ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
136

Turpinājumā ir jānorāda, gluži kā to veic Padome, ka, pieprasot, lai pārveidotais produkts pēc importēšanas pārtop atpakaļ par attiecīgo produktu, prasītāja pievieno jaunu kritēriju apiešanas noteikšanai, kurš nav paredzēts antidempinga pamatregulā un antisubsidēšanas pamatregulā. Šķiet, ka prasītāja tādējādi jauc dažāda veida apiešanas veidus, kas šajās regulās ir paredzēti. Šajā lietā izmeklēšana tostarp attiecās uz “nedaudz pārveidotu līdzīgu produktu” antidempinga pamatregulas 13. panta 1. punkta un antisubsidēšanas pamatregulas 23. panta 1. punkta un 3. punkta a) apakšpunkta nozīmē importu. Šī apiešanas prakse atšķiras no tās, kas paredzēta antidempinga pamatregulas 13. panta 2. punktā un kas ietver to, ka attiecīgais produkts tiek importēts pa detaļām, lai pēc tam to saliktu kopā Savienībā, tādējādi izvairoties no maksājumiem, kas piemēroti integrālam produktam.
42.

Abu radiatoru kopējais izskats ir jāuzskata par līdzīgu vai par tādu, kas nevar radīt informētam lietotājam ļoti atšķirīgu kopējo iespaidu – neatkarīgi no tā, vai uz radiatoru skatās no priekšas, no sāniem vai no starpposma leņķiem –, kā tas visbiežāk notiek parastās lietošanas laikā.”
33

Prasītājas argumentam, kas saistīts ar to, ka būtu aizliedzama jebkāda veida preču zīmes logo grafiskā attīstība, ja Vispārējā tiesa neatzītu, ka ir notikusi tā attīstība, nevar piekrist. Izskatāmajā lietā nav vis jāapšauba iespēja preču zīmes īpašniekam to grafiski attīstīt, bet gan ir jāizlemj, vai prasītāja var pretendēt uz agrākās valsts preču zīmes agrāko izcelsmi. Šajā jautājumā kritēriji ir skaidri noteikti Regulas Nr. 207/2009 34. pantā un, kā tas atzīts iepriekš 18. punktā, ir jāinterpretē šauri. Izskatāmajā lietā nav izpildīts viens no Regulas Nr. 207/2009 34. pantā paredzētajiem nosacījumiem, lai pretendētu uz valsts agrākās preču zīmes agrāko izcelsmi, proti, preču zīmju identiskums. Tātad prasītājas prasījums nav atbalstāms.
Tādējādi [uzņēmums, kuram ir iegūtās tiesības veikt tādu nodokļa uzkrājumu] atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam, kas atzīts par valsts atbalstu ar lēmumu, ar ko aizliedz nozares atbalsta shēmu, [jāuzskata par tādu, kurš ietilpst slēgtajā uzņēmēju lokā, kuri tika identificēti vai kurus viegli var identificēt šī lēmuma pieņemšanas brīdī 1963. gada 15. jūlija sprieduma Plaumann/Komisija, 25/62, izpratnē.] [Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar to, ka pēc Komisijas lēmuma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru un vēlāk arī pēc lēmuma, ar ko aizliedz nozares atbalsta shēmu, pieņemšanas valsts iestādes ir veikušas pasākumu, kura mērķis bija atstāt nepiemērotu valsts tiesisko regulējumu šajā lietā.]

[Principā nav pieņemama uzņēmuma prasība atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegta nozares atbalsta shēma, ja šis lēmums skar to tikai tāpēc, ka šis uzņēmums pieder pie attiecīgās nozares un ir potenciāls minētā atbalsta saņēmējs.] [Savukārt tad, ja apstrīdētais akts skar tādu personu grupu, kas ir identificētas vai identificējamas akta pieņemšanas brīdī, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota uzņēmēju loka.]

