Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lieta T-360/09

E.ON Ruhrgas AG , Esene (Vācija),

E.ON AG , Diseldorfa (Vācija),

ko pārstāv G . Wiedemann un T . Klose , advokāti,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju , ko pārstāv V. Di Bucci , A. Bouquet un R. Sauer , pārstāvji, kuriem palīdz M. Buntscheck , advokāts,

atbildētāja,

par prasību, galvenokārt, atcelt Komisijas 2009. gada 8. jūlija Lēmumu C(2009) 5355, galīgā redakcija, par izmeklēšanas procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/39.401 – E.ON / GDF ) un, pakārtoti, samazināt prasītājām uzliktā naudas soda apmēru.

VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Papasavs [ S. Papasavvas ] (referents), tiesneši V. Vadapals [ V. Vadapalas ] un K. O’Higinss [ K. O’Higgins ],

sekretāre T. Vailere [ T. Weiler ], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 23. septembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

Atbilstošās tiesību normas

1. Eiropas Savienības tiesības

1. Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvā 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (OV L 204, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmā gāzes direktīva”) bija noteikti kopēji dabasgāzes pārvades, sadales, piegādes un uzglabāšanas noteikumi. Tajā bija paredzēti noteikumi, kas attiecas uz dabasgāzes nozares organizāciju un darbību, tai skaitā sašķidrinātu dabasgāzi (SDG), pieeju tirgum, sistēmu ekspluatāciju un kritērijiem un procedūrām, kas piemērojamas, lai piešķirtu atļaujas dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai.

2. Ar Pirmo gāzes direktīvu dalībvalstīm bija noteikts pienākums pakāpeniski atvērt konkurencei dabasgāzes piegādes tirgu lielajiem patērētājiem un sniegt trešām personām piekļuvi esošam pārvades tīklam.

3. Saskaņā ar Pirmās gāzes direktīvas 29. panta 1. punktu un 30. pantu dalībvalstīm, vēlākais, līdz 2000. gada 10. augustam bija jāievieš normatīvie un administratīvie akti, kas nepieciešami, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

4. Pirmā gāzes direktīva sākot no 2004. gada 1. jūlija tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30 atcelšanu (OV L 176, 57. lpp.).

2. Valstu tiesības

Vācijas tiesības

5. 1935. gada 13. decembra Energiewirtschaftsgesetz (Likums par elektroenerģijas un gāzes piegādi, turpmāk tekstā – “1935. gada EnWG ”) ( RGBl . I, 1451. lpp.) bija paredzēta Vācijā reģistrēto gāzes sabiedrību atļauju un uzraudzības kārtība, ko veic publisko tiesību iestādes.

6. Saskaņā ar 1957. gada 27. jūlija Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Likums par konkurences ierobežojumu novēršanu, turpmāk tekstā – “ GWB ”) ( BGBl . I, 1081. lpp.) 103. pantu noteikti nolīgumi, kurus savā starpā ir noslēgušas elektroenerģijas sadales sabiedrības, kā arī nolīgumi starp šīm sabiedrībām un vietējām pašvaldībām bija atbrīvoti no aizlieguma noslēgt nolīgumus, kas izkropļo konkurenci. Šis atbrīvojums tostarp attiecās uz tā sauktajiem demarkācijas nolīgumiem, ar kuriem uzņēmumi vienojās nepiegādāt elektrību vai gāzi otra uzņēmuma teritorijā, kā arī tā sauktajiem ekskluzīvo koncesiju nolīgumiem, ar kuriem vietējā pašvaldība ļāva tiem izmantot pašvaldības zemesgabalus, lai izbūvētu un ekspluatētu elektrības un gāzes sadales tīklus. Lai varētu īstenot šos nolīgumus, par tiem bija jāpaziņo kompetentajai konkurences iestādei, kurai bija pilnvaras tos aizliegt, ja šī iestāde uzskatītu, ka minētie nolīgumi ir likumiskā atbrīvojuma ļaunprātīga izmantošana.

7. Ar 1998. gada 24. aprīļa Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts (Likums par jauno elektroenerģijas un gāzes tiesību regulējumu) ( BGBl . 1998 I, 730. lpp.) ar tūlītēju iedarbību tika atcelts GWB 103. pantā paredzētais atbrīvojums, ko piemēro demarkācijas un ekskluzīvo koncesiju nolīgumiem. Šis likums turklāt aizstāja 1935. gada EnWG ar Gesetz über die Elektrizitäts – und Gasversorgung – Energiewirtschaftsgesetz (Likums par elektroenerģijas un gāzes saimniecību, turpmāk tekstā – “1998. gada EnWG ”).

8. Ar 2003. gada 20. maija Erstes Gesetz zur Änderung des Gesetzes zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts (Likums, ar kuru izdara grozījumus likumā par jauno elektroenerģijas un gāzes tiesisko regulējumu) ( BGBl . 2003 I, 685. lpp.) tika grozīts 1998. gada EnWG ar mērķi ieviest Pirmo gāzes direktīvu.

Francijas tiesības

9. 1946. gada 8. aprīļa Loi n 46-628 sur la nationalisation de l'électricité et du gaz (Likums Nr. 46-628 par elektroenerģijas un gāzes nacionalizāciju) (1946. gada 9. aprīļa JORF , 2651. lpp.; turpmāk tekstā – “1946. gada likums”) 1. pantā pirms tā atcelšanas ar 2011. gada 9. maija Rīkojumu 2011-504 par elektroenerģijas un gāzes kodeksa likumu daļas kodifikāciju (2011. gada 10. maija JORF , 7954. lpp.) bija noteikts:

“Sākot no šī likuma pasludināšanas tiek nacionalizēta:

[..]

2)° deggāzes ražošana, pārvade, sadale, imports un eksports.

[..]”

10. Pirms grozījumiem, kas tika izdarīti ar 2004. gada 9. augusta Likumu 2004-803 par elektroenerģijas un gāzes sabiedrisko pakalpojumu un elektroenerģijas un gāzes uzņēmumiem (2004. gada 11. augusta JORF , 14256. lpp.), 1946. gada likuma 3. panta pirmajā daļā bija noteikts:

“Nacionalizēto gāzes uzņēmumu vadību uztic valsts iestādei ar industriālu un saimniecisku raksturu, sauktu par Gaz de France ( GDF ), Service National .”

11. Līdz 2003. gada 3. janvāra Likuma 2003-8 par gāzes un elektrības tirgu un enerģijas publisko pakalpojumu (2003. gada 4. janvāra JORF , 265. lpp.; turpmāk tekstā – “2003. gada likums”) spēkā stāšanās ar 1946. gada likumu Gaz de France bija piešķirts monopols gāzes importam un eksportam.

12. Ar 2003. gada likumu, kura mērķis bija transponēt Pirmo gāzes direktīvu, notika Francijas gāzes tirgus atvēršana konkurencei. Ar šo likumu tostarp tika atvērta piekļuve dabasgāzes tīkliem un piegādēm tiesīgiem patērētājiem un atcelts gāzes importa un eksporta monopols.

13. Ar Likumu 2004-803 Gaz de France tika pārveidota par akciju sabiedrību.

Tiesvedības priekšvēsture

1. Attiecīgie uzņēmumi

14. Pirmā prasītāja E.ON Ruhrgas AG , kas ir izveidota pēc E.ON AG un Ruhrgas AG apvienošanās un kuras kapitāldaļas kopš 2003. gada 31. janvāra pilnā apmērā pieder otrajai prasītājai E.ON , ir lielākā dabasgāzes piegādātāja Vācijā un viens no galvenajiem tirgus dalībniekiem Eiropas tirgū. Ar 2002. gada 18. septembra lēmumu, ar kuru tika atļauta šī apvienošanās, Vācijas iestādes noteica pienākumu E.ON Ruhrgas ieviest gāzes izlaides programmu (turpmāk tekstā – “GIP”) kopā par 200 TWh.

15. E.ON ir Vācijā reģistrēts uzņēmums, kas ražo, pārvada, sadala un piegādā enerģiju – galvenokārt dabasgāzi un elektrību.

16. GDF Suez SA ir izveidots pēc Gaz de France (turpmāk tekstā – “ GDF ”) un Suez apvienošanās 2008. gada 22. jūlijā. Tas ir Francijā reģistrēts uzņēmums, kas darbojas visos enerģijas ķēdes posmos no sākuma līdz beigām attiecībā uz elektroenerģiju un dabasgāzi. Uzņēmums ir vēsturiskais operators un lielākais dabasgāzes piegādātājs Francijā. Šis uzņēmums turklāt ir viens no lielākajiem dabasgāzes piegādātājiem Eiropā.

2. MEGAL nolīgums

17. Ar 1975. gada 18. jūlija nolīgumu (turpmāk tekstā – “ MEGAL nolīgums”) GDF un Ruhrgas nolēma kopīgi izbūvēt un ekspluatēt gāzesvadu MEGAL . Šis gāzesvads pilnībā darbojas kopš 1980. gada 1. janvāra un ir viens no galvenajiem gāzesvadiem, ar ko importē gāzi Vācijā un Francijā. Šis gāzesvads šķērso Vācijas dienvidus un 461 km garumā savieno Vācijas un Čehijas robežu ar Francijas un Vācijas robežu starp Vaidhausu [ Waidhaus ] (Vācija) un Medelshaimu [ Medelsheim ] (Vācija).

18. MEGAL nolīguma 2. pielikumā ir noteikti gāzes, kuru ir attiecīgi iegādājušās GDF un Ruhrgas , ieejas un izejas punkti. Attiecībā uz Ruhrgas ir fiksēts noteikts skaits MEGAL gāzesvada izejas punktu ar iespēju vajadzības gadījumā pievienot papildu izejas punktus. Attiecībā uz GDF ir norādīts, ka minētā gāzesvada izejas punkts jebkuram gāzes daudzumam, ko šīs sabiedrības vajadzībām pārvadīs pa šo gāzesvadu, atradīsies punktā uz robežas starp Vāciju un Franciju pie Habkiršenas [ Habkirchen ] (Vācija), ja vien šī nolīguma slēdzējas puses nevienojas citādi.

19. Saskaņā ar MEGAL nolīgumu GDF un Ruhrgaz ir izveidojušas kopīgu uzņēmumu MEGAL GmbH Mittel-Europäische Gasleitungsgesellschaft , kas vēlāk kļuva par MEGAL Mittel-Europäische Gasleitungsgesellschaft mbH & Co . KG (turpmāk tekstā – “ MEGAL ”), kuram tika uzticēta gāzesvada MEGAL izbūve un ekspluatācija, kā arī gāzes pārvadīšana pa to. Minētais gāzesvads turklāt tika nodots MEGAL īpašumā.

20. Tāpat, piemērojot MEGAL nolīgumu, GDF un Ruhrgas izveidoja kopīgu uzņēmumu MEGAL Finance Co. Ltd (turpmāk tekstā – “ MEGAL Finco ”), kura uzdevums bija iegūt un pārvaldīt kapitālu, kas nepieciešams gāzesvada MEGAL izbūvei.

21. 1975. gada 18. jūlijā Ruhrgas un GDF turklāt parakstīja trīspadsmit vēstules (turpmāk tekstā – “pavadvēstules”), lai precizētu dažus gāzesvada MEGAL apsaimniekošanas tehniskos, finanšu un operatīvos aspektus. Šo vēstuļu vidū bija vēstule, kas tiek saukta par “Direktion I”, un vēstule “Direktion G”.

22. Vēstulē Direktion G ir rakstīts:

“[..]

Pārvades kapacitāte, kas jau ir vai tiks piešķirta [ GDF ] saistībā ar nolīgumu par gāzes pārvadi, attiecas uz gāzi, ko ir nopirkusi vai nopirks [ GDF ] un kas tiks piegādāta [ MEGAL ] un/vai [ MEGAL Finco ] tranzītam [ GDF ] vajadzībām uz Franciju, un kas ir paredzēta patēriņam Francijā.

Pārvades kapacitāte, kas jau ir vai tiks piešķirta Ruhrgas saistībā ar nolīgumu par gāzes pārvadi, attiecas uz pārvadi jebkuram citam tranzīta galamērķim, kā arī uz gāzes pārvadi pa gāzesvadu un uz gāzi, kas nāk no gāzesvada Vācijas Federatīvajā Republikā un ir paredzēta patēriņam Vācijas Federatīvajā Republikā, vai uz gāzi, ko ir nopirkusi Ruhrgas tranzīta mērķim caur Vācijas Federatīvo Republiku.

[..]”

23. Vēstules Direktion I teksts ir šāds:

“[..]

Saistībā ar [ MEGAL ] nolīgumu [ GDF ] apņemas nepievadīt un nepiegādāt gāzi jebkādā veidā, tieši vai netieši, klientiem, kuri atrodas Vācijas Federatīvajā Republikā.

[..]”

24. 1976. gada 22. jūnijā Ruhrgas un GDF paziņoja Bundeskartellamt (Federālais Karteļu birojs) par MEGAL un MEGAL Finco izveidi.

25. Ar 2004. gada 13. augusta nolīgumu (turpmāk tekstā – “2004. gada nolīgums”) GDF un E.ON Ruhrgas apstiprināja, ka tās jau ilgu laiku vēstules Direktion G un Direktion I ir uzskatījušas par “spēkā neesošām” un ar šo nolīgumu minētās vēstules tiek atceltas ar atpakaļejošu spēku.

26. 2005. gada 5. septembrī GDF un E.ON Ruhrgas parakstīja konsorcija nolīgumu (turpmāk tekstā – “2005. gada nolīgums”), kurš stājās spēkā 2005. gada 13. oktobrī un ar kuru šie uzņēmumi pārformulēja savas līgumattiecības attiecībā uz MEGAL . Konsorcija nolīgumā bija paredzēts, ka katram no MEGAL partneriem ir “ieguvēja izmantošanas tiesības” atbilstoši katra kapacitātes daļai gāzesvadā MEGAL . Šis nolīgums tika papildināts ar 2005. gada 9. septembra pagaidu nolīgumu.

27. 2006. gada 23. martā GDF un E.ON noslēdza nolīgumu, ar kuru tika izbeigti visi pārējie nolīgumi attiecībā uz MEGAL , kas tika noslēgti pirms 2005. gada nolīguma.

3. Administratīvais process

28. 2006. gada 5. maijā Komisija pieņēma lēmumus, ar kuriem GDF un E.ON , kā arī visām to meitassabiedrībām tika uzdots pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 20. pantam. Pārbaudes notika 2006. gada 16. un 17. maijā.

29. Piemērojot Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, Komisija nosūtīja vairākus informācijas pieprasījumus GDF , E.ON un E.ON Ruhrgas (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgie uzņēmumi”).

30. 2007. gada 18. jūlijā Komisija uzsāka lietas izskatīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu.

31. 2008. gada 9. jūnijā Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Savā atbildē šie uzņēmumi sniedza rakstveida apsvērumus un izteica savu viedokli uzklausīšanā, kas notika 2008. gada 14. oktobrī.

