Lieta T‑113/07

Toshiba Corp.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Tiesības uz aizstāvību – Pārkāpuma pierādīšana – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Pamatojums – Sākumsumma – Atsauces gads

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Dokumenta nepaziņošana – Sekas

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem paziņošana – Nosacījumi – Ierobežojumi

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pārkāpuma pierādīšana – Sabiedrības, kas iesaistīta pārkāpumā, darbinieku rakstveida liecības – Pierādījuma spēks – Novērtēšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā

(LES 6. panta 2. punkts; EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu kopumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pārkāpuma pierādīšana – Dažādu pierādījumu pierādījuma vērtības izvērtēšana – Kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

7. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 21. punkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu – Jēdziens – Uzņēmumu, kas ir pārkāpuma līdzdalībnieki, personiskā atbildība par visu minēto pārkāpumu – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

10. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pārkāpums, ko izdarījuši vairāki uzņēmumi

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums un ilgums – Komisijas rīcības brīvība

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

1. Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus pierādījumu lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējus dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Tāda dokumenta nepaziņošana, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai apsūdzētu uzņēmumu, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums vienīgi tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka rezultāts, pie kura savā lēmumā ir nonākusi Komisija, būtu bijis citāds, ja nepaziņotais dokuments būtu bijis jānoraida kā apsūdzošs pierādījums.

Attaisnojoša dokumenta nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja tam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarīja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus – vismaz attiecībā uz tam pārmestās rīcības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru.

(sal. ar 41., 46. un 47. punktu)

2. Saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu uzsākta procesa ietvaros tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā, un šim uzņēmumam ir tiesības iepazīties ar lietas materiāliem, lai nodrošinātu savu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Līdz ar to citu uzņēmumu, kas esot bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, ar kuriem var iepazīties lietas dalībnieki.

Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Proti, šādos apstākļos attiecīgais izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem, kas esot piedalījušies pārkāpumā.

Pēc analoģijas, ja izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, var būt nozīmīgs uzņēmuma aizstāvībai, jo tas ļauj atsaukties uz pierādījumiem, kas neatbilst secinājumiem, pie kuriem šajā stadijā ir nonākusi Komisija, tas ir attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāspēj novērtēt attiecīgo izvilkumu vai dokumentu un par to izteikties.

(sal. ar 42.–44. punktu)

3. Sabiedrības darbinieku rakstveida liecības, kas sagatavotas tās kontrolē un ko tā iesniegusi savai aizstāvībai Komisijas īstenotā administratīvā procesa ietvaros, principā nevar tikt kvalificētas kā no šīs pašas sabiedrības atšķirīgi un neatkarīgi pierādījumi. Proti, parasti sabiedrības nostāja attiecībā uz to faktu patiesumu, kurus tai pārmet Komisija, vispirms ir balstīta uz tās darbinieku un vadītāju zināšanām un viedokļiem.

(sal. ar 58. punktu)

4. Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, adresātam. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši attiecībā uz prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu.

Šajā pēdējā minētajā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas tieši izriet no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta un kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir Kopienu tiesību vispārējie principi. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī ar tiem saistīto sodu būtību un smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips it īpaši ir piemērojams procesos par tādu uzņēmumiem piemērojamu konkurences noteikumu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda.

(sal. ar 79. un 80. punktu)

5. Konkurences jomā Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu. Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Pietiek, ka vispārēji novērtēts norāžu kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai. Tādējādi darbības vai nolīguma, kas ir vērsti pret konkurenci, pastāvēšanu var secināt no virknes sakritību un norāžu, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma.

Turklāt, ja Komisija, lai konstatētu, ka ir izdarīts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, ir pietiekami, ja šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem faktiem un kas tātad ļauj faktu izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, aizstāt ar citu ticamu izskaidrojumu. Šis noteikums tāpat ir piemērojams, ja pieradījumi, uz kuriem atsaucas Komisija, nav pietiekami. Proti, šādā gadījumā minētie pierādījumi neļauj neapšaubāmi pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu bez interpretācijas nepieciešamības.

Turpretī minētais noteikums nav piemērojams visos gadījumos, kuros pārkāpums ir konstatēts, to secinot no citiem faktiem, ar netiešiem vai nedokumentāriem pierādījumiem. Proti, attiecībā uz pierādījumiem, ko var sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpumu, Kopienu tiesībās prevalē pieradījumu brīvas novērtēšanas princips.

(sal. ar 81., 82., 85. un 87. punktu)

6. EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu procedūras ietvaros attiecībā uz dažādu pierādījumu pierādījuma spēku vienīgais atbilstošais kritērijs iesniegto pierādījumu novērtēšanai ir to ticamība. Saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem pierādījumu jomā dokumenta ticamība un tātad pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, izstrādāšanas apstākļiem, adresāta un satura.

Īpaši liels pierādījuma spēks var turklāt tikt atzīts tādiem paziņojumiem, kas, pirmkārt, ir ticami, otrkārt, ir sniegti uzņēmuma vārdā, treškārt, nāk no personas, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs, ceturtkārt, ir pretēji paziņojuma sniedzēja interesēm, piektkārt, nāk no paziņojumā izklāstīto apstākļu aculiecinieka un, sestkārt, ir iesniegti rakstveidā, apzināti un pēc rūpīgas apdomāšanas.

Tomēr uzņēmuma, kuru apsūdz par dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā, paziņojumu, kura patiesumu ir apstrīdējuši vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu pierādījumu tam, ka pēdējie minētie ir izdarījuši pārkāpumu, ja to neapstiprina citi pierādījumi, ņemot vērā, ka nepieciešamās apstiprināšanas apmērs var būt mazāks attiecīgo paziņojumu ticamības dēļ.

(sal. ar 90.–93. punktu)

7. Lai arī zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem ir atbilstoša, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tomēr tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada mudinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcību. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības.

Īpašajā liecību gadījumā, protams, ir iespējams, ka uzņēmuma, kas ir lūdzis atbrīvojumu no naudas soda, darbinieki, kuriem ir jārīkojas tā interesēs, arī vēlas iesniegt pēc iespējas vairāk apsūdzošu pierādījumu, ņemot vērā arī to, ka viņu sadarbība procesā var pozitīvi ietekmēt viņu profesionālo nākotni. Tomēr, ja tā ir, attiecīgie darbinieki tāpat apzināsies, kādas ir iespējamās negatīvās sekas neprecīzu pierādījumu iesniegšanai, kas padarītas vēl delikātākas apstiprināšanas ar citiem pierādījumiem prasības dēļ.

(sal. ar 94. un 111. punktu)

8. Lai Komisija saskaņā ar Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos gadījumos 21. punktu varētu samazināt naudas sodu, attiecīgajiem pierādījumiem ir jābūt ar ievērojamu pierādījuma spēku salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem. Tāpēc apžēlošanas pieteikumā, kas iesniegts pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, uzņēmums, kurš vēlas saņemt naudas soda samazinājumu, var likumīgi koncentrēties uz pierādījumiem, kas atbilstoši šā uzņēmuma uzskatam līdz šim vēl nav bijuši no tiesību viedokļa pietiekami pierādīti, lai sniegtu ievērojamu pievienoto vērtību. Šis apstāklis ļauj izskaidrot, kādēļ attiecīgais uzņēmums neapskata pierādījumus, kurus tas uzskata par neapšaubāmi apstiprinātiem ar iepriekš iesniegtiem pierādījumiem.

Tāpat, ņemot vērā Paziņojuma par sadarbību 21. punkta formulējumu, nevar izslēgt, ka pierādījumu, kuriem ir zināms pierādījuma spēks, bet kuri attiecas uz faktiem, kas jau ir apstiprināti ar citiem pierādījumiem, iesniegšana neizraisa nekādu samazināšanu.

(sal. ar 146. un 147. punktu)

9. Nolīgumiem un saskaņotām darbībām, kas minētas EKL 81. panta 1. punktā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantā, obligāti jāizriet no vairāku tādu uzņēmumu savstarpējas sadarbības, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās, tostarp atkarībā no attiecīgā tirgus īpatnībām un no katra uzņēmuma stāvokļa šajā tirgū, īstenojamiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida. Tomēr tas vien, ka katra uzņēmuma dalība pārkāpumā notiek tam atbilstošā formā, nav pietiekami, lai izslēgtu tā atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par rīcību, kuru pēc būtības ir īstenojuši citi iesaistītie uzņēmumi, bet kurai ir tie paši pret konkurenci vērstie mērķi vai sekas.

Tādējādi uzņēmums, kas ir piedalījies pārkāpumā ar savu rīcību, kura atbilst nolīguma vai saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi jēdzienam EKL 81. panta 1. punkta vai EEZ līguma 53. panta 1. punkta izpratnē un ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, tāpat ir atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā pārkāpumā laiku, ja tiek konstatēts, ka minētais uzņēmums ir zinājis par citu uzņēmumu prettiesisko rīcību vai varēja to loģiski paredzēt un bija gatavs uzņemties risku.

Tāds ir tāda trešās valsts uzņēmuma gadījums, kuram bijusi tikai pasīva loma attiecībā uz konkrētu projektu piešķiršanu Eiropas ražotājiem EEZ tirgū, šim uzņēmumam apņemoties nesaņemt šādus projektus, jo tam bija zināma attiecīgā vienošanās un šī pasīvā loma nebija pašu izvēle, bet gan to piedalīšanās forma nolīgumā par EEZ tirgu, un šī piedalīšanās bija priekšnosacījums, lai varētu notikt projektu piešķiršana EEZ starp Eiropas ražotājiem.

(sal. ar 218.–222. punktu)

10. Pastāvot strīdam par to, vai ir noticis konkurences noteikumu pārkāpums, tiesiskās drošības prasība, kuru bauda tirgus dalībnieki, nozīmē, ka Komisija, kam ir uzlikts pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus, iesniedz no tiesību viedokļa pietiekamus pierādījumus tam, ka pastāv apstākļi, kas veido pārkāpumu. Attiecībā uz apgalvoto pārkāpuma ilgumu tas pats tiesiskās drošības princips nosaka, ka tad, ja nav pierādījumu, uz kuriem pamatojoties varētu tieši pierādīt pārkāpuma ilgumu, Komisija iesniedz vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz apstākļiem, kas ir pietiekami tuvi laika ziņā, tā, lai saprātīgi varētu atzīt, ka šis pārkāpums ir nepārtraukti turpinājies laika posmā no viena līdz otram minētajam datumam.

Turklāt tas, ka pierādījums par turpinātu pārkāpumu nav ticis iesniegts par konkrētiem periodiem, nav šķērslis, lai pārkāpumu uzskatītu par turpinātu kopējā periodā, kas ir plašāks nekā šie periodi, jo šāds konstatējums ir balstīts uz objektīvām un saskaņotām norādēm. Pārkāpuma vairāku gadu garumā ietvaros tam, ka aizliegtā vienošanās parādās dažādos laika posmos, kurus var nodalīt ar lielākiem vai mazākiem starpposmiem, nav ietekmes uz šīs aizliegtās vienošanās esamību, ar nosacījumu, ka šo pārkāpumu veidojošajām dažādajām darbībām ir viens mērķis un tās veido viena veida un turpinātu pārkāpumu.

(sal. ar 235. un 236. punktu)

11. Ja EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra uzņēmuma dalības relatīvais smagums. Tādējādi tas, ka uzņēmums nav piedalījies visās aizliegtās vienošanās sastāvdaļās, vai tas, ka tam ir bijusi nebūtiska loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot naudas sodu.

Attiecībā tieši uz nolīgumu, kura ietvaros trešās valsts uzņēmumi apņēmās neienākt Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) tirgū, Eiropas uzņēmumiem, savukārt, ar pozitīvu koluzīvu darbību palīdzību sadalot dažādus projektus šajā pašā tirgū, trešo valstu uzņēmumu rīcības smagums ir pielīdzināms Eiropas uzņēmumu rīcības smagumam, jo tas, ka tie nepiedalījās projektu piešķiršanā EEZ, nebija atkarīgs no to izvēles, bet vienkārši sekas to dalības attiecīgajā vienošanās veidam.

(sal. ar 258., 260.–262. punktu)

12. EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma procesa ietvaros Komisijai ir plaša rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summas, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas.

