ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai licences līguma, kura priekšmets ir zinātības noma – kas ļauj izmantot Interneta vietni, kurā tiek sniegti interaktīvi audiovizuāli pakalpojumi, – un kas noslēgts ar citā dalībvalstī nodibinātu sabiedrību, nevis to, kuras teritorijā bijusi dibināta šīs licences izsniedzēja sabiedrība, pamatā ir tiesību ļaunprātīga izmantošana nolūkā izmantot šiem pakalpojumiem piemērojamo pievienotās vērtības nodokļa likmi, kas ir zemāka šajā citā dalībvalstī, nav izšķirošas nozīmes tam, ka šīs pēdējās minētās sabiedrības pārvaldītājs un vienīgais akcionārs bija šīs zinātības izgudrotājs, tam, ka šī pati persona ietekmēja vai kontrolēja šīs zinātības attīstību un izmantošanu un uz to balstīto pakalpojumu sniegšanu, tam, ka finanšu darījumu, personāla un šo pakalpojumu sniegšanai nepieciešamo tehnisko līdzekļu pārvaldīšanu nodrošināja apakšuzņēmēji, tāpat kā iemesliem, kas licences izsniedzējai sabiedrībai lika iznomāt minēto zinātību citā dalībvalstī dibinātai sabiedrībai, nevis izmantot to pašai.

Iesniedzējtiesai ir jāizanalizē visi pamatlietas apstākļi, lai noteiktu, vai minētais līgums ir pilnībā samākslots darījums, ar kuru tika slēpts fakts, ka aplūkojamos pakalpojumus faktiski sniedza nevis licences saņēmēja sabiedrība, bet licences izsniedzēja sabiedrība, tostarp pārbaudot, vai licences saņēmējas sabiedrības saimnieciskās darbības vietas ierīkošana vai pastāvīgais uzņēmums nav īsts, vai arī, vai šai sabiedrībai nolūkā veikt šo saimniecisko darbību nav atbilstošas struktūras telpu, cilvēkresursu un tehnikas veidolā, vai arī, vai šī sabiedrība neveic šo saimniecisko darbību savā vārdā un uz sava rēķina, par to uzņemoties atbildību un riskus.

(skat. 49., 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Atlaižu, kurus dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums piešķir saviem klientiem, gadījumā, atšķirībā no apmēra atlaidēm, kas ir saistītas tikai ar to, cik liels iepirkums tiek veikts no attiecīgā ražotāja, kas principā nepārkāpj EKL 82. pantu, lojalitātes atlaides, kas ar finansiālu priekšrocību sniegšanu kavē to, ka klienti visu vai ievērojamu daļu no savām vajadzībām nepieciešamo iegādātos no konkurējošiem ražotājiem, ir uzskatāmas par ļaunprātīgu izmantošanu šī panta izpratnē. Šajā ziņā sistēma, kas nav saistīta ar pircēju pienākumu vai solījumu iegādāties preces tikai vai arī konkrētā apmērā no to vajadzībām no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma, to nošķir no šādām lojalitātes atlaidēm.

Atlaižu sistēmu nevar uzskatīt tikai par kvantitātes atlaidēm, ciktāl aplūkotās atlaides tiek piešķirtas nevis par katru atsevišķu pasūtījumu, kas tādējādi atbilst piegādātāja ieekonomētajiem izdevumiem, bet gan tās ir atkarīgas no visiem pasūtījumiem, kas veikti attiecīgā laikposmā. Šādos apstākļos, lai noteiktu, vai uzņēmums, kurš atrodas dominējošā stāvoklī, šo stāvokli ir izmantojis ļaunprātīgi, piemērojot šādu atlaižu sistēmu, ir jānovērtē visi apstākļi kopumā, tostarp atlaižu piešķiršanas kritēriji un kārtība, un jāizvērtē, vai šīs atlaides ar tādu priekšrocību sniegšanu, kuru pamatā nav nekāda tās pamatojoša ekonomiska izpildījuma, sliecas pircējam atņemt vai ierobežot izvēles iespēju attiecībā uz piegādes avotiem, liegt konkurentu pieeju tirgum, darījumu partneriem piemērot nevienlīdzīgus noteikumus par vienlīdzīgiem darījumiem vai ar izkropļotu konkurenci nostiprināt dominējošo stāvokli.

(sal. ar 27.–29. un 64. punktu)
Tā kā saskaņā ar LESD 267. pantu Tiesā ir jāvēršas valsts tiesai un nevis lietas dalībniekiem pamatlietā, tad tiesības noteikt Tiesā iesniedzamos jautājumus ir piešķirtas vienīgi valsts tiesai un lietas dalībnieki nevar mainīt to saturu. Turklāt, ja tiktu izpildīti lūgumi grozīt lietas dalībnieku pamatlietā uzdotos jautājumus, tad tas būtu pretrunā uzdevumam, kas Tiesai noteikts LESD 267. pantā, kā arī Tiesas pienākumam dalībvalstu valdībām un ieinteresētajām personām nodrošināt iespēju iesniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas statūtu 23. pantam, ņemot vērā, ka saskaņā ar šo normu tikai iesniedzējtiesu lēmumi tiek paziņoti ieinteresētajām personām.

Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās ietvert šī pakalpojuma sniedzēja “samērīgu peļņu”, kuru veido pašu kapitāla rentabilitātes koeficients, kāds būtu vajadzīgs universālā pakalpojuma sniedzējam pielīdzināmam uzņēmumam, kurš, ņemot vērā riska līmeni, apsver iespēju sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi visu pilnvarojuma periodu. Riska pakāpe ir atkarīga no attiecīgās nozares, pakalpojuma veida un kompensācijas sistēmas raksturīgajām iezīmēm. Šī [peļņas] norma ir definēta kā iekšējā peļņas norma, kādu uzņēmums gūst no kapitāla, ko tas ir ieguldījis pilnvarojuma laikā. Šī norma var tikt noteikta, par atsauci izmantojot salīdzināmus uzņēmumus.

Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība un ka privātpersonas uz tiem var tieši atsaukties valsts tiesā, lai apstrīdētu valsts pārvaldes iestādes lēmumu.

Minētie noteikumi to satura ziņā šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi, ciktāl tajos ir skaidri noteikts, ka universālā pakalpojuma saistību iespējamajai finansēšanai ir jānotiek, pamatojoties uz neto izmaksu aprēķinu, kas ir jāinterpretē kā izmaksas, kuras ietver arī “samērīgu peļņu” atbilstoši kapitāla rentabilitātes koeficientam, un šis pienākums nav atkarīgs no neviena nosacījuma. Pat ja Direktīva 2002/22 atstāj valsts pārvaldes iestādēm zināmu rīcības brīvību šo normu īstenošanā, šis apstāklis tomēr neietekmē no minētajām normām izrietošo saistību precīzo un beznosacījuma raksturu.

(sal. ar 52.–54. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvā 89/665 par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu, piešķirot [tiesības noslēgt] piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [publiskos piegādes un būvdarbu līgumus], kas grozīta ar Direktīvu 2007/66, nav ietverta neviena norma, kas īpaši attiektos uz tiesas izdevumiem, kas jāmaksā attiecīgajām personām, ja tās atbilstoši minētās direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam, atsaucoties uz publiskā iepirkuma procedūru, ceļ prasību atcelt lēmumu, kura nelikumība tiek apgalvota. Šajā ziņā, ja attiecīgajā jomā nav Savienības regulējuma, katrai dalībvalstij atbilstoši dalībvalstu procesuālās autonomijas principam ir jānosaka sīki administratīvā procesa un tiesvedības procesuālie noteikumi, kas vērsti uz to, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Savienības tiesībās. Šie sīkie procesuālie noteikumi tomēr nedrīkst būt nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām, kuras domātas no valsts tiesību sistēmas izrietošo tiesību aizsardzībai (līdzvērtības princips), ne arī padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips).

Turklāt, tā kā šādi tiesāšanās izdevumi ir procesuālie noteikumi prasības celšanai tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt Savienības tiesībās paredzētās to kandidātu un pretendentu tiesības, kuri ir aizskarti ar līgumslēdzēju iestāžu lēmumiem, tie nedrīkst ietekmēt Direktīvas 89/665 lietderīgo iedarbību. Tāpat direktīvas 1. pants obligāti ir jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības, kas ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, it īpaši tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas paredzētas tās 47. pantā.

(sal. ar 45.–47. un 49. punktu)
Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kura darbojas advokāta profesijā un ir noslēgusi kredītlīgumu ar banku, kurā nav norādīts attiecīgā kredīta mērķis, var tikt uzskatīta par “patērētāju” šīs normas izpratnē, ja šis līgums nav saistīts ar šī advokāta profesionālo darbību. Apstāklim, ka prasījums, kas radies no šī paša līguma, tiek nodrošināts ar hipotekāro garantiju, ko devusi šī persona, pārstāvot savu advokāta biroju, un kas attiecas uz tādu šīs personas profesionālās darbības veikšanai paredzētu īpašumu kā šim birojam piederošs nekustamais īpašums, šajā ziņā nav nozīmes.

Proti, kā tas teikts Direktīvas 93/13 preambulas desmitajā apsvērumā, vienveidīgas normas par negodīgiem noteikumiem ir jāpiemēro visiem līgumiem, kuri noslēgti starp “patērētāju” un “pārdevēju vai piegādātāju”, kas ir šīs direktīvas 2. panta b) un c) punktā definēti jēdzieni. Tieši atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie šo līgumu slēdz profesionālas darbības ietvaros vai nē, – šajā direktīvā ir definēti līgumi, kuriem tā ir piemērojama.

Kas attiecas uz jēdzienu “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē, tam ir objektīvs raksturs, un tas nav atkarīgs no konkrētajām zināšanām, kas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kas tai patiesībā varētu būt. Valsts tiesai, kas izskata strīdu par līgumu, kurš varētu būt minētās direktīvas piemērošanas jomā, ņemot vērā visus pierādījumus, it īpaši šī līguma noteikumus, ir jāpārbauda, vai aizņēmējs var tikt kvalificēts kā “patērētājs” šīs direktīvas izpratnē. Lai to izdarītu, valsts tiesai ir jāņem vērā visi lietas apstākļi un it īpaši preces vai pakalpojuma, par ko ir attiecīgais līgums, raksturs, kas varētu parādīt, kādam mērķim šī prece vai šis pakalpojums ir iegādāts.

Šajā ziņā advokāts, kas ar fizisku vai juridisku personu, kuras darbība ietver tās amatu, nodarbošanos vai profesiju, ir noslēdzis līgumu, kas tostarp nav saistīts ar tā biroja darbību, nerīkojas advokāta profesijā un attiecībā pret šo personu ir nelabvēlīgākā situācijā. Turklāt tas, ka advokātam ir augsts tehnisko zināšanu līmenis, neļauj prezumēt, ka attiecībās ar pārdevēju vai piegādātāju viņš nav vājākā puse.

(sal. ar 15., 17., 21.–23., 26., 27. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
Šajā ziņā apstāklim, ka LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunkts būtu vienīgais iespējamais juridiskais pamats tāda pasākuma kā Lēmums 2014/269 pieņemšanai, ja tiek uzskatīts, ka tas ir ticis pierādīts, nav nozīmes, jo skaidri izteiktā Padomes izvēle šajā lēmumā minēt nevis šo tiesību normu, bet gan Lēmuma 2009/371 26. panta 1. punkta a) apakšpunktu un Lēmuma 2009/934 5. un 6. pantu skaidri liecina par to, ka Lēmums 2014/269 ir balstīts uz šīm pēdējām minētajām tiesību normām pašām par sevi. Šādos apstākļos LES 34. panta atcelšanas ar Lisabonas līgumu dēļ Lēmumam 2014/269 netiek atņemts juridiskais pamats.

Būtisko noteikumu pieņemšana tādā jautājumā kā policijas sadarbība ir Savienības likumdevēja kompetencē un šie noteikumi ir jāpieņem pamata tiesiskajā regulējumā. No tā izriet, ka normas, ar kurām ir noteikti pamata tiesiskā regulējuma būtiskie elementi, kuru pieņemšanai ir jāizdara politiska izvēle, kas ietilpst paša Savienības likumdevēja pienākumos, nevar būt nedz par deleģējuma priekšmetu, nedz tikt iekļautas īstenošanas aktos. Šajā ziņā to noteiktas jomas elementu identificēšanai, kuri ir kvalificējami kā būtiski, ir jābalstās uz objektīviem elementiem, pār kuriem var īstenot tiesas kontroli, un ir jāņem vērā attiecīgās jomas īpašības un īpatnības.

Runājot par tādu pasākumu pieņemšanas procedūru, kas nepieciešami, lai īstenotu lēmumus, kuri pieņemti saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību noteikumiem par policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktā tiek nošķirti, pirmkārt, lēmumi, kurus Padome var pieņemt, lemjot vienprātīgi, un, otrkārt, pasākumi, kuri nepieciešami, lai Savienības līmenī šo lēmumus īstenotu, un kurus Padome pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu. Šajā kontekstā vārdi “dalībvalsts vai Komisijas ierosinājums”, ņemot vērā to teikumu sintaksi, no kurām sastāv šī norma, ir jāsaprot tādējādi, ka tie attiecas tikai uz pamata pasākumiem, kurus Padome var noteikt, lemjot vienprātīgi. Tādējādi no šīs normas teksta izriet, ka tā ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai pieņemtu īstenošanas pasākumus, nav nepieciešams dalībvalsts vai Komisijas ierosinājums.

(sal. ar 60. un 62.–64. punktu)
—

izdevumi saistībā ar šo meitasuzņēmumu kapitāldaļu iegādi, kas radušies holdinga sabiedrībai, kura iesaistās tikai dažu no tiem pārvaldīšanā un kura savukārt attiecībā uz pārējām neveic saimniecisko darbību, tikai daļēji ir jāuzskata par tās vispārējiem izdevumiem tādējādi, ka par šiem izdevumiem samaksātais pievienotās vērtības nodoklis var tikt atskaitīts tikai daļā, kurā tie ir saistīti ar saimniecisko darbību, atbilstoši dalībvalstu definētajiem sadales kritērijiem, kurām, īstenojos šīs pilnvaras, ir jāņem vērā – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesām – Sestās direktīvas mērķis un struktūra un šajā ziņā jāparedz aprēķināšanas veids, kas objektīvi atspoguļo to, kāda daļa no iepriekš iztērētajiem līdzekļiem faktiski ir izmantota saimnieciskajai darbībai un kāda – darbībai, kas nav saimnieciskā darbība.
Direktīva 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), kas ir grozīta ar Direktīvu 2009/136, ir jāinterpretē tādējādi, ka īpašie tarifi un finansēšanas mehānisms, kas paredzēti attiecīgi šīs direktīvas 9. pantā un 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā, ir piemērojami interneta abonementa pakalpojumiem, kam nepieciešams pieslēgums internetam noteiktā atrašanās vietā, bet ne mobilo sakaru pakalpojumiem, tajā skaitā interneta abonementu pakalpojumiem, kas tiek sniegti, izmantojot šos mobilo sakaru pakalpojumus.

Proti, gan šīs direktīvas 4. panta nosaukums, gan tā redakcija skaidri nosaka dalībvalstu pienākumu nodrošināt pieslēgumu publiskam sakaru tīklam noteiktā atrašanās vietā. Šis pienākums izriet arī no šīs pašas direktīvas preambulas 8. apsvēruma, kurā ir noteikts, ka universālā pakalpojuma būtiska prasība ir nodrošināt galalietotājus pēc to pieprasījuma ar pieslēgumu sabiedriskajam telefona tīklam noteiktā atrašanās vietā par pieejamu cenu.

Vārdi “noteiktā atrašanās vietā” ir pretrunā vārdam “mobils”.

Tādējādi mobilo sakaru pakalpojumi pēc definīcijas ir izslēgti no Direktīva 2002/22, kas grozīta ar Direktīvu 2009/136, II nodaļā definētā universālo pakalpojumu minimālā kopuma, jo to sniegšana neparedz piekļuvi un pieslēgumu publiskam sakaru tīklam noteiktā atrašanās vietā. Tāpat interneta abonementa pakalpojumi, kas tiek sniegti, izmantojot mobilo sakaru pakalpojumus, neietilpst šajā minimālajā kopumā. Savukārt interneta abonementa pakalpojumi ietilpst šajā kopumā, ja to piegādei izmanto pieslēgumu internetam noteiktā atrašanās vietā.

Ja mobilo sakaru pakalpojumi, tajā skaitā interneta abonementa pakalpojumi, kas tiek sniegti, izmantojot šos mobilo sakaru pakalpojumus, tiek padarīti publiski pieejami valsts teritorijā kā “papildu obligātie pakalpojumi” minētās direktīvas 32. panta izpratnē, to finansējums nevar tikt nodrošināts valsts tiesībās ar mehānismu, kas paredz konkrētu uzņēmumu dalību.

Proti, kā tas ir norādīts šīs direktīvas preambulas 25. apsvērumā, dalībvalstīm nav atļauts tirgus dalībniekiem uzlikt finansiālo iemaksu, kas attiecas uz pasākumiem, kas nav universālā pakalpojuma saistību daļa. Tādējādi, ja individuālām dalībvalstīm joprojām ir tiesības finansēt īpašus pasākumus saskaņā ar Savienības tiesībām, tās to nevar veikt ar tirgus dalībnieku iemaksām.

(sal. ar 34.–37., 42. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 918/83, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, 60. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja dzīvnieki, kas ir īpaši sagatavoti izmantošanai laboratorijā un kurus importētājs ieved Eiropas Savienības teritorijā, ir paredzēti publisko tiesību iestādei vai sabiedriskā labuma iestādei, vai privātai iestāde, kura saņēmusi atļauju, kas galvenokārt nodarbojas ar izglītības jautājumiem vai zinātnisko pētniecību, šis importētājs, lai gan tas pats nav šāda iestāde, var izmantot šajā pantā attiecībā uz šo preču veidu paredzēto atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem.

Minētajā Regulā Nr. 918/83 60. pantā paredzētā atbrīvojuma izmantošana drīzāk ir atkarīga no ievestās preces izmantošanas, ko veic saņēmējs, nekā no importētāja identitātes.

Tāpat no Regulas Nr. 918/83 128. un 129. panta formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis iespēju, ka tādās situācijās kā tās, kuras ir paredzētas šīs regulas 60. pantā, importētājs var būt nevis ievesto preču saņēmējs, bet cita persona.

Visbeidzot, mērķa, uz ko ir vērsts Regulas Nr. 918/83 60. pants, kas ir atvieglot pētniecības darbību, ļaujot noteiktām iestādēm, kuras atrodas Savienībā, ar zemākām izmaksām ievest izmantošanai laboratorijā īpaši sagatavotus dzīvniekus, sasniegšanu neapdraudētu šīm iestādēm piešķirtā iespēja izvēlēties to vajadzībām piemērotāko un izdevīgāko ievešanas risinājumu.

Tādējādi, ņemot vērā kontekstu, kurā iekļaujas Regulas Nr. 918/83 60. pants, un ar šo tiesību normu sasniedzamo mērķi, no šajā pantā paredzēto dzīvnieku importētāja netiek prasīts, lai tas, nolūkā izmantot šim preču veidam paredzēto atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem, atbilstu kritērijiem, kuri ļauj to kvalificēt kā šo dzīvnieku saņēmēju minētā panta izpratnē.

(sal. ar 30., 31., 33. un 34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Ja Līgumos pastāv specifiskāka tiesību norma, kas var veidot attiecīgā tiesību akta juridisko pamatu, tad šis tiesību akts ir jābalsta uz minēto tiesību normu. Šajā ziņā saistībā ar Direktīvas 2013/51 pieņemšanu EAEKL 31. pants veido specifiskāku juridisko pamatu attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzību pret radioaktīvajām vielām dzeramajā ūdenī nekā vispārējais juridiskais pamats, kas izriet no LESD 192. panta 1. punkta.

Tiesiskās noteiktības princips, kas veido daļu no vispārīgiem Savienības tiesību principiem, prasa, lai tiesību normas būtu skaidras un precīzas un to iedarbība būtu paredzama, lai tādējādi ieinteresētās personas varētu novērtēt savu juridisko situāciju un attiecības, ko regulē Savienības tiesības.

Sabiedrības veselības aizsardzības jomā, ko nodrošina EAEK līguma II sadaļas 3. nodaļas noteikumi, nav nekādas pretrunas starp Direktīvas 2013/51, ar ko nosaka iedzīvotāju veselības aizsardzības prasības attiecībā uz radioaktīvām vielām dzeramajā ūdenī un Direktīvas 98/83 par dzeramā ūdens kvalitāti mijiedarbību. Pirmkārt, abās direktīvās ir noteiktas vienas un tās pašas parametru vērtības. Otrkārt, salīdzinājumā ar Direktīvu 98/83, kas vispārēji attiecas uz dzeramā ūdens kvalitāti, Direktīva 2013/51veido speciālo tiesību normu attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzību pret draudiem, ko rada radioaktīvās vielas šādā ūdenī. Šajā ziņā princips par vispārējās tiesību normas spēkā esamību tiktāl, ciktāl to neierobežo speciālā tiesību norma, ir piemērojams arī tad, ja vispārējo tiesību normu un speciālo tiesību normu ir pieņēmusi viena un tā pati iestāde. No tā izriet, ka šo abu direktīvu izveidotā tiesiskā regulējuma iespējamā nesaderīguma gadījumā Direktīvas 2013/51 noteikumiem būs lielāks spēks nekā Direktīvas 98/83 noteikumiem, kā tas skaidri ir formulēts Direktīvas 2013/51 preambulas 5. apsvērumā, tādējādi no tā nevar izrietēt nekāds tiesiskās drošības principa pārkāpums.

(sal. ar 45., 46., 49. un 51. punktu)
23

Otrkārt, attiecībā uz iebildumiem par Vispārējās tiesas izdarīto Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu un līdz ar to likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu, jo tā neesot pienācīgi ņēmusi vērā pārkāpumu smagumu un ilgumu, jāatgādina, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – fakts, ka, piemērojot šīs regulas 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto 10 % ierobežojumu no apgrozījuma, noteikti faktori, tādi kā pārkāpuma smagums un ilgums, faktiski neiedarbojas uz uzliktā naudas soda apmēru, ir vienkārši sekas, kas izriet no šīs augstākās robežas piemērošanas galīgajai summai (it īpaši skat. spriedumus, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 279. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūlijs, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:455, 81. punkts).
51

Roca būtībā apgalvo, ka, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 116.–145. punktā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Proti, Vispārējā tiesa neesot izdarījusi secinājumus, kam bija jāizriet no konstatējuma, ka līdzdalība pārkāpumā, kurā tiek vainota Roca, bija mazāk smaga nekā citu vienošanās dalībnieku līdzdalība, it īpaši grozot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus un samazinot naudas soda pamatsummu. Šajā ziņā pārsūdzētajā spriedumā, izņemot attiecībā uz līdzdalības pārkāpumā ģeogrāfisko tvērumu, neesot veikts nekāds nošķīrums starp Roca rīcības smagumu, kura neesot piedalījusies nedz šīs vienošanās izveidē, nedz tās uzturēšanā, un to uzņēmumu rīcības smagumu, kuri veidoja iesaistīto uzņēmumu “cieto kodolu”, atkarībā no to attiecīgās rīcības būtības. Atbilstoši nediskriminācijas principam Vispārējai tiesai, piemērojot Roca mazākus “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus nekā minētajiem uzņēmumiem, esot bijusi jāsamazina uzliktā naudas soda pamatsumma, vēl jo vairāk tāpēc, ka Vispārējā tiesa pati pārsūdzētā sprieduma 139., 247. un 248. punktā esot atzinusi, ka Roca mazākās līdzdalības smagums būtu bijis jāatspoguļo šo koeficientu piemērošanā. Taču Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Roca līdzdalības pārkāpumā mazāko smagumu salīdzinājumā ar citiem dalībniekiem, nedz grozot šos koeficientus, nedz kā atbildību mīkstinošu apstākli.
21

Cour d’appel de Bruxelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā ietvertais jēdziens “taisnīga atlīdzība” ir jāinterpretē atšķirīgi atkarībā no tā, vai reproducēšanu, kas veikta uz papīra vai līdzīga materiāla, izmantojot jebkuru fotografēšanas metodi vai citu procesu ar līdzīgu iedarbību, īsteno jebkurš lietotājs vai fiziska persona personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne tieši, ne netieši nav komerciāls? Ja atbilde ir apstiprinoša, uz kādiem kritērijiem šai atšķirīgajai interpretācijai ir jābūt balstītai? 2) Vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atļauj dalībvalstīm noteikt taisnīgu atlīdzību tiesību subjektiem šādā formā: a) fiksēta atlīdzība, kuru maksā ierīču, ar kuru palīdzību var izgatavot aizsargātu darbu kopijas, Kopienas ražotājs, importētājs vai pircējs, šīs ierīces laižot apgrozībā valsts teritorijā, un kuras apmērs tiek aprēķināts tikai atkarībā no ātruma, ar kādu kopētājs var izgatavot noteiktu skaitu kopiju minūtē, nepastāvot nekādai citai saiknei ar iespējamo kaitējumu, kas nodarīts tiesību subjektiem, un b) proporcionāla atlīdzība, ko nosaka tikai cena par vienību, reizināta ar izgatavoto kopiju skaitu, un kas atšķiras atkarībā no tā, vai parādnieks ir sadarbojies, lai iekasētu šo atlīdzību, kas ir jāmaksā fiziskām vai juridiskām personām, kuras izgatavo darbu kopijas, vai attiecīgā gadījumā, ja pirmās minētās ir atbrīvotas no šī pienākuma, tām, kas par atlīdzību vai bez maksas reproducēšanas ierīci nodod citas personas rīcībā? Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, kādi ir atbilstoši un saskaņoti kritēriji, kas dalībvalstīm ir jāņem vērā, lai saskaņā ar Savienības tiesībām atlīdzību varētu uzskatīt par taisnīgu un lai starp attiecīgajām personām tiktu nodrošināts taisnīgs līdzsvars? 3) Vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj dalībvalstīm pusi no taisnīgas atlīdzības, kas pienākas tiesību subjektiem, piešķirt autoru radīto darbu izdevējiem, neparedzot izdevējiem pienākumu pat netieši nodrošināt, ka autori saņem daļu no atlīdzības, kuru tie nav saņēmuši? 4) Vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atļauj dalībvalstīm ieviest nediferencētu sistēmu tiesību subjektiem paredzētas taisnīgas atlīdzības iekasēšanai, nosakot fiksētu likmi un summu par katru izgatavoto kopiju, kas netieši, bet noteikti un daļēji attiecas uz nošu rakstu un viltotu reprodukciju kopēšanu?”