ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pirmkārt, divvirzienu plūsmas virtuālā valūta “bitcoin” nevar tikt kvalificēta kā materiāls īpašums Direktīvas 2006/114 14. panta izpratnē, ņemot vērā, ka šai virtuālajai valūtai nav citu mērķu kā tikai būt par maksāšanas līdzekli. Tādējādi darījumi, kas izpaužas kā dažādu maksāšanas līdzekļu maiņa, neietilpst minētajā direktīvas 14. pantā paredzētajā jēdzienā “preču piegāde”. Šajos apstākļos šie darījumi ir pakalpojumu sniegšana Direktīvas 2006/114 24. panta izpratnē. Otrkārt, runājot par pakalpojuma sniegšanu par atlīdzību minētās direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, par pakalpojumu, kas tiek sniegts par atlīdzību, kurai ir tieša saikne ar sniegto pakalpojumu, ir jāuzskata darījumi, kuru ietvaros pastāv sinalagmātiskas tiesiskas attiecības, kurās darījuma puses savstarpēji apņemas nodot summas kādā noteiktā valūtā un par to saņemt pretī atlīdzību divvirzienu plūsmas virtuālajā valūtā vai otrādi. Šajā ziņā, lai noteiktu, vai pakalpojums ir sniegts par atlīdzību, nav nozīmes tam, ka atlīdzība par minēto pakalpojumu neizpaužas kā komisijas maksas samaksa vai specifisku izdevumu samaksa.

Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 135. panta 1. punkta d) un f) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka pakalpojumu sniegšana, kas izpaužas kā parasto valūtu maiņa pret virtuālās valūtas “bitcoin” vienībām un otrādi, un kas tiek īstenota par tādas summas samaksu, kura atbilst starpībai, ko veido atšķirība starp, pirmkārt, cenu, par kādu attiecīgais uzņēmums pērk valūtas, un, otrkārt, cenu, par kādu šis uzņēmums tās pārdod saviem klientiem, neietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā.

Pirmām kārtām, runājot par minētās direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajiem atbrīvojumiem no nodokļa, tā kā virtuālā valūta “bitcoin” ir līgumisks maksāšanas līdzeklis, to nevar, pirmkārt, uzskatīt ne par norēķinu kontu, ne par noguldījumu, maksājumu vai pārskaitījumu. Otrkārt, atšķirībā no parādiem, čekiem un citiem tirgojamiem dokumentiem, kas ir paredzēti Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā, tā ir tiešs maksāšanas līdzeklis to uzņēmumu starpā, kas to akceptē. Pēc tam, runājot par Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētajiem atbrīvojumiem no nodokļa, virtuālā valūta “bitcoin” nav ne vērtspapīrs, kas piešķir īpašumtiesības uz juridiskām personām, ne līdzīgs vērtspapīrs.

(sal. ar 38., 42., 54., 55. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C‑215/14

Société des Produits Nestlé SA

pret

Cadbury UK Ltd

(High Court of Justice (Chancery Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Preču zīmes — Direktīva 2008/95/EK — 3. panta 3. punkts — Jēdziens “izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja” — Trīsdimensiju preču zīme — Ar šokolādi pārklāts “Kit Kat” četrdaivu vafeļu batoniņš — 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts — Apzīmējums, kas sastāv gan no formas, kas izriet no pašas preces īpašībām, gan no formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai — Ražošanas process, kas ietverts tehniskajā rezultātā”

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2015. gada 16. septembra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 2008/95 – Atteikuma vai spēkā neesamības pamati – Apzīmējums, kas sastāv gan no formas, kas izriet no pašas preces īpašībām, gan no formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai – Ietveršana – Nosacījums

