ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Regulas Nr. 320/2006, ar ko nosaka pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai Kopienā un groza Regulu Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, 3. un 4. pants un Regulas Nr. 968/2006, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu Nr. 320/2006, 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “ražošanas iekārtas” šo pantu izpratnē ietilpst silosi, kas ir paredzēti atbalsta saņēmēja saražotā cukura uzglabāšanai, turklāt neatkarīgi no tā, ka tie tiek izmantoti arī citām vajadzībām. Pie šāda jēdziena nepieder ne silosi, kas tiek izmantoti tikai tāda saskaņā ar kvotu saražota cukura uzglabāšanai, kurš ir ticis glabāts pie citiem ražotājiem vai kurš ir iepirkts no pēdējiem minētajiem, ne arī silosi, kas tiek izmantoti tikai cukura iepakošanai un iesaiņošanai tā pārdošanas nolūkā. Valsts tiesas pienākums ir veikt šādu katra atsevišķā gadījuma izvērtējumu, ņemot vērā attiecīgo silosu tehniskās pazīmes vai faktisko izmantošanas veidu.

Nepastāv neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Regulas Nr. 320/2006, ar ko nosaka pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai Kopienā un groza Regulu Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, 3. un 4. panta un Regulas Nr. 968/2006, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu Nr. 320/2006, 4. panta spēkā esamību. Šajā tiesiskajā regulējuma ir paredzēts restrukturizācijas atbalsts apmaiņā pret attiecīgo ražošanas iekārtu demontāžu.

Faktiski, pirmkārt, minētais tiesiskais regulējums ļauj ražotājam brīvi izlemt, vai tas vēlas izmantot atbalstu, izvēlēties fabriku, no kurai paredzētās atbilstošās kvotas tas atsakās, un attiecīgajā gadījumā izšķirties par pilnīgu vai daļēju ražošanas iekārtu demontāžu. Labums, ko ražotājs var gūt no restrukturizācijas atbalsta, tādējādi lielā mērā ir atkarīgs no izvēles, ko tas pats ir izdarījis. No šī viedokļa tiesiskais regulējums, uz kuru attiecas pamatlieta, nav nesamērīgs.

Otrkārt, no vienas puses, ņemot vērā mērķi, ka ražotājs brīvprātīgi atsakās no cukura fabrikai piešķirtās ražošanas kvotas, tāda cukura ražotāja situācija, kurš izvēlas atteikties no kvotas, kas ir piešķirta fabrikai, kurā ir siloss, un tāda ražotāja situācija, kuram ir jāveic fabrikas, kas nav šādi aprīkota, demontāža, tik tiešām ir salīdzināmas, jo šie ražotāji atsakās no identiska atteiktās kvotas tonnu skaita. No otras puses, ar silosa nojaukšanu saistītās tiešās izmaksas veido tikai nelielu daļu no kopējām ražošanas iekārtu demontāžas izmaksām. Šajos apstākļos nešķiet, ka Savienības likumdevējs, kuram kopējās lauksaimniecības politikas jomā ir plaša rīcības brīvība, neparedzot, ka iepriekš noteiktā atbalsta summa par atteiktās kvotas tonnu atšķiras atkarībā no tā, vai fabrikā, kuru ražotājs ir izvēlējies demontēt, ir vai nav silosa, būtu noteicis pasākumu, kas ir acīmredzami neatbilstošs attiecībā uz izvirzīto mērķi, proti, samazināt cukura ražošanu, lai atjaunotu iekšējā tirgus līdzsvaru.

(sal. ar 45., 46, 50., 51. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Attiecībā uz jēdzienu “īpaša jurisdikcija krimināllietās”, lai nodrošinātu minētā pamatlēmuma lietderīgu iedarbību, jāveic interpretācija, kurā nav nozīmes tam, kā pārkāpumi tiek kvalificēti dalībvalstīs. Lai to izdarītu, ir nepieciešams, lai kompetentā tiesa minētā pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē piemērotu procedūru, kurā tiktu apvienotas kriminālprocesa būtiskās īpašības, tomēr netiek pieprasīts, lai šai tiesai būtu jurisdikcija tikai krimināllietās. Šādā krimināltiesībām raksturīgā procesā ir jāievēro atbilstošās kriminālprocesuālās garantijas, tostarp it īpaši princips “nulla poena sine lege”, princips par apsūdzību tikai vainas vai krimināltiesiskās atbildības gadījumā un princips par soda atbilstību atbildībai un faktiem.

