ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 15. aprīlī ( )

Lieta C‑334/08

Eiropas Komisija

pret

Itālijas Republiku

Tiesvedība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pašu resursi – Atteikums nodot Eiropas Savienības rīcībā muitas nodevas, kuras rodas no preču importa muitas iestāžu prettiesiski izsniegto atļauju dēļ – Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 17. pants – Nepārvarama vara – Parāda iegrāmatošanas atsevišķā kontā sekas

I – Ievads

1. Šajā tiesvedībā sakarā ar Līguma noteikumu pārkāpumu Komisija pārmet, ka Itālijas Republika ir pārkāpusi EKL 10. pantu, Padomes Lēmuma 2000/597/EK, Euratom ( ) 8. pantu, kā arī vairākus Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 ( ) noteikumus, jo Itālija nav nodevusi Komisijas rīcībā noteiktus pašu resursus. Šie pašu resursi ir muitas nodevas par alumīnija stieņu importu, attiecībā uz kuru kompetentās muitas iestādes piešķīra acīmredzami prettiesisku atbrīvojumu no muitas nodevām.

2. Lietā ir jāizskata nepārvaramas varas jēdziens, uz ko atsaucas Itālija, lai pamatotu savu rīcību. Tāpat tajā rodas jautājums par datumu, kad B kontā iegrāmatotie pašu resursi ir jādara pieejami.

3. Tā kā šo pēdējo minēto aspektu minēja tikai Vācijas Federatīvā Republika kā persona, kas iestājusies lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam, tad tāpat ir jānoskaidro, vai persona, kas iestājusies lietā, drīkst izvirzīt citādus prasījumus un aizstāvības pamatus nekā galvenais lietas dalībnieks.

II – Atbilstošās tiesību normas

4. Lēmuma 2000/597 8. pantā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums iekasēt pašu resursus un tos nodot Komisijas rīcībā.

5. Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. punktu Kopienas pašu resursu prasījumus nosaka, “līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram”. Saskaņā ar 2. punktu diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir muitas noteikumos paredzētā iegrāmatošanas diena.

6. Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta teksts ir šāds:

“3. a) Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos, vēlākais, pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;

b) noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti;

[..].”

7. Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktā ir noteikts:

“Pēc tam, kad, piemērojot Lēmuma 94/728/EK, Euratom 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, minētā lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.

Tomēr saskaņā ar 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu atsevišķos kontos uzrādītie prasījumi ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”

8. Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 1. un 2. punkta teksts ir šāds:

“1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.

2. Dalībvalstis ir brīvas no pienākuma nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas (force majeure) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot konkrēta gadījuma attiecīgos apstākļus, ir acīm redzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā laika posmā. [..]”

9. Regulā Nr. 1150/2000 tika izdarīti grozījumi ar Padomes 2004. gada 16. novembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 2028/2004 ( ). Regula Nr. 2028/2004 stājās spēkā 2004. gada 28. novembrī. Ar to Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkta teksts tika aizstāts ar šādu tekstu:

“Dalībvalstis ir atbrīvotas no pienākuma Komisijas rīcībā nodot summas noteikto prasījumu apjomā, kas izrādās neatgūstami vai nu

a) force majeure apstākļu dēļ; vai

b) citu tādu iemeslu dēļ, kuros tās nevar vainot.

Noteikto prasījumu summas deklarē par neatgūstamām ar kompetentas administratīvas iestādes lēmumu, kura konstatē, ka tās nevar atgūt.

Noteikto prasījumu summas atzīst par neatgūstamām, vēlākais, piecus gadus kopš dienas, kad summas noteiktas saskaņā ar 2. pantu vai – administratīvas vai tiesas apelācijas gadījumā – kad galīgs lēmums ir pieņemts, izziņots vai publicēts.

[..]

Summas, kas deklarētas vai atzītas par neatgūstamām, pavisam atskaita no 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētā atsevišķā konta. Tās uzrāda pielikumā 6. panta 4. punkta b) apakšpunktā minētajam ceturkšņa pārskatam un vajadzības gadījumā – 6. panta 5. punktā minētajā ceturkšņa pārskatā.”

III – Lietas apstākļi

10. No Itālijas iestāžu izstrādātā iekšējā audita pārskata izriet, ka 1997. gada 27. februārī un 2002. gada 14. maijā Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Apūlijas un Bazilikatas reģionu Muitas direkcija) ar Taranto [Taranto] muitas iestādes palīdzību piešķīra diviem uzņēmumiem vairākas atļaujas divu privāto C tipa muitas noliktavu izveidei un alumīnija stieņu (tarifu pozīcija 7601 – 6 % muitas nodeva) pārstrādei par alumīnija atkritumiem (tarifu pozīcija 7602 – bez nodokļiem ) muitas uzraudzībā.

11. Saskaņā ar audita pārskatu šīs pārvaldes izsniegtās atļaujas bija acīmredzami pretrunā Savienības muitas tiesībām (agrāk – Kopienu muitas tiesībām) un to rezultātā netika noteiktas un iekasētas attiecīgās nodevas par 1997.–2002. gadu. Komisija no Itālijas iestāžu iesniegtās informācijas secināja, ka neiegūtie ieņēmumi veido EUR 22 730 818,35.

12. 2002. gada 4. decembrī kompetentās iestādes atsauca piešķirtās atļaujas, kādēļ vēlāk tika noteikts muitas parāds. Kompetentās iestādes attiecīgo summu ierakstīja B kontā par laika posmu no 2003. gada marta līdz jūlijam. Pret uzņēmuma atbildīgajām personām un muitas iestāžu amatpersonām, kuras piešķīra attiecīgās atļaujas, ir uzsākta krimināllieta. Muitas parāds vēl nav samaksāts, un Itālija nav nodevusi Savienības rīcībā attiecīgos pašu resursus.

IV – Pirmstiesas process un prasība

13. Pienācīgi veiktajā pirmstiesas procesā Komisija pārmeta, ka Itālijas Republika bija atteikusies nodot Komisija rīcībā pašu resursus, kas radušies iepriekš minēto apstākļu dēļ. Tā kā Komisiju nepārliecināja Itālijas Republikas aizstāvības pamati, 2008. gada 21. jūlijā tā cēla šo prasību, lūdzot:

– atzīt, ka, atsakoties nodot Komisijas rīcībā pašu resursus, kas atbilst muitas parādam, kurš radies tādēļ, ka Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata, kuras juridiskā adrese ir Bari, izsniedza prettiesisku atļauju C tipa muitas noliktavu izveidei un vadīšanai Taranto, pēc kuras tika izsniegta atļauja alumīnija stieņu pārstrādei muitas uzraudzībā un ievešanai pārstrādei līdz brīdim, kad tās tika atsauktas 2002. gada 4. decembrī, Itālijas Republika nav izpildījusi EKL 10. pantā, Padomes 2000. gada 29. septembra lēmuma 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu 8. pantā, kā arī Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, 2., 6., 10., 11. un 17. pantā paredzētos pienākumus;

– piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

14. Itālijas Republika lūdz noraidīt prasību.

15. Ar 2008. gada 3. decembra rīkojumu Tiesa atļāva Vācijas Federatīvajai Republikai iestāties lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam.

V – Tiesiskais vērtējums

16. Netiek apstrīdēts, ka muitas nodevu atbrīvojums tika piešķirts, pārkāpjot muitas tiesību normas, tādēļ muitas nodevas Komisijas aplēstajā apmērā prettiesiski netika iekasētas. Tādējādi šīs lietas priekšmets ir tikai jautājums par to, vai un kad Itālijas Republikai šī summa ir jānodod Komisijas rīcībā.

17. Dalībvalstīm ir jānosaka Savienības pašu resursu prasījums, tiklīdz to muitas iestādēm ir vajadzīgā informācija un līdz ar to tās var aprēķināt summu un noteikt parādnieku ( ). Pienākums nodot Savienības rīcībā attiecīgos pašu resursus principā izriet no Regulas Nr. 1150/2000 10. panta.

18. Komisija uzskata, ka šajā kontekstā par pamatu ir jāņem alumīnija imports laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam un ka Itālijas Republikai jau sen par to bija jāsamaksā muitas nodevas Savienībai.

19. Itālijas Republika uzskata, ka tai nav jānodod Savienības rīcībā muitas nodevu summa, jo nepārvaramas varas dēļ tā kļuva neatgūstama. Šajā sakarā tā atsaucas uz Regulas Nr. 1150/2000 17. pantu ( ).

A – Nepārvaramas varas arguments

20. Sava apgalvojuma par nepārvaramu varu un no tās izrietošo atbrīvojumu no pienākuma nodot Savienības rīcībā pašu resursus pamatojumam Itālija izvirza divus argumentus. Pirmkārt, kompetentās muitas amatpersonas esot importētāju līdzdalībnieces, un, otrkārt, muitas amatpersonu piešķirtās atļaujas esot apgrūtinājušas prettiesiskās rīcības atklāšanu tā, ka parasto pārbaužu ietvaros nebija iespējams to atklāt.

1) Par nepārvaramas varas jēdzienu

21. Tiesa nepārvaramas varas jēdzienu Regulas Nr. 1150/2000 17. panta izpratnē līdz šim nav interpretējusi tuvāk. Tomēr pastāv judikatūra par šā jēdziena interpretāciju saistībā ar citu tiesisko regulējumu. Tiesa ir vairākkārtīgi noteikusi, ka dažādās Savienības tiesību piemērošanas jomās nepārvaramas varas jēdziens nav nepārprotami piemērojams vienādi un tādēļ tā nozīme ir jānosaka, ņemot vērā tiesisko kontekstu, kurā tam ir jādarbojas ( ). Tomēr Tiesa par jebkura vērtējuma sākumpunktu izvēlējusies vispārīgu definīciju, kas ir piemērojama, izņemot īpašus gadījumus konkrētajās jomās, kurās tā tiek izmantota ( ).

