ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Regulas Nr. 1151/2012 2., 3., 5., 18., 20. un 27. apsvērumā ir noteikts: “(2) Savienības iedzīvotāji un patērētāji arvien vairāk pieprasa kvalitāti, kā arī tradicionālus produktus. Tie rūpējas arī par lauksaimnieciskās ražošanas dažādības saglabāšanu Savienībā. Tas rada pieprasījumu pēc lauksaimniecības produktiem vai pārtikas produktiem ar nosakāmām specifiskām īpašībām, jo īpaši tām, kas saistītas ar to ģeogrāfisko izcelsmi. (3) Ražotāji var turpināt ražot virkni dažādu kvalitatīvu produktu tikai tad, ja tie par savām pūlēm saņem taisnīgu atlīdzību. Lai to panāktu, tiem jāspēj nodot pircējiem un patērētājiem informāciju par to produktu īpašībām godīgas konkurences apstākļos. Tam ir arī nepieciešams, lai ražotāji varētu pareizi identificēt to produktus tirgū. [..] (5) Stratēģijas “Eiropa 2020” politikas prioritātes, kas noteiktas Komisijas paziņojumā ar nosaukumu “Eiropa 2020 – stratēģija gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei”, ietver mērķus panākt konkurētspējīgu ekonomiku, kuras pamatā ir zināšanas un inovācijas, un veicināt ekonomiku ar augstu nodarbinātības līmeni, nodrošinot sociālo un teritoriālo kohēziju. Tāpēc lauksaimniecības produktu kvalitātes politikai būtu jānodrošina ražotājiem pareizie instrumenti, ar kuriem labāk identificēt un reklamēt tos produktus, kuriem piemīt specifiskas īpašības, vienlaikus aizsargājot minētos ražotājus no negodīgas prakses. [..] (18) Cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības īpašie mērķi ir lauksaimniekiem un ražotājiem nodrošināt taisnīgu atlīdzību par konkrētā produkta vai tā ražošanas veida kvalitāti un īpašībām un sniegt skaidru informāciju par produktiem, kuriem ir specifiskas īpašības, kas ir saistītas ar ģeogrāfisko izcelsmi, tādējādi ļaujot patērētājiem pārdomātāk izvēlēties pirkumus. (20) Savienības sistēma, kas aizsargā cilmes vietas nosaukumus un ģeogrāfiskās izcelsmes norādes, nodrošinot to iekļaušanu reģistrā, veicina minēto instrumentu attīstību, jo no tās izrietošā vienotāka pieeja nodrošina godīgu konkurenci to ražotāju vidū, kuru ražotajiem produktiem ir šādas norādes, un paaugstina produktu uzticamību no patērētāju viedokļa. Savienības līmenī būtu jāparedz cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu attīstība un jāveicina to aizsardzības mehānismu izveide trešās valstīs saskaņā ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) sistēmu vai daudzpusējiem un divpusējiem nolīgumiem, tādējādi sekmējot to, ka produktu un to ražošanas veida kvalitāti atzīst par elementu, kas sniedz pievienoto vērtību. [..] (27) Savienība risina sarunas ar tirdzniecības partneriem par starptautiskiem nolīgumiem, tostarp par tādiem, kuri attiecas uz cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību. Lai veicinātu to, ka sabiedrībai tiek sniegta informācija par tādējādi aizsargātiem nosaukumiem, un jo īpaši lai nodrošinātu minēto nosaukumu aizsardzību un lietošanas kontroli, nosaukumus var ierakstīt [ACVN] un [AĢIN] reģistrā. Ja vien šādos starptautiskajos nolīgumos nosaukumi nav īpaši minēti kā cilmes vietas nosaukumi, tie būtu jāieraksta reģistrā kā [AĢIN].”
29

Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtajiem paskaidrojumiem un it īpaši no apsvērumiem, kas veltīti valsts judikatūras par civillietu tiesu jurisdikciju izklāstam, nepārprotami izriet, ka tā uzskata, ka atbilde uz uzdotajiem jautājumiem ir nepieciešama, lai tā varētu lemt par tajā izskatāmo strīdu. Jo īpaši šiem jautājumiem būtu jāļauj tai, no vienas puses, lemt par savu kompetenci attiecībā uz Skeyes pilnvarām saskaņā ar Regulu Nr. 550/2004 un, no otras puses, noteikt, vai aviosabiedrība var atsaukties uz pakalpojumu sniegšanas brīvību vai darbības brīvību pret Skeyes lēmumu, kas pieņemts saistībā ar tās prerogatīvām sniegt sabiedriskos pakalpojumus.
15

1965. gada 9. septembraGesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (Likums par autortiesībām un blakustiesībām; BGBl. 1965 I, 1273. lpp.) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “UrhG”), 97.a pantā “Brīdinājums” ir noteikts: “(1) Pirms prasības celšanas cietušajai personai ir pienākums nosūtīt pārkāpējam brīdinājumu, kurā tam tiek pieprasīts izbeigt attiecīgo rīcību un piedāvāta iespēja atrisināt strīdu, parakstot paziņojumu par nodomu atturēties no pārkāpuma izdarīšanas, pretējā gadījumā apņemoties maksāt atbilstošo līgumsodu. (2) Brīdinājumā skaidri un saprotami: 1. jānorāda cietušā uzvārds vai komercnosaukums, ja brīdinājumu izsniedz nevis cietusī persona, bet tās pārstāvis, 2. precīzi jāapraksta tiesību pārkāpums, 3. jāiesniedz samaksas prasījuma sīks aprēķins atkarībā no tā, vai tas attiecas uz kaitējuma kompensāciju vai izdevumu atlīdzināšanu, un 4. gadījumā, ja tiek prasīta apņemšanās atturēties no noteiktu darbību izdarīšanas, jānorāda, cik lielā mērā piedāvātā pienākuma uzņemšanās pārsniedz brīdinājumā minēto pārkāpumu. Brīdinājums, kas neatbilst pirmajā teikumā norādītajam, nav spēkā. (3) Ja brīdinājums ir pamatots un atbilst 2. punkta pirmā teikuma 1.–4. apakšpunktam, [brīdinātājs] var prasīt nepieciešamo izdevumu atlīdzināšanu. Attiecībā uz advokāta pakalpojumu izmantošanu nepieciešamo izdevumu atlīdzināšana par tā honorāriem ir ierobežota līdz summai, kas atbilst strīda priekšmeta vērtībai 1000 EUR par vienu atturēšanās vai izbeigšanas prasības gadījumu, ja brīdinātā persona: 1. ir fiziska persona, kas ar šo likumu aizsargātos darbus vai blakustiesību objektus neizmanto savai komercdarbībai vai pašnodarbinātā darbībai, un 2. iepriekš tai nav jau bijis noteikts pienākums atturēties no pārkāpuma izdarīšanas saskaņā ar brīdinātāja līgumisku prasījumu, tiesas nolēmumu, kuram būtu res judicata spēks, vai pagaidu noregulējumu. Otrajā teikumā norādītais apmērs ir piemērojams arī tad, ja vienlaikus tiek īstenotas atturēšanās no pārkāpuma un pārkāpuma izbeigšanas prasības tiesības. Otrā teikuma regulējums netiek piemērots, ja šis apmērs nav taisnīgs konkrētā gadījuma īpašajos apstākļos. [..]”
2)

