ĢENERĀLADVOKĀTES KRISTĪNES ŠTIKSAS-HAKLAS

[CHRISTINE STIX-HACKL] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 28. oktobrī ( )

Apvienotās lietas C‑128/03 un C‑129/03

AEM SpA (C‑128/03)

pret

Autorità per l'energia elettrica e per il gas,

Ministero delle Attività Produttive

un

Ministero dell'Economia e delle Finanze,piedaloties ENEL Produzione SpA,

un

AEM Torino SpA (C‑129/03)

pret

Autorità per l'energia elettrica e per il gas,

Ministero delle Attività Produttive

un

Ministero dell'Economia e delle Finanze,piedaloties ENEL Produzione SpA

[Consiglio di Stato (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Elektroenerģijas iekšējais tirgus – Maksājumu palielināšana par pieeju valsts elektroenerģijas pārvades sistēmai un tās izmantošanu – Elektroenerģijas sistēmas vispārējo izmaksu segšana kā palielinātā maksājuma deklarētais mērķis – Vispārējo izmaksu definīcija – Elektroenerģijas, ko saražojušas hidroelektrostacijas un ģeotermālās elektrostacijas, pārvērtēšana – Valsts atbalsts – EKL 87. pants – Nepamatoto priekšrocību izmaksu jomā kompensēšana kā priekšrocība? – Saistība starp finansēšanu un atbalsta pasākumiem – Direktīvas 96/92/EK 7. un 8. pants – Diskriminācijas aizliegums attiecībā uz pieeju sistēmaiIevads

1. Līdzīgi kā lietā C‑17/03 ( ) Tiesa atkārtoti tiek aicināta atrisināt ar Direktīvas 96/92/EK ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva 96/92”) transponēšanu saistītos pārejas jautājumus.

2. Šajā lietā runa ir par maksājumu par pieeju Itālijas elektroenerģijas pārvades sistēmai un tās izmantošanu palielināšanu konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem. Pēc iesniedzējtiesas sniegtajām ziņām šī palielinātā maksājuma mērķis ir kompensēt nepamatotās izmaksu radītās priekšrocības sakarā ar valsts elektroenerģijas tirgus liberalizāciju, jo uzņēmumi, kuriem jāveic maksājumi, arī pēc tirgus liberalizācijas un situācijā, kad starp elektroenerģijas ražotājiem vairs nepastāv vairāki kompensācijas mehānismi, attiecībā pret sadalītājiem piemēro tarifus, kurus nosakot, nav ņemtas vērā šiem uzņēmumiem radušās izmaksas.

3. Elektroenerģijas ražotāji, uz kuriem attiecas šis paaugstinātais maksājums, uzskata tā pieprasīšanu par diskriminējošu un valsts atbalsta tiesību jomā šaubīgu pasākumu. Viņi arī norāda, ka pretēji iesniedzējtiesas lēmumā sniegtajām ziņām ienākumi no šī paaugstinātā maksājuma tikšot izmantoti valsts atbalsta pasākumu finansēšanai.

4. Ja sakarā ar elektroenerģijas tirgus liberalizāciju Direktīvas 96/92 transponēšanas rezultātā tiešām rodas priekšrocības izmaksu jomā, tad pamatā rodas jautājums, vai EKL 87. pants un attiecīgi Direktīvas 96/92 7. un 8. pantā noteiktie diskriminācijas aizliegumi pieļauj kompensēt minētās priekšrocības, piemērojot palielināto maksājumu.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesiskais regulējums

5. Atbilstoši Direktīvas 96/92 1. pantam tā “nosaka kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei un sadalei. Ar to nosaka noteikumus, kas attiecas uz elektroenerģijas nozares organizāciju un darbību, pieeju tirgum, kritērijiem un procedūrām, kuras piemēro konkursiem un atļauju piešķiršanai, un sistēmu ekspluatāciju”.

6. Direktīvas 96/92 7. panta 1. un 5. pants nosaka:

“1. Dalībvalstis norīko vai uzdod uzņēmumiem, kam ir savas pārvades sistēmas, ņemot vērā efektivitātes un ekonomiskā līdzsvara apsvērumus, uz dalībvalsts noteiktu laiku norīkot sistēmas operatoru, kuram jāatbild par pārvades sistēmas ekspluatāciju, uzturēšanu un vajadzības gadījumā par pilnveidošanu attiecīgā apgabalā un par tās starpsavienojumiem ar citām sistēmām, lai garantētu apgādes drošību.

[..]

5. Sistēmas operators sistēmu lietotājiem vai sistēmu lietotāju grupām nerada nevienlīdzīgus nosacījumus, īpaši par labu saviem meitasuzņēmumiem vai akcionāriem.”

7. Direktīvas 96/92 8. panta 1.–3. pants paredz:

“1. Pārvades sistēmas operators atbild par ražošanas objektu dispečervadību attiecīgajā apgabalā un par starpsavienojumu izmantošanu savienojumiem ar citām sistēmām.

2. Neskarot elektroenerģijas apgādi, pamatojoties uz līgumsaistībām, to skaitā tām, kas rodas no konkursa dokumentācijas, ražošanas objektu dispečervadību un starpsavienojumu izmantošanu nosaka, pamatojoties uz kritērijiem, kurus var apstiprināt konkrētā dalībvalsts un kuriem jābūt objektīviem, kuri jāpublicē un jāpiemēro bez diskriminācijas, lai tiktu nodrošināta iekšējā elektroenerģijas tirgus nevainojama darbība. Attiecībā uz kritērijiem ņem vērā ekonomisko priekšrocību, kāda ir elektroenerģijai, ko iegūst no pieejamajiem ražošanas objektiem vai pārņemot no starpsavienojumiem, kā arī sistēmas tehniskos ierobežojumus.

3. Dalībvalsts var prasīt, lai sistēmas operators, veicot ražošanas objektu dispečervadību, dod priekšroku ražošanas objektiem, kas izmanto atjaunojamus enerģijas avotus vai atkritumus vai kombinēti ražo siltumu un elektroenerģiju.”

8. Direktīvas 96/92 24. panta 1. punkts nosaka:

“Tās dalībvalstis, kur darbības saistības vai garantijas, kuras dotas līdz šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdim, nevar izpildīt, ņemot vērā šīs direktīvas noteikumus, var lūgt pārejas režīmu, ko Komisija tām piešķir, starp citu, ņemot vērā attiecīgās sistēmas lielumu, sistēmas apvienojumu un elektroenerģijas nozares struktūru. Komisija pirms lēmuma pieņemšanas par šādiem iesniegumiem, ievērojot konfidencialitāti, informē dalībvalstis. Šo lēmumu publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.”

9. Direktīvas 96/92 24. panta 2. punkts precizē, ka lūgumi par pārejas režīma piešķiršanu jādara zināmi Komisijai vēlākais vienu gadu pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā.

B – Valsts tiesību normas

10. Iesniedzējtiesas lēmums valsts tiesību normas pamatā atspoguļo šādi.

11. Saskaņā ar 1999. gada 16. marta likumdošanas dekrēta Nr. 79 par Direktīvas 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu īstenošanu ( ) (turpmāk tekstā – “L.D. Nr. 79/99”) 3. panta 10. punktu par pieeju valsts elektroenerģijas pārvades sistēmai un tās izmantošanu ir jāveic maksājums sistēmas operatoram. Maksājuma apmēru nosaka AEEG (Autorità per l’ energia elettrica e per il gas, Elektroenerģijas un gāzes aģentūra) neatkarīgi no ražošanas objektu ģeogrāfiskās atrašanās vietas un tiešajiem klientiem, un tas balstīts uz nediskriminējošiem kritērijiem.

