ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Šī lieta it īpaši paver Tiesai iespēju sniegt precizējumus par formālajiem un materiālajiem nosacījumiem, kuri jāizpilda, lai dalībvalsts varētu saņemt atbrīvojumu no pienākuma paziņot atbalsta pasākumus atbilstoši šai regulai. Vispārīgāk tā sniedz iespēju uzsvērt to, ka visiem precīzi paredzētajiem pienākumiem, kas dalībvalstīm šajā ziņā noteikti – vai tie būtu formāli vai materiāli –, ir imperatīvs raksturs un ka to neizpildes gadījumā tās vairs nesaņem prasīto atbrīvojumu.
59.

Attiecībā uz “neapstrādātu tabaku” skaidrojumos par pozīciju KN 2401 ir atsauce uz pozīcijas 2401 HS skaidrojumu 1. punktu. To saistošajā redakcijā franču un angļu valodā skaidrojumos attiecībā uz jēdzienu “neapstrādāta tabaka” ir šādi klasifikācijas norādījumi: “Le tabac à l’état naturel sous forme de plantes entières ou de feuilles et les feuilles séchées ou fermentées, ces feuilles pouvant être entières ou écôtées, rognées ou non, brisées ou découpées même sous une forme régulière, mais à la condition qu’il ne s’agisse pas d’un produit prêt à être fumé” ( 22 ). “Unmanufactured tobacco in the form of whole plants or leaves in the natural state or as cured or fermented leaves, whole or stemmed/stripped, trimmed or untrimmed, broken or cut (including pieces cut to shape, but not tobacco ready for smoking)” ( 23 ).
133.

Taču no strīda satura visaptveroša vērtējuma izriet, ka Grieķijas tiesību normas vismaz attiecīgajā brīdī bija nepilnīgas. Proti, minētais izriet no bruņurupuču vajadzībām, ar to aizsardzību saistītiem un jau konstatētiem Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā noteiktā pasliktināšanās aizlieguma pārkāpumiem un jaunākajām Grieķijas tiesību normām.
12.

Pašvaldība uzskata, ka tās darbība, organizējot skolēnu pārvadājumus, ir apliekama ar PVN. Tāpēc, no vienas puses, par no vecākiem iekasētajām iemaksām EUR 13958 apmērā tai ir jāmaksā PVN, un, no otras puses, tai ir tiesības atskaitīt priekšnodoklī attiecīgu PVN daļu no EUR 458231, ko pašvaldībai rēķinos par veiktajiem pārvadājumiem norādīja transporta uzņēmumi. Rezultātā pašvaldībai tika atmaksāts nodoklis. Tomēr Nīderlandes nodokļu administrācija uzskata, ka pašvaldības darbība, organizējot skolēnu pārvadājumus, nav apliekama ar PVN, jo tā neesot saimnieciska darbība.
126.

Šie jautājumi ir par to, ka Lēmuma 2013/448 pamatojumā, būtībā tā preambulas 25. apsvērumā, neesot norādīti visi dati, kas esot nepieciešami, lai saprastu korekcijas koeficienta aprēķināšanu. Konkrēti, runa ir par to, ka atsevišķi skaitļi no pamatojumā ietvertajiem datiem varot tikt secināti tikai netieši (par to 4) punktā) un ka vēlāk publicētajā Klimata politikas ģenerāldirektorāta paskaidrojošajā dokumentā esot gan ietverti svarīgi papildu dati, taču, pirmkārt, tie neveidojot pamatojuma daļu (par to 3) punktā) un, otrkārt, joprojām trūkstot liela daudzuma nepieciešamās informācijas (par to 2) punktā). Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jāprecizē pamatojumam izvirzāmās prasības (par to 1) punktā).
55.

