ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63

Līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 41. punktā atgādināto judikatūru dalībvalstīm, īstenojot rīcības brīvību, kas tām ir piešķirta šajā ziņā, ir jādefinē, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 85.–88. punktā, konkrēti noteikumi šādas sistēmas izveidei, it īpaši forma, kādā tai ir jābūt, attiecīgā gadījumā ņemot vērā katrai attiecīgai darbības nozarei raksturīgās īpatnības vai pat dažu uzņēmumu īpašības, it īpaši to lielumu, neskarot Direktīvas 2003/88 17. panta 1. punktu, kas, ievērojot vispārējos darbinieku drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstīm ļauj atkāpties no šīs direktīvas 3.–6. panta, ja darba laika ilgums, ņemot vērā veiktās darbības īpašības, netiek uzskaitīts un/vai iepriekš noteikts vai darbinieki to var noteikt paši.
43

Vispirms ir jāatgādina, ka gan dalībvalstu savstarpējās uzticēšanās principam, gan arī savstarpējās atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz šo dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējās uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības),C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
37

Saistībā ar kārtību, kādā ir īstenojamas tiesības uz PVN atmaksu, jānorāda, pirmkārt, ka Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punktā ir noteikta virkne pienākumu, kuri nodokļa maksātājam, uz kuru attiecas šīs direktīvas piemērošanas joma, ir jāizpilda, lai varētu saņemt atmaksu, proti, pienākums iesniegt atmaksas pieteikumu savā dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību, “vēlākais” šajā normā noteiktajā termiņā, kā arī pienākums sniegt visu šīs direktīvas 8., 9. un 11. pantā minēto informāciju. Otrkārt, ja atmaksas dalībvalsts uzskata, ka tās rīcībā nav visas atbilstīgās informācijas, lai pieņemtu lēmumu par šo pieteikumu vai tā daļu, minētās direktīvas 20. pantā tai ir piedāvāta iespēja it īpaši no pieteikuma iesniedzēja vai no dalībvalsts, kurā tas veic uzņēmējdarbību, kompetentajām iestādēm pieprasīt papildinformāciju, kuru ir pienākums sniegt viena mēneša laikā no dienas, kad informācijas pieprasījums ir sasniedzis tā adresātu.
58

Šādu interpretāciju apstiprina, pirmkārt, prasības, kas izriet no PPIN direktīvas 6. panta, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 15.–18. apsvērumu, jo šīs direktīvas mērķis ir ne vien veicināt vides aizsardzību, bet arī ļaut sabiedrībai piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā. Otrkārt, kā izriet no minētās direktīvas 4. panta 1. punkta, “[..] vides novērtējumu veic plānu un programmu sagatavošanas laikā, pirms to pieņemšanas vai iesniegšanas likumdošanas procedūrai”. No minētās direktīvas 6. panta 2. punkta arī izriet, ka ietekmes uz vidi novērtējums ir jāveic cik vien iespējams agri, lai tajā izdarītie secinājumi vēl varētu ietekmēt iespējamos lēmumus. Tieši šajā posmā var tikt analizētas dažādās alternatīvas iespējas un var tikt izdarītas stratēģiskas izvēles (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 20. oktobris, Seaport (NI) u.c., C‑474/10, EU:C:2011:681, 45. punkts, kā arī 2018. gada 7. jūnijs, Inter‑Environnement Bruxelles u.c., C‑671/16, EU:C:2018:403, 63. punkts).
LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz piemērot tādu dalībvalsts nodokļu tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kura rezultātā pārim, kas dzīvo šajā valstī un no kura viens partneris saņem citā dalībvalstī pensiju, kas ir atbrīvota no nodokļa pirmajā dalībvalstī atbilstoši divpusējai konvencijai par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu, tiek liegta daļa no šajā dalībvalstī piešķirtajām nodokļu priekšrocībām.
9