Tādējādi, lai valsts nodokļu pasākums tiktu kvalificēts kā “selektīvs”, vispirms ir jāidentificē un jāpārbauda kopējā jeb “normālā” piemērojamā nodokļu sistēma attiecīgajā dalībvalstī. Pēc tam saistībā ar šo kopējo jeb “normālo” nodokļu sistēmu ir jānovērtē un jānosaka ar attiecīgo nodokļu pasākumu piešķirtās priekšrocības iespējamais selektīvais raksturs, pierādot, ka šis pasākums ir atkāpe no minētās kopējās sistēmas, jo ar to tiek ieviestas atšķirības starp tirgus dalībniekiem, kuri, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmai paredzēto mērķi, ir faktiski un juridiski līdzīgā situācijā. Pēc šiem diviem pārbaudes posmiem pasākums var tikt kvalificēts par selektīvu prima facie.

Tomēr šis nosacījums par selektivitāti nav izpildīts tad, ja pasākums, lai arī tas sniedz priekšrocību tā saņēmējam, tomēr ir pamatots, ievērojot tās nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi, kurā tas iekļaujas. Pēc šī iespējamā trešā pārbaudes posma pasākums tiek klasificēts kā selektīvs.

Šajā sakarā ir jānošķir, no vienas puses, mērķi, kas ir izvirzīti konkrētajai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, un, no otras puses, mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus, jo šie mērķi un mehānismi kā attiecīgās nodokļu sistēmas pamatā esoši pamatprincipi vai vadošie principi var sniegt šādu pamatojumu, kas ir jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij.

(sal. ar 91.–93. un 159. punktu)
Tomēr, kad Padome papildina pamatojumu attiecīgās personas vārda ierakstīšanai to personu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, ir jānošķir situācijas atkarībā no attiecīgā akta.

Attiecībā uz lēmumu saglabāt personas vārdu to personu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, pretēji tam, kā tas ir sākotnējās ierakstīšanas gadījumā, kompetentajai Savienības iestādei principā ir pienākums pirms šī lēmuma pieņemšanas paziņot personai informāciju, kas ir šīs iestādes rīcībā tās lēmuma pamatošanai, lai šī persona varētu aizstāvēt savas tiesības.

Attiecībā uz personas vārda ierakstīšanu to personu sarakstos, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi pret Sīriju, lai pareizi izpildītu savu pienākumu pamatot aktu, ar kuru tiek noteikti ierobežojoši pasākumi, Padomei ir jānorāda faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem atkarīgs šo pasākumu juridiskais pamatojums, un apsvērumi, kuru dēļ tā šo pasākumu noteikusi. No tā izriet, ka principā šāda tiesību akta pamatojumam ir jāattiecas ne tikai uz ierobežojošo pasākumu juridiskajiem piemērošanas nosacījumiem, bet arī uz specifiskajiem un konkrētajiem iemesliem, kuru dēļ Padome, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka ieinteresētajai personai ir jābūt šo pasākumu subjektam.

Tomēr tādu iebildumu detalizēta publicēšana, kas vērsti pret ieinteresētajām personām, varētu ne tikai būt pretrunā primāriem sabiedrisko interešu apsvērumiem, kas skar Savienības un tās dalībvalstu drošību vai to starptautisko attiecību uzturēšanu, bet arī apdraudēt attiecīgo personu un vienību likumīgās intereses, jo tas var būtiski kaitēt to reputācijai, un tādējādi izņēmuma kārtā ir jāatzīst, ka lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu redakcijā, ko publicē Oficiālajā Vēstnesī, ir jāietver tikai rezolutīvā daļa, kā arī vispārīgais pamatojums, ņemot vērā to, ka šī lēmuma īpašais un konkrētais pamatojums ir jāformalizē un jādara zināms ieinteresētajām personām jebkādā citā piemērotā veidā.

(sal. ar 72. un 73. punktu)
Konkurences tiesību jomā uz darbību, kas pēc sava rakstura, tai piemērojamajiem noteikumiem un mērķa nepieder saimnieciskās darbības jomai vai ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu izmantošanu, neattiecas Līguma noteikumi par konkurenci. Tomēr arodapvienības disciplinārlietu izskatīšanas pilnvaru gadījumā šādas prerogatīvas esamība nevar pilnībā pasargāt pret to, ka tiktu apgalvota konkurenci ierobežojoša rīcība, jo acīmredzami nepienācīga šādu pilnvaru izmantošana katrā ziņā būtu šo pilnvaru nepareiza izmantošana.

LESD 101. panta 1. punktā noteiktais aizliegums automātiski nebūt neattiecas uz ikvienu uzņēmumu apvienības lēmumu, kas ierobežo pušu vai vienas no pusēm rīcības brīvību. Proti, lai šo tiesību normu varētu piemērot kādā konkrētā gadījumā, vispirms ir jāņem vērā vispārīgais konteksts, kādā ir pieņemts uzņēmumu apvienības lēmums vai rodas tā sekas, un konkrētāk – tā mērķi. Pēc tam ir jāpārbauda, vai no tā izrietošās konkurenci ierobežojošās sekas ir nesaraujami saistītas ar minēto mērķu sasniegšanu. Proti, vispārējo interešu apsvērumi, konkrēti interese, lai profesionālā darbība tiktu veikta pienācīgi, var attaisnot LESD 101. panta 1. punkta nepiemērošanu kādiem konkurences ierobežojumiem, kad tie ir vajadzīgi. Šajā ziņā tādas arodapvienības, kurā apvienojušies farmaceiti, no kuriem vismaz kāda daļa veic saimniecisko darbību un var tikt kvalificēti par uzņēmumiem, rīcībai ir jāietilpst likumdevēja un pārvaldes iestāžu radītajos tiesiskā regulējuma ietvaros, jo pašai arodapvienībai nav reglamentēšanas pilnvaru.

Tādējādi tad, kad šī arodapvienība rīkojas, balstīdamās uz tiesību normās burtiski noteiktajam pretrunā esošu interpretāciju, vai pat saistībā ar noteiktu stratēģiju tos interpretē visšaurāk, tās rīcība nevar būt ārpus LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomas, pamatojoties uz argumentu, ka tā ir nesaraujami saistīta ar kāda leģitīma mērķa sasniegšanu. Proti, privātpersonu pārstāvības iestādes ziņā nav izvērst likumā paredzētās aizsardzības apjomu, lai rūpētos par kādas grupas interešu aizsardzību, lai arī likumdevējs ir iezīmējis piešķirtās aizsardzības robežas un atstājis iespēju zināmā mērā konkurēt.

(sal. ar 37., 38., 40., 41. un 347. punktu)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Komisijas lēmums valsts atbalsta jomā – Pārbaude tiesā (LESD 107. panta 1. punkts un 296. pants) (sal. ar 32., 43.–45., 48., 50. un 51. punktu)

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Pamatojuma trūkums vai tā nepietiekamība – Pamats, kurš atšķiras no pamata par tiesiskumu pēc būtības (LESD 263. un 296. pants) (sal. ar 33. un 36. punktu)

3. Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot LESD 108. pantā paredzētās procesuālās normas – Saņēmēju iespējamā tiesiskā paļāvība – Neesamība, izņemot ārkārtas apstākļos (LESD 107. panta 1. punkts un 108. pants) (sal. ar 58.–62. punktu)

4. Valsts atbalsts – Jēdziens – Priekšrocības piešķiršana saņēmējiem – Vērtēšanas kritēriji (LESD 107. panta 1. punkts) (sal. ar 66.–71. punktu)

5. Valsts atbalsts – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji (LESD 107. panta 1. punkts) (sal. ar 72.–80. punktu)

6. Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, kuram var piemērot LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto atkāpi – Darbības atbalsts – Izslēgšana (LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts; Komisijas paziņojums 98/C 74/06) (sal. ar 84.–86. punktu)

