ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 29. jūnijā ( )

Lieta C‑181/03 P

Albert Nardone

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Invaliditātes pensija – Arodslimība – Pakļaušana azbesta iedarbībai – Uzteikums, kas iesniegts pirms slimība tika atzīta par arodslimību

1. Tiesai ir jāizskata apelācijas sūdzība, ko Alberts Nardone [Albert Nardone] iesniedza pret Pirmās instances tiesas 2003. gada 26. februāra spriedumu lietā Nardone/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) ( ), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja prasītāja celto prasību par Komisijas 2000. gada 20. marta lēmuma atcelšanu. Ar šo lēmumu Komisija noraidīja lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju tādēļ, ka prasītāja gadījumā netika izpildīti piešķiršanas nosacījumi, kas paredzēti Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) VIII pielikuma 13. pantā.

2. Šī lieta tikai šķiet vienkārša. Patiesībā tajā tiek skartas pietiekami sarežģītas juridiskas problēmas. Tā turklāt skar arodslimību, kas saistītas ar azbestu, jomu, kas visās dalībvalstīs un pašā Kopienā tiek atzīta par īpašu un jūtīgu jautājumu ( ). Tiesas spriedumā par šo apelāciju neapšaubāmi būs jāņem vērā situācijas īpatnības.

I – Apelācijas atbilstošās tiesību normas un fakti

3. Civildienesta noteikumu 78. panta pirmā daļa paredz, ka “ierēdnis VIII pielikuma 13.–16. pantā paredzētajā veidā ir tiesīgs uz invaliditātes pensiju kopējas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā”. Atbilstoši nākošās daļas noteikumiem, “ja invaliditāti izraisījis nelaimes gadījums darba pienākumu izpildes laikā vai sakarā ar darba pienākumu izpildi, arodslimība, rīcība sabiedrības interešu aizstāvībai vai riskēšana ar dzīvību, glābjot kādu citu cilvēku, tad invaliditātes pensija ir 70 % no ierēdņa pēdējās pamatalgas”. Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pants nosaka, ka, “ievērojot 1. panta 1. punkta noteikumus, ierēdnis, kuram vēl nav 65 gadu un kuru laikā, kad tas iegūst pensijas tiesības, Invaliditātes komiteja atzīst par pilnīgi un pastāvīgi darba spējas zaudējušu, un invaliditātes dēļ tas nespēj veikt pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā, un kuram tādēļ ir jāpārtrauc dienesta attiecības ar Kopienām, ir tiesīgs visu šādas darbnespējas laiku saņemt invaliditātes pensiju saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu”.

4. Nardone uzsāka dienestu EOTK Augstajā iestādē 1963. gadā. 1971. gadā viņš pārgāja uz dienestu Komisijā, lai veiktu Drošības dienesta vadītāja funkcijas Berlaymont ēkas, Brisele (Beļgija), pagrabstāvā, vēlāk – starpstāvā. Viņš uzteica darba līgumu 1981. gadā un uzskata, ka kopš tā laika viņa veselības stāvoklis nav ļāvis viņam veikt nekādu profesionālo aktivitāti. 1999. gada 18. novembrī viņš atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktam iesniedza lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju arodslimības dēļ. Savā lūgumā prasītājs uzsvēra, ka viņam ir izveidojušās patoloģijas, kas ir saistītas ar ilgstošu azbesta iedarbību laikā, kad viņš strādāja Komisijā. Komisija noraidīja šo lūgumu ar 2000. gada 20. marta Lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

5. Atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam Nardone iesniedza apelāciju par šo lēmumu. Pēc tam, kad šī apelācija tika noraidīta, tas cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

6. Ar Pirmās instances tiesas 2003. gada 26. februāra spriedumu šī prasība tika noraidīta. Konstatējot pārsūdzētā sprieduma 14. pantā, ka prasība ir celta pret apstrīdēto lēmumu, nevis pret 1981. gada 26. oktobra Lēmumu, ar kuru Komisija pieņēma prasītāja uzteikumu, Pirmās instances tiesa atzina prasību par pieņemamu. Tomēr tā noraidīja pēc būtības visus izvirzītos atcelšanas pamatus.

7. Vispirms Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka nav jāspriež par vispārīgo tiesību principu piemērošanu, uz kuriem atsaucas prasītājs, jo tas necēla iebildi par nelikumību pret atbilstošajām Civildienesta noteikumu tiesību normām. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa tāpat konstatēja, ka Komisija noraidīja lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju to iemeslu dēļ, ko tā vispārīgi, bet skaidri norādījusi, – tādēļ, ka acīmredzami netika izpildīti tiesiskie nosacījumi, kas saistīti ar prasītāja administratīvo, nevis medicīnisko stāvokli, ko paredz Civildienesta noteikumu VIII pielikums. Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa noraidīja prasītāja izvirzīto pamatu par pilnvaru pārsniegšanu.

8. Tomēr Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ir jāizvērtē, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā pareizi piemēroja atbilstošās Civildienesta noteikumu tiesību normas. Šajā sakarā tā nosprieda, ka netika izpildīti invaliditātes procedūras uzsākšanas nosacījumi. Pirmkārt, tā atzīmē, ka prasītājs, uzteicot darba līgumu 1981. gadā un 1999. gadā, iesniedzot lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju, nevar izpildīt nosacījumu, saskaņā ar kuru par invaliditātes procedūras subjektu var būt tikai ierēdnis, kurš ir spiests pārtraukt veikt savus pienākumus invaliditātes dēļ. Otrkārt, netiek apstrīdēts, ka prasītājs, uzteicot darba līgumu 1981. gadā, nevarēja izpildīt arī otro Civildienesta noteikumu nosacījumu, saskaņā ar kuru attiecīgajam ierēdnim ir jāiegūst pensijas tiesības, lai varētu uzsākt invaliditātes procedūru.

9. Savas apelācijas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus pamatus, kas saistīti ar to, ka abi nosacījumi, kuri, pēc Pirmās instances tiesas domām, ļauj uzsākt invaliditātes procedūru, tika novērtēti kļūdaini.

