ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Iesniedzējtiesa, lai arī to skaidri neformulējot, šķiet uzskatām, ka “nepārvaramā vara” izriet no ierobežojumiem, ar kuriem sastopas privātpersonas, reaģējot uz regulu, kura tās skar tieši. Taču, lai arī tas tā nenoliedzami arī ir, tikpat skaidrs ir arī tas, ka tiesību sistēmas, konkrēti – procesuālās kārtības struktūra ar tai piemītošo paredzamību nevar ietilpt jēdzienā “nepārvarama vara”. Ja minētās kārtības sekas kādā no to iedarbības aspektiem būtu problemātiskas, tās diez vai varētu rast atbildi minētajā nepārvaramas varas jēdzienā. Tāpēc nav uzskatāms, ka šis būtu nepārvaramas varas gadījums.
43.

Saskaņā ar SGB XI 37. pantu eksistē alternatīva iespēja aprūpes pabalsta natūrā vietā lūgt piešķirt aprūpes pabalstu, lai aprūpes saņēmējs pats atbilstīgi nodrošinātu vispārējo aprūpi un palīdzību mājās. Šis fiksētais aprūpes pabalsts, kas atkal ir atkarīgs no aprūpes saņēmēja atkarības pakāpes, pašlaik tiek maksāts robežās no EUR 235 līdz EUR 700 un tādējādi ir ievērojami mazāks par aprūpes pabalsta natūrā likmēm. Attiecīgajā argumentētā atzinuma pieņemšanas brīdī likmju robežas bija no EUR 225 līdz EUR 685. SGB XI 38. pantā ir paredzēts, ka pabalstu natūrā un aprūpes pabalstu var arī kombinēt, daļēji izmantojot katru no šiem pabalstiem, turklāt aprūpes saņēmējam šis lēmums principā katrreiz ir saistošs sešus mēnešus.
13.

2009. gadā ADSITS Balkan and Sea Properties (turpmāk tekstā – “Balkan and Sea”), nekustamā īpašuma ieguldījumu trests, nopirka no Ravda tur EOOD dažādus nekustamos īpašumus Ravdas ciemā par kopējo cenu BGN 21 318 852 ( 11 ). Pārdevējs bija viena dalībnieka privāta sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas DOPK papildu noteikumu izpratnē bija saistīta ar Balkan and Sea. Cenai tika piemērots PVN ( 12 ), un Balkan and Sea lūdza atskaitīt šo nodokli no tā PVN priekšnodokļa.
2)

Vai atbilde uz iepriekšējo jautājumu nav atkarīga no trešās personas nodoma vai arī tā var atšķirties atkarībā no tās rīcības tāpēc, ka apstāklim, ka minētā trešā persona ir pieteikusi un reģistrējusi vēlāku Kopienas dizainparaugu pēc tam, kad tā no agrāka Kopienas dizainparauga īpašnieka saņēmusi ārpustiesas pretenziju ar prasību izbeigt preces tirdzniecību, pamatojoties uz to, ka esot pārkāptas no agrāka dizainparauga izrietošas tiesības, ir izšķiroša nozīme?”
10.

Tā kā iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par šīs nodevas atbilstību Direktīvai 2008/7 ( 9 ), tā apturēja tiesvedību, lai uzdotu Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai ikgadējās nodevas, kas ir noteikta 1993. gada 29. decembra likuma Nr. 580 18. panta b) punktā, minētā panta 3., 4., 5. un 6. punktā paredzētie noteikšanas kritēriji ir pretrunā Padomes 2008. gada 12. februāra Direktīvai 2008/7/EK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, jo uz tām neattiecas direktīvas 6. panta e) punktā minētā atkāpe? It īpaši: a) Vai ikgadējai nodevai, kuru aprēķina atkarībā no vajadzībām, kas ir nepieciešamas tādu pakalpojumu sniegšanai, kuri tirdzniecības palātām ir jāsniedz visā valsts teritorijā, ir samaksas raksturs? b) Vai ar to, ka tiek paredzēts “izlīdzināšanas fonds”, lai visā valsts teritorijā panāktu visu saskaņā ar likumu tirdzniecības palātām nodoto “administratīvo uzdevumu” vienveidīgu izpildi, tiek izslēgts ikgadējās nodevas samaksas raksturs; c) Vai katrai tirdzniecības palātai piešķirtās pilnvaras paaugstināt ikgadējo nodevu pat par 20 %, lai līdzfinansētu iniciatīvas, kuru mērķis ir palielināt ražošanu un uzlabot ekonomiskos apstākļus tās kompetences teritoriālajā apgabalā, ir saderīgas ar nodevas samaksas raksturu; d) Vai ar to, ka nav paskaidrota kārtība, kādā nosaka tirdzniecības palātu vajadzības saistībā ar uzņēmumu reģistra ierakstu un paziņojumu veikšanu un atjaunošanu, netiek ļauts noteikt ikgadējās nodevas samaksas raksturu? e) Vai ikgadējās nodevas vienota noteikšana ir saderīga ar nodevas samaksas raksturu, ja nav normu attiecībā uz “periodisku” pārbaudi par šīs nodevas atbilstību pakalpojumu vidējām izmaksām?”
70.

