ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO SECINĀJUMI,

sniegti 2003. gada 2. decembrī ( )

Apvienotās lietas C-502/01 un C-31/02

Silke Gaumain-Cerri

pret

Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse

[Sozialgericht Hannover (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Aprūpes sociālā apdrošināšana – Jēdziens "darba ņēmējs" – Trešās personas, kas palīdz aprūpējamajām personām – Sociālās iemaksas – Diskriminācija dzīvesvietas dēļ

un

Maria Barth

pret

Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz

[Sozialgericht Aachen (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Aprūpes sociālā apdrošināšana – Jēdziens "darba ņēmējs" – Trešās personas, kas palīdz aprūpējamām personām – Sociālās iemaksas – Diskriminācija dzīvesvietas dēļ





I – Ievads

1. Šajās lietās Tiesa ir aicināta atbildēt uz dažiem saturiski līdzīgiem jautājumiem, kurus uzdevušas Socialgericht Hannover (Vācija), kā arī Socialgericht Aachen (Vācija).

2. Pēc būtības iesniedzējtiesas jautā Tiesai, vai Kopienu tiesību normas par personu brīvu pārvietošanos un migrējošo darba ņēmēju sociālo drošību iestājas pret vairāku Vācijas sociālās apdrošināšanas iestāžu atteikumu izmaksāt noteiktas to personu sociālās apdrošināšanas iemaksas, kuru dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, nevis Vācijā, un kuras neprofesionālā kārtā palīdz aprūpējamajām personām, kas dzīvo Vācijā vai uz kurām attiecas Vācijas aprūpes apdrošināšanas sistēma.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Atbilstošās Kopienu tiesību normas

3. Ir zināms, ka, saskaņā ar EKL 39. pantu, "Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību" un "[tas] nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem".

4. Lai ieviestu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un dalībvalstu darba ņēmēju diskriminācijas aizliegumu, tika pieņemta Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā ( ).

5. Šīs regulas 7. pantā noteikts:

"1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus, kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.

2. Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji."

6. Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, ( ) ietverti saskaņoti noteikumi par valsts tiesību normām sociālā nodrošinājuma jomā.

7. Šīs regulas 1. pantā noteikts, ka tās piemērošanai:

"a) "darba ņēmējs" un "pašnodarbināta persona" nozīmē attiecīgi jebkuru personu:

i) kura ir apdrošināta obligātajā apdrošināšanā vai brīvprātīgi tālākapdrošināta pret viena vai vairāku veidu risku, uz kuru attiecas darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām paredzētas sociālā nodrošinājuma sistēmas jomas;

[..]

b) "pārrobežu darba ņēmējs" nozīmē jebkuru darbinieku vai pašnodarbinātu personu, kas strādā vienā dalībvalstī, bet dzīvo citā dalībvalstī, kur parasti atgriežas ik dienas vai vismaz reizi nedēļā; [..]

[..]

j) "tiesību akti" attiecībā uz katru dalībvalsti nozīmē likumus un citus normatīvos aktus, kā arī visus pārējos pastāvošos vai turpmākos ieviešanas pasākumus, kas attiecas uz tām sociālā nodrošinājuma jomām un sistēmām, ko aptver 4. panta 1. un 2. punkts [..].

Šajā terminā neietilpst esošās vai turpmākās darba devēju un darba ņēmēju vienošanās, neatkarīgi no tā, vai par tām ir vai nav lēmušas kompetentās iestādes, padarot tās obligātas vai paplašinot to apjomu. Tomēr, ciktāl šādi noteikumi:

i) palīdz īstenot kādu apdrošināšanas prasību saskaņā ar iepriekšējā apakšpunktā minētajiem likumiem un citiem normatīvajiem aktiem [..],

ii) [..]

šā termina ierobežojumu var jebkurā laikā atcelt ar attiecīgās dalībvalsts deklarāciju, kurā uzskaita tās šāda veida sistēmas, uz kurām attiecas šī regula [..].

[..]

t) "pabalsti un pensijas" nozīmē visus pabalstus un pensijas, to skaitā visus to sastāvā ietilpstošus elementus, kas maksājami no sabiedriskiem līdzekļiem, revalorizācijas pieaugumus un papildu pabalstus, ievērojot III sadaļu, kā arī kopsummas pabalstus, ko var maksāt pensiju vietā, un maksājumus, kas veikti, atlīdzinot ieguldījumus;

[..]."

8. Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktā noteikts, ka ratione personae šī regula attiecas uz "darba ņēmējiem un pašnodarbinātām personām un studentiem, uz kuriem ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi [..], kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādnieku zaudējušām personām".

9. Kas attiecas uz ratione materiae piemērojamību, saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. pantu – daļā, kas svarīga šajā lietā, – šī regula attiecas:

"1. [..] uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:

a) slimības un maternitātes pabalsti;

[..]

c) vecuma pabalsti;

[..]

2. [..] uz vispārīgajām un īpašajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, kuras var būt gan saistītas ar iemaksām, gan nesaistītas, un sistēmām, kas paredz darba devēja vai kuģa īpašnieka atbildību attiecībā uz 1. punktā minētajiem pabalstiem.

[..]."

10. Šīs regulas 3. panta 1. punkts nostiprina vienlīdzīgas attieksmes principu, nosakot, ka:

"[i]evērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī, uz kuru [un uz kurām] attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kā uz šīs valsts pilsoņiem."

11. Šīs regulas 13. pantā noteikti kritēriji, lai noteiktu, kādi tiesību akti piemērojami tām sociālā nodrošinājuma jomām, uz kurām attiecas šī regula. Attiecībā uz to, kas svarīgs šajā lietā, šajā pantā noteikts:

"1. Ievērojot 14.c un 14.f pantu, personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.

2. Ievērojot 14. līdz 17. pantu,

a) persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;

b) pašnodarbināta persona, kas strādā kādā dalībvalstī, ir pakļaut[a] šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja viņa dzīvo citā dalībvalstī;

[..]."

12. Regulas Nr. 1408/71 III sadaļa paredz "īpašus noteikumus attiecībā uz dažādām pabalstu kategorijām".

13. Šīs pašas regulas 18. pants un tam sekojošie panti ietver noteikumus par slimības un maternitātes pabalstiem.

14. Šajā lietā ir vietā citēt šīs regulas 19. pantu, kurā noteikts:

"1. Tāds darbinieks vai pašnodarbināta persona, kas dzīvo tādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, un kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem [..] savas dzīvesvietas valstī saņem:

a) pabalstus natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko šī institūcija piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts;

b) naudas pabalstus, ko nodrošina kompetentā institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties kompetentajai institūcijai un dzīvesvietas institūcijai, pēdējā še minētā institūcija tomēr var nodrošināt šādus pabalstus pirmās še minētās institūcijas vārdā, saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.

2. Analoģiski 1. punkta a) apakšpunktu piemēro ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, ja viņiem nav tiesību uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņi dzīvo.

[..]"

15. Visbeidzot, Regulas Nr. 1408/71 20. pantā ietverti īpaši noteikumi attiecībā uz pārrobežu darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem:

"Pārrobežu darba ņēmējs arī var saņemt pabalstus kompetentajā valstī. Šādus pabalstus nodrošina kompetentā institūcija saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem tā, it kā šī persona dzīvotu minētajā valstī. Viņa ģimenes locekļi var saņemt pabalstus natūrā ar tiem pašiem nosacījumiem; izņemot steidzamus gadījumus, šādu pabalstu saņemšana tomēr ir atkarīga no vienošanās starp attiecīgajām valstīm vai starp šo valstu kompetentajām iestādēm vai, ja tādas nav, no iepriekšējas atļaujas, ko sniegusi kompetentā institūcija."

B – Valsts tiesiskais regulējums

16. Sozialgesetzbuch XI grāmata (Sociālā nodrošinājuma kodekss, turpmāk tekstā – "SGB XI") reglamentē Soziale Pflegerversicherung (sociālo apdrošināšanu pret aprūpes risku, turpmāk tekstā – "aprūpes apdrošināšana").

17. Atbilstoši šiem noteikumiem, ikvienai personai, kura ir apdrošināta pret slimību, ir jāveic iemaksas par aprūpes apdrošināšanu (SGB XI 20. pants).