10. Pirms apelācijas sūdzības izvērtēšanas ir būtiski atzīmēt to, ka prāva attiecas uz lēmumu par invaliditātes procedūras uzsākšanu, nevis uz gala lēmumu par pensijas piešķiršanu. Kaut arī Civildienesta noteikumos formāli netiek nodalīti šie divi saistītie lēmumi, tiem ir noteikti atšķirīgi nosacījumi. Civildienesta noteikumi ir izstrādāti tādā veidā, ka lēmums par procedūras uzsākšanu ir nodalīts no lēmuma par invaliditātes pensijas piešķiršanu ierēdnim. Komisija vispirms izlemj, vai ir jāsasauc invaliditātes komisija, kurai pēc tam ir jāsniedz savs viedoklis, pamatojoties uz kuru Komisija pieņem savu lēmumu par pensijas piešķiršanu. Šajā sakarā speciālās komisijas, kas sastāv no medicīnas ekspertiem, sasaukšana parasti ir saistīta ar lietas materiālu izskatīšanas darbību, kas ir vajadzīga sarežģītās jomās, kurās ir svarīgs zinātnisks vērtējums, un kuras mērķis ir ļaut attiecīgajai administratīvajai iestādei pieņemt lēmumu, zinot visus lietas apstākļus ( ).

II – Apelācijas pamatu vērtējums

11. Būtisks jautājums, ko skar apelācija, – vai ierēdnis, kam ir arodslimība, kuras dēļ viņš nespēj veikt nekādu citu aktivitāti pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas, tad, kad ir atklāts slimības cēlonis, var īstenot savas Civildienesta noteikumos noteiktās tiesības saņemt invaliditātes pensiju. Šajā gadījumā šķiet, ka tiesiskie apsvērumi to nepieļauj. Pārsūdzētajā spriedumā vismaz šķietami tiek stingri ievērotas Civildienesta noteikumu tiesību normas. Turklāt šķiet, ka tas ir pamatots ar skaidri noteiktu Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūru šajā jomā. Savas argumentācijas pamatojumam Pirmās instances tiesa atsaucas tostarp uz Tiesas 1984. gada 17. maija spriedumu lietā Bähr/Komisija ( ) un Pirmās instances tiesas 1999. gada 3. jūnija spriedumu lietā Coussios/Komisija ( ), kurā ir ievēroti Tiesas noteiktie principi.

12. Tātad šai lietai ir divi aspekti. Tas ir vienlaicīgi gan Tiesas judikatūras interpretācijas jautājums, gan Civildienesta noteikumu tiesību normu piemērošanas jautājums īpašos apstākļos, kādi ir šajā gadījumā. Lieta ir sarežģīta tādēļ, ka judikatūrā un Civildienesta noteikumos līdzīgi apstākļi netiek reglamentēti ( ).

A – Par pirmo apelācijas pamatu

13. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas uz pretrunu starp apstrīdēto lēmumu un Tiesas judikatūru. Pirmās instances tiesa kļūdaini neizvērtēja iespēju tam piešķirt tiesības uz invaliditātes procedūras uzsākšanu, kad tika iesniegts šāds lūgums. Tā nepareizi interpretēja Kopienu Tiesas noteiktos nosacījumus šajā jomā.

14. Civildienesta noteikumi nosaka invaliditātes pensijas piešķiršanas nosacījumus. Tajos nav tieši izteikti nosacījumi, kādos invaliditātes procedūra varētu tikt uzsākta atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. pantam. Spriežot par šo jautājumu, Tiesa paziņoja iepriekš minētajā spriedumā lietā Bähr:

“No VIII pielikuma 13. panta nepārprotamajiem noteikumiem, kas atbilstoši 78. pantam nosaka nosacījumus, kādos ierēdnim ir tiesības uz invaliditātes pensiju, izriet, ka invaliditātes procedūru var uzsākt tikai attiecībā uz ierēdni, kurš ir spiests pārtraukt savu pienākumu pildīšanu, jo nevar to turpināt invaliditātes dēļ.

Tā rezultātā ierēdnim, kas pirms vairākiem gadiem ir pārtraucis darba tiesiskās attiecības un kuram ir slimība, kuras dēļ viņš nevarētu pildīt savus pienākumus, ja viņš tos joprojām pildītu, nav tiesību lūgt uzsākt invaliditātes procedūru tikai šā iemesla dēļ.” ( )

15. Pārsūdzētā sprieduma 31. un 32. punktā Pirmās instances tiesa tieši izteikti pamatojās uz šās judikatūras noteikumiem. Līdz ar to tai nebija grūti konstatēt, ka prasītājs, uzteicot darba līgumu 1981. gadā un 1999. gadā iesniedzot savu lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju, atrodas Tiesas norādītajā faktiskajā situācijā. Tā, saprotams, secināja, ka pirmais piešķiršanas nosacījums netika izpildīts.

16. Nav apstrīdams, ka Nardone iesniedza savu pieteikumu pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas. Tomēr vai no tā izriet, kā Komisija pamatoti uzskata, ka viņš atrodas tādā bijušā ierēdņa situācijā, kurš slimības dēļ nevarētu pildīt savus pienākumus, ja viņš tos joprojām pildītu? Savā argumentācijā Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka pats fakts, ka lūgums ir iesniegts pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas, neļauj uzsākt invaliditātes procedūru.

17. Tomēr tā nav Tiesas judikatūras patiesā nozīme. Man šķiet, ka spriedumā lietā Bähr Tiesa secināja tikai to, ka invaliditātes procedūras izsākšanas nosacījums izriet no Civildienesta noteikumos noteiktā pensijas piešķiršanas nosacījuma. Invaliditātes procedūra var tikt uzsākta tikai tad, ja ir iespējams noteikt, ka invaliditātes stāvoklis un dienesta pienākumu pildīšana Kopienā ir notikuši vienlaicīgi, kādēļ rodas pastāvīga nespēja turpināt veikt šos pienākumus. Īpašajā kontekstā ar lūgumu piešķirt pensiju arodslimības gadījumā ar vienlaicīgu pastāvēšanu nepietiek; ir jākonstatē cēloņsakarība. Ir jāpierāda, ka “pienākumu pildīšana ir bijis būtisks vai galvenais iemesls tam, ka parādījās slimība vai ka jau pastāvošā slimība pastiprinājās” ( ). Līdz ar to ir acīmredzams, ka, ja lūgums tika iesniegts “pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas”, tas ir, ne profesionālās aktivitātes veikšanas laikā, ne vietā, un līdz ar to nebija nekādas saiknes ar šo aktivitāti, invaliditātes procedūru uzsākt nevar. Ja nevar noteikt saikni starp pienākumu pildīšanu un invaliditātes stāvokli, nevar uzsākt procedūru.

