ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2014. gada 11. decembrī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑293/13 P un C‑294/13 P

Fresh Del Monte Produce, Inc. u.c.

pret

Eiropas Komisiju u.c.

“Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Saskaņotas darbības — Eiropas banānu tirgus — Ekonomiska vienība starp mātes- un meitassabiedrību — Brīvprātīga atbilžu sniegšana uz vienkāršiem Komisijas lūgumiem sniegt informāciju — Naudas soda samazinājums par sadarbību ar Komisiju administratīvajā procesā — Konkurences ierobežojums mērķa dēļ — Vienots un turpināts pārkāpums”

Satura rādītājs

I – Ievads II – Tiesvedības priekšvēsture A – Tiesiskās attiecības starp Del Monte un Weichert B – Administratīvais process un apstrīdētais lēmums III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi A – Prasījumi lietā C‑293/13 P B – Prasījumi lietā C‑294/13 P C – Lietu apvienošana un tiesas sēde IV – Apelācijas sūdzību vērtējums A – Sākotnēji jautājumi par Weichert piedalīšanās tiesvedībā pieļaujamību 1) Weichert tiesības iesniegt atbildes rakstu uz apelāciju 2) Weichert tiesības iesniegt pretapelācijas sūdzības 3) Starpsecinājums B – Par Del Monte apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P 1) Pirmais, trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats: ekonomiskas vienības nepastāvēšana starp Del Monte un Weichert, pierādīšanas pienākums un nevainīguma prezumpcija a) Pirmais apelācijas sūdzības pamats: kritēriji pieņēmumam par ekonomisku vienību i) Pieņemamība ii) Pamatotība – Par Del Monte ietekmi uz Weichert (pirmā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa) – Par apgalvoto noradījumu neņemšanu vērā no Weichert puses (pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa) b) Trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats: pierādīšanas pienākums un nevainīguma prezumpcija i) Trešais apelācijas sūdzības pamats: pierādīšanas pienākums ii) Ceturtais apelācijas sūdzības pamats: nevainīguma prezumpcija iii) Starpsecinājums 2) Otrais apelācijas sūdzības pamats: pierādījumu sagrozīšana a) Par atsevišķiem sagrozīšanas pārmetumiem i) Par pārmetumu par sabiedrības līguma sagrozīšanu – Par komandīta veto tiesībām – Par komplementārā dalībnieka veto tiesībām – Par uzņēmuma vadītāju iecelšanu un aizstāšanu – Par šķīrējtiesas procesu ii) Par pārmetumu attiecībā uz dažu citu dokumentu sagrozīšanu – Par “spēku līdzsvaru” – Par citu importētāju paskaidrojumiem par cenu veidošanos – Par Del Monte adresētu ārēja padomnieka dokumentu – Par procesuālu rakstu valsts tiesvedībā – Par komercdarbības rezultātu konsolidācijas neesamību iii) Starpsecinājums b) Par Vispārējās tiesas pienākumu visaptveroši vērtēt pierādījumus 3) Piektais apelācijas sūdzības pamats: vienots un turpināts pārkāpums C – Par Weichert pretapelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P 1) Pirmais apelācijas sūdzības pamats: saskaņotu darbību esamība a) Iebildums par pretrunīgo sprieduma pamatojumu b) Par iebildumu par pierādījumu sagrozīšanu c) Par iebildumu par uz nākotni vērstas informācijas apmaiņas neesamību d) Starpsecinājums 2) Otrais apelācijas sūdzības pamats: konkurences ierobežojums mērķa dēļ a) Piemērojamie juridiskie kritēriji b) Attiecīgo juridisko kritēriju piemērošana konkrētajā gadījumā – Par informācijas apmaiņas veidu un tās priekšmetu – Par informācijas apmaiņas biežumu un regularitāti c) Starpsecinājums 3) Kopsavilkums par pretapelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P D – Par Komisijas apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P 1) Pirmais apelācijas sūdzības pamats: par atbildes sniegšanu uz Komisijas lūgumiem sniegt informāciju kā pamatu naudas soda samazinājumam 2) Otrais apelācijas sūdzības pamats: ekonomiska vienība kā nosacījums meitassabiedrības atbildību mīkstinošu apstākļu attiecināšanai uz mātessabiedrību a) Pieņemamība b) Pamatotība 3) Kopsavilkums par apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P E – Par abām Weichert un Del Monte pretapelācijas sūdzībām lietā C‑294/13 P: aizsardzības pret pašapsūdzību piemērojamība V – Naudas soda aprēķināšana no jauna VI – Tiesāšanās izdevumi VII – Secinājumi

I – Ievads

1. Šī apelācijas tiesvedība sniedz Tiesai iespēju sniegt viedokli par divām problēmām, kurām ir īpaša nozīme attiecībā uz Eiropas Komisijas kā konkurences iestādes administratīvo praksi nākotnē.

2. Pirmkārt, ir jāprecizē juridiskie nosacījumi, atbilstoši kuriem mātessabiedrība var tikt saukta pie solidāras un kopīgas atbildības par tās meitassabiedrības pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtā vienošanās, ja tās gadījumā nav runa par pilnībā vai gandrīz pilnībā piederošu meitassabiedrību.

3. Otrkārt, ir jānoskaidro, vai secinājums par atbildību mīkstinošu apstākli, aprēķinot naudas sodu, ir jāizdara vienmēr jau tad, kad uzņēmums administratīvajā procesā atbilstošā veidā atbild uz Komisijas lūgumiem sniegt informāciju, vai tikai tad, kad uzņēmums sniedz informāciju Komisijai pēc paša iniciatīvas – tātad ne tikai brīvprātīgi, bet arī spontāni.

4. Runa ir arī par dažiem detalizētiem jautājumiem saistība ar Eiropas konkurences tiesībās izmantotajiem saskaņotu darbību, konkurences ierobežojuma mērķa dēļ, kā arī vienota un turpināta pārkāpuma konceptiem.

5. Visi šie jautājumi tiek uzdoti “aizliegtas vienošanās par banāniem” dēļ, kuras dalībnieki ir atzīti par vainīgiem pret konkurenci vērstās saskaņotās darbībās vairākās Eiropas Savienības dalībvalstīs. Eiropas Komisija ar 2008. gada 15. oktobra lēmumu ( 2 ) dažiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem uzlika naudas sodu miljonu apmērā EKL 81. panta (tagad – LESD 101. pants) pārkāpuma dēļ. Atbildot uz par to iesniegto Fresh Del Monte Produce prasības pieteikumu, Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ar 2013. gada 14. marta spriedumu (lieta T‑587/08) ( 3 ) būtiski samazināja Komisijas uzlikto naudas sodu. Šķiet, ka šis pirmās instances spriedums nav varējis veicināt vispārēju apmierinātību, jo vairāki procesa dalībnieki to pārsūdz daļēji ar apelācijas sūdzībām, daļēji – ar pretapelācijas sūdzībām, par kurām Tiesai šajā gadījumā ir jālemj kopā.

6. Šī tiesvedība apvienotajās lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P ir cieši saistīta ar apelācijas tiesvedību lietā C‑286/13 P, kurā es arī šodien sniedzu savus secinājumus. Tomēr tajā uzdotie tiesību jautājumi – izņemot konkurences ierobežojuma mērķa dēļ problemātiku – būtiski atšķiras no šeit atrisināmajiem jautājumiem.

II – Tiesvedības priekšvēsture

A – Tiesiskās attiecības starp Del Monte un Weichert

7. Uzņēmumu grupa Fresh Del Monte Produce ( 4 ) ir viens no lielākajiem vertikāli integrētajiem svaigu un svaigi grieztu augļu un dārzeņu ražotājiem, tirgotājiem un izplatītājiem pasaulē, kā arī viens no galvenajiem pārstrādātu augļu un dārzeņu, sulu, dzērienu, uzkodu un desertu ražotājiem un izplatītājiem Eiropā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Vidējos Austrumos un Āfrikā. Savas preces – it īpaši banānus – tā visā pasaulē tirgo ar preču zīmi “Del Monte”.

8. Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG ( 5 ) tolaik bija atbilstoši Vācijas tiesībām izveidota komandītsabiedrība, kuras darbība pamatā bija vērsta uz banānu, ananāsu un citu tropisku augļu tirdzniecību Ziemeļeiropā. No 1994. gada 24. jūnija līdz 2002. gada 31. decembrimDel Monte kā komandītam netieši piederēja 80 % Weichert kapitāla. Dalība tika nodrošināta ar tai pilnībā piederošās meitassabiedrības Westeuropa-Amerika-Linie GmbH palīdzību, kuru Del Monte 1994. gadā iegādājās ar tās meitassabiedrības Global Reefer Carriers Ltd starpniecību ( 6 ). Līdz 2002. gada 31. decembrimWeichert bija ar preču zīmi “Del Monte” tirgojamo banānu ekskluzīvā izplatītāja Ziemeļeiropā.

B – Administratīvais process un apstrīdētais lēmums

9. Administratīvā procesa Komisijā priekšmets bija vairāku banānu tirgū darbojošos uzņēmumu (turpmāk tekstā – “iesaistītie uzņēmumi”) – tostarp Weichert un ar Weichert starpniecību arī Del Monte – saskaņotas darbības, koordinējot to banānu references cenas, kuri tika tirgoti Ziemeļeiropā 2000., 2001. un 2002. gadā.

10. Saskaņā ar Vispārējās tiesas secinājumiem banāni parasti zaļi ar kuģiem no Latīņamerikas ostām tiek pārvadāti uz Ziemeļeiropu, kur tie lielākoties nonāk vienu reizi nedēļā.

11. To pircējiem Eiropā banāni tiek piegādāti vai nu tieši zaļi, vai arī pēc apmēram septiņu dienu nogatavināšanas kā dzelteni banāni. Nogatavināšanu var veikt importētājs vai kāda persona, kas darbojas importētāja vārdā, vai to var organizēt pats pircējs. Importētāju pircēji parasti ir nogatavinātāji vai mazumtirdzniecības tīkli.

12. Šo banānu cenu veidošanās attiecīgajā laikposmā Ziemeļeiropā bija organizēta nedēļas ciklos, ņemot vērā zaļo banānu references cenas. Dzelteno banānu references cenas parasti tika aprēķinātas, izmantojot zaļo banānu references cenas un pieskaitot nogatavināšanas maksu. Mazumtirgotāju un izplatītāju maksātās cenas (tā sauktās “faktiskās cenas” vai “darījuma cenas”) izrietēja vai nu no iknedēļas sarunām, kas parasti notika ceturtdienās pēcpusdienā vai piektdienās, vai arī no piegādes līgumiem ar definētām cenu noteikšanas formulām.

13. Pirmkārt, starp iesaistītiem uzņēmumiem notika divpusēja pirmstarifikācijas saziņa, kuras ietvaros tie apsprieda būtiskus faktorus attiecībā uz iknedēļas references cenu noteikšanu vai atklāja cenu tendences vai indikatīvas norādes par references cenām nākamajām nedēļām. Šī saziņa notika pirms iesaistītie uzņēmumi noteica savas references cenas, kas parasti notika trešdienās, un pilnībā attiecās uz nākotnē piemērojamām references cenām. Minētās divpusējās saziņas mērķis bija mazināt nenoteiktību par uzņēmumu rīcību attiecībā uz references cenām, kas tiem bija jānosaka ceturtdienās no rīta.

14. Otrkārt, iesaistītie uzņēmumi divpusēji apmainījās ar informāciju par savām references cenām pēc tam, kad tās tika noteiktas ceturtdienās no rīta. Šī informācijas apmaiņa ļāva tiem kontrolēt attiecīgos references cenu noteikšanas lēmumus, ņemot vērā pirms tam notikušo pirmstarifikācijas saziņu, un stiprināja to sadarbības attiecības.

15. Minētās references cenas kalpoja vismaz par tirgus signāliem, tirgus tendencēm un/vai rādītājiem attiecībā uz paredzamām banānu cenu izmaiņām. Turklāt noteiktos darījumos cenas, ņemot vērā līgumos noteiktas cenu noteikšanas formulas, bija tieši piesaistītas references cenām.

16. Iesaistītie uzņēmumi nepieciešami ņēma vērā no konkurentiem saņemto informāciju, nosakot savu rīcību tirgū, kā to expressis verbis atzina pat Chiquita un Dole.

17. 2005. gada 8. aprīlīChiquita, pamatojoties uz 2002. gada Paziņojumu par sadarbību ( 7 ), iesniedza Komisijai pieteikumu par iecietību. Pēc tam, kad Komisija bija veikusi pārbaudes dažādos uzņēmumos, tostarp Del Monte un Weichert telpās, un bija nosūtījusi vairākus lūgumus sniegt informāciju, tā 2007. gada 20. jūlijā vairākiem uzņēmumiem, kas darbojas banānu tirgū, nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Turpmākajā administratīvajā procesā attiecīgajiem uzņēmumiem tika nodrošināta piekļuve lietas materiāliem, un tie tika uzklausīti no 2008. gada 4. februāra līdz 6. februārim. 2008. gada 15. oktobrī Komisija visbeidzot pieņēma apstrīdēto lēmumu.

18. Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka vairāki uzņēmumi, tostarp Del Monte un Weichert, ir pārkāpuši EKL 81. pantu, piedaloties saskaņotās darbībās, kas izpaudās kā banānu references cenu koordinācija. No ģeogrāfiskā viedokļa šis pārkāpums attiecās uz Beļģiju, Dāniju, Vāciju, Somiju, Luksemburgu, Nīderlandi, Austriju un Zviedriju ( 8 ). Kā laikposmu, kad Del Monte un Weichert piedalījās pārkāpumā, Komisija noteica laikposmu no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim ( 9 ).

19. Komisijas ieskatā saskaņotajām darbībām ir bijusi būtiska ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, jo pārrobežu banānu tirdzniecību Ziemeļeiropā raksturoja nozīmīgs apjoms un pret konkurenci vērstās darbības aptvēra ievērojamu Kopienas daļu.

20. Komisija secināja, ka pirmstarifikācijas saziņa starp Dole un Chiquita, kā arī starp Dole un Weichert varēja ietekmēt cenas, ko piemēroja komersanti, tā attiecās uz cenu noteikšanu un ka no tās izrietošo saskaņoto darbību mērķis bija ierobežot konkurenci EKL 81. panta izpratnē.

21. Visas apstrīdētajā lēmumā aprakstītās pret konkurenci vērstās norunas Komisija atzina par vienotu un turpinātu pārkāpumu ar mērķi ierobežot konkurenci Kopienā EKL 81. panta izpratnē. Komisija Chiquita un Dole atzina par atbildīgām pārkāpumā tā kopumā, savukārt Weichert tika atzīta par atbildīgu tikai pārkāpuma daļā, kurā tā ir piedalījusies, proti, daļā, kas attiecās uz pret konkurenci vērsto [informācijas] apmaiņu ar Dole.

22. Par to piedalīšanos pārkāpumā Komisija apstrīdētajā lēmumā vairākiem iesaistītajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodu. Weichert un Del Monte Komisija uzlika solidāri un kopīgi naudas sodu EUR 14,7 milj. apmērā ( 10 ). Lai piemērotu šo kopīgo un solidāro atbildību, Komisijas ieskatā noteicošais bija tas, ka Del Monte kopā ar Weichert komplementārajiem dalībniekiem bija iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz Weichert uzņēmējdarbību un pārkāpuma laikposmā tā šādu ietekmi patiešām īstenoja, līdz ar to Weichert nevarēja neatkarīgi noteikt savu rīcību tirgū un ar Del Monte veidoja ekonomisku vienību.