Savai aizstāvībai Somijas valdība piebilst, ka izvēle starp privātu un valsts biroju nav atkarīga vienīgi no cenas, jo to ietekmē arī tādi faktori kā profesionālās attiecības, kas juridiskās palīdzības saņēmējam ir bijušas ar juristu, viņa reputācija vai specializācija noteiktā jomā, lielais valsts juriskonsultu noslogojums jebkurā brīdī vai iespējamie interešu konflikti. Tā norāda arī, ka statistika par 2002.–2006. gadu parāda, ka tikai mazākā daļa no juridiskās palīdzības saņēmējiem, kas izmanto privāta advokāta pakalpojumus, veic daļēju samaksu (aptuveni 20%; pārējiem 80% pakalpojumu pilnībā subsidē valsts); ka attiecība starp valsts un privāto biroju pārziņā bijušām lietām par daļēju samaksu ir bijusi nemainīga laikā no 2004. līdz 2006. gadam un ka šajā laikposmā to klientu daudzums, kas maksā daļēju atlīdzību un izmanto privāta jurista pakalpojumus, ir audzis straujāk (155%) nekā to klientu skaits, kurus tādos pašos apstākļos pārstāv valsts darbinieki (30% pieaugums).
29.

Oberlandesgericht [Federālās zemes Augstākā tiesa] (Vācija) bija jāatrisina divi turpmāk minētie jautājumi. No vienas puses, tai bija jānosaka, vai Kozlovskis palika Vācijā vai bija tās rezidents Pamatlēmuma 4. panta 6. punkta nozīmē. Konkrētāk, tai bija jānoskaidro, kādas sekas minētā vērtējuma kontekstā izriet, pirmkārt, no Kozlovska uzturēšanās Vācijā ar pārtraukumiem 2005. un 2006. gadā, otrkārt, no tā, ka vairāk nekā trīs mēnešus pēc savas ierašanās Vācijā Kozlovskis nebija nodarbināts un iztikas līdzekļus galvenokārt ieguva, izdarot nodarījumus, līdz ar to radot šaubas par to, vai viņa uzturēšanās Vācijā ir likumīga, un, treškārt, no tā, ka Kozlovskis atradās apcietinājumā.
260.