32. 2009. gada 27. martā Komisija informēja attiecīgos uzņēmumus par papildu faktiskajiem elementiem, ko tā ir ņēmusi vērā kopš paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, un uzaicināja tos rakstveidā atbildēt uz tiem. Komisija turklāt sniedza šiem uzņēmumiem piekļuvi nekonfidenciālajām otra uzņēmuma sniegto atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem versijām, kā arī dokumentiem, kuri bija savākti pēc paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas. Attiecīgie uzņēmumi iesniedza savus apsvērumus 2009. gada 4. maijā ( GDF ) un 2009. gada 6. maijā (prasītājas).

Apstrīdētais lēmums

33. 2009. gada 8. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu C(2009) 5355, galīgā redakcija, par izmeklēšanas procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/39.401 – E.ON / GDF ) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2009. gada 16. oktobra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 248, 5. lpp.).

34. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka minētā rīcība ir nolīgums un/vai saskaņota darbība EKL 81. panta izpratnē attiecīgo uzņēmumu starpā, kas izpaudās kā [vienošanās] neienākt – vai ienākt tikai ierobežotā veidā – viens otra iekšējos tirgos un tādējādi aizsargāt savus iekšējos tirgus, nepārdodot otras puses iekšējā tirgū gāzi, kas ir pārvadīta pa MEGAL gāzesvadu.

35. Komisija tostarp konstatēja, ka MEGAL nolīgums, tā 2. pielikums, kā arī vēstules Direktion G un Direktion I ir kvalificējami kā nolīgumi EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, jo attiecīgie uzņēmumi bija izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā. Komisija apgalvo, ka šie nolīgumi noteica minēto uzņēmumu uzvedību tirgū, ierobežojot veidu, kā tie izmanto pa gāzesvadu MEGAL importēto gāzi.

36. Komisija turklāt norādīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir daudzas reizes rīkojuši tikšanās, lai pārrunātu to savstarpējo pa gāzesvadu MEGAL pārvadītās gāzes pārdošanas stratēģiju Vācijā un Francijā un lai katrs uzņēmums uzzinātu par otra uzņēmuma attiecīgo stratēģiju. Komisija apgalvo, ka šo kontaktu un apmaiņas ar komerciāli sensitīvu informāciju mērķis bija ietekmēt minēto uzņēmumu uzvedību tirgū, īstenot vēstules Direktion G un Direktion I un pielāgot to saturu jaunajiem tirgus apstākļiem pēc Eiropas gāzes tirgu liberalizācijas (turpmāk tekstā – “liberalizācija”), tomēr neatceļot ierobežojumus, kas bija iekļauti šajās vēstulēs.

37. Komisija līdz ar to uzskatīja, ka attiecīgo uzņēmumu rīcība, ko veidoja sākotnējais nolīgums par tirgu sadali un saskaņotās darbības, kuras izpaudās kā periodiskas tikšanās, kas paredzētas, lai panāktu vienošanos un īstenotu šo nolīgumu vairāk nekā 25 gadu garumā, ir kvalificējama kā vienots un turpināts pārkāpums un kā “mērķis ierobežot konkurenci”.

38. Attiecībā uz pārkāpuma sākumu Komisija uzskata, ka Vācijā pārkāpums sākās brīdī, kad gāzesvads MEGAL sāka darboties, proti, 1980. gada 1. janvārī. Komisija uzskata, ka Francijā pārkāpums sākās datumā, kurā bija jātransponē Pirmā gāzes direktīva, proti, 2000. gada 10. augustā. Komisija uzskatīja, ka likumīgā monopola dēļ gāzes importa un piegādes jomā, kas bija izveidots ar 1946. gada likumu, attiecīgā rīcība nevarēja ierobežot konkurenci pirms gāzes tirgus liberalizācijas. Šajā ziņā, kaut arī Pirmā gāzes direktīva Francijā tika transponēta 2003. gadā, Komisija norādīja, ka konkurence varēja tikt ierobežota sākot no 2000. gada 10. augusta tiktāl, ciktāl sākot no šī datuma GDF konkurenti varēja apgādāt tiesīgos patērētājus Francijā.

39. Attiecībā uz pārkāpuma beigām Komisija norādīja, ka, kaut arī attiecīgie uzņēmumi oficiāli 2004. gada 13. augustā atcēla vēstules Direktion G un Direktion I , tie pārtrauca piemērot ierobežojumus, kas neļauj GDF izmantot gāzesvada MEGAL izejas punktus Vācijā, izņemot to gāzes apjomu, kas ir iegādāts saistībā ar GIP, tikai sākot no 2005. gada septembra beigām. Komisija turklāt uzskata, ka fakts, ka sākot no 2004. gada GDF no E.ON Ruhrgas ir iepirkusi gāzes apjomus, kas nāk no gāzesvada MEGAL , lai tos piegādātu uz Vāciju, neiezīmēja pārkāpuma beigas, ņemot vērā, ka līdz 2005. gada oktobrim Vācijā no gāzesvada MEGAL pārdotā gāze, kuru pārdeva GDF , atbilda tam gāzes apjomam, kuru GDF iegādājās saistībā ar GIP.

40. Šādos apstākļos Komisija uzskatīja, ka pārkāpums, par kuru ir atbildīgas GDF un E.ON Ruhrgas , ilga vismaz no 1980. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 30. septembrim attiecībā uz pārkāpumu, kas izdarīts Vācijā, un vismaz no 2000. gada 10. augusta līdz 2005. gada 30. septembrim attiecībā uz pārkāpumu, kas izdarīts Francijā. Tā kā E.ON kontroli pār E.ON Ruhrgas ieguva 2003. gada 31. janvārī, Komisija uzskata, ka E.ON ir “kopīgi un solidāri atbildīga” ar E.ON Ruhrgas par pārkāpumu, kas ilga no 2003. gada 31. janvāra līdz 2005. gada 30. septembrim.

41. Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam. Šajā nolūkā Komisija piemēroja metodoloģiju, kas ir izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”).

42. Šādi rīkojoties Komisija uzskatīja, ka pārdošanas apjomi, ko ietekmēja pārkāpums, ir gāzes, ko attiecīgie uzņēmumi pārvadīja pa MEGAL gāzesvadu, pārdošanas apjomi patērētājiem Vācijā un tiesīgajiem patērētājiem Francijā, izņemot gāzes pārdošanas apjomus saistībā ar GIP.

43. Ņemot vērā pārkāpuma smagumu, Komisija piemēroja sākotnējo procentuālo daļu 15 % apmērā no attiecīgajiem pārdošanas apjomiem.

44. Attiecībā uz naudas soda noteikšanai vērā ņemto pārkāpuma ilgumu Komisija attiecībā uz Franciju noteica laikposmu no 2000. gada 10. augusta līdz 2005. gada 30. septembrim, proti, piecus gadus, vienu mēnesi un divdesmit dienas. Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz Vāciju laikposms, par kuru ir jāuzliek naudas sods, ir jāierobežo no 1998. gada 24. aprīļa – datuma, kurā Vācijas likumdevējs atcēla faktisko monopolu, kas šajā valstī pastāvēja atbrīvojuma dēļ, kurš bija piemērojams demarkācijas nolīgumiem – līdz 2005. gada 30. septembrim, proti, septiņiem gadiem un pieciem mēnešiem.

45. Ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma veidu, Komisija turklāt attiecībā uz aizliegto vienošanos piemēroja papildu summu 15 % apmērā no attiecīgajiem pārdošanas apjomiem.

46. Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, abiem attiecīgajiem uzņēmumiem izņēmuma kārtā ir jānosaka vienāda naudas soda pamatsumma. Lai neradītu zaudējumus vienam uzņēmumam atsevišķi, Komisija par naudas soda pamatsummu pieņēma summu, kas atbilst pārdošanas zemākajai vērtībai. Tādējādi Komisija visiem attiecīgajiem uzņēmumiem noteica vienādu naudas soda pamatsummu, proti, EUR 553 miljonus.

47. Tā kā netika konstatēti atbildību pastiprinoši vai mīkstinoši apstākļi, Komisija negrozīja šo naudas soda pamatsummu.

48. Līdz ar to Komisija uzlika naudas sodu E.ON un E.ON Ruhrgas (“kopīgi un solidāri atbildīgas”) EUR 553 miljonu apmērā un tāda paša apmēra naudas sodu GDF .

49. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. un 2. panta teksts ir šāds:

“1. pants

[Attiecīgie uzņēmumi] ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumā uzņēmumu starpā un saskaņotā darbībā dabasgāzes nozarē.

Pārkāpuma ilgums [ GDF ] un E.ON Ruhrgas [..] bija vismaz no 1980. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 30. septembrim, ciktāl tas attiecas uz pārkāpumu Vācijā, un vismaz no 2000. gada 10. augusta līdz 2005. gada 30. septembrim, ciktāl tas attiecas uz pārkāpumu Francijā. Pārkāpuma ilgums E.ON [..] bija no 2003. gada 31. janvāra līdz 2005. gada 30. septembrim.

2. pants

Par 1. pantā minēto(ajiem) pārkāpumu(iem) tiek uzlikti šādi naudas sodi:

a) E.ON Ruhrgas [..] un E.ON [..], [kas ir] kopīgi un solidāri atbildīgas: EUR 553 000 000;

b) GDF [..]: EUR 553 000 000

[..]”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

50. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 18. septembrī, prasītājas cēla šo prasību.

51. Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus rakstveidā sniegt atbildi uz jautājumu un iesniegt atsevišķus dokumentus. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

52. Tiesas sēdē 2011. gada 23. septembrī tika uzklausīti lietas dalībnieku paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.

53. Ar 2011. gada 18. novembra vēstuli prasītājas lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu, jo to rīcībā bija nonācis jauns pierādījums. Ar 2011. gada 12. decembra vēstuli Komisija iesniedza savus apsvērumus par šo lūgumu un uzskatīja, ka nav pamatojuma, lai atkārtoti sāktu mutvārdu procesu.

54. Ar 2012. gada 20. janvāra lēmumu Vispārējā tiesa noraidīja lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu.

55. Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, atbilstoši samazināt prasītājām apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

56. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

57. Prasītāju prasījumi galvenokārt ir atcelt apstrīdēto lēmumu un pakārtoti – samazināt prasītājām uzlikto naudas sodu.

1. Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu

58. Savu prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu pamatojumam prasītājas izvirza piecus pamatus, no kuriem pirmais ir par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, otrais par kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta, novērtējot apgalvotā pārkāpuma ilgumu, trešais par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ceturtais par apgalvoto pārkāpumu noilgumu un piektais par principu, kas attiecas uz atbildības attiecināšanu par konkurences tiesību pārkāpumiem, pārkāpumu.

Pirmais pamats par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu

59. Šajā pamatā ir ietvertas sešas daļas, no kurām pirmā daļa ir par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu tiktāl, ciktāl ierobežojumi, kas ir paredzēti vēstulēs Direktion G un Direktion I un MEGAL nolīguma 2. pielikumā, ir likumīgi aksesuāri ierobežojumi, otrā daļa ir par kļūdu tiesību piemērošanā, kas izriet no GDF un E.ON Ruhrgas kvalifikācijas par potenciāliem konkurentiem pirms liberalizācijas 1998. gada aprīlī (Vācijā) un 2002. gada sākumā (Francijā), trešā daļa ir par kļūdu, kas pieļauta vēstuļu Direktion G un Direktion I un MEGAL nolīguma 2. pielikumu vērtējumā, ceturtā daļa ir par konkurenci deformējoša priekšmeta neesamību vēstulēs Direktion G un Direktion I un MEGAL nolīguma 2. pielikumā, piektā daļa ir par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu tādēļ, ka aksesuāro ierobežojumu mērķis nebija ierobežot konkurenci, un sestā daļa – par kļūdu tiesību piemērošanā, kvalificējot “kontaktus” kā nolīgumus vai saskaņotas darbības.

– Par pirmo daļu

60. Šajā daļā prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, jo ierobežojumi, kas ir paredzēti vēstulēs Direktion G un Direktion I un MEGAL nolīguma 2. pielikumā ir likumīgi aksesuāri ierobežojumi, kas ir nepieciešami pareizai gāzesvada MEGAL nolīgumu sistēmas darbībai, un tie ir samērīgi ar izvirzītajiem ar mērķiem. Tiesas sēdē prasītājas precizēja, ka tās uzskata, ka vēstulē Direktion G nav ietverti konkurences ierobežojumi, savukārt arguments attiecībā uz aksesuāriem ierobežojumiem ir piemērojams arī attiecībā uz minēto vēstuli tiktāl, ciktāl tajā ir atsauce uz vēstuli Direktion I .

61. Argumentus, kas attiecas uz vēstuli Direktion G , Vispārējā tiesa pārbaudīs kopā ar šī prasības pamata treš o daļu.

62. Jāatgādina, ka aksesuāra ierobežojuma jēdziens aptver visus ierobežojumus, kas ir tieši saistīti un nepieciešami galvenā darījuma īstenošanai (Vispārējās tiesas 2001. gada 18. septembra spriedums lietā T-112/99, M6 u.c./Komisija, Recueil , II-2459. lpp., 104. punkts).

63. Ar ierobežojumu, kas ir tieši saistīts ar galvenā darījuma īstenošanu, ir jāsaprot ikviens ierobežojums, kas nozīmīguma ziņā ir pakļauts šī darījuma īstenošanai un kuram ir acīmredzama saistība ar to (iepriekš 62. punktā minētais spriedums lietā M6 u.c./Komisija, 105. punkts).

64. Savukārt nosacījums par ierobežojuma nepieciešamo raksturu prasa divkāršu pārbaudi. No vienas puses, ir jāpārbauda, vai ierobežojums ir objektīvi nepieciešams galvenā darījuma īstenošanai, un, no otras puses, ir jāpārbauda, vai tas ir ar to samērīgs (skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā M6 u.c./Komisija, 106. punkts).

65. Attiecībā uz ierobežojuma objektīvo nepieciešamību ir jāuzsver, ka tiktāl, ciktāl apgalvojums par règle de raison pastāvēšanu Kopienas konkurences tiesībās nav pieņemams, veicot aksesuāra ierobežojuma kvalifikāciju, būtu kļūdaini objektīvās nepieciešamības nosacījumu interpretēt kā tādu, kas prasa izsvērt nolīguma pozitīvo un negatīvo iedarbību uz konkurenci (šajā ziņā skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā M6 u.c./Komisija, 107. punkts).

66. Šāda nostāja ir pamatota ne tikai, lai ievērotu EKL 81. panta 3. punkta lietderīgo iedarbību, bet arī kopējās sistēmas ievērošanas apsvērumu dēļ. Tā kā EKL 81. panta 1. punktā nav paredzēta galvenā ierobežojuma pozitīvās un negatīvās ietekmes uz konkurenci analīze, tas pats ir jākonstatē attiecībā uz to pavadošo ierobežojumu analīzi (šajā ziņā skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā M6 u.c./Komisija, 108. punkts).