23. Vairāki apstrīdētā lēmuma adresāti savu tiesību aizsardzību centās panākt, vēršoties pirmajā instancē Vispārējā tiesā ar prasībām atcelt tiesību aktu. Del Monte cēla prasību 2008. gada 31. decembrī, un tās prasījumus atbalstīja Weichert kā persona, kas iestājusies lietā. Del Monte prasība tika apmierināta tādā ziņā, ka Vispārējā tiesa ar 2013. gada 14. marta spriedumu samazināja Komisijas Del Monte un Weichert solidāri un kopīgi uzlikto naudas sodu līdz EUR 8,82 milj. Pārējā daļā Vispārējā tiesa prasību noraidīja un piesprieda Del Monte segt pašai savus, kā arī atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, savukārt Weichert bija jāsedz savi, kā arī jāatlīdzina viena ceturtdaļa no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.

III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

24. Par Vispārējās tiesas spriedumu vairāki lietas dalībnieki ir iesnieguši apelācijas vai pretapelācijas sūdzības: lietā C‑293/13 P ar 2013. gada 24. maija procesuālu rakstu apelācijas sūdzību ir iesniegusi Del Monte un ar 2013. gada 7. augusta procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzību ir iesniegusi Weichart, lietā C‑294/13 P ar 2013. gada 27. maija procesuālu rakstu apelācijas sūdzību ir iesniegusi Komisija un ar 2013. gada 1. augusta procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzību ir iesniegusi Del Monte, kā arī vēl vienu pretapelācijus sūdzību ar 2013. gada 7. augusta procesuālu rakstu ir iesniegusi Weichert.

A – Prasījumi lietā C‑293/13 P

25. Apelācijas sūdzībā lietā C‑293/13 P Del Monte kā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz: — atcelt Vispārējās tiesas 2013. gada 14. marta spriedumu lietā T‑587/08; — atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās instances un apelācijas tiesvedībā.

26. Savukārt Komisijas prasījumi ir šādi: — noraidīt apelācijas sūdzību un — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

27. Turpretim Weichert lūdz Tiesu: — noraidīt Del Monte apelācijas sūdzību par mātessabiedrības atbildību; — apmierināt Del Monte apelācijas sūdzību jautājumā par vienotu un turpinātu pārkāpumu; — atcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdēto lēmumu tā kopumā; — pakārtoti, atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā tiek apstiprināts apstrīdētais lēmums attiecībā uz jautājumu par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kā arī attiecīgi samazināt Del Monte un Weichert uzlikto naudas sodu, kā arī — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās instances un apelācijas tiesvedībā.

28. Pretapelācijas sūdzībā lietā C‑293/13 P Weichert turklāt lūdz: — atcelt pārsūdzēto spriedumu; — atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās instances un apelācijas tiesvedībā.

29. Atbildē uz pretapelācijas sūdzību Del Monte būtībā pievienojas Weichert prasījumiem ( 11 ), turpretim Komisija lūdz Tiesu noraidīt pretapelācijas sūdzību, piespriežot atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

B – Prasījumi lietā C‑294/13 P

30. Apelācijas sūdzībā lietā C‑294/13 P Komisija kā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz: — atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktu; — galīgā spriedumā uzlikt Del Monte naudas sodu EUR 9800000 apmērā, kā arī — piespriest Del Monte atlīdzināt apelācijas tiesvedības izdevumus un Tiesas ieskatā samērīgu daļu no tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā Vispārējā tiesā.

31. Savukārt Del Monte prasījumi ir šādi: — noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību un — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32. Weichert attiecībā uz tās daļu lūdz: — pilnībā noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību un — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās instances un apelācijas tiesvedībā.

33. Pretapelācijas sūdzībā lietā C‑294/13 P Weichert turklāt lūdz Tiesu: — atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā tiek konstatēts, ka Weichert nevar atsaukties uz aizsardzību pret pašapsūdzību; — samazināt Del Monte un Weichert solidāri un kopīgi uzlikto naudas sodu, ņemot vērā apstākli, ka Weichert, atbildot uz lūgumiem sniegt informāciju, ir sadarbojusies ar Komisiju vairāk, nekā ir tās pienākums; — atcelt apstrīdēto lēmumu un — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās instances un apelācijas tiesvedībā.

34. Del Monte atbildē uz šo pretapelācijas sūdzību gadījumā, ja Komisijas apelācijas sūdzība tiek apmierināta, lūdz: — atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tā 839. punktā tiek norādīts, ka tiesības atteikties sniegt informāciju neattiecas uz vienkāršiem Komisijas lūgumiem sniegt informāciju; — nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā pārbauda, vai Komisijas lūgtajai informācijai ir pašapsūdzošs raksturs un vai tādēļ vajadzētu samazināt naudas sodu Weichert vai Del Monte, un — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

35. Del Monte tos pašus prasījumus izvirza arī tās pretapelācijas sūdzībā lietā C‑294/13 P.

36. Komisija attiecībā uz tai piemērojamo daļu lūdz noraidīt abas pretapelācijas sūdzības, piespriežot atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

C – Lietu apvienošana un tiesas sēde

37. Ar 2014. gada 22. jūlija rīkojumu Tiesas otrās palātas priekšsēdētāja nolēma apvienot lietas C‑293/13 P un C‑294/13 P mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai. Tiesas sēde Tiesā notika 2014. gada 9. oktobrī.

IV – Apelācijas sūdzību vērtējums

A – Sākotnēji jautājumi par Weichert piedalīšanās tiesvedībā pieļaujamību

38. Pirms es analizēju atsevišķi vairāku procesa dalībnieku apelācijas un pretapelācijas sūdzībās norādītos apelācijas sūdzības pamatus, ir jānoskaidro, vai Weichert piedalīšanās abās apelācijas tiesvedībās lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P vispār ir pieļaujama. Komisija to apšaubīja.

39. Komisijas iebildums par pieļaujamību ir jāaplūko, ņemot vērā, ka Weichert kā apstrīdētā lēmuma adresāte ir nokavējusi prasības par attiecīgā lēmuma atcelšanu celšanas termiņu ( 12 ). Līdz ar to apstrīdētais lēmums attiecībā pret Weichert ir kļuvis galīgs ( 13 ).

40. Pirmās instances tiesvedībā Vispārējā tiesā Weichert varēja piedalīties tikai tādēļ, ka Vispārējā tiesa tai atļāva iestāties lietā Del Monte pusē. Lai gan par šīs rīcības pareizību ir pieļaujamas būtiskas šaubas, Weichert strīdīgās iestāšanas lietā pirmajā instancē likumība kā tāda nav šīs apelācijas tiesvedības priekšmets.

41. Par pamatu izmantojot tās kā personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, statusu, Weichert šajā apelācijas tiesvedībā gan lietā C‑293/13 P, gan lietā C‑294/13 P ir piedalījusies attiecīgi ar atbildes rakstu uz apelāciju un arī attiecīgi ar pretapelācijas sūdzību. Šie abi piedalīšanās tiesvedībā veidi ir uzmanīgi jānodala viens no otra.

1) Weichert tiesības iesniegt atbildes rakstu uz apelāciju

42. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 172. pantu Vispārējā tiesā izskatītās attiecīgās lietas dalībnieks, kuram ir “interese, lai apelācijas sūdzība tiktu apmierināta vai noraidīta”, atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību var iesniegt divu mēnešu laikā no dienas, kad tam ir izsniegta apelācijas sūdzība.

43. Līdz ar to būtībā arī tādas personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, kā Weichert ar atbildes rakstu uz apelāciju var piedalīties apelācijas tiesvedībā ar nosacījumu, ka tām ir interese, lai tiktu apmierināta vai noraidīta cita procesa dalībnieka iesniegta apelācijas sūdzība.

44. Ne vienmēr interese piedalīties šādā apelācijas tiesvedībā atbilst interesei, kas ir jāpierāda, lai piedalītos pirmās instances tiesvedībā kā persona, kas iestājusies lietā (Tiesas Statūtu 40. panta otrā daļa). Līdz ar to atļauja personai iestāties lietā Vispārējā tiesā automātiski nenozīmē iespēju piedalīties apelācijas tiesvedībā Tiesā. Drīzāk interese piedalīties katrā no šīm tiesvedībām ir vienmēr jāvērtē, ņemot vērā attiecīgo tiesvedības priekšmetu. Tiesvedības priekšmets Vispārējā tiesā ir apstrīdētais lēmums un tā likumība, savukārt Tiesā ir runa par pārsūdzēto spriedumu un tā atstāšanu spēkā vai atcelšanu juridisku apsvērumu dēļ.

45. Pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru par interesi celt prasību, interese piedalīties apelācijas tiesvedībā pastāv vienmēr tad, ja šīs tiesvedības iznākums var radīt labumu lietas dalībniekam, kas ir iesniedzis atbildes rakstu uz apelāciju ( 14 ). Šādam labumam nav noteikti jābūt ar juridisku raksturu. Arī ekonomiska vai abstrakta interese atkarībā no situācijas var pamatot piedalīšanos apelācijas tiesvedībā.

46. Šajā lietā Weichert, pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Komisija, acīmredzami ir interese par iznākumu abās apelācijas tiesvedībās lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P. Proti, abās lietās ar Del Monte (C‑293/13 P) un Komisijas (C‑294/13 P) iesniegto apelācijas sūdzību, kā arī Del Monte iesniegtās pretapelācijas sūdzības (C‑293/13 P) apmierināšanu vai noraidīšanu ir saistītas būtiskas juridiskas un ekonomiskas sekas attiecībā uz Weichert.

47. Weichert gan vairs nevar būtībā apstrīdēt tās piedalīšanos pārkāpumā un tās pienākumu maksāt naudas sodu, jo tā pati nav laicīgi cēlusi prasību par apstrīdēto lēmumu un šis lēmums tādējādi attiecībā pret to ir kļuvis galīgs. Līdz ar to visi Weichert prasījumi un argumenti atbildes rakstā uz apelāciju, kā arī mutvārdu paskaidrojumos, kuru mērķis ir atcelt apstrīdēto lēmumu kā tādu, ir nepieņemami.

48. Taču atkarība no tā, kā Tiesa lemj lietā C‑293/13 P, Weichert vienai vai solidāri un kopīgi ar Del Monte ir jāsamaksā noteiktais naudas sods, un turklāt tā iekšējās attiecībās saistībā ar solidāro atbildību konkrētajā gadījumā var celt pilnu vai daļēju regresa prasību pret Del Monte. Un atkarībā no tā, kā Tiesa lemj lietā C‑294/13 P, soda naudas apmērs, par kuras samaksu solidāri un kopīgi ir līdzatbildīga Weichert, ir lielāks vai mazāks. Weichert ir pamatota interese sniegt viedokli par visiem ar minēto saistītiem tiesību jautājumiem, un šī interese pamato tās uzstāšanos Tiesā.

49. Tātad šajā ziņā Weichert saskaņā ar Reglamenta 172. pantu abās lietās bija tiesības iesniegt atbildes rakstu uz apelāciju un šādā veidā – arī ja tikai attiecībā uz tikko 48. punktā minētajiem aspektiem – piedalīties apelācijas tiesvedībā.

2) Weichert tiesības iesniegt pretapelācijas sūdzības

50. Atšķirīga situācija ir abu Weichert pretapelācijas sūdzību gadījumā lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P.

51. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 172. pantam, lasot to kopā ar 176. panta 1. punktu, pretapelācijas sūdzības iesniegšanas nosacījums gan arī ir tāds, ka pretapelācijas sūdzības iesniedzējs ir bijis Vispārējā tiesā izskatītās attiecīgās lietas dalībnieks un tam “ir interese, lai apelācijas sūdzība tiktu apmierināta vai noraidīta”.

52. Taču ar to nepietiek: saskaņā ar Tiesas Statūtu 56. panta otrās daļas otro teikumu nepriviliģēta persona, kas iestājusies lietā pirmajā instance, var iesniegt apelācijas sūdzību tikai tad, ja pārsūdzētais Vispārējās tiesas lēmums to turklāt “ietekmē tieši”. Šai Statūtos ietvertajai tiesību normai, kas ir nostiprināta primārajās tiesībās un kam tādējādi ir augstāks juridiskais spēks nekā Reglamentam, zustu jēga, ja tai vienkārši piedēvētu to pašu saturu kā prasībai pēc “intereses, lai apelācijas sūdzība tiktu apmierināta vai noraidīta”, kas saskaņā ar Reglamenta 172. pantu ir spēkā tik un tā.

53. Tātad, citiem vārdiem, nepriviliģētai personai, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, ja tā vēlas pati iesniegt apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu, ir jāizpilda papildu pieņemamības nosacījums ( 15 ). Šī stingrā nostāja ir izskaidrojama ar apelācijas sūdzības iesniedzēja procesuālo statusu, kas ar tā izvirzītajiem tiesību pamatiem un argumentiem galu galā var piedalīties strīdus priekšmeta noteikšanā Tiesā. Šādas iespējas nav pārējiem lietas dalībniekiem, kas tikai atbild uz jau iesniegtu apelācijas sūdzību.

54. Tāpat pārsūdzētajam Vispārējās tiesas lēmumam ir jāietekmē tieši arī nepriviliģēto personu, kas iestājas lietā pirmajā instancē un kas vēlas iesniegt pretapelācijas sūdzību. Tas tādēļ, ka, pirmkārt, Reglamentā nekas neliecina par to, ka īpaši pretapelācijas sūdzībai būtu izvirzāmi mazāk stingri pieņemamības nosacījumi, un, otrkārt, Statūtu 56. panta otrās daļas otrais teikums ir piemērojams bez atšķirības attiecībā uz visiem apelācijas sūdzību veidiem – vienādi attiecībā uz apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību.

55. Lai gan pretapelācijas sūdzībai ir papildinošs raksturs attiecībā pret apelācijas sūdzību ( 16 ), tā sniedz iespēju pretapelācijas sūdzības iesniedzējam ļoti līdzīgā veidā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam piedalīties strīdus priekšmeta noteikšanā Tiesā ar paša izvirzītiem tiesību pamatiem un argumentiem, it īpaši tādēļ, ka tā pretapelācijas sūdzībā izvirzītajiem argumentiem ir jāatšķiras no atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību izvirzītajiem pamatiem un argumentiem (Reglamenta 178. panta 3. punkts). Tādēļ arī attiecībā uz pretapelācijas sūdzību “tieša ietekme” kā papildu pieņemamības prasība, kas ir plašāka par vienkāršu prasību par interesi attiecībā uz tiesvedības iznākumu (Reglamenta 172. pants, lasot to kopā ar 176. panta 1. punktu), ir pamatota.

56. Tomēr, ko nozīmē šis pieņemamības nosacījums konkrēti?

57. Statūtu 56. panta otrās daļas otrā teikuma izpratnē apelācijas sūdzības iesniedzējs vai pretapelācijas sūdzības iesniedzējs ir ietekmēts tieši, ja pārsūdzētais spriedums negatīvi ietekmē tā tiesisko stāvokli vai tā ekonomiskās vai abstraktās intereses. Tātad attiecīgajam spriedumam ir jāizraisa tam negatīvas materiālas sekas.

58. Uz Weichert minētais šajā gadījumā nav attiecināms.

59. Ar pārsūdzēto spriedumu tika būtiski samazināts Del Monte un Weichert solidāri un kopīgi noteiktais naudas sods. Tādējādi Weichert stāvoklis netika pasliktināts, bet gan, gluži pretēji, uzlabots.

60. Ir jāatzīst, ka Weichert tika un tiek negatīvi ietekmēta tādējādi, ka vispār ir konstatēta tās piedalīšanās EKL 81. panta pārkāpumā un – arī ja daudz mazākā apjomā – tiek prasīts samaksāt naudas sodu. Taču šīs negatīvās sekas Weichert neizriet tieši no pārsūdzētā sprieduma, bet gan no apstrīdētā lēmuma.

61. Turpretim šīs tiesvedības strīdus priekšmets ir vienīgi Del Monte atbildība par pārkāpumu. Ar tās Vispārējā tiesā iesniegto prasību atcelt tiesību aktu Del Monte tikai lūdza atcelt apstrīdētā lēmuma 1.–4. pantu, ciktāl tie attiecas uz prasītāju (t.i. Del Monte) ( 17 ). Attiecīgi arī pārsūdzētajā spriedumā runa ir tikai par Del Monte atbildību. Vispārējā tiesa tajā analizē Weichert rīcību tikai tiktāl, ciktāl tam ir nozīme, vērtējot Del Monte atbildību.

62. Ja Weichert būtu vēlējusies apstrīdēt Vispārējā tiesā pati savu atbildību par pārkāpumu, tai kā apstrīdētā lēmuma adresātei – atšķirībā no personām, kas iestājušās lietā, līdz šim par šo problemātiku Tiesas izlemtajās lietās ( 18 ) – bez šaubām būtu bijušas tiesības pašai iesniegt Vispārējā tiesā prasību atcelt tiesību aktu (LESD 263. panta ceturtās daļas pirmā alternatīva). Tomēr Weichert neizmantoja laikus tās tiesības celt prasību, līdz ar to apstrīdētais lēmums attiecībā pret to ir kļuvis galīgs. Šo galīgumu Weichert – kā jau minēts ( 19 ) – nevar apiet, iesniedzot pretapelācijas sūdzību tiesvedībā, ko ir uzsākuši citi apstrīdētā lēmuma adresāti par to attiecīgo atbildību.

63. Nepriviliģētai personai, kas iestājusies lietā, piešķirtā iespēja piedalīties pirmās instances tiesvedībā, kā arī tās tiesības pārsūdzēt Vispārējās tiesas kā pirmās instances nolēmumu, iesniedzot apelācijas sūdzību, nevar tikt izmantotas nepareizi kā kompensācija saistībā ar to, ka attiecīgais lietas dalībnieks ir nokavējis termiņu celt pašam savu prasību atcelt tiesību aktu. Parazītismam pretapelācijas sūdzība kā tiesību aizsardzības līdzeklis nav pieejams.

64. Šī lieta Tiesai sniedz retu iespēju izskaidrot šo procesuāltiesisko smalkumu, kas varētu būt signāls nākotnē izskatāmajām lietām par konkurenci un, vispārīgi, apelācijas tiesvedībām.

65. Tā kā pārsūdzētais spriedums procesuāltiesiskā izpratnē neietekmē Weichert tieši, tās abas pretapelācijas sūdzības lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P neatbilst pieņemamības nosacījumiem atbilstoši Statūtu 56. panta otrajai daļai. Tās ir nepieņemamas.

3) Starpsecinājums

66. Līdz ar to kopumā Weichert piedalīšanas tiesvedībā ir pieļaujama tikai tiktāl, ciktāl tā atbild uz apelācijas sūdzībām lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P, lai aizsargātu tās leģitīmās intereses attiecībā uz tās solidāro atbildību kopā ar Del Monte. Turpretim Weichert, neesot tieši ietekmētai Statūtu 56. panta otrās daļas otrā teikuma izpratnē, nav tiesību izvirzīt tādus savus pamatus pretapelācijas sūdzībās par pārsūdzēto spriedumu, kas ir plašāki par abu apelācijas sūdzību lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P strīdus priekšmetu.

B – Par Del Monte apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P

67. Del Monte apelācijas sūdzība lietā C‑293/13 P, kas ir balstīta uz ne mazāk kā pieciem apelācijas sūdzības pamatiem, būtībā ir veltīta attiecībām starp Del Monte un Weichert. Atsevišķos apelācijas sūdzības pamatus ir ieteicams pārbaudīt nedaudz atšķirīgā secībā.

1) Pirmais, trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats: ekonomiskas vienības nepastāvēšana starp Del Monte un Weichert, pierādīšanas pienākums un nevainīguma prezumpcija

68. Del Monte pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nepareizi ir izdarījusi pieņēmumu par tās solidāro līdzatbildību par Weichert pārkāpumiem aizliegtu vienošanos tiesību jomā. Vispirms par minēto iebildums tiek celts pirmā apelācijas sūdzības pamata ietvaros kā par EKL 81. panta (tagad – LESD 101. pants) un Regulas Nr. 1/2003 ( 20 ) 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu. Turklāt tai pašai problemātikai ir veltīts arī trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑293/13 P, taču to ietvaros ir runa par Del Monte līdzatbildību, ņemot vērā pierādīšanas pienākumu (trešais apelācijas sūdzības pamats) un nevainīguma prezumpciju – princips in dubio pro reo (ceturtais apelācijas sūdzības pamats). Ņemot vērā saturisko pārklāšanos starp šiem apelācijas sūdzības pamatiem, es tos visus trīs turpinājumā analizēšu kopsakarā.

a) Pirmais apelācijas sūdzības pamats: kritēriji pieņēmumam par ekonomisku vienību

69. Pirmajā apelācijas sūdzības pamatā Del Monte norāda, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi izdarījusi secinājumu par ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp to un Weichert. Attiecībā uz minēto Del Monte galvenokārt balstās uz virkni argumentu, kam ir saistība ar šīs lietas konkrētiem faktiem un kas būtībā attiecas uz Weichert kā saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātas komandītsabiedrības struktūru, starp Del Monte un Weichert noslēgto izplatīšanas līgumu, diskusijām starp Weichert un Del Monte, kā arī Weichert cenu politiku.

i) Pieņemamība

70. Gan Komisija, gan, kas ir interesanti, Weichert iebilst pret šiem argumentiem un uzskata tos par nepieņemamu Vispārējas tiesas faktu un pierādījumu vērtējuma apšaubīšanu.

71. Patiesi, šis pirmais Del Monte apelācijas sūdzības pamats atrodas uz ļoti smalkas robežas starp jautājumiem par faktu un pierādījumu vērtējumu, no vienas puses, un faktu juridiskās kvalifikācijas problēmām, no otras puses. Tiesas kā apelācijas instances kompetencē neietilpst faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot iespējamu iebildumu par sagrozīšanu, taču tai ir tiesības apelācijas tiesvedībā pārbaudīt faktu juridisko kvalifikāciju ( 21 ). Tiesa katrā ziņā tiek aicināta pārbaudīt, vai Vispārēja tiesa, pārbaudot apstrīdētā lēmuma likumību, ir piemērojusi pareizus juridiskus kritērijus un vai tā ir izdarījusi juridiski pareizus secinājumus par konstatētajiem faktiem ( 22 ).

72. Līdz ar to Del Monte pirmais apelācijas sūdzības pamats ir pieņemams tikai tiktāl, ciktāl ar to Vispārējai tiesai tiek pārmests, ka tā ir kļūdaini novērtējusi Eiropas konkurences tiesībās spēkā esošos juridiskos kritērijus attiecībā uz ekonomiskas vienības konstatēšanu starp divām vai vairākām sabiedrībām. Tomēr, pārbaudot Del Monte argumentus, Tiesai būtu jāatturas no mēģinājuma aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu ar savu faktu un pierādījumu vērtējumu, kas neietilptu tās kompetencē. Ja Tiesa nevēlas apelācijas tiesvedību padarīt par vienkāršu pārsūdzības tiesvedību, tai ir stingri jāņem vērā Vispārējās tiesas konstatētie fakti.

ii) Pamatotība

73. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par konkurences noteikumu pārkāpumu, ko ir izdarījis meitasuzņēmums, var vainot mātesuzņēmumu, ja, lai gan šis meitasuzņēmums ir atsevišķa juridiska persona, tas autonomi nenosaka savu rīcību tirgū, bet gan būtībā izpilda norādījumus, kurus tam ir devis mātesuzņēmums, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas pastāv starp abiem tiesību subjektiem ( 23 ).

74. Tātad, citiem vārdiem, mātessabiedrība var būt līdzatbildīga par tās meitassabiedrības izdarītajiem pārkāpumiem aizliegtu vienošanos tiesību jomā, ja meitassabiedrība pārkāpuma izdarīšanas brīdī atradās tās mātessabiedrības izšķirošā ietekmē ( 24 ). Šajā ziņā otršķirīga nozīme ir tam, vai mātessabiedrība šo ietekmi attiecībā uz meitassabiedrību īstenoja viena vai kopā ar citām sabiedrībām.

75. Del Monte un Weichert gadījumā gan nevar runāt par klasiskām mātes- un meitassabiedrības attiecībām, bet drīzāk par partnerību starp Del Monte un W. ģimeni ( 25 ). Tomēr minētos kritērijus bez problēmām var piemērot arī attiecībā uz šādu partnerības gadījumu. Par to visi lietas dalībnieki bija vienisprātis, un arī Vispārējā tiesa par pamatu ir izmantojusi šo premisu ( 26 ).

76. Tā kā Del Monte pilnība vai gandrīz pilnībā nepiederēja Weichert, šajā lietā nevarēja tikt izdarīta atspēkojama prezumpcija ( 27 ) par Del Monte izšķirošas ietekmes īstenošanu, bet gan Komisijai tas bija jāpierāda ( 28 ).

77. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pēc intensīvas pierādījumu analīzes secina, ka Komisijai ir izdevies to pierādīt ( 29 ). Šajā ziņā Vispārējā tiesa balstās uz dažādu šīs lietas apstākļu kopsavilkumu, proti, uz: — piederības saiknēm starp Del Monte un W. ģimeni saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātas komandītsabiedrības formā, un turklāt Del Monte gan uzņēmās vienkārša komandīta lomu, taču tai piederēja 80 % sabiedrības daļas un bija noteiktas veto tiesības; — izplatīšanas līgumu starp Del Monte un Weichert, kas praksē nozīmēja to, ka Weichert banānus piegādāja tikai Del Monte un ka apmaiņā pret to tā bija vienīgā Del Monte banānu izplatītāja Ziemeļeiropā; — informācijas plūsmu starp Weichert un Del Monte, atbilstoši kurai Weichert regulāri un detalizēti ziņoja Del Monte par tās ikdienas komercdarbību, kā arī — apspriedēm attiecībā uz cenu politiku un piegādi Weichert, kurās Del Monte un Weichert intensīvi un reizēm arī diskutējot apmainījās ar informāciju par banānu cenu politiku un tirdzniecības veicināšanu.

78. Kā jau minēts, tas būtu pilnīgi pretrunā apelācijas tiesvedības jēgai, ja Tiesa no jauna izvērtētu visus pieradījumus un to Vispārējās tiesas veikto vērtējumu aizstātu ar savu. Apelācijas tiesvedības stadijā runa var būt tikai par to, ka ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa, ņemot vērā pārsūdzētajā spriedumā izdarītos secinājumus par faktiem, no juridiskā viedokļa ir piemērojusi pareizos kritērijus.

79. Ir jāuzsver, ka ekonomiskas vienības pastāvēšanu var secināt arī no savstarpēji atbilstošu pierādījumu kopuma, pat ja ne ar vienu no šiem pierādījumiem, skatot tos atsevišķi, nepietiek, lai pierādītu šādas vienības pastāvēšanu ( 30 ). Tātad ir jāņem vērā visu atsevišķā gadījuma būtisko apstākļu un Vispārējās tiesas šajā ziņā izdarīto secinājumu kopums, nepievēršot īpašu uzmanību – kā to mēģina darīt Del Monte – tikai atsevišķiem apstākļiem.

80. Turklāt, tā kā katrs gadījums ir ar savam īpatnībām, izšķiroša loma nevar būt arī apstāklim, vai Tiesas vai Vispārējās tiesas judikatūrā pastāv precedenti, kas ir bijuši vienādi ar šo gadījumu vai līdzīgi tam.

81. Ņemot vērā šo ievadu, turpinājumā es pievērsīšos abiem Del Monte celtajiem iebildumiem, ar kuriem tā, pirmkārt, apstrīd izšķirošas ietekmes īstenošanu attiecībā uz Weichert, un, otrkārt, vēlas jebkurā gadījumā noliegt šādas ietekmes veiksmīgu iznākumu.

– Par Del Monte ietekmi uz Weichert (pirmā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa)

82. Pirmkārt, Del Monte apstrīd to, ka tā vispār ir īstenojusi izšķirošu ietekmi uz Weichert. Del Monte ieskatā apstākļi, no kuriem Komisija, kam piekrīt arī Vispārējā tiesa, ir secinājusi, ka šajā gadījumā tika īstenota izšķiroša ietekme, neatbilda juridiskajām prasībām, kas ir izvirzītas attiecībā uz sabiedrības līdzatbildību par citas sabiedrības pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtās vienošanās. Šajā ziņā Del Monte pārmet Vispārējai tiesai “testa par mātessabiedrības atbildību nepareizu interpretāciju”.

83. Argumentus, uz kuriem Del Monte balsta šo iebildumu, būtībā var attiecināt uz divām problēmu jomām: pirmkārt, jautājumu, vai Del Monte bija iespējams īstenot izšķirošu ietekmi, un, otrkārt, jautājumu, vai patiešām tika īstenota šāda izšķiroša ietekme.

84. Vispirms attiecībā uz iespējām īstenot izšķirošu ietekmi Del Monte norāda, ka tās partnerībā ar W. ģimeni, kuras juridiskā forma bija saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta komandītsabiedrība, tai bija tikai komandīta lomu, tā bija izslēgta no uzņēmuma vadības un arī pārējā ziņā tai bija tikai nelielas līdznoteikšanas tiesības. Šajā ziņā Del Monte citē Handelsgesetzbuch [Vācijas komerclikumu] un attiecībā uz Weichert piemērojamo sabiedrības līgumu.

85. No juridiskā viedokļa ir jānorāda, ka tas, vai sabiedrība savu rīcību tirgū var noteikt patstāvīgi vai arī tā tomēr ir pakļauta izšķirošai citas sabiedrības ietekmei, nevar tikt vērtēts, pamatojoties tikai uz attiecīgajām sabiedrību tiesību normām (likuma normas, taču arī vienošanās sabiedrības līgumos). Katrā ziņā ir jāņem gan vērā, kādas ir struktūru un dalībnieku pilnvaras. Tomēr izšķiroša nozīme galu galā ir ekonomiskajai realitātei. Tas tādēļ, ka konkurences tiesības nebalstās uz formalitātēm, bet gan uz faktisko uzņēmumu rīcību ( 31 ).

86. Komandīta, kas nepiedalās uzņēmuma vadībā, statuss no sabiedrības tiesību normu viedokļa pats par sevi noteikti nevar būt par pamatu pieņēmumam, ka var tikt īstenota izšķiroša ietekme. Taču visumā ir pilnīgi iespējams, ka pastāv citi organizatoriski, ekonomiski un juridiski apstākļi, kas pat vienkāršam komandītam piešķir tik lielu varu, ka tas de facto var īstenot izšķirošu ietekmi uz attiecīgo sabiedrību.

87. Tieši šādus apstākļus Vispārējā tiesa ir konstatējusi šajā lietā.

88. Pirmkārt, Vispārējā tiesa ir noradījusi uz Del Monte veto tiesībām Weichert sabiedrības struktūras ietvaros. Šādas veto tiesības gan pašas par sevi de iure vēl nepamatoja Del Monte ekskluzīvu kontroli pār Weichert. Taču nav izslēgts, ka tās kopā ar citiem apstākļiem nodrošināja ekskluzīvu kontroli de facto ( 32 ). Katrā ziņā tās var pamatot secinājumu par kopīgu Del Monte un W. ģimenes kontroli, kas saskaņā ar jaunāko judikatūru var būt pietiekami, lai konstatētu atbildību par konkurences tiesību normu pārkāpumu ( 33 ).

89. Turklāt no juridiskā viedokļa nav nepieciešams, ka šādas veto tiesības attiecas uz aktuālajiem uzņēmuma vadības pasākumiem vai konkrēti uz sabiedrības rīcību tirgū, drīzāk pietiek ar to, ka šīs veto tiesības attiecīgajam dalībniekam vispārīgi piešķir pietiekamu ietekmi uz sabiedrības uzņēmuma politiku plašākajā nozīmē ( 34 ).

90. Del Monte veto tiesības saskaņā ar Vispārējas tiesas konstatējumiem attiecās tostarp uz svarīgiem dalībnieku pilnsapulces lēmumiem par budžetu, investīciju plāniem un maksājumiem personālam ( 35 ). Šādas veto tiesības dalībniekam parasti piešķir būtisku faktisku ietekmi uz uzņēmuma politiku, arī ja tās tam, raugoties tikai no juridiskā viedokļa, nepiešķir līdznoteikšanas tiesības attiecībā uz ikdienas komercdarbību.

91. Otrkārt, Vispārēja tiesa ir uzsvērusi, ka Del Monte kā komandītam piederēja 80 % Weichert sabiedrības daļu. No minētā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Del Monte bija būtisks ekonomisks stimuls īstenot ietekmi uz Weichert ( 36 ).

92. Treškārt, Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz izplatīšanas līgumu starp Del Monte un Weichert, kas praksē nozīmēja to, ka Weichert banānus piegādāja tikai Del Monte un ka apmaiņā pret to tā bija vienīgā Del Monte banānu izplatītāja Ziemeļeiropā ( 37 ).

93. Šādas ekskluzivitātes attiecības, it īpaši, ja tās ir saistītas ar attiecīgā izplatītāja lielākā daļu īpašnieka statusu, parasti visumā var būt piemērotas, lai radītu ekonomisku un organizatorisku atkarību un sniegtu iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz uzņēmuma politiku.

94. Jautājumam, vai šāda atkarība patiesi pastāvēja šajā lietā starp Del Monte un Weichert, ir tikai fakta raksturs, un tā vērtējums attiecīgi ietilpst tikai Vispārējas tiesas kompetencē. Katrā ziņā juridiskie apsvērumi neliedza Vispārējai tiesai izdarīt pieņēmumu, ka Del Monte, ņemot vērā tās pirmās instances tiesvedībā konstatēto ekonomisko un no sabiedrības tiesībām izrietošo saikņu ar Weichert kopumu, bija iespēja, neraugoties uz tās kā komandīta statusu, īstenot izšķirošu ietekmi uz šo sabiedrību.

95. Tomēr galu galā var palikt strīdīgs jautājums, vai Del Monte juridiski bija pietiekama iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz Weichert un vai Del Monte bija ekskluzīva kontrole de iure pār Weichert tās iekšienē, vai arī tai šī kontrole bija jādala ar W. ģimeni, ciktāl ir pierādīts, ka Del Monte ir īstenojusi izšķirošu ietekmi de facto ( 38 ).

96. Attiecība uz šo faktisko izšķirošas ietekmes īstenošanu Weichert saskaņā ar Vispārējas tiesas secinājumiem nepārtraukti un detalizēti informēja Del Monte par tās ikdienas komercdarbību banānu tirgū, turklāt šī informācijas sniegšana bija daudz plašāka par to, kas atbilstu Del Monte tiesībām saskaņā ar sabiedrības līgumu, kā arī izplatīšanas līgumu ( 39 ). Taču it īpaši Del Monte saskaņā ar Vispārējās tiesas secinājumiem ( 40 ) vairākos gadījumos ir expressis verbis un tieši devusi norādījumus attiecībā uz Weichert ar Del Monte preču zīmi tirgoto banānu tirdzniecību un cenu politiku ( 41 ).

97. Līdz ar to Vispārējās tiesas rīcībā bija vairāki pierādījumi, pamatojoties uz kuriem, tā varēja, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, secināt, ka Del Monte patiesi īstenoja izšķirošu ietekmi uz Weichert uzņēmuma politiku un pat tieši iejaucās Weichert rīcībā tirgū. Turklāt Vispārējā tiesa konkrētu Del Monte norāžu esamību attiecībā uz tās banānu tirdzniecību un ar to saistīto cenu politiku varēja uzskatīt par īpaši acīmredzamu norādi uz to, ka pastāv izšķiroša šīs sabiedrības ietekme uz Weichert ( 42 ).

98. Ir gan pilnīgi iespējams, ka pierādījumi varēja tikt interpretēti arī atšķirīgi no tā, kā to ir darījusi Vispārējā tiesa. Tomēr Tiesas kā apelācijas instances uzdevums nav aizstāt Vispārējas tiesas suverēno un juridiski neapstrīdamo pierādījumu vērtējumu ar savējo.

– Par apgalvoto noradījumu neņemšanu vērā no Weichert puses (pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa)

99. Otrkārt, Del Monte apstrīd, ka tās ietekme uz Weichert ir devusi rezultātus. Būtībā Del Monte norāda, ka Weichert praksē nav ņēmusi vērā visas Del Monte norādes un ir pat bijusi iesaistīta – tiesas un ārpustiesas – strīdos ar Del Monte. Ņemot vērā šos apstākļus, kā norada Del Monte, Vispārējā tiesa nevarēja izdarīt pieņēmumu par ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp Del Monte un Weichert vai Del Monte izšķirošu ietekmi uz Weichert.

100. Ka jau minēts, pieņēmums par ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp divām sabiedrībām var tikt izdarīts tikai tad, ja viena sabiedrība autonomi nenosaka savu rīcību tirgū, bet gan būtībā izpilda otrās sabiedrības dotos norādījumus ( 43 ).

101. Taču šis kritērijs nevar tikt nepareizi saprasts tādējādi, ka vienai sabiedrībai bez izņēmuma ir jāizpilda visi otrās sabiedrības norādījumi un starp tām nevar pastāvēt nekādas viedokļu atšķirības, drīzāk minētie noradījumi ir jāizpilda tikai būtībā. Tāpat vienai sabiedrībai nav jau sākotnēji jāvēršas pret jebkādu otrās sabiedrības iebildumu pret tās ietekmi un jebkādu juridisku protestu, lai parādītu savu ietekmi un tādējādi ekonomiskas vienības pastāvēšanu.

102. Pat klasiskās koncerna struktūrās iekšējas viedokļu atšķirības nav retums. Dažreiz notiek tā, ka mātessabiedrību norādījumi to pilnībā vai daļēji piederošām meitassabiedrībām netiek izpildīti un pat ļoti būtiski norādījumi tiek pārkāpti. Tā, piemēram, ir pieņemts, ka mātessabiedrības atbilstības nodrošināšanas programmas ietvaros visām meitassabiedrībām izsniedz t.s. norādījumus atbilstības nodrošināšanai, ar kuriem mātessabiedrības tās mudina neīstenot pret konkurenci vērstu komercpraksi. Iespējama šādu noradījumu atbilstības nodrošināšanai – kuru nozīme tirdzniecībā, taču arī konkurences tiesībās ir neapstrīdama – neievērošana nekādā ziņā saskaņā ar judikatūru neliedz saukt pie atbildības vienu sabiedrību par otras sabiedrības pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtās vienošanās ( 44 ).

103. Līdz ar to Vispārējai tiesai šajā lietā no juridiskā viedokļa nebija liegts izdarīt pieņēmumu par ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp Del Monte un Weichert, pat ja Weichert nav izpildījusi visus Del Monte noradījumus un arī dažos gadījumos ir juridiski vērsusies pret Del Monte.

104. Tomēr par izšķirošu ietekme un ekonomisku vienību vairs nevar runāt tad, ja būtiskas norādes liecina par to, ka vienas sabiedrības norādījumu neizpildīšana no otras sabiedrības puses bija parasts gadījums, un tādēļ pēdējā minētā sabiedrība tirgū rīkojās neatkarīgi.

105. Tādēļ Vispārējā tiesa šajā lietā pilnīgi pareizi ir pārbaudījusi tai iesniegtos pierādījumus attiecībā uz to, vai Weichert būtībā nesekoja Del Monte norādījumiem un tirgū rīkojās patstāvīgi ( 45 ). Šajā ziņā tā ir it īpaši izsmeļoši analizējusi Del Monte argumentus, ka Weichert, pirmkārt, orientējoties uz Dole cenu līmeni, ir īstenojusi citu cenu politiku, nekā to ir vēlējusies Del Monte, un ka, otrkārt, Weichert nav īstenojusi jauno Del Monte tirdzniecības veicināšanas pieeju, ar kuru Del Monte, šķiet, ir vēlējusies tās banānus tirgot labākās kvalitātes segmentā, lai sasniegtu cenas, kas tuvinās Chiquita cenām.

106. Šādi apstākļi, ciktāl tie tiek pierādīti, patiesi būtu svarīgs netiešs pierādījums, kas liecinātu pret (veiksmīgu) Del Monte izšķirošas ietekmes īstenošanu attiecība uz Weichert un tādējādi pret ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp abām sabiedrībām.

107. Tā, piemēram, arī Del Monte mēģināja savos rakstveida un mutvārdu apsvērumos šajā tiesvedībā visumā radīt iespaidu, ka tās norādījumu saistībā ar cenu un tās jaunās tirdzniecības veicināšanas pieejas iespējamās neizpildes gadījumā no Weichert puses laikposmā no 2000. līdz 2002. gadam, kad notika pārkāpums, bija runa par pierādītu faktu.

108. Taču, ja aplūko ne tikai vienu no Del Monte citētajām vietām ( 46 ), bet gan visu šai tēmai veltīto pārsūdzētā sprieduma daļu kopsakarā ( 47 ), ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa Del Monte apsvērumus nebūt neuzskatīja par pieradītiem. Tā, piemēram, Vispārējā tiesa uzsver, ka Del Monte“nesniedz pierādījumus par šo vēlmju skaidru paušanu attiecībā uz Weichert” ( 48 ). Turklāt Vispārējā tiesa konstatē, ka citu importētāju paziņojumi, uz kuriem mēģināja pamatoties Del Monte, patiesībā bija pretrunā tās apgalvojumiem ( 49 ).

109. Attiecīgi saskaņā ar šiem Vispārējās tiesas faktu konstatējumiem, kam attiecība uz pirmā apelācijas sūdzības pamata pārbaudi – neskarot iespējamu sagrozīšanu ( 50 ) – vienīgajiem ir nozīme, apelācijas sūdzības iesniedzējas apsvērumu par iespējamu autonomu Weichert cenu politiku un par jaunās Del Monte tirdzniecības veicināšanas pieejas neīstenošanas no Weichert puses gadījumā runa bija par vienkāršiem apgalvojumiem ( 51 ), kas Vispārējo tiesu, ņemot vērā citus pierādījumus, nekādā ziņā nepārliecināja.

110. Ņemot vērā minēto, Vispārējai tiesai šajā ziņā nevar tikt pārmesta juridiski nepareiza faktu kvalifikācija. Vispārējai tiesai, ņemot vērā pirmās instances tiesvedībā izdarītos secinājumus par faktiem, no juridiskā viedokļa nekādā ziņā nebija pienākums izdarīt secinājumu par ekonomiskas vienības starp Del Monte un Weichert nepastāvēšanu.

b) Trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats: pierādīšanas pienākums un nevainīguma prezumpcija

111. Trešajā apelācijas sūdzības pamatā Del Monte pārmet Vispārējai tiesai pierādīšanas pienākuma apgriešanu, turpretim ceturtais apelācijas sūdzības pamats balstās uz nevainīguma prezumpciju (princips in dubio pro reo). Šos abus apelācijas sūdzības pamatus vieno apgalvojums, ka pierādījumi šajā tiesvedībā neļauj izdarīt pieņēmumu par Del Monte izšķirošu ietekmi uz Weichert, un tādēļ nevar tikt izdarīts pieņēmums par Del Monte līdzatbildību par Weichert pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtās vienošanās.

112. Man šķiet, ka šo argumentu mērķis ir, aizbildinoties ar juridiskiem iebildumiem, mudināt Tiesu no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus, kas neietilpst tās kompetencē apelācijas tiesvedībā. Attiecīgi šie abi apelācijas sūdzības pamati būtu jāatzīst par nepieņemamiem ( 52 ).

113. Tikai pilnības labad es piebildīšu, ka Del Monte argumenti arī no satura viedokļa nav pamatoti.

i) Trešais apelācijas sūdzības pamats: pierādīšanas pienākums

114. Trešajā apelācijas sūdzības pamatā Del Monte norāda, ka Vispārējā tiesa, pieļaujot kļūdu tiesību piemērošana, ir apgriezusi pierādīšanas pienākumu, pieņemot, ka noteikti Del Monte iesniegtie pierādījumi nav piemēroti, lai pierādītu Weichert neatkarību no Del Monte.

115. Konkrēti, šajā ziņā runa ir par veto tiesībām sabiedrībā Weichert ( 53 ), par Weichhert cenu veidošanos ( 54 ), par Weichert viedokli lietā valsts tiesā ( 55 ) un par neesošo Del Monte un Weichert rezultātu konsolidāciju ( 56 ).

116. Tā ir taisnība, ka Vispārējā tiesa neatzina, ka attiecība uz minēto izvirzītie Del Monte argumenti pierādītu Weichert neatkarību no Del Monte. Taču pretēji Del Monte uzskatam šādi neizpaužas pierādīšanas pienākuma apgriešana. Drīzāk Vispārējā tiesa pilnīgi pamatoti pieņem, ka attiecībā uz Del Monte līdzatbildību pārkāpuma izdarīšanā pierādīšanas pienākums ir Komisijai ( 57 ).

