Keywords

Summary



Keywords

1. Dalībvalstis – Apstiprinātā kompetence – Tiešie nodokļi – Pienākums īstenot šo kompetenci, ievērojot Savienības tiesības

2. Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Valsts tiesiskais regulējums, kurā atbrīvojums no nodokļa ir paredzēts tikai procentiem, ko maksā rezidentes bankas, izslēdzot procentus, ko maksā ārvalstīs reģistrētas bankas – Attaisnojums saistībā ar vajadzību nodrošināt nodokļu kontroles efektivitāti – Sadarbības līdzekļu nepietiekamība Savienības tiesību līmenī – Vispārējs pieņēmums par krāpšanu nodokļu jomā vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas – Nepieļaujamība

(LESD 56. pants; EEZ līguma 36. pants; Padomes Direktīva 77/799)

Summary

1. Skat. nolēmuma tekstu.

(sal. ar 40. punktu)

2. Ieviešot un saglabājot sistēmu, ar kuru noteikta diskriminējoša tādu procentu aplikšana ar nodokļiem, ko maksā nerezidentes bankas, tāda atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas dēļ, kas paredzēts tikai rezidentu banku maksātajiem procentiem, dalībvalsts nav izpildījusi LESD 56. pantā, kā arī Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. pantā paredzētos pienākumus.

Valsts tiesību akti, kuros ir ieviesta atšķirīga nodokļu sistēma attiecībā uz procentiem, kas rodas no krājnoguldījumiem, atkarībā no tā, vai tos maksā dalībvalstī reģistrētas bankas vai nē, rada šķērsli brīvai pakalpojumu sniegšanai. To dēļ vienas dalībvalsts rezidenti nevēlas izmantot citās dalībvalstīs reģistrētu banku pakalpojumus un atvērt vai saglabāt uzkrājumu kontus bankās, kas nav reģistrētas rezidences dalībvalstī. Nodokļu režīms, kas rada šķērsli brīvai pakalpojumu sniegšanai, var būt attaisnots ar vajadzību nodrošināt nodokļu kontroles efektivitāti, kā arī ar krāpšanas nodokļu jomā un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas apkarošanu, ja tiek ievērots samērīguma princips tādā nozīmē, ka tam ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu tajā paredzētā mērķa sasniegšanu, un tas nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

Tomēr nevar pieņemt attaisnojumu, kas attiecas uz sadarbības līdzekļu nepietiekamību Savienības tiesību līmenī, jo Direktīvā 77/799 par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā paredzētie līdzekļi ir pietiekami, lai dalībvalsts varētu pārbaudīt nodokļu maksātāju sniegtās informācijas attiecībā uz saviem ienākumiem citā dalībvalstī atbilstību patiesībai. Tomēr dalībvalstis nevar atsaukties uz iespējamām grūtībām, ar ko tās sastopas, iegūstot nepieciešamo informāciju, vai trūkumiem, kas var rasties to nodokļu iestāžu sadarbībā, lai attaisnotu Līgumā garantēto pamatbrīvību ierobežojumu. Proti, nekas nekavē attiecīgās nodokļu iestādes pieprasīt nodokļu maksātājam sniegt pierādījumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem, lai precīzi aprēķinātu attiecīgos nodokļus, un vajadzības gadījumā atteikt lūgto atbrīvojumu no nodokļa, ja šie pierādījumi netiek sniegti.

Turklāt attaisnojums saistībā ar divkāršas atbrīvošanas no nodokļa risku un tātad – netieši – attiecīgo tiesību aktu attaisnojumu ar mērķiem apkarot krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas ir pieņemams tikai tad, ja tas attiecas uz pilnībā fiktīviem mehānismiem, kuru mērķis ir izvairīties no tiesību aktu nodokļu jomā piemērošanas, kas izslēdz vispārēju prezumpciju par krāpšanu. Līdz ar to vispārēja prezumpcija par krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai krāpšanu nevar attaisnot fiskālu pasākumu, kas apdraud Līguma mērķus.

(sal. ar 44., 45., 47., 49., 51.–54., 61., 64. un 75. punktu un rezolutīvo daļu)