Vai šī vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm prasība (saskaņā ar LESD 157. pantu kopsakarā ar Direktīvas 2006/54 5. pantu) ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda netieša nevienlīdzīga attieksme kā tā, kas attiecīgajā gadījumā izriet no pamatlietās piemērojamā tiesiskā regulējuma par pensiju indeksāciju 2018. gadam, ir attaisnojama, ņemot vērā arī jau agrāk veiktus līdzīgus pasākumus un to kumulatīvās iedarbības radītos ievērojamos zaudējumus salīdzinājumā ar pensiju patiesās vērtības indeksāciju atbilstoši inflācijai (attiecīgā gadījumā 25 % no patiesās vērtības), it īpaši: – lai novērstu “plaisu” starp lielākām un mazākām pensijām (ko izraisītu regulāra indeksācija ar vienotu likmi), pat ja tā būtu tīri nomināla un vērtību attiecība starp pensijām paliktu nemainīga; – lai radītu vispārēju “sociālu komponenti” mazāko pensiju saņēmēju pirktspējas palielināšanai, lai gan a) šis mērķis būtu sasniedzams, arī neierobežojot lielāku pensiju indeksāciju, un b) likumdevējs šādu pasākumu neparedz līdzīgā veidā – arī pirktspējas palielināšanai, veicot aktīvā dienestā esošo ierēdņu mazāku ienākumu indeksāciju atbilstoši inflācijai (par sliktu aktīvā dienestā esošajiem ierēdņiem ar lielākiem ienākumiem), un nav paredzējis tiesisko regulējumu par līdzīgu iejaukšanos citu nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmu (bez valsts dalības) pensiju indeksācijā, lai (par sliktu lielāku pensiju indeksācijai) palielinātu mazāko pensiju saņēmēju pirktspēju; – lai uzturētu un finansētu “sistēmu”, lai gan ierēdņu pensijas izmaksā nevis apdrošināšanas iestāde no apdrošināšanas veidā organizētas un no iemaksām finansētas sistēmas, bet gan federācija kā pensionēto ierēdņu darba devējs – kā atlīdzību par veikto darbu, un tas nozīmē, ka izšķiroša nozīme galu galā būtu nevis kādas sistēmas uzturēšanai vai finansēšanai, bet vienīgi budžeta apsvērumiem; – tādēļ, ka statistiski pārāk liels vīriešu īpatsvars to personu kategorijā, kuras saņem lielākas vecuma pensijas, ir uzskatāms par sekām tam, ka sievietēm vēsturiski netika nodrošinātas vienlīdzīgas iespējas nodarbinātības un profesijas jomā, kas ir patstāvīgs attaisnojošs iemesls vai (vēl pirms tam) jau sākotnēji izslēdz pieņēmumu par vīriešu netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ Direktīvas 2006/54 izpratnē; vai – tādēļ, ka šis tiesiskais regulējums ir pieļaujams kā pozitīva rīcība LESD 157. panta 4. punkta izpratnē?”
30

