Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU

[NICHOLAS EMILIOU]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 1. decembrī ( )

Lieta C‑660/20

MK

pret

Lufthansa CityLine GmbH

(Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma princips – Piloti – Princips pro rata temporis – Augstāka atlīdzības par nolidotām virsstundām, kas pārsniedz ikmēneša normu – Norma, kas ir identiska pilna darba laika pilotiem un nepilna darba laika pilotiem





I. Ievads

1. MK ir pilots, kuru uz nepilnu darba laiku (90 % no pilna darba laika darba stundām) nodarbina Lufthansa CityLine GmbH. Profesijas īpašā rakstura dēļ viņa nepilna darba laika nodarbinātība nozīmē, ka viņam tiek piešķirtas papildu atvaļinājuma dienas gadā. Tomēr viņa darba dienu laikā nolidoto darba stundu skaits netiek samazināts, un tādējādi viņš strādā tā, it kā būtu pilna darba laika pilots. Šīm lidojumu darba stundām atalgojuma ziņā tiek piemērotas trīs paaugstinātas algas likmes par nostrādātajām stundām, kas pārsniedz trīs progresīvās mēnesī nolidoto darba stundu robežas. Šīs pašas robežas vienādi attiecas uz visiem pilotiem, kurus nodarbina atbildētājs, neatkarīgi no tā, vai viņi strādā pilnu vai nepilnu darba laiku.

2. MK uzskatīja, ka šo robežu piemērošanas rezultātā pret viņu izturoties mazāk labvēlīgi nekā pret salīdzināmu pilna darba laika darba ņēmēju to Vācijas tiesību aktu izpratnē, ar kuriem transponēts Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums”) ( ). Tādējādi viņš cēla prasību pret atbildētāju, pieprasot atšķirību starp darba samaksu, ko viņš saņēma, un darba samaksu, ko viņš apgalvo, ka viņam būtu jāsaņem, ja strīdīgā robeža tiktu proporcionāli pazemināta attiecībā pret viņa nepilna darba laika darbu.

3. Pirmās instances tiesa šo prasību apmierināja. Tomēr vēlāk apelācijas kārtībā tā tika noraidīta. Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija), kurā tika iesniegta MK kasācijas sūdzība, jautā, vai attiecīgās vienotās robežas patiešām rada situāciju, kurā pret MK izturas mazāk labvēlīgi Pamatnolīguma izpratnē. Ņemot vērā Tiesas judikatūru un šaubas, kas par šo jautājumu parādījušās valsts judikatūrā, iesniedzējtiesa nav pārliecināta par pareizu kritēriju, ar kuru varētu konstatēt, vai pastāv atšķirīga attieksme pret tādu nepilna darba laika darba ņēmēju kā MK. Ja ar attiecīgajiem noteikumiem patiešām tiktu radīta mazāk labvēlīga attieksme pret MK, iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai šāda attieksme ir attaisnojama ar šo noteikumu mērķi, proti, kompensēt konkrētu darba slodzi.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

4. Pamatnolīguma 4. klauzula attiecas uz diskriminācijas aizlieguma principu. Tās 1. un 2. punkts ir izteikts šādi:

“1. Attiecībā uz darba nosacījumiem noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.

2. Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.”

B. Vācijas tiesības

5. Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss; turpmāk tekstā – “BGB”) 134. pantā ir paredzēts, ka tiesisks darījums, ar kuru tiek pārkāpts likumā paredzēts aizliegums, nav spēkā.

6. Gesetz über Teilzeitarbeit und befristete Arbeitsverträge (Likums par nepilna laika darbu un darba līgumiem uz noteiktu laiku; turpmāk tekstā – “TzBfG”) 4. panta 1. punktā noteikts, ka “attieksme pret nepilna darba laika darba ņēmēju tā iemesla dēļ, ka viņš strādā nepilna darba laika darbu, nedrīkst būt nelabvēlīgāka par attieksmi pret pilna darba laika darba ņēmēju, ja vien atšķirīgai attieksmei nav objektīva attaisnojuma. Nepilna darba laika darba ņēmējam ir piešķirama darba samaksa vai cita naudas vērtībā izsakāma atlīdzība vismaz tādā apmērā, kas atbilst viņa darba laika daļai attiecībā pret salīdzināma pilna darba laika darba ņēmēja darba laiku”.

III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi

7. MK kopš 2001. gada strādā pie atbildētājas par pilotu un otro pilotu. No 2010. gada viņš strādā nepilnu darba laiku, un tas nozīmē, ka viņa darba laiks ir samazināts līdz 90 % no pilna darba laika darba stundām. Attiecīgi viņa pamatalga ir samazināta par 10 %.

8. Praktiski MK nepilna laika nodarbinātība nozīmē, ka viņam tiek piešķirtas 37 papildu brīvdienas gadā. Tomēr viņa darba dienu laikā lidojumu darba stundu skaits netiek samazināts.

9. Saskaņā ar darba koplīgumiem, kas piemērojami atbildētājas pilotu kabīnes personālam, lidojumu darba laiks ir daļa no darba laika ( ). Papildus pamatalgai darba ņēmējs saņem atlīdzību par nolidotajām virsstundām (Mehrflugdienststundenvergütung), ja viņš mēnesī ir nostrādājis noteiktu lidojumu darba stundu skaitu, tādējādi pārsniedzot (aktivizējot) robežas palielinātas darba samaksas saņemšanai. Šim nolūkam darba koplīgumos ir paredzētas trīs dažādas stundu likmes. Tās ir jāņem vērā, aprēķinot darba samaksu, ja darba ņēmējs tuvajā lidojumā ir nostrādājis 106, 121 un 136 lidojumu darba stundas mēnesī. Uz lidojumu darba stundām tālajos lidojumos attiecas zemākas aktivizēšanas robežas, proti, 93, 106 un 120 lidojumu darba stundas mēnesī. Darba koplīgumu noteikumos nav paredzēts, ka šīs robežas nepilna darba laika darba ņēmējiem ir jāsamazina atbilstoši viņu nepilna darba laika daļai.

10. Lai noteiktu MK mēneša atlīdzību par nolidotajām virsstundām, atbildētāja aprēķina individuālu aktivizēšanas robežu, ņemot vērā MK nepilna darba laika darbu. Par lidojumu darba stundām, ko MK nostrādā papildus savai individuālajai aktivizēšanas robežai, viņš saņem stundas atlīdzību, kas aprēķināta, balstoties uz pamatalgu. Tikai tad, kad viņa lidojumu darba laiks pārsniedz aktivizēšanas robežas, viņš saņem palielinātu darba samaksu.

11. MK cēla prasību pret atbildētāju, prasot samaksāt starpību starp jau izmaksāto darba samaksu un palielinātu atlīdzību par nolidotajām virsstundām, balstoties uz proporcionāli savam nepilna darba laika koeficientam samazinātajām aktivizēšanas robežām.

12. Lai gan Arbeitsgericht München (Minhenes Darba lietu tiesa, Vācija) prasību apmierināja, Landesarbeitsgericht München (Bavārijas pavalsts Darba lietu tiesa Minhenē, Vācija) to vēlāk noraidīja.

13. Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa), kurā tika iesniegta MK kasācijas sūdzība, norāda, ka robežas, kas aktivizē palielinātu atlīdzību par nolidotajām virsstundām, vienādi attiecas uz pilna un nepilna darba laika darba ņēmējiem. Minētā tiesa šaubās, vai šādi apstākļi izraisa nelabvēlīgāku attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem nekā pret salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem TzBfG 4. panta 1. punkta izpratnē. Ja attiecībā uz darba samaksu patiešām pastāvētu nelabvēlīgāka attieksme, minētā tiesa norāda, ka būs jāizvērtē, vai tai ir objektīvs attaisnojums, kas pieļauj atkāpšanos no principa pro rata temporis.

14. Ievērojot to, ka ar TzBfG 4. panta 1. punktu valsts tiesību sistēmā ir transponēts pamatnolīguma 4. klauzulas 1. un 2. punkts, iesniedzējtiesai rodas jautājums par atbilstošu kritēriju, lai konstatētu, vai pastāv atšķirīga attieksme. Konkrētāk, minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai izvērtējot būtu jāņem vērā metode, kas izmantota spriedumos Elsner‑Lakeberg ( ) un Voß ( ), kas tās ieskatā ietver darba samaksas elementu pārbaudi, vai arī novērtējuma pamatā drīzāk vajadzētu būt visai darba samaksai kā, atsaucoties uz iesniedzējtiesu, tas esot nolemts spriedumā lietā Helmig ( ). Iesniedzējtiesa norāda, ka pēdējās metodes izmantošana novedīšot pie secinājuma, ka strīdīgajās normās nav paredzēta atšķirīga attieksme. Tomēr, ja būtu jāpiemēro iepriekšējā metode, ir otrādi. Saskaņā ar šo pieeju strīdīgie noteikumi tiktu apstiprināti tikai tad, ja ar tiem izvirzīto mērķi, proti, kompensēt īpašu darba slodzi, var uzskatīt par objektīvu pamatu Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, kas var attaisnot atšķirīgu attieksmi.

15. Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai valsts tiesību normā paredzētie noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, ir mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem [Pamatnolīguma] 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, ja šī norma pieļauj, ka papildu atlīdzība nepilna darba laika darba ņēmējiem un pilna darba laika darba ņēmējiem ir vienveidīgi atkarīga no nosacījuma, ka ir pārsniegts konkrēts, vienāds darba stundu skaits, un ja tādējādi ir atļauts to attiecināt uz visu darba samaksu, nevis tikai to darba samaksas elementu, ko veido papildu atlīdzība?

Ja atbilde uz 1. jautājumu būtu apstiprinoša:

2) Vai valsts tiesību norma, kurā ir atļauts tiesības uz papildu atlīdzību atzīt atkarībā no tā, vai nepilna darba laika darba ņēmējiem un pilna darba laika darba ņēmējiem ir vienveidīgi pārsniegts konkrētu, vienādu darba stundu skaits, ir saderīga ar [Pamatnolīguma] 4. klauzulas 1. punktu un tā 4. klauzulas 2. punktā minēto pro rata temporis principu, ja papildu atlīdzības nolūks ir kompensēt īpašu darba slodzi?”

16. Rakstveida apsvērumus ir iesniedzis MK, atbildētāja, Vācijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. Tās, kā arī Dānijas, Polijas un Norvēģijas valdības sniedza mutiskus apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2022. gada 21. septembrī.

IV. Vērtējums

17. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar darba koplīgumos paredzētajiem aplūkotajiem noteikumiem tiek radīta atšķirīga attieksme pret nepilna un pilna darba laika darba ņēmējiem, ņemot vērā to, ka abām darba ņēmēju kategorijām ir jāsasniedz vienādas “robežas” nolidotās darba stundas, lai būtu tiesības saņemt palielinātu atalgojuma likmi, ko piemēro darba stundām, kas pārsniedz šīs robežvērtības ( ).

18. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai atšķirīgu attieksmi pret nepilna un pilna darba laika pilotiem, kas izriet no šo robežu vienādas piemērošanas šīm divām darba ņēmēju kategorijām, ja tādas ir noteiktas, var attaisnot ar mērķi kompensēt konkrētu darba slodzi.

19. Pēc Tiesas lūguma šie secinājumi attiecas tikai uz pirmo jautājumu.

20. Galvenais iemesls šim jautājumam, kas attiecas uz atšķirīgas attieksmes pret darba ņēmējiem pastāvēšanas novērtējumu, ir tas, ka, pēc iesniedzējtiesas domām, no Tiesas judikatūras izriet divi dažādi kritēriji, kurus šajā sakarā var izmantot. Viena vai otra kritērija piemērošana var radīt atšķirīgu rezultātu, tādējādi radot neskaidrību par pareizo atbildi.

21. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms sniegšu dažus ievada apsvērumus par to, vai Pamatnolīgums, kā arī judikatūra, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, ir piemērojami šajā lietā (A). Pēc tam turpināšu šīs judikatūras analīzi, lai noteiktu atbilstošo pārbaudi, kas izriet no tās (B). Visbeidzot, ierosināšu, ka šā kritērija piemērošana ļauj secināt, ka attiecīgā situācija neizraisa atšķirīgu attieksmi (C).

A. Ievada apsvērumi

22. Šī lieta ir par Pamatnolīguma 4. klauzulā paredzētā nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma interpretāciju. Tādējādi ir jāpārbauda, vai Pamatnolīgums ir piemērojams MK situācijai (1) un, ja tas tā ir, vai judikatūra, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa un ko plaši apsprieda šīs lietas dalībnieki, ir piemērojama situācijām, kuras regulē minētais instruments (2).

1. Vai Pamatnolīgums ir piemērojams?

23. Noteikumi, kas nosaka aktivizēšanas robežas, ir ietverti darba koplīgumos. Atgādināšu, ka šie instrumenti ietilpst Pamatnolīguma darbības jomā, ko saskaņā ar tā 2. klauzulas 1. punktu piemēro “nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir likumā noteiktais darba līgums vai darba attiecības, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī” ( ).

24. Turklāt attiecībā uz to, vai Pamatnolīgums attiecas uz MK, atzīmēju, ka 3. klauzulas 1. punktā nepilna darba laika darba ņēmēja jēdziens tiek saistīts ar “darbinieku, kura parastais darba laiks nedēļā vai vidēji kādā laikposmā, kas nepārsniedz vienu gadu, ir mazāks par salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja parasto darba laiku”. Tas tā ir, ka MK nav noteikts darba laiks nedēļā, ņemot vērā viņa profesijas īpašo raksturu (kurai sīkāk pievērsīšos šo secinājumu C.1. daļā). Tālab Pamatnolīguma 4. klauzulā ir izteikts Savienības sociālo tiesību princips, kas nav interpretējams sašaurināti ( ). Attiecībā uz MK konkrēto situāciju, saprotu, ka viņš strādā mazāk darba stundu gadā nekā salīdzināms pilna darba laika darba ņēmējs, jo tās ir nepieciešamās sekas papildu 37 atvaļinājuma dienām gadā, kas viņam ir piešķirtas, lai atspoguļotu viņa nepilnā darba laika situāciju, kā rezultātā viņa alga ir samazināta par 10 %. Tāpēc uzskatu, ka viņš ir nepilna darba laika darba ņēmējs Pamatlīguma izpratnē.

25. Visbeidzot, nav šaubu, ka alga ietilpst Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā minētā jēdziena “darba nosacījumi” piemērošanas jomā. Tiesa apstiprināja, ka finanšu nosacījumi, piemēram, tie, kas attiecas uz darba samaksu, ietilpst šajā jēdzienā ( ). Tāpēc uzskatu, ka MK prasība attiecas uz darba nosacījumu Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē.

2. Vai ir piemērojama judikatūra, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa?

26. Konstatējot, ka strīds pamatlietā ietilpst Pamatnolīguma piemērošanas jomā, atgādināšu, ka galvenais jautājums šajā lietā ir par to, vai situācija pamatlietā ir nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma pārkāpums, kā nostiprināts tā 4. klauzulā.

27. Uzsverot savas šaubas par šajā lietā piemērojamo kritēriju, iesniedzējtiesa galvenokārt pamatojas uz trim Tiesas spriedumiem: Helmig, Elsner‑Lakeberg un Voß. Jāatgādina, ka katra no šīm lietām attiecas uz vīriešu un sieviešu vienlīdzīgas darba samaksas principa, kas (pašlaik) noteikts LESD 157. pantā, un/vai Vienlīdzīga atalgojuma direktīvas interpretāciju ( ). Lai gan šīs lietas attiecās arī uz nepilna darba laika darba ņēmējiem, Pamatnolīgums netika minēts ( ).

28. Savukārt, kā jau minēts, šī lieta attiecas uz Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta interpretāciju, kas ir instruments, kura mērķis ir īpaši veicināt nepilna darba laika darbu un novērst diskrimināciju starp nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmējiem ( ). Šajā ziņā ar to tiek noteikti minimālās aizsardzības noteikumi ( ).

29. Nepilnu darba laiku strādājošo diskriminācijas aizliegums ir noteikts 4. klauzulas 1. punktā, kurā paredzēts, ka “attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata”. 4. klauzulas 2. punktā ir piebilsts, ka “vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu”.

30. Piekrītu šīs tiesvedības dalībniekiem, kas tiesas sēdē norādīja, ka fakts, ka judikatūra, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, ir radusies lietās par vienādu darba samaksu vīriešiem un sievietēm, pats par sevi neietekmē tās atbilstību šai lietai. Kā norādīja Polijas valdība, lietās Helmig, Elsner‑Lakeberg un Voß Tiesa pamatojumu sniedza divos posmos. Tiesa pārbaudīja apgalvoto atšķirīgo attieksmi pret pilna un nepilna darba laika darba ņēmēju, pirms analizēja, vai šī atšķirīgā attieksme, ja tā tika konstatēta, vairāk ietekmēja sievietes nekā vīriešus (šo izvērtējumu atstājot iesniedzējtiesas ziņā).

31. Kā atgādina Dānijas valdība, svarīgi ir tas, ka Pamatnolīguma 4. klauzulā noteiktais diskriminācijas aizliegums un Vienlīdzīga atalgojuma direktīvā minētais diskriminācijas aizliegums ir viena un tā paša Savienības tiesību pamatprincipiem piederošā vispārējā vienlīdzības principa izpausme – principa, saskaņā ar kuru attieksme nevar būt atšķirīga salīdzināmās situācijās, ja vien atšķirībām nav objektīva attaisnojuma ( ). Visbeidzot, neredzu neko Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta formulējumā vai kādā citā šā dokumenta noteikumā, kas ietekmētu iepriekš minētās judikatūras atbilstību šīs lietas mērķiem.

32. Kā jau īsi minēts iepriekš, Tiesa skaidri norādīja, ka Pamatnolīguma 4. klauzulā lietotais termins “darba nosacījumi” attiecas uz darba finanšu nosacījumiem, jo pretējā gadījumā princips pro rata temporis zaudētu lietderīgo iedarbību, “kura piemērošana pēc definīcijas ir paredzēta tikai uz dalāmiem maksājumiem, tādiem kā maksājumi, kas izriet no darba finanšu nosacījumiem, kas, piemēram, ir saistīti ar darba samaksu un ar pensijām” ( ). Tāpat Tiesa piebilda, ka diskriminācijas aizlieguma princips, kas paredzēts Pamatnolīguma 4. klauzulā, ir jāpiemēro gan darba samaksu veidojošiem elementiem, gan šo elementu līmenim ( ).

33. No Tiesas judikatūras izriet, ka princips pro rata temporis ir “fakultatīvs instruments”, lai proporcionāli samazinātu noteiktas nepilna darba laika darba ņēmēju tiesības tādā veidā, kas ir pielīdzināms faktiskajam nostrādātajam laikam salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmēju nostrādāto laiku ( ). Patiesi, saīsināta darba laika salīdzinājumā ar pilna laika darbu ņemšana vērā ir objektīvs kritērijs, kas ļauj proporcionāli samazināt attiecīgo darba ņēmēju tiesības ( ).

34. Konkrētāk, Tiesa ir atzinusi, ka bija pamats paļauties uz principu pro rata temporis, lai proporcionāli samazinātu ikgadējā atvaļinājuma laiku ( ), vecuma pensijas apmēru ( ) vai piemaksu par apgādībā esošu bērnu ( ). Tiesa šajā kontekstā arī akceptēja darba devēja maksātnespējas gadījumā darba ņēmējiem veicamo maksājumu maksimālā apmēra korekcijas piemērošanu ( ) un atzina par saderīgu ar Pamatnolīguma noteikumiem, ka pilna darba laika darba ņēmēja atalgojuma aprēķināšanai akreditē (mazāku) laiku, kas iepriekš nostrādāts kā nepilna darba laiks ( ).

35. Atšķirībā no šīm situācijām no lietas materiāliem neizriet, ka MK darba pabalsti vai atalgojums būtu samazināti salīdzinājumā ar pabalstiem vai atalgojumu, ko saņem pilna darba laika piloti. Drīzāk saprotu MK prasību, ka tā sastāv no argumenta, ka viņa nepilna darba laika situācija viņam apgrūtina vienoto aktivizēšanas robežu sasniegšanu un palielinātas algas par lidojumu darba stundām, kas nostrādātas, pārsniedzot šīs robežas, saņemšanu. Tādējādi šajā kontekstā ir jāatbild uz jautājumu, vai Pamatnolīguma 4. klauzulā noteiktais diskriminācijas aizliegums attiecas arī uz šo konkrēto situāciju.

