Ņemot vērā visu iepriekš minēto, TIR konvencijas 8. panta 7. punkts, skatīts kopā ar minētās normas paskaidrojošo piezīmi, ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestāde izpilda savu pienākumu likt izdarīt maksājumu personai, kas ir tieši atbildīga, ja tā izpilda no minētās paskaidrojošās piezīmes izrietošās minimālās prasības.

Visbeidzot, attiecībā uz TIR konvencijas mērķiem no tās preambulas izriet, ka, noslēdzot minēto konvenciju, līgumslēdzējas puses ir vēlējušās “veicināt starptautiskos kravu pārvadājumus ar autotransportu”, uzskatot, ka “pārvadāšanas apstākļu uzlabošana ir viens no faktoriem, kas ir svarīgi to sadarbības pilnveidošanai”, un paziņojot, ka “tās atbalsta to administratīvo formalitāšu vienkāršošanu un saskaņošanu, kas pastāv starptautisko pārvadājumu jomā, jo īpaši uz robežām”. Tāda TIR konvencijas 8. panta 7. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru kompetentajai muitas iestādei, pirms tā var iesniegt prasību pret galvotāju apvienību, ir jāizsmeļ visas piedziņas iespējas no personas vai personām, kas ir tieši atbildīgas par parādu, apdraudētu līdzsvaru starp TIR konvencijas 4. pantā piešķirtajām iespējām, no vienas puses, un vienu no būtiskajiem nosacījumiem, kas ir to īstenošanas pamatā, tas ir, galvotājas apvienības īpašo atbildību, no otras puses.

Turpinājumā, attiecībā uz minētās tiesību normas kontekstu tās interpretēšanas nolūkā tā ir jāpārbauda konvencijas vispārējās sistēmas, kuras daļa tā ir, kā arī tajā ietverto tiesību normu kopuma kontekstā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1974. gada 30. aprīlis, Haegeman, 181/73 , EU:C:1974:41 , 10. punkts). Ņemot vērā galvotājas apvienības solidāro atbildību attiecībā pret muitas iestādi TIR konvencijas 8. panta 7. punktā paredzētā prasība likt izdarīt attiecīgos maksājumus personai, kas ir tieši atbildīga, nevar tikt interpretēta tādējādi, ka saskaņā ar to galvotājas apvienības atbildība būtībā izbeidzas, kļūstot pilnībā pakārtota minētās personas atbildībai. Tas tā būtu, ja šīs prasības sekas būtu kompetentās muitas iestādes pienākums līdz parāda piedziņas izpildes stadijai uzturēt prasību pret personu, kas ir tieši atbildīga.

Vispirms, runājot par TIR konvencijas 8. panta 7. punkta formulējumu, attiecībā uz kuru vispirms ir jāatgādina, ka tā ir sagatavota angļu, franču un krievu valodā un visi trīs teksti ir autentiski, minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka, ja minētās konvencijas 8. panta 1. un 2. punktā norādītajiem nodokļiem un citiem maksājumiem ir pienācis maksāšanas termiņš, kompetentajām iestādēm pirms “prasības” iesniegšanas galvotājā apvienībā pēc iespējas ir “[jāliek] izdarīt maksājumu” tieši atbildīgajai personai vai personām. Savukārt TIR konvencijas 8. panta 7. punkta paskaidrojošajā piezīmē ir precizēts, ka pasākumiem, kas kompetentajām iestādēm ir jāveic, lai pieprasītu šādu maksājumu, ir jāietver “vismaz”“paziņojums par to, ka TIR operācija nav pabeigta, un/vai TIR karnetes [turētāja] maksājuma pieprasījums”. No iepriekš izklāstītā izriet, ka ne TIR konvencijas 8. panta 7. punkta, ne šīs tiesību normas paskaidrojošās piezīmes formulējums pats par sevi neļauj noteikt, kādas konkrētas darbības muitas iestādēm ir jāveic pret personu, kura ir tieši atbildīga par parādu, lai izpildītu pienākumu, kas tai ir noteikts minētajā 8. panta 7. punktā.

Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006, 203. panta 3. punkta trešais ievilkums un 213. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka saņēmējs ir ieguvis vai viņa valdījumā ir bijušas preces, attiecībā uz kurām tas apzinājās, ka tās ir pārvadātas, izmantojot TIR karneti, un tas, ka nav konstatēts, ka šīs preces būtu uzrādītas un deklarētas galamērķa muitas iestādē, pats par sevi nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šāds saņēmējs apzinājās vai tam bija jāapzinās, ka minētās preces ir izņemtas no muitas uzraudzības pirmās no šīm tiesību normām izpratnē, tāpēc tas ir jāuzskata par solidāri atbildīgu par muitas parādu atbilstoši otrajai no šīm tiesību normām.

Muitas parāda gadījumā, kurš radies preču nelikumīgas izņemšanas no muitas uzraudzības dēļ, personas, kas var būt šī muitas maksājuma parādnieki, ir uzskaitītas Muitas kodeksa 203. panta 3. punktā, kurā ir nošķirtas četras iespējamo parādnieku kategorijas. To vidū atbilstoši Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta trešajam ievilkumam ir personas, kuras ieguvušas vai kuru valdījumā ir bijušas attiecīgās preces un kuras preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājās vai kurām būtu bijis jāapzinās, ka šīs preces ir izņemtas no muitas uzraudzības.

Tādējādi Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta trešais ievilkums attiecas uz personu, kas, lai gan pati nav nelikumīgi izņēmusi preces no muitas uzraudzības, radot muitas parādu, un lai gan tai pašai nav jāveic atmuitošanas procedūras, tomēr ir iesaistīta nelikumīgā izņemšanā vai nu pirms, vai pēc tās, jo ir ieguvusi preces vai tās ir bijušas tās valdījumā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Ultra‑Brag, C‑679/15, EU:C:2017:40, 22. punkts). Tādējādi Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta trešajā ievilkumā paredzētajā otrajā nosacījumā konkrēti ir noteikts, ka brīdī, kad saņēmējs ir ieguvis vai saņēmis attiecīgās preces, tas apzinājās vai tam būtu bijis jāapzinās, ka minētās preces nav uzrādītas galamērķa muitas iestādē un ka līdz ar to nav samaksāts eventuāli maksājamais muitas nodoklis un citi maksājumi. Tādējādi “parādnieka” statuss Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta trešā ievilkuma izpratnē ir pakļauts subjektīva vērtējuma nosacījumiem, proti, ka personas – vai nu fiziskas, vai juridiskas – ir apzināti piedalījušās no muitas uzraudzības izņemtu preču iegūšanā vai turēšanā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 3. marts, Papismedov u.c., C‑195/03, EU:C:2005:131, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

Šajā gadījumā iesniedzējtiesas jautājums tieši ir par to, vai apstāklis, ka saņēmējs ir ieguvis preces vai tās ir bijušas tā valdījumā, apzinoties vai ja – ņemot vērā dokumentus, kurus tas ir saņēmis vai parakstījis saistībā ar šo preču saņemšanu, – viņam būtu bijis jāapzinās, ka tās ir pārvadātas, izmantojot TIR karneti, lai gan turklāt nav konstatēts, ka šīs preces būtu uzradītas un deklarētas galamērķa muitas iestādē, pats par sevi ir pietiekams, lai uzskatītu, ka minētais saņēmējs apzinājās vai tam būtu bijis jāapzinās, ka minētās preces ir izņemtas no muitas uzraudzības Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta trešā ievilkuma izpratnē. Izdarīt līdzīgu interpretāciju attiecībā uz minēto tiesību normu būtībā nozīmētu, ka, izmantojot neapstrīdamu prezumpciju, tikai no apstākļa, ka saņēmējs apzinājās vai tam būtu bijis jāapzinās, ka preces, ko tas saņem, ir pārvadātas, izmantojot TIR karneti, būtībā tiktu secināts, ka tas apzinājās vai tam būtu bijis jāapzinās, ka minētās preces – pieņemot, ka tas tā ir, – nav uzrādītas galamērķa muitas iestādē. Šāda interpretācija, kurā nav ņemti vērā Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta trešajā ievilkumā noteiktie subjektīvie kritēriji, nav savienojami ne ar Savienības likumdevēja nodomu, kas atgādināts šī sprieduma 95. punktā, kas paredz pilnībā noteikt nosacījumus muitas parādnieku noteikšanai, ne ar pašu šīs tiesību normas formulējumu un mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2004. gada 23. septembris, Spedition Ulustrans, C‑414/02, EU:C:2004:551, 39., 40. un 42. punkts).

(skat. 96., 97., 105., 106., 109.–111., 113. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)