18. Tā rezultātā ir jānoraida novēlots lūgums uzsākt šo procedūru, ne tikai tādēļ, ka tas ir novēlots, bet arī tāpēc, ka tā novēlotības dēļ, iespējams, nevarēs noteikt cēloņsakarību starp invaliditātes slimību un profesionālo aktivitāti. Tiek pieņemts, ka novēlots pieteikums attiecas uz laiku pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas un nav saistīts ar profesionālo aktivitāti. Tā kā šāds lūgums acīmredzami nevar izpildīt invaliditātes pensijas piešķiršanas nosacījumu, tas pamatoti tika uzskatīts par nepamatotu.

19. Tomēr šajā lietā runa nav par “laiku pēc” darba tiesisko attiecību pārtraukšanas, uz ko atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējs. Viņš pamatojas uz “jaunatklātajiem apstākļiem” par šo patoloģiju būtību, kas kļuva skaidra pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas. Ir jāprecizē, ka procedūras ietvaros, kura attiecas uz kompensācijas izmaksu atbilstoši Civildienesta noteikumu 73. pantam invaliditātes, kas saistīta ar arodslimību, gadījumā, Komisija jau ir atzinusi, ka dažas apelācijas sūdzības iesniedzēja slimības ir arodslimības ( ). Netiek apstrīdēts, ka šīs divas procedūras ir atšķirīgas, – invaliditātes atzīšana atbilstoši 73. pantam nekādā veidā neskar tiesības uz invaliditātes procedūras uzsākšanu atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. pantam ( ). Tomēr ar šo konstatējumu pietiek, lai atzītu, ka iespējamās patoloģijas nav uzskatāmas par vienkāršu faktu, kas noticis pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas un nav saistīts ar profesionālo aktivitāti ( ). Tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza savu lūgumu 1999. gadā, nenotika tādēļ, ka viņam šajā datumā parādījās jauna slimība, kā to norāda arī Pirmās instances tiesa savā argumentācijā pārsūdzētā sprieduma 32. punktā: to, ka patoloģijai, kas viņam jau sen izveidojusies, ir arodslimības raksturs, varēja konstatēt un noteikt diagnozi tikai pēc vairākiem gadiem.

20. Pirmās instances tiesa, protams, atzīst, ka varbūt ir jānodala brīdis, kad tika iesniegts lūgums par procedūras uzsākšanu, no slimības rašanās brīža. Tomēr šī atšķirība tiek atzīmēta pārsūdzētā sprieduma 35.–42. punktā attiecībā uz situāciju, ko Tiesa saskatīja iepriekš minētajā spriedumā lietā Bähr/Komisija. Šķiet, ka minētais spriedums tika taisīts, ņemot vērā pilnīgi atšķirīgus apstākļus no tiem, kādi ir šajā lietā. Turklāt Tiesas argumentācija tajā lietā bija cieši saistīta ar attiecīgās lietas apstākļiem. Tādējādi ir jāizvērtē, vai atšķirīgo apstākļu dēļ Pirmās instances tiesa varētu atkāpties no Tiesas argumentācijas tajā spriedumā.

21. Iepriekš minētajā lietā Bähr prasība tika balstīta uz diviem atšķirīgiem faktoriem, kuru dēļ viens sakrīt ar pienākumu pildīšanas laiku, otrs – ar laiku pēc tam, kuru dēļ ierēdnis nevarēja turpināt strādāt. Tādējādi ir jāizvērtē, vai pastāv saikne starp šiem diviem faktoriem. Ja varētu konstatēt, ka otrais infarkts, kas izraisīja darba nespēju, bija pirmā infarkta sekas, kurš tika iegūts, pildot darba pienākumus, varētu arī konstatēt cēloņsakarību starp darba nespēju un darba pienākumu pildīšanu. Tādā gadījumā būtu loģiski atļaut uzsākt invaliditātes procedūru. Tādā gadījumā pāreja no vienas slimības uz otru ļauj konstatēt cēloņsakarību starp invaliditāti un darba pienākumu pildīšanu.

22. Šāda “fakta ilgšanas” pieņemšana, pēc ģenerāladvokāta Ferlorena van Temāta [Verloren van Themaat] domām, varētu attaisnot izņēmumu no Civildienesta noteikumu normas, saskaņā ar kuru invaliditātes pensiju var piešķirt tikai tad, ja attiecīgais ierēdnis bija spiests pārtraukt darbu Kopienā. No tā viņš secina, ka, “ja var pierādīt saikni starp pirmo un otro infarktu un ja starp tiem nav pagājis pārāk daudz laika, iespējams, būtu nesapratīgi izdarīt tik pārdrošus secinājumus no pielikumā esošās tiesību normas frāzes: [“tādēļ ir jāpārtrauc darba attiecības ar Kopienām”]” ( ). Ņemot vērā šos secinājumus, Tiesa nolēma uzskatīt, ka tas ir īpašs gadījums. Savā spriedumā tā pieļāva izņēmumu no noteikuma, saskaņā ar kuru administrācijai lietas gaitā nav jāizvērtē un jānosaka invaliditātes cēlonis ( ). Tādējādi, “ja tiek pierādīts, ka invaliditātei, kas ierēdnim radās, ir tieša un tūlītēja saikne ar veselības stāvokli darba tiesisko attiecību pārtraukšanas brīdī”, Tiesa uzskata, ka “Komisijai ir jāizvērtē, vai prasītāja veselības stāvoklis brīdī, kad viņš izteica vēlēšanos pārtraukt darba tiesiskās attiecības, bija tāds, kas ļautu turpināt pildīt pienākumus, ja viņam būtu iespēja izvēlēties nepārtraukt darba tiesiskās attiecības Kopienā” ( ). Ja Komisija šo pienākumu neizpilda, tās lēmumu atteikt sasaukt invaliditātes komisiju var atzīt par nelikumīgu.