Tiesa, protams, jau ir lēmusi, ka persona, kura ir cietusi no diskriminējošas atlaišanas, vēršoties pret savu darba devēju, var atsaukties uz Direktīvas 76/207 6. pantu, it īpaši, lai atkāptos no valsts tiesību normas, ar kuru nosaka ierobežojumu kaitējuma atlīdzināšanas summai, kādu persona var saņemt kā atlīdzinājumu ( 41 ). Tomēr, pirmkārt, es šaubos, ka šādu risinājumu var transponēt arī attiecībā uz pāraudzinošas kaitējuma atlīdzības noteikšanu, jo nešķiet, ka no Direktīvas 2006/54 18. panta formulējuma vien izrietētu, ka ar to dalībvalstīm būtu uzlikts šāds pienākums. Otrkārt, jākonstatē, ka manis minētā judikatūra ir tapusi kontekstā, kurā atšķirībā no šī gadījuma darba devējs ir bijusi valsts iestāde. Ja nospriestu, ka pamatlietā valsts tiesai ir jānosaka pāraudzinoša kaitējuma atlīdzība atbilstoši Direktīvas 2006/54 18. pantam, nāktos konstatēt minētā panta horizontālu tiešo iedarbību.
38.

Līdz ar to es uzskatu, ka Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteiktais ierobežojums, proti, viena gada atalgojums, attiecas vienīgi uz kompensāciju par klientūru un ar to nav ierobežota zaudējumu atlīdzība, kuras priekšmetam ir jābūt atšķirīgam no šīs kompensācijas. Tātad nevar tikt izslēgts, tāpat kā tas ir paredzēts šīs direktīvas 17. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ka papildus šai atlīdzībai tirdzniecības pārstāvis varētu prasīt zaudējumu atlīdzību, kura ir paredzēta cita autonoma kaitējuma segšanai. Ja, ņemot vērā no minētās direktīvas 17. panta izrietošo saskaņošanu, nav iespējams kumulatīvi piemērot abus prasījumus, kuru abu mērķis ir kompensēt zaudējumus, kuri rodas no klientūras zaudējuma, tad ir jāatzīst, ka divi prasījumi, kuru priekšmets ir kompensācija par atšķirīgiem zaudējumiem, var pastāvēt līdzās.
65.

Turklāt, ja Tiesa, pretēji tam, kas ir ierosināts šajos secinājumos, uzskatītu, ka šis princips pamatlietā nav piemērojams, arī Harta nebūtu piemērojama. Būtībā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir jāpiemēro visās situācijās, kuras regulē ar Savienības tiesībām, taču ne ārpus šādām situācijām ( 39 ). Kā Tiesa to ir precizējusi spriedumā Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), nevar pastāvēt tādi gadījumi, kas attiektos uz Savienības tiesībām bez iepriekš minēto pamattiesību piemērošanas. Tādēļ Savienības tiesību piemērojamība nozīmē arī Hartā garantēto pamattiesību piemērošanu ( 40 ). Turpretī, ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, Tiesas kompetencē nav to izskatīt, un attiecīgā gadījumā ar tām Hartas normām, uz kurām ir izdarīta atsauce, atsevišķi nevar pamatot šo kompetenci ( 41 ). Šajā gadījumā ir skaidrs, ka ar valsts tiesību aktiem pamatlietā, definējot darba ņēmēju izdienas pensijas pabalstu aprēķināšanas noteikumus, netiek īstenots Savienības atvasināto tiesību akts. Turklāt no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka A. Wojciechowski tiesiskā situācija ir tīri iekšēja un uz to tieši neattiecas nekādas Civildienesta noteikumu normas ( 42 ). No iepriekš minētā izriet, ka tikai tādā gadījumā, ja Tiesa, kā es to esmu ierosinājis, uzskatītu, ka LES 4. panta 3. punkts, lasot to apvienojumā ar Civildienesta noteikumu normām, ir piemērojams pamatlietā, A. Wojciechowski situāciju reglamentētu Savienības tiesības un tāpēc būtu piemērojama Harta.
2.

Būtībā tāda ir galvenā un vēl neaplūkotā problēma, ar kuru izskatāmajā lietā ir saistīti divi Tiesai uzdotie prejudiciālie jautājumi. Ar to šī lieta atšķiras no daudzām citām šo pēdējo gadu laikā iesniegtajām lietām, it īpaši tām, kuras iesniedza Ungārijas ( 3 ) vai Spānijas ( 4 ) tiesas, kurām bija jāizvērtē valsts tiesību aktu saderīgums it īpaši ar Direktīvas 93/13 6. un 7. panta prasībām.
20.

