Lieta C‑280/08 P

Deutsche Telekom AG

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Konkurence – EKL 82. pants – Telekomunikāciju pakalpojumu tirgi – Piekļuve vēsturiskā operatora fiksētajam tīklam – Vairumtirdzniecības cena par konkurentiem sniegtiem starpniecības pakalpojumiem piekļuvei vietējai sakaru līnijai – Mazumtirdzniecības cena par abonentiem sniegtiem piekļuves pakalpojumiem – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu noteikšanas prakse – Konkurentu maržu samazināšana – Valsts regulatīvās iestādes apstiprinātas cenas – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība – Vainojamība pārkāpumā – Jēdziens “ļaunprātīga izmantošana” – Tikpat efektīva konkurenta kritērijs – Maržu samazināšanas aprēķināšana – Ļaunprātīgas rīcības sekas – Naudas soda apmērs

Sprieduma kopsavilkums

1. Apelācija – Pamati – Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana – Nepieņemamība – Vispārējās tiesas veiktas Kopienu tiesību interpretācijas vai piemērošanas apstrīdēšana – Pieņemamība

(EKL 225. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

2. Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Nepieņemamība

(Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkts)

3. Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas tiesības celt prasību – Diskrecionāra vara

(EKL 81., 82. un 226. pants)

4. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi, ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēta ļaunprātīga rīcība, neskatoties uz valsts regulatīvās iestādes apstiprinātiem tarifiem – Vainojamība pārkāpumā

(EKL 81. un 82. pants)

5. Apelācija – Pamati – Nepietiekams pamatojums – Pieņemamība

(Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa)

6. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Izdarīšana ar tīšu nodomu vai aiz neuzmanības – Jēdziens – Tarifu šķēru efekts, kas izriet no uzņēmuma, kam ir monopols starppakalpojumu tirgū un kvazimonopols pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū, tarifiem

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmā daļa)

7. Iestāžu akti – Pienākums norādīt pamatojumu – Priekšmets – Apjoms

(EKL 253. pants)

8. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi, ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks – Negatīva vai nepietiekama atšķirība starp konkurentiem piemērojamajiem tarifiem un mazumtirdzniecības tarifiem

(EKL 82. pants)

9. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Jēdziens

(EKL 82. pants)

10. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi, ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks – Konkurentu maržu samazināšanās aprēķināšana

(EKL 82. pants)

11. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Vienlīdzīgas iespējas – Neesamība – Ieņēmumu, kas rodas no citiem telekomunikāciju pakalpojumiem, ņemšana vērā – Izslēgšana

(EKL 82. pants)

12. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Jēdziens – Rīcība, kurai ir konkurenci ierobežojošas sekas

(EKL 82. pants)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Smags pārkāpums – Tarifu šķēru efekts, kas izriet no monopolstāvoklī esoša uzņēmuma tarifiem – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta 2. daļa)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas pilnvaras – Iepriekšējās prakses grozīšana – Nediskriminācijas principa pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regula Nr. 17)

1. No EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tās sprieduma apstrīdētās daļas, kuru atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai. Šādai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā nav norādīti specifiski argumenti, ar kuriem tiek identificēta kļūda tiesību piemērošanā, kas esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, kurā tiek vienīgi atkārtoti argumenti, kas jau tika iesniegti Vispārējā tiesā. Būtībā šāda apelācijas sūdzība faktiski ir lūgums vienkārši izvērtēt prasības pieteikumu, kas jau ticis iesniegts Vispārējā tiesā; šāda atkārtota izskatīšana nav Tiesas kompetencē.

Tomēr tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Kopienu tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu savu apelācijas sūdzību balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau ir izmantojis Vispārējā tiesā, tad apelācijas sūdzība zaudētu daļu no savas jēgas.

(sal. ar 24. un 25. punktu)

2. Apelācijā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatīja pirmajā tiesā. Tādēļ lietas dalībnieks nevar pirmo reizi izvirzīt Tiesā pamatu, kas netika izvirzīts Vispārējā tiesā, jo tas šim lietas dalībniekam ļautu iesniegt Tiesā, kuras kompetence apelācijas jomā ir ierobežota, strīdu, kas ir plašāks par to, kurš tika izskatīts Vispārējā tiesā.

(sal. ar 34., 42. un 49. punktu)

3. Dalībvalstīm ir jāīsteno visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu, ka valsts regulatīvās iestādes izpilda pienākumus, kas ir saistoši saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām. EKL 81. un 82. pants, lasot tos kopā ar EKL 10. pantu, nosaka dalībvalstīm pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību.

Tomēr saistībā ar Komisijas iespēju celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret attiecīgo dalībvalsti ir jānorāda, ka, tā kā šajā lietā pārsūdzētais spriedums attiecas vienīgi uz tāda lēmuma tiesiskumu, kuru saskaņā ar EKL 82. pantu pieņēmusi Komisija pret sabiedrību – apelācijas sūdzības iesniedzēju, Tiesai šīs apelācijas sūdzības ietvaros ir vienīgi jāpārliecinās, vai šajā apelācijas sūdzībā izvirzītie iebildumi ir tādi, kuri var atklāt, ka Vispārējās tiesas veiktā šāda lēmuma tiesiskuma pārbaudē ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, neatkarīgi no tā, vai Komisija varēja vienlaicīgi vai alternatīvi pieņemt lēmumu, ar kuru tiek konstatēts, ka attiecīgā dalībvalsts ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības.

Līdz ar to, lai gan nevar noliegt, ka valsts regulatīvās iestādes šajā lietā bija pārkāpušas Eiropas Savienības tiesības, un, pat ja Komisija patiešām būtu varējusi izvēlēties celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret dalībvalsti saskaņā ar EKL 226. pantu, šādām iespējām nav nozīmes šajā apelācijas sūdzības stadijā pat ne vismazākajā mērā tādēļ, ka saskaņā ar EKL 226. pantā paredzēto sistēmu Komisijai ir rīcības brīvība celt prasību par valsts pienākumu neizpildi, un Eiropas Savienības tiesām nav jāizvērtē, vai ir pamatoti izmantot šo brīvību.

(sal. ar 45.–47. punktu)

4. Ja pret konkurenci vērstu rīcību uzņēmumam uzspiež valsts tiesību akti vai ja to rada tiesību normas, kas izslēdz jebkādu iespēju rīkoties atbilstoši konkurencei, EKL 81. un 82. pants nav piemērojams. Šādā situācijā uzņēmuma autonomā rīcība, kā to netieši nosaka šie noteikumi, nerada konkurences ierobežojumu.

Tomēr EKL 81. un 82. pants var tikt piemēroti, ja tiek konstatēts, ka valsts tiesību akti paredz konkurences iespēju, kas var tikt novērsta, ierobežota vai kropļota ar uzņēmumu autonomo rīcību. Tādēļ Tiesa ir vienīgi ierobežotā mērā akceptējusi iespēju izslēgt noteiktu pret konkurenci vērstu rīcību no EKL 81. un 82. panta piemērošanas jomas, ja minētā rīcība ir tikusi pieprasīta no attiecīgajiem uzņēmumiem saskaņā ar spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem vai tiesību akti ir lieguši jebkādu iespēju uz konkurences ievērošanu no minēto uzņēmumu puses. Ja valsts likums vienīgi mudina vai atvieglo, lai uzņēmumi veiktu autonomu pret konkurenci vērstu rīcību, tiem ir jāatbild saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu. Dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem ir īpaša atbildība ar savu rīcību netraucēt efektīvai un neizkropļotai konkurencei kopējā tirgū.

Vienīgi tas, ka telekomunikāciju nozarē dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums tika mudināts ar tādas valsts regulatīvās iestādes kā Telekomunikāciju un pasta regulatores iejaukšanos uzturēt cenu praksi, kuras rezultātā tās konkurenti, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā šis uzņēmums, piedzīvoja maržu samazināšanos, nevar pats par sevi nekādā ziņā atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzēju no atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu.

Ja, neņemot vērā šādu iejaukšanos, uzņēmumam bija rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, tad tas ir vainojams maržu samazināšanā. Šādas rīcības pārkāpuma rakstura esamība vai neesamība nevar atspēkot konstatāciju, ka prasītājai bija rīcības brīvība grozīt attiecīgās cenas, bet tā var tikt ņemta vērā vienīgi, lai noteiktu, vai attiecīgā rīcība ir pārkāpums, kā arī var tikt ņemta vērā naudas soda noteikšanas stadijā.

(sal. ar 80.–85., 88. un 89. punktu)

5. Jautājums par to, vai Vispārējās tiesas sprieduma pamatojums ir nepietiekams, ir tāds tiesību jautājums, kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā.

(sal. ar 123. punktu)

6. Attiecībā uz jautājumu, vai pārkāpumi tika izdarīti ar nodomu vai aiz neuzmanības un tādēļ par tiem var sodīt ar naudassodu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmo daļu, ir nospriests, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgais uzņēmums nevar nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu neatkarīgi no tā, vai tas zināja vai nezināja par Līguma konkurences normu pārkāpumu.

Tā tas ir gadījumā, ja uzņēmums telekomunikāciju nozarē nevarēja nezināt, pirmkārt, ka, lai gan bija telekomunikācijas regulējošās iestādes lēmumi, ar kuriem tika sniegtas atļaujas, tam bija patiesa rīcības brīvība noteikt savas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un, otrkārt, ka maržu samazināšanās ietvēra nopietnus konkurences ierobežojumus, it īpaši ņemot vērā šī uzņēmuma monopolu piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības tirgū un virtuālo monopolu piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū.

(sal. ar 124. un 125. punktu)

7. EKL 253. pantā paredzētais pamatojuma norādīšanas pienākums ir būtiska formalitāte, kura ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā akta likumību pēc būtības. Vērtējot šādā perspektīvā, EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi.

Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts ietekmē tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesību apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu.

(sal. ar 130. un 131. punktu)

8. EKL 82. panta otrā daļās a) punktā it īpaši ir aizliegts, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums realizē cenu praksi, kurai ir izslēdzoša iedarbība attiecībā pret tikpat efektīviem esošiem vai potenciāliem konkurentiem, t.i., praksi, kas var padarīt šādiem konkurentiem iekļūšanu tirgū daudz grūtāku vai pat neiespējamu, kā arī padarīt tā līgumslēdzējiem daudz grūtāk vai pat neiespējami izvēlēties starp dažādiem piegādes avotiem vai komercpartneriem, tādējādi nostiprinot dominējošo stāvokli ar līdzekļiem, kas neietilpst konkurences pēc nopelniem ietvaros. Tādēļ no šī skatpunkta ne visa konkurence, kas notiek, balstoties uz cenu, var tikt uzskatīta par leģitīmu.

Ciktāl telekomunikāciju nozarē esošam uzņēmuma bija rīcības brīvība samazināt vai izbeigt šādu maržu samazināšanos saviem konkurentiem, kas ir vismaz tikpat efektīvi kā pats uzņēmums, palielinot savas cenas par piekļuves pakalpojumiem abonentiem, šī maržu samazināšanās pati par sevi var būt ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē, ņemot vērā izstumjošo iedarbību, ko tā rada attiecībā pret minētajiem konkurentiem.

EKL 82. pants ir it īpaši vērsts uz patērētāju aizsardzību, nodrošinot netraucētu konkurenci. Šajā ziņā tam nav nozīmes, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāpalielina savas cenas, lai izbeigtu ļaunprātīgo rīcību.

Vēl vairāk samazinot konkurences, kāda pastāv piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū un kura jau ir pavājināta tieši minētā uzņēmuma klātesamības dēļ, līmeni un līdz ar to pastiprinot apelācijas sūdzības iesniedzējas dominējošo stāvokli šajā tirgū, šādas maržu samazināšanās rezultātā arī patērētāji cieš zaudējumus no to izvēles iespēju ierobežošanas un līdz ar to no tādas ilgtermiņa iespējas ierobežošanas, ka tiks samazinātas mazumtirdzniecības cenas tāpēc, ka ir konkurence no konkurentu puses, kuri ir vismaz tikpat efektīvi šajā tirgū.

Vispārējai tiesai nav jāpierāda, ka piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas vai piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas pašas par sevi bija ļaunprātīgas, ņemot vērā to pārmērīgo vai plēsonīgo raksturu atkarībā no apstākļiem.