67. Tāpēc pārbaude, lai noteiktu, vai ierobežojums ir objektīvi nepieciešams galvenajam darījumam, var būt tikai relatīvi abstrakta. Nav jāanalizē, vai, ņemot vērā konkurences stāvokli attiecīgajā tirgū, ierobežojums ir nepieciešams galvenā darījuma komerciālajiem panākumiem, bet gan jānosaka, vai, ņemot vērā galvenā darījuma īpašo kontekstu, ierobežojums ir nepieciešams šī darījuma īstenošanai. Ja bez šī ierobežojuma galvenais darījums izrādās grūti īstenojams vai pat nav īstenojams, tad ierobežojumu var uzskatīt par objektīvi nepieciešamu tā īstenošanai (iepriekš 62. punktā minētais spriedums lietā M6 u.c./Komisija, 109. punkts).

68. Tāpēc, ja ierobežojums ir obligāti nepieciešams galvenā darījuma īstenošanai, tad vēl ir arī jāpārbauda, vai tā ilgums un materiālā un teritoriālā piemērošanas joma nepārsniedz to, kas ir nepieciešams minētā darījuma īstenošanai. Ja ierobežojuma ilgums vai piemērošanas joma pārsniedz to, kas ir nepieciešams darījuma īstenošanai, tas ir jāpakļauj atsevišķai analīzei EKL 81. panta 3. punkta ietvaros (skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā M6 u.c./Komisija, 113. punkts un tajā minētā judikatūra).

69. Ir jāuzsver, ka, tā kā, lai novērtētu, vai kāda konkrēta saistība ir aksesuāra kādam galvenajam darījumam, atbildētājai ir jāveic komplekss ekonomisks vērtējums, šī vērtējuma tiesas kontrole vienīgi pārbauda, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai ir pietiekams pamatojums un vai fakti ir atspoguļoti pareizi, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un pilnvaru ļaunprātīga izmantošana (skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā M6 u.c./Komisija, 114. punkts un tajā minētā judikatūra).

70. Ja tiek pierādīts, ka ierobežojums ir tieši saistīts un nepieciešams galvenā darījuma īstenošanai, šī ierobežojuma saderīgums ar konkurences noteikumiem ir jāizskata kopā ar galvenā darījuma saderīgumu. Tādējādi, ja galvenais darījums nav pakļauts EKL 81. panta 1. punktā paredzētajam aizliegumam, tad tas pats attiecas uz ierobežojumiem, kas ir tieši saistīti un nepieciešami šim darījumam. Turpretī, ja galvenais darījums ir ierobežojums šīs normas izpratnē, bet uz to attiecas atbrīvojums saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, tad šis atbrīvojums attiecas arī uz minētajiem aksesuārajiem ierobežojumiem (iepriekš 62. punktā minētais spriedums lietā M6 u.c./Komisija, 115. un 116. punkts.

71. Šajā lietā ir jānorāda, ka Komisija uzskata, ka pavadvēstules nevarēja būt likumīgi aksesuāri ierobežojumi tiktāl, ciktāl tajās bija paredzēta tirgus sadale. Apstrīdētā lēmuma 255. apsvērumā Komisija turklāt uzskata, ka pavadvēstules šķietami nav ne nepieciešamas, ne samērīgas, lai sasniegtu mērķi noslēgt nolīgumu par kopīga uzņēmuma izveidošanu nolūkā kopīgi izbūvēt un ekspluatēt gāzesvadu MEGAL . Komisija uzskata, ka attiecīgie uzņēmumi nav pierādījuši, ka bez Ruhrgas un GDF noteiktajiem ierobežojumiem būtu neiespējami nodrošināt gāzesvada MEGAL izbūvi. Tas izrietot tostarp no Ruhrgas apgalvojumiem, ka, ja GDF nepiekristu ierobežot savus gāzes pārdošanas apjomus Vācijā, tad Ruhrgas būtu izbūvējusi gāzesvadu viena pati un būtu piedāvājusi GDF kapacitāti gāzes pārvadei uz Franciju. Komisija uzskata, ka argumenti attiecībā uz Ruhrgas investīciju aizsardzību nepierādot, ka attiecīgie ierobežojumi bija nepieciešami un samērīgi. Komisija apstrīdētā lēmuma 256. apsvērumā piebilst, ka attiecīgo uzņēmumu attieksme, kad tie Bundeskartellamt paziņoja par savu apvienošanos, norāda, ka tie neuzskatīja pavadvēstules par nešķirami saistītām ar galveno nolīgumu.

72. Pirmkārt, ir jāpārbauda prasītāju argumenti, kas domāti, lai pierādītu, ka pavadvēstulēs paredzētie ierobežojumi bija nepieciešami gāzesvada MEGAL izbūvei un ekspluatācijai. Prasītājas apgalvo, ka nolīgumu sistēmai, kas attiecās uz minēto gāzesvadu, bija leģitīms mērķis – gāzesvada izbūve, kas ļautu uzlabot apgādi un atvērt Francijas un Vācijas dabasgāzes tirgus. Prasītājas apgalvo, ka, lai īstenotu šo mērķi, bija jāizveido kopīgs uzņēmums, kas GDF daļēji nodeva īpašumtiesības uz šo gāzesvadu, tādējādi garantējot apgādes drošību. Prasītājas turklāt apgalvo, ka GDF kā līdzīpašniece būtu varējusi Vācijā konkurēt ar Ruhrgas , tādējādi apdraudot šī pēdējā minētā uzņēmuma investīcijas jaunajā gāzesvadā, kas līdz ar to radīja nepieciešamību pēc pavadvēstulēs paredzētajiem aksesuārajiem ierobežojumiem.

73. Jākonstatē, ka prasītājas pašas savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un tiesas sēdē ir atzinušas, ka, ja nebūtu pavadvēstulēs paredzēto ierobežojumu, tad Ruhrgas būtu izbūvējusi gāzesvadu viena pati un būtu piedāvājusi GDF kapacitāti gāzes pārvadei uz Franciju.

74. Tādējādi no prasītāju apgalvojumiem izriet, ka attiecīgā nolīgumu sistēma, kas attiecās uz gāzesvadu MEGAL , nebija nepieciešama gāzesvada izbūves īstenošanai, kas ļautu uzlabot apgādi un tirgu atvēršanu.

75. Attiecībā uz prasītāju argumentu, ka Ruhrgas veiktā gāzesvada izbūve un tranzīta līguma noslēgšana ar GDF nebūtu ļāvusi garantēt apgādes drošību Francijas teritorijā, ir jānorāda, ka prasītājas nav pierādījušas, ka līgums par tranzītu nebūtu ļāvis GDF ieviest apgādi, kas ir saderīga ar tās sabiedriskā pakalpojuma sniedzēja pienākumiem. Šajā ziņā sarežģījumi starp Ukrainu un Krievijas Federāciju, uz ko atsaucas prasītājas, šķiet, nav piemērojami situācijai šajā lietā, kas skar divas sabiedrības.

76. Turklāt ne ar kādiem pierādījumiem nav pamatoti prasītāju apgalvojumi, atbilstoši kuriem, ja Ruhrgas būtu izbūvējusi gāzesvadu viena pati, tas noteikti atšķirtos no gāzesvada MEGAL un GDF nebūtu ieguvusi salīdzināmu apgādes drošību. Vienlaikus, pat ja pieņemtu, ka šie apgalvojumi ir pamatoti, ar šādu apstākli vien nevarētu pierādīt, ka pavadvēstules bija tieši saistītas un nepieciešamas darījuma veikšanai.

77. No tā izriet, ka kopīga uzņēmuma izveidošana starp Ruhrgas un GDF nebija nepieciešama iepriekš 72. punktā minētā mērķa īstenošanai. Līdz ar to pavadvēstulēs paredzētie ierobežojumi nebija nepieciešami, jo Ruhrgas būtu varējusi būt vienīgā gāzesvada īpašniece.

78. Pat ja pieņemtu, ka kopīga uzņēmuma izveidošana tiktu uzskatīta par nepieciešamu gāzesvada MEGAL izbūvei un ekspluatācijai, ir jānorāda, ka prasītājas nav pierādījušas, ka, ja nebūtu pavadvēstulēs paredzēto ierobežojumu, tad galvenais darījums būtu bijis grūti īstenojams. Prasītājas nav sniegušas pierādījumus, kas ļautu uzskatīt, ka iespējamā konkurence ar GDF Vācijas tirgū būtu kas vairāk par vienkāršu komerciālu risku un būtu radījusi Ruhrgas investīcijām tādu risku, kas apdraudētu darījumu kopumā, kaut arī prasītājas atzīst, ka laikā, kad tika izveidots minētais gāzesvads, GDF iespējai iegūt klientus Vācijā piešķīra otršķirīgu nozīmi.

79. Turklāt pretēji prasītāju apgalvojumiem piegāžu aizliegumi, kas tika noslēgti starp GDF un Ruhrgas , neļāva aizsargāt kopējo uzņēmumu MEGAL tiktāl, ciktāl no pavadvēstuļu teksta izriet, ka piegāžu aizliegumi attiecās uz mātessabiedrību darbību un nevis uz meitassabiedrības darbību.

80. No visa iepriekšminētā izriet, ka prasītājas nav pierādījušas, ka pavadvēstulēs paredzētie ierobežojumi bija objektīvi nepieciešami galvenā darījuma īstenošanai, proti, gāzesvada MEGAL izbūvei un ekspluatācijai.

81. Tādējādi, pat nepastāvot vajadzībai pārbaudīt prasītāju argumentus, kas izriet no Tiesas 1986. gada 28. janvāra sprieduma lietā 161/84 Pronuptia de Paris ( Recueil , 353. lpp.) kļūdainas interpretācijas, ierobežojuma ilguma, materiālās un teritoriālās piemērošanas jomas, kā arī dokumentu neiesniegšanas Bundeskartellamt , ir jākonstatē, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka minētās vēstules nevarēja būt likumīgi aksesuāri ierobežojumi.

82. Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

– Par otro daļu

83. Šajā daļā, kas ir izvirzīta pakārtoti, prasītājas apgalvo, ka attiecīgie uzņēmumi nebija potenciāli konkurenti Vācijā pirms 2000. gada sākuma un Francijā pirms 2002. gada sākuma. Līdz ar to pavadvēstules un MEGAL nolīguma 2. pielikums neesot pretēji EKL 81. panta 1. punktam.

84. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams tikai konkurencei atvērtām nozarēm, ņemot vērā šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus saistībā ar tirdzniecības ietekmēšanu starp dalībvalstīm un konkurences deformēšanu (attiecībā uz līdzīgiem EKL 87. panta 1. punkta nosacījumiem skat. pēc analoģijas Vispārējās tiesas 2000. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, no T-600/97 līdz T-607/97, T-1/98, no T-3/98 līdz T-6/98 un T-23/98 Alzetta u.c./Komisija, Recueil , II-2319. lpp., 143. punkts).

85. Konkurences apstākļu pārbaude balstās ne tikai uz konkurenci, kas pastāv starp attiecīgajā tirgū esošajiem uzņēmumiem, bet arī uz potenciālo konkurenci, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā tirgus struktūru un tā darbību regulējošo ekonomisko un juridisko kontekstu, pastāv faktiskas un konkrētas iespējas, ka attiecīgie uzņēmumi konkurēs savā starpā vai ka attiecīgajā tirgū var parādīties jaunpienācējs, kas konkurēs ar uzņēmumiem, kas jau veic uzņēmējdarbību šajā tirgū (Tiesas 1991. gada 28. februāra spriedums lietā C-234/89 Delimitis , Recueil , I-935. lpp., 21. punkts; Vispārējās tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T-374/94, T-375/94, T-384/94 un T-388/94 European Night Services u.c./Komisija, 137. punkts, un 2011. gada 14. aprīļa spriedums lietā T-461/07 Visa Europe un Visa International Service /Komisija, Krājums, II-1729. lpp., 68. punkts).

86. Lai noskaidrotu, vai uzņēmums ir potenciāls konkurents tirgū, Komisijai ir jāpārbauda, vai, nepiemērojot attiecīgo nolīgumu, būtu pastāvējušas reālas un konkrētas iespējas, ka šis uzņēmums ienāktu minētajā tirgū un konkurētu ar uzņēmumiem, kas tajā veic uzņēmējdarbību. Pierādot iepriekšminēto, nevar pamatoties uz vienkāršu hipotēzi, bet tas ir jāpamato vai nu ar faktiem, vai konkrētā tirgus struktūru analīzi. Tādējādi uzņēmumu nevar kvalificēt kā potenciālu konkurentu, ja tā ienākšana tirgū neatbilst rentablai ekonomiskai stratēģijai (šajā ziņā skat. iepriekš 85. punktā minēto spriedumu lietā Visa Europe un Visa International Service /Komisija, 166. un 167. punkts).

87. No tā obligāti izriet, ka, lai gan uzņēmuma nodomam ienākt tirgū var būt nozīme, lai noteiktu, vai to var uzskatīt par potenciālu konkurentu šajā tirgū, tomēr būtiskais faktors, ar kuru ir jāpamato šī kvalifikācija, ir – vai tam ir spēja ienākt šajā tirgū (iepriekš 85. punktā minētais spriedums lietā Visa Europe un Visa International Service /Komisija, 168. punkts).

88. Šajā lietā ir jānošķir situācija Francijas gāzes tirgū no situācijas Vācijas gāzes tirgū.

89. Pirmkārt, attiecībā uz Francijas tirgu ir skaidrs, ka GDF kopš 1946. gada piešķirtais monopols gāzes importa un piegādes jomā tika atcelts vienīgi 2003. gada 1. janvārī, kaut arī termiņš, lai valsts tiesībās transponētu Pirmo gāzes direktīvu, beidzās 2000. gada 10. augustā. Tātad vismaz līdz šim pēdējam minētajam datumam Francijas gāzes tirgū nepastāvēja nekāda konkurence, pat ne potenciāla, un EKL 81. pants nevarēja būt piemērojams attiecīgajai rīcībai šajā tirgū.

90. Attiecībā uz laikposmu pēc 2000. gada 10. augusta no apstrīdētā lēmuma 290. apsvēruma izriet, ka sākot no šī datuma noteikti klienti tika atzīti par tiesīgiem un gāzes piegādātāji varēja ienākt Francijas tirgū. Starp citu, prasītājas to neapstrīd ne to rakstveida apsvērumos, ko tās iesniedza Vispārējā tiesā, ne arī to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.

91. Jāuzsver, ka šī iespēja mainīt piegādātāju bija divus gadus iepriekš pieņemtās Pirmās gāzes direktīvas sekas. Prasītājas tādējādi varēja sagatavot savu ienākšanu Francijas tirgū sākot no 1998. gada jūnija.

92. Ruhrgas tātad varēja ienākt Francijas tirgū sākot no 2000. gada augusta. Fakts, ka šī ienākšana tirgū attiecās tikai uz ierobežotu klientu grupu – kā izriet no apstrīdētā lēmuma 12. apsvēruma –, nav pietiekams, lai uzskatītu, ka prasītājām bija liegta reāla un konkrēta iespēja ienākt tirgū.

93. Tātad Komisija pamatoti uzskatīja, ka Ruhrgas un GDF bija potenciālie konkurenti Francijas tirgū sākot no 2000. gada 10. augusta.