2004. gada 28. janvārī Igaunijas Republikas Riigikogu (Parlaments) pieņēma jäätmeseadus (Atkritumu apsaimniekošanas likums). Atkritumu apsaimniekošanas likuma 2. un 21. panta, kuri bija spēkā no 2014. gada 18. jūlija līdz 2015. gada 31. decembrim, redakcija bija šāda: “2. pants – Atkritumi (1) Atkritumi ir jebkurš kustams īpašums vai reģistrēts kuģis, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties. (2) “Atbrīvoties” nozīmē padarīt kustamu īpašumu par neizmantojamu, atteikties no tā izmantošanas vai atstāt to neizmantotu, jo šī īpašuma izmantošana no tehniskā viedokļa nav iespējama vai, ņemot vērā ekonomiskos vai vides apstākļus, nešķiet saprātīga. [..] (4) Valdība ar rīkojumu izveido atkritumu sarakstu, kurā iekļauj arī bīstamos atkritumus [..], kuri atbilst šī panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem. 21. pants – Atkritumu stadijas izbeigšanās “(1) Atkritumi vairs nav atkritumi, tiklīdz tos reģenerē, tostarp pārstrādā, tiem piemēro kādu darbību un tie atbilst Direktīvas 2008/98 [..] 6. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem, kas jāizveido saskaņā ar šādiem nosacījumiem: 1) vielu vai priekšmetu parasti lieto konkrētiem nolūkiem; 2) pastāv tirgus vai pieprasījums pēc šādas vielas vai priekšmeta; 3) viela vai priekšmets atbilst konkrētajos nolūkos noteiktajām tehniskajām prasībām, tiesību aktiem un produktiem piemērojamajiem standartiem; 4) vielas vai priekšmeta lietošanai nav nelabvēlīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību. (2) Ja atbilstoši Direktīvas 2008/98/EK 6. panta 2. punktam nav izveidoti kritēriji šā panta 1. punkta izpratnē, attiecīgās nozares atbildīgais ministrs, ņemot vērā šā panta 1. punkta 1.–4. apakšpunktā minētos nosacījumus, ar rīkojumu var noteikt kritērijus, atbilstoši kuriem daži atkritumu veidi vairs nav atkritumi. (3) Ja nepieciešams, kritērijos ietver piesārņotājvielu robežvērtības un ņem vērā iespējamo nelabvēlīgo ietekmi uz vidi un cilvēku veselību. (4) Reģenerācijas darbībai, pēc kuras atkritumi vairs nav atkritumi, jābūt norādītai reģenerācijas darbību īstenojošam uzņēmējam izsniegtajā atkritumu apsaimniekošanas atļaujā vai saskaņā ar tööstusheite seadus (Likums par rūpnieciskajām emisijām) piešķirtajā integrētajā vides atļaujā.”
35

Gan dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principam, gan arī savstarpējās atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz šo dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
32

Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu ietvaros tai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļauj izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. No šīs perspektīvas raugoties, Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, lemjot par izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir vai nav atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visiem valsts tiesas iesniegtās informācijas elementiem un tostarp no iesniedzējtiesas lēmuma pamatojuma ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedums, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
1)

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste no 2010. gada 1. janvāra līdz 2017. gadam, ieskaitot, sistemātiski un turpināti pārsniedzot slāpekļa dioksīda (NO2) noteikto gada robežlielumu sešpadsmit Lielbritānijas teritorijās, proti, UK0001 (Greater London pilsētas teritorija), UK0002 (West Midlands pilsētas teritorija), UK0003 (Greater Manchester pilsētas teritorija), UK 0004 (West Yorkshire pilsētas teritorija), UK0013 (Teesside pilsētas teritorija), UK0014 (The Potteries), UK0018 (Kingston upon Hull), UK0019 (Southampton pilsētas teritorija), UK0024 (Glasgow pilsētas teritorija), UK0029 (Eastern), UK0031 (South East), UK0032 (East Midlands), UK0033 (North West un Merseyside), UK0034 (Yorkshire un Humberside), UK0035 (West Midlands) un UK0036 (North East), kā arī NO2 stundas robežlielumu UK0001 (Greater London pilsētas teritorija), nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai 13. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar tās XI pielikumu, paredzētos pienākumus, un no 2010. gada 11. jūnija neparedzot atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu slāpekļa dioksīda (NO2) noteikto gada robežlielumu ievērošanu šajās teritorijās, nav izpildījusi Direktīvas 2008/50 23. panta 1. punktā, lasot tos atsevišķi, kā arī kopsakarā ar tās XV pielikuma A iedaļu, paredzētos pienākumus un it īpaši pienākumu, kurš paredzēts šīs pašas direktīvas 23. panta 1. punkta otrajā daļā, – nodrošināt, lai robežlielumu pārsniegšanas periods būtu pēc iespējas īsāks.
1