22. Tādēļ vispirms skaidrošu Tiesas judikatūru attiecībā uz citām tiesību nozarēm un tad izvērtēšu, vai tā ir nemainīgi piemērojama Regulai Nr. 1150/2000 vai arī ir nepieciešami zināmi pielāgojumi.

a) Tiesas judikatūra citās jomās

23. Lielākā daļa judikatūras attiecībā uz nepārvaramu varu ir saistīta ar noteikumiem par tirgu kopēju organizāciju lauksaimniecības jomā. Tomēr par attiecīgā jēdziena interpretāciju Tiesa jau ir lēmusi arī judikatūrā saistībā ar tās Statūtu 45. pantu.

24. Saskaņā ar šo judikatūru ar Savienības tiesībās noteikto nepārvaramas varas vai arī neparedzētu apstākļu jēdzienu pamatā saprot tikai neparastus un neparedzamus apstākļus, ko persona, kas uz tiem atsaucas, nevar kontrolēt un kuru sekas, neraugoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas ( ). Līdz ar to nepārvaramas varas jēdziens ietver kā objektīvus, tā arī subjektīvus elementus, un pirmie attiecas uz neparastiem un ārpus personas, kas atsaucas uz nepārvaramu varu, ietekmes esošiem apstākļiem, bet pēdējie – uz attiecīgās personas pienākumu vērsties pret neparasta notikuma sekām un bez pārmērīgām pūlēm veikt atbilstošus pasākumus ( ).

b) Piemērojamība šajā lietā

25. Ņemot vērā iepriekš minēto, šajā gadījumā nevar būt runa par nepārvaramu varu. Itālijas Republika uz nepārvaramu varu nevar atsaukties vienkārši tāpēc, ka tās amatpersonas, izsniedzot prettiesiskas atļaujas, ir kavējušas muitas nodevu iekasēšanu un tādējādi neiekasēšanas iemesls nav ārpus Itālijas Republikas ietekmes sfēras. Turklāt Itālijas Republika noteikti varēja novērst prettiesisko rīcību, izmantojot efektīvas kontroles procedūras.

26. Prasība, lai notikuma, kura laikā, iespējams, ir notikusi nepārvarama vara, cēlonis būtu ārējs, šajā gadījumā nav izpildīta. Netiek apstrīdēts, ka atļaujas izveidot privātas muitas noliktavas un pārstrādāt ar muitas nodevu apliekamus alumīnija stieņus par alumīnija atkritumiem, kas nav apliekami ar muitas nodevu, izsniedza kompetentā iestāde, proti, Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata.

27. Muitas amatpersonas veica savas funkcijas, un tādēļ Itālijas Republika ir atbildīga par viņu rīcības tiesiskajām sekām. Tā kā neiekasēšanas iemesls tomēr ir piedēvējams Itālijas Republikai, tā nevar atsaukties uz nepārvaramu varu.

28. Atbildētāja dalībvalsts uzskata, ka tai nav jāuzņemas savu amatpersonu administratīvās rīcības finansiālās sekas, ja to rīcība ir kriminālsodāma. Tādēļ esot jāsagaida kriminālprocesa un uzsāktā civiltiesiskās piedziņas procesa iznākumi, lai varētu noskaidrot civildienesta ierēdņu atbildību.

29. Tomēr procesa sakarā ar Līguma noteikumu pārkāpumu ietvaros dalībvalsts nevar aizbildināties, ka tā nav atbildīga par savu amatpersonu rīcību. Vispirms ir jāprecizē, ka šajā gadījumā vēl nav atzīts, ka attiecīgās amatpersonas ir izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, jo kriminālprocess joprojām notiek. Tomēr, pat ja tiek atzīts, ka amatpersonas ir izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, valsts atbildība par viņu rīcību nav atceļama.

30. Šāda valsts atbildība atbilst Starptautisko tiesību komisijas normām par valsts atbildību par starptautiski prettiesiskiem aktiem ( ); tāpat Eiropas Cilvēktiesību komisija un Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atzinušas, ka valstij ir jāuzņemas atbildība par Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas pārkāpumiem, ko ir izdarījuši jebkāda līmeņa ierēdņi, pat tad, ja ierēdņi ir rīkojušies bez pilnvarojuma, un pat tad, ja tie ir rīkojušies bez vai pretēji rīkojumiem ( ).

31. Visbeidzot, Itālija tāpat nevar atsaukties uz nepārvaramu varu kā uz pamatojumu tam, ka prettiesiskā rīcība tika atklāta nevis parasto pārbaužu laikā, bet gan tikai tad, kad konkurējošs uzņēmums iesniedza sūdzību. Tā kā šajā gadījumā muitas nodevu neiekasēšanas iemesls ietilpst Itālijas Republikas atbildības jomā, nav nozīmes tam, kādi konkrēti pasākumi varētu vai nevarētu palīdzēt novērst attiecīgo prettiesisko rīcību.