UmwRG 2. pantā ir noteikts: “1. Atzīta valsts vai ārvalsts apvienība var iesniegt pieteikumu atbilstoši [VwGO], lai pārsūdzētu lēmumu 1. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē vai šāda lēmuma nepieņemšanu, neatkarīgi no tā, vai ir aizskartas tās tiesības, ja šī apvienība: 1) pamato, ka 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētais lēmums vai lēmuma neesamība ir pretrunā tiesību normām par vides aizsardzību un tam var būt nozīme lēmuma pieņemšanā; 2) pamato, ka 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētais lēmums vai lēmuma nepieņemšana to aizskar saistībā ar tās statūtos paredzēto vides aizsardzības mērķu sasniegšanu, un 3) bija tiesīga piedalīties 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētajā procedūrā un tajā tā ir izteikusies pēc būtības atbilstoši spēkā esošajām tiesību normām vai ja pretrunā spēkā esošajām tiesību normām tai nebija dota iespēja izteikties. 2. Apvienībai, kas nav atzīta [..], ir tiesības iesniegt pieteikumu saskaņā ar 1. punktu, vienīgi ja: 1) pieteikuma iesniegšanas brīdī tā atbilst akreditācijas nosacījumiem; 2) tā ir iesniegusi akreditēšanas lūgumu, no tās neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nav pieņemts lēmums par tās akreditēšanu. [..] 3. Ja apvienībai ir bijusi iespēja izteikties 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētajā procedūrā, pieteikuma tiesai ietvaros tai nav tiesību iesniegt nekādus iebildumus, uz kuriem tā nav atsaukusies vai uz kuriem tā nav atsaukusies saprātīgā laikā atbilstoši spēkā esošajām tiesību normām, bet uz kuriem tai bija iespējams atsaukties 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētajā procedūrā. 4. Ja 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētais lēmums nav ticis publiskots vai nav paziņots apvienībai atbilstoši spēkā esošajām tiesību normām, iebildumi vai pieteikums ir jāiesniedz gada laikā no brīža, kad apvienība uzzināja par lēmumu vai kad tai par to būtu bijis jāuzzina. [..] 5. Pieteikumi, kas iesniegti atbilstoši 1. punktam, ir atzīstami par pamatotiem, ja 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētais lēmums vai lēmuma nepieņemšana ir pretrunā tiesību normām par vides aizsardzību, kurām ir nozīme lēmuma pieņemšanā, pieteikumu par būvniecības iecerēm gadījumā – ciktāl būvniecības ieceres apsvērumi, kas pamato pienākumam [veikt ietekmes uz vidi novērtējumu] pakļauta projekta tiesiskumu, ir pretrunā tiesību normām par vides aizsardzību un ja pārkāpums skar vides aizsardzības intereses, kas saskaņā ar apvienības statūtiem norādītas tās sasniedzamo mērķu skaitā. Attiecībā uz lēmumiem, kas paredzēti 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā, turklāt jāpastāv pienākumam veikt ietekmes uz vidi novērtējumu.”
121.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku uz Bundesfinanzhof uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) ar kapitāla darbībām saistītiem izdevumiem, kas rodas holdingam, kurš tieši vai netieši iesaistās savu meitasuzņēmumu darbībā, ir tieša un nepastarpināta saikne ar visu šīs holdinga sabiedrības saimnieciskās darbības kopumu. Tāpēc nav pamata veikt priekšnodoklī samaksātā pievienotās vērtības nodokļa par minētajiem izdevumiem sadali starp holdinga sabiedrības saimniecisko darbību un darbībām, kas nav saistītas ar saimniecisko darbību. Ja holdinga sabiedrība īsteno darījumus, kas apliekami ar pievienotās vērtības nodokli, un tādus, kuri no tā ir atbrīvoti, tiesības uz priekšnodoklī samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitījumu aprēķina saskaņā ar daļu metodi, kas ir paredzēta Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 5. punktā; 2) Sestās direktīvas 77/388 4. panta 4. punkta otrā daļa liedz dalībvalstij, īstenojot iespēju, kas tai paredzēta šajā tiesību normā, veidojot PVN grupu, paredzēt nosacījumu, ka visiem grupas dalībniekiem ir jābūt juridiskas personas statusam, ja vien šādu nosacījumu neattaisno ļaunprātīgas prakses novēršana vai cīņa pret krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, ievērojot Savienības tiesības, it īpaši nodokļu neitralitātes principu, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem ciešas finanšu, saimnieciskās un organizatoriskās saites Sestās direktīvas 77/388 4. panta 4. punkta otrās daļas izpratnē var īstenoties vienīgi tad, ja pastāv hierarhija attiecībās starp PVN grupas dalībniekiem, varētu būt saderīgi ar šo pantu ar noteikumu, ka tas ir nepieciešami un samērīgi, lai sasniegtu mērķus novērst ļaunprātīgas izmantošanas praksi un lai cīnītos pret krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, ievērojot Savienības tiesības, it īpaši nodokļu neitralitātes principu, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai; 3) nodokļu maksātājs nevar tieši atsaukties uz Sestās direktīvas 77/388 4. panta 4. punkta otro daļu. Tāpēc iesniedzējtiesai savas valsts tiesību akti ir jāinterpretē, cik vien iespējams, atbilstoši minētajai Sestās direktīvas normai.
15.