7. Eiropas Savienības tiesības – Principi – Labas pārvaldības princips – Pienākums ievērot pienācīgu rūpību – Administratīvais process (sal. ar 100. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Galvenokārt, prasība atcelt – ciktāl tas attiecas uz prasītāju – Komisijas 2011. gada 23. februāra Lēmumu 2011/746/ES par Itālijas piešķirto valsts atbalstu uzņēmumiem Portovesme Srl , ILA SpA , Eurallumina SpA un Syndial SpA (valsts atbalsta pasākumi C 38/B/04 (ex NN 58/04) un C 13/06 (ex N 587/05)) (OV L 309, 1. lpp.), pakārtoti, prasība atcelt minētā lēmuma 2. un 3. pantu, pēdējo minēto tādēļ, ka ar to ir uzdots atgūt prasītājai piešķirto atbalstu, un, pakārtoti tam, prasība atcelt šī paša lēmuma 3. pantu, ciktāl joprojām tas attiecas uz prasītāju

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;

2) Eurallumina SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
9.

Iestāžu akti — Pamatojums — Pienākums — Apjoms — Ierobežojoši pasākumi pret Irānu — Personu, vienību vai organizāciju, kas piedalās kodolieroču izplatīšanā vai to atbalsta, līdzekļu iesaldēšana — Alternatīvi kritēriji, kas noteikti Savienības tiesību aktos, lai ierakstītu personas un sabiedrības sarakstā, uz kuru attiecas ierobežojošie pasākumi — Pamatojuma, kas balstīs tikai uz vienu no šiem kritērijiem vai dažiem no tiem, pietiekamība (LESD 296. pants; Padomes Lēmuma 2010/413/KĀDP 20. panta 1. punkta b) apakšpunkts; Padomes Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkts un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkts) (sal. ar 84.–89. punktu)
Lieta T‑116/11

Association médicale européenne (EMA)

pret

Eiropas Komisiju

“Šķīrējklauzula — Sestā pamatprogramma pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu pasākumiem, kas palīdz izveidot Eiropas Pētniecības telpu un ieviest jauninājumus (2002.—2006. gads) — Līgumi Dicoems un Cocoon — Daļas no deklarētos izdevumus pamatojošiem dokumentiem neatbilstība līguma prasībām — Līgumu izbeigšana — Daļas no samaksātajām summām atmaksa — Zaudējumu atlīdzība — Pretprasība — Ārpuslīgumiskā atbildība — Nepamatota iedzīvošanās — Prasība atcelt tiesību aktu — Nepārsūdzams akts — Akts, kurš ir saistīts tikai ar līgumiskām attiecībām un ir no tām nenodalāms — Paziņojums par parādu — Nepieņemamība”

Kopsavilkums – Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2013. gada 11. decembrī spriedums

Prasība atcelt tiesību aktu – Prasība, kas faktiski attiecas uz līgumiska rakstura strīdu – Komisijas izdota paziņojuma par parādu atcelšana – Savienības tiesas kompetences neesamība – Nepieņemamība (LESD 263. un 288. pants) Eiropas Savienības budžets – Kopienas finanšu atbalsts – Saņēmēja pienākums ievērot atbalsta piešķiršanas nosacījumus – Tikai faktisko izdevumu finansēšana – Deklarēto izdevumu realitātes pamatošana – Neesamība – Neatlīdzināmi izdevumi (LESD 317. pants) Eiropas Savienības tiesības – Principi – Labas pārvaldības princips Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Saskaņā ar līgumu pieņemts lēmums (LESD 296. pants) Eiropas Savienības tiesības – Principi – Uz Savienību attiecināms nepamatotas iedzīvošanās aizlieguma princips – Jēdziens Tiesvedība – Prasību pieņemamība – Prasība, kas vērsta pret vēstuli, kuru savu kompetenču ietvaros ir sastādījusi Pētniecības izpildaģentūra – Pret Komisiju vērsta prasība par zaudējumu atlīdzību saistībā ar ārpuslīgumisko atbildību – Pētniecības izpildaģentūra ar juridiskās personas statusu – Nepieņemamība (Padomes Regulas Nr. 58/2003 4. panta 2. un 21. punkts; Komisijas Lēmums C/2008/46) Tiesvedība – Strīda priekšmets – Tiesvedības laikā izdarīts grozījums – Aizliegums (Vispārējās tiesas Reglamenta 48. pants)
Tomēr nav izslēgta iespēja pirmo reizi uz valstu tiesu spriedumiem atsaukties Vispārējā tiesā, ja tas nav jautājums par to, ka Apelāciju padomei tiek pārmests, ka tā nav ņēmusi vērā faktus konkrētā valsts tiesas spriedumā, bet tai tiek pārmests, ka tā ir pārkāpusi Regulas Nr. 6/2002 tiesību normu, un, lai pamatotu šo argumentu, tiek norādīts uz valsts judikatūru.

Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 25. panta 3. punktā un Regulas Nr. 2245/2002, ar ko īsteno Regulu Nr. 6/2002, 28. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) punktā ir prasīts, lai pieteikuma par Kopienas dizainparauga atzīšanu par spēkā neesošu iesniedzējs, kas pamatojas uz saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem aizsargātām autortiesībām, būtu šo autortiesību īpašnieks un lai tas iesniegtu Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) informāciju, kas to pierāda.

Noskaidrojot, vai pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējs ir autortiesību īpašnieks šīs tiesību normas izpratnē, kā arī to, kā šīs tiesības ir jāapliecina procesā Birojā, nevar abstrahēties no dalībvalsts tiesībām, konkrētajā gadījumā – Francijas tiesībām, kuras ir norādītas pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatojumam. Proti, piemērojamās dalībvalsts tiesības it īpaši šajā ziņā ir izmantojamas, lai definētu pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu atbalstam norādītā darba autortiesību iegūšanas un pierādīšanas kārtību.

(sal. ar 51. un 52. punktu)
67

Saskaņā ar 2009. gada OPLAN 5.3. punkta otro daļu, kā to ir iesniegusi Padome pēc procesa organizatoriskā pasākuma daļēji deklasificētajā redakcijā, “misijas vadītājam ir galīgās pilnvaras iecelt personālu un vispārējā atbildība to norīkot amatā”. 5.3. punkta trešajā daļā ir paredzēti kritēriji, kam jāatbilst, lai ieņemtu amatu EUPM, un to vidū ir misijas vajadzības. EUPM vadītāja kompetence attiecībā uz personāla norīkošanu amatā izriet arī no OPLAN M pielikuma “Personāla pārvaldība” interpretācijas, kurā ir ietverti detalizēti darbā pieņemšanas nosacījumi un misijas vadītāja kompetences šajā ziņā; tajā ir norādīts, ka “misijas vadītājam ir galīgās pilnvaras iecelt personālu un vispārējā atbildība to norīkot amatā, un abas šīs pilnvaras attiecas gan uz starptautisko, gan vietējo līmeni”. Visbeidzot, OPLAN D pielikumā “Standarta darbības procedūras” 2. punkta trešajā daļā, kas attiecas uz norīkošanu amatā, ir precizēts, ka “misijas vadītājs ir atbildīgais par lēmumiem par iecelšanu amatā un/vai iecelšanu citā amatā”.
240

Veicot pārbaudi, faktiski tiek konstatēts, ka attiecībā uz 400 Itālijas klientiem ir tikuši sniegti precīzi dati (kas parasti ir noapaļoti līdz 10 vai 5 vienībām) saistībā ar desmit iepriekš minēto uzņēmumu pārdotajiem daudzumiem. Tomēr atšķirībā no tā, ko apgalvo Komisija, ir jāatzīmē, kā to norāda Trame, ka šajā tabulā no jauna ir paredzēts nodalījums starp divām tirgus dalībnieku kategorijām. No beigās norādītā apkopojuma, kurā starp desmit uzņēmumiem ir sadalīti Itālijas tirgū pārdotie dzīslu, ko veido septiņas stieples, apjomi (tas ir, 119200 tonnu 2001. gadā), izriet, ka ir paredzēts nodalījums starp, no vienas puses, Redaelli, CB, Itas, ITC, Tréfileurope un SLM, attiecībā uz kurām ir norādīti arī dati par veikto pārdošanu un provizorisko pārdošanu (“percentuali spettanti”/”percentuali provvis.”/”quote spettenti”/”quote provvisorie”/”differenze”), un, no otras puses, pārējiem tirgus dalībniekiem Trame, Tycsa, DWK un Austria Draht, attiecībā uz kuriem ir norādīti tikai dati par 2001. gadā pārdotajiem apjomiem un to atbilsmes procentos (tas ir, Trame gadījumā – šādi dati: “6960 tonnu”, tas ir, “5,84 %” no 2001. gadā pārdotajām 119200 tonnām; Trame tāpat ir minēta kā piegādātājs attiecībā uz 20 tabulā norādītajiem klientiem).
52

Treškārt, runājot par atbalsta atbilstību nosacījumiem reģionālās attīstības mērķiem, no apstrīdētā lēmuma preambulas 60.–67. apsvēruma izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisija ir izskatījusi šo iespēju no Pamatnostādņu par valstu reģionālo atbalstu viedokļa (apstrīdētā lēmuma preambulas 60. apsvērums), norādot, ka Veneto nav viens no reģioniem, kam var tikt sniegts atbalsts (apstrīdētā lēmuma preambulas 61. apsvērums), tādējādi izslēdzot vienu no prasītājas rūpnīcām. Attiecībā uz otro rūpnīcu, kas atrodas Sardīnijā, Komisija norādīja, ka šim reģionam atbalsts varēja tikt piešķirts līdz 2006. gada 31. decembrim (apstrīdētā lēmuma preambulas 62. apsvērums), bet atbalsts tam vairs nevar tikt piešķirts saskaņā ar Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēm 2007.–2013. gadam (OV 2006, C 54, 13. lpp.), ja vien prasītājai netiks piešķirts divu gadu pārejas periods, “lai pakāpeniski atceltu spēkā esošās darbības atbalsta shēmas” (apstrīdētā lēmuma preambulas 66. apsvērums). Līdz ar to Komisija pārbaudīja, vai atbalsts bija vajadzīgs (apstrīdētā lēmuma preambulas 63. apsvērums) un samērīgs ar reģiona problēmām (apstrīdētā lēmuma preambulas 64. apsvērums), un sniedza uz to noraidošu atbildi. Tāpat tā norādīja, ka atbalsts nebija degresīvs reālos termiņos (apstrīdētā lēmuma preambulas 65. apsvērums), kopumā secinot, ka nebija lietderīgi “atļaut ieviest jaunus darbības atbalsta pasākumus uz dažiem mēnešiem” un noteikt to “pakāpenisku atcelšanu”, it īpaši “ņemot vērā izteiktās šaubas un atbalsta kropļojošo būtību” (apstrīdētā lēmuma preambulas 66. apsvērums). Visbeidzot tā “izteica šaubas” par iespēju apstiprināt preferenciālo tarifu prasītājai “vai nu kā reģionālu atbalstu, vai pamatojot to ar citu iemeslu” (apstrīdētā lēmuma preambulas 67. apsvērums).
88