Visbeidzot, runājot par trešo argumentu, es uzskatu, ka arī tas nav pamatots. Kā jau norādīju, Komisijas izmantotais iedalījums kategorijās tika veikts, ņemot vērā tikai un vienīgi uzņēmumu relatīvo nozīmi attiecīgajā tirgū, neatkarīgi no strukturālām vai rīcības atšķirībām, kas starp tiem varētu pastāvēt. Šādos apstākļos šajā stadijā nevarēja ņemt vērā to, ka AWA bija aizliegtās vienošanās galvenais vadītājs un piederēja uzņēmumu grupai. Tas tomēr nenozīmē, ka šī metode būtu likusi Komisijai noteikt naudas sodu, pamatojoties tikai uz uzņēmumu apgrozījumu, neņemot vērā katram attiecīgajam uzņēmumam raksturīgos individuālos apstākļus. Kā Pirmās instances tiesa norādīja apstrīdētā sprieduma 493. punktā, atšķirības, kas pastāvēja starp Koehler un AWA attiecībā uz lielumu un kopējiem resursiem, Komisija ņēma vērā stadijā, kad preventīvā nolūkā tika palielināts naudas sods. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma pamatojuma 418.–424. punkta, uzņēmuma AWA kūdītāja lomu Komisija ņēma vērā, novērtējot atbildību pastiprinošu apstākļu pastāvēšanu.
601.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es Tiesai ierosinu lemt šādi: 1) Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T-259/02 līdz T-264/02 un T-271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija atcelt tiktāl, ciktāl: — tajā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ir lēmusi, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un aprēķinātu naudas soda pamatapmēru, Eiropas Kopienu Komisija vienīgi no aizliegtas vienošanās īstenošanas drīkstējusi secināt, ka pārkāpumam ir faktiska ietekme uz tirgu, kā arī — tajā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā un pamatojuma pretruna, jo Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ir lēmusi, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un aprēķinātu naudas soda pamatapmēru, Eiropas Kopienu Komisija drīkstēja Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG, Raiffeisen Zentralbank Österreich AG un Österreichische Volksbanken AG piedēvēt to decentralizēto nozaru banku tirgus daļas, kaut arī vienlaikus tā neapsūdzēja tās minēto banku prettiesiskajā rīcībā; 2) pārējā daļā apelācijas sūdzības noraidīt; 3) Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā iesniegtās prasības atcelt Komisijas 2002. gada 11. jūnija Lēmumu 2004/138/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (lietā COMP/36.571/D-1, Austrijas bankas — “Lombard klubs”) apmierināt tiktāl, ciktāl: — Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG, Raiffeisen Zentralbank Österreich AG, Bank Austria Creditanstalt AG un Österreichische Volksbanken AG lūgušas atcelt Lēmuma 2004/138 3. punktu, jo, novērtējot pārkāpuma smagumu, Eiropas Kopienu Komisija nav pierādījusi, ka pārkāpumam ir faktiska ietekme uz tirgu, un ir nepareizi novērtējusi attiecīgā naudas soda apmēru, un ciktāl — Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG, Raiffeisen Zentralbank Österreich AG un Österreichische Volksbanken AG lūgušas atcelt Lēmuma 2004/138 3. punktu, jo Eiropas Kopienu Komisija, novērtējot pārkāpuma smagumu un aprēķinot naudas soda pamatapmēru, tām piedēvējusi to decentralizēto nozaru banku tirgus daļas; 4) Lēmuma 2004/138 3. punktā noteikto naudas sodu apmēru mainīt šādi: — lietā C-125/07 P Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG uzliktā naudas soda apmēru samazināt līdz 18000000 euro; — lietā C-133/07 P Raiffeisen Zentralbank Österreich AG uzliktā naudas soda apmēru samazināt līdz 3037000 euro; — lietā C-135/07 P Bank Austria Creditanstalt AG uzliktā naudas soda apmēru samazināt līdz 24300000 euro un — lietā C-137/07 P Österreichische Volksbanken AG uzliktā naudas soda apmēru samazināt līdz 3037000 euro; 5) lietās C-125/07 P, C-133/07 P un C-137/07 P Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG, Raiffeisen Zentralbank Österreich AG un Österreichische Volksbanken AG katra sedz pati savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina 70% no Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Eiropas Kopienu Komisija sedz 30% no saviem tiesāšanās izdevumiem; 6) lietā C-135/07 P Bank Austria Creditanstalt AG sedz pati savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina 80% no Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Eiropas Kopienu Komisija sedz 20% no saviem tiesāšanās izdevumiem.
5.

Atbilstoši Direktīvas 90/435 2. pantam minētajā direktīvā “dalībvalsts sabiedrība” ir ikviena sabiedrība, kas atbilst trim kumulatīviem nosacījumiem. Pirmkārt, šī sabiedrība pastāv kādā no Direktīvas 90/435 pielikumā uzskaitītajām juridiskajām formām. Otrkārt, šo sabiedrību saskaņā ar kādas dalībvalsts nodokļu likumiem uzskata par tādu, kurai tajā ir nodokļu rezidence un kuru saskaņā ar nodokļu divkāršas uzlikšanas novēršanas konvenciju, kas noslēgta ar kādu trešo valsti, neatzīst par tādu, kuras nodokļu rezidence ir ārpus Eiropas Kopienas. Treškārt, šai sabiedrībai ir uzliekams kāds no Direktīvas 90/435 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajiem nodokļiem bez izvēles tiesībām vai tiesībām saņemt atbrīvojumu no šā nodokļa vai ikviens cits nodoklis, ar ko var aizstāt kādu no iepriekš minētajiem nodokļiem.
16.