Sākotnējās pievienošanās procedūras beigās personas, kuru pievienošanās parādījās kā apstiprināta uz laiku, tika reģistrētas kā apstiprinātas, bet tās, kuras parādījās kā tādas, kas parakstījušas vairāk par vienu pievienošanās dokumentu, dalībnieku reģistrā tika iekļautas kā neapstiprinātas un iedalītas pēc nejaušības principa ( 5 ). Attiecīgi iedalījums pēc nejaušības principa bija jāpiemēro personām, kuras, lai gan tām sākotnējās pievienošanās posmā bija jāpievienojas privātajam pensiju fondam, to nebija izdarījušas, kā arī personām, kuras reģistrā bija iekļautas kā personas, kuru pievienošanās netika apstiprināta. Iedalīšanu kādā no privātajiem fondiem veica CNPAS tieši proporcionāli to personu skaitam, kuru pievienošanās apstiprināta katrā no privātajiem pensiju fondiem, attiecībā pret kopējo personu skaitu, kuru pievienošanās apstiprināta visiem privātajiem pensiju fondiem kopā.
16.

Augstākā administratīvā tiesa norāda, ka minētie Likuma par dāvinājuma nodokli grozījumi ir veikti likuma pamatojuma rezultātā, lai segtu izdevumus elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamiem avotiem veicināšanai. Veicināšanas rezultātā acīmredzami esot palielinājušies veicinātie avoti un vienlaicīgi samazinājušas investīcijas to būvniecībā, kas it īpaši esot novērojams attiecībā uz saules energotehniku. Tādēļ ir bijis vajadzīgs ieguldīt milzumu līdzekļu, lai apmaksātu saules energotehnikas apkalpojošo personu veicināšanas pasākumus. Ieņēmumi no ieviestā dāvinājuma nodokļa par bezmaksas iegūtām kvotām esot viens no avotiem šo veicināšanas pasākumu finansēšanai.
19.

Attiecībā uz pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa 339.–349. punktā ir spriedusi, ka Komisija ir atteikusi Repsol u.c. ļaut gūt labumu no 2002. gada paziņojuma par iecietību 23. punkta pēdējās daļas tādēļ – kā izriet no apstrīdētā lēmuma 592. apsvēruma –, ka Komisijas rīcībā, pirms tā vēl 2004. gada 31. martā saņēma Repsol deklarāciju, kas bija pievienota pieteikumam atbilstoši 2002. gada paziņojumam, jau bija atbilstīgā informācija, kura bija tā laika dokumentos, kas savākti pārbaužu laikā 2002. gada 1. un 2. oktobrī. It īpaši no pārsūdzētā sprieduma 343. punkta izriet, ka “apelācijas sūdzības iesniedzēji kļūdaini uzskata, ka Repsol ir tas, kurš savā pieteikumā atbilstoši 2002. gada paziņojumam esot iesniedzis informāciju, kas Komisijai atklāja to, ka aizliegtā vienošanās esot ilgusi no 1998. līdz 2002. gadam”.
6.

