ĢENERĀLADVOKĀTA JEVGENIJA TANČEVA [EVGENI TANCHEV]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 16. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑764/18

Ayuntamiento de Pamplona

pret

Orange España SAU

(Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2002/20/EK – Piemērošanas joma – Elektronisko komunikāciju pakalpojuma jēdziens – 12. un 13. pants – Maksa par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvu 2002/20/EK (turpmāk tekstā – “Atļauju izsniegšanas direktīva”) ( 2 ), kuras mērķis saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir saskaņot un vienkāršot atļauju piešķiršanas noteikumus un nosacījumus, lai veicinātu elektronisko komunikāciju tīklu nodrošināšanu un pakalpojumu sniegšanu visā Eiropas Savienībā. Tas ir vērsts uz šīs direktīvas 12. un 13. panta interpretāciju, kuros dalībvalstīm ir atļauts attiecīgi iekasēt maksājumus, kas sedz izmaksas, kuras radušās, pārvaldot vispārējo atļauju piešķiršanas sistēmu, un maksu par radiofrekvenču un numuru lietošanas tiesībām vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts īpašuma.

2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu sniedzēju Orange España SAU un Ayuntamiento de Pamplona (turpmāk tekstā – “Pamplonas pašvaldības dome”) par nodevu, kas uzlikta par pašvaldībai piederoša zemesgabala izmantošanu, lai uzstādītu infrastruktūru, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu.

3. Iesniedzējtiesa, proti, Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija), vēlas noskaidrot, vai šāda nodeva ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas jomā, un, ja tas tā ir, vai šīs nodevas aprēķināšanas veids, pamatojoties tikai uz gada bruto ieņēmumiem, ko uzņēmums nopelnījis, sniedzot noteiktus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, ir saderīgs ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantu. Jānorāda, ka šie jautājumi tiek uzdoti, ņemot vērā 2012. gada 12. jūlija spriedumu Vodafone España un France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:446) (turpmāk tekstā – “spriedums Vodafone España un France Telecom España”), kurā Tiesa atzina, ka maksa, kas iekasēta par līdzīgu valsts zemesgabala izmantošanu, neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā, jo tā tika piemērota operatoriem, kuri, nebūdami šajā zemē uzstādīto iekārtu īpašnieki, izmantoja tās mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanai, un kurā Tiesa tādējādi neizlēma lietu pēc būtības, tas ir, par maksas aprēķināšanas veida atbilstību šim noteikumam.

I. Tiesiskais regulējums

A. Savienības tiesības

4. Saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu “Administratīvi maksājumi”: “1. Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības: a) kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju Atļauju izsniegšanas programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, kas var iekļaut izmaksas starptautiskai sadarbībai, saskaņošanai un standartizēšanai, tirgus analīzei, izpildes pārraudzībai un citai tirgus kontrolei, kā arī reglamentējošo darbu, kas saistīts ar sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, tādu kā lēmumu par piekļuvi un savstarpēju savienojumu sagatavošanu un ieviešanu; un b) tiek uzlikti individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas un saistītus maksājumus. 2. Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto maksājumu summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”

5. Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā “Maksas par izmantošanas tiesībām un tiesībām uzstādīt iekārtas” ir noteikts: “Dalībvalstis var ļaut attiecīgajai iestādei uzlikt tādu maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, kas atspoguļo nepieciešamību nodrošināt optimālo šo resursu izmantošanu. Dalībvalstis nodrošina to, ka šādas maksas ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ņem vērā Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 8. pantā minētos mērķus.”

B. Spānijas tiesības

6. Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 ( 3 ) 2. panta pirmajā daļā ir noteikts: “Ar maksu apliekamā darbība ir pašvaldību publiskā īpašuma zemes, zemes dzīļu un gaisa telpas ekskluzīva izmantošana vai izmantošana īpašiem mērķiem ar līnijām, caurulēm un tuneļiem [..] fiksētās telefonijas, mobilās telefonijas un citu elektroniskās komunikācijas pakalpojumu pārvadei, tostarp ar gaisvadu līniju stabiem, kabeļiem, kronšteiniem, kabeļu galu savienojuma kārbām, sadalītājkārbām un savienotājkārbām, transformatoriem, sliedēm, trigeriem, antenām, tirdzniecības automātiem un citām līdzīgām iekārtām, kas ir saistītas ar pakalpojuma sniegšanu.”

7. Saskaņā ar Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 4. panta 3. punktu: “Mobilo tālruņu operatoriem, kam nepieder tīkli, kurus izmantojot tiek sniegts šis pakalpojums, pat ja viņiem pieder šo tīklu izmantošanas, piekļuves vai savstarpējā savienojuma tiesības, nav pienākuma maksāt maksu. Citos piegādes pakalpojumu gadījumos nodokļa maksātāji ir gan izmantoto tīklu vai infrastruktūras īpašnieki, gan šo tīklu vai infrastruktūras izmantošanas, piekļuves vai savienojuma tiesību īpašnieki.”

8. Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 5. pantā ir paredzēts: “1. Bāze, par kuru tiek piemērota maksas likme tās apmēra aprēķināšanai, tiek noteikta no gada bruto ieņēmumiem no apgrozījuma, ko maksas maksātāji gūst pašvaldības teritorijā. Kritēriji par nodokļu bāzes noteikšanu netiek piemēroti mobilās telefonijas operatoriem. 2. No rēķiniem gūtie bruto ieņēmumi tiek uzskatīti par ieņēmumiem, kurus attiecībā uz katru uzņēmumu [šāds uzņēmums] ir guvis kā atlīdzību par pakalpojumiem, kas šajā pašvaldībā sniegti tā parastās darbības laikā. Netiek iekļauti tikai ieņēmumi no ārkārtas apstākļiem vai darbībām. 3. Ja nodokļa maksātājs īpašam lietošanas mērķim ir izmantojis citu personu tīklus, nodokļa bāze ir pašvaldībā gūtie gada bruto ieņēmumi, no kuriem atskaitītas visas summas, kas maksājamas tīkla īpašniekam par piekļuvi vai savienojumu ar tā tīklu. Šīs summas šādu tīklu īpašnieki iekļauj savos gada bruto ieņēmumos. [..]”

9. Saskaņā ar Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 6. pantu maksas apmērs tiek aprēķināts, piemērojot 1,5 % likmi nodokļu bāzei atbilstoši šo noteikumu 5. pantā noteiktajam.

II. Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

10. Orange España, kura, kā minēts iepriekš 2. punktā, sniedz fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumus Pamplonas pašvaldībā (Spānijā), iesniedza Pamplonas pašvaldības domei pašnovērtējumu par Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzēto nodevu par pašvaldību publiskā īpašuma zemes, zemes dzīļu un gaisa telpas virs tiem izmantošanu īpašiem mērķiem (turpmāk tekstā – “Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētā nodeva”) par 2014. gada otro ceturksni iepriekš minēto pakalpojumu sniegšanas rezultātā (turpmāk tekstā – “pašnovērtējums”). Pašnovērtējumā Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 6. pantā noteiktā 1,5 % likme tika piemērota bruto ieņēmumiem 1188269,59 EUR apmērā, kā rezultātā Orange España bija jāmaksā Pamplonas pašvaldības domei 7928,71 EUR.