(sal. ar 172., 177., 180.–183. punktu)

9. Lai novērtētu, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse var izstumt konkurentu, tiekot pārkāptam EKL 82. pantam, ir jāizmanto kritērijs, kas ir balstīts uz paša dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma izmaksām un stratēģiju. Dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nedrīkst izstumt no tirgus uzņēmumus, kuri ir tikpat efektīvi kā tas, bet kuri to mazo finanšu resursu dēļ nav spējīgi turēties pretī konkurencei, kas pret tiem tiek vērsta.

Tādā situācijā, kurā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakses ļaunprātīgais raksturs izriet no tā, ka ar šo praksi tiek izstumti tā konkurenti, šāda ļaunprātīgā rakstura izvērtēšana ir jābalsta vienīgi uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma cenām un izmaksām. Šāds kritērijs ļauj pārbaudīt, vai telekomunikāciju nozarē dominējošs uzņēmums pats būtu varējis piedāvāt savus piekļuves mazumtirdzniecības pakalpojumus abonentiem vienīgi ar zaudējumiem, ja tam būtu bijis jāmaksā paša vairumtirdzniecības cenas par piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumiem. Minētais kritērijs ir derīgs, lai noteiktu, vai dominējošā uzņēmuma cenu praksei bija izslēdzoša iedarbība, izmantojot maržu samazināšanu.

Šāda pieeja ir īpaši pamatota, jo tā ir arī saderīga ar vispārējo tiesiskās drošības principu, jo dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma izmaksu ņemšana vērā ļauj šim uzņēmumam, ņemot vērā tā īpašu atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, novērtēt tā rīcības tiesiskumu. Kaut gan dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums zina savas izmaksas un cenas, tas principā nezina savu konkurentu izmaksas un cenas.

Šīs konstatācijas nevar tikt apšaubītas ar to, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma konkurenti ir pakļauti juridiskiem un faktiskiem apstākļiem, kuri ir mazāk saistoši, lai sniegtu telekomunikāciju pakalpojumus abonentiem. Pieņemot, ka šis apgalvojums ir pierādīts, ir maz ticams, ka tas var grozīt faktu, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nevar realizēt cenu praksi, ar kuru varētu izstumt vismaz tikpat efektīvus konkurentus no attiecīgā tirgus, vai faktu, ka šādam uzņēmumam, ņemot vērā tā īpašu atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, ir pašam jāspēj noteikt, vai tā cenu prakse ir saderīga ar minēto tiesību normu.

(sal. ar 198.–203. punktu)

10. Pat ja no abonenta skatpunkta piekļuves pakalpojumi un zvanu pakalpojumi var patiešām tikt uzskatīti par kopumu, Komisija, ņemot vērā tarifu restrukturēšanas principu un vienlīdzīgo iespēju principu, ir tiesīga izvērtēt, vai pastāvēja maržu samazināšanās vienīgi saistībā ar piekļuves pakalpojumiem, neiekļaujot zvanu pakalpojumus.

Šajā ziņā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, ņemot vērā šādu principu, kurš izriet no tiesību aktiem, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, lai novērtētu, vai Komisija ir pamatoti piemērojusi EKL 82. pantu saistībā ar dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu praksi. Tā kā tiesiskais regulējums, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, nosaka atbilstošās šai nozarei piemērojamās tiesību normas un līdz ar to konkurences apstākļus, saskaņā ar kuriem dominējošais uzņēmums veic savu uzņēmējdarbību attiecīgajos tirgos, tas ir atbilstošs faktors EKL 82. panta piemērošanai saistībā ar šī uzņēmuma rīcību, vai nu nosakot attiecīgos tirgus, novērtējot šādas rīcības ļaunprātīgo raksturu, vai pat nosakot naudas sodu apmēru.

Šo konstatāciju neietekmē tas, ka tarifu restrukturēšanas princips attiecas vienīgi uz dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu, nevis tā konkurentiem, jo Vispārējā tiesa, lai saskaņā ar EKL 82. pantu noteiktu attiecīgās cenu prakses ļaunprātīgo raksturu, pamatoti balstījās saskaņā ar tikpat efektīva konkurenta kritēriju uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma situāciju un izmaksām.

Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesa konstatēja, ka tarifu restrukturēšanai, kas paredzēta Eiropas Savienības tiesību aktos saistībā ar telekomunikāciju nozari, bija it īpaši jāizpaužas kā valsts līmeņa un starptautisko zvanu cenu samazināšanās un ikmēneša abonementa un vietējo zvanu cenu paaugstināšanās, tā varēja leģitīmi no tā secināt, ka tarifu restrukturēšanas princips nepieprasa, ka piekļuves pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas un zvanu mazumtirdzniecības cenas būtu jāņem vērā atsevišķi, lai noteiktu, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse ir ļaunprātīga.

(sal. ar 221., 223.–226. punktu)

11. Neizkropļotas konkurences sistēmu var garantēt tikai tad, ja ir nodrošināta dažādu tirgus dalībnieku iespēju vienlīdzība.

Vienlīdzīgas iespējas nozīmē, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums un tā vismaz tikpat efektīvie konkurenti atrodas līdzvērtīgā stāvoklī piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū. Šis nosacījums nav izpildīts, ja dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu cenas nevar tikt ietvertas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecībā kā vienīgi, sniedzot šos pakalpojumus ar zaudējumiem.

Tā kā, pirmkārt, piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgus ir atsevišķs tirgus un piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumi ir nepieciešami konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, lai efektīvi konkurētu šajā tirgū ar tādu uzņēmumu, kuram ir dominējošais stāvoklis, kas lielā mērā izriet no tiesiskā monopola, kurš tam bija pirms telekomunikāciju nozares liberalizācijas, netraucētas konkurences sistēmas izveidošana pieprasa, lai dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nevarētu ar cenu praksi šajā mazumtirdzniecības tirgū noteikt visiem vismaz tikpat efektīvajiem konkurentiem konkurētspējas traucēkli, lai liegtu vai ierobežotu to pieeju minētajam tirgum vai izaugsmi šajā tirgū.

Tā tas ir it īpaši gadījumā, kad, lai šie konkurenti varētu sniegt citus telekomunikāciju pakalpojumus abonentiem dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma fiksētajā tīklā, arī viņiem ir jābūt pieejai dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumiem, šis konkurētspējas traucēklis piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū obligāti izpaužas arī tirgos, kas ir saistīti ar šiem citiem telekomunikāciju pakalpojumiem. Tomēr šis pēdējais minētais apstāklis nenozīmē, ka ieņēmumi no šiem citiem telekomunikāciju pakalpojumiem ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai konkurenti, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, ir nevienlīdzīgā situācijā saistībā ar konkurences nosacījumiem piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū. Šie citi telekomunikāciju pakalpojumi ietilpst tirgos, kas atšķiras no pēdējā minētā tirgus.

Tāpēc ir jākonstatē, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū rada visiem vismaz tikpat efektīviem konkurentiem nevienlīdzīgu stāvokli šajā tirgū salīdzinājumā ar dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu, kura rezultātā rodas minēto konkurentu maržu samazināšanās saistībā ar piekļuves pakalpojumiem.

(sal. ar 230., 233.–236. un 240. punktu)

12. Aizliedzot dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, ciktāl var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, EKL 82. pantā ir norāde uz dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma, kurš, izmantojot metodes, kas atšķiras no tām, kuras nosaka normālu konkurenci saistībā ar precēm un pakalpojumiem komerciālo tirgus dalībnieku darījumos, rīcību, kuras sekas ir tādas, ka tiek kavēta vēl tirgū pastāvošā konkurences līmeņa uzturēšana vai šīs konkurences attīstība. No tā izriet, ka tas, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse izraisa tā konkurentu, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā šis uzņēmums, maržu samazināšanos, ir ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē vienīgi tad, ja tiek pierādītas pret konkurenci vērstas sekas.

Saistībā ar telekomunikāciju nozarē dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu praksi, kuras rezultātā rodas tā vismaz tikpat efektīvo konkurentu maržu samazināšanās, pret konkurenci vērstās sekas, kas Komisijai ir jāpierāda, attiecas uz iespējamajiem šķēršļiem, kurus dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse varētu būtu radījusi attiecībā pret produktu attīstību piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū un līdz ar to attiecībā pret konkurences līmeni šajā tirgū. Šāda prakse ir ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē, ja tai attiecībā pret konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā pats dominējošais uzņēmums, ir izstumjoša iedarbība, kura izpaužas kā maržu samazināšanās un kura var padarīt šiem konkurentiem ienākšanu tirgū ļoti grūtu vai neiespējamu, tādējādi stiprinot dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma dominējošo stāvokli šajā tirgū par sliktu patērētāju interesēm.

Ja dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums patiešām īsteno cenu praksi, kuras rezultātā tikpat efektīviem konkurentiem rodas maržu samazināšanās un kuras mērķis ir izstumt tos no attiecīgā tirgus, fakts, ka iecerētais rezultāts nav galīgi sasniegts, negroza šīs rīcības kvalificēšanu par ļaunprātīgu rīcību EKL 82. panta izpratnē. Tomēr, ja attiecībā uz konkurentu konkurētspējas situāciju nav nekādu seku, tāda cenu prakse, par kādu ir runa, nevar tikt uzskatīta par izstumjošu, ja tā nepadara šiem konkurentiem iekļūšanu attiecīgajā tirgū par grūtāku.

(sal. ar 251.–254. punktu)

13. Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un EOTK 65. panta noteikumiem. Šajā ziņā Tiesai ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa ir pareizi novērtējusi šo Komisijas īstenoto rīcības brīvību.

Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu smagums ir jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti ir jāņem vērā. Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, ir pieskaitāma katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma nozīme saskaņotu darbību veikšanā, labums, ko tas varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem.

(sal. ar 271.–274. punktu)

14. Tas, ka Komisija attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem iepriekš ir noteikusi naudas sodu attiecīgā apmērā, nevar tai liegt palielināt šos naudas sodus, ja tas ir nepieciešams, nepārkāpjot Regulā Nr. 17 noteikto robežu, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu. Savienības konkurences tiesību normu efektīva piemērošana daudz lielākā mērā prasa, lai Komisija jebkurā laikā varētu pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas prasībām.

(sal. ar 294. punktu)

TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2010. gada 14. oktobrī ( )





Satura rādītājs





I – Tiesvedības priekšvēsture

II – Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

III – Lietas dalībnieku prasījumi

IV – Par apelācijas sūdzību

A – Par pieņemamību

B – Par lietas būtību

1. Ievada apsvērumi

2. Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots kļūdas saistībā ar to, kā RegTP kā valsts kompetentā regulatīvā iestāde tika regulējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas darbības

a) Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar vainojamību pārkāpumā

i) Pārsūdzētais spriedums

ii) Lietas dalībnieku argumenti

iii) Tiesas vērtējums

b) Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu

i) Pārsūdzētais spriedums

ii) Lietas dalībnieku argumenti

iii) Tiesas vērtējums

c) Par pirmā pamata trešo daļu sakarā ar EKL 82. panta pārkāpuma izdarīšanu ar nodomu vai aiz neuzmanības

i) Pārsūdzētais spriedums

ii) Lietas dalībnieku argumenti

iii) Tiesas vērtējums

d) Secinājums par pirmo pamatu

3. Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvotas kļūdas tiesību piemērošanā

a) Pārsūdzētais spriedums

b) Par otrā pamata pirmo daļu saistībā ar maržu samazināšanās kritērija atbilstību, lai konstatētu EKL 82. panta pārkāpumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Tiesas vērtējums

c) Par otrā pamata otro daļu saistībā ar maržu samazināšanās aprēķināšanas metodes adekvāto raksturu

i) Par iebildumu, ar kuru tiek apgalvota tikpat efektīva konkurenta kritērija kļūdaina piemērošana

– Lietas dalībnieku argumenti

– Tiesas vērtējums

ii) Par iebildumu, ar kuru tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl zvanu pakalpojumi un citi telekomunikāciju pakalpojumi netika ņemti vērā, aprēķinot maržu samazināšanos