Direktīvas 2008/95 par preču zīmēm 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj kā preču zīmi reģistrēt apzīmējumu, kas sastāv no preces formas, ja šai formai ir trīs būtiskas pazīmes, viena no kurām izriet no pašas preces īpašībām, bet divas pārējās ir vajadzīgas tehniska rezultāta iegūšanai, tomēr ar nosacījumu, ka vismaz viens no šajā tiesību normā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatiem šai formai ir piemērojams pilnībā. Tāda Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta interpretācija, saskaņā ar kuru nebūtu atļauts reģistrēt preču zīmi, ja analīzē atklātos, ka ir piemērojami vairāk nekā tikai viens atteikuma pamats, vai arī interpretācija, saskaņā ar kuru, gluži pretēji, šo tiesību normu būtu atļauts piemērot gadījumā, ja ikviens no šiem trīs paredzētajiem atteikuma pamatiem būtu pārbaudīts tikai daļēji, acīmredzami būtu pretrunā vispārējo interešu mērķim, kas ir pamatā trīs Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzēto reģistrācijas atteikuma pamatu piemērošanai. (sal. ar 50. un 51. pantu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

Direktīvas 2008/95 par preču zīmēm 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) daļa, kas ļauj atteikt tāda apzīmējuma reģistrāciju, kurš sastāv vienīgi no preces formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas tikai uz to, kā šī prece darbojas, un neattiecas uz veidu, kā prece ir ražota. Šāda interpretācija izriet no paša minētā panta formulējuma un to apstiprina Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) daļas mērķis, kas ir novērst, lai attiecībā uz tehniskajiem risinājumiem, kas varētu būt interesanti konkurentu precēs, netiktu piešķirts monopols. Raugoties no patērētāja viedokļa, izšķirošais ir tas, kā prece darbojas, un tās ražošanas veids ir mazsvarīgs. Turklāt ražošanas veids arī nav izšķirošais, izvērtējot preces formas galvenās funkcionālās īpašības. Tāda apzīmējuma reģistrācija, kas sastāv vienīgi no formas, kura saistīta tikai ar tehniska rezultāta iegūšanu, ir jāatsaka pat tad, ja attiecīgo tehnisko rezultātu var sasniegt, izmantojot citas formas un tātad citus ražošanas procesus. (sal. ar 54.–57. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Noguldījumi, kas ir izslēgti atbilstoši Direktīvas 94/19 par noguldījumu garantiju sistēmām ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/14, I pielikuma 7. punktam, tajā ir uzskaitīti izsmeļoši un tādēļ dalībvalstis savās valsts tiesībās nevar paredzēt citas noguldītāju kategorijas, uz kurām, ņemot vērā pildāmās funkcijas, neattiecas šajā pašā punktā uzskaitītie jēdzieni, lai tām piemērotu izņēmumu no noguldījuma garantijas.

Šajā ziņā Direktīvas 94/19 I pielikuma 7. punktā minētās kategorijas, lai noteiktu noguldījumus vai noguldītājus, uz kuriem neattiecas garantija, ir jādefinē funkcionāli. Līdz ar to noguldījuma garantijas var neattiecināt uz personām, kuras pilda funkcijas, ko, ņemot vērā valsts tiesības un dalībvalsts komerciālo praksi, var uzskatīt par tādām, uz kurām attiecas šajā pielikuma minējā punktā norādītie jēdzieni, neatkarīgi no pašu šādi pildāmo funkciju nosaukuma, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Turklāt, tā kā Direktīvas 94/19 I pielikumā paredzētās kategorijas ir izņēmums no vispārīgā noteikuma, kurš paredzēts minētās direktīvas 3. pantā, tās ir jāinterpretē šauri.

(sal. ar 24.–26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1791/2006, 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas parāds nerodas tikai uz tāda fakta pamata, ka preces, uz kurām attiecas Kopienas ārējā tranzīta procedūra, pēc neveiksmīga piegādes mēģinājuma tiek aizvestas atpakaļ uz nosūtīšanas brīvostu, tās neuzrādot nedz galamērķa vietas muitas iestādē, nedz brīvostas muitas iestādē, ja ir konstatēts, ka pēc tam šīs pašas preces atkal tikušas aizvestas uz to galamērķa vietu otrajā Kopienas ārējā tranzīta procedūrā, kas ir pienācīgi izbeigta. Savukārt gadījumā, ja pirmajā un otrajā Kopienas ārējā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte nevar tikt konstatēta, saskaņā ar minēto pantu rodas muitas parāds.

Gadījumā, kad pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte ir konstatēta, otrajā sūtījumā šīs preces faktiski ir tikušas uzrādītas galamērķa vietas muitas iestādē. Minēto preču neuzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei pirmajā pārvadājumā un to uzrādīšana nosūtīšanas brīvostas muitas iestādē pēc to aizvešanas atpakaļ, minēto preču ietveršana otrajā tranzīta procedūrā, kā arī to novēlotā uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei nav apstākļi, kas paši par sevi ir pietiekami, lai rastos izņemšana no muitas uzraudzības.

Saistībā ar tranzīta procedūru muitas uzraudzība ir veicama no attāluma. Tā attiecas uz precēm, kas neatrodas noteiktā vietā, bet tiek pārvadātas no vienas vietas uz otru, bez iespējas muitas iestādēm noskaidrot to precīzu atrašanās vietu jebkurā pārvadājuma brīdī. Šādu attālināti veiktu uzraudzību netraucē tas vien, ka attiecīgās preces netiek uzrādītas galamērķa vietas vai brīvostas muitas iestādei, ja visi pārējie nosacījumi saistībā ar tranzīta procedūru ir izpildīti. Faktiski šādā situācijā, neraugoties uz šīm neuzrādīšanām, attiecīgās preces joprojām tiek pārvadātas likumīgā tranzīta procedūrā ar atbilstošiem tranzīta dokumentiem, līdz ar to muitas iestādēm joprojām ir iespējams piekļūt šīm precēm un tās pārbaudīt.

Savukārt gadījumā, ja pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte nevar tikt konstatēta, nosacījumi, lai saskaņā ar Muitas kodeksa 203. panta 1. punktu rastos muitas parāds, ir izpildīti. Šajā gadījumā nav pierādīts, ka preces tika uzrādītas galamērķa vietas muitas iestādē, kā tas tiek prasīts Muitas kodeksa 96. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Šādā situācijā kompetentā muitas iestāde nevar saskaņā ar Muitas kodeksa 92. panta 2. punktu konstatēt, ka tranzīta procedūra būtu pienācīgi izbeigta.

(sal. ar 26.–29. un 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
1)

noteiktajos termiņos neveicot vajadzīgos pasākumus, lai no saņēmējiem atgūtu valsts atbalstus, kuri Komisijas 2009. gada 28. janvāra Lēmuma 2009/402/EK par “ārkārtas rīcības plāniem” augļu un dārzeņu nozarē, kurus īstenojusi Francija [C 29/05 (ex NN 57/05)], 1. pantā ir atzīti par prettiesiskiem un nesaderīgiem ar iekšējo tirgu, un noteiktajā termiņā nepaziņojot Eiropas Komisijai šī lēmuma 4. pantā minēto informāciju, Francijas Republika nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2.–4. pantā paredzētos pienākumus;
81

Visbeidzot, runājot par uzliktā naudas soda apmēra samērīgumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja neizvirza nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka piemērotās sankcijas apmērs ir neatbilstošs vai pārmērīgs. Šajā ziņā ir jānoraida arguments, ka naudas sods EUR 8068441 apmērā esot nesamērīgs salīdzinājumā ar apgrozījumu EUR 34,34 miljonu apmērā, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās. Proti, nav strīda par to, ka šajā lietā Villeroy & Boch un tās meitasuzņēmumiem uzliktā naudas soda apmērs ir ticis samazināts tādējādi, lai nepārsniegtu 10 % no to apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam. Šī robežvērtība jau nodrošina, ka šā naudas soda apmērs nav nesamērīgs salīdzinājumā ar uzņēmuma lielumu, kas tiek noteikts, izmantojot tā kopējo apgrozījumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 280.–282. punkts).
4

Direktīva 97/13, kā izriet no tās preambulas pirmā, trešā, ceturtā un piektā apsvēruma, bija daļa no pasākumiem pilnīgai telekomunikāciju pakalpojumu un infrastruktūru liberalizācijai. Šai nolūkā ar to tika iedibināta atļauju sistēmām piemērojama kopēja sistēma, kuras mērķis bija būtiski atvieglot jaunu operatoru ienākšanu tirgū. Šajā sistēmā, pirmkārt, bija paredzēti noteikumi par atļauju piešķiršanas procedūrām un, otrkārt, par maksājumu, kuri saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var uzlikt elektronisko pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru.
—