36. Pirms turpinu šīs prasības izvērtēšanu, precizēšu kritēriju, kas jāizmanto, lai pārbaudītu, vai attiecībā uz darba samaksu patiešām pastāv atšķirīga attieksme pret nepilna darba laika darba ņēmējiem. Šajā nolūkā tagad pievērsīšos judikatūrai, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa.

B. Kritērijs, kas izriet no spriedumiem Helmig, Elsner‑Lakeberg un Voß

37. Kā esmu norādījis iepriekš, nozīmīgā judikatūra šajā kontekstā ir spriedumi Helmig, Elsner‑Lakeberg un Voß. Tomēr šajā tiesvedībā iesaistīto dalībnieku vidū nav vienprātības par šo spriedumu precīzajām sekām, novērtējot, vai attiecībā uz darba samaksu pastāv atšķirīga attieksme. Lai precizētu šo, atstāstīšu progresīvo attīstību, kas notikusi šajos trīs spriedumos (1), un noteikšu no tiem izrietošo kritēriju (2).

1. No Helmig līdz Elsner‑Lakeberg un Voß

38. Pirmkārt, 1994. gadā pieņemtais spriedums Helmig attiecās uz nepilna darba laika darba ņēmējiem, kuri vēlējās saņemt piemaksu par virsstundām, kas nostrādātas, pārsniedzot individuālo nepilna darba laika darba stundu skaitu, lai gan šāda piemaksa darba ņēmējiem tika piešķirta tikai tad, ja viņi pārsniedza pilna darba laika stundu skaitu. Tiesa secināja, ka attieksme nebija atšķirīga. Šāda situācija izveidojās tāpēc, ka, saņemot parasto stundas likmi par papildu darba laiku (virs nepilna darba laika un līdz pilna darba laikam), nepilna darba laika darba ņēmēji saņēma tādu pašu atalgojumu kā pilna darba laika darba ņēmēji par vienādu nostrādāto stundu skaitu. Šajā kontekstā Tiesa sprieduma 25. punktā ir norādījusi, ka “nevienlīdzīga attieksme ir konstatējama ikreiz, kad pilnu darba laiku strādājoša darba ņēmēja darba samaksa par tādu pašu darba tiesiskajās attiecībās nostrādāto stundu skaitu ir lielāka nekā nepilnu darba laiku strādājošam darba ņēmējam” ( ). Tādējādi ar šādu kritēriju tiek aizliegta mazāka alga par tādu pašu nostrādāto stundu skaitu.

39. Ņemot vērā jēdziena “visa” lietojumu, spriedumā Helmig izmantotā pieeja tika saukta par “visas samaksas” kritēriju. Skatot atsevišķi, bez šīs lietas konkrētajiem faktiem vai konteksta, šis raksturojums, manuprāt, var būt zināmā mērā maldinošs, jo Tiesa ņēma vērā “samaksu” par tādu pašu darba stundu skaitu. Manuprāt, jēdziena “visa” izmantošana atspoguļo faktu, ka prasītāju prasība attiecās uz samaksu viņiem par virsstundu darbu kā īpašu viņu algas elementu. Turpretim šis termins nenozīmē, ka Tiesa nolēma nepārbaudīt algas elementus. Gluži pretēji, Tiesa pievērsa uzmanību šiem atsevišķajiem elementiem (daļa, kas tiek maksāta pēc parastās likmes, un daļa, kas balstīta uz palielinātu algu) un, balstoties uz šo pārbaudi, nosprieda, ka šajā situācijā nebija atšķirīga attieksme ( ).

40. Otrkārt, spriedums lietā Elsner‑Lakeberg, kas tika pasludināts 2004. gadā, bija par nepilna darba laika skolotāju. Gan nepilna, gan pilna darba laika darba ņēmējiem pirmās trīs darba virsstundas netika apmaksātas kā papildu darba stundas. Elsnerei‑Lakebergai [Elsner‑Lakeberg], kura strādāja nepilnu darba laiku – 15 darba stundas nedēļā, bija jāstrādā papildu 2,5 darba stundas. Iepriekš minētā noteikuma piemērošana nozīmēja, ka viņa saistībā ar šo nesaņēma nekādu papildu samaksu.

41. Tiesa nosprieda, ka šajā situācijā bija atšķirīga attieksme. Tā būtu varējusi nonākt pie sava secinājuma, piemērojot spriedumā Helmig noteikto kritēriju, ņemot vērā, ka par tām pašām darba stundām Elsnere‑Lakeberga saņēma mazāku atalgojumu nekā pilna darba laika darba ņēmējs (kas saskaņā ar pilna darba laika darba shēmu saņēma atalgojumu arī par papildu 2,5 darba stundām). Tādējādi attieksme pret viņu bija mazāk labvēlīga nekā pret pilna darba laika darba ņēmēju. Būtībā tā bija ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] argumentācija ( ).

42. Tomēr Tiesa aplūkoja situāciju no cita skatpunkta. Tā paskaidroja, ka “īstena pārredzamība, kas Tiesai ļauj veikt efektīvu pārbaudi, tiek nodrošināta tikai tad, ja [vienādas darba samaksas princips] tiek piemērots katram darba samaksas elementam [..], izslēdzot jebkādu darba ņēmējiem izmaksātās visas atlīdzības vispārēju novērtējumu kopumā” ( ).

43. Piemērojot šo kritēriju lietas faktiem, Tiesa norādīja, ka strīdīgais noteikums nepilna darba laika darba ņēmējiem rada “lielāku slogu” ( ). Tas, ka skolotājiem, kas strādā nepilnu darba laiku, papildu mācību stundu skaits, kurš nodrošina piemaksu par virsstundām, nebija samazināts samērīgā veidā attiecībā pret šo skolotāju darba laiku, nozīmēja to, ka pret pēdējiem minētajiem tādējādi bija nevienāda attieksme salīdzinājumā ar skolotājiem, kas strādā pilnu darba laiku ( ).

44. No Tiesas argumentācijas izriet, ka Tiesa nolēma neizmantot spriedumā Helmig izstrādāto kritēriju, kas, no vienas puses, būtu novedis pie tāda paša vispārējā rezultāta attiecībā uz atšķirīgas attieksmes esamību, bet, no otras puses, būtu sniedzis diezgan atšķirīgu specifisku rezultātu prasītājam. Patiešām, ja Tiesa būtu piemērojusi Helmig kritēriju, Elsnere‑Lakeberga būtu bijusi tiesīga saņemt tādu pašu samaksu jau par pirmo nostrādāto virsstundu, nevis tikai proporcionāli samazinātu bez papildu samaksas nostrādāto laiku.

45. Tiesa tomēr nolēma vēlreiz izmantot Helmig kritēriju spriedumā Voß, kas ir trešais tiesas spriedums, kas attiecas uz šo lietu. Spriedums Voß bija par skolotāju, kas bija nodarbināta uz nepilnu darba laiku un strādāja vairākas stundas papildus nepilna darba laika līgumam. Šīs papildu stundas tika apmaksātas ar likmi, kas ir zemāka nekā parastajam darba laikam piemērojamā likme. Šī zemākā likme attiecās arī uz papildu laiku, ko nostrādājuši pilna darba laika darba ņēmēji, ja viņi strādāja, pārsniedzot tiem noteiktā pilna darba laika limitu.

46. Atsaucoties uz spriedumā Helmig izmantoto kritēriju ( ), Tiesa konstatēja, ka Fosa [Voß] attiecībā uz stundām, ko viņa nostrādājusi pēc nepilna darba laika beigām un līdz pilna darba laika parastajam ilgumam, par vienādu nostrādāto stundu skaitu saņēma samaksu, kas bija mazāka, nekā saņem skolotāji, kas profesionālo darbību veic pilnu darba laiku ( ). Pēc tam Tiesa paskaidroja, kāpēc šāda situācija radās, un to darīja, “izvērtējot samaksas faktorus”, kas, in casu, bija nepilna un pilna darba laika darba stundu attiecīgais skaits, kā arī tas, ka zemāka atalgojuma likme nepilna darba laika skolotājiem tiek piemērota līdz ar pirmo stundu, kas pārsniedz parasto nepilna darba laika stundu skaitu, savukārt uz pilna darba laika skolotājiem tā tiek piemērota tikai par to nostrādāto darba stundu skaitu, kas pārsniedz parasto pilna darba laika apjomu ( ).

2. No Voß atpakaļ uz Helmig

47. Jānorāda, ka liela daļa diskusiju starp lietas dalībniekiem šajā tiesvedībā ir bijušas par pareiza kritērija iegūšanu no sprieduma Voß. Kā izriet no iepriekš minētā apraksta, Tiesa nolēma izmantot spriedumā Helmig izstrādāto kritēriju. Tā atsaucās uz šo kritēriju un piemēroja to.

48. Komisija apgalvo pretējo, šajā sakarā norādot uz frāzes “savukārt” lietojumu sprieduma Voß 32. punktā. Jāatgādina, ka šajā punktā Tiesa apraksta savu judikatūru un vērš uzmanību uz attiecīgajām atšķirībām iznākumā spriedumā Helmig, no vienas puses, un spriedumā Elsner‑Lakeberg, no otras puses: pirmajā spriedumā nebija atšķirīga attieksme, “savukārt” otrā bija atšķirīga attieksme ( ).

49. Tādējādi Komisijas arguments ir diezgan mulsinošs. Kā tiesas sēdē pārliecinoši paskaidroja Dānijas un Norvēģijas valdības, vārds “savukārt” esot tikai daļa no Tiesas sniegtā apraksta par savu iepriekšējo judikatūru, un tas neko neatklājot par Tiesas izvēli spriedumā Voß starp spriedumā Helmig un Elsner‑Lakeberg attiecīgi piedāvātajām divām pieejām.

50. Šo izvēli patiesi atklāj, kā jau minēju, tas, ka Tiesa spriedumā Voß atsaucās uz kritēriju, kas izstrādāts spriedumā Helmig, un piemēroja to lietas apstākļiem ( ).

51. Faktiski Tiesa gāja vēl tālāk un netieši norobežojās no iepriekš spriedumā Elsner‑Lakeberg izmantotās metodes, jo, kad tā apraksta (spriedumā Voß) savu argumentāciju, kā tā iepriekš sniegta spriedumā Elsner‑Lakeberg, šis apraksts nav pilnīgi precīzs. Tā vietā, lai aprakstītu “lielāka sloga” metodi, ko Tiesa faktiski izmantoja spriedumā Elsner‑Lakeberg, Tiesa a posteriori paskaidro rezultātu, ko šajā lietā sasniegusi, pamatojoties uz argumentāciju lietā Helmig, kas savukārt spriedumā Elsner‑Lakeberg nemaz nav norādīta ( ).

52. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir taisnība, ka sprieduma Voß 36. punktā, pēc tam, kad Tiesa jau ir secinājusi, ka pastāv atšķirīga attieksme (piemērojot lietā Helmig izstrādāto kritēriju), tā pievēršas “samaksas elementu izvērtēšanai”. Tomēr atsauce uz “samaksas elementiem” nenovirza analīzi uz “sloga” proporcionālās ietekmes pārbaudi, ko nepilna darba laika darba ņēmējiem radītu atalgojums, kas balstīts uz zemāku algas likmi. Drīzāk atsauce uz darba algas elementiem vienkārši ir vērsta uz to, lai sīkāk izskaidrotu iepriekšējo secinājumu par zemāku atalgojumu, ko Fosa saņēma par virsstundām, ko viņa nostrādāja, pārsniedzot individuālo nepilna darba laiku ( ).

53. Šī svarīgā atsauce, manuprāt, ir norāde uz ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa lietā JämO iepriekš izvērtēto, ka “katra darba samaksas elementa neatkarīga aplūkošana vienādas darba samaksas salīdzināšanas nolūkā kopumā būs vienīgais pareizais veids, kā nodrošināt vienlīdzību [..], lai panāktu pārredzamību un nodrošinātu efektīvu pārbaudi tiesā” ( ).

54. Patiešām, kad bija iespējama attiecīgo elementu salīdzināšana, Tiesa veica sīkāku analīzi un atteicās pieņemt, ka daži algas elementi varētu savstarpēji kompensēt viens otru. Atbilstoši šai loģikai spriedumā Barber tā atteicās kompensēt diskriminējošās tiesības uz pensiju ar lielāku atlaišanas pabalsta summu, jo radusies situācija joprojām bija mazāk labvēlīga diskriminētajai grupai ( ). Tomēr patiešām var būt apstākļi, kuros šāda pārbaude nebūs iespējama atalgojuma shēmas sarežģītības dēļ. Vienīgā metode, kas šādos apstākļos salīdzinājumu padarīs jēgpilnu, būs, runājot ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa vārdiem, “globāls novērtējums” ( ).

55. Tomēr šāda scenārija nebija nedz spriedumā Helmig, nedz Voß, un abās lietās Tiesa implicīti vai ar tiešu formulējumu pievērsa uzmanību atsevišķiem algas elementiem. Tādējādi ir nepareizi nošķirt šīs divas lietas, no vienas puses, un Elsner‑Lakeberg, no otras puses, pamatojoties uz Tiesas pieņemto individuālo vai mazāk individuālo pieeju. Tomēr daži šīs tiesvedības dalībnieki ir pieņēmuši tieši šo perspektīvu.

56. Patiešām, šajā tiesvedībā lietā Elsner‑Lakeberg izmantotā pieeja tika minēta kā tāda, kas ietver algas “atsevišķo elementu” pārbaudi. Šāda kvalificēšana ir diezgan maldinoša, ja tās mērķis ir atšķirt izmantoto metodi no lietā Helmig izmantotās. Kā paskaidroju iepriekš, novērtējums lietā Helmig un pēc tam lietā Voß bija ne mazāk detalizēts kā lietā Elsner‑Lakeberg veiktais novērtējums. Visās trijās lietās Tiesa principā izvērtēja samaksu par parastajām darba stundām un par virsstundām. Lietas Helmig un Voß, no vienas puses, un Elsner‑Lakeberg, no otras puses, patiesi atšķiras ar to, ka spriedumā lietā Elsner‑Lakeberg Tiesa nav prasījusi, lai vienāds darba stundu skaits vienmēr tiktu atlīdzināts ar tādu pašu (nevis zemāku) algu. Atšķirībā no lietas Helmig (un pēc tam lietas Voß) un Elsner‑Lakeberg minētajā spriedumā kā tāda, kas nav uzskatāma par atšķirīgu attieksmi, implicīti tiek atzīta situācija, kad mazākas (vai faktiski nesamaksātas) algas slogs tiek vienkārši atvieglots nepilna darba laika darba ņēmējiem proporcionāli viņu nepilna darba laika situācijai.

57. Varētu domāt, ka tad, ja Tiesa šajā konkrētajā kontekstā būtu piemērojusi Helmig kritēriju “vienādam nostrādāto darba stundu skaitam ir jānozīmē vienāds atalgojums”, tas būtu izraisījis attiecīgās valsts tiesību normas nepiemērošanu attiecībā uz nepilna darba laika darba ņēmējiem. Patiešām, ja vienādām darba stundām vienmēr ir jānozīmē viena un tā pati samaksa, pienākumu strādāt bez papildu samaksas vairākas stundas mēnesī nevarētu uzlikt nepilna darba laika darba ņēmējiem vispār vai vismaz līdz brīdim, kad viņi ir sasnieguši pilna darba laika darba stundu skaitu. Tas ir tāpēc, ka jebkura šāda pienākuma, kas uzlikts pirms pilna darba laika robežas sasniegšanas, rezultātā nepilna darba laika darba ņēmējiem attiecībā uz “starplaika” stundām (tas ir, nepilna darba laika papildstundām, kuru skaits tomēr nav tik liels, lai būtu sasniegts pilna darba laika stundu skaits) vienmēr būtu mazāks atalgojums.

58. Lai kā arī nebūtu, kritērijs, kas izrietēja no sprieduma Elsner‑Lakeberg, konkrētā iznākuma ziņā nav saderīgs ar lietā Helmig piemēroto kritēriju. Tādējādi, lemjot lietā Voß, Tiesai nācās izvēlēties vienu no šīm divām pieejām, un tā izvēlējās pieeju lietā Helmig ( ). Uzskatu, ka šo izvēli vislabāk var izskaidrot šādi.

59. Pirmkārt, vēlos norādīt, ka “lielāka sloga” kritēriju, šķiet, ir diezgan grūti piemērot ārpus sprieduma Elsner‑Lakeberg īpašā faktiskā konteksta. Patiešām, šajā lietā noteiktais “slogs” tika izteikts kā noteikts darba stundu skaits (kas bija jānostrādā, pirms tika aktivizēta papildu samaksa). Neapšaubāmi, var diezgan viegli noteikt procentuālo daļu, ko šis “konkrētais slogs” veido attiecīgi attiecībā pret konkrēto nepilna darba laika shēmu un pilna darba laika shēmu. Tomēr šis uzdevums kļūs daudz sarežģītāks, ja tā pati loģika būtu jātransponē tādā lietā kā Voß. Patiešām, šajā lietā “sloga” ekvivalentam būtu jābūt samazinātajai algas likmei, kas piemērojama “starplaika” stundām. Ņemot vērā to, ka virsstundu darba stundas var atšķirties katru mēnesi, darba devējs strādātu ar pastāvīgi mainīgu mērķi, katram mēnesim aprēķinot nepilna darba laika darba ņēmēja nostrādāto “starplaika” stundu skaitu, par kurām tam varētu maksāt mazāku atalgojumu salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmēju.

60. Otrkārt, turklāt vēl svarīgāk, uzskatu, ka Tiesa izvēlējās piemērot spriedumu Helmig, lai apstiprinātu, ka iespēja, ka nepilna darba laika darba ņēmējs saņem mazāku atalgojumu nekā pilna darba laika darba ņēmējs par tādu pašu darba stundu skaitu, ir vienkārši izslēgta. Proporcionāli samazināt algu nav risinājums pat tad, ja šim nolūkam varētu izdomāt praktisku matemātisko formulu. Tādējādi argumentācija un faktiskais rezultāts, kas panākts lietā Voß, liecina, ka Tiesa nolēma pieņemt tādu pieeju diskriminācijas aizliegumam, ar kuru tika piedāvāta plašāka aizsardzība nepilna darba laika darba ņēmējiem salīdzinājumā ar aizsardzību, kas tika piedāvāta lietā Elsner‑Lakeberg.

61. Balstoties uz šo informāciju, uzskatu, ka, pārbaudot, vai pastāv atšķirīga attieksme pret nepilna darba laika darba ņēmējiem attiecībā uz atalgojumu, ir jāpārbauda, vai nepilna darba laika darba ņēmējs saņem tādu pašu algu kā pilna darba laika darba ņēmējs par vienāda skaita (tāda paša) darba stundām. Šajā novērtējumā, protams, ir jāietver algas elementu pārbaude, ja šādi elementi pastāv (piemēram, alga par parastu darbu un alga par virsstundām un ja vien algas struktūra nav pārāk sarežģīta, lai to varētu pārbaudīt tiesā), ar to saprotot, ka atsevišķo algas elementu pārbaude ir ar mērķi pārbaudīt, vai alga par tādu pašu nostrādāto stundu skaitu ir vienāda.

62. Pēc šiem precizējumiem tagad pievērsīšos izskatāmajai lietai.

C. Kritērija piemērošana izskatāmajā lietā

63. Šo sadaļu sākšu ar apsvērumiem par strīdīgā nepilna darba laika darba specifiku (1). Pēc tam, balstoties uz diskusiju šo secinājumu iepriekšējā daļā, secināšu, ka aktivizēšanas robežu vienveidība neizraisa atšķirīgu attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem, piemēram, MK (2).

1. Strīdīgā nepilna darba laika darba specifika

64. No lietas materiāliem izriet, ka pilota profesija, kurā strādā MK, ir diezgan specifiska, jo tai nav noteikts konkrēts darba laiks.

65. Atbildētāja paskaidroja, ko MK neapstrīd, ka principā esot pārliecība par darba dienas sākumu, taču maza paredzamība attiecībā uz darba dienas beigām. Tas lielā mērā esot saistīts ar gaisa satiksmes īpatnībām, kas katru braucienu padara nedaudz neparedzamu, jo meteoroloģisku, ekspluatācijas vai tehnisku iemeslu dēļ var rasties kavēšanās. Lai gan katrs brauciens ir plānots, šis plānojums lielākoties esot jāmaina. Tādējādi katras darba dienas beigas tiek reģistrētas elektroniski ik dienu. No tā izriet, ka vienīgais veids, kā pilots, piemēram, MK, var strādāt nepilnu darba laiku, ir ikgadējā atvaļinājuma papildu dienu piešķiršana, kā rezultātā viņam proporcionāli tiek samazināta mēnešalga. Tomēr, runājot par viņa faktiskajām darba dienām, nepilna darba laika pilots strādājot ar tādiem pašiem nosacījumiem kā pilna darba laika pilots attiecībā uz lidojumu darba stundām. Patiešām, atšķirībā no citām profesijām, pilots reti var atstāt savu darba vietu noteiktā diennakts laikā, lai regulāri veltītu laiku kaut kam citam, nevis darbam.

66. Precīzāk, atbildētāja paskaidroja, ka neesot noteikts minimālais lidojumu darba stundu skaits, kas jāsasniedz pilna vai nepilna darba laika pilotam, bet ir noteiktas maksimālās vērtības, kas ir jāievēro. Tā arī paskaidroja, ka katram pilotam tā aprēķinot individuālo ikmēneša robežu lidojumu darba stundu izteiksmē, ņemot vērā iespējamu nepilna darba laika līgumu un atspoguļojot pilota pieejamību lidojumu plānošanai. Tomēr, ja nepilna darba laika pilots sasniedz savu individuālo ikmēneša normu nolidoto virsstundu ziņā, viņš joprojām saņemot atalgojumu pēc parastās likmes. Tikai tad, kad viņš sasniedzot attiecīgās aktivizēšanas robežas, viņš saņemot atlīdzību par virsstundām, kas pārsniedz šo robežu, balstoties uz attiecīgo paaugstināto likmi.

67. Tādējādi, kā saprotu iepriekš minēto, šajā kontekstā nav jēgas nošķirt nepilna darba laika darba stundas, pilna darba laika darba stundas vai virsstundas, kā to varētu darīt attiecībā uz darba ņēmēju, kurš strādā noteiktu darba laiku šo jēdzienu parastajā izpratnē. Vienkārši ir lidojumu darba stundas, kuras, pārsniedzot strīdīgās aktivizēšanas robežas, tiek apmaksātas saskaņā ar trīs pakāpeniski palielinātām likmēm.

2. Vai vienotas aktivizēšanas robežas rada atšķirīgu attieksmi pret nepilna darba laika pilotiem?

68. Galvenais jautājums šajā lietā ir par to, vai atlīdzība par “lidojumu darba stundām” ( ), attiecībā uz stundām, kas nostrādātas, pārsniedzot strīdīgās robežas, ir diskriminējoša attiecībā pret nepilna darba laika pilotiem salīdzinājumā ar pilna darba laika pilotiem ( ), jo šīs robežas ir vienveidīgas. Kā norādīts iepriekš, iesniedzējtiesa šo jautājumu ir saistījusi ar izmeklēšanu par to, vai strīdīgās situācijas novērtējumam ir jābalstās uz “visu samaksu” vai arī uz algas elementu apsvērumiem.

69. Šajā tiesvedībā paustās nostājas atšķiras.

70. Pēc MK domām, katrs aplūkotā atalgojuma elements būtu jāvērtē atsevišķi. Tas, ka aktivizēšanas robežas netiek pazeminātas proporcionāli viņa nepilna darba laika koeficientam, pārkāpjot nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizliegumu. Vācijas valdība un Komisija ieņem līdzīgu nostāju ( ).

71. Atbildētāja apgalvo pretējo un uzskata, ka novērtējums varot balstīties uz visas samaksas kritēriju, kas šajā lietā liekot secināt, ka strīdīgās vienotās aktivizēšanas robežas nerada atšķirīgu attieksmi. Līdzīgu nostāju ir ieņēmušas arī Dānijas, Polijas un Norvēģijas valdības. Šīs valdības uzsver, ka par vienādu lidojumu darba stundu skaitu nepilna darba laika un pilna darba laika piloti saņemot tādu pašu algu, kā noteikts spriedumā Helmig noteiktajā un Voß apstiprinātajā kritērijā. Turklāt Dānijas valdība pauda bažas par iespējamā pretēja lēmuma sekām visā darba tirgū.

72. Piekrītu atbildētājai, kā arī Dānijas, Polijas un Norvēģijas valdībām, ka konkrētā situācija nerada atšķirīgu attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem.

73. Pirmkārt, attiecībā uz izmantojamo metodi, saskaņā ar iepriekš sniegto judikatūras analīzi atgādināšu, ka nepilna darba laika darba ņēmēja iespējamās diskriminācijas novērtējumā ir jāpārbauda, vai attiecībā uz vienāda skaita (tāda paša darba) nostrādātajām stundām nepilna darba laika darba ņēmēji saņem tādu pašu algu kā pilna darba laika darba ņēmēji. Kā jau atgādināju, šajā pārbaudē ir jāņem vērā atsevišķi algas elementi.

74. Šajā ziņā labi izprotu MK, Vācijas valdību un Komisiju, ciktāl visi šie lietas dalībnieki izsaka vienādus vispārīgus apsvērumus attiecībā uz nepieciešamību izskatīt šos atsevišķos elementus. Tomēr no to procesuālajiem rakstiem izriet, ka ikviens šo metodi principā saista tikai ar “lielāka sloga kritēriju”, jo tajos, šķiet, ir secināts: tas, ka nenotiek proporcionāla strīdīgo aktivizēšanas robežu pazemināšana, izraisa atšķirīgu attieksmi.

75. Turpretim, lai gan Dānijas, Polijas un Norvēģijas valdības atbalsta “kopējās samaksas” metodi, no to procesuālajiem rakstiem izriet, ka tiek pieņemta ideja, ka būtu jāņem vērā atsevišķi algas elementi, ja šo atlīdzību joprojām nosaka vispārējais noteikums, ka par vienām un tām pašām darba stundām ir jāmaksā vienādi, nepastāvot pienākumam samazināt strīdīgās robežas proporcionāli nepilna darba laika koeficientam.

76. Ņemot vērā šos precizējumus, no lietas materiāliem izriet, ka atalgojums par lidojumu darba stundām ir vienāds abām darba ņēmēju kategorijām attiecībā uz stundām, kas nostrādātas zem vienoti noteiktajām aktivizēšanas robežām. Atlīdzība tiek palielināta tādā pašā veidā attiecībā uz stundām, kas nostrādātas virs šīm aktivizēšanas robežām. No tā izriet, ka attiecībā uz katru no šiem diviem atalgojuma elementiem vienāds lidojumu darba stundu skaits tiek apmaksāts ar vienādu atalgojumu. Ņemot vērā šo diezgan vienkāršo matemātisko uzdevumu, neredzu nekādu diskrimināciju, kas ietekmētu nepilna darba laika pilotus, piemēram, MK.

77. Kā norāda atbildētāja, atšķirībā no situācijas lietā Voß, strīdīgo noteikumu rezultātā nepilna darba laika darba ņēmējiem par jebkuru lidojumu darba stundu nemaksā mazāk nekā pilna darba laika darba ņēmējiem. Kā tiesas sēdē atgādināja Dānijas valdība, izskatāmā situācija ir līdzīga faktiem lietā Helmig, kurā Tiesa atteicās uzskatīt par atšķirīgu attieksmi situācijā, kurā nepilna darba laika darba ņēmēji nesaņēma algu, kas aprēķināta pēc paaugstinātas likmes par laiku no pirmās darba stundas, kas pārsniedz viņu nepilna darba laika līgumu, ja šī paaugstinātā likme tika piemērota nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmējiem, tikai pārsniedzot pilna darba laika stundu ekvivalentu.

78. Gan MK, gan Komisija apgalvo, ka fakts, ka strīdīgās robežas nav proporcionāli pazeminātas, negatīvi ietekmējot nepilna darba laika darba ņēmējus attiecībā uz saistību starp darba rezultātiem un saņemto atlīdzību.

79. Atzīstos, ka man ir grūti saprast, kā tieši būtu jāsaprot negatīvā ietekme, ņemot vērā to, ka abas pilotu kategorijas, šķiet, tiek atalgotas vienādi par faktiski nostrādātajām stundām attiecībā uz atlīdzību par nolidotajām darba stundām. Patiešām, viņu darba izpilde tiek atlīdzināta ar vienādu atlīdzību.

80. Svarīgi norādīt, ka MK apgalvo, ka nav objektīva iemesla, kādēļ aktivizēšanas robežas nebūtu jāsamazina proporcionāli strīdīgajam nepilna darba laika koeficientam, jo, pēc viņa domām, koplīgumu noteikumi, ar kuriem tiek noteiktas šīs robežas, patiesi nesasniedzot šo mērķi kompensēt par konkrētu slodzi un šīm robežām izvēlētās vērtības neesot pamatotas ar objektīviem elementiem. Vācijas valdība piebilst, ka MK de facto saņemot mazāku algu nekā pilna darba laika pilots, jo viņam esot mazāka iespēja sasniegt aktivizēšanas robežas, tādēļ ka viņš strādā nepilnu darba laiku.

81. Atbildot uz šiem argumentiem, pirmkārt, atzīmēju, ka strīdīgās aktivizēšanas robežvērtības ir uzskatāmas par sociālo partneru panāktās vienošanās rezultātu. Ievērojot piemērojamos regulējošos ierobežojumus, Tiesas kompetencē nav apšaubīt vai medicīniskos pierādījumus, uz kuriem tā var paļauties.

82. Otrkārt, piekrītu Vācijas valdībai, ka MK, šķiet, viena gada laikā strādā mazāk darba stundu nekā pilna darba laika pilots. Tam iespējamas tādas sekas, ka būs mazāk mēnešu, kuru laikā viņš sasniegs robežas un tādējādi iegūs palielinātu atlīdzību par attiecīgajām darba stundām.

83. Manuprāt, tas, ciktāl patiešām tā ir, lielā mērā ir atkarīgs no MK ikgadējā atvaļinājuma organizēšanas. Kā viņš apstiprināja tiesas sēdē, patiešām esot bijuši mēneši, kad viņš ir spējis sasniegt attiecīgās robežas. Tomēr, pat ja tas tā nebūtu, būtiskais jautājums šajā lietā joprojām ir par to, vai par faktiski nolidotajām darba stundām MK saņem tādu pašu atlīdzību kā pilna darba laika pilots vai arī viņš saņem mazāk. Šķiet, ka atbilde uz šo jautājumu – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ir tāda, ka viņš saņem tādu pašu atlīdzību par vienādu nostrādāto stundu skaitu.

84. Kā apgalvoja atbildētāja un Dānijas, Polijas un Norvēģijas valdības, MK nostājas pieņemšana radītu labāku attieksmi pret nepilna darba laika pilotiem nekā pilna darba laika pilotiem attiecībā uz lidojumu darba stundu skaitu, kas pārsniedz viņu individuālās robežas līdz darba stundu skaitam, kas aktivizē paaugstinātu likmi pilna darba laika pilotiem. Nepilna darba laika nodarbinātības gadījumā 90 % no pilna darba laika darba stundām šī atšķirība var būt diezgan ierobežota. Nepilna darba laika nodarbinātības gadījumā 50 % no pilna darba laika darba stundām atšķirība ir mazāka, tomēr būtu jāpiemēro tāda pati loģika. Jebkurā gadījumā, pat ja atšķirībai būtu jāattiecas uz atalgojumu tikai par vienu lidojumu darba stundu, pareizais jautājums šajā kontekstā ir nevis par to, vai ir kāds konkrēts iemesls, kāpēc aplūkojamo aktivizēšanas robežu proporcionālas pazemināšanas rezultātā nevajadzētu izrādīt šādu attieksmi pret nepilna darba laika pilotiem, bet gan par to, vai atbilstoši Pamatnolīguma 4. klauzulā noteiktajam nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizliegumam ir nepieciešams šāds samazinājums un šāda attieksme.

85. Kā jau minēts, Pamatnolīgumā ir noteikti minimālās aizsardzības noteikumi. Atbilstoši aizsardzības minimumam, kā paskaidroju iepriekš, atalgojumam ir jābūt tādam pašam, nevis mazākam vai lielākam par tādu pašu darba stundu skaitu, ko nostrādājuši nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmēji.

86. No lietas materiāliem izriet, ka MK par tādu pašu lidojumu darba stundu skaitu saņem tādu pašu atalgojumu kā pilna darba laika pilots. Tāpēc, manuprāt, pret viņu neizturas mazāk labvēlīgi nekā pret pilna darba laika pilotu.

V. Secinājumi

87. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai uz šajā lietā uzdoto Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:

Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kas ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 97/81/EK (1997. gada 15. decembris) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, 4. klauzulas 1. punkts

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tā neliedz piemērot tādu darba koplīguma noteikumu, saskaņā ar kuru papildu atlīdzība nepilna darba laika darba ņēmējiem un pilna darba laika darba ņēmējiem vienveidīgi ir atkarīga no tā, vai ir izpildīts nosacījums, ka ir pārsniegts konkrēts, vienāds darba stundu skaits, ja atlīdzība nepilna darba laika darba ņēmējiem ir vienāda ar atlīdzību pilna darba laika darba ņēmējiem par vienādu nostrādāto darba stundu skaitu par to pašu darbu.