23. Kaut arī Pirmās instances tiesa atzīst, ka “lietā Bähr/Komisija apstākļi ir ļoti atšķirīgi no tiem, kādi ir šajā gadījumā” (pārsūdzētā sprieduma 36. punkts), tā nolēma piemērot to pašu analīzi izskatāmajā lietā, t.i., tā cenšas izvērtēt, vai Komisijai varēja būt pienākums sasaukt invaliditātes komisiju brīdī, kad prasītājs uzteica darba līgumu. Pirmās instances tiesa secina, ka, tā kā ne prasītājs, ne Komisija nezināja par patieso prasītāja veselības stāvokli 1981. gadā, kad viņš uzteica darba līgumu, Komisija tiek atbrīvota no jebkāda pienākuma sasaukt invaliditātes komisiju.

24. Šāds secinājums pārsteidz. Ir acīmredzams, ka Nardones situācija pilnīgi atšķiras no Bēra [Bähr] situācijas. Bēra gadījumā pastāvēja “smaga un ilgstoša slimība”, kā tas noteikts pārsūdzētā sprieduma 41. punktā, kura tika skaidri diagnosticēta, kuras sekas noteiktos gadījumos var tikt paredzētas. Tas liek pieņemt, ka darba dēļ var izveidoties patoloģijas, kuru patiesā būtība var tikt atklāta tikai vēlāk. Ja pirmais gadījums tika balstīts uz vispārzināmu faktu, kura izcelsme bija zināma, otrajā prasītājs atsaucas uz jaunatklātu apstākli, kas a posteriori atklāja ar darba pienākumu izpildi saistīto patoloģiju izveidošanos. Šajā lietā 1981. gadā nevarēja ar pārliecību pieņemt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam tiks noteikta invaliditāte, kas ir tieši un tūlītēji saistīta ar viņa veselības stāvokli brīdī, kad tas pārtrauca darba tiesiskās attiecības. Tomēr tas nenozīmē, ka šāda saistība nepastāv. Gadījumā, ja pastāv slimība, kuras būtība un sekas atklājas tikai pēc pietiekami ilga inkubācijas perioda, šādas saiknes pastāvēšana var tikt konstatēta tikai vēlāk. Šādos apstākļos informācija par ierēdņa slimības patieso būtību var būt zināma tikai pēc sākotnējiem invaliditāti izraisošās patoloģijas simptomiem.

25. Ir skaidri jānodala slimības parādīšanās brīdis, kad ierēdnis ar to saslima, no slimības pilnīgas izpausmes brīža, kad ar to saslimušai personai kļuva skaidri visi tās simptomi un zināms tās cēlonis. Jāatgādina, ka šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējam darba pienākumu pildīšanas laikā pilnīgi nebija zināms par azbesta pastāvēšanu un šīs vielas izpausmes sekām. Līdz ar to, kad viņš uzteica darba līgumu, viņš nevarēja sasaistīt šāda veida izpausmi un slimību, ar ko tas jau, šķiet, bija saslimis.

26. Šādos apstākļos jautājums šajā lietā ir atšķirīgs no jautājuma lietā Bähr. Šajā gadījumā jautājums nav par to, vai Komisija nav izpildījusi kādu no saviem pienākumiem, nesasaucot ex officio invaliditātes komisiju brīdī, kad prasītājs norādīja uz savu nodomu pārtraukt darba tiesiskās attiecības. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 14. punktā norādīja, ka Komisijas 1981. gada 26. oktobra lēmums, ar ko Komisija pieņēma prasītāja uzteikumu, šajā gadījumā netika apstrīdēts. Otrkārt, netiek apstrīdēts, ka, ja šajā sakarā tiek konstatēta Komisijas nolaidība, iestājas Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, nevis atbildība jautājumā par invaliditātes pensijas piešķiršanu. Līdz ar to vienīgais jautājums šajā gadījumā ir, vai procedūra var tomēr tikt uzsākta pēc prasītāja lūguma brīdī, kad slimība tika diagnosticēta.

27. Noteikums, saskaņā ar kuru procedūru var uzsākt tikai tad, ja lūgums par to tika iesniegts pirms darba tiesisko attiecību pārtraukšanas, ir saprātīgs attiecībā uz “negadījumiem” dienestā. Tādi bija apstākļi iepriekš minētajā lietā Coussios/Komisija. Šajā lietā Pirmās instances tiesa noraidīja prasību, kas tika celta pret Komisijas atteikumu piešķirt invaliditātes pensiju, jo prasītājs varēja iesniegt pieteikumu, kamēr viņš vēl pildīja dienesta pienākumus ( ). Šis noteikums ir piemērojams arī “vispārzināma fakta” gadījumā, kuram ir paredzamas sekas un kas ir tieši un tūlītēji saistīts ar ierēdņa veselības stāvokli laikā, kad tas uzteica darba lūgumu, ar nosacījumu, ka Komisijai savlaicīgi jāsasauc invaliditātes komisija. Tāda ir iepriekš minētā sprieduma lietā Bähr/Komisija būtība. Tomēr šis noteikums vairs nav piemērojams šā gadījuma īpašajos apstākļos.

28. Ja Komisijai vai ierēdnim būtu pienākums iesniegt lūgumu pirms darba tiesisko attiecību pārtraukšanas, tas būtu šajā gadījumā neizpildāms nosacījums. Šādas prasības noteikšana būtu šķērslis šīs procedūras pieejamībai ierēdņiem, kuriem izveidojās šāda veida patoloģijas. Tas, ka pirms darba tiesisko attiecību pārtraukšanas ierēdņi ignorēja situāciju, kādā tie atradās, tiem liedz izmantot pensijas tiesības, zinot visus faktus. Pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas tiem ir liegta iespēja noteikt patieso situāciju, kādā tie atrodas, jo Komisija automātiski noraida lūgumu sasaukt invaliditātes komisiju.