Huawei Technologies Co. Ltd vārdā – C. Harmsen, S. Barthelmess, J. Witting, Rechtsanwälte, D. Geradin, avocat, kā arī M. Dolmans, advocaat,
4

Šīs regulas 3. panta “Zaudējumu noteikšana” 1.–3., kā arī 5. un 6. punktā ir noteikts: “1. Ja nav norādīts citādi, ievērojot šo regulu, termins “zaudējumi” nozīmē būtiskus zaudējumus [Savienības] ražošanas nozarei, būtisku zaudējumu draudus [Savienības] ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu, un to interpretē saskaņā ar šā panta noteikumiem. 2. Zaudējumu noteikšanā pamatojas uz tiešiem pierādījumiem un objektīvi pārbauda: a) gan importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu preču cenām [Savienības] tirgū; un b) gan šāda importa turpmāko ietekmi uz [Savienības] ražošanas nozari. 3. Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu [Savienība]. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīgas preces cenu [Savienības] ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Neviens no šiem faktoriem, ne arī vēl citi faktori nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem. [..] 5. Pārbaudot importa par dempinga cenām ietekmi uz attiecīgo [Savienības] ražošanas nozari, novērtē visus būtiskos ekonomikas faktorus un indeksus, kas raksturo nozares stāvokli, ietverot to, ka nozare joprojām atgūstas no dempinga vai subsīdiju ietekmes pagātnē, faktisko dempinga starpības lielumu, faktisko un iespējamo noieta, peļņas, produkcijas izlaides, tirgus daļas, ražīguma, investīciju nestās peļņas, jaudas izmantošanas samazinājumu, faktorus, kas ietekmē cenas [Savienībā], faktisko un iespējamo ietekmi uz naudas plūsmu, preču krājumiem, nodarbinātību, darba samaksu, izaugsmi, spēju piesaistīt kapitālu vai investīcijas. Šīs uzskaitījums nav visaptverošs, un neviens no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem. 6. Pamatojoties uz visiem būtiskajiem pierādījumiem, kas iesniegti saistībā ar 2. pantu, jāparāda, ka imports par dempinga cenām rada zaudējumus šīs regulas nozīmē. Tas jo īpaši parāda, ka apjoma un/vai cenas līmeņi, kas noteikti, ievērojot 3. pantu, ir ietekmējuši [Savienības] ražošanas nozari, kā paredzēts 5. punktā, un ka šī ietekme ir vērojama tādā pakāpē, ka to var dēvēt par būtisku ietekmi.”
2

Šīs prasības tika celtas četros strīdos, kur strīds lietā C‑226/13 ir starp S. Fahnenbrock, lietā C‑245/13 – H. Priestoph, M. A. Priestoph un P. A. Priestoph, lietā C‑247/13 – R. Reznicek, un lietā C‑578/13 – H.‑J. Kickler un W. Wöhlk, kā arī Zahnärztekammer Schleswig-Holstein Versorgungswerk, no vienas puses, un Hellenische Republik (Grieķijas valsti), no otras puses, par prasībām vai nu izmaksāt atlīdzību par valdījuma un īpašuma tiesību aizskārumu, vai izpildīt to sākotnējo obligāciju līgumsaistības, kurām bija pienācis apmaksas termiņš, vai arī atlīdzināt zaudējumus.
43