Komisija nosaka naudas soda summu atkarībā no pārkāpuma smaguma un attiecīgā gadījumā – no tā ilguma. Pārkāpuma smagums ir jānosaka atkarībā no tādiem kritērijiem kā lietas konkrētie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvās iedarbības apjoms. Ir jāņem vērā tādi objektīvi elementi kā pret konkurenci vērsto rīcību saturs un ilgums, to skaits un intensitāte, skartā tirgus apjoms un ekonomiskai sabiedriskai kārtībai nodarītais kaitējums. Analīzē arī ir jāņem vērā atbildīgo uzņēmumu relatīvais nozīmīgums un tirgus daļa, kā arī iespējamā recidīvā rīcība.

(sal. ar 280. un 281. punktu)

13. Katru reizi, kad Komisija nolemj uzlikt naudas sodu saskaņā ar konkurences tiesībām, tai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas. Šis princips paredz, ka līdzīgas situācijas neaplūko atšķirīgi un atšķirīgas situācijas neaplūko līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota.

Tādējādi, ciktāl ir jāpamatojas uz uzņēmumu, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, apgrozījumu, lai noteiktu attiecības starp uzliekamajiem naudas sodiem, vērā ņemamais periods ir jāierobežo tā, lai iegūtie skaitļi būtu, cik vien iespējams, salīdzināmi. Tādējādi, ja Komisija balstās uz dažādiem gadiem, lai noteiktu attiecīgo uzņēmumu pārdošanas apjomu visā pasaulē un lai aprēķinātu naudas sodu sākumsummu, kas minētajiem uzņēmumiem jāuzliek par periodu, kurā tie piedalījušies aizliegtajā vienošanās kā individuālie uzņēmumi, pamatojoties uz apgrozījumiem, kas īstenoti dažādos gados, tā neizturas pret šiem uzņēmumiem vienlīdzīgi. Lai arī Komisijas mērķis, kas ļauj salīdzināt kopuzņēmuma akcionāru spēju radīt kaitējumu konkurencei laika posmā pirms šā kopuzņēmuma radīšanas, ir leģitīms, tomēr šādu nevienlīdzīgu attieksmi nevar attaisnot, ja var konstatēt, ka Komisija būtu varējusi izmantot citas metodes, lai sasniegtu tās noteikto mērķi, lai saistībā ar atsauces gada izvēli pret uzņēmumiem neattiektos nevienlīdzīgi.

(sal. ar 282., 283., 286., 287. un 290.–292. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 12. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Tiesības uz aizstāvību – Pārkāpuma pierādīšana – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Pamatojums – Sākumsumma – Atsauces gads

Lieta T‑113/07

Toshiba Corp., Tokija (Japāna), ko sākotnēji pārstāvēja Dž. Maklenane [J. MacLennan], solicitor, A. Šulcs [A. Schulz] un J. Borums [J. Borum], advokāti, pēc tam – Dž. Maklenane un A. Šulcs,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault] un J. Samnada [J. Samnadda], pēc tam – K. Lūiss [X. Lewis], pēc tam – J. Burke [J. Bourke] un F. Ronkess Aherbēks [F. Ronkes Agerbeek], un visbeidzot – F. Ronkess Aherbēks un N. Kāns [N. Khan], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību, galvenokārt, atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un, pakārtoti, grozīt minētā lēmuma 1. un 2. pantu, lai atceltu vai samazinātu prasītājai uzliktā naudas soda summu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Kanca [C. Kantza], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 11. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1. Prasītāja

1 Prasītāja, Toshiba Corp., ir Japānā reģistrēta sabiedrība, kas darbojas dažādās nozarēs, tostarp gāzes izolācijas slēgiekārtu (turpmāk tekstā – “GIS”) nozarē. Laikā no 2002. gada oktobra līdz 2005. gada aprīlim tās darbību GIS jomā veica kopuzņēmums, proti, TM T & D Corp., kas vienlīdzīgās daļās tai piederēja kopā ar Mitsubishi Electric Corp. (turpmāk tekstā – “Melco”) un kas likvidēta 2005. gadā.

2. Preces

2 GIS izmanto, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tās ir smagas elektriskas iekārtas, ko izmanto kā elektrisko apakšstaciju galveno sastāvdaļu. GIS tiek pārdotas visā pasaulē kā gatavu elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai kā atsevišķas detaļas, kas integrējamas šādā apakšstacijā.

3. Administratīvais process

3 2004. gada 3. martā mutiska lūguma atbrīvot no naudas soda ietvaros saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumu par atbrīvojumu no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) ABB Ltd paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai, ka GIS nozarē pastāv pret konkurenci vērsta prakse.

4 ABB lūgums atbrīvot no naudas soda tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāliem pierādījumiem. 2004. gada 24. aprīlī Komisija par to pieņēma lēmumu, ar ko ABB tika piešķirts nosacīts atbrīvojums.

5 Pamatojoties uz ABB paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes vairāku sabiedrību, kas darbojas GIS nozarē, telpās.

6 2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tika paziņots 20 sabiedrībām, tostarp prasītājai. 2006. gada 18. un 19. jūlijā Komisija uzklausīja sabiedrības, kurām tika adresēts paziņojums par iebildumiem.

4. Apstrīdētais lēmums

7 2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

8 Apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā Komisija norādīja, ka dažādi uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules līmenī, izņemot noteiktus tirgus, lai tostarp saglabātu kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to aplēstās tirgu vēsturiskas daļas. Tā precizēja, ka GIS projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz kopējo “Japānas” kvotu un kopējo “Eiropas” kvotu, kas turpinājumā savā starpā bija attiecīgi jāsadala Japānas ražotāju un Eiropas ražotāju starpā. Nolīgumā, kas 1988. gada 15. aprīlī parakstīts Vīnē (turpmāk tekstā – “GQ nolīgums”), tika paredzēti noteikumi, kas ļāva piešķirt GIS projektus vai nu Japānas ražotājiem, vai Eiropas ražotājiem un ieskaitīt to vērtību atbilstošajā kvotā. Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 124.–132. apsvērumā Komisija precizēja, ka dažādi uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija panākuši nerakstītu vienošanos (turpmāk tekstā – “vispārējais nolīgums”), saskaņā ar kuru GIS projektu piešķiršana Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, kas kopā apzīmētas kā GIS projektu “mītnes valstis”, bija paredzēta attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Par GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa abu grupu starpā un tie netika ieskaitīti attiecīgajās kvotās.

9 GQ nolīgumā tāpat tika ietverti noteikumi par karteļa darbībai nepieciešamās informācijas par attiecīgo konkursu manipulēšanu un cenas noteikšanu GIS projektiem, kuri nevarēja tikt piešķirti, apmaiņu abu ražotāju grupu starpā, ko tostarp nodrošināja minēto grupu sekretāri. Saskaņā ar GQ nolīguma 2. pielikuma noteikumiem šis nolīgums bija piemērojams visai pasaulei, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt saskaņā ar vispārējo nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, tāpat bija paredzēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt piedāvājumus GIS projektiem Eiropā.

10 Atbilstoši Komisijas apgalvotajam GIS projektu sadale starp Eiropas ražotājiem tika reglamentēta ar nolīgumu, kas tāpat tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī, ar nosaukumu “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” [E grupas nolīgums par GQ nolīguma īstenošanu] (turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, kas reglamentē GIS projektu piešķiršanu citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā tāpat bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem jāvienojas vai tiem tika noteikta minimālā cena.

11 Pamatojoties uz faktu konstatējumiem un veikto juridisko vērtējumu apstrīdētajā lēmumā, Komisija konstatēja, ka iesaistītie uzņēmumi bija pārkāpuši EKL 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu, un tiem uzlika naudas sodus, kuru summas tika aprēķinātas, piemērojot metodi, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai”), kā arī Paziņojumu par sadarbību.

12 Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija konstatēja, ka prasītāja bija piedalījusies pārkāpumā laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.

13 Par apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu apstrīdētā lēmuma 2. pantā prasītājai tika uzlikts naudas sods EUR 90 900 000 apmērā, no kuriem EUR 4 650 000, kas atbilst TM T & D izdarītajam pārkāpumam, bija jāmaksā solidāri ar Melco.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

14 Ar prasības pietikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 18. aprīlī, prasītāja cēla šo prasību. Iebildumu raksts un replikas raksts tika iesniegti attiecīgi 2007. gada 27. augustā un 22. oktobrī.

15 Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 29. novembrī, prasītāja lūdza taisīt aizmugurisku spriedumu saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 122. pantu. Šis pieteikums tika noraidīts ar Vispārējās tiesas otrās palātas 2007. gada 11. decembra lēmumu.

16 Rakstveida process tika noslēgts, 2007. gada 17. decembrī iesniedzot atbildi uz repliku.

17 Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Vispārējā tiesa (otra palāta) 2009. gada 22. septembrī nolēma sākt mutvārdu procesu. Reglamenta 64. pantā paredzēto organizatorisko pasākumu ietvaros tā aicināja Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus un lūdza lietas dalībniekus izteikt savu viedokli par šo pašu dokumentu nozīmi attiecībā uz argumentiem par tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumu. Tāpat Vispārējā tiesa rakstveidā uzdeva divus jautājumus Komisijai, aicinot to atbildēt uz tiem tiesas sēdē.

18 Atbildot uz Vispārējās tiesas aicinājumu, Komisija iesniedza attiecīgos dokumentus 2009. gada 26. oktobrī. Prasītāja savus apsvērumus par šiem dokumentiem iesniedza 2009. gada 19. novembrī. Komisija atbildēja uz prasītājas prasījumiem 2009. gada 2. decembrī.

19 Vispārējā tiesa 2009. gada 11. decembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku apsvērumus un atbildes uz rakstiskajiem un mutiskajiem jautājumiem.

20 Ar 2010. gada 11. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma atsākt mutvārdu procesu, Reglamenta 65. panta pierādījumu savākšanas pasākumu ietvaros lika Komisijai iesniegt noteiktus dokumentus un noteica kārtību, kādā prasītāja ar tiem var iepazīties.

21 Komisija izpildīja šo pieradījumu savākšanas pasākumu noteiktajos termiņos.

22 Mutvārdu process tika slēgts 2010. gada 28. jūlijā.

23 Prasītājas prasības pieteikumā izteiktie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas;

– pakārtoti tam, grozīt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu, lai atceltu vai būtiski samazinātu tai uzliktā naudas soda summu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas saistīti ar bankas garantiju.

24 Tiesas sēdē prasītāja atteicās no pirmā prasījuma par apstrīdētā lēmuma atcelšanu pilnībā.

25 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

26 Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais attiecas uz to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija no tiesību viedokļa neesot pietiekami pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Otrais attiecas uz to, ka Komisija neesot pierādījusi vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu. Trešais attiecas uz to, ka tās tiesības uz aizstāvību esot tikušas pārkāptas. Ceturtais attiecas uz to, ka Komisija tai esot kļūdaini uzlikusi naudas sodu.

27 Komisija apstrīd prasītājas izvirzīto pamatu pamatotību.

28 Vispirms ir jānorāda, ka prasītāja nav precizējusi, kuri no tās pamatiem tika izvirzīti dažādo iesniegto prasījumu pamatojumam. Šajā ziņā ir jāuzskata, pirmkārt, ka prasītāja ir izvirzījusi pirmo, otro un trešo pamatu, lai pamatotu savu prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas. Proti, ja viens no šiem pamatiem tiek apstiprināts, principā būs pilnībā jāatceļ apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas. Otrkārt, ceturtais pamats attiecas uz prasītājai uzliktā naudas soda noteikšanu un tādēļ tā to ir izvirzījusi, lai pamatotu savu prasījumu atcelt vai būtiski grozīt tai uzliktā naudas soda summu.

1. Par prasījumu atcelt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz prasītāju

29 Tā kā gadījumā, ja apstrīdētais lēmums tiks atcelts, prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ minētā lēmuma vērtēšana pēc būtības būtu lieka, vispirms ir jāizskata trešais pamats. Turpinājumā ir jāizvērtē pirmais un otrais pamats.

Par trešo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija esot pārkāpusi prasītājas tiesības uz aizstāvību

30 Prasītāja uzskata, ka tās tiesības uz aizstāvību ir tikušas pārkāptas. Pirmajā daļā tā atsaucas uz būtisku procesuālu kļūdu attiecībā uz pārkāpuma identificēšanu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā. Otrajā daļā tā apgalvo, ka ir pārkāptas tiesības iepazīties ar lietas materiāliem. Trešajā daļā tā apgalvo, ka Komisija ir sagrozījusi lietas materiālu pierādījumus.

31 Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

Par pirmo daļu, kas attiecas uz nepietiekamu pārkāpuma identificēšanu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā

– Lietas dalībnieku argumenti

32 Pēc prasītājas domām, apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā Komisija tikai atsaucās uz prasītājas dalību visos nolīgumos un saskaņotajās darbībās, neidentificējot EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, kas esot būtiska procesuāla kļūda.