Pamatlēmuma 2005/214 par savstarpējās atzīšanas principa piemērošanu finansiālām sankcijām, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā minētais jēdziens “tiesa, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” ir Savienības tiesību autonoms jēdziens un tas ir jāinterpretē tādējādi, ka šim jēdzienam atbilst ikviena tiesa, kas piemēro procesu, kurā tiek ievērotas kriminālprocesa būtiskās īpašības. Unabhängiger Verwaltungssenat in den Ländern (Austrija) atbilst šiem kritērijiem un tādējādi ir jāuzskata, ka tā atbilst minētajam jēdzienam.

Pamatlēmuma 2005/214 par savstarpējās atzīšanas principa piemērošanu finansiālām sankcijām, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāuzskata, ka personai ir bijusi iespēja celt prasību tiesā, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, gadījumā, ja tai pirms prasības celšanas bija jāievēro pirmstiesas administratīvā procedūra. Šādai tiesai ir jābūt pilnīgai jurisdikcijai lietas izskatīšanai attiecībā gan uz juridisko izvērtējumu, gan faktiskajiem apstākļiem.

Pamatlēmums 2005/214 ir piemērojams arī finansiālajām sankcijām, kuras nosaka administratīvās iestādes. Tādējādi, ņemot vērā dalībvalstu tiesu sistēmu īpatnības, var tikt pieprasīts, lai tiktu piemērots pirmstiesas administratīvais posms. Tomēr piekļuvei tiesai, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, minētā pamatlēmuma izpratnē nevar paredzēt nosacījumus, kas to padarītu neiespējamu vai pārmērīgi to apgrūtinātu. Šajā saistībā tas, ka attiecīgā persona nav cēlusi prasību un attiecīgi atbilstošā finansiālā sankcija ir kļuvusi galīga, neietekmē šī pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta piemērojamību, jo atbilstoši šai tiesību normai pietiek ar to, ka attiecīgajai personai “ir bijusi iespēja” iesniegt lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās.

(sal. ar 46., 48. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
LESD 20. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā principā atbalsta izglītībai studijām citā dalībvalstī piešķiršana tiek pakārtota vienam vienīgam apstāklim par pastāvīgo dzīvesvietu šī tiesiskā regulējuma izpratnē valsts teritorijā vismaz trīs gadus pirms minēto studiju uzsākšanas un, ja pieteicējs ir pilsonis, kura pastāvīgās dzīvesvietas nav šajā teritorijā šādu laiku, šāds atbalsts izglītībai ārvalstīs tiek piešķirts tikai studijām pieteicēja dzīvesvietas valstī vai tās kaimiņvalstī, turklāt tikai tad, ja to pamato īpaši apstākļi.

Šāds tiesisks regulējums ir visiem Savienības pilsoņiem saskaņā ar LESD 21. pantu noteiktās pārvietošanās un uzturēšanās brīvības ierobežojums, jo tas Savienības pilsoņus, ņemot vērā ietekmi, kāda šīs brīvības izmantošanai var būt uz tiesībām saņemt atbalstu izglītībai, var atturēt izmantot savu brīvību pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī.

No tāda tiesiskā regulējuma kā pamatlietā izrietošs ierobežojums no Savienības tiesību aktu skatupunkta var tikt attaisnots vienīgi tad, ja tas ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības, un ir samērīgs ar mērķi, ko ar valsts tiesībām leģitīmi ir gribēts sasniegt.

Šai sakarā pastāvīgās dzīvesvietas nosacījums, neskatoties uz tā šauriem ierobežojumiem, vienlaicīgi ir pārāk vispārīgs un ekskluzīvs. Šis pārvietošanās un uzturēšanās brīvības ierobežojums tādēļ nevar tikt uzskatīts par samērīgu ar sasniedzamo saimniecisko mērķi.