Lai gan ir tiesa, pirmkārt, ka kārtība, kādā pierāda pastāvīgās dzīvesvietas nosacījuma ievērošanu vadītāja apliecības izsniedzošajām vai atjaunojošajām atbildīgajām iestādēm, ir dalībvalstu kompetencē un, otrkārt, ka Direktīvā 2006/126, kā arī izriet no tās preambulas 8. apsvēruma, ir noteiktas tikai minimālās prasības, atbilstoši kurām dalībvalstis var izsniegt vadītāja apliecības, tomēr no šīs direktīvas 12. panta, aplūkojot to kopsakarā ar tās 7. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 3. punkta b) apakšpunktu, izriet, ka rezultāts, kas dalībvalstīm būtu jāsasniedz atbilstoši šīm normām, ir noteikt, vai kritēriji, kas ļauj pierādīt, ka personas pastāvīgā dzīvesvieta ir to teritorijā, un kas ir uzskatīti minētajā 12. pantā, ir izpildīti, lai novērtētu, vai šī persona atbilst pastāvīgās dzīvesvietas prasībai.
43

Komisija atsaucas arī uz Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra, kurš ir izveidots ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regulu (EK) Nr. 851/2004 (OV L 142, 1. lpp.), izstrādāto ziņojumu. Saskaņā ar šo 2013. gada oktobrī publicēto ziņojumu “Men who have sex with men (MSM), Monitoring implementation of the Dublin Declaration on Partnership to Fight HIV/AIDS in Europe and Central Asia: 2012 progress” no visām pētītajām valstīm tieši Francijā HIV dominance vīriešu grupā, kuriem ir bijušas dzimumattiecības ar vīriešiem, esot vislielākā.
1)

ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem – tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi”.
15

Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Trešās direktīvas 2. pantā prasīts, lai civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas polises, balstoties uz vienreizēju prēmiju, visā līguma darbības laikā attiektos uz visu Savienības teritoriju. Tādējādi šo tiesu interesē jautājums, vai prēmijas diferencēšana atkarībā no teritorijas, kurā transportlīdzeklis tiek izmantots, ir pretrunā šim pantam. Lai gan šāda diferencēšana neietekmē atlīdzības izmaksu ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem, jo tiem tiek izmaksāta atlīdzība neatkarīgi no tā, kādas dalībvalsts teritorijā šis ceļu satiksmes negadījums ir noticis, ar to var tikt neievērotas apdrošinātās personas intereses, kuras aizsardzība šķiet esam viens no Trešās direktīvas 2. panta mērķiem. Pastāvētu risks, ka līgums par civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu neattiektos uz visu Savienības teritoriju šī panta izpratnē, ja apdrošinātājs tāda ceļu satiksmes negadījuma gadījumā, kurš noticis citā dalībvalstī nekā līgumā paredzētā, varētu vērsties pret apdrošināto personu, lai atgūtu daļu no cietušajiem izmaksātās atlīdzības. Visbeidzot iesniedzējtiesa uzskata, ka būtu jānosaka, vai ar prēmijas diferencēšanu atkarībā no teritorijas, kurā transportlīdzeklis tiek izmantots, tiek aizskarts Pirmās un Trešās direktīvas izvirzītais preču brīvas aprites un personu brīvas pārvietošanās mērķis, kā arī vispārējais nediskriminācijas princips.
25

Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Savienības tiesības, it īpaši [..] Direktīva 2011/92 [..], konkrētāk, tās 11. pants, liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru lēmums, ar kuru tiek konstatēts, ka konkrētam projektam nav jāveic [IVN], ir saistošs arī kaimiņiem, kuriem iepriekšējā konstatēšanas procesā nebija lietas dalībnieku tiesību, un tas turpmākajās atļaujas [piešķiršanas] procedūrās var tikt tiem pretstatīts arī, ja viņiem šajās atļaujas [piešķiršanas] procedūrās ir iespējams celt savus iebildumus pret projektu (pamatlietā tas nozīmē to, ka projekta ietekme radīs draudus viņu dzīvībai, veselībai vai īpašumam vai nepieļaujami apgrūtinās ar smaku, troksni, dūmiem, putekļiem, vibrāciju vai citā veidā)? 2) Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde: vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīva 2011/92, to tieši piemērojot, prasa noliegt pirmajā jautājumā norādītā saistošā spēka esamību?”
13

Komisija uzskata, ka tiesību piešķirt PVN samazinātu likmi paplašināšana, šo likmi piemērojot grāmatām, kas tiek piegādātas, tās lejupielādējot, fakts, kas ir pierādīts, sākot no 2012. gada 1. janvāra, ir pretrunā PVN direktīvai. Līdz ar to Komisija 2012. gada 4. jūlijā nosūtīja Francijas Republikai brīdinājuma vēstuli. Šī dalībvalsts uz to atbildēja 2012. gada 3. augustā.
22

Atbildētājas pamatlietā un Ungārijas valdība uzskata, ka no Direktīvas 2008/104 4. panta 1. punkta teksta, it īpaši no izteikuma “pamato, tikai ievērojot”, izriet, ka ar šo tiesību normu ir aizliegti aizliegumi un ierobežojumi attiecībā uz pagaidu darba aģentūru darbinieku izmantošanu, ja vien tie nav pamatoti ar vispārējam interesēm, tādējādi skaidri radot šiem darbiniekiem, pagaidu darba aģentūrām un lietotājuzņēmumiem tiesības, uz kurām tieši var atsaukties valsts tiesu iestādēs.
b)

Ja atbilde uz pirmo a) jautājumu ir noliedzoša: Vai APAAN ir vai nav uzskatāma par vienu no “stoffen [..], die zodanig zijn vermengd dat genoemde stoffen niet gemakkelijk of met economisch rendabele middelen kunnen worden gebruikt of geëxtraheerd” vai “substance that is compounded in such a way that it cannot be easily used or extracted by readily applicable or economically viable means”, vai arī “une autre préparation contenant des substances classifiées qui sont composées de manière telle que ces substances ne peuvent pas être facilement utilisées, ni extraites par des moyens aisés à mettre en œuvre ou économiquement viables”? No 3. pielikumā norādītās policijas sniegtās informācijas izriet, ka runa ir par salīdzinoši nesarežģītu vai pat vienkārši īstenojamu pārveidošanas procesu.
16

Šī likuma 4. pantā ir noteikts: “1. Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās ar patērētāju, uzskata par negodīgu, ja, to skatot atsevišķi vai kopā ar citiem līguma noteikumiem, ar to patērētājam par sliktu un pretēji prasībām, kādas izriet no labas ticības, rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos. 2. Līguma noteikumu uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās ar patērētāju, ja tas ir ietverts, neparedzot patērētāja iespēju iespaidot tā veidu, piemēram, standartlīgumu vai vispārīgo pārdošanas noteikumu gadījumā, kurus attiecīgās preces vai pakalpojuma tirgū piemēro komersanti subjekti. 3. Tas, ka par zināmu līgumu noteikumu aspektiem vai par kādu atsevišķu noteikumu ir notikusi tieša apspriešanās ar patērētāju, neizslēdz šī likuma noteikumu piemērošanu pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums rāda, ka tomēr pārdevējs vai piegādātājs to ir iepriekš vienpusēji sastādījis. Ja komersants apgalvo, ka par kādu standarta noteikumu ir notikušas tiešas sarunas ar patērētāju, tad tam par to ir jāiesniedz pierādījumi. 4. Pielikumā, kas ir šī likuma neatņemama sastāvdaļa, piemēru veidā ir ietverts to noteikumu saraksts, kurus uzskata par negodīgiem. 5. Neskarot šī likuma noteikumus, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā: a) preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, līguma slēgšanas brīdī; b) visus apstākļus, kuru rezultātā ir noslēgts līgums; c) citus līguma noteikumus vai citus līgumus, no kuriem šis līgums ir atkarīgs; 6. Līguma noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī uz spēju izpildīt prasības par cenu un samaksu, no vienas puses, apmaiņā pret piedāvātajām precēm un pakalpojumiem, no otras puses, ja vien šie noteikumi ir izteikti viegli saprotamā valodā.”
37

Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktu līguma noteikuma negodīgumu vērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, kuri ir līguma priekšmets, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kuri ar to bijuši saistīti. No tā izriet, ka no šī viedokļa ir jāizvērtē arī tas, kādas sekas minētajam noteikumam var būt, ievērojot līgumam piemērojamās tiesības, kas ietver valsts tiesību sistēmas analīzi (skat. rīkojumu Sebestyén, C‑342/13, EU:C:2014:1857, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).