29. Šāds iznākums nav pieļaujams. Nevar pamatot argumentu, ko Pirmās instances tiesa norāda pārsūdzētā sprieduma 41. punktā, ar to, ka 1981. gadā apelācijas sūdzības iesniedzējs pats nezināja, cik būtiska ietekme ir šādu putekļu ieelpošanai uz viņa veselību, un ka viņš to nezināja līdz pat 1992. gadam. Vadoties no šādas argumentācijas, lai uzsāktu procedūru par apelācijas sūdzības iesniedzēja invaliditāti, viņam būtu jāpiekrīt strādāt Komisijā tik ilgi, kamēr viņa slimībai tiek noteikta diagnoze, pat ja viņš vairs nevarētu pildīt dienesta pienākumus. Praktiski apelācijas sūdzības iesniedzējs ar šādu argumentu tiek sodīts divas reizes: viņš tiek sodīts par agru darba tiesisko attiecību pārtraukšanu veselības stāvokļa dēļ, un viņam tiek liegtas pensijas tiesības. Apelācijas sūdzības iesniedzējam nevar pārmest, ka viņš nezināja to, ko viņš nemaz nevarēja zināt. Ignorance no abu lietas dalībnieku puses dienesta pienākumu pildīšanas laikā nevar būt par iemeslu viena lietas dalībnieka sodīšanai. Neskarot jautājumu par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja invaliditāte ir patiesa, ir grūti saprast, kādā veidā šādos apstākļos viņam var tikt liegta iespēja izvērtēt viņa gadījumu attiecīgās procedūras ietvaros.

30. Līdz ar to es secinu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kļūdaini interpretējot Tiesas judikatūru, neņemot vērā atšķirīgos apstākļus, kādos tā izveidojās un kādos tā ir piemērojama. Līdz ar to pirmais apelācijas pamats ir jāapmierina.

B – Par otro apelācijas pamatu

31. Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd veidu, kādā Pirmās instances tiesa piemēroja Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantu. Viņš jo īpaši uzskata, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini nosprieda, ka laikā, kad viņš iesniedza lūgumu, viņš negatavojās iegūt pensijas tiesības.

32. Pārsūdzētā sprieduma 33. punktā Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantu ierēdnim, kas lūdz piešķirt invaliditātes pensiju, ir tostarp arī jāgatavojas iegūt pensijas tiesības brīdī, kad invaliditātes komisija atzītu, ka viņam piemīt galīga pastāvīga invaliditāte. Apelācijas sūdzības iesniedzējs tomēr uzskata, ka bija jāņem vērā pabalsts, kas viņam tika izmaksāts atbilstoši Civildienesta noteikumu 73. pantam saistībā ar viņa daļēju invaliditāti. Tas bija pietiekami, lai pierādītu vajadzību pārskatīt viņa administratīvo statusu, tostarp lai atjaunotu viņa tiesības uz pensiju.

33. Šim argumentam nav nozīmes. Nav apšaubāms tas, ka pensija, uz ko atsaucas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pants saistībā ar “pensijas tiesībām”, ir vecuma pensija ( ). Tomēr – kā apgalvo Komisija – pabalsts, kas minēts Civildienesta noteikumu 73. pantā, netika ņemts vērā, aprēķinot vecuma pensiju atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 2. un 3. pantam. Līdz ar to no tā, ka tika izmaksāts pabalsts, nevar secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs gatavojās iegūt pensijas tiesības tad, kad viņš iesniedza pieteikumu par invaliditātes pensiju.

34. Tomēr, izskatot šo pamatu, ir jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesa jau ir nospriedusi, ka “nosacījums”, kas tika noteikts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantā, nav tāds, kas rada šķērsli invaliditātes noteikšanas procedūras uzsākšanai šajā gadījumā.

35. Civildienesta noteikumu 78. pants skaidri nosaka, ka pensijas piešķiršanai ir nosacījumi, ko paredz VIII panta 13.–16. pants. Līdz ar to ir jānosaka 13. pantā ietvertā jēdziena precīza nozīme, saskaņā ar kuru ierēdnis var tikt atzīts par invalīdu tikai laika posmā, kurā viņš iegūst pensijas tiesības. Iemesls šādai frāzei ir skaidrs: tās mērķis ir novērst jebkādu vienlaicīgu pieteikumu iesniegšanu atbilstoši dažādajām pensiju programmām. Likumdevējam šķita pamatoti, ka bijušajam ierēdnim, kurš jau izmanto tiesības uz pensiju, saņemot vecuma pensiju, nepienākas otra pensija, kuras vienīgais mērķis ir vajadzības gadījumā nodrošināt ienākumu aizvietošanu. Šādos apstākļos apstrīdētā 13. panta frāze ir jāsaprot kā vienkāršs to personu loka ierobežojums, kas var iesniegt lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju. Tomēr citos apstākļos Komisija atzina, ka, ja tika izpildīti būtiskie pensijas piešķiršanas nosacījumi, kas ietverti Civildienesta noteikumos, un nepastāv risks, ka vienlaicīgi var tikt iesniegts pieteikums cita veida pensijai, nebija vajadzības pieturēties pie Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta burta ( ). Līdzīgi – Corte costituzionale [Konstitucionālā tiesa] (Itālija) nosprieda, ka likums nevar liegt darba ņēmējiem tiesības pieprasīt invaliditātes pensiju, pat ja pieteikums šādai pensijai tika iesniegts pēc likumā noteiktā pensijas vecuma sasniegšanas, jo ir apstākļi, kādos darba ņēmējs tomēr nevar saņemt vecuma pensiju ( ).

36. Būtu nepareizi uzskatīt, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantā ietvertā frāze ir kas vairāk kā aizliegums vienlaicīgi iesniegt vairākus pieteikumus. Jāatgādina, ka šis pants ietilpst Civildienesta noteikumu VIII pielikumā par “Pensiju programmu”. Līdz ar to atsauce uz šo pantu Civildienesta noteikumu 78. pantā ir interpretējama kā norāde uz tajā garantēto tiesību īstenošanas noteikumiem, nevis jaunu nosacījumu izveidošanu papildus tiem būtiskajiem nosacījumiem, kas reglamentē invaliditātes pensijas piešķiršanu un kas noteikti Civildienesta noteikumos. VIII pielikuma 13. pants šajā sakarā ir vienkārši izņēmums. Pat ja ir izpildīti invaliditātes pensijas piešķiršanas nosacījumi, šāda pensija netiks maksāta, ja attiecīgais ierēdnis jau saņem vecuma pensiju.

37. Jebkurā gadījumā VIII pielikuma 13. panta mērķis nevar būt Civildienesta noteikumu 78. panta ierobežošana. Tiesa jau ir nospriedusi, ka pielikumā ietvertā tiesību norma nevar atņemt lietderīgo iedarbību galvenajai tiesību normai, uz ko tā attiecas ( ). Citā kontekstā Tiesa paziņo, ka termiņi, kas paredzēti pielikumā, nav obligāti, bet gan ir labas pārvaldības noteikumi ( ). Šādu argumentācijas virzienu var piemērot arī šajā gadījumā. Līdz ar to uzskatu, ka VIII pielikums nevar likumīgi padarīt par spēkā neesošu pensijas tiesību piešķiršanu, ja tiek noteikts, ka Civildienesta noteikumos paredzētie piešķiršanas nosacījumi var tikt izpildīti. Noteicošais nosacījums pensijas piešķiršanai atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. pantam ir cēloņsakarības konstatēšana starp pastāvīgo invaliditāti, kas tiek uzskatīta par galīgu, un dienesta pienākumu pildīšanu.

38. Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav vienlaicīgi iesniedzis divus pieteikumus dažādām pensiju programmām. Viņam noteikti bija tiesības uz pabalstu sakarā ar atbrīvošanu no amata, ko paredz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. pants, brīdī, kad viņš pārtrauc darba tiesiskās attiecības. Tomēr šis pabalsts nav līdzvērtīgs invaliditātes pensijai, ko viņš jebkurā gadījumā nevarēja pieprasīt 1981. gadā jau norādīto iemeslu dēļ.

39. VIII pielikuma 13. panta piemērojamība ir ierobežota, un tam ir izņēmuma forma. Tā galvenais mērķis ir noteikt procedūras nosacījumus invaliditātes pensijas piešķiršanai. Šajā sakarā tas precizē, ka invaliditātes pensija var tikt piešķirta tikai atbilstoši īpašai procedūrai, kurā tiek atzīts, ka ierēdnis nevar turpināt pildīt dienesta pienākumus. Šīs procedūras ietvaros no minētā 13. panta vienkārši izriet, ka invaliditātes komisija ir vienīgā, kas var sniegt medicīniskus atzinumus ( ).

40. Līdz ar to procedūrai ir jābūt tādai, kas nodrošina Civildienesta noteikumos garantēto tiesību efektivitāti un aizsardzību. Tiesības var tikt īstenotas tikai tad, ja pastāv to aizsardzības mehānisms (ubi jus, ibi remedium). Tāds ir vēl viens iemesls procesuālo noteikumu pastāvēšanai: tie ne tikai palīdz konstatēt faktus, kas ļauj pieņemt lēmumu; tie tāpat ir vērsti uz to, lai sniegtu aizsardzības garantijas, tas ir, iespēju jebkuram, kam ir attiecīgās tiesības, tās izmantot un tās aizstāvēt.

41. Šādos apstākļos ir pilnīgi dabiski uzskatīt, ka kopumā invaliditātes atzīšana notiek vienlaicīgi ar dienesta pienākumu pildīšanas periodu. Šis procesuālais noteikums atbilst labas pārvaldības principam. Pirmkārt, ir acīmredzams, ka vieglāk ir noteikt cēloņsakarību, ja procedūra ir uzsākta dienesta pienākumu pildīšanas laikā. Otrkārt, šīs tiesības nevar izmantot neierobežotu laiku. Tādējādi ir jāņem vērā tiesiskās drošības un sabiedrisko interešu aizsardzības prasības.

42. Tomēr ir jānodrošina, lai tiesības iegūt invaliditātes pensiju varētu tikt izmantotas. Nevar uzskatīt, ka šīs tiesības ir pilnībā izmantotas, vēl pirms tam, kad šāda iespēja rodas. Tomēr tieši šādas var būt sekas, ja piemēro Pirmās instances tiesas argumentāciju. Aizliedzot vērsties pie invaliditātes komisijas šādā gadījumā, ja dienesta laiks ir beidzies, Pirmās instances tiesa padara par pilnīgi neiespējamu Civildienesta noteikumos noteikto tiesību izmantošanu ( ). Tieši tāpēc es uzskatu, ka nevar piemērot šo procesuālo noteikumu gadījumā – kāds ir arī šis gadījums –, ja slimība, kas radās, pildot dienesta pienākumus, un ir izraisījusi pilnīgu darba nespēju, var tikt konstatēta tikai pēc darba tiesisko attiecību pārtraukšanas.

43. Nosacījums attiecībā uz “laika posmu, kurā [ierēdnis] iegūst tiesības uz pensiju”, nav noteicošs, ja, piemēram, neparedzēti kavējoši faktori, kas nav atkarīgi no ierēdņa, liek invaliditātes komisijai sanākt vairāk nekā sešus gadus pēc pieteikuma par invaliditātes atzīšanu iesniegšanas, kas tika iesniegts dienesta pienākumu pildīšanas laikā ( ). Nebūtu loģiski un taisnīgi nepieļaut starplaiku starp pieteikuma izskatīšanu un slimības parādīšanos gadījumā, ja cēloņsakarību var ar pārliecību konstatēt tikai inkubācijas perioda beigās – pēc ierēdņa darba tiesisko attiecību pārtraukšanas. Tas nenozīmē, ka periods, kurā ir atļauts vērsties pie invaliditātes komisijas, ir bezgalīgs. Pastāv tomēr saprātīgs termiņš, sākot ar slimības diagnosticēšanu un tās atzīšanu par arodslimību, kura laikā ir iespējams pieprasīt šādu pensiju. Citādi individuālo tiesību izmantošana būtu atkarīga no administrācijas labās gribas, un ierēdņiem, kuriem ir vienādas tiesības, izveidotos nevienlīdzīgas situācijas atkarībā no to attiecīgās slimības rakstura.