18. Turklāt, saskaņā ar SGB XI 23. pantu, personām, kuras atbilstoši likumam nav apdrošinātas pret slimību, bet kurām ir privāta uzņēmuma izsniegta slimības apdrošināšanas polise vai uz kurām ir attiecināms īpašs valsts institūcijās strādājošo sociālā nodrošinājuma režīms, ir pašām jāveic iemaksas, saņemot obligāto papildu apdrošināšanas polisi viņu izvēlētajā uzņēmumā. Attiecībā uz apdrošināšanos un pabalstiem papildu apdrošināšana ir saskaņā ar likumu pakļauta nosacījumiem, kas ir analogi aprūpes sociālajai apdrošināšanai (SGB XI 110. pants).

19. Aprūpes apdrošināšana apdrošinātajai personai, viņas laulātajam un bērniem, ja tie ir "aprūpējami"( ), garantē ikmēneša pabalstu, kura mērķis ir segt izdevumus, kas radušies sakarā ar trešo personu sniegto aprūpi dzīvesvietā (aprūpes pabalsts), un papildus tam garantē arī citus sociālā nodrošinājuma pabalstus.

20. Saistībā ar šiem citiem sociālā nodrošinājuma pabalstiem kā būtiskas šajā lietā jāmin sociālā nodrošinājuma iemaksas, kas tiek veiktas par trešo personu, kas aprūpē apdrošināto personu, kā tas ir paredzēts SGB XI 44. panta 1. punktā:

"Lai uzlabotu to personu sociālo aizsardzību, kuras sniedz aprūpi [SGB XI] 19. panta izpratnē, valsts apdrošināšanas iestādes un privātie apdrošināšanas uzņēmumi, kuri piedāvā privāto obligāto aprūpes apdrošināšanu, [..] veic iemaksas iestādē, kas ir kompetenta likumā noteiktās pensijas apdrošināšanas jomā [..]. Sīki izstrādāti noteikumi ir paredzēti [Sozialgesetzbuch] VI grāmatas 3. [..] pantā."

21. Kā tas izriet no šīm tiesību normām un kā to precizē iesniedzējtiesas rīkojums, iemaksas tiek veiktas tikai tad, ja ir izpildīti divi nosacījumi. Pirmkārt, tās personas darbībai, kura sniedz aprūpi, ir jāatbilst SGB XI 19. pantā paredzētajiem nosacījumiem un, otrkārt, šai darbībai ir jābūt tādai, uz kuru ir attiecināms obligātais pensijas režīms Sozialgesetzbuch VI grāmatas (Gesetzliche Rentenversicherung ( )) (turpmāk tekstā – "SGB VI") izpratnē.

22. Attiecībā uz pirmo nosacījumu jāprecizē, ka "personas, kuras sniedz aprūpi" SGB XI 19. panta izpratnē, sniedz palīdzību aprūpējamajai personai viņas dzīvesvietā neprofesionālā kārtā vismaz 14 stundas nedēļā.

23. Kas attiecas uz otru nosacījumu, SGB VI 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktā noteikts, ka personām, kuras neprofesionālā kārtā sniedz palīdzību tādai aprūpējamajai personai viņas dzīvesvietā, kurai ir tiesības uz aprūpes pabalstu, un dara to vismaz 14 stundas nedēļā, ir jāveic vecuma apdrošināšanas, invaliditātes apdrošināšanas un dzīvības apdrošināšanas iemaksas.

24. Turklāt attiecībā uz šo otro nosacījumu būtiski ir atgādināt, ka saskaņā ar 3. pantu Sozialgesetzbuch IV grāmatā (Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung ( )) (turpmāk tekstā – "SGB IV"):

"Noteikumi par apdrošināšanas pienākumu un tiesībām uz apdrošināšanu ir piemērojami:

1) tiktāl, ciktāl tajos ietverta prasība par to, ka visi darbinieki vai pašnodarbinātās personas, uz kurām attiecas šis likums, ir nodarbināti vai veic pašnodarbinātu darbību;

2) tiktāl, ciktāl visām personām, uz kuru dzīvesvietu vai pastāvīgo dzīvesvietu ir attiecināms šis likums, nav jābūt nodarbinātām vai jāveic pašnodarbināta darbība."