117. Ievērojot šo pierādīšanas pienākuma sadali, Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi visu tai iesniegto pierādījumu ticamību. Tā ir secinājusi, ka, pirmkārt, bija pietiekami pieradījumi par Del Monte izšķirošu ietekmi uz Weichert un ka, otrkārt, Del Monte pretargumenti nebija piemēroti, lai atspēkotu Komisijas argumentus. Pret šādu rīcību juridiski nevar iebilst ( 58 ). Tā neatspoguļo nekādu pierādīšanas pienākuma apgriešanu, bet gan balstās uz normālu pienākumu secīgi izklāstīt savu nostāju vēl pirms jautājuma par objektīvo pierādīšanas pienākumu ( 59 ).

ii) Ceturtais apelācijas sūdzības pamats: nevainīguma prezumpcija

118. Ceturtajā apelācijas sūdzības pamatā Del Monte norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi nevainīguma prezumpciju (princips in dubio pro reo) ( 60 ), izdarot secinājumu par Del Monte līdzatbildību attiecībā uz Weichert pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtās vienošanās, neraugoties uz šaubīgiem netiešiem pierādījumiem,

119. Uz šo ceturto apelācijas sūdzības pamatu no satura viedokļa nevar atbildēt savādāk kā uz pirmo. Kā es iepriekš esmu izklāstījusi ( 61 ), Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, no tai iesniegto pierādījumu kopuma varēja secināt, ka Del Monte pārkāpuma izdarīšanas laikposmā īstenoja izšķirošu ietekmi uz Weichert un ka tādējādi tās abas tobrīd veidoja ekonomisku vienību.

120. Ja pastāv pietiekami pierādījumi līdzatbildības konstatēšanai, par nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu nevar būt runas.

iii) Starpsecinājums

121. Līdz ar to trešais apelācijas sūdzības pamats ir tikpat nepamatots kā ceturtais.

2) Otrais apelācijas sūdzības pamats: pierādījumu sagrozīšana

122. Tā kā pirmais apelācijas sūdzības pamats, kā izklāstīts iepriekš, ir tikpat nepamatots kā trešais un ceturtais, turpinājumā es analizēšu otro apelācijas sūdzības pamatu, uz kuru tiek noradīts tikai pakārtoti. Ar to Del Monte pārmet Vispārējai tiesai, ka tā daudzējādā ziņā ir sagrozījusi pierādījumus, kas savukārt kopumā ir saistīti ar Del Monte iespējām ietekmēt Weichert.

a) Par atsevišķiem sagrozīšanas pārmetumiem

123. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pieņēmumam par faktu vai pierādījumu sagrozīšanu ir izvirzāmi stingri nosacījumi. Šāda sagrozīšana ir notikusi tikai tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains ( 62 ). Uzreiz vēlos norādīt, ka neviens no izvirzītajiem Del Monte sagrozīšanas pārmetumiem pat sākotnēji neatbilst šīm stingrajām prasībām.

124. Tāpat kā Komisijai un Weichert, arī man ir iespaids, ka Del Monte ir tikai neapmierināta ar Vispārējās tiesas pierādījumu vērtējumu un piedāvā Tiesai alternatīvu pierādījumu izpratni, kas nekādā gadījumā nav obligāta.

i) Par pārmetumu par sabiedrības līguma sagrozīšanu

125. Vispirms Del Monte ceļ virkni pārmetumu par sagrozīšanu attiecībā uz sabiedrības līgumu, ar kuru Weichert ieguva saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātas komandītsabiedrības juridisko formu.

– Par komandīta veto tiesībām

126. Pirmkārt, Del Monte atsaucas uz sabiedrības līguma 7. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts, ka attiecībā uz noteiktām darbībām komplementāriem dalībniekiem ir jāprasa visu dalībnieku iepriekšēja rakstveida piekrišana. Del Monte ieskatā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi attiecīgo klauzulu, pārsūdzētā sprieduma 101. punktā secinot, “ka visas svarīgās darbības, kuras katrā ziņā radījušas ietekmi, pat ja tā ir bijusi netieša, uz Weichert vadību”, nevar “tikt veiktas bez komandīta dalībnieka piekrišanas”.

127. Šis iebildums nav pamatots.

128. Šo tiesisko darījumu, attiecībā uz kuriem saskaņā ar sabiedrības līguma 7. panta 3. punktu bija nepieciešama visu dalībnieku piekrišana, skaitā bija iekļauta ikviena nekustamā īpašuma un ikvienas kapitāla daļas vai citas dalības citos uzņēmumos pirkšana un pārdošana, investīcijas vairāk nekā 100000 Vācijas marku (DEM) apmērā, aizdevumi darbiniekiem, kas pārsniedz DEM 10000, aizdevumi par labu Weichert, kas neiekļaujas parastajā komercdarbībā, šīs pēdējās minētās sabiedrības garantiju izdošana, jebkāda dalībniekam vadītājam izmaksājamā atlīdzība un ikviens dalībnieka vai dalībnieku vadītāju noslēgts līgums, ar kuru Weichert tiek uzliktas regulāras maksājuma saistības par summu, kas pārsniedz DEM 10000 mēnesī, izņemot darba līgumus, ar nosacījumu, ka tajos paredzētā ikgadējā atlīdzība ir mazāka par DEM 60000.

129. Ir pilnībā saprotams – un katrā ziņā nav acīmredzami nepareizi – šādas darbības uzskatīt par “svarīgu darbību kopumu” un pieņemt, ka attiecībā uz tām pastāvošās Del Monte veto tiesības “katrā ziņā radījušas ietekmi, pat ja tā ir bijusi netieša, uz Weichert vadību” ( 63 ). Par ietekmi tieši uz Weichert rīcību tirgū minētajā sprieduma daļā, pretēji Del Monte norādītajam, nav runas. Turklāt šādas ietekmes konstatēšana saskaņā ar judikatūru pat nebūtu bijusi nepieciešama ( 64 ).

– Par komplementārā dalībnieka veto tiesībām

130. Otrkārt, Del Monte iebilst pret pārsūdzētā sprieduma 114. punktu, kurā Vispārējā tiesa izklāsta, ka “no sabiedrības līguma noteikumiem” neizriet, ka “komplementārajam dalībniekam [..] būtu veto tiesības attiecībā uz “visiem” sabiedrības lēmumiem”. Turpretim Del Monte ieskatā neesot neviens lēmums, ko tā būtu varējusi uzspiest sabiedrībai pret komplementārā dalībnieka veto.

131. Apstrīdētie Vispārējās tiesas apsvērumi ir jāaplūko kopsakarā ar tieši iepriekšējiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, un tie atbild uz Del Monte argumentu, atsaucoties uz sabiedrības līguma 9. panta 2. punkta otro teikumu ( 65 ). Attiecīgā klauzula attiecas tikai uz noteiktiem tā paša līguma 9. panta 4. punktā definētiem sabiedrības kopsapulces lēmumiem. Tikai attiecībā uz tur minētiem lēmumiem saskaņā ar minēto klauzulu bija noteikti nepieciešama komplementārā dalībnieka piekrišana.

132. Ņemot vērā minēto, Vispārējās tiesas secinājums, ka no sabiedrības līguma noteikumiem neizriet, ka komplementārajam dalībniekam būtu veto tiesības “attiecībā uz “visiem” sabiedrības lēmumiem”, ir pilnībā pamatots un katrā ziņā nevar tikt atzīts par acīmredzami nepareizu.

133. Papildus ir jāatgādina, ka iespējama pierādījumu sagrozīšana var būt par pamatu pārsūdzētā sprieduma atcelšanai tikai tad, ja tā ir varējusi ietekmēt tā rezolutīvo daļu ( 66 ). Šajā ziņā nozīme ir tam, ka pat vispārējas komplementārā dalībnieka veto tiesības “attiecībā uz “visiem” sabiedrības lēmumiem” kā tādas neliecinātu neko par to, kādas bija komandīta juridiskās un faktiskās ietekmēšanas iespējas sabiedrībā. Del Monte nav norādījusi uz neko tādu, kas Vispārējai tiesai būtu licis secināt, ka komplementārais dalībnieks sabiedrībā varēja rīkoties viens pats pēc savas patikas – arī neievērojot komandīta iebildumus.

134. Neraugoties uz minēto, priekšnoteikums komandīta līdzatbildībai par sabiedrības pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtā vienošanās – kā jau minēts – ne obligāti ir tāds, ka komandīts ir īstenojis ekskluzīvu kontroli, drīzāk arī situācija, kad kontrole tiek īstenota kopīgi ar komplementāro dalībnieku vai dalībniekiem, var radīt tiesību normās aizliegtās vienošanās jomā noteiktu atbildību ( 67 ).

– Par uzņēmuma vadītāju iecelšanu un aizstāšanu

135. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst pret pārsūdzētā sprieduma 117. punktu, kurā Vispārējā tiesa noraida Del Monte argumentu, ka tai neesot bijušas nepieciešamās pilnvaras, lai ieceltu, aizstātu vai pat iebilstu ar veto tiesībām pret Weichert vadītāju iecelšanu. Tās argumenta noraidīšanu Vispārējā tiesā Del Monte uzskata par “pierādījumu sagrozīšanu”.

136. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo pierādījumu sagrozīšanu Vispārējā tiesā, tam ir precīzi jānorāda uz pierādījumiem, kurus šī tiesa ir sagrozījusi, un jāpierāda kļūdas vērtējumā, kuras pēc tā ieskata varētu būt izraisījušas Vispārējai tiesai šādu pierādījumu sagrozīšanu ( 68 ).

137. Šajā lietā šādu apsvērumu nav. Del Monte nav nosaukusi konkrētus lietas materiālus un nav detalizēti norādījusi, ciktāl Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi šos lietas materiālus. Līdz ar to šī otrā apelācijas sūdzības pamata daļa ir nepieņemama.

138. Turklāt var tikai nojaust, ka Del Monte uzskata, ka sagrozīts ir sabiedrības līguma 9. panta 3. punkts, jo apstrīdētā sprieduma daļa attiecas uz šo noteikumu. Taču attiecīgajā līguma klauzulā tiek pieprasīts precīzi tas, uz ko Vispārējā tiesa norāda pārsūdzētā sprieduma 117. punktā, proti, ka, lai veiktu grozījumus sabiedrības līguma, ir nepieciešama dalībnieku vienprātība.

139. Tā kā personīgi atbildīgā dalībnieka kā uzņēmuma vadītāja statuss expressis verbis bija noteikts sabiedrības līguma 7. panta 1. punktā, tas varēja tikt pamatots vai mainīts, tikai grozot attiecīgo līgumu, un tādējādi ne bez Del Monte piekrišanas. Tādēļ Del Monte arguments, ka tai pat neesot veto tiesības attiecībā uz uzņēmuma vadītāju iecelšanu vai aizstāšanu, katrā ziņā šajā kopsakarā bija nepareizs.

140. Līdz ar to nevar būt runa par pierādījumu sagrozīšanu. Drīzāk man šķiet, ka Del Monte šajā gadījumā, kā ieganstu izmantojot iebildumu par sagrozīšanu, mēģina vienkārši aicināt Tiesu no jauna izvērtēt faktus, kas nav pieļaujams apelācijas tiesvedībā ( 69 ).

– Par šķīrējtiesas procesu

141. Ceturtkārt, Del Monte pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi sabiedrības līguma 9. panta 5. punktu, kurā, lai rastu izlīgumu situācijās ar vienādu balsu skaitu dalībnieku kopsapulcē, bija paredzēts izveidot šķīrējtiesas komisiju ( 70 ).

142. Konkrēti, Del Monte iebilst pret diviem turpinājumā minētiem Vispārējas tiesas izteikumiem pārsūdzētā sprieduma 116. punktā: — pirmkārt, Vispārējā tiesa tur norāda, ka “apgalvojums par lēmumu pieņemšanu minētajā komisijā ar vienkāršu balsu vairākumu un tādējādi par lēmumiem, kas šai ģimenei noteikti ir labvēlīgi, nav pamatots”; — otrkārt, Vispārējā tiesa tur izklāsta, ka “katrā ziņā, ņemot vērā dalībnieku pilnsapulces īpašo kompetenci, ir jākonstatē, ka attiecīgās priekšrocības tvērums nav tik liels”.

143. Neviens no šiem abiem Vispārējās tiesas izteikumiem pēc sabiedrības līguma 9. panta 5. punkta analīzes man nešķiet acīmredzami nepareizs. Gluži pretēji: — attiecībā uz pirmo izteikumu ir jānorāda, ka sabiedrības līguma 9. panta 5. punktā nav ietvertas nekādas norādes par to, kādas prasības par balsu vairākumu attiecās uz lēmumu pieņemšanu šķīrējtiesas komisijā. Iespējams, ka prasība attiecībā uz lēmumu pieņemšanu ar vienkāršu balsu vairākumu izrietēja no citām sabiedrības līgumā ietvertām klauzulām. Taču Del Monte pret to sagrozīšanu šajā gadījumā nav iebildusi. Turklāt Vispārējās tiesas izteikums attiecas uz balsu vairākumu, ar kuru patiešām ir tikuši pieņemti šķīrējtiesas lēmumi. Ir pašsaprotami, ka vienkārša klauzula sabiedrības līgumā kā tāda nevar sniegt informāciju par tās praktisko piemērošanu sabiedrības dzīvē; — attiecībā uz otro izteikumu ir jānorāda, ka no tā izriet vienīgi tas, ka Vispārējā tiesa W. ģimenes no šķīrējtiesas procesa izrietošo priekšrocību nozīmi ir vērtējusi un to samazinājusi kopsakarā ar sabiedrības līgumu. Nav acīmredzams un apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi uz argumentiem par to, ciktāl šāds vērtējums kopsakarā, kurā ir iekļauti pierādījumi, ir bijis acīmredzami nepareizs.

144. Papildināšu, ka vienkārša šķīrējtiesas procesa esamība šķīrējtiesas komisijas formā noteikti nav pierādījums Del Monte apgalvojumam, ka “W. ģimene galu galā viena pati izlēma, kā bija jāveic Weichert komercdarbība”. Tas tādēļ, ka, pat ja Del Monte apgalvojums, ka W. ģimenei katrā šķīrējtiesas komisijā bija trīs no sešām balsīm, ir patiess, tai tādējādi tieši nebija – arī pat vienkāršs – balsu vairākums.

ii) Par pārmetumu attiecībā uz dažu citu dokumentu sagrozīšanu

145. Neraugoties uz sabiedrības līgumu, Vispārējā tiesa Del Monte ieskatā ir sagrozījusi arī dažu citu dokumentu nozīmi, kas ir atrodami lietas materiālos. Tiem es nedaudz pievērsīšos turpinājumā.

– Par “spēku līdzsvaru”

146. Pirmkārt, Del Monte iebilst pret tās paskaidrojumu prasības pieteikumā pirmajā instancē ( 71 ), kur tā runāja par “spēku līdzsvaru” starp komandītiem un komplementāriem dalībniekiem, “acīmredzamu sagrozīšanu”. Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir nepareizi no tās apsvērumiem par “spēku līdzsvaru” secinājusi, ka W. ģimene un Del Monte īstenoja kopīgu kontroli pār Weichert, un ir uzskatījusi to par netiešu pierādījumu attiecībā uz Del Monte spēju īstenot izšķirošu ietekmi uz Weichert.