11. Tomēr, ņemot vērā to, ka, pirmkārt, tai nepieder tīkls, caur kuru tā sniedz pakalpojumus Pamplonas pašvaldībā, un tādējādi tā nav nodokļu maksātāja Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 izpratnē un, otrkārt, ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantu ir liegts noteikt maksu vai maksājumu, kas aprēķināts tikai kā fiksēta procentuālā daļa no uzņēmuma bruto ieņēmumiem, Orange España lūdza Pamplonas pašvaldības domi labot pašnovērtējumu un attiecīgi atmaksāt nepamatoti samaksāto summu (turpmāk tekstā – “lūgums izdarīt labojumus”).

12. Ar Directora de Hacienda del Ayuntamiento de Pamplona (Pamplonas pašvaldības domes finanšu direktors) 2014. gada 18. septembra lēmumu lūgums izdarīt labojumus tika noraidīts, jo pašnovērtējumā neesot tikusi pieļauta tiesību vai faktu kļūda un tas atbilstot Nodevu noteikumiem Nr. 22/2014, ņemot vērā, ka tajos “ir paredzēts tikai, ka mobilās telefonijas operatori, kuri nav infrastruktūras īpašnieki, bet kuriem ir trešo personu tīklu lietošanas, piekļuves vai savienojuma tiesības, ir jāizslēdz no nodokļa piemērošanas jomas”.

13. Ar 2015. gada 4. decembra spriedumu Juez de lo Contencioso‑Administrativo n.o 1 de Pamplona (Pamplonas Administratīvā tiesa Nr. 1, Spānija) noraidīja apelācijas sūdzību par Directora de Hacienda del Ayuntamiento de Pamplona (Pamplonas pašvaldības domes finanšu direktors) lēmumu, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, Orange España piederēja tīkls, kuru izmantojot tā sniedza pakalpojumus, un tāpēc to nevarēja atbrīvot no Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētās nodevas maksājuma un, otrkārt, šīs nodevas aprēķināšanas sistēma bija atbilstoša Ley Foral 2/1995, de 10 de marzo, de Haciendas Locales de Navarra (1995. gada 10. marta Forālais likums Nr. 2/1995 par Navarras vietējām finansēm) 105. panta 1. punkta trešajai daļai.

14. Izskatot apelācijas sūdzību par šo spriedumu, Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarras Augstā tiesa, Spānija) ar 2016. gada 15. novembra spriedumu daļēji apmierināja prasību. Šajā spriedumā tā norādīja – tā kā fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumi ir jāuzskata par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, tie ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas jomā. Turklāt tā nosprieda, ka, lai arī ar šīs direktīvas 12. un 13. pantu nav liegts uzlikt nodevu to tīklu īpašniekiem, kuri tiek izmantoti fiksētās telefonijas, mobilās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu nodrošināšanai, tie tomēr izslēdz šādu nodokļa apmēra noteikšanu, pamatojoties uz uzņēmuma bruto ieņēmumiem vai apgrozījumu, jo šāda veida aprēķins nav ne objektīvs, ne samērīgs. Tāpēc Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarras Augstā tiesa) atzina par prettiesisku un atcēla atsauci uz vārdu “mobilās” Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 5. panta 1. punkta otrās daļas otrajā teikumā (kurā teikts, ka “nodokļu bāzes noteikšanas kritēriji neattiecas uz mobilo telefoniju operatoriem”). Līdz ar to tā nolēma, ka Orange España bija tiesības uz tās pašnovērtējuma summas atlīdzināšanu.

15. Pamplonas pašvaldības dome iesniedza Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) kasācijas sūdzību par Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarras Augstā tiesa) spriedumu.

16. Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) uzskatīja, ka, lai arī spriedums Vodafone España un France Telecom España, kā šajā gadījumā, attiecās uz nodevu par valsts zemesgabala īpašo izmantošanu, minētajā spriedumā šī nodeva tika uzlikta mobilās telefonijas pakalpojumu sniedzējiem, savukārt šajā lietā tā tiek uzlikta Orange España kā fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu sniedzējam. Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) arī uzskatīja, ka Tiesa vēl nav pieņēmusi lēmumu par to, vai kārtība, kādā tiek aprēķinātas maksas vai nodevas, ko veido procenti, kuri tiek piemēroti par operatora gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, sniedzot elektronisko komunikāciju pakalpojumus attiecīgajā teritorijā, atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantam.

17. Tādēļ Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Atļauju izsniegšanas direktīva], ko Tiesa ir interpretējusi attiecībā uz uzņēmumiem, kuri darbojas mobilo telekomunikāciju pakalpojumu nozarē, un it īpaši ierobežojumi, kas ir ietverti direktīvas 12. un 13. pantā attiecībā uz dalībvalstu nodokļu ieturēšanas kompetences īstenošanu, ir piemērojama uzņēmumiem, kas sniedz fiksētās telefonijas un interneta pakalpojumus? 2) Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša (un tiek atzīts, ka minētā direktīva ir piemērojama fiksētās telefonijas un interneta pakalpojumu sniedzējiem), vai [Atļauju izsniegšanas direktīvas] 12. un 13. pants atļauj dalībvalstīm noteikt maksu vai nodevu, kuras apmērs tiek noteikts tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma – kas ir uzstādīto iekārtu īpašnieks – gada bruto ieņēmumiem, kuri gūti, sniedzot fiksētās telefonijas un interneta pakalpojumus attiecīgajā teritorijā?”

18. Rakstiskus apsvērumus iesniedza Pamplonas pašvaldības dome, Orange España, Spānijas valdība un Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki mutvārdu paskaidrojumus sniedza tiesas sēdē 2019. gada 18. decembrī.

III. Analīze

A. Pirmais prejudiciālais jautājums

19. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumi ir uzskatāmi par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Atļauju izsniegšanas direktīvas, tostarp tās 12. un 13. panta, izpratnē.

20. Pamplonas pašvaldības dome, Orange España un Komisija apgalvo, ka Atļauju izsniegšanas direktīva attiecas uz fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu sniegšanu. Spānijas valdība atbalsta šo viedokli ( 4 ).

21. Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ nešaubos, ka fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumi ir jāuzskata par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Atļauju izsniegšanas direktīvas, tostarp tās 12. un 13. panta, izpratnē.

22. Atļauju izsniegšanas direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka šī direktīva attiecas uz “atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai”.

23. Saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 2. panta 1. punktu tiek piemērotas definīcijas, kas noteiktas Direktīvas 2002/21/EK (turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”) ( 5 ) 2. pantā.

24. Saskaņā ar Pamatdirektīvas 2. panta c) punktu “elektronisko komunikāciju pakalpojums” ir “pakalpojums, ko parasti nodrošina par atlīdzību un kas pilnīgi vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, ietverot telekomunikāciju pakalpojumus un pārraidīšanas pakalpojumus tīklos, ko izmanto apraidei”.

25. Atbilstoši Pamatdirektīvas 2. panta a) punktam “elektronisko komunikāciju tīkli” ir pārraides sistēmas un ierīces “kas ļauj signālus pārraidīt pa vadiem, pa radio, ar optiskiem vai citiem elektromagnētiskiem līdzekļiem, ietverot satelīta tīklu, fiksētus (ķēdes un pakešu tīklu, ietverot internetu) un mobilos zemes sakaru tīklus, elektrības kabeļu sistēmas”.

26. Pirmkārt, attiecībā uz fiksētajiem telefonijas pakalpojumiem man šķiet, ka tie sastāv no signālu pārraidīšanas, izmantojot Pamatdirektīvas 2. panta a) punktā minētos līdzekļus ( 6 ). Šajā ziņā jāuzsver, ka šīs pašas direktīvas 10. apsvērumā, kurā noteikts, ka “balss telefona” pakalpojumi ir ietverti šajā direktīvā, nav norādīta atšķirība starp fiksēto un mobilo telefoniju. Jāatzīmē arī – atbilstoši Pamatdirektīvas 5. apsvērumā un Atļauju izsniegšanas direktīvas 2. apsvērumā teiktajam –, ka konverģencei starp dažādiem elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, kā arī to tehnoloģijām nepieciešams, lai uz tiem attiektos vienādi noteikumi. No tā izriet, ka gan fiksētās, gan mobilās telefonijas pakalpojumi ir jāuzskata par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Pamatdirektīvas un līdz ar to arī Atļauju izsniegšanas direktīvas izpratnē.

27. Otrkārt, kas attiecas uz interneta piekļuves pakalpojumiem, tie arī būtu jāuzskata par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Pamatdirektīvas 2. panta c) punkta izpratnē. Tas tādēļ, ka šīs pašas direktīvas 2. panta a) punktā ir paredzēts, ka fiksētie zemes sakaru tīkli, kas ļauj pārraidīt signālus, “tostarp internetu”, šīs direktīvas izpratnē ir jāuzskata par elektronisko komunikāciju tīkliem. Turklāt saskaņā ar Pamatdirektīvas 10. apsvēruma pēdējo teikumu “piekļuve internetam” ir elektronisko komunikāciju pakalpojums. Turklāt Regulas (ES) 2015/2120 ( 7 ) 2. panta otrās daļas 2. punktā jēdziens “interneta piekļuves pakalpojums” ir definēts kā “publiski pieejams elektronisko sakaru pakalpojums, kas nodrošina piekļuvi internetam” ( 8 ), saprotot, ka Pamatdirektīvas 2. panta c) punktā noteikto elektronisko komunikāciju pakalpojumu definīcija tiek piemērota Regulas 2015/2120 mērķiem ( 9 ). Visbeidzot, Direktīvā (ES) 2018/1972 ( 10 ), ar kuru tostarp ir atcelta un aizstāta Pamatdirektīva un Atļauju izsniegšanas direktīva, tika precizēts, ka elektronisko komunikāciju pakalpojumi “aptver” it īpaši “interneta piekļuves pakalpojumu(s)”, kas definēti [Regulas 2015/2120] 2. panta otrās daļas 2. punktā.

28. Līdz ar to iesaku uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt tā, ka fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumi ir jāuzskata par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Pamatdirektīvas 2. panta c) punkta izpratnē un kā tādi par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Atļauju izsniegšanas direktīvas, tostarp tās 12. un 13. panta, izpratnē.

B. Otrais prejudiciālais jautājums

29. Ar otro jautājumu, uz kuru jāatbild tikai tad, ja Tiesa konstatētu, ka Atļauju izsniegšanas direktīva attiecas uz fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu sniedzējiem, iesniedzējtiesa jautā, vai šīs direktīvas 12. un 13. pants atļauj dalībvalstīm noteikt maksu vai nodevu, kuras apmērs tiek noteikts tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, sniedzot šos pakalpojumus attiecīgajā teritorijā.

30. Turpinājumā, pirmkārt, analizēšu, vai tāda maksa vai nodeva kā Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētā nodeva ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. vai 13. panta piemērošanas jomā un, otrkārt, ja kāds no šiem noteikumiem būtu piemērojams, vai tas aizliedz aprēķināt šo maksu vai nodevu tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, sniedzot fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumus attiecīgajā teritorijā.

1. Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. vai 13. panta piemērojamība

31. Tiesas sēdē Pamplonas pašvaldības dome apgalvoja, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētais nodoklis neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas jomā, jo šis nodoklis tiekot uzlikts ne tikai elektronisko sakaru operatoriem, bet arī visiem tīkla operatoriem, kas sniedz vispārējas nozīmes pakalpojumus ( 11 ).

32. Spānijas valdība ir vienisprātis ar Pamplonas pašvaldības domes viedokli, ka Atļauju izsniegšanas direktīva nav piemērojama Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētajam nodoklim. Tā uzsver, ka šīs direktīvas mērķis nav panākt nodokļu saskaņošanu. Līdz ar to, pēc Spānijas valdības domām, uz uzdotajiem jautājumiem nav jāatbild.

33. Orange España un Komisija uzskata, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētais nodoklis ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā.

34. Pirms pārbaudu, vai tāds nodoklis, kāds paredzēts Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta vai 13. panta piemērošanas jomā, turpmāk noskaidrošu, vai šī direktīva liedz dalībvalstīm noteikt 12. un 13. pantā neparedzētu maksu vai nodevas par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu.

a) Vai Atļauju izsniegšanas direktīva aizliedz dalībvalstīm noteikt 12. un 13. pantā neparedzētu maksu vai nodevas?

35. Manuprāt, Atļauju izsniegšanas direktīva neliedz noteikt 12. un 13. pantā neparedzētu maksu vai nodevas par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu, tomēr ar nosacījumu, ka šāda maksa vai nodevas neapdraud šīs direktīvas efektivitāti.

36. Taisnība, ka 2003. gada 18. septembra spriedumā Albacom un Infostrada (C‑292/01 un C‑293/01, EU:C:2003:480) (turpmāk tekstā – “spriedums Albacom”) Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstīm ir liegts noteikt “uzņēmumiem, kuriem ir individuālas licences sakaru pakalpojumu jomā, tikai tāpēc, ka tiem ir šādas licences”, maksājumus un nodevas, “kas atšķiras un papildina” ( 12 ) kādu no Direktīvas 97/13/EK 6. un 11. pantā ( 13 ) skaidri minētajiem gadījumiem. Tiesa uzskatīja, ka tas tā ir bijis tāpēc, ka Direktīvas 97/13 mērķis, proti, telekomunikāciju tirgus liberalizēšana, tiktu apdraudēts, ja dalībvalstis varētu brīvi noteikt šīs nozares uzņēmumu nodokļu slogu un tādējādi radīt šķēršļus brīvībai sniegt telekomunikāciju pakalpojumus ( 14 ). Kā ir uzsvēris ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger], no sprieduma Albacom izriet, ka “maksājumi, ko dalībvalstis var uzlikt telekomunikāciju uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām vai pašām atļaujām, ir skaidri noteikti: ja maksājums neietilpst nevienā no Direktīvā 97/13 noteiktajā kategorijām, tad tas nav atļauts” ( 15 ).

37. Līdzīgu nostāju Tiesa pauda spriedumā Vodafone España un France Telecom España attiecībā uz nodevu par valsts zemes izmantošanu, kas saskaņā ar Spānijas likumiem uzlikta mobilās telefonijas pakalpojumu sniedzējiem. Šajā spriedumā Tiesa, pirmkārt, nosprieda, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants neattiecas uz šo nodevu, jo tā tiekot uzlikta operatoriem, kuriem nepieder iekārtas, kas uzstādītas uz pašvaldībai piederoša zemesgabala, bet kuri šīs iekārtas tikai izmanto, lai sniegtu mobilās telefonijas pakalpojumus, un, otrkārt, ka šis noteikums nepieļauj, ka šī nodeva tiktu uzlikta tiem pašiem operatoriem ( 16 ). Pamats Tiesas secinājumam, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants nepieļauj šo nodevu, ir atrodams sprieduma 28. punktā, kurā Tiesa ir nospriedusi, ka “Atļauju izsniegšanas direktīvas ietvaros dalībvalstis var iekasēt tikai šajā direktīvā paredzētās nodevas vai maksas par elektronisko komunikāciju pakalpojumu un tīklu nodrošināšanu”.

38. Tomēr spriedumos, kas pieņemti pēc sprieduma Albacom un sprieduma Vodafone España un France Telecom España, Tiesa, uzskatīdama, ka izskatāmā maksa vai nodeva neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. vai 13. panta piemērošanas jomā, tomēr atzina, ka šie noteikumi neaizliedz piemērot šo maksu vai nodevu ( 17 ). Šajos spriedumos Tiesa nav ņēmusi vērā Atļauju izsniegšanas direktīvas mērķi vai kontekstu, uz kuru tā bija balstījusies spriedumā Albacom un spriedumā Vodafone España un France Telecom España, lai secinātu, ka šī direktīva nepieļauj dalībvalstīm par elektronisko komunikāciju pakalpojumu un tīklu nodrošināšanu piemērot maksu vai nodevas, uz kurām neattiecas tās 12. vai 13. pants. No šiem spriedumiem, kā norādījis ģenerāladvokāts N. Vāls [Nils Wahl], izriet, ka “Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā nav paredzēts izsmeļošs pārskats par visiem maksājumiem un maksām, kuri var tikt uzlikti elektronisko komunikāciju operatoriem” ( 18 ).

39. Jāatzīst, varētu apgalvot, ka spriedumu Albacom un spriedumu Vodafone España un France Telecom España iespējams saskaņot ar [šo secinājumu] 17. zemsvītras piezīmē minētajiem spriedumiem, ja varētu uzskatīt, ka dalībvalstis var iekasēt tikai šīs direktīvas 12. un 13. pantā paredzētās maksas vai nodevas tikai “Atļauju izsniegšanas direktīvas ietvaros” ( 19 ). Ja šī pieeja tiktu ievērota, Atļauju izsniegšanas direktīva būtu jāinterpretē tādējādi, ka tā aizliedz iekasēt maksas vai nodevas, kas nav paredzētas tās 12. un 13. pantā, ja šādas nodevas vai maksas ir saistītas ar elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu ( 20 ), un, gluži pretēji, ka tā neliedz iekasēt šādas maksas vai nodevas, ja tās nav saistītas ar elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu ( 21 ).

40. Tomēr, šķiet, iepriekšējā punktā aprakstītā pieeja neatbilst Tiesas secinājumam 2015. gada 6. oktobra spriedumā Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649) (turpmāk tekstā – “spriedums Base Company”) un 2015. gada 17. decembra spriedumā Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820) (turpmāk tekstā – “spriedums Proximus”), ka Atļauju izsniegšanas direktīva attiecīgi neizslēdz nodokļa uzlikšanu mobilās telefonijas izplatīšanas torņu vai mastu īpašniekiem ( 22 ) un maksas uzlikšanu visām fiziskām vai juridiskām personām, kas izmanto mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus ( 23 ), kaut arī neviena no šīm nodevām neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā. Manuprāt, ņemot vērā, ka mobilās telefonijas tīkla pārraides vai uztveršanas torņi, masti un objekti ļauj nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, šajos divos spriedumos aplūkotos nodokļus var tikai uzskatīt par saistītiem ar šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu un tāpēc par uzliekamiem “Atļauju izsniegšanas direktīvas ietvaros”. Tāpēc, ja tiktu ievērota iepriekšējā punktā aprakstītā pieeja, tas liktu secināt, ka šādi nodokļi ir pretrunā šai direktīvai. Tomēr Tiesa nosprieda, ka tie nebija pretrunā.

41. Manuprāt, no tā izriet, ka Tiesas secinājums iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minētajos spriedumos, ka Atļauju izsniegšanas direktīva neliedz noteikt nodevu vai maksu, kas nav paredzēta tās 12. un 13. pantā, būtu jāuzskata par atkāpšanos no iepriekšējās judikatūras un it īpaši sprieduma Vodafone España un France Telecom España ( 24 ). Šajā ziņā norādīšu, ka 2014. gada 30. janvāra rīkojumā France Telecom España (C‑25/13, nav publicēts, EU:C:2014:58) (turpmāk tekstā – “rīkojums France Telecom España”), par “tāda paša rakstura” nodevu kā tā, kas tika aplūkota spriedumā Vodafone España unFrance Telecom España ( 25 ), Tiesa izvēlējās nedaudz atšķirīgu pieeju, nekā to, kas ievērota minētajā spriedumā. Gan minētajā spriedumā, gan minētajā rīkojumā Tiesa ir secinājusi, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants nepieļauj šīs nodevas uzlikšanu. Tomēr šajā spriedumā tika nolemts, ka uz šo nodevu Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants neattiecas, kaut gan šajā rīkojumā tā tika uzskatīta par tādu, kas ir iekļaujams minētās tiesību normas piemērošanas jomā ( 26 ). Jānorāda turklāt, ka spriedumos Base Company un Proximus konstatējums, ka “Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā nav paredzētas visas maksas, kam ir pakļautas infrastruktūras, ar kurām ir iespējams nodrošināt elektronisko pakalpojumu tīklus un pakalpojumus” ( 27 ), ir licis Tiesai lemt, ka dalībvalstīm nav liegts iekasēt nodevas par infrastruktūru, kas ļauj nodrošināt šādus tīklus un pakalpojumus, pat ja uz šīm nodevām neattiecas Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants ( 28 ).

42. Attiecīgi man šķiet, ka ar Atļauju piešķiršanas direktīvu netiek izslēgta maksas vai nodevu, kas nav paredzētas tās 12. un 13. pantā, piemērošana par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu, tomēr ar nosacījumu, lai šāda maksa vai nodevas neapdraudētu šīs direktīvas efektivitāti, tas ir, lai tās neradītu šķēršļus elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniegšanas brīvībai vai konkurences veicināšanai šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā ( 29 ).

43. Tagad noskaidrošu, vai tāds nodoklis, kāds paredzēts Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta vai 13. panta piemērošanas jomā.

b) Vai tāds nodoklis, kāds paredzēts Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta vai 13. panta piemērošanas jomā?

44. Pirmkārt, nav šaubu par to, ka tāda maksa neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā.

45. Saskaņā ar judikatūru administratīvie maksājumi, kurus dalībvalstis saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu var noteikt uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, pamatojoties uz vispārēju atļauju, vai uzņēmumiem, kam ir piešķirtas izmantošanas tiesības, lai finansētu valsts regulatīvās iestādes darbības, ir jāizmanto vienīgi to vispārējo administratīvo izmaksu segšanai, kuras ir saistītas ar šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajām darbībām ( 30 ). Tomēr nekas no Tiesas rīcībā nodotajiem lietas materiāliem neļauj pieņemt, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētais nodoklis būtu paredzēts vispārējo administratīvo izmaksu segšanai saistībā ar vienu vai vairākām tādām darbībām. Netiek arī apgalvots, ka tas tā ir, ņemot vērā, ka visi lietas dalībnieki, atbildot uz Tiesas jautājumu, bija vienisprātis, ka šī maksa neietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā.