44. Tādējādi es uzskatu, ka tādos apstākļos, kādi ir šajā gadījumā, nosacījumi, kas noteikti VIII pielikumā, nevar tikt interpretēti tādā veidā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam tiek liegtas viņa tiesības pieprasīt uzsākt procedūru, lai konstatētu invaliditāti arodslimības dēļ.

45. Nepareizi interpretējot Civildienesta noteikumu tiesību normas šādā gadījumā, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Līdz ar to apelācijas otrais pamats tāpat ir jāapmierina.

III – Apelācijas analīze

46. Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai Tiesa gadījumā, ja tiek atcelts Pirmās instances tiesas spriedums, var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Šajā gadījumā kļūdas tiesību piemērošanā, ko pieļāva Pirmās instances tiesa, ir vienkārši labojamas. Tādējādi Tiesai ir jāgatavo galīgs spriedums par prasības pamatiem, ko Pirmās instances tiesa noraidīja sprieduma daļā, kas ir atcelta.

47. Ar šiem atšķirīgajiem pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka tajā gadījumā esošajos apstākļos invaliditātes pensijai būtu jābūt piešķirtai bijušajam ierēdnim, neskatoties uz to, ka viņš ir pārtraucis darba tiesiskās attiecības.

48. Ir jāatgādina, ka Civildienesta noteikumos invaliditātes, kas ir saistīta ar arodslimību, pensijas piešķiršana ir pakļauta diviem atšķirīgiem nosacījumiem: darba tiesiskajām attiecībām ir jābūt izbeigtām, neprecizējot, kādā formā tās ir jāizbeidz, un īpašajai komisijai ir labā un pienācīgā veidā jāatzīst, ka pastāvīgā invaliditāte ir galīga. Šo nosacījumu piemērošanā un interpretācijā ir jāatrod līdzsvars starp ierēdņu Civildienesta noteikumos noteikto tiesību aizsardzību, no vienas puses, un tiesiskās drošības un Kopienas interešu (tostarp finanšu) aizsardzību, no otras puses. Līdzīgi līdzsvars liek noteikt iespēju uzsākt invaliditātes procedūru robežas.

49. Jebkurā gadījumā Komisijai ir katrā attiecīgajā gadījumā jānovērtē nosacījumi šāda līdzsvara sasniegšanai. Tomēr Tiesas kompetencē ir pārliecināties, ka Komisijas novērtējums iekļaujas “sapratīgās robežās” un ka tā nav izmantojusi savas pilnvaras “acīmredzami kļūdaini” ( ). Tai ir tostarp jāpārliecinās, ka Komisija ar saviem lēmumiem nav apdraudējusi Civildienesta noteikumos noteiktās garantijas, pārkāpusi tiesības, kas tiek aizsargātas Kopienas tiesiskajā kārtībā un labas pārvaldības principu.

50. Kopumā Civildienesta noteikumi un to principi pieļauj to, ka tiesības pēc bijušā ierēdņa, kurš ir pārtraucis darba tiesiskās attiecības, lūguma uzsākt procedūru tiek ierobežotas. Tomēr apstākļos, kas izriet no diagnosticēšanas slimībai, kas saistīta ar azbestu, šķiet, ka ir jāuzskata, ka pieteikums var tikt pieņemts pēc dienesta beigām. Pēc manām domām, ir divi argumentācijas virzieni šā apgalvojuma pamatojumam.

51. Pirmkārt, šo ierēdņu situācija attiecas uz pamattiesībām uz pieeju sociālās drošības pabalstiem, kas nodrošina aizsardzību tādos gadījumos kā slimība, negadījums darbā, atkarība vai vecums, kā arī darba zaudēšanas gadījumā. Šīs tiesības izriet gan no Eiropas Sociālās hartas 12. panta, gan no Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 10. punkta, uz ko īpaši atsaucas EKL 136. pants. Šīs tiesības šobrīd ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 34. pantā ( ). Kaut arī minētā harta vēl nav juridiski saistoša, tā tomēr satur vadlīnijas un atsauces avotu saistībā ar tiesībām, kas ir garantētas Kopienas tiesiskajā kārtībā ( ). Civildienesta noteikumu 78. panta īpašais nolūks ir nodrošināt šādu aizsardzību Eiropas civildienestā.

52. Saistībā ar dalībvalstu iekšējo tiesību sistēmām pastāv ievērojama Corte costituzionale judikatūra, atbilstoši kurai likums, kas paredz to, ka invaliditātes pensija nevar tikt iegūta, ja lūgums par to tika iesniegts pēc likumā paredzētā pensijas vecuma sasniegšanas, ir pretrunā Konstitūcijas 38. pantam, kas aizsargā darba ņēmēju tiesības uz iztikas līdzekļiem slimības gadījumā ( ). Tādā pašā nozīmē valsts tiesību akti vispārīgi paredz noilguma termiņu, kas ļauj iesniegt lūgumu piešķirt invaliditātes pensiju pēc darba tiesisko attiecību izbeigšanas. Gadās arī, ka invaliditātes, kas saistīta ar azbestu, gadījumā tiek noteiktas pat īpašas tiesību normas, kas atjauno tiesības uz pabalstiem un pensijām ( ).

53. Neapšaubāmi šajā gadījumā netiek apstrīdēta Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu spēkā esamība. Tomēr tiesību uz aizsardzību pastāvēšanai invaliditātes gadījumā ir jāietekmē Civildienesta noteikumu tiesību normu interpretācija. Nav nekādu šaubu par to, ka šajā gadījumā ir piemērojams atbilstošas interpretācijas princips ( ). Atbilstoši šim principam tiesību normas, kas attiecas uz invaliditātes pensijas sistēmas noteikumiem, ir jāinterpretē tādā nozīmē, kas pēc iespējas atbilstu Civildienesta noteikumu tiesību normām, kuras tie īsteno, un pamattiesībām, kas tiek aizsargātas Kopienu tiesiskajā kārtībā ( ). No tā izriet, ka Komisijai ir jāpieliek visas pūles, lai izskatītu pieteikumu par invaliditātes komisijas sasaukšanu, ņemot vērā 78. panta mērķus, vajadzības gadījumā garantēt tiesības uz ienākumu aizvietošanu invaliditātes pensijas formā ( ). Tomēr šķiet, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija deva priekšroku procesuālo noteikumu interpretēšanai, kuras dēļ Civildienesta noteikumos piešķirtās tiesības nav iespējams izmantot. Aizliedzot vērsties pie invaliditātes komisijas brīdī, kad par to tika iesniegts pieteikumus, Komisija ir pieļāvusi kļūdu Civildienesta noteikumu tiesību normu interpretācijā.

54. Otrkārt, Kopienas iestādēm ir saistošs pienākums rūpēties par saviem ierēdņiem, kura ietvaros tām ir pamatīgi jāizvērtē katrs individuālais gadījums, pieņemot par tiem lēmumus. No Tiesas judikatūras izriet, ka “administrācijas pienākuma rūpēties par saviem ierēdņiem jēdziens atspoguļo līdzsvaru starp tiesībām un pienākumiem, ko radīja Civildienesta noteikumi saistībā ar publiskās iestādes attiecībām ar publiskā dienesta ierēdņiem. Šis līdzsvars paredz, ka, ja iestāde lemj par ierēdņa situāciju, tā ņem vērā visus faktus, kas var ietekmēt tās lēmumu, un ka, to darot, tai ir jāņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses“ ( ). No tā izriet, ka Komisijai ir pienākums palīdzēt noteikt sava personāla locekļu patieso stāvokli ( ). Tomēr šajā gadījumā administrācija, izskatot lietas materiālus, nav ņēmusi vērā šā gadījuma apstākļus. Ir jāatzīst, ka apstrīdētajā lēmumā nav pieminēti nedz apstākļi, kas saistīti ar būtisku pakļaušanu azbesta putekļiem, uz ko atsaucas prasītājs savā pieteikumā, ne arī uz saikni, kas pastāv starp konstatēto invaliditāti un viņa veselības stāvokli brīdī, kad viņš pārtrauca darba tiesiskās attiecības, kas izriet no lūgumam pievienotajiem medicīniskās lietas materiāliem. Izskatot lietas materiālus, Komisija nolēma ņemt vērā tikai to, ka tika pieminēta invaliditāte “uz konkrēto brīdi”, lai secinātu, ka nav iespējams izpildīt nosacījumus, kas ietverti Civildienesta noteikumos.

55. Šādos apstākļos nekas netraucē un tieši pretēji – norāda uz to, ka ir jāatļauj uzsākt invaliditātes procedūru brīdī, kad tiek galīgi diagnosticēta slimība. Šādā gadījumā juridiskās drošības likumīgās prasības un vispārīgo interešu apsvērumi tiek ievēroti, ja pieteikums ir iesniegts “saprātīgā termiņā” pēc datuma, kad slimība tika diagnosticēta ( ).

56. Pakārtoti ir jāizskata pēdējais jautājums. Vai ir jāuzskata, ka Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējam vienkārši ir liegusi tiesības pieprasīt invaliditātes pensiju tādēļ, ka viņam bija citi iztikas līdzekļi, ko Komisija uzsvēra tiesas sēdes laikā, galvenokārt pateicoties veselības apdrošināšanai, ko paredz Civildienesta noteikumu 73. pants ( ), un citai prasībai, kas celta par atbildību atbilstoši Līguma 236. pantam ( )? Abi šā argumenta nodalījumi ir jānoraida. Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamatsumma, kas iegūta atbilstoši Civildienesta noteikumu 73. pantam, ir uzskatāma par kompensāciju, kas nav nedz līdzvērtīga, nedz arī neatbilstoša pensijai, kas piešķirta atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. pantam ( ). Otrkārt, ir jābūt pilnīgi skaidram, ka invaliditātes pabalsta piešķiršana nevar tikt salīdzināta ar atlīdzību ne pēc tās mērķa, nedz sekām. No vienas puses, ir jāatzīst, ka Komisija ir pieļāvusi būtisku kļūdu. No otras puses, Tiesa ir nospriedusi, ka atlīdzība, kas iegūta uz Civildienesta noteikumos paredzētās apdrošināšanas sistēmas pamata, principā nevar traucēt piešķirt atlīdzību atbilstoši kopējām tiesībām par atbildību. 1986. gada 8. oktobra spriedumā lietā Leussink u.c./Komisija Tiesa principā atzina “ierēdņa un tā ģimenes locekļu tiesības pieprasīt papildu atlīdzību, ja iestāde atbilstoši kopējām tiesībām ir atbildīga par negadījumu, un ka Civildienesta noteikumos noteiktās sistēmas pabalsti nav pietiekami, lai nodrošinātu radītā kaitējuma pilnīgu atlīdzību” ( ). Praktiski Tiesa secina tikai, ka minētie principi nepieļauj viena kaitējuma divkāršu atlīdzību. ( )

57. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētajā lēmumā acīmredzami ir pieļauta kļūda interpretācijā, piemērojot atbilstošās Civildienesta noteikumu tiesību normas. Līdz ar to ir jāatceļ Komisijas lēmums, ciktāl tajā ir atteikts apmierināt prasītāja pieteikumu par invaliditātes procedūras uzsākšanu atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. pantam.

IV – Secinājumi

58. Ar šādu pamatojumu es uzskatu, ka ir jāapmierina apelācijā izvirzītie pamati un līdz ar to jāatceļ Eiropas Kopienas Pirmās instances tiesas 2003. gada 26. februāra spriedums lietā T‑59/01 Nardone/Komisija.

59. Turklāt piedāvāju Tiesai, lemjot par lietas būtību:

– atcelt Eiropas Kopienas Komisijas 2000. gada 20. marta lēmumu par invaliditātes pensijas piešķiršanu prasītājam;

– piespriest Komisijai atlīdzināt abu instanču tiesāšanās izdevumus.