– Lietas dalībnieku argumenti

– Tiesas vērtējums

d) Par otrā pamata trešo daļu saistībā ar maržu samazināšanās sekām

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Tiesas vērtējums

e) Secinājums par otro pamatu

4. Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvotas kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar naudas sodu aprēķināšanu, jo netika ņemta vērā cenu regulēšana

a) Pārsūdzētais spriedums

b) Lietas dalībnieku argumenti

i) Par trešā pamata pirmo daļu saistībā ar pārkāpuma smagumu

– Lietas dalībnieku argumenti

– Tiesas vērtējums

ii) Par trešā pamata otro daļu saistībā ar to, ka netika pienācīga ņemta vērā cenu regulēšana kā atbildību mīkstinošs apstāklis

– Lietas dalībnieku argumenti

– Tiesas vērtējums

iii) Par trešā pamata trešo daļu saistībā ar simboliska naudas soda uzlikšanu

– Lietas dalībnieku argumenti

– Tiesas vērtējums

c) Secinājums par tre�o pamatu

Par tiesāšanās izdevumiem

Apelācija – Konkurence – EKL 82. pants – Telekomunikāciju pakalpojumu tirgi – Piekļuve vēsturiskā operatora fiksētajam tīklam – Vairumtirdzniecības cena par konkurentiem sniegtiem starpniecības pakalpojumiem piekļuvei vietējai sakaru līnijai – Mazumtirdzniecības cena par abonentiem sniegtiem piekļuves pakalpojumiem – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu noteikšanas prakse – Konkurentu maržu samazināšana – Valsts regulatīvās iestādes apstiprinātas cenas – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība – Vainojamība pārkāpumā – Jēdziens “ļaunprātīga izmantošana” – Tikpat efektīva konkurenta kritērijs – Maržu samazināšanas aprēķināšana – Ļaunprātīgas rīcības sekas – Naudas soda apmērs

Lieta C‑280/08 P

par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2008. gada 23. jūnijā iesniedza

Deutsche Telekom AG, Bonna (Vācija), ko pārstāv U. Kvaks [U. Quack], S. Olhofs [S. Ohlhoff] un M. Hutšneiders [M. Hutschneider], Rechtsanwälte,

apelācijas sūdzības iesniedzēja,

pārējie lietas dalībnieki:

Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], kā arī V. Melss [W. Mölls] un O. Vēbers [O. Weber], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja pirmajā instancē,

Vodafone D2 GmbH, iepriekš – Vodafone AG & Co. KG, iepriekš – Arcor AG & Co. KG, Ešborna [Eschborn] (Vācija), ko pārstāv M. Klusmans [M. Klusmann], Rechtsanwalt,

Versatel NRW GmbH, iepriekš – Tropolys NRW GmbH, iepriekš – CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice un TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, Esene [Essen] (Vācija),

EWE TEL GmbH, Oldenburga [Oldenbourg] (Vācija),

HanseNet Telekommunikation GmbH, Hamburga (Vācija),

Versatel Nord GmbH, iepriekš – Versatel Nord‑Deutschland GmbH, iepriekš – KomTel Gesellschaft für Kommunikations‑ und Informationsdienste mbH, Flensburga [Flensburg] (Vācija),

NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Ķelne (Vācija),

Versatel Süd GmbH, iepriekš – Versatel Süd‑Deutschland GmbH, iepriekš – tesion Telekommunikation GmbH, Štutgarte (Vācija),

Versatel West GmbH, iepriekš – Versatel West‑Deutschland GmbH, iepriekš – Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, Dortmunda (Vācija),

ko pārstāv N. Nolte [N. Nolte], Rechtsanwalt,

personas, kas iestājušās pirmajā instancē.

TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un P. Linda [P. Lindh],

ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 25. novembra tiesas sēdi,

noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 22. aprīļa tiesas sēdē,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Ar savu apelācijas sūdzību Deutsche Telekom AG lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad Vispārējā tiesa] 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑271/03 Deutsche Telekom/Komisija (Krājums, II‑477. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā tika noraidījusi Deutsche Telekom AG prasību atcelt Komisijas 2003. gada 21. maija Lēmumu 2003/707/EK par procedūru par EK līguma 82. panta piemērošanu (Lietas COMP/C‑1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (OV L 263, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

I – Tiesvedības priekšvēsture

2 Lietas rašanās faktus Pirmās instances tiesa tika izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–24. punktā šādi:

“1. Prasītāja Deutsche Telekom AG ir vēsturiskais telekomunikāciju operators Vācijā [..].

2 Prasītāja izmanto Vācijas telefonu tīklu. Pirms tirgu pilnīgas liberalizācijas tai bija likumīgs monopols uz telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu fiksētā tīkla abonentiem. Kopš 1996. gada 25. jūlija Telekommunikationsgesetz (Vācijas Telekomunikāciju likums, turpmāk tekstā – “TKG”) (BGBl. 1996 I, 1120. lpp.) stāšanās spēkā 1996. gada 1. augustā infrastruktūru nodrošināšanas tirgus un telekomunikāciju pakalpojumu tirgus Vācijā tika liberalizēti. Kopš tā laika prasītāja dažādā apjomā ir saskārusies ar citu operatoru konkurenci.

3 Prasītājas vietējie tīkli katrs sastāv no vairākām vietējo sakaru abonentu līnijām. Izteiciens “vietējā sakaru līnija” apzīmē fizisko apkārtni, kas saista tīkla noslēgumu abonenta telpās ar galveno sadalītāju vai visām pārējām iekārtām, kas ir līdzvērtīgas publiska fiksētā telefona tīklam.

4 Prasītāja nodrošina piekļuvi šīm vietējām sakaru līnijām gan citiem telekomunikāciju operatoriem, gan abonentiem. Attiecībā uz prasītājas piekļuves pakalpojumiem un tarifiem ir jānošķir prasītājas vietējā tīkla piekļuves pakalpojumi, ko prasītāja sniedz saviem konkurentiem (turpmāk tekstā – “piekļuves vietējām sakaru līnijām starppakalpojumi”), un vietējā tīkla piekļuves pakalpojumi, ko prasītāja sniedz saviem abonentiem (turpmāk tekstā – “piekļuves pakalpojumi abonentiem”).

I – [Piekļuves vietējām sakaru līnijām starppakalpojumi]

5 Ar Federālā pasta un telekomunikāciju ministra [..] 1997. gada 28. maija lēmumu Nr. 223 a prasītājai tika noteikts pienākums piešķirt saviem konkurentiem pilnībā neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai.

6 Attiecībā uz prasītājas tarifiem par starppakalpojumiem – tos veido divi elementi, proti, pirmkārt, mēneša abonentmaksa un, otrkārt, sākotnējā maksa. [..]

7 Prasītājas starppakalpojumu tarifi saskaņā ar TKG 25. panta 1. punktu iepriekš jāapstiprina Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (Telekomunikāciju un pasta regulatore, turpmāk tekstā – “RegTP”).

8 Šajā ziņā RegTP pārbauda, vai prasītājas ieteiktie tarifi par starppakalpojumiem atbilst TKG 24. pantā noteiktajiem nosacījumiem. Saskaņā ar TKG 24. panta 1. punktu “tarifi jānosaka saskaņā ar efektīvas pakalpojumu sniegšanas izmaksām”. [..]

[..]

II – Piekļuves pakalpojumi abonentiem

10 Attiecībā uz piekļuves pakalpojumiem abonentiem prasītāja piedāvā divas pamatizvēles, proti, tradicionālo analogo līniju [..] un ciparu šaurjoslas līniju [..]. Šīs divas pamatizvēles ļauj abonentu savienojumu piedāvāt arī prasītājas tradicionālajā vara pāra tīklā (šaurjoslas savienojumi). Šī pēdējā minētā izvēle piedāvā arī platjoslas savienojumus ([..] ADSL), kuriem tai bija jāpielāgo esošie [šaurjoslas] tīkli, lai ļautu piedāvāt platjoslas pakalpojumus, piemēram, ātru piekļuvi internetam.

[..]

12 [Prasītājas mazumtirgus cenas par piekļuves pakalpojumiem abonentiem] sastāv no diviem elementiem: mēneša abonentmaksas, kas ir atkarīga no līniju un sniegto pakalpojumu kvalitātes, un sākotnējās maksas par līnijas pieslēgšanu vai atjaunošanu [..].

A – Tarifi par abonentu analogajām līnijām [..] un ciparu šaurjoslas līnijām [..]

13 Piekļuves cena abonentu analogajām līnijām un [ciparu šaurjoslas līnijām] tiek noteikta maksimālo cenu sistēmas ietvaros. Saskaņā ar TKG 27. panta 1. punkta otro teikumu, 25. panta 1. punktu [..] mazumtirdzniecības cena par pievienojumu prasītāja tīklam un par saziņu netiek noteikta individuāli katram pakalpojumam, pamatojoties uz izmaksām, bet tiek noteikta kopīgi par vairākiem pakalpojumiem, jo dažādi pakalpojumi ir apvienoti grozos.

14 [..] Attiecīgo sistēmu ieviesa RegTP 1998. gada 1. janvārī. Šajā ziņā RegTP izveidoja divus grozus, pirmo, kas aptver pakalpojumus iedzīvotājiem, un otro – pakalpojumus uzņēmējiem. Abos grozos ir vienlaicīgi piekļuves pakalpojumi abonentiem (standarta analogie savienojumi un ISDN) un vesela virkne prasītājas piedāvājumu telefonijas jomā, tādi kā vietējie, reģionālie, starppilsētu un starptautiskie sakari.

[..]

17 Saskaņā ar 1997. gada 17. decembra [Federālā pasta un telekomunikāciju ministra] lēmumu prasītājai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 31. decembrim (pirmais cenas maksimālā līmeņa laikposms) par 4,3 % bija jāsamazina kopējā cena katram no abiem groziem. Beidzoties šim pirmajam laikposmam, 1999. gada 31. decembrī RegTP ar 1999. gada 23. decembra lēmumu būtībā saglabāja pakešu saturu un samazināja cenas par 5,6 % laikposmam no 2000. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim (otrais cenas maksimālā līmeņa laikposms).

18 Šīs obligātās cenu samazināšanas ietvaros prasītāja varēja grozīt katra groza dažādo elementu tarifus pēc iepriekšējas atļaujas saņemšanas no RegTP. [..] Sistēma atļāva arī tarifu palielinājumu viena groza vienam vai vairākiem elementiem, ja netika pārsniegta groza maksimālā cena. [..]

19 Pirmo divu maksimālo līmeņu laikposmos [no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim] prasītāja uzsāka abu pakešu mazumtirdzniecības cenas pazemināšanu, pārsniedzot tai noteikto samazinājumu. Šie tarifu samazinājumi būtībā attiecas uz sakaru cenu. Mazumtirdzniecības cena analogajām līnijām [..] savukārt palika nemainīga abos maksimālā līmeņa laikposmos [..], Attiecībā uz mazumtirdzniecības cenu ISDN līnijām prasītāja šajā pašā laikposmā pazemināja mēneša abonentmaksas tarifus [..].

20 Kopš 2002. gada 1. janvāra ir jauna maksimālo cenu sistēma [..]. Jaunajā sistēmā iepriekšējos divos grozos pakalpojumi iedzīvotājiem un pakalpojumi uzņēmējiem ir aizstāti ar četriem groziem, kuros ir šādi pakalpojumi: telefona līnijas (A grozs), vietējie sakari (B grozs), valsts starppilsētu sakari (C grozs) un starptautiskie sakari (D grozs).

21 2002. gada 15. janvārī prasītāja paziņoja RegTP par savu nodomu palielināt abonentmaksu analogajām līnijām un [ciparu šaurjoslas līnijām] [..]. RegTP atļāva šo palielinājumu [..].

22 2002. gada 31. oktobrī prasītāja iesniedza jaunu lūgumu par tās mazumtirdzniecības tarifu palielināšanu. RegTP šo lūgumu daļēji noraidīja [..].

B – Tarifi ADSL līnijām [..]

23 ADSL [..] tarifus neregulē maksimālo cenu sistēma. Saskaņā ar TKG 30. pantu šos tarifus nevar regulēt a posteriori.

24 2001. gada 2. februārī pēc vairāku sūdzību saņemšanas no prasītājas konkurentiem RegTP steidzināja veikt izmeklēšanu a posteriori par prasītājas ADSL cenām, lai konstatētu attiecīgā gadījumā pārdošanu ar zaudējumiem, kas ir pretrunā Vācijas konkurences tiesībām. RegTP noslēdza procedūru 2002. gada 25. janvārī pēc tam, kad bija konstatējusi, ka tarifu pieaugums, par ko prasītāja bija paziņojusi 2002. gada 15. janvārī, vairs nerada aizdomas par pārdošanu ar zaudējumiem.”

