ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Regulas Nr. 60/2004 6. pantā ir noteikts: “Virsnormas krājumi 1. Vēlākais līdz 2004. gada 31. oktobrim Komisija katrai jaunajai dalībvalstij saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1260/2001 42. panta 2. punktā paredzēto procedūru nosaka paša cukura vai pārstrādes produktos esošā cukura, izoglikozes un fruktozes daudzumu, ko uzskata par tādu, kas pārsniedz parasto pārejošo krājumu 2004. gada 1. maijā un kas ir jāizņem no tirgus uz jaunās dalībvalsts rēķina. Lai noteiktu šo pārpalikuma daudzumu, ņem vērā attīstību, kādā gadā pirms pievienošanās notikusi, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem šādos aspektos: a) cukura kā tāda vai pārstrādes produktos, izoglikozes un fruktozes ievestie un izvestie daudzumi; b) cukura un izoglikozes ražošana, patēriņš un krājumi; c) apstākļi, kādos radušies krājumi. 2. Vēlākais līdz 2005. gada 30. aprīlim attiecīgās jaunās dalībvalstis bez Kopienas iejaukšanās nodrošina tāda cukura vai izoglikozes daudzuma izņemšanu no tirgus, kas ir vienlīdzīgs ar 1. punktā minēto pārpalikuma daudzumu: a) izvedot bez Kopienas kompensācijām; b) izmantojot degmaisījumu nozarē; c) bez atbalsta denaturējot dzīvnieku barībai [..]. 3. Šā panta 2. punkta piemērošanai jauno dalībvalstu kompetentās iestādes 2004. gada 1. maijā izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmēju līmenī nosaka ražotos vai tirgotos pārpalikuma daudzumus pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei. [..] Jaunās dalībvalstis izmanto šo sistēmu, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to noteiktajam individuālajam pārpalikuma daudzumam līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Attiecīgie uzņēmēji sniedz jaunajai dalībvalstij pieņemamu apliecinājumu par to, ka vēlākais līdz 2005. gada 30. aprīlim produkti tika izņemti no tirgus. Ja šāds apliecinājums nav sniegts, jaunā dalībvalsts iekasē summu, kuru aprēķina attiecīgo daudzumu sareizinot ar augstāko ievedmaksājumu, kas piemērojams attiecīgajam produktam laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. aprīlim, palielinot to par EUR 1,21 uz 100 kg baltā cukura vai sausnas ekvivalenta. Summa, kas minēta trešajā daļā, jāieskaita jaunās dalībvalsts valsts budžetā. [..]”
97

Turklāt pretēji Vispārējās tiesas nolemtajam Padome un Komisija esot pamatoti uzskatījušas, ka Xinanchem sniegtajiem pierādījumiem par eksporta cenu nav nekādas nozīmes. Šie pierādījumi apliecinot tikai to, ka pastāv eksporta darījumi, kurus vizē ĶMĶTK un kuru cena ir mazāka par zemāko cenu līmeni. Tomēr ar šādiem pierādījumiem nepietiekot, lai atspēkotu to, ka ieviestā sistēma ļauj ĶMĶTK kontrolēt eksporta cenu. It īpaši tas, ka zināms eksports ticis veikts par mazāku cenu nekā zemākais cenu līmenis, nekādi nenorādot uz to, vai citi eksporta darījumi par šādu cenu nav atteikti. Apsvērums, uz kuru pamatojās Vispārējā tiesa, ka iestādēm, lai varētu noteikt, vai tāda sistēma kā šajā lietā faktiski ierobežo eksportētāju spēju neatkarīgi noteikt eksporta cenu, bija jānovērtē cenu prakse, ne vien mainot pierādīšanas pienākumu, bet arī padarot neiespējamu šīm iestādēm šo pienākumu izpildīt, jo tās praktiski nekad nevarētu sniegt pierādījumus par reālu valsts dalību cenas noteikšanas procesā.
Tiesas (sestā palāta) 2011. gada 15. septembra spriedums – Vācija/Komisija

(lieta C‑544/09 P)

Apelācija – Valsts atbalsts – Zemes ciparu televīzijas ieviešana Berlīnes-Brandenburgas reģionā – EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts – Tirgus nepilnība – Samērīgums – Tehnoloģiskā neitralitāte – Pamudinošā ietekme

1. Valsts atbalsts – Atbalsta saderība ar kopējo tirgu – Atbalsts, kas uzlabo atbalstu saņemošā uzņēmuma finansiālo situāciju, bet nav nepieciešams EKL 87. panta 3. punktā paredzēto mērķu sasniegšanai – Neesamība – Publisks finansējums pārejai uz zemes ciparu televīziju – Nepieciešamības kritērija vērtējums (EKL 87. panta 3. punkts) (sal. ar 44. un 46.–48. punktu)

2. Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Nepieņemamība (sal. ar 63. punktu)

3. Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, kuram var piemērot EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto atkāpi – Nosacījumi – Pāreja no analogās televīzijas uz ciparu televīzijas apraidi – Tehnoloģiskās neitralitātes nosacījums – Novērtēšana (EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts; Komisijas Paziņojums COM(2003) 541, galīgā redakcija) (sal. ar 77. un 79.–81. punktu)

Priekšmets

Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑21/06 Vācija/Komisija, ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt Komisijas 2005. gada 9. novembra Lēmumu 2006/513/EK par valsts atbalstu, ko Vācijas Federatīvā Republika ir piešķīrusi zemes ciparu televīzijas ieviešanai Berlīnes-Brandenburgas reģionā (OV L 200, 14. lpp.) – LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta pārkāpums

Rezolutīvā daļa:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;
a)

termins “ procenti ” ir ienākumi no visām parādu prasībām, neskatoties uz to, vai tie ir nodrošināti vai nav nodrošināti ar hipotēku un vai tiem ir vai nav tiesības saņemt daļu no parādnieka peļņas, jo īpaši ienākumus no vērtspapīriem vai obligācijām, skaitā to prēmijas un godalgas, kas ir iekļautas šādos vērtspapīros vai obligācijās; kavējuma naudas maksājumus par novēlotiem maksājumiem nav jāuzskata par procentu maksājumiem;
32

Šajos apstākļos, ņemot vērā reprogrāfijas kā salikta darījuma vienoto raksturu, kas minēts šī sprieduma 25. punktā, iesniedzējtiesai atkarībā no tā, kāda nozīme šiem pakalpojumiem ir klientam, no klienta iesniegtā dokumenta oriģināla apstrādes apjoma, no laika, kas vajadzīgs šo pakalpojumu izpildei, un no kopējo izmaksu daļas, kura uz tiem attiecas, ir jāpārbauda, vai minētos pakalpojumus varētu uzskatīt par darījumiem, kam piemīt dominējošs raksturs salīdzinājumā ar reproducēto dokumentu piegādi, jo tie nebūt nav nenozīmīgi vai papildinoši, kā rezultātā tie, ja neņem vērā šo vienkāršo reproducēšanu, ir šo pakalpojumu adresāta pašmērķis.
3)

Vai gazifikācijas iekārtā saražotās un gazifikācijas procesa rezultātā attīrītās gāzes sadedzināšana spēkstacijas katlā ir jāuzskata par procesu, uz kuru attiecas Direktīvas 2000/76/EK 3. pants? Vai šajā ziņā ir nozīme tam, ka attīrītā gāze aizstāj fosilo kurināmo un spēkstacijas emisijas uz katru saražoto enerģijas vienību, izmantojot no atkritumiem saražoto un attīrīto gāzi, ir mazākas nekā izmantojot citu kurināmo? Vai Direktīvas 2000/76/EK darbības jomas interpretācijai ir svarīgi, ka gazifikācijas iekārta un spēkstacija, vērtējot no tehniski funkcionālā viedokļa un ņemot vērā to attālumu vienai no otras, veido vienu vienīgu iekārtu vai arī ka gazifikācijas iekārtā radusies attīrītā gāze ir transportējama un var tikt izmantota citur, piemēram, kā kurināmais enerģijas ražošanai vai citiem mērķiem?
Res judicata princips, kurš arī ir piemērojams tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, nozīmē, ka ar kādu spriedumu saistīta res judicata var radīt šķērsli prasības pieņemamībai, ja, ņemot vērā attiecīgo abu tiesvedību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi faktiskos un tiesiskos apstākļus, starp abām lietām būtībā pastāv faktu un tiesisko apstākļu identiskums.

It īpaši saistībā ar valsts atbalsta jomu ir jānorāda, ka LESD 108. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā prasības celšanas iespēja ir viens no prasības saistībā ar valsts pienākumu neizpildi variantiem, kas specifiskā veidā pieskaņots konkrētām problēmām, kuras valsts atbalsts rada konkurencei iekšējā tirgū. Saistībā ar procedūrām, kas sāktas saskaņā ar LESD 258. pantu, pienākuma neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, un vēlākas izmaiņas nevar ņemt vērā. Atbilstošs datums tādas pienākumu neizpildes esamības novērtēšanai, par ko ir celta prasība saskaņā ar LESD 108. panta 2. punkta otro daļu, principā ir datums, kas ir paredzēts Komisijas lēmumā, par kura neizpildi ir strīds. Šajā tiesību normā atšķirībā no LESD 258. panta nav paredzēta pirmstiesas stadija un tāpēc Komisija neizdod argumentētu atzinumu, ar kuru attiecīgajai dalībvalstij tiek noteikts termiņš, kādā jānodrošina atbilstība Savienības tiesībām.

Gadījumā, ja Komisija ir noteikusi termiņu, kurā dalībvalstij ir jāizpilda pienākumi, kas izriet no lēmuma valsts atbalsta jomā, un ja pēc pirmās prasības par valsts pienākumu neizpildi saistībā ar ilgām diskusijām starp pusēm sakarā ar attiecīgā atbalsta atgūšanu tā ir noteikusi jaunu termiņu, šis pēdējais termiņš ir atbilstošs, lai izvērtētu neizpildi otrajā lietā.

Līdz ar to nevar tikt pamatoti apgalvots, ka vēlākai tiesvedībai un tiesvedībai, kurā pasludināts iepriekšējais Tiesas spriedums, ir viens un tas pats priekšmets, ja attiecīgais datums otrajā lietā ir krietni vēlāks par datumu, kurā pasludināts iepriekšējais spriedums.

(sal. ar 64., 65., 67.–71. un 74.–78. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Sektoriāls kravas automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustības aizliegums

(EKL 28. un 29. pants; Padomes Direktīvas 96/62 8. panta 3. punkts un Direktīva 1999/30)

Summary

Dalībvalsts, kura, lai attiecīgajā zonā nodrošinātu apkārtējā gaisa kvalitāti atbilstoši Direktīvas 96/62 par apkārtējā gaisa kvalitātes novērtēšanu un pārvaldību 8. panta 3. punktam, skatot to kopā ar Direktīvu 1999/30 par robežvērtību noteikšanu sēra dioksīda, slāpekļa dioksīda un slāpekļa oksīdu, makrodaļiņu un svina koncentrācijai apkārtējā gaisā, nosaka kustības aizliegumu kravas automašīnām, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, pārvietoties pa vienu no pirmās nozīmes autoceļa posmiem, kas ir viens no galvenajiem savienojumiem pa sauszemi starp noteiktām dalībvalstīm, nav izpildījusi EKL 28. un 29. pantā paredzētos pienākumus.

Tiktāl, ciktāl tā liek attiecīgajiem uzņēmumiem rast alternatīvu, rentablu risinājumu minēto preču pārvadāšanai, šāds aizliegums ir šķērslis preču brīvai apritei un tas ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas principā nav saderīgs ar pienākumiem, kuri izriet no EKL 28. un 29. panta, ja vien šo pasākumu nevar pamatot.

Ja ar obligātām vides aizsardzības prasībām, kas principā ietver arī veselības aizsardzību, var pamatot valsts pasākumus, kas var ietekmēt tirdzniecību Kopienā, ciktāl attiecīgie pasākumi ir piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, minēto ierobežojumu šādā ziņā var pamatot tikai tad, ja nav pierādīts, ka izvirzīto mērķi nebija iespējams sasniegt ar citiem, brīvu apriti mazāk ierobežojošiem pasākumiem.

(sal. ar 116., 117., 122., 125., 139., 140., 150. un 151. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Direktīvu 96/61, 9. panta 1. un 3. punktā, kā arī 11. panta 2. punktā skaidri un tieši ir noteikts pilnvaru sadalījums starp Komisiju un dalībvalstīm attiecībā uz valstu sadales plānu izstrādi, pārbaudi un ieviešanu, lai ieviestu minēto sistēmu. Attiecībā uz šādu plānu kontroles un noraidīšanas pilnvaru robežām pēc būtības Komisijai ir tikai tiesības pārbaudīt dalībvalsts noteikto pasākumu atbilstību minētās direktīvas III pielikumā minētajiem kritērijiem un tās 10. panta noteikumiem.

Lai arī, protams, direktīvās dalībvalstīm uzlikto pienākumu veidi un dalībvalstu sasniedzamais rezultāts var ievērojami atšķirties un tāpat lai arī ir nenoliedzami, ka direktīvu noteikumi, kuri attiecas vienīgi uz attiecībām starp dalībvalsti un Komisiju, var neprasīt transponēšanas pasākumu veikšanu, nevar tikt noliegts, ka Direktīvas 2003/87 9. un 11. pants regulē Komisijas un dalībvalstu attiecīgās lomas valstu sadales plānu pieņemšanas procesā, proti, jautājumu par pilnvaru sadalījumu starp tām. Ar šiem noteikumiem var noteikt, vai dalībvalstīm ir rīcības brīvība to plānu izstrādē, un – attiecīgā gadījumā – kāds ir šīs rīcības brīvības apjoms.

Tāpat nevar tikt noliegts, ka šajā direktīvā nav paredzēta īpaša valsts sadales plāna izstrādes un kopējā piešķiramo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu daudzuma noteikšanas metodoloģija. Tieši pretēji, minētās direktīvas III pielikuma 1. punktā nepārprotami ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānosaka kopējais piešķiramo kvotu daudzums, tostarp ņemot vērā valstu enerģētikas politiku un valsts klimata pārmaiņu programmu.

Tādējādi dalībvalstīm ir noteikta rīcības brīvība Direktīvas 2003/87 transponēšanai un līdz ar to, lai izvēlētos pasākumus, kurus tās uzskata par piemērotākajiem, lai, ņemot vērā īpašo valsts enerģētikas tirgus kontekstu, sasniegtu minētajā direktīvā noteikto mērķi.

Runājot par to, ka saskaņā ar šīs direktīvas 9. pantu valstu sadales plānus Komisija izvērtē, veicot ex ante kontroli, nenoliedzami, ka šādas kontroles pilnvaras daudzos aspektos atšķiras no EKL 226. pantā paredzētās ex post kontroles. Šis apstāklis tomēr nevar nozīmēt, ka ex ante kontrolei ir jāpārsniedz tiesiskuma pārbaude.

(sal. ar 47. un 49.–52. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vide – Noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 85/337 – Piemērošanas joma – Projekts, kas pieņemts ar valsts likumdošanas aktu – Izslēgšana – Nosacījumi

(Padomes Direktīvas 85/337, kas grozīta ar Direktīvu 2003/35, 1. panta 5. punkts)

2. Vide – Noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 85/337 – Projekts, kas pieņemts ar valsts likumdošanas aktu un kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā – Tiesības celt prasību par šo aktu – Apjoms

(Padomes Direktīvas 85/337, kas grozīta ar Direktīvu 2003/35, 10.a pants; Padomes Lēmums 2005/370)

Summary

1. Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kura grozīta ar Direktīvu 2003/35, 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgti vienīgi projekti, kas detalizēti pieņemti ar īpašu likumdošanas aktu, līdz ar ko minētās direktīvas mērķi ir sasniegti ar likumdošanas procedūru. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šie divi nosacījumi ir izpildīti, ņemot vērā gan pieņemtā likumdošanas akta saturu, gan visu likumdošanas procedūru, kuras rezultātā ir pieņemts minētais akts, tostarp sagatavojošos aktus un parlamentārās debates. Šajā ziņā likumdošanas akts, ar kuru tiek vienīgi un vienkārši ratificēts iepriekš pastāvošs administratīvs akts, izklāstot tikai primāros vispārējo interešu iemeslus, iepriekš nesākot likumdošanas procedūru pēc būtības, kura ļauj ievērot minētos nosacījumus, nevar tikt uzskatīts par īpašu likumdošanas aktu šīs tiesību normas izpratnē un līdz ar to nevar būt pietiekams, lai izslēgtu projektu no grozītās Direktīvas 85/337 piemērošanas jomas.

(sal. ar 48. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. Orhūsas Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju vērsties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kura Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Lēmumu 2005/370, 9. panta 2. punkts un Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kura grozīta ar Direktīvu 2003/35, 10.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:

– ja projekts, kas ietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā, ir pieņemts ar likumdošanas aktu, tad tiesai vai neatkarīgai un objektīvai ar likumu izveidotai institūcijai ir jābūt iespējai saskaņā ar valsts procesuālajiem noteikumiem izskatīt jautājumu, vai šis likumdošanas akts atbilst nosacījumiem, kas paredzēti šīs direktīvas 1. panta 5. punktā;

– ja par šādu aktu nav nekādas iespējas celt prasību, kurš ir tāda rakstura un apjoma, kāds ir atgādināts iepriekš, tad jebkurai valsts tiesai, kurā iesniegts strīds, savas kompetences ietvaros ir jāveic iepriekšējā punktā aprakstītā pārbaude un attiecīgajā gadījumā no tā jāizdara secinājumi, atstājot šo likumdošanas aktu nepiemērotu.

(sal. ar 57. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājums – Korekcijas

(Padomes Regulas Nr. 384/96 2. panta 10. punkts)

2. Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības noteikšana – Imports no valstīm, kurās nav tirgus ekonomikas Regulas Nr. 384/96 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē

(Padomes Regulas Nr. 384/96 2. panta 1., 3. un 7. punkts)

Summary

1. Antidempinga pasākumu piemērošanas ietvaros normālās vērtības noteikšanu un eksporta cenas noteikšanu regulē atšķirīgi noteikumi. Tādēļ pārdošanas, administratīvās un citas vispārīgās izmaksas nav obligāti jāvērtē vienādi abos gadījumos. Tomēr iespējamās atšķirības starp šīm divām vērtībām var tikt ņemtas vērā, veicot Antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 2. panta 10. punkta paredzēto korekciju.

Šajā ziņā gan no pamatregulas Nr. 384/96 2. panta 10. punkta redakcijas, gan no tā struktūras izriet, ka eksporta cenas vai normālās vērtības korekciju var veikt vienīgi tādēļ, lai ņemtu vērā atšķirības tajos faktoros, kuri ietekmē cenas un tātad to salīdzināmību, nodrošinot, ka salīdzināšana tiek veikta vienā un tajā pašā tirdzniecības posmā. Tādējādi, lai veiktu šādu korekciju, Savienības iestādes var balstīties uz pārdošanas izmaksām, kas izriet no preču tirdzniecības Kopienas tirgū, ja normālā vērtība un eksporta cena tiek noteiktas divos dažādos tirdzniecības līmeņos un ja pārdošanas izmaksas var zināmā mērā ietekmēt šīs eksporta cenas un šīs normālās vērtības salīdzināmību.

(sal. ar 25., 26., 37. un 39. punktu)

2. Lai gan Antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 2. panta 1. punktā ir noteikts vispārīgais princips, saskaņā ar kuru normālo vērtību parasti nosaka, pamatojoties uz cenām, kādas eksportētājvalstī parastās tirdzniecības operācijās ir maksājuši vai maksās neatkarīgie klienti, ne no šīs regulas 2. panta 7. punkta redakcijas vai struktūras, ne arī no Tiesas judikatūras neizriet, ka tad, ja Savienības iestādes nosaka normālo vērtību, pamatojoties uz “jebkuru citu pieņemamu pamatojumu”, šai normālajai vērtībai būtu vienmēr jāatbilst normālajai vērtībai, par kuru preci piegādā pirmajam neatkarīgajam klientam. Ar šādu interpretāciju tiktu pārkāpta Savienības iestāžu rīcības brīvība attiecībā uz normālās vērtības noteikšanu valstīm, kurām nav tirgus ekonomikas.

Šo secinājumu neatspēko minētās pamatregulas 2. panta 3. punkts, kurā ir paredzēts tikai eksportētāja uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, normālās vērtības aprēķins.

(sal. ar 33. un 34. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Kopējā informācijas apmaiņas sistēma – Administratīvā sadarbība pievienotās vērtības nodokļa jomā – Revīzijas palātas revīzijas kompetence – Apjoms

(EKL 248. panta 1.–3. punkts; Padomes Regula Nr. 1798/2003)

Summary

Dalībvalsts, kas iebilst pret Eiropas Savienības Revīzijas palātas revīzijas veikšanu šīs dalībvalsts teritorijā par administratīvo sadarbību atbilstoši Regulai Nr. 1798/2003 par administratīvu sadarbību pievienotās vērtības nodokļu jomā un tās piemērošanas kārtību, nepilda EKL 248. panta 1.–3. punktā paredzētos pienākumus.

EKL 248. pantā, kurā ir precizēts veids, kādā Revīzijas palāta tiek aicināta izpildīt pārskatu revīzijas uzdevumu, ir paredzēts, ka tā pārbauda visu Kopienas ieņēmumu un izdevumu pārskatus, šo ieņēmumu un izdevumu likumību un pareizību, kā arī pareizu finanšu pārvaldību. Saskaņā ar šī panta 3. punktu Revīzijas palāta ir tiesīga veikt revīziju, pamatojoties uz dokumentiem, un vajadzības gadījumā dalībvalstīs uz vietas.

Saskaņā ar Līgumu izveidotā pievienotās vērtības nodokļa izcelsmes pašu resursu sistēma paredz radīt dalībvalstu pienākumu kā pašu resursus Kopienas rīcībā nodot daļu no summas, ko tās iekasē, pamatojoties uz šo nodokli. Regulā Nr. 1798/2003 noteiktie dalībvalstīm saistošie sadarbības mehānismi, tā kā tie ir paredzēti krāpniecības un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas pievienotās vērtības nodokļa jomā apkarošanai visās dalībvalstīs, paši par sevi ir tādi, kas var radīt tiešu un būtisku ietekmi uz šī nodokļa ieņēmumu efektīvu iekasēšanu un līdz ar to uz pievienotās vērtības nodokļa izcelsmes resursu nodošanu Kopienas budžetam. Tādējādi, dalībvalstij efektīvi piemērojot ar Regulu Nr. 1798/2003 ieviestos sadarbības noteikumus, var tikt iespaidota ne tikai šīs dalībvalsts spēja efektīvi cīnīties pret krāpniecību un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas pašai savā teritorijā, bet arī citu dalībvalstu spēja nodrošināt šādu cīņu attiecīgi savā teritorijā, īpaši tad, ja pareiza pievienotās vērtības nodokļa piemērošana pārējās valstīs ir atkarīga no informācijas, kas ir minētās dalībvalsts rīcībā.

Revīzijas palātas revīzija par administratīvo sadarbību saskaņā ar Regulu Nr. 1798/2003 tādēļ tik tiešām attiecās uz Kopienas ieņēmumiem no to likumības un pareizas finanšu pārvaldības skatpunkta, un tādējādi tai ir tieša saikne ar pilnvarām, kas šai iestādei piešķirtas ar EKL 248. pantu.

(sal. ar 59.–61., 71., 77., 79. un 81. un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Zāļu paralēlais imports pēc pārsaiņošanas un preču zīmes pārlīmēšanas – Jauns iepakojums, uz kura kā pārsaiņotājs ir norādīts tirdzniecības atļaujas, saskaņā ar kuru veikta produkta pārsaiņošana, turētājs – Fiziska pārsaiņošana, ko veicis neatkarīgs uzņēmums – Īpašnieka iebildumi – Nepieļaujamība

(Padomes Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts)

Summary

Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj preču zīmes, kura ir norādīta uz farmaceitiska produkta, saistībā ar kuru ir veikts paralēlais imports, īpašniekam iebilst pret šī pārsaiņotā produkta turpmāku tirdzniecību vienīgi tādēļ, ka uz jaunā iepakojuma kā pārsaiņotājs ir norādīts nevis uzņēmums, kas pēc pasūtījuma ir faktiski veicis minētā produkta pārsaiņošanu un kam ir atļauja to darīt, bet uzņēmums, kurš ir minētā produkta tirdzniecības atļaujas turētājs, saskaņā ar kura norādēm ir veikta pārsaiņošana un kurš uzņemas par to atbildību.

Saistībā ar preču zīmes piešķirto tiesību izsmelšanas nosacījumu, saskaņā ar kuru uz jaunā iepakojuma ir skaidri jānorāda produkta pārsaiņotājs, ir jānorāda, ka šī prasība ir pamatota ar preču zīmes īpašnieka interesi, lai patērētājs vai gala lietotājs nevarētu tikt vedināts uzskatīt, ka minētais īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu.

Šī īpašnieka interese ir pilnībā ievērota, ja uz pārsaiņotā produkta iepakojuma ir skaidri norādīts tā uzņēmuma nosaukums, pēc kura pasūtījuma un norādēm ir veikta pārsaiņošana un kurš par to uzņemas atbildību. Šāda norāde, ja tā ir uzdrukāta tā, lai to saprastu pietiekami vērīga persona, ļauj izvairīties no tā, ka patērētājam vai gala lietotājam rodas kļūdains priekšstats, ka pārsaiņošanu ir veicis īpašnieks.

Turklāt ar to, ka šis uzņēmums uzņemas pilnu atbildību par pārsaiņošanas darbībām, tiek nodrošināts, ka īpašnieks var vajadzības gadījumā izmantot savas tiesības, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību, ja iepakojumā esošā produkta sākotnējo stāvokli ir ietekmējusi pārsaiņošana vai ja pārsaiņotā produkta noformējums ir tāds, kas var kaitēt preču zīmes reputācijai. Šādā gadījumā uzņēmums, kurš ir norādīts kā pārsaiņotājs uz pārsaiņotā produkta jaunā iepakojuma, ir atbildīgs par visiem zaudējumiem, kurus izraisījis uzņēmums, kas faktiski veicis pārsaiņošanu, un tas nevar tikt atbrīvots no atbildības, tostarp aizbildinoties, ka faktiskais pārsaiņotājs ir rīkojies pretēji tā norādēm.

Šajos apstākļos preču zīmes īpašniekam nav leģitīmas intereses pieprasīt, lai uz iepakojuma būtu uzņēmuma, kurš faktiski veicis produkta pārsaiņošanu, nosaukums tikai tāpēc vien, ka pārsaiņošana var ietekmēt šī produkta sākotnējo stāvokli un līdz ar to eventuāli aizskart preču zīmju tiesības.

Preču zīmes īpašnieka interese saglabāt iepakojumā esošā produkta sākotnējo stāvokli ir pietiekami aizsargāta ar prasību, saskaņā ar kuru ir jāpierāda, ka pārsaiņošana nevar ietekmēt minētā produkta sākotnējo stāvokli. Šāda pierādīšana ir jāveic tirdzniecības atļaujas turētājam, saskaņā ar kura norādēm tika veikta iesaiņošana un kurš par to uzņemas atbildību.

(sal. ar 28.–32. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)