Ar apelācijas sūdzībām Eiropas Centrālā banka (ECB), Eiropas Komisija, kā arī AS “Trasta Komercbanka”, Ivan Fursin un Igors Buimisters, SIA “C & R Invest”, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV un Rikam Holding SA lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 12. septembra rīkojumu lietā Fursin u.c./ECB (T‑247/16, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2017:623), kurā tā, pirmkārt, nospriedusi izbeigt tiesvedību par “Trasta Komercbankas” prasību atcelt Eiropas Centrālās bankas (ECB) 2016. gada 3. marta lēmumu ECB/SSM/2016 – 529900WIP0INFDAWTJ81/1 WOANCA‑2016‑0005 par “Trasta Komercbankas” saņemtās licences (atļaujas) atsaukšanu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) un, otrkārt, noraidījusi ECB iebildi par nepieņemamību, ciktāl tā attiecas uz prasību, ko cēluši vairāki “Trasta Komercbankas” akcionāri, proti, I. Fursin un I. Buimisters, “C & R Invest”, Figon Co., GCK Holding Netherlands, kā arī Rikam Holding, atcelt šo lēmumu.
19

Darba inspekcija norādīja, ka Francijas sociālā nodrošinājuma iestādēs bija deklarēti tikai tie darbinieki, kas nodarbināti lidlaukā, un ka lidojumu apkalpes darbiniekiem savukārt bija Tesorería general de la seguridad social de Cornellà de Llobregat (Vispārējā sociālā nodrošinājuma kase, Spānija) (turpmāk tekstā – “Spānijas izdevējiestāde”) izdotas apliecības E 101 par to, ka to turētāji ir uz laiku nodarbināti Francijā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 14. panta 1. punkta a) apakšpunktam. Tā konstatēja, ka 48 algotie darbinieki bija pieņemti darbā ne agrāk kā 30 dienas pirms viņu faktiskā norīkojuma Francijā, daži pat iepriekšējā vai tajā pašā dienā, un no tā secināja, ka viņi ir tikuši pieņemti darbā norīkošanas nolūkā. Tā turklāt norādīja, ka attiecībā uz 21 no šiem algotajiem darbiniekiem algu sarakstā bija norādīta adrese Francijā, un tā uzsvēra, ka lielā skaitā norīkojuma deklarāciju bija norādīta nepareiza informācija par dzīvesvietu, slēpjot to, ka vairākums no norīkotajiem darba ņēmējiem nebija Spānijas rezidenti, daži no viņiem nekad nebija dzīvojuši Spānijā.
108

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 2.39. punkta d) apakšpunkts, 20.15. punkta d) apakšpunkts un 20.309. punkta i) apakšpunkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka biedru veiktie biedra naudas maksājumi tādai privāttiesiskai bezpeļņas organizācijai kā pamatlietās aplūkotās nacionālās sporta federācijas ir jāņem vērā, lai pārbaudītu, vai pastāv publiska kontrole. Šādiem maksājumiem – neatkarīgi no to maksātāju privātā statusa un to juridiskās klasifikācijas valsts tiesību aktos – šīs regulas A pielikuma 2.39. punkta d) apakšpunktā un 20.15. punkta d) apakšpunktā minētā ar finansējuma līmeni saistītā kontroles rādītāja ietvaros varētu piemist publiskums, ja runa ir par obligātām iemaksām, kuras, lai arī ne vienmēr ir uzskatāmas par atlīdzību par sniegto pakalpojumu faktisku saņemšanu, tiek ieturētas plašas sabiedrības interesēs par labu nacionālajām sporta federācijām, kuras to pārzinātajā sporta disciplīnā atrodas monopolstāvoklī, ciktāl tā praktizēšana publiskajā dimensijā ir pakļauta to ekskluzīvai autoritātei, ja vien šīs federācijas nesaglabā savu organizatorisko un budžeta kontroli pār šiem maksājumiem, bet tas iesniedzējtiesai vēl būtu jāpārbauda. Ja tā nonāktu pie secinājuma, ka minētie biedra naudas maksājumi ir uzskatāmi par publiskām iemaksām, minētajai tiesai vēl būtu jāpārbauda, vai, neraugoties uz to, ka attiecīgo nacionālo sporta federāciju finansējums gandrīz pilnā mērā tiek finansēts no publiskā sektora, kontrole, kas tiek īstenota pār šīm finansējuma plūsmām, ir pietiekoši ierobežojoša, lai tā reāli un būtiski ietekmētu minēto federāciju vispārējo politiku vai programmu, vai arī nupat minētās saglabā spēju noteikt šo politiku vai programmu.
3