3 Sakarā ar sūdzībām, kuras tika iesnieguši apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurenti 1999. gadā, Eiropas Kopienu Komisija tika pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, ar kuru it īpaši šī lēmuma 57., 102., 103. un 107. apsvērumā tā pārmet apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka tā ir pieļāvusi ļaunprātīgu rīcību “tarifu šķēru efekta” formā (“margin squeeze”, turpmāk tekstā – “maržu samazināšana”), kura rezultātā izveidojas nepienācīga starpība starp piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu.

4 Saistībā ar maržu samazināšanu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 38. punktā izklāstīja apstrīdētā lēmuma 102. un 105. apsvēruma formulējumu, kas ir šāds:

“102 [Maržu samazināšana] ir tad, ja mēneša abonentmaksa un sākotnējā maksa, kas tiek maksāta [prasītājai] par [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumiem, liek konkurentiem izrakstīt rēķinus saviem klientiem par augstāku cenu kā tā cena, ko [prasītāja] izraksta rēķinos saviem atbilstošajiem abonentiem par šiem pašiem pakalpojumiem. Ja [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu cena ir augstāka par mazumtirdzniecības cenu, prasītājas konkurenti nevar piešķirt priekšrocības, pat ja tie ir vismaz tikpat produktīvi kā [prasītāja], jo viņiem ir jāsedz (mārketinga, rēķinu izrakstīšanas, parādu iekasēšanas) izdevumi, kas jāpierēķina [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu cenai.

103 Izrakstot rēķinus saviem konkurentiem par piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu [vairumtirdzniecības] tarifiem, kas ir augstāki nekā mazumtirdzniecības cena, par ko tā izraksta rēķinus saviem klientiem, [prasītāja] kavē tos piedāvāt piekļuves vietējai sakaru līnijai pakalpojumus papildus vienkāršiem telefona sakariem. [..]

104 [Prasītāja] uzskata, ka šajā gadījumā nav pierādāma netaisna tarifu noteikšana [maržu samazināšanas] formā, jo [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu [vairumtirdzniecības] tarifus obligātā kārtā nosaka RegTP. [..]

105 Tomēr pretēji tam, ko apgalvo [prasītāja], ļaunprātīgas izmantošanas forma, kas rada [maržu samazināšanu], šajā lietā pastāv. Saistītajos tirgos, kuros konkurenti pērk no vēsturiskā operatora [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumus un ir atkarīgi no tā, ja vēlas ienākt preču un pakalpojumu [mazumtirgū], tam var tikpat labi būt šķēru efekts starp [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu regulētajām [vairumtirdzniecības] cenām un [piekļuves pakalpojumu abonentiem] mazumcenām. Tāpēc visbeidzot, lai pierādītu [maržu samazināšanu], pietiek ar to, ka starp abiem cenu līmeņiem ir nesamērība, kas ierobežo konkurenci. [..]”

5 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu Komisija tādējādi secināja, ka “kopš 1998. gada [prasītāja] tika pārkāpusi EK līguma 82. panta a) punktu [..], jo tā tika pieprasījusi netaisnīgas cenas no saviem konkurentiem un [saviem] abonentiem par pieslēgšanu un ikmēneša abonēšanu saistībā ar piekļuvi vietējai sakaru līnijai, tādējādi ievērojami traucējot konkurenci piekļuves vietējai sakaru līnijai tirgū”.

6 Saskaņā ar minētā lēmuma 3. pantu Komisija par šo pārkāpumu uzlika prasītājai naudas sodu EUR 12,6 miljonu apmērā.

II – Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

7 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 30. jūlijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja ir cēlusi šo prasību, ar kuru prioritāri tiek lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu un pakārtoti tiek lūgts samazināt ar to uzlikto naudas sodu.

8 Lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza pamatu it īpaši par EKL 82. panta pārkāpumu, kā arī pamatu, ar kuru tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana un samērīguma principa, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums.

9 Pamatam, ar kuru tiek apgalvots EKL 82. panta pārkāpums, ir vairākas daļas, no kurām trim ir nozīme saistībā ar šo apelācijas sūdzību; proti, pirmā ir par ļaunprātīgas uzvedības neesamību sakarā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja ierobežoto rīcības brīvību maržu samazināšanas novēršanā, otrā attiecas uz Komisijas metodes, kas izmantota maržu samazināšanas konstatēšanai, prettiesiskumu, un trešā daļa ir par Komisijas kļūdu, aprēķinot tarifu šķēru efektu, un ceturtā ir par konstatētās maržu samazināšanas iedarbības neesamību tirgū.

10 Pirmās instances tiesa tika noraidījusi visas šīs daļas šī izvērtējuma ietvaros, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 150. un 242. punktā, it īpaši norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savā prasības pieteikumā netika apstrīdējusi attiecīgo tirgu definīciju, kas izmantota apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuru, no vienas puses, ir jānošķir piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības tirgus un, no otras puses, piekļuves vietējai sakaru līnijai mazumtirdzniecības tirgus, kurš sastāv no piekļuves šaurjoslas pieslēgumam tirgus un piekļuves platjoslas pieslēgumam tirgus; šie tirgi ir valsts mēroga.

11 Saistībā ar šī pamata pirmo daļu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. un 151. punktā secināja, ka Komisija varēja pamatoti konstatēt apstrīdētajā lēmumā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pietiekama rīcības brīvība attiecīgajā laikposmā, lai pilnībā izskaustu šajā lēmumā izklāstīto maržu samazināšanu, grozot piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas.

12 Saistībā ar minētā pamata otro daļu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā noraidīja prasītājas iebildumu, ka maržu samazināšanas ļaunprātīgais raksturs var izrietēt tikai no piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirgus cenu negodīgā rakstura. Pēc tam tā minētā sprieduma 193., 203. un 206. punktā norādīja, ka Komisija pamatoti ir balstījusi analīzi par prasītājas tarifu prakses negodīgo raksturu tikai uz atsauci – saskaņā ar tikpat efektīva konkurenta kritēriju – uz prasītājas specifisko situāciju un līdz ar to uz atsauci uz tās tarifiem un izmaksām, kā arī ņemot vērā vienīgi ienākumus no piekļuves pakalpojumiem un neņemot vērā ienākumus no citiem pakalpojumiem, tādiem kā zvanu pakalpojumi, un salīdzinot piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības cenas ar piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, proti, piekļūšanai šaurjoslas pieslēgumam un platjoslas pieslēgumam.

13 Saistībā ar šī paša pamata ceturto daļu Pirmās instances tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 237. punktā tika norādījusi, ka attiecīgā cenas samazināšana principā traucē konkurences attīstībai piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgos.

14 Pamatu, ar kuru tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana un samērīguma principa, tiesiskās drošības principa un tiesiskās paļāvības principa pārkāpums, Pirmās instances tiesa arī pilnībā noraidīja. Saistībā ar iebildumu, ka Komisija tika pakļāvusi prasītājas praktizētās cenas dubultam regulējumam un līdz ar to ir pārkāpusi samērīguma un tiesiskās drošības principu, Pirmās instances tiesa tika it īpaši pārsūdzētā sprieduma 265. punktā norādījusi:

“Pat ja netiktu izslēgts, ka arī Vācijas iestādes ir pārkāpušas Kopienas konkurences tiesības – un it īpaši [Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/388 par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos (OV L 192, 10. lpp.)], ko groza ar [1996. gada 13. marta Direktīvu 96/19 (OV L 74, 13. lpp.)], noteikumus –, izvēloties progresīvu izlīdzināšanu starp savienojumu tarifiem un sakaru tarifiem, šāda pienākumu neizpilde, ja tā būtu jākonstatē, neatņem rīcības brīvību, kas prasītājai reāli bija [maržu samazināšanas] samazināšanai.”

15 Turklāt saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvots tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 269. punktā tika secinājusi, ka RegTP lēmums nevarēja radīt prasītājai šādu paļāvību.

16 Visbeidzot saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 271. punktā nosprieda:

“[Apstrīdētajā] lēmumā Komisija skar tikai prasītājas praktizētos tarifus un nevis Vācijas iestāžu lēmumus. Pat ja RegTP ar to pārkāpa Kopienu normu un pat ja Komisija šajā ziņā varēja uzsākt procedūru par pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku, šāda iespējamība nekādi neietekmē [apstrīdētā] lēmuma tiesiskumu. Šajā lēmumā Komisija tikai konstatē, ka prasītāja ir pārkāpusi EKL 82. pantu, noteikumu, kas attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet tikai uz tirgus dalībniekiem. Komisija līdz ar to nepārkāpa pilnvaras, izdarot šo secinājumu, pamatojoties uz EKL 82. pantu.”

17 Lai pamatotu savu lūgumu samazināt uzlikto naudas sodu, prasītāja formulē sešus pamatus, no kuriem trešais pamats ir par neuzmanības neesamību no prasītājas puses, ceturtais par tarifu noteikumu nepietiekamu ņemšanu vērā naudassoda summas aprēķinā un sestais ir par vainu mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā. Pirmās instances tiesa tika noraidījusi šos trīs pamatus pārsūdzētā sprieduma 290.–321. punktā.

18 Līdz ar to Pirmās instances tiesa pilnībā noraidīja prasību un piesprieda prasītājai segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

III – Lietas dalībnieku prasījumi

19 Ar savu apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:

– atcelt pārsūdzēto spriedumu;

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti saskaņā ar savu neierobežoto kompetenci samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts apstrīdētā lēmuma 3. pantā;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20 Komisija lūdz, lai Tiesa noraidītu apelācijas sūdzību un piespriestu prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

21 Vodafone D2 GmbH, iepriekš – Vodafone AG & Co. KG, iepriekš – Arcor AG & Co. KG (turpmāk tekstā – “Vodafone”) lūdz, lai Tiesa noraidītu apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai vismaz kā nepamatotu, kā arī piespriestu prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

22 Versatel NRW GmbH, iepriekš – Tropolys NRW GmbH, iepriekš – CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice un TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord GmbH, iepriekš – Versatel Nord‑Deutschland GmbH, iepriekš – KomTel Gesellschaft für Kommunikations‑ und Informationsdienste mbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd GmbH, iepriekš – Versatel Süd‑Deutschland GmbH, iepriekš – tesion Telekommunikation GmbH, kā arī Versatel West GmbH, iepriekš – Versatel West‑Deutschland GmbH, iepriekš – Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā kopā – “Versatel”) tiesas sēdē arī lūdza noraidīt apelācijas sūdzību, atbalstot Komisijas un Vodafone prasījumus.

IV – Par apelācijas sūdzību

A – Par pieņemamību

23 Vodafone un Versatel vispirms apgalvo, ka apelācijas sūdzība nav pieņemama, jo tās pirmajā pamatā, kā arī tās otrā pamata pirmajā un otrajā daļā, ar kuru būtībā tiek apstrīdēti vērtējumi, kurus veikusi Pirmās instances tiesa saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu attiecībā ar prasītājas attiecīgo tarifu praksi un saistībā ar samērīguma principa, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības ievērošanu, tiek atkārtota argumentācija, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi pirmajā instancē, un šī atkārtošana tiek veikta ar vienīgo mērķi panākt šo argumentu atkārtotu izvērtēšanu Tiesā.

24 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tās sprieduma apstrīdētās daļas, kuru atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai. Šādai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā nav norādīti specifiski argumenti, ar kuriem tiek identificēta kļūda tiesību piemērošana, kas esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, kurā tiek vienīgi atkārtoti argumenti, kas jau tika iesniegti Pirmās instances tiesā. Būtībā šāda apelācijas sūdzība faktiski ir lūgums vienkārši izvērtēt prasības pieteikumu, kas jau ticis iesniegts Pirmās instances tiesā; šāda atkārtota izskatīšana nav Tiesas kompetencē (it īpaši skat. 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija, Recueil, I‑5291. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑76/01 P Eurocoton u.c./Padome, Recueil, I‑10091. lpp., 46. un 47. punkts).

25 Tomēr tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Pirmās instances tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Kopienu tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu savu apelācijas sūdzību balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau ir izmantojis Pirmās instances tiesā, tad apelācijas sūdzība zaudētu daļu no savas jēgas (it īpaši skat. 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑321/99 P ARAP u.c./Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 49. punkts).

