Lieta C‑668/15

Jyske Finans A/S

pret

Ligebehandlingsnævnet

(Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vienlīdzīga attieksme pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības – Direktīva 2000/43/EK – 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts – Kredītiestāde, kas lūdz papildu identitātes apliecinājumu savas pases vai uzturēšanās atļaujas kopijas formā no personām, kuras lūdz piešķirt aizdevumu mehāniska transportlīdzekļa iegādei un kuras savu identitāti ir apliecinājušas ar autovadītāja apliecību, kurā kā dzimšanas valsts ir norādīta valsts, kas nav kāda no Eiropas Savienības dalībvalstīm vai kāda no Eiropas brīvās tirdzniecības asociācijas dalībvalstīm

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 6. aprīļa spriedums

Eiropas Savienības tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Vienlīdzīga attieksme pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības – Direktīva 2000/43 – Kredītiestādes prakse, kura lūdz papildu identitātes apliecinājumu no klienta, kurš ir iesniedzis autovadītāja apliecību, kurā kā dzimšanas valsts ir norādīta valsts, kas nav kāda no Savienības dalībvalstīm vai kāda no Eiropas brīvās tirdzniecības asociācijas dalībvalstīm – Pieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts)

Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā kredītiestādes prakse, atbilstoši kurai klientam, kura vadītāja apliecībā ir minēts, ka viņš ir dzimis valstī, kas nav kāda no Eiropas Savienības dalībvalstīm vai kāda no Eiropas brīvās tirdzniecības asociācijas dalībvalstīm, ir jāuzrāda papildu identifikācijas apliecinājums, iesniedzot savas pases vai uzturēšanās atļaujas kopiju.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “etniskās piederības” jēdziena pamatā ir ideja, ka sabiedrības grupas tostarp ir iedalāmas kopienās pēc tautības, reliģiskās ticības, valodas piederības, kultūras un tradicionālās piederības un dzīves vides (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, CHEZ Razpredelenie Bulgaria, C‑83/14, EU:C:2015:480, 46. punkts). Lai arī dzimšanas valsts nav šo kritēriju sarakstā, ir jānorāda, ka, tā kā šis saraksts sākas ar vārdiem “tostarp”, tajā uzskaitītajiem elementiem nav izsmeļoša rakstura, un līdz ar to nav izslēgts, ka šis kritērijs tajā var būt iekļauts. Tomēr, pat ja tā tam būtu jābūt, ir jākonstatē, ka tas būtu tikai viens no konkrētajiem faktoriem, kas ļauj secināt, ka cilvēks varētu piederēt pie noteiktas etniskās grupas, bet tas nekādā gadījumā nav noteicošs. Proti, etniskā piederība nav nosakāma, pamatojoties tikai uz vienu kritēriju, bet, tieši otrādi, tās pamatā būtu jābūt elementu kopumam, daži no kuriem ir objektīvi, bet citi – subjektīvi. Turklāt nav strīda par to, ka dzimšanas valsts nav vispārīgi un absolūti aizstājama ar kritērijiem, kas atgādināti šā sprieduma 17. punktā. Līdz ar to dzimšanas valsts vien nevar būt pamats vispārīgai prezumpcijai par piederību konkrētai etniskajai grupai, lai konstatētu tiešas un nenodalāmas saiknes esamību starp šiem abiem jēdzieniem. Turklāt nevar tikt pieņemts, ka suverēnā valstī pastāv tikai viena etniskā piederība. Tādējādi nav uzskatāms, ka pamatlietā aplūkojamā prasība uzrādīt papildu izcelsmes apliecinājumu, pieņemot, ka tā var tikt kvalificēta kā “nelabvēlīga attieksme”, būtu tieši balstīta uz etnisko piederību.

Otrkārt, runājot par to, vai šāda prakse ir uzskatāma par netiešu diskrimināciju etniskās piederības dēļ, ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lai arī šī prakse ir formulēta neitrāli, tā rada īpaši nelabvēlīgu situāciju noteiktas rasu vai etniskās piederības personām salīdzinājumā ar citām personām. Kā secinājumu 64. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, nelabvēlīgas attieksmes konstatēšana ir jāveic nevis vispārēji un abstrakti, bet īpaši un konkrēti, ņemot vērā attiecīgo labvēlīgo attieksmi. Līdz ar to nevar tikt pieņemts arguments, saskaņā ar kuru attiecīgā neitrālā kritērija, kas saistīts ar dzimšanas valsti, pamatlietā izmantošana visdrīzāk vispārīgi ietekmēs “konkrētās etniskās piederības” personas salīdzinājumā ar “citām personām”. Tas pats attiecas uz argumentu, ka, izmantojot šo kritēriju, nelabvēlīgā situācijā tiek nostādītas personas, kuru etniskā piederība ir kādā valstī, kas nav Savienības vai EBTA dalībvalsts. Turklāt ir jāatsaucas uz šā sprieduma 18.–21. punktu, no kuriem izriet, ka etniskā piederība nav vispārīgi prezumējama, pamatojoties tikai uz dzimšanas valsts identifikāciju.

(skat. 17.–21., 23., 26., 32.–34. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)