Tomēr, neraugoties uz to, ka šajā stadijā tika uzskatīts, ka inficētie putni, kas bija atklāti Eseksas karantīnas centrā, ir ievesti no Surinamas vai Taivānas un tādējādi no trešajām valstīm, kas attiecīgi atrodas Dienvidamerikā un Āzijā, kas varēja pamatot importa apturēšanu no šiem kontinentiem, ne no Lēmuma 2005/760 pamatojuma, ne no dokumentiem, ko Komisija iesniedza tiesvedības gaitā, neizriet, ka tā būtu veikusi jebkādu izmeklēšanu attiecībā uz to, vai būtisks risks vai draudi veselībai, kas ir saistīti ar putniem no šīm trešajām valstīm, līdzīgi varēja rasties trešajās valstīs, kas atrodas Āfrikā vai Okeānijā. Strīdīgajos lietas materiālos nav nevienas norādes, kas varētu pierādīt, ka, pieņemot Lēmumu 2005/760, Komisijai bija atbilstoša informācija, kura tai ļāva ekstrapolēt savus secinājumus par šāda riska vai draudu esamību saistībā ar putnu importu no apgabaliem, kas atrodas ļoti tālu no attiecīgajām trešajām valstīm, tikai to tranzīta valsts statusā, ne ka tā būtu centusies iegūt šādu informāciju, ne arī ka tā faktiski būtu īstenojusi savu plašo novērtējuma brīvību šajā ziņā.
27

Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem uzdeva rakstveida jautājumus par to, kādi secinājumi šajā lietā ir jāizdara saistībā ar Tiesas 2012. gada 13. marta spriedumu lietā C‑380/09 P Melli Bank/Padome, par to, cik prasītajai ir direktoru un kāda ir to iecelšanas kārtība, kā arī par prasītājas ceturtā prasības pamata pieņemamību. Lietas dalībnieki atbildēja uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
203

Šajā ziņā, pirmkārt, kā izriet no šī sprieduma 82.–91. punktā veiktās sestā pamata izskatīšanas, 1998. gada pamatnostādnes šajā lietā nav piemērojamas. Katrā ziņā ir ticis nospriests, ka, lai gan minēto pamatnostādņu 1.A punktā Komisijai ir paredzēta iespēja ņemt vērā faktu, ka lieliem uzņēmumiem lielākoties ir vairāk zināšanu un juridiski ekonomiskās infrastruktūras, kas tiem ļauj labāk izvērtēt savas rīcības pārkāpjošo raksturu un no tās izrietošās sekas no konkurences tiesību viedokļa, tas nekādi nenozīmē, ka Komisijai būtu pienākums ņemt vērā noteiktu uzņēmumu vidējo apmēru (Vispārējās tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedums lietā T-18/03 CD-Contact Data/Komisija, Krājums, II-1021. lpp., 115. punkts).
268

Šis apsvērums ļauj saprast, ka CPAS pašas kontrolē sociālo uzdevumu kompensācijas un ka, ņemot vērā to, ka tās ir valsts iestādes, kuras atrodas IRIS asociācijas struktūrvienībās, ar to pietiek, lai izvairītos no nepareizas sociālo uzdevumu kompensācijas izmantošanas.
162

Tomēr, tā kā Mijo pašvaldība ir pārņēmusi SEMEA parādu, Komisija var prasīt procentu kapitalizāciju sākot no datuma, kurā tika reģistrēts Komisijas prasības pieteikums pret SEMEA, proti, sākot no 2010. gada 15. aprīļa. No līguma, kas noslēgts starp Mijo pašvaldību un SEMEA, mērķa, kā arī no lietas apstākļiem izriet, ka Mijo pašvaldībai ir jāmaksā visi kavējuma procenti, kas saista SEMEA. Pirmkārt, Mijo pašvaldība ir apsolījusi Savienībai maksāt SEMEA parādu. Otrkārt, tā kā visi SEMEA aktīvi tika pārnesti uz Mijo pašvaldību, SEMEA vairs nevar izpildīt Komisijas prasību. Ņemot vērā šos apstākļus, iepriekš minēto apsvērumu dēļ (iepriekš 139. un 140. punkts) tātad ir jākonstatē, ka no kopīgās SEMEA un Mijo pašvaldības gribas izriet, ka šai pēdējai bija jāmaksā visi kavējuma procenti, kas ir saistoši SEMEA un tātad tai ir jāmaksā arī par procentu kapitalizāciju sākot no Komisijas prasības pieteikuma pret SEMEA iesniegšanas brīža.