Direktīva 2001/18 sastāv no četrām daļām un vairākiem pielikumiem. A daļa nosaka dalībvalstīm noteiktos pienākumus, kad tās izsniedz atļauju apzinātu ĢMO izplatīšanu vidē. B un C daļa ietver noteikumus par atļaujas izsniegšanas procedūru apzinātai izplatīšanai tādos nolūkos, kas nav ĢMO laišana tirgū (B daļa), un tādu produktu laišanai tirgū, kas satur ĢMO vai sastāv no tiem (C daļa). D daļā ir noteikti vairāki nobeiguma noteikumi, kuri tāpat kā A daļas noteikumi ir piemērojami vispārīgi. Pielikumos ir sniegti īpaši noteikumi attiecībā uz pienākumiem, kas noteikti saskaņā ar direktīvas galvenajām daļām.
23.

Neraugoties uz diskriminējošo raksturu, šie ierobežojumi var būt pamatoti ar to, ka tie ir vajadzīgi, lai nodrošinātu darba ņēmēju no “jaunajām” dalībvalstīm pārvietošanās brīvības pārejas posma laikā pieļauto ierobežojumu iedarbību. Tādēļ jautājums ir par to, kā nošķirt darba ņēmēju pārvietošanās brīvības ierobežojumus, kuri šajā gadījumā, domājams, ir atļauti, no Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību, kura jāsaglabā.
42.

Turklāt arī no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija veica Kopienu koordināciju, kuras mērķis bija SOLAS konvencijas XI-2. nodaļas, kā arī ISPS kodeksa piemērošana, lai iepazīstinātu ar Kopienu nostāju SJO Jūras drošības komitejas 80. sesijā. Tādējādi Komisija 2005. gada 27. aprīlī iesniedza Padomei darba dokumentu ar nosaukumu “IMO — European Community position to be adopted by the Council on maritime issues for the 80th session of the Maritime Safety Committee (MSC 80) meeting in London from 11 to 20 May 2005 [SJO — Eiropas Kopienu nostāja, ko pieņem Padome, par jūrniecības jautājumiem Jūras drošība komitejas (MSC 80) 80. sesijas sanāksmē Londonā no 2005. gada 11.–20. maijam]” ( 17 ). Šo dokumentu pārbaudīja ekspertu grupa, kuru 2005. gada 29. aprīlī sasauca prezidentūra, un 2005. gada 3. maijā Padomes ietvaros apstiprināja jūras lietu darba grupa ( 18 ). Vienlaikus no lietas materiāliem izriet, ka Komisija vairākkārt bez panākumiem bija aicinājusi Grieķijas Republiku atsaukt savu valsts priekšlikumu, kas 2005. gada 18. martā bija iesniegts SJO. Atsauces uz šo priekšlikumu neesamību dokumentā, kurā ir pausta Kopienu nostāja, var uzskatīt par rezultātu šādai Grieķijas Republikas attieksmei.
18.

Komisija uzskata, ka Direktīvas 89/104 12. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, ka gadījumos, kad preču zīmi izmanto saistībā ar bezmaksas pakalpojumiem, tā ir faktiski izmantota, ja maksas neesamība atbilst attiecīgo pakalpojumu būtībai. Saskaņā ar Tiesas judikatūru ( 4 ) preču zīme ir faktiski izmantota Direktīvas 89/104 12. panta 1. punkta izpratnē, ja to izmanto to preču un pakalpojumu tirgū, kuriem šī preču zīme ir reģistrēta, veidā, kas ir pastāvīgs attiecīgajam tirgum, lai saglabātu vai radītu attiecīgo preču vai pakalpojumu tirgus daļu. Tāpēc ir jāņem vērā visi lietas apstākļi, it īpaši preču vai pakalpojumu veids, attiecīgā tirgus pazīmes un preču zīmes izmantošanas apjoms un biežums.
156.

Ir taisnība, kā to uzsvēra Pirmās instances tiesa, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji varēja lūgt (vai faktiski joprojām var lūgt) atlīdzināt kaitējumu, ceļot patstāvīgu prasījumu sakarā ar to, ka nav ievēroti vismaz daži no viņu norādītajiem principiem, pat ja lēmumi par iecelšanu un to pamatā esošās tiesību normas pašas par sevi ir tiesiskas. Tomēr neviens šāds prasījums par kaitējuma atlīdzību nav ietverts viņu prasībā Pirmās instances tiesai vai attiecīgi viņu apelācijas sūdzībā — ietvertie prasījumi par viņu dienesta karjeras atjaunošanu un kavējuma procentu samaksu ir atkarīgi no lēmumu par viņu iecelšanu amata atcelšanas.
32.

Attiecībā uz rūpības pienākuma kritēriju Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā izvirzot pārāk augstas prasības pat tad, ja Heuschen & Schrouff gadījumā runa būtu par pieredzējušu tirgus dalībnieku. Turklāt Pirmās instances tiesa kļūdaini pielīdzinot apelācijas sūdzības iesniedzēju tās nodarbinātajam tiešajam pārstāvim. Neesot saprotams, kādēļ Heuschen & Schrouff būtu bijis jāšaubās par līdzšinējo klasifikāciju KN. Tai esot bijušas pietiekamas norādes par to, ka KN pozīcija 1901 ir atbilstoša, kā tas jau tika norādīts attiecībā uz tiesiskā regulējuma sarežģītības kritēriju, it īpaši norāde par to, ka Regulā Nr. 1196/97 nekas nav teikts par apelācijas sūdzības iesniedzējas importēto necepto rīspapīru. Tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šo regulu neesot piemērojusi, tātad nav saistīts ar faktu, ka tā šo regulu neesot izlasījusi, bet gan ar apstākli, ka šī regula nav piemērojama tās ievestajiem produktiem, un Nīderlandes muitas iestāde to esot apstiprinājusi. Ir jāņem vērā arī tas, ka KN 1996.–1998. gadam nav tikusi grozīta atbilstoši Regulas Nr. 1196/97 formulējumam. Ņemot vērā šos iemeslus, situācija Pirmās instances tiesas minētajā spriedumā lietā Covita ( 20 ) neesot pielīdzināma. Tomēr rūpības pienākuma pārkāpums ir attiecināms uz Nīderlandes muitas iestādi, kura sešu mēnešu laikposmā ir apstiprinājusi 29 deklarācijas, kuras tagad tiek uzskatītas par nepareizām. Pēc tam esot pagājuši divi gadi un astoņi mēneši, kamēr tika izskatīts pieteikums par nodokļu atlaišanu. Šie apstākļi esot jāņem vērā, novērtējot, iespējams, ierobežoto un pirms ilga laika pieļauto Heuschen & Schrouff neuzmanību, kura, salīdzinot ar Nīderlandes muitas iestādes rupjo neuzmanību, ir tikai viegla neuzmanība. To apstiprinot arī apelācijas sūdzības rakstam pievienotais Nīderlandes muitas iestādes 2002. gada septembra tā sauktais darba dokuments, kas ir agrāks par Heuschen & Schrouff Komisijai iesniegto pieteikumu atlaist tai ievedmuitas nodokļus. Atsaucoties uz spriedumu lietā Sommer ( 21 ), Nīderlandes muitas iestāde šajā dokumentā ir uzskatījusi, ka Heuschen & Schrouff šajos apstākļos varēja paļauties uz muitas iestādes rīcības pareizību.
1.

Regulā Nr. 261/2004 ( 2 ) paredzēts, ka lidmašīnas pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā ir jāizmaksā kompensācija. Tomēr šis pienākums neattiecas uz pasažieriem, kuri izlido no trešās valsts uz dalībvalsti, izmantojot ārpuskopienas gaisa pārvadātāju. Frankfurtes pie Mainas [Frankfurt am Main] Oberlandesgericht (Augstākā reģionālā tiesa) (Vācija) būtībā jautā Tiesai, vai lidojums atpakaļ no trešās valsts uz dalībvalsti būtu jāuzskata par daļu no lidojuma, kas sākas šai dalībvalstī, vismaz tad, ja vienlaikus rezervēts lidojums turp un atpakaļ.
93.

No tā izriet, kā to apgalvo Komisija, ka apstrīdētie nosacījumi, ņemot vērā to, ka tie ir preču brīvas aprites ierobežojums EKL 28. panta izpratnē, ir atzīstami par nesaderīgiem ar Kopienu tiesībām, ja vien šis ierobežojums nav pamatots ar kādu no EKL 30. pantā paredzētajiem apsvērumiem vai kādu neatliekamu vispārējo interešu apsvērumu. Turpmāk redzēsim, ka minētais ierobežojums ir pamatots.
4.