32. Turklāt nav tomēr saprotams, kādēļ, veicot efektīvas iekšējās pārbaudes, šis gadījums nevarēja tikt novērsts vai vismaz savlaicīgi atrisināts. Tas, ka šis gadījums tika atklāts, kad cits uzņēmējs iesniedza sūdzību, tātad nav svarīgi. Tādēļ šajā gadījumā bija jāveic tikai izmeklēšana, kas valstij tāpat bija jāveic saskaņā ar tās pārraudzības pienākumu, kurš tieši rodas no Savienības tiesībām.

33. Tādējādi šajā gadījumā nav ievērotas Tiesas sniegtās nepārvaramas varas vispārīgās definīcijas prasības.

c) Definīcijas pielāgošana attiecīgās tiesību normas šajā lietā vajadzībām?

34. Regula Nr. 1150/2000 nesniedz nekādu norādi par īpašu, no vispārīgās definīcijas atšķirīgu nepārvaramas varas jēdziena saturu. Tieši otrādi – tiesību normu par Savienības pašu resursu iekasēšanu būtība un mērķis norāda, ka iepriekš minētā vispārīgā definīcija būtu jāpiemēro bez grozījumiem.

35. Savienības finanšu sistēmas stabilitātes labad ir stingri jāievēro noteikumi par pašu resursu noteikšanu, iekasēšanu un nodošanu rīcībā. Dalībvalsts, kas šos noteikumus neievēro, rada zaudējumus citām dalībvalstīm, kurām ir jāpieliek pūles, lai šos zaudējumus kompensētu, un pārkāpj savu pienākumu solidāri finansēt Savienību.

36. Nepārvaramas varas jēdziena vispārējā izpratne nosaka vajadzīgās robežas dalībvalsts iespējai pamatot nodevu nesamaksāšanu, lai efektīvi nodrošinātu Savienības finansēšanas sistēmas stabilitāti. Tādēļ šajā gadījumā šis jēdziens nav saprotams plašāk.

B – Par noteikto prasījumu iegrāmatošanas atsevišķā kontā sekām

37. Vācijas Federatīvā Republika kā persona, kas iestājusies lietā Itālijas atbalstam, uzskata, ka katrā ziņā laika posmā, kas ir jāņem vērā šajā tiesvedībā sakarā ar Līguma noteikumu pārkāpumu (argumentētajā atzinumā noteiktais laika posms), Komisijai (vēl) nebija prasījuma tiesību uz pašu resursu nodošanu tās rīcībā. Pati Itālijas Republika savā atbildē uz prasības pieteikumu šo pamatu nav izvirzījusi.

38. Pēc Vācijas valdības domām, Regulas Nr. 1150/2000 17. pants Regulas Nr. 2028/2004 redakcijā ļauj Itālijai saglabāt attiecīgo 2003. gadā “B kontā” iegrāmatoto summu uz tajā noteikto piecu gadu termiņu, proti, vismaz līdz 2008. gada jūlijam. Tādējādi Komisijas prasījumu tiesības radās, agrākais, šā termiņa beigās – 2008. gadā. Tā kā argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš valsts pienākumu neizpildes novēršanai beidzās jau 2007. gada decembrī ( ), laikā, kas jāņem vērā šajā lietā, Līgums vēl nebija pārkāpts.

39. Sakarā ar šo pamatu, ko izvirzījusi persona, kas iestājusies lietā, vispirms ir jāatbild uz diviem jautājumiem: pirmkārt, vai persona, kas iestājusies lietā, drīkst izvirzīt tiesisku argumentu, ko pats lietas dalībnieks, ko šī persona atbalsta, nav izvirzījis; un, otrkārt, vai Regula Nr. 2028/2004 ir piemērojama arī muitas parādiem, kas noteikti pirms tās stāšanās spēkā.

1) Pieļaujamais iestāšanās apmērs

40. Vispirms ir jānoskaidro, cik lielā mērā persona, kas iestājusies lietā, savā iestāšanās rakstā drīkst koncentrēties uz jaunu lietas aspektu.

41. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumus. Tātad persona, kas iestājusies lietā, nedrīkst izvirzīt prasījumus, kas atšķiras no atbalstītā lietas dalībnieka prasījumiem. Šajā gadījumā gan Vācijas Federatīvā Republika, gan Itālijas Republika lūdz noraidīt prasību, tādēļ galvenā lietas dalībnieka un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi sakrīt.

42. Neapšaubāmi persona, kas iestājusies lietā, drīkst izvirzīt jaunus argumentus, kas atšķiras no galvenā atbalstītā lietas dalībnieka argumentiem, ja vien tādējādi tā vēlas atbalstīt attiecīgā lietas dalībnieka prasījumus ( ). Ja persona, kas iestājusies lietā, drīkstētu tikai atkārtot galvenā lietas dalībnieka argumentus, neizvirzot savus argumentus, atbalstam nebūtu nekādas jēgas un tas vienkārši būtu solidaritātes apliecinājums.