46. Otrkārt, man šķiet, ka nodoklis, kāds paredzēts Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā.

47. Kā minēts iepriekš šo secinājumu 41. punktā, Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā nav paredzētas visas maksas, kas tiek uzliktas infrastruktūrām, ar kurām ir iespējams nodrošināt elektronisko pakalpojumu tīklus un pakalpojumus. Saskaņā ar Tiesas judikatūru maksa, kuras piemērošana ir saistīta ar tiesību piešķiršanu uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātīpašuma, ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā ( 31 ).

48. Jāatzīst, ka rīkojumā France Telecom España tika konstatēts, ka nodoklis, kura iekasēšana bija saistīta nevis ar tiesību piešķiršanu uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts īpašuma, bet gan ar šādu iekārtu izmantošanu, ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā. Tomēr šis kritērijs, ko, cik man zināms, Tiesa nav piemērojusi citos spriedumos vai rīkojumos, neatbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta formulējumam, kurš skaidri attiecas uz nodevām, kas uzliktas par tiesībām “uzstādīt” iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātīpašuma.

49. Runājot par Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā lietotajiem jēdzieniem “iekārtas” un “uzstādīt”, tie attiecas uz fizisku infrastruktūru, kas ļauj nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, un fizisku to uzstādīšanu attiecīgajā valsts vai privātajā īpašumā ( 32 ).

50. Šajā lietā Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 2. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “Ar maksu apliekamā darbība ir pašvaldību publiskā īpašuma zemes, zemes dzīļu un gaisa telpas ekskluzīva izmantošana vai izmantošana īpašiem mērķiem ar līnijām, caurulēm un tuneļiem [..] fiksētās telefonijas, mobilās telefonijas un citu elektroniskās komunikācijas pakalpojumu pārvadei [..]” ( 33 ). Turklāt saskaņā ar šo noteikumu 4. panta 3. punktu attiecībā uz elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, kas nav mobilās telefonijas pakalpojumi, nodokļa maksātāji ir gan infrastruktūras, kura padara iespējamu šādu pakalpojumu sniegšanu, īpašnieki, gan šīs infrastruktūras izmantošanas tiesību vai piekļuves tiesību īpašnieki.

51. Līdz ar to notikums, kas rada atbildību par Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzēto nodokli, ir saistīts nevis ar tiesību piešķiršanu uzstādīt šādas iekārtas, bet ar tiesību piešķiršanu izmantot iekārtas uz, virs vai zem pašvaldībai piederoša zemesgabala, un tādējādi [izmantot] pašvaldībai piederošo zemesgabalu.

52. Tāpēc šis nodoklis neatgādina 2018. gada 30. janvāra spriedumā X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 69. un 70. punkts) minēto maksu/nodevu, kura tika uzlikta elektronisko komunikāciju tīklu piegādātājiem apmaiņā pret tiesībām uzstādīt kabeļus valsts zemesgabalā publiskā komunikāciju tīkla ierīkošanai, un attiecībā uz kuru tika konstatēts, ka tā ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā.

53. No tā izriet, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētais nodoklis neietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā.

54. Kā minēts iepriekš šo secinājumu 42. punktā, ar Atļauju piešķiršanas direktīvu netiek izslēgta maksas vai nodevu, kas nav paredzētas tās 12. un 13. pantā, piemērošana par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu, tomēr ar nosacījumu, lai šāda maksa vai nodevas neapdraudētu šīs direktīvas efektivitāti, tas ir, lai tās neradītu šķēršļus elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniegšanas brīvībai vai konkurences veicināšanai šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā. Šajā lietā man šķiet – kā tiks parādīts vēlāk šo secinājumu 76.–79. punktā un ja vien iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes gaitā netiek secināts citādi –, ka nav pamata uzskatīt, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētais nodoklis radītu šķērsli elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai vai konkurences veicināšanai šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā.

55. No tā izriet, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants neliedz piemērot tādu nodokli, kāds paredzēts Nodevu noteikumos Nr. 22/2014.

56. Līdz ar to, manuprāt, nav jāpārbauda, vai maksas aprēķināšana tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, nodrošinot fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumus, atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam. Tomēr gadījumam, ja Tiesa uzskatītu, ka tāds nodoklis, kāds paredzēts Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā, apskatīšu šo jautājumu nākamajos punktos.

2. Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošana

57. Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētā nodeva saskaņā ar to 5. un 6. pantu tiek aprēķināta, piemērojot 1,5 % likmi uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, sniedzot (šajā gadījumā) fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumus attiecīgajā pašvaldībā. Pamatlietā pārsūdzētajā spriedumā Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarras Augstā tiesa) ir atzinusi, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants aizliedz šādu maksas aprēķināšanas veidu, jo tas nav ne objektīvs (ņemot vērā atsauci uz uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem), ne samērīgs (ņemot vērā aprēķinu parametru izmantošanu, kā rezultātā summa pārsniedz to, kas nepieciešama, lai nodrošinātu optimālo ierobežotu resursu izmantošanu) ( 34 ). Tādējādi iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai šāda Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. panta interpretācija ir pareiza.

58. Pamplonas pašvaldības dome apgalvo, ka ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu nav liegts aprēķināt maksu tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem. Pamplonas pašvaldības dome it īpaši apgalvo, ka i) spriedumā Vodafone España un France Telecom España Tiesa neesot lēmusi par nodevas aprēķināšanas kārtības atbilstību Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam; ii) šajā tiesību normā neesot minēts nekas par nodevas aprēķināšanas kārtību; iii) nodevas aprēķināšana pēc uzņēmuma bruto ieņēmumiem esot objektīva un nediskriminējoša metodika, kas ļauj izvairīties no nepieciešamības noteikt valsts īpašuma izmantošanas vērtību, un iv) daļu šo ieņēmumu veido valsts īpašuma izmantošanas tirgus vērtība. Spānijas valdība atbalsta Pamplonas pašvaldības domes nostāju.

59. Orange España apgalvo, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants liedz aprēķināt maksu tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma bruto ieņēmumiem. Orange España it īpaši pamatojas uz ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumiem apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 77. punkts), saskaņā ar kuriem maksa ir jānosaka, pamatojoties uz parametriem, kas saistīti ar nepieciešamību nodrošināt piekļuves tiesību optimālu izmantošanu, piemēram, uzņēmuma veiktās attiecīgā īpašuma izmantošanas intensitāti, ilgumu un vērtību, un uz 2011. gada 10. marta spriedumu Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, 28. punkts), kā arī 2013. gada 21. marta spriedumu Belgacom u.c. (C‑375/11, EU:C:2013:185, 51. punkts), saskaņā ar kuru nodevas lielums jānosaka piemērotā līmenī, kas atspoguļo tostarp operatoriem pieejamo ierobežotu resursu izmantošanas vērtību. Komisija atbalsta Orange España nostāju.

60. Iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu ( 35 ) netiek pieļauta nodevu aprēķināšana tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma bruto ieņēmumiem, kas gūti, nodrošinot elektroniskās komunikācijas tīklus vai pakalpojumus attiecīgajā teritorijā.

61. Pirmkārt, Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā patiešām nav paredzēta īpaša metode, kā noteikt maksas apmēru par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma ( 36 ).

62. Tomēr Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, pirmām kārtām, ka maksa par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma ir paredzēta šī īpašuma optimālai izmantošanai un, otrām kārtām, ka šādas maksas “ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ņem vērā [Pamatdirektīvas] 8. pantā minētos mērķus”. Šiem nosacījumiem jābūt izpildītiem kumulatīvi ( 37 ).

63. Tāpēc uz to, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība noteikt aprēķināšanas kārtību maksai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, attiecas iepriekšējā punktā minētie nosacījumi, kurus es izvērtēšu turpinājumā.

64. Otrkārt, kaut arī administratīvos maksājumus, kas ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā, var aprēķināt, ņemot vērā uzņēmuma apgrozījumu vai bruto ieņēmumus, tas nenozīmē, ka tas pats attiecas uz nodevu, kas ietilpst šīs direktīvas 13. panta piemērošanas jomā.

65. Tas tā ir tādēļ, ka, lai gan Atļauju izsniegšanas direktīvas 31. apsvērumā ir skaidri noteikts, ka “apgrozījums attiecībā uz sadales principu” ir “godīgs, vienkāršs un caurskatāms” administratīvo maksājumu aprēķināšanas veids ( 38 ), šim apgalvojumam nav līdzvērtīga apgalvojuma attiecībā uz nodevām šīs direktīvas 13. panta izpratnē.

66. Treškārt, manuprāt, ir apšaubāmi, vai veids, kā aprēķināt nodevu tikai un vienīgi atkarībā no uzņēmuma bruto ieņēmumiem, kas gūti, nodrošinot elektroniskās komunikācijas pakalpojumus, nodrošina optimālo šos pakalpojumus nodrošinošo iekārtu un tādējādi valsts zemesgabala, uz, virs vai zem kura tās uzstādītas, izmantošanu.

67. Saskaņā ar Tiesas judikatūru mērķis nodrošināt, lai operatori tiem pieejamos ierobežotos resursus izmantotu optimāli, paredz, ka šīs nodevas lielums jānosaka piemērotā līmenī, kurš atspoguļo tostarp šo resursu izmantošanas vērtību, kam savukārt ir nepieciešams ņemt vērā attiecīgā tirgus ekonomisko un tehnoloģisko stāvokli ( 39 ). Kā norāda ģenerāladvokāte E. Šarpstone, nodevas apmēram jābūt “saistīt[am] ar “ierobežoto” resursu izmantošanas intensitāti, kā arī šādas izmantošanas pašreizējo un nākotnes vērtību” ( 40 ).

68. Man šķiet, ka maksa, kura balstīta uz uzņēmuma bruto ieņēmumiem, kas gūti, nodrošinot elektroniskās komunikācijas pakalpojumus, ir tikai netieši saistīta ar valsts īpašuma, uz, virs vai zem kura ir uzstādīta infrastruktūra, kas ļauj nodrošināt šādus pakalpojumus, izmantošanas vērtību, un tāpēc ir apšaubāmi, vai šādi aprēķināta maksa varētu nodrošināt šī valsts īpašuma optimālu izmantošanu. Atkārtojot ģenerāladvokātes E. Šarpstones sacīto, “šķiet, ka maksa, kas balstīta uz uzņēmuma bruto ieņēmumiem, varētu tikt ieturēta galvenokārt tāpēc, lai [pašvaldība] gūtu ieņēmumus” ( 41 ), un tādējādi tā neatbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam.

69. Šajā sakarā Spānijas valdība apgalvo, ka ir grūti noteikt valsts īpašuma izmantošanas vērtību, jo principā nesot šāda īpašuma vai tā izmantošanas tirgus. Saskaņā ar Spānijas valdības viedokli nodevas aprēķināšana atkarībā no uzņēmuma gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, nodrošinot elektroniskās komunikācijas pakalpojumus, ļauj noteikt valsts īpašuma izmantošanas vērtību, jo šie ieņēmumi tiek gūti, izmantojot šo īpašumu. Pamplonas pašvaldības dome tāpat uzskata, ka daļu no uzņēmuma bruto ieņēmumiem, kas gūti, nodrošinot elektroniskās komunikācijas pakalpojumus, veido valsts īpašuma, uz, virs vai zem kura ir uzstādītas iekārtas, kas ļauj nodrošināt šādus pakalpojumus, izmantošanas vērtība.

70. Manuprāt, šai argumentācijai nevar piekrist, jo saikne starp bruto ieņēmumiem, kas gūti no šādu pakalpojumu sniegšanas, un valsts īpašuma izmantošanas vērtību ir tikai netieša. Uzņēmuma bruto ieņēmumu summa ir atkarīga ne tikai no valsts īpašumā uzstādīto iekārtu izmantošanas intensitātes, bet arī no vairākiem citiem elementiem, piemēram, uzņēmuma pieņemtajiem cenu noteikšanas lēmumiem. Turklāt uzņēmuma bruto ieņēmumi var būt vienīgi valsts īpašuma izmantošanas vērtības šim uzņēmumam rādītājs. Kā apgalvo Komisija, tā nav norāde uz šī valsts īpašuma efektīvas vai “optimālas” izmantošanas vērtību, kā tas tiek prasīts ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu.

71. Ceturtkārt, ja maksas aprēķināšana par tādu iekārtu izmantošanu, kas uzstādītas uz, virs vai zem valsts īpašuma, atšķiras fiksētās un mobilās telefonijas operatoriem, vai atšķiras šo ierīču īpašniekiem un lietotājiem, ja šie uzņēmumi nav atšķirīgās situācijās, tā ir diskriminējoša attieksme, kas ir pretrunā Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam.

72. Šajā ziņā vēlos norādīt, ka saskaņā ar Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 5. panta 1. punktu šajos noteikumos paredzētais nodoklis tiek aprēķināts, ņemot vērā uzņēmuma bruto ieņēmumus attiecībā uz fiksētās telefonijas operatoriem, bet ne uz mobilās telefonijas operatoriem ( 42 ).

73. Pamplonas pašvaldības domes skatījumā, tas nerada diskriminējošu attieksmi. Saskaņā ar Pamplonas pašvaldības domes teikto, lai arī fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu nodrošināšanai kabeļi ir jāuzstāda valsts īpašumā, mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanai (lielākoties) nav nepieciešami pazemes kabeļi, kā rezultātā attiecībā uz maksu, kuru iekasē par kabeļu, kas uzstādīti zem valsts īpašuma, izmantošanu, attieksme pret pirmo minēto pakalpojumu sniedzējiem var atšķirties no attieksmes pret pēdējo minēto pakalpojumu sniedzējiem.

74. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā faktu, ka fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumu sniedzēji intensīvāk nekā mobilās telefonijas pakalpojumu sniedzēji izmanto zem valsts īpašuma uzstādītās iekārtas, viņi atrodas atšķirīgā situācijā. Ja tas tā būtu, tāda atšķirīga attieksme kā, piemēram, atšķirīgs maksas aprēķināšanas veids par šo iekārtu izmantošanu, būtu attaisnojama. Ja tas tomēr tā nebūtu, šāda atšķirīga attieksme nebūtu attaisnojama, it īpaši ņemot vērā pienākumu novērst diskrimināciju konkrētas tehnoloģijas izmantošanā, kā noteikts Atļauju izsniegšanas direktīvas 2. apsvērumā ( 43 ).

75. Katrā ziņā jāatgādina, ka tad, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētā nodeva nav diskriminējoša, Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā paredzētie nosacījumi būtu kumulatīvi ( 44 ). Tāpēc, lai šis nodoklis būtu pretrunā pēdējai tiesību normai, pietiek ar to, kā parādīts šo secinājumu 66.–70. punktā, ka ar to netiek mēģināts nodrošināt zem valsts īpašuma uzstādīto iekārtu optimālu izmantošanu, un nav vajadzības konstatēt, ka šī maksa ir arī diskriminējoša.

76. Piektkārt, ja attiecībā uz maksu par tādu iekārtu izmantošanu, kas uzstādītas uz, virs vai zem valsts īpašuma, neņem vērā Pamatdirektīvas 8. panta mērķus un it īpaši konkurences veicināšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā un šo tīklu un pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībā, šī maksa būtu pretrunā Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam.

77. Saskaņā ar judikatūru prasība ņemt vērā šos mērķus nozīmē, ka maksas apmērs nevar kavēt jaunu operatoru piekļuvi tirgum vai samazināt telekomunikāciju pakalpojumu operatoru spēju ieviest jauninājumus. Tas arī nozīmē, ka konkurence nedrīkst tikt izkropļota, ko var garantēt tikai tad, ja ir nodrošināta dažādu ekonomisko operatoru iespēju vienlīdzība ( 45 ).

78. Šajā lietā Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 5. panta 3. punktā ir noteikts, ka tad, ja operators izmanto tīklu, kas ir cita uzņēmuma īpašums, nodevas bāzi šādai maksai, kas jāmaksā operatoram, veido gūtie bruto ieņēmumi, no kuriem atskaitītas visas summas, kas maksājamas tīkla īpašniekam par tīkla izmantošanu (šādas summas tiek iekļautas tīkla īpašnieka bruto ieņēmumos).

79. Tāpēc nevar – ja vien iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes gaitā netiek secināts citādi – apgalvot, ka netiek nodrošināta iespēju vienlīdzība starp operatoriem, kuriem pieder iekārtas, kas tiek izmantotas nolūkā nodrošināt elektronisko sakaru pakalpojumus, no vienas puses, un operatoriem, kuri šīs iekārtas izmanto, no otras puses, ja pēdējie no Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētās nodevas bāzes var atskaitīt summas, kas maksātas par iekārtu izmantošanu, un ja tāpēc tiem nav dubults finansiāls slogs ( 46 ).

80. Ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka iespēju vienlīdzība ir patiešām nodrošināta, tam tomēr nevajadzētu novest pie secinājuma, ka tāda nodeva, kāda ir paredzēta Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam, ņemot vērā iepriekš 62. punktā minēto, ka šajos noteikumos paredzētie nosacījumi ir kumulatīvi.

81. Jāsecina, ka tad, ja Tiesa uzskatītu, ka tāda nodeva, kāda ir paredzēta Nodevu noteikumos Nr. 22/2014, par kuru atbildība iestājas nevis iekārtu uzstādīšanas rezultātā, bet gan uz, virs vai zem valsts īpašuma uzstādīto iekārtu izmantošanas dēļ, ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā, šis noteikums būtu jāinterpretē tādējādi, ka nav atļauts aprēķināt šo nodevu, ņemot vērā tikai un vienīgi bruto apgrozījumu, ko uzņēmums nopelnījis, sniedzot fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumus attiecīgajā pašvaldībā.

IV. Secinājumi

82. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, iesaku Tiesai uz Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumi ir jāuzskata par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 2. panta c) punkta izpratnē un, kā tādi, par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva), tostarp tās 12. un 13. panta, izpratnē. 2) Direktīvas 2002/20 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka nav aizliegts piemērot tādu nodevu kā pamatlietā, par kuru atbildība iestājas par publiskā īpašuma zemes, zemes dzīļu un gaisa telpas ekskluzīvu vai īpašu izmantošanu infrastruktūrai, kas ļauj nodrošināt fiksētās telefonijas un interneta piekļuves pakalpojumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva) (OV 2002, L 108, 21. lpp.).

( 3 ) Ordenanza fiscal n.o 22/2014 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de la tasa por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (Pamplonas pašvaldības Nodevu noteikumi Nr. 22/2014 par pašvaldību publiskā īpašuma zemes, zemes dzīļu un gaisa telpas virs pašvaldību publiskiem īpašumiem izmantošanu īpašiem mērķiem, ko veic pakalpojumu sniedzēji uzņēmumi).

( 4 ) Precīzāk, Spānijas valdība apgalvo, ka Atļauju izsniegšanas direktīva “šķietami attiecas” uz visiem elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem – gan fiksētajiem, gan mobilajiem.

( 5 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.).

( 6 ) Jānorāda, ka nav pierādījumu tam, ka kāds no diviem Pamatdirektīvas 2. panta c) punktā paredzētajiem izņēmumiem, proti, pakalpojumi, kas nodrošina saturu, un informācijas sabiedrības pakalpojumi, kuri pilnībā vai galvenokārt nesastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, ir piemērojami šajā lietā (skat. spriedumu, 2019. gada 13. jūnijs, Google, C‑193/18, EU:C:2019:498, 29. punkts).

( 7 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2015. gada 25. novembris), ar ko nosaka pasākumus sakarā ar piekļuvi atvērtam internetam un groza Direktīvu 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem un Regulu (ES) Nr. 531/2012 par viesabonēšanu publiskajos mobilo sakaru tīklos Savienībā (OV 2015, L 310, 1. lpp.).

( 8 ) Mans izcēlums.

( 9 ) Jānorāda uz Regulas 2015/2120 2. panta pirmo daļu, kurā noteikts, ka “šajā regulā piemēro [Pamatdirektīvas] 2. pantā noteiktās definīcijas”.

( 10 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (OV 2018, L 321, 36. lpp.). Skat. šīs direktīvas 2. panta 4. punkta a) apakšpunktu. Tā stājās spēkā 2018. gada 20. decembrī, un ir jātransponē līdz 2020. gada 21. decembrim, tāpēc tā nav piemērojama pamatlietā (skat. tās 124. un 126. pantu).

( 11 ) Tiesas sēdē Pamplonas pašvaldības dome uzsvēra, ka Nodevu noteikumos Nr. 22/2014 paredzētais nodoklis atšķiras no nodevas, kas tiek izvērtēta spriedumā Vodafone España un France Telecom España, jo tā tika iekasēta tikai no mobilās telefonijas pakalpojumu sniedzējiem. Pamplonas pašvaldības dome paskaidroja, ka šajā spriedumā izvērtēto nodevu noteiktas pašvaldības esot iekasējušas kā izņēmumu no uzliktā nodokļa 1,5 % no bruto ieņēmumiem apmērā visiem vispārējas nozīmes pakalpojumu sniedzējiem par valsts īpašuma izmantošanu, un šī nodeva tikusi aprēķināta, izmantojot formulu, kurā izmantotie reizinātāji ir aprēķinātais vidējais telefona izmantojums uz katru pilsētas administratīvo vienību, mobilās telefonijas izmantošanas īpatsvars, pašvaldības teritorijā uzstādīto fiksētā telefona līniju skaits, pašvaldības iedzīvotāju skaits un aprēķinātais vidējais telefonijas un pakalpojumu izmantojums uz katru mobilo tālruni (šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus apvienotajās lietās Vodafone España, C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 29. un 30. punkts).