(sal. ar 27.–29., 46., 51. punktu un rezolutīvo daļu)
Līdz ar to ja preferenciāls tarifa režīms ir ticis pieprasīts un piešķirts, preces laižot brīvā apgrozībā, un tikai vēlāk, pēc preferenciālā tarifa režīma termiņa beigām un parasti piemērotās nodokļa likmes atjaunošanas notikušas pēcmuitošanas pārbaudes, importētājvalsts iestādes ir piedzinušas starpību starp trešo valstu izcelsmes precēm piemērojamo muitas nodokli, Regulas Nr. 2454/93 889. panta 1. punkta pirmās daļas otrajam ievilkumam nav pretrunā minētās starpības atmaksas pieprasījums.

Partnerattiecību nolīguma starp Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstu grupas locekļiem, no vienas puses, un Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no otras puses, kas noslēgts 2000. gada 23. jūnijā Kotonū un kas Kopienas vārdā apstiprināts Lēmumu2003/159, V pielikuma 1. protokola 16. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pēcmuitošanas pārbaudē atklājas, ka preču aprites sertifikātā EUR.1 ir iespiests eksportētājvalsts iestāžu paziņotajam paraugam neatbilstošs zīmogs, tad importētājvalsts muitas iestādes, tā vietā, lai uzsāktu minētā protokola 32. pantā paredzēto procedūru, var nepieņemt šo sertifikātu un to atdot atpakaļ importētājam, lai tas, pamatojoties uz šā protokola 16. panta 1. punkta b) apakšpunktu, varētu saņemt retroaktīvi izsniegtu jaunu sertifikātu.

Pirmkārt, attiecībā uz darbībām, kas šādā situācijā jāveic importētājvalsts iestādēm, 1. protokolā nav ietverts neviens noteikums, kas skaidri ierobežotu, no vienas puses, šā protokola 16. pantā un, no otras puses, tā 32. pantā paredzēto procedūru attiecīgās piemērošanas jomas. Šis protokols, šķiet, importētājvalsts iestādēm piešķir zināmu rīcības brīvību. Izvēle starp šīm divām procedūrām ir jāveic, papildus 1. protokola noteikumiem un Paskaidrojumiem ņemot vērā arī visus konkrētās lietas apstākļus, tostarp faktiskā konteksta elementus. Otrkārt, administratīvās sadarbības sistēma, kas ieviesta ar starp Savienību un trešajām valstīm noslēgtajam nolīgumam pievienoto protokolu, kurā paredzēts preču izcelsmes regulējums, ir balstīta uz importētājvalstu iestāžu un eksportētājvalsts savstarpēju uzticēšanos. Šajā ziņā gan vienā, gan otrā procedūrā, kas paredzētas minētā protokola 16. un 32. pantā, ir nepieciešama eksportētājvalsts iestāžu līdzdalība, un vienīgā atšķirība ir tā, vai pie šīm iestādēm vēršas importētājdalībvalsts iestādes, piemērojot 1. protokola 32. pantu, vai importētājs, piemērojot 1. protokola 16. panta 1. punktu. Tāpat eksportētājvalsts iestādes veic minētā protokola 32. pantā paredzētās pārbaudes, lai apstiprinātu preču aprites sertifikātu EUR.1 īstumu un preču izcelsmi.

(sal. ar 44.,45., 49., 50., 56. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Preču zīmes atšķirtspējas iegūšana tāpat var izrietēt gan no tā, ka tiek izmantots kāds elements, kas ir reģistrētas preču zīmes sastāvdaļa, gan arī no tā, ka atsevišķa preču zīme tiek izmantota kopā ar reģistrētu preču zīmi. Abos gadījumos pietiek ar to, ka šīs izmantošanas rezultātā ieinteresētās personas ar pieteikto preču zīmi apzīmēto preci vai pakalpojumu faktiski uztver kā tādu, ko ražo vai sniedz konkrētais uzņēmums.