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, vērtējot biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļas, lai noteiktu kapitāla nodokli, šo sabiedrību kapitāla daļu vērtību iekšzemes personālsabiedrībās nosaka, ņemot vērā tikai kapitāla vērtību, bet attiecībā uz ārvalstu personālsabiedrībām — ņemot vērā to tirgus vērtību. Ja tirgus vērtība nav nosakāma, pamatojoties uz tirdzniecību vismaz pēdējā gada laikā, to aprēķina pēc kapitāla vērtības un attiecīgās sabiedrības prognozējamās peļņas.
30.

Komisijas atbilde ir tāda, ka EKL 57. panta 2. punkta, 59. panta un 60. panta 1. punkta saturs ir tik specifisks, ka dalībvalstu pienākumi, salīdzinot ar citām dalītās kompetences jomām, būtu ierobežoti. Tāpēc Komisija, šķiet, piekrīt, ka kompetence kļūtu ekskluzīva, taču ierobežotā veidā. Tomēr es to neuzskatu par iemeslu, lai atkāptos no dalītās kompetences principiem un atturētu dalībvalstis no tiesību aktu pieņemšanas gadījumā, ja Kopiena nav rīkojusies. Tieši pretēji, es esmu pārliecināts, ka atbilde uz to, vai dalībvalstīm ir pienākumi, nav atkarīga no kompetences apjoma, bet būtu jāattiecina uz visām dalītās kompetences jomām.
116.

Neformulējot viedokli par faktu vērtējumu, es uzskatu, ka šāds pamatojums būtu attaisnojams. Tomēr Apelāciju padomes lēmumā tas pilnībā nav skaidri izteikts. Es to esmu salikusi kopā no dažādām lēmuma daļām, dažas no tām ir skaidri izteiktas, dažas netieši izteiktas. Turklāt pastāv robi, ko nevar aizpildīt ar pašu lēmumu: i) uz kāda pamata tika secināts, ka visas Sämann preču zīmes var tikt uzskatītas par tik līdzīgām, ka vienas iegūtā atšķirtspēja ir piedēvēta visām?; ii) uz kuru preču zīmi vai zīmēm attiecās pārdošanas un reklamēšanas dati?; iii) uz kāda pamata Apelāciju padomei bija tiesības pieņemt pieeju par iegūtās atšķirtspējas “nodošanu” no preču zīmes, kurai ir ilgstoša aizsardzība Itālijā, uz silueta preču zīmi, kuras kā Kopienu preču zīmes reģistrācija šobrīd vēl tiek izskatīta, un nevis tieši salīdzinot preču zīmi “Aire Limpio” ar agrākām preču zīmēm?
12.

Saistībā ar pirmo pamatojošo elementu, manuprāt, kompetenču sadalījuma starp dalībvalstīm nodokļu ieturēšanas jautājumos saglabāšanas pamatā ir tas, ka vienā no šīm dalībvalstīm dibinātu sabiedrību ar pastāvīgu uzņēmumu citā dalībvalstī ekonomiska rakstura darbībām ir jāpiemēro tikai pirmās minētās valsts nodokļu tiesību normas, kas attiecas gan uz ienākumiem, gan arī uz zaudējumiem ( 10 ). Lietā Marks & Spencer (Apvienotā Karaliste) neatsaucās uz tiesībām ieturēt nodokli no sabiedrības rezidentes ārvalstu meitas sabiedrības. Esošajā lietā, ja nebūtu DTC, tad attiecīgajai dalībvalstij būtu tiesības ieturēt nodokli no pastāvīga pārrobežu uzņēmuma, bet tā nepiemērotu šīs tiesības, šādus uzņēmumus atbrīvojot no ienākumu nodokļa. Sekas ir tādas pašas. Kā Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā Marks & Spencer, “sabiedrībām paredzot alternatīvu izvēlēties, vai savus zaudējumus ņemt vērā tajā valstī, kur tās dibinātas, vai arī citā dalībvalstī, ievērojami tiktu apdraudēta kompetenču sabalansētā sadale starp dalībvalstīm nodokļu ieturēšanas jomā, [tādējādi] radot situāciju, ka pirmajā dalībvalstī nodokļu apmērs pieaugtu, bet otrajā — samazinātos atbilstoši novirzītajiem zaudējumiem” ( 11 ). Tāpat esošajā lietā, ja Vācija piešķir nodokļu atvieglojumu zaudējumiem, kurus radījis Vācijas sabiedrības pastāvīgs0 uzņēmums Luksemburgā, ja tā ir atteikusies no tiesībām no šī uzņēmuma ieturēt ienākuma nodokli, tiktu izjaukts līdzsvars starp nodokļu sistēmu un atvieglojumiem, par kuriem Vācija un Luksemburga ir vienojušās un kuri ir paredzēti DTC.
63.

