Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lieta T‑543/08

RWE AG , Esene (Vācija),

RWE Dea AG , Hamburga (Vācija),

ko pārstāv C. Stadler , M. Röhrig un S. Budde , advokāti,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju , ko pārstāv A. Antoniadis un R. Sauer ,

atbildētāja,

par prasību prioritāri daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 1. oktobra Lēmuma C(2008) 5476, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.181 – Sveču vasks) 1. un 2. pantu, kā arī pakārtoti samazināt prasītājām uzliktā naudas soda summu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Cūcs [ O. Czúcz ] (referents), tiesneši I. Labucka un D. Gracijs [ D. Gratsias ],

sekretāre K. Andova [ K. Andová ], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 20. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

Tiesvedības rašanās fakti un apstrīdētais lēmums

1. Administratīvais process un apstrīdētā lēmuma pieņemšana

1. Ar 2008. gada 1. oktobra Lēmumu C(2008) 5476, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.181 — Sveču vasks) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka prasītājas RWE AG un RWE Dea AG (turpmāk tekstā kopā – “ RWE ”) ir kopā ar citiem uzņēmumiem pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties aizliegtās vienošanās darbībās parafīna vaska tirgū EEZ un Vācijas ogļu putekļu vaska tirgū.

2. Apstrīdētā lēmuma adresātes papildus prasītājām ir šādas sabiedrības: ENI SpA , Esso Deutschland GmbH , Esso Société anonyme française , ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA un Exxon Mobil Corp . (turpmāk tekstā kopā – “ ExxonMobil ”), H & R ChemPharm GmbH , H & R Wax Company Vertrieb GmbH un Hansen & Rosenthal KG (turpmāk tekstā kopā – “ H & R ”), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG , MOL Nyrt ., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA , Repsol Petróleo SA un Repsol YPF SA (turpmāk tekstā kopā – “ Repsol ”), Sasol Wax GmbH , Sasol Wax. International AG , Sasol Holding in Germany GmbH un Sasol Ltd (turpmāk tekstā kopā – “ Sasol ”), Shell Deutschland Oil GmbH ,· Shell Deutschland Schmierstoff GmbH , Deutsche Shell GmbH , Shell International Petroleum Company Ltd , The Shell Petroleum Company Ltd , Shell Petroleum NV un The Shell Transport and Trading Company Ltd (turpmāk tekstā kopā – “ Shell ”), kā arī Total SA un Total France SA (turpmāk tekstā kopā – “ Total ”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 1. apsvērums).

3. Parafīna vasks tiek ražots naftas pārstrādes rūpnīcā no jēlnaftas. Tas tiek izmantots, lai ražotu tādas preces kā sveces, ķīmiskie izstrādājumi, riepas un autopreces, kā arī kaučuka nozarē, iesaiņojumu nozarē, līmvielu nozarē un košļājamo gumiju nozarē (apstrīdētā lēmuma preambulas 4. apsvērums).

4. Ogļu putekļu vasks ir izejviela, kas nepieciešama parafīna vaska ražošanai. Tas tiek ražots naftas pārstrādes rūpnīcās kā no jēlnaftas iegūto pamateļļu blakusprodukts. Tas arī tiek pārdots gala klientiem, piemēram, kokskaidu plātņu ražotājiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 5. apsvērums).

5. Komisija sāka izmeklēšanu pēc tam, kad Shell Deutschland Schmierstoff 2005. gada 17. marta vēstulē to bija informējusi par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu un iesniegusi tai pieteikumu par imunitātes piešķiršanu saskaņā ar Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 72. apsvērums).

6. 2005. gada 28. un 29. aprīlī Komisija saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp. [Īpašais izdevums latviešu valodā, 8. nod., 2. sēj., 205. lpp.]), 20. panta 4. punktu veica pārbaudes uz vietas “ H & R/Tudapetrol ”, ENI , MOL telpās, kā arī telpās, kas pieder Sasol , ExxonMobil , Repsol un Total grupu sabiedrībām (apstrīdētā lēmuma preambulas 75. apsvērums). Prasītājām piederošajām telpās netika veikta nekāda pārbaude.

7. 2007. gada 25. maijā Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem iepriekš 2. punktā minētajām sabiedrībām, tostarp prasītājām (apstrīdētā lēmuma preambulas 85. apsvērums). Ar 2007. gada 13. augusta vēstuli prasītājas atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem.

8. 2007. gada 10. un 11. decembrī Komisija sarīkoja uzklausīšanu, kurā piedalījās prasītājas (apstrīdētā lēmuma preambulas 91. apsvērums).

9. Apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā Komisijas rīcībā esošos pierādījumus, tā uzskatīja, ka lēmuma adresātes kā parafīna vaska un ogļu putekļu vaska ražotāju EEZ vairākums ir piedalījušās vienotā, kompleksā un turpinātā EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā, kurš aptvēra EEZ teritoriju. Šajā pārkāpumā bija ietverti nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuras attiecas uz cenu noteikšanu un komerciālā ziņā delikātas informācijas apmaiņu un atklāšanu, kas skar parafīna vasku (turpmāk tekstā – “pārkāpuma galvenā daļa”). Saistībā ar RWE (pēc tam Shell ), ExxonMobil , MOL , Repsol , Sasol un Total pārkāpums, kas skar parafīna vasku, arī ietvēra klientu vai tirgu sadalīšanu (turpmāk tekstā – “pārkāpuma otrā daļa”). Turklāt RWE , ExxonMobil , Sasol un Total izdarītais pārkāpums attiecās arī uz ogļu putekļu vasku, kas tiek pārdots gala klientiem Vācijas tirgū (turpmāk tekstā – “pārkāpuma ogļu putekļu vaska daļa”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 2., 95. un 328. apsvērums un 1. pants).

10. Prettiesiskā prakse tika realizēta pret konkurenci vērstās sanāksmēs, kuras dalībnieki sauca par “tehniskām sanāksmēm” vai dažreiz par “Blauer Salon” sanāksmēm, un “ogļu putekļu vaska sanāksmēs”, kas tieši veltītas jautājumiem par ogļu putekļu vasku.

11. Šajā lietā uzliktie naudas sodi tika aprēķināti saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), kas bija spēkā, kad iepriekš 2. punktā minētajām sabiedrībām tika paziņots paziņojums par iebildumiem.

12. Apstrīdētajā lēmumā tostarp ir šādas tiesību normas:

“1. pants

Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra ir pārkāpuši EEZ nolīguma 53. pantu, piedaloties norādītajos periodos turpinātā nolīgumā un/vai saskaņotās darbībās parafīna vaska nozarē kopējā tirgū un no 1994. gada 1. janvāra EEZ:

[..]

RWE ‑ Dea AG : no 1992. gada 3. septembra līdz 2002. gada 30. jūnijam;

RWE AG : no 1992. gada 3. septembra līdz 2002. gada 30. jūnijam;

[..]

Saistībā ar šādiem uzņēmumiem pārkāpums norādītajos periodos arī attiecas uz ogļu putekļu vasku, kas pārdots gala klientiem Vācijas tirgū:

[..]

RWE ‑ Dea AG : no 1997. gada 30. oktobra līdz 2002. gada 30. jūnijam;

RWE AG : no 1997. gada 30. oktobra līdz 2002. gada 30. jūnijam;

[..]

2. pants

Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu naudas sodu:

ENI SpA : EUR 29 120 000;

Esso Société anonyme française : EUR 83 588 400,

no kuriem solidāri ar

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA un ExxonMobil Corporation EUR 34 670 400 apmērā, no kuriem solidāri ar Esso Deutschland GmbH EUR 27 081 600 apmērā;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG : EUR 12 000 000;

Hansen & Rosenthal KG solidāri ar H & R Wax Company Vertrieb GmbH : EUR 24 000 000,

no kuriem solidāri ar

H & R ChemPharm GmbH EUR 22 000 000 apmērā;

MOL Nyrt .: EUR 23 700 000;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA solidāri ar Repsol Petróleo SA un Repsol YPF SA : EUR 19 800 000 apmērā;

Sasol Wax GmbH : EUR 318 200 000,

no kuriem solidāri ar

Sasol Wax International AG , Sasol Holding in Germany GmbH un Sasol Limited EUR 250 700 000 apmērā;

Shell Deutschland Oil GmbH , Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH , Shell International Petroleum Company Limited , The Shell Petroleum Company Limited , Shell Petroleum NV un The Shell Transport and Trading Company Limited : EUR 0;

RWE ‑ Dea AG solidāri ar RWE AG : EUR 37 440 000;

Total France SA solidāri ar Total SA : EUR 128 163 000.”

2. RWE grupas un kopuzņēmuma Shell & Dea Oil struktūra

13. Prasītājas ir sauktas pie atbildības par Dea Mineraloel AG , kas tagad ir Dea Mineraloel GmbH (turpmāk tekstā – “ Dea Mineraloel ”), darbinieku rīcību.

14. No 1992. gada 3. septembra līdz 2002. gada 2. janvārim Dea Mineraloel bija meitasuzņēmums, kas pilnībā piederēja RWE ‑ Dea Aktiengesellschaft für Mineraloel und Chemie , kura vēlāk nosaukta par RWE Dea . RWE Dea bija meitasuzņēmums, kas 99,4 % apmērā piederēja RWE AG .

15. 2002. gada 2. janvārī Deutsche Shell ieguva kopēju kontroli kopā ar RWE Dea pār Dea Mineraloel , iegādājoties 50 % no Dea Mineraloel kapitāldaļām. Koncentrācija tika atļauta ar Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmumu C(2001) 4526, galīgā redakcija, atzīt koncentrāciju saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līgumu (Lieta COMP/M.2389 – Shell / Dea ) (turpmāk tekstā – “lēmums atļaut koncentrāciju”). Tādējādi Dea Mineraloel kļuva par kopuzņēmumu, kurš tika pārsaukts par Shell & Dea Oil un kura 50 % kapitāldaļu piederēja Deutsche Shell un 50 % kapitāldaļu RWE Dea , apvienojot šo pēdējo minēto sabiedrību darbību naftas un naftas ķīmijas rūpniecībā.

16. 2002. gada 1. jūlijā Shell iegādājās atlikušos 50 % no kopuzņēmuma Shell & Dea Oil kapitāldaļām. 2003. gadā Shell & Dea Oil tika pārsaukta par Shell Deutschland Oil . Kopš 2004. gada 1. aprīļa Shell Deutschland Oil “vaska” darbība tika nodota tai pilnībā piederošajam meitasuzņēmumam Shell Deutschland Schmierstoff .

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

17. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 15. decembrī, prasītājas iesniedza šo prasību.

18. Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Veicot Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, tā lūdza lietas dalībniekus atbildēt uz dažiem jautājumiem un iesniegt dažus dokumentus. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

19. Vispārējā tiesa 2012. gada 20. marta tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.

20. Ņemot vērā faktu saiknes starp lietām T‑540/08 Esso u.c./Komisija, T‑541/08 Sasol u.c./Komisija, T‑544/08 Hansen & Rosenthal un H & R Wax Company Vertrieb /Komisija, T‑548/08 Total /Komisija, T‑550/08 Tudapetrol /Komisija, T‑551/08 H & R ChemPharm /Komisija, T‑558/08 ENI /Komisija, T‑562/08 Repsol YPF Lubricantes y especialidades u.c./Komisija un T‑566/08 Total Raffinage un Marketing /Komisija un izvirzīto juridisko jautājumu tuvumu, Vispārējā tiesa nolēma pasludināt spriedumu šajā lietā vienīgi pēc tiesas sēdēm minētajās saistītajās lietās; pēdējā tiesas sēdē notika 2013. gada 3. jūlijā.

21. Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt lēmuma 1. pantu, ciktāl ar to konstatēts prasītāju EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums;

– atcelt lēmuma 2. pantu, ciktāl prasītājām solidāri tiek noteikts naudas sods EUR 37 440 000 apmērā;

– pakārtoti – lēmuma 2. pantā prasītājām solidāri noteikto naudas sodu attiecīgi samazināt;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

22. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

23. Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza trīs pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots EKL 81. panta 1. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpums, jo esot kļūdaini konstatēta ekonomiskā vienība starp prasītājām – Dea Mineraloel , no vienas puses, un Shell & Dea Oil , no otras puses. Ar pakārtoti izvirzīto otro pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ir kļūdaini piemērots 2002. gada paziņojums par sadarbību, un it īpaši – jo Shell pieteikums par sadarbību netika attiecināts uz prasītājām. Ar pakārtoti izvirzīto trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts, jo neesot ievēroti naudas soda summas noteikšanas principi.

1. Pirmais pamats par to, ka esot kļūdaini konstatēta ekonomiskā vienība starp prasītājām un Dea Mineraloel vai Shell & Dea Oil

24. Prasītājas apgalvo, ka, saucot tās pie atbildības par pārkāpumu, ko izdarījusi Dea Mineraloel periodā no 1992. gada 3. septembra līdz 2002. gada 2. janvārim, un par pārkāpumu, ko izdarījusi Shell & Dea Oil periodā no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. jūnijam (turpmāk tekstā – “kopuzņēmuma periods”), Komisija ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, jo tā esot kļūdaini interpretējusi uzņēmuma jēdzienu EKL 81. panta nozīmē.

Ievada apsvērumi

25. Saistībā ar mātesuzņēmuma solidāro atbildību par tā meitasuzņēmuma vai tam piederošā kopuzņēmuma rīcību ir jāatgādina, ka apstāklis, ka meitasuzņēmumam ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai liegtu iespēju tā rīcībā vainot mātesuzņēmumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā 48/69 Imperial Chemical Industries /Komisija, Recueil , 619. lpp., 132. punkts).

26. Eiropas Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību, un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts, un Vispārējās tiesas 2011. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑141/07, T‑142/07, T‑45/07 un T‑146/07 General Technic-Otis u.c./Komisija, Krājums, II‑4977. lpp., 53. punkts).