147. Izdarīt pieņēmumu par lietas dalībnieka pirmajā instancē sniegto argumentu sagrozīšanu Vispārējā tiesā – ņemot vērā judikatūru par faktu un pierādījumu sagrozīšanu – var tad, ja Vispārējā tiesa šos lietas dalībnieka argumentus ir acīmredzami nepareizi interpretējusi vai atspoguļojusi, grozot to jēgu ( 72 ).

148. Par to šajā gadījumā nevar būt ne runas. Vispārējā tiesa gan pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir atsaukusies uz Del Monte norādīto jēdzienu “spēku līdzsvars”. Taču no saturiskā viedokļa tā minētajā sprieduma daļā nav vispār atspoguļojusi Del Monte argumentus. Drīzāk Vispārējā tiesa ir norādījusi uz saviem tieši iepriekš atspoguļotajiem apsvērumiem par noteiktām sabiedrības līguma klauzulām ( 73 ) un no tiem ir secinājusi Del Monte spēju īstenot izšķirošu ietekmi uz Weichert.

– Par citu importētāju paskaidrojumiem par cenu veidošanos

149. Otrkārt, Del Monte Vispārējai tiesai pārmet, ka tā pārsūdzētā sprieduma 211.–215. punktā, pamatojoties uz citu importētāju (Chiquita un Dole) atbildēm uz Komisijas lūgumiem sniegt informāciju, ir pieņēmusi, ka Weichert references cenu pielīdzināšana Dole cenām “atbilda arī tam, ko sagaidīja Del Monte”. Šādi Vispārējā tiesa Del Monte ieskatā ir sagrozījusi attiecīgo importētāju paskaidrojumus.

150. Šis pārmetums balstās uz nepareizu, pat sagrozītu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Proti, ar nevienu vārdu minētajā sprieduma daļā netiek konstatēts vai pat likts saprast, ka Weichert references cenu pielīdzināšana Dole cenām esot atbildusi “arī tam, ko sagaidīja Del Monte”. Tātad Del Monte piedēvē Vispārējai tiesai izteicienu, ko tā vispār nav paudusi šādā formā, un saista to ar smagu pārmetumu par pierādījumu sagrozīšanu.

151. Patiesībā Vispārējā tiesa minētajā sprieduma daļā analizē Del Monte apgalvojumus par pilnīgu Weichert autonomiju, par to, ka Del Monte pati ir vēlējusies Chiquita cenām tuvas references cenas un par to, ka Del Monte šajā ziņā ir skaidri paudusi vēlmes attiecībā uz Weichert ( 74 ). Vispārējā tiesa tajā izdara tikai starpsecinājumu, ka Del Monte citētie Chiquita un Dole paskaidrojumi ir pretrunā tās pašas apgalvojumiem ( 75 ). Galīgu secinājumu par Weichert autonomiju attiecībā pret Del Monte Vispārējā tiesa strīdīgajā pārsūdzētā sprieduma 211.–215. punktā neizdara.

152. Turklāt ir jānorāda, ka attiecīgie Chiquita un Dole paskaidrojumi nebija nebūt tik viennozīmīgi, kā to apgalvo Del Monte. Gluži pretēji, tie bija interpretējami. Tas it īpaši attiecas uz Dole paskaidrojumu, ka Del Monte esot “bijusi neapmierināta ar Weichert tirdzniecības veicināšanas rezultātiem” un “šķiet, [esot] pārtraukusi attiecības ar Weichert, lai īstenotu savu agresīvo tirdzniecības veicināšanas pieeju” ( 76 ).

153. Pirmkārt, no šiem paskaidrojumiem – kā jau arī minēts iepriekš ( 77 ) – skaidri neizriet, vai Del Monte bija neapmierināta ar Weichert tikai finansiālā ziņā vai arī attiecībā uz tirdzniecības veicināšanas pieeju. Otrkārt, tāpat no minētajiem pierādījumiem nevar secināt, vai un kad Del Monte būtu vispār informējusi Weichert vadību par šīs jaunās Del Monte tirdzniecības veicināšanas pieejas īstenošanu. Treškārt, nav arī skaidrs, vai attiecīgā tirdzniecības veicināšanas pieeja tobrīd patiesi netika īstenota Weichert vadības pretestības dēļ vai vienkārši nebija īstenojama tirgū, kā to norāda Weichert. No pierādījumiem, kurus Vispārējā tiesa Del Monte ieskatā ir sagrozījusi, viennozīmīgi pat nevar secināt, kurā brīdī Del Monte vispār attīstīja “savu agresīvo tirdzniecības veicināšanas pieeju” un turpmāk mēģināja to īstenot: vēl laikposmā, kad notika pārkāpums, tātad no 2000. līdz 2002. gadam, vai tikai 2003. gadā, tātad pēc pārkāpuma beigām.

154. Ja pierādījumu kopums ļauj izdarīt atšķirīgus vērtējumus un Vispārējā tiesa ir izvēlējusies vienu no tiem, tai nevar pārmest pierādījumu sagrozīšanu. Tā šādi ir rīkojusies ar pārsūdzētā sprieduma 211.–215. punktā minētajiem pierādījumiem.

– Par Del Monte adresētu ārēja padomnieka dokumentu

155. Treškārt, Del Monte norāda uz pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz 1997. gadā Del Monte adresētu ārēja padomnieka dokumentu. Lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 236. punktā radot iespaidu, ka attiecīgais dokuments ir ticis nosūtīts Weichert dalībnieka uzdevumā, patiesībā pati sabiedrība esot likusi sagatavot vēstuli.

156. Šajā ziņā uzreiz ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa attiecīgajā strīdīgā sprieduma vietā vispār neanalizē jautājumu par minēta dokumenta autoru, bet gan tikai izdara vispārīgus apsvērumus par jautājumu, vai no apstākļa, ka viens no dalībniekiem vēršas pie juridiskā padomnieka, var izdarīt secinājumus par otra dalībnieka kontroli pār sabiedrību. Tādēļ Del Monte pārmetums par sagrozīšanu man šķiet diezgan nepamatots.

157. Turklāt, uzmanīgi lasot minēto vēstuli, top skaidrs, ka tā – pretēji Del Monte uzskatam – ir saprotama dažādi un nekādā gadījumā nesniedz skaidras norādes par to, kā vārdā un kā uzdevumā tajā tiek sniegts viedoklis par noteiktām tēmām. No ievada gan izriet, ka vēstulē tiek sniegts viedoklis sabiedrības vārdā ( 78 ). Taču turpmākie apsvērumi tiek izdarīti vismaz daļēji arī W. vārdā un daļēji pat expressis verbis W. un sabiedrības vārdā kopā ( 79 ).

158. Tātad atkal ir runa par pierādījumu, kas pieļauj dažādas interpretācijas. Ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējai tiesai nevar pārmest sagrozīšanu, ja tā pārsūdzētā sprieduma 236. punktā runā par to, “ka viens no dalībniekiem vēršas pie juridiskā padomnieka, lai noskaidrotu savas tiesības un aizstāvētos pret personu, kuru tas tur aizdomās par to neievērošanu”.

159. Papildus ir jānorāda, ka Del Monte nekādi nav paskaidrojusi, ciktāl tās apgalvotā minētā dokumenta nozīmes sagrozīšana ir ietekmējusi Vispārējās tiesas spriedumu. Taču iespējama pierādījumu sagrozīšana var būt par pamatu pārsūdzētā sprieduma atcelšanai tikai tad, ja tā ir varējusi ietekmēt tā rezolutīvo daļu ( 80 ). Par to šajā gadījumā nav konkrētu norāžu.

– Par procesuālu rakstu valsts tiesvedībā

160. Ceturtkārt, Del Monte uzskata, ka, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 237. un 238. punktu, Vispārējā tiesa ir sagrozījusi procesuālā raksta valsts tiesvedībā kā pierādījuma nozīmi. Šajā procesuālajā rakstā Weichert atbild uz Del Monte prasību, norādot, ka visa sabiedrības Weichert pievienotā ekonomiskā vērtība, t.i., iepirkumi, mārketings un loģistika, ir attiecināma vienīgi uz komplementārajiem dalībniekiem un ka Del Monte loma sabiedrībā aprobežojas ar finanšu dalību.

161. Vispārējā tiesa šajā ziņā – pilnīgi pareizi – ir noradījusi, ka prasību tiesā bija iesniegusi Del Monte, nevis Weichert, ka tā bija saistīta ar izplatīšanas līguma izbeigšanu un ka Del Monte uzsāktā tiesvedība attiecībā uz uzņēmuma ekonomisko vērtību neizslēdz izšķirošas ietekmes īstenošanu no Del Monte puses ( 81 ).

162. Es nevaru saskatīt, kā Vispārējā tiesa ar šiem apsvērumiem būtu sagrozījusi minēto procesuālo rakstu. Vispārējā tiesa ir tikai aplūkojusi procesuālo rakstu tā procesuālajā un ekonomiskajā kontekstā un no tā pilnīgi pamatoti – katrā ziņā ne acīmredzami nepareizi – ir izdarījusi secinājumus par tā kā pierādījuma nozīmi šajā tiesvedībā par aizliegtu vienošanos.

– Par komercdarbības rezultātu konsolidācijas neesamību

163. Piektkārt, Del Monte, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 259. punktu, iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa apstākli, ka nenotiek Del Monte un Weichert darbības rezultātu konsolidācija, ir nepamatoti noraidījusi kā tādu, kam “nav nekādas nozīmes”. Del Monte minētajā saskata pierādījumu sagrozīšanu.

164. Šie argumenti nav pamatoti. Del Monte var uzskatīt, ka Vispārējā tiesa no apstākļa, ka nav notikusi konsolidācija, ir izdarījusi nepareizus juridiskus secinājumus un ka tā nav ņēmusi vērā ar to saistīto judikatūru. Taču tam nav ne mazākās saistības ar pierādījumu sagrozīšanu.

iii) Starpsecinājums

165. Rezumējot ir jāsecina, ka neviens no Del Monte atsevišķi celtajiem iebildumiem par pierādījumu sagrozīšanu pat ne mazākajā mērā nav pamatots.

b) Par Vispārējās tiesas pienākumu visaptveroši vērtēt pierādījumus

166. Noslēgumā Del Monte šajā otrajā apelācijas sūdzības pamatā norāda, ka Vispārējā tiesa nav visaptveroši vērtējusi tai iesniegtos pierādījumus. Del Monte ieskatā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus tādējādi, ka tā katru pierādījumu ir vērtējusi tikai atsevišķi, taču nevērtējot, vai pierādījumi to kopumā liecina pret pieņēmumu par Del Monte izšķirošu ietekmi uz Weichert vai – pakārtoti – pierādījumi attiecībā uz minēto ir neskaidri (non liquet).

167. Arī šis pārmetums, kā man šķiet, ir balstīts uz ļoti selektīvu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Ar nelielu ieskatu šī sprieduma 266. punktā pietiek, lai konstatētu, ka Vispārējā tiesa Del Monte iesniegtos rakstveida pierādījumus, “aplūkojot tos individuāli vai kopumā”, neuzskata par piemērotiem, lai apšaubītu Del Monte atbildību par Weichert pārkāpumiem saistībā ar dalību aizliegtās vienošanās. Tātad Vispārējā tiesa nekādā ziņā nav izvairījusies no pierādījumu vērtēšanas kopumā.

168. Patiesībā arī Del Monte celtais iebildums – neraugoties uz tā apzīmējumu kā iebildumu par sagrozīšanu – drīzāk ir iebildums par juridiski nepareizu faktu kvalifikāciju. Del Monte uzskata, ka Vispārējā tiesa no tai iesniegtajiem pieradījumiem, aplūkojot tos kopumā, ir izdarījusi nepareizus juridiskus secinājumus attiecībā uz ekonomiskas vienības starp Del Monte un Weichert pastāvēšanu. Šajā ziņā šis pēdējais iebildums otrā apelācijas sūdzības pamata ietvaros ir vienāds ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu un jau tajā kopsakarā minēto iemeslu dēļ ( 82 ) ir jānoraida.

3) Piektais apelācijas sūdzības pamats: vienots un turpināts pārkāpums

169. Savā piektajā un pēdējā apelācijas sūdzības pamatā Del Monte norāda, ka Vispārējai tiesai apstrīdētais lēmums bija jāatceļ, jo tajā tiek konstatēts vienots un turpināts pārkāpums starp Dole, Chiquita un Del Monte/Weichert, lai gan nav šaubu par to, ka Weichert nezināja par informācijas apmaiņu starp Dole un Chiquita.

170. Del Monte Vispārējai tiesai pārmet, ka tā Weichert nezināšanu par informācijas apmaiņu starp Dole un Chiquita, pieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ir uzskatījusi tikai par atbildību mīkstinošu apstākli un šādā veidā nav ņēmusi vērā attiecīgo Tiesas judikatūru.

171. Man šķiet, ka šis apelācijas sūdzības pamats balstās uz nepareizu pārsūdzētā sprieduma, kā arī Tiesas judikatūras izpratni.

172. Vienota un turpināta pārkāpuma koncepts atļauj uz visiem karteļa dalībniekiem – tāpat kā līdzdalībniekiem – attiecināt attiecīgo pārējo karteļa dalībnieku veiktās darbības arī tad, ja tie paši nav aktīvi piedalījušies visaptverošā karteļa ikvienā atsevišķajā sastāvdaļā ( 83 ).

173. Kā tas ir atzīts, nosacījums šādai attiecināšanai ir tāds, ka ir jāvar pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums zināja par pārējo dalībnieku pret konkurenci vērsto rīcību vai arī, saprātīgi spriežot, varēja to paredzēt, kā arī bija gatavs uzņemties ar to saistītos riskus ( 84 ).

174. Citiem vārdiem, veikto darbību savstarpēja attiecināšana ir iespējama, ja attiecīgais karteļa dalībnieks zināja vai tam bija jāzina, ka tas līdz ar savu veikto darbību īstenošanu iesaistās visaptverošā kartelī un ar savu rīcību veicina visu karteļa dalībnieku kopīgo, pret konkurenci vērsto mērķu sasniegšanu ( 85 ).

175. Turpretim, ja nav pierādīts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieks zināja vai tam bija jāzina par vienota un turpināta pārkāpuma konkrētiem aspektiem, tas nevar tikt saukts pie atbildības par šiem aspektiem ( 86 ).

176. Bez šaubām, apstāklis, ka aizliegtās vienošanās dalībnieks nezināja vai viņam nebija jāzina visi aspekti, neko nemaina vienota un turpināta pārkāpuma objektīvā pastāvēšanā. Šis apstāklis katrā ziņā nevar būt pamats šī uzņēmuma atbrīvošanai no atbildības par darbībām, par kurām ir skaidrs, ka tas tajās ir piedalījies, un par kurām to var saukt pie atbildības ( 87 ). Tas tādēļ, ka atšķirībām ir tikai gradācijas raksturs, un tās nemaina neko apstāklī, ka attiecīgais uzņēmums ir pārkāpis EKL 81. pantu, arī ja uz to nevar attiecināt visus vienotā un turpinātā pārkāpuma aspektus ( 88 ).

177. Tātad, vērtējot kopumā, attiecīgo veikto darbību apjoms un īpatsvars attiecībā pret visaptverošu aizliegtu vienošanos ir jāņem vērā, individuāli aprēķinot ikvienam aizliegtās vienošanās dalībniekam piemērojamā naudas soda apmēru ( 89 ).

178. Vispārējā tiesa šos noteikumus šajā lietā ir piemērojusi, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā.

179. Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Weichert nezināja un tai nebija jāzina par informācijas apmaiņu starp Dole un Chiquita. Pilnīgi pareizi Vispārējā tiesa šo apstākli nav, piemēram, izmantojusi, lai apšaubītu vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu kā tādu. Turpretim pārsūdzētajā spriedumā pareizi notiek koncentrēšanās tikai uz tiesiskajām sekām attiecībā uz Weichert, un tiek konstatēts, ka – atšķirībā no Dole un Chiquita – Weichert nevarēja būt atbildīga par pārkāpumu kopumā un tai attiecīgi bija jāuzliek mazāks naudas sods ( 90 ).

180. Jāatzīst, ka šķiet mazliet pārsteidzoši, ka Vispārējā tiesa šajā sakarā – laikam gan ņemot vērā Komisijas formulējumu apstrīdētajā lēmumā – runā par Weichert“atbildību mīkstinošiem apstākļiem”. Proti, patiesībā tas ir vienkārši mazāks Weichert veikto darbību apjoms, kas pamato mazāku sodu. Tieši to galu galā secina arī Vispārējā tiesa, kad tā izklāsta, ka Weichert noteiktā naudas soda pamatsumma bija mazāka, jo tai nav bijis zināms par pirmstarifikācijas saziņu starp Chiquita un Dole vai ka tā nav varējusi to saprātīgi paredzēt.

181. Ņemot vērā minēto, piektais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.

C – Par Weichert pretapelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P

182. Weichert pretapelācijas sūdzība lietā C‑293/13 P, kā izklāstīts iepriekš ( 91 ), ir nepieņemama, jo tā neatbilst Tiesas Statūtu 56. panta otrās daļas otrajā teikumā izvirzītajām prasībām. Tādēļ par tās pamatotību turpinājumā es viedokli sniegšu tikai pakārtoti.

1) Pirmais apelācijas sūdzības pamats: saskaņotu darbību esamība

183. Pirmkārt, Weichert savā pretapelācijas sūdzībā lietā C‑293/13 P iebilst pret Vispārējās tiesas secinājumiem par saskaņotu darbību starp Weichert un Dole esamību. Weichert ieskatā par saskaņotām darbībām starp šiem abiem uzņēmumiem nevar būt runas, jo Weichert ir bijusi tikai sekotāja, kas vienmēr vienpusēji ir ņēmusi vērā Dole references cenas.

184. Saistībā ar minēto Weichert kopumā ceļ trīs iebildumus pret pārsūdzēto spriedumu, kuriem es turpinājumā pievēršos atsevišķi.

a) Iebildums par pretrunīgo sprieduma pamatojumu

185. Pirmkārt, Weichert pārsūdzētā sprieduma pamatojumu uzskata par pretrunīgu, jo, no vienas puses, tā 580. punktā tiek noliegtas pazīmes, kas liecinātu par tās kā sekotājas rīcību, un, no otras puses, 847. punktā šī sekotājas rīcība tiek uzskatīta tieši par iespējamu.

186. Jautājums par to, vai Vispārējās tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tiesību jautājums, kuru var izvirzīt apelācijas tiesvedībā ( 92 ).

187. Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 580. punkta pēdējā teikumā secina, ka ar noteiktu – attiecīgajā vietā sīkāk izklāstītu – Chiquita paskaidrojumu administratīvajā procesā nepietiek, lai pamatotu apgalvojumu, ka “Weichert katru nedēļu esot sagaidījusi Dole cenu pirms savas pašas references cenas noteikšanas tādā pašā līmenī”.

188. Turpretim pārsūdzētā sprieduma 847. punktā Vispārējā tiesa izklāsta, ka tas pats Chiquita paskaidrojums “tāpat ir varējis likt domāt, ka Weichert būtu aprobežojusies ar sekotājas rīcības veikšanu attiecībā uz Dole cenu politiku”.

189. Lai gan starp šiem abiem pārsūdzētā sprieduma punktiem pirmajā brīdī var saskatīt neatbilstības, taču, aplūkojot tos tuvāk, tie nav savstarpēji pretrunīgi. Tas tādēļ, ka abās sprieduma daļās Vispārējā tiesa – arī ja attiecīgi pilnīgi dažādā kontekstā – analizē viena un tā paša Chiquita paskaidrojuma administratīvajā procesā pierādījuma spēku. Un abos gadījumos Vispārējā tiesa galu galā pieņem, ka attiecīgajam paskaidrojumam ir raksturīga samērā vāja patstāvīga pierādīšanas vērtība.

190. Tieši tā vājās pierādīšanas vērtības dēļ Vispārējā tiesa attiecīgajam Chiquita paskaidrojumam kopumā nav piešķīrusi augstu pierādījuma vērtību attiecībā uz saskaņotu darbību starp Dole un Weichert esamību vai neesamību: tā, piemēram, Vispārējā tiesa, no vienas puses, pārsūdzētā sprieduma 580. un 581. punktā ir atteikusies vērtēt Chiquita paskaidrojumu kā attaisnojušu pierādījumu tādējādi, ka Weichert attiecībās ar Dole ir bijusi tikai sekotāja. Taču tāpat Vispārējā tiesa, no otras puses, pārsūdzētā sprieduma 847.–853. punktā nav pieņēmusi, ka minētais paskaidrojums ir apsūdzošs pierādījums attiecībā uz divpusējās saziņas starp Weichert un Dole pret konkurenci vērstu raksturu.

191. Līdz ar to nav konstatējams Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu atbilstoši Tiesas Statūtu 36. pantam, lasot to kopā ar 53. panta pirmo daļu, pārkāpums.

192. Neraugoties uz minēto, ir vispārīgi jāsecina, ka Vispārējai tiesai mazāk ir jāpamato tās rīcība ar atsevišķiem pierādījumiem un vairāk ir jāpamato tās spriedums. Pat ja – pretēji maniem iepriekšējiem apsvērumiem – pārsūdzētā sprieduma 580. un 847. punktu varētu uzskatīt par ne ļoti saskanīgiem, tomēr Vispārējās tiesas patiesais lēmums par tajā izskatāmo prasību ir pamatots skaidri un bez pretrunām, un, proti, ka ir konstatētas saskaņotas darbības ar pret konkurenci vērstu mērķi un Weichert tajās ir piedalījies ( 93 ).

193. Līdz ar to Weichert iebildums par pamatojumu nav pamatots.

b) Par iebildumu par pierādījumu sagrozīšanu

194. Otrkārt, Weichert pārmet Vispārējai tiesai pierādījumu sagrozīšanu. Secinājums pārsūdzētā sprieduma 580. punktā, atbilstoši kuram Chiquita paskaidrojums nav pietiekams pierādījums, lai pieņemtu, ka Weichert ir bijusi vienkārša sekotāja, sagrozot nepārprotamos pierādījumus. To Weichert vēlētos secināt no kopsakara ar pārsūdzētā sprieduma 847. punktu, kurā Vispārējā tiesa – kā jau minēts – izklāsta, ka minētais Chiquita paskaidrojums “tāpat ir varējis likt domāt, ka Weichert būtu aprobežojusies ar sekotājas rīcības veikšanu attiecībā uz Dole cenu politiku”.

195. Kā jau minēts, pieņēmums par faktu vai pierādījumu sagrozīšanu ir saistīts ar stingriem nosacījumiem. Šāda sagrozīšana ir notikusi tikai tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains ( 94 ). Turpretim sagrozīšana nav notikusi, ja attiecīgais faktu un pierādījumu kopums ļauj izdarīt atšķirīgus vērtējumus un Vispārējā tiesa ir izvēlējusies vienu no tiem.

196. Pēdējais secinājums attiecas uz šo gadījumu. No minētā Chiquita paskaidrojuma administratīvajā procesā nevarēja skaidri secināt, vai Weichert tikai kā sekotāja vienpusēji pārņēma Dole references cenas vai tā kopā ar Dole bija iesaistīta saskaņotās darbībās ar pret konkurenci vērstu mērķi. Vispārējā tiesa secināja, ka Chiquita paskaidrojums nepamato apgalvojumu par sekotājas rīcību ( 95 ). Šāds secinājums bija labi pamatots, ņemot vērā attiecīgā paskaidrojuma vājo pierādīšanas vērtību attiecībā uz saiknēm starp Weichert un Dole; nekādā gadījumā šis Vispārējās tiesas secinājums nebija acīmredzami kļūdains.

197. Līdz ar to pārmetums par pierādījumu sagrozīšanu ir nepamatots.

c) Par iebildumu par uz nākotni vērstas informācijas apmaiņas neesamību

198. Visbeidzot Weichert apgalvo, ka šajā lietā nekad nav tikusi konstatēta informācijas apmaiņa starp Dole un Weichert par to rīcību tirgū nākotnē. Arī tādēļ, kā uzskata Weichert, nevar tikt izdarīts pieņēmums par pret konkurenci vērstām saskaņotām darbībām starp abiem uzņēmumiem.

199. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tikai Vispārējas tiesas kompetencē ir sniegt faktu un pierādījumu vērtējumu un tas – izņemot iespējamu iebildumu par sagrozīšanu – neietilpst Tiesas kā apelācijas instances kompetencē ( 96 ). Weichert argumentu mērķis ir rosināt Tiesu no jauna izvērtēt faktus, un tādēļ tie ir jānoraida kā nepieņemami.

200. Tikai pilnības labad es norādīšu, ka pretēji Weichert argumentiem vairākās pārsūdzētā sprieduma daļās ir gan konstatēta informācijas apmaiņa starp Dole un Weichert par to rīcību tirgū nākotnē ( 97 ).

201. Turklāt arī tam, vai par savu ieplānoto rīcību tirgū savus konkurentus vienpusēji informē tikai viens uzņēmums, vai arī par saviem attiecīgajiem apsvērumiem un nodomiem viens otru informē visi iesaistītie uzņēmumi, šajā sakarā nav nozīmes. Tas tāpēc, ka, pat ja tikai viens uzņēmums uzdrošinās neslēpties un sniegt saviem konkurentiem konfidenciālu informāciju par savu nākotnes darījumu politiku, nedrošība par nākotnes notikumiem tirgū samazinās visiem dalībniekiem un rodas konkurences samazināšanās un saskaņotās darbības starp tiem draudi ( 98 ).

202. Līdz ar to var palikt atklāts jautājums par to, vai Dole un Weichert to pirmstarifikācijas saziņas ietvaros savstarpēji apmainījās ar informāciju par to attiecīgo rīcību tirgū nākotnē vai Dole tikai vienpusēji izpauda Weichert šādu informāciju, taču ne pretēji – Weichert Dole. Minētais neko nemainītu attiecībā uz saskaņā ar EKL 81. pantu (LESD 101. pants) aizliegtu saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi esamību.

d) Starpsecinājums

203. Līdz ar to kopumā Weichert pirmais celtais apelācijas sūdzības pamats tās pretapelācijas sūdzībā lietā C‑293/13 P ir nepamatots.

2) Otrais apelācijas sūdzības pamats: konkurences ierobežojums mērķa dēļ

204. Otrkārt, Weichert ar tās pretapelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa šajā lietā nepareizi ir izdarījusi secinājumu par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ. Weichert ieskatā Vispārējā tiesa ir tikai “izvirzījusi apgalvojumu”, ka pirmstarifikācijas saziņa jau pēc sava rakstura ir konkurencei kaitējoša, un nav vērtējusi tās konkrēto piemērojamību konkurences ierobežošanai konkrētajā juridiskajā un ekonomiskajā kopsakarā.

205. Virspusēji aplūkojot, varētu secināt, ka Weichert ar šo argumentu grib nepieņemamā veidā pamudināt Tiesu kā apelācijas instanci aizstāt Vispārējās tiesas faktu un pierādījumu vērtējumu ar savu. Taču patiesībā Tiesa šajā gadījumā tiek mudināta pārbaudīt, vai, vērtējot faktus un pierādījumus, Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz pareizajiem kritērijiem. Tas ir tiesību jautājums, ko Tiesa kā apelācijas instance var pārbaudīt ( 99 ) un kurš, ņemot vērā nesen pasludināto spriedumu CB/Komisija ( 100 ), ir īpaši interesants.

206. Uzreiz vēlos norādīt, ka Vispārējā tiesa šajā gadījumā ir ļoti rūpīgi analizējusi tirgus apstākļus un attiecībā uz tiem izvirzītos argumentus un ļoti saprotamā veidā ir pamatojusi, kādēļ informācijas apmaiņa starp iesaistītajiem uzņēmumiem jau pēc sava rakstura ir jāuzskata par normālai konkurences funkcionēšanai kaitējošu. Šajā ziņā šī lieta būtiski atšķiras no minētās lietas CB/Komisija.

a) Piemērojamie juridiskie kritēriji

207. EKL 81. panta (tagad – LESD 101. pants) piemērošanas jomā uzņēmumu rīcības pret konkurenci vērstais raksturs var izrietēt ne tikai no tās sekām, bet arī no tās mērķa. Tas vienādi attiecas uz vienošanos, lēmumiem un saskaņotām darbībām ( 101 ).

208. Ne katras informācijas apmaiņas starp konkurentiem mērķis noteikti ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ( 102 ).

209. Tas, vai šāda informācijas apmaiņa jau pēc sava rakstura ļauj izdarīt secinājumu par pietiekamu konkurences apdraudējumu, lai to uztvertu kā konkurences ierobežojumu mērķa dēļ EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, ir jāvērtē, ņemot vērā tās priekšmetu, ar to sasniedzamos mērķus, kā arī tās saimniecisko un tiesisko kontekstu, kurā norisinās šī apmaiņa ( 103 ). Vērtējot šo kontekstu, ir jāņem vērā arī attiecīgo preču vai pakalpojumu iedaba, kā arī faktiskie attiecīgā tirgus vai tirgu darbības un struktūras apstākļi ( 104 ). Arī dalībnieku nodomi var tikt ņemti vērā vērtējumā, lai arī tas nav obligāts elements ( 105 ).

210. Ja, ņemot vērā tikko minētos kritērijus, var tikt secināts, ka informācijas apmaiņa starp konkurentiem jau pēc sava rakstura var tikt uzskatīta par normālai konkurences funkcionēšanai kaitējošu – tātad, ka tā, citiem vārdiem, pati par sevi ir pietiekami kaitīga konkurencei –, tās konkrētā iedarbība uz konkurenci nav jāpārbauda un jāņem vērā ( 106 ). Šādā gadījuma ir nepieciešams konstatēt tikai to, ka informācijas apmaiņa ir konkrēti piemērota, lai nepieļautu, ierobežotu vai izkropļotu konkurenci iekšējā tirgū ( 107 ).

