Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Vai dalībvalsts pārkāpj EKL 49. un 50. pantu, uzliekot pienākumu tiem pasūtītājiem un uzņēmējiem, kas pieaicina Beļģijā nereģistrētus būvniecības nozares uzņēmumus, ieturēt 15 % no summas, kas ir maksājama šiem uzņēmējiem, kā arī paredzot šo pasūtītāju un uzņēmēju solidāru atbildību par šādu Beļģijā nereģistrētu darījuma partneru nodokļu parādiem? Šādu jautājumu Eiropas Kopienu Komisija uzdod Tiesai, lūdzot sniegt atbildi uz prasību, kas 2004. gada 8. oktobrī ir celta pret Beļģijas Karalisti atbilstoši EKL 226. pantam.

I – Atbilstošās tiesību normas

Attiecīgās Kopienu tiesību normas

2. Šīs lietas kontekstā ir jāatsaucas uz EKL 49. pantu, kas, kā mēs zinām, garantē pakalpojumu sniegšanas brīvību Kopienas teritorijā. It īpaši EKL 49. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai”.

3. Ir jāatsaucas arī uz EKL 50. pantu, kura redakcija ir šāda:

“Pakalpojumu uzskata par “pakalpojumu” šā Līguma nozīmē, ja to parasti sniedz par atlīdzību, ciktāl uz tiem neattiecas noteikumi par preču, kapitāla un personu brīvu apriti.

Cita starpā pakalpojumi ir

a) rūpnieciskas darbības;

b) komerciālas darbības;

c) amatnieku darbības;

d) brīvo profesiju darbības.

Neskarot noteikumus, ko paredz nodaļa par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, persona, kas sniedz pakalpojumus, var uz laiku veikt darbības valstī, kur sniedz pakalpojumus, saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus šī valsts izvirza pati saviem pilsoņiem.”

4. Atgādinu, ka atbilstoši EKL 46. pantam, uz kuru atsaucas EKL 55. pants, pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi var tikt attaisnoti “sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības interesēs”.

Valsts tiesību normas

5. Beļģijā fiziskām vai juridiskām personām, kas sniedz pakalpojumus būvniecības nozarē principā ir jāreģistrējas kā “uzņēmējam” vienā no provinču komisijām, kas ir atbildīgas par reģistrāciju.

6. 1998. gada 26. decembra Karaļa dekrēts [ Arrêté royal ] (2) nosaka tos darbus un darbības, uz kurām attiecas šī prasība (3) (1. pants), prasības, kurām ir jāatbilst, lai reģistrētos (2. pants) (4), un reģistrācijas pieteikumu procedūru (4.–6. pants).

7. Uzņēmējiem, kas Beļģijā nav reģistrēti, nav liegta pieeja valsts tirgum, bet tiem tiek piemēroti īpaši nodokļu nosacījumi, kas ir paredzēti 1992. gada ienākumu nodokļa kodeksa [ Code des impôts sur les revenues ] (turpmāk tekstā – “ CIR 92 ”) 400.–408. pantā (VII sadaļa).

8. Tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šīs lietas apstākļiem, šīs normas ietver divus pasākumus, kas ir pieņemti, lai garantētu to, ka šādas personas nomaksā nodokļus.

9. Pirmkārt, runa ir par CIR 92 402. pantu, saskaņā ar kuru:

“1. Pasūtītājs, kas [..] pieaicina uzņēmēju, kurš līguma noslēgšanas brīdī nav reģistrēts, ir solidāri atbildīgs par sava darījuma partnera nodokļu parādu samaksu.

2. Uzņēmējs, kas [..] pieaicina apakšuzņēmēju, kurš līguma noslēgšanas brīdī nav reģistrēts, ir solidāri atbildīgs par sava darījuma partnera nodokļu parādu samaksu.

[..]

5. Solidārā atbildība ir ierobežota līdz 35 % no kopējās nereģistrētam uzņēmējam vai apakšuzņēmējam nodoto darbu, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, cenas.

