LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 22/19

Apelācija, ko 2007. gada 24. septembrī ierosinājusi Eiropas Kopienu Komisija par Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T-351/03 Schneider Electric SA/Komisija

(Lieta C-440/07 P)

(2008/C 22/38)

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — M. Petite un F. Arbault)

Pārējie lietas dalībnieki: Schneider Electric SA, Vācijas Federatīvā Republika, Francijas Republika

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T-351/03 Schneider Electric SA/Komisija;

— piespriest Schneider Electric SA atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas radušies Komisijai.

Pamati un galvenie argumenti

Vispirms atgādinot, ka, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, vienlaikus jāpastāv trim nosacījumiem, proti, jābūt vainai, patiesiem un konkrētiem zaudējumiem un jāpastāv cēloņsakarībai starp vainu un zaudējumiem, apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda septiņus pamatus.

Pirmā pamata ietvaros Komisija uzsver, ka konstatējot, ka tā, pirmkārt, 2001. gada 3. augusta paziņojumā par iebildumiem “nebija” formulējusi iebildumu par Schneider un Legrand stāvokļu savstarpēju atbalstu un, otrkārt, ka šis formulējums nerada “nekādas īpašas tehniskas grūtība”, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi res judicata principu, ir izdarījusi nepareizus secinājumus par faktiem, sagrozījusi novērtēšanai iesniegtos pierādījumus un nav izpildījusi pienākumu norādīt sprieduma pamatojumu.

Ar otro pamatu Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir nepareizi kvalificējusi faktus, pieļāvusi tiesību kļūdu un nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nospriežot, ka 2002. gada 22. oktobra spriedumā lietā T-310/01 Schneider Electric/Komisija konstatētā procesuālā kļūda uzskatāma par “pietiekami būtisku” tādas tiesību normas pārkāpumu, kas privātpersonām piešķir tiesības.

Ar trešo pamatu Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir izdarījusi kļūdainus secinājumus par faktiem, sagrozījusi iesniegtos pierādījumus un nepareizi kvalificējusi lietas faktus, kā arī pieļāvusi tiesību kļūdu, nosakot, ka pastāv “pietiekami tieša cēloņsakarība” starp vainu un otru norādīto zaudējumu pamatu, proti, par sagaidāmo pārrunu rezultātu starp Schneider un Wendel-KKR par Legrand SA pārdošanas cenu.

Ceturtajā pamatā Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav izpildījusi tai saistošo pienākumu norādīt pamatojumu, jo pastāv pretrunas motīvu daļā, kas ietekmē tās secinājumus par cēloņsakarību starp vainu un vairākiem norādītiem zaudējumu pamatiem.

Ar piekto pamatu Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir izdarījusi nepareizus secinājumus par faktiem, sagrozījusi iesniegtos pierādījumus un pieļāvusi tiesību kļūdu, neatzīstot, ka Schneider ir pilnībā veicinājis otra norādītā zaudējumu pamata rašanos. Šis uzņēmums vairākkārt nav ievērojis pienācīgas rūpības pienākumu, lai izvairītos no zaudējumiem vai samazinātu to apmēru, tostarp, nelūdzot veikt pagaidu pasākumus saistībā ar pienākumu pārdot Legrand, kas pēc tās domām, tai bija uzlikts, un izvēloties pārdot šo uzņēmumu dienā, kurā tam nebija pienākuma to darīt.

Ar sesto pamatu Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieņēmusi nolēmumu ultra petita, norādot zaudējumu pamatu, ko nebija izvirzījis uzņēmums, kas iesniedzis prasību, tādējādi neievērojot noteikumus par pierādīšanas pienākumu un pārkāpjot tiesības uz aizstāvību.

Visbeidzot, septītajā pamatā Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piešķirot Schneider kompensācijas procentus, sākot no otra zaudējumu pamata rašanās brīža 2002. gada 10. decembrī.