43. Vācijas Federatīvā Republika ar saviem prasījumiem tomēr izvirzīja ne tikai jaunus argumentus tiesvedībā, bet arī jaunu aizstāvības pamatu. Vācija atsaucās uz jauno redakciju Regulai Nr. 1150/2000, kas grozīta ar Regulu Nr. 2028/2004, kura līdz šim lietā netika minēta un no kuras tā secina, ka laikā, kas ir jāņem vērā šajā lietā, Komisijai vēl nebija radušās prasījuma tiesības, jo argumentētajā atzinumā norādītais termiņš vēl nebija beidzies. Atšķirībā no Itālijas valdības Vācijas valdība uzdod jautājumu nevis par to, vai prasījuma tiesības pastāv, bet gan par to, kurā brīdī tās rodas.

44. Atšķirībā no nostājas, kurā ir izvirzīti jauni argumenti, judikatūrā līdz šim nav izskaidrots apmērs, kādā persona, kas iestājusies lietā, var izvirzīt prasības un aizstāvības pamatus, kurus galvenais atbalstītais lietas dalībnieks nav izvirzījis. No vienas puses, ir spriedumi, kuros personas, kas iestājusies lietā, izvirzītie jaunie prasības un aizstāvības pamati tika atzīti par pieļaujamiem ( ). Citos spriedumos Tiesa par pamatu ņēma to, ka šādi personas, kas iestājusies lietā, apsvērumi nav pieļaujami ( ). Tomēr šie spriedumi galvenokārt bija saistīti ar konkrētajiem apstākļiem, kuros persona, kas iestājusies lietā, pirmo reizi izvirzīja iebildi par nepieņemamību.

45. Tas, ka persona, kas iestājusies lietā, principā drīkst izvirzīt savus prasības un aizstāvības pamatus, nevis tikai argumentus, izriet jau no Tiesas Reglamenta 93. panta 5. punkta. Saskaņā ar to iestāšanās rakstā norāda personas, kas iestājas lietā, izvirzītos pamatus. Šai tiesību normai nebūtu jēgas, ja tā attiektos tikai uz galvenā atbalstītā lietas dalībnieka prasības un aizstāvības pamatiem.

46. Tomēr vēl ir jājautā, kādā laika posmā persona, kas iestājusies lietā, drīkst izvirzīt prasības un aizstāvības pamatus, kurus nav izvirzījis galvenais lietas dalībnieks.

47. Šā jautājuma pamatā ir Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punkts un 93. panta 4. punkts.

48. Saskaņā ar Reglamenta 93. panta 4. punktu personai, kas iestājas lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās laikā.

49. No Reglamenta 42. panta 2. punkta izriet, ka galvenais lietas dalībnieks tiesvedības laikā nedrīkst izvirzīt jaunus pamatus, tiem principā ir jābūt galīgi izklāstītiem prasības pieteikumā vai iebildumu rakstā.

50. No minētā varētu secināt, ka persona, kas iestājusies lietā, nedrīkst izvirzīt tādus prasības un aizstāvības pamatus, kurus arī galvenais lietas dalībnieks nedrīkst izvirzīt ( ).

51. Ja personas, kas iestājusies lietā, izvirzītie neatkarīgie prasības un aizstāvības pamati būtu pieļaujami, tas katrā ziņā nozīmētu, ka ar personas, kas iestājusies lietā, palīdzību Tiesas izskatāmajā tiesvedībā tiktu ieviesti jauni aspekti, kurus galvenais lietas dalībnieks attiecīgajā laikā jau nedrīkstēja izvirzīt: it īpaši, tā kā iestāšanās prasītāja atbalstam nevar notikt pirms prasības celšanas, tai noteikti ir jānotiek laikā, kad galvenais lietas dalībnieks vairs nevar izvirzīt jaunus prasības un aizstāvības pamatus.

52. No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka Reglamenta 93. panta 4. punkts nav interpretējams šauri. Apzīmējums “lieta tāda, kāda tā ir” attiecīgajā laikā, nenozīmē, ka personas, kas iestājusies lietā, prasības un aizstāvības pamati var būt tikai tie, kurus atbalstītais lietas dalībnieks jau ir izvirzījis iestāšanās laikā. Citādi persona, kas iestājusies lietā, vienmēr būtu ierobežota ar prasības un aizstāvības pamatiem, kurus jau izvirzījis galvenais lietas dalībnieks un kuri tādējādi nebūtu vairs “tās” pamati Tiesas Reglamenta 93. panta 5. punkta izpratnē. Līdz ar to personas, kas iestājusies lietā, jaunie prasības un aizstāvības pamati arī būtu atzīstami par pieļaujamiem ( ).

53. Šāda izpratne neatņemtu Reglamenta 93. panta 4. punktā paredzēto iestāšanās robežu jēgu. Tas, ka personai, kas iestājusies lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās laikā, nozīmē, ka tiek noteikti tā brīža lietas dalībnieku prasījumi un tādējādi no tiem izrietošie strīda ietvari, kurus persona, kas iestājusies lietā, nedrīkst pārkāpt. Turklāt šis procesuālais noteikums nodrošina, ka iestāšanās rezultātā netiek kavēta tiesvedība, jo saistība pieņemt lietu tādu, kāda tā ir, izslēdz iespēju atkārtoti veikt tiesvedības posmu iestāšanās dēļ. Tādos apstākļos kā šajā gadījumā nav riska, ka tiesvedība tiks aizkavēta.

54. Līdz ar to nekas netraucē Tiesai izvērtēt Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītos apsvērumus.

2) Regulas Nr. 2028/2004 piemērojamība laikā

55. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka šajā gadījumā celtā prasība par Līguma noteikumu pārkāpumu ir jānoraida jau tādēļ vien, ka Komisija nav sagaidījusi, kad beigsies piecu gadu termiņš, kurš ar Regulu Nr. 2028/2004 tika ieviests Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punktā.

56. Līdz ar to vispirms ir jāizvērtē, vai Vācijas pieminētā Regula Nr. 2028/2004 ir piemērojama ratione temporis, jo attiecīgais muitas parāds šajā lietā radās par laika posmu no 1997. līdz 2002. gadam un 2003. gada jūlijā tika iegrāmatots B kontā, bet jaunā regula stājās spēkā 2004. gadā.

57. Saskaņā ar jauno Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkta redakciju, kas ieviesta ar Regulu Nr. 2028/2004, B kontā iekļautā summa ir atzīstama par neatgūstamu, vēlākais, pēc piecu gadu termiņa beigām.

58. Uzskatu, ka šie noteikumi nav piemērojami ar atpakaļejošu spēku tām summām, kuras tika iegrāmatotas B kontā pirms šīs regulas stāšanās spēkā, jo iegrāmatošana B kontā neradīja galīgu stāvokli, kas būtu grozāms a posteriori. Grozītie noteikumi drīzāk attiecas uz sekām, kas izriet no attiecīgo summu iegrāmatošanas B kontā.

59. Pat tad, ja vēlētos uzskatīt, ka jaunā regula būtu piemērojama ar atpakaļejošu spēku, šajā gadījumā tas nebūtu pamatoti.

60. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iespēja ar atpakaļejošu spēku piemērot tiesību normu galvenokārt ir atkarīga no tā, vai šī tiesību norma ir procesuāla vai materiāla. Procesuālās tiesību normas parasti ir piemērojamas tiesvedībām, kas notiek laikā, kad tās stājas spēkā, bet materiālās tiesību normas parasti tiek interpretētas kā nepiemērojamas apstākļiem, kas notikuši pirms to stāšanās spēkā ( ). Tomēr arī tiesību normas ar materiāli tiesisku saturu izņēmuma gadījumos var interpretēt tā, ka tās attiecas uz faktiem, kas radušies pirms to spēkā stāšanās, proti, “ja vien no to teksta, nospraustā mērķa vai uzbūves nepārprotami izriet, ka tām piemīt šāda iedarbība” ( ). Šajā sakarā izšķiroša nozīme ir tam, ka netiek pārkāpti tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi, uz kuriem galu galā ir balstīts materiāli tiesisko normu atpakaļejoša spēka aizliegums.

61. Pat tad, ja iepriekš minētais grozījums būtu uzskatāms par materiālu tiesību normu, nevis tikai par procesuālu, tas būtu piemērojams.

62. Piemērošana apstākļiem, kas ir sākušies pirms grozījumu stāšanās spēkā, atbilst regulas grozījumu mērķim.

63. Kā noteikts Regulas Nr. 2028/2004 preambulas sestajā apsvērumā, agrākā “sistēma [..] attiecībā uz mehānismu, ko izmanto, lai dzēstu pozīcijas atsevišķajos kontos, [..] ir tikai daļēji sasniegusi mērķi. Pārbaudes, ko veikusi Eiropas Revīzijas palāta un Komisija, ir atkārtoti atklājušas nepareizības atsevišķo kontu uzturēšanā, kas liedz kontiem atspoguļot reālo stāvokli atgūšanas ziņā. No atsevišķajiem kontiem būtu jāizņem tās summas, ko nav paredzams atgūt konkrēta laikposma beigās un kuru paturēšana tajos bilanci padara neprecīzu. Turklāt no izmaksu efektivitātes viedokļa dalībvalstīm vairs nevajadzēs segt administratīvās izmaksas, kas saistītas ar šo summu uzraudzību”.

64. Līdz ar to piecu gadu termiņa ieviešanas mērķis bija kompensēt vecās sistēmas nepilnības. Šo mērķi pilnībā var sasniegt tikai tad, ja jaunais noteikums par termiņiem ir piemērojams arī tām summām, kas B kontā tika iegrāmatotas pirms grozījumu stāšanās spēkā.

65. Arī Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkta jaunās redakcijas piemērojamība apstākļiem, kas radušies jau pirms tās stāšanās spēkā, nepārkāpj dalībvalsts tiesisko paļāvību par to, ka iepriekš piemērojamie noteikumi joprojām būs piemērojami. Visbeidzot, kā izriet no preambulas sestā apsvēruma, bija paredzēts novērst tikai neprecizitātes un atbrīvot dalībvalstis no izmaksām, kas saistītas ar B kontā iekļauto summu uzraudzību neierobežotu laiku.

66. Līdz ar to principā Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkta jaunās redakcijas piemērošana šajā gadījumā ir iespējama.

3) Summas iegrāmatošanas B kontā pieļaujamība

67. Tomēr pirms Regulas 17. panta 2. punkta interpretēšanas vispirms ir jāizvērtē, vai ir pieļaujams, ka Itālija attiecīgo summu šajā lietā iegrāmato B kontā. Komisija uzskata, ka Itālija ir kļūdaini to iegrāmatojusi šajā kontā.

68. Tikai pieļaujamā veidā B kontā iegrāmatotajām summām ir piemērojams Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkts ( ), un tikai saistībā ar tām var rasties jautājums par to, vai faktiski neatgūtie pašu resursi ir nododami Savienības rīcībā.

69. Itālijas Republika uzskata, ka tā ir pareizi iegrāmatojusi attiecīgos pašu resursus B kontā, jo tā 2003. gadā noteiktos prasījumus vēl nav piedzinusi un tiem nav sniegts nekāds nodrošinājums.

70. Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. punktu Savienības pašu resursu prasījumus nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.

71. Turpinājumā Regulas Nr. 1150/2000 6. pantā ir noteikumi par pašu resursu iegrāmatošanu un tā 3. punktā ir nodalīti divi iegrāmatošanas veidi: saskaņā ar 2. pantu noteiktie prasījumi principā ir jāiegrāmato A kontā; tikai tie noteiktie prasījumi, kas vēl nav tikuši piedzīti un kuriem nav nekāda nodrošinājuma, tiek iegrāmatoti atsevišķajā B kontā.

72. Atšķirība starp šiem abiem kontiem it īpaši attiecas uz laiku, kad dalībvalstij ir jānodod Savienības rīcībā pašu resursi. Lai arī saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 10. pantu A kontā iegrāmatotie pašu resursi ir jānodod Savienības rīcībā noteiktā laikā pēc to noteikšanas, B kontā iegrāmatotie pašu resursi nav jānodod tās rīcībā līdz noteiktam laikam pēc to piedziņas.

73. Tomēr šajā gadījumā nevar noteikt tikai formālu saikni. Tādējādi pretēji noteikumu mērķim tiktu ignorēts fakts, ka Itālijas Republika jau pirms laika posma no 1997. līdz 2002. gadam nebija izpildījusi savu pienākumu noteikt Savienības prasījumus.

74. Dalībvalstīm ir jānosaka Savienības pašu resursu prasījumi, tiklīdz to muitas iestādēm ir vajadzīgā informācija un līdz ar to tās var aprēķināt summu un noteikt parādnieku ( ).

75. Ja dalībvalsts pretēji saviem pienākumiem nenosaka Savienības pašu resursu prasījumus un tādējādi pat nerada pamatu attiecīgās summas iekasēšanai un tās nodošanai Komisijas rīcībā, tad šo summu iegrāmatošana B kontā a priori ir izslēdzama.

76. Proti, summu nevar iegrāmatot B kontā, ja pati dalībvalsts ir radījusi apstākļus tās iegrāmatošanai B kontā. Tas ir pretrunā tiesību principam, ka persona nedrīkst gūt labumu no saviem pārkāpumiem. Tiesa jau ir attiecīgi spriedusi par muitas parāda nenoteikšanu muitas iestāžu kļūdas dēļ ( ). Tas it īpaši būtu piemērojams gadījumiem, kad muitas iestādes prettiesiski un ar nodomu nav iekļāvušas muitas parādu kontā.

77. Tas nozīmē, ka, pirmkārt, Itālijas Republikai ir jāpiekrīt, ka attiecībā uz laika posmu no 1997. līdz 2002. gadam ir jārīkojas tā, it kā Itālija būtu noteikusi prasījumus – kādēļ attiecīgā summa fiktīvi jāiegrāmato A kontā. Otrkārt, tā nevar atsaukties uz iegrāmatošanu B kontā. Nenosakot prasījumus, tā pati sev radīja apstākļus atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktam, proti, ka prasījumi nevarēja tikt piedzīti un nebija arī nekāda nodrošinājuma.

78. Visbeidzot, ir jāatzīst, ka Itālijas Republika attiecīgo summu nedrīkstēja iegrāmatot B kontā. Tādējādi kā summa, kas iekļauta A kontā, saskaņā ar 10. pantu tā bija tieši jānodod Savienības rīcībā neatkarīgi no tās faktiskās iekasēšanas.

4) Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkta (Regulas Nr. 2028/2004 redakcijā) interpretācija

79. Ja attiecīgie prasījumi nav pareizi iekļauti B kontā, Regulas Nr. 1150/2000 17. pants nekļūst piemērojams. Tādējādi nerodas jautājums par to, vai dalībvalsts ir atbrīvota no pienākuma nodot rīcībā pašu resursus, ja tie nav atgūstami, un cik liela nozīme ir piedēvējama piecu gadu periodam, kas ar Regulu Nr. 2028/2004 ieviests 17. panta 2. punktā. Līdz ar to nav nozīmes tam, ka persona, kas iestājusies lietā, – Vācijas Federatīvā Republika – atsaucas uz šo piecu gadu periodu.

80. Pakārtoti, kā redzams turpmāk – pat ja principā būtu piemērojams Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkts –, Itālijas Republika nevarētu atsaukties uz piecu gadu periodu.

81. Šī tiesību norma attiecībā uz neiekasētajiem pašu resursiem ietver atkāpi no pienākuma nodot rīcībā resursus un īsumā attiecas uz muitas procedūras pēdējo posmu, proti, noteikto muitas nodevu maksāšanu Savienībai.

82. 17. panta 2. punkts paredz, ka dalībvalstij nav jānodod rīcībā summas, kas izrādās neatgūstamas vai nu a) force majeure apstākļu dēļ, vai b) citu tādu iemeslu dēļ, kuros tās nevar vainot. Noteikto prasījumu summas deklarē par neatgūstamām ar kompetentās administratīvas iestādes lēmumu. 17. panta 2. punkta trešā daļa paredz, ka noteikto prasījumu summas atzīst par neatgūstamām, vēlākais, pēc piecu gadu termiņa (kopš dienas, kad summas noteiktas ( )).

83. Pretēji Vācijas valdības apgalvotajam no 17. panta 2. punkta ne visos gadījumos izriet piecu gadu atlikšanas termiņš. Tādos gadījumos, kuros ir acīmredzams, ka 17. panta 2. punkta materiālās prasības nav izpildītas, proti, nepastāv nepārvarama vara vai citi iemesli, kuros dalībvalsti nevar vainot, un tādēļ ir skaidrs, ka dalībvalstij galu galā būs jānodod summa Savienības rīcībā, uz piecu gadu termiņu atsaukties nevar.

84. Tas izriet no šīs tiesību normas jēgas un mērķa. Proti, piecu gadu termiņš no procesuālās ekonomijas viedokļa dalībvalstij un Komisijai ļauj nerisināt ļoti sarežģītu un smagu jautājumu par to, vai pastāv nepārvarama vara vai citi iemesli, kuros dalībvalsti nevar vainot, pirms – piemēram, tiesvedības ceļā – tiek noskaidrots, vai un kādu iemeslu dēļ prasījumi var tikt atzīti par neatgūstamiem. Proti, ja būtu iespējams piedzīt prasījumus piecu gadu laikā, tie katrā ziņā būtu jānodod Komisijai un jebkura jau veikta skaidrošanās izrādītos lieka. Tomēr, ja jau no sākuma ir acīmredzams, ka dalībvalsts nevar atsaukties uz 17. panta 2. punkta izņēmumiem, procesuālās ekonomijas princips liedz turpmāku atlikšanu. Kādēļ dalībvalstij būtu jāatļauj paturēt Savienībai nododamo summu vēl piecus gadus, kaut arī pienākums to maksāt ir neapstrīdami noteikts gan principā, gan apmēra ziņā?

85. Ja – kā šajā gadījumā – ir acīmredzami, ka pirms piecu gadu termiņa beigām ( ) nepastāv nepārvarama vara un citi iemesli, kuros dalībvalsti nevar vainot, valstij vairs nav piemērojama 17. panta 2. punkta aizsardzība un tai ir jānodod pašu resursi tieši Komisijai. Tādēļ uzskatu, ka Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkts Regulas Nr. 2028/2004 redakcijā neliedz šajā gadījumā apmierināt pret Itāliju celto prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.

C – Starpsecinājumi

86. Tādējādi Itālijas Republika ir pārkāpusi savus pienākumus, kas paredzēti Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmuma 2000/597/EK par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu 8. pantā, kā arī Regulas Nr. 1150/2000 (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 2., 6., 10., 11. un 17. pantā.

87. Attiecībā uz EKL 10. pantu, uz kuru atsaucas Komisija, nevar konstatēt šajā pantā paredzēto vispārējo pienākumu neizpildi atšķirībā no konstatēto konkrēto Kopienu pienākumu neizpildes ( ).

VI – Par tiesāšanās izdevumiem

88. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

89. Piemērojot Reglamenta 69. panta 4. punktu, dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

VII – Secinājumi

90. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:

1) atzīt, ka, atsakoties nodot Komisijas rīcībā pašu resursus, kas atbilst muitas parādam, kurš radies alumīnija stieņu importa dēļ, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmuma 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu 8. pantā, kā arī Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, 2., 6., 10., 11. un 17. pantā paredzētos pienākumus;

2) piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

3) noteikt, ka Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.