To var piemērot pamatsummas, piemaksu, izdevumu un procentu maksājumiem neatkarīgi no to rašanās dienas:

1) visiem parādiem saistībā ar tiešiem nodokļiem un ienākumu nodokļiem pielīdzināmiem nodokļiem par ar nodokli apliekamajiem periodiem, kuru laikā ir veikti attiecīgie darbi, un par agrākiem ar nodokli apliekamajiem periodiem;

2) visiem parādiem saistībā ar atskaitījumu par periodiem, kuru laikā ir veikti attiecīgie darbi, un par agrākiem periodiem;

3) ārvalstu izcelsmes nodokļu prasījumiem, par kuriem piedziņas palīdzība tiek lūgta starptautiska nolīguma ietvaros.”

10. Otrkārt, atbilstoši CIR 92 403. pantam:

“1. Pasūtītājam, kas veic visu vai daļēju [..] darbu samaksu uzņēmējam, kurš maksājuma brīdī nav reģistrēts, maksājuma laikā ir jāietur un jāpārskaita 15 % no summas, kuru tas ir parādā, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, ierēdnim, kuru Karalis ir iecēlis, un saskaņā ar nosacījumiem, kurus tas paredzējis.

2. Uzņēmējam, kas veic visu vai daļēju [..] darbu samaksu apakšuzņēmējam, maksājuma laikā ir jāietur un jāpārskaita 15 % no summas, kuru tas ir parādā, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, ierēdnim, kuru Karalis ir iecēlis, un saskaņā ar nosacījumiem, kurus tas paredzējis.”

11. CIR 92 406. panta 1. punkts nosaka, ka:

“Īstenojot 403. pantu, samaksātās summas tiek izmantotas vispirms 402. pantā minētā nodokļa parāda, tad naudas soda un pēc tam ar pievienotās vērtības nodokli saistītā parāda dzēšanai.”

12. Ja noteiktās ieturējuma summas nav nomaksātas, tad atbilstoši CIR 92 404. pantam pasūtītājam vai uzņēmējam var tikt uzlikts administratīvais naudas sods dubultā ieturamās summas apmērā.

13. CIR 92 403. panta 7.–9. punkts nosaka, ka, lai saņemtu nodokļu iestādēm samaksāto nodokļu atmaksu, tirgus dalībniekiem, kuri nav reģistrēti, ir jāiesniedz īpašs pieteikums šajā iestādē, kas pieprasīto summu atmaksā tikai tad, kad ir konstatēts, ka tirgus dalībnieks ir izpildījis savus pienākumus nodokļu ziņā.

14. Visbeidzot man ir jānorāda, ka atbilstoši CIR 92 407. pantam iepriekš minētie noteikumi par solidāru atbildību un ieturējumiem netiek piemēroti pasūtītājam, kas ir fiziska persona, kura pasūta darbus vienīgi privātiem mērķiem.

II – Fakti un procedūra

15. 2001. gada 13. februārī Komisija Beļģijas Karalistei nosūtīja brīdinājuma vēstuli, norādot, ka vairāki finanšu un sociālās drošības nosacījumi, kas tiek piemēroti būvniecības nozarē, nav saderīgi ar EK līguma normām par pakalpojumu sniegšanas brīvību.

16. Šai vēstulei sekoja 2001. gada 23. oktobra argumentētais atzinums.

17. Komisija, kuru nepamierināja Beļģijas valdības sniegtie paskaidrojumi un atbildes attiecībā uz iepriekš minētajām CIR 92 normām, ar 2004. gada 8. oktobrī iesniegto prasību lūdza Tiesu konstatēt, ka:

“uzliekot pienākumu pasūtītājiem un uzņēmējiem, kas pieaicina Beļģijā nereģistrētus darījuma partnerus, ieturēt 15 % no summas, kas maksājama par veiktajiem darbiem, un paredzot šo pasūtītāju un uzņēmēju solidāru atbildību par savu Beļģijā nereģistrēto darījuma partneru nodokļu parādiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 49. un 50. pantu uzliktos pienākumus”.

18. Beļģija un Komisija iesniedza Tiesai rakstiskus apsvērumus.

III – Juridiskā analīze

a) Ievada apsvērumi

19. Pirmkārt, man jānorāda, ka Komisijas iebildumi neattiecas uz reģistrācijas procedūru per se , bet gan vienīgi uz divām iepriekš minētajām normām, kas ir piemērojamas nereģistrētiem tirgus dalībniekiem, proti, CIR 92 402. pantu par pasūtītāja solidāro atbildību un CIR 92 403. pantu par 15 % ieturējumu no rēķinā norādītās summas.

20. Tādēļ Tiesas atbilde ir attiecināma tikai uz šīm tiesību normām. Tātad man nav jāanalizē Beļģijas iestāžu argumenti, kas tika izvirzīti, lai pierādītu reģistrācijas procedūras tiesiskumu, un kam Beļģijas valdība velta lielu savas aizstāvības daļu. Atbildētāja valdība norāda, ka, lai izvairītos no abu apstrīdēto normu piemērošanas, ir pietiekami reģistrēties kā uzņēmējam, pamatojoties uz īpašo procedūru, kas ārvalstu būvniecības nozares tirgus dalībniekam, kurš vēlas sniegt pakalpojumus Beļģijā, nav nedz diskriminējoša, nedz arī īpaši apgrūtinoša (vēl jo vairāk tādēļ, ka tā ir bezmaksas). Kā jau tika minēts, tad šīs prasības priekšmets tomēr ir attieksme pret tiem tirgus dalībniekiem, kas nav reģistrēti , un es savā analizē koncentrēšos uz to.

b) Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma esamību

21. Ņemot vērā iepriekš minēto un turpmāk apsverot Komisijas iebildumus, ir jānorāda, ka lietas dalībnieces galvenokārt nav vienisprātis par to, vai ir iespējams attiecīgos pasākumus klasificēt kā pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus EKL 49. panta nozīmē.

22. Faktiski saskaņā ar Beļģijas argumentiem, šīs normas vienādā mērā ir piemērojamas kā Beļģijas, tā citu valstu tirgus dalībniekiem un ir pieņemtas tikai tādēļ, lai nodrošinātu nodokļu parādu piedziņu, neradot jebkādu ietekmi uz nosacījumiem, kas regulē pieeju valsts tirgum vai saimnieciskās darbības īstenošanu būvniecības nozarē.

23. Tādēļ runa nav par šķēršļiem brīvai pakalpojumu apritei tādā nozīmē, kā to norāda Komisija, uzskatot, ka šādas tiesību normas attur gan nereģistrētus ārvalstu tirgus dalībniekus no savu pakalpojumu piedāvāšanas Beļģijas tirgū, gan valsts tirgus dalībniekus no ārvalstu tirgus dalībnieku pieaicināšanas.

24. Uzreiz ir jāsaka, ka atbalstu Komisijas apgalvojumu.

25. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikviens valsts pasākums, kas “pat tad, ja [..] [tas] ir vienādi piemērojams gan attiecīgās valsts, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem un ja … [tas] pēc būtības var aizliegt, citādi traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgas citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus, nodibinātā pakalpojuma sniedzēja darbības” (5), ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Tādējādi Līgumā noteiktais aizliegums attiecas arī uz pasākumiem, kas uzņēmēju “attur” no šīs brīvības izmantošanas (6) .

26. Atbilstoši jau minētajai judikatūrai un saskaņā ar EKL 49. pantu dalībvalstij ne tikai ir jāļauj ārvalstu tirgus dalībniekam sniegt pakalpojumus tās teritorijā, bet arī jāļauj valsts tirgus dalībniekam saņemt pakalpojumus, kurus piedāvā ārvalstu pakalpojumu sniedzējs (7) . Citiem vārdiem sakot, ir aizliegti ierobežojumi, kas ir vērsti kā uz “ienākošiem”, tā arī uz no valsts teritorijas “izejošiem” pakalpojumiem.

27. Es uzskatu – kā to pareizi norāda Komisija –, ka, piemērojot minētos principus šajā lietā, nav apstrīdams tas, ka abi attiecīgie valsts pasākumi vismaz var atturēt kā Beļģijā, tā arī citās dalībvalstīs reģistrētos tirgus dalībniekus no EKL 49. pantā noteiktās brīvības īstenošanas.