III – Fakti un process

A – Process valsts tiesās

1. Lieta C-502/01 Gaumain-Cerri

25. Silke Gomēna-Serī [Silke Gaumain-Cerri] kundze, kas ir Vācijas pilone, un viņas vīrs, kas ir Francijas pilsonis, dzīvo Francijā. Viņi abi strādā Vācijā kā darba ņēmēji nepilnu darba laiku, lai pārējo dienas daļu varētu veltīt, sniedzot aprūpi un palīdzību savam nepilngadīgajam dēlam, kurš ir invalīds. Sakarā ar savu darbu Vācijā viņi ir piesaistīti Vācijas aprūpes sociālajai apdrošināšanai Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse – KKH (turpmāk tekstā – "KKH") sociālās apdrošināšanas iestādē. Kopš 1997. gada viņu dēls saņem ikmēneša aprūpes pabalstu.

26. 2000. gadā laulātie lūdza KKH atbilstoši SGB XI 44. panta 1. punktam pārskaitīt kompetentai sociālās apdrošināšanas iestādei obligātās sociālās iemaksas par personām, kuras sniedz aprūpi bez atlīdzības. Ar 2000. gada 16. maijā pieņemtu lēmumu KKH noraidīja lūgumu, pamatojoties uz to, ka laulātie Gomēni-Serī dzīvo ārvalstī un tādēļ tie nav pakļauti obligātajai apdrošināšanai atbilstoši SGB IV 3. panta 2. punktam. KKH ar 2000. gada 17. jūlija lēmumu noraidīja prasītāju pamata lietā iesniegto sūdzību.

27. Uzskatot, ka apstrīdētais lēmums diskriminē viņu un viņas vīru kā pārrobežu darba ņēmējus, Gomēna-Serī kundze 2000. gada 26. jūlijā vērsās Sozialgericht Hannover [Hanoveres Sociālajā tiesā], lūdzot atcelt KKH lēmumu un uzdot tai veikt sociālā nodrošinājuma iemaksas.

28. Izskatot šo prāvu, Sozialgericht Hannover nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

"1) Vai jēdzieni "slimības pabalsts" un "vecuma pabalsts" Regulas Nr. 1408/71 1. panta izpratnē ietver pabalstus, kas vienai iestādei jāsamaksā otrai, ja apdrošinātais no tā saņem tikai abstraktu un netiešu labumu (aprūpes kases veiktā pensijas apdrošināšanas iemaksu izdarīšana par personu, kura brīvprātīgi sniedz aprūpi), un, ja gadījumā atbilde ir apstiprinoša, tad, pastāvot kādiem nosacījumiem?

2) Vai nediskriminācijas princips, kā tas izriet no primārajām un atvasinātajām tiesībām, prasa, ka 1. jautājumā minētie pabalsti jāmaksā neatkarīgi no tā, vai darbība, no kuras tie izriet, ir veikta Vācijā vai citā Eiropas Savienības dalībvalstī un neatkarīgi no apdrošinātā vai šo pabalstu tiešā labuma guvēja dzīvesvietas?"

2. Lieta C-31/02 Barth

29. Lietas C-31/02 pamatā ir Vācijas sociālā nodrošinājuma iestāžu atteikums veikt sociālās iemaksas par aprūpi, ko Vācijā veicis Vācijas pilsonis, kas dzīvo citā dalībvalstī, šajā gadījumā – Beļģijā.

30. Šajā lietā apspriežamā problēma ir šāda: vai Marijai Bartai [Maria Barth], kas aprūpē pensionētu Vācijas ierēdni 18 stundas katru nedēļu un kuras vidējā ikmēneša atlīdzība ir aptuveni 400 eiro, ir tiesības uz to, ka sociālās apdrošināšanas iestādes, kurās aprūpējamā persona ir veikusi aprūpes apdrošināšanu, veic obligātās sociālās iemaksas?

31. Šīs iestādes ir Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen (turpmāk tekstā – "Landesamt"), kas ir Vācijas ierēdņu sociālās apdrošināšanas iestāde, un privāta apdrošināšanas sabiedrība PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (turpmāk tekstā – "PAX"), ar kuru aprūpējamā persona bija noslēgusi individuālu līgumu par aprūpes apdrošināšanu papildus obligātajai apdrošināšanai saskaņā ar kopā piemērojamiem SGB XI 23. pantu un SGB XI 110. pantu (skat. iepriekš 18. punktu).

32. Sākotnēji minētās sociālās apdrošināšanas iestādes bija veikušas SGB XI 44. pantā paredzētās sociālās iemaksas par Bartas kundzi Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz (turpmāk tekstā – "LVR"), kas ir iestāde, kurai Bartas kundze bija piesaistīta. Pēc tam tomēr LVR lēmumā tika atzīts, ka Bartas kundzei nebija pienākuma veikt iemaksas, jo viņa dzīvoja ārvalstī, un tādēļ gan Landesamt, gan PAX pārtrauca veikt minētās iemaksas.

33. Bartas kundze pārsūdzēja LVR lēmumu Sozialgericht Aachen [Āhenes Sociālajā tiesā], lūdzot, lai Landesamt un PAX tiek pieaicināti kā līdzatbildētāji.

34. Prāvu izskatošā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

"1) Vai noteikumi, kas ietverti Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, ir piemērojami Vācijas apdrošināšanas pret aprūpes risku sistēmai arī tad, kad aprūpes riska segšanas pamatā, tai skaitā daļēji, saskaņā ar kopā piemērojamiem Sozialgesetzbuch (Vācijas Sociālā nodrošinājuma kodekss) – soziale Pflegeversicherung (sociālā apdrošināšana pret aprūpes risku) – (SGB XI) 23. un 110. pantu ir individuāls līgums, kas noslēgts par aprūpes riska apdrošināšanu?

2) Vai vecuma apdrošināšanas tiesiskajā režīmā veiktās iemaksas, kuras apdrošināšanas iestādēm saskaņā ar kopā piemērojamiem SGB XI 44. pantu, kā arī Sozialgesetzbuch – Gesetzliche Rentenversicherung (vecuma apdrošināšanas tiesiskais režīms) – (SGB VI) 3. panta pirmā teikuma 1.a punktu un 166. panta 2. punktu ir jāmaksā par personām, kas neprofesionālā kārtā sniedz aprūpi aprūpējamām personām, ir "slimības pabalsts" Regulas (EEK) Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē? Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai šādas iemaksas var tikt maksātas arī par personām, kuras palīdz aprūpējamām personām valstī, kurā atrodas kompetentā sociālā apdrošināšanas iestāde, bet kuras dzīvo citā dalībvalstī?

3) Vai personas, kuras aprūpē aprūpējamās personas SGB XI 19. panta izpratnē, ir "darba ņēmēji" EKL 39. panta izpratnē? Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai tā rezultātā ir aizliegts atteikt viņām "vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšanas" piešķiršanu, pamatojoties uz to, ka viņu dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta nav kompetentajā valstī?"

B – Process Tiesā

35. Sakarā ar lietu saistību Tiesas priekšsēdētājs ar 2003. gada 21. jūlija rīkojumu nolēma apvienot abas lietas.

36. Lietā C-502/01 KKH un Eiropas Kopienu Komisija iesniedza apsvērumus un lietā C-31/02 Vācijas valdība un Grieķijas valdība izdarīja to pašu.

37. Procesa laikā Tiesa nosūtīja rakstveida jautājumu Vācijas valdībai par to, vai Vācijas Federatīvā Republika ir noslēgusi ar Francijas Republiku vienošanās Regulas Nr. 1408/71 ( ) 20. panta izpratnē. Vācijas valdība atbildēja, ka šādas vienošanās nav noslēgtas ne aprūpes apdrošināšanas, ne slimības apdrošināšanas jomā.

IV – Juridiskais pamatojums

A – Ievads

38. Abas lietas, kas tiek izskatītas valsts tiesās, pēc būtības prasa izvērtēt jautājumu, vai Kopienu tiesības iestājas pret to, ka dalībvalsts piemēro tiesību aktus, kas šajā valstī sociālo iemaksu veikšanu par personām, kas neprofesionālā kārtā sniedz aprūpi aprūpējamām personām, kuras piesaistītas valsts aprūpes apdrošināšanas sistēmai, pakļauj nosacījumam par dzīvesvietu.

39. Tomēr jānorāda, ka abu iesniedzējtiesu uzdotie jautājumi Tiesai nav ne formulēti vienādi, ne arī tādā pašā secībā. Šo abu lietu apvienošana tādējādi prasa pārkārtot jautājumus un zināmā mērā tos pārformulēt, lai, cik vien iespējams, tos varētu izvērtēt vienādi.

40. Uzskatu, ka vispirms jāizvērtē, vai Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama sociālo iemaksu veikšanai. Lai to noskaidrotu, jāuzdod jautājums, vai prasītāji pamata prāvā ir "darba ņēmēji" minētās regulas izpratnē; pēc tam jānoskaidro, vai iemaksu veikšana par personām, kas sniedz aprūpi, var, ņemot vērā lietas apstākļus, tikt atzīta par "vecuma pabalstu" vai "slimības pabalstu" joprojām šīs regulas izpratnē (pirmais jautājums lietā C-502/01 un otrā jautājuma pirmā daļa lietā C-31/02).

41. Pēc Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomas noteikšanas jānoskaidro, vai tajā ietvertie noteikumi iestājas pret tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu kā pamata prāvās, kas minēto sociālo iemaksu veikšanu pakļauj dzīvesvietas nosacījumam (daļa no otrā jautājuma lietā C-502/01 un otrā jautājuma otrā daļa lietā C-31/02).

42. Tikai šajā brīdī būs iespējams sākt izvērtēt lietā C-31/02 uzdoto pirmo jautājumu un jautāt, vai Regulā ietvertie noteikumi ir piemērojami arī gadījumiem, kad sociālās nodrošinājuma sistēmas ietvaros valsts iestāde sedz tikai daļu no aprūpes apdrošināšanas, kurpretim pārpalikušo daļu sedz obligātā papildu apdrošināšana, ko atlīdzina privāts uzņēmums, pastāvot pēc būtības tādiem pašiem nosacījumiem, kas piemērojami sociālā nodrošinājuma jomā.

43. Visbeidzot, jāizvērtē, vai EKL 39. pants vai citi EK līguma noteikumi par personu brīvu pārvietošanos un diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ iestājas pret to, ka tiek piemērots tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvās (daļa no otrā jautājuma lietā C-502/01 un trešais jautājums lietā C-31/02).

B – Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību lietā C‑31/02

44. Pirms pārformulēto jautājumu izvērtēšanas jāatbild uz Vācijas valdības iebildumu, kurā pēc būtības ir apstrīdēta visa lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība lietā C-31/02.

45. Vācijas valdība uzskata, ka Sozialgericht Aachen uzdotie prejudiciālie jautājumi nav būtiski lietas izlemšanai. Pretēji viedoklim, ko, šķiet, pieņēmusi iesniedzējtiesa, ar attiecīgo Sozialgesetzbuch tiesību normu pareizu piemērošanu pietiktu, lai pamatotu Bartas kundzes prasības apmierināšanu, atzīstot viņas tiesības uz SGB XI 44. pantā paredzēto sociālo iemaksu veikšanu.

46. Vācijas valdības piedāvātā valsts tiesību interpretācija varētu būt pareiza. Tomēr šajā lietā iesniedzējtiesa ir izteikusi atšķirīgu viedokli, kā rezultātā tā uzskatīja par nepieciešamu uzdot Tiesai minētos prejudiciālos jautājumus.

47. Atbilstoši iedibinātai judikatūrai "Tiesas kompetencē nav interpretēt valsts tiesības, bet [..] tai, ievērojot kompetenču sadali starp Kopienu tiesām un valsts tiesām, ir jāņem vērā faktiskie un tiesiskie apstākļi, kādos ir uzdots prejudiciālais jautājums, kā tas ir definēts lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu".( )

48. Tādējādi šķiet, ka nav nekāda iemesla piekrist Vācijas valdības iesniegtajam iebildumam par nepieņemamību.

C – Par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību

49. Izvērtējot iesniedzējtiesu uzdotos jautājumus saskaņā ar iepriekš ieskicēto struktūru, pirmais izskatāmais jautājums ir par Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomas noteikšanu. Jānosaka, pirmkārt, vai šī regula ir piemērojama ratione personae personām, kuras atrodas tādā pašā situācijā, kādā prasītājas pamata prāvās, un, otrkārt, vai minētā regula ir piemērojama ratione materiae attiecīgajiem sociālajiem pabalstiem (pirmais jautājums lietā C-502/01 un otrais jautājums lietā C-31/02).

50. Izklāsta skaidrībai šie jautājumi izvērtējami atsevišķi, iepriekš noteiktajā kārtībā.

1. Par piemērojamību ratione personae

51. Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. pantu tā "attiecas uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām". Tādējādi jājautā, vai persona, kas sniedz palīdzību SGB XI 19. panta izpratnē, ir "darbinieks" šīs regulas izpratnē.

52. Grieķijas valdība un KKH piedāvā atbildēt uz šo jautājumu noliedzoši, lai arī tās šo viedokli izsaka drīzāk apgalvojuma veidā. Vienīgais arguments, uz kuru tās atsaucas šī secinājuma atbalstam, ir šāds – KKH norāda, ka Vācijas tiesībās SGB XI 19. pantā paredzētā aprūpe nav atzīstama ne par "darbu", ne par "pašnodarbinātu darbību".

53. Komisija savukārt uzskata, ka Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunktā ietverta ļoti detalizēta jēdziena "darbinieks" definīcija – tajā iekļauta jebkura persona, kura ir apdrošināta saskaņā ar šajā regulā noteiktajām sociālā nodrošinājuma sistēmām. Komisija uzskata, ka šis nosacījums attiecībā uz personām, kuras sniedz aprūpi SGB XI 19. panta izpratnē, pilnībā ir izpildīts, un no tā ir secināms, ka prasītājas pamata prāvās ir darbinieki Regulas Nr. 1408/71 izpratnē.

54. Bez vilcināšanās jāpiekrīt Komisijas viedoklim.

55. Tiesas judikatūrā jau ilgu laiku precizēts, ka Regulā Nr. 1408/71 iekļautais jēdziens "darbinieks" ir Kopienu tiesību jēdziens ( ) un ka tas nozīmē "jebkuru personu, kura, ievērojot šajā pantā noteiktos ierobežojumus, ir apdrošināta pret risku saskaņā ar vienu no 1. panta a) apakšpunktā minētajām sociālā nodrošinājuma sistēmām" ( ).

56. Tāpat Tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, ka uz aprūpes apdrošināšanu ir attiecināma viena no šīm sistēmām ( ), jo tās "mērķis būtībā ir papildināt slimības apdrošināšanas pabalstus" ( ).

57. Tādējādi var pilnībā atzīt, ka persona, kas ir apdrošināta aprūpes apdrošināšanas sistēmas ietvaros, kā Gomēna-Serī kundze un viņas dēls lietā C‑502/01, ir "darbinieks" Regulas Nr. 1408/71 izpratnē, jo viņa ir apdrošināta saskaņā ar vienu no sistēmām, kas minēta šīs regulas 1. panta a) apakšpunktā.

58. Ņemot to vērā, jānorāda, ka jēdziena "darbinieks" nozīme, kas šajā sakarā ir atzīta tikko piesauktajā Tiesas judikatūrā (iepriekš 55. punktā), noteikti ietver personas, kuras aprūpē apdrošināto personu, kā tas skaidri redzams Bartas kundzes gadījumā lietā C-31/02 – neatkarīgi no tā, vai aprūpe tiek veikta bez atlīdzības vai par samaksu, un neatkarīgi no iespējamā atlīdzības apmēra.

59. Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmā personām, kuras neprofesionālā kārtā veic aprūpi vismaz 14 stundas nedēļā, ir pienākums – neņemot vērā dzīvesvietas nosacījumu – būt apdrošinātai vecuma, invaliditātes apdrošināšanas un apdrošināšanas pret nāves gadījumu sistēmā atbilstoši SGB VI 3. panta pirmās daļas 1. punkta a) apakšpunktam.

60. Nav strīda par to, ka Regula Nr. 1408/71 atbilstoši tās 4. pantam attiecas gan uz vecuma apdrošināšanu, gan uz invaliditātes apdrošināšanu un arī uz apdrošināšanu pret nāves gadījumu.

61. Personas, kuras veic aprūpi apstākļos, kādi ir šajā lietā, tādējādi ir "darbinieki" Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunkta izpratnē, jo tās ir apdrošinātas atbilstoši vienai no šajā regulā noteiktajām sistēmām.

62. Tādējādi piedāvāju Tiesai atbildēt iesniedzējtiesām, ka uz personu, uz kuru attiecas SGB XI noteiktā aprūpes apdrošināšana, attiecas "darbinieka" jēdziens Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunkta izpratnē tāpat kā ar šo jēdzienu tiek aptverta persona, kura veic aprūpi SGB XI 19. panta izpratnē un kura šajā sakarā ir apdrošināta vienā no sociālā nodrošinājuma sistēmām, kas minēta Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunktā.

2. Par piemērojamību ratione materiae

63. Tagad jāizvērtē jautājums par to, vai Regula Nr. 1408/71, kā tas ir definēts tās 4. pantā, ir piemērojama ratione materiae, ja atbilstoši SGB XI 44. pantam aprūpes apdrošināšanas iestāde veic sociālās iemaksas par personām, kuras veic aprūpi (skat. iepriekš 9. punktu).

64. KKH uzskata, ka uz šo jautājumu jāatbild noliedzoši, jo apstrīdēto iemaksu veikšana nav ne slimības pabalsts, ne vecuma pabalsts Regulas Nr. 1408/71 4. panta izpratnē.

65. Šajā lietā tie nav "pabalsti", bet gan "iemaksas", kuras personai, kas veic aprūpi, ir jāiemaksā slimības vai vecuma apdrošināšanas sistēmā, lai saņemtu tiesības saņemt pabalstus šo sociālā nodrošinājuma sistēmu ietvaros.

66. Tas, ka šīs iemaksas veic aprūpējamās personas apdrošināšana, nav pietiekami, lai mainītu to raksturu, tādējādi tās padarot par sociāliem pabalstiem par labu šai citai personai. Labums, ko aprūpējamā persona iegūst no šīs atlīdzības, ir pārāk netiešs.

67. Tāpat nav iespējams, kā to uzskata KKH, atsaukties uz Tiesas judikatūru aprūpes apdrošināšanas jomā, lai pamatotu pretēju viedokli.

68. KKH norāda, ka lietā Molenaar ( ) Tiesa atzina aprūpes pabalstu par slimības pabalstu, bet tikai ievērojot to, ka šis pabalsts, lai papildinātu slimības apdrošināšanas pabalstus, tika izmaksāts tieši aprūpējamajai personai.

69. Turpretim šajā lietā iemaksas nav izmaksātas aprūpējamajai personai, bet gan sociālā nodrošinājuma iestādei, kurā ir apdrošināta persona, kas to aprūpē. Tādējādi šī izmaksa nekādā veidā nepapildina slimības apdrošināšanas pabalstus un tādēļ nav atzīstama par "slimības pabalstu" Regulas Nr. 1408/71 4. panta izpratnē.

70. Uzreiz jānorāda, ka es nepiekrītu šim viedoklim.

71. Vispirms jāatgādina, ka, atbilstoši iedibinātai judikatūrai, "pabalsts ir atzīstams par sociālu pabalstu tiktāl, ciktāl attiecīgais pabalsts tiek piešķirts, neveicot personisko vajadzību individuālu izvērtēšanu pēc ieskata, bet gan, pamatojoties uz tiesiski definētu gadījumu, uz kuru attiecas viens no riskiem, kuri tieši uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā". ( )

72. KKH nenoliedz, ka aprūpes apdrošināšanas pabalsti – ieskaitot SGB XI 44. pantā noteikto iemaksu veikšanu – tiek izmaksāti personām, neīstenojot nekādu administratīvo varu, izvērtējot pēc ieskata, bet gan, pamatojoties uz objektīvu situāciju, kas ir tiesiski definēta.

73. Turklāt neviens neapstrīd, ka kopumā aprūpes apdrošināšanas pabalsti, kā Tiesa to precizēja spriedumā Molenaar ( ), ir atzīstami par "slimības pabalstiem" (un jo īpaši par "slimības apdrošināšanas pabalstiem natūrā") Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta izpratnē.

74. Strīda jautājums būtībā ir tas, vai attiecīgo iemaksu veikšana šajā lietā, ievērojot citus aprūpes apdrošināšanas pabalstus, dod norādes par to, ka pieņemams cits atzinums.

75. Šķiet, ka nav pamata, kā uzskata Grieķijas valdība un Komisija, neiekļaut šo iemaksu veikšanu "slimības pabalstos", kas maksājami par labu apdrošinātajai personai, kā tas noteikts iepriekš minētajā spriedumā Molenaar.

76. Jāpiekrīt Komisijas viedoklim, kad tā uzsver – Tiesa, lai arī spriedumā Molenaar tieši atsaucoties tikai un vienīgi uz aprūpes pabalstu, patiesībā ieviesa vispārīgu principu, kas nozīmē, ka tādā sistