ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 2. decembrī ( 1 )

Lieta C‑645/20

V A,

Z A

pret

TP

(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija lemt par mantošanu – Papildu jurisdikcija – Mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī trešā valstī – Mantojuma atstājējs, kuram ir dalībvalsts pilsonība un īpašums šajā valstī – Pienākums pēc savas ierosmes atzīt savu jurisdikciju

1. Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) jautā Tiesai, vai dalībvalsts ( 2 ), kurā atrodas mantojuma atstājēja īpašums, iestādēm pēc savas ierosmes ir jāatzīst sava jurisdikcija spriest par mantošanu kopumā, piemērojot Regulas Nr. 650/2012 10. pantu.

2. Šaubas rodas strīda par mantošanas tiesībām kontekstā, kurā lietas puses ir miruša Francijas pilsoņa – kura pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta Francijā tiek apšaubīta – bērni un laulātā (kas nav šo bērnu māte), kura bija ar viņu nāves brīdī.

3. Neviena no lietas pusēm neapstrīd nedz mantojuma atstājēja pilsonību nāves brīdī, nedz to, ka viņam Francijā piederēja īpašums. Strīds ir tikai par to, kur nāves brīdī bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta.

4. Pirmajā instancē kāda Francijas tiesa atzina savu jurisdikciju skatīt lietu, ko tajā bija ierosinājuši mirušā bērni, lūdzot iecelt mantojuma administratoru.

5. Apelācijas instancē tomēr attiecīgā tiesa paziņoja, ka Francijas tiesām nav jurisdikcijas mantošanas lietā kopumā, jo mantojuma atstājēja pēdējā dzīvesvieta bija Apvienotajā Karalistē.

6. Kasācijas instancē prasītāji apgalvo, ka Francijas tiesām katrā ziņā pēc savas ierosmes bija jāatzīst sava jurisdikcija, un tieši par šo jautājumu interesējas iesniedzējtiesa.

I. Piemērojamās tiesības. Regula Nr. 650/2012

7. Saskaņā ar 7. apsvērumu: “Būtu jāveicina iekšējā tirgus pienācīga darbība, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi. Eiropas tiesiskuma telpā pilsoņiem ir jāvar laikus organizēt savu mantojumu. Efektīvā veidā ir jānodrošina mantinieku un legātāru, citu mirušajam tuvu personu, kā arī mantojuma kreditoru tiesības.”

8. Saskaņā ar 23. apsvērumu: “Ņemot vērā iedzīvotāju arvien pieaugošo mobilitāti un lai Savienībā nodrošinātu pareizu tiesu organizāciju un reālu piesaisti starp mantojumu un dalībvalsti, kurā īsteno jurisdikciju, šajā regulā būtu jāparedz, ka vispārējs piesaistes kritērijs, lai noteiktu gan jurisdikciju, gan piemērojamos tiesību aktus, ir mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. [..]”

9. 27. apsvērumā ir noteikts: “Šīs regulas noteikumi ir izstrādāti tā, lai nodrošinātu, ka iestāde, kas nodarbojas ar mantošanas lietu, vairākumā gadījumu piemērotu savus tiesību aktus. Tādēļ šajā regulā ir paredzēta virkne mehānismu, kurus piemērotu gadījumos, kad mirušais par tiesību aktiem, kas reglamentē tā atstāto mantojumu, ir izvēlējies tās dalībvalsts tiesību aktus, kuras pilsonis viņš ir bijis.”

10. 30. apsvērumā ir norādīts: “Lai nodrošinātu, ka visu dalībvalstu tiesas, balstoties uz vienu un to pašu pamatojumu, var īstenot jurisdikciju attiecībā uz tādu personu atstātu mantojumu, kuru pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī nav kādā no dalībvalstīm, šajā regulā būtu jādod izsmeļošs tādu pamatojumu saraksts hierarhiskā secībā, uz kuriem balstoties var īstenot šādu papildu jurisdikciju.”

11. Saskaņā ar 43. apsvērumu: “Šajā regulā paredzētie noteikumi par jurisdikciju var dažos gadījumos radīt situāciju, kad tiesa, kurai ir jurisdikcija lemt par mantošanu, nepiemēros savas valsts tiesību aktus. [..]”

12. 57. apsvērumā ir atgādināts, ka: “Šajā regulā paredzētās kolīziju normas var izraisīt trešās valsts tiesību aktu piemērošanu. Šādos gadījumos būtu jāņem vērā minētās valsts tiesību aktu starptautisko privāttiesību normas. Ja minētās normas paredz renvoi vai nu uz kādas dalībvalsts tiesību aktiem, vai trešās valsts tiesību aktiem, kas mantošanai piemērotu savus tiesību aktus, šāda renvoi būtu jāpieņem, lai nodrošinātu konsekvenci starptautiskā mērogā. [..]”

13. 4. pantā (“Vispārēja jurisdikcija”) ir noteikts: “Jurisdikcija lemt par mantošanu kopumā ir tās dalībvalsts tiesām, kurā mirušajam nāves brīdī bija pastāvīgā dzīvesvieta.”

14. 10. pantā (“Papildu jurisdikcija”) ir paredzēts: “1. Ja mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī nav kādā no dalībvalstīm, tad tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas mantojumā ietilpstošā manta, tomēr ir jurisdikcija lemt par mantošanu kopumā, ja: a) mirušajam nāves brīdī bija minētās dalībvalsts pilsonība; vai, ja tās nav, b) mirušā iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta bija minētajā dalībvalstī – ar noteikumu, ka laikā, kad prasība tiek celta tiesā, ir pagājuši ne vairāk kā pieci gadi, kopš minētā pastāvīgā dzīvesvieta ir mainīta. 2. Ja nevienas dalībvalsts tiesai nav jurisdikcijas saskaņā ar 1. punktu, tad tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas mantojumā ietilpstošā manta, tomēr ir jurisdikcija lemt par minēto mantu.”

15. 15. pantā (“Jurisdikcijas pārbaude”) ir apgalvots: “Ja kādas dalībvalsts tiesā tiek celta prasība mantošanas lietā, attiecībā uz kuru tai saskaņā ar šo regulu nav jurisdikcijas, tā pēc savas iniciatīvas pasludina, ka tai nav jurisdikcijas.”

16. 20. pantā (“Vispārēja piemērošana”) ir atzīts: “Jebkurus tiesību aktus, kas norādīti ar šo regulu, piemēro neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav dalībvalsts tiesību akti.”

II. Fakti, strīds un prejudiciālais jautājums

17. Francijas pilsonis XA nomira Francijā 2015. gada 3. septembrī, par mantiniekiem atstājot savu laulāto TP un pirmajā laulībā dzimušos trīs bērnus – YA, ZA un VA (turpmāk tekstā – “līdzprasītāji A”).

18. Līdzprasītāji A iesniedza prasību pret TP tribunal de grande instance (pirmās instances tiesa, Francija) priekšsēdētājam kā pagaidu noregulējuma tiesnesim, lūdzot iecelt mantojuma administratoru.

19. Minētajā prasībā viņi atsaucās uz Francijas tiesu jurisdikciju saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 4. pantu, apgalvojot, ka viņu tēva pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī bija Francijā.