28. Pirmkārt, pieaicinot pakalpojumu sniedzējus, kuri nav reģistrēti Beļģijā, pakalpojumu saņēmējs, pamatojoties uz CIR 92 402. pantu, ir uzskatāms par solidāri atbildīgu par jebkādiem sava darījuma partnera nodokļu parādiem. Šādas atbildības piemērošanas apjoms ir ļoti plašs, jo ir piemērojams līdz pat apmēram, kas atbilst 35 % no nodoto darbu izmaksām, un attiecināms uz “visiem” [pakalpojumu] piegādātāja nodokļu parādiem, ieskaitot arī tos, kas ir attiecināmi uz tiem “ar nodokli apliekamajiem periodiem”, kas bijuši pirms attiecīgā līguma ( CIR 92 402. panta 5. punkts). Tādēļ pakalpojumu saņēmējam var tikt prasīts uzņemties atbildību par parādiem, kas ir izveidojušies tādu līgumattiecību rezultātā, kurās viņš nekādi nav bijis iesaistīts. Līdz ar to man šķiet acīmredzami, ka izvēle pieaicināt ārvalstu tirgus dalībnieku, kurš nav reģistrēts Beļģijā, ir saistīta ar finanšu risku, kas (vismaz!) var to padarīt “mazāk pievilcīgu”.

29. Otrkārt, CIR 92 403. pantā paredzētais pasākums rada ierobežojumus attiecībā uz tirgus dalībniekiem, kas ir reģistrēti citās dalībvalstīs. Faktiski saskaņā ar šo normu Beļģijas nodokļu iestādes uz noteiktu laikposmu ietur 15 % no summas, kuru [pakalpojumu saņēmējs] ir parādā nereģistrētajiem būvniecības uzņēmumiem, tādējādi, ka, neskatoties uz to, vai šiem uzņēmumiem ir vai nav nodokļu parādi, tie nevar izmantot būtisku savas peļņas daļu, jo to var atgūt tikai pēc noteiktas administratīvas procedūras pabeigšanas. Tādēļ ir grūti noliegt, ka šāda veida automātisks “maksājumu kavējums” veido “šķērsli”, kam var būt tieša un negatīva ietekme uz Beļģijā nereģistrēto ārvalstu tirgus dalībnieku lēmumu par pakalpojumu sniegšanu šajā valstī.

30. Vēl jo vairāk, abu attiecīgo tiesību normu acīmredzami atturošo ietekmi ir apstiprinājusi Cour d’arbitrage [Beļģijas Konstitucionālā tiesa] spriedumā, uz kuru atsaucas pati atbildētāja valdība, un kurā ir norādīts, ka šo pasākumu mērķis ir nodrošināt to, lai “nevienam nerastos interese saņemt nereģistrētu uzņēmēju pakalpojumus” (8) .

31. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu – kā jau tas tika minēts –, ka abi Beļģijas finanšu pasākumi veido pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus un tādēļ ir pretrunā EKL 49. un 50. pantam.

c) Apgalvojumi, kas iesniegti izskatāmo valsts pasākumu attaisnošanai

32. Neskatoties uz iepriekš minēto, tomēr ir jāpārliecinās, vai attiecīgo normu nesaderība [ar EKL] varētu mazināties, balstoties uz Beļģijas valdības sniegto pamatojumu.

33. Faktiski Beļģijas valdība pakārtoti apgalvo, ka abi attiecīgie pasākumi veido daļu no kopējās sistēmas, kas ir izveidota, lai apkarotu būvniecības nozari nopietni ietekmējošas krāpšanas nodokļu jomā problēmas. Valdība apgalvo, ka, lai efektīvi cīnītos pret tāda veida darbībām, kas “attiecībā uz valsts pārvaldi ir krāpnieciskas, kropļo konkurenci un grauj darba tirgu” (9), ir jāveicina pakalpojumu sniegšana, ko sniedz reģistrēti tirgus dalībnieki, kuri, kā tā apgalvo, piedāvā stabilas nodokļu atbilstības un sociālā nodrošinājuma garantijas (10) un, vispārēji, “uzticamību”.

34. Pat ja Tiesa nospriestu, ka CIR 92 402. un 403. panta normas ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, tomēr šāds ierobežojums katrā ziņā esot tiesisks, jo tā mērķis ir apkarot krāpšanu nodokļu jomā, proti, tas atbilst prasībai, kuru, kā apgalvo valdība, Kopienas judikatūra atzīst par tādu, kas attaisno šādus pasākumus.

35. Manuprāt un vienkāršojot ir jāatgādina, ka, pieļaujot izņēmumus attiecībā uz pamatbrīvībām, Kopienu tiesību normās pastāv skaidrs nodalījums starp diskriminējošiem un nediskriminējošiem pasākumiem. Diskriminējoši pasākumi ir atļauti tikai tad, ja uz tiem var attiecināt Līgumā skaidri paredzētus izņēmumus, proti, attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību tādi ir noteikti EKL 46. pantā, uz kuru atsaucas EKL 55. pants. Turpretī pasākumi, kas vienlīdzīgi tiek piemēroti kā attiecīgās valsts pilsoņiem, tā arī citu dalībvalstu pilsoņiem, var tikt atļauti tikai tad, ja tie var tikt attaisnoti ar primāriem vispārējo interešu iemesliem un katrā ziņā ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir piemēroti attiecīgā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas vajadzīgs mērķa sasniegšanai (11) .

36. Tātad šajā gadījumā nevar pilnībā izslēgt, kā to Komisija teorētiski apsver, ka attiecīgās normas, lai gan tās ir vienlīdzīgi piemērojamas, tomēr pēc būtības ir diskriminējošas. Faktiski, kā es to noradīju iepriekš, strīdus pasākumi ir piemērojami tikai tirgus dalībniekiem, kuri nav reģistrēti Beļģijā. Ja tas ir šādi, tad, ņemot vērā Tiesas pastāvīgo judikatūru (12), tomēr ir jāsecina, ka tāda veida kritērijs pats par sevi var radīt būtiskas atšķirības attieksmē pret tirgus dalībniekiem atkarībā no to reģistrācijas vai pilsonības valsts. Būtībā nereģistrētie tirgus dalībnieki ir (gandrīz) tikai ārvalstu tirgus dalībnieki, it īpaši tie, kas vēlas sniegt Beļģijā neregulārus pakalpojumus, bet valsts tirgus dalībnieki ir (gandrīz) vienmēr reģistrēti kā uzņēmēji, jo viņiem, lai varētu veikt savu darbību Beļģijā, ir jāatbilst šai konkrētajai prasībai.

37. No minētā izriet, ka no šāda viedokļa attiecīgie pasākumi var tikt atļauti tikai tad, ja tos var attaisnot ar kādu no izņēmumiem, kas ir skaidri noteikti EKL 46. pantā, – proti, sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības interesēm. Tā kā runa ir par izņēmumiem no Līguma pamatprincipiem, tie ir interpretējami šauri, un Tiesa patiešām ir pamatojusies uz sabiedriskās kārtības un valsts drošības aizsardzību, ja vien pastāv “patiesi un pietiekami nopietni draudi sabiedrības drošībai, kas ietekmē kādu no sabiedrības pamatinteresēm” (13) .

38. Es uzskatu, ka vienīgi risks, ko norāda Beļģijas valdība, ka tirgus dalībnieki, kas nav reģistrēti Beļģijā, var neizpildīt savas finansiālās saistības, neveido tāda veida “draudus”, kas apdraudētu kādu no “sabiedrības pamatinteresēm” un līdz ar to ietilptu EKL 55. panta piemērojamības jomā.

39. Pat ja tiktu atzīts, ka attiecīgie pasākumi pēc būtības nav diskriminējoši, tad iznākums tomēr būtu tāds pats [diskriminējošs]. Pamatojums minētajam ir tas, ka katrā ziņā nav izpildīti nosacījumi, kurus Kopienas judikatūra kumulatīvi pieprasa vienlīdzīgi piemērojamu ierobežojumu gadījumos, proti, nedz primāru sabiedriskās kārtības iemeslu esamība, nedz arī attiecīgo ierobežojumu samērīgums (skat. iepriekš 35. punktu).