27. Savienības tiesa tāpat ir precizējusi, ka šajā kontekstā uzņēmuma jēdziens ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, pat ja juridiski šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau , Recueil , 2999. lpp., 11. punkts, un iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95 DSG /Komisija, Recueil , II‑2603. lpp., 124. punkts). Tādējādi tā ir uzsvērusi, ka konkurences noteikumu piemērošanai formāla divu sabiedrību nošķiršana, kas rodas to atsevišķo juridisko personību dēļ, nav izšķiroša un ka svarīgi ir, vai tās izturas tirgū kā viena vienība vai neizturas. Tādēļ var izrādīties, ka ir jānosaka, vai divas sabiedrības, kurām ir atšķirīga juridiskā personība, veido vai attiecas uz vienu un to pašu uzņēmumu, kas uzskatīts par ekonomisku vienību ar vienu un to pašu izturēšanos tirgū (iepriekš 25. punktā minētais spriedums lietā Imperial Chemical Industries /Komisija, 140. punkts; Vispārējās tiesas 2005. gada 5. septembra spriedums lietā T‑325/01 DaimlerChrysler /Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts, un iepriekš 26. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 54. punkts).

28. Līdzko šāda ekonomiskā vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai atbilstoši personīgās atbildības principam par šādu pārkāpumu ir jāatbild (iepriekš 26. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 56. punkts, un iepriekš 26. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 55. punkts).

29. Meitasuzņēmuma rīcībā var vainot mātesuzņēmumu it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šis meitasuzņēmums savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet būtībā piemēro mātesuzņēmuma dotus rīkojumus, ievērojot it īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības (šajā ziņā skat. iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil , II‑1487. lpp., 527. punkts).

30. Meitasuzņēmuma rīcība tirgū ir mātesuzņēmuma noteicošā ietekmē tostarp gadījumā, ja tas būtībā piemēro mātesuzņēmuma šajā ziņā dotus rīkojumus (iepriekš 25. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Imperial Chemical Industries /Komisija, 133., 137. un 138. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑294/98 P Metsä-Serla u.c./Komisija, Krājums, I‑10065. lpp., 27. punkts).

31. Meitasuzņēmuma rīcība tirgū ir mātesuzņēmuma noteicošā ietekmē arī gadījumā, ja mātesuzņēmums saglabā vienīgi pilnvaras noteikt vai apstiprināt noteiktus komerciāli stratēģiskus lēmumus, attiecīgajā gadījumā ar tā pārstāvju starpniecību meitasuzņēmuma struktūrās, lai gan pilnvaras noteikt meitasuzņēmuma komerciālo politiku ir deleģētas vadītājiem, kuriem ir uzticēta šī meitasuzņēmuma operacionālā vadīšana, kurus ir izvēlējusies mātesuzņēmums un kuri pārstāv un veicina tā komerciālās intereses (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 9. septembra spriedumu lietā T‑25/06 Alliance One International /Komisija, Krājums, II‑5741. lpp., 138. un 139. punkts).

32. Ja meitasuzņēmuma un mātesuzņēmuma rīcības vienotība tirgū ir nodrošināta tostarp gadījumos, kas iepriekš aprakstīti 30. un 31. punktā, vai ar citām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kas vieno sabiedrības, tie veido vienu ekonomisku vienību un līdz ar to tie veido vienu uzņēmumu atbilstoši iepriekš 27. punktā minētajai judikatūrai. Tas, ka mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātesuzņēmumam lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, un netiek prasīts pierādīt pēdējā personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šajā ziņā skat. iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts).

33. Iepriekš 25.–32. punktā izklāstītā judikatūra ir arī piemērojama viena vai vairāku mātesuzņēmumu saukšanai pie atbildības par to kopuzņēmuma izdarīto pārkāpumu (iepriekš 26. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 52.–56. punkts).

34. Ņemot vērā šo noteikumus, ir jāizvērtē prasītāju argumenti un apstrīdētajā lēmumā veikto konstatāciju precizitāti saistībā ar to, ka prasītājas tika sauktas pie atbildības par Dea Mineraloel , kas pilnībā pieder prasītājām (pirmā daļa), rīcību un Shell & Dea Oil , kas 50 % apmērā pieder prasītājām (otrā daļa), rīcību.

Pirmais pamats par prasītāju saukšanu pie atbildības par pārkāpumu, ko izdarīja Dea Mineraloel (periods pirms 2002. gada 2. janvāra)

Par apstrīdēto lēmumu

35. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi:

“[..]

(545) [N]oteicošas ietekmes uz meitasuzņēmuma politiku īstenošanai nav nepieciešams īstenot meitasuzņēmuma ikdienas vadīšanu. Meitasuzņēmuma vadīšana var tikpat labi tikt uzticēta meitasuzņēmumam pašam, bet tas neizslēdz to, ka mātesuzņēmums nosaka mērķus un politikas, kas ietekmē grupas sniegumu, kā arī tās koherenci, un nosaka sodu par jebkuru rīcību, kas ir pretrunā šiem mērķiem un politikām. RWE faktiski atzīst, ka RWE AG sevi veltīja vispārēja rakstura tēmām, kā stratēģija, plānošana; kontrole un finansēšana, visas RWE grupas vārdā un saņēma tehniskos ziņojumus. RWE arī norāda, ka ne [ RWE Dea ] [valde], ne [uzraudzības padome] nav īstenojušas noteicošu ietekmi pār Dea Mineraloel , tās ir interesējušās par Dea Mineraloel darbībām [..], kas ietver kapitālu, maržu/pelņas attīstību, riskus utt., un ka tās balstījās uz ziņojumiem, kurus tās saņēmums un kuri, izskatoties precīzi, padarīja par nelietderīgu šo darbību uzraudzīšanu [..]. Šie paziņojumi pierāda to, ka [prasītājām] bija interese un spēja īstenot kontroli vismaz pār savu meitasuzņēmumu stratēģiskajiem un finanšu aspektiem un ka tās faktiski ir īstenojušas (noteiktu) kontroli pār noteiktiem stratēģiskajiem aspektiem, kā arī ar ziņojumu sistēmas starpniecību.

(546) Argumenti, saskaņā ar kuriem parafīna vasks nebija īpaši svarīgs RWE un ka saņemti ziņojumi šķita precīzi un ka līdz ar to RWE AG vai [ RWE Dea ] aktīvi nekontrolēja Dea Mineraloel darbību, nespēj pietiekami pierādīt meitasuzņēmuma faktisko autonomiju. Tas, ka pats mātesuzņēmums nav piedalījies dažādās darbībās, nav noteicošs saistībā ar jautājumu, vai to ir jāuzskata kopā ar citām operacionālajām vienībām veido vienu ekonomisku vienību. Uzdevumu sadalīšana ir parasta rīcību sabiedrību grupas ietvaros. Ekonomiska vienība pēc definīcijas izpilda visas galvenās tirgus dalībnieka funkcijas juridisko personu, kuras to veido, ietvaros. [..]

(553) Līdz ar to Komisija secina, ka RWE AG un [ RWE Dea ] ir īstenojušas noteicošu un faktisku kontroli pār [ Dea Mineraloel ] no 1992. gada 3. septembra līdz 2002. gada 1. janvārim [, līdz ar to tās] ietilpst uzņēmumā, kas ir izdarījis pārkāpumu.”

Par ekonomiskās vienības starp mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu pastāvēšanas prezumpciju

36. Jānorāda, ka konkrētajā gadījumā, kad mātesuzņēmumam pieder viss tā Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu izdarījušā meitasuzņēmuma kapitāls, pirmkārt, šis mātesuzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētais mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār sava meitasuzņēmuma rīcību. Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitasuzņēmuma kapitāls pieder tā mātesuzņēmumam, lai prezumētu, ka pēdējais minētais uzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātesuzņēmumu par solidāri atbildīgu par tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šis mātesuzņēmums, kuram ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tā meitasuzņēmums rīkojas tirgū autonomi (skat. iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. un 61. punkts un tajos minētā judikatūra).

37. Turklāt saskaņā ar judikatūru atbildības prezumpcija, kas izriet no fakta, ka vienas sabiedrības kapitāla daļas pilnībā pieder citai sabiedrībai, ir piemērojama ne tikai gadījumā, kad pastāv tieša saikne starp mātesuzņēmumu un tās meitasuzņēmumu, bet arī tādā gadījumā kā šajā lietā, kad šī saikne ir netieša, ņemot vērā, ka pastāv cita, iestarpināta sabiedrība (Tiesas 2011. gada 20. janvāra spriedums lietā C‑90/09 P General Química u.c./Komisija, Krājums, I‑1. lpp., 90. punkts).

38. Mātesuzņēmumam, kuram gandrīz pilnībā pieder sava meitasuzņēmuma kapitāldaļas, principā ir analogā situācija, kādā ir ekskluzīvs īpašnieks, saistībā ar tā pilnvarām īstenot noteicošu ietekmi pār sava meitasuzņēmuma rīcību, ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas to saista ar šo meitasuzņēmumu. Tādējādi Komisijai ir tiesības šādā situācijā piemērot tādu pašu pierādīšanas pienākuma regulējumu, proti, prezumēt, ka minētais mātesuzņēmums faktiski izmanto savas iespējas īstenot izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma rīcību. Protams, nav izslēgts, ka noteiktos gadījumos kapitāldaļu īpašniekiem, kuri atrodas mazākumā, attiecībā uz meitasuzņēmumu varētu būt tiesības, kas ļautu apšaubīt iepriekš minēto analoģiju. Protams, nav izslēgts, ka noteiktos gadījumos kapitāldaļu īpašniekiem, kuri atrodas mazākumā, attiecībā uz meitasuzņēmumu varētu būt tiesības, kas ļautu apšaubīt iepriekš minēto analoģiju. Tomēr, pat neņemot vērā faktu, ka šādas tiesības parasti nav attiecināmas uz patiešām minimālām kapitāldaļām, kā tas ir konkrētajā gadījumā, izskatāmajā lietā prasītājas nav norādījušas nevienu šādu apstākli (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 7. jūnija spriedumu lietā T‑217/06 Arkema France u.c./Komisija, Krājums, II‑2593. lpp., 53. punkts).

39. Ja šī prezumpcija nav atspēkota, tad Komisija var konstatēt, ka meitasuzņēmums un tiešie un netieši mātesuzņēmumi ir viena ekonomiska vienība un līdz ar to veido vienu uzņēmumu iepriekš 27. punktā minētās judikatūras nozīmē. Tas, ka mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātesuzņēmumam lēmumu, ar kuru ir uzlikts naudas sods, un neliek prasīt pierādīt pēdējā personisku dalību šajā pārkāpumā (skat. iepriekš 32. punktā minēto judikatūru).

40. Saskaņā ar judikatūru, lai atspēkotu iepriekš 36. punktā izklāstīto prezumpciju, prasītājām ir jāiesniedz jebkādi pierādījumi saistībā ar organizatoriskām, ekonomiskām un juridiskām saiknēm starp tām un Dea Mineraloel , kurus tās uzskata par tādiem, kas liecina, ka tās neveidoja vienu ekonomisku vienību. Vispārējai tiesai savā vērtējumā ir jāņem vērā visi pierādījumi, kuru raksturs un nozīmīgums var atšķirties atkarībā no katras attiecīgās lietas īpašajām iezīmēm (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑112/05 Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 65. punkts).

41. Turklāt ir jāatgādina, ka šī prezumpcija balstās uz konstatējumu, ka, izņemot ārkārtas apstākļus, sabiedrība, kurai pilnībā pieder meitasuzņēmums, var, ņemot vērā tikai šo dalību kapitālā, īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un, otrkārt, ka šīs ietekmes faktiska neīstenošana parasti vislietderīgāk var tikt atrasta tādu vienību gadījumā, att iecībā uz kurām šī prezumpcija ir spēkā (Tiesas 2011. gada 29. septembra spriedums lietā C‑521/09 P Elf Aquitaine /Komisija, Krājums, I‑8947. lpp., 60. punkts).

42. Turklāt prezumpcijas par mātesuzņēmuma, kam pieder pilnībā vai gandrīz pilnībā meitasuzņēmums, faktiskas izšķirošas ietekmes uz tā komerciālo rīcību piemērošana ir pamatota ar to, ka, ja mātesuzņēmums ir vienīgais meitasuzņēmuma akcionārs, tā rīcībā ir visi līdzekļi, lai pieskaņotu meitasuzņēmuma komerciālo rīcību savai komerciālajai rīcībai. Konkrētāk, vienīgais akcionārs principā definē meitasuzņēmuma autonomijas apjomu, nosakot tā statūtus, izvēlas tās vadību un pieņem vai apstiprina meitasuzņēmuma stratēģiskos komerciālos lēmumus, attiecīgajā gadījumā ar tās pārstāvju piedalīšanos tā struktūrvienībās. Tāpat ekonomiskā vienotība starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumu parasti tiek papildus nodrošināta ar pienākumiem, kas izriet no dalībvalstu komerctiesībām, tādiem kā konsolidētās grāmatvedības kārtošana, meitasuzņēmuma pienākums periodiski sniegt atskaiti par savām darbībām mātesuzņēmumam, kā arī ar to, ka kopsapulce, kuru veido vienīgi mātesuzņēmums, apstiprina gada pārskatu; tas obligāti nozīmē to, ka mātesuzņēmums vismaz lielos vilcienos seko līdzi meitasuzņēmuma komercdarbībai.

43. Tādējādi prezumpcija par mātesuzņēmuma, kam pieder pilnībā vai gandrīz pilnībā meitasuzņēmums, faktiskas izšķirošas ietekmes uz tā komerciālo rīcību piemērošana ir pamatota, ciktāl tā aptver raksturīgās situācijas saistībā ar attiecībām starp meitasuzņēmumu un vienīgo mātesuzņēmumu, paredzot, ka tas, ka kādam mātesuzņēmumam pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmuma kapitāldaļas, principā nozīmē to rīcības vienotību tirgū.

44. Tomēr ieinteresētajām sabiedrībām pēc paziņojuma par iebildumiem ir pilnībā bijusi iespēja pierādīt, ka iepriekš 42. punktā aprakstītie mehānismi, kas parasti izraisa meitasuzņēmuma komerciālās rīcības pieskaņošanos mātesuzņēmuma komerciālajai rīcībai, nav funkcionējuši parastā veidā, līdz ar to grupas ekonomiskā vienotība bija pārrauta.