26 Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības otrais un trešais pamats, apskatīts kopumā, tieši ir vērsts uz to, lai apstrīdētu Pirmās instances tiesas nostāju par vairākiem tiesību piemērošanas jautājumiem, kuri tai bija iesniegti pirmajā instancē par EKL 82. panta piemērošanu saistībā ar attiecīgo prasītājas tarifu praksi un par noteiktu Savienības tiesību vispārējo principu piemērošanu. Šajā ziņā apelācijas sūdzībā ir izklāstīta precīza norāde par pārsūdzētā sprieduma aspektiem, kas tiek apstrīdēti, kā arī izklāstīti pamati un iebildumi minētās sūdzības pamatošanai.

27 No tā izriet, ka pirmais un otrais pamats, apskatīti kopumā, nevar tikt uzskatīti par nepieņemamiem. Tomēr iebildumu izvērtēšanas ietvaros ir jāizvērtē atsevišķo iebildumu pieņemamība, kas izvirzīti saistībā ar apelācijas sūdzības pamatiem.

B – Par lietas būtību

28 Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanā saistībā ar to, kā RegTP kā valsts kompetentā regulatīvā iestāde tika regulējusi tās darbības, kļūdas EKL 82. panta piemērošanā un kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar naudas sodu aprēķināšanu, jo netika ņemts vērā minētais regulējums.

29 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa ar pārsūdzēto spriedumu tika pilnībā noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas celto prasību pret apstrīdēto lēmumu, būtībā nospriežot, ka Komisija, kā tas izriet no šī sprieduma 3.–6. panta, pamatoti uzlika apelācijas sūdzības iesniedzējai naudas sodu par EKL 82. panta pārkāpumu, jo tā tika īstenojusi netaisnīgu tarifu praksi, kā rezultātā notika maržu samazināšanās, kas izrietēja no nepienācīgas starpības starp konkurentu, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, līdz ar ko šiem konkurentiem tika liegts efektīvi konkurēt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju sakarā ar pēdējo minēto pakalpojumu sniegšanu.

30 Ar šiem trīs pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecīgi būtībā apstrīd vērtējumus, kurus Pirmās instances tiesa tika veikusi pārsūdzētajā spriedumā, saistībā ar:

– vainojamību pārkāpumā sakarā ar rīcības brīvību, kas tai bija, lai grozītu savas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un telekomunikāciju pakalpojumu cenu regulēšanas, kuru veic valsts regulatīvās iestādes saskaņā ar EKL 82. pantu, atbilstīgumu;

– lai konstatētu ļaunprātīgu rīcību EKL 82. panta nozīmē, maržu samazināšanas testa atbilstīgumu lietas apstākļos, ņemot vērā valsts regulatīvo iestāžu veikto regulēšana attiecībā uz piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām, kā arī šīs samazināšanas aprēķināšanas metodes tiesiskumu un tās seku analīzi saskaņā ar šo pašu pantu un

– naudas soda apmēra pamatotību, ņemot vērā valsts regulatīvo iestāžu veikto telekomunikāciju nozares regulējumu.

31 Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd principā neapstrīd faktu, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma tarifu prakse, kuras rezultātā notiek tā konkurentu, kuri ir tikpat efektīvi kā šis uzņēmums, maržu samazināšanās, tiek uzskatīta par netaisnīgu no EKL 82. panta skatpunkta.

32 Apelācijas sūdzības iesniedzēja neiebilst pret Pirmās instances tiesas uzskatu, ka uzņēmums ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli [EKL 82. panta[ izpratnē, ja, ņemot vērā nesamērīgo starpību starp tā piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām un tā piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām tirgos, kuros šis uzņēmums ir dominējošs, rada šādu samazināšanos. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja saistībā ar apelācijas sūdzības otro pamatu vienīgi apgalvo, ka šajā lietā maržu samazināšanās nav atbilstošais kritērijs, lai noteiktu, vai tā ir pārkāpusi EKL 82. pantu, jo tās piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas regulē valsts regulatīvā iestāde.

33 Šajos apstākļos ir jāizvērtē apelācijas sūdzības pamati tādā secībā, kādā tos ir izklāstījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja un kura atbilst secībai, kādā pamati tika iesniegti pirmajā instancē un kādā tos Pirmās instances tiesa tika izvērtējusi pārsūdzētajā spriedumā.

1. Ievada apsvērumi

34 Lai izvērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas pret minēto spriedumu izvirzīto pamatu pamatotību, vispirms ir jāuzsver, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punktu apelācijā nedrīkst grozīt Pirmās instances tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatīja pirmajā tiesā. Tādēļ lietas dalībnieks nevar pirmo reizi izvirzīt Tiesā pamatu, kas netika izvirzīts Pirmās instances tiesā, jo tas šim lietas dalībniekam ļautu iesniegt Tiesā, kuras kompetence apelācijas jomā ir ierobežota, strīdu, kas ir plašāks par to, kas tika izskatīts Pirmās instances tiesā (šajā ziņā it īpaši skat. 1994. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., Recueil, I‑1981. lpp., 59. punkts; 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑68/05 P Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija, Krājums, I‑10367. lpp., 96. punkts, kā arī 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑564/08 P SGL Carbon/Komisija, 22. punkts).

35 Gan savā apelācijas sūdzībā, gan tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka tai nebija nekādas rīcības brīvības noteikt piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, jo šīs cenas noteica valsts regulatīvā iestāde, proti, RegTP. Attiecīgo maržu samazināšanu faktiski izraisīja pārmērīgās vairumtirdzniecības cenas, kuras noteica RegTP. Lai izbeigtu maržu samazināšanos, Komisijai būtu bijusi jāceļ prasība par valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu pret Vācijas Federatīvo Republiku sakarā ar Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu, nevis jāpieņem lēmums pret apelācijas sūdzības iesniedzēju saskaņā ar EKL 82. pantu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka nav pareizi uzskatīt, ka piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas tiek noteiktas, pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izmaksām. Šīs cenas nosaka RegTP, pamatojoties uz efektīvas pakalpojumu sniegšanas izmaksām saskaņā ar modeli, ko nosaka valsts regulatīvā iestāde.

36 Taču Komisija un Versatel apgalvo, ka par piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām atbildīga ir apelācijas sūdzības iesniedzēja, jo saskaņā ar TKG tiesību normām, šīs cenas nosaka RegTP, pamatojoties uz pieteikumu, kuru iesniedz apelācijas sūdzības iesniedzēja atbilstoši tās cenām. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar apgalvot, ka šīs cenas ir pārmērīgas. Kā ir norādīts attiecīgajā lēmumā, apelācijas sūdzības iesniedzējai turklāt ir juridiski saistoši iesniegt jaunu pieteikumu RegTP par piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu samazināšanu, kad samazinās apelācijas sūdzības iesniedzējas cenas.

37 Šajā ziņā Versatel tiesas sēdē tika apgalvojusi, ka kopš 1997. gada apelācijas sūdzības iesniedzēja tika sistemātiski centusies traucēt to, ka pienācīgi noris piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu noteikšanas valsts procedūra, atsaucot savus pieteikumus par apstiprināšanu un nesniedzot nekādus pierādījumus par izmaksām, kas varētu pamatot šīs vairumtirdzniecības cenas, lai gan tai šai ziņā ir noteikts pienākums valsts tiesībās.

38 Ņemot vērā šīs domstarpības starp lietas dalībniekiem, tomēr vispirms ir jānorāda, ka jautājums par apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcības brīvību grozīt piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas netika izskatīts Pirmās instances tiesā, kura pieņēma pārsūdzēto spriedumu, pamatojoties uz pieņēmumu, kas netika šajā tiesā apstrīdēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija šādas rīcības brīvības.

39 Pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka, pat ja apstrīdētajā lēmumā Komisija neizslēdz iespēju prasītājai samazināt tās tarifus par starppakalpojumiem, tā šajā lēmumā analizē tikai to, vai prasītājai bija reāla rīcības brīvība paaugstināt tās piekļuves cenas abonentiem.

40 Tā kā šī pieeja netika apstrīdēta Pirmās instances tiesā, šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 85.–152. punktā vienīgi izvērtēja, lai noteiktu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vainojama attiecīgajā lēmumā konstatētajā maržu samazināšanā, vai Komisija bija tiesīga secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija patiesa rīcības brīvība grozīt piekļuves cenas abonentiem, lai izbeigtu vai samazinātu maržu samazināšanos. Šajā ziņā šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. un 151. punktā nosprieda, ka Komisija bija tiesīga secināt, ka šāda rīcības brīvība pastāvēja, lai gan RegTP regulēja piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas.

41 Tādā pašā veidā, pirms pārsūdzētā sprieduma 183.–213. punktā noraidīt iebildumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi, lai apstrīdētu attiecīgajā lēmumā konstatēto ļaunprātīgo raksturu un maržu samazināšanās aprēķināšanas metodi, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 167. punktā norādīja, ka Komisija bija pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība vienīgi noteikt tās vairumtirdzniecības cenas piekļuves pakalpojumiem abonentiem.

42 Šajos apstākļos Tiesai nav šīs apelācijas sūdzības ietvaros jāizvērtē, kādā mērā apelācijas sūdzības iesniedzēja nepieciešamības gadījumā būtu varējusi grozīt piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, kā to apgalvo Komisija un Versatel, jo šāds vērtējums pārsniegtu pamatu apjomu, kas tika izskatīti pirmajā instancē. Saskaņā ar šī sprieduma 34. punktā minēto judikatūru visi pamati vai iebildumi šajā ziņā pārsniedz šīs apelācijas sūdzības robežas un līdz ar to nav pieņemami.

43 Lai izvērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma tiesiskums, it īpaši tās iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēta tās atbildība par pārkāpumu un attiecīgajā lēmumā konstatētās maržu samazināšanas ļaunprātīgais raksturs, t.i., iebildumus, kas izvirzīti apelācijas sūdzības pirmā un otrā pamata ietvaros, ir vienīgi jābalstās uz pieņēmumu, kas akceptēts pārsūdzētajā spriedumā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība vienīgi grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas; šī rīcības brīvība turklāt netiek apstrīdēta šīs apelācijas sūdzības ietvaros.

44 Otrkārt, ir jāuzsver, ka ar šo apelācijas sūdzību, negrozot Pirmās instances tiesā notikušā procesa priekšmetu, nevar tikt izteikta sūdzība par to, ka Pirmās instances tiesa netika sodījusi Komisiju par to, ka tā netika apšaubījusi valsts regulatīvo iestāžu rīcību tiktāl, ciktāl vienīgi šīs iestādes, kuras noteica piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, ir atbildīgas par attiecīgajā lēmumā konstatēto maržu samazināšanos.

45 Protams, atbilstoši Tiesas judikatūrai dalībvalstīm ir jāīsteno visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu, ka valsts regulatīvās iestādes izpilda pienākumus, kas ir saistoši saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑268/06 Impact, Krājums, I‑2483. lpp., 85. punkts). Turklāt EKL 81. un 82. pants, lasot tos kopā ar EKL 10. pantu, nosaka dalībvalstīm pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību (it īpaši skat. 1977. gada 16. novembra spriedumu lietā 13/77 GB‑Inno‑BM, Recueil, 2115. lpp., 31. punkts, un 1995. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑96/94 Centro Servizi Spediporto, Recueil, I‑2883. lpp., 20. punkts).

46 Tomēr saistībā ar Komisijas iespēju celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret attiecīgo dalībvalsti ir jānorāda, ka, tā kā šajā lietā pārsūdzētais spriedums attiecas vienīgi uz tāda lēmuma tiesiskumu, kuru saskaņā ar EKL 82. pantu pieņēmusi Komisija pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, Tiesai šīs apelācijas sūdzības ietvaros ir vienīgi jāpārliecinās, vai šajā apelācijas sūdzībā izvirzītie iebildumi ir tādi, kuri var atklāt, ka Pirmās instances tiesas veiktā šāda lēmuma tiesiskuma pārbaudē ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, neatkarīgi no tā, vai Komisija varēja vienlaicīgi vai alternatīvi pieņemt lēmumu, ar kuru tiek konstatēts, ka attiecīgā dalībvalsts ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības.

47 Līdz ar to, lai gan, kā to Pirmās instances tiesa tika pati konstatējusi it īpaši pārsūdzētā sprieduma 265. un 271. punktā, nevar noliegt, ka valsts regulatīvās iestādes šajā lietā bija pārkāpušas Eiropas Savienības tiesības, un, pat ja Komisija patiešām būtu varējusi izvēlēties celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku saskaņā ar EKL 226. pantu, šādām iespējām nav nozīmes šajā apelācijas sūdzības stadijā pat ne vismazākajā mērā tādēļ, ka saskaņā ar EKL 226. pantā paredzēto sistēmu Komisijai ir rīcības brīvība celt prasību par valsts pienākumu neizpildi un Eiropas Savienības tiesām nav jāizvērtē, vai ir pamatoti izmantot šo brīvību (it īpaši skat. 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑233/00 Komisija/Francija, Recueil, I‑6625. lpp., 31. punkts).

48 Saistībā ar piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu pārmērīgo raksturu, kuru apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir arī jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savā prasības pieteikumā, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesā, nekādā veidā netika apstrīdējusi šo cenu prettiesiskumu no Eiropas Savienības tiesību skatpunkta. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā vienīgi norādīja, ka, lai gan piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas nosaka valsts regulatīvā iestāde bez iespējas apelācijas sūdzības iesniedzējai tās grozīt, vienīgi piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas var būt ļaunprātīgas EKL 82. panta nozīmē, un turklāt, ka, ja šo iestāžu cenu politika ir pretrunā Eiropas Savienības tiesībām, Komisijai ir jāceļ pret šīm iestādēm prasība par valsts pienākumu neizpildi.

49 Līdz ar to Tiesa šīs apelācijas sūdzības ietvaros nevar izvērtēt iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēts piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu tiesiskums, it īpaši ņemot vērā to iespējami ļaunprātīgo raksturu salīdzinājumā ar izmaksām, kuras rodas prasītājai minētos pakalpojumus sniedzot (šajā ziņā skat. 2008. gada 24. aprīļa spriedumu lietā C‑55/06 Arcor, Krājums, I‑2931. lpp., 69. punkts). Šādi iebildumi pārsniedz pamatus, kas tika izskatīti pirmajā instancē, un tādēļ saskaņā ar šī sprieduma 34. punktā izklāstīto judikatūru nav pieņemami apelācijas stadijā.

50 Treškārt, ir jākonstatē, ka, gluži kā to norāda Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. un 242. punktā, procesā pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēja netika apstrīdējusi attiecīgo tirgu definīciju, kuru Komisija tika izmantojusi apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuru, pirmkārt, attiecīgais tirgus ir Vācijas tirgus, un turklāt saistībā ar attiecīgo pakalpojumu tirgiem ir norādīts, ka piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības tirgus ir atsevišķs tirgus, kas ir nošķirts no piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgus, kurš sastāv no diviem atsevišķiem segmentiem, proti, no vienas puses, piekļuves pie šaurjoslas sakaru līnijām un, no otras puses, no piekļuves pie platjoslas sakaru līnijām.

51 Tāpat ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevienā brīdī netika apstrīdējusi Pirmās instances tiesā attiecīgajā lēmumā Komisijas veikto konstatāciju, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija dominējošs stāvoklis EKL 82. panta nozīmē visos šajos pakalpojumu tirgos.

52 No tā izriet, ka saskaņā ar šī sprieduma 34. punktā minēto judikatūru ne attiecīgo tirgu definīcija, ko Pirmās instances tiesa tika akceptējusi pārsūdzētajā spriedumā, ne konstatācija, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija dominējošs stāvoklis visos šajos tirgos, nevar tikt apstrīdēta šajā apelācijas sūdzībā.

53 Otrkārt, konkrētāk attiecībā uz tirgus datu un konkurences stāvokļa izvērtēšanu ir jāatgādina, ka Tiesai nav apelācijas ietvaros sava novērtējuma vietā jāņem vērā Pirmās instances tiesas novērtējums. Saskaņā ar EKL 225. pantu un Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības Tiesai iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Faktu izvērtēšana nav uzskatāma par Tiesas kontrolei iesniegto tiesību jautājumu, izņemot gadījumu, ja, iespējams, ir notikusi faktu un pierādījumu sagrozīšana, kas attiecīgajā gadījumā nav apgalvota (skat. 2007. gada 15. marta spriedumu lietā C‑95/04 P British Airways/Komisija, Krājums, I‑2331. lpp., 78. punkts un tajā minētā judikatūra).

54 Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzējas pamati, kuri izvirzīti šīs apelācijas sūdzības pamatošanai.

2. Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots kļūdas saistībā ar to, kā RegTP kā valsts kompetentā regulatīvā iestāde tika regulējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas darbības

55 Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajam pirmajam pamatam ir trīs daļas, kas attiecīgi attiecas uz vainojamību pārkāpumā, tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu un EKL 82. panta pārkāpumu ar nodomu vai aiz neuzmanības.

a) Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar vainojamību pārkāpumā

i) Pārsūdzētais spriedums

56 Saistībā ar rīcības brīvību, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai bija, lai novērstu maržu samazināšanos, Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 85.–89. punktā atgādinājusi atbilstošos principus no Tiesas judikatūras, minētā sprieduma 97.–152. punktā izvērtēja, vai Vācijas tiesību akti, it īpaši TKG un RegTP lēmumi, kas pieņemti laikposmā, uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums, novērsa jebkādu apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurējošu rīcību, vai tai atstāja pietiekamu rīcības brīvību noteikt cenas tādā līmenī, lai tai ļautu novērst vai samazināt apstrīdētajā lēmumā konstatēto maržu samazināšanos.

57 Vispirms saistībā ar periodu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim norādījusi pārsūdzētā sprieduma 100. punktā, ka saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja grozīt savas cenas pēc iepriekšējās atļaujas saņemšanas no RegTP, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 105. punktā secināja, ka Komisija pareizi konstatēja, ka, ņemot vērā sešus lūgumus par sakaru cenu samazināšanu, ka prasītājai šajā laikposmā bija rīcības brīvība, lai noformulētu lūgumus paaugstināt piekļuves šaurjoslas sakaru līnijām pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, pilnībā ievērojot kopējo pakešu maksimumu pakalpojumiem iedzīvotājiem un pakalpojumiem uzņēmumiem.

58 Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 106.–124. punktā izvērtēja, vai, lai gan bija šī rīcības brīvība, tam, ka RegTP noteica apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, ir tādas sekas, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzēju vairs neattiecas EKL 82. pants. Šajā ziņā tā pārsūdzētā sprieduma 107. punktā konstatēja, ka fakts, ka šīs mazumtirdzniecības cenas ir jāapstiprina RegTP, neatbrīvo apelācijas sūdzības iesniedzēju no atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja ietekmē tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, iesniedzot RegTP pieteikumus par atļaujas saņemšanu.

59 Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108.–124. punktā tika noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju, ka tai nav nekādas atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu, jo RegTP veic ex ante pārbaudi par tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu saderīgumu ar EKL 82. pantu.

60 Minētā sprieduma 109.–114. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka piekļuves analogajām sakaru līnijām mazumtirdzniecības cenas bija balstītas uz lēmumiem, kurus saskaņā ar tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms TKG pieņemšanas, pieņēma Federālā pasta un telekomunikāciju ministrija, ka TKG tiesību normas nenorāda, ka RegTP izvērtē, vai pieteikumi par piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu grozīšanu ir saderīgi ar EKL 82. pantu, ka valsts regulatīvās iestādes rīkojas saskaņā ar valsts tiesībām, ka valsts tiesību aktiem saistībā ar telekomunikāciju politiku var būt mērķi, kas atšķiras no Eiropas Savienības konkurences politikas mērķiem, un ka dažādajos RegTP lēmumos, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, nav atsauces uz EKL 82. pantu.

61 Saistībā ar faktu, ka RegTP vairākos lēmumos tika izvērtējusi jautājumu, vai pastāv maržu samazināšanās, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 116.–119. punktā norādīja, ka fakts, ka savos lēmumos RegTP pēc tam, kad bija konstatējusi negatīvu starpību starp piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, katru reizi uzskatīja, ka savstarpējās subsidēšanas izmantošanai starp piekļuves pakalpojumu tarifiem un sakaru tarifiem bija jāļauj pārējiem operatoriem piedāvāt saviem klientiem konkurētspējīgas cenas, pierāda, ka RegTP nepārbaudīja attiecīgo tarifu saderīgumu ar EKL 82. pantu vai vēl jo mazāk būtu to piemērojusi kļūdaini.

62 Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. punktā norādīja, ka, pat ja pieņemtu, ka RegTP būtu jāpārbauda apelācijas sūdzības iesniedzējas ierosināto piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu saderīgums ar EKL 82. pantu, Komisijai nav saistoši valsts iestādes lēmumi, kas pieņemti, piemērojot EKL 82. pantu.

63 Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 121.–123. punktā norādīja, ka tas, kas ir svarīgi šajā lietā, lai apelācijas sūdzības iesniedzējai varētu pārmest iespējamu pārkāpumu, ir tas, vai tiesvedības faktisko apstākļu laikā apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pietiekama rīcības brīvība, lai noteiktu savas cenas tādā līmenī, kas tai ļautu novērst vai mazināt attiecīgo maržu samazināšanu. Pirmās instances tiesa šajā ziņā atgādināja, ka apelācijas varēja ietekmēt šo cenu mazumtirdzniecības cena līmeni, iesniedzot RegTP pieteikumus par atļaujas saņemšanu. Tā arī norādīja, ka Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumā turklāt skaidri apstiprināja prasītājas atbildību iesniegt pieteikumus par savu tarifu grozījumiem un ka Vācijas tiesību akti neizslēdz, ka RegTP atļauj cenas, kas ir pretrunā EKL 82. pantam.

64 Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 124. punktā konstatēja, ka, lai gan bija RegTP iejaukšanās apelācijas sūdzības iesniedzējas tarifu noteikšanā, apelācijas sūdzības iesniedzējai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim bija pietiekama rīcības brīvība, lai tās cenu politika ietilptu EKL 82. panta piemērošanas jomā.

65 Otrkārt, saistībā ar laikposmu no 2002. gada 1. janvāra tā norādījusi pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nenoliedz, ka tā būtu varējusi paaugstināt piekļuves platjoslas sakaru līnijai (ADSL) mazumtirdzniecības cenas no šī datuma un ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja brīvi nosaka šīs cenas Vācijas tiesību aktos paredzētajās robežās, uz tās cenu praksi var attiekties EKL 82. pants, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 147.–151. punktā izvērtēja, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi samazināt maržu samazināšanu, palielinot tās mazumtirdzniecības cenas par piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumiem. Minētā sprieduma 148. un 149. punkts ir formulēts šādi:

“148 Šajā ziņā ir jānorāda, ka, tā kā piekļuves [vietējam sakaru tīklam] pakalpojumi starppakalpojumu līmenī ļauj sniegt abonentu līmenī [..] pieejas pakalpojumu kopumu, [..] prasītājai esošā rīcības brīvība paaugstināt [piekļuves platjoslas sakaru līnijām pakalpojumu cenas] ir tāda, kas samazina [maržu samazināšanu] starp [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu [vairumtirdzniecības] cenām, no vienas puses, un mazumtirgus cenu piekļuves pakalpojumu [abonentiem] kopumam, no otras puses. Kopējā pakalpojumu [..] analīze abonentu līmenī ir skaidri veicama ne tikai, tādēļ ka starppakalpojumu līmenī tie atbilst vienam pakalpojumam, bet arī tā faktiskā iemesla dēļ, kā Komisija to paskaidro [apstrīdētajā] lēmumā, prasītājai par šo neiebilstot, ka ADSL nevar tikt piedāvāts abonentiem izolēti, jo tas tehnisku iemeslu dēļ vienmēr ir saistīts ar šaurjoslas līnijas pārveidi [..].

