ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu, reģionālā vai vietējā iestāde tiktāl, ciktāl tā saskaņā ar valsts tiesībām ir juridiska persona, var celt prasību par tai adresētajiem lēmumiem vai par lēmumiem, kas — kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēti citai personai — tomēr to skar tieši un individuāli. Nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar tieši, kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai tiktu izpildīti divi vienlaicīgi izpildāmi nosacījumi, proti, pirmkārt, lai apstrīdētais Kopienas pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un, otrkārt, nepieļautu nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus.

Attiecībā uz pirmo kritēriju — tas, ka reģionālā vai vietējā iestāde lēmumā par Kopienu finanšu atbalstu piešķiršanu ir norādīta kā par Eiropas Reģionālās attīstības fonda projekta ieviešanu atbildīgā persona, nenozīmē, ka šai iestādei pašai ir tiesības uz šī atbalsta saņemšanu. Turklāt fakts, ka šī iestāde ir norādīta kā par finanšu atbalsta pieteikuma iesniegšanu atbildīgā iestāde, arī nevar būt pamats tam, lai to uzskatītu par tieši saistītu ar Kopienu finanšu atbalstu, attiecībā uz kuru lēmumā par atbalsta piešķiršanu ir precizēts, ka šo atbalstu ir lūgusi un tas tika piešķirts attiecīgajai dalībvalstij. Tikai tas apstāklis vien, ka konsorcijs, kurā apvienojušies dažādi valsts publisko tiesību subjekti, tai skaitā arī attiecīgā dalībvalsts, un ar kuru Komisija nav nekādā veidā saistīta, lēmumā par atbalsta piešķiršanu ir norādīts kā Kopienu atbalsta saņēmējs, nenozīmē, ka tam pašam ir tiesības uz šī atbalsta saņemšanu.

Attiecībā uz otro ar tiešu ietekmi saistīto kritēriju — tas, ka valsts iestādes, nepastāvot attiecīgam pienākumam atbilstoši Kopienu tiesībām, ir paudušas savu nodomu atgūt iepriekš minētajam konsorcijam nelikumīgi izmaksātās summas, ir uzskatāms par autonomu to nodoma paušanu. No tā izriet, ka ar to apstākli vien, ka valsts iestādes savā Komisijai adresētajā vēstulē ir paudušas savu nodomu attiecināt uz minēto konsorciju Komisijas iespējamā lēmuma par Kopienu atbalsta atcelšanu finansiālās sekas, nav pietiekami, lai varētu konstatēt tiešu ieinteresētību, kas paredzēta EKL 230. panta ceturtajā daļā. No tā, ka valsts iestādes ir juridiski nesaistošā veidā vienkārši paziņojušas par savu nodomu atgūt attiecīgo atbalstu no tā saņēmēja, nav iespējams secināt, ka minētais konsorcijs ir ticis tieši skarts, jo nav iespējams izslēgt, ka attiecīgajai dalībvalstij kā vienai no šī konsorcija kapitāldaļu turētājiem var būt īpaši iemesli atteikties atgūt attiecīgo atbalstu no šī konsorcija.

(sal. ar 42., 45., 47.–49., 54.–57. un 60. punktu)
Ja atšķirībā no kompetentās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībvalstī, kur dzīvo aprūpējamā persona un kurā tā ir apdrošināta kā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes loceklis Regulas Nr. 1408/71, kura grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu Nr. 118/97, kas savukārt grozīta ar Regulu Nr. 1386/2001, izpratnē, nav paredzēti pabalsti natūrā tādos gadījumos, kad šai personai ir vajadzīga aprūpe, ar šīs regulas 19. vai 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu kā tādu netiek izvirzīta prasība pabalstus piešķirt ārpus kompetentās valsts, ko vai nu veiktu kompetentā iestāde, vai tie tiktu piešķirti uz tās rēķina.

Tomēr Regulas Nr. 1408/71 19. un 22. pants nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka, dzīvojot dalībvalstī, kas nav kompetenta minētās regulas izpratnē, sociāli apdrošinātās personas pieeja pabalstiem natūrā ekskluzīvā veidā ir noregulēta dzīvesvietas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā tādējādi, ka, ja šīs pēdējās minētās valsts tiesību aktos nav paredzēta pabalsta natūrā piešķiršana, lai segtu risku, par kuru ir pieprasītas tiesības saņemt šādus pabalstus, šīs tiesību normas ir šķērslis, lai kompetentā iestāde piešķirtu šādus pabalstus natūrā. Faktiski, interpretējot, ka ar Regulu Nr. 1408/71 dalībvalstij ir aizliegts darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem paredzēt plašāku sociālo aizsardzību par to, kas izriet no minētās regulas piemērošanas, vienlaikus tiktu pārsniegts kā šīs regulas mērķis, tā arī EKL 42. panta mērķis un ietvari.