12. L.D. Nr. 79/99 3. panta 11. punkts nosaka, ka, pamatojoties uz Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato (rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministrs) izdotajiem dekrētiem, kas pieņemti pēc AEEG priekšlikuma un pēc vienošanās ar Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica (valsts kases, budžeta un ekonomikas plānošanas ministrs), elektroenerģijas sistēmas vispārējās izmaksās ietilpst pētniecības izmaksas, slēgto kodolspēkstaciju demontāžas izmaksas, kodolenerģijas kurināmā cikla apstādināšanas izmaksas, kā arī ar to saistīto un tam sekojošo darbību izmaksas. Turklāt AEEG pienākums ir nodrošināt maksājumu atbilstību 10. punkta prasībām.

13. Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato 2000. gada 26. janvāra dekrēta par elektroenerģijas sistēmas vispārējo izmaksu noteikšanu ( ) (turpmāk tekstā – “M.D.”), kas pieņemts pēc AEEG priekšlikuma un pēc vienošanās ar Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica, 2. panta 1. punkts nosaka, “ka elektroenerģijas sistēmas vispārējās izmaksas veido:

a) piemērojot kritērijus, ko nosaka šis dekrēts – kompensācijas izmaksāšana ražotājiem–sadalītājiem uzņēmumiem par elektroenerģijas ražošanas neatgūtajiem izdevumiem, ieviešot Direktīvu [96/92];

b) kompensācija par Direktīvas 96/92/EK izpildes rezultātā radušos elektroenerģijas, ko saražojušas hidroelektrostacijas vai ģeotermālās elektrostacijas, kas 1997. gada 19. februārī bija ražotāju–sadalītāju uzņēmumu īpašumā vai lietošanā, pārvērtēšanu;

c) izmaksas, kas saistītas ar neizmantojamo kodolspēkstaciju demontāžu, kodolenerģijas kurināmā cikla apstādināšanu, kā arī ar to saistīto un tam sekojošo darbību izmaksas;

d) pētniecības un attīstības izmaksas, vispārējās interesēs izgudrojot elektroenerģijas sistēmas tehnoloģijas jauninājumus;

e) labvēlīgu tarifu piemērošana par apgādi ar elektroenerģiju, ko paredz AEEG lēmuma Nr. 70/97 2. panta 2. punkta 4. apakšpunkts un rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministra 1995. gada 19. decembra dekrēts.”

14. M.D. 3. panta 3. punkts ar virsrakstu “Izmaksas, kas izriet no Direktīvas 96/92 izpildes”, attiecībā uz 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu nosaka:

“Septiņu gadu laika posmā, sākot no 2000. gada 1. janvāra, un saskaņā ar 5. panta noteikumiem ir atmaksājama tikai tā summa, kas atbilst elektroenerģijas pārvērtēšanai, ko saražojušas hidroelektrostacijas un ģeotermālās elektrostacijas, kas nepiedalās iemaksu sistēmā, ko paredz Starpministriju cenu komitejas 1989. gada 12. jūlija lēmums Nr. 15, 1990. gada 14. novembra lēmums Nr. 34 un 1992. gada 29. aprīļa lēmumu Nr. 6 ar grozījumiem. Šī punkta noteikumi neattiecas uz stacijām, kuru nominālā jauda nepārsniedz 3 MW, ne arī uz sūknēšanas hidroelektrostacijām.”

15. M.D. 5. panta 9. punkts nosaka kārtību, kādā aprēķināma atmaksājamā summa elektroenerģijas pārvērtēšanai:

“3. panta 3. punktā minētajā laika posmā atmaksājamā summa elektroenerģijas pārvērtēšanai 2000. gadam atbilst apstiprinātajām mainīgajām vienas elektroenerģijas vienības izmaksām, ko saražojušas termoelektrostacijas, kas izmanto tirgojamo fosilo kurināmo AEEG lēmuma Nr. 70/97 6. panta 5. punkta nozīmē, bet sekojošajiem gadiem, attiecībā uz katru elektrostaciju un divu mēnešu laika posmu, – daļai no starpības starp vidējo vairumtirdzniecības cenu elektroenerģijai valsts tirgū dažādos periodos šajā divu mēnešu laika posmā, kurai kā koeficientu piemēro elektrostacijas saražotās elektroenerģijas daudzumu dažādos periodos šajā divu mēnešu laika posmā, un vidējām nemainīgajām elektrostacijas vienas elektroenerģijas vienības izmaksām, ko katru gadu, sākot no iepriekšējā gada 31. decembra, precizē AEEG. Šī daļa 2001. un 2002. gadam atbilst 75% no minētās starpības, 2003. un 2004. gadam – 50% un 2005. un 2006. gadam – 25%. Pēc šī datuma attiecīgā daļa ir 0.”

16. Saskaņā ar AEEG 2000. gada 20. decembra lēmuma Nr. 231/00 par elektroenerģijas pārvērtēšanas kompensēšanu attiecībā uz enerģiju, ko 2000. gadā saražoja hidroelektrostacijas un ģeotermālās elektrostacijas ( ), 2. panta 1. un 2. punktu par elektroenerģiju, ko ir saražojušas un sistēmā ievadījušas ar sūkņiem nedarbināmas hidroelektrostacijas un ģeotermālās elektrostacijas ar nominālo jaudu virs 3 MW – kuras 1997. gada 19. februārī bija tādu uzņēmumu īpašumā vai lietošanā, kuri nodarbojās ar elektroenerģijas sadali un vienlaicīgi sadalīto enerģiju daļēji vai pilnībā ražoja paši, jāveic “papildu maksājums atlīdzībai par sistēmas izmantošanu dinamisko pakalpojumu izmaksu segšanai lēmuma Nr. 13/99 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē”, lai kompensētu pārvērtēšanu 2000. gada 26. janvāra M.D. 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

17. Saskaņā ar AEEG 2000. gada 20. decembra lēmuma Nr. 232/00 par elektroenerģijas pārvērtēšanas kompensēšanu attiecībā uz hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražoto enerģiju no 2001. līdz 2006. gadam ( ) 2. panta 1. un 2. punktu par 2000. gada 26. janvāra M.D. 3. panta 3. punktā minēto elektroenerģiju, ko saražo un sistēmā ievada ar sūkņiem nedarbināmas hidroelektrostacijas un ģeotermālās elektrostacijas ar nominālo jaudu virs 3 MW – kuras 1997. gada 19. februārī bija tādu uzņēmumu īpašumā vai lietošanā, kuri nodarbojās ar elektroenerģijas sadali un vienlaicīgi sadalīto enerģiju daļēji vai pilnībā ražoja paši, “jāmaksā kompensācija par pārvērtēšanu 2000. gada 26. janvāra M.D. 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē”. Saskaņā ar lēmuma Nr. 232/00 2. panta 8. punktu kompensācija par pārvērtēšanu tiek aprēķināta kā “papildu maksājums atlīdzībai par sistēmas izmantošanu dinamisko pakalpojumu izmaksu segšanai lēmuma Nr. 13/99 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē”.

18. Saskaņā ar attiecīgo lēmumu 3. panta 1. punktu sistēmas operators maksājumu palielinājuma summu, kas minēta lēmumos Nr. 231/00 un Nr. 232/00, iemaksā Cassa conguaglio per il settore elettrico (Elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas kase, turpmāk tekstā – “Cassa conguaglio”). Abu šo lēmumu attiecīgais 3. panta 2. punkts paredz, ka šie pārskaitījumi tiek ieskaitīti Conto per la gestione della compensazione della maggiore valorizzazione dell’energia elettrica nella transizione (kompensācijas par elektroenerģijas pārvērtēšanu pārejas posmā administrēšanas konts) aktīvā. Saskaņā ar šo pašu lēmumu attiecīgo 3. panta 3. punktu iespējamie konta atlikumi no ieņēmumiem par palielinātajiem maksājumiem, atskaitot radušos izdevumus, tiek pārskaitīti Conto per nuovi impianti da fonti rinnovabili e assimilate (jauno elektrostaciju, kas izmanto atjaunojamus enerģijas avotus vai tiem pielīdzināmos avotus, konts).

II – Lietas apstākļi un procedūra

19. No iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka AEM SpA (turpmāk tekstā – “AEM”) un AEM Torino SpA (turpmāk tekstā – “AEM Torino”) iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Lombardijas Administratīvā apgabaltiesa, Itālija) prasības saistībā ar Lēmumu Nr. 231/00 un Lēmumu Nr. 232/00 un to “iepriekšējiem tiesību aktiem, kā arī tiesību aktiem, uz kuriem tie pamatojas, un ar tiem saistītajiem tiesību aktiem”, ieskaitot 2000. gada 26. janvāra M.D.

20. Pēc tam, kad šīs prasības tika noraidītas, AEM un AEM Torino iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome), lai atceltu apstrīdētos tiesas spriedumus.

21. Iesniedzējtiesa Consiglio di Stato norāda, ka AEM un AEM Torino argumentāciju būtībā var rezumēt šādi:

– attiecīgie palielinātie maksājumi pilnā mērā atbilst uzņēmumu atbalsta sistēmai, ko piemēro uzņēmumiem un ražošanas nozarēm, ko finansē no šī sektora uzņēmumu veikto maksājumu atskaitījumiem, līdz ar to tie ir valsts atbalsta pasākumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, kas šajā lietā ir piešķirti, neievērojot līgumā noteikto procedūru;

– attiecībā uz konkrētiem uzņēmumiem nosakot diferencētu atlīdzību par pieeju pārvades sistēmai palielinātu maksājumu veidā, ir pārkāpts viens no Direktīvas 96/92 pamatprincipiem, saskaņā ar kuru ir jānodrošina visiem vienlīdzīga pieeja pārvades sistēmai;

– izlīdzināšanas atskaitījumu noteikšana par ģeotermālo elektrostaciju saražoto elektroenerģiju par labu tām termoelektrostacijām, kuru ražošanas apjomu apdraudot cenu līmenis, kas brīvajā tirgū veidojoties konkurences apstākļos, ir uzskatāma par pasākumu, kas mākslīgi izkropļo tirgus cenas;

– visbeidzot, tādējādi tiek kropļota konkurence gan starp uzņēmumiem, kas darbojas vienā tirgū (elektroenerģijas ražošanas uzņēmumi), gan starp uzņēmumiem, kas darbojas pēc vienota ražošanas principa (kombinēti ražo siltumu un elektroenerģiju), gan arī starpvalstu tirdzniecības attiecībās, jo Itālija esot vienīgā valsts, kas dažām hidroelektrostacijām ir noteikusi obligātus atskaitījumus, lai tādā veidā finansētu izmaksas, kas rodas Direktīvas 96/92 izpildes rezultātā.

22. Šajā sakarā Consiglio di Stato konstatē, ka no visu apstrīdēto lēmumu izpētes izriet, ka attiecīgais maksājumu palielinājums ir balstīts uz nepieciešamību kompensēt nepamatotās priekšrocības un konkurences nelīdzsvarotību, kas radusies elektroenerģijas tirgus liberalizācijas pirmajā posmā (kas noteikta no 2000. līdz 2006. gadam) pēc Direktīvas transponēšanas.

Iesniedzējtiesa uzskata, ka jāpārbauda, pirmkārt, vai šo sistēmu var uzskatīt par valsts atbalstu, kas atbilst EKL 87. un turpmāko pantu noteikumiem. Tā sliecas uz minēto jautājumu atbildēt noliedzoši, pamatojoties uz apsvērumu, ka ieņēmumi no maksājumu palielinājuma par sistēmas izmantošanu – savstarpēju subsīdiju veidā – tiek nevis novirzīti konkrētiem uzņēmumiem vai noteiktām uzņēmumu grupām, kas darbojas tirgū, bet ka to mērķis ir segt elektroenerģijas sistēmas vispārējos izdevumus par labu tās patērētājiem (pretējā gadījumā tiem būtu jāsedz vispārējie izdevumi) un novērst iespēju, ka paaugstinātie maksājumi, kas paredzēti izmaksu segšanai, kas nav radušies ražotājiem–sadalītājiem uzņēmumiem, patērētājiem radītu zaudējumus tarifu sistēmas jomā. Tātad runa varētu būt par vispārēju ekonomikas politikas pasākumu, kura mērķis esot nevis palīdzēt konkrētiem uzņēmumiem vai noteiktām uzņēmumu grupām, bet gan tieši pretēji – tā mērķis ir sekmēt sabiedrības interešu ievērošanu, lai novērstu iespēju, ka ienākumu gūšana rada zaudējumus patērētājiem un negatīvi ietekmē tirgus līdzsvaru un tā darbību. Pretēji dažām sagatavošanas darbos ietvertajām norādēm apstrīdētie lēmumi neizvirza mērķi piešķirt no maksājumu palielinājuma iekasētos līdzekļus kādai konkrētai uzņēmumu grupai, lai tādā veidā segtu t.s. “stranded costs”. Šie iekasētie līdzekļi nonāk kompensācijas par elektroenerģijas pārvērtēšanu pārejas posmā administrēšanas kontā (lēmuma Nr. 53/00 4. panta izpratnē), lai kompensētu sistēmas vispārējās izmaksas. Lēmumi Nr. 231/00 un Nr. 232/00 vēl paredzot, lai arī tikai kā varbūtību, ka jebkura iepriekš minētā konta pārpalikumi, ja tie netiek izlietoti, tiek ieskaitīti jauno elektrostaciju, kas izmanto atjaunojamus enerģijas resursus vai tiem pielīdzināmus enerģijas avotus, kontā lēmuma Nr. 70/97 5. panta izpratnē. Visbeidzot, pēc iesniedzējtiesas domām, tas nemaz neesot 2000. gada 26. janvāra M.D. noteikums, kas visiem maksājumiem liek saplūst vienā kontā, lai segtu sistēmas vispārējās izmaksas, un kas būtu jāuzskata par valsts atbalstu, bet gan vēlāks, ar dekrētu nesaistīts lēmums, kas paredz šos tagad valsts rīcībā esošos līdzekļus izmantot konkrētiem uzņēmumiem vai ražošanas nozarēm EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

23. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesai jāizskata interpretācijas problēma attiecībā uz (ar M.D. noteikta un uz lēmumu Nr. 231/00 un Nr. 232/00 pamata īstenota) administratīva pasākuma – kas uz sešu gadu ilgu pārejas periodu (no 2000. līdz 2006. gadam), atstājot bez ievērības Direktīvas 96/92 24. panta noteikumus, nosaka palielinātu maksu par pieeju pārvades sistēmai un par šīs sistēmas izmantošanu uz to uzņēmumu rēķina, kuri liberalizācijas rezultātā saņēmuši atbalstu piegādes jomā gan garantētā noieta tirgū, gan brīvajā tirgū – saderīgumu ar Direktīvas 96/92 normām, kā arī attiecībā uz Līguma vispārējiem principiem par konkurenci un aprites brīvību saistībā ar elektroenerģijas tirgus liberalizāciju.

24. Tiesu īpaši lūdz noskaidrot, vai, ņemot vērā Direktīvas 96/92 vispārējos principus un normas, šo acīm redzami diskriminējošo un konkurenci kropļojošo pasākumu var pamatot ar iepriekš minēto un apstrīdētajos lēmumos loģiski izklāstīto nepieciešamību, no vienas puses novērst termoelektrostacijām, kurām jāsedz kurināmā izmaksas, nelabvēlīgās priekšrocības, kas ir saistītas ar peļņas gūšanu no ienākumiem, kas galvenokārt izriet no drīzumā reformējamās tarifu sistēmas, un, no otras puses, novērst kaitējumu lietotājiem papildu maksājumu veidā par izdevumiem, kas šiem uzņēmumiem nav radušies.

25. Consiglio di Stato vēl uzskata, ka Tiesai jānoskaidro, vai minētais maksājumu palielinājums ir saderīgs ar Direktīvas 96/92 7. pantu un šīs pašas Direktīvas 25. apsvēruma pamatojumu. Iesniedzējtiesa arī šajā jautājumā sliecas pieņemt, ka pasākums ir saderīgs ar Eiropas Kopienas tiesību normām, jo Eiropas Kopienas tiesību normas aizliedz sistēmu operatoriem diskriminējoši izturēties pret lietotājiem, bet šajā konkrētajā gadījumā runa ir par ministrijas un AEEG lēmumiem, kas, neietekmējot sistēmas pieejamību, nosaka kritērijus atlīdzības aprēķināšanai pārejas periodā, ko Eiropas Kopienas tiesību normas neaizliedz. Šī atlīdzība neesot diskriminējoša arī tādēļ, ka tās mērķis esot novērst nelīdzsvarotību par labu dažām sistēmas lietotāju grupām, kas gūst peļņu, tikai pateicoties tiesiskās sistēmas izmaiņām.

26. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iesniedzējtiesa lūdz Tiesai abās lietās sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:

“1. Vai administratīvs pasākums, kas atbilstoši konkrētiem nosacījumiem un iemesliem paredz dažiem noteiktiem uzņēmumiem, kuri izmanto elektroenerģijas pārvades sistēmu, palielināt maksājumus par pieeju sistēmai un tās izmantošanu, lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārējos izdevumus, ir uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta un turpmāko pantu nozīmē?

2. Vai Direktīvā 96/92 minētie principi elektroenerģijas iekšējā tirgus liberalizācijas jomā un jo īpaši 7. un 8. panta nosacījumi par elektroenerģijas pārvades sistēmas izmantošanu iestājas pret to, ka dalībvalstis varētu pieņemt pārejas pasākumus, kas paredz dažiem noteiktiem uzņēmumiem palielināt maksājumus, lai kompensētu hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas pārvērtēšanu, kas atbilstoši konkrētiem nosacījumiem un iemesliem izriet no tiesiskās situācijas izmaiņām, un lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārējos izdevumus?”

III – Tiesiskais vērtējums

A – Ievada piezīmes

27. Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot priekšnoteikumus, saskaņā ar kuriem nodevas iekasēšanu palielinātu maksājumu veidā ( ), lai kompensētu liberalizācijas rezultātā radušās nepamatotās priekšrocības izmaksu jomā, var uzskatīt par atbilstošu EKL 87. pantā noteiktajam valsts atbalsta jēdzienam.

28. Ar savu otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai un kādā mērā šīs nodevas aprēķināšana pārkāpj Direktīvas 96/92 7. un 8. pantā noteikto diskriminācijas aizliegumu attiecībā uz pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai.

29. Sakarā ar to, ka EK līguma noteikumi par valsts atbalstu pamatā jāpiemēro saistībā ar citiem līguma noteikumiem un sakarā ar to, ka Direktīva 96/92 ir liberalizācijas direktīva, abi prejudiciālie jautājumi jāizskata secīgā kārtībā. Šajā sakarā uzreiz jāpiebilst, ka iesniedzējtiesa nepārprotami pārstāv viedokli, ka elektroenerģijas ražotāji darbojas vienā tirgū, tādēļ, saprotams, izskatās, ka no iespējamā konkurences izkropļojuma, kas pārkāpj EKL 87. panta noteikumus, secīgi var atvasināt diskriminējošu pasākumu Direktīvas 96/92 izpratnē.

B – Par EKL 87. pantu

1. Ievada piezīmes

30. Saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu par valsts atbalstu, ko regulē EK līgums, atzīst tādu atbalstu, ko piešķir valsts vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām ražošanas nozarēm, ciktāl šāds atbalsts ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “valsts atbalsta jēdziens šī noteikuma izpratnē ir [..] vispārīgāks nekā subsīdiju jēdziens, jo tajā ietverta ne tikai pozitīvā materiālā palīdzība – tāda kā pašas subsīdijas, bet arī intervences, kas dažādā veidā atvieglo to nastu, kas parasti gulstas uz uzņēmuma budžetu” ( ).

31. No šī valsts atbalsta jēdziena vispārīgā apraksta izriet, ka arī valsts pasākumi tiešo ( ) vai netiešo ( ) nodokļu, kā arī sociālo iemaksu ( ) jomā pamatā varētu atbilst valsts atbalsta jēdzienam.

32. Lai atbildētu uz pirmo prejudiciālo jautājumu, jāpārbauda, vai var runāt par 87. panta 1. punktā minēto valsts atbalstu raksturojošo pazīmju esamību.

33. Pirmkārt, atbalsts jāpiešķir valstij vai arī no valsts līdzekļiem.

34. Šajā konkrētajā gadījumā runa ir par administratīviem pasākumiem, kas neizraisa šaubas par to kā valsts pasākumu raksturu. Attiecībā uz valsts līdzekļu izmantošanu jākonstatē, ka maksājuma palielināšana konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem – šajā gadījumā par pieeju sistēmai un par sistēmas izmantošanu – vispirms jau palielina valsts ienākumus ( ). Ja maksājumu palielina tikai konkrētiem uzņēmumiem, tad valsts atbalsta esamību varētu saskatīt tajā apstāklī, ka pārējiem uzņēmumiem nav jāveic papildu maksājums un valsts šādā veidā atsakās no ieņēmumiem, ko varētu pielīdzināt valsts līdzekļu izlietojumam ( ).

35. Otrkārt, valsts atbalstam jāietekmē tirdzniecība starp dalībvalstīm. Kopš elektroenerģijas tirgu liberalizācijas un elektroenerģijas iekšējā tirgus izveidošanas, pamatojoties uz Direktīvu 96/92, šāda ietekme katrā ziņā ir iespējama ( ).

36. Treškārt, atbalsts ir jāuzskata par priekšrocību, kas piešķirta atbalstītajam uzņēmumam; un, ceturtkārt, šai priekšrocībai jāizkropļo vai jādraud izkropļot konkurenci.

37. Attiecībā uz konkurences kropļošanu jau iepriekš esot konstatēts, ka objektīvi nepamatota, nevienlīdzīga izturēšanās pret uzņēmumiem, kuri savstarpēji konkurē, būtībā ir iemesls konkurences izkropļošanai. Tas, vai šajā gadījumā var runāt par tādu objektīvi nepamatotu, nevienlīdzīgu izturēšanos, jānoskaidro, izvērtējot iespējamo priekšrocību piešķiršanu.

38. Trešā šeit nosauktā priekšnoteikuma gadījumā runa ir par pazīmju kopumu, kas raksturo priekšrocību piešķiršanas selektīvo būtību. Šajā sakarā īpaši jāpārbauda, kādā mērā objektīvi pamatoti tiek diferencēts to uzņēmumu loks, kuriem jāveic palielinātie maksājumi. Turklāt, runājot par pazīmju kopumu, kas raksturo priekšrocību piešķiršanu, nozīmīgs ir jautājums, vai ieņēmumus no palielinātajiem maksājumiem izmanto valsts atbalsta pasākumu finansēšanai.

39. Tādēļ jāpārbauda, kādā mērā apstrīdētā palielinātā maksājuma iekasēšana, ciktāl tā attiecas tikai uz konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem, atbilst valsts atbalsta jēdzienam un cik liela nozīme ir attiecīgo ieņēmumu tālākai izmantošanai.

2. Par priekšrocību piešķiršanu un palielinātā maksājuma iekasēšanu kā valsts atbalsta pasākumu

40. Ja apstrīdētais palielinātais maksājums pārsniedz maksu, kas jāveic par pieeju sistēmai un par sistēmas izmantošanu, un tiek izmantots elektroenerģijas sistēmas vispārējo izmaksu finansēšanai, tas jāuzskata par netiešajiem nodokļiem un nodevām pielīdzināmu maksājumu ( ).

41. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, kādā mērā likumdošanas noteikumi nodokļu un nodevu jomā paredz piešķirt selektīvas priekšrocības, atkarīgs no apstākļa, vai šāds pasākums atbrīvo uzņēmumu no pienākumiem, kas tam būtu jāpilda vispārējās nodokļu un nodevu sistēmas parastās piemērošanas kārtībā, “nepamatojot atbrīvošanu ar šīs sistēmas veidu vai iekšējo uzbūvi” ( ).

42. Tādēļ valsts “vispārējo” nodokļu un nodevu sistēmu izmantosim par pārbaudes mērauklu, tomēr vispirms jānosaka, ko var uzskatīt par “vispārējo” nodokļu un nodevu sistēmu. Runa, bez šaubām, ir par ārkārtīgi delikātu pasākumu, kas attiecībā uz tiešajiem nodokļiem katrā ziņā prasa izanalizēt valsts likumdošanas noteikumus nodokļu un nodevu jomā ( ).

43. Veikt attiecīgā palielināto maksājumu veida analīzi ir vieglāk tādēļ, ka nav jāanalizē visa nodokļu un nodevu sistēma kopumā, bet gan tikai īpašā nodevu aprēķināšanas kārtība. Vispirms jānoskaidro, vai un kādā mērā privileģētie uzņēmumi konkurē ar uzņēmumiem, kuriem jāveic nodevu maksājumi. Šajā sakarā ģenerāladvokāts Ticano [Tizzano] savos secinājumos Ferring ( ) lietas sakarā norāda, ka “jebkuru nodevu, kas jāmaksā kādai konkrētai ekonomikas pārstāvju kategorijai, var uzskatīt par priekšrocību attiecībā uz tiem ekonomikas pārstāvjiem, kuriem šī nodeva nav jāmaksā, un kuri lielākā vai mazākā mērā konkurē ar pirmajiem”. Ģenerāladvokāts Ticano pamatoti uzsver starp visiem tirgus dalībniekiem pastāvošo konkurences attiecību analīzes nozīmi un tādēļ pilnīgi pareizi izslēdz iespēju, ka attiecībā uz jautājumu par priekšrocību piešķiršanas esamību var sniegt vienu vienīgu atbildi, kas būtu derīga visiem gadījumiem, tāpēc “katrā konkrētā gadījumā jāmeklē savs risinājums, izsverot konkrēto lietu raksturojošās pazīmes, īpašu uzmanību pievēršot konkurences attiecībām starp attiecīgajiem uzņēmējiem, nodevas piemērojamības pamatojumu un tās sekas” ( ).

44. Runājot par konkrēto gadījumu, jāatgādina, ka visi elektroenerģijas ražotāji, kā to jau nepārprotami norādījusi iesniedzējtiesa, darbojas vienā tirgū. Tātad, ja šis apstrīdētais administratīvais pasākums jautājumā par palielināta maksājuma aprēķināšanu nosaka atšķirīgu attieksmi pret elektroenerģijas ražotājiem, tad izšķirošs varētu būt jautājums, vai šādu atšķirīgu attieksmi attaisno objektīvi iemesli.

45. Objektīvs attaisnojums šeit varētu būt dažu tirgus dalībnieku nepamatotu priekšrocību izmaksu jomā kompensēšana. Tādēļ jāpārbauda, vai un ar kādiem nosacījumiem nepamatotu priekšrocību izmaksu jomā kompensāciju, pieprasot palielinātu maksājumu, var uzskatīt par objektīvu attaisnojumu atšķirīgai attieksmei, kas īstenota, pamatojoties uz attiecīgo administratīvo pasākumu. No tā izrietētu, ka uzņēmumiem, kuriem nav jāmaksā palielinātais maksājums, sakarā ar šāda maksājuma aprēķināšanu pārējiem uzņēmumiem, ar kuriem tie konkurē, nerodas selektīvas priekšrocības.

46. Nepārprotama ir šī jautājuma nostādnes līdzība problēmu kopumam, kāds ir lietu Ferring ( ), Altmark Trans ( ) un Enirisorse ( ) pamatā. Kā zināms, šajās lietās tika skatīts jautājums, vai un kādā mērā dalībvalstis, uzticot vispārējām ekonomiskām interesēm atbilstošus pakalpojumus, var kompensēt šādā veidā radītos papildu pienākumus, neskarot Līgumā noteiktās valsts atbalstam izvirzītās prasības. Tiesa visos trijos spriedumos noteica, ka noteiktu priekšnoteikumu gadījumā kompensācija ir pieļaujama. Šajā gadījumā tas būtu tikai loģiski – konkrētāk nosakot priekšnoteikumus – pamatā atzīt par iespējamu kompensēt konkrētas nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā, neuzskatot šo kompensācijas iespēju par selektīvu priekšrocību valsts atbalsta jēdziena izpratnē.

47. Iesniedzējtiesa acīm redzami uzskata, ka uzņēmumiem, kuriem jāveic palielinātais maksājums, ir nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā, un šajā sakarā norāda, ka Itālijas elektroenerģijas ražotāji pēc Direktīvas 96/92 transponēšanas esot atradušies nesalīdzināmā situācijā: tam pamatā ir – katrā ziņā attiecībā uz elektroenerģijas lietotājiem – nemainīga, vispārēja tarifu sistēma, ko elektroenerģijas ražotāji piemēro attiecībā uz sadalītājuzņēmumiem, kurā cita starpā ietverts arī komponents kurināmā izmaksu segšanai. Uzreiz ir skaidrs, ka ne jau visiem elektroenerģijas ražotājiem rodas kurināmā izmaksas, kā, piemēram, elektroenerģijas ražotājiem, kas enerģiju iegūst no hidroelektrostacijām un ģeotermālajām elektrostacijām. Pirms elektroenerģijas tirgus liberalizācijas pastāvēja kompensācijas mehānisms, lai elektroenerģijas ražotāji, kuriem nav jāsedz ar kurināmā iegādi saistītās izmaksas, ieņēmumus no attiecīgā tarifu sistēmas komponenta pārskaitītu Cassa conguaglio. Tirgus liberalizācijas rezultātā šis kompensācijas mehānisms – bet ne pati tarifu sistēma – tika atcelts, kas galu galā esot radījis nepamatotas izmaksu priekšrocības elektroenerģijas ražotājiem, kuriem nav jāsedz ar kurināmā iegādi saistītās izmaksas. Pēc iesniedzējtiesas informācijas šai tarifu sistēmai ir nozīme arī liberalizētajā elektroenerģijas tirgū, ciktāl vairumtirdzniecības cenas garantētā noieta tirgū tiek izmantotas kā atsauce, slēdzot divpusējus līgumus brīvajā tirgū.

48. No šī iesniedzējtiesas izklāsta izriet, ka Itālijas elektroenerģijas tirgus liberalizācijas rezultātā konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem ir radušās nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā, kuru novēršana bez tiesiska pamata privileģētajiem uzņēmumiem – tas attiecas uz elektroenerģijas ražotājiem, kas enerģiju iegūst no hidroelektrostacijām un ģeotermālajām elektrostacijām – aprēķinot konkrētam laika posmam noteiktu ( ) palielinātu maksājumu, zināmos apstākļos nav uzskatāma par priekšrocību selektīvu piešķiršanu tiem elektroenerģijas ražotājiem, kuriem nav jāveic palielinātais maksājums.

49. Tomēr šajā gadījumā kompensācijas principa atzīšana par objektīvu attaisnojumu prasa, lai, no vienas puses, to uzņēmumu loks, kuriem jāveic palielinātais maksājums, atbilstu tam uzņēmumu lokam, kuriem elektroenerģijas tirgus liberalizācijas rezultātā tiešām ir radušās nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā, un lai, no otras puses, kompensācija, kas tiek aprēķināta palielināta maksājuma veidā, nepārsniegtu to apjomu, kāds nepieciešams, lai kompensētu hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas t.s. pārvērtēšanu. Pēdējam par labu runā apstāklis, ka apstrīdētais palielinātais maksājums tika ieviests kā pagaidu pasākums un tā apjomam bija tendence samazināties. Tomēr atbilstoša galīgā slēdziena pieņemšana ir valsts tiesas tiesneša kompetencē.

3. Par priekšrocību piešķiršanu un valsts atbalsta pasākumu finansēšanu no palielinātā maksājuma ieņēmumiem

50. Diskusijā apstrīdēts izrādījās jautājums par to, cik liela nozīme ir ieņēmumu, kas iegūti no palielinātā maksājuma, izlietojumam, izvērtējot apstrīdētā administratīvā pasākuma atbilstību valsts atbalsta tiesiskajām normām.

51. Iesniedzējtiesa norāda, ka tā pārstāv viedokli, ka “par valsts atbalstu nav uzskatāms 2000. gada 26. janvāra M.D. noteikums, kas visiem maksājumiem liek saplūst vienā kontā, lai segtu sistēmas vispārējās izmaksas, bet gan vēlākais, ar dekrētu nesaistītais lēmums, kas paredz šos tagad valsts rīcībā esošos līdzekļus izmantot konkrētiem uzņēmumiem vai ražošanas nozarēm EKL 87. panta 1. punkta izpratnē”. Šim viedoklim būtībā piekrīt arī Komisija.

52. Šajā gadījumā nozīmīga šķiet Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru gadījumos, kad “valsts atbalstu finansē no nodevas maksājumiem, kurus veic konkrēti uzņēmumi vai ražošanas nozares, [..] Komisijai [..] jāpārbauda, vai finansējuma veids saistībā ar valsts atbalstu, ko veido nodevu maksājumi, atbilst [EKL 87. un 88.] panta nosacījumiem” ( ). Valsts atbalsta finansējuma veida principiālā nozīme pēdējo reizi apstiprināta arī Enirisorse lietas spriedumā, norādot uz iepriekšējiem spriedumiem: “tas [valsts atbalsta jēdziens] ietver sevī ne tikai konkrētus netiešajiem nodokļiem vai nodevām pielīdzināmus maksājumus atkarībā no to ieņēmumu izmantošanas [..] (skat. it īpaši 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑17/91 Lornoy u.c., Recueil, I‑6523. lpp., 28. punkts), bet arī pašas iemaksas iekasēšanu, ja runa ir par netiešajiem nodokļiem vai nodevām pielīdzināmiem maksājumiem (1993. gada 27. oktobra spriedums lietā C‑72/92 Scharbatke, Recueil, I‑5509. lpp., 20. punkts).

Saskaņā ar [..] Tiesas spriedumu Komisijai, izmeklējot valsts atbalsta pasākumu, jāņem vērā arī atbalsta finansējuma veids, ja tas, īpaši obligāto maksājumu veidā, veido atbalsta pasākuma sastāvdaļu (2003. gada 21. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑261/01 un C‑262/01 Van Calster u.c., Recueil, I‑12249. lpp., 49. punkts)” ( ).

53. Jurisdikcijā pastāvīgi tiek uzsvērta šīs saistības nepieciešamība ( ). Tomēr Tiesa nepieciešamību ņemt vērā valsts atbalsta pasākuma finansēšanu piemēro mērķa nodevu gadījumā, kad nodeva acīm redzami tiek izmantota valsts atbalsta pasākuma finansēšanai ( ).

54. Lietas Van Calster u.c. ( ) spriedumā Tiesa atsaucas uz “nodevu, kas paredzēta tieši valsts atbalsta pasākuma finansēšanai” ( ), vai turpinājumā attiecībā uz atbalsta finansējuma veidu – “visu valsts atbalsta pasākumu sistēmu, kuru paredzēts finansēt šādā veidā” ( ). Attiecībā uz pienākumu ziņot par plānoto atbalstu Tiesa konstatē, ka “dalībvalstij, lai ievērotu šo pienākumu, jāiesniedz ne tikai valsts atbalsta projekts, bet arī jāpaziņo atbalsta finansēšanas veids, ja šis finansēšanas veids ir plānotā pasākuma sastāvdaļa” (mans izcēlums) ( ).

55. Arī Enirisorse ( ) lietās runa bija par nodevu, kuras ieņēmumi daļēji tika izmantoti kāda valsts atbalsta pasākuma finansēšanai. Šajā gadījumā Tiesa jautājumā par nodevas aprēķināšanu un ieņēmumu izmantošanu atsaucās uz spriedumu Van Calster u.c. lietā.

56. No visa iepriekš minētā izriet, ka valsts atbalsta pasākuma finansējuma veidam ir svarīga nozīme no valsts atbalsta tiesisko normu viedokļa, ja tas veido plānotā atbalsta pasākuma sastāvdaļu. Tomēr šajā gadījumā nav šādas atbilstošas saistības. Katrā gadījumā apstrīdētā palielinātā maksājuma aprēķināšanas brīdī bija paredzēts finansēt tikai elektroenerģijas sistēmas vispārējās izmaksas. Tā kā vispārējo izmaksu finansēšanas gadījumā qua definitionem runa nevar būt par priekšrocību selektīvu piešķiršanu, sākumā tomēr palika neskaidrs jautājums, vai šajā sakarā varētu parādīties valsts atbalsta pasākumi, piemēram, lai finansētu “stranded costs” vai atbalstītu atjaunojamus enerģijas avotus. Šāda veida valsts tiesību sistēmas attīstība nevar vēlāk izveidot saistību starp palielināta maksājuma aprēķināšanu un no tā iegūto ieņēmumu izmantošanu iespējamo valsts atbalsta pasākumu finansējuma veidā, un tādēļ to šajā gadījumā var atstāt bez ievērības.

57. Līdz ar to jāievēro viedoklis, ka izskatāmajās lietās nav līdz galam noskaidrota no apstrīdētā papildu maksājuma iegūto ieņēmumu izmantošana. Skaidrs ir vienīgi tas, ka ieņēmumus no attiecīgā papildu maksājuma sistēmas operators pārskaita Cassa conguaglio un tie nonāk šīs kases pārvaldītā speciālā konta ( ) aktīvā. No šī konta jāfinansē elektroenerģijas sistēmas vispārējie izdevumi atbilstoši to definīcijai saskaņā ar 2000. gada 26. janvāra M.D. 2. panta 1. punktu, turklāt iespējamie konta atlikumi, kas pārsniedz vispārējo izmaksu vajadzības, jāieskaita jauno elektrostaciju, kas izmanto atjaunojamus enerģijas avotus vai tiem pielīdzināmus avotus, konta aktīvā lēmuma Nr. 70/97 5. panta izpratnē.

58. Prasītājas gan uzsver, viņuprāt, nepārprotamo saistību starp apstrīdētā papildu maksājuma ieņēmumiem un to izmantošanu. Tomēr tādā veidā prasītājas saskaņā ar minēto jurisdikciju tikai mēģina pierādīt, ka arī apstrīdētā papildu maksājuma aprēķināšana atbilst atbalsta jēdzienam, ja ieņēmumi no tā tiek izmantoti atbalsta pasākumu finansēšanai.

59. Šis prasītāju arguments nav pārliecinošs.

60. Nevar gan noliegt, ka starp apstrīdēto papildu maksājumu un iespējamo atbalsta pasākumu finansēšanu nevarētu pastāvēt zināma saistība. Bet šajā gadījumā nav jāpieņem lēmums par to, vai ieņēmumi no apstrīdētā palielinātā maksājuma būtu jāizmanto vispārējo izmaksu finansēšanai saskaņā ar 2000. gada 26. janvāra M.D. ( ) noteikumiem, vai arī iespējamo atbalsta pasākumu finansēšanai, piemēram, atjaunojamo enerģijas avotu ( ) atbalstam. Veikt atbilstošu izmeklēšanu jautājumā par ieņēmumu, kas iegūti no apstrīdētā palielinātā maksājuma, faktisko izlietojumu ir valsts tiesas tiesneša kompetencē. Tomēr, pēc manām domām, neatkarīgi no attiecīgo ieņēmumu galīgā izlietojuma saskaņā ar citēto judikatūru trūkst pietiekami nosakāmas saistības starp palielināta maksājuma aprēķināšanas kārtību un līdzekļu izlietojumu.

61. Tādēļ Tiesai tiek ieteikts uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegt atbildi, ka saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu tāds noteikums kā pamata lietā apstrīdētais noteikums, kas konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem nosaka palielinātu maksu par pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai un par šīs sistēmas izmantošanu, lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārējās izmaksas, nav uzskatāms par valsts atbalstu, ja:

– elektroenerģijas ražotāju loks, kam jāmaksā palielinātā atlīdzības maksa, atbilst to elektroenerģijas ražotāju lokam, kas sakarā ar valsts tiesību sistēmas izmaiņām saņēmuši nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā;

– palielinātā atlīdzības maksa aprēķināta tādā veidā, ka tās apmērs nepārsniedz apjomu, kāds nepieciešams, lai novērstu attiecīgo ražotāju nepamatotās priekšrocības izmaksu jomā.

C – Par Direktīvu 96/92

62. Ņemot vērā Direktīvas 96/92 noteikumus, iesniedzējtiesa attiecīgā palielinātā maksājuma aprēķināšanu acīm redzami uzskata par problemātisku divos aspektos. No vienas puses, apstrīdētā valsts noteikuma gadījumā neesot ņemts vērā Direktīvas 24. panta noteikums par t.s. “stranded costs” finansēšanu; no otras puses, palielinātais maksājums varot izrādīties problemātisks tādā ziņā, ka tas rada nevienlīdzīgu attieksmi pret elektroenerģijas ražotājiem attiecībā uz pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai.

63. Tagad secīgi izskatīsim abus jautājumus.

1. Par saistību starp “stranded costs” un izskatāmo lietu

64. Saskaņā ar Direktīvas 24. panta noteikumiem dalībvalstis attiecībā uz saistībām un darbības garantijām, par kurām panākta vienošanās līdz šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdim un kuras nevar izpildīt, ņemot vērā šīs direktīvas noteikumus, var “lūgt pārejas režīmu, ko Komisija tām piešķir, cita starpā ņemot vērā attiecīgās sistēmas lielumu, sistēmas apvienojuma pakāpi un elektroenerģijas nozares struktūru”.

65. Šis noteikums Komisijas uzraudzībā ļauj finansēt t.s. “stranded costs”, t.i., izmaksas no vēl neatgūtiem ieguldījumiem, kuri pagātnē tikuši veikti, paļaujoties uz ilgtermiņa izmantošanas iespējām, un kurus pēc tirgus atvēršanas vairs nevar atpelnīt.

66. Jautājums par saistību starp apstrīdēto valsts noteikumu un “stranded costs” problemātiku rodas, jo “stranded costs” finansējuma jautājums Itālijā ir lietas priekšmets arī valsts atbalsta lietā, kas vēl ir Komisijas darba kārtībā ( ), un ir cieši saistīts ar apstrīdētajiem noteikumiem attiecībā uz kompensāciju par hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas pārvērtēšanu.

67. 2000. gada 26. janvāra M.D. priekšmets ir elektroenerģijas sistēmas vispārējo izmaksu finansēšanas jautājums. M.D. 2. panta 1. punkts nosaka, ka vispārējās izmaksas ietver sevī gan kompensāciju par hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas pārvērtēšanu, gan vispārējo izmaksu daļas atmaksu par elektroenerģijas izmaksām, kuras Direktīvas 96/92/EK transponēšanas sakarā nevar atgūt – citiem vārdiem – “stranded costs”. Tātad M.D. gadījumā runa ir par kopīgu tiesisko pamatu šo abu elementu finansēšanai.