Lēmuma 2000/128 pamatojuma 62.–67. punktā saistībā ar Itālijas tiesisko regulējumu, kas attiecas uz mācību un darba līgumiem ir noteikts: “(62) Mācību un darba līgumi, kā tie tika reglamentēti [1984. gada 19. decembralegge n. 863 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 30 ottobre 1984, n. 726, recante misure urgenti a sostegno e ad incremento dei livelli occupazionali (Likums Nr. 863, ar ko pārveido par likumu ar grozījumiem 1984. gada 30. oktobra Dekrētlikumu Nr. 726 par steidzamiem pasākumiem attiecībā uz nodarbinātības līmeņa uzturēšanu un paaugstināšanu) (GURI Nr. 351, 1984. gada 22. decembris, 10691. lpp.), nebija atbalsts saskaņā ar [EK] līguma 87. panta 1. punktu, bet gan vispārējs pasākums. Paredzētās priekšrocības bija piemērojamas visiem uzņēmumiem vienveidīgi, automātiski, nediskrecionāri un pamatojoties uz objektīviem kritērijiem. (63) Grozījumi, kas 1990. gadā veikti ar [1990. gada 29. decembralegge n. 407 – Disposizioni diverse per l’attuazione della manovra di finanza pubblica 1991–1993 (Likums Nr. 407 par dažādiem noteikumiem valsts finanšu politikas īstenošanai 1991.–1993.) (GURI Nr. 303, 1990. gada 31. decembris, 3. lpp.)], mainīja šo pasākumu raksturu. Ar šiem noteikumiem tika modulēti maksājumu atvieglojumi atkarībā no saņēmēja uzņēmuma atrašanās vietas, kā arī atkarībā no nozares, kurā ietilpst saņēmēja uzņēmums. Tādēļ daži uzņēmumi saņem lielākus atvieglojumus par tiem, kas tiek piešķirti konkurējošiem uzņēmumiem. (64) Selektīvi maksājumu atvieglojumi, ar ko veicina atsevišķu vienas un tās pašas dalībvalsts uzņēmumu darbību salīdzinājumā ar citiem, neatkarīgi no tā, vai šī selektivitāte izpaužas individuālā, reģionālā vai nozares līmenī, attiecībā uz atvieglojuma diferenciālo daļu ir valsts atbalsts, kas izkropļo konkurenci un varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, [EK] līguma 87. panta 1. punkta izpratnē. Proti, minētā diferenciālā daļa rada priekšrocības uzņēmumiem, kas veic saimniecisko darbību noteiktos Itālijas reģionos, ja tā netiek piemērota uzņēmumiem ārpus šiem reģioniem. (65) Šis atbalsts izkropļo konkurenci, ņemot vērā, ka tas stiprina atbalsta saņēmēju uzņēmumu finansiālo stāvokli un darbības iespējas salīdzinājumā ar to konkurentiem, kuri to nesaņem. Ja šīs sekas ir jūtamas Kopienas iekšējā tirdzniecībā, tad atbalstam uz to ir ietekme. (66) It īpaši tāds atbalsts izkropļo konkurenci un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, ja uzņēmumi, kas ir atbalsta saņēmēji, eksportē daļu savas produkcijas uz citām dalībvalstīm, turklāt, pat ja šie uzņēmumi neeksportē, tiek veicināta iekšzemes ražošana, jo uzņēmumiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, ir mazākas iespējas eksportēt savus izstrādājumus uz Itālijas tirgu. (67) Iepriekš minēto iemeslu dēļ izvērtētie pasākumi principā ir aizliegti ar [EK] līguma 87. panta 1. punktu un ar [1992. gada 2. maija] Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu [(OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”)] 62. panta 1. punktu un var tikt uzskatīti par saderīgiem ar kopējo tirgu tikai tad, ja tiem var piemērot kādu no minētajos līgumos paredzētajām atkāpēm.”
12