(sal. ar 55.–57. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C-482/07

AHP Manufacturing BV

pret

Bureau voor de Industriële Eigendom

(Rechtbank 's-Gravenhage lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Patentu tiesības — Patentētas zāles — Regula (EEK) Nr. 1768/92 un Regula (EK) Nr. 1610/96 — Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm — Nosacījumi attiecībā uz sertifikātu piešķiršanu diviem vai vairākiem ar to pašu produktu saistītu pamatpatentu īpašniekiem — Precizējums saistībā ar izskatīšanas stadijā esošu pieteikumu esamību”

Tiesas (trešā palāta) 2009. gada 3. septembra spriedums I ‐ 7297

Sprieduma kopsavilkums

Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm

(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1610/96 3. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1768/92 3. panta c) punkts)

Regulas Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm 3. panta c) punkts, kurā noteikts, ka sertifikātu piešķir, ja dalībvalstī, kurā iesniegts pieteikums, pieteikuma iesniegšanas dienā uz produktu līdz šim nekad nav attiecies kāds sertifikāts, skatot to apvienojumā ar Regulas Nr. 1610/96 par papildu aizsardzības sertifikāta ieviešanu attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļiem 3. panta 2. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru, ja tiek kārtoti divi vai vairāki pieteikumi attiecībā uz vienu un to pašu līdzekli, kurus iesnieguši divi vai vairāki dažādu patentu īpašnieki, šiem īpašniekiem var tikt izdots viens sertifikāts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj izsniegt papildu aizsardzības sertifikātu pamatpatenta īpašniekam attiecībā uz produktu, saistībā ar kuru sertifikāta pieteikuma iesniegšanas brīdī vienam vai vairākiem viena vai vairāku citu pamatpatentu īpašniekiem jau ir bijuši izsniegti viens vai vairāki sertifikāti.

(sal. ar 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Ar Regulas Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, 4. panta 1. un 2. punktu, Regulas Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos, 6. panta 3. punktu, kā arī Regulu Nr. 832/2005 par cukura, izoglikozes un fruktozes pārpalikuma daudzumu noteikšanu Čehijā, Igaunijā, Kiprā, Latvijā, Lietuvā, Ungārijā, Maltā, Polijā, Slovēnijā un Slovākijā tiek pieļauts tāds valsts pasākums, saskaņā ar kuru uzņēmēja liekos krājumus nosaka, no krājumiem, kas faktiski atradās tā valdījumā 2004. gada 1. maijā, atņemot pārejas krājumus, ar kuriem tiek saprasts valdījumā esošo krājumu vidējais rādītājs 1. maijā pēdējos četros gados, to reizinot ar koeficientu 1,2, kas atbilst attiecīgajā dalībvalstī tajā pašā laikposmā novērotajam lauksaimniecības produktu ražošanas pieaugumam.

Ar Regulu Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, un Regulu Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos, tiek pieļauts iekasēt maksājumu par uzņēmēja liekajiem krājumiem pat tad, ja tas spēj pierādīt, ka no šo krājumu tirdzniecības pēc 2004. gada 1. maija tas nav guvis peļņu.

Regulas Nr. 1972/2003 un Regulas Nr. 60/2004 mērķis ir nevis sodīt par spekulatīvu darbību, bet gan aizsargāt lauksaimniecības tirgu — šajā gadījumā cukura un saistīto produktu tirgu — kopīgo organizāciju. Minētajās regulās šajā sakarā paredzētie instrumenti ir piemērojami visiem liekajiem krājumiem minēto regulu izpratnē neatkarīgi no tā, vai to turētāji no to pārdošanas faktiski ir guvuši peļņu.

(sal. ar 70.–72. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas, ka pastāv no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas negodīgi gūtas priekšrocības šīs tiesību normas nozīmē, nenozīmē ne to, ka pastāv sajaukšanas iespēja, ne to, ka pastāv kaitējuma draudi preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai vai vispārīgāk tās īpašniekam. Priekšrocības, ko trešā persona gūst, izmantojot apzīmējumu, kas līdzīgs preču zīmei ar reputāciju, šī trešā persona no minētās atšķirtspējas vai reputācijas ir guvusi negodīgi, ja tā ar šīs izmantošanas palīdzību mēģina sev izveidot saikni ar tēlu, kāds ir preču zīmei ar reputāciju, lai izmantotu tās pievilkšanas spēju, reputāciju un prestižu un lai bez jebkādas finansiālas kompensācijas savā labā izmantotu komerciāla rakstura pūles, ko preču zīmes īpašnieks pielicis, lai izveidotu un uzturētu tās tēlu.

(sal. ar 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C-205/07

Kriminālprocess

pret

Lodewijk Gysbrechts

un

Santurel Inter BVBA

(Hof van beroep te Gent lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“EKL 28. — 30. pants — Direktīva 97/7/EK — Patērētāju aizsardzība saistībā ar distances līgumiem — Atteikuma termiņš — Aizliegums pieprasīt patērētājam veikt iemaksu vai pilnu samaksu pirms atteikuma termiņa beigām”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2008. gada 17. jūlijā I ‐ 9949

Tiesas (virspalāta) 2008. gada 16. decembra spriedums I ‐ 9979

Sprieduma kopsavilkums

Preču brīva aprite – Eksporta kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Jēdziens

(EKL 29. pants; Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7 6. pants)

Ar EKL 29. pantu nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru pārrobežu tālpārdošanas darījumos pārdevējam pirms atteikuma termiņa beigām ir aizliegts patērētājam pieprasīt iemaksu vai pilnu samaksu, bet ir pretrunā tas, ka saskaņā ar šo tiesisko regulējumu pirms minētā termiņa beigām tiek aizliegts pieprasīt patērētāja maksājumu kartes numuru.

Šāds aizliegums pārdevējam, pat ja tas apņemas pirms minētā termiņa beigām maksājumu karti neizmantot maksājuma iekasēšanai, ir pasākums, kura iedarbība ir līdzvērtīga eksporta kvantitatīvam ierobežojumam. Aizliegums visvairāk ietekmē tiešu pārrobežu tirdzniecību ar patērētājiem, it īpaši tirdzniecību internetā, it īpaši tādu šķēršļu dēļ, kādi rodas, citā dalībvalstī veicot pasākumus pret patērētājiem, kuri nemaksā, it īpaši, ja runa ir par samērā nelielām pirkuma summām. Šāds aizliegums, pat ja tas ir piemērojams visiem tirgus dalībniekiem, kuri darbojas valsts teritorijā, faktiski vairāk ietekmē preču eksportu no eksportētājdalībvalsts tirgus, nevis preču tirdzniecību minētās dalībvalsts tirgus ietvaros.

Attiecībā uz šāda pasākuma attaisnojumu ar mērķi nodrošināt patērētāju aizsardzību, aizliegums pieprasīt iemaksu būtu piemērots un samērīgs, lai nodrošinātu efektīvu atteikuma tiesību īstenošanu. Šajā sakarā dalībvalstīm, ievērojot Kopienu tiesības, ir jānosaka, pirmkārt, tālpārdošas līgumu neizpildes, kas rodas pušu pienākumu izpildes nobīdes laikā dēļ, riska sadalīšanas veids starp pārdevēju un patērētāju. Otrkārt, pat ja aizliegums pieprasīt samaksu atteikuma perioda ietvaros palielina pārdevēju neskaidrību par piegādātās preces apmaksu, tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu augstu patērētāju aizsardzības līmeni. Patērētājs, kas izdarījis iemaksu pārdevējam, mazāk vēlas izmantot savas atteikuma tiesības — pat tad, ja piegādātās preces pilnībā neatbilst viņa prasībām.

Turpretim aizliegums pārdevējam prasīt patērētāja maksājumu kartes numuru ir lietderīgs tikai tāpēc, lai novērstu, ka pārdevējs iekasē pirkuma maksu pirms atteikuma termiņa beigām. Ja šis risks īstenojas, tad pārdevēja rīcība pati par sevi jau ir pretrunā aizliegumam pieprasīt maksu pirms atteikuma termiņa beigām, no kā izriet, ka aizliegums pārdevējam pieprasīt patērētāja maksājumu kartes numuru pārsniedz noteiktā mērķa sasniegšanai nepieciešamā robežas.

(sal. ar 42., 43., 52., 54.–56. un 60.–62. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-391/07

Glencore Grain Rotterdam BV

pret

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Regula (EK) Nr. 800/1999 — Eksporta kompensācijas lauksaimniecības produktiem — 16. pants — Diferencēta kompensācija — Pierādījums par ievedmuitas formalitāšu nokārtošanu — Transporta dokumenta kopijas vai fotokopijas iesniegšana — Regula (EK) Nr. 1501/95 — Eksporta kompensāciju piešķiršana labības tirgū — 13. pants — Atkāpe no Regulas Nr. 800/1999 16. panta noteikumiem”

Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2008. gada 18. septembrī I ‐ 9119

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 4. decembra spriedums I ‐ 9138

Sprieduma kopsavilkums

Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas – Diferencēta kompensācija

(Komisijas Regulas Nr. 1501/95 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1259/97, 13. pants un Komisijas Regulas Nr. 800/1999 16. panta 3. punkts)

Regulas Nr. 1501/95, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 1766/92 attiecībā uz labības eksporta kompensāciju piešķiršanu un pasākumiem, kas jāveic, labības tirgū rodoties traucējumiem, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1259/97, 13. pants, kas uzņēmēju atbrīvo no pierādījuma iesniegšanas par to, ka ir nokārtotas muitas formalitātes, kas vajadzīgas, lai preces laistu apgrozībā, ja kompensācija ir noteikta uzaicinājuma uz konkursu kārtībā un ja eksportētājs pierāda, ka vismaz 1500 tonnu no labības produktiem ir izvestas no Kopienas muitas teritorijas ar kuģi, kas piemērots jūras satiksmei, jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka uzņēmējs iesniedz šādu pierādījumu, to neatbrīvo no Regulas Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, 16. panta 3. punktā paredzētā pienākuma iesniegt transporta dokumenta kopiju vai fotokopiju.

(sal. ar 50. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-404/07

Győrgy Katz

pret

István Roland Sós

(Fővárosi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās — Pamatlēmums 2001/220/TI — Cietušo statuss kriminālprocesā — Privātās apsūdzības uzturētājs, kas aizstāj prokuroru — Cietušā iespēja liecināt kā lieciniekam”

Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2008. gada 10. jūlijā I ‐ 7609

Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 9. oktobra spriedums I ‐ 7620

Sprieduma kopsavilkums

Eiropas Savienība – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Cietušo statuss kriminālprocesā – Pamatlēmums 2001/220

(Padomes Pamatlēmuma 2001/220 2. un 3. pants)

Pamatlēmums 2001/220 par cietušo statusu kriminālprocesā, katrā ziņā uzliekot dalībvalstīm pienākumu, no vienas puses, nodrošināt cietušajiem augstu aizsardzības līmeni, kā arī reālu un atbilstošu lomu tās krimināltiesību sistēmā un, no otras puses, atzīt to tiesības un likumīgās intereses un nodrošināt iespēju liecināt procesa laikā un iesniegt pierādījumus, attiecībā uz šo mērķu konkrētu īstenošanas kārtību valsts iestādēm atstāj plašu rīcības brīvību.

Pamatlēmuma 2. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka aizstājošās privātas apsūdzības ietvaros valsts tiesai ar šiem pantiem nav noteikts pienākums cietušajam noziedzīgā nodarījumā piešķirt tiesības liecināt kā lieciniekam. Tomēr šādas iespējas neesamības gadījumā cietušajam jābūt piešķirtai iespējai sniegt liecību, ko var ņemt vērā kā pierādījumu.

(sal. ar 46. un 50. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 97/33 par savstarpējo savienojumu telekomunikāciju nozarē universālā pakalpojuma nodrošināšanai un savstarpēju savietojamību, piemērojot atvērtā tīkla nodrošinājuma principus, kas ir grozīta ar Direktīvu 98/61, 12. panta 7. punkts un Direktīvas 90/388 par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū, kas ir grozīta ar Direktīvu 96/19, 4.c pants, skatot to kopā ar Direktīvas 96/19 piekto un divdesmito apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulatīvajai iestādei nav tiesību savienojumu tīkla, kas savstarpēji savienots ar sabiedrisko telekomunikāciju tīklu, operatoram noteikt pienākumu maksāt tirgū dominējošam abonentu tīkla operatoram maksu par savienojumu papildus maksai par savstarpēju savienojumu, lai izlīdzinātu šī operatora deficītu, kas tam rodas abonentu savienojuma nodrošināšanas dēļ, par 2003. gadu.