Ja ārvalstu ieguldījumu sabiedrība neizpildīja ne AuslInvestmG 17. panta 3. punkta, ne šā likuma 18. panta 2. punkta prasības, fonds tika atzīts par tā saukto “melno” fondu, kura daļu turētājiem tika uzlikti nodokļi saskaņā ar AuslInvestmG 18. panta 3. punktu. Šajā tiesību normā bija paredzēts, ka par daļu turētājiem sadalītu un izmaksātu tika uzskatīts vienreizējs maksājums. Šis vienreizējais maksājums bija 90 % no kapitāla vērtības pieauguma, kas radies no pirmās kalendārā gada laikā noteiktās atpakaļpirkšanas cenas, vismaz 10 % apmērā no pēdējās kalendārā gada laikā noteiktās atpakaļpirkšanas cenas. Ja šāda atpakaļpirkšanas cena nebija noteikta, bija jāpiemēro biržā kotētā cena vai tirgus cena. Šis vienreizējais maksājums bija obligāts un nebija iespējams to apstrīdēt, sniedzot pretējus pierādījumus, pamatojoties it īpaši uz grāmatvedības dokumentiem, ar kuriem apliecina gūtos, bet daļu turētājiem nesadalītos ienākumus.
63.

Līdz ar to es iesaku uz Hoge Raad der Nederlanden uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: LESD 45. pantā nostiprinātā darba ņēmēju brīva pārvietošanās pieļauj pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu ‑ saskaņā ar kuru migrējošiem darba ņēmējiem tiek paredzēta no nodokļa atbrīvotas eksteritoriālu izdevumu kompensācijas iespēja un darba ņēmējam, kurš laikposmā pirms darba uzsākšanas šajā dalībvalstī dzīvoja ārvalstīs vairāk nekā 150 kilometru attālumā no šīs dalībvalsts robežas, bez nepieciešamības iesniegt citus pierādījumus var tikt piešķirta no nodokļa atbrīvota vispārēji noteikta izdevumu kompensācija, pat ja kompensācijas summa pārsniedz faktiskos eksteritoriālos izdevumus, kamēr darba ņēmējam, kurš minētajā laikposmā dzīvoja ne tik lielā attālumā no šīs dalībvalsts, no nodokļa atbrīvota kompensācija ietver tikai pierādāmu faktisko eksteritoriālo izdevumu apmēru ‑ ja pēdējie minētie darba ņēmēji lielākajā vairumā gadījumu katru dienu var braukāt uz savu darba vietu Nīderlandē un būtībā viņiem nerodas nekādi eksteritoriāli izdevumi.
14.

Turklāt tā atgādina, ka spriedumā lietā Donner ( 10 ) Tiesa nosprieda, ka komersants, kas ar reklāmu cenšas sasniegt sabiedrības locekļus, kuri dzīvo noteiktā dalībvalstī, un rada vai nodod to rīcībā īpašu piegādes sistēmu un samaksas veidu vai ļauj to darīt trešajai personai, minētajiem sabiedrības locekļiem līdz ar to dodot iespēju likt piegādāt šajā pašā dalībvalstī ar autortiesībām aizsargātu darbu kopijas, īsteno dalībvalstī, kurā notiek piegāde, “publisku izplatīšanu” Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkta izpratnē.
47.

Tā kā šis jautājums tiek uzdots tikai apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā, Verwaltungsgerichtshof acīmredzot pieņem, ka pienākums veikt ietekmes uz vidi novērtējumu var tikt balstīts tikai uz IVN direktīvas 4. panta 1. punktu un I pielikuma 14. punktu, kas attiecas uz dabasgāzes ieguvi komerciāliem mērķiem, ja iegūtais daudzums pārsniedz 500000 m3/dienā (par to 1) sadaļā). Taču tas var izrietēt arī no direktīvas 4. panta 2. un 3. punkta, kā arī no II pielikuma 2. punkta d) apakšpunkta, ja izpētes urbums neatkarīgi no tā ieguves daudzuma ir uzskatāms par dziļurbumu. Tāpēc Tiesai, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz lūgumu, būtu jāaplūko arī šis aspekts (par to 2) sadaļā) ( 15 ).
6.

No lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Amtsgericht Frankfurt am Main (Frankfurtes pie Mainas Pirmās instances tiesa, Vācija) 2005. gada 1. jūlijā pieņemto lēmumu ir ticis uzsākts Phoenix maksātnespējas process. Līdz ar to minētā sabiedrība darbību ir beigusi un kopš tā laika ir likvidācijas procesā. Šīs sabiedrības uzņēmējdarbības mērķis bija apkrāpt ieguldītājus. Zaudējumi tika nodarīti apmēram 30000 ieguldītāju, zaudējumu summai sasniedzot 600 miljonus euro.
22.

Viens no FNV izvirzītajiem apgalvojumiem ir par to, ka uz tādu līgumu, kāds ir izskatāmais DKL, izņēmums lietā Albany attiecas pilnībā – un līdz ar to, ņemot vērā tikai, ka tas ir noslēgts kā darba koplīgums, uz to neattiecas LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas joma. Šajā ziņā neesot nozīmes apstāklim, ka daži no koplīguma noteikumiem ir par pašnodarbināto personu darba nosacījumiem.
43.

Tāpēc šķiet, ka it īpaši pēc sprieduma Tatu (EU:C:2011:219) Rumānijas iestādēm, lai izpildītu savus pienākumus, kas izriet no Savienības tiesībām, patiesībā bija jāizvēlas viena no divām iespējām: vai nu atcelt piesārņojuma nodokli un atmaksāt tām personām, kuras tās jau samaksājušas, kā šo nodokli iekasētās summas, nākotnē ieviešot vai arī neieviešot jaunu nodokli, kas atbilstu LESD 110. pantam, vai arī saglabāt piesārņojuma nodokli (neatkarīgi no tā nosaukuma), taču to nekavējoties pieprasīt arī no tādu lietotu automašīnu īpašniekiem, kas jau ir reģistrēti Rumānijā.
21.

Šādos apstākļos Arbeidshof te Antwerpen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai pabalsta [saskaņā ar AOW] daļa, kas tiek piešķirta Nīderlandes pilsonim un kas ir pamatota ar apdrošināšanas laikposmu, kad šis Nīderlandes pilsonis pēc vienkārša lūguma var atkāpties no dalības Nīderlandes sistēmā un tādējādi no iemaksu veikšanas un ierobežotu laikposmu to ir darījis, ir pielīdzināma pabalstam, kas piešķirts uz brīvprātīgas tālākapdrošināšanas pamata Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē, tādēļ to var neņemt vērā, piemērojot tādu noteikumu par nepārklāšanos, kāds ir Beļģijas 1967. gada 21. decembra Karaļa dekrēts par darba ņēmēju vecuma un apgādnieka zaudējuma pensiju shēmu vispārīgo regulējumu 52. panta 1. punkta pirmā daļa?”
14.

Pēc tam, kad Agra Plani nesamaksāja PVN, pamatojoties uz pirkuma līgumu, un nepiegādāja kviešus, un turklāt 2011. gada aprīlī tika automātiski izslēgta no reģistra kā nodokļa maksātāja, Bulgārijas nodokļu iestādes no Firin pieprasīja atmaksāt saistībā ar pirkuma līgumu jau pieprasīto priekšnodokli. Tās uzskata, ka sākotnējas tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu no avansa maksājuma zūd, ja apsolītais pakalpojums vēlāk netiek sniegts. Turklāt tās uzskata, ka runa ir par fiktīvu darījumu un fiktīvu naudas plūsmu, kādēļ Firin zināja, ka saistībā ar pirkuma līgumu maksājamais PVN netiks samaksāts.
Tomēr man šķiet skaidrs no Prospektu direktīvā ietvertajiem mērķiem, no tās formulējuma, struktūras un shēmas kopumā un it īpaši no garā saraksta ar skaidrajiem izņēmumiem no tās piemērošanas jomas vai no pienākuma publicēt prospektus, ka nolūks bija aptvert visa veida situācijas, kurās parasti tiek emitēti vai pārdoti vērtspapīri, it īpaši – ja ne ekskluzīvi – regulētos tirgos.
49.

Komisija uzskata, ka no Direktīvas 2001/77 preambulas 10. un 11. apsvēruma izriet, ka izcelsmes apliecinājumu sistēma, kas izveidota saskaņā ar šīs direktīvas 5. pantu, lai veicinātu elektroenerģijas tirdzniecību un lai palielinātu pārskatāmību, ļaujot patērētājiem noteikt, ka elektroenerģija ir ražota, izmantojot atjaunojamos enerģijas avotus, ir jānošķir no zaļo sertifikātu sistēmas, kas izveidota dažās valstu atbalsta shēmās minētās direktīvas 4. panta izpratnē. Savukārt šie zaļie sertifikāti, kas neiekļaujas saskaņotā sistēmā, ir paredzēti, lai subsidētu zaļās elektroenerģijas ražošanu, nodrošinot elektroenerģijas ražotājiem papildu ienākumus, kas sedz ražošanas laikā radušās papildu izmaksas. Atšķirībā no izcelsmes apliecinājumiem tie ir apgrozāmi vērtspapīri, ko var tirgot otrreizējā tirgū, kurā ražotāji savstarpēji konkurē. No tā izriet, ka izcelsmes apliecinājumi nepiešķir tiesības izmantot valsts līmeņa atbalsta shēmas un ka dalībvalstīm nav pienākuma atzīt citās dalībvalstīs izsniegtos izcelsmes apliecinājumus kā ieguldījumu valsts kvotas saistību izpildē.
76.

Papildus iepriekš minētajam jānorāda uz faktu, ka, atšķirībā no Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta, ar Regulas Nr. 1260/99, kas ir piemērojama 2000.–2006. gada laikposmam, 39. panta 3. punkta b) apakšpunktu gan Komisijai ir tieši atļauts “veikt vajadzīgās finanšu korekcijas”, ja ir pierādīts, ka “vadības vai kontroles sistēmā ir nopietni trūkumi, kas var novest pie sistemātiskiem pārkāpumiem” (šīs pašas tiesību normas 2. punkta c) apakšpunkts). Saskaņā ar [39. panta 3. punktu] ir noteikts, ka šīs korekcijas izpaužas, “pilnībā vai daļēji anulējot fondu ieguldījumu šai palīdzībai” un aprēķinot to summu, “saskaņā ar proporcionalitātes [samērīguma] principu ņem vērā pārkāpuma vai izmaiņu veidu, kā arī dalībvalsts vadības vai kontroles sistēmā konstatēto trūkumu apmērus un to finansiālās sekas”.
9.

Direktīvas 2006/123 16. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis ievēro pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumus dalībvalstī, kas nav valsts, kurā tie veic uzņēmējdarbību. [..] Dalībvalstis nenosaka, ka – lai attiecīgās dalībvalsts teritorijā piekļūtu pakalpojumu darbībai vai to veiktu – jāizpilda jebkādas prasības, kas neatbilst šādiem principiem: a) nediskriminēšana – prasība nedrīkst būt ne tieši, ne netieši diskriminējoša attiecībā uz valstspiederību vai – juridisko personu gadījumā – attiecībā uz dalībvalsti, kurā tās veic uzņēmējdarbību [tās ir reģistrētas]; [..] 2. Dalībvalstis nedrīkst ierobežot tāda pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, piemērojot jebkuru no šādām prasībām: a) pakalpojumu sniedzēja pienākums izveidot uzņēmumu to teritorijā; b) pakalpojumu sniedzēja pienākums saņemt atļauju no to kompetentajām iestādēm, tostarp būt iekļautam reģistrā vai reģistrēties profesionālā organizācijā vai apvienībā to teritorijā, izņemot gadījumos, ja to paredz šī direktīva vai citi Kopienas tiesību akti; [..].”
23.

Vueling savos apsvērumos ( 8 ) norāda, ka aviosabiedrības mērķis ir piedāvāt klientiem personalizētu gaisa pārvadājumu pakalpojumu, kas būtu pielāgots viņu vajadzībām un finansēm, piedāvājumu sadalot vairākos segmentos. Šīs stratēģijas īstenošana prasa, no vienas puses, nošķirt gaisa pārvadājumu pakalpojuma būtiskākos elementus no papildu elementiem, kas ietilpst šajā pakalpojumā, un, no otras puses, pārveidot papildu elementus izvēles elementos, ļaujot klientiem izvēlēties šīs izvēles, ja tie to uzskata par vajadzīgu, veicot skaidru piekrišanas darbību “opt‑in”. Lai ceļotu par izdevīgāko cenu, kā to piedāvā tarifu plāns “Basic”, attiecīgi ir jāatsakās no noteikta skaita pakalpojumiem, kas savukārt ir iekļauti dārgākos tarifu plānos “Optima” vai “Excellence”.