149 Prasītājas apsvērumi par apgalvoto cenu savstarpējo elastību starp ADSL un šaurjoslas pieslēgumu, kā arī starp dažādiem ADSL variantiem ir jānoraida. Pirmkārt, šie apsvērumi nav pretrunā prasītājas rīcības brīvības esamībai paaugstināt ADSL tarifus. Otrkārt, ierobežota ADSL tarifu paaugstināšana radītu vidējās mazumtirgus cenas palielināšanos jauktiem šaurjoslas piekļuves un platjoslas piekļuves pakalpojumiem un arī mazinātu konstatēto maržu samazināšanu. Ir jāuzskata, ka, it īpaši ņemot vērā platjoslas priekšrocības datu pārsūtīšanas ziņā, platjoslas piekļuves pakalpojumu abonenti automātiski neizvēlētos atgriezties pie šaurjoslas pieslēguma, ja tiktu paaugstinātas mazumtirgus cenas ADSL piekļuvei.”

ii) Lietas dalībnieku argumenti

66 Pirmkārt, saistībā ar periodu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu pirmo iebildumu apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini pamatojās uz pieņēmumu, ka tas, ka pastāv rīcības brīvība grozīt tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, ir nepieciešams un pietiekams nosacījums vainojamībai pārkāpumā. Šādas rīcības brīvības pastāvēšana neatrisinātu jautājumu, vai tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nelūdz RegTP atļauju paaugstināt mazumtirdzniecības cenas, ir pārkāpums.

67 Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa šajā ziņā netika ņēmusi vērā apstākli, ka RegTP tika izvērtējusi apgalvoto maržu samazināšanu un uzskatīja, ka ar šo maržu samazināšanu netika ierobežota konkurence. Ja dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums ir pakļauts regulējumam no valsts regulatīvās iestādes puses, kura šajā ziņā ir izveidota tiesību aktu ietvaros, kuri ir vērsti uz konkurences [aizsardzību], un ja konkrētu rīcību izvērtē un neapstrīd valsts regulatīvā iestāde, kurai ir attiecīgā kompetence minētajos ietvaros, dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atbildība saglabāt tirgus struktūru tiek aizvietota ar šīs iestādes atbildību. Līdzīgā situācijā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atbildība ir vienīgi atbildība nosūtīt valsts regulatīvai iestādei visu informāciju, kas ir nepieciešama šī uzņēmuma rīcības izvērtēšanai.

68 Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 113. punktā esot pieļauta kļūda, jo RegTP ir jāievēro Eiropas Savienības tiesības saistībā ar konkurenci. Tāpat minētā sprieduma 123. punktā esot pieļauta kļūda. Bundesgerichtshof netika nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas atbildība iesniegt pieteikumus par tās cenu grozīšanu nozīmē to, ka tai ir jāaizvieto savs vērtējums par EKL 82. panta piemērošanu ar valsts regulatīvās iestādes vērtējumu. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 120. punkts, saskaņā ar kuru maržu samazināšanā ir jāvaino apelācijas sūdzības iesniedzēja, jo Komisijai nav saistošs lēmums, ko pieņēmusi valsts iestāde, piemērojot EKL 82. pantu, nav pārliecinošs. Pirmkārt, jautājums šajā lietā attiecas vienīgi uz vainojamību, nevis uz to, vai RegTP veiktais vērtējums ir saistošs Komisijai pēc būtības. Otrkārt, valsts regulatīvajām iestādēm ir autonoma loma saistībā ar konkurences režīma izveidošanu telekomunikāciju nozarē. Visbeidzot, tiesiskās drošības princips pieprasa, lai dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, kas ir pakļauts valsts regulējumam, varētu paļauties uz šī regulējuma precizitāti.

69 Ar otru iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 111.–119. punktā izklāstītajiem apsvērumiem nav nozīmes un ka tajos ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā. Pirmās instances tiesas argumentācija būtībā rada prettiesisku apburto loku, secinot no tās sasniegtā atšķirīgā rezultāta, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija tiesīga paļauties uz RegTP veikto vērtējumu. Turklāt RegTP izmantotais jēdziens “šķērssubsidēšana” nepamatoja ne mazākās šaubas par tās konstatāciju precizitāti. Turklāt šī sprieduma 111.–114. punktā ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā to iemeslu dēļ, kas jau ir izklāstīti šī sprieduma 66. punktā.

70 Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa tika nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 109. un 110. punktā, faktam, ka tās piekļuves analogajām sakaru līnijām mazumtirdzniecības cenas bija balstītas uz atļauju no Federālās pasta un telekomunikāciju ministrijas, nav nozīmes saistībā ar vainojamības izvērtēšanu. Taču tam, ka RegTP noraidīja sūdzību, ar kuru tiek apgalvota maržu samazināšanas pastāvēšana, kura ierobežo konkurenci, ir noteicoša nozīme.

71 Otrkārt, saistībā ar laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 21. maijam apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu pirmo argumentu norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda, jo, gluži kā saistībā ar iepriekš minēto laikposmu, tā nav vainojama maržu samazināšanā.

72 Ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja pauž uzskatu, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta pretruna starp vainojamību pārkāpumā un maržu samazināšanās aprēķināšanu. Pirmās instances tiesa pieprasīja, lai būtu “šķērssubsidēšana” starp diviem tirgiem, proti, starp piekļuves šaurjoslas sakaru līnijai tirgu, no vienas puses, un piekļuves platjoslas sakaru līnijai tirgu, no otras puses, kaut gan maržu samazināšanās aprēķināšanas ietvaros Pirmās instances tiesa netika ņēmusi vērā ienākumus, kurus konkurenti gūst no zvanu pakalpojumiem, it īpaši tādēļ, ka tie nevar būt pakļauti šķērssubsidēšanas iespējai starp diviem tirgiem, proti, starp piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgu, no vienas puses, un zvanu pakalpojumu tirgu, no otras puses.

73 Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, veicot nepamatotus pieņēmumus par iespēju samazināt maržu samazināšanos. Pārsūdzētā sprieduma 149. punktā veiktā konstatācija, ka cenu šķērselastīgums neizslēdz apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcības brīvību paaugstināt tās ADSL cenas, ir pareiza, bet tai nav nozīmes. Tomēr Pirmās instances tiesa netika izvērtējusi, vai un kādā mērā šaurjoslas sakaru līnijas abonents atteiktos no platjoslas sakaru līnijas abonēšanas, ja tiktu palielināta šīs pēdējās minētās līnijas abonēšanas cena.

74 Komisija uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenais arguments ir nepareizs, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar tikt vainota pārkāpumā, jo attiecīgais jautājums ir valsts regulatīvās iestādes jomā, un turklāt Komisija nevar sākt tiešu procesu pret regulētu uzņēmumu saistībā ar gadījumu, par kuru jau ir pieņemts RegTP lēmums. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir pilnībā jānoraida.

75 Vodafone apgalvo, ka pirmā pamata pirmā daļa nav pieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi atkārto argumentus, kurus tā iesniedza Pirmās instances tiesā, un tā veic šo atkārtošanu ar vienīgu mērķi panākt, lai Tiesa atkārtoti izvērtētu minētos argumentus. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir jānoraida kā nepamatoti.

76 Versatel tiesas sēdē arī norādīja, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pietiekama rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas.

iii) Tiesas vērtējums

77 Vispirms ir jānorāda, ka ar šo pirmā pamata daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai gan galvenokārt atkārto argumentus, kas tikuši izvirzīti Pirmās instances tiesā, apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, izmantojot kļūdainu juridisku kritēriju par vainojamību EKL 82. panta pārkāpumā. Pretēji tam, ko apgalvo Vodafone, šī pirmā pamata daļa saskaņā ar šī sprieduma 25. punktā minēto judikatūru ir pieņemama.

78 Saistībā ar pirmā pamata pirmās daļas pamatotību ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar EKL 82. pantu apelācijas sūdzības iesniedzēja ir vainojama apstrīdētajā lēmumā konstatētajā maržu samazināšanās, pamatojoties vienīgi uz to, ka tai bija rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas. Visa šī pirmā pamata daļa ir balstīta uz pieņēmumu, ka šāda rīcības brīvība nav pietiekama, lai piemērotu EKL 82. pantu, jo gluži kā šajā lietā attiecīgo cenu praksi tika apstiprinājusi valsts regulatīvā iestāde, RegTP, kas ir atbildīga par telekomunikāciju nozares regulēšanu.

79 Tomēr šāds pieņēmums ir kļūdains.

80 No judikatūras izriet, ja pret konkurenci vērstu rīcību uzņēmumam uzspiež valsts tiesību akti vai ja to rada tiesību normas, kas izslēdz jebkādu iespēju rīkoties atbilstoši konkurencei, EKL 81. un 82. pants nav piemērojams. Šādā situācijā uzņēmuma autonomajā rīcība, kā to netieši nosaka šie noteikumi, nerada konkurences ierobežojumu. Tomēr EKL 81. un 82. pants var tikt piemēroti, ja tiek konstatēts, ka valsts tiesību akti paredz konkurences iespēju, kas var tikt novērsta, ierobežota vai kropļota ar uzņēmumu autonomo rīcību (skat. 1997. gada 11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑359/95 P un C‑379/95 P Komisija un Francija/Ladbroke Racing, Recueil, I‑6265. lpp., 33. un 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

81 Tādēļ Tiesa ir vienīgi ierobežotā mērā akceptējusi iespēju izslēgt noteiktu pret konkurenci vērstu rīcību no EKL 81. un 82. panta piemērošanas jomas, ja minētā rīcība ir tikusi pieprasīta no attiecīgajiem uzņēmumiem saskaņā ar spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem vai tiesību akti ir lieguši jebkādu iespēju uz konkurences ievērošanu no minēto uzņēmumu puses (skat. 1985. gada 20. marta spriedumu lietā 41/83 Itālija/Komisija, Recueil, 873. lpp., 19. punkts; 1985. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 240/82 līdz 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 un 269/82 Stichting Sigarettenindustrie u.c./Komisija, Recueil, 3831. lpp., 27.–29. punkts, kā arī 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑198/01 CIF, Recueil, I‑8055. lpp., 67. punkts).

82 Tiesa ir nospriedusi, ka, ja valsts likums vienīgi mudina vai atvieglo, lai uzņēmumi veiktu autonomu pret konkurenci vērstu rīcību, tiem ir jāatbild saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu (1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 36.–73. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā CIF, 56. punkts).

83 Saskaņā ar Tiesas judikatūru dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem ir īpaša atbildība ar savu rīcību netraucēt efektīvai un neizkropļotai konkurencei kopējā tirgū (1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81 Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, Recueil, 3461. lpp., 57. punkts).

84 No tā izriet, ka vienīgi fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tika mudināta ar tādas kā RegTP valsts regulatīvās iestādes iejaukšanos uzturēt cenu praksi, kuras rezultātā tās konkurenti, kuri ir tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, piedzīvoja maržu samazināšanos, nevar pats par sevi nekādā ziņā atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzēju no atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu (šajā ziņā skat. 1985. gada 30. janvāra spriedumu lietā 123/83 Clair, Recueil, 391. lpp., 21.–23. punkts).

85 Tā kā, neņemot vērā šādu iejaukšanos, apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija rīcības brīvības grozīt savas piekļuves pakalpojumiem abonentiem mazumtirdzniecības cenas, Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz šo vienīgo iemeslu, pamatoti secināja, ka attiecīgajā maržu samazināšanās bija vainojama apelācijas sūdzības iesniedzēja.

86 Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka ar argumentiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja izklāsta pirmā pamata pirmās daļas ietvaros, tā nenoliedz šādas rīcības brīvības esamību. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd konstatācijas, kuras Pirmās instances tiesa tika veikusi pārsūdzētā sprieduma 97.–105. punktā un 121.–151. punktā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā varēja RegTP iesniegt pieteikumus par atļaujas saņemšanu par piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu grozīšanu, konkrētāk, piekļuves šaurjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas saistībā ar periodu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim un piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas saistībā ar periodu no 2002. gada 1. janvāra.

87 Taču ar šiem dažādajiem iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver vienīgi RegTP iejaukšanās mudinošo raksturu, it īpaši norādot, ka, pirmkārt, šī valsts regulatīvā iestāde pati tika izvērtējusi un apstiprinājusi attiecīgo maržu samazināšanos gan no valsts tiesību, gan Eiropas Savienības tiesību, kā arī EKL 82. panta, kas attiecas uz telekomunikācijām, perspektīvas un, otrkārt, ka Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februārī nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar RegTP vietā vērtēt, vai cenu prakse ir pretrunā EKL 82. pantam.

88 Šī sprieduma 80.–85. punktā izklāstīto iemeslu dēļ šādi apstākļi nevar nekāda veidā grozīt faktu, ka šajā cenu praksē ir vainojama apelācijas sūdzības iesniedzēja, jo nav strīda par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un līdz ar to šādi apstākļi nav efektīvi izmantojami, lai apstrīdētu Pirmās instances tiesas konstatācijas šajā ziņā.

89 Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā nevar pārmest Pirmās instances tiesai to, ka tā netika izvērtējusi, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izdarījusi “pārkāpumu”, neizmantojot rīcības brīvību, lai pieprasītu no RegTP atļauju grozīt savas piekļuves pakalpojumu abonentiem vairumtirdzniecības cenas. Būtībā šādas rīcības “pārkāpuma” rakstura esamība vai neesamība nevar atspēkot konstatāciju, ka prasītājai bija rīcības brīvība grozīt attiecīgās cenas, bet tā var tikt ņemta vērā vienīgi, lai noteiktu, vai attiecīgā rīcība ir pārkāpums, kā arī var tikt ņemta vērā nauda soda noteikšanas stadijā.

90 Turklāt šajā ziņā ir jāuzsver, ka, gluži kā to paveikusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. punktā, Komisijai jebkurā gadījumā nevar būt saistošs lēmums, kuru pieņēmusi valsts iestāde, piemērojot EKL 82. pantu (šajā ziņā skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑344/98 Masterfoods un HB, Recueil, I‑11369. lpp., 48. punkts). Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd, ka RegTP lēmumi nav saistoši Komisijai.

91 Protams, nevar tikt izslēgts, gluži kā to norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka valsts regulatīvās iestādes pašas tika pārkāpušas EKL 82. pantu kopsakarā ar EKL 10. pantu un tādēļ Komisija būtu varējusi celt prasību par valsts pienākumu neizpilde pret attiecīgo dalībvalsti. Tomēr šim faktoram arī nav nozīmes saistībā ar rīcības brīvību, kāda bija apelācijas sūdzības iesniedzējai, lai grozītu piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un līdz ar to, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 44.–49. punktā, šim faktoram arī nav nozīmes šīs apelācijas sūdzības stadijā, lai apstrīdētu Pirmās instances tiesas veiktos vērtējumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas vainojamību pārkāpumā.

92 Tas pats attiecas uz prasītājas apgalvojumu, ka RegTP regulējuma mērķis ir atvērt attiecīgos tirgus konkurencei. Nav strīda par to, ka minētais regulējums nekādā veidā neliedza apelācijas sūdzības iesniedzējai iespēju grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas vai līdz ar to autonomi rīkoties saskaņā ar EKL 82. pantu, jo šajā ziņā EK līgumā noteiktie konkurences noteikumi papildina tiesību aktus, kurus pieņēmis Savienības likumdevējs, lai regulētu telekomunikāciju tirgus ex ante, veicot ex post pārbaudi.

93 Tāpat ir jānoraida iebildums, ka Pirmās instances tiesa sakarā ar piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenu un piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenu šķērselastīgumu tika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā pārsūdzētā sprieduma 149. punktā saistībā ar apelācijas sūdzības iespēju samazināt maržu samazināšanos no 2002. gada 1. janvāra, palielinot tās piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas. Kā Pirmās instances tiesa konstatēja šajā pašā punktā, ar šo iebildumu nekādā veidā netiek apstrīdēts tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība grozīt piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas. Turklāt tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja atlikušajā daļā apstrīd, ka šī palielināšana izraisa augstākas vidējās piekļuves šaurjoslas sakaru līnijai pakalpojumiem cenas un piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumiem cenas, šīs cenas nenošķirot, šis iebildums saskaņā ar šī sprieduma 53. punktā minēto judikatūru ir jānoraida kā nepieņemams, jo ar to tiek apstrīdēta, nemaz neapgalvojot faktu sagrozīšanu, Pirmās instances tiesas galīgā faktu analīze, ko tā veikusi pārsūdzētajā spriedumā.

94 Visbeidzot saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvots pretrunīgais pamatojums un kurš minēts pārsūdzētā sprieduma 72. punktā, tas arī nevar tikt akceptēts, jo tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Kaut gan ir taisnība, ka it īpaši pārsūdzētā sprieduma 119. un 199.–201. punktā Pirmās instances tiesa tika noraidījusi šķērssubsidēšanas iespēju starp diviem atsevišķiem tirgiem – proti, piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgu un zvanu pakalpojumu abonentiem tirgu – maržu samazināšanās stadijā, ir nepareizi uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa pieprasīja šādu šķērssubsidēšanu vainojamības pārkāpumā izvērtēšanas stadijā.

95 Pārsūdzētā sprieduma 148.–150. punktā Pirmās instances tiesa šajā ziņā vienīgi konstatēja, ka rīcības brīvība, kas bija apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcībā paaugstināt savas piekļuves platjoslas sakaru līnijai mazumtirdzniecības cenas, bija tāda, lai samazinātu maržu samazināšanos, kas izriet no starpības starp piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām un visu piekļuves pakalpojumu abonentiem vairumtirdzniecības cenām. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa nekādā veidā netika pieprasījusi, lai pastāvētu šķērssubsidēšana starp šaurjoslas un platjoslas piekļuves pakalpojumiem, konkrētāk, jo – kā tas tika norādīts pārsūdzētā sprieduma 148. punktā, kuru šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi, – piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu līmenī pastāv viens atsevišķs pakalpojumu tirgus un šajā līmenī piedāvātie piekļuves pakalpojumi ļauj apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurentiem sniegt gan šaurjoslas, gan platjoslas piekļuves pakalpojumus abonentiem, kaut gan pēdējie minētie pakalpojumi nevar tikt sniegti abonentiem atsevišķi tehnisku iemeslu dēļ.

96 Līdz ar to visa pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji neefektīva un nepamatota.

b) Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu

i) Pārsūdzētais spriedums

97 Pārsūdzētā sprieduma 267. punktā atgādinājusi, ka vairākos lēmumos, kas pieņemti attiecīgajā laikposmā, RegTP pēc tam, kad bija konstatējusi negatīvo starpību starp apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības starppakalpojumu cenām un piekļuves pakalpojumiem abonentiem mazumtirdzniecības cenām, uzskatīja, ka savstarpējās subsidēšanas izmantošanai starp piekļuves pakalpojumiem un zvanu pakalpojumiem būtu jāļauj operatoriem piedāvāt saviem klientiem konkurētspējīgas cenas, Pirmās instances tiesa konstatēja, ka RegTP lēmumos nav nevienas atsauces uz EKL 82. pantu un ka no RegTP lēmumiem netieši, bet noteikti izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas praktizētajiem tarifiem ir pret konkurenci vērsta iedarbība, jo tās konkurentiem ir jāizmanto savstarpējā subsidēšana, lai varētu saglabāt konkurētspēju piekļuves pakalpojumu tirgū.

98 Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 269. punktā konstatēja:

“Šajos apstākļos RegTP lēmumi nevarēja radīt prasītājas tiesisko paļāvību, ka tās praktizētie tarifi atbilst EKL 82. pantam. Ir jāuzsver turklāt, ka Bundesgerichtshof savā 2004. gada 10. februāra spriedumā, ar ko atceļ Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra spriedumu, apstiprināja, ka “[RegTP] administratīvā pārbaudes procedūra neizslēdz praktisku iespēju, ka uzņēmums iesniedz tarifu, ar kuru tas ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli, un saņem atļauju, jo pārbaudes procedūrā ļaunprātība nav atklāta”.”

ii) Lietas dalībnieku argumenti

99 Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa tika nepareizi piemērojusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. RegTP lēmumos tika atkārtoti noliegta maržu samazināšanās pastāvēšana, kura ierobežo konkurenci, un līdz ar to radīja apelācijas sūdzības iesniedzējai paļāvību pār tās cenu tiesiskumu, kura ir jāaizsargā.

100 Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja ar pirmo iebildumu apgalvo, ka jautājumam, vai RegTP lēmumi tieši atsaucas uz EKL 82. pantu, nav nozīmes, jo RegTP jebkurā gadījumā tika noraidījusi maržu samazināšanās pastāvēšanu, ar kuru tiek ierobežota konkurence.

101 Ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa uzskatīja pārsūdzētā sprieduma 267. un 268. pantā, ne no RegTP apgalvojuma par “šķērssubsidēšanas” iespēju ar zvanu pakalpojumu cenām, ne no formulējuma “šķērssubsidēšanas” izmantošanas neizriet, ka tās cenu praksei ir pret konkurenci vērsta iedarbība.

102 Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 269. punktā veiktajai atsaucei uz Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumu nav nozīmes. Šis spriedums tika pasludināts pēc attiecīgā laika posma, un tādēļ nevar noteikt, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja bija tiesīga paļauties uz RegTP lēmumu pareizumu minētā perioda laikā. Tieši pretēji, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi izsecināt citu informāciju no Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra sprieduma, kura norādītu, ka tā bija tiesīga paļauties uz RegTP lēmumiem, jo šī tiesa secināja, ka RegTP lēmumi izslēdza jebkādu EKL 82. panta pārkāpumu.

103 Komisija apgalvo, ka, lai gan RegTP paziņojumi nesagaida tās vērtējumu saistībā ar EKL 82. pantu, tie nevar būt par pamatu tiesiskajai paļāvībai, ka Komisija sekos RegTP uzskatam. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir jānoraida kā neefektīvi vai nepamatoti.

104 Vodafone uzskata, ka šī pamata otrā daļa nav pieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā atkārto iebildumus, kas jau tikuši izvirzīti Pirmās instances tiesā par agrāko RegTP lēmumu nozīmīgumu, apgalvojumus par šķērssubsidēšanas iespēju un Oberlandesgericht Düsseldorf sprieduma nozīmīgumu. Jebkurā gadījumā šī daļa nav pamatota, jo tiesisko paļāvību saistībā ar attiecīgo juridisko situāciju var radīt vienīgi kompetentā iestāde.

iii) Tiesas vērtējums

105 Ir jānorāda, ka ar šiem iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi apgalvo, nesniedzot juridisku argumentāciju, ar kuru varētu pierādīt, kādēļ pārsūdzētā sprieduma 267.–269. punktā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ka RegTP lēmumi vai noteiktu valsts tiesu nolēmumi varēja radīt apelācijas sūdzības iesniedzējai tiesisko paļāvību, ka tās cenu prakse ir saderīga ar EKL 82. pantu, un atkārto vai attīsta šajā ziņā tos pašus argumentus, kurus tā jau tika izmantojusi Pirmās instances tiesā, lai pierādītu, ka Komisija tika pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu.

106 Ir jākonstatē, ka ar šādu rīcību apelācijas sūdzības iesniedzēja, šādā veidā apstrīdot apstrīdēto lēmumu, vēlas panākt Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma atkārtotu izskatīšanu un ka līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 24. punktā minēto judikatūru tās iebildumi šajā ziņā nav pieņemami.

107 Saistībā ar pārējo daļu tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu otro iebildumu noliedz, ka tā būtu varējusi izsecināt no RegTP lēmumiem, ka tās cenu praksei bija ierobežojoša ietekme uz konkurenci, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu, bet neapgalvo, ka ir notikusi pierādījumu sagrozīšana; līdz ar to šis iebildums saskaņā ar šī sprieduma 53. punktā minēto judikatūru arī ir jānoraida kā nepieņemams.

108 Visbeidzot, ciktāl ar trešo iebildumu tiek apstrīdēts Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra sprieduma atbilstīgums, šis arguments ir jānoraida kā neefektīvs, jo tas attiecas uz papildu pamatojumu, kas izvirzīts citu Pirmās instances tiesas veikto konstatāciju atbalstam (šajā ziņā skat. 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑431/07 P 2009, Bouygues un Bouygues Télécom/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 148. punkts un tajā minētā judikatūra).

109 Kā izriet no vārda “turklāt” izmantošanas pārsūdzētā sprieduma 269. punkta otrā teikuma beigās, Pirmās instances tiesa atsaucās uz Bundesgerichtshof spriedumā veiktajām konstatācijām vienīgi, lai apstiprinātu secinājumu, kas tiek izdarīts saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 267. un 268. punktā sniegto pamatojumu un kas jau ir izklāstīts 269. punkta pirmajā teikumā: ka RegTP lēmumi nevarēja radīt tiesisko paļāvību par to, ka tās cenu prakse bija saderīga ar EKL 82. pantu.

110 Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā