ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ja koģenerācijas iekārta sastāv no vairākām krāsnīm, tad katra krāsns kopā ar to veidojošām ierīcēm Direktīvas 2000/76 par atkritumu sadedzināšanu piemērošanas nolūkā ir jāuzskata par atsevišķu iekārtu.

Iekārta ir jākvalificē kā “sadedzināšanas iekārta” vai “līdzsadedzināšanas iekārta” Direktīvas 2000/76 par atkritumu sadedzināšanu 3. panta 4. un 5. punkta izpratnē atkarībā no tās galvenā mērķa. Kompetentajām iestādēm ir jānosaka šis mērķis, pamatojoties uz to faktisko elementu vērtējumu, kas pastāv šīs vērtēšanas laikā. Veicot šādu vērtēšanu, it īpaši ir jāņem vērā saražotās enerģijas vai ģenerēto materiālu produktu apjoms salīdzinājumā ar attiecīgajā iekārtā sadedzināto atkritumu daudzumu, kā arī šīs ražošanas stabilitāte un ilgstošais raksturs.

(sal. ar 46. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C-173/07

Emirates Airlines — Direktion für Deutschland

pret

Diether Schenkel

(Oberlandesgericht Frankfurt am Main lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Gaisa transports — Regula (EK) Nr. 261/2004 — Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā — Piemērošanas joma — 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts — “Lidojuma” jēdziens”

Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2008. gada 6. martā I - 5239

Tiesas(ceturtā palāta) 2008. gada 10. jūlija spriedums I - 5252

Sprieduma kopsavilkums

Transports – Gaisa transports – Regula Nr. 261/2004 – Kopīgi noteikumi par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos – Piemērošanas joma

(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts)

“Lidojuma” jēdziens Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos, izpratnē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā būtībā ir viena gaisa pārvadātāja darbība, kas tādējādi zināmā veidā ir šī pārvadājuma, ko veic gaisa pārvadātājs, kurš nosaka savu maršrutu, “vienība”. No tā izriet, ka ceļojums turp un atpakaļ nav uzskatāms par vienu un to pašu lidojumu. Līdz ar to minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā paredzēta šīs regulas piemērošana pasažieriem, kas izlido no lidostas kādas dalībvalsts, uz kuru attiecas Līgums, teritorijā, ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams ceļojumam turp un atpakaļ, kurā pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts, uz kuru attiecas Līgums, teritorijā, atgriežas šajā lidostā, izlidojot no lidostas trešās valsts teritorijā. Apstāklis, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ ir ticis rezervēts vienā rezervācijā, neietekmē šo interpretāciju.

(sal. ar 40., 47. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Dalībvalsts pilsonim, kuru izdod cita dalībvalsts, ir Savienības pilsoņa statuss atbilstoši EKL 17. panta 1. punktam, un tāpēc viņš arī attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti var atsaukties uz tiesībām, kas ir saistītas ar šādu statusu, cita starpā uz EKL 18. pantā piešķirtajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Šajā sakarā tiesības brīvi pārvietoties Eiropas Savienības pilsoņiem ietver gan tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav viņu izcelsmes dalībvalsts, gan tiesības izceļot no tās. EK līgumā garantētās pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā.

EKL 18. pants un Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 un 93/96, 27. pants pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot kādā dalībvalsts teritorijā, cita starpā pamatojoties uz to, ka viņš no tās iepriekš ir bijis izdots, jo viņš tajā bija “uzturējies nelegāli”, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šī pilsoņa personiskā darbība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamata interesēm un, otrkārt, attiecīgais ierobežojošais pasākums ir tāds, kas nodrošina sasniedzamā mērķa īstenošanu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. Iesniedzējtiesai, pamatojoties uz faktiem un tiesisko regulējumu, kuri pamatoja lūgumu ierobežot izbraukšanas tiesības, ir jāpārbauda, vai tā tas ir tās izskatāmajā lietā.

Attiecībā uz pirmo nosacījumu pasākums, ar kuru tiek ierobežotas tiesības brīvi pārvietoties, ir jāveic, ņemot vērā apsvērumus tikai par dalībvalsts, kura veic šo pasākumu, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības aizsardzību. Šis pasākums nevar balstīties tikai uz kādas citas dalībvalsts minētajiem iemesliem, lai pamatotu lēmumu par Kopienu pilsoņa izraidīšanu no šīs dalībvalsts. Tomēr tas neizslēdz, ka kompetentās valsts iestādes savā vērtējumā var ņemt vērā šādus iemeslus, lai veiktu brīvu pārvietošanos ierobežojošu pasākumu.

(sal. ar 25., 28. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/17, 17. pantam, 18. panta 2. un 3. punktam un 21. panta 1. punkta b) apakšpunktam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas paredz nodokļu maksātāja atskaitīšanas tiesību izbeigšanās termiņu, ja vien ir ievērots gan līdzvērtības princips, kas prasa, lai šis termiņš būtu vienādi piemērojams gan atskaitīšanas tiesībām, kas ir balstītas uz valsts iekšējām tiesībām, gan līdzīgām tiesībām, kas ir balstītas uz Kopienu tiesībām, gan efektivitātes princips, saskaņā ar kuru noilguma termiņš nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu atskaitīšanas tiesību īstenošanu.

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/17, 18. panta 1. punkta d) apakšpunktam un 22. pantam ir pretrunā labojumu izdarīšanas deklarācijās un pievienotās vērtības nodokļa piedziņas prakse, kas soda par, pirmkārt, pienākumu, kas izriet no valsts tiesiskajā regulējumā, piemērojot šo 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu, noteiktajām formalitātēm, neievērošanu un, otrkārt, par grāmatvedības pārkāpumu un pārkāpumu, deklarējot nodokļus, kas attiecīgi izriet no minētā 22. panta 2. un 4. punkta, liedzot atskaitīšanas tiesības apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumā.

Tas, ka nodokļu maksātājs neievēro visas formalitātes, ko dalībvalsts ir noteikusi, piemērojot Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu, nevar tam atņemt atskaitīšanas tiesības, jo atbilstoši nodokļu neitralitātes principam iepriekšēja pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana notiktu tad, ja ir izpildītas pamatprasības, lai gan nodokļu maksātājs nav izpildījis noteiktas formālas prasības.

Turklāt pasākumi, ko dalībvalstis ir veikušas, lai nodrošinātu, ka nodokļu maksātājs pilda savus deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, vai citi noteiktie pienākumi, ko tās uzskata par vajadzīgām, lai pareizi iekasētu nodokli un novērstu nodokļu nemaksāšanu, nevar tikt izmantoti, lai sistemātiski apšaubītu tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli. Tāda labojumu izdarīšanas un piedziņas prakse, kas soda par to, ka nodokļu maksātājs nav ievērojis grāmatvedības un deklarēšanas pienākumus, atsakot atskaitīšanas tiesības, nepārprotami pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi nodrošināt pareizu šo pienākumu piemērošanu Sestās direktīvas 22. panta 7. punkta nozīmē, jo Kopienu tiesības neliedz dalībvalstīm vajadzības gadījumā paredzēt naudas sodu atbilstoši pārkāpuma smagumam, lai sodītu par minēto pienākumu neievērošanu. Minētā prakse arī pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu pievienotās vērtības nodokļa pareizu iekasēšanu un novērstu nodokļu nemaksāšanu, jo tā var pat novest pie atskaitīšanas tiesību zaudēšanas, ja nodokļu administrācija izdara labojumu deklarācijā tikai pēc tiesību izbeigšanās termiņa, kurš ir nodokļu maksātāja rīcībā, lai atskaitītu nodokli.

(sal. ar 62., 63., 65.–68. un 72. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Regulas Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs 8. panta 1. punktā minētais jēdziens “izsniedzamais dokuments” tad, ja tas ir dokuments, ar kuru ierosina lietu, ir jāinterpretē kā tāds, kas apzīmē dokumentu vai dokumentus, kuru savlaicīga izsniegšana atbildētājam ļauj izmantot savas tiesības sūtītājā valstī notiekošajā tiesvedībā. Šādam dokumentam ir jāļauj konkrēti noteikt vismaz prasības priekšmetu un pamatojumu, kā arī aicinājumu ierasties tiesā vai — atkarībā no procesa būtības — jādod iespēja celt prasību tiesā. Dokumenti, kam ir tikai pierādījumu funkcija un kas nav nepieciešami prasības priekšmeta un pamatojuma izpratnei, nav dokumenta, ar kuru ierosina lietu šīs regulas izpratnē, neatņemama sastāvdaļa.

Regulas Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs 8. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izsniedzamā dokumenta, ar kuru ierosina lietu, adresātam nav tiesību atteikties saņemt šo dokumentu, ja tas šim adresātam ļauj izmantot savas tiesības sūtītājā dalībvalstī notiekošajā tiesvedībā, ja šim dokumentam pielikumā ir dokumentārie pierādījumi, kas nav izstrādāti saņēmējas dalībvalsts valodā vai sūtītājas dalībvalsts valodā, ko adresāts saprot, bet kam ir tikai pierādījumu funkcija un kas nav nepieciešami prasības priekšmeta un pamatojuma izpratnei.

Pirmkārt, no attiecīgo tiesību normu 1965. gada Hāgas konvencijā, 1968. gada 27. septembra Briseles Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ar tajā izdarītajiem grozījumiem un 1997. gada 26. maija Konvencijā par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs, Regulās Nr. 1348/2000 un Nr. 44/2001, kā arī dalībvalstu paziņojumos saskaņā Regulas Nr. 1348/2000 14. panta 2. punktu vērtējuma izriet, ka dokumenta, ar kuru ierosina lietu, tulkojums, ko veic prasītājs, netiek uzskatīts par nepieciešamu atbildētāja tiesību uz aizstāvību īstenošanai, atbildētājam vienkārši ir jābūt pietiekamam laikam, kas tam ļautu iztulkot šo dokumentu un sagatavot savu aizstāvību.

Otrkārt, no dokumenta, ar kuru ierosina lietu, jēdziena patstāvīgās interpretācijas izriet, ka šādam dokumentam ir jāiekļauj viens vai vairāki dokumenti, ja tie pēc būtības ir saistīti, kas atbildētājam ļauj saprast prasītāja prasības priekšmetu un pamatojumu, kā arī to, ka notiek tiesvedība, kurā tas var izmantot savas tiesības. Savukārt lietas materiāli, kam ir tikai pierādījuma funkcija, kas ir nošķirama no pašas izsniegšanas mērķa, un kas nav pēc būtības saistīti ar prasības pieteikumu tiktāl, ciktāl tie nav nepieciešami prasītāja prasības priekšmeta un pamatojuma izpratnei, nav dokumenta, ar kuru ierosina lietu, šīs tiesību normas izpratnē neatņemama sastāvdaļa. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai dokumenta, ar kuru ierosina lietu, saturs ļauj atbildētājam izmantot savas tiesības vai arī nosūtītājam ir jānovērš nepieciešamā pielikuma tulkojuma neesamība.

(sal. ar 52., 56., 64., 65., 69., 75. un 78. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C-19/07

Paul Chevassus-Marche mantinieki

pret

Groupe Danone u.c.

(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Tiesību aktu tuvināšana — Direktīva 86/653/EEK — Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji — Pārstāvja, kam uzticēts konkrēts ģeogrāfisks apgabals, tiesības uz komisijas naudu — Bez pilnvarotāja līdzdalības noslēgti darījumi”

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 17. janvāra spriedums I - 161

Sprieduma kopsavilkums

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji – Direktīva 86/653

(Padomes Direktīvas 86/653 7. panta 2. punkta pirmais ievilkums, 10. panta 1. un 2. punkts un 11. panta 1. punkts)

Direktīvas 86/653 par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 7. panta 2. punkta pirmais ievilkums jāinterpretē šādi: tirdzniecības pārstāvim, kam uzticēts konkrēts ģeogrāfisks apgabals, nav tiesību uz komisijas naudu par darījumiem, ko šī apgabala klienti noslēguši ar trešo personu bez tiešas vai netiešas pilnvarotāja līdzdalības.

Lai arī šajā normā minēti tikai visi “darījumi, kas noslēgti laikā, uz kuru attiecas pārstāvja līgums”, precizējot vienīgi to, ka tie ir noslēgti ar tirdzniecības pārstāvim uzticēta konkrēta ģeogrāfiska apgabala vai personu grupas klientiem, tomēr no direktīvas 10. panta 1. un 2. punkta sintēzes izriet, ka tirdzniecības pārstāvja tiesības uz komisijas naudu rodas vai nu tad, ja pilnvarotājs ir izpildījis savu pienākumu vai viņam to būtu jābūt izpildījušam, vai arī tad, ja ar pārstāvja līgumu nesaistīta trešā persona, t.i., klients, ir izpildījusi savu pienākumu vai tai to būtu jābūt izpildījušai. Visos šajos gadījumos pilnvarotāja līdzdalība darījumos, par kuriem tirdzniecības pārstāvis var pieprasīt komisijas naudu, ir obligāta. To apstiprina direktīvas 11. panta 1. punkta formulējums: saskaņā ar šo normu tirdzniecības pārstāvja tiesības uz komisijas naudu var beigties tikai tad, ja un ciktāl ir konstatēts, ka līgums starp klientu un pilnvarotāju netiks pildīts un darījuma neizpilde nav notikusi sakarā ar apstākļiem, kuros pilnvarotājs ir vainojams.

Valsts tiesai ir jākonstatē, vai tās rīcībā esošie fakti, kas izvērtēti, ņemot vērā tirdzniecības pārstāvja aizsardzības nepieciešamību, kas ir viens no direktīvas mērķiem, kā arī pilnvarotājam direktīvas 4. pantā noteikto pienākumu [pret savu tirdzniecības pārstāvi] izturēties apzinīgi un godprātīgi, tai ļauj konstatēt, ka šāda līdzdalība — vai nu juridiska, piemēram, ar pārstāvja starpniecību, vai arī faktiska — pastāv.

(sal. ar 16. un 19.–23. punktu un rezolutīvo daļu)
Tikai tas vien, ka sabiedrība rezidente saņem aizdevumu no citā dalībvalstī reģistrētas un grupai piederošas sabiedrības, nevar būt pamats vispārējai prezumpcijai par ļaunprātīgām darbībām un pamatot pasākumu, kas apdraud ar Līgumu garantētas pamatbrīvības īstenošanu. Turpretī valsts pasākums, kas ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību, var būt pamatots ar cīņu pret ļaunprātīgām darbībām, ja tas specifiski attiecas uz pilnīgi fiktīviem mehānismiem, kam nav nekāda sakara ar saimniecisku realitāti un kuru mērķis ir izvairīties no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktu piemērošanas, bet it īpaši — izvairīties no nodokļiem, kas parasti jāmaksā par peļņu, kas gūta no valsts teritorijā veiktas darbības.

(sal. ar 26.–28. punktu)
48

Pēc ADM domām, Pirmās instances tiesa nav sniegusi pamatojumu, kādēļ tik būtiski tika palielināts uzliktais naudas sods, kurš, ņemot vērā Komisijas iepriekšējo praksi būtu bijis mazāks par to, kāds tas ir saskaņā ar Pamatnostādņu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku. Atzīstot, ka Komisijai ir rīcības brīvība noteikt naudas sodu, kurus tā uzliek, apmēru, ADM tomēr uzsver, ka tā ir pārsniegusi savas pilnvaras, ar Kopienu konkurences politikas apsvērumiem nepierādīdama vajadzību palielināt naudas soda līmeni. Tomēr nedz Komisija, nedz Pirmās instances tiesa nav sniegusi šādu pamatojumu, lai gan šāda pierādīšanas prasība izrietot no pastāvīgās judikatūras (1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 108. un 109. punkts, kā arī spriedums apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp., 227. punkts), kā arī no prasības, kas minēta Pamatnostādņu pirmajā daļā, saskaņā ar kuru naudas sodi ietilpst saskaņotā un nediskriminējošā politikā.
11

Pirmās instances tiesas skatījumā no apstrīdētā rīkojuma 59. punkta izriet, ka neviens no dzīvotņu direktīvas 6. panta 1.–4. punktā minētajiem pienākumiem nav tieši piemērojams Sālstedam u.c. Faktiski visiem šiem pienākumiem esot vajadzīgs attiecīgās dalībvalsts pieņemts tiesību akts, lai tā precizētu, kā plāno to īstenot, ka runa ir par vajadzīgajiem aizsardzības pasākumiem (dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts), piemērotiem pasākumiem, lai izvairītos no teritorijas noplicināšanās (šīs direktīvas 6. panta 2. punkts) vai vietējām kompetentajām iestādēm iesniedzamo vienošanos par projektu, kas varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju (minētās direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts).
19

Šīs direktīvas 40. pantā ir paredzēts: “[..] 3. Ja kādas dalībvalsts kompetentās iestādes konstatē, ka uzņēmums ar filiāli vai uzņēmums, kas darbojas, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, tās teritorijā neievēro tiesību aktu noteikumus, kas šajā valstī uz to attiecas, tās liek uzņēmumam šo nepieļaujamo stāvokli izlabot. 4. Ja attiecīgais uzņēmums noteiktos pasākumus nepilda, šās dalībvalsts kompetentās iestādes par to informē piederības dalībvalsts kompetentās iestādes. Pēdējās, tiklīdz iespējams, veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attiecīgais uzņēmums nepieļaujamo stāvokli izlabo. Šo pasākumu būtību dara zināmu piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm. 5. Ja pretēji šādiem piederības dalībvalsts veiktiem pasākumiem vai tādēļ, ka pasākumi izrādās nepiemēroti vai šajā valstī netiek piemēroti, uzņēmums turpina pārkāpt attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošos tiesību aktus, šī dalībvalsts, informējusi piederības dalībvalsts kompetentās iestādes, var veikt pienācīgus pasākumus, lai novērstu turpmākus pārkāpumus vai sodītu par tiem, kā arī, ja tas noteikti nepieciešams, liegt šim uzņēmumam turpmāk slēgt apdrošināšanas līgumus tās teritorijā. Dalībvalstis nodrošina, ka to teritorijā par apdrošināšanas uzņēmumiem ir iespējams izsniegt šiem pasākumiem vajadzīgos juridiskos dokumentus. 6. Šā panta 3., 4. un 5. punkta noteikumi neietekmē attiecīgās dalībvalsts pilnvaras ārkārtējās situācijās, lai tās varētu veikt vajadzīgos pasākumus nolūkā novērst pārkāpumus savā teritorijā. Tas ietver arī iespēju to teritorijā aizliegt apdrošināšanas uzņēmumiem slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus. 7. Šā panta 3., 4. un 5. punkts neietekmē dalībvalsts pilnvaras sodīt par pārkāpumiem to teritorijā. [..]”
“1)

Vai, ievērojot [..] Regulu Nr. 44/2001 [..], KSchG [..] 5.j pantā patērētājiem piešķirtās prasījuma tiesības no uzņēmuma tiesas ceļā pieprasīt šķietami laimētu balvu, ja tas atsevišķam patērētājam nosūta (vai ir nosūtījis) solījumu piešķirt laimestu vai līdzīgus paziņojumus un to formulējums rada (vai ir radījis) iespaidu, ka patērētājs ir laimējis noteiktu balvu, bet laimesta pieprasīšana nav atkarīga no preču pasūtīšanas vai pasūtīšanas to izmēģināšanai un preces arī nav pasūtītas, tomēr paziņojuma adresāts balvu pieprasa, ir līgumtiesiskas vai tām līdzvērtīgas tiesības [minētās] regulas [..] 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē?
7)

Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina vienu ceturtdaļu no Archer Daniels Midland Co. tiesāšanās izdevumiem, kas saistīti ar tiesvedību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā, kā arī pusi no Archer Daniels Midland Co. tiesāšanās izdevumiem, kas saistīti ar apelācijas tiesvedību.
45

Šajā gadījumā būtu jānosaka, vai Turcijas pilsonis, kurš atrodas tādā situācijā, kāda ir aprakstīta šī sprieduma 29.–44. punktā, var atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu. Turklāt, kaut arī nav šaubu, ka pamata lietā piemērojamais tiesiskais regulējums ir jāuzskata par “jaunu” šī panta izpratnē, jo tas pasliktina Turcijas pilsoņu stāvokli salīdzinājumā ar to, kas izrietēja no tiem piemērojamajiem noteikumiem minētā 13. panta stāšanās spēkā brīdī Nīderlandes Karalistē, tomēr vēl ir jāizlemj, vai saistības, kuras šis regulējums uzliek Turcijas pilsoņiem, ir uzskatāmas par “ierobežojumiem” šī panta izpratnē, it īpaši ievērojot apstākli, ka saskaņā ar jauno prasību iekasējamā nodeva būtiski pārsniedz nodevu, kas ir jāmaksā Kopienu pilsoņiem un to ģimenes locekļiem.
152

Komisija precizē, ka pārsūdzētā sprieduma 265. un 266. punkts pamatojuma nepietiekamību vēl pastiprinot, un šajā sakarā uzsver, ka, lai gan Pirmās instances tiesa minētajā 265. punktā ir nospriedusi, ka “daļu no [GSK] argumentiem un ekonomiskajiem pētījumiem, kas ir ietverti to pamatojumam iesniegtajos pierādījumos un tādējādi apstiprina to ticamību un iespējamību”, apstiprina Paziņojums COM(1998) 588, galīgā redakcija, neesot iespējams noteikt, kādi no šiem elementiem faktiski ir apstiprināti.
34

Turklāt jāatzīst, ka Vācijas starptautiskajās privāttiesībās paredzētā personas uzvārda noteikšanas piesaiste šīs personas pilsonībai nav bez izņēmumiem. Nav šaubu, ka Vācijas kolīzijas normas par bērna uzvārda noteikšanu pieļauj, ka bērna uzvārda noteikšana ir piesaistīta viena no vecāku pastāvīgajai dzīvesvietai, ja tā atrodas Vācijā. Līdz ar to bērnam, kuram tāpat kā viņa vecākiem nav Vācijas pilsonības, Vācijā tomēr var tikt piešķirts uzvārds, kas ir noteikts saskaņā ar Vācijas tiesībām, ja vienam no viņa vecākiem pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā valstī. Līdz ar to tāda situācija, kas ir līdzīga bērna Leonarda Matiasa situācijai, varētu rasties arī Vācijā.
51

Komisija uzskata, ka fakts, ka sūdzību iesniedzēji bija studējuši tikai Spānijā, šo secinājumu nekādi neietekmē. Direktīvā 89/48 netiek prasīts, lai studijas būtu pabeigtas citā dalībvalstī, kas nav uzņēmēja dalībvalsts. Komisija domā, ka no Direktīvas 89/48 1. panta a) un b) punkta un 2. un 3. panta kombinācijas izriet, ka tā ir piemērojama, kad dalībvalsts, kurā persona vēlas strādāt attiecīgajā profesijā, atšķiras no dalībvalsts, kurā ir izsniegts viņa diploms, un tas nav atkarīgs no vietas, kurā viņš ir studējis, lai šo diplomu iegūtu.
15

No tā Komisija secina, ka LSA 159. panta 1. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā biržā kotētu sabiedrību gadījumā ir diskriminācija starp, pirmkārt, pašreizējiem akcionāriem pirms attiecīgās sabiedrības kapitāla palielināšanas (turpmāk tekstā — “iepriekšējie akcionāri”), kas savas akcijas ir ieguvuši par to “tirgus vērtību”, un, otrkārt, akcionāriem, kas savas akcijas ir ieguvuši pēc šīs sabiedrības kapitāla palielināšanas (turpmāk tekstā — “jaunie akcionāri”), kuri varēja savas akcijas iegūt par cenu, kas ir ievērojami zemāka par to “tirgus vērtību”.
2

Šie lūgumi ir iesniegti divās prāvās, pirmajā prāvā — starp Šulca-Hofa [Schultz-Hoff] kungu un viņa bijušo darba devēju Deutsche Rentenversicherung Bund (turpmāk tekstā — “DRB”) un otrajā prāvā — starp vairākiem darba ņēmējiem, no kuriem daži tika atlaisti, pret viņu darba devēju vai bijušo darba devēju — Her Majesty’s Revenue and Customs, par to, vai darba ņēmējam, kurš atrodas slimības atvaļinājumā, ir tiesības izmantot apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu šī slimības atvaļinājuma laikā un vai un attiecīgā gadījumā — cik lielā apmērā brīdī, kad darba attiecības tiek izbeigtas, darba ņēmējam, kurš atrodas slimības atvaļinājumā visu vai daļu no bāzes laikposma un/vai pārcelšanas perioda, ir tiesības uz finansiālu atlīdzību par neizmantoto apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu.
32

Īrija piebilst, ka Direktīvu 2002/58 varētu grozīt ar citu direktīvu, bet Kopienu likumdevējam neesot tiesību izmantot grozošu direktīvu, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu, lai Direktīvā 2002/58 iekļautu tiesību normas, kas izriet no pirmā pīlāra ietvaros Kopienai piešķirtās kompetences. Pienākumi, kuru mērķis ir nodrošināt, ka dati ir pieejami kriminālsodāmu noziedzīgu nodarījumu izmeklēšanai, atklāšanai vai sodīšanai par tiem, izrietot no jomas, uz kuru var attiekties tikai tāds līdzeklis, kas pamatots ar ES līguma VI sadaļu. Līdz ar to LES 47. panta izpratnē šāda tiesību akta pieņemšana neiespaidojot minētās direktīvas tiesību normas. Ja vārdu “iespaidot”, kas ir lietots šajā pantā, saprotot pareizi, to vajagot interpretēt kā tādu, ar kuru esot aizliegti tikai Kopienu tiesību akti un [Eiropas] Savienības tiesību akti, kas varot pārklāties tiktāl, ciktāl runa ir par jomām, kuras ir sekundāras vai nav svarīgas.