ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

LESD 314. pantā ir paredzēts: “Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru nosaka Savienības gada budžetu saskaņā ar šādiem noteikumiem. [..] 3. Padome pieņem nostāju par budžeta projektu un nosūta to Eiropas Parlamentam ne vēlāk kā 1. oktobrī pirms budžeta īstenošanas gada sākuma. [..] 4. Ja četrdesmit divās dienās pēc šā ziņojuma Eiropas Parlaments: [..] c) pieņem grozījumus ar tā locekļu balsu vairākumu, tad grozīto projektu pārsūta Padomei un Komisijai. Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs, vienojoties ar Padomes priekšsēdētāju, tūlīt sasauc Samierināšanas komitejas sēdi. [..] (5) Samierināšanas komiteju veido Padomes locekļi vai viņu pārstāvji, kā arī tikpat daudz locekļu, kas pārstāv Eiropas Parlamentu; tās uzdevums ir panākt vienošanos par kopīgu dokumentu ar Padomes locekļu vai to pārstāvju kvalificētu balsu vairākumu un Eiropas Parlamenta pārstāvju balsu vairākumu divdesmit vienā dienā pēc Komitejas sasaukšanas, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes nostāju. [..] 6. Ja divdesmit vienā dienā, kā minēts 5. punktā, Samierināšanas komiteja vienojas par kopīgu dokumentu, Eiropas Parlamentam un Padomei pēc vienošanās ir četrpadsmit dienas, lai pieņemtu apspriežamo tiesību aktu saskaņā ar kopīgo dokumentu. 7. Ja 6. punktā minēto četrpadsmit dienu laikā: a) Eiropas Parlaments un Padome apstiprina kopīgo dokumentu vai nepieņem lēmumu vai ja viena no šīm iestādēm apstiprina kopīgo dokumentu, bet otra nepieņem lēmumu, budžetu uzskata par galīgi pieņemtu saskaņā ar kopīgo dokumentu, vai b) Eiropas Parlaments ar visu tā locekļu vairākumu un Padome noraida kopīgo dokumentu vai ja viena no šīm iestādēm noraida kopīgo dokumentu, bet otra nepieņem lēmumu, Komisija iesniedz jaunu budžeta projektu, vai [..] d) Eiropas Parlaments apstiprina kopīgo dokumentu, bet Padome to noraida, Eiropas Parlaments četrpadsmit dienu laikā no dienas, kad Padome to noraidījusi, ar visu tā locekļu vairākumu un trijām piektdaļām nodoto balsu var nolemt apstiprināt visus grozījumus vai dažus no tiem, kas minēti 4. punkta c) daļā. Ja Eiropas Parlamenta grozījumi netiek apstiprināti, Samierināšanas komitejas nostāju par budžeta pozīciju, uz ko attiecas grozījums, uzskata par pieņemtu. Budžetu, pamatojoties uz šo, uzskata par galīgi pieņemtu. [..] 9. Kad šajā pantā paredzētā procedūra ir beigusies, Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā. 10. Katra iestāde īsteno ar šo pantu piešķirtās pilnvaras, ievērojot Līgumus un saskaņā ar to pieņemtos tiesību aktus, jo īpaši ņemot vērā Savienības pašu resursus un ieņēmumu un izdevumu līdzsvaru.”
18

Attiecībā uz prasītājas iebildumu par to, ka IPNL nebija paziņojusi padomdevējas komitejas sagatavoto ziņojumu un liecinieku uzklausīšanas protokolus, ģenerālsekretārs it īpaši uzskatīja, ka, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 2013. gada 11. jūlija sprieduma Tzirani/Komisija (F‑46/11, EU:F:2013:115) un 2015. gada 23. septembra sprieduma Cerafogli/ECB (T‑114/13 P, EU:T:2015:678), IPNL nav pienākuma nodot šos dokumentus prasītājai, it īpaši tādēļ, ka Parlamentā padomdevējai komitejai ir jāstrādā, ievērojot vislielāko konfidencialitāti, un tās darbs ir slepens. Lai nodrošinātu visu iesaistīto personu, it īpaši liecinieku, iespēju brīvi sniegt liecības, IPNL neesot bijis iespējams nodot minētos dokumentus prasītājai.
12

Tā kā Donauland nevarēja saistībā ar to veiktās nodokļu pārbaudes laikā iesniegt dokumentus, kas apliecina, ka šādi piegādātie rapši bija izvesti no Rumānijas teritorijas, kompetentā nodokļu iestāde uzskatīja, ka atbrīvojums no PVN, kas ir paredzēts par preču piegādēm Kopienas iekšienē, nebija piemērojams šiem darījumiem. Tātad šī iestāde ar 2014. gada 4. marta paziņojumu par nodokli (turpmāk tekstā – “2014. gada 4. marta paziņojums par nodokli”) uzlika summu 440241 Rumānijas leju (RON) apmērā (apmēram 100000 EUR) kā PVN par Almos paredzēto rapšu piegādi 2013. gada oktobrī, kas tika kvalificētas kā ar parasto 24 % likmi apliekamas piegādes valsts iekšienē. Donauland šo paziņojumu par nodokli neapstrīdēja, un līdz ar to tas kļuva galīgs.
37

Ar pirmo pamatu Igpour, kuru atbalsta Zviedrijas valdība, būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 30. un 32. punktā uzskatīdama par maz ticamu, ka Igpour apgalvotā nelikumība var atkārtoties nākotnē un ka tādējādi tai neesot nekādas intereses turpināt tiesvedību. Tās ieskatā, atbilstošais jautājums šajā kontekstā ir nevis jautājums par to, vai ir iespējams, ka nākotnē var atkal iestāties specifiska situācija, kas ir analoga šajā tiesvedībā aplūkotajai, bet gan jautājums par to, vai vispārīgi pastāv risks, ka apgalvotā nelikumība var atkārtoties nākotnē un, it īpaši – ka Komisija nākotnē Regulu Nr.1049/2001 interpretēs tādā pašā veidā, atbilstoši kuram tā ir tiesīga procedūrās sakarā ar pienākumu neizpildi piemērot vispārēju konfidencialitātes prezumpciju.
1)

3. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumā Nr. 565/2014/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko ievieš vienkāršotu režīmu personu kontrolei pie ārējām robežām, pamatojoties uz to, ka attiecībā uz tranzītu caur to teritorijām vai iecerēto uzturēšanos to teritorijās uz laiku, kas nepārsniedz 90 dienas jebkurā 180 dienu laikposmā, Bulgārija, Horvātija, Kipra un Rumānija dažus dokumentus vienpusēji atzīst par līdzvērtīgiem savām valsts vīzām, un ar ko atceļ Lēmumus Nr. 895/2006/EK un Nr. 582/2008/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir tieša iedarbība un trešo valstu valstspiederīgajiem tas rada tiesības, uz kurām tie var atsaukties attiecībā pret galamērķa dalībvalsti, it īpaši tiesības uz to, ka uz viņiem netiek attiecināta vīzas prasība ieceļošanai šajā dalībvalstī gadījumā, ja šiem valstspiederīgajiem ir ieceļošanas vīza vai uzturēšanās atļauja, kas ir ietverta savstarpēji atzīstamo dokumentu sarakstā, kuru minētā dalībvalsts ir apņēmusies piemērot saskaņā ar šo lēmumu.
10

No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka code judiciaire belge [Beļģijas Tiesu kodeksā], kas pēdējo reizi grozīts ar 2018. gada 18. jūnijaloi portant dispositions diverses en matière de droit civil et des dispositions en vue de promouvoir des formes alternatives de résolution des litiges [Likumu par dažādiem noteikumiem civiltiesību jomā un noteikumiem, lai veicinātu alternatīvas strīdu risināšanas formas] (2018. gada 2. jūlijaBelgisch Staatsblad, 53455. lpp.; turpmāk tekstā – “Tiesu kodekss”), ir paredzētas divas mediācijas formas, proti, ārpustiesas mediācija un tiesas mediācija, no kurām pirmā ir reglamentēta šā kodeksa 1730.–1733. pantā un otrā – minētā kodeksa 1734.–1737. pantā.
“1)

Vai [PVN direktīvas] 90. pantam un PVN neitralitātes principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums (vai administratīvā prakse, kas balstīta uz neskaidru tiesisko regulējumu), kas liedz sabiedrībai tiesības atskaitīt PVN proporcionāli tās atlaides vērtībai, kura piemērota preču piegādēm valsts teritorijā, tā iemesla dēļ, ka nodokļu rēķinā, ko izdevis piegādātājs Kopienas iekšienē (kā ekonomikas grupas pārstāvis), ir norādīta kopējā atlaide, kura piešķirta gan par [Kopienas iekšienē piegādātām precēm], gan par valsts teritorijā piegādātajām precēm, pamatojoties uz vienu un to pašu pamatlīgumu, bet kas reģistrētas kā iegādes no atsauces dalībvalsts (no kāda grupas locekļa, ar citu PVN maksātāja numuru, nevis to, kurš norādīts atlaides rēķinā)?
1

Ar apelācijas sūdzību Ungārija prasa atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 25. aprīļa spriedumu Ungārija/Komisija (T‑554/15 un T‑555/15, turpmāk tekstā –“pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2018:220), ar kuru pēdējā minētā noraidīja Ungārijas prasības atcelt, pirmkārt, Komisijas Lēmumu C(2015) 4805 final (2015. gada 15. jūlijs) par valsts atbalstu SA.41187 (2015/NN) – Ungārija – Veselības iemaksas no tabakas rūpniecības uzņēmumiem (OV 2015, C 277, 24. lpp.) un, otrkārt, Komisijas Lēmumu C(2015) 4808 final (2015. gada 15. jūlijs) par valsts atbalstu SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Ungārijas pārtikas ķēdes inspekciju nodevas 2014. gada grozījumi (OV 2015, C 277, 12. lpp.) (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”), ciktāl ar tiem tika noteikts pārtraukt progresīvās nodokļu likmes piemērošanu attiecīgi veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem un pārtikas ķēdes inspekciju nodevām, kādas izriet no 2014. gada Likuma Nr. XCIV par veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem un 2014. gada grozījumiem 2008. gada Likumā Nr. XLVI par pārtikas ķēdi un tās oficiālo uzraudzību.
11

BGB 346. pants ir formulēts šādi: “(1) Ja kāda no līguma pusēm līgumā rezervējusi sev tiesības atkāpties no līguma vai šādas tiesības tai paredzētas likumā, tad atkāpšanās no līguma gadījumā tā atdod atpakaļ saņemto izpildījumu un izdod no tā gūtos augļus. (2) Šādas atpakaļatdošanas vai izdošanas vietā parādnieks atlīdzina attiecīgo vērtību, ja: 1. ja saņemtā izpildījuma būtības dēļ šāda atpakaļatdošana nav iespējama [..] Ja līgumā ir paredzēts pretizpildījums, tad to ņem vērā, aprēķinot atlīdzināmo vērtību; ja ir jāsniedz atlīdzība par aizdevuma lietošanas radītajām priekšrocībām, var izmantot iespēju pierādīt, ka priekšrocību vērtība īstenībā ir bijusi mazāka.”
7

Minētās direktīvas A pielikumā ir paredzēti šādi patērētāju aizsardzības pasākumi: “Neskarot Kopienas noteikumus attiecībā uz patērētāju aizsardzību, jo īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK [(1997. gada 20. maijs) par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem – Padomes un Eiropas Parlamenta deklarācija par 6. panta 1. punktu – Komisijas deklarācija par 3. panta 1. punkta pirmo ievilkumu (OV 1997, L 144, 19. lpp.)] un Padomes Direktīvu 93/13/EK [(1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.)], 3. pantā minētie pasākumi ir paredzēti tam, lai nodrošinātu to, ka patērētāji: [..] b) saņem atbilstīgu paziņojumu par jebkuru nodomu grozīt līguma nosacījumus un ir informēti par savām tiesībām uzteikt līgumu pēc paziņojuma saņemšanas. Pakalpojumu sniedzēji tieši informē savus abonentus par maksas palielināšanu un dara to savlaicīgi – ne vēlāk kā viena parastā rēķina apmaksas termiņa laikā pēc palielinājuma stāšanās spēkā. Dalībvalstis nodrošina to, ka patērētāji var brīvi uzteikt līgumu, ja viņi nepieņem jaunos nosacījumus, kurus tiem ir paziņojis gāzes pakalpojumu sniedzējs; c) saņem pārredzamu informāciju par piemērojamajām cenām un tarifiem un par standarta noteikumiem un nosacījumiem attiecībā uz pieeju gāzes pakalpojumiem un to izmantošanu; [..].”
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp AU, no vienas puses, un Reliantco Investments LTD un Reliantco Investments LTD Limassol Sucursala Bucureşti, no otras puses, saistībā ar ierobežojošajiem rīkojumiem, kas vērsti uz naftas cenas samazinājumu, kurus AU bija iesniegusi atbildētājām pamatlietā piederošajā tiešsaistes platformā un kuru rezultātā tā esot zaudējusi noteiktu naudas summu.
2

Šis lūgums radās tiesvedībās starp Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim) (Zviedrijas Komponistu un to mūzikas izdevēju autortiesību pārvaldības organizācija) un Fleetmanager Sweden AB (turpmāk tekstā – “Fleetmanager”), kā arī Svenska artisters och musikers intresseorganisation ek. för. (SAMI) (Zviedrijas Mūziķu un mākslinieku blakustiesību pārvaldījuma organizācija) un Nordisk Biluthyrning AB (turpmāk tekstā – “NB”) saistībā ar to, kā no autortiesību viedokļa kvalificēt ar radiouztvērēju aprīkotu transportlīdzekļu nomu.
11

Ar 2014. gada 2. jūnija vēstuli Coty aicināja Amazon Services Europe nodot tai visus ar attiecīgo preču zīmi apzīmētos smaržu flakonus, ko Amazon Services Europe uzglabāja pārdevējas vārdā. Amazon Services Europe nosūtīja prasītājai paku ar 30 smaržu flakoniem. Pēc tam, kad cita atbildētājas uzņēmumu grupā ietilpstoša sabiedrība paziņoja, ka 11 no 30 nosūtītajiem flakoniem ir bijuši no cita pārdevēja noliktavu krājumiem, Coty pieprasīja Amazon Services Europe paziņot šī cita pārdevēja nosaukumu un adresi, jo attiecībā uz 29 no 30 smaržu flakoniem nebija izsmeltas attiecīgās preču zīmes piešķirtās tiesības. Amazon Services Europe atbildēja, ka tā nevar apmierināt šo lūgumu.
13

Ar 1997. gada 10. janvāra līgumu Wagram Invest, kurai juridiskā adrese ir Beļģijā un kuras nosaukums pamatlietas faktisko apstākļu pastāvēšanas laikā bija SCRL HDB de promotion et de gestion, no sava vadītāja iegādājās sabiedrības IENA SA akcijas kopumā par 24000000 Beļģijas franku (BEF) (594944,45 EUR), kas bija jāsamaksā 16 pusgada maksājumos bez procentiem, katrs 1500000 BEF (37184,02 EUR) apmērā, no kuriem pēdējais bija veicams 2004. gada 10. jūlijā.
16

No šī Portugālei adresētā lēmuma rezolutīvās daļas būtībā izriet, ka ar Dekrētlikumu Nr. 146/94 izveidotais kredītlīniju piešķiršanas režīms ir ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsta režīms. No tā izriet arī, ka Portugāles Republikai ir jāatceļ šis atbalsta režīms un jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai no atbalsta saņēmējiem atgūtu to rīcībā jau nelikumīgi nodotos atbalstus. Ir precizēts, ka atgūšanu veic saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajām procedūrām un ka atgūstamās summas rada procentus no dienas, kurā šīs summas ir nodotas atbalsta saņēmēju rīcībā, līdz to faktiskai atgūšanai. Ir arī norādīts, ka Portugāles Republikai divu mēnešu laikā no minētā lēmuma paziņošanas dienas bija jāinformē Komisija par pasākumiem, kas veikti tā izpildei.
148

Turklāt, tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81., 87. un 88. punktā uzsver, ka Komisija, izvērtējot darbības atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, savā Lēmumā 2014/883 ir piemērojusi valsts reģionālā atbalsta pamatnostādnes, ar kurām tiek īstenots LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunkts, lai gan apstrīdētajā lēmumā tā ir piemērojusi 2014. gada pamatnostādnes, ar kurām tiek īstenota cita Līguma norma, proti, LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts, pietiek norādīt, kā to veic Komisija, ka šis apstāklis neietekmē ne apstrīdētā lēmuma interpretāciju, saskaņā ar kuru šajā pēdējā minētajā lēmumā veiktais konstatējums par darbības atbalsta nesaderību ar iekšējo tirgu ir balstīts uz juridisko pamatu, kas ir autonoms un neatkarīgs no 2014. gada pamatnostādnēm, ne to, ka, gluži kā tas izriet no šī sprieduma 142. punkta, šis juridiskais pamats saglabā savu spēkā esamību neatkarīgi no 2014. gada pamatnostādņu eventuālās piemērošanas.
39

Iesniedzējtiesa norāda – no Konfiskācijas likuma nepārprotami izriet, ka civillietu tiesā uzsākta konfiskācijas procedūra nav atkarīga no kriminālprocesa, kas uzsākts pret pārbaudīto personu un/vai ar viņu saistītām vai viņas kontrolētām personām. Jau tas vien, ka krimināllietā ir izvirzīta apsūdzība, esot pietiekami, lai uzsāktu civiltiesisku konfiskācijas procedūru. Tomēr, kā norāda iesniedzējtiesa, no Direktīvas 2014/42 formulējuma nepārprotami izriet, ka nedrīkst izslēgt jebkādu saikni starp kriminālprocesu un civiltiesisko konfiskācijas procedūru un ka pēdējo minēto procedūru nedrīkst pabeigt, pirms nav pabeigts kriminālprocess. Minētā tiesa norāda, ka tādējādi ar Konfiskācijas likumu esot pārsniegta Direktīvā 2014/42 paredzētā minimālā saskaņošana un ka līdz ar to tas esot bijis nesaderīgs ar šo direktīvu. Ņemot vērā, ka kriminālprocesā pret BP vēl nav taisīts notiesājošs spriedums par pamatlietā aplūkojamajiem lietas apstākļiem, minētā tiesa uzskata, ka civiltiesiskā konfiskācijas procedūra esot jāaptur līdz uzsāktā kriminālprocesa (tai skaitā pret BP) pabeigšanai.
108

Šajā ziņā ir jāatgādina – no paša Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta formulējuma izriet, ka tā tvērums ir domāts plašs, jo tas vispārīgā veidā attiecas uz “noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar spēkā esošiem tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi katrā dalībvalstī”. Turklāt Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā izklāstītā “noteikta laika darba ņēmēju” jēdziena definīcija Pamatnolīguma izpratnē ietver visus darba ņēmējus, nešķirojot viņus atkarībā no tā, vai viņu darba devējs ir publisko vai privāto tiesību subjekts, un neatkarīgi no tā, kā viņu līgums būtu kvalificējams saskaņā ar valsts tiesībām (spriedums, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c., C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
22

Šādos apstākļos arbeidshof te Gent (Ģentes Darba lietu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas [2001/23] 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vairāku uzņēmuma daļu īpašumtiesību vienlaicīgas pārejas gadījumā šīs direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē vairākiem īpašumtiesību saņēmējiem tiesības un pienākumi, kas izriet no darbinieka, kurš tika nodarbināts katrā nodotajā uzņēmuma daļā, īpašnieka maiņas brīdī spēkā esoša darba līguma, pāriet uz katru īpašumtiesību saņēmēju, taču samērīgi ar minētā darba ņēmēja nodarbinātības apjomu uzņēmuma daļā, kura īpašumtiesības ir pārgājušas uz attiecīgo saņēmēju, vai arī tādējādi, ka minētās tiesības un pienākumi kopumā pāriet uz tās uzņēmuma daļas īpašumtiesību saņēmēju, kurā minētais darba ņēmējs tika galvenokārt nodarbināts, vai arī tādējādi, ka, ja direktīvas tiesību normas nevar tikt interpretētas vienā no iepriekš izklāstītajiem veidiem, tiesības un pienākumi no minētā darba ņēmēja darba līguma nepāriet ne uz vienu no īpašumtiesību saņēmējiem un turklāt minētais attiecas arī uz gadījumu, kad nav iespējams noteikt darbinieka nodarbinātības apjomu atsevišķi katrā no uzņēmuma daļām, kuru īpašumtiesības nodod?”
2

Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (OV 2004, C 244, 2. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes par valsts atbalstu glābšanai un pārstrukturēšanai”) 9.–11. punktā ir paredzēts: “9. Jēdzienam “grūtībās nonācis uzņēmums” nav Kopienas definīcijas. Tomēr šajās pamatnostādnēs Komisija uzskata uzņēmumu par nonākušu grūtībās, ja tas no saviem resursiem vai ar līdzekļiem, ko tas spēj iegūt no sava īpašnieka/akcionāriem vai kreditoriem, nespēj apturēt zaudējumus, kuri bez valsts iestāžu ārējas iejaukšanās īstermiņā vai vidējā termiņā gandrīz noteikti novedīs to līdz nespējai turpināt darbību. 10. Jo īpaši šo pamatnostādņu nolūkiem uzņēmums principā un neatkarīgi no tā lieluma tiek uzskatīts par nonākušu grūtībās šādos gadījumos: a) attiecībā uz sabiedrībām ar ierobežotu atbildību [..], ja ir zudusi vairāk nekā puse to statūtkapitāla [..] un vairāk nekā ceturtdaļa no šā kapitāla ir zaudēta iepriekšējos 12 mēnešos; b) attiecībā uz uzņēmumiem, kur vismaz dažiem locekļiem ir neierobežota atbildība par uzņēmuma parādu [..], ja ir zudusi vairāk nekā puse no to kapitāla, kā norādīts uzņēmuma pārskatos, un vairāk nekā ceturtdaļa no šā kapitāla ir zaudēta iepriekšējos 12 mēnešos; vai c) neatkarīgi no attiecīgā uzņēmuma veida, ja tas atbilst kritērijiem saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, lai tam piemērotu kolektīvās maksātnespējas procedūras. 11. Pat tad, ja neviens no gadījumiem, kas norādīti 10. punktā, nepastāv, uzņēmumu tomēr var uzskatīt par grūtībās esošu uzņēmumu, jo īpaši, ja novērojamas parastās grūtībās nonākuša uzņēmuma pazīmes, tādas kā zaudējumu pieaugums, apgrozījuma samazināšanās, gatavās produkcijas krājumu pieaugšana, jaudas pārpalikums, naudas plūsmas samazināšanās, parāda pieaugums, procentu likmju celšanās un krītoša vai nulles neto aktīvu vērtība. Smagākos gadījumos, iespējams, uzņēmums jau ir maksātnespējīgs vai tam piemērojamas kolektīvās maksātnespējas procedūras atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem. Pēdējā gadījumā šīs pamatnostādnes attiecas uz jebkādu atbalstu, ko piešķir sakarā ar šādām procedūrām un kas ļauj uzņēmumam turpināt darbu. Jebkurā gadījumā grūtībās nonācis uzņēmums atbilst minētajam jēdzienam tikai tad, ja skaidri redzams, ka tas nespēj atgūties ar saviem resursiem vai ar līdzekļiem, ko tas iegūst no saviem īpašniekiem/akcionāriem vai no tirgus avotiem.”
26

2020. gada 13. februāra papildu pieteikumā ombuds norāda, pirmkārt, ka pa šo laiku šo 2019. gada 20. decembra likumu Polijas Republikas prezidents ir parakstījis 2020. gada 4. februārī, tas ir ticis publicēts (2020. gada Dz. U., 190. pozīcija) un par tā spēkā stāšanās datumu ir ticis noteikts 2020. gada 14. februāris. Otrkārt, tas norāda uz disciplinārlietu un administratīvo pasākumu īstenošanu un to skaita palielināšanos un uz kopš šā laika notikušo disciplinārsodu piemērošanu tiesnešiem, it īpaši to iemeslu dēļ, kuri jau minēti šā sprieduma 24. punktā. 2020. gada 2. marta papildu pieteikumā ombuds atsaucas uz apstākli, ka Prokuratura Krajowa (Valsts prokuratūra, Polija), piemērojot minēto 2019. gada 20. decembra likumu, nesen esot vērsusies Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātā ar lūgumu atcelt tā tiesneša imunitāti, kurš ir iesniedzis lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑563/18 un atļaut saukt šo tiesnesi pie kriminālatbildības par to, ka viņš ir ļāvis plašsaziņas līdzekļiem ierakstīt tāda nolēmuma pasludināšanu, kas pieņemts lietā, kurā tika apstrīdēta Parlamenta apakšpalātas sēžu norises vietas pārcelšana, un ar ko viņš uzdeva prokuratūrai atsākt ar šo pārcelšanu saistīto izmeklēšanu. Ombuda ieskatā, Tiesai būtu jāņem vērā attīstība, ko atspoguļo šie jaunie fakti, lai izvērtētu tai šajās lietās uzdoto jautājumu pieņemamību un būtību – tas attaisnojot to, ka Tiesa atkārtoti sāk tiesvedības mutvārdu daļu.
9

Šī karaļa dekrēta 2. pantā ir paredzēts: “Šis karaļa dekrēts atbilstoši tā noteikumiem ir piemērojams arī attiecībā uz šādiem citas Eiropas Savienības dalībvalsts vai Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalsts valstspiederīgā ģimenes locekļiem neatkarīgi no to pilsonības, ja viņi to pavada vai ieceļo kopā ar to: laulātais, ja vien nav panākta vienošanās vai stājies spēkā nolēmums par laulības atzīšanu par spēkā neesošu, laulības šķiršanu vai laulāto atšķiršanu. [..]”
31

Tādējādi no paša minētās veidlapas c) ailes formulējuma, it īpaši no vārda “piespriests”, kas ir izmantots, aprakstot sodu, par kuru ir jāsniedz norādes, izriet, ka šī soda gadījumā runa ir par sodu, kas attiecīgā gadījumā var tikt piespriests vai kas ir ticis konkrēti piespriests notiesājošajā spriedumā, tātad par sodu, kas izriet no tās izsniegšanas dalībvalsts tiesību redakcijas, kura ir piemērojama attiecīgajiem faktiskajiem apstākļiem.
34

Turpinot – atbrīvojumam no šā deklarēšanās pienākuma – ja no tā lielākoties iegūst pakalpojumu sniedzēji, kas dibināti Ungārijas teritorijā, – sekas ir tādas, ka nevis notiek atturēšana no reklāmas pakalpojumu sniegšanas pāri robežām, bet gan ka pakalpojumu sniedzēji, kuri jau reģistrēti nodokļu iestādē, tiek atbrīvoti no nelietderīgas administratīvās formalitātes veikšanas, jo minētais deklarēšanās pienākums ir paredzēts tieši tam, lai dotu šai iestādei iespēju identificēt reklāmas nodokļa maksātājus. Konkrēti, no Tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem ir izsecināms, ka Ungārijā dibinātam pakalpojumu sniedzējam ir pienākums iesniegt pieteikumu par ierakstīšanu komercreģistrā un nodokļu maksātāja numura piešķiršanu.
32

Pārsūdzēto spriedumu 34. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka, ņemot vērā 35. klases formulējumu Nicas nolīguma izpratnē, “mazumtirdzniecības pakalpojumu” jēdziens, kā Tiesa to ir interpretējusi sprieduma Praktiker 34. punktā, ietver arī tirdzniecības galerijas sniegtos tirdzniecības pakalpojumus. Tādējādi pārsūdzēto spriedumu nākamajā punktā tā konstatēja, ka Apelācijas ceturtās padomes izmantotā “mazumtirdzniecības” jēdziena šaurā interpretācija bija kļūdaina un līdz ar to Tulliallan Burlington varēja atsaukties uz agrāko preču zīmju reputācijas aizsardzību saistībā ar visiem ar agrākajām preču zīmēm aptvertajiem pakalpojumiem, kas ietilpst šajā 35. klasē.