(sal. ar 27. punktu)
16

2010. gada 28. jūnijā Eiropas Komisija iesniedza pirmo priekšlikumu Padomes lēmumam, ar ko groza II pielikumu par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu. Pamatojoties uz šo priekšlikumu, Padome pieņēma 2010. gada 6. decembra Lēmumu 2011/505/ES par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāpieņem Apvienotajā komitejā, kura izveidota saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, attiecībā uz to, lai aizstātu minētā nolīguma II pielikumu par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju (OV 2011, L 209, 1. lpp.). Šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunktu, to piemērojot kopā ar LESD 218. panta 9. punktu.
33

Padome piebilst, ka ES‑Maurīcijas nolīgumā un it īpaši tā 4.–6. un 8. pantā ir paredzēti pasākumi, kuru mērķis ir veicināt to, lai Maurīcijas Republika ievērotu tiesiskumu un cilvēktiesības. Attiecīgi saskaņā ar LES 21. panta 2. punkta b) apakšpunktu atbalsts cilvēktiesībām trešajās valstīs esot viens no KĀDP ietilpstošiem mērķiem.
50

Visbeidzot, attiecīgā leģislatīvā akta bloķēšana vismaz daļēji esot bijusi saistīta arī ar to, ka dalībvalstīm tieši neatļautās izpaušanas dēļ bija grūti atkāpties no savām sākotnējām nostājām diskusijās. It īpaši jānorāda, ka delegācijas no šīm valstīm, kuras vēlējās piedāvāt grozījumus, ņemot vērā, ka sabiedrība varētu tos uztvert kā tādus, ar kuriem tiek ierobežotas sabiedrības piekļuves tiesības, nevēlējās to darīt. Padome apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, neatzīstot šo negatīvo neatļautās izpaušanas radīto ietekmi uz Padomes lēmumu pieņemšanas procesu. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 72. punktā, ņemot vērā, ka viens no attiecīgajiem priekšlikumiem, kas tika izteikts pēc neatļautās izpaušanas, ierobežoja sabiedrības piekļuves tiesības, turklāt šo priekšlikumu, pretēji Vispārējās tiesas konstatētajam, bija izteikusi nevis dalībvalsts delegācija, bet pati Komisija, uzskatot šādu argumentu par nepamatotu. Otrkārt, Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 82. un 83. punktā esot kļūdaini noraidījusi informāciju, kuru bija sniegusi Padome, lai paskaidrotu, kāpēc attiecīgie ziņojumi par lietas materiāliem, kas attiecās uz darba grupu delegāciju identifikāciju pēc vārdiem, bija mazāk izsmeļoši. Kaut arī Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi šo faktu ar prasības celšanu tajā, Padome uzskata, ka, ņemot vērā attiecīgo jautājumu sensitīvo raksturu, šīs izmaiņas ir saistītas tieši ar neatļauto izpaušanu. Padome ilustrē šo detalizētības samazināšanos, atsaucoties uz attiecīgās darba grupas 2009. gada jūlija ziņojumu, kurā delegāciju identitāte vairs netika pieminēta un turpmāk tika izmantotas tādas frāzes kā “noteikts skaits delegāciju” un “citas delegācijas”.
Attiecībā uz Direktīvas 2000/78 6. panta 2. punkta redakcijām citās Savienības valodās ir jāsecina, ka tajās tāpat kā šī sprieduma 40. punktā ietvertajā franču valodas redakcijā ir skaidri minēta vecuma noteikšana profesionālajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, lai persona saņemtu pensiju vai invaliditātes pabalstu vai varētu pretendēt uz pensiju vai invaliditātes pabalstu. Piemēram, minētā noteikuma spāņu valodas redakcijā ir paredzēts: “la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas”, šī noteikuma redakcijā vācu valodā ir paredzēts: “bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität”, šī noteikuma angļu valodas redakcijā ir paredzēts: “the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits” un šī paša noteikuma poļu valodas redakcijā ir paredzēts: “ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkic”.
54

Šajā ziņā jānorāda, ka šāds iebildums pirmajā instancē nav izvirzīts. Vispārējā tiesā FIFA strīdīgā lēmuma pamatojumu ir patiesībā nopēlusi, vienīgi apgalvojot, ka minētajā lēmumā nav norāžu par to, kāda veida un cik veca ir informācija par situāciju Beļģijas audiovizuālo pakalpojumu jomā, ko Komisija ir ņēmusi vērā. Tādējādi FIFA nav nopēlusi Komisijas veiktās kontroles it kā esošo nepilnīgumu, šim iebildumam esot saistītam ar lietas būtību. Taču no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja lietas dalībniekam tiktu ļauts Tiesā pirmo reizi izvirzīt tādu pamatu, kuru viņš nav izvirzījis Vispārējā tiesā, tad tas nozīmētu, ka viņam ir atļauts vērsties Tiesā ar plašāku strīdu nekā Vispārējā tiesā izskatītais. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē principā ir vienīgi pārbaudīt, kā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi tajā apspriestos pamatus (skat. 2012. gada 19. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-628/10 P un C-14/11 P Alliance One International un Standard Commercial Tobacco/Komisija un Komisija/Alliance One International u.c., 111. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to iepriekš minētais iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.
44