Šādos apstākļos Supreme Court (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai vispārējs/universāls datu saglabāšanas režīms – pat ja uz to attiecas stingri ierobežojumi saglabāšanas un piekļuves ziņā – pats par sevi ir pretrunā Direktīvas [2002/58] 15. panta normām, kas ir interpretētas Hartas gaismā? 2) Vai, izvērtējot, vai ir jāatzīst par nesaderīgu valsts pasākums, kurš ir ieviests, piemērojot Direktīvu [2006/24], un kurā ir paredzēts vispārējs datu saglabāšanas režīms (uz ko attiecas nepieciešamās stingrās kontroles attiecībā uz saglabāšanu un/vai piekļuvi), un it īpaši izvērtējot šāda režīma samērīgumu, valsts tiesai ir atļauts ņemt vērā to, ka pakalpojumu sniedzēji datus var likumīgi saglabāt paši saviem komerciālajiem mērķiem un to saglabāšana var tikt pieprasīta valsts drošības apsvērumu dēļ, kuri ir izslēgti no Direktīvas [2002/58] normām? 3) Kādi kritēriji, izvērtējot valsts pasākuma attiecībā uz piekļuvi saglabātiem datiem saderību ar Savienības tiesībām un it īpaši Hartā paredzētajām tiesībām, ir jāpiemēro valsts tiesai, kad tā apsver, vai šādā piekļuves režīmā ir nodrošināta vajadzīgā neatkarīgā iepriekšējā pārbaude, kā Tiesa ir noteikusi savā judikatūrā? Vai šajā kontekstā valsts tiesa, veicot šādu vērtējumu, var ņemt vērā ex post tiesas vai neatkarīgas pārbaudes esamību? 4) Katrā ziņā, vai valsts tiesai ir jāatzīst valsts pasākuma nesaderība ar Direktīvas [2002/58] 15. panta normām, ja valsts pasākumā ir paredzēta vispārēja datu saglabāšanas sistēma smagu noziegumu apkarošanas nolūkos un ja valsts tiesa, pamatojoties uz visiem pieejamajiem pierādījumiem, ir secinājusi, ka šāda saglabāšana ir vienlaikus būtiska un absolūti nepieciešama, lai sasniegtu smagu noziegumu apkarošanas mērķi? 5) Ja valsts tiesai ir jāsecina, ka valsts pasākums nav saderīgs ar Direktīvas 2002/58 15. panta normām, kas ir interpretētas Hartas gaismā, vai tai ir atļauts ierobežot šāda deklaratīva nolēmuma iedarbību laikā, ja tai ir pārliecība, ka, to nedarot, tiktu “izraisīts haoss un kaitējums vispārējām interesēm” (saskaņā ar pieeju, kas ir izmantota, piemēram, lietā R (National Council for Civil Liberties) pret Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs [2018] EWHC 975, 46. punkts)? 6) Vai valsts tiesai, kurai ir lūgts atzīt valsts tiesiskā regulējuma nesaderību ar Direktīvas 2002/58 15. pantu un/vai atstāt šo tiesisko regulējumu nepiemērotu, un/vai atzīt, ka ar šā tiesiskā regulējuma piemērošanu ir pārkāptas indivīda tiesības – vai nu procedūrā, kas sākta, lai veicinātu debates par pierādījumu pieļaujamību kriminālprocesā, vai citādi, – var būt ļauts atteikties pieņemt šādu nolēmumu attiecībā uz datiem, kuri ir saglabāti atbilstoši valsts tiesību normai, kas ir pieņemta, izpildot LESD 288. pantā ietverto pienākumu precīzi ieviest valsts tiesībās direktīvas normas, vai arī attiecināt šādu deklaratīvu nolēmumu tikai uz laikposmu pēc Direktīvas 2006/24 atzīšanas par spēkā neesošu [2014. gada 8. aprīļa spriedumā Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238)]?”
73

Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka attiecībā uz mērķi izvairīties no nodokļu dubultas uzlikšanas ienākumiem no ieguldījumiem un nodokļu ziņā attiekties pret ieguldījumiem, kas netieši veikti ar fonda starpniecību, tādā pašā veidā kā pret tiešajiem ieguldījumiem, tas, ka kolektīvo ieguldījumu uzņēmums ir izveidots saskaņā ar statūtiem, ne vienmēr nozīmē, ka tā situācija atšķiras no atbilstīgi līgumtiesībām izveidota kolektīvo ieguldījumu uzņēmuma situācijas.
31

Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, no vienas puses, ka gadījumā, kad personas sevi prezentē kā tādas, kas rīkojas reģistrēta uzņēmēja (saņēmēja) labā, lai gan tām šajā ziņā nav derīgas atļaujas, reģistrētam uzņēmējam nav zināms par to, ka preču pārvadājumam viņa labā ir jānotiek atliktās akcīzes nodokļa maksāšanas režīmā. Tādējādi, līdzīgi tam, ko ir nospriedusi Krajský soud v Českých Budějovicích (Česke Budejovices apgabaltiesa), varētu uzskatīt, ka šī situācija ir analoga tai, kurā attiecīgo reglamentēto preču saņēmējam, kā tas ir deklarēts pavaddokumentos, nav piemērojamās atļaujas. No šāda viedokļa pamatlietā aplūkotās minerāleļļas izņemšana no TanQuid akcīzes preču noliktavas ir jāuzskata par to laišanu brīvā apgrozībā.
72

Kā izriet no šī sprieduma 67. punktā atgādinātās judikatūras, šai tiesai ir jānosaka, uz kuru darba ņēmēju kategoriju ir attiecināms Darba kodeksa 140. pantā paredzētais vispārējo tiesību režīms un kura darba ņēmēju kategorija ir izslēgta no šī režīma. Turpinājumā ir jāpārbauda, vai valsts likumdevējs lēmumu par šo izslēgšanu ir pieņēmis, tostarp ņemot vērā šīs pēdējās minētās kategorijas darba ņēmēju veikto funkciju objektīvās raksturiezīmes. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa ir analizējusi tādas abstraktas darba ņēmēju kategorijas kā publiskā sektora darba ņēmēji, kā piemēru minot Iekšlietu ministrijas ierēdņu, it īpaši policistu un ugunsdzēsēju, īpašo kategoriju un privātā sektora darba ņēmēju kategoriju, nesniedzot informāciju, kas ļautu identificēt konkrētas to personu kategorijas, kuru situācijas ir salīdzināmas, un tās specifiski un konkrēti salīdzināt, tostarp saistībā ar nakts darba nosacījumiem, kas ir piemērojami katras no šīm kategorijām darba ņēmējiem. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverts neviens šāda rakstura elements.
15

Likuma par ārvalstniekiem 63.bis panta 2. punktā ir noteikts: “Lēmumā par izraidīšanas pasākuma noteikšanu, kas ir pieņemts parastajā procedūrā, ir jāietver termiņš, kurā attiecīgā persona lēmumu var izpildīt labprātīgi, izceļojot no valsts teritorijas. Šī termiņa ilgums ir no septiņām līdz trīsdesmit dienām, un tas sākas no brīža, kad minētais lēmums ir paziņots. Izraidīšanas rīkojuma labprātīgas izpildes termiņu var pagarināt uz samērīgu laiku, ņemot vērā katra konkrētā gadījuma apstākļus, piemēram, uzturēšanās ilgumu, to, vai aizgādnībā ir bērni, kuri apmeklē skolu, vai ir citas ģimenes un sociālās saites.”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp PF un MF, no vienas puses, un Minister for Agriculture, Food and the Marine (Lauksaimniecības, pārtikas un jūras lietu ministrs, Īrija; turpmāk tekstā – “ministrs”), kā arī Sea Fisheries Protection Authority (SFPA) (Jūras zvejniecības aizsardzības iestāde, Īrija), no otras puses, par ministra lēmumu liegt Norvēģijas omāru (nephrops norvegicus) zveju vietā, kuru sauc par funkcionālo teritoriju Nr. 16 (turpmāk tekstā – “FT16”), kas atrodas Porkupīnas [Porcupine] sēklī Īrijas rietumu krastā.
21

Prasītāji pamatlietā iesniedzējtiesā norāda, ka ar Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu nav noteikts pienākums izmantot kādu noteiktu emisiju līmeņu mērīšanas metodi un ka ISO standarti, uz kuru pamata ir jāveic mērījumi, nav vispārīgi piemērojami noteikumi. Tie apgalvo, ka no dažādiem pētījumiem, proti, RIVM2018. gada 13. jūnija pētījuma un pētījuma, kas 2017. gada 22. maijā tika publicēts izdevumā Journal of the National Cancer Institute ar nosaukumu Cigarette Filter Ventilation and its Relationship to Increasing Rates of Lung Adenocarcinoma (“Cigarešu filtra ventilācija un tās saistība ar plaušu adenokarcinomu skaita pieaugumu”), kā arī no valsts sekretāra Komisijai nosūtītajām vēstulēm izriet, ka tieši Canadian Intense mērīšanas metode būtu izmantojama, lai noteiktu cigaretes ar filtru, kas tiek izmantota atbilstoši tās paredzētajam lietojumam, darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda precīzus emisiju līmeņus.
18

Uzskatīdama, ka lietā, kuru tā izskata, rodas jautājumi par Direktīvas 2006/112 interpretāciju un ka turklāt tā ir precedents attiecībā uz vairākām tiesvedībām, kas ir izskatīšanas stadijā, Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Ja i) nodokļu iestāde, pakalpojumu sniedzējs un komersants, kas ir nodokļa maksātājs, nepareizi interpretē Eiropas Savienības tiesību normas PVN jomā un tādu pakalpojumu sniegšanu, kura ir apliekama ar nodokli pēc parastās likmes, uzskata par tādu, kura ir atbrīvota no PVN, ii) starp pakalpojumu sniedzēju un komersantu noslēgtajā līgumā bija paredzēts, ka cenā par pakalpojumiem nav ietverts PVN, un tajā bija noteikts, ka tad, ja PVN ir jāmaksā, tā izmaksas ir jāsedz komersantam, iii) pakalpojumu sniedzējs nekad nav prasījis un vairs nevar prasīt papildu PVN, kas ir jāmaksā komersantam, un iv) nodokļu iestāde nevar vai (noilguma iedarbības dēļ) vairs nevar prasīt no pakalpojumu sniedzēja PVN, kas būtu bijis jāsamaksā, vai [Direktīva 2006/112] rada tādas sekas, ka faktiski samaksātā cena ir gan neto maksājamā summa, gan arī tai piemērotais PVN, kā rezultātā komersants var prasīt atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN atbilstoši Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktam kā PVN, kas faktiski ir “samaksāts” saistībā ar šo pakalpojumu sniegšanu? 2) Pakārtoti – vai komersants šajos apstākļos var prasīt atskaitīt priekšnodokli atbilstoši Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktam kā PVN, kas bija “maksājams” saistībā ar šo pakalpojumu sniegšanu? 3) Ja nodokļu iestāde, pakalpojumu sniedzējs un komersants, kas ir nodokļu maksātājs, nepareizi interpretē Savienības tiesību normas PVN jomā un tādu pakalpojumu sniegšanu, kura ir apliekama ar nodokli pēc parastās likmes, uzskata par tādu, kura ir atbrīvota no PVN, kā rezultātā komersants saistībā ar tam sniegtajiem pakalpojumiem nevar sniegt nodokļu iestādei PVN rēķinu, kas būtu atbilstošs Direktīvas 2006/112 226. panta 9) un 10) punktam, vai komersantam ir tiesības prasīt veikt priekšnodokļa atskaitīšanu atbilstoši Direktīvas [2006/112] 168. panta a) punktam? 4) Vai, atbildot uz pirmo līdz trešo jautājumu: a) ir nozīmīgi pārbaudīt, vai pakalpojumu sniedzējam būtu pieejama aizstāvība, kas ir balstīta uz tiesisko paļāvību vai jebkuru citu līdzekli un kas izriet no valsts tiesībām vai ES tiesībām, pret jebkuru nodokļu iestādes mēģinājumu sniegt paziņojumu par nodokli, ar kuru tam tiktu uzlikts pienākums samaksāt PVN summu par sniegtajiem pakalpojumiem? b) ir nozīme tam, ka komersants vienlaikus ar nodokļu iestādi un pakalpojumu sniedzēju zināja, ka pakalpojumu sniegšana faktiski nav atbrīvota no PVN, vai tam ir bijušas tādas pašas iespējas to uzzināt kā nodokļu iestādei un pakalpojumu sniedzējam un tas ir varējis ierosināt samaksāt saistībā ar pakalpojumu sniegšanu maksājamo PVN (kas ir aprēķināts, atsaucoties uz pakalpojumu sniegšanas komerciālo cenu), lai PVN tiktu nodots nodokļu iestādei, bet to nav izdarījis?”
21