94. Otrkārt, attiecībā uz Vācijas tirgu Komisija apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā ir atspēkojusi apgalvojumu, ka pirms liberalizācijas GDF nekad nav bijusi Ruhrgas potenciālā konkurente. Komisija šajā ziņā uzsver, ka Vācijas tiesiskajā regulējumā nekad nav bijis aizlieguma tirgū ienākt jauniem piegādātājiem, taču šajā tiesiskajā regulējumā vēsturiskajiem piegādātajiem vienīgi bija atļauts likt nozīmīgus šķēršļus [citu piegādātāju] ienākšanai tirgū, slēdzot nolīgumus, kas ir atbrīvoti no konkurences tiesiskā regulējuma piemērošanas. Turklāt Komisija norāda, ka atbrīvojums, kas bija piešķirts šiem nolīgumiem, nebija neierobežots, bet bija pakļauts dažiem nosacījumiem. Par nolīgumiem, kuriem lūdza piemērot atbrīvojumu, bija jāpaziņo kompetentajai konkurences iestādei, kas varēja aizliegt nolīgumu, ja ar to tika ļaunprātīgi izmantots likumīgi noteiktais atbrīvojums. Visbeidzot, pamatojoties uz Wingas un Mobil lietām, Komisija norādīja, ka iespēja konkurēt, pat ja pastāv nopietni šķēršļi ienākšanai tirgū, nav tikai teorētiska. Komisija secina, ka GDF bija iespējams pārdot gāzi Ruhrgas tradicionālajā apgādes teritorijā, pat ja pastāvēja nopietni šķēršļi ienākšanai tirgū, un tādējādi to varēja uzskatīt par Ruhrgas potenciālu konkurenti visā attiecīgajā laikposmā.

95. Komisija apstrīdētā lēmuma 294. apsvērumā turklāt uzsvēra, ka nedz 1935. gada EnWG , nedz GWB 103. pantā ne Ruhrgas , ne jebkuram citam vēsturiskajam operatoram nebija paredzēts likumīgs monopols Vācijas teritorijā. Turklāt prasītājas to neapstrīd.

96. Prasītājas tomēr uzskata, ka nebija faktiskas, konkrētas un reālas iespējas ienākt tirgū un ka līdz ar to GDF nebija potenciāla Ruhrgas konkurente. Prasītājas uzskata, ka jebkāda konkurence bija izslēgta pirms liberalizācijas 1998. gada aprīlī un ka praksē GDF varēja kļūt par Ruhrgas konkurenti Vācijā tikai 2000. gadā.

97. Ir jānošķir, pirmkārt, laikposms starp 1980. un 1998. gadu un, otrkārt, laikposms starp 1998. un 2000. gadu.

98. Pirmkārt, attiecībā uz laikposmu starp 1980. un 1998. gadu ir jākonstatē, ka pusēm ir skaidrs, ka, pirmkārt, līdz 1998. gada 24. aprīlim attiecībā uz demarkācijas nolīgumiem, proti, tādiem nolīgumiem, ar kuriem sabiedrisko pakalpojumu sabiedrības savstarpēji vienojās nepiegādāt gāzi noteiktā teritorijā, un, otrkārt, uz ekskluzīvās koncesijas nolīgumiem, proti, tādiem nolīgumiem, ar kuriem pašvaldība piešķīra ekskluzīvu koncesiju sabiedrisko pakalpojumu sabiedrībai, kas tai ļauj izmantot pašvaldības zemesgabalus, lai izbūvētu un ekspluatētu gāzes sadales tīklus, tie ar GWB 103. panta 1. punktu bija atbrīvoti no minētā likuma normām, ar ko ir aizliegti pret konkurenci vērsti nolīgumi.

99. Protams, no apstrīdētā lēmuma 23. apsvēruma izriet, ka, lai šos nolīgumus varētu īstenot, par tiem bija jāpaziņo Bundeskartellamt , kam bija pilnvaras tos aizliegt, ja šī iestāde uzskatītu, ka attiecīgais nolīgums ir kvalificējams kā tiesību ļaunprātīga izmantošana. Tomēr, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 27. zemsvītras piezīmes, šī iespēja gandrīz nekad nav tikusi izmantota.

100. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 24. apsvēruma izriet, ka demarkācijas un ekskluzīvās koncesijas nolīgumu kumulatīvas izmantošanas sekas bija tādas, ka faktiski tika izveidotas ekskluzīvas apgādes zonas, kuru iekšienē tikai viens gāzes uzņēmums varēja apgādāt klientus ar gāzi, vienlaikus nepastāvot likumam, kurā būtu noteikts aizliegums citām sabiedrībām veikt gāzes piegādes.

101. Komisija apstrīdētā lēmuma 371. apsvērumā turklāt atzīst, ka vēsturiskajiem piegādātājiem Vācijā bija faktisks monopols to attiecīgajā piegādes zonā.

102. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka vismaz līdz 1998. gada 24. aprīlim Vācijas gāzes tirgum bija raksturīga faktisku teritoriālu monopolu pastāvēšana.

103. Jākonstatē, ka šīs situācijas, kas Vācijas gāzes tirgū pastāvēja līdz 1998. gada 24. aprīlim, sekas varēja būt tādas, ka šajā tirgū nepastāvēja nekāda konkurence – ne tikai reāla, bet arī potenciāla. Šajā ziņā jāuzsver, ka jau ir nolemts, ka ģeogrāfiskais monopols, kas bija piešķirts vietējiem gāzes sadales uzņēmumiem, darīja neiespējamu jebkādu reālu konkurenci to starpā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 21. septembra spriedumu lietā T-87/05 EDP /Komisija, Krājums, II-3745. lpp., 117. punkts).

104. Savukārt ne apstrīdētajā lēmumā, ne lietas materiālos nav tādu pierādījumu elementu, ar ko juridiski pietiekami varētu pierādīt, ka attiecīgā nolīguma nepiemērošanas gadījumā un neskatoties uz iepriekš 95.–102. punktā aprakstītajām Vācijas gāzes tirgum raksturīgajām iezīmēm, līdz 1998. gada 24. aprīlim GDF bija reāla un konkrēta iespēja ienākt Vācijas gāzes tirgū un konkurēt ar prasītājām, kā tas ir prasīts iepriekš 85. un 86. punktā minētajā judikatūrā.

105. Tādējādi nav nozīmes apstrīdētā lēmuma 294. apsvērumā minētajam apstāklim, ka Vācijā nepastāvēja likumīgs monopols. Lai noteiktu, vai kādā tirgū pastāv potenciāla konkurence, Komisijai ir jāpārbauda, vai pastāv faktiskas un konkrētas iespējas, ka attiecīgie uzņēmumi konkurēs savā starpā vai ka attiecīgajā tirgū var parādīties jaunpienācējs, kas konkurēs ar uzņēmumiem, kas jau veic uzņēmējdarbību šajā tirgū. Šī Komisijas pārbaude ir jāveic, objektīvi pamatojoties uz šīm iespējām, tādējādi nav nozīmes apstāklim, ka šīs iespējas ir izslēgtas tādēļ, ka pastāv monopols, kurš ir tiešā veidā ieviests ar valsts tiesisko regulējumu, vai netieši faktiskās situācijas dēļ, kas rodas, piemērojot šo tiesisko regulējumu.

106. Turklāt apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā minētais apgalvojums, ka GDF ne tikai bija juridiskas tiesības pārdot gāzi tradicionālajā Ruhrgas piegādes teritorijā, bet tas bija arī faktiski iespējams (lai gan pastāvēja ievērojami šķēršļi ienākšanai tirgū), nevar pats par sevi būt pietiekams pierādījums, ka pastāv potenciāla konkurence. Tikai tīri teorētiska iespēja, ka GDF ienāks tirgū, nav pietiekama, lai pierādītu šādas konkurences pastāvēšanu. Turklāt šāds apgalvojums balstās uz vienkāršu pieņēmumu un tas nav ar faktiem pietiekami pamatots pierādījums vai konkrētā tirgus struktūru analīze atbilstoši iepriekš 86. punktā minētajai analīzei, tādēļ, kā turpmāk izriet no šī sprieduma 108.–112. punkta, piemēri, kas ir izvirzīti šī apgalvojuma pamatojumam, arī nav atbilstoši.

107. Tas pats attiecas uz apstākļiem, kas ir minēti apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā, atbilstoši kuriem attiecīgie uzņēmumi bija nozīmīgi tirgus dalībnieki Eiropas gāzes nozarē un katru no tiem bija jāuzskata par dabīgo konkurentu otra uzņēmuma tirgū vai arī par konkurentiem, kas atrodas izdevīgā situācijā, kam principā ir visas iespējas veiksmīgi ienākt kaimiņa tirgū, vai visbeidzot, ka Vācija un Francija ir cieši saistīti kaimiņu tirgi, kas palielina veiksmīgas izdošanās iespējas. Ar šādu vispārīgu un abstraktu informāciju nevar pierādīt, ka, neskatoties uz Vācijas gāzes tirgū esošo konkurences stāvokli, GDF būtu varējusi ienākt šajā tirgū, nepiemērojot attiecīgo nolīgumu.

108. Tas pats identiskā pamatojuma dēļ attiecas uz faktiem, kas ir minēti apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā, atbilstoši kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem bija spēks, priekšrocības un infrastruktūra, kas nepieciešami, lai ienāktu tirgū, un GDF meitassabiedrības EEG un PEG un GDF piederošās mazākumakcionāra daļas sabiedrībās GASAG un VNG bija vērā ņemamas priekšrocības, lai nostiprinātu savu pozīciju šajā tirgū.

109. Turklāt Wingas un Mobil piemēri, kas minēti apstrīdētā lēmuma 30. un 243. apsvērumā, lai paskaidrotu apgalvojumu, ka iespējas ienākt tirgū nebija tikai tīri teorētiskas, nešķiet atbilstoši.

110. Attiecībā uz Wingas jānorāda, ka tas ir kopīgs uzņēmums, kas pieder BASF un Gazprom un kam izdevās ienākt Vācijas gāzes tirgū deviņdesmitajos gados, pateicoties Gazprom gāzes piegādēm un plaša jaunu gāzesvadu tīkla izbūvei, kuri tika izvietoti paralēli Ruhrgas un citu vēsturisko piegādātāju gāzesvadiem (apstrīdētā lēmuma 30. apsvērums). Komisija uzskatīja, ka Wingas situācija bija netipiska, un savā 1999. gada 29. septembra lēmuma lietā IV/M.1383 – Exxon / Mobil (turpmāk tekstā – “ Exxon / Mobil lēmums”) 100. apsvērumā apgalvoja, ka Wingas scenārijam ir maz izredžu atkārtoties, jo šis uzņēmums ir veiksmīga apvienība starp ļoti lielu (iespējams, lielāko) industriālo gāzes patērētāju Vācijā un ļoti lielu Krievijas ražotāju.

111. Otrkārt, attiecībā uz Mobil jāatgādina, ka šis uzņēmums ienāca Vācijas gāzes tirgū deviņdesmitajos gados, sarunu ceļā iegūstot piekļuvi vēsturisko operatoru pārvades tīkliem. Tomēr jākonstatē, ka Komisija pati ir norādījusi, ka Mobil stāvoklis Vācijā bija savā ziņā netipisks (skat. Exxon / Mobil lēmuma 251. apsvērumu). Komisija tostarp uzsvēra, ka šis uzņēmums saražoja ievērojamu daļu no Vācijas gāzes un bija to uzņēmumu starpā, kas veic uzņēmējdarbību Vācijas gāzes nozarē, un Komisija uzskatīja, ka tas neapšaubāmi bija iemesls, kādēļ šis uzņēmums varēja importēt gāzi Vācijā, kaut arī tā rīcībā nebija augstspiediena gāzesvadu tīkla, un tas tālab, ka šim tīklam varēja piekļūt trešās personas. Komisija turklāt norādīja, ka Mobil bija īpašs stāvoklis (skat. Exxon / Mobil lēmuma 219. apsvērumu).

112. Turklāt Komisijas arguments, ka Wingas un Mobil ir divi viens no otra ļoti atšķirīgi uzņēmumi, kas pierādot, ka ienākšana tirgū bija iespējama, nav pārliecinošs tiktāl, ciktāl ir pierādīts, ka katra šī uzņēmuma attiecīgais stāvoklis bija netipisks un tam bija maz izredžu tikt atkārtotam.

113. Šādos apstākļos, ņemot vērā to īpatnības, Wingas un Mobil piemēri nav atbilstoši, lai pierādītu reālu un konkrētu iespēju jaunpienācējam iekļūt Vācijas gāzes tirgū un konkurēt ar uzņēmumiem, kas jau veic uzņēmējdarbību.

114. Katrā ziņā apstrīdētajā lēmumā nav neviena pierādījuma, tostarp vispārīga, ka laikposmā starp 1980. gada 1. janvāri un 1998. gada 24. aprīli, neskatoties uz apstākļiem, no kuriem izrietēja reģionālu monopolu pastāvēšana Vācijas gāzes tirgū, tranzīta līniju izbūve vai nolīgumu par piekļuvi tīklam uz gāzesvada MEGAL ceļam noslēgšana ar vēsturisko operatoru neatbilda rentablai ekonomiskai stratēģijai atbilstoši iepriekš šī sprieduma 86. punktā minētajai judikatūrai un ka tā atbilda reālai un konkrētai iespējai tādam operatoram kā GDF , kas bija gāzesvada MEGAL līdzīpašnieks, ienākt šajā tirgū un konkurēt ar uzņēmumiem, kas tajā veica uzņēmējdarbību. It īpaši nav neviena elementa, kas ļautu uzskatīt ka GDF ienākšana tirgū minētajos veidos varētu notikt pietiekami ātri, lai potenciālās ienākšanas draudi ietekmētu tirgus dalībnieku izturēšanos, vai arī ka šādas ienākšanas izmaksas būtu ekonomiski saprātīgas. Tātad jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā nav nevienas norādes, kas ļautu uzskatīt, ka Komisija būtu veikusi pārbaudi par to, ka pastāvētu potenciāla konkurence atbilstoši iepriekš šī sprieduma 86. punktā minētās judikatūras prasībām.

115. Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka Vācijas tirgū katrā ziņā pastāvēja potenciāla konkurence, jo citādi nebūtu bijis vajadzības sagatavot vēstuli Direktion I , jānorāda, ka, ņemot vērā iepriekš aprakstītos šķēršļus ienākšanai tirgū, kā arī ienācēju īpatnības, šis apstāklis nav pietiekams, lai pierādītu, ka GDF objektīvi bija potenciāls konkurents. Augstākais, ar to var pierādīt, ka Ruhrgas baidījās, ka šāda konkurence varētu rasties nākotnē. Turklāt jānorāda, ka vēstule Direktion G , kura ietvēra aizliegumu par piegādēm Francijā, tika noslēgta jau 1975. gadā, lai gan pastāvēja likumīgs monopols. Tātad pretēji tam, ko liek noprast Komisija, piegāžu aizlieguma pastāvēšana obligāti nenozīmē, ka vēstules Direktion I parakstīšanas datumā pastāvēja potenciāla konkurence.

116. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka Komisija nav pierādījusi potenciālas konkurences pastāvēšanu Vācijas gāzes tirgū laikposmā no 1980. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 24. aprīlim.

117. Turklāt, apstrīdētā lēmuma 372. apsvērumā uzsverot, ka, 1998. gada 24. aprīlī atceļot atbrīvojumu no konkurences tiesību normām, kas tika piemērots demarkācijas nolīgumiem, Vācijas likumdevējs ir skaidri noteicis, ka gāzes nozarei ir jābūt atvērtai konkurencei pēc šī datuma, Komisija vismaz netieši atzīst, ka pirms šī datuma pats Vācijas likumdevējs uzskatīja, ka gāzes nozare nav atvērta konkurencei, un līdz ar to nepastāvēja nekāda potenciāla konkurence.

118. Attiecībā uz laikposmu starp 1998. gada 24. aprīli un 2000. gada 10. augustu ir jāatgādina, ka šajā laikposmā vairs nepastāvēja demarkācijas un ekskluzīvās koncesijas nolīgumiem piemērojamais atbrīvojums grozījumu likumos dēļ, kas tika veikti pirms šī laikposma.

119. Prasītājas tomēr uzskata, ka Vācijas tirgū nepastāvēja nekāda potenciāla konkurence pirms 2000. gada sākuma.

120. Prasītājas savā prasības pieteikumā nav ietvērušas nevienu pierādījumu, lai pamatotu savu apgalvojumu, un ir vienīgi atsaukušās uz apstrīdētā lēmuma 207. apsvērumu, kā arī uz GDF atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, kas pievienota nevis prasības pieteikumam, bet replikai.

121. Savukārt saskaņā ar judikatūru, lai arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu, kam ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā, neesamību (Tiesas 1992. gada 31. marta spriedums lietā C-52/90 Komisija/Dānija, Recueil , I-2187. lpp., 17. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 21. maija rīkojums lietā T-154/98 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil , II-1703. lpp., 49. punkts).

122. Tātad nevar pieņemt atsauci uz argumentiem, kurus ir izvirzījusi GDF atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kas nav pat ietverta prasības pieteikuma pielikumā.

123. Attiecībā uz Vācijas tirgus struktūru, ja arī tā varēja būt šķērslis ienākšanai tirgū laikposmā no 1998. gada 24. aprīļa līdz 2000. gada 10. augustam, tomēr joprojām nav neviena pierādījuma, kas ļautu uzskatīt, ka minētajā laikposmā šī struktūra pati par sevi ļautu pilnībā izslēgt potenciālas konkurences pastāvēšanu Vācijas tirgū.

124. Šādos apstākļos jākonstatē, ka ne ar vienu pierādījumu nevar pierādīt, ka Komisija būtu nepamatoti uzskatījusi, ka Vācijas gāzes tirgū laikposmā no 1998. gada 24. aprīļa līdz 2000. gada 10. augustam pastāvēja potenciāla konkurence.

125. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata otrā daļa ir jāapmierina tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Vācijas gāzes tirgu laikposmā no 1980. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 24. aprīlim. Pārējā daļā tā ir jānoraida.

– Par trešo daļu

126. Šajā daļā prasītājas apgalvo, ka attiecībā uz Francijas tirgu nevar identificēt nevienu EKL 81. panta pārkāpumu, kas izriet no vēstules Direktion G . Šajā ziņā tās apgalvo, ka šīs vēstules tekstā nebija paredzēts piegādes aizliegums, ka no šāda aizlieguma nebūtu nekādas jēgas un ka E.ON Ruhrgas ienākšana Francijas tirgū no 2003. gada runā pretim šāda aizlieguma pastāvēšanai.

127. Pirmkārt, attiecībā uz vēstules Direktion G tekstu jānorāda, ka tam vien, ka šīs vēstules teksts nav identisks vai atbilstošs vēstules Direktion I tekstam, nav nozīmes attiecībā uz iespēju, ka Komisija varētu uzskatīt, ka šīm vēstulēm ir līdzīgs mērķis, proti, veikt valstu gāzes tirgu sadali un ierobežot attiecīgo uzņēmumu piekļuvi atbilstošajam valsts tirgum.

128. Tātad jāpārbauda, vai saistībā ar vēstules Direktion G saturu Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka minētās vēstules mērķis bija aizliegt Ruhrgas Francijā pārdot gāzi, kas ir pārvadīta pa gāzesvadu MEGAL . Šajā ziņā jāatgādina, ka vēstules Direktion G teksts ir šāds:

“[..]

Pārvades kapacitāte, kas jau ir vai tiks piešķirta [ GDF ] saistībā ar nolīgumu par gāzes pārvadi, attiecas uz gāzi, ko ir nopirkusi vai nopirks [ GDF ] un kas tiks piegādāta [ MEGAL ] un/vai [ MEGAL Finco ] tranzītam priekš [ GDF ] uz Franciju, un kas ir paredzēta patēriņam Francijā.

Pārvades kapacitāte, kas jau ir vai tiks piešķirta Ruhrgas saistībā ar nolīgumu par gāzes pārvadi, attiecas uz pārvadi jebkuram citam tranzīta galamērķim, kā arī uz gāzes pārvadi pa gāzesvadu un uz gāzi, kas nāk no gāzesvada Vācijas Federatīvajā Republikā un ir paredzēta patēriņam Vācijas Federatīvajā Republikā, vai uz gāzi, ko ir nopirkusi Ruhrgas tranzīta mērķim caur Vācijas Federatīvo Republiku.

[..]”

129. Protams, jānorāda, ka, ņemot vērā vēstules Direktion G tekstu, tajā Ruhrgas tieši nav aizliegts Francijā pievadīt vai piegādāt gāzi, kas ir tranzītā pārvadīta pa gāzesvadu Megal .

130. Tomēr, kā ir norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 198. apsvērumā, no vēstules Direktion G var secināt, ka, ja gāzei, ko GDF pārvada pa MEGAL gāzesvadu, ir jātiek nogādātai Francijā, tad gāzei, ko pa šo gāzesvadu pārvada Ruhrgas , ir jānāk no Vācijas vai arī to ir jāpārvada jebkuram citam tranzīta mērķim, kas nozīmē, ka Ruhrgas nevar dot atļauju pievadīt gāzi, kas tiek pārvadīta pa šo gāzesvadu, uz Franciju. Formulējums “pārvad[e] jebkuram citam tranzīta galamērķim” ir jālasa kopā ar iepriekšējo rindkopu, kurā GDF tiek piešķirta pārvades kapacitāte gāzei, kas tiek piegādāta “[..] tranzītam priekš [ GDF ] uz Franciju”. Šis formulējums tātad nozīmē, ka Ruhrgas ir transporta kapacitāte, lai piegādātu gāzi tranzītā ar galamērķi citās valstīs, nevis Francijā. Tādējādi atbilstoši minētajai vēstulei gāzei, ko Ruhrgas varēja pārvadīt pa gāzesvadu MEGAL , bija jābūt paredzētai vai nu patēriņam Vācijā, vai arī tranzītam uz citām valstīm, nevis Franciju.

131. Tātad, pat ja vēstulē Direktion G aizliegums Ruhrgas pārdot gāzi Francijā nav paredzēts tieši, tajā tomēr ir ierobežotas iespējas to pārvadīt uz šo valsti pa gāzesvadu MEGAL un līdz ar to pārdot tajā gāzi, kas nāk no šī gāzesvada.

132. Šādu interpretāciju apstiprina vēstules Direktion G lasīšana kopā ar MEGAL nolīguma 2. pielikumu. Minētā nolīguma 5. panta 13. punkta a) apakšpunktā tostarp ir paredzēts, ka ieejas un izejas punkti ir min ēti šī nolīguma 2. pielikumā un ka Ruhrgas ir tiesības ņemt gāzi no MEGAL gāzesvada jebkurā izejas punktā. Savukārt šī nolīguma 2. pielikuma 2.2 punktā, kurā ir noteikti šī gāzesvada izejas punkti gāzei, ko pārvada priekš Ruhrgas , izejas punkti Ruhrgas ir piešķirti tikai Vācijā. Ruhrgas nav paredzēts neviens izejas punkts Medelshaimā, kur attiecīgais gāzesvads ir pieslēgts Francijas tīklam. Gāzei, kas tika pārvadīta priekš Ruhrgas , tātad nevarēja būt izejas punkta Francijā, un tātad to nevarēja pārdot šajā valstī. Tādējādi, kā tiks pierādīts vēlāk šī sprieduma 194. un 195. punktā, šo secinājumu nevar atspēkot ar 2002. gada 21. maija vēstuli, uz ko atsaucas prasītājas.

133. Tātad Komisija nav pieļāvusi kļūdu, apstrīdētā lēmuma 222. apsvērumā uzskatot, ka vēstules Direktion G mērķis bija neļaut Ruhrgas klientiem Francijā piegādāt gāzi, kas ir pārvadīta pa gāzesvadu MEGAL .

134. Turklāt nešķiet pamatots neviens no prasītāju argumentiem, atbilstoši kuriem Komisijas sniegtie pierādījumi apstrīdētajā lēmumā nav piemēroti, lai pamatotu Komisijas interpretāciju.

135. Pirmkārt, prasītāju arguments par vajadzības neesamību pēc piegāžu, kas attiecas uz Franciju, aizlieguma, ņemot vērā GDF importa monopolu Francijā, nav pieņemams tiktāl, ciktāl, kā norāda Komisija, šāda aizlieguma mērķis būtu aizstāt iespējamās izmaiņas tiesiskajā regulējumā vai faktiskas izmaiņas gāzesvada ekspluatācijas laikā. Tas turklāt pilnībā atbilst prasītāju argumentācijai par nepieciešamību sagatavot vēstuli Direktion I , neskatoties uz potenciālas konkurences neesamību Vācijas tirgū pirms 1998. gada (skat. turpmāk 147. punktu).

136. Otrkārt, prasītāju arguments par to, ka tās ir ienākušas Francijas tirgū kopš 2003. gada, nav tāds, ar ko var atspēkot Komisijas secinājumu apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz vēstules Direktion G ierobežojošo raksturu, kas izriet no minētās vēstules teksta, lasot to kopā ar MEGAL nolīguma 2. pielikumu.

137. No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.

– Par ceturto daļu

138. Šajā daļā prasītājas apgalvo, ka vēstulēm Direktion I un Direktion G nevar būt mērķis ierobežot konkurenci, jo šīs vēstules ir likumīgi aksesuāri ierobežojumi. Pakārtoti tās uzskata, ka pavadvēstuļu mērķis bija neitrāls attiecībā uz tolaik pastāvošo ekonomisko kontekstu.

139. Pirmkārt, ir jānoraida prasītāju arguments par likumīgu aksesuāru ierobežojumu pastāvēšanu, jo, kā izriet no šī sprieduma 60.–82. punkta, vēstules Direktion I un Direktion G par tādām nevar atzīt.

140. Otrkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu ar iekšējo tirgu ir nesaderīgi un aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.

141. Pret konkurenci vērsta nolīguma mērķis un sekas ir nevis kumulatīvi, bet gan alternatīvi nosacījumi, lai novērtētu, vai uz šādu nolīgumu attiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums. Savukārt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī nosacījuma alternatīvais raksturs, uz ko norāda saikļa “vai” lietojums, liek vispirms ņemt vērā paša nolīguma mērķi, ievērojot ekonomisko kontekstu, kurā tas ir jāpiemēro. Tomēr gadījumos, kad šī nolīguma satura analīze neatklāj pietiekamu kaitējuma konkurencei pakāpi, ir jāpārbauda tā sekas un, lai uz nolīgumu attiektos aizliegums, jābūt izpildītam nosacījumu kopumam, ar ko tiek pierādīts, ka faktiski konkurence ir tikusi vai nu būtiski ierobežota, vai būtiski izkropļota. No judikatūras arī izriet, ka, ja ir pierādīts, ka nolīgumam piemīt pret konkurenci vērsts mērķis, nav vajadzības izskatīt tā sekas (skat. Tiesas 2009. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P un C-519/06 P GlaxoSmithKline Services u.c./Komisija u.c., Krājums, I-9291. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

142. Lai noteiktu, vai nolīgumam ir pret konkurenci vērsts raksturs, tostarp ir jāņem vērā tā noteikumu saturs, mērķi, ko ar to ir paredzēts sasniegt, kā arī šī nolīguma ekonomiskais un juridiskais konteksts. Turklāt, pat ja pušu nodoms nav nepieciešams elements, lai noteiktu nolīguma ierobežojošo raksturu, nekas neliedz Komisijai vai Savienības tiesām šādu nodomu ņemt vērā (skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā GlaxoSmithKline Services u.c./Komisija u.c., 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

143. Turklāt nolīgumu var uzskatīt par ierobežojošu pat tad, ja konkurences ierobežošana nav tā vienīgais mērķis un tas ir vērsts arī uz citiem leģitīmiem mērķiem (skat. Tiesas 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C-551/03 P General Motors /Komisija, Krājums, I-3173. lpp., 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

144. Visbeidzot, jānorāda, ka Tiesa vairākkārt ir kvalificējusi nolīgumus, kuru mērķis bija sadalīt valstu tirgus atbilstoši valstu robežām vai kuri apgrūtināja valstu tirgu savstarpēju mijiedarbību, tostarp nolīgumus aizliegt vai ierobežot paralēlo eksportu, kā nolīgumus, kuru mērķis ir ierobežot konkurenci EKL 81. panta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā GlaxoSmithKline Services u.c./Komisija u.c., 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

145. Šajā lietā līdzīgi Komisijai ir jānorāda, ka tāda gāzesvada kā MEGAL izbūve ir lietošanai ļoti ilgam laikam paredzēta investīcija, tā kā Ruhrgas ir paziņojusi, ka šajā gāzesvadā ieguldīto investīciju amortizācijas ilgums esot 25 gadi, un Komisija ir apstiprinājusi, ko neapstrīdēja arī prasītājas, ka parastais gāzesvada izmantošanas ilgums ir no 45 līdz 65 gadiem.

146. Turklāt jākonstatē, ka, ņemot vērā EKL 2. un 3. pantu redakcijā, kas bija spēkā laikā, kad tika parakstītas vēstules Direktion G un Direktion I , Kopienas mērķis jau toreiz bija izveidot kopēju tirgu, kas nozīmētu tostarp, ka starp dalībvalstīm tiek atcelti preču importa un eksporta kvantitatīvie ierobežojumi, kā arī citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību. Turklāt šajā laikā Tiesai jau bija bijusi izdevība uzsvērt, ka valstu tirgu izolēšana ir pretrunā vienam no galvenajiem Līguma mērķiem, kas ir sapludināt valstu tirgus vienotā tirgū (šajā ziņā skat. Tiesas 1974. gada 3. jūlija spriedumu lietā 192/73 Van Zuylen , Recueil , 731. lpp., 13. punkts).

147. Šādos apstākļos jāpieņem, ka pavadvēstuļu parakstīšanas laikā nevarēja izslēgt, ka ilgtermiņā var notikt liberalizācija un tā bija viena no saprātīgi paredzamām perspektīvām. To, starp citu, būtībā apstiprina E.ON , kas savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 245. apsvēruma, norādīja, ka vēstule Direktion I tika pieņemta “kā piesardzības pasākums [..], lai izvairītos no tā, ka projektu apdraudētu pat tīri teorētiski riski, kas saistīti ar juridiskajiem un ekonomiskajiem apstākļiem, kurus nevarēja pilnībā izslēgt”. Prasītājas to ir atzinušas arī savos rakstveida apsvērumos.

148. Tātad vēstuļu Direktion G un Direktion I mērķi nevar kvalificēt kā neitrālu tiktāl, ciktāl to mērķis bija sadalīt tirgus attiecīgo uzņēmumu starpā gadījumā, ja notiktu izmaiņas juridiskajos vai faktiskajos apstākļos, un tostarp gadījumā, ja tiktu liberalizēti Francijas un Vācijas tirgi. Tātad Komisija apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā ir pamatoti uzskatījusi, ka minēto vēstuļu mērķis bija vērsts pret konkurenci.

149. Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.

– Par piekto daļu

150. Šajā daļā prasītājas apgalvo, ka vēstules Direktion G un Direktion I , kā arī MEGAL nolīguma 2. pielikums nevarēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

151. Šajā ziņā jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams tikai tādiem nolīgumiem, kas var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums, nolīgums vai darbība var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā tikai tad, ja, ņemot vērā tiesisko un faktisko apstākļu kopumu, ar pietiekamu iespējamības pakāpi var paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt tirdzniecības plūsmas dalībvalstu starpā tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā starp dalībvalstīm izveidotā tirgus mērķu īstenošanu (skat. Tiesas 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā C-238/05 Asnef-Equifax un Administración del Estado , Krājums, I-11125. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

152. Tādējādi ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību parasti izriet no vairāku apstākļu apvienojuma, no kuriem katrs atsevišķi var arī nebūt noteicošais. Lai pārbaudītu, vai aizliegta vienošanās ievērojami ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, tā ir jāpārbauda tās ekonomiskajā un tiesiskajā kontekstā (skat. iepriekš 151. punktā minēto spriedumu lietā Asnef-Equifax un Administración del Estado , 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā nav nozīmes tam, vai aizliegtās vienošanās ietekme uz tirdzniecību ir nelabvēlīga, neitrāla vai labvēlīga. Konkurences ierobežojums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ja tas var izjaukt tirdzniecības plūsmu parasto virzību, kāda tām citādi būtu (šajā ziņā skat. Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 van Landewyck u.c./Komisija, Recueil , 3125. lpp., 172. punkts).

153. Turklāt ar aizliegtas vienošanās spēju ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, proti, tās potenciālo ietekmi, pietiek, lai tā ietilptu EKL 81. panta piemērošanas jomā, un nav jāpierāda tās faktiskā ietekme uz tirdzniecību (Tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās C-215/96 un C-216/96 Bagnasco u.c., Recueil , I-135. lpp., 48. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T-259/02 līdz T-264/02 un T-271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II-5169. lpp., 166. punkts). Tomēr aizliegtās vienošanās potenciālajai ietekmi uz starpvalstu tirdzniecību jābūt būtiskai vai, citiem vārdiem, tā nevar būt nenozīmīga (šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-306/96 Javico , Recueil , I-1983. lpp., 12. un 17. punkts).

154. Pie tam aizliegtas vienošanās, kas aptver visu dalībvalsts teritoriju, sekas izpaužas kā tirgus sadalīšanas valsts mērogā pastiprināšana, šādi kavējot ar EK līgumu iecerēto ekonomisko mijiedarbību (iepriekš 151. punktā minētais spriedums lietā Asnef-Equifax un Administración del Estado , 37. punkts).

155. Šajā lietā jākonstatē, ka, tā kā Komisija nav pierādījusi potenciālas konkurences pastāvēšanu Vācijas gāzes tirgū no 1980. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 24. aprīlim (skat. iepriekš 116. punktu) un tā kā ir skaidrs, ka Francijas tirgus konkurencei bija slēgts vismaz līdz 2000. gada augustam, Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka nolīgums un attiecīgās darbības varēja būtiski ietekmēt iekšējo tirdzniecību dalībvalstu starpā pirms 1998. gada 24. aprīļa.

156. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka Komisija savu secinājumu šajā ziņā ir pamatojusi, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 263. apsvēruma, tostarp ar faktu, ka minētais nolīgums un attiecīgās darbības traucēja pārrobežu konkurenci Vācijas un Francijas gāzes tirgos. Savukārt, tā kā abos šajos tirgos nebija konkurences, to arī nevarēja traucēt un līdz ar to tirdzniecība starp dalībvalstīm nevarēja tikt ietekmēta.

157. Turpretī ir jānoraida prasītāju argumenti par tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšanu laikposmā no 1998. gada 24. aprīļa līdz 2000. gada 10. augustam, jo potenciālas konkurences pastāvēšana Vācijas gāzes tirgū nav tikusi pamatoti apstrīdēta (skat. iepriekš 124. punktu) un tādējādi tās ierobežošana varēja būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

158. Tātad pirmā pamata piektā daļa ir daļēji jāapmierina.

– Par sesto daļu

159. Prasītājas uzskata, ka, ja Komisija apstrīdētajā lēmumā ir vēlējusies ar pretrunīgiem apsvērumiem apgalvot, ka saziņa starp attiecīgajiem uzņēmumiem laikā no 1999. gada līdz 2005. gadam bija saskaņotas darbības vai no pavadvēstulēm neatkarīgi nolīgumi, tad tā ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu.

160. Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija nav uzskatījusi, ka saziņa laikposmā no 1999. gada līdz 2005. gadam bija no pārkāpuma, kas ir radies vēstuļu Direktion G un Direktion I dēļ, neatkarīgi pārkāpumi (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 162. un 163. apsvērumu). Komisija turklāt to apstiprina savos rakstveida apsvērumos.

161. Turklāt attiecībā uz prasītāju argumentu, kas attiecas uz pretrunām apstrīdētajā lēmumā, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 177., 199. un 223. apsvērums ir jālasa kopā ar apsvērumiem, kas atrodas pēc vai pirms minētajiem apsvērumiem, un ka tajos ir precizēts, ka identificētie nolīgumi un saskaņotās darbības izrietēja no MEGAL nolīguma un vēstulēm Direktion G un Direktion I (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 178., 181., 197. un 198. apsvērumu).

162. Līdz ar to prasītāju izvirzītā [pirmā pamata] sestā daļa ir jānoraida.

163. Katrā ziņā prasītāju argumenti nav pamatoti, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pierādījusi, ka attiecīgie uzņēmumi apmainījās ar informāciju par stratēģiju, ko tie plānojuši īstenot viens otra attiecīgajā tirgū (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 84., 87., 120., 121. un 180. apsvērumā minētos dokumentus).

164. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, attiecīgie uzņēmumi tik tiešām apmainījās ar attiecīgu informāciju konkurences jomā. Šī apmaiņa ar informāciju notika saistībā ar vispārēju plānu, un par to tika sistemātiski rīkotas sanāksmes, jo, pirmkārt, tās attiecās uz konkurenci starp attiecīgajiem uzņēmumiem Francijā un Vācijā un, otrkārt, par tām rīkoja regulāras sanāksmes, kā liecina “Pārskata” sanāksmes, kas ir minētas apstrīdētā lēmuma 63., 97., 114., 116., 121., 122., 131. un 132. apsvērumā. Prasītāju argumentam, ka šī apmaiņa nenotika starp vadītajiem vai ekspertiem, bet gan dažādu darbinieku starpā, nav nozīmes, jo ar to nevar apstrīdēt minētās apmaiņas ar informāciju pret konkurenci vērsto raksturu. Turklāt, kaut arī daudzās no šīm sanāksmēm tika apspriestas likumīgas sarunu tēmas, ar to tomēr nevar attaisnot sanāksmes, ar kurām tika ieviesta arī saskaņota darbība, kas ir aizliegta ar EKL 81. panta 1. punktu.

165. Līdz ar to [pirmā pamata] sestā daļa ir jānoraida kā neefektīva un katrā ziņā kā nepamatota.

166. No visa iepriekš minētā izriet, ka šī pamata otrā un piektā daļa ir daļēji jāapmierina un pārējā daļā šis pamats ir jānoraida.

167. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts, ka ir noticis pārkāpums, kas veikts Vācijā starp 1980. gada 1. janvāri un 1998. gada 24. aprīli.

Otrais pamats par kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta, vērtējot pārkāpuma ilgumu

168. Ar šo pamatu, ar kuru prasītājas pakārtoti apstrīd Komisijas vērtējumu saistībā ar attiecīgā pārkāpuma ilgumu, tās vēlas apgalvot, pirmkārt, ka attiecīgie uzņēmumi sākot no 2001. gada decembra vai 2002. gada janvāra un, iespējams, pat agrāk, bet, vēlākais, 2004. gada 13. augustā ir atcēluši nolīgumus, kuru dēļ ir noticis minētais pārkāpums, un, otrkārt, ka minēto uzņēmumu vēlākā rīcība nenorāda uz minēto nolīgumu tālāku ievērošanu.

– Par attiecīgā pārkāpuma izbeigšanu

169. Jāatgādina, ka Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par tās konstatēto pārkāpumu un jānodrošina pierādījumi, ar ko atbilstošā juridiskā līmenī var pierādīt, ka pastāv pārkāpuma sastāvu veidojoši fakti (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-67/00, T-68/00, T-71/00 un T-78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II-2501. lpp., 173. punkts un tajā minētā judikatūra).

170. Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai ir jāpierāda ne tikai aizliegtas vienošanās pastāvēšana, bet arī tās ilgums (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T-62/02 Union Pigments /Komisija, Krājums, II-5057. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

171. Turklāt, izskatot prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar EKL 230. pantu, Savienības tiesa var tikai pārbaudīt apstrīdētā akta likumību (iepriekš 169. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 174. punkts).

172. Tādējādi attiecībā uz prasību par Komisijas lēmuma, ar ko konstatēts konkurences tiesību normu pārkāpums un uzlikti naudas sodi tā adresātiem, atcelšanu tiesas pienākums ir novērtēt, vai pierādījumi un pārējā informācija, uz ko savā lēmumā atsaucas Komisija, ir pietiekami, lai pierādītu pārmestā pārkāpuma pastāvēšanu (skat. iepriekš 169. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 175. punkts un tajā minētā judikatūra).

173. Turklāt jāatgādina, ka tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma pastāvēšanu, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, tostarp attiecībā uz prasību atcelt lēmumu, ar ko ir uzlikts naudas sods (skat. iepriekš 169. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 177. punkts un tajā minētā judikatūra).

174. Tādējādi Komisijai ir jānorāda precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai pamatotu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (skat. iepriekš 169. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 179. punkts un tajā minētā judikatūra).

175. Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma aspektu. Pietiek, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot atbilst šai prasībai (skat. iepriekš 169. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 180. punkts un tajā minētā judikatūra).

176. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai pietiekami pierādītu, ka uzņēmums ir aizliegtas vienošanās dalībnieks, pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās tikuši noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, un nav aktīvi pret tiem iebildis. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties sapulcē, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sapulcē piedalās ar atšķirīgu mērķi (skat. Tiesas 2009. gada 19. marta spriedumu lietā C-510/06 P Archer Daniels Midland /Komisija, Krājums, I-1843. lpp., 119. punkts un tajā minētā judikatūra).

177. Līdz ar to, lai novērtētu, vai attiecīgais uzņēmums ir vēlējies norobežoties no prettiesiskā nolīguma, noteicošais ir tas, kā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki ir sapratuši tā nolūku (skat. iepriekš 176. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland /Komisija, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).

178. Prasītāju argumenti attiecībā uz attiecīgā pārkāpuma pārtraukšanu ir jāpārbauda atbilstoši šiem apsvērumiem.

179. Pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto attiecīgā pārkāpuma pārtraukšanu pirms 2001. gada beigām ir jāuzsver, ka prasītājas atzīst, ka nav neviena tieša pierādījuma, ka kāds no attiecīgajiem uzņēmumiem būtu norobežojies no attiecīgajiem nolīgumiem, bet tās atsaucas uz atzīmi, kas izdarīta par 1999. gada 4. februāra sanāksmi, no kuras izriet, ka darba grupas sanāksmē par MEGAL tarifiem dažas personas no GDF vēlējās, lai tiktu ņemta vērā iespēja atsevišķai gāzes tirdzniecībai no MEGAL gāzesvada Vācijā. GDF arī esot norādījusi, ka tās mērķis ir optimizēt savu gāzes pārvadītāja un akcionāra pozīciju un gadījumā, ja tiktu grozīti noteikumi trešo personu piekļuvei, GDF vajadzētu aizstāvēt savas intereses, vienlaikus ņemot vērā vēsturiskās saiknes ar Ruhrgas .

180. Jākonstatē, ka apgalvojumi atzīmē par 1999. gada 4. februāra sanāksmi, kas attiecas uz GDF pozīcijas optimizāciju, ir nepietiekami, lai nepārprotami pierādītu, ka Ruhrgas vai GDF ir norobežojušās no attiecīgajiem nolīgumiem.

181. Turklāt, kā norādīja Komisija, pastāv vēl citi pierādījumi par to, ka 2000. gadā attiecīgie nolīgumi netika uzskatīti par novecojušiem vai tādiem, kas nerada sekas. Šajā ziņā divos GDF 2000. gada 9. un 17. februāra iekšējos e-pastos, kas ir minēti apstrīdētā lēmuma 65. apsvērumā, ir tiešas atsauces uz vēstulēm Direktion G un Direktion I , norādot, ka pirmā no minētajām vēstulēm līdzinās “plašai tirgus sadalei” attiecīgo uzņēmumu starpā, “kas liek uzdot jautājumu par šāda dokumenta juridisko spēku (nav spēkā!)”, un ka ar otro minēto vēstuli, kas tiek nosaukta par “lielisku”, minētie uzņēmumi ir vienojušies par to, lai GDF (tieši vai netieši) nepiegādātu gāzi klientiem, kas atrodas Vācijā.

182. Prasītāju arguments, ka GDF 2000. gada 9. un 17. februāra iekšējie e-pasti attiecas uz GDF un līdz ar to tiem neesot nozīmes saistībā ar Ruhrgas , ir jānoraida. Neviena tiesību norma, ne arī vispārējais tiesību princips neliedz Komisijai, vēršoties pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar uzdevumu pārraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu, kas tai izvirzīts EK līgumā (skat. iepriekš 169. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T-54/03 Lafarge /Komisija, Krājumā nav publicēts, 57. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas pats attiecas uz cita apsūdzēta uzņēmuma iekšējiem dokumentiem. Iekšējie ziņojumi, kas tika atrasti pārbaudes laikā viena apsūdzētā uzņēmuma telpās, var tikt izmantoti kā pierādījums pret citu apsūdzēto uzņēmumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu lietā T-3/89 Atochem /Komisija, Recueil , II-1177. lpp., 31.–38. punkts, un 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā T-59/99 Ventouris /Komisija, Recueil , II-5257. lpp., 91. punkts). Turklāt, ņemot vērā tieši šo attiecīgo saskaņoto darbību veidu un no tā izrietošās grūtības attiecībā uz pierādījumu savākšanu, Komisijai nevar uzlikt pienākumu pamatoties tikai uz dokumentiem, ar ko ir apmainījušies attiecīgie uzņēmumi vai kas tiem pieder. Tātad Komisija var pamatoties uz attiecīgo uzņēmumu iekšējiem dokumentiem, ja ar tiem var pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu.

183. Turklāt tālāk 184.–240. punktā tiks pierādīts, ka vairāki vēlāki dokumentāri pierādījumi, no kuriem dažus dokumentus ir sagatavojusi pirmā prasītāja, runā pretī prasītāju argumentam, ka attiecīgie uzņēmumi sākot no 2001. gada ir norobežojušies no attiecīgajiem nolīgumiem.

184. Turklāt GDF konkurējošais piedāvājums sākot no 2000. gada, ņemot vērā iepriekš minētos pierādījumus, nav pietiekams, lai pierādītu nepārprotamu un publisku norobežošanos no attiecīgajiem nolīgumiem, un vēl jo vairāk tādēļ, ka aizliegtajās vienošanās daži to dalībnieki regulāri pārkāpj nolīgumu, lai to izmantotu sev par labu (šajā ziņā skat. iepriekš 182. punktā minēto spriedumu lietā Lafarge /Komisija, 773. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt šāda piedāvājuma pastāvēšana ir jāpadara stipri relatīva, jo, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 73. un 74. apsvēruma, GDF sāka pārdot gāzi Vācijas tirgū tikai 2001. gadā. Starp 2001. un 2005. gadu pārdošanas apjomi bija ļoti zemi, un GDF atturējās pārdot ievērojamu daudzumu Vācijas dienvidos (proti, zonā, uz kuru attiecas gāzesvads MEGAL ) līdz 2005. gada oktobrim.

185. No iepriekš minētā izriet, ka prasītāju argumenti, ar ko tās apgalvo, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta pirms 2001. gada decembra, ir jānoraida.

186. Otrkārt, lai pierādītu attiecīgā pārkāpuma izbeigšanu sākot no 2001. gada beigām vai 2002. gada sākuma, prasītājas galvenokārt pamatojas uz faksu, ko Ruhrgas nosūtīja GDF 2002. gada 7. janvārī un kas norādot, ka vēstules Direktion G un Direktion I ir jāuzskata par “novecojušām”, tādējādi izbeidzot pārkāpumu.

187. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka fakss, ko Ruhrgas nosūtīja GDF 2002. gada 7. janvārī, bija 2001. gada 14. decembrī notikušās sanāksmes starp attiecīgajiem uzņēmumiem turpinājums. Minētā faksa titullapā ir norādīts, ka tam ir pievienots attiecīgo uzņēmumu starpā pastāvošo nolīgumu saraksta projekts un minēta attieksme, kāda jāpiemēro to attiecīgajiem noteikumiem saistībā ar “ieguvēja izmantošanas tiesību” konceptu. Attiecīgā faksa pielikumā ir ietverts MEGAL nolīguma noteikumu uzskaitījums, tā pielikumi un pavadvēstules, tostarp vēstules Direktion G un Direktion I . Katras šī pielikuma lapas augšā ir uzraksts “Jaunā MEGAL struktūra – pamatlīguma un saistīto līgumu transformācija jaunā konsorcija nolīgumā”. Vēstule Direktion G tajā tiek aprakstīta kā tāda, kuras saturs ir attiecīgo uzņēmumu uzņemtās “saistības attiecībā uz kapacitāti”, jo radās jautājums, vai ar “trešām pusēm [var] slēgt nolīgumus par [gāzes] pārvadi pa MEGAL [gāzesvadu]”. Tajā tiek aprakstīts, ka vēstules Direktion I priekšmets ir fakts, ka GDF Vācijā neveiks piegādi vai pievadi. Attiecībā uz to, kā attiekties pret šīm vēstulēm, faksā attiecībā uz minēto vēstuļu pieminēšanu ir lietots vārds “novecojis”.

188. Lasot kopsakarā un ņemot vērā to kontekstu, jāuzskata, ka Ruhrgas 2002. gada 7. janvārī nosūtītajā faksā GDF attiecīgie uzņēmumi nevis uzskatīja vēstules Direktion G un Direktion I par jau novecojušām, bet vienīgi norādīja, ka šie uzņēmumi bija iecerējuši, ka šīs vēstules zaudēs aktualitāti situācijā, kurā būs noslēgts jaunais nolīgums, par kuru tolaik notika sarunas. Patiesībā vārds “novecojis” norāda, ka attiecīgie uzņēmumi uzskatīja, ka nav vajadzīgs iekļaut šāda veida noteikumus jaunajā nolīgumā. To apstiprina fakts, ka attiecībā uz noteikumiem, par kuriem vārds “novecojis” netiek tieši lietots, ir skaidri norādīts, ka tos ir jāiekļauj jaunajā nolīgumā vai tā pielikumos, vajadzības gadījumā tos grozot. Turklāt minētā faksa titullapā ir norādīts, ka tas attiecas uz jau “pastāvošiem nolīgumiem”. Tātad Komisija apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumā ir pamatoti uzskatījusi, ka šajā faksā bija atsauce uz to, kādu nozīmi nākotnē vajadzētu piešķirt šīm pavadvēstulēm saistībā ar jauno MEGAL nolīgumu un “ieguvēja izmantošanas tiesību” jēdzienu. Tātad no minētā faksa nevar secināt, ka attiecīgie uzņēmumi tā nosūtīšanas dienā uzskatīja vēstules Direktion G un Direktion I par novecojušām.

189. Fakts, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumā ir norādījusi, ka Ruhrgas 2002. gada 7. janvārī nosūtītā faksa GDF interpretācija “n[ebija] pilnīgi skaidra”, nevar atspēkot šo secinājumu un radīt šaubas par labu prasītājām. Patiesībā šo teikumu ir jālasa kopā ar pārējo minētā apsvēruma tekstu, no kura nepārprotami izriet, ka ar minēto faksu nevarēja pierādīt, ka attiecīgie uzņēmumi tajā laikā uzskatīja pavadvēstules par novecojušām.

190. Pilnības labad ir jānorāda, ka MEGAL nolīguma 2. pielikuma 2.1 punktā, kurā ir noteikti šī gāzesvada izejas punkti gāzei, ko pārvada GDF , šim uzņēmumam uz Francijas un Vācijas robežas ir piešķirts tikai viens gāzesvada MEGAL izejas punkts un neviens Vācijā. Šis nolīguma noteikums tātad apstiprina, ka GDF nebija iespējams iegūt gāzi no MEGAL gāzesvada, kas izriet no vēstules Direktion I . Savukārt faksā, ko 2002. gada 7. janvārī Ruhrgas nosūtīja GDF , nebija norādīts, ka šī vēstule tiks uzskatīta par “novecojušu”, bet ka to būs “jāiekļauj gāzesvada aprakstā”.

191. Turpmāk attiecībā uz prasītāju argumentu par nepietiekamo pierādījuma spēku Ruhrgas iekšējā “konspekta” piezīmei, gatavojoties 2001. gada 20. decembra “Pārskata” sanāksmei, un GDF 2002. gada 24. septembra iekšējai piezīmei, ko Komisija ir minējusi apstrīdētā lēmuma 115. un 116. apsvērumā, ir jānorāda, ka, kaut arī šajos dokumentos nav tiešas atsauces uz vēstulēm Direktion G un Direktion I , šie dokumenti rāda, ka Ruhrgas un GDF nebija nodoma vienam pret otru iesaistīties agresīvā konkurencē. Tādējādi 2001. gada 20. decembra sanāksmi sagatavojošā piezīmē ir minēts, ka Ruhrgas šajā sanāksmē vēlējās norādīt GDF , ka Parīzē ir atvērta E.ON tirdzniecības vieta, kuras uzdevums bija rādīt, ka šis uzņēmums darbojas Francijā, un nevis agresīvi ienākt Francijas tirgū. Tāpat 2002. gada 24. septembra piezīmē ir minēts, ka GDF uzskata, ka lielajiem Vācijas operatoriem ir vajadzīgi “alibi” Vācijā, lai pierādītu, ka tirgus ir atvērts un ka attiecīgajiem uzņēmumiem var būt kopīga interese noslēgt “darījumu ar stingru stratēģisku saturu”, kas tiem ļaus apmainīties ar pozīcijām Eiropā.

192. Tātad Komisija apstrīdētā lēmuma 114. apsvērumā ir pamatoti uzskatījusi, ka lietas materiāli rāda, ka attiecīgie uzņēmumi tos pretnostatošo konkurenci uzskatīja par kopīgu problēmu pat tad, kad tā neattiecās uz gāzi, kas tika pārvadīta pa MEGAL gāzesvadu.

193. Visbeidzot, ir jānoraida prasītāju argumenti attiecībā uz nepareizo novērtējumu pierādījumiem par laiku pēc E.ON Ruhrgas 2002. gada 7. janvārī nosūtītā faksa GDF .

194. Attiecībā uz 2002. gada 13. un 21. maija saraksti attiecīgo uzņēmumu starpā Komisija apstrīdētā lēmuma 81. apsvērumā uzskatīja, ka tā apstiprināja, ka Ruhrgas uzskatīja vēstuli Direktion G par saistošu un neviens no attiecīgajiem uzņēmumiem nebija ļāvis noprast, ka šī vēstule un vēstule Direktion I būtu novecojušas. Nav neviena pierādījuma, kas ļautu atspēkot šo vērtējumu. Vēstulē, ko Ruhrgas nosūtīja GDF 2002. gada 21. maijā, atbildot uz GDF 2002. gada 13. maija vēstuli, ir tieša atsauce uz vēstuli Direktion G , norādot, ka gāzes pārvade trešajam uzņēmumam pa MEGAL gāzesvadu ir pilnīgi atbilstoša minētajai vēstulei. Savukārt, ja šī vēstule tiktu uzskatīta par novecojušu un tādu, kas nav saistoša attiecīgajiem uzņēmumiem, tad Ruhrgas nebūtu norādījusi, ka attiecīgā gāzes pārvade ir atbilstoša šai vēstulei.

195. Prasītāju argumentu, ka Ruhrgas ir pieminējusi vēstuli Direktion G tikai pakārtoti un tikai attiecīgās vēstules 3. punktā, nekādi neapstiprina 2002. gada 21. maija vēstules saturs, kurā ir tieši citēts fragments no vēstules Direktion G , Ruhrgas neprecizējot, ka tā citē šo vēstuli pakārtoti. Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka Ruhrgas būtu atsaukusies uz vēstuli Direktion G tikai pakārtoti un tikai minētās vēstules 3. punktā, ar to nevar pierādīt, ka pirmā prasītāja uzskatīja šo vēstuli par novecojušu, bet tieši otrādi – tas apstiprina, ka tā uzskatīja šo vēstuli par piemērojamu tās attiecībās ar GDF .

196. Turklāt no Ruhrgas 2002. gada 23. maija sanāksmes protokola skaidri izriet, ka GDF apliecināja, ka tajā laikā tam nebija plānu pārdot gāzi no MEGAL gāzesvada Vācijas dienvidos. Prasītāju apgalvojumu, ka šī GDF norāde esot bijusi tikai sarunu taktika, nerod nekādu apstiprinājumu minētās vēstules saturā. Turpretī no šīs vēstules satura izriet, ka šāda norāde tika dota saistībā ar sarunām attiecīgo uzņēmumu starpā un to tātad nevar uzskatīt par tīri vienpusēju. Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, fakts, ka pirmā prasītāja par šo tēmu nav uzdevusi jautājumus un nav piekritusi attiecīgajai norādei, nav tāds, ar ko var pierādīt nolīguma vai saskaņotu darbību neesamību tiktāl, ciktāl tā nav aktīvi iebildusi iepriekš 176. punktā minētās judikatūras izpratnē.

197. 2002. gada 24. maija fakss apstiprina, ka 2002. gada 23. maijā notika sanāksme. Turklāt šajā faksā ir minēts ne tikai GDF atteikums “ Waidhaus / Medelsheim ” sistēmā ilgtermiņā pārdot kapacitātes, bet arī iespēja piemērot izņēmumus katrā atsevišķā gadījumā, ja tiktu veikta MEGAL gāzesvada nolīgumu sistēmas restrukturizācija. Kā uzsver prasītājas, šajā faksā tomēr nav ietverta slepena informācijas apmaiņa par darījumiem.

198. Savos rakstveida apsvērumos Komisija paskaidroja, ka apstrīdētā lēmuma 86. apsvērumā šis 2002. gada 24. maija fakss ir minēts tikai kā papildu piemērs tam, ka sanāksme patiešām ir notikusi. Komisija precizēja, ka apsvērumi attiecībā uz konfidenciālu informāciju par darījumiem, kas ir ietverti šajā pašā apsvērumā, attiecās uz GDF paziņojumiem, kuri izriet no 2002. gada 23. maija sanāksmes protokola. Šāda interpretācija neatbilst minētā apsvēruma tekstam. Tomēr tas nevar atspēkot Komisijas vispārējo secinājumu, ka šī 2002. gada 23. maija sanāksme atspoguļo GDF gribu saglabāt attiecības, kas bija paredzētas pavadvēstulēs, kā izriet no šī sprieduma 196. punktā minētā.

199. No tā ir jāsecina, ka prasītāju argumenti, ar ko tiek apgalvots, ka konkrētā aizliegtā vienošanās tika pārtraukta sākot no 2001. gada beigām vai 2002. gada sākuma, ir jānoraida.

200. Treškārt, attiecībā uz apgalvoto pārkāpuma pārtraukšanu sākot no 2003. gada sākuma prasītājas uz skata, ka Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā viena to darbinieka ar zvērestu apliecināto liecību, saskaņā ar kuru iespēja GDF ņemt gāzi visos MEGAL gāzesvada izejas punktos bija atzīta kopš 2003. gada un vairākos citos gadījumos – pirms 2004. gada nolīguma. To apstiprinot 2003. gada 8. septembra elektroniskā pasta sarakste, kurā ir pieminēta 2003. gada 6. augusta sanāksme un pagaidu nolīguma projekts, kurā bija paredzēts, ka GDF un E.ON Ruhrgas var lietot ieejas un izejas punktus visā “sistēmā”.

201. Šajā ziņā jānorāda, ka E.ON Ruhrgas darbinieka liecība tika sniegta 2008. gadā un tā ir neskaidra attiecībā uz situācijām, kurās esot bijis norādīts, ka GDF bija tiesības ņemt gāzi no MEGAL gāzesvada. Kaut arī šis darbinieks konkrēti min tikai vienu sanāksmi, kura esot notikusi Esenē (Vācija) 2003. gada sākumā, prasītājas nesniedz nevienu pierādījumu, kas ļautu apstiprināt, ka minētā sanāksme tiešām ir notikusi, un tās nav precizējušas nedz datumus, nedz dalībniekus pārējās sarunās, kurās E.ON Ruhrgas esot apliecinājis GDF , ka tā var ņemt gāzi no visiem MEGAL gāzesvada izejas punktiem Vācijā. Šādos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā ir uzskatījusi par ticamākiem citus lietas materiālos iekļautos pierādījumu elementus, kuri tika iegūti in tempore suspecto [laikā, kad pastāvēja aizdomas] (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T-59/02 Archer Daniels Midland /Komisija, Krājums, II-3627. lpp., 272. punkts) un kuri turklāt ir precīzāki. Pie tam, kā uzsver Komisija, E.ON Ruhrgas darbinieka liecība neattiecas uz MEGAL nolīguma 2. pielikumu.

202. Turklāt iepriekš 200. punktā minētajā nolīguma projektā bija paredzēts, ka GDF un E.ON Ruhrgas ir tiesības lietot visus MEGAL gāzesvada ieejas un izejas punktus ar nosacījumu, ka tas neietekmē attiecīgā [ieejas vai izejas] punkta izmantošanu, kas ir ticis uzstādīts vienai no pusēm, un ar nosacījumu, ka pastāv saprātīga kompensācija, kas ir pamatota ar atbilstošām izmaksām, un ka par kopīgās izmantošanas operatīvajām procedūrām ir noslēgts nolīgums. Tādējādi šim nolīguma projektam bija jāaizstāj jau pastāvošie nolīgumi, ko attiecīgie uzņēmumi bija noslēguši savā starpā attiecībā uz MEGAL , taču tikai tajā daļā, kas bija tieši paredzēta. Visu, kas no pastāvošajiem nolīgumiem nebija tieši paredzēts nolīguma projektā, bija jāturpina piemērot. Iecerētajam nolīgumam bija jāstājas spēkā 2003. gada 1. oktobrī un jāpaliek spēkā līdz datumam, kurā stātos spēkā nolīgumi, ar kuriem tiek īstenota restrukturizācija, vai arī līdz 2004. gada 30. septembrim.

203. 2003. gada 8. septembra elektroniskā pasta sarakstē ir precizēts, ka šis dokuments ir tikai projekts, kas ir 2003. gada 6. augusta sanāksmē notikušo sarunu iznākums. Prasītājas turklāt atzīst, ka attiecīgais pagaidu nolīguma projekts nekad netika parakstīts.

204. Lasot tos kopā, ir jāuzskata, ka šajos dokumentos nav vis norādīts, ka attiecīgie uzņēmumi uzskatīja, ka GDF un E.ON Ruhrgas jau varēja lietot visus MEGAL gāzesvada izejas punktus, bet gan tikai, ka attiecīgie uzņēmumi bija iecerējuši izbeigt minētā gāzesvada izejas punktu sadali starp GDF un E.ON Ruhrgas . To apstiprina apstāklis, ka nolīguma projektā ar vārdiem “pastāvošie nolīgumi” ir veikta atsauce uz iepriekšējiem nolīgumiem un tajā ir paredzēts, ka šo nolīgumu noteikumi, kuri tieši nav minēti nolīguma projektā, turpina būt piemērojami līdz galīgā nolīguma par restrukturizāciju noslēgšanai vai līdz 2004. gada septembrim. Tātad no šiem dokumentiem nevar secināt, ka attiecīgie uzņēmumi uzskatīja, ka vēstules Direktion G un Direktion I vairs nebija spēkā.

205. Tālāk attiecībā uz prasītāju apgalvojumu, ka kontakti starp attiecīgajiem uzņēmumiem, uz ko atsaucas Komisija apstrīdētā lēmuma 87., 94., 115., 118., 121., 122. un 180. apsvērumā, neļauj pierādīt, ka nolīgumu turpināja piemērot, jo šiem kontaktiem neesot bijis nekāda sakara ar MEGAL , izņemot divus e-pastus (skat. turpmāk 210. un 213. punktu), vispirms ir jānorāda, ka šis apgalvojums nav pareizs. 2003. gada 29. augusta “konspekta” piezīmē ir norādīts, ka GDF koncentrē uzmanību uz tiem Vācijas reģioniem, uz kuriem varētu novadīt gāzi, ko šis uzņēmums ražo “Nīderlandes Ziemeļjūrā”, taču atturējās no ieceres ņemt gāzi no MEGAL gāzesvada, lai to tirgotu Vācijas dienvidos, kas ir vērtīgākais Ruhrgas tirgus. Turklāt MEGAL ir vairākkārt pieminēts GDF Deutschland 2004. gada 30. aprīļa darījumu plānā Vācijai. Tajā ir ietverts apgalvojums, ka GDF klātbūtnes pastiprināšana Vācijā notiks, ieviešot jaunu shēmu ar Ruhrgas , kas ļaus GDF izmantot savas intereses attiecībā uz MEGAL , lai kļūtu par patiesu pārvades operatoru Vācijā, un tajā ir norādīts, ka šī scenārija izdošanās ir atkarīga no iespējas drīzumā izmantot daļu no Vācijā pa MEGAL gāzesvadu pārvadītās gāzes.

206. Turklāt, pat ja MEGAL nolīgums nav tieši minēts citos dokumentos, uz ko ir veikta atsauce šī sprieduma 205. punktā, ir jānorāda, ka no šiem dokumentiem izriet, ka attiecīgo uzņēmumu starpā pastāvēja kontakti, kuru laikā tie apsprieda stratēģiskus vai problemātiskus jautājumus un atturējās konkurēt ar otru uzņēmumu tā valsts tirgū vai vismaz ienāca šajā tirgū apzināti ierobežotā veidā.

207. Tātad Komisija ir pamatoti apgalvojusi, ka attiecīgajiem uzņēmumiem bija pastāvīgi kontakti, kuru laikā tika apspriesta konkurence šo uzņēmumu starpā, un ka tie bija apņēmušies neīstenot “agresīvu” rīcību, un ka attiecīgos gadījumos tie nosodīja situācijas, kurās bija īstenota šāda rīcība (apstrīdētā lēmuma 114. punkts).

208. Šajā ziņā nevar piekrist prasītāju argumentam, ka dažos no šiem dokumentiem ir ietverti vienīgi GDF apsvērumi, kas attiecas uz vienpusējām sūdzībām vai viedokļu atšķirībām attiecīgo uzņēmumu starpā, jo tas neatbilst šo dokumentu saturam. Vairāki dokumenti, pat ja tie ir sagatavoti vienpusēji, patiesībā ir attiecīgo uzņēmumu starpā notikušo sarunu protokoli un tātad pierāda, ka uzņēmumu starpā ir bijuši kontakti par konkurences nosacījumiem. Turklāt tas, ka bija sūdzības vai viedokļu atšķirības, labi atspoguļo, ka abi uzņēmumi uzsāka sarunas par otras puses gāzes pārdošanu.

209. Tāpat fakts, ka daļa informācijas, ko ietver dokumenti attiecībā uz apvienošanās un pārņemšanas darbībām, jau bija zināma speciālistu vidū – pieņemot, ka tas ir pierādīts –, nav atbilstošs un tātad nevar atspēkot Komisijas secinājumus apstrīdētajā lēmumā. Katrā ziņā no šo dokumentu satura izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka šie dokumenti norādīja uz to, ka kontakti attiecīgo uzņēmumu starpā bija radījuši informācijas apmaiņu par konkurenci valstu tirgos.

210. Attiecībā uz 2004. gada 16. marta e-pastu ir jānorāda, ka ar to E.ON Ruhrgas atbildīgais par tirdzniecību Francijā darīja zināmu diviem E.ON Ruhrgas darbiniekiem Vācijā par tikšanos, kas viņam bija ar GDF darbinieku (kurš ir viens no viņa klasesbiedriem) par gāzes realizāciju Francijā un iespējamo kopīgo E.ON Ruhrgas un GDF interesi meklēt risinājumus, kas ļautu īstenot “saprātīgu konkurenci”. No tā izriet, ka, kaut arī GDF nevēlējās darīt redzamu, ka tai ir bažas par spiedienu, ko uz šo uzņēmumu izdarīja Valsts energoregulators, GDF par to zināja un nevēlējās būt par mērķi atklātai kritikai, un tāpēc, ja kaut ko varētu darīt, lai parādītu, ka Francijas dienvidu zonā varēja iekļūt jaunpienācēji, GDF pret to attiektos labvēlīgi. No tā arī izriet, ka, tā kā GDF gribēja izpatikt šai iestādei, šī uzņēmuma darbinieks piedāvāja apmaiņu, atbilstoši kurai GDF piegādātu gāzi E.ON Ruhrgas Francijas dienvidu zonā, par to saņemot atlīdzību. Šajā ziņā, kā izriet no attiecīgā e-pasta, šis darbinieks bija iecerējis galvenokārt aplūkot jautājumus attiecībā uz MEGAL . No šī e-pasta arī izriet, ka GDF darbinieks norādīja, ka atbilstoši tam, kas viņam ir zināms par MEGAL nolīgumu, visa MEGAL gāzesvada kapacitāte Medelshaimā bija rezervēta GDF , tādējādi faktiski pat tie gāzes apjomi, ko tolaik importēja E.ON Ruhrgas , bija prettiesiski.

211. 2004. gada 16. marta e-pasts, kas bija sagatavots in tempore non suspecto [laikā, kad nepastāvēja aizdomas] pretēji E.ON Ruhrgas darbinieka ar zvērestu apliecinātajai liecībai, uz kuru atsaucas prasītājas (skat. iepriekš 201. punktu), nepārprotami apstiprina Komisijas secinājumus, atbilstoši kuriem 2004. gadā martā attiecīgo uzņēmumu starpā pastāvēja nolīgums par tirgu sadali.

212. Neviens no prasītāju izvirzītajiem argumentiem, šķiet, nevar atspēkot šo secinājumu. No vienas puses, arguments, ka GDF darbinieks, kas ir minēts 2004. gada 16. marta e-pastā, nebija atbildīgs ne par gāzes iepirkšanu, ne ekspluatāciju, nav būtisks, ņemot vērā apmaiņu ar skaidru un detalizētu informāciju, kas notika tikšanās laikā. No otras puses, alternatīvie skaidrojumi, kurus sniedza prasītājas, nav pamatoti un neatbilst šī e-pasta saturam. Fakts, ka pēc vārda “prettiesiski” seko trīs jautājuma zīmes un pirms tam – vārdi “atbilstoši tam, kas viņam ir zināms”, nav pietiekams, lai uzskatītu, ka pastāvēja šaubas par tirgu sadales reālu eksistenci.

213. Attiecībā uz 2004. gada 29. marta “Pārskata” sanāksmes protokolu ir jānorāda, ka ar šo protokolu E.ON Ruhrgas darbinieks sagatavoja pārskatu par sanāksmi ar GDF darbiniekiem, kuras laikā tie norādīja, ka GDF domā piedalīties GIP, baidoties, ka Krievijas gāze varētu nonākt “sliktās rokās” un ka visā MEGAL gāzesvada garumā varētu attīstīties papildu konkurence. Lai arī ir tiesa, kā norāda prasītājas, ka šie apgalvojumi drīzāk norāda uz konkurences pastāvēšanu trešo personu starpā, nevis uz konkurenci starp attiecīgajiem uzņēmumiem, tomēr no šī dokumenta izriet, ka GDF un E.ON Ruhrgas vēlējās kontrolēt pārdoto gāzes daudzumu “visā MEGAL gāzesvada garumā”.

214. Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka šis dokuments ir jāinterpretē citādi, tas nevar atspēkot Komisijas secinājumus minētajā lēmumā tiktāl, ciktāl vairāki citi dokumentāri pierādījumi norāda, ka nolīgumu par tirgu sadali turpināja piemērot vēl 2004. gada sākumā, kā tas izriet no šī sprieduma 200.–212. punkta.

215. No visa iepriekš minētā izriet, ka argumenti, ar ko prasītājas apgalvo, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta no 2003. gada sākuma, ir jānoraida.

216. Ceturtkārt, attiecībā uz prasītāju argumentiem, ka apgalvotā aizliegtā vienošanās tika pārtraukta, vēlākais, 2004. gada augustā, vispirms ir jāatgādina, ka attiecīgie uzņēmumi 2004. gada 13. augustā parakstīja nolīgumu, saskaņā ar kuru tie “apstiprina, ka jau ilgu laiku uzskata”, ka vēstules Direktion G un Direktion I ir “spēkā neesošas” (skat. apstrīdētā lēmuma 104. apsvērumu).

217. Komisija tomēr uzskatīja, ka šī nolīguma izbeigšana bija fiktīva, jo GDF turpināja uzskatīt, ka vēstules Direktion G un Direktion I un MEGAL nolīguma 2. pielikums tai ir saistošs. Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 300. apsvērumā uzskatīja, ka attiecīgais līgumiskais ierobežojums tika izbeigts, agrākais, tikai 2005. gada septembrī. Komisija ņēma vērā faktu, ka 2005. gada 9. septembra pagaidu nolīgums ļāva GDF tirgot MEGAL gāzesvada pārvades kapacitātes sākot no 2005. gada 1. oktobra un ka 2005. gada nolīgums stājās spēkā 2005. gada 13. oktobrī. Turklāt Komisija tajā pašā apsvērumā norādīja, ka vienlaikus tikai sākot no 2005. gada oktobra GDF tirdzniecības apjomi gāzei no šī gāzesvada klientiem ar adresi Vācijā būtiski sāka pārsniegt apjomus, ko šis uzņēmums iepirka saistībā ar GIP. Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka ir piemērojams EKL 81. pants, ņemot vērā, ka saskaņotās darbības turpinājās arī pēc iepriekšējā nolīguma beigām un turpināja radīt sekas, kamēr MEGAL nolīgums netika aizstāts.

218. Šajā ziņā Vācijas tirgus ir jānošķir no Francijas tirgus.

219. Attiecībā uz Vācijas tirgu ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 108. apsvērumā atsaucas uz 2004. gada 23. augusta rakstu specializētā preses izdevumā, kas atstāsta GDF tirdzniecības direktora Vācijā teikto un ietver ļoti precīzus faktus attiecībā uz ierobežojumiem, kādi ir GDF iespējām ņemt gāzi no MEGAL gāzesvada. Šajā preses rakstā tostarp tiek apgalvots, ka GDF vēl nebija panākusi galīgo vienošanos ar E.ON Ruhrgas attiecībā uz iespēju ņemt gāzi no MEGAL gāzesvada Vācijā un ka laikā, kad tika sagatavots minētais preses raksts, iespējas ņemt gāzi bija ierobežotas.

220. Pierādījumu elementi, uz ko atsaucas prasītājas, proti, 2004. gada 23. jūnija sanāksmes protokols un 2004. gada 26. augusta vēstule, kas tika uzrakstīta, atbildot uz 2004. gada 23. augusta rakstu presē, nav tādi, kas varētu radīt šaubas par minētā preses raksta pierādījuma spēku, tiktāl, ciktāl tiem runā pretī citi, vēlāk pieņemti dokumenti, kā arī GDF rīcība tirgū (skat. turpmāk 221.–235. punktu). Turklāt, kaut arī no 2004. gada 26. augusta