68. Itālijas valdība tomēr ir atzinusi ( ), ka kompensācijai par hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas pārvērtēšanu nav sakara ar “stranded costs”, jo apstrīdētā palielinātā maksājuma aprēķināšana netiek pamatota ar Direktīvas 96/92 24. panta noteikumiem un jautājums par to ieņēmumu izlietojumu, kas iegūti no palielinātā maksājuma, ir atdalīts no jautājuma par noteikumu par šī palielinātā maksājuma iekasēšanu piemērošanas pamatu ( ). Šādu viedokli acīm redzami pārstāv arī Komisija, jo tā minēto kompensācijas jautājumu ir izslēgusi no savas pārbaudes procedūras. Atbilstoši tam rodas jautājums par apstrīdētā palielinātā maksājuma saderību ar Direktīvas noteikumiem attiecībā uz pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai, kam nav nepieciešama Direktīvas 96/92 24. panta interpretācija.

2. Par Direktīvas 96/92 7. un 8. panta interpretāciju

69. Direktīvas 7. pants paredz vispārējus elektroenerģijas pārvades sistēmas ekspluatācijas principus. Šī ekspluatācija jāuztic sistēmas operatoram, turklāt 7. panta 5. punkts liek viņam vienlīdzīgi izturēties pret visiem sistēmu lietotājiem vai sistēmu lietotāju grupām. Direktīvas 96/92 8. pants būtībā nosaka kritērijus, kādi jāpiemēro ražošanas objektu dispečervadības un starpsavienojumu izmantošanas savienojumiem ar citām sistēmām gadījumā.

70. Vispirms jāmin, ka jautājums par diskriminācijas aizlieguma piemērojamību atbilstoši 7. panta 5. punktam ir atkarīgs no atbildes uz izskatāmās lietas C‑17/03 ( ) prejudiciālo jautājumu. Šajā lietā Tiesai jānoskaidro, vai 7. panta 5. punktā noteiktais diskriminācijas aizliegums aprobežojas tikai ar tehniskas dabas noteikumiem. Šeit apspriežamais administratīvais pasākums attiecībā uz apstrīdētā palielinātā maksājuma aprēķināšanu acīm redzami nav šāds tehniskas dabas noteikums. Atbilstoši manam priekšlikumam par atbildi lietā C‑17/03, manuprāt, arī šajā gadījumā jāievēro, ka Direktīvas 96/92 7. panta 5. punkts neaprobežojas ar tehniskas dabas noteikumiem.

71. Komisija turklāt izsaka šaubas par Direktīvas 96/92 7. un 8. panta piemērojamību, jo apstrīdētā palielinātā maksājuma gadījumā runa neesot par tāda veida nodevu, kam būtu atlīdzības raksturs – kā tas ir saistībā ar maksu par pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai un šīs sistēmas izmantošanu, bet gan par īpašiem mērķiem ( ) paredzētu nodevu, kas jebkurā gadījumā nenes labumu sistēmas operatoram ( ).

72. Šīs piezīmes ir pareizas, tomēr tās nedod iespēju mērīt nodevu pēc citas, nevis pēc Direktīvas 96/92 7. panta 5. punktā noteiktā diskriminācijas aizlieguma mērauklas. Kā jau tas tika parādīts, apskatot ar valsts atbalsta tiesību normām saistītos jautājumus ( ), arī pieejas sistēmai gadījumā jāievēro, ka nevienlīdzīga attieksme pret elektroenerģijas ražotājiem – šajā gadījumā to veido palielinātā maksājuma selektīvā aprēķināšanas kārtība – neizraisa šaubas tikai tad, ja tā ir objektīvi pamatota. Šādu nevienlīdzīgu attieksmi var izmantot arī, lai pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai un pašas sistēmas izmantošanu padarītu mazāk pievilcīgu vai arī to apgrūtinātu, kas ir pretrunā ar Direktīvas 96/92 tirgus atvēršanas skaidrajiem mērķiem.

73. Runājot par objektīvo pamatotību var norādīt uz iepriekš minēto ( ). No šiem skaidrojumiem izriet, ka gadījumā, ja konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem valsts tiesību sistēmas izmaiņu rezultātā rodas nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā, to novēršana nav principiāli jāuzskata par svarīgu priekšrocību valsts atbalsta noteikumu ziņā, jo galu galā var izrādīties, ka nevienlīdzīgā attieksme saskaņā ar tiesību normu noteikumiem ir objektīvi pamatota. Šajā sakarā nav svarīgi, vai apstrīdētā palielinātā maksājuma selektīvā aprēķināšanas kārtība nozīmē nevienlīdzīgu attieksmi pret savstarpēji nesalīdzināmiem elektroenerģijas ražotājiem ( ), vai arī objektīvi pamatotu nevienlīdzīgu attieksmi pret savstarpēji salīdzināmiem elektroenerģijas ražotājiem.

74. Tādēļ Tiesai tiek ieteikts, atbildot uz otro prejudiciālo jautājumu norādīt, ka Direktīvas 96/92 7. panta 5. punkts dalībvalstīm neaizliedz veikt pasākumus, uz kuru pamata konkrētiem uzņēmumiem pārejas periodā tiek noteikta palielināta maksa par pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai un pašas sistēmas izmantošanu, lai kompensētu hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas pārvērtēšanu sakarā ar valsts tiesību normu izmaiņām, un kas ir paredzēta elektroenerģijas sistēmas vispārējo izmaksu segšanai. Priekšnoteikums šādas palielinātas maksas noteikšanai ir tādu pierādījumu sniegšana, kas apliecina, ka nepamatotās priekšrocības izmaksu jomā tiešām ir radušās pārejas perioda laikā.

IV – Secinājumi

75. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, Tiesai tiek ieteikts uz prejudiciālajiem jautājumiem sniegt šādu atbildi:

1) Saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu tāds noteikums kā pamata lietā apstrīdētais noteikums, kas konkrētiem elektroenerģijas ražotājiem nosaka palielinātu maksu par pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai un par šīs sistēmas izmantošanu, lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārējās izmaksas, nav uzskatāms par valsts atbalstu, ja:

– elektroenerģijas ražotāju loks, kam ir jāmaksā palielinātā atlīdzības maksa, atbilst to elektroenerģijas ražotāju lokam, kas sakarā ar valsts tiesību sistēmas izmaiņām ieguvuši nepamatotas priekšrocības izmaksu jomā;

– palielinātā atlīdzības maksa aprēķināta tādā veidā, ka tās apmērs nepārsniedz apjomu, kāds nepieciešams, lai novērstu attiecīgo ražotāju nepamatotās priekšrocības izmaksu jomā.

2) Direktīvas 96/92 7. panta 5. punkts dalībvalstīm neaizliedz veikt pasākumus, uz kuru pamata konkrētiem uzņēmumiem pārejas periodā tiek noteikta palielināta maksa par pieeju elektroenerģijas pārvades sistēmai un pašas sistēmas izmantošanu, lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārējās izmaksas un kompensētu hidroelektrostaciju un ģeotermālo elektrostaciju saražotās elektroenerģijas pārvērtēšanu – ja tiek pierādīts, ka šāda pārvērtēšana atbilst nepamatotajām priekšrocībām izmaksu jomā, kas minētajiem uzņēmumiem radušās sakarā ar valsts tiesību normu izmaiņām.