40. Beļģijas valdība apgalvo, un tas tā ir, ka krāpšanas nodokļu jomā apkarošana un efektīvas finanšu kontroles nodrošināšana veido primārus iemeslus, kas var attaisnot pamatbrīvību īstenošanas ierobežošanu (14), tomēr Tiesai vairākkārt ir bijusi iespēja precizēt, ka šāda veida pamatojumu nevar norādīt, lai attaisnotu pasākumus, kas ir pamatoti uz “ vispārēju pieņēmumu par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanu nodokļu jomā ”, ko veic tie nodokļu maksātāji, kuri īsteno savas brīvas pārvietošanās tiesības (15) . Pēc būtības šīs normas tiek piemērotas nodokļu maksātājiem vispārēji, automātiski un preventīvā veidā; tādējādi šie pārsniedz to, kas vajadzīgs, lai sasniegtu izvirzītos mērķus, un tādēļ ir uzskatāmi par nesamērīgiem (16) .

41. Abas attiecīgās normas ir pamatotas precīzi ar vienu un to pašu pieņēmumu tiktāl, ciktāl tās prezumē, ka būvniecības nozares uzņēmējam, kas nav reģistrēts Beļģijā, ir “krāpnieciski nolūki”, neskatoties uz to, vai šim uzņēmējam ir vai nav nodokļu parādi un vai pastāv cita veida izvairīšanās no nodokļu maksāšanas risks (skat. iepriekš 28. un 29. punktu).

42. Uzskatu, ka valsts tiesību normu nesamērīgumu pastiprina tas, ka abi pasākumi tiek piemēroti kumulatīvi, un tā rezultātā sniegto pakalpojumu saņēmējs jebkurā gadījumā ir solidāri atbildīgs par sava darījumu partnera nodokļu parādiem, pat tad, ja atbilstoši ieturēšanas pienākumiem jau ir iesaldētas pietiekami lielas summas, kas nodrošina šo pienākumu izpildi un [sedz], kā jau es minēju, tikai iespējamos nodokļu parādus.

43. Ir jāpiebilst, ka mērķi, kas ir krāpšanas nodokļu jomā apkarošana, šajā gadījumā var sasniegt ar pasākumiem, kas ir mazāk stingri un mazāk ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību. Piemēram, ir iespējams prasīt, lai nereģistrētie tirgus dalībnieki sniedz nodokļu iestādēm noteiktu informāciju par savu nodokļu stāvokli, it īpaši par iespējamiem nodokļu parādiem Beļģijas nodokļu iestādēm. Šāda veida deklarācija sniegtu garantijas, no vienas puses, informācijas, kas ir ļoti līdzīga tai, ko sniedz reģistrētie uzņēmēji, ziņā un, no otras puses, ļautu Beļģijas iestādēm realizēt uzraudzību darbu veikšanas laikā un vajadzības gadījumā piemērot pasākumus individuāli un tikai pastāvot acīmredzamam vai pierādītam izvairīšanās riskam. Tādējādi varētu izvairīties no pārmērīgas pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanas un vienlīdzīgas visu nereģistrēto tirgus dalībnieku sodīšanas (17) .

44. Turklāt līdzīgas sistēmas jau darbojas vairākās dalībvalstīs. Kā piemēru Komisija norāda Vācijas tiesību normas, atbilstoši kurām būvniecības nozarē sniegto pakalpojumu saņēmējs ir solidāri atbildīgs par valsts vai ārvalstu darījuma partnera nodokļu parādiem tikai tad, ja partneris neuzrāda nodokļu iestāžu izsniegto izziņu, kas apliecina nodokļu [nomaksas] pienākuma izpildi.

45. Visbeidzot, no iepriekš minētā ir jāsecina, ka attiecīgās valsts tiesību normas nav attaisnojamas, nedz pamatojoties uz EKL 55. pantu, nedz arī pamatojoties uz Beļģijas valdības norādītajiem primāriem iemesliem. Tādējādi tās ir atzīstamas par nesaderīgām ar EKL 49. un 50. pantu.

46. Tādēļ es ierosinu Tiesai atzīt Komisijas prasību par pamatotu un to apmierināt.

IV – Tiesāšanās izdevumi

47. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijas ir prasījusi piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad šai dalībvalstij, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi.

V – Secinājumi

48. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest, ka:

1) uzliekot pienākumu pasūtītājiem un uzņēmumiem, kas par darījuma partneriem izvēlas Beļģijā nereģistrētus tirgus dalībniekus, ieturēt 15 % no summas, kas maksājama par veiktajiem darbiem, un paredzot šo pašu personu solidāru atbildību par savu Beļģijā nereģistrētu darījuma partneru nodokļu parādiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 49. un 50. pantu uzliktos pienākumus;

2) Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

(1) .

(2) – Arrêté royal portant exécution des articles 400, 401, 403, 404 et 406 du Code des impôts sur les revenus 1992 et de l'article 30bis de la loi du 27 juin 1969 révisant l'arrêté‑loi du 28 décembre 1944 concernant la sécurité sociale des travailleurs (Karaļa dekrēts, ar kuru tiek ieviesta 1992. gada Ienākumu nodokļu kodeksa 400., 401., 403., 404. un 406. panta un 1969. gada 27. jūnija likuma, ar kuru pārskata 1944. gada 28. decembra Dekrētu‑likumu par darba ņēmēju sociālo nodrošinājumu, 30.a panta īstenošanu), 1998. gada 31. decembra Moniteur belge .

(3) – Piemēram, būvniecība, nojaukšana, atjaunošana, apkures sistēmu un santehnikas iekārtu uzstādīšana un apdares darbi.

(4) – Šie nosacījumi ietver, piemēram, šādus nosacījumus: būt reģistrētam komercreģistrā vai profesionālajā reģistrā atbilstoši prasībām, kādas ir noteiktas uzņēmuma dibināšanas valstī; būt reģistrētam kā PVN maksātājam Beļģijā; [uzņēmums] nav bankrotējis vai arī tam nav aizliegts veikt komercdarbību; nav piemēroti sodi par pārkāpumiem nodokļu, sociālā nodrošinājuma vai algu izmaksas jautājumos; nodokļu, sociālā nodrošinājuma maksājumu un algu parādu neesamība; rīcībā esoši finansiālie, administratīvie un tehniskie resursi, kas nodrošina nodokļu, sociālā nodrošinājuma maksājumu un algu izmaksu.

(5) – 1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑76/90 Säger ( Recueil , I‑4221. lpp., 12. punkts), 1999. gada 23. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑369/96 un C‑376/96 Arblade u.c. ( Recueil , I‑8453. lpp., 33. punkts), 2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑58/98 Corsten ( Recueil , I‑7919. lpp., 33. punkts), 2001. gada 20. februāra spriedums lietā C‑205/99 Analir u.c. ( Recueil , I‑1271. lpp., 21. punkts), 2001. gada 29. novembra spriedums lietā C‑17/00 De Coster ( Recueil , I‑9445. lpp., 29. punkts), 2003. gada 13. februāra spriedums lietā C‑131/01 Komisija/Itālija ( Recueil , I‑1659. lpp., 26. punkts) un 2006. gada 26. janvāra spriedums lietā C‑514/03 Komisija/Spānija (Krājums, I‑963. lpp., 24. punkts).

(6) – Skat., piemēram, iepriekš minēto spriedumu lietā De Coster , 33. punkts, 2002. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑289/02 AMOK ( Recueil , I‑15059. lpp., 36. punkts) un 2004. gada 18. marta sprieduma lietā C‑8/02 Leichtle ( Recueil , I‑2641. lpp., 32. punkts).

(7) – Skat. citu starpā iepriekš minēto spriedumu lietā Säger , 14. punkts, 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/97 Ciola ( Recueil , I‑2517. lpp., 11. punkts), 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑294/97 Eurowings Luftverkehr ( Recueil , I‑7447. lpp.), 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑243/01 Gambelli u.c. ( Recueil , I‑13031. lpp., 55. punkts).

