopsapulce, lemjot par pamatkapitāla palielināšanu, pilnīgi vai daļēji atceļot pirmpirkuma tiesības uz parakstīšanos, var brīvi noteikt jaunu akciju emisijas cenu, ja minētās kopsapulces rīcībā ir sabiedrības administratoru ziņojums, kā arī šim nolūkam iecelta auditora atzinums un ja akciju emisijas cena ir lielāka par no auditora atzinuma izrietošo neto vērtību, nepārkāpj Otrās direktīvas 77/91 par sabiedrību tiesībām 42. pantā, lasot to kopā ar šīs direktīvas 29. panta 1. un 4. punktu, paredzētos pienākumus.

Pat ja akcionāru labā noteiktās pirmpirkuma tiesības uz parakstīšanos pieļauj vienīgi izņēmumu, kurš ir skaidri noteikts Otrās direktīvas 29. panta 4. punktā, tomēr šajā direktīvā ir noteiktas minimālās akciju sabiedrību akcionāru un kreditoru interešu aizsardzības prasības, atstājot dalībvalstīm brīvību pieņemt tām labvēlīgākus noteikumus, nosakot stingrākus nosacījumus minēto pirmpirkuma tiesību atcelšanai.

Turklāt apstāklis, ka jaunu akciju emisijas cena saskaņā ar šo tiesisko regulējumu var tikt noteikta līmenī, kurš ir zemāks par to tirgus vērtību, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas var radīt nevienlīdzīgu attieksmi Otrās direktīvas 42. panta izpratnē starp iepriekšējiem un jaunajiem akcionāriem, ja pretēji tam, kā tas pieprasīts minētajā 42. pantā, nav neviena pierādījuma, kas liecinātu, ka šīs abas akcionāru kategorijas atrodas vienādā statusā, lai tām vajadzētu nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi. Turklāt, ja tiktu noteikts, ka jaunu akciju emisijas cena nedrīkst būt zemāka par to tirgus vērtību, tā rezultātā, pat ja šāda cena būtu pamatota administratoru ziņojumā, akcionāru kopsapulce to nevarētu piemērot, nepārkāpjot Otrās direktīvas 42. pantā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu.

(sal. ar 26., 30., 31., 33. un 34. punktu)
A posteriori izsniedzot legalizācijas atļauju, kura var tikt piešķirta neatkarīgi no tā, vai ir pierādījumi, ka pastāv kādi ārkārtēji apstākļi, un kurai ir tādas pašas sekas kā būvatļaujai, kura tiek izsniegta pirms būvdarbu un teritorijas attīstības projektu realizācijas uzsākšanas, lai gan projekti, kuriem saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 1. punktu, kā arī 4. panta 1. un 2. punktu tiek pieprasīts veikt ietekmes uz vidi novērtējumu, ir jānosaka un par tiem pirms atļaujas piešķiršanas un līdz ar to noteikti arī pirms darbu uzsākšanas ir jāpieprasa atļauja un jāveic minētā novērtēšana, dalībvalsts nav izpildījusi Direktīvā 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kurā grozījumi ir veikti ar Direktīvu 97/11, paredzētos pienākumus.

Tomēr, kaut arī Kopienu tiesības nevar nepieļaut, ka valsts tiesību akti noteiktos gadījumos atļauj legalizēt darbības vai pasākumus, kuri ir pretrunā šiem tiesību aktiem, šādai iespējai ir jābūt pakļautai nosacījumam, ka tā nedrīkst sniegt ieinteresētajām personām iespēju neievērot Kopienu tiesību aktus vai izvairīties no to piemērošanas, un to var piemērot tikai izņēmuma gadījumos.

Tomēr legalizācijas a posteriori sistēma var pamudināt projektu attīstītājus izvairīties no pārbaudes, vai paredzētie projekti atbilst kritērijiem, kuri ir noteikti šīs direktīvas 2. panta 1. punktā, un līdz ar to neveikt nepieciešamās darbības, lai noteiktu šo projektu ietekmi uz vidi un veiktu to iepriekšēju novērtējumu. Tomēr saskaņā ar Direktīvas 85/337 pirmo apsvērumu ir nepieciešams, lai lēmuma pieņemšanas procesā kompetentā valsts iestāde iespējami drīz ņemtu vērā ietekmi uz vidi visos tehniskās plānošanas un lēmumu pieņemšanas procesos, ievērojot mērķi jau pašā sākumā izvairīties no piesārņojuma vai kaitīguma radīšanas, nevis vēlāk cīnīties ar tā sekām.

(sal. ar 57., 58. un 61. punktu)
—

nodokļu maksātājs, kas nav iesniedzis deklarāciju attiecībā uz taksācijas periodiem laikposmā no pirmā līdz ceturtajam gadam pirms minētā likuma pieņemšanas, var izvairīties no jebkādas kontroles, pārskaitot summu, kas atbilst 2 % no maksājamā nodokļa attiecībā uz tā veiktajām preču piegādēm un sniegtajiem pakalpojumiem, kā arī summu, kas atbilst 2 % no šajā pašā periodā atskaitītā nodokļa; šī procentuālā daļa ir noteikta 1,5 % apmērā no priekšnodokļa vai izejoša nodokļa, kas pārsniedz EUR 200000, un 1 % apmērā attiecībā uz summām, kas pārsniedz EUR 300000.
Direktīvas 91/628 par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā, kas grozīta ar Direktīvu 95/29, pielikuma VI nodaļas 47. punkta D daļa ir interpretējama tādējādi, ka dalībvalsts var ieviest valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja pārvadāšanas ilgums pārsniedz astoņas stundas, katram dzīvniekam ir jābūt nodrošinātai platībai, kas ir vismaz 0,50 m2 uz 100 kg cūku svara.

No minētās normas teksta izriet, ka Kopienu likumdevējs ir skaidri noteicis minimālās iekraušanas normas cūkām ar aptuveni 100 kg svaru un it īpaši ir atļāvis dalībvalstīm palielināt šīs normas 20 % robežās atkarībā no meteoroloģiskajiem apstākļiem un pārvadāšanas ilguma.

(sal. ar 49. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Brīvas pieejas princips, kas ir viens būtiskākajiem pasākumiem, kuri dalībvalstīm ir jāīsteno, lai pabeigtu iekšējā elektroenerģijas tirgus izveidi, saskaņā ar Direktīvas 2003/54 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu 20. panta 1. punktu ir piemērojams elektroenerģijas pārvades un sadales tīkliem.

Tādējādi šīs tiesību normas tvērumā ietilpst un kā elektrības sadales tīkls Direktīvas 2003/54 2. panta 5. punkta nozīmē tiek analizēts tīkls, kas atrodas vienotā ekspluatācijas zonā un galvenokārt kalpo enerģijas pārvadei uzņēmuma iekšienē un uz saistītiem uzņēmumiem, un pa kuru tiek pārvadīta elektrība, kas nav ļoti augsta vai augstsprieguma, lai to piegādātu patērētājiem, neatkarīgi no transportētās elektrības daudzuma minētajā tīklā un neatkarīgi no fakta, ka minētā tīkla ekspluatācija ir tikai pakārtota darbība salīdzinājumā ar uzņēmuma galveno ekspluatācijas darbību.

(sal. ar 44.–48. un 54. punktu)