Kaut arī, kā to ir uzsvērusi Gauquie, Direktīvas 89/104 5. pants attiecas uz preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu izmantošanu bez tās īpašnieka piekrišanas, no tā, ka iesniedzējtiesa ir minējusi, ka pastāv “neatsaucama piekrišana”, nebūt neizriet, ka Martin Y Paz piekrīt, ka Gauquie izmanto tās preču zīmēm identiskus apzīmējumus, un ka tādējādi pamatlietā nav viena no būtiskajiem elementiem, lai piemērotu Direktīvas 89/104 5. pantā paredzēto noteikumu, proti, piekrišanas neesamības.
20

Prasītāji pamatlietā uzsver, ka, lai gan Ungārijas tiesībās kopš 2010. gada 1. janvāra ir paredzēts tādas iestādes pienākums maksāt kompensāciju, kas ir atbildīga par kompensācijas izmaksu par kaitējumu, ko radījis apdrošināts transportlīdzeklis apdrošinātāja maksātnespējas gadījumā, šis noteikums neattiecas uz civiltiesisko atbildību, kas radusies no negadījumiem, kuri notikuši pirms minētā datuma, piemēram, tiem, par kuriem ir noteikta atbildība. Viņi uzskata, ka, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai šādos pašos apstākļos nodrošinātu tādas iestādes maksātu kompensāciju, kura uzņemtos izmaksāt kompensāciju gadījumā, kad kaitējums ir radies pirms minētā datuma, Magyar Állam ir rīkojies, neievērojot no Savienības tiesībām, it īpaši no Pirmās direktīvas 3. panta, izrietošos pienākumus, kas tādējādi izraisa tā atbildību.
4

Direktīvas 2001/23 3. panta 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Īpašumtiesības nododošās personas [cedenta] tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam [cesionāram]. Dalībvalstis var noteikt, ka persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], un īpašumtiesību saņēmējs [cesionārs] pēc to nodošanas dienas ir solidāri atbildīgi par pienākumiem, kuri ir izrietējuši no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā. 2 Dalībvalstis var veikt attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], dara zināmas to saņēmējam [cesionāram] visas tiesības un pienākumus, kuras saskaņā ar šo pantu pāries īpašumtiesību saņēmējam [cesionāram], ciktāl šīs tiesības un pienākumi ir zināmi vai tiem vajadzētu būt zināmiem personai, kas nodod īpašumtiesības [cedentam], to nodošanas laikā. Ja persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], nepaziņo saņēmējam [cesionāram] kādas no šādām tiesībām un pienākumiem, tas neietekmē šo tiesību vai pienākumu pāreju un jebkura darbinieka tiesības saistībā ar tiem vērsties pret īpašumtiesību saņēmēju [cesionāru] un/vai personu, kas nodod īpašumtiesības [cedentu]. 3. Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs [cesionārs] turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības [cedentu], līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums. Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu.”
2

Šī prasība ir celta tiesvedībā starp MA, BT un DA, trijiem nepilngadīgiem bērniem, kuri ir trešās valsts valstspiederīgie, pret Secretary of State for the Home Department [Iekšlietu ministrijas valsts sekretāru] (turpmāk tekstā – “Secretary of State”) par Secretary of State lēmumu neizskatīt MA, BT un DA patvēruma pieteikumus, kas iesniegti Apvienotajā Karalistē, un ierosināt viņu pārvietošanu uz dalībvalsti, kurā viņi pirmo reizi ir iesnieguši patvēruma pieteikumus.
29