( 12 ) Spriedums Albacom (28. un 42. punkts).

( 13 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1997. gada 10. aprīlis) par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu sakaru pakalpojumu jomā (OV 1997, L 117, 15. lpp.). Direktīva 97/13 tika atcelta ar Pamatdirektīvu. Direktīvas 97/13 6. un 11. pants atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantam.

( 14 ) Spriedums Albacom (37., 40. un 41. punkts).

( 15 ) Ģenerāladvokāta F. Ležē secinājumi apvienotajās lietās Mobistar un Belgacom Mobile (C‑544/03 un C‑545/03, EU:C:2005:203, 27. punkts).

( 16 ) Spriedums Vodafone España un France Telecom España (34. un 35. punkts).

( 17 ) Spriedumi, 2013. gada 27. jūnijs, Komisija/Francija (C‑485/11, nav publicēts, EU:C:2013:427, 34. un 39. punkts); 2013. gada 27. jūnijs, Vodafone Malta un Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431, 28. un 29. punkts); 2014. gada 4. septembris, Belgacom un Mobistar (C‑256/13 un C‑264/13, EU:C:2014:2149, 37. un 38. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, 22.–24. punkts); un 2015. gada 17. decembris, Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820, 35. un 36. punkts).

( 18 ) Ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, 32. punkts). To pašu var apgalvot arī par Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu (kā secinājumu 34. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts N. Vāls).

( 19 ) Spriedumi, 2006. gada 18. jūlijs, Nuova società di telecomunicazioni (C‑339/04, EU:C:2006:490, 35. punkts); 2011. gada 10. marts, Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, 21. punkts); 2012. gada 12. jūlijs, Vodafone España un France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:446, 28. punkts); 2013. gada 21. marts, Belgacom u.c. (C‑375/11, EU:C:2013:185, 40. punkts); 2014. gada 4. septembris, Belgacom un Mobistar (C‑256/13 un C‑264/13, EU:C:2014:2149, 30. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, 16. punkts); 2015. gada 17. decembris, Proximus (C‑454/13, EU:C:2015:819, 20. punkts), un 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 79. punkts).

( 20 ) Atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas joma ir definēta tās 1. panta 2. punktā kā tāda, kas attiecas uz “atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai”.

( 21 ) Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, 31.–37. punkts). Skat. arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 67. punkts), saskaņā ar kuriem “maksa ietilpst Atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas jomā, ja tā tiek ieturēta saistībā ar pieeju elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu tirgiem vai tādiem resursiem kā numuri, radiofrekvences un “piekļuves tiesības”. Ja tas tā ir, dalībvalstis ir tiesīgas uzlikt maksas vienīgi 12. un 13. pantā minētajā nolūkā un ievērojot tur izklāstītos nosacījumus. Tās nedrīkst uzlikt nekādas citas maksas. [..] Tādēļ [..] neuzskatu, ka dalībvalstij būtu izvēles brīvība ieturēt jebkādu maksu, kurai nav piemērojams Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. vai 13. pants”.

( 22 ) Spriedums Base Company (5.–9. un 22. punkts).

( 23 ) Spriedums Proximus (11.–14. un 33. punkts).

( 24 ) Šajā ziņā skat. Pilczer, J.‑S., “Les redevances sur les opérateurs de communications électroniques: peut‑on se faire une idée claire et précise de la portée de l’article 13 de la directive “autorisation”?”, no: Bulletin fiscal 2015, 5. izdevums, 268.–275. lpp.

( 25 ) Rīkojums France Telecom España (27. punkts).

( 26 ) Skat. sprieduma Vodafone España un France Telecom España 34. punktu un rīkojuma France Telecom España 28. punktu.

( 27 ) Spriedumi Base Company (18. punkts) un Proximus (30. punkts).

( 28 ) Spriedumi Base Company (24. punkts) un Proximus (36. punkts).

( 29 ) Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, 37. punkts).

( 30 ) Spriedums, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 64. punkts).

( 31 ) Spriedums, 2014. gada 4. septembris, Belgacom un Mobistar (C‑256/13 un C‑264/13, EU:C:2014:2149, 37. punkts); spriedumi Base Company (22. punkts) un Proximus (35. punkts), un spriedums, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 71. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, 54. punkts), saskaņā ar kuriem Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā ietilpst maksas, “kuru nodokļa iekasējamības pamatā ir tiesību izmantot radio frekvences, kā arī – plašākā nozīmē – tiesību uzstādīt iekārtas piešķiršana”.

( 32 ) Spriedums Vodafone España un France Telecom España (32. punkts), kā arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 52. punkts). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Belgacom un Mobistar (C‑256/13 un C‑264/13, EU:C:2014:2149, 33. punkts); spriedumus Base Company (21. punkts) un Proximus (34. punkts), kā arī spriedumu, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 68. punkts).

( 33 ) Mans izcēlums.

( 34 ) Skat. šo secinājumu 14. punktu.

( 35 ) Neizskatīšu jautājumu par to, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pants nepieļauj šādu maksas aprēķināšanas veidu, jo nav šaubu, ka šī nodeva nav paredzēta, lai segtu administratīvās izmaksas, kas saistītas ar vispārējās atļauju izsniegšanas programmas pārvaldi, kontroli un ieviešanu (skat. šo secinājumu 44. un 45. punktu).

( 36 ) Spriedums, 2013. gada 21. marts, Belgacom u.c. (C‑375/11, EU:C:2013:185, 49. punkts).

( 37 ) Ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, 77. punkts).

( 38 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 21. jūlijs, Telefónica de España (C‑284/10, EU:C:2011:513, 32. punkts).

( 39 ) Spriedumi, 2011. gada 10. marts, Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, 28. punkts), un 2013. gada 21. marts, Belgacom u.c. (C‑375/11, EU:C:2013:185, 51. punkts).

( 40 ) Ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 76. punkts).

( 41 ) Ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 79. punkts).

( 42 ) Šajā ziņā skat. šo secinājumu 14. punktā minēto Tribunal Superior de Navarra (Navarras Augstā tiesa) Nodevu noteikumu Nr. 22/2014 5. panta 1. punkta otrās daļas otrajā teikumā ietvertā jēdziena “mobilās” atcelšanu.

( 43 ) Ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 88. un 89. punkts).

( 44 ) Skat. šo secinājumu 62. punktu.

( 45 ) Spriedums, 2011. gada 10. marts, Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, 30. punkts). Skat. arī spriedumu, 2005. gada 20. oktobris, ISIS Multimedia Net un Firma O2 (C‑327/03 un C‑328/03, EU:C:2005:622, 39. punkts).

( 46 ) Skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus apvienotajās lietās Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11, EU:C:2012:162, 63. punkts).