Kā to pamatoti apgalvoja Komisija un Apvienotās Karalistes valdība, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, īstenojot savu kompetenci, tostarp tiešo nodokļu jomā, dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības ( 40 ). Kā tas tika atgādināts šo secinājumu 27. punktā attiecībā uz nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu vai atcelšanu, ja nepastāv Kopienas saskaņošanas vai unifikācijas pasākumi, kritēriju noteikšana ienākumu aplikšanai ar nodokļiem, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu, vajadzības gadījumā noslēdzot konvenciju, ir dalībvalstu kompetencē. Kā jau es to iepriekš norādīju ( 41 ), Tiesas pašreizējā judikatūrā ir noteikta atšķirība starp dalībvalstu kompetenču sadalījumu nodokļu jomā, no vienas puses, un dalībvalstu tiesību uzlikt nodokļus īstenošanu, no otras puses, tostarp arī tad, ja tas izriet no iepriekšējas to kompetences nodokļu jomā divpusējas vai vienpusējas sadales, kuras ietvaros dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesību normas ( 42 ).
4.

Saskaņā ar Rezolūcijas 1390 (2002) 2. punkta a) apakšpunktu visām dalībvalstīm ir pienākums: “nekavējoties iesaldēt līdzekļus un citus finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus, kas pieder šīm personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ieskaitot līdzekļus, kas ir saistīti ar īpašumu, kurš tām pieder vai ko tās vai personas, kas rīkojas to vārdā vai atbilstoši to pilnvarojumam, tieši vai netieši kontrolē, un nodrošināt, lai to pilsoņi vai personas, kas atrodas to teritorijās, tieši vai netieši nenodotu nedz šos līdzekļus, nedz citus līdzekļus, finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus mērķiem, kurus šādas personas cenšas sasniegt” ( 3 ).
31.

Pirmkārt, vēlos norādīt uz ievērojamām grūtībām, novērtējot brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu esamību, pamatojoties uz iepriekš minētajiem aspektiem, attiecībā uz to pakalpojumu, kuru Komisija savos atbildes rakstos definē kā sēklas materiāla “izplatīšanas pakalpojumu”. Šādas grūtības izriet no fakta, ka, manuprāt, pati Komisija nav varējusi pietiekami skaidri un precīzi formulēt, ko ietver šis pakalpojums. Argumentētajā atzinumā un prasības pieteikumā tā skaidri norādījusi, ka ar “izplatīšanas pakalpojumu” ir jāsaprot “darbību kopums, kas vajadzīgs produkta piegādei un noietam no tā ražošanas līdz tā iegādei no gala patērētāja puses”. Šī pārāk neskaidrā definīcija, šķiet, nekļūst skaidrāka arī no plašajiem paskaidrojumiem, kas ietverti rakstveida atbildē uz attiecīgo Tiesas uzdoto jautājumu un kuros tiek pretnostatītas izplatīšanas pakalpojuma “tehniskā” puse un “ekonomiskā” puse, turklāt šis jēdziens tiek izmantots arī daudzskaitlī, atsaucoties uz tādu daudz plašāku izplatīšanas jēdzienu kā “komercdarbība, kuru var veikt ražotājs, starpnieks, vairumtirgotājs, mazumtirgotājs vai kooperatīvs”, precīzāk — “iespēja ikvienam tirgus dalībniekam, kam ir atbilstoša profesionālā kompetence, piedāvāt savus pakalpojumus Francijā uzņēmējdarbību veicošajiem lauksaimniekiem”, šajā sakarā “iedomājoties” virkni iespējamo darbību, par kurām līdz šim nav skaidrs, ka tās patiešām tiek piedāvātas ārpus minētās dalībvalsts ģeogrāfiskajiem reģioniem, norādot, ka “tas pats izplatīšanas komercpakalpojuma jēdziens pēc rakstura ir daudzveidīgs un nemateriāls”.