Par prasītāju argumentiem prezumpcijas atspēkošanai

45. Šajā lietā prasītājas neapstrīd to, ka, pamatojoties uz to, ka RWE Dea pieder visas Dea Mineraloel kapitāldaļas un RWE AG piederēja tās kapitāldaļas 99,4 % apmērā, Komisija esot varējusi prezumēt, ka, neesot pierādījumiem par pretējo, tās ir faktiski īstenojušas noteicošu ietekmi uz Dea Mineraloel komerciālo rīcību.

46. Tomēr tās uzskata, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tās ir sniegušas pietiekamus pierādījumus, lai atspēkotu prezumpciju.

– Par Dea Mineraloel operacionālo autonomiju

47. Prasītājas apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini uzskatījusi, ka mātesuzņēmuma noteicošās ietekmes īstenošanai pār meitasuzņēmuma komerciālo rīcību nebija nepieciešams “ņemt rokā” meitasuzņēmuma ikdienas vadīšanu. Tādēļ to argumenti, kas izklāstīti atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, esot pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju.

48. Pirmkārt, prasītājas precizē, ka RWE AG kā grupas galvenā sabiedrība ir koncentrējusies uz grupas vadīšanas uzdevumiem, tādiem kā stratēģija, plānošana, kontrole un finansēšana. RWE AG neesot īstenojusi nekādu ietekmi uz RWE Dea vai Dea Mineraloel rīcības operacionālo daļu.

49. Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka tas, ka meitasuzņēmumam ir pašam sava vietējā vadība un pašai savi līdzekļi, nepierāda, ka tas definē savu rīcību tirgū autonomi no sava mātesuzņēmuma. Uzdevumu sadalīšana starp meitasuzņēmumiem un to mātesuzņēmumiem un, konkrētāk, tas, ka meitasuzņēmuma, kas pilnībā pieder mātesuzņēmumam, vietējai vadībai tiek pilnībā uzticēta ikdienas vadības īstenošana, ir parasta prakse liela izmēra uzņēmumiem, kuros ietilpst daudzi meitasuzņēmumi, kuri beigu beigās pieder tai pašai jumta sabiedrībai. Līdz ar to gadījumā, kad pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmums, kas tieši iesaistīts pārkāpumā, ar šajā ziņā iesniegtiem pierādījumiem nevar atspēkot prezumpciju par mātesuzņēmuma jeb jumta sabiedrības faktiskas izšķirošas ietekmes īstenošanu attiecībā uz meitasuzņēmuma rīcību (šajā ziņā skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā Alliance One International /Komisija, 130. un 131. punkts).

50. Šādu pieeju turklāt pamato tas, ka gadījumā, kad mātesuzņēmumam pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmums, principā pastāv viena komerciāla interese un meitasuzņēmuma struktūru locekļus nozīmē un amatā ieceļ vienīgais akcionārs, kurš var vismaz neformāli dot rīkojumus un tiem noteikt snieguma kritērijus. Līdz ar to šādā gadījumā obligāti pastāv uzticības attiecības starp meitasuzņēmuma vadītājiem un mātesuzņēmuma vadītājiem, un šie vadītāji obligāti rīkojas, pārstāvot un veicinot vienu pastāvošo komerciālo interesi, proti, mātesuzņēmuma interesi (skat. iepriekš 31. punktu). Tādējādi mātesuzņēmuma un meitasuzņēmuma rīcības vienotība tirgū tiek nodrošināta, neskatoties uz jebkādu autonomiju, kas piešķirta meitasuzņēmuma vadītājiem saistībā ar tās operacionālo vadību, kura ietilpst stricto sensu tā komerciālās politikas definēšanās. Turklāt parasti vienīgais akcionārs definē pats un atbilstoši savām interesēm meitasuzņēmuma lēmumpieņemšanas kārtību un nosaka tā operacionālās autonomijas apjomu, kurus tas var grozīt pēc savas gribas, grozot noteikumus, kas regulē meitasuzņēmuma darbību, vai pat pārstrukturēšanas kārtībā izveidojot neformālās lēmumpieņemšanas struktūras. Tādējādi meitasuzņēmuma vadība nodrošina, īstenojot savu autonomo kompetenci, tās komerciālās rīcības atbilstību pārējās grupas komerciālajai rīcībai.

51. Otrkārt, ir jāpiebilst, ka prasītāju izvirzītie apstākļi norāda uz decentralizētu vadību, kas ir tipiska liela izmēra uzņēmumiem, kuri veica dažādas darbībās; tas nekādā gadījumā nav izņēmuma apstāklis. Tieši pretēji, prasītājas atzīst, ka RWE AG nodarbojās ar tādām tēmām kā stratēģija, plānošana, kontrole un finanses visas grupas vārdā un saņēma tehniskos ziņojumus no Dea Mineraloel , taču RWE Dea interesējās par Dea Mineraloel darbībām, kas ietvēra kapitālu, maržu un peļņas attīstību un riskus.

52. Treškārt, prasītājas uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir īstenojusi nesaskanīgu pieeju, jo izvērtēja operacionālo vadību mātesuzņēmumu saukšanas pie atbildības par BP un Mobil kopuzņēmuma rīcību kontekstā (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums). Tomēr Komisija esot atteikusies ņemt vērā Dea Mineraloel operacionālo autonomiju.

53. Šajā ziņā ir jāuzsver (skat. arī šī pamata otrās daļas izvērtēšanu), ka katra mātesuzņēmuma attiecīgās pilnvaras kopuzņēmuma operacionālajā vadīšanā ir atbilstošs apstāklis, lai izvērtētu mātesuzņēmumu par to kopuzņēmuma izdarīto pārkāpumu saukšanu pie atbildības, jo kopuzņēmumā apvienotā vadība liecina par ekonomiskās vienības pastāvēšanu starp kopuzņēmumu un mātesuzņēmumiem, kas īsteno kopējo vadīšanu. Tomēr Dea Mineraloel gadījumā nav runas par kopuzņēmumu, bet par RWE Dea pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, kuram ir piemērojami citi noteikumi par pierādījumiem, jo pastāv viens akcionārs un visus vadītājus tieši vai netieši izraugās vai ieceļ viens vienīgs mātesuzņēmums (skat. iepriekš 42. un 50. punktu).

54. Tādēļ argumentam saistībā ar saukšanas pie atbildības par kopuzņēmuma, ko izveidojušas BP un Mobil , izdarīto pārkāpumu izvērtēšanu nav nozīmes.

55. No tā izriet, ka prasītāju argumenti par Dea Mineraloel operacionālo autonomiju, ar kuriem nevar tikt pierādīts, ka ekonomiskā vienība starp to un prasītājām esot bijusi pārrauta, ir jānoraida.

– Par ietekmes uz darbībām, kas saistītas ar parafīna vasku, neesamību un šo produktu pārdošanas nelielo procentuālo daļu Dea Mineraloel apgrozījumā

56. Prasītājas apgalvo, ka RWE AG nav sniegusi nekādus norādījumus Dea Mineraloel saistībā ar kārtējo jautājumu risināšanu. Vienīgi saistībā ar lielu projektu, kuri ir nozīmīgi visai grupai, īstenošanu tai esot bijusi jāsaņem piekrišana no RWE AG valdes un uzraudzības padomes. Tā kā darbības saistībā ar “parafīna vasku” tomēr nekad neesot bijušas svarīgas visai grupai kopumā, minētās RWE AG struktūrvienības nekad neesot nodarbojušās ar jautājumiem par vadīšanu šajā jomā.

57. Tāpat prasītājas norāda, ka ne RWE Dea valde, ne uzraudzības padome nav ne īstenojusi ietekmi uz Dea Mineraloel darbību saistībā ar “parafīna vasku”, ne sniegusi Dea Mineraloel norādes saistībā ar šo darbību. Turklāt saistībā ar parafīna vaska ražošanu RWE Dea valde esot vienīgi saņēmusi iknedēļas finanšu pārskatus, kuros ietverti Mineralölwerk Grasbrook darbību rezultāti. Šī iknedēļas finanšu pārskata iesniegšana būtībā esot atbildusi grāmatvedības iesniegtajam ikmēneša rezultātam. Tādēļ no RWE Dea skatpunkta nebija nepieciešams aktīvi sekot līdzi darbībai saistībā ar “parafīna vasku”.

58. Prasītājas uzskata, ka darbība, uz kuru attiecās aizliegtā vienošanās, atspoguļo 0,1–0,2 % no Dea Mineraloel apgrozījuma, kas esot “spēcīga norāde” par grupas vadītāju noteicošās ietekmes neesamību.

59. Pirmkārt, saskaņā ar judikatūru Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātesuzņēmuma lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodus, izriet nevis no tā, ka mātesuzņēmums būtu pamudinājis savu meitasuzņēmumu izdarīt pārkāpumu, vai – vēl jo mazāk – no mātesuzņēmuma dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tie veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Faktiski, lai mātesuzņēmumu vainotu tā meitasuzņēmuma izdarītajā pārkāpumā, nav vajadzīgi pierādījumi par to, ka mātesuzņēmums ietekmē sava meitasuzņēmuma politiku konkrētā jomā, uz ko ir bijis vērsts pārkāpums. No tā izriet, ka tam, ka mātesuzņēmuma vadītāji nav zinājuši par pārkāpumu un ka tie nesniedz norādes par preču, saistībā ar kuriem notikusi aizliegtā vienošanās, ražošanu vai pārdošanu, nav nozīmes saistībā ar prezumpcijas atspēkošanu (iepriekš 40. punktā minētais Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. un 83. punkts, un 2011. gada 13. jūlija spriedums lietā T‑38/07 Shell Petroleum u.c./Komisija, Krājums, II‑4383. lpp., 69. un 70. punkts).

60. Tāpat identisku iemeslu dēļ tas, ka joma vai darbība, uz kuru attiecas pārkāpums, pārstāv vienīgi nelielu daļu no grupas vai mātesuzņēmuma visām darbībām, nevar pierādīt minētā meitasuzņēmuma autonomiju no sava mātesuzņēmuma, un tam līdz ar to nav ietekmes uz prezumpcijas par mātesuzņēmuma izšķirošas ietekmes pār meitasuzņēmuma komerciālo politiku tirgū piemērošanu (Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑168/05 Arkema /Komisija, Krājumā nav publicēts, 79. punkts; šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 144. punkts).

61. Turklāt preču, saistībā ar kurām tika īstenota aizliegtā vienošanās, pārdošanu nelielā daļa no grupas apgrozījuma neietekmē to, ka šajā jomā sasniegtie rezultāti parasti ietilpst mātesuzņēmumu konsolidētajos rezultātos. Tādēļ šo darbību rentabilitāte ietilpst mātesuzņēmumu un grupas kopumā interesēs.

62. Turklāt ir jāatgādina, ka formālu norāžu, kuras mātesuzņēmums sniedzis meitasuzņēmumam, pastāvēšana nav prasīta, lai pierādītu ekonomisko vienību starp šīm sabiedrībām (skat. iepriekš 31. punktu). Ekonomiskā vienība starp tām ir arī nodrošināta, ja pilnvaras noteikt meitasuzņēmuma komerciālo politiku stricto sensu ir deleģētas tās vadītājiem, kuriem ir uzticēta tās operacionālā vadība, kurus ir izvēlējusies mātesuzņēmums, kurus amatos patur mātesuzņēmums un kuri pārstāv un veicina vienīgo pastāvošu komerciālo interesi, t.i., mātesuzņēmuma, kurš ir meitasuzņēmuma vienīgais īpašnieks, komerciālo interesi. Šie vadītāji tādējādi nodrošina meitasuzņēmuma rīcības atbilstību mātesuzņēmuma rīcībai, īstenojot savas autonomas kompetences (skat. iepriekš 50. punktu). Tādēļ mātesuzņēmuma iesaistīšanās var tikt paredzēta situācijās, kurās meitasuzņēmuma rezultāti neatbilst mātesuzņēmuma paredzētajiem rezultātiem, taču normāla snieguma gadījumā mātesuzņēmums var izvēlēties vienīgi sekot meitasuzņēmuma darbībai ar tā iesniegto ziņojumu palīdzību un ar iespējamo stratēģisko lēmumu akceptēšanu.

63. Tādējādi prasītāju argumenti par to, ka tām nav bijusi ietekme parafīna vaska jomā, ir jānoraida.

64. Tādēļ ir jāapstiprina Komisijas konstatācija, saskaņā ar kuru prasītājas un Dea Mineraloel bija uzņēmums, kas ir izdarījis pārkāpumu periodā no 1992. gada 3. septembra līdz 2002. gada 1. janvārim. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi kļūdu, saucot tās pie atbildības par pārkāpumu.

Par apgalvoto prasītāju atbildību bez vainas

65. Prasītājas uzskata, ka Komisijas pieeja šajā lietā ietver atbildību, “kas ir praktiski atdalīta no jebkādas vainas”; tas neesot saderīgi ar personiskās atbildības principu. Prasītāju argumentu, kas izvirzīti, lai atspēkotu prezumpciju par noteicošās ietekmes faktisku īstenošanu, noraidīšanas sekas esot tādas, ka šī prezumpcija tiek transformēta neatspēkojamā prezumpcijā par ekonomiskas vienības pastāvēšanu gadījumā, kad mātesuzņēmumam pilnībā pieder meitasuzņēmums.

66. Ir jāatgādina, ka prezumpcija par mātesuzņēmuma, kam pieder pilnībā vai gandrīz pilnībā meitasuzņēmums, faktiskas izšķirošas ietekmes uz tā komerciālo rīcību piemērošana ir pamatota, ciktāl tā aptver raksturīgās situācijas saistībā ar attiecībām starp meitasuzņēmumu un vienīgo mātesuzņēmumu, un ka minētā prezumpcija nav neatspēkojama (skat. iepriekš 41.–44. punktu).

67. Prezumpcijas atspēkošana tomēr nav jautājums par pierādījumu daudzumu un detalizāciju gadījumā, kad šie pierādījumi liecina par parastu situāciju liela starptautiska uzņēmuma organizēšanā, kurā operacionālās vadības pilnvaras ir deleģētas vietējo vienību vadītājiem. Lai atspēkotu šo prezumpciju, ir jāiesniedz neparasti apstākļi, kas liecina, ka, lai gan mātesuzņēmumiem piederēja grupas meitasuzņēmumu visas kapitāldaļas, grupas ekonomiskā vienotība ir bijusi sarauta, jo mehānismi, kas nodrošina meitasuzņēmumu un mātesuzņēmumu komerciālās rīcības saskaņotību, funkcionēja neparasti.

68. Turklāt atbilstoši sodu un sankciju individualizācijas principam, kas ir piemērojams ikvienā administratīvajā procesā, kura rezultātā atbilstoši Savienības konkurences noteikumiem var tikt piemērotas sankcijas, uzņēmums drīkst tikt sodīts tikai par faktiem, kuri tam ir individuāli inkriminēti (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98 Krupp Thyssen Stainless un Acciai speciali Terni /Komisija, Recueil , II‑3757. lpp., 63. punkts).

69. Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar uzņēmuma jēdzienu un ar judikatūru, atbilstoši kurai apstāklis, ka mātesuzņēmums un meitasuzņēmums ir viens uzņēmums EKL 81. panta nozīmē, ļauj Komisijai adresēt lēmumu par naudas soda uzlikšanu sabiedrību grupas mātesuzņēmumam. Tādējādi jākonstatē, ka prasītājas ir personīgi sodītas par pārkāpumu, kas tiek uzskatīts par tādu, kuru tās pašas ir izdarījušas, ciešo ekonomisko un juridisko saikņu dēļ, kas vienoja to ar Dea Mineraloel un izrietēja no tā, ka Dea Mineraloel pilnībā piederēja tās kapitāldaļas (šajā ziņā skat. iepriekš 30. punktā minēto spriedumu lietā Metsä-Serla u.c./Komisija, 34. punkts).

70. No iepriekš minētā izriet, ka Komisija, pamatojoties uz attiecīgo prezumpciju, kas šajā lietā nav atspēkota, varēja konstatēt, ka prasītājas ietilpa uzņēmumā, kas bija pārkāpis EKL 81. pantu. Tādēļ personiskās atbildības princips un sodu un sankciju individualizācijas princips ir ticis ievērots.

71. No tā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.

72. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija nav pārkāpusi EKL 81. pantu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, saucot prasītājas pie atbildības par pārkāpumu, ko izdarījusi Dea Mineraloel .

73. No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

Par otro daļu saistībā ar to, ka prasītājas ir sauktas pie atbildības par pārkāpumu, ko izdarījusi Shell & Dea Oil (periods no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. jūnijam)

74. Prasītājas apgalvo, ka Komisija tās ir kļūdaini saukusi pie atbildības par pārkāpumu, ko izdarīja Shell & Dea Oil , kopuzņēmums, kas vienādās daļās piederēja RWE Dea un Shell kopuzņēmuma periodā no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. jūnijam. Tās norāda, ka Shell kopš kopuzņēmuma izveidošanas ir uzņēmies tā operacionālo kontroli. Līdz ar t o Komisija nevar uzlikt naudas sodu prasītājām par šīs vienības izdarīto pārkāpumu.

75. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir saukusi Shell un RWE pie solidāras atbildības par Shell & Dea Oil pret konkurenci vērsto rīcību (apstrīdētā lēmuma 552. apsvērums). Komisija ir saukusi prasītājas pie atbildības, pamatojoties uz šādiem apsvērumiem:

“[..]

(510) Kad Shell un [ RWE Dea ] izveidoja savu kopuzņēmumu 2002. gada janvārī, pastāvošā sabiedrība Dea Mineraloel [..] kalpoja par līdzekli uz kopuzņēmumu, kas 2002. gada 2. janvārī tika pārsaukts par Shell & Dea Oil GmbH un vienlaicīgi kļuva par meitasuzņēmumu, ko kopēji kontrolē Deutsche Shell GmbH (50 %) un [ RWE Dea ] (50 %). Kopuzņēmums tika izveidots ar nodomu, ka pēc starplaika posma, kas sākās ar kopuzņēmuma izveidošanu un beidzās vēlākais 2004. gada 1. jūlijā, Shell iegūs ekskluzīvu kontroli pār saistītajā darbībām. Starplaika posmā valdes locekļi, kuriem bija uzticēta kopuzņēmuma kārtējo jautājumu risināšana, bija vienlīdzīgi jāieceļ katram akcionāram; tomēr valdes priekšsēdētājam bija noteicošā balss un viņu iecēla Shell . Turklāt katram dalībniekam bija noteiktas veto tiesības, kas paredzētas, lai aizsargātu tā noteicošo ietekmi kopuzņēmumā, un līdz ar to starplaika posmā Shell un RWE īstenoja kopēju kontroli pār kopuzņēmumu [apstrīdētā lēmuma 666. zemsvītras piezīme, kurā šajā ziņā ir norādīts uz lēmumu atļaut koncentrāciju].

[..]

(549) [No judikatūras un it īpaši no Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra sprieduma lietā T‑314/01 Avebe /Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., izriet], ka vadības pilnvaras, kas vienai sabiedrībai ir pār citu, var būt faktiski pierādījumi par noteicošas ietekmes īstenošanu pār citu uzņēmumu. Šajā lietā Shell un RWE kopējās vadības pilnvaras kopuzņēmuma valdē ir pierādītas (skat. 510. apsvērumu), pamatojoties uz kopuzņēmuma līgumu. Valdes locekļus, kuriem uzticēta kopuzņēmuma kārtējo jautājumu risināšana, arī bija jāieceļ katram [akcionāram]. [Akcionāru] kopsapulces lēmumi bija jāpieņem ar vienkāršo vairākumu (katram dalībniekam ir 50 % no balsīm, lēmumu varēja bloķēt viens vai otrs dalībnieks). Attiecīgā perioda laikā noteikti lēmumi bija jāpieņem kopuzņēmuma komitejai, kurā ietilpst seši locekļi, pusi no kuriem ieceļ katrs [akcionārs]; lēmumi tiek pieņemti ar vienbalsību. Kopuzņēmuma komitejai bija pilna brīvība un pilnvaras saistībā ar noteiktu skatu stratēģisko lēmumu, tādu kā uzņēmuma plāns, ikgadējais ekspluatācijas budžets, strukturālās izmaiņas kopuzņēmuma ietvaros, ieguldījumi, kas pārsniedz noteiktu lielumu, un valdes locekļu nominēšana (iepriekš 510. punktā minētās “veto tiesības”). Līdz ar to, ņemot vērā šīs veto tiesības, kas aizsargā kopuzņēmuma katra dalībnieka noteicošo ietekmi, Komisija secināja, ka kopuzņēmuma perioda laikā Shell un RWE īstenoja kopējo kontroli pār kopuzņēmumu [skat. apstrīdētā lēmuma 680. zemsvītras piezīmi un lēmumu atļaut koncentrāciju].

(550) Šajos apstākļos tas, ka valdes priekšsēdētājam, ko iecēla Shell , ir noteicošā balss, nevar tikt uzskatīts par būtisku faktoru, pat vēl mazāk nekā par noteicošu, ar kuru var tikt apšaubīta Shell un RWE kopējā atbildība [..]. jo šī sistēma neskar veto tiesības. Ņemot vērā kopuzņēmuma vadības struktūru, RWE arguments, saskaņā ar kuru kopuzņēmuma komerciālā un cenu politika tika noteikta vienīgi ar Shell lēmumiem un bija vienīgi Shell kontrolē un kopuzņēmuma vadības struktūra bija integrēta Shell struktūrā, nevar tikt akceptēts. Tāpat tas, ka kopš kopuzņēmuma izveidošanas tika paredzēts, ka Shell uzņemsies pilnīgu kontroli pār darbību pēc pārejas perioda beigām, neko nemaina tajā, ka pārejas perioda laikā kopuzņēmums iepriekš 510. un 549. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ atradās Shell un RWE kopējā kontrolē.

(551) Līdz ar to, ņemot vērā kopējas vadības pilnvaras (un it īpaši kopuzņēmuma komiteju) un to, ka Shell un RWE kopēji kontrolēja 100 % no kopuzņēmuma kapitāldaļām (katrai pa 50 %), secinājumi saistībā ar katra mātesuzņēmuma atbildību šajā lietā atbilst spriedumam lietā [ Avebe /Komisija].

(553) [..] RWE AG un RWE ‑ Dea AG ir īstenojušas noteicošu un efektīvu kontroli pār [kopuzņēmumu] no 2002. gada 2. janvāra līdz 2002. gada 30. jūnijam (kopā ar grupu Shell ). Līdz ar to RWE AG un RWE - Dea AG ir jāsauc solidāri pie atbildības kopā ar grupu Shell par [..] Shell & Dea Oil rīcību no 2002. gada 2. janvāra līdz 2002. gada 30. jūnijam. Saistībā ar abiem periodiem RWE AG un RWE ‑ Dea AG ietilpst uzņēmumā, kas izdarījis pārkāpumu.”

76. Pirmkārt, prasītājas apgalvo, pretēji tam, ko Komisija norādījusi apstrīdētajā lēmumā, ka Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumā lietā T‑314/01 Avebe /Komisija (Krājums, II‑3085. lpp.) nav noteikta vispārējā prezumpcija saistībā ar noteicošās ietekmes īstenošanu attiecībā uz kopuzņēmuma, kas vienlīdzīgās daļās pieder diviem mātesuzņēmumiem, komerciālo rīcību.

77. Otrkārt, tās uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav pierādījusi kopuzņēmumu “kopējo vadību”, ko īsteno Shell un RWE . Tās uzsver, ka kopējā vadība tika pierādīta iepriekš 76. punktā minētajā spriedumā lietā Avebe /Komisija, pamatojoties uz norādēm, kuru izskatāmajā lietā nav.

78. Konkrētāk, lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Avebe /Komisija, mātesuzņēmumi bija kopīgi atbildīgi par uzņēmuma politiku un tie esot bijuši vienlīdzīgi pārstāvēti visās instancēs, ieskaitot vadības instances (direktori). Taču izskatāmajā lietā, lai gan vadība tika nodrošināta vienlīdzīgi, valdes priekšsēdētājam, ko ir iecēlusi Shell , bija noteicošā balss vienāda skaita balsu gadījumā.

79. Turklāt lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Avebe /Komisija, kopuzņēmumam esot bijis regulāri jāiesniedz ziņojumi abu mātesuzņēmumu pilnvarotajām personām. Izskatāmajā lietā vadība no paša sākuma esot bijusi integrēta grupas Shell lēmumu un ziņojumu struktūrās.

80. Treškārt, prasītājas uzskata, ka Shell & Dea Oil vadības raksturiezīmes, kas izriet no tās pārejas rakstura, izslēdz kopīgu vadību.

81. Šajā ziņā tās norāda, ka saskaņā ar kopuzņēmuma līguma normām Shell bija paredzēts iegādāties lielāko daļu no kopuzņēmuma kapitāldaļām pēc noteikta termiņa beigām un RWE ieguva tiesības piedāvāt Shell savas kapitāldaļas kopuzņēmumā. Procedūrā, kurā tika pieņemts lēmums atļaut koncentrāciju (uz kuru Komisija esot pamatojusies apstrīdētā lēmuma 510., 530. un 549. apsvērumā), Komisija esot pārbaudījusi un konstatējusi nevis kopējas kontroles iegūšanu, bet to, ka Shell tieši ieguva ekskluzīvu kontroli.

82. Shell & Dea Oil vadības integrēšana Shell lēmumu un ziņojumu struktūrā tostarp izrietēja no tās vadības noteiktajiem procesuālajiem noteikumiem. Saskaņā ar šo noteikumu 1.1. punktu Shell & Dea Oil esot bijusi jāiekļauj Shell Europe Oil Products Ltd . Saskaņā ar šo procesuālo noteikumu 1.2. punktu Shell & Dea Oil valdes priekšsēdētājam esot bijusi jāorganizē valde saskaņā ar Shell starptautiskajām normām. Saskaņā ar šo noteikumu 3. punktu katrs valdes loceklis ietilpa Shell lēmumu un ziņojumu struktūrā. Saskaņā ar šo pašu noteikumu 4. punktu valdes priekšsēdētājam bija jāsadarbojas ar Shell Europe Oil Products priekšsēdētāju.

83. Šīs lēmumu un ziņojumu struktūras esot tikušas izveidotas un piemērotas kopš kopuzņēmuma izveidošanas. Piemēram, S . k‑gs, kuram pēc kopuzņēmuma izveidošanas tika uzticēts vadīt parafīna vaska pārdošanu, neesot sniedzis ziņojumu kopuzņēmuma valdei. Viņš to esot sniedzis tieši G . k‑gam, kurš bija administrators, kam uzticēti grupas Shell vaski Eiropā Shell UK Oil Products Ltd . Saistībā ar Shell & Dea Oil izplatīšanas politiku un operacionālo darbību parafīna vaska jomā neesot notikusi nekāda sazināšanās ar struktūru, ar kuras palīdzību RWE Dea būtu varējusi īstenot savu ietekmi saskaņā ar savām kā akcionāra nominēšanas pilnvarām. Kopš kopuzņēmuma izveidošanas izplatīšanas politiku un operacionālo darbību praksē esot vadījusi vienīgi Shell .

84. Kopuzņēmuma integrēšana Shell struktūrās arī izpaužas citās uzņēmuma svarīgās jomās. Tādējādi projekts ar nosaukumu “Finanšu kontroles iegūšana” esot īstenots, lai piemērotu arī Shell & Dea Oil finanšu pārskatu sistēmu un sagatavotu šo sistēmu piemērošanu bijušās Dea Mineraloel grāmatvedībai. Šajā ziņā Shell & Dea Oil esot tikusi – kā tas izrietot no dokumenta ar nosaukumu “Kurzinformationen zum FCP‑Projekt” (īss paziņojums saistībā ar FCP projektu) – jau uzskatīta par daļu no Shell Eiropas organizācijas. Saskaņā ar šo dokumentu “kopuzņēmuma līguma princips nozīmē, ka kopuzņēmumam kā daļai no Shell Eiropas organizācijas ir jāpieņem Shell kultūras normas, sistēmas, procesi un kultūra” un “tādēļ kopuzņēmuma īstenošanas ietvaros Shell [ & ] Dea Oil visi Shell un Dea operacionālie procesi ir jāsaskaņo”, tiekot precizētam, ka “ Shell operacionālie procesi ir norma, kas ir jāsasniedz”.