Pirmkārt, runājot par to, vai 30 % sabiedrības daļu nodošana var būt visu aktīvu vai to daļu nodošana, ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 5. panta 8. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka, ja tiek nodoti visi aktīvi vai to daļa, dalībvalstis var uzskatīt, ka nav notikusi preču piegāde, un šādā gadījumā saņēmējs tiek uzskatīts par atsavinātāja tiesību pārņēmēju. No tā izriet, ka, ja dalībvalsts ir izmantojusi šo iespēju, visu aktīvu vai to daļas nodošana nav uzskatāma par preču piegādi Sestās direktīvas izpratnē un tai nepiemēro PVN saskaņā ar tās 2. pantu (skat. 2001. gada 22. februāra spriedumu lietā C-408/98 Abbey National, Recueil, I-1361. lpp., 30. punkts; 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C-497/01 Zita Modes, Recueil, I-14393. lpp., 29. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā SKF, 36. punkts, un 2011. gada 10. novembra spriedumu lietā C-444/10 Schriever, Krājums,I-11071. lpp., 20. punkts).
38

Turklāt, tā kā Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrās daļas formulējums līdzīgā redakcijā tika pārņemts lielākajā daļā PVN direktīvas 11. panta valodu redakciju, šī panta angļu valodas redakcijā tika pievienots vārds “any” (“visas”), kā rezultātā atbilstošā šīs normas frāze ir šāda: “each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State” (katra dalībvalsts par vienu nodokļa maksātāju var uzskatīt personas, kuras veic uzņēmējdarbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā [vārds “any” minētās normas latviešu valodas redakcijā nav atveidots]).
43

Treškārt, saistībā ar jautājumu, vai šāda sistēma nepārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai nepieciešamo, pirmām kārtām, ir jānorāda, kā to jau minējis Test-Achats un Beļģijas valdība, ka viena no hospitalizācijas apdrošināšanas īpatnībām ir rodama apstāklī, ka apdrošinātāju iesaistīšanās pieaug līdz ar apdrošināto personu vecumu, jo lielākā daļa medicīnas izdevumu rodas pēdējos dzīves gados. Līdz ar to, kā arī to turklāt ir norādījusi Komisija, lai gan tādu hospitalizācijas papildapdrošināšanu saistībā ar uzturēšanos “individuālajā istabā” kā pamatlietā samērā gados jauniem apdrošinātajiem var piedāvāt par zemāku likmi, šādām likmēm ir tendence palielināties līdz ar apdrošināto personu vecumu un, ņemot vērā izmaksu, ko tā rada savam apdrošinātājam, palielināšanos.
Otrkārt, attiecībā uz noteikumu par nokavējuma procentu noteikšanu ir jāatgādina, ka, ņemot vērā direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunktu, lasot to kopā ar direktīvas 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta noteikumiem, iesniedzējtiesai, kā secinājumu 85.–87. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, tostarp ir jāizvērtē, pirmkārt, tās valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas starp pusēm gadījumā, ja attiecīgajā līgumā vai citos šāda veida līgumos, kas noslēgti ar patērētāju, nav paredzēta nekāda vienošanās, un, otrkārt, paredzētais nokavējuma procentu likmes apmērs salīdzinājumā ar likumīgo procentu likmi, lai pārliecinātos, ka ar to var nodrošināt to mērķu sasniegšanu, ko ar to ir iecerēts sasniegt attiecīgajā dalībvalstī, un ka tā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai.
30

Jānorāda, kā izriet no tiesiskā regulējuma pamatlietā, ka “splitting” kārtība attiecībā uz laulātajiem, kuriem Vācijā tiek piemērots ienākuma nodoklis, ir uzskatāma par nodokļu priekšrocību, ja ienākumi, ko gūst viens no viņiem, ir acīmredzami lielāki par otra gūtajiem ienākumiem. Kā Tiesa ir konstatējusi, šī kārtība tika ieviesta, lai samazinātu ienākuma nodokļa skalas progresīvo raksturu. Šī kārtība ietver laulāto kopējo ienākumu summēšanu, lai pēc tam 50 % no tiem abstrakti piešķirtu katram no viņiem un attiecīgi piemērotu nodokli. Ja viena laulātā ienākumi ir lieli, bet otra – mazi, ar “splitting” tiek izlīdzināta ar nodokli apliekamā bāze un samazināts ienākuma nodokļa skalas progresīvais raksturs (iepriekš minētais spriedums lietā Schumacker, 7. punkts).