Pirmkārt, šāda maksa par savienojumu ietilpst Direktīvas 97/33 12. panta 7. punkta piemērošanas jomā, un tādējādi tai stricto sensu tiek paredzēti tādi paši noteikšanas nosacījumi kā maksai par savstarpējo savienojumu, proti, principa par tarifu noteikšanu atkarībā no izmaksām ievērošana. Šis princips, kas noteikts Direktīvas 97/33 7. panta 2. punktā, uzliek pienākumu noteikt maksu atkarībā no faktiskajām izmaksām. Tātad ir jākonstatē, ka Direktīvas 97/33 12. panta 7. punktā nav pieļauts, ka valsts regulatīvā iestāde atļauj maksu par savienojumu, kuras tarifs nav noteikts atkarībā no izmaksām, lai gan tai piemīt tās pašas īpašības, kas maksai par savstarpējo savienojumu, un tā tiek saņemta papildus šai maksai.

Otrkārt, šādas maksas sekas ir tikai abonentu tīkla operatora, kuram ir dominējošs stāvoklis tirgū, aizsardzība, ļaujot tam saglabāt saviem abonentiem sakaru cenu, kas būtu zemāka par faktisko cenu, un tātad finansēt savu paša deficītu ar citu savstarpēji savienoto tīklu operatoru abonentu palīdzību. Šāda finansēšana, kas neietilpst universālā pakalpojuma pienākumu finansēšanā, ir pretēja brīvas konkurences principam.

Treškārt, šādas maksas noteikšana nav pieļaujama pēc 2000. gada 1. janvāra, kas, kā izriet, kopā aplūkojot Direktīvas 96/19 piekto un divdesmito apsvērumu un Direktīvas 90/388 4.c pantu, ir gala datums dalībvalstīm, kurā ir jāveic minētā dalībvalstu tarifu līdzsvarošana.

(sal. ar 22.–24. un 28.–33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Tas, ka darba devējs publiski paziņo, ka nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir tieša diskriminācija saistībā ar pieņemšanu darbā Direktīvas 2000/43, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo šādi paziņojumi var nopietni atturēt zināmus kandidātus pieteikt savu kandidatūru un tādēļ radīt šķērsli viņu pieejai darba tirgum. Lai šāda tieša diskriminācija pastāvētu, nav jābūt identificējamam sūdzības iesniedzējam, kas apgalvo, ka ir šādas diskriminācijas upuris.

Publiski darba devēja paziņojumi, ka, pamatojoties uz viņa īstenoto darbā pieņemšanas politiku, viņš nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir pietiekami, lai Direktīvas 2000/43, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 8. panta 1. punkta izpratnē varētu prezumēt, ka tiek īstenota tieši diskriminējoša darbā pieņemšanas politika. Līdz ar to šim darba devējam jāpierāda, ka vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums nav noticis. Viņš to var darīt, pierādot, ka patiesā uzņēmuma darbā pieņemšanas prakse neatbilst šiem paziņojumiem.

Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pārmestie fakti ir pierādīti, un jāizvērtē, vai šī darba devēja apgalvojumu, ka viņš neesot pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu, pierādījumi ir pietiekami.

(sal. ar 34. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C-124/07

J.C.M. Beheer BV

pret

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — Ar apdrošināšanu saistītu pakalpojumu sniegšana — Apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas starpnieki”

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 3. aprīļa spriedums I - 2103

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa

(Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas a) punkts)

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas a) punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas, ka apdrošināšanas māklerim vai apdrošināšanas starpniekam ir nevis tieša saikne ar tāda apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas līguma pusēm, kura noslēgšanu tas sekmē, bet tikai netieša saikne ar tām, izmantojot cita nodokļu maksātāja starpniecību, kam pašam ir tieša saikne ar kādu no šīm pusēm un ar kuru šim apdrošināšanas māklerim vai apdrošināšanas starpniekam ir līgumattiecības, pieļauj, ka pakalpojumi, ko apdrošināšanas mākleris vai apdrošināšanas starpnieks sniedz šajā nolūkā, tiek atbrīvoti no pievienotās vērtības nodokļa saskaņā ar minēto tiesību normu.

(sal. ar 29. punktu un rezolutīvo daļu)
12

Minētās direktīvas 8. pants ar nosaukumu “Noteikums par drošību” ir izteikts šādi: “1. Ja kāda dalībvalsts konstatē, ka 4. panta 1. punktā un 2. punkta otrajā ievilkumā minētās ierīces, pat pareizi uzstādītas, uzturētas un lietotas tām paredzētajā nolūkā, var kaitēt slimnieku, lietotāju un attiecīgos gadījumos arī citu cilvēku veselībai un/vai drošībai, tā veic visus atbilstīgos pagaidu pasākumus, lai šādas ierīces izņemtu no apgrozības vai aizliegtu, vai arī ierobežotu to laišanu tirgū vai ieviešanu. Dalībvalstis nekavējoties informē Komisiju par visiem šādiem pasākumiem, pamatojot savu lēmumu un jo īpaši norādot, vai neatbilstība šai direktīvai ir saistīta ar: a) 3. pantā minēto pamatprasību nepildīšanu; b) 5. pantā minēto standartu nepareizu piemērošanu, ja ir apgalvots, ka standarti ir piemēroti; c) pašu standartu nepilnībām. 2. Komisija apspriežas ar ieinteresētajām personām, tiklīdz tas iespējams. Ja pēc šādām apspriedēm Komisija konstatē, ka: — pasākumi ir pamatoti, tā tūlīt par to informē dalībvalsti, kas tos ierosinājusi, kā arī pārējās dalībvalstis; ja 1. punktā minētais lēmums attiecas uz standartu nepilnībām, Komisija, apspriedusies ar ieinteresētajām personām, divu mēnešu laikā nodod lietu 6. panta 1. punktā minētajai komitejai, ja dalībvalsts, kas pieņēmusi šādu lēmumu, ir nolēmusi uzturēt to spēkā, un sāk 6. pantā minētās procedūras; — pasākumi nav pamatoti, tā tūlīt informē par to dalībvalsti, kas tos ierosinājusi, kā arī ražotāju vai viņa Kopienā reģistrēto pilnvaroto pārstāvi. 3. Ja kādai prasībām neatbilstošai ierīcei ir CE zīme, kompetentā dalībvalsts attiecīgi vēršas pret marķētāju un informē par to Komisiju un pārējās dalībvalstis. 4. Komisija nodrošina to, ka dalībvalstis ir pastāvīgi informētas par šīs procedūras gaitu un iznākumu.”
40

Atlīdzībai par to atkritumu apstrādi Rūgenbergeras-Dammas iekārtā, kā aprakstīts šā sprieduma iepriekšējā punktā, četri attiecīgie Landkreise Hamburgas pilsētas uzkopšanas dienestam maksā ikgadēju atlīdzību, kuras aprēķināšanas veids un maksāšanas kārtība ir noteikti līgumā. Atkritumu piegādes un pieņemšanas jaudu katrai nedēļai nosaka Hamburgas pilsētas uzkopšanas dienests un šo Landkreise iecelts pārstāvis. Turklāt no līguma izriet, ka Hamburgas pilsētas uzkopšanas dienests, kam attiecībā pret šīs iekārtas apsaimniekotāju ir tiesības uz zaudējumu piedziņu, gadījumā, ja šie Landkreise ciestu zaudējumus, apņemas aizstāvēt to intereses pret šo apsaimniekotāju, tai skaitā vajadzības gadījumā vēršoties tiesā.
45

Kā to savu secinājumu 130. punktā norādījis ģenerāladvokāts, pat pieņemot, ka Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkums var radīt interpretācijas grūtības saistībā ar šo jēdzienu saīsinātās procedūras kontekstā, ir jāatzīst, ka saīsinātā procedūra ir no pamata lietā izskatāmās savstarpējās atzīšanas procedūras pilnībā atšķirīga procedūra. Līdz ar to iespējamās šī jēdziena interpretācijas grūtības nekādi neietekmē, ka pienākumiem, kas dalībvalstīm noteikti saistībā ar citas dalībvalsts atbilstoši kādai no šajā direktīvā šim mērķim paredzētajām procedūrām izsniegtas tirdzniecības atļaujas atzīšanu, ir skaidrs un precīzs raksturs.