Turpinājumā šī tiesa atgādina galvenās atziņas, kas izriet no Tiesas judikatūras ar PVN apliekamu pakalpojumu sniegšanas jomā saistībā ar, pirmkārt, nosacījumiem attiecībā uz “savstarpēju izpildījumu” esamību, kas veido “tiesiskas attiecības”, kuras attiecīgajā gadījumā atspoguļo “tiešo saikni” starp sniegto pakalpojumu un saņemto atlīdzību, un, otrkārt, nosacījumu attiecībā uz to, ka samaksātas summas ir “faktiska atlīdzība par individualizējamu pakalpojumu”. Tā it īpaši atsaucas uz 2007. gada 18. jūlija spriedumu Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440) un 2018. gada 22. novembra spriedumu MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942), precizējot, ka pamatlietā Apcoa atsaucas uz pirmo no šiem spriedumiem, savukārt Nodokļu ministrija it īpaši atsaucas uz otro no tiem.
31

No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienas no LESD garantētajām pamatbrīvībām ierobežojums var tikt pieļauts tikai, ja tam ir leģitīms mērķis, kas ir saderīgs ar minēto līgumu, un ja to pamato primāri vispārējo interešu apsvērumi. Tomēr šādā gadījumā šāda pasākuma piemērošanai ir jābūt arī piemērotai, lai garantētu izvirzītā mērķa īstenošanu, un tas nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 29. oktobris, Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, 31. punkts, un rīkojumu, 2021. gada 23. septembris, Wallonische Region (Sabiedrības, kas nav juridiska persona, transportlīdzekļa reģistrācija), C-23/21, nav publicēts, EU:C:2021:770, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
7

Regulas Nr. 261/2004 13. pantā “Tiesības uz atlīdzinājumu” ir noteikts: “Ja apkalpojošais gaisa pārvadātājs izmaksā kompensāciju vai pilda citas saistības, kas izriet no šīs regulas, šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo pārvadātāja tiesības prasīt kompensāciju no kādas personas, tostarp trešām pusēm, saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem. Šī regula nekādā ziņā neierobežo apkalpojošā gaisa pārvadātāja tiesības prasīt atlīdzinājumu no ceļojuma rīkotāja vai citas personas, ar kuru minētajam pārvadātājam ir līgums. Tāpat šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo ceļojumu rīkotāja vai trešās personas, kas nav pasažieris un ar kuru gaisa pārvadātājam ir līgums, tiesības prasīt atlīdzinājumu vai kompensāciju no gaisa pārvadātāja saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem.”
33

Līdz ar to pirmā prejudiciālā jautājuma otrajā daļā iesniedzējtiesa ir iecerējusi atsaukties uz tirgus vērtības vispārējo jēdzienu kā līdzekli, kas nodrošinātu, ka tāds indeksācijas noteikums kā pamatlietā ir formulēts vienkāršā un skaidri saprotamā valodā. Turklāt no otrā prejudiciālā jautājuma tostarp izriet, ka šī atsauce izriet no iesniedzējtiesas veiktās šī līguma noteikuma interpretācijas, jo pēdējā minētā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā pamatlietas īpašos apstākļus, it īpaši aizdevuma līguma ilgo termiņu, kā arī to, ka aizņēmēji tā izpildes laikā nav izrādījuši īpašu interesi, tā ir tiesīga pārformulēt pamatlietā aplūkoto līguma noteikumu vispārīgāk, tādējādi, lai tas attiektos uz tirgus vērtību.
56

Turklāt atšķirībā no bērna, it īpaši mazgadīga bērna, kura vide parasti ir galvenokārt ģimenes vide (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 54. punkts), pieaugušā vide noteikti ir daudzveidīgāka un to veido daudz plašāks darbību loks un dažādākas intereses, it īpaši profesionālās, sociokulturālās, mantiskās, kā arī privātās un ģimenes intereses. Šajā ziņā nevar tikt prasīts, lai šīs intereses koncentrētos tikai uz vienas dalībvalsts teritoriju, it īpaši, ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 mērķi atvieglot pieteikumus par laulības saišu izbeigšanu, ieviešot elastīgas kolīziju normas un aizsargājot tā laulātā tiesības, kurš pēc laulāto krīzes ir atstājis kopīgās dzīvesvietas dalībvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 13. oktobris, Mikołajczyk, C‑294/15, EU:C:2016:772, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).