33 Komisija apstrīd prasītājas argumenta pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

34 No apstrīdētā lēmuma 1. panta izriet, ka Komisija konstatēja, ka attiecīgās sabiedrības bija visu nolīgumu un saskaņoto darbību, kas bija pretrunā EKL 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam, GIS nozarē dalībnieces, un precizēja attiecīgos laika posmus. Tādēļ apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā nav konkrēti norādīts, no kā sastāvēja pārmestie nolīgumi un darbības.

35 Tomēr ir jāatgādina, ka lēmuma rezolutīvā daļa ir jāsaprot, ņemot vērā tās pamatojumu (Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, tā saucamais spriedums “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 761. punkts). Šajā gadījumā pārkāpuma, par kuru uzlikts sods, sastāva izklāsts ir tostarp sniegts apstrīdētā lēmuma preambulas otrajā apsvērumā, un minētais sastāvs ir detalizēti aprakstīts citos apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumos. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka, ņemot vērā tā pamatojumu, Komisija apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā pietiekami precīzi identificēja attiecīgo pārkāpumu. Tādēļ šī daļa ir jānoraida.

Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

36 Prasītāja uzskata, ka Komisija tai nav piešķīrusi piekļuvi visiem apsūdzošiem un attaisnojošiem pierādījumiem.

37 Attiecībā uz apsūdzošiem pierādījumiem prasītāja apgalvo, ka tai tika piešķirta tikai daļēja piekļuve Hitachi atbildei uz paziņojumu par iebildumiem un nav tikusi piešķirta piekļuve Fuji paziņojumiem, kas it kā paskaidrojot ABB paskaidrojumus, kas minēti apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvērumā. Līdz ar to tā uzskata, ka nav varējusi izteikties un tikt uzklausīta par šiem pierādījumiem, uz kuriem tādēļ, viņasprāt, nevarēja atsaukties apstrīdētajā lēmumā.

38 Attiecībā uz attaisnojošiem pierādījumiem prasītāja precizē, ka, tā kā tai netika piešķirta pilnīga piekļuve lietas materiāliem, tā nebija spējīga noteikt, vai citi lietas dalībnieki bija iesnieguši papildu atbilstošus pieradījumus. Tā katrā ziņā uzskata, ka tai bija jāsaņem piekļuve Hitachi Ltd papildu atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, kas ir pretrunā secinājumiem, kuri apstrīdētajā lēmumā izdarīti no Hitachi paziņojumiem par uzskaiti. Tāpat tā atsaucas uz Melco un Hitachi darbinieku paziņojumiem par to, ka nepastāv vispārējais nolīgums. Visbeidzot, tā atsaucas uz S. paziņojumiem, ko iesniedza Areva un kas acīmredzami esot pretrunā teorijai par GQ nolīguma ilgumu.

39 Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

40 Tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ieinteresētājai personai administratīvā procesa laikā tiktu dota iespēja lietderīgā veidā darīt zināmu tās viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un nozīmīgumu, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmanto, lai pamatotu savu apgalvojumu par to, ka pastāv Līguma pārkāpums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 66. punkts).

41 Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus pierādījumu lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 68. punkts).

42 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras stadijā, un šim uzņēmumam ir tiesības iepazīties ar lietas materiāliem, lai nodrošinātu savu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tāpēc citu uzņēmumu, kas esot bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, ar kuriem var iepazīties lietas dalībnieki (Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 163. punkts).

43 Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Proti, šādos apstākļos attiecīgais izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem, kas it kā piedalījušies pārkāpumā (skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 164. punkts un tajā minētā judikatūra). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta 1. punktam.

44 Pēc analoģijas: ja izvilkumam no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, var būt nozīme uzņēmuma aizstāvībai, jo tas ļauj atsaukties uz pierādījumiem, kas neatbilst secinājumiem, pie kuriem šajā stadijā ir nonākusi Komisija, tas ir attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāspēj novērtēt attiecīgo izvilkumu vai dokumentu un par tiem izteikt savu viedokli.

45 Tomēr ar to vien, ka citi uzņēmumi ir izvirzījuši tādus pašus argumentus kā attiecīgais uzņēmums un ka attiecīgajā gadījumā tie ir izmantojuši vairāk avotu savai aizstāvībai, nepietiek, lai šos argumentus uzskatītu par attaisnojošiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 353. un 355. punkts).

46 Attiecībā uz sekām, kādas ir, ja iepazīšanās ar lietas materiāliem nenotiek atbilstoši šiem noteikumiem, – tāda dokumenta nepaziņošana, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai apsūdzētu uzņēmumu, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka rezultāts, pie kura savā lēmumā ir nonākusi Komisija, būtu bijis citāds, ja nepaziņotais dokuments būtu bijis jānoraida kā apsūdzošs pierādījums (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 71. un 73. punkts).

47 Attaisnojoša dokumenta nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja tam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarīja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus – vismaz attiecībā uz tam pārmestās rīcības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 74. un 75. punkts).

48 Iespējamību, ka nepaziņots dokuments būtu varējis ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, kad ir veikta tāda pagaidu pārbaude noteiktiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrotos, ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varēja būt bijusi nozīme, kuru nevarētu atstāt neievērotu (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 76. punkts).

49 Šajā gadījumā vispirms ir jānoraida prasītājas argumenti par to, ka tai nav tikusi piešķirta pieeja visiem Komisijas lietas materiāliem. Proti, no šā sprieduma 41. punktā minētās judikatūras izriet, ka ieinteresēto personu tiesību uz aizstāvību aizsardzība ar administratīvā procesa palīdzību nenozīmē, ka ir jāpiešķir pilnīga pieeja lietas materiāliem.

50 Attiecībā uz apsūdzošiem pierādījumiem ir jānorāda, ka prasītāja neprecizē, kādi apsūdzoši pierādījumi apstrīdētajā lēmumā ir iekļauti Hitachi atbildes uz paziņojumu par iebildumiem daļā, kurai tai nav bijusi piekļuve. Tāpat tā neprecizē iemeslus, kuru dēļ tikai daļēja piekļuve minētajam dokumentam tai nav ļāvusi izteikties par Hitachi paziņojumiem par uzskaiti, kas ir tā galvenais apsūdzošais pierādījums. Šādos apstākļos prasītājas arguments par daļēju piekļuvi Hitachi atbildei uz paziņojumu par iebildumiem ir jānoraida.

51 Turklāt Komisija atzīst, ka tā nevarēja pamatoties uz Fuji apsvērumiem, kuri netika paziņoti prasītājai, – lai apstrīdētajā lēmumā pamatotu pret to iebildumus, bet apstrīd to, ka tā būtu tos faktiski izvirzījusi kā apsūdzošus pierādījumus.

52 Tomēr ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 125. un 255. apsvērumā ir atsaukusies uz Fuji papildu apsvērumiem, it īpaši uz 2006. gada 21. novembra apsvērumiem, lai apstiprinātu vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

53 Šādos apstākļos prasītājas argumenta iznākums ir atkarīgs no pirmā pamata, kas attiecas uz pierādījumu vispārēja nolīguma pastāvēšanai, vērtējuma rezultāta. Proti, ja tiks konstatēts, ka pat pēc Fuji apsvērumu kā apsūdzošu pierādījumu noraidīšanas minētā nolīguma pastāvēšana no tiesību viedokļa pietiekami tiek pierādīta, prasītājas pieņēmumi būs jānoraida. Turpretī, ja tiks konstatēts, ka minētie apsvērumi ir pierādījums, kas ir vajadzīgs, lai pamatotu secinājumus, kas izdarīti apstrīdētajā lēmumā par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, prasītājas arguments būs jāapstiprina un tātad jāatceļ apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas.

54 Attiecībā uz attaisnojošiem pierādījumiem Vispārējā tiesa lūdza Komisiju iesniegt visus dokumentus, kurus ar minimālo precizitāti bija identificējusi prasītāja. Tā kā Komisijai adresēts pieprasījums tika balstīts uz pašas prasītājas norādēm, nav jāapmierina tās lūgums, kas tika izteikts 2009. gada 19. novembra apsvērumos un kas attiecas uz to, lai Komisija tai paziņotu visus dokumentus, kas iesniegti, atbildot uz analoģiskiem aicinājumiem, kurus Vispārējā tiesa ir izteikusi lietās T‑112/07 Hitachi u.c./Komisija un T‑133/07 Mitsubishi Electric/Komisija.

55 Attiecībā uz dažādajiem dokumentiem, ko Komisija iesniegusi šajā lietā, ir jānorāda, pirmkārt, ka – pretēji prasītājas apgalvotajam – Hitachi papildu atbilde uz paziņojumu par iebildumiem neliek apstrīdēt tās paziņojumu par paziņošanas un uzskaites mehānisma faktisko saturu. Minētajā papildu atbildē Hitachi tikai apstrīdēja veidu, kādā Komisija bija interpretējusi minētos paziņojumus, it īpaši attiecībā uz to – kā pierādījuma par vispārējā nolīguma pastāvēšanu un vienota pārkāpuma, ar ko ir saistīts šis vispārējais nolīgums un GQ nolīgums, pastāvēšanu – atbilstību. Tomēr Hitachi jau bija izvirzījusi šo pašu argumentu savas pirmās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izvilkumā, kuru Komisija prasītājai bija paziņojusi. Līdz ar to Hitachi papildu atbilde uz paziņojumu par iebildumiem nav uzskatāma par attaisnojošu pieradījumu, kura paziņošana būtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

56 Tāpat ir jānorāda, ka prasītāja savos 2009. gada 19. novembra apsvērumos kļūdaini sūdzas par to, ka pēc Vispārējās tiesas Komisijai adresētā lūguma tai tika piešķirta tikai daļēja pieeja Hitachi papildu atbildei uz paziņojumu par iebildumiem. Proti, piekļuves minētajam dokumentam daļējais raksturs izriet no tā, ka savos rakstiskajos apsvērumos prasītāja to identificēja kā iespējamo attaisnojošo pierādījumu tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz paziņošanas un uzskaites mehānismu.

57 Otrkārt, ir jānorāda, ka rakstveida paziņojumos, kas iesniegti 2006. gada novembrī, Melco un Hitachi darbinieki apstrīd vispārējā nolīguma pastāvēšanu un to, ka būtu notikušas ar to saistītās sarunas, un min, ka pastāv “augsti” šķēršļi ienākšanai Eiropas tirgū. Turklāt viens no Melco lieciniekiem atzīmē, ka Fuji nav piedalījusies sarunās pirms GQ nolīguma parakstīšanas, bet cits norāda, ka, viņaprāt, noteiktu Eiropas valstu izslēgšana no GQ nolīguma piemērošanas jomas bija saistīta ar risku īstenot konkurences tiesības. Hitachi liecinieki savukārt ziņo par 2002. gada jūlijā iesniegtā Alstom piedāvājuma par vienošanos starp Eiropas un Japānas ražotājiem detaļām un par to, ka Hitachi šo piedāvājumu bija noraidījusi.

58 Šajā ziņā ir jānorāda, pirmām kārtām, ka sabiedrības darbinieku rakstveida liecības, kas uzrakstītas tās kontrolē un ko tā iesniegusi savai aizstāvībai Komisijas īstenotā administratīvā procesa ietvaros, principā nevar tikt kvalificētas kā no šīs pašas sabiedrības atšķirīgi un neatkarīgi pierādījumi. Proti, parasti sabiedrības nostāja attiecībā uz to faktu patiesumu, kurus tai pārmet Komisija, vispirms ir balstīta uz tās darbinieku un vadītāju zināšanām un viedokļiem.

59 Otrām kārtām, administratīvā procesa laikā prasītāja pati apstrīdēja vispārējā nolīguma pastāvēšanu un ar to saistīto sarunu notikšanu un atsaucās uz “augstu” šķēršļu ienākšanai Eiropas tirgū pastāvēšanu. Līdz ar to tas, ka citi uzņēmumi ir izvirzījuši šos argumentus, nav uzskatāms par attaisnojošu pieradījumu.

60 Tāpat Alstom 2002. gada jūlijā iesniegtā piedāvājuma detaļas tika izklāstītas paziņojumā par iebildumiem, bet tas, ka Fuji nav piedalījusies ar GQ nolīgumu saistītajās sarunās, ir minēts M. liecībās, piekļuves kurām saņemšanu prasītāja neapstrīd. Tādējādi šie pierādījumi nav attaisnojoši pierādījumi.

61 Turpretī nav konstatējams, ka prasītāja būtu izvirzījusi argumentu par iemeslu, kādēļ noteiktas Eiropas valstis tika izslēgtas no GQ nolīguma piemērošanas jomas, nedz arī tas, ka tai būtu bijusi piekļuve dokumentam, kurā tas ir izklāstīts. Tādējādi attiecīgais izvilkums no viena no Melco darbinieku liecībām varētu tikt uzskatīts par attaisnojošu pierādījumu. Tomēr runa ir par paziņojumu, ko ir sniedzis viena no iesaistītajiem uzņēmumiem darbinieks un kurā viņš tikai apstrīd pārkāpumu saturošas rīcības pastāvēšanu, nekādi to nepamatojot. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka šā pierādījuma paziņošana būtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

62 Treškārt, ir jānorāda, ka prasītāja savos 2009. gada 19. novembra apsvērumos pati atzīst, ka S. paziņojumi, kurus iesniegusi Areva, apstiprina tās pašas argumentus par apgalvoto GQ nolīguma īstenošanas apturēšanu laikā no 1999. gada līdz 2002. gadam. Tāpat, pretēji prasītājas apgalvotajam, pieņēmums, ka 2002. gadā bija jātuvojas TM T & D, lai pārtrauktu karteļa darbību, tika izklāstīts Areva skaidrojošajās piezīmēs par aizliegtās vienošanās darbību, un piekļuve tām prasītājai bija.

63 Vienīgais iespējamais attaisnojošais pierādījums, kas ietverts S. paziņojumos, ir apgalvojums, ka GQ nolīgums nevarēja darboties bez tāda liela ražotāja kā Siemens. Tomēr šis pieņēmums, kas nāk no tāda uzņēmuma darbinieka, kuram tiek pārmesta dalība pārkāpumā, nav pamatots un ir pretrunā gan citu iesaistīto uzņēmumu paziņojumiem, gan Komisijas savāktajiem un apstrīdētā lēmuma preambulas 191.–198. apsvērumā izklāstītajiem dokumentālajiem pierādījumiem. Tādējādi šā pierādījuma paziņošana nebūtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

64 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jānoraida prasītājas argumenti par piekļuvi attaisnojošiem pierādījumiem. Tomēr, kā izriet no šā sprieduma 53. punkta, šīs daļas iznākums ir atkarīgs no to argumentu vērtējuma rezultāta, kurus prasītāja iesniedza pirmā pamata ietvaros.

Par trešo daļu, kas attiecas uz lietas materiālu pierādījumu sagrozīšanu

– Lietas dalībnieku argumenti

65 Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir sagrozījusi lietas materiālu pierādījumus un tādējādi pārkāpusi gan tās tiesības uz aizstāvību, gan pienākumu objektīvi un rūpīgi izskatīt lietas materiālus.

66 Atbilstoši prasītājas teiktajam, pirmkārt, pretēji tam, kas ir teikts apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā, uzņēmums, kas pieder grupai, kurā ietilpst VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (turpmāk tekstā – “VA TECH”), nav klusējis par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet to ir skaidri apstrīdējis sēdes [Komisijā] laikā.

67 Otrkārt, prasītāja apstrīd, ka sēdes [Komisijā] laikā tā nav varējusi atbildēt uz jautājumiem par projektiem, kas uzskaitīti GQ nolīgumā paredzētajā kvotā un it kā paziņoto projektu sarakstā, ko iesniedza ABB. Pamatojoties uz sēdes protokola izvilkumu, tā precizē, ka tās atbilde bija, ka tai nekas nebija zināms par uzskaiti.

68 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija kļūdaini paziņoja, ka tā bija apstiprinājusi, ka aizliegtā vienošanās GQ turpinājās pēc 1999. gada 24. aprīļa, lai arī tā vienmēr bija apgalvojusi, ka pasaules līmenī aizliegtā vienošanās beidzās pēc tam, kad Siemens un Hitachi pārtrauca savu dalību tajā.

69 Ceturtkārt, pretēji Komisijas apgalvojumiem apstrīdētā lēmuma preambulas 306. apsvērumā, prasītāja apgalvo, ka nav apstiprinājusi Hitachi paziņojumus par paziņošanas pastāvēšanu un ir apstrīdējusi gan paziņošanu, gan uzskaiti.

70 Piektkārt, prasītāja apgalvo, ka, tā kā tai nebija pieejas citu lietas dalībnieku paziņojumiem, ar kuriem Komisija pamatoja savus secinājumus, tā nevar izslēgt, ka arī minēto paziņojumu saturs ir ticis sagrozīts apstrīdētajā lēmumā, kas, ņemot vērā iepriekš izvirzītos iebildumus, turklāt esot ļoti iespējams.

71 Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

72 Pirmkārt, ir jānorāda, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips, kura saturs ir atgādināts šā sprieduma 40. punktā, var tikt pārkāpts, sagrozot faktus, tikai tad, ja tas ir ietekmējis ieinteresētās personas iespēju saprast iebildumu, ko izvirzījusi Komisija, saturu vai novērtēt to pamatojumam izmantotos pierādījumus.

73 Tomēr šajā gadījumā prasītāja neprecizē, kādā mērā apgalvotā faktu sagrozīšana, ko esot veikusi Komisija, būtu padarījusi tās aizstāvību sarežģītāku.

74 Līdz ar to ir jānoraida iebildums par tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpumu.

75 Otrkārt, pienākums objektīvi un rūpīgi izvērtēt lietas materiālus, kas ir labas pārvaldības principa neatņemama sastāvdaļa, tiek pārkāpts ikreiz, kad fakts ir sagrozīts. Tomēr šāds pārkāpums neļauj secināt, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks tādēļ, ka Komisija nebūtu varējusi nonākt pie tādiem pašiem secinājumiem, ja tā būtu pareizi interpretējusi attiecīgos faktus.

76 Šādos apstākļos dažādu faktu, kas esot sagrozīti, interpretācija, kā arī sagrozīšanas, kas, iespējams, tiks konstatēta, sekas tiks izvērtētas to prasītājas pamatu ietvaros, kuros tiek apstrīdēti attiecīgie fakti.

77 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, trešā pamata trešā daļa ir jānoraida.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija no tiesību viedokļa nav pietiekami pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu

78 Saskaņā ar judikatūru Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsniedz pierādījumi, kas no tiesību viedokļa pietiekami pierāda pārkāpumu veidojošo faktu pastāvēšanu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

79 Šādos apstākļos tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši attiecībā uz prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu (iepriekš 78. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 60. punkts).

80 Precīzāk, šādā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas tieši izriet no Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta un kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir Kopienu tiesību vispārīgie principi. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī ar tiem saistīto sodu būtību un smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips ir tostarp piemērojams procesos par tādu uzņēmumiem piemērojamu konkurences noteikumu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (šajā ziņā skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

81 Tādējādi Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu. Tomēr ir jāuzsver, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma elementu. Pietiek ar to, ka šai prasībai atbilst vispārēji novērtēts norāžu kopums, uz kuru atsaucas iestāde (skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 62. un 63. punkts un tajos minētā judikatūra).

82 Turklāt, ņemot vērā pret konkurenci vērstu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par darbības vai nolīguma, kas ir vērsti pret konkurenci, pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma (skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 64. un 65. punkts un tajos minētā judikatūra).

83 Prasītāja šajā ziņā apgalvo, ka vairs nav jāpiemēro maigākas tiesību normas pierādījumu jomā, kas ir saistītas ar sarežģījumiem, ar ko sastopas Komisija, mēģinot pierādīt pārkāpumu. Viņasprāt, pirmkārt, Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), tika pastiprinātas Komisijas pilnvaras šajā jomā. Otrkārt, šajā lietā, pateicoties sadarbības programmai, Komisija esot saņēmusi ievērojamu daudzumu pierādījumu. Treškārt, pateicoties modernajām tehnoloģijām, vairākos datoros pastāvot daudzas kopijas dokumentiem, kas attiecas uz aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Atbilstoši prasītājas teiktajam attiecīgie dokumenti tātad var vienkāršāk tikt identificēti un to saturs var tikt atjaunots pat pēc to dzēšanas.

84 Tomēr šie prasītājas argumenti nevar tikt apstiprināti. Proti, pirmkārt, lai arī no Regulas Nr. 1/2003 preambulas 25. apsvēruma izriet, ka Komisijas pilnvaru palielināšanas mērķis ir ļaut konstatēt tostarp EKL 81. panta pārkāpumus, šis palielinājums vien nenodrošina, ka Komisija attiecīgajā gadījumā faktiski varēs vieglāk savākt neapgāžamus pierādījumus. Tas pats konstatējams, otrkārt, attiecībā uz sadarbības programmu. Proti, lai Komisija varētu pienācīgi atsaukties uz pierādījumiem, kas saņemti no ieinteresētajiem uzņēmumiem, kā uz pārkāpuma pierādījumiem, tiem katrā ziņā ir jāatbilst piemērojamiem judikatūras kritērijiem. Tādējādi apžēlošanas pieteikumu pastāvēšana kā tāda noteikti neatvieglo Komisijas lomu. Treškārt, datņu pavairošanas ietekmi līdzsvaro šajā saistībā aizliegtās vienošanās dalībnieku veikti tehniski pasākumi. Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma preambulas 173.–175. apsvēruma izriet, ka vienošanās dalībnieki ir kodējuši atbilstošos dokumentus ar informātikas rīku palīdzību un ka saziņai ar pārkāpumu saistītās darbības ietvaros tika izmantotas anonīmas elektroniskās pastkastītes. Pirmām kārtām, nav pierādīts, ka prasītāja būtu sistemātiski atteikusies pievienoties šiem pasākumiem, jo lietas materiālu pierādījumi neliecina par ilgstošu pretestību. Otrām kārtām, no šiem pašiem pierādījumiem izriet, ka, ja prasītāja neizmantoja kodēšanu un anonīmas elektroniskās pastkastītes, saziņa ar to tika veikta pa telefonu un faksu, nevis pa elektronisko pastu vai citā datņu apmaiņas veidā.

85 Turklāt, ja Komisija, lai secinātu, ka ir izdarīts pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, pietiek, ja šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem faktiem un kas tātad faktu izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu Kopienas konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, ļauj aizstāt ar citu ticamu izskaidrojumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 186. punkts un tajā minētā judikatūra).

86 Kā apgalvo prasītāja, šis noteikums tāpat ir piemērojams, ja pieradījumi, uz kuriem atsaucas Komisija, nav pietiekami. Proti, šādā gadījumā minētie pierādījumi neļauj neapšaubāmi pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu bez interpretācijas nepieciešamības (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑36/05 Coats Holdings un Coats/Komisija, Krājumā nav publicēts, 74. punkts).

87 Turpretī, pretēji prasītājas apgalvotajam, minētais noteikums nav piemērojams visiem gadījumiem, kuros pārkāpums ir konstatēts, to izsecinot no citiem faktiem, ar netiešiem vai nedokumentāliem pierādījumiem. Proti, attiecībā uz pierādījumiem, ko var sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpumu, Kopienu tiesībās prevalē pieradījumu brīvas novērtēšanas princips (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00 Dalmine/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 72. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. pantam.

88 Līdz ar to, pat ja prasītājas minētie apstākļi vien, ja tie tiek pierādīti, var izrādīties atbilstoši, veicot Komisijas minēto norāžu kopuma vispārīgu vērtējumu, to rezultātā attiecīgais uzņēmums nevar apstrīdēt Komisijas apgalvojumus, sniedzot faktu alternatīvu skaidrojumu.

89 Turklāt neviena Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neliedz Komisijai attiecībā uz uzņēmumu atsaukties uz citu par iesaistīšanos pārkāpumā apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tās uzdevumu pārraudzīt šo tiesību normu pienācīgu piemērošanu (iepriekš 85. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. pantam.

90 Tomēr uzņēmuma, kurš tiek uzskatīts par aizliegtās vienošanās dalībnieku, paziņojums, kura precizitāti apstrīd vairāki citi iesaistītie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu pierādījumu pārkāpuma pastāvēšanai, ko šie citi uzņēmumi ir izdarījuši, ja tas nav pamatots ar citiem pieradījumiem, ņemot vērā, ka pieprasītā apstiprināšanas pakāpe var būt mazāka attiecīgo paziņojumu ticamības dēļ (iepriekš 85. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. un 220. punkts).

91 Attiecībā uz dažādu pierādījumu pārliecinošo spēku vienīgais atbilstošais kritērijs iesniegto pierādījumu novērtēšanai ir to ticamība (iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 72. punkts).

92 Saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem pierādījumu jomā dokumenta ticamība un tātad pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, izstrādāšanas apstākļiem, adresāta un satura (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1053. un 1838. punkts).

93 Turklāt īpaši liels pierādījuma spēks var tikt atzīts attiecībā uz paziņojumiem, kuri, pirmkārt, ir ticami, otrkārt, ir sniegti uzņēmuma vārdā, treškārt, ir personas, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šā uzņēmuma interesēs, sniegti, ceturtkārt, nav paziņotāja interesēs, piektkārt, izriet no tiešas liecības par apstākļiem, kas ar tiem ir saitīti, un, sestkārt, tika iesniegti rakstveidā, apzināti un pēc rūpīgas apdomāšanas (šajā ziņā skat. iepriekš 85. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 205.–210. punkts).

94 Turklāt, lai arī zināma piesardzība attiecībā uz prettiesiskas aizliegtās vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgām liecībām parasti ir pieņemama, ņemot vērā prasītājas minēto iespēju, ka šiem dalībniekiem ir tendence iesniegt pēc iespējas vairāk apsūdzošu pierādījumu par savu konkurentu darbību, tomēr tas, ka tiek lūgts piemērot Paziņojumu par sadarbību, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada vēlmi iesniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās vienošanās dalībnieku dalību. Proti, jebkurš mēģinājums maldināt Komisiju varētu likt apšaubīt godīgumu, kā arī pieprasītāja sadarbības pilnīgumu un tātad apdraudēt tā iespēju saņemt visas Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).

95 Šajā ziņā tāpat ir jānorāda, ka iespējamās sekas tam, ka tiek paziņoti sagrozīti pierādījumi, ir vēl smagākas, jo uzņēmuma apstrīdētie paziņojumi ir jāapstiprina, kā izriet no šā sprieduma 90. punkta. Proti, šis apstāklis palielina risku, ka neprecīzus paziņojumus identificēs gan Komisija, gan citi iesaistītie uzņēmumi.

96 Attiecībā uz šo noteikumu piemērošanu šajā gadījumā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar konstatējumiem apstrīdētajā lēmumā vispārējais nolīgums bija nerakstīta vienošanās, kas ietvēra, pirmkārt, Japānas uzņēmumu apņemšanos neienākt GIS projektu tirgū Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), otrkārt, Eiropas uzņēmumu apņemšanos neienākt Japānas GIS projektu tirgū un, treškārt, Eiropas uzņēmumu apņemšanos paziņot Japānas uzņēmumiem par GIS projektiem Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis, un uzskaitīt šos pašus projektus kopējā “Eiropas” kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā. Atbilstoši Komisijas apgalvotajam paziņošanas un uzskaites mehānisma mērķis bija piešķirt kompensāciju Japānas uzņēmumiem, kurus Eiropas uzņēmumi uzskatīja par iespējamiem konkurentiem EEZ tirgū.

97 Viena no dažādajām vispārējā nolīguma sastāvdaļām, kas uzskaitītas šā sprieduma 96. punktā, ir apgalvotā Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt EEZ GIS projektu tirgū, kas ir Komisijas prasītājai izvirzīto iebildumu pamats. Līdz ar to tieši šīs apņemšanās pastāvēšana ir no tiesību viedokļa pietiekami jāpierāda. Tomēr citas vispārējā nolīguma sastāvdaļas, ja tās tiks pierādītas, var izrādīties nozīmīgas kā netieši pierādījumi, kas ļauj secināt Japānas uzņēmumu savstarpējās apņemšanās pastāvēšanu.

98 Prasītāja apstrīd vispārējā nolīguma pastāvēšanu un savu dalību tajā. Tā apstrīd dažādo Komisijas apstrīdētajā lēmumā izvirzīto pierādījumu pierādījuma spēku un izvirza citus pierādījumus, kas, viņasprāt, liecina par to, ka minētais nolīgums nav pastāvējis. Prasītāja tādēļ uzskata, ka Komisijai bija jāpieņem alternatīvi skaidrojumi par to, kādēļ tie Japānas ražotāji nepiedalījās EEZ GIS projektu tirgū, kuri ir saistīti ar juridisku, tehnisku un komerciālu šķēršļu pastāvēšanu pieejai šim pašam tirgum. Šādos apstākļos, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija esot apgriezusi otrādi pierādīšanas pienākumu, pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu un pārsniegusi savas kompetences robežas.

99 Komisija apgalvo, ka vispārējā nolīguma un it īpaši Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt EEZ tirgū pastāvēšana no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādīta ar pierādījumu kopumu, kas ietver dokumentālus pierādījumus, uzņēmumu paziņojumus, liecības, kā arī pierādījumus par aizliegtās vienošanās faktisko darbību.

100 Tādējādi, lai pārbaudītu, vai Komisijas izmantotie pierādījumi, skatot tos kopsakarā, pamato stingru pārliecību par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kura nevar tikt apstrīdēta ar prasītājas izvirzītajiem pierādījumiem, ir jāizvērtē dažādu attiecīgo pierādījumu ticamība un saturs.

101 Savukārt prasītājas iebildumi par nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu un to, ka Komisija ir pārsniegusi savas kompetences robežas, ir balstīti uz pieņēmumu, ka Komisija nav sniegusi pierādījumu par vispārējā nolīguma pastāvēšanu un prasītājas dalību tajā. Līdz ar to, ja būs jānoraida prasītājas argumenti par pierādījumu par pārkāpuma pastāvēšanu un prasītājas dalību tajā, tas noteikti nozīmēs, ka iebildumi par nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu un to, ka Komisija ir pārsniegusi savas kompetences robežas, arī būs jānoraida. Turpretī, ja tiks atzīts, ka prasītājas dalība apgalvotajā pārkāpumā nav pierādīta apstrīdētajā lēmumā, šis atzinums vien attaisnos apstrīdētā lēmuma atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju.

Par ABB iesniegtajiem pierādījumiem

– Lietas dalībnieku argumenti

102 Prasītāja apstrīd, ka dažādie ABB iesniegtie pierādījumi būtu pierādījumi par vispārējo nolīgumu.

103 Vispirms prasītāja apgalvo, ka vispārīgi ABB iesniegtajiem pierādījumiem ir neliels pierādījuma spēks, jo ABB ir piešķirts nosacīts atbrīvojums. Viņasprāt, ABB paziņojumi vairs to neapsūdz. Turpretī ABB esot varējusi būt ļoti ieinteresēta atbildēt uz Komisijas jautājumiem tā, lai apstiprinātu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, ņemot vērā, ka tā joprojām riskē zaudēt atbrīvojumu gadījumā, ja tās sadarbība tiktu uzskatīta par nepietiekamu. Tādējādi ir kritiski jāvērtē ABB iesniegtie pierādījumi.

104 Turklāt prasītāja apstrīd katra ABB iesniegtā pierādījuma, apskatīta atsevišķi, pierādījuma spēku. Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka ABB 2004. gada 11. marta paziņojums, ar kuru apstiprināta vispārējā nolīguma pastāvēšana, ir divdomīgs, jo ABB tāpat ir atzinusi, ka nepastāvēja nekāda skaidri izteikta vienošanās un ka vispārējais nolīgums bija balstīts uz faktisko kontekstu, proti, uz to, ka Eiropas klienti tikai ierobežoti bija pieņēmuši Japānas uzņēmumus un ka šie uzņēmumi būtu sastapušies ar zināmām tehniskām un juridiskām grūtībām, ja tie būtu vēlējušies iekļūt Eiropas tirgū. Tāpat atbilstoši ABB apgalvotajam Japānas ražotāji bija aizliegtās vienošanās dalībnieki tikai tiktāl, ciktāl šī aizliegtā vienošanās attiecās uz teritorijām ārpus EEZ.

105 Otrkārt, prasītājai rodas jautājumi par M., agrākā ABB darbinieka, 2005. gada 23. septembra pārrunās sniegto liecību. Šajā ziņā tā apgalvo, ka par ABB vēlmi atbalstīt Komisijas teoriju liecina tās ārējā padomnieka pūles vadīt M. paziņojumus, lai viņš atzītu, ka Japānas ražotāju iekļūšana Eiropas tirgū pēc noteikta laika varētu kļūt rentabla.

106 Prasītāja piebilst, ka pārrunu laikā M. vairs nestrādāja ABB labā, kas nozīmē, ka tam nebija jārīkojas tās interesēs. Tāpat tas, ka M. grozīja savus paziņojumus, drīzāk liecinot par spiedienu, kas uz viņu izdarīts, nevis par viņa vēlmi sniegt precīzu informāciju.

107 Prasītāja arī apgalvo, ka M. paziņojumi par vispārējā nolīguma pastāvēšanu ir nepārliecinošs “pierādījums, sakot “jā””. Viņasprāt, M. paziņoja, ka viņš nebija klāt, kad vispārējais nolīgums tika noslēgts, un ka tas nav ticis minēts sanāksmēs, kurās viņš bija piedalījies. Tādējādi šie paziņojumi esot balstīti uz M. personisko viedokli par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Prasītāja šajā ziņā norāda, ka, pieņemot, ka vispārējais nolīgums pastāvēja, būtu leģitīmi sagaidīt, ka, ņemot vērā tā apgalvoto nozīmīgumu, uzņēmumi, kas ir iesnieguši apžēlošanas pieteikumus, iesniegs pierādījumus, kas pastāvēja strīdīgo faktu laikā.

108 Attiecībā uz M. paziņojumu saturu prasītāja apgalvo, ka, lai arī viņš paziņoja, ka nolīguma noslēgšana attiecībā uz ārvalstu tirgiem nozīmē nolīguma attiecībā uz dažādo dalībnieku mītnes valstīm pastāvēšanu, viņš arī izskaidroja, ka, ja Japānas ražotājiem būtu iespējams iekļūt Eiropas tirgū, šādas pūles tomēr nebūtu rentablas. Vēlāk, 2005. gada 4. oktobrī, ABB ārējais padomnieks esot sniedzis jaunu paziņojumu, kas it kā bija vajadzīgs, lai paskaidrotu M. iepriekšējos paziņojumus, un kurā formāli tika konstatēta vispārējā nolīguma pastāvēšana. Pēc prasītājas domām, šie divi pierādījumi ir pretrunīgi un tātad uz tiem nevar atsaukties.

109 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka W. un P., ABB darbinieku, paziņojumi ir “neprecīzas teorijas”, kas ir balstītas uz neapstiprinātiem personiskiem viedokļiem. Tādējādi tad, kad W. tika izjautāts par iemesliem, kādēļ Japānas ražotāji atteicās piedalīties konkursos par GIS Eiropā, viņš neesot atsaucies uz vispārējo nolīgumu. Turpretī iepriekšējos paziņojumos viņš esot skaidrojis, ka “augstu” šķēršļu dēļ piekļuve Eiropas tirgum bija sarežģīta.

110 Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

111 Vispirms no šā sprieduma 94. un 95. punkta izriet, ka nevar automātiski ar piesardzību vērtēt pieradījumus, ko iesniedza uzņēmums, kurš bija lūdzis piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem. Īpašajā liecību gadījumā, protams, ir iespējams, ka šāda uzņēmuma darbinieki, kuriem ir jārīkojas tā interesēs, arī vēlas iesniegt pēc iespējas vairāk apsūdzošu pierādījumu, ņemot vērā arī to, ka viņu sadarbība procesā var pozitīvi ietekmēt viņu profesionālo nākotni. Tomēr, ja tā ir, attiecīgie darbinieki tāpat apzināsies, kādas ir iespējamās negatīvās sekas neprecīzu pierādījumu iesniegšanai, kas padarītas vēl delikātākas apstiprināšanas prasības dēļ.

112 Attiecībā uz M. prasītāja pamatoti apgalvo, ka bijušajam darbiniekam principā vairs nav jārīkojas sava bijušā darba devēja interesēs saistībā ar brīvprātīgu sadarbību administratīvā procesā. Tomēr šis apstāklis arī nozīmē, ka principā viņam nav interešu iesniegt neprecīzus pierādījumus šajā kontekstā. Šajā ziņā ir jānorāda, ka savu liecību sniegšanas brīdī M. jau atradās pensijā. Šādos apstākļos nevar konstatēt, ka nesadarbošanās administratīvā procesā gadījumā rastos viņam nelabvēlīgas sekas.

113 Turklāt nevar uzskatīt, ka ABB iesniegtie pieradījumi nevarētu radīt tai nelabvēlīgas sekas. Proti, tā kā minētie pierādījumi tika iesniegti pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, nedz ABB, nedz tās darbinieki un bijušais darbinieks nevarēja būt droši par iebildumu, kas tiks izvirzīti pret ABB, apmēru un tiešu saturu.

114 Attiecībā uz dažādajiem pierādījumiem, uz kuriem atsaucās prasītāja, vispirms savos 2004. gada 11. marta apsvērumos, jeb pirms tai tika piešķirts nosacīts atbrīvojums, ABB ir skaidri minējusi, ka pastāv vispārējais nolīgums, saskaņā ar kuru Japānas sabiedrības apņēmās neiesniegt piedāvājumus saistībā ar Eiropas projektiem un Eiropas sabiedrības apņēmās neiesniegt piedāvājumus saistībā ar Japānas projektiem.

115 Protams, ABB paziņoja, ka vispārējais nolīgums bija balstīts uz apstākli, ka Eiropas klienti nebija labi pieņēmuši Japānas ražotājus un ka šiem ražotājiem bija jāpārvar zināmi šķēršļi Eiropas tirgū. Tomēr no tās 2004. gada 11. marta apsvērumiem viennozīmīgi izriet, ka, viņasprāt, iesaistītie Japānas uzņēmumi nav aprobežojušies ar šo šķēršļu pastāvēšanas konstatēšanu, bet saviem Eiropas partneriem deva solījumu neienākt EEZ tirgū. Tādējādi šķēršļi ieejai minētajā tirgū ir faktors, kas veicināja šāda nolīguma noslēgšanu. Turklāt ir jānorāda, ka šāds konstatējums nav paradoksāls, jo tādas tirgu sadales ietvaros, kā Komisija apgalvo pastāvam šajā gadījumā, ražotājam ir dabiski atteikties par labu saviem konkurentiem no tirgiem, kuros tā stāvoklis ir vājš.

116 Turklāt ir tiesa, ka ABB paziņoja, ka nekāds skaidri izteikts nolīgums ar Japānas ražotājiem par manipulēšanu ar konkursiem, cenu noteikšanu un projektu sadali EEZ nepastāvēja. Tomēr šis paziņojums, to lasot tā kontekstā, atsaucas uz valsts tirgu sadali starp Eiropas ražotājiem vai GIS projektu sadali EEZ. Tātad tas nav pretrunā ABB skaidri izteiktajam apgalvojumam par Japānas uzņēmumu vispārīgas apņemšanās neienākt EEZ tirgū pastāvēšanu. Turklāt nav konstatējama nekāda nesaskaņa ABB paziņojumos. Proti, tā kā atbilstoši ABB apgalvotajam Japānas uzņēmumi bija apņēmušies neienākt EEZ tirgū, tiem nebūtu lietderīgi noslēgt detalizētus nolīgumus ar Eiropas ražotājiem attiecībā uz GIS sadali šajā pašā tirgū.

117 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka ABB 2004. gada 11. marta paziņojumi nav divdomīgi un ka tie ir uzskatāmi par norādēm par vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

118 Otrkārt, ir jāatzīst, ka ABB ārējais padomnieks konkrētā intervijas ar M. brīdī iejaucās, lai viņam ierosinātu, ka Japānas ražotājiem varētu būt rentabli ienākt Eiropas tirgū, par ko M. nešķita pārliecināts. Līdz ar to ir jāuzskata, ka M. izteica šaubas par komerciālajām interesēm spert šādu soli, un šis apstāklis ir jāņem vērā, izvērtējot viņa liecības saturu. Tomēr prasītāja neizskaidro, kāda mērā šī ABB ārējā padomnieka iejaukšanās ietekmē M. liecības par citiem jautājumiem ticamību.

119 Turklāt prasītāja pamatoti apgalvo, ka M. liecība nešķiet esam dziļu pārdomu rezultāts un ka tā arī nav pārskatīta pēc papildu pārdomām un pārbaudēm. Proti, liecība tika sniegta mutiski un nekas neliecina par to, ka Komisija iepriekš M. rakstveidā būtu uzdevusi jautājumus, nedz par to, ka M būtu pārbaudījis un vēlāk pārskatījis paziņojumus par vispārējo nolīgumu un šķēršļiem ieejai EEZ tirgū.

120 Tomēr prasītāja nesniedz pierādījumus, kas liktu domāt, ka iespējamā M. paziņojumu pārskatīšana tika veicināta jebkāda uz viņu izdarīta spiediena rezultātā.

121 Savukārt prasītājas apgalvojums, ka M. liecība ir tikai “pierādījums, sakot “jā””, ir jānoraida. Proti, M. bija viens no ABB pārstāvjiem aizliegtās vienošanās ietvaros no 1988. gada līdz 2002. gadam jeb gandrīz visu tās darbības laiku, bet pati ABB bija viena no galvenajām dalībniecēm. M. tādēļ ir tiešs un priviliģēts liecinieks faktiem, kurus viņš izklāstījis.

122 Šajā ziņā ir jāatzīst, ka savā liecībā M. ir apstiprinājis, ka viņš nav piedalījies vispārējā nolīguma noslēgšanā. Tāpat iztaujāts par to, vai vispārējā nolīguma tēma ir tikusi apspriesta sanāksmēs, kurās viņš piedalījies, M. atbildēja, ka to nav bijis nepieciešams minēt, jo šis vispārējais nolīgums īstenojās pats no sevis. Tomēr šie apstākļi neatspēko M. liecības pierādījuma spēku. Proti, pirmām kārtām, liecinieks ir pilnībā spējīgs sniegt pierādījumus par ilgstošu notikumu, pat ja viņš nav piedalījies tā sākumā. Otrām kārtām, kaut gan M. ir paziņojis, ka jautājums par vispārējo nolīgumu nav ticis tieši izskatīts sanāksmēs, kurās viņš bija piedalījies, no viņa liecības izriet, ka, viņaprāt, tas tā bija, jo aizliegtās vienošanās dalībnieki minētā nolīguma saturu bija sapratuši, pieņēmuši un īstenojuši, nepastāvot nepieciešamībai pēc tiešām pārrunām.

123 Šajā kontekstā ir jānorāda, ka tāda ražotāju grupas apņemšanās neienākt tirgū, kas paredzēts citai grupai, kā apņemšanās, kuru Komisija pārmet Japānas ražotājiem, ir balstīta uz vienkāršu ideju, kas var tikt viegli īstenota. Tāpat šai īstenošanai principā nav vajadzīga attiecīgo uzņēmumu savstarpējā sadarbība. Līdz ar to šāda apņemšanās var pienācīgi pastāvēt kā nerakstīts nolīgums, kas ļauj arī samazināt tā atklāšanas risku. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma preambulas 170.–176. apsvēruma izriet, ka šajā lietā aizliegtās vienošanās dalībnieki ir īstenojuši virkni organizatorisku un tehnisku nodrošinājumu, lai izvairītos no tās atklāšanas.

124 Savā liecībā M. norādīja, ka nolīgums par pašmāju tirgu savstarpējo aizsardzību, kurš bija pirms GQ nolīguma, pastāvēja starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem, ka šis nolīgums bija priekšnoteikums nolīgumu noslēgšanai par citiem reģioniem un ka tā noteikumu ievērošana nozīmēja, ka Japānas ražotāji neienāk Eiropas ražotāju pašmājas tirgū, pat ja tie būtu spējīgi to izdarīt tehniskā ziņā. M. šajā kontekstā arī izskaidroja paziņošanas un uzskaites mehānismu, kā arī faktu, ka abas ražotāju grupas neapsprieda GIS projektus mītnes valstīs un šie projekti netika ieskaitīti GQ nolīgumā paredzētajās kvotās.

125 Turklāt, kā ir norādīts šā sprieduma 118. punktā, M. nebija pārliecināts par Japānas uzņēmumu komerciālajām interesēm ienākt Eiropas GIS projektu tirgū. Tomēr viņa viedoklis, kuram piekrita P., neietekmē to, ka gan atbilstoši četru ABB liecinieku teiktajam, gan pašas ABB apgalvotajam Japānas uzņēmumi bija apņēmušies neienākt EEZ tirgū, lai arī tie būtu spējīgi to izdarīt tehniskā ziņā.

126 Tāpat šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka attiecīgajā brīdī Japānas ražotājiem, iespējams, nebija komerciālu interešu ienākt EEZ tirgū, nepadara tāda nolīguma kā vispārējais nolīgums pastāvēšanu par bezjēdzīgu. Proti, šāds nolīgums var, pirmām kārtām, novērst atlikušo risku saistībā ar ienākšanu attiecīgajos tirgos nākotnē, ja mainās konkurences stāvoklis, un tādējādi garantēt abu ražotāju grupu ilgtermiņa drošību, stabilizējot to attiecīgos priviliģētos stāvokļus. Otrām kārtām, šāds nolīgums var radīt savstarpējās uzticēšanās pamatu abu grupu starpā. Saskaņā ar M. paziņojumiem šāda uzticēšanās bija nepieciešama, lai īstenotu aizliegto vienošanos pasaules līmenī.

127 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka M. liecība ir norāde par vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

128 Treškārt, pretēji prasītājas apgalvotajam, Wi. paziņoja, ka Japānas ražotāju neesamība Eiropas tirgū bija Japānas un Eiropas tirgu aizsardzības sistēmas rezultāts, ko pamato tas, ka katra no abām ražotāju grupām nevelējās, lai otra grupa iejauktos tās pašmāju tirgū. Tāpat P. spontāni atsaucās uz vispārēju nolīgumu ar Japānas uzņēmumiem, saskaņā ar kuru Japānas uzņēmumi netaisījās piedalīties Eiropas tirgū un Eiropas uzņēmumi netaisījās piedalīties Japānas tirgū. Tādējādi Wi. un P. liecības nevar tikt kvalificētas kā “neprecīzas teorijas”, bet tieši otrādi – ir pierādījumi, kas apstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

129 Turklāt tas pats ir konstatējams attiecībā uz pēdējo pēc ABB iniciatīvas iesniegto liecību, ko sniedza V.‑A. Iztaujāts par jebkāda nolīguma pastāvēšanu starp Japānas un Eiropas ražotājiem, V.‑A. norādīja, ka pastāv nolīgums starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem, saskaņā ar kuru Eiropas uzņēmumi apņemas “neuzbrukt” Japānas uzņēmumiem Japānas tirgū un vice versa. Turklāt V.‑A. paziņoja, ka ir piedalījies skaidrā sarunā starp Eiropas uzņēmumiem un viena Japānas uzņēmuma pārstāvi tieši par šī nolīguma ievērošanu, kuru izraisīja Japānas uzņēmumu mēģinājumi ienākt Eiropas tirgū.

130 Kopumā ir jānorāda, ka ABB paziņojumi un liecības ir pierādījumi, kas var pierādīt vispārējo nolīgumu, jo tajos ir norādīta tā pastāvēšana, tiek aprakstīts tā būtiskais saturs un tiek sniegtas norādes par tā ilgumu un dalībniekiem.

131 Tāpat citi ABB iesniegtie pierādījumi ir saskanīgi attiecībā uz vispārējā nolīguma pastāvēšanu un būtisko saturu. Lai arī pastāv atšķirības attiecībā uz Japānas uzņēmumu komerciālajām interesēm ienākt Eiropas tirgū, šis apstāklis neietekmē šajā lietā paziņojumus par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kā tas ticis izklāstīts šā sprieduma 125. punktā.

132 Turklāt ABB paziņojumi ir sniegti uzņēmuma vārdā un no to satura izriet, ka tie ir pamatoti ar iekšējo izpēti un sarunām ar šā uzņēmuma darbiniekiem. Līdz ar to tiem ir jāpiešķir zināms pierādījuma spēks.

133 Četru attiecīgo liecinieku paziņojumi savukārt ir ticami, jo tie nāk no apstākļu, kas uz tiem attiecas, aculieciniekiem un no lietas apstākļiem neizriet, ka minētie liecinieki bija motivēti sniegt sagrozītus pierādījumus. Tādējādi tiem ir jāpiešķir liels pierādījuma spēks.

134 Tomēr saskaņā ar šā sprieduma 90. punktā minēto judikatūru šo ABB paziņojumu un liecību saturs katrā ziņā ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

Par ABB iesniegto pierādījumu apstiprināšanu

– Lietas dalībnieku argumenti

135 Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nesniedz pietiekamus pierādījumus, kas apstiprinātu ABB iesniegtos pierādījumus, un it īpaši neatsaucas ne uz vienu pierādījumu, kas pastāvēja strīdīgo faktu laikā.

136 Pirmkārt, apgalvojums, ka Fuji bija zināms par vispārējo nolīgumu, tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neesot nedz pamatots, nedz paskaidrots un tātad atbilstot tikai viņa vienpusējam pieņēmumam. Turklāt Fuji neprecizējot, vai tā bija vienīgā apgalvotā nolīguma dalībniece, vai runa ir par Eiropas ražotāju nolīgumu vai arī Japānas ražotāji tāpat bija iesaistīti. Tāpat savā 2006. gada 11. jūlija apžēlošanas pieteikumā Fuji neesot minējusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Tā pastāvēšana neesot minēta arī piecās Fuji darbinieku liecībās, ko tā bija iesniegusi.

137 Atbilstoši prasītājas apgalvotajam turpmākie Fuji paziņojumi, kas apstiprina apgalvoto vispārējā nolīguma pastāvēšanu, tostarp tās 2006. gada 21. novembra paziņojums, tai netika darīti zināmi un tātad nevar tikt ņemti vērā.

138 Turklāt Fuji iesniegto pierādījumu nelielo pierādījuma spēku apstiprinot tas, ka Komisija apmaiņā par to sniegšanu tai nav piešķīrusi nekādu apžēlošanu.

139 Otrkārt, attiecībā uz konstatējumu, ka Alstom un Areva nav apstrīdējušas vispārējā nolīguma pastāvēšanu un VA TECH to nav apstrīdējis atklāti, prasītāja apgalvo, ka klusēšanas pielīdzināšana piekrišanai ir tiesību neapsūdzēt sevi pašu un pamatprincipu pierādījumu jomā pārkāpums. Turklāt no praktiskā viedokļa vispārējā nolīguma pastāvēšanai lielā mērā neesot nozīmes Eiropas ražotājiem, un to klusēšana tātad bija paredzama. No procesuālā viedokļa prasītāja norāda, ka, tā kā tai nebija pieejas attiecīgajiem rakstiskajiem dokumentiem, tā nav varējusi pārbaudīt Komisijas apgalvojumu pamatotību. Turklāt prasītāja uzskata, ka VA TECH faktiski ir apstrīdējusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

140 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka tās dalībai sanāksmēs ar Eiropas ražotājiem GQ nolīguma ietvaros vien nav nozīmes saistībā ar vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

141 Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

142 Attiecībā, pirmkārt, uz Fuji iesniegtajiem pierādījumiem no šā sprieduma 51.–53. punkta izriet, ka apsvērumi, kas prasītājai netika paziņoti, tostarp Fuji 2006. gada 21. novembra apsvērumi, nevar tikt izmantoti kā apsūdzoši pierādījumi. Līdz ar to ar minētajiem apsvērumiem nevar apstiprināt ABB iesniegto pierādījumu saturu.

143 Turpretī savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kuras izvilkums prasītājai tika darīts zināms, Fuji ir paziņojusi, ka tā zināja par vispārējo nolīgumu, saskaņā ar kuru Japānas ražotāji netaisījās mēģināt ienākt Eiropas tirgū, precizējot, ka galvenais iemesls, kādēļ Fuji nebija EEZ tirgū, bija tas, ka tā nebija pietiekami ticams GIS piegādātājs Eiropā.

144 Ir jāatzīst, ka šis paziņojums ir diezgan nekonkrēts, jo Fuji vienīgi min Japānas ražotāju apņemšanos neienākt Eiropas tirgū. Tomēr, šādi rīkojoties, Fuji ir apstiprinājusi būtisko aspektu, kas izriet no ABB iesniegtajiem pierādījumiem un kuru Komisija pārmet Japānas ražotājiem. Tādējādi šim paziņojumam ir nozīme šajā lietā. Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka Fuji ierobežotās zināšanas var tikt izskaidrotas ar tās otršķirīgo lomu kartelī un it īpaši ar to, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 150. apsvēruma, ka Fuji bija vienīgais Japānas uzņēmums, kas nebija Japānas ražotāju grupas komitejas loceklis, kura bija tostarp atbildīga par abu ražotāju grupu koordinēšanu GQ nolīguma ietvaros.

145 Attiecībā uz Fuji darbiniekiem ir jānorāda, ka viņi neapstrīdēja vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet vienkārši klusēja par šo jautājumu. Tādējādi Fuji darbinieku paziņojumu saturs neliek apstrīdēt Fuji paziņojuma atbildē uz paziņojuma par iebildumiem pierādījuma spēku.

146 Attiecībā uz apžēlošanas pieteikuma saturu no Paziņojuma par sadarbību 21. punkta izriet, ka, lai Komisija varētu samazināt naudas sodu, attiecīgajiem pierādījumiem ir jābūt ar ievērojamu pierādījuma spēku salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem. Tāpēc apžēlošanas pieteikumā, kas iesniegts pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, uzņēmums, kurš vēlas saņemt naudas soda samazinājumu, var likumīgi koncentrēties uz pierādījumiem, kas, viņaprāt, līdz šim vēl nav bijuši no tiesību viedokļa pietiekami pierādīti, lai sniegtu ievērojamu pievienoto vērtību. Šis apstāklis ļauj izskaidrot, kādēļ attiecīgais uzņēmums neapskata pierādījumus, kurus tas uzskata par neapšaubāmi apstiprinātiem ar iepriekš iesniegtiem pierādījumiem.

147 Tāpat, ņemot vērā Paziņojuma par sadarbību 21. punkta formulējumu, nevar izslēgt, ka pierādījumu, kuriem ir zināms pierādījuma spēks, bet kuri attiecas uz faktiem, kas jau ir apstiprināti ar citiem pierādījumiem, iesniegšana neizraisa nekādu samazināšanu.

148 Otrkārt, no izvilkuma no VA TECH intervijas ieraksta izriet, ka tā šīs intervijas laikā ir skaidri apstrīdējusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Tātad Komisijas apgalvojums, ka tas tā nebija, neatbilst faktiem.

149 Attiecībā uz Alstom un Areva neitrālo, kā apgalvots, nostāju Komisija apgalvo, ka tā nav pamatojusies uz šo apstākli, lai konstatētu vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet ka tā to ir vienīgi konstatējusi. Lai gan šo interpretāciju apstiprina apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvēruma formulējums, kurā – atšķirībā no Fuji paziņojumiem, kas apstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanu – nekāds pierādījuma spēks nav piešķirts Alstom, Areva un VA TECH nostājai, tā ir apstrīdēta minētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā, kurā Komisija norāda, ka noteikti Eiropas ražotāji netieši atzina vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Katrā ziņā Alstom un Areva neitrālā nostāja nevar tikt interpretēta kā pierādījums vispārējā nolīguma pastāvēšanai. Proti, ņemot vērā pierādīšanas pienākumu, kas Komisijai ir EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūrā, tas, ka uzņēmums nav apstrīdējis faktu, nenozīmē, ka šis fakts ir pierādīts.

150 Treškārt, kā apgalvo prasītāja, tas vien, ka tā ir piedalījusies GQ nolīguma sanāksmēs nav pierādījums vispārējā nolīguma pastāvēšanai. Proti, atbilstošais jautājums ir par to, vai, kā apgalvo Komisija, minēto nolīgumu īstenoja dažādi dalībnieki vienlīdz ar GQ nolīgumu un saistībā ar to.

151 Ceturtkārt, no apstrīdētā lēmuma preambulas 127. apsvēruma izriet, ka 2002. gada 10. jūlija sanāksmē, kurā tika pārspriesta aizliegtās vienošanās darbības metožu attīstība pēc tam, kad Siemens un Hitachi bija atsākuši būt par šīs aizliegtās vienošanās dalībniekiem, Alstom iesniedza piedāvājumu, saskaņā ar kuru Eiropas ražotājiem ir jāpaliek Eiropā un Japānas ražotājiem ir jāpaliek Japānā un nav jāmēģina ienākt Eiropas tirgū. Turklāt šajā apsvērumā ir precizēts, ka nākamajā sanāksmē 2002. gada 15. jūlijā Hitachi pārstāvis norādīja, ka Hitachi noraida šo piedāvājumu, ka Eiropas ražotāji uz to atbildēja, paziņojot, ka Eiropa, tostarp Centrālā un Austrumeiropa, ir to tirgus un ka tie paredz saglabāt Rietumeiropā praktizētās cenas, un arī norādīja, ka šis jautājums tiks izvirzīts atkal, pat ja tas tā nenotika.

152 Prima facie šis 2002. gada 10. un 15. jūlija sanāksmju kopsavilkums, kas ir balstīts uz Hitachi iesniegtajiem pierādījumiem, ļauj uzskatīt, ka Alstom patiešām ir piedāvājusi noslēgt jaunu nolīgumu, kuru noraidīja Hitachi un kurš pēc tam netika apspriests, kas nozīmē, ka vismaz no 2002. gada jūlija nav pastāvējis nekāds nolīgums par Japānas ražotāju rīcību EEZ tirgū.

153 Tomēr 2002. gada 15. jūlija sanāksmes kopsavilkums, pirmām kārtām, atklāj, ka Hitachi ir noraidījis nevis ideju par tirgu sadalīšanu kā tādu, bet vienīgi Alstom konkrēto piedāvājumu. Otrām kārtām, šajā kopsavilkumā ir norādīts, ka Hitachi bija norādījis, ka Eiropas ražotāju prasības aptvēra Centrālo un Austrumeiropu, kas ļauj uzskatīt, ka minētā uzņēmuma iebildums attiecās uz šo konkrēto aspektu, nevis uz Rietumeiropas situāciju.

154 Tāpat ir jānorāda, ka tas, ka Alstom iesniedza attiecīgo piedāvājumu, liek apstrīdēt prasītājas argumentāciju par konkurences stāvokli EEZ tirgū. Proti, pieņemot, kā apgalvo prasītāja, ka Japānas ražotāji netika uztverti kā ticami konkurenti EEZ tirgū nepārvaramu ienākšanas šķēršļu pastāvēšanas dēļ, nolīgums, kas attiecas uz šo pašu tirgu, būtu bijis patiešām nelietderīgs. Šādā gadījumā Eiropas ražotājiem, zinot par šo apstākli, pateicoties savam priviliģētajam stāvoklim Eiropā, nebūtu bijis nekādas motivācijas piedāvāt šādu nolīgumu. Tomēr no Hitachi iesniegtā kopsavilkuma izriet, ka Alstom piedāvājums attiecās gan uz EEZ tirgu, gan uz Centrālās un Austrumeiropas tirgu.

155 Šādos apstākļos ir jāapstiprina interpretācija, saskaņā ar kuru 2002. gada 10. jūlija sanāksmē Alstom vispārējo nolīgumu, kura pastāvēšanu pieņem Komisija, piedāvāja attiecināt arī uz Centrālās un Austrumeiropas valstīm.

156 Piektkārt, kā konstatēts apstrīdētā lēmuma preambulas 131. apsvērumā, EQ nolīguma saturam zināmā mērā ir nozīme saistībā ar vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

157 Konkrētāk, saskaņā ar EQ nolīguma 2. pielikuma daļas “E (E‑Members)” 4. punktu Eiropas ražotāji “lemj par Eiropas projektu paziņošanu [Japānas ražotāju grupai]”. No 2. pielikuma konteksta izriet, ka informācijas paziņošanai bija jānotiek pirms attiecīgo GIS projektu piešķiršanas.

158 Šis pierādījums zināmā mērā ļauj noraidīt prasītājas argumentu, jo ar to tiek norādīts, ka Eiropas ražotāji uzskatīja, ka Japānas ražotāji varēja būt vismaz ieinteresēti noteiktu GIS projektu piešķiršanas procesā EEZ un ka tātad tie bija potenciāli konkurenti saistībā ar šādiem projektiem.

159 Tomēr nekas ne EQ nolīgumā, ne citos Komisijas iesniegtajos pierādījumos nepierāda, ka attiecīgo mehānismu bija īstenojuši Eiropas ražotāji vai ka Japānas ražotāji zināja par tā pastāvēšanu. Šādos apstākļos EQ nolīgums ir vienīgi norāde par to, kā Eiropas kolēģi uztvēra Japānas ražotājus.

160 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, pirmām kārtām, ka paziņojums, ko Fuji sniegusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, apstiprina ABB iesniegtos pierādījumus par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet to pierādījuma spēks ir ierobežots. Tāpat 2002. gada 10. jūlija sanāksmē iesniegtais Alstom piedāvājums ir pierādījums, ka minētais vispārējais nolīgums ir pastāvējis minētajā datumā. Turklāt EQ nolīguma saturs ir norāde, kas ļauj uzskatīt, ka Japānas ražotāji tika uzskatīti par ticamiem konkurentiem saistībā ar noteiktu GIS projektu piegādi EEZ, kā to apgalvo Komisija.

161 Otrām kārtām, ne VA TECH nostāja par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, ne Alstom, ne Areva nostāja, ne prasītājas dalība sanāksmēs, kas rīkotas saistībā ar GQ nolīgumu, vien nav pierādījumi, kas varētu apstiprināt ABB iesniegtos pierādījumus par minētā nolīguma pastāvēšanu.

Par paziņošanas un uzskaites mehānismu

– Lietas dalībnieku argumenti

162 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijas argumenti par paziņošanas un uzskaites mehānismu ir balstīti uz pieņēmumu, ka Japānas ražotāji tika uztverti kā iespējamie konkurenti EEZ GIS projektu tirgū. Šis pieņēmums esot apstrīdēts ar VA TECH skaidri izteiktu paziņojumu, saskaņā ar kuru Eiropas ražotājiem bija gandrīz neiespējams piedāvāt savas preces Japānā un vice versa, kā arī ar M. liecību, no kuras izrietot, ka ienākšana Eiropas tirgū Japānas uzņēmumiem nebija rentabla. Līdz ar to apgalvojumi par paziņošanu un uzskaiti esot balstīti uz acīmredzami neprecīzu faktu pieņēmumu. Turklāt šajā kontekstā Komisijas arguments, ka uzskaites pastāvēšana nozīmē, ka nebija šķēršļu ieejai Eiropas tirgū un tādēļ – ka vispārējais nolīgums pastāvēja, esot riņķveida arguments.

163 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijas pieņēmumi, kas ir saistīti ar paziņošanas un uzskaites mehānismu, nav no tiesību viedokļa pietiekami pierādīti. Viņasprāt, Komisijas argumenti ir balstīti uz faktu, ka Japānas ražotāji ir bijuši sistemātiski informēti par GIS projektiem Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis, lai varētu kontrolēt savu uzskaiti kopējā “Eiropas” kvotā. Tomēr citi pierādījumi, kas nav ABB paziņojumi, uz kuriem ir atsaukusies Komisija, nepierādot nedz paziņošanas sistemātisko raksturu, nedz to, ka mītnes valstis tiek nodalītas no citām Eiropas valstīm.

164 Šajā ziņā prasītāja vispirms apgalvo, ka tā nav bijusi EQ nolīguma dalībniece un ka tādēļ šis nolīgums var tikt uzskatīts tikai par Eiropas ražotāju vienpusēju lēmumu. Turklāt, viņasprāt, minētā nolīguma 2. pielikumā ir nevis paredzēta sistemātiska paziņošana Japānas ražotājiem, bet tieši otrādi – tā izslēgta, jo tajā Eiropas ražotājiem ir atstāta brīvība izlemt par iespējamo paziņošanu par Eiropas projektiem. Tāpat šajā dokumentā nav paredzēta Eiropas projektu uzskaite kopējā “Eiropas” kvotā.

165 Turklāt ABB iesniegtais GIS projektu saraksts esot ABB kompilēts dokuments, kas nav ticis paziņots citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Tādējādi, pēc prasītājas domām, minētais saraksts nav sistemātiskas paziņošanas par GIS projektiem Eiropā Japānas ražotājiem pierādījums.

166 Visbeidzot, izvilkumā no Hitachi apžēlošanas pieteikuma, saskaņā ar kuru Siemens regulāri sūtīja tabulu, kurā tika shematiski attēloti Eiropas un Japānas ražotājiem piešķirtie GIS projekti, neesot precizēts, vai attiecīgā informācijas apmaiņa attiecās uz GIS projektiem Eiropā, un šī paziņojuma konteksts esot licis domāt, ka tā tas nebija. Attiecībā uz paziņojumu Hitachi atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, saskaņā ar kuru paziņošana tika veikta, lai ļautu veikt uzskaiti, to neesot apstiprinājis neviens Japānas ražotājs un pret to pat esot konkrēti iebildusi gan prasītāja, gan Fuji, kura bija norādījusi, ka informācija par GIS projektu sadali Eiropā netika sistemātiski sniegta Japānas ražotājiem.

167 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka paziņošanas un uzskaites mehānisms, ko aprakstījusi Komisija, ir sarežģīts un nav automātiski piemērojams. Šādos apstākļos esot maz iespējams, ka tas nav ticis minēts GQ nolīgumā vai citā strīdīgo faktu brīdī pastāvošajā dokumentā.

168 Ceturtkārt, pat ja pieņem, ka noteikti Eiropas projekti tika uzskaitīti kopējā “Eiropas” kvotā, ko paredz GQ nolīgums, šis apstāklis neatklājot pārkāpumu, ko būtu izdarījusi prasītāja. Prasītāja uzskata, ka uzskaitei ietekme varēja būt tikai ārpus EEZ teritorijas, jo tā Japānas ražotājiem piešķir tiesības saņemt projektus ārpus šīs zonas. Tomēr šis apstāklis neesot uzskatāms par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.

169 Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

170 Vispirms ir jānorāda, ka Komisijas apgalvojumi par paziņošanas un uzskaites mehānismu nav balstīti tikai uz pieņēmumu, ka Japānas ražotāji tika uztverti kā ticami konkurenti EEZ tirgū. Proti, Komisija uzskata, ka ir savākusi pierādījumus par labu minētā mehānisma pastāvēšanai. Šādos apstākļos ir jāizvērtē pierādījumu, ko izvirza Komisija, pierādījuma spēks, lai pārbaudītu, vai ar tiem no tiesību viedokļa pietiekami tiek pierādīta paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana, neraugoties uz noteiktu iesaistīto uzņēmumu protestiem.

171 Tādējādi ir jānorāda, ka savā liecībā M. ir skaidri apstiprinājis paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanu. Tāpat viņš paziņoja, ka šis mehānisms neattiecās uz GIS projektiem mītnes valstīs, proti, Japānā un noteiktās Eiropas valstīs. Turpretī viņš neapgalvoja, ka minētā mehānisma pastāvēšana vai nozīme tika apstrīdēta tādēļ, ka, viņaprāt, Japānas uzņēmumiem nebija komerciālu interešu ienākt EEZ tirgū.

172 Mehānisma, kas izpaudās kā GIS projektu EEZ vērtības ieskaitīšana vispasaules kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā, pastāvēšana arī ir tikusi apstiprināta ABB paziņojumos.

173 Attiecībā uz EQ nolīgumu šā sprieduma 157. punktā tika konstatēts, ka tā 2. pielikuma daļas “E (E‑Members)” 4. punkts attiecās uz informācijas iespējamo paziņošanu pirms attiecīgo GIS projektu sadales. Turpretī šī klauzula neattiecās uz jau piešķirto projektu monitoringu. Līdz ar to, lai gan minētās klauzulas saturs ir norāde, kas ļauj uzskatīt, ka Japānas ražotāji tika uztverti kā ticami konkurenti saistībā ar noteiktu GIS projektu piegādi EEZ, tajā paredzētie pasākumi nav daļa no paziņošanas un uzskaites mehānisma, kā to apgalvo Komisija. Tādēļ EQ nolīguma 2. pielikumam nav nozīmes saistībā ar šī paša mehānisma pierādīšanu.

174 Tāpat, kā apgalvo prasītāja, no ABB iesniegtā projektu saraksta neizriet, ka GIS projekti EEZ tika regulāri paziņoti Japānas ražotājiem. Līdz ar to tas arī nav pierādījums paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanai.

175 Saistībā ar pierādījumiem, kurus iesniedza Hitachi, ir jānorāda, ka paziņojumā, ko skata kontekstā ar iepriekšējiem teikumiem un saskaņā ar kuru Siemens regulāri izsūtīja tabulas, kurās bija shematiski attēlota daļa no GIS projektiem, kuri piešķirti dažādiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, ir norāde uz GIS projektiem ārpus EEZ. Tāpēc arī šim paziņojumam nav nozīmes attiecībā uz pierādījumu par paziņošanas un uzskaites mehānismu, kas esot attiecies uz GIS projektiem EEZ, kā to apgalvo Komisija.

176 Turpretī savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Hitachi paziņoja, ka, pirms tā bija pārtraukusi būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci 1999. gadā, Eiropas ražotāji paziņoja Japānas ražotājiem detalizētu informāciju par GIS projektiem, ko tie gatavojās piegādāt Eiropā, lai ļautu šos projektus ņemt vērā, nosakot GIS projektu, kas tiek piešķirti abām ražotāju grupām saskaņā ar GQ nolīgumu, ārpus EEZ, kvotu.

177 Šis paziņojums tieši apstiprina Komisijas izvirzītā paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanu līdz 1999. gadam. Turklāt tā pierādījuma spēks ir liels divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, minētais paziņojums ir pretējs Hitachi interesēm, jo tas netieši norāda uz saiknes pastāvēšanu starp slepenajām darbībām EEZ teritorijā un Japānas ražotājiem un tādējādi ir apsūdzošs pierādījums. Otrkārt, no attiecīgā izvilkuma no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem lasīšanas izriet, ka Hitachi nezināja, kādus secinājumus varēja izdarīt no šī paziņojuma.

178 Turklāt, kā tika atzīmēts šā sprieduma 55. punktā, Hitachi nav pārskatījusi sava paziņojuma par paziņošanas un uzskaites mehānismu faktisko saturu savā papildu atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.

179 Savukārt Fuji atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir norādījusi, ka informācija par GIS projektu piešķiršanu Eiropas valstīs, kas izslēgtas no GQ nolīguma piemērošanas jomas, netika sistemātiski sniegta Japānas ražotājiem un ka tādēļ Fuji nezināja par EQ nolīguma darbību. Paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanu apstrīdēja arī prasītāja, kā tostarp izriet no tās intervijas ieraksta izvilkuma.

180 Tomēr ir jānorāda, pirmkārt, ka Fuji un prasītājas nostājas nav pretējas to interesēm, jo tās vēlas apstrīdēt jebkāda EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma pastāvēšanu. Tādēļ tām ir mazāks pierādījuma spēks nekā atbilstošajiem pierādījumiem, ko iesniegušas ABB un Hitachi.

181 Otrkārt, ir jānorāda, ka ar Fuji otršķirīgo lomu kartelī, par kuru atgādināts šā sprieduma 144. punktā, var izskaidrot to, ka Fuji nesaņēma visu informāciju no Eiropas ražotāju grupas. Arī šā apstākļa dēļ ir jāapšauba Fuji paziņojumu ticamība šajā aspektā salīdzinājumā ar pierādījumiem, kurus iesniegušas ABB un Hitachi, kuras bija attiecīgo grupu komiteju dalībnieces un tādēļ bija daudz ciešāk saistītas ar apgalvotās aizliegtās vienošanās darbības detaļām.

182 Turklāt, lai arī paziņošanas un uzskaites mehānismam bija vajadzīgi noteikti īstenošanas pasākumi, tie tomēr nebija īpaši sarežģīti, jo būtībā sastāvēja no tā, ka Eiropas ražotāju grupa paziņoja noteiktus datus Japānas ražotāju grupai; šī paziņošana turklāt notika vienlaicīgi ar paziņošanu saskaņā ar GQ nolīgumu par GIS projektiem ārpus EEZ. Tāpēc, ņemot vērā arī pret konkurenci vērsta nolīguma dalībnieku vēlmi samazināt risku, ka šis nolīgums tiks atklāts, nevar konstatēt, ka šādiem pasākumiem būtu bijuši nepieciešami rakstveida noteikumi.

183 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana no tiesību viedokļa ir tikusi pietiekami pierādīta ar pierādījumiem, ko iesniedza ABB un apstiprināja Hitachi paziņojumi tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.

184 Pretēji prasītājas apgalvotajam no iepriekšējā punktā minētajiem pierādījumiem neizriet, ka paziņošanas un uzskaites mehānisms tika īstenots neregulāri un diskrecionārā veidā. Proti, lai gan ABB un Hitachi paziņojumos un M. liecībā šis jautājums nav tieši apskatīts, no attiecīgajos dokumentos izmantotajiem formulējumiem skaidri izriet, ka paziņošana tika īstenota regulāri un piemērota visiem dalībniekiem un attiecīgajiem projektiem. Kā ir izskaidrots šā sprieduma 181. punktā, Fuji paziņojumi savukārt ir mazāk ticami šajā aspektā nekā ABB un Hitachi iesniegtie pierādījumi. Turklāt šā sprieduma 173. punktā jau ir norādīts, ka EQ nolīguma 2. pielikums neattiecas uz paziņošanu un uzskaiti, kā to apgalvo Komisija, u