20. Pirmās instances tiesa šo apstākli uzskatīja par pierādītu un atzina savu jurisdikciju skatīt šo lietu, un TP pārsūdzēja šo nolēmumu Cour d’appel de Versailles (Versaļas Apelācijas tiesa, Francija).

21. Uzskatīdama, ka mirušajam pēdējā dzīvesvieta bija Apvienotajā Karalistē, apelācijas tiesa nosprieda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 4. pantu Francijas tiesām nav jurisdikcijas šajā lietā.

22. Līdzprasītāji A Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) apgalvo, ka: — apelācijas tiesai pēc savas ierosmes bija jāpārbauda sava jurisdikcija atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 10. pantam ( 3 ). — mirušajam bija Francijas pilsonība un viņam Francijā piederēja īpašums ( 4 ). — pat gadījumā, ja viņa pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta nebūtu bijusi Francijā, Francijas tiesām būtu jurisdikcija, pakārtoti, spriest par mantošanu kopumā, jo Francijā atrodas mantojumā atstātais īpašums un mantojuma atstājējam nāves brīdī bija šīs valsts pilsonība. — Regulas Nr. 650/2012 noteikumi ir imperatīvas normas, un tiesai tie jāpiemēro pēc savas ierosmes.

23. Šajos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) uzdod Tiesai šo jautājumu: “Vai [..] Regulas (ES) Nr. 650/2012 [..] 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī nav kādā no dalībvalstīm, vai tās dalībvalsts, kurā nebija noteikta mirušā pastāvīgā dzīvesvieta, tiesai, kas konstatē, ka mirušajam bija šīs valsts pilsonība un ka viņam tajā piederēja īpašums, pēc savas ierosmes ir jāatsaucas uz savu papildu jurisdikciju, kas paredzēta ar šo tiesību normu?”

III. Tiesvedība Tiesā

24. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2020. gada 1. decembrī.

25. Rakstveida apsvērumus iesniedza TP, Spānijas, Francijas, Čehijas Republikas valdības un Eiropas Komisija.

26. Rīkot tiesas sēdi netika uzskatīts par vajadzīgu.

IV. Analīze

A. Ievads

1. Kasācijas sūdzības pamats un priekšnosacījums

27. Kasācijas prasībā apelācijas tiesai tiek pārmests, ka tā nav pēc savas ierosmes pārbaudījusi savu jurisdikciju saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 10. pantu, kad (domājams) tai tas bija jādara.

28. Šā kasācijas pamata analīze, loģiski, ir jāveic iesniedzējtiesai, kura atrodas atbilstošā statusā, lai pārbaudītu visus strīda apstākļus zemākajās instancēs.

29. Tomēr, kā jau iepriekš minēju, apelācijas tiesas sprieduma lasījums ļautu vismaz apspriest to, vai tajā ir vienā vai citā veidā piemērots Regulas Nr. 650/2012 10. pants.

30. Faktiski kasācijas instancē pārsūdzētais spriedums rubrikā Sur la compétence (Par jurisdikciju) atkārto Regulas Nr. 650/2012 10. pantu, tādējādi pēc savas ierosmes atgādinot tiesību normu, uz kuru lietas puses neatsaucās.

31. Ir skaidrs, ka apelācijas tiesa turpinājumā izklāsta argumentus, kuri atbilst Regulas Nr. 650/2012 4. pantam. Tomēr varētu nebūt pilnībā izslēgts, ka tā ir pārbaudījusi savu jurisdikciju saskaņā ar tās pašas regulas 10. pantu, (netieši) secinot, ka tai nav iemeslu to piemērot.

32. Ja apelācijas tiesa būtu veikusi šo analīzi, tā būtu pārbaudījusi savu starptautisko jurisdikciju saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 10. pantu. Vienīgā lieta, ko varētu apspriest, ir noteikuma izpratne ( 5 ) no tiesas puses vai iespējamā kļūda attiecībā uz tā piemērošanu šai lietai.

2. Jautājuma norobežošana

33. Pēc šā brīdinājuma prejudiciālo jautājumu es skatīšu tādu, kāds tas uzdots, proti, koncentrējoties uz iespēju pēc savas ierosmes secināt Regulas Nr. 650/2012 10. panta sekas – ko apelācijas tiesa neesot izdarījusi.

34. Vispirms ir lietderīgi izdarīt divus precizējumus.

a) “Pēc savas ierosmes”

35. Pirmais attiecas uz Savienības tiesību noteikuma piemērošanu “pēc savas ierosmes”.

36. Neskarot atsauci uz lomu sadali starp tiesu un lietas pusēm, jēdziens nav viennozīmīgs: atbilde uz to, kas piekrīt tiesas ierosmei vai pienākumiem un kas – lietas pusēm, nav viennozīmīga. Atkarībā no katra tiesiskā regulējuma un tā ietvaros tā atšķiras no tādiem faktoriem kā procesa veids, strīda priekšmets un procesuālā stadija, kurā lieta atrodas. Protams, tā arī mainās laikā ( 6 ).

37. Šeit izskatāmajā lietā “piemērošana pēc savas ierosmes” nozīmētu, ka tiesai ir jāatrisina jautājums par savu jurisdikciju, pamatojoties uz citu tiesību normu, nevis uz to, uz kuru atsaucas strīdā iesaistītās puses, tomēr negrozot strīda jomu un nepamatojoties uz faktiem, kas būtu atšķirīgi no tiem, ko puses uzskata par pierādītiem.

38. Šādos apstākļos tiesa savā darbībā: — aprobežotos ar tiesiskā pamata, ko tā uzskata par kļūdainu, aizstāšanu ar citu pamatu, ko prasītājs gan nav izvirzījis, bet ko pati tiesa uzskata par pareizāku. — negrozītu prasītāja prasījumu, pati neieviestu jaunus faktus un arī neizmeklētu, vai pastāv citi jauni vai atšķirīgi fakti; tā tikai interpretētu piemērojamo tiesību normu, kaut arī uz to nav bijis atsauces, un līdz ar to neatmestu savu pasīvo lomu, kas parasti raksturo tiesu nostāju civillietās. — nepārkāptu dispozitivitātes principu, nespriestu ultra petita un arī neizraisītu tiesību liegumu uz aizstāvību (lai gan tai vispirms būtu jādara pusēm zināma atšķirīgas ratio decidendi no to izvirzītās esamība, lai tās var paust savu viedokli) ( 7 ).

39. Tādējādi norobežota tiesu darbība tomēr varētu izraisīt pretestību, jo tās galīgais rezultāts nenovēršami būs par labu vienai pusei (šajā gadījumā tai, kura cēla prasību Francijas tiesā) un kaitēs otrai pusei (tai, kura apstrīd šīs tiesas starptautisko jurisdikciju).

40. Tomēr, kad, lai atrisinātu jautājumu par savu jurisdikciju, tiesa izmanto tikai objektīvus datus, kurus neviena lietas puse neapstrīd, tiesa nedod vienai pusei priekšroku salīdzinājumā ar otru ( 8 ), bet drīzāk tā darbojas taisnīguma un instrumenta, kas iecerēts tiesu kompetences sadalei starp dalībvalstīm, pareizas piemērošanas interesēs.

b) Iesniedzējtiesas argumentācija

41. Otrais precizējums attiecas uz prejudiciālā jautājuma tvērumu, un ar to īsumā ir jāprecizē: — vai tiesai, kurā prasītāji ir cēluši prasību, pamatojoties uz Regulas Nr. 650/2012 4. pantu, pēc savas ierosmes ir jāpārbauda sava jurisdikcija atbilstoši tās 10. pantam; vai — gluži pretēji, prasītājiem bija jāatsaucas uz 10. pantu, un, tā kā tas nav izdarīts, tiesa var (jurisdikcijas neesamības dēļ) noraidīt prasību.

42. Kaut gan jautājums ir par Regulas Nr. 650/2012 10. pantu, ciktāl tas nosaka papildu jurisdikciju, iesniedzējtiesas pamatojums ar to neaprobežojas, bet drīzāk tas sniedz argumentus, kuri ir izsecināmi no citiem regulas pantiem vai no sistēmas, aplūkotas kopumā ( 9 ).

43. Atbilstoši šiem argumentiem manai analīzei būtu jāsniedzas tālāk par vienkāršu Regulas Nr. 650/2012 10. panta analīzi.

B. Regulas Nr. 650/2012 starptautiskā tiesu jurisdikcija. 10. pants

1. Sistēmas struktūra

a) Jurisdikcijas kritēriji un attiecības starp tiem

44. Regulas Nr. 650/2012 II nodaļā ir izveidota starptautiskās tiesu jurisdikcijas sistēma attiecībā uz visu mantošanu, kas pamatota uz objektīviem kritērijiem (mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta, mantojumā ietilpstošās mantas atrašanās dalībvalstī) ( 10 ) un subjektīviem kritērijiem (tiesas izvēle no ieinteresēto personu puses un jurisdikcijas akceptēšana, ko veic tiesvedības puses) ( 11 ).

45. Šī sistēma ir slēgta ( 12 ). Regulas Nr. 650/2012 materiāltiesiskajā jomā dalībvalstu tiesu jurisdikcija izriet ekskluzīvi no vienotiem noteikumiem, kuri to paredz, izslēdzot jebkuru citu ( 13 ).

46. Regula Nr. 650/2012, balstīta prioritāri uz mērķiem “Savienībā nodrošinā[t] pareizu tiesu organizāciju un reālu piesaisti starp mantojumu un dalībvalsti, kurā īsteno jurisdikciju” ( 14 ): — nosaka, pirmkārt, tās dalībvalsts tiesu jurisdikciju, kurā ir mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta. Parasti šīs iestādes piemēro savas tiesības ( 15 ). — ierosina risinājumu situācijai, kurā mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta ir kādā trešā valstī, bet pietiekama saikne ar kādu dalībvalsti attaisno jurisdikcijas piešķiršanu tās iestādēm. Parasti šīs iestādes piemēro trešās valsts tiesību aktus ( 16 ). — ierosina mehānismus forum un ius apvienošanai, kad: a) mantojuma atstājēja izvēlēto tiesību aktu dēļ ( 17 ) tās dalībvalsts iestādei, kurā atradās viņa pastāvīgā dzīvesvieta, lai atrisinātu tai uzticēto strīdu, būtu jāpiemēro kādas citas valsts tiesību akti; vai b) ir izpildīti nosacījumi, lai lietu izspriestu Savienības tiesa, un mantojuma atstājējs, kura pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta bija kādā trešā valstī, par piemērojamiem tiesību aktiem ir izvēlējies tās dalībvalsts tiesību aktus, kuras pilsonis viņš bija.

47. Regulā Nr. 650/2012 attiecības starp jurisdikcijas pamatiem nav gluži hierarhiskas, kā varētu šķist ( 18 ), jo tie katrs aplūko atšķirīgus priekšnoteikuma faktus: vai nu mirušajam pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta bija kādā Savienības dalībvalstī (4. panta priekšnoteikums), vai nebija (10. panta priekšnoteikums).

48. Izrietošo tiesu jurisdikciju abos gadījumos var izslēgt tikai tad, ja mantojuma atstājējs ir veicis izvēli par labu noteiktiem tiesību aktiem (Regulas Nr. 650/2012 5. un nākamo pantu priekšnoteikums).

49. Gribas autonomija, pakļauta stingrām prasībām, šajā kontekstā ir bez principiāla rakstura un tā nav jurisdikcijas piešķiršanas sistēmas ass, un tas ir izskaidrojams ar tās pildāmo funkciju, kas atšķiras no tās, ko tā veic citās jomās.

50. Vienošanās par tiesu, ko puses var panākt – attiecīgā gadījumā izteikta vai noklusēta tiesas, kurā lieta ierosināta, jurisdikcijas pieņemšana – ir pakļauta visupirms tam, ka mantojuma atstājējs ir izvēlējies par labu noteiktiem tiesību aktiem. Iespēja izvēlēties attiecīgo jurisdikciju faktiski rodas tieši tāpēc, ka mantojuma atstājējs ir veicis šādu izvēli.

51. Regula Nr. 650/2012 to iecer kā pragmatisku iespēju: tās mērķis ir nepieļaut disociāciju starp forum un ius, kas izriet no mirušā izvēles par labu noteiktiem tiesību aktiem, kuri pēc definīcijas nav tās iestādes tiesību akti, kurai likumdevējs pirmām kārtām piešķir jurisdikciju ( 19 ).

52. Mantošanā ieinteresēto pušu iespēja izvēlēties attiecīgo jurisdikciju attiecīgi neatbilst pārliecībai par pašregulācijai piemītošu labumu vai priekšrocībām. Tā, kā jau minēju, ir ļoti ierobežota: ja mirušais nav noteicis saviem mantiniekiem vietu, kur katrā ziņā jānotiek mantošanai ( 20 ), viņa ziņā ir noorganizēt, lai tas nenotiktu viņa pēdējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī (vai, ar noteiktiem nosacījumiem, tur, kur viņam bija īpašums).

53. Objektīvi kompetentās iestādes jurisdikcijas noraidīšana prasa, lai mantojuma atstājējs būtu izvēlējies piemērojamos tiesību aktus, kā arī: a) lai visas ieinteresētās puses vienotos ( 21 ); b) lai tās puses, kuras nav minētās vienošanās puses, neapstrīdētu jurisdikciju ( 22 ); vai c) lai visas puses, kas ierodas tiesā, konkrēti pieņemtu tās jurisdikciju ( 23 ). Ar vienas ieinteresētās puses atteikumu piekrist pārējiem pietiek, lai noraidītu mantojuma atstājēja pilsonības dalībvalsts jurisdikciju.

54. Manuprāt, šie konstatējumi noder, lai mīkstinātu iesniedzējtiesas apgalvojumu, atbilstoši kuram Regulas Nr. 650/2012 4. un 10. pants atbilst pusēm pieejamajām tiesībām, kā arī tās secinājumu, ka “nebūtu loģiski, ka tiesai būtu pienākums ievērot subsidiāru jurisdikcijas kritēriju, ko puses nav pat izvirzījušas” ( 24 ).

b) Parastie noteikumi jurisdikcijas kritēriju piemērošanai. Regulas Nr. 650/2012 15. pants

55. Saskaņā ar citiem tiesu iestāžu sadarbības civillietās instrumentiem Regulā Nr. 650/2012 ir ietvertas tiesību normas jurisdikcijas noteikumu īstenošanai praksē. Regulas 15. pants “Jurisdikcijas pārbaude” ir viens no tiem.

56. Šis pants nosaka tiesām, kurām jāskata lieta par mantošanu, pienākumu pēc savas ierosmes atzīt, ka tām nav jurisdikcijas, ja to jurisdikcija neizriet no Regulas Nr. 650/2012 ( 25 ).

57. Šī tiesību norma bez turpmāka paskaidrojuma tika iekļauta Komisijas iesniegtajā Regulas Priekšlikumā un neizraisīja komentārus vai turpmāku apspriešanu ( 26 ).

58. Ievērojot analoga satura noteikumu līdzību ( 27 ), ir jānorāda, ka šāds mandāts: — nodrošina pareizu Regulas Nr. 650/2012 piemērošanu, pat ja neviena puse neapstrīd jurisdikciju, un tas dažādu iemeslu dēļ varētu nenotikt ( 28 ); — ir garantija atbildētājam, kurš nav stājies tiesas priekšā kādā strīdā; — nepieļauj, ka iestādes, kurai nav jurisdikcijas vai kuras jurisdikcija neatbilst Regulā Nr. 650/2012 noteiktajiem kritērijiem, pieņemti lēmumi brīvi aprit Eiropas tiesiskuma telpā ( 29 ).

59. Regulas Nr. 650/2012 15. pants tādējādi veicina Savienības tiesu iestāžu labu sadarbību mantošanas jomā.

60. Šī tiesību norma tomēr nedarbojas automātiski pretējā virzienā, vismaz atbilstoši tās gramatiskajai interpretācijai, jo konkrēti neliek dalībvalstu tiesām pēc savas ierosmes piemērot Regulas Nr. 650/2012 normas, lai apliecinātu vai apstiprinātu savu jurisdikciju uz minētās regulas pamata.

2. Konkrēti – Regulas Nr. 650/2012 10. pants

61. Regulas Nr. 650/2012 10. pants piešķir jurisdikciju dalībvalstij (vai dalībvalstīm), kur atrodas mantojumā ietilpstošā manta, ja mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta bija kādā trešā valstī.

62. Šī jurisdikcija: — attiecas uz mantošanu kopumā, ja mantojuma atstājējam nāves brīdī bija dalībvalsts pilsonība ( 30 ) vai ja tajā bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta piecus gadus pirms prasības celšanas tiesā ( 31 ). — citā gadījumā attiecas tikai uz mantu, kas atrodas tās teritorijā ( 32 ).

63. Šajā sistēmā Regulas Nr. 650/2012 10. pants ir paredzēts diviem mērķiem: — nodrošināt starptautiskās tiesu jurisdikcijas noteikumu vienveidīgumu par labu nolēmumu savstarpējai atzīšanai dalībvalstīs. Likumdevējs ir izslēdzis ikvienu atsauci uz valsts tiesību normām, izsmeļoši uzskaitot gadījumus, kuros kādas dalībvalsts tiesa īsteno jurisdikciju ( 33 ). — garantēt mantinieku un kreditoru pieeju tiesai, “ja atrašanās vietai ir ciešas saiknes ar dalībvalsti, ņemot vērā īpašuma esību” ( 34 ).

64. Mantas esība (pati par sevi vai kas kvalificēta ar prasībām, kas attiecas uz pašu mantu vai uz mantojuma atstājēju) ir salīdzināmajās tiesībās atzīts jurisdikcijas kritērijs ( 35 ). Regulā Nr. 650/2012 tas pievienojas nosacījumiem par mantojuma atstājēja pilsonību vai dzīvesvietu, ko es jau aprakstīju ( 36 ). Tādējādi cieša saikne ar dalībvalsti, kuras iestāde izskata lietu, nav apšaubāma, pat ja mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta nebija šajā valstī.

65. Regulas Nr. 650/2012 10. pantā minētās jurisdikcijas kvalificēšana par “papildu” jurisdikciju nenozīmē, ka šīs tiesību normas normatīvā intensitāte ir mazāka nekā 4. pantam. Tāpēc, manā izpratnē, tiesa, kura skata lietu, nevar šo tiesību normu ignorēt, pat ja puse(‑es) nav uz to atsaukusies (atsaukušās).

66. Abi noteikumi faktiski ir ekvivalenti: 10. pants piešķir jurisdikciju gadījumā, kad nav 4. panta priekšnoteikuma, un tādēļ tas vienkārši nav piemērojams.

67. Šo tiesību normu uzturētie piesaistes faktori pauž pietiekamu saikni starp priekšnoteikumu un tiesu: ciešāku Regulas Nr. 650/2012 4. pantā un mazāk ciešu 10. pantā (atšķirība izpaužas katra no tiem atrašanās vietā sistēmā). Tomēr, ja 4. panta apstāklis neiestājas, bet iestājas 10. panta apstākļi, ir obligāti jāsecina tā normatīvās sekas.

68. Apstiprināt šo secinājumu mani vedina šādi argumenti: — Regulas Nr. 650/2012 4. un 10. pants darbojas analogi, ja mantojuma atstājējs ir veicis tiesību aktu izvēli ( 37 ); ja jurisdikciju apstrīd ieinteresētās personas, kuras nepiedalījās vienošanās darbībā, kas šo jurisdikciju piešķir ( 38 ); un saistībā ar iespēju ierobežot procedūru, izslēdzot no tās trešās valstīs esošu mantu, ja ir iemesli uzskatīt, ka iespējamo nolēmumu minētajās valstīs neatzīs vai nepildīs ( 39 ). — gramatiski Regulas Nr. 650/2012 10. pants ir mandāts valsts tiesai, bet tā tas nav citās tiesību normās, kā 11. pantā, kas atļauj, bet neuzliek par pienākumu skatīt lietu par mantošanu. Turklāt – atšķirībā no 11. panta – 10. pantā paredzētās jurisdikcijas īstenošana nav pakļauta citas valsts tiesu jurisdikcijas neesamībai vai bezdarbībai.

69. Kā argumentu Regulas Nr. 650/2012 10. panta piemērošanas pēc savas ierosmes hipotētiska atteikuma atbalstam iesniedzējtiesa norāda, ka tas ir “izņēmums no tiesu un leģislatīvās kompetences vienotības principa, kas caurvij Regulu” ( 40 ).

70. Nepiekrītu šai argumentācijai. Forum un ius apvienošanas mērķim nav absolūta rakstura; pats likumdevējs pieļauj, ka ir iespējama to nodalīšana ( 41 ). Turklāt tā sniegtie risinājumi, lai mēģinātu atjaunot paralēlismu, attiecas arī uz gadījumu, kad tiesa, kurai lieta jāskata, to dara, piemērojot 10. pantu.

71. Ir jāņem vērā arī tas, ka, ja mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta nav kādā dalībvalstī, Regula Nr. 650/2012 pēc definīcijas nevar nedz noteikt, nedz garantēt šīs dzīvesvietas valsts tiesu jurisdikciju un vēl jo mazāk forum/ius korelāciju.

72. No diviem iespējamiem variantiem (lietas nodošana tiesām, kas paredzētas valstu tiesiskajos regulējumos, vai kopēja noteikuma noteikšana dalībvalstīm) Eiropas likumdevējs ir izvēlējies otro. Šādā veidā tiek veicināts arī Regulas Nr. 650/2012 mērķis efektīvi garantēt mantinieku, legātāru un citu mantojuma atstājējam tuvu personu tiesības, atvieglojot pieeju tiesvedībai ( 42 ).

C. Regulas Nr. 650/2012 10. panta daļas piemērošana pēc savas ierosmes vai pēc kādas puses pieprasījuma

73. Tagad atgriežos pie iesniedzējtiesas jautājuma: Vai tiesai ir jāatzīst sava jurisdikcija, piemērojot starptautiskās tiesu jurisdikcijas piešķiršanas noteikumu, uz kuru puses nav atsaukušās un kurš atbilst lietā esošajiem faktiem, kas nav apstrīdēti, taču nav minēti šādas jurisdikcijas pamatošanai?

74. No pirmā acu uzmetiena šķiet, ka Regula Nr. 650/2012 konkrēti neaplūko procesuālo rīcību saistībā ar 10. pantu. No tā varētu secināt, ka likumdevējs nav vēlējies unificēt šo aspektu, atstājot tā regulējumu noteikumiem, kuri paredzēti katras dalībvalsts procesuālajās tiesībās.

75. Tomēr uzskatu, ka šāds secinājums nebūtu pareizs. Manā ieskatā, ir elementi, kuri noliedz formālo argumentu un ļauj atbalstīt atšķirīgu tēzi, kad tiesas pēc savas ierosmes veiktā darbība notiek tādos apstākļos kā šajā lietā esošie.

76. Tagad es izklāstīšu iemeslus, uz kuriem balstīšu savus secinājumus. Tikai pakārtoti – gadījumam, ja Tiesa tiem nepiekritīs, – es atsaukšos uz pirmo tēzi (kas problēmas risinājumu iesaka atstāt katras dalībvalsts tiesību aktu ziņā.

1. Argumenti piemērošanai pēc savas ierosmes (šīs lietas apstākļos)

77. Mans ieteikums ir, ka šīs lietas apstākļos valsts tiesai, kurā lieta izskatīšanai nodota uz Regulas Nr. 650/2012 4. panta pamata, pēc savas ierosmes ir jāatzīst sava jurisdikcija saskaņā ar 10. pantu, pat ja prasītāji nav uz to atsaukušies.

78. Mana pārliecība pamatojas uz apsvērumiem, kas saistīti: a) pirmkārt, ar prasību tiesai veikt savas jurisdikcijas neesamības pārbaudi, kas paredzēta Regulas Nr. 650/2012 15. pantā; un b) otrkārt, ar Tiesas nolēmumiem par elementiem, kuri tiesai ir jāizsver, lai novērtētu savu starptautisko jurisdikciju, kad viena lietas puse to apstrīd.

79. Attiecībā uz Regulas Nr. 650/2012 15. pantu, kā es jau norādīju, ir nepieciešama tiesas analīze pēc savas ierosmes, lai pārbaudītu savas jurisdikcijas neesamību.

80. Kad tiesa lemj, vai tai nav jurisdikcijas “saskaņā ar [šo] regulu”, tai ir jāizskata visi II nodaļā noteiktie kritēriji. Tā pēc savas ierosmes var atzīt, ka tai nav jurisdikcijas, tikai tajā gadījumā un tādā mērā, ciktāl neviena Regulas Nr. 650/2012 norma nepiešķir tai jurisdikciju. Tātad pārbaude nav ierobežota ar konkrētiem tiesību akta noteikumiem vai ar tiem noteikumiem, uz kuriem atsaukusies ieinteresētā persona.

81. No šīs premisas es secinu, ka, ja tiesa uzskata, ka pastāv tiesību norma, atbilstoši kurai tā ir kompetenta, tā nevarēs izdarīt secinājumus no Regulas Nr. 650/2012 15. panta, kas tai noteikti ir jāpārbauda. Kaut arī tiesību norma, uz kuru tiesa balsta savu jurisdikciju, nav tā, uz kuru atsaucās prasītājs, būtu pārmērīgs formālisms pievērt acis uz citu normu, kura, kaut arī uz to nav atsauces, piešķir tai pietiekamu jurisdikciju turpināt skatīt lietu ( 43 ).

82. Regula Nr. 650/2012 neprecizē jurisdikcijas pārbaudes nosacījumus, vai tā būtu pēc tiesas pašas ierosmes vai pēc kādas puses pieprasījuma. It īpaši tajā nekas nav teikts nedz par faktoriem, kas tiesai būs jāņem vērā, nedz par to, kā tos identificēt.

83. Tomēr šajā sakarā pastāv vairākas norādes Tiesas spriedumos par jurisdikcijas kontroli Regulas (EK) Nr. 44/2001 ( 44 ) ietvaros.

84. Atbilstoši šiem spriedumiem tiesu iestādes, kura veic šo analīzi, uzdevums ir izanalizēt ne tikai prasītāja apgalvoto, bet tas ietver visus elementus, par kuriem tiesa zina, tomēr tai nav pienākuma veikt izmeklēšanu (ne par to, vai ir vēl citi elementi, ne arī par to, vai tie ir patiesi) ( 45 ).

85. Tiesa balsta savu nostāju uz pareizas tiesvedības mērķi, kas ir pamatā Regulai Nr. 44/2001, un pienācīgi ievērojot tiesas autonomiju tās funkciju īstenošanā ( 46 ).

86. Neredzu iemeslu, kāpēc šai jurisdikcijai būtu jāaprobežojas ar konkrēto tiesību normu, ko tā interpretē, vai ar gadījumu, kad jurisdikcijas pārbaude notiek pēc kādas puses pieprasījuma, nevis pēc savas ierosmes ( 47 ).

87. Tāpēc man šķiet leģitīmi interpretēt Regulas Nr. 650/2012 10. pantu tās 15. panta gaismā tādējādi, ka tas neuzliek tiesai pienākumu aktīvi meklēt faktisku pamatojumu, lai spriestu par savu jurisdikciju kādā konkrētā strīdā, bet liek, pamatojoties uz neapstrīdētiem faktiem, sameklēt savas jurisdikcijas pamatu, kas, iespējams, atšķiras no tā, uz kuru atsaucies prasītājs. Uzskatu, ka šajā gadījumā tiesai pēc savas ierosmes būs jāatzīst sava jurisdikcija.

2. Konkrēta risinājuma neesamība Regulā Nr. 650/2012. Procesuālā autonomija un ierobežojumi

88. Gadījumam, ja šie argumenti nepārliecinās Tiesu, es pakārtoti izskatīšu atbildi, kura, kā jau norādīju ( 48 ), attiecas uz konkrēta procesuālā regulējuma neesamību Regulas Nr. 650/2012 10. pantā, lai uzdotā jautājuma risinājumu liktu meklēt katras dalībvalsts procesuālajās tiesībās.

89. No šīs pieejas, ko varētu klasificēt kā klasisku ( 49 ), pietiktu piemērot Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru: — Savienības tiesību noteikumi darbojas dalībvalstu sistēmās. — ja attiecīgajā jomā nav Savienības tiesiskā regulējuma, “noteikumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, ir katras dalībvalsts iekšējās tiesiskās kārtības jautājums atbilstoši dalībvalstu procesuālās autonomijas principam, tomēr ar nosacījumu, ka tie nav nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas valsts tiesībās (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai ārkārtīgi sarežģītu Savienības tiesiskajā kārtībā piešķirto tiesību izmantošanu (efektivitātes princips)” ( 50 ). — tiesas piemēro savas valsts iekšējā tiesību sistēmā paredzētos procesuālos noteikumus “vienīgi, ciktāl tajos nav apšaubīta [atbilstošās Savienības tiesību normas] jēga, mērķis un pilnīga efektivitāte” ( 51 ).

90. Atkārtoju, ka Regulā Nr. 650/2012 nav aplūkots specifisks procesuālais režīms attiecībā uz 10. pantu. Savukārt tas tiek darīts attiecībā uz citām tiesību normām, kurās konkrēti tiek prasīts vai nu kādas puses pieprasījums, vai tiesas, kura skata lietu, rīcība pēc savas ierosmes ( 52 ).

91. Interpretēt Regulas Nr. 650/2012 10. panta klusēšanu par šo jautājumu kā netiešu norādi uz valstu tiesiskajos regulējumos paredzēto šķistu tikpat attaisnojami (ciktāl tas atbilstu risinājumam principā), cik apgalvot, ka tas nozīmē apzinātu izslēgšanu, nevis vienkāršu aizmiršanu. Kamēr citās tās pašas regulas vietās atsauce uz valsts procesuālajām tiesībām ir konkrēta (66. vai 71. pants), tās neesamību 10. pantā varētu interpretēt tādējādi, ka šī joma nav uzticēta valstu tiesiskajiem regulējumiem ( 53 ).

92. Hipotētiski pieņemot, ka atbilde uz iesniedzējtiesas jautājumu par lomu sadali tiesas un pušu starpā saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 10. pantu būtu jāņem no Francijas tiesiskā regulējuma, sekas šai lietai būtu šādas: — Regulas Nr. 650/2012 10. pantā minētās jurisdikcijas pārbaude notiktu pēc tiesas ierosmes ( 54 ), ja minētās tiesības to noteiktu salīdzināmu uz šīm tiesībām balstītu prasījumu dēļ ( 55 ). — savukārt minētais pants būtu piemērojams tikai tad, ja uz to atsauktos ieinteresētā persona, ja tas būtu risinājums salīdzināmiem prasījumiem atbilstoši valsts tiesībām, ja vien minētā formula nepadara par praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Savienības tiesisko regulējumu piešķirto tiesību īstenošanu vai neliedz pārbaudāmās tiesību normas lietderīgo iedarbību.

93. Iesniedzējtiesa nesniedz pietiekamu informāciju par savām valsts procesuālajām tiesībām ( 56 ). Šajos apstākļos jebkuras manas pārdomas par to, vai Regulas Nr. 650/2012 10. panta piemērošana vienīgi pēc kādas puses pieprasījuma atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem un šīs tiesību normas lietderīgās iedarbības ievērošanai, būtu spekulācija.

V. Secinājumi

94. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja mirušās personas pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta nebija nevienā no Eiropas Savienības dalībvalstīm, tās dalībvalsts tiesai, kurā ir ierosināts strīds mantošanas jomā, pēc savas ierosmes ir jāatzīst sava jurisdikcija, lai risinātu mantošanas lietu kopumā, ja, ievērojot pušu izvirzītos neapstrīdētos faktus, mantojuma atstājējam nāves brīdī bija minētās valsts pilsonība un viņam piederēja tajā esošs īpašums.

( 1 ) Oriģinālvaloda – spāņu.

( 2 ) Turpmāk tekstā es lietošu vārdu “dalībvalsts”, lai norādītu uz valstīm, kurām ir saistoša Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.). Dalībvalstu skaitā neietilpst Dānija un Īrija; Apvienotajai Karalistei, kas mirušā nāves brīdī ietilpa Eiropas Savienībā, regula nekad nav bijusi saistoša.

( 3 ) Saskaņā iesniedzējtiesas nolēmumu uz šo pantu neatsaucās neviena no lietas pusēm nedz pirmajā, nedz apelācijas instancē. Tomēr apelācijas tiesas sprieduma lasījums ļautu vismaz apspriest to, vai 10. pants nav piemērots (skat. šo secinājumu 27. un nākamos punktus).

( 4 ) Saskaņā ar pieejamo informāciju šķiet, ka XA dzīvoja Apvienotajā Karalistē no 80. gadu sākuma līdz 2012. gada augustam – brīdim, kad pārcēlās uz Franciju, kur trīs gadus vēlāk nomira. Viņš bija līdzīpašnieks diviem nekustamajiem īpašumiem Apvienotajā Karalistē un īpašnieks 10 % kādas Francijas sabiedrības akciju, kura bija izveidota, lai iegādātos Francijā nekustamo īpašumu, ko viņš pilnībā finansēja un kurā uzturējās nāves brīdī.

( 5 ) Regulas Nr. 650/2012 10. panta spāņu valodas versijā, tāpat kā portugāļu valodas versijā, ir norāde uz dalībvalsti, kurā atrodas “los bienes de la herencia” (mans izcēlums; “mantojumā ietilpstošā manta”), kas varētu vedināt domāt, ka visai mantojuma masai ir jāatrodas minētajā valstī, lai tās tiesām būtu jurisdikcija. Taču tā tas nav nedz franču valodas versijā, nedz citās, ar ko man bija iespēja iepazīties. Nešaubos, ka šīs pēdējās minētās ir pareizās versijas. Tas izriet arī no sagatavošanas darbiem: skat. Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, lēmumu un autentisku aktu atzīšanu un izpildi mantošanas jomā un par Eiropas mantojuma apliecības izveidi, COM(2009) 154 galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “Komisijas Priekšlikums”), komentāru pie 6. panta. Tā ir arī loģiskā interpretācija: citādi nebūtu izskaidrojuma tam, ka jurisdikcija saskaņā ar 10. panta 1. punktu attiecas tieši uz mantošanu kopumā. Tāpat nebūtu izskaidrojami tā paša panta 2. punktā noteiktie jurisdikcijas ierobežojumi, attiecinot to uz tās dalībvalsts jurisdikciju, kuras teritorijā atrodas mantojumā ietilpstošā manta.

( 6 ) Šajā ziņā skat. L’office du juge- Études de droit comparé, ko koordinējuši Chanais, C., Hess, B., Saletti, A. un van Drooghenbroeck, J.F., Bruylant, 2018. Tāds pats viendabīguma trūkums ir novērojams Savienības tiesību piemērošanā pēc savas ierosmes: tā tas ir, piemēram, attiecībā uz patērētāju tiesībām. Šajā aspektā skat. Hess, B. un Taelman, P., “Consumer Actions before National Courts”, Hess, B. un Law, S., Implementing EU Consumer Rights by National Procedural Law, Hart/Beck/Nomos, 2019, 95. un nākamās lpp.

( 7 ) Regulā Nr. 650/2012 nav lieguma tiesai piešķirt abām pusēm iespēju paust savu nostāju par 10. panta piemērošanu. Savukārt tas var būt obligāti, ievērojot Tiesas judikatūru par nepieciešamību ievērot prasības saistībā ar tiesībām uz taisnīgu tiesu. Pusēm ir jābūt iespējai uzzināt un apspriest elementus, kurus tiesa skatījusi pēc savas ierosmes un ar kuriem tā plāno pamatot savu nolēmumu: skat. tostarp spriedumu, 2013. gada 21. februāris, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88), 29. un nākamie punkti.

( 8 ) Jāpiebilst, ka Regulā Nr. 650/2012 paredzētie jurisdikcijas pamati nepiešķir prasītājam izvēles iespēju, kā to dara, piemēram, 4. un 7. pants Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.). Tas nozīmē, ka tiesas iejaukšanās pēc savas ierosmes neļauj tai “izlabot” tās puses kļūdu, kura, izmantojot izvēles priekšrocību, kļūdījās kompetences tiesiskajā pamatošanā, izvēloties “nepiemērotu” tiesu.

( 9 ) Skat. iesniedzējtiesas nolēmuma 10. punktu par starptautiskās tiesu jurisdikcijas sistēmas slēgto raksturu; un 11. punktu par forum/ius korelāciju kā Regulas Nr. 650/2012 principu par jurisdikcijas tiesu atvērto raksturu un pienākuma kontrolēt pašu jurisdikciju tvērumu.

( 10 ) 4. panta un 10. panta 1. punkts (ar nosacījumiem, ko tie nosaka).

( 11 ) 5., 7. un 9. pants.

( 12 ) Kā arī pietiekama, lai atrisinātu jebkuru mantošanas aspektu neatkarīgi no tā, kur atrodas mantojumā ietilpstošā manta. Likumdevējs tikai izņēmuma kārtā ierobežo kompetentās iestādes kompetenci, to attiecinot tikai uz mantu, kas atrodas tās dalībvalstī: skat. Regulas Nr. 650/2012 10. panta 2. punktu. Regulas 12. panta 1. punktā ir aplūkota iespēja atstāt daļu mantas ārpus tiesvedības, taču iemesls nav tiesu starptautiskās jurisdikcijas pār to neesamība.

( 13 ) Likumdevējs forum necessitatis iekļāva 11. pantā, cenšoties nepieļaut iespējamu tiesvedības atteikšanu.

( 14 ) Regulas 23. apsvērums. Likumdevējs minēto mērķu sasniegšanu uztic visupirms mantojuma atstājēja pastāvīgās dzīvesvietas, kas viņam bija nāves brīdī, izmantošanai par “vispārēju piesaistes kritēriju”, kas nosaka gan tiesu starptautisko jurisdikciju, gan piemērojamos tiesību aktus.

( 15 ) Regulas Nr. 650/2012 4. pants kopā ar 21. panta 1. punktu.

( 16 ) Regulas Nr. 650/2012 10. pants kopā ar 21. panta 1. punktu.

( 17 ) Par labu tās dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, kuras pilsonis mantojuma atstājējs bija nāves brīdī vai izvēles brīdī: skat. 22. panta 1. punktu.

( 18 ) Protams, pastāv skaidra konceptuāla priekšrocība par labu mantojuma atstājēja pēdējās pastāvīgās dzīvesvietas jurisdikcijai, ja viņš atrodas kādā dalībvalstī, neskarot to, ka šī dzīvesvieta rada stiprāku saikni (starp mantojumu un tiesu) nekā citi elementi.

( 19 ) Regulas Nr. 650/2012 27. un 28. apsvērums. Pušu izvēles iespēja ir viens no mehānismiem – bet ne vienīgais mehānisms –, kā atļaut tiesai, kura skata lietu, pamatot mantošanu vai atrisināt to atbilstoši savām tiesībām.

( 20 ) Turklāt ir jābūt izpildītām citām prasībām: skat. nākamo punktu.

( 21 ) Regulas Nr. 650/2012 5. pants kopā ar 6. panta b) punktu un 7. panta b) punktu.

( 22 ) Regulas Nr. 650/2012 9. pants.

( 23 ) Regulas Nr. 650/2012 7. panta c) punkts.

( 24 ) Iesniedzējtiesas nolēmuma 11. punkts.

( 25 ) Savukārt tajā nav paredzēts sods pilnvaru neievērošanas gadījumam.

( 26 ) Komisijas priekšlikums, 11. pants. Ievērojot Eiropas Parlamenta ierosinājumu, tika precizēts, ka lietai, uz kuru ir atsauce tiesību normā, ir “jāattiecas uz mantošanu mortis causa”: skat. 11. pantu Eiropas Parlamenta normatīvās rezolūcijas projektā (2012. gada 6. marts), dokuments A7‑0045/2012.

( 27 ) Pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt savu jurisdikciju izriet no 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; konsolidētais teksts OV 1998, C 27, 1. lpp.). Tas pastāv visās vēlākajās regulās, ar kurām tiek piešķirta starptautiskā tiesu jurisdikcija, ikvienā jomā. Noteikuma tvērums var variēt, tomēr ne tā paredzētās juridiskās sekas: tiesu iestāde, kurai nav jurisdikcijas, pēc savas ierosmes paziņos šo nosacījumu.

( 28 ) Piemēram, ja tiesvedībā nedarbojas sacīkstes princips.

( 29 ) Jurisdikcijas neesamības atzīšana pēc savas ierosmes kalpo par nepieciešamu papildinājumu, lai “kompensētu” izcelsmes tiesas jurisdikcijas kontroles neesamību, kad citas dalībvalsts tiesai ir jāveic tās nolēmuma izpildāmības atzīšana un pasludināšana. Skat. Regulas Nr. 650/2012 40. pantu, kurā ir izsmeļoši uzskaitīti iemesli, kuru dēļ nolēmums netiks atzīts, un 52. pantu, kurš šo iemeslu sarakstu attiecina arī uz eksekvatūras atteikšanu vai atcelšanu.

( 30 ) Regulas Nr. 650/2012 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts.

( 31 ) Regulas Nr. 650/2012 10. panta 1. punkta b) apakšpunkts.

( 32 ) Regulas Nr. 650/2012 10. panta 2. punkts.

( 33 ) Regulas Nr. 650/2012 30. apsvērums. Skat. arī Komisijas Priekšlikuma 13. apsvērumu.

( 34 ) Šo formulu Komisija izmanto sava Priekšlikuma pamatojuma izklāstā: 4.2. punkts. Regulas Nr. 650/2012 galīgā redakcija ir kodolīgāka: skat. septīto apsvērumu.

( 35 ) Skat., piemēram, 105. pantu kopā ar 343. pantu Vācijas Likumā par tiesvedību ģimenes lietās un bezstrīdus tiesvedības lietās (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit, FamFG); 22. quater panta g) punktu Spānijas 1985. gada 1. jūlija Konstitutīvajā likumā 6/1985 par tiesu varu (Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, del Poder Judicial); 50. pantu Itālijas Likumā par starptautiskajām privāttiesībām (Legge 31 maggio 1995, n. 218).

( 36 ) Atgādinu, ka bez kāda no šiem elementiem jurisdikcijas joma ir ierobežota ar tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesa izskata lietu, esošu mantu, saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 10. panta 2. punktu.

( 37 ) Atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 6. pantam un atkarībā no tā, vai ir iestājušies a) vai b) punktā minētie apstākļi, tiesai, kura skata lietu, ir tā pati iespēja atturēties un tas pats pienākums to darīt neatkarīgi no tā, vai tās jurisdikcija izriet no 4. panta vai no 10. panta. Atbilstoši 8. pantam, ja puses nolemj atrisināt mantošanas lietu ārpustiesas ceļā dalībvalstī, kuras tiesību aktus izvēlējies mantojuma atstājējs, tiesai, kura pēc savas ierosmes ierosināja mantošanas lietu saskaņā ar 4. vai 10. pantu, tā ir jānoraida.

( 38 ) Regulas Nr. 650/2012 9. panta 2. punkts.

( 39 ) Regulas Nr. 650/2012 12. panta 1. punkts. Praksē ir ticami, ka tāda nolēmuma atzīšana trešā valstī, kas pieņemts, pamatojoties uz 10. pantā noteikto jurisdikciju, rada lielāku pretestību nekā otra, kas balstīts uz 4. pantu. Tomēr 12. pantā atzītā iespēja neaprobežojas ar pirmo gadījumu.

( 40 ) Iesniedzējtiesas nolēmuma 11. punkts.

( 41 ) Piemēram, tieši Regulas Nr. 650/2012 43. apsvērumā un netieši tās pašas regulas 57. apsvērumā.

( 42 ) Skat. šo secinājumu 63. punktu.

( 43 ) Viedokļa, kas sniegts lietā Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738) par Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.), 103. punktā ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón] secināja arī to, ka sistēma nosaka tiesu iestādēm prasību pēc savas iniciatīvas noteikt savu jurisdikciju, pamatojoties uz Regulu Nr. 2201/2003. Viņš apgalvoja, ka tiesas pienākums neaprobežojas ar pārbaudi, kas paredzēta Regulas Nr. 2201/2003 17. pantā, kas ir ekvivalents Regulas Nr. 650/2012 15. pantam. Viņš nesniedza citu pamatojumu savai atbildei, jo ieteiktais skaidri (“nepārprotami”) atradās pašā sistēmas loģikā; it īpaši viņš to neierobežoja līdz apstāklim, ka runa bija par nepilngadīgā interesēm.

( 44 ) Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).

( 45 ) Skat. spriedumus, 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37), 64. punkts; un 2016. gada 16. jūnijs, Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449), 45. punkts. Runa bija par Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu.

( 46 ) Turpat.

( 47 ) Skat. šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmi par tiesas pienākumu dot pusēm iespēju paust savu nostāju par elementiem, uz kuriem tā balstīs savu nolēmumu, ja tas ir prasīts sacīkstes principa ievērošanai.

( 48 ) Šo secinājumu 74. punkts.

( 49 ) Tam ir daudz ilustrāciju. Tiesu iestāžu sadarbības civillietās instrumentu jomā skat., piemēram, spriedumus, 2005. gada 8. novembris, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665), 49.–51. punkts; 2015. gada 15. oktobris, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690), 28. punkts; 2016. gada 9. novembris, ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:841), 30. punkts; un 2017. gada 8. jūnijs, Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433), 25.–27. punkts; vai rīkojumu, 2016. gada 28. aprīlis, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316), 80.–85. punkts.

( 50 ) Tostarp spriedums, 2021. gada 20. maijs, X (SNG autocisternas) (C‑120/19, EU:C:2021:398), 69. punkts.

( 51 ) Skat. rīkojumu, 2016. gada 28. aprīlis, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316), 85. punkts. Atveidotā formula dažreiz šķiet saistīta ar efektivitātes principu. Manuprāt, te drīzāk runa ir par piemērojamā instrumenta “lietderīgās iedarbības” aizsardzību: šajā pašā ziņā skat. Szpunar, M., “L’effet utile dans la jurisprudence de la Cour de justice en matière de droit international privé”, Travaux du Comité Français de Droit International Privé, 2018–2020, 153. un nākamās lpp.

( 52 ) Pirmās piemērs ir Regulas Nr. 650/2012 6. panta a) punktā vai 12. panta 1. punktā; otrās piemērs ir regulas 15. pantā.

( 53 ) Skat. arī šo secinājumu 77. un nākamos punktus.

( 54 ) Kā jau norādīju iepriekš, vārdkopas “pēc savas ierosmes” nozīme nav viennozīmīga. Francijas tiesiskais regulējums noteiks iespējamā pienākuma pēc savas ierosmes piemērot Eiropas tiesību normu tvērumu (tas nolems, piemēram, vai tiesai ir jāveic izmeklēšana par faktiem, kuri nosaka tās jurisdikciju, vai tomēr tā var pieprasīt pierādījumus vai tai ir jāprasa pierādījumi ieinteresētajai personai).

( 55 ) Valsts tiesību normas, kurai piemērojamais procesuālais režīms tiks salīdzināts ar Regulas Nr. 650/2012 10. pantam piemērojamo, identifikācija ir jāveic, ņemot vērā minētās tiesību normas noteikumus un īpašības vārdu “papildu” pie jurisdikcijas, kas tiek piešķirta.

( 56 ) Ja vien es nekļūdos, pastāv Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēmumi par Savienības starptautisko privāttiesību normu piemērošanu neatkarīgi no tā, vai kāda puse uz tām atsaukusies. Tādējādi Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasācijas tiesas Pirmā civillietu palāta) 2005. gada 22. februāra spriedums 02‑20.409, kas ir plaši komentēts doktrīnā, atcēla kādas apelācijas tiesas nolēmumu, kura nebija pēc savas ierosmes piemērojusi Padomes Regulas (EK) Nr. 1347/2000 (2000. gada 29. maijs) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem (OV 2000, L 160, 19. lpp.) 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Nav norādīta procesuālā bāze, kas atbalstītu kasācijas sūdzību. Nesen tā pati tiesa nosprieda par labu kādas Savienības tiesību kolīzijas normas piemērošanai pēc savas ierosmes – runa ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (OV 2007, L 199, 40. lpp.), 6. pantu. Tā balstījās uz Civilprocesa kodeksa 12. pantu, saskaņā ar kuru “le juge tranche le litige conformément aux règles de droit qui lui sont applicables” (“tiesa risina strīdu saskaņā ar piemērojamajām tiesību normām”), un uz Savienības tiesību pārākuma un efektivitātes principiem: skat. Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasācijas tiesas Pirmā civillietu palāta) 2021. gada 26. maija spriedumu 19‑15.102. Manā rīcībā tomēr nav datu, kas apstiprinātu, ka tā ir pastāvīgā judikatūra.