Šīs pašas direktīvas 19. pantā “Alternatīvās aizsardzības statusa atcelšana, izbeigšana vai atteikums to pagarināt” ir noteikts: “1. Attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas iesniegti pēc Direktīvas 2004/83/EK stāšanās spēkā, dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja viņš vairs nav tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar 16. pantu. 2. Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja pēc alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas viņš saskaņā ar 17. panta 3. punktu būtu jāizslēdz no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību. 3. Dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ja: a) viņš pēc tam, kad viņam piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, saskaņā ar 17. panta 1. un 2. punktu būtu jāizslēdz vai ir izslēgts no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību; b) alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanā izšķiroša nozīme bijusi nepareizi uzrādītiem vai neuzrādītiem faktiem, tostarp viltotu dokumentu izmantošanai. 4. Neierobežojot 4. panta 1. punktā noteikto trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka pienākumu darīt zināmus visus būtiskos faktus un sniegt visu attiecīgo viņa rīcībā esošo dokumentāciju, dalībvalsts, kas piešķīrusi alternatīvās aizsardzības statusu, individuāli par katru personu parāda, ka attiecīgā persona vairs nav vai vispār nav tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar šā panta 1., 2. un 3. punktu.”
105

Lēmuma 2011/278 3. panta c) punktā siltuma līmeņatzīmes apakšiekārta ir definēta kā kurināmā un enerģijas patēriņš un galaprodukcija, kā arī attiecīgās produkta līmeņatzīmes apakšiekārtā neietilpstošās emisijas no tāda izmērāma siltuma ražošanas, importa no iekārtas vai citas Savienības sistēmas vienības, vai abām. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka šis siltums it īpaši ir jāpatērē produkcijas ražošanai vai tas jāeksportē uz iekārtu vai citu vienību ārpus Savienības sistēmas, izņemot, ja tas tiek eksportēts elektroenerģijas ražošanai (spriedums, 2016. gada 8. septembris, Borealis u.c., C‑180/15, EU:C:2016:647, 64. un 116. punkts).
13

Šādi fondi ir atbrīvoti no uzņēmumu ienākuma nodokļa un uzņēmējdarbības nodokļa. Šādu fondu ieguldītāji saņem ienākumus no tiem proporcionāli to kapitāldaļām. Par šiem ienākumiem nodoklis tiek uzlikts ieguldītājiem atbilstoši to nodokļu statusam saskaņā ar Vācijas nodokļu tiesisko regulējumu.
8

Nīderlandes nodokļu iestādes izdeva SF paziņojumu par nodokli 2013. taksācijas gadā saistībā ar ienākuma nodokli un sociālās apdrošināšanas iemaksām. Pēc tam, kad SF iesniedza sūdzību par šo paziņojumu, inspektors atstāja to spēkā tikai tiktāl, ciktāl ar to tika atzīts, ka SF ir jāmaksā sociālās iemaksas Nīderlandes sociālās apdrošināšanas shēmā par laikposmu no 2013. gada 13. augusta līdz 31. decembrim.
2)

Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing ( Changshu ) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd un Csi Solar Power Group Co. Ltd atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar galveno apelācijas sūdzību.
63

Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā norāda uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot Hartas 7. pantu par tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību, jo tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka EIB, neizslēdzot no izmeklēšanas komisijas ziņojuma un apstrīdētā lēmuma atsauces uz viņas privātās dzīves aspektiem, kuri esot pārmērīgi, nebūtiski un izslēgti no izmeklēšanas komitejas kompetences jomas, nav izdarījusi pārkāpumu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja tostarp norāda it īpaši, ka šis ziņojums attiecās uz viņas sarežģītajām attiecībām ar viņas tā laika nodaļas priekšnieku, grūtībām pieņemt jebkāda veida kritiku un viņas nepacietību karjeras izaugsmē. Viņa uzskata, ka šie apstākļi neesot tieši nepieciešami, lai noteiktu, vai viņa ir cietusi no seksuālas uzmākšanās. Viņa norāda, ka šie komentāri turklāt, kā tas skaidri izrietot no jauna medicīniskā ziņojuma, kaitējot viņas veselībai.
7

Atbilstoši šīs direktīvas 14. pantam: “1. Domstarpības par prasījumu, sākotnējo instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, vai vienoto instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, un domstarpības par pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentās iestādes veiktās paziņošanas likumību risina pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentās struktūras. Ja prasījuma piedziņas procedūras laikā prasījumu, sākotnējo instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, vai vienoto instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, apstrīd kāda ieinteresētā persona, pieprasījuma saņēmēja iestāde šo personu informē, ka tai jāvēršas ar prasību pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentajā struktūrā saskaņā ar šajā dalībvalstī spēkā esošajiem tiesību aktiem. 2. Domstarpības par pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī veiktajiem izpildes pasākumiem vai par pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes veiktās paziņošanas likumību risina šīs dalībvalsts kompetentā struktūra saskaņā ar tās spēkā esošajiem normatīvajiem aktiem. 3. Ja pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentajā struktūrā saņemta 1. punktā minētā prasība, pieprasījuma iesniedzēja iestāde par to informē pieprasījuma saņēmēju iestādi un norāda prasījuma summu, kas netiek apstrīdēta. 4. Tiklīdz pieprasījuma saņēmēja iestāde vai nu no pieprasījuma iesniedzējas iestādes, vai no ieinteresētās personas ir saņēmusi 3. punktā minēto informāciju, tā aptur izpildes procedūru attiecībā uz prasījuma apstrīdēto daļu, kamēr šajā jautājumā kompetentā struktūra pieņem lēmumu, ja vien pieprasījuma iesniedzēja iestāde nepieprasa ko citu saskaņā ar šā punkta trešo daļu. Pēc pieprasījuma iesniedzējas iestādes lūguma vai citos gadījumos, kad pieprasījuma saņēmēja iestāde to uzskata par nepieciešamu, un neskarot 16. pantu, šī pieprasījuma saņēmēja iestāde var veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, lai garantētu prasījuma piedziņu, ciktāl to atļauj pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī spēkā esošie normatīvie akti. Saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī spēkā esošajiem normatīvajiem aktiem un administratīvo praksi pieprasījuma iesniedzēja iestāde var lūgt pieprasījuma saņēmēju iestādi veikt apstrīdētā prasījuma vai prasījuma apstrīdētās daļas piedziņu, ciktāl to atļauj pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī spēkā esošie attiecīgie normatīvie akti un administratīvā prakse. [..] [..]”
92

No Tiesas pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka tad, ja dalībvalsts tiesību akti pakārto iespēju saņemt nodokļu priekšrocību nosacījumiem, kuru ievērošanu var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no trešās valsts kompetentajām iestādēm, šī dalībvalsts principā var likumīgi atteikties piešķirt šo priekšrocību, ja no šīs valsts iegūt šo informāciju izrādās neiespējami tostarp tādēļ, ka šai trešajai valstij nav līgumiska pienākuma to sniegt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 18. decembris, A, C‑101/05, EU:C:2007:804, 63. punkts; 2011. gada 10. februāris, Haribo Lakritzen Hans Riegel un Österreichische Salinen, C‑436/08 un C‑437/08, EU:C:2011:61, 67. punkts, kā arī 2014. gada 10. aprīlis, Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, 84. punkts).