(8) – 2002. gada 19. decembra spriedums Nr. 188/2002, 2003. gada 18. marta Moniteur belge .

(9) – Iebildumu raksta 14. punkts, kurā Beļģijas valdība atsaucas uz parlamentāro procesu, kas attiecas uz vienu no likumiem, kurš ietver abus attiecīgos pasākumus.

(10) – Starp nosacījumiem, kas paredzēti 1998. gada 26. decembra Karaļa dekrēta 2. pantā, ir nosacījums, ka, veicot reģistrāciju, “nav izdarīti pārkāpumi nodokļu, sociālā nodrošinājuma nomaksas vai algu izmaksas jautājumos” un “nodokļu, sociālā nodrošinājuma maksājumu un algu parādu neesamība”.

(11) – Skat. cita starpā iepriekš minēto spriedumu lietā Säger 15. punkts; 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus ( Recueil , I‑1663. lpp., 32. punkts); 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard ( Recueil , I‑4165. lpp., 37. punkts); spriedumu lietā Arblade , 34. un 35. punkts; spriedumu lietā Corsten , 38. un 39. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli , 65. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 26. punkts.

(12) – Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 49. un 50. panta pārkāpumi ir “ne tikai atklāta diskriminācija, kas ir balstīta uz pakalpojumu sniedzošās personas pilsonību, bet arī visa veida slēptā diskriminācija, kas, lai gan balstās uz šķietami neitrāliem kritērijiem, praksē nozīmē to pašu [diskrimināciju]” (1982. gada 3. februāra spriedums apvienotajās lietās 62/81 un 63/81 Seco ( Recueil , 223. lpp., 8. punkts) (izcēlums mans). Šāda veida diskriminācijas piemērus var atrast 1989. gada 5. decembra spriedumā lietā C‑3/88 Komisija/Itālija ( Recueil , I‑4035. lpp., 8. punkts), 1990. gada 27. marta spriedumā lietā C‑113/89 Rush Portuguesa ( Recueil , I‑1417. lpp., 12. punkts) un 1992. gada 3. jūnija spriedumā lietā C‑360/89 Komisija/Itālija ( Recueil , I‑3401. lpp., 12. punkts).

(13) – Cita starpā skat. 1977. gada 27. oktobra spriedumu lietā 30/77 Bouchereau ( Recueil , 1999. lpp., 35. punkts), 1999. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑348/96 Calfa ( Recueil , I‑11. lpp., 21. un 23. punkts) un 2002. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑100/01 Oteiza Olazabal ( Recueil , I‑10981. lpp., 39. punkts).

(14) – Skat., piemēram, 1997. gada 15. maija spriedumu lietā C‑250/95 Futura Participations un Singer ( Recueil , I‑2471. lpp., 31. punkts), 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑478/98 Komisija/Beļģija ( Recueil , I‑7587. lpp., 45. punkts), 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00 X un Y ( Recueil , I‑10829. lpp., 51. punkts), 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija ( Recueil , I‑2229. lpp., 27. punkts) un 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/03 Marks & Spencer (Krājums, I‑10837. lpp., 49. punkts).

(15) – Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 45. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā X un Y , 62. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 27. punkts, un 2004. gada 11. marta spriedums lietā C‑9/02 Hughes de Lasteyrie du Saillant ( Recueil , I‑2409. lpp., 51. un 52. punkts, mans izcēlums).

(16) – Ibidem .

(17) – Šajā kontekstā ir jānorāda, ka Tiesa šādu informācijas sniegšanas pienākumu ir uzskatījusi par pamatotu un efektīvu alternatīvu daudz ierobežojošākiem pasākumiem (piemēram, administratīvas atļaujas), kurus dažas dalībvalstis pieprasa no ārvalstu uzņēmumu darbiniekiem, kas atrodas īslaicīgā, ar pakalpojumu sniegšanu saistītā darba norīkojumā. Skat. 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑445/03 Komisija/Luksemburga (Krājums, I‑10191. lpp., 46. punkts) un 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑244/04 Komisija/Vācija (Krājums, I‑885. lpp.,41. punkts).