Saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 13. pantu pirms pieņemšanas darbā pagaidu darbinieku medicīniski izmeklē kāds no iestādes ārstiem konsultantiem, lai iestāde varētu pārliecināties, ka šis darbinieks atbilst minētās kārtības 12. panta 2. punkta d) apakšpunkta prasībām par fizisko piemērotību, ņemot vērā, ka saskaņā ar šo pēdējo tiesību normu neviens nevar tikt pieņemts darbā kā pagaidu darbinieks, ja viņš nav fiziski spējīgs pildīt savus pienākumus.

Ja viena un tā paša darbinieka nodarbinātības laikposmi divās iestādēs ir bijuši pārtraukti ļoti ilga bezdarba laikposma dēļ, otrā iestāde var pamatoti uzskatīt, ka attiecīgajam darbiniekam ir jāveic jauna medicīniskā pārbaude, lai noskaidrotu, vai viņš joprojām atbilst fiziskās piemērotības nosacījumiem, kas ir paredzēti Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 12. panta 2. punkta d) apakšpunktā, lai pildītu jaunos pienākumus, un līdz ar to attiecīgā gadījumā piemērot minētās kārtības 32. pantā paredzēto medicīnisko atrunu.

Saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 32. panta formulējumu institūcija, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, medicīnisko atrunu attiecībā uz no jauna darbā pieņemtu darbinieku var izmantot tikai pēc medicīniskas pārbaudes pirms pieņemšanas darbā. Šī panta piemērošanas nosacījumi ir interpretējami šauri.

Lai institūcija, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, varētu gan pārbaudīt uz pagaidu darbinieka amatu kandidējošās personas fizisko spēju pildīt savus pienākumus, kā tas ir paredzēts Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 12. panta 2. punkta d) apakšpunktā, gan saglabāt minētās kārtības 32. pantā paredzēto iespēju noteikt medicīnisko atrunu, ja tā to uzskata par nepieciešamu, tai ir jāspēj ar sava ārsta konsultanta starpniecību zināmā mērā piekļūt ziņām par šī kandidāta veselības stāvokli, kas šajā gadījumā tieši ir jāiesniedz pašai ieinteresētajai personai. Tādējādi iespējamu apgalvotu iejaukšanos minētā kandidāta privātajā dzīvē, kas izriet no pienākuma izpaust, ka viņam ir vai agrāk ir bijusi kāda patoloģija, var uzskatīt par pamatotu.

Tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, kas ir paredzētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantā un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām, ir vienas no Savienības tiesību sistēmā noteiktajām pamattiesībām. Tās ietver personas tiesības paturēt noslēpumā ziņas par savu veselības stāvokli.

Konkrēti gadījumā, kad pēc medicīniskās pārbaudes pirms pieņemšanas darbā izrādās, ka darbinieks nav godīgi un pilnīgi atbildējis uz šīs pārbaudes gaitā ārsta konsultanta uzdotajiem jautājumiem par veselības stāvokli, institūcija, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, drīkst atsaukt savu sākotnējo lēmumu par medicīniskās atrunas nepiemērošanu un pieņemt jaunu lēmumu, kurā šī atruna tiek piemērota ar atpakaļejošu spēku. Tomēr minētajai institūcijai joprojām ir vispirms jāievēro Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 32. pantā paredzētā procedūra, proti, pirmkārt, jāvēršas pie ārsta konsultanta, lai tas sniegtu atzinumu par to, vai slimība vai invaliditāte ir pamats ieinteresētās personas pieņemšanu darbā pakārtot medicīniskajai atrunai, un, otrkārt, jāpaziņo darbiniekam lēmums, kuru tā ir pieņēmusi, pamatojoties uz šo atzinumu, lai darbinieks vajadzības gadījumā varētu to pārsūdzēt Invaliditātes komitejā. Proti, noteikt, vai šī slimība vai invaliditāte varēja izraisīt darbinieka invaliditāti vai nāvi piecu gadu laikā no dienas, kad viņš uzsācis dienestu iestādē, ir medicīniskas dabas jautājums, kas ietilpst tikai un vienīgi ārsta konsultanta un – pārsūdzības gadījumā – Invaliditātes komitejas kompetencē.

(skat. 85. punktu)

Atsauce

Civildienesta tiesa: spriedums, 2012. gada 10. jūlijs, AV/Komisija, F‑4/11, EU:F:2012:96, 34. punkts.