211. Turklāt atbilstoši Tiesas judikatūrai ir spēkā atspēkojama prezumpcija, ka uzņēmumi, kas piedalījušies darbību saskaņošanā un turpmāk paliek aktīvi tirgū, nosakot savu rīcību šajā tirgū, ņem vērā informāciju, ar kuru tie apmainās ar saviem konkurentiem; pierādījums par pretējo ir jāsniedz attiecīgajiem uzņēmumiem ( 108 ).

b) Attiecīgo juridisko kritēriju piemērošana konkrētajā gadījumā

212. Pretēji Weichert uzskatam, es neredzu nevienu norādi, kas liecinātu par to, ka Vispārējā tiesa tikko atspoguļotos juridiskos kritērijus šajā lietā būtu varējusi piemērot nepareizi vai pārbaudīt pārāk virspusēji.

213. Vispārīgi man šķiet, ka Weichert nesaskata robežu starp konstatējumam par pret konkurenci vērstu mērķi un pret konkurenci vērstu iedarbību izvirzītās prasības, kad tā – kā jau pirmajā instancē – norāda, ka Vispārējai tiesai bija jāņem vērā “inkriminētās rīcības ekonomiskā ietekme uz Eiropas banānu tirgu”. Tas tādēļ, ka minētās prasības EKL 81. panta (LESD 101. pants) ietvaros nav nepieciešamas, lai vērtētu rīcības mērķi, bet gan lai vērtētu tikai tās sekas ( 109 ).

– Par informācijas apmaiņas veidu un tās priekšmetu

214. Konkrēti, Weichert, pirmkārt, apgalvo, ka informācijas apmaiņa par references cenām pēc sava rakstura nevarot tikt uzskatīta par pret konkurenci vērstu darbību.

215. Šajā ziņā ir jānorāda, ka informācijas apmaiņas mērķis ir vērsts pret konkurenci ne tikai tad, ja tā tieši attiecas uz iesaistīto uzņēmumu tirgū piemērotajām cenām. Tas tādēļ, ka, kā jau ir lēmusi Tiesa, ar EKL 81. pantu (LESD 101. pants) tiek aizsargāta tirgus struktūra un līdz ar to konkurence kā tāda ( 110 ). Līdz ar to saskaņoto darbību pret konkurenci vērsta mērķa konstatēšanu nevar pakārtot šo darbību tiešās saiknes ar patērētājiem piemērojamām cenām konstatēšanai ( 111 ). Tāpat nav jāpastāv tiešai saiknei starp informāciju, ar kuru ir notikusi apmaiņa, un vairumtirdzniecības cenām. Drīzāk, lai izdarītu pieņēmumu par pret konkurenci vērstu mērķi, pietiek ar to, ka starp konkurentiem notiek apmainīšanās ar informāciju par faktoriem, kuriem ir nozīme attiecībā uz to attiecīgo cenu politiku vai – vispārīgāk – rīcību tirgū ( 112 ).

216. Tieši tā tas ir šajā gadījumā.

217. Atbilstoši ļoti izsmeļošiem Vispārējas tiesas secinājumiem, pret kuriem Weichert neceļ iebildumu par sagrozīšanu, šajā lietā starp iesaistītajiem uzņēmumiem notika divpusēja pirmstarifikācijas saziņa, kuras ietvaros tika atklātas to attiecīgās references cenas un noteiktas cenu tendences ( 113 ). Pilnīgi nepamatotais Weichert apgalvojums, ka informācijas apmaiņa bija tikai par vispārīgiem tirgū piemērojamiem nosacījumiem un ne par individuālām iesaistīto uzņēmumu cenu prognozēm, ir pretrunā Vispārējās tiesas konstatētajiem faktiem, un tādēļ šajā apelācijas tiesvedībā – nepastāvot iebildumam par sagrozīšanu – tam nav nozīmes.

218. Tāpat saskaņā ar Vispārējās tiesas secinājumiem, kas turklāt balstās arī uz pašas Weichert paskaidrojumiem, references cenām bija nozīme attiecīgajā tirgū ( 114 ). It īpaši no minētajām banānu importētāju references cenām šajā gadījumā varēja vismaz secināt tirgus signālus, tendences un/vai rādītājus attiecībā uz paredzamām banānu cenu izmaiņām; turklāt noteiktos darījumos cena, ņemot vērā līgumos noteiktas cenu noteikšanas formulas, bija tieši piesaistīta references cenām ( 115 ).

219. Es papildināšu, ka, raugoties no uzņēmumu viedokļa, būtu maz jēgas vispār noteikt references cenas un apmainīties ar informāciju par to izmaiņām ar konkurentiem, ja pašu references cenām un iegūtai informācijai par konkurentu references cenām nav jāietekmē attiecīgo uzņēmumu rīcība tirgū nākotnē un viņu faktiski piemērotās cenas.

220. Tādēļ Vispārējā tiesa pareizi – pēc ļoti izsmeļoša konkrēto tirgus apstākļu un Weichert izvirzīto argumentu izklāsta – ir secinājusi, ka informācijas apmaiņai starp iesaistītajiem uzņēmumiem bija pret konkurenci vērsts mērķis ( 116 ).

221. Proti, šāda informācijas apmaiņa starp konkurentiem par ar cenu saistītiem faktoriem acīmredzami neatbilst patstāvības prasībai, kas ir raksturīga uzņēmumu rīcībai tirgū, pastāvot efektīvai konkurencei ( 117 ). Līdz ar to tā – nepastāvot nepieciešamībai sniegt citus paskaidrojumus – pati par sevi ir pietiekami kaitīga konkurencei un jau pēc sava rakstura var tikt uzskatīta par normālai konkurences funkcionēšanai kaitējošu ( 118 ).

222. Minētais apstāklis būtiski atšķir šo lietu no Weichert minētās lietas Asnef-Equifax ( 119 ), kas attiecās uz Spānijas informācijas par kredītiem apmaiņas sistēmu. Tas tādēļ, ka informācijas par kredītņēmēju maksātspēju apmaiņas mērķis, kā tas ir lietā Asnef-Equifax, visupirms ir uzlabot tirgus funkcionēšanu un radīt vienlīdzīgus konkurences nosacījumus visiem kredītdevējiem, vienlaicīgi tirgus dalībniekam neatklājot konkurentiem, kādus nosacījumus tas vēlas noteikt saviem klientiem. Tieši pretējas sekas ir informācijas apmaiņai, kāda tā ir šajā lietā, kas būtībā attiecas uz plānoto references cenu noteikšanas faktoriem un cenu tendencēm: ar to iesaistītie uzņēmumi to attiecīgajiem konkurentiem – vismaz daļēji – atklāj to plānoto rīcību tirgū un sensitīvu informāciju saistībā ar to nākotnes cenu prognozēm. Minētais ir pavisam acīmredzami piemērots, lai mazinātu nenoteiktību par attiecīgo uzņēmumu rīcību, un rada tādus konkurences apstākļus, kas neatbilst normāliem konkrētā tirgus apstākļiem.

223. Ņemot vērā minēto, Weichert kritika saistībā ar informācijas apmaiņas veidu un priekšmetu ir jānoraida.

– Par informācijas apmaiņas biežumu un regularitāti

224. Vēl viens Weichert iebildums attiecas uz tās informācijas apmaiņas ar Dole biežumu un regularitāti. Weichert uzsver, ka šajā ziņā divpusēja pirmstarifikācijas saziņa ir notikusi “tikai” no 20 līdz 25 reizēm gadā, turpretim references cenas esot tikušas noteiktas katru nedēļu. Turklāt “tikai reti” esot ticis runāts “vispārīgi par iespējamu references cenu attīstību nākotnē”.

225. Pat ja man šķiet grūti atspēkojams apgalvojums, ka no 20 līdz 25 reizēm gadā notikusi informācijas apmaiņa ir raksturojama kā ļoti regulāra un bieža, šī apelācijas tiesvedība, kurā ir runa tikai par tiesību jautājumiem, nedrīkstētu būt piemērots veids, lai manipulētu ar skaitļiem, kas galu galā liktu no jauna izvērtēt faktus.

226. Šajā sakarā mazāk nozīmīgs ir arī Weichert arguments, ka, lai gan references cenas tika noteiktas katru nedēļu, informācijas apmaiņa par ar preci saistītiem faktoriem nenotika katru nedēļu. Tas tādēļ, ka pat tad, ja būtu pareizs apgalvojums, ka references cenu noteikšanas ritms un informācijas apmaiņas ritms nebija pilnībā vienāds, tas neko nemaina apstāklī, ka notika informācijas apmaiņa, kurai bija pret konkurenci vērsts mērķis.

227. Proti, pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Weichert, secinājums par informācijas apmaiņu ar pret konkurenci vērstu mērķi nav atkarīgs no tā, ka tiek pierādīta bieža vai regulāra – vai pat iknedēļas – informācijas apmaiņa starp iesaistītajiem uzņēmumiem. Jau vienreizēja informācijas apmaiņa saskaņā ar judikatūru var būt par pamatu secinājumam par pārkāpumu un naudas soda uzlikšanai, ja attiecīgie uzņēmumi pēc šīs apmainīšanās ar informāciju ir turpinājuši aktīvi darboties tirgū ( 120 ).

228. Līdz ar to Weichert kritika par, iespējams, nenotikušo informācijas apmaiņas starp to un Dole biežuma un regularitātes pārbaudi Vispārējā tiesā, ir nepamatota.

c) Starpsecinājums

229. Kopumā Weichert argumentācija nav piemērota, lai atspēkotu Vispārējās tiesas veikto strīda pamatā esošās informācijas apmaiņas juridisko kvalifikāciju kā saskaņā ar EKL 81. pantu aizliegtu saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi. Līdz ar to arī otrā pretapelācijas sūdzība lietā C‑293/13 P nav pamatota.

3) Kopsavilkums par pretapelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P

230. Tā kā neviens no Weichert noradītajiem apelācijas sūdzības pamatiem nav apmierināms, tās pretapelācijas sūdzība lietā C‑293/13 P ir jānoraida.

D – Par Komisijas apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P

231. Arī Komisija ar pārsūdzēto spriedumu pilnīgi acīmredzami nebija apmierināta. Tās apelācijas sūdzība lietā C‑294/13 P ir par jautājumu, ar kādiem nosacījumiem no juridiskā viedokļa ir jāņem vērā uzņēmuma sadarbība ar Komisiju administratīvajā procesā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, aprēķinot naudas soda apmēru.

1) Pirmais apelācijas sūdzības pamats: par atbildes sniegšanu uz Komisijas lūgumiem sniegt informāciju kā pamatu naudas soda samazinājumam

232. Ar tās pirmo apelācijas sūdzības pamatu Komisijas vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 840.–853. punktu. Šajā sprieduma daļā Vispārējā tiesa, tostarp balstoties uz 2002. gada Paziņojumu par sadarbību, uzskata, ka ir jāsamazina Del Monte un Weichert solidāri un kopīgi uzliktais naudas sods, paužot atzinību par Weichert administratīvajā procesā brīvprātīgi sniegtajām ziņām ( 121 ). Komisija šādu rīcību uzskata par tiesiski kļūdainu un būtībā argumentē, ka Weichert ir tikai izpildījusi tās pienākumu atbildēt uz lūgumiem sniegt informāciju. Turpretim Del Monte un Weichert uzskata, ka šāds pienākums nav pastāvējis un Weichert informāciju ir sniegusi brīvprātīgi.

233. Man šķiet, ka daļēji šī sīvā strīda starp lietas dalībniekiem pirmā apelācijas sūdzības pamata ietvaros iemesls ir zināma neskaidrība par jēdzieniem saistībā ar brīvprātības, sadarbības un aizsardzības pret pašapsūdzību konceptu kopsakarā ar informācijas sniegšanu administratīvajā procesā. Šī neskaidrība par jēdzieniem daļēji jau parādās pārsūdzētajā spriedumā, un tā turpina pastāvēt saistībā ar Komisijas apelācijas sūdzību.

234. Vispirms ir skaidrs, ka Komisijai ir tiesības lūgt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām sniegt visu nepieciešamo informāciju, lai izmeklētu iespējamus pārkāpumus saistībā ar dalību aizliegtā vienošanās. Lai sasniegtu šo mērķi, Komisija, izmantojot rīcības brīvību, var vienkārši lūgt sniegt informāciju vai pieņemt formālu lēmumu (Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punkts).

235. Pienākums ir sniegt tikai tādu informāciju, kas tiek pieprasīta ar formālu lēmumu, turpretim atbildes sniegšana uz vienkāršiem lūgumiem sniegt informāciju ir brīvprātīga ( 122 ). Šī atziņa apstiprinās, ja tiek apskatīti sodi par informācijas nesniegšanu: tie ir paredzēti tikai attiecībā uz ar formālu lēmumu pieprasītu informāciju, taču ne attiecībā uz vienkāršiem lūgumiem sniegt informāciju ( 123 ); tikai par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu abos gadījumos draud naudas sods ( 124 ). Šādā veidā ar Regulu Nr. 1/2003 tiek nodrošināts trauslais līdzsvars starp Komisijas izmeklēšanu efektivitāti un atbilstošu attiecīgo uzņēmumu un uzņēmumu apvienību aizsardzību.

236. Nav noliedzams, ka Weichert šajā lietā netika noteikts pienākums sniegt informāciju ar formālu lēmumu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta izpratnē, bet gan Komisija tikai neformāli ar vienkāršu lūgumu sniegt informāciju atbilstoši attiecīgās regulas 18. panta 2. punktam tai lūdza sniegt informāciju ( 125 ). Līdz ar to pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Komisija, var secināt, ka Weichert administratīvajā procesā, atbildot uz lūgumiem sniegt informāciju, nav izpildījusi kādu juridisku pienākumu, bet gan, ka visu informāciju tā sniedza brīvprātīgi.

237. Taču nekādā gadījumā no šīs brīvprātības noteikti un automātiski neizriet, ka šī lieta būtu ietilpusi Paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomā.

238. Proti, pat ja pieņem, ka Weichert informāciju, kā to konstatē Vispārējā tiesa, sniedza ne tikai brīvprātīgi, bet ka tai bija arī īpaša nozīme administratīvajā procesā ( 126 ) un tā ļāva Komisijai ar mazākām grūtībām konstatēt pārkāpuma esamību ( 127 ), minētais vēl nesniedz atbildi uz jautājumu, vai runa bija par patiesu sadarbību ar Komisiju, par ko Weichert saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību būtu bijis jāatlīdzina ar tās naudas soda samazinājumu.

239. Drīzāk ir jāatgādina, ka naudas soda samazinājums, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību, var būt attaisnots tikai tādā gadījumā, ja sniegto informāciju un – plašākā nozīmē – attiecīgā uzņēmuma rīcību šajā sakarā var uzskatīt par patiesas sadarbības ar Komisiju pierādījumu. Tātad, citiem vārdiem, attiecīgā uzņēmuma rīcībai administratīvajā procesā ir jāliecina par patiesu sadarbību ( 128 ).

240. Būtu nepareizi šādu patiesu sadarbību jau pieņemt tad, ja uzņēmums pienācīgi atbild uz visiem Komisijas lūgumiem sniegt informāciju. Tas tādēļ, ka vienkārši sniedzot atbildi uz konkrētiem Komisijas lūgumiem, arī ja tie ir tikuši uzdoti vienkāršu lūgumu sniegt informāciju formā un tādējādi ir bijuši juridiski nesaistoši, uzņēmums dara vienkārši to, kas no viņa tāpat jau tiek sagaidīts administratīvajā procesā un kas atbilst normālai saprātīga procesa dalībnieka uzvedībai ( 129 ).