85. Pēc tam prasītājas norāda, ka kopuzņēmuma pastāvēšanas laikā RWE Dea grāmatvedības dienesta darbiniekiem nebija pieejas Shell & Dea Oil grāmatvedībai.

86. Tādēļ prasītājas uzskata, ka apstākļi, kurus Komisija apkopojusi apstrīdētajā lēmumā, nepierāda “kopēju vadību” iepriekš 76. punktā minētā sprieduma lietā Avebe /Komisija nozīmē, bet, lielākais, kopējo kontroli Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (OV L 24, 1. lpp.) 3. panta 1. punkta un 4. panta 2. punkta nozīmē. Kopīgas vadības pierādīšana no kvalitatīva skatpunkta pārsniegtu kopējas kontroles pierādīšanu, un tā prezumētu, ka mātesuzņēmums efektīvi un aktīvi kopīgā veidā vada darbību.

87. Tā kā Komisija nav sniegusi pierādījumus par kopīgu vadību šajā lietā, apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ, ciktāl Komisija sauc prasītājas pie atbildības par Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu.

88. Pirmkārt, Komisija uzskata, ka prezumpcija par abu mātesuzņēmumu noteicošo ietekmi uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību pastāv ne tikai tad, ja ir pierādīta kopējā kontrole pār (gandrīz) visām kapitāldaļām, bet arī tad, ja ir pierādīta abu mātesuzņēmumu kopīgās vadības pilnvaras saistībā ar kopuzņēmuma komerciālo politiku.

89. Otrkārt, Komisija uzskata, ka tā ir pierādījusi kopīgās vadības pilnvaru pastāvēšanu, norādot uz kopuzņēmuma līguma normām. Prasītājas neapstrīdot, ka Komisijas norādītie apstākļi liecina par abu mātesuzņēmumu noteicošās ietekmes pastāvēšanu attiecībā uz Shell & Dea Oil stratēģiskajiem lēmumiem. Tā kā mātesuzņēmumi esot labākā stāvoklī, lai labāk noteiktu konkrētu kontroles attiecību sistēmu kopuzņēmumā, tad tām ir jāsniedz pierādījumi par pretējo, ja, pamatojoties uz Komisijas konstatētajiem apstākļiem, tā pierāda, ka pastāv kopējā kontrole pār kopuzņēmuma komerciālo politiku, tādējādi pierādot prezumpciju par abu mātesuzņēmumu noteicošās ietekmes īstenošanu.

90. Prasītājas vienīgi apgalvojot, ka tās nav īstenojušas nekādu ietekmi uz izplatīšanas politiku un cenu politiku, t.i., uz Shell & Dea Oil operacionālo vadību. Tās apstiprinot, ka kopuzņēmuma ikdienas vadīšana bija integrēta grupas Shell “lēmumu pieņemšanas un hierarhiskajās struktūrās”. Komisija uzskata, ka, lai pierādītu ekonomiskas vienības pastāvēšanu, ir pietiekami, ka mātesuzņēmumu īstenotā noteicošā ietekme attiecas uz meitasuzņēmuma komerciālo politiku plašā nozīmē un it īpaši uz stratēģiskajiem lēmumiem. Līdz ar to arguments par grupas Shell privileģēto iespēju īstenot noteicošu ietekmi uz Shell & Dea Oil izplatīšanas un cenu politiku neesot pietiekams, lai pierādītu, ka abi mātesuzņēmumu nav kopīgi īstenojuši ietekmi.

91. Turklāt no kopuzņēmuma līguma normām izriet, ka abi mātesuzņēmumi ir kopīgi īstenojuši kopuzņēmuma vadību. RWE Dea un Deutsche Shell esot vienlīdzīgi pārstāvēti akcionāru kopsapulcē, jo tiem bija vienāds kopuzņēmuma kapitāldaļu daudzums. Tāpat kopuzņēmuma komitejas un valdes sastāvs esot bijis vienlīdzīgs. Abiem mātesuzņēmumiem esot bijis vienāds pārstāvju skaits uzraudzības padomē.

92. RWE esot nominējusi kopuzņēmuma komitejas priekšsēdētāju un uzraudzības padomes priekšsēdētāju, taču valdes priekšsēdētāju esot iecēlusi Shell ar RWE piekrišanu. Vienāda skaita balsu gadījumā priekšsēdētājam esot bijusi izšķirošā balss, tomēr valdes pārstāvjiem esot bijis jāveic visas saprātīgi paredzamās pūles, lai vienotos lēmuma pieņemšanā. Turklāt virkne prasītāju direktorāta locekļu esot tikusi nominēta kopuzņēmuma uzraudzības padomē.

93. Saistībā ar kompetenču sadalījumu ir jānorāda, ka valde esot bijusi vienīgā atbildīgā par kopuzņēmuma operacionālo vadību, taču esot bijusi pakļauta kopuzņēmuma komitejas vadītāju un akcionāru kopsapulces kontrolei un pilnvarām. Šajā kārtībā esot ietilpuši pienākumi informēt un iesniegt ziņojumus un mātesuzņēmumu tiesības veikt revīziju. Līdz ar to, pretēji prasītāju apgalvojumiem, tās ir saņēmušas to skarošo informāciju un tās pašas esot varējušas īstenot pārbaudes.

94. Komisija uzskata, ka stratēģiskie jautājumi bija rezervēti kopuzņēmuma komitejai un pēdējā instancē akcionāru kopsapulcei, kuru ietvaros lēmumi tika pieņemti ar vienkāršu balsu vairākumu. Akcionāru kopsapulcē un kopuzņēmuma komitejā abiem mātesuzņēmumiem esot bijis jāmēģina izvairīties no “situācijām ar vienādu balsu skaitu” un galējā situācijā risinājumu esot bijis jārod katras grupas jumta sabiedrībām.

95. Komisija uzskata, ka kopuzņēmums netika vadīts neatkarīgi no mātesuzņēmumiem un abiem mātesuzņēmumiem bija jāvienojas par vienotu nostāju saistībā ar visiem jautājumiem. Turklāt abi mātesuzņēmumi tika vienādā veidā informēti par kopuzņēmuma darbību un varēja, pamatojoties uz tiem iesniegtajiem ziņojumiem, īstenot savu ietekmi kopuzņēmuma struktūrās. Šī faktiskā situācija esot balstīta uz prezumpciju, ka abi mātesuzņēmumi bija faktiski īstenojuši noteicošu ietekmi uz Shell & Dea Oil komerciālo politiku.

96. Prasītājas uz to atbildot, ka Shell & Dea Oil vadība jau no paša sākuma bija “pilnībā integrēta grupas Shell lēmumu pieņemšanas un hierarhijas struktūrās”. No operacionālās vadības procesuālajiem noteikumiem faktiski izriet, ka sakarā ar to, ka Shell vēlāk pārņems ekskluzīvu kontroli, kopš paša sākuma tika īstenota kopuzņēmuma darbību un grupas Shell darbību saskaņošana. Tomēr Komisija uzskata, ka runa ir par priekšlaicīgu organizatorisku integrāciju Shell grupā, netiekot atspēkotam jautājumam par kopuzņēmuma kopīgo vadīšanu. Tādējādi Shell gan kā sadarbības partnerim, gan kā padomniekam bija jāatbalsta kopuzņēmums. Tomēr procesuālajos noteikumos ir precizēts, ka šī funkcija neietekmēja RWE vadības pilnvaras.

97. Turklāt Komisija norāda, ka prasītāju apgalvojums, saskaņā ar kuru kopuzņēmuma direktors atskaitījās nevis tā vadītājiem, bet vienīgi Shell administratoram, kuram uzticēti vaski Eiropā, nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Katrā ziņā prasītāju apgalvojums attiecas vienīgi uz ziņojumu darbību struktūrām, kas esot tikušas organizētas tādā veidā, ka apgrozījuma radītāji tika savākti un apstrādāti pie Shell , kurai pašai vēl bija sava “vaska” darbība, taču RWE bijušās “vaska” darbības esot tikušas koncentrētas kopuzņēmumā. Katrā ziņā valdes direktors esot bijis valdes loceklis, un katrā ziņā viņam kā pirmā līmeņa vadītājam esot bijis jāsadarbojas ar valdi un tā jāinformē. Komisija uzskata, ka tādējādi valdi bija tieši informējis vadītājs vai tā bija informēta ar Shell ziņojuma palīdzību; tas turklāt bija nepieciešams, jo saskaņā ar kopuzņēmuma nolīguma 13.4. punktu šim uzņēmumam bija jāsniedz atskaites kopuzņēmuma komitejai.

98. Komisija piebilst, ka grāmatvedības sistēmu adaptēšana arī neļauj pieņemt, ka pastāvēja grupas Shell ekskluzīvas vadīšanas pilnvaras. RWE Dea esot bijusi piekļuve Shell & Dea Oil grāmatvedības datiem. Dokuments ar nosaukumu “Īss paziņojums saistībā ar FCP projektu” turklāt apstiprinot, ka runa bija par kopuzņēmuma vienotu organizēšanu, kas pieskaņota “ Shell komerciālajiem procesiem”, nevis par lēmumpieņemšanas kompetenču piešķiršanu Shell . Pretēji prasītāju apgalvojumiem, šajā dokumentā esot norādīts, ka “ir jāsniedz atskaite[s] akcionāriem”.

Par kopēju kontroli un kopēju izšķirošo ietekmi uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību

99. Prasītājas apstrīd, ka kopējās kontroles pierādīšana esot pietiekama, lai pierādītu abu mātesuzņēmumu noteicošo ietekmi uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību. Komisija apgalvo, ka šādas ietekmes īstenošana var tikt prezumēta gadījumā, ja abiem mātesuzņēmumiem vienādās daļās pieder visas kopuzņēmuma kapitāldaļas un ja ir kopējas vadīšanas pilnvaras. Turklāt Komisija uzskata, ka kopējās vadīšanas pilnvaras var tikt pierādītas, pamatojoties uz elementiem, kas ietverti kopuzņēmuma līgumā.

100. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 139/2004 3. panta 2. punktā ir precizēts, ka “kontroli veido tiesības, līgumi vai citi līdzekļi, kas vai nu atsevišķi, vai visi kopā, ņemot vērā faktiskos vai juridiskos apsvērumus, piešķir iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz uzņēmuma darbību”.

101. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai vainotu sabiedrību citas sabiedrības pret konkurenci vērstā rīcībā saskaņā ar EKL 81. pantu, Komisija nevarot pamatoties uz vienkāršu šīs sabiedrības noteicošas ietekmes spēju, kas atzīta saistībā ar Regulas Nr. 139/2004 piemērošanu, bez pienākuma pārbaudīt, vai šī ietekme ir faktiski īstenota (iepriekš 26. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 69. punkts).

102. Tieši pretēji, tai principā ir jāpierāda šādas noteicošas ietekmes pastāvēšana, pamatojoties uz faktisko apstākļu kopumu (skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā Avebe /Komisija, 136. punkts un tajā minētā judikatūra). Šo apstākļu starpā ietilpst tas, ka vienas un tās pašas fiziskās personas ieņem amatus gan mātesuzņēmuma vadībā, gan meitasuzņēmuma vai kopuzņēmuma vadībā (Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedums lietā T‑132/07 Fuji Electric /Komisija, Krājums, II‑4091. lpp., 184. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 119. un 120. punkts), vai tas, ka minētājām sabiedrībām bija jāīsteno to vienotās vadības norādes, nepastāvot iespējai rīkoties tirgū neatkarīgi (šajā ziņā skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 527. punkts).

103. Šajā lietā Komisija nav pamatojusies uz šādu tiešu pierādījumu par RWE un Shell noteicošās ietekmes īstenošanu uz Shell & Dea Oil komerciālo rīcību.

104. Apstrīdētā lēmuma 510. apsvērums, kurā noteikts, ka “starplaika posmā Shell un RWE īstenoja kopēju kontroli pār kopējo uzņēmumu”, bija balstīts uz lēmumu atļaut koncentrāciju, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 666. zemsvītras piezīmes. Turpinājumā apstrīdētā lēmuma 549. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka “šajā lietā Shell un RWE kopējās vadības pilnvaras kopuzņēmuma valdē ir pierādītas (skat. 510. apsvērumu), pamatojoties uz kopuzņēmuma līgumu”. Tāpat apstrīdētā lēmuma 549. apsvērumā Komisija ir abstraktā veidā izvērtējusi lēmumu pieņemšanas kārtību kopuzņēmuma citās struktūrās, t.i., vienīgi pamatojoties uz kopuzņēmuma līgumu. Uz šī pamata Komisija secināja, ka kopuzņēmuma perioda laikā Shell un RWE īstenoja kopējo kontroli pār kopuzņēmumu, un tieši norādīja apstrīdētā lēmuma 680. zemsvītras piezīmē uz lēmumu atļaut koncentrāciju.

105. No tā izriet, ka šajā lietā Komisija secināja par to, ka Shell un RWE īstenoja kopēju noteicošu ietekmi uz Shell & Dea Oil komerciālo rīcību, vienīgi pamatojoties uz kopuzņēmuma līguma abstraktu analīzi, kurš bija parakstīts pirms Shell & Dea Oil darbības sākšanas, gluži kā analīzes, kas veikta saskaņā ar noteikumu, ar kuriem tiek regulēta koncentrāciju atļaušana, gadījumā.

106. Otrkārt, Vispārējai tiesai tādējādi tiek lūgts izvērtēt, kādā mērā šāda abstrakta un perspektīva analīze, kas īstenota koncentrāciju jomā, kurā atļaušanas lēmums tiek pieņemts pirms kopuzņēmuma funkcionēšanas, var arī būt par pierādījumu noteicošas ietekmes faktiskai īstenošanai uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību lēmumā, ar kuru mātesuzņēmumi tiek saukti pie atbildības par EKL 81. panta pārkāpumu, ko pagātnē izdarījis šāds kopuzņēmums.

107. Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan pilnvaras vai iespēja noteikt kopuzņēmuma komerciālos lēmumus pati par sevi ietilpst vienīgā vienkāršā spējā īstenot noteicošu ietekmi uz tā komerciālo rīcību un tādējādi ietilpst jēdzienā kontrole Regulas Nr. 139/2004 nozīmē, Komisija un Savienības tiesa var prezumēt, ka normatīvie akti un līgumu saistībā ar šī uzņēmuma funkcionēšanu noteikumi, it īpaši tā līguma noteikumi, ar kuriem tiek izveidots kopuzņēmums, un akcionāru līguma par balsīm noteikumi ir tikuši īstenoti un ievēroti. Šādā ziņā vērtējums par faktiskas noteicošas ietekmes uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību var ietvert dokumentu, kas parakstīti pirms tā darbības sākšanas, abstraktu analīzi, gluži kā analīzes par kontroli gadījumā. Konkrētāk, ja šīs tiesību normas un noteikumi paredz, ka katra mātesuzņēmuma balsis ir nepieciešamas rezolūcijas pieņemšanai kopuzņēmuma struktūrā, Komisija un Savienības tiesa var konstatēt, nepastāvot pierādījumam par pretējo, ka mātes sabiedrības šīs rezolūcijas noteica kopā (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā Avebe /Komisija, 137.–139. punkts; iepriekš 102. punktā minēto spriedumu lietā Fuji Electric /Komisija, 186.–193. punkts, un iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā General Technic-Otis /Komisija, 112. un 113. punkts).

108. Tomēr, tā kā vērtējums par noteicošās ietekmes faktisku īstenošanu ir retrospektīvs un līdz ar to var tikt pamatots ar konkrētiem apstākļiem, gan Komisija, gan ieinteresētās personas var iesniegt pierādījumus, ka kopuzņēmuma komerciālie lēmumi tika noteikti atbilstoši citai kārtībai nekā tai, kas izriet vienīgi no līgumu par kopuzņēmuma funkcionēšanas abstraktas izvērtēšanas (šajā ziņā skat. iepriekš 102. punktā minēto spriedumu lietā Fuji Electric /Komisija, 194. un 195. punkts, un iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 115.–117. punkts). Konkrētāk, Komisija vai ieinteresētās personas var iesniegt pierādījumus, ka, lai gan ir vienīgā mātesuzņēmuma pilnvaras pieņemt attiecīgos lēmumus ar tās pārstāvju starpniecību kopuzņēmumā, šos lēmumus faktiski ir pieņēmuši vairāki vai visi mātesuzņēmumi vienbalsīgi.

Par Komisijas konstatācijas par RWE un Shell saukšanu pie atbildības par Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu pamatotību

109. Tādēļ ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš 99.–108. punktā izklāstītos apsvērumus, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pietiekami izklāstījusi apstākļus, kas ļauj prasītājas saukt pie atbildības par Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu.

110. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir pamatojusi konstatāciju par prasītāju un grupas Shell solidāro atbildību par Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu ar diviem apstākļiem: pirmkārt, to, ka pastāv kopīgas vadīšanas pilnvaras, kuras tā ir konstatējusi, pamatojoties uz kopuzņēmuma līguma izvērtēšanu un norādot uz lēmumu atļaut koncentrāciju, kura ietvaros Shell un RWE vispirms ieguva kopējo kontroli pār Shell & Dea Oil , lai pēc tam pēc starplaika posma beigšanās Shell iegūtu vienotu kontroli pār kopuzņēmumu; otrkārt, to, ka abiem mātesuzņēmumiem kopā un vienādas daļās piederēja visas kopuzņēmuma kapitāldaļas.

111. Pirmkārt, saistībā ar prasītāju apsvērumu, saskaņā ar kuru kopīgas vadīšanas pilnvaras drīzāk ietilpst vienkāršā iespēja izmantot noteicošu ietekmi, t.i., kontroli Regulas Nr. 139/2004 2. panta nozīmē, nevis šīs kontroles faktisku izmantošanu, ir pietiekami atgādināt, ka faktiska kopējā vadīšana var tikt izsecināta, nepastāvot pierādījumiem par pretējo, no kopējām vadīšanas pilnvarām, kā tās izriet no līgumiem par kopuzņēmumu darbību (skat. iepriekš 107. un 108. punktu).

112. Otrkārt, saistībā ar kopējās vadīšanas raksturu iepriekš 76. punktā minētajā spriedumā lietā Avebe /Komisija (136.–138. punkts) Vispārējā tiesa ir atzinusi par atbilstošām norādes, ka kopuzņēmuma vadības struktūru locekļiem, kurus ir iecēlis katrs no mātesuzņēmumiem, kuri pārstāv savas komerciālās intereses, bija cieši jāsadarbojas kopuzņēmuma komerciālās politikas definēšanā un īstenošanā un ka to pieņemtajiem lēmumiem obligāti bija jāatspoguļo katra mātesuzņēmuma, kuru Komisija saukusi pie atbildības, gribu sakrišana. Turklāt ir arī norādīti apstākļi, kas pierāda regulārus kontaktus saistībā ar kopuzņēmuma komerciālo politiku starp mātesuzņēmumiem un kopuzņēmuma struktūru locekļiem, kurus katra no tām iecēlusi. Vispārējā tiesa ir ne tikai izvērtējusi stratēģisko lēmumu pieņemšanu kopuzņēmuma ietvaros, bet arī ikdienas jautājumu kārtošanu, un ir norādījusi, ka abiem direktoriem, kurus iecēluši abi mātesuzņēmumi, bija jāstrādā, cieši sadarbojoties arī šajā ziņā (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Avebe /Komisija, 136.–138. punkts).

113. Turklāt iepriekš 26. punktā minētajā spriedumā lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 112. un 118. punkts, Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka 75 % no kopuzņēmuma piederēja Otis Belgique , atlikušie 25 % piederēja General Technic un ka saskaņā ar kopuzņēmuma statūtiem katrs akcionārs bija pārstāvēts kopuzņēmuma valdē atbilstoši tā dalības proporcijai kapitāldaļās. Tā kā valdes lēmumi bija jāpieņem ar 80 % balsu vairākumu, Otis obligāti bija sniedzis savu piekrišanu visiem šiem lēmumiem ar savu pārstāvju starpniecību valdē visa pārkāpuma perioda laikā.

114. Treškārt, šajā lietā, lai gan ir taisnība, ka RWE bija veto tiesības kopuzņēmuma komitejā un akcionāru kopsapulcē, tas neattiecās uz visiem lēmumiem par kopuzņēmuma vadīšanu. Taču valdes priekšsēdētāja, kuru iecēla Shell , noteicošā balss nozīmē, ka tās ieceltie locekļi varēja pieņemt lēmumus valdes ietvaros, neņemot vērā eventuālo iebildumu no locekļiem, kurus iecēlusi RWE . Tādēļ, pamatojoties uz kopuzņēmuma līguma noteikumiem, kas norādīti apstrīdētajā lēmumā, nevarēja tikt konstatēts, ka abi mātesuzņēmumi bija vadījuši kopuzņēmumu, cieši sadarbojoties, un ka kopuzņēmuma valdes lēmumu pieņemšana obligāti atspoguļoja katra pie atbildības sauktā mātesuzņēmuma gribu.

115. Visbeidzot, Komisija nav iesniegusi nevienu konkrētu faktisku pierādījumu, tādus kā tostarp valdes sanāksmju protokolus, lai pierādītu, ka abi mātesuzņēmumi bija vadījuši kopuzņēmumu, cieši sadarbojoties, un ka kopuzņēmuma valdes lēmumu pieņemšana obligāti atspoguļoja katra pie atbildības sauktā mātesuzņēmuma gribu.

116. Tādēļ norāžu, uz kuru pamata Vispārējā tiesa pierādīja kopīgu vadīšanu iepriekš 76. punktā minētā sprieduma lietā Avebe /Komisija un iepriekš 26. punktā minētā sprieduma lietā Technic-Otis u.c./Komisija nozīmē, nebija šajā lietā.

117. Treškārt, Komisija tomēr norāda, ka, lai pierādītu ekonomiskas vienības pastāvēšanu, ir pietiekami, ka mātesuzņēmumu īstenotā noteicošā ietekme attiecas uz meitasuzņēmuma komerciālo politiku plašā nozīmē un it īpaši uz stratēģiskajiem lēmumiem.

118. Pirmkārt, šajā ziņā ir jāuzsver, ka valdei bija būtiska loma Shell & Dea Oil komerciālās politikas noteikšanā. Saskaņā ar koplīguma 13.2. punktu vienīgi valde bija atbildīga par kopuzņēmuma darbības vadīšanu un tai bija pilnvaras īstenot kopuzņēmuma mērķus, neietekmējot kopuzņēmuma komitejai paredzētas stratēģiskās kompetences. Atbilstoši šī līguma 12.5. punktam minētās paredzētās kompetences būtībā vienīgi ietvēra budžeta un komercplāna pieņemšanu, lēmumus par ieguldījumiem un līgumiem ar trešajām personām, kuru vērtība pārsniedz noteiktu lielumu, valdes locekļu iecelšanu, kā arī restrukturēšanu.

119. Otrkārt, kā izriet no iepriekš 112. un 113. punktā minētās judikatūras, mātesuzņēmumu ietekme, kura tiek īstenota ar to iecelto valdes locekļu starpniecību, uz kopuzņēmuma operacionālo vadību ir pilnībā atbilstoša, lai izvērtētu ekonomiskās vienības pastāvēšanu starp tām un minēto kopuzņēmumu.

120. Treškārt, ir taisnība, ka jautājumam par operacionālo vadīšanu var nebūt nozīmes, ciktāl runa ir par vienam mātesuzņēmumam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, jo šī meitasuzņēmuma operacionālās autonomijas pierādīšana pati par sevi nevar atspēkot prezumpciju par noteicošās ietekmes īstenošanu (skat. iepriekš 49. punktā minēto judikatūru).

121. Tomēr viena akcionāra gadījumā visus lēmumus – ieskaitot tos, kas attiecas uz meitasuzņēmuma operacionālo darbību, – pieņem vadītāji, kurus ieceļ vai nominē tieši vai netieši (struktūras, kurus locekļus ir iecēlis mātesuzņēmums) vienīgais mātesuzņēmums. Tāpat, neesot citam akcionāram, vienīgās komerciālās intereses, kas izpaužas meitasuzņēmumā, principā ir vienīgā akcionāra intereses. Tādējādi Komisija var prezumēt noteicošas ietekmes faktisku īstenošanu par gadījumā, ja meitasuzņēmuma vadītāji īsteno tās operacionālo vadību autonomi.

122. Kopuzņēmumu gadījumā pastāv kopuzņēmuma akcionāru pluralitāte, un kopuzņēmuma struktūru lēmumus pieņem locekļi, kas pārstāv dažādu mātesuzņēmumu komerciālās intereses, kuras var sakrist, taču var arī atšķirties. Tādēļ atbilstošs ir jautājums, vai mātesuzņēmums ir īstenojis reālu ietekmi uz kopuzņēmuma operacionālo vadīšanu, tostarp ar tā iecelto vadītāju starpniecību.

123. Ceturtkārt, ir jāatgādina, ka prasītājas jau savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir norādījušas atbilstošos apstākļus saistībā ar kopīgas vadīšanas pastāvēšanas izvērtēšanu. Tās ir norādījušas, ka kopuzņēmuma komerciālā un cenu politika būtībā tika noteikta vienīgi ar Shell lēmumiem un bija vienīgi Shell kontrolē un kopuzņēmuma vadības struktūra jau bija integrēta Shell struktūrā. Tomēr vienīgie argumenti, kurus Komisija izvirzījusi apstrīdētajā lēmumā, lai atspēkotu šos apstākļus, ir saistīti ar veto tiesībām, kas bija RWE kopuzņēmuma komitejā un akcionāru kopsapulcē. Tādējādi, kā tostarp izriet iepriekš no 118. punkta, kopuzņēmuma operacionālā vadība neietilpa šo struktūru kompetencē. Tieši pretēji, lēmumu pieņemšana, kuri ir atbilstīgi no kopīgās vadīšanas izvērtēšanas skatpunkta, būtībā bija valdes ziņā.

124. Tādēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi kopuzņēmuma kopīgo vadīšanu.

125. Turklāt ir jākonstatē, ka papildus kopīgai vadīšanai Komisija apstrīdētajā lēmumā nav izvirzījusi nevienu norādi par ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kas liecinātu par RWE noteicošas ietekmes faktisku īstenošanu attiecībā uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību.

126. Tas, ka RWE un Shell pilnībā piederēja Shell & Dea Oil kapitāldaļas, nevar padarīt faktus šajā lietā līdzīgus faktiem lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Avebe /Komisija, jo minētajā spriedumā Vispārējā tiesa konstatēja kopuzņēmuma kopīgo vadīšanu un pamatoja savu secinājumu par noteicošās ietekmes faktisko īstenošanu ar citām atbilstošām norādēm, kuru nav izskatāmajā lietā.

127. Savai aizstāvībai Komisija ir iesniegusi sarakstu par amatu apvienošanu Dea Mineraloel , Shell & Dea Oil un prasītājās, norādot, ka trīs RWE valdes locekļi no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. jūnijam vienlaicīgi bija Shell & Dea Oil uzraudzības padomes locekļi. Šajā ziņā ir jānorāda, ka pirms kļūšanas par Shell & Dea Oil uzraudzības padomes locekļiem šīs pašas personas bija Dea Mineraloel valdes locekļi. Tomēr kopuzņēmuma laikā nevarēja pastāvēt nekāda pārklāšanās starp valdes locekļiem vai kopuzņēmuma komiteju, no vienas puses, un prasītāju struktūru locekļiem, no otras puses.

128. Pat pieņemot, ka Komisijas šajā lietā norādītā amatu apvienošana varētu ietekmēt vērtējumu par noteicošās ietekmes faktisku īstenošanu, ar šo apstākli nevar pamatot šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā izdarīto secinājumu. Pamatojums ieinteresētajai personai principā jāpaziņo vienlaikus ar tai nelabvēlīgo lēmumu. Pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina Savienības tiesā notiekošajā tiesvedībā (Tiesas 1981. gada 26. novembra spriedums lietā 195/80 Michel /Parlaments, Recueil , 2861. lpp., 22. punkts, un iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā Elf Aquitaine /Komisija, 149. punkts).

129. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka pierādījumi, kurus Komisija apkopojusi apstrīdētajā lēmumā, nav pietiekami, lai pierādītu, ka prasītājas un Shell kopīgi noteica Shell & Dea Oil rīcību tirgū, līdz ar to Komisija nevarēja pamatoti secināt, ka pastāvēja ekonomiskā vienība starp prasītājām un Shell & Dea Oil . Līdz ar to Komisija ir pārkāpusi EKL 81. pantu, jo tā, vienīgi pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā apkopotajiem pierādījumiem, sauca pie solidārās atbildības prasītājas par Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu.

130. Tādēļ ir jāakceptē pirmā pamata otrā daļa un jāatceļ apstrīdētais lēmums, ciktāl Komisija ir konstatējusi prasītāju piedalīšanos aizliegtās vienošanās darbībās periodā no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. jūnijam. Konstatētā prettiesiskuma sekas un naudas soda summa tiks izvērtētas 260. un nākamajos punktos.

2. Otrais pamats par 2002. gada paziņojuma par sadarbību nepiemērošanu attiecībā uz prasītājām

131. Prasītājas pakārtoti apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi 2002. gada paziņojumu par sadarbību un ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ciktāl tā nav ne atbrīvojusi prasītājas no uzliktā naudas soda, ne samazinājusi tā summu, ņemot vērā Shell Deutschland Schmierstoff iesniegto lūgumu par sadarbību arī Shell Deutschland Oil vārdā. Tādēļ prasītājām uzliktais naudas sods būtu “jāatceļ vai vismaz būtiski jāsamazina” saskaņā ar minētā paziņojuma būtību un Shell nodomu, kas izklāstīts tās lūgumā par sadarbību.

Pirmā daļa par Shell lūguma par sadarbību neattiecināšanu uz prasītājām

Par apstrīdēto lēmumu

132. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir konstatējusi:

“[..]

(732) Shell [bija] pirmais uzņēmums, kas iesniedza pierādījumus par pārkāpumu, kurš ir šī lēmuma priekšmets. Iesniegtie pierādījumi ļāva Komisijai pieņemt lēmumu uzdot veikt pārbaudes saistībā ar šajā nozarē prezumēto pārkāpumu [..]

(736) Shell līdz ar to saņēma atbrīvojumu no naudas sodiem saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. p[antu]. No tā izriet, ka Shell naudas sods ir samazināts 100 % apmērā. Šis samazinājums arī attiecas uz Shell solidāro atbildību saistībā ar Shell Deutschland Oil GmbH / Shell & Dea Oil rīcību. RWE līdz ar to ir vienīgā atbildīgā par daļu no naudas soda, kas izriet no tās rīcības.”

133. Saistībā ar Shell Deutschland Schmierstoff pieteikuma par sadarbība nepiemērojamību attiecībā uz prasītājām Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi šādi:

“[..]

(524) Shell apgalvo, ka periodā, kurā Dea Mineraloel ietilpa uzņēmumā RWE (t.i., kopš pārkāpuma sākuma 1992. gada 3. septembrī līdz 2002. gada 30. jūnijam), RWE arī ir jāsaņem Shell nosacītais atbrīvojums.

(525) Shell turklāt norāda, ka tā nevar un tā nebūtu jāsauc pie solidārās atbildības kopā ar RWE par periodu no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. janvārim, ja Komisija nolems uzlikt naudas sodu RWE . Šādā gadījumā Shell un RWE atbildības būtu jāapskata atsevišķi [..]

(527) Komisija nevar akceptēt vispārēju paziņojumu kā pamatojumu tam, ka RWE saņems Shell nosacīto atbrīvojumu. [EKL] 81. pants attiecas uz rīcību, kas vērsta pret konkurenci tirgū noteiktā periodā, taču 2002. gada paziņojums par sadarbību attiecas uz pieteikumiem par sadarbību administratīvā procesa laikā. Saistībā ar pēdējiem minētajiem pieteikumiem Komisijai līdz ar to ir jāizvērtē, kurā uzņēmumā pieteikuma iesniedzēja ietilpa pieteikuma iesniegšanas brīdī. Shell pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda brīdī Shell un RWE neietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā. Shell līdz ar to ir vienīgais uzņēmums, kas izpilda 2002. gada paziņojuma par sadarbību prasības, un tādēļ tas var saņemt atbrīvojumu.”

Pirmais pamats par Shell piešķirtā atbrīvojuma no naudas soda neattiecināšanu uz Dea Mineraloel izdarīto pārkāpumu

134. Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav paplašinājusi Shell iesniegtā pieteikuma par sadarbību sekas attiecībā uz pārkāpumu, ko Dea Mineraloel izdarījusi periodā no 1992. gada līdz 2002. gada 2. janvārim, jo šī pēdējā minētā sabiedrība tām pilnībā piederēja. Tās uzsver, ka Dea Mineraloel ir sabiedrība, kuras pēctece ir Shell Deutschland Oil pēc tam, kad to iegādājās Shell . Turklāt sabiedrība, kas iesniegusi pieteikumu par sadarbību, Shell Deutschland Schmierstoff ir Shell Deutschland Oil meitasuzņēmums.

135. Prasītājas uzskata, ka, piemērojot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, uzņēmums, kas saņēmis atbrīvojumu no naudas soda, būtu bijis jāņem vērā tāds, kāds tas bija pārkāpuma izdarīšanas laikā, līdz ar to Komisija esot pārkāpusi minēto paziņojumu, atsakoties uz tām attiecināt Shell Deutschland Schmierstoff iesniegto pieteikumu par sadarbību. Tas tostarp izrietot no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, saskaņā ar kuru, nosakot naudas soda apmēru, kas uzlikts uzņēmumiem par EKL 81. panta pārkāpumu, ir jāņem vērā šī pārkāpuma smagums un ilgums. Prasītājas uzskata, ka, tā kā pārkāpuma smagums un ilgums ir saistīts ar uzņēmuma stāvokli, kāds tas bija piedalīšanās pārkāpuma laikā, tad ir jāizmanto tā pati uzņēmuma definīcija, kas izmantota 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas laikā.

136. Pirmkārt, ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru iespēja sodu par meitasuzņēmuma rīcību uzlikt mātesuzņēmumam līdz ar to neietekmē tikai meitasuzņēmumam, kas piedalījies pārkāpumā, adresētā lēmuma tiesiskumu. Tādēļ Komisijai ir izvēle noteikt sodu vai nu meitasuzņēmumam, kas bija piedalījies pārkāpumā, vai arī mātesuzņēmumam, kas to kontrolēja piedalīšanās pārkāpumā laikā. Šāda izvēle Komisijai ir arī tad, ja runa ir par kontroles pār meitasuzņēmumu ekonomisko nodošanu, līdz ar to Komisija par meitasuzņēmuma rīcību laika posmā pirms nodošanas pie atbildības var saukt iepriekšējo mātesuzņēmumu un par rīcību pēc nodošanas – jauno mātesuzņēmumu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 331. un 332. punkts un tajā minētā judikatūra).

137. No šīs judikatūras izriet, ka Komisija var pamatoti izvērtēt un atsevišķi noteikt meitasuzņēmuma, kurš tieši piedalījies pārkāpumā, bijušā mātesuzņēmuma un jaunā mātesuzņēmuma atbildību.

138. Tādēļ šajā lietā Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, atsevišķi nosakot RWE atbildību par Dea Mineraloel izdarīto pārkāpumu (laika posmā starp 1992. gadu un 2002. gada 2. janvāri) un Shell atbildību par sabiedrību, kuras ir Dea Mineraloel tiesību pārņēmējas, t.i., par Shell Deutschland Oil un pēdējās minētās sabiedrības meitasuzņēmuma Shell Deutschland Schmierstoff (no 2002. gada 30. jūnija) izdarītajiem pārkāpumiem.

139. Otrkārt, ir jāizvērtē Komisijas iecietības programmas mērķis.

140. Šajā ziņā jau ir ticis nospriests, ka naudas sodu samazināšana gadījumos, kad uzņēmumi, kas piedalījušies Savienības konkurences tiesību pārkāpumos, sadarbojas, ir pamatota ar apsvērumu, saskaņā ar kuru šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību un vajadzības gadījumā to izbeigt (iepriekš 102. punktā minētais spriedums lietā Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 399. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04 Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik /Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 225. punkts).

141. Turklāt ir jāatgādina, ka 2002. gada paziņojuma par sadarbību 3. un 4. punktā ir paredzēts šādi:

“Komisija apzinās, ka atsevišķi uzņēmumi, kas noslēguši šādu nelikumīgu vienošanos, vēlas no tās izstāties un informēt Komisiju par šādas vienošanās esamību, bet no šādas rīcības tos attur lielās sodanaudas [lielie naudas sodi], ko tiem, iespējams, vajadzēs maksāt. [..] Komisija uzskata, ka labvēlības statusa piemērošana uzņēmumiem, kas ar to sadarbojas, ir [Savienības] interesēs. Patērētāju un iedzīvotāju ieinteresētība slepeno karteļu [aizliegto vienošanos] atklāšanā un sodīšanā ir svarīgāka par ieinteresētību to uzņēmumu sodīšanā, kas Komisijai ļauj atklāt un aizliegt attiecīgo praksi.”

142. Tādēļ no 2002. gada paziņojuma par sadarbību izriet, ka uzņēmumu vaina un atbildība par pārkāpumu netiek atcelta, piemērojot šo paziņojumu, un ka vienīgi šīs atbildības finansiālās sekas ir atceltas vai samazinātas, lai tos motivētu atklāt slepenās aizliegtās vienošanās.

143. No tā izriet, ka iecietības programmas vienīgais mērķis ir veicināt šādu darbību atklāšanu Eiropas patērētāju un pilsoņu interesēs, motivējot aizliegto vienošanos dalībniekus tās atklāt. Tādēļ ieguvumi, kurus var saņemt uzņēmumi, kas piedalās šādās darbībās, nedrīkst pārsniegt līmeni, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu iecietības programmas pilnīgu efektivitāti.

144. Treškārt, saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punktu Komisija atbrīvo uzņēmumu no naudas soda, kas tam citādi būtu jāmaksā, ja pirmām kārtām uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju pieņemt lēmumu par izmeklēšanas veikšanu saistībā ar iespējamo aizliegto vienošanos, vai ja otrām kārtām uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu iespējamās aizliegtās vienošanās ietvaros.

145. Tādēļ atšķirībā no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta, kurā ir norāde uz pārkāpuma ilgumu un tādējādi uz uzņēmuma dažādiem sastāviem, kurš aptver tieši atbildīgo sabiedrību vai attiecīgo darbību visa pārkāpuma perioda laikā, Komisija 2002. gada paziņojumā par sadarbību ir fokusējusies uz pieteikumu par sadarbību iesniegšanas brīdi, līdz ar to jēdziens “uzņēmums” apzīmē ekonomisko vienību, kāda tā bija minētā pieteikuma iesniegšanas brīdī.

146. Šī interpretācija turklāt atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību mērķim veicināt aizliegto vienošanos atklāšanu, motivējot dalībniekus tās atklāt. Tā kā iespēja attiecināt vienas sabiedrības, kas tieši piedalās aizliegtās vienošanās darbībā, atbildību uz citām sabiedrībām, ar kurām tā veido vienu ekonomisku vienību, ir nepieciešams, lai saglabātu motivāciju atklāt informāciju, kas norāda arī uz minētas sabiedrības atbildību, ļaut, ka visas sabiedrības, kas ietilpa uzņēmumā pieteikuma par sadarbību iesniegšanas laikā, ir atbrīvotas no sodiem, kas būtu uzlikti šādas pieteikuma neiesniegšanas gadījumā.

147. Taču pieteikuma par sadarbību attiecināšana uz uzņēmumiem, kuros ietilpst sabiedrības, kas tieši iesaistītas aizliegtās vienošanās vai attiecīgajā darbībā, parasti neietekmē sabiedrību juridisko situāciju, kuras veido uzņēmumu kopā ar sabiedrību, kas iesniedz pieteikumu, pieteikuma iesniegšanas brīdī. Tādēļ šāda attiecināšana principā nevar būt vienīgais 2002. gada paziņojuma par sadarbību mērķis, lai motivētu uzņēmumus Savienības patērētāju interesēs atklāt slepenās aizliegtās vienošanās.

148. No tā izriet, ka Komisija nav pārkāpusi 2002. gada paziņojumu par sadarbību, apstrīdētā lēmuma 527. apsvērumā uzskatot, ka uzņēmuma, kuram bija jāpiešķir atbrīvojums no naudas soda, apjoms bija jādefinē, pamatojoties uz faktiem, kas pastāvēja pieteikuma par sadarbību iesniegšanas brīdī.

149. Ceturtkārt, ir jānorāda, ka šajā daļā prasītājas vienīgi apgalvo, ka tām būtu bijis jāsaņem atbrīvojums no naudas soda, kuru bija saņēmusi Shell sakarā ar to, ka Shell Deutschland Schmierstoff , sabiedrība, kas ietilpst grupā Shell pieteikuma par sadarbību iesniegšanas brīdī, iesniedza informāciju Komisijai.

150. Ir jāuzskata, ka saistībā ar perioda pirms 2002. gada 2. janvāra atbrīvojuma no naudas soda attiecināšana uz prasītājām nebūtu palielinājusi Komisijas iecietības programmas piemērošanas efektivitāti un nebūtu sniegusi labumu Eiropas patērētājiem. Prasītāju atbildība tika konstatēta atsevišķi no Shell atbildības. Tādēļ tām uzliktais naudas sods nevarēja radīt nekādus finanšu zaudējumus Shell un tādējādi demotivēt to iesniegt visu informāciju, kurā tā vēlējās dalīties ar Komisiju, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību.

151. Turklāt, kā Komisija ir pamatoti norādījusi, nav netaisnīgi atalgot, piešķirot atbrīvojumu no naudas soda, meitasuzņēmuma jauno mātesuzņēmumu, kurš ar iekšējās izmeklēšanas palīdzību atklāj pārkāpumu un pēc tam nolemj sadarboties ar Komisiju, un nav netaisnīgi nepiemērot šo pasākumu uzņēmuma iepriekšējam īpašniekam, kurš nav pielicis šīs pūles un nav sniedzis ieguldījumu pārkāpuma atklāšanā.

152. Tādēļ Komisija šajā lietā ir piemērojusi 2002. gada paziņojumu par sadarbību saskaņā ar tā mērķi.

153. Piektkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips, atbilstoši kuram attieksme pret līdzīgām situācijām nedrīkst būt atšķirīga un attieksme pret dažādām situācijām nedrīkst būt vienāda, ja vien šāda attieksmes nav objektīvi pamatota, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā (šajā ziņā skat. Tiesas 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑550/07 P Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals /Komisija u.c., Krājums, I‑8301. lpp., 54. un 55. punkts).

154. Šajā lietā pastāv būtiska atšķirība starp prasītāju situāciju un sabiedrību situāciju, kuras ietilpst grupā Shell un kuras ir saņēmušas atbrīvojumu no naudas soda sakarā ar Shell Deutschland Schmierstoff pieteikumu par sadarbību, proti, ka šīs sabiedrības, atšķirībā no prasītājām, veidoja uzņēmumu EKL 81. panta nozīmē ar Shell Deutschland Schmierstoff minētā pieteikuma iesniegšanas brīdī. Šī atšķirība ir būtiska no atbrīvojuma no naudas soda attiecināšanas skatpunkta, kā izriet no analīzes, kas izklāstīta iepriekš 145.–148. punktā.

155. Tādēļ Komisijas attieksme pret dažādām situācijām bija atšķirīga, līdz ar to tā nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

156. No iepriekš minētā izriet, ka ir jāapstiprina Komisijas konstatācija, saskaņā ar kuru prasītājas nevarēja saņemt atbrīvojumu, kurš piešķirts Shell , no naudas soda saistībā ar pārkāpumu, kuru izdarīja Dea Mineraloel .

Otrais iebildums par atbrīvojuma, kas piešķirts Shell , no naudas soda neattiecināšana saistībā ar Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu

157. Ar savu otro iebildumu prasītājas kritizē, ka nav attiecināts Shell grupas saņemtais atbrīvojums no naudas soda saistībā ar naudas sodu, kurš tām uzlikts sakarā ar pārkāpumu, ko izdarīja Shell & Dea Oil – kopuzņēmums, kas Shell un RWE kopīgi piederēja periodā no 2002. gada 2. janvāra līdz 30. jūnijam.

158. Šajā ziņā ir pietiekami atgādināt, ka pēc pirmā pamata otrās daļas analīzes Vispārējā tiesa nolēma atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija bija uzlikusi sodu prasītājām par Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu. Tādēļ vairs nav nepieciešams izvērtēt šo iebildumu.

159. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida iebildums, ka Shell saņemtais atbrīvojums no naudas soda netika attiecināts saistībā ar Dea Mineraloel izdarīto pārkāpumu, un nav jāspriež par Shell saņemtā atbrīvojuma no naudas soda attiecināšanu saistībā ar Shell & Dea Oil izdarīto pārkāpumu.

Otrā daļa par prasītāju tiesībām uz pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda vai būtisku tā samazinājuma saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību

160. Prasītājas apgalvo, ka tām būtu bijis jāsaņem atbrīvojums no naudas soda vai būtisks tā samazinājums saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību. Shell sniegtā informācija esot nākusi no bijušajiem darbiniekiem, kas strādājuši Dea Mineraloel un Shell & Dea Oil , kuras kļuvušas par Shell Deutschland Oil – Shell Deutschland Schmierstoff mātesuzņēmumu.

161. Katrā ziņā prasītājas esot arī iesniegušas būtiskus pierādījumus administratīvā procesa laikā un vienīgais iemesls, kādēļ tās nevarēja to iesniegt agrāk, esot bijis tas, ka Komisija tika tās informējusi pārāk vēlu par to, ka izmeklēšanas notika arī saistībā ar tām.

162. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru Komisijai ir rīcības brīvība, lai novērtētu, vai informācija vai dokumenti, ko uzņēmumi iesnieguši brīvprātīgi, ir atvieglojuši tās uzdevumu un vai uzņēmumam ir jāpiešķir atbrīvojums no naudas soda vai tā samazinājums 2002. gada paziņojuma par sadarbību nozīmē (šajā ziņā skat. iepriekš 102. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 394. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 248. punkts). Tomēr Vispārējā tiesa nevar pamatoties uz šo rīcības brīvību, lai atteiktos veikt Komisijas šajā ziņā veiktā vērtējuma gan tiesisko, gan faktisko apstākļu padziļinātu pārbaudi (pēc analoģijas skat. Tiesas 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑386/10 P Chalkor /Komisija, Krājums, I‑13085. lpp., 62. punkts).

163. Turpinājumā saskaņā ar iepriekš 140. punktā minēto judikatūru naudas sodu summas samazināšana gadījumos, kad uzņēmumi, kas piedalījušies Savienības konkurences tiesību pārkāpumos, sadarbojas, ir pamatota ar apsvērumu, saskaņā ar kuru šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību un vajadzības gadījumā to izbeigt.

164. Turklāt, kā ir ticis norādīts iepriekš 143. punktā, iecietības programmas vienīgais mērķis ir veicināt šādu darbību atklāšanu Eiropas patērētāju un pilsoņu interesēs, motivējot aizliegto vienošanos dalībniekus tās atklāt. Tādēļ ieguvumi, kurus var saņemt uzņēmumi, kas piedalās šādās darbībās, nedrīkst pārsniegt līmeni, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu iecietības programmas pilnīgu efektivitāti.

165. Visbeidzot ir jāatgādina, ka, atšķirībā no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta, kurā ir norāde uz pārkāpuma ilgumu un tādējādi uz uzņēmuma dažādiem sastāviem, kurš aptver tieši atbildīgo sabiedrību vai attiecīgo darbību visa pārkāpuma perioda laikā, Komisija 2002. gada paziņojumā par sadarbību ir fokusējusies uz pieteikuma par sadarbību iesniegšanas brīdi, līdz ar to jēdziens “uzņēmums” apzīmē ekonomisko vienību, kāda tā bija minētā pieteikuma iesniegšanas brīdī.

166. No šiem apsvērumiem izriet, ka tas, ka informāciju, kas ļāva Shell gūt labumu no iecietības programmas, iesniedza darbinieki, kas pirms tam, kad Shell bija iegādājusies Dea Mineraloel , bija nodarbināti grupā RWE , nav atbilstošs, izvērtējot to, vai prasītājas var pretendēt uz atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu.

167. Prasītājas nenorāda nevienu tiesību noteikumu, saskaņā ar kuru Komisijai būtu jāsniedz atbrīvojums no naudas soda samaksāšanas tādēļ, ka darbinieki, kas snieguši ieguldījumu aizliegtās vienošanās atklāšanā vai sabiedrības, kas iesniegusi pieteikumu par sadarbību, aizliegtās vienošanās darbības atklāšanā, pagātnē strādāja sabiedrībā, kas piederēja prasītājām.

168. Taču no 2002. gada paziņojuma par sadarbību, kurš ir fokusēts uz pieteikuma par sadarbību iesniegšanas brīdi, izriet, ka sabiedrības, kas iesniegusi pieteikumu par sadarbību, darbinieku atklātais var sniegt labumu vienīgi uzņēmumam, kurā šī sabiedrība bija ietilpusi pieteikuma par sadarbību iesniegšanas brīdī. Vienīgi šāda interpretācija nodrošina, ka atbrīvojums no naudas soda vai tā summas samazināšana, kas piešķirta iecietības programmas ietvaros, nepārsniedz to, kas nepieciešamas, lai sasniegtu tās mērķi motivēt slepenu aizliegto vienošanos dalībniekus tās atklāt.

169. Tādējādi prasītājas pirmais iebildums ir jānoraida.

170. Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisijai būtu bijis tām jāpiešķir naudas soda summas būtisks samazinājums pierādījumu dēļ, kurus tās iesniedza administratīvā procesa laikā.

171. Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka prasītājas norāda vienīgi MOL argumenta noraidīšanu, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 222. apsvērumā, saistībā ar kuru tās esot iesniegušas papildu pierādījumus. Kā Komisija to norāda, MOL piedalīšanās aizliegtās vienošanās darbībā tika konstatēta, pamatojoties uz plašiem pierādījumiem. Turklāt ir jānorāda, ka prasītājas ir iesniegušas šo informāciju, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu brīdī, kad jau vismaz trīs citi uzņēmumi bija labprātīgi iesnieguši pierādījumus un informāciju par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu. Tādēļ Komisija nav pieļāvusi kļūdu vai prettiesisku rīcību, atsakot prasītājām atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību.

172. Katrā ziņā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa saistībā ar visiem faktu un tiesību apstākļiem šajā lietā uzskata, ka prasītāju iesniegtie pierādījumi nepamato šādu samazinājumu.

173. Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata daļa ir jānoraida.

Trešā daļa par prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

174. Sava otrā pamata trešajā daļā prasītājas būtībā apgalvo, ka to iespējas iesniegt pieteikumu par sadarbību jau bija ierobežotas no paša sākuma, jo attiecīgā pārkāpuma skartā darbība bija nodota Shell . Tas, ka Komisija nebija tās informējusi par izmeklēšanu, kas tika veikta arī pret tām, pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, esot liedzis tām iespēju savlaicīgi iesniegt pieteikumu par sadarbību. Šādi rīkojoties, Komisija esot pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.

175. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, būtu varējis administratīvā procesa laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil , 1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P BPB Industries un British Gypsum /Komisija, Recueil , I‑865. lpp., 21. punkts).

176. Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkts atspoguļo šo principu, ciktāl tajā paredzēts, ka lietas dalībniekiem jānosūta paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil , I‑123. lpp., 67. punkts), lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības un lai tās varētu lietderīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. Šo prasību var uzskatīt par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tikusi dota iespēja izteikties (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00 CMA CGM u.c./Komisija, Recueil , II‑913. lpp., 109. punkts un tajā minētā judikatūra).

177. Šajā lietā prasītājas neapgalvo, ka tām adresētajā paziņojumā par iebildumiem nebija visu apstākļu, kas izvirzīti pret tām apstrīdētajā lēmumā. Tās vienīgi apgalvo, ka tas, ka Komisija nebija tās informējusi par administratīvā procesa sākšanu, ir radījis tām nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, pie kuriem Komisija bija veikusi pārbaudes.

178. Tiesa ir jau nospriedusi, ka, ciktāl paziņojuma par iebildumiem adresāts administratīvajā procesā, kas balstīts uz sacīkstes principu, ir varējis atbilstoši izteikt savu viedokli par Komisijas apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, Komisijai šis adresāts būtībā nav jāinformē par izmeklēšanas pasākumu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas (iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā Elf Aquitaine /Komisija, 122. punkts).

179. Tādēļ prasītājas nevar pamatoti apgalvot, ka ir noticis to tiesību uz aizstāvību pārkāpums.

180. Šo konstatāciju nevar atspēkot ar to, ka prasītājas norāda uz Komisijas 2004. gada 3. septembra lēmumu procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.069 – Vara santehnikas caurules). Ir jāatgādina, ka lēmumi attiecībā uz citām lietām var būt tikai orientējoši, jo lietu faktiskie apstākļi nav identiski (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑167/04 P JCB Service /Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 201. un 205. punkts, un 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P Britannia Alloys & Chemicals /Komisija, Krājums, I‑4405. lpp., 60. punkts).

181. Tāpat prasītājas nevar pamatoti izvirzīt apstākli, ka darbības, saistībā ar kuru īstenota aizliegtā vienošanās, nodošana Shell ir padarījusi to sadarbību ar Komisiju grūtāku.

182. Kā Komisija ir pamatoti norādījusi, nekas neliedza prasītājām iesniegto pieteikumu par sadarbību periodā, kurā Dea Mineraloel kopā ar tām veidoja ekonomisku vienību.

183. Tāpat ir jāatgādina, ka iecietības programmas mērķis nav sniegt uzņēmumiem, kas piedalās slepenas aizliegtās vienošanās darbībās un kas ir brīdināti par Komisijas procesa sākšanu, iespēju izbēgt no to atbildības finansiālajām sekām, bet veicināt šādu darbību atklāšanu Eiropas patērētāju un pilsoņu interesēs, motivējot aizliegto vienošanos dalībniekus tās atklāt. Tādēļ ieguvumi, kurus var saņemt uzņēmumi, kas piedalās šādās darbībās, nedrīkst pārsniegt līmeni, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu iecietības programmas pilnīgu efektivitāti.

184. Neviena Eiropas patērētāja intereses neprasa, lai Komisija sniegtu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu cik vien iespējams plašam uzņēmumu skaitam, kā ir nepieciešams, lai nodrošinātu iecietības programmas pilnu efektivitāti, piešķirot šādu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu uzņēmumiem, kas nav tie, kuri pirmie bija iesnieguši pierādījumus, kas ļāva Komisijai uzdot pārbaudes vai konstatēt pārkāpumu.

185. Tādējādi ir jānoraida otrā pamata trešā daļa un līdz ar to šis prasības otrais pamats pilnībā.

3. Trešais pamats par apgrozījuma, kas ņemts vērā, aprēķinot prasītājām uzliktā naudas soda summu, noteikšanu

186. Prasītājas uzskata, ka, nosakot apgrozījumu, kas ņemams par pamatu naudas soda summas aprēķināšanai, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktu, jo tā nav ievērojusi naudas soda summas noteikšanas būtiskos principus, tostarp vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu. Tās būtībā norāda, ka Komisija ir par pamatu ņēmusi vidējo apgrozījumu, kas īstenots tirgos, kuros realizēta aizliegtā vienošanās, 1999.–2001. gadā, un ka tā to ir aprēķinājusi, pamatojoties uz Shell iesniegtajiem datiem, nevis prasītāju iesniegtajiem datiem. Visbeidzot tās norāda, ka Komisija šajā ziņā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.

Pirmā daļa par apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu saistībā ar prasītāju īstenotās pārdošanas vērtības aprēķināšanu

187. Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu saistībā ar to pārdošanas vērtības aprēķināšanu. Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma neizriet, kādēļ tā par atskaites periodu ir izvēlējusies piedalīšanās pārkāpumā pēdējos trīs gadus. Otrkārt, tā neesot pietiekami pamatojusi Shell iesniegto datu, kas attiecas uz prasītāju īstenotās pārdošanas vērtību, ņemšanu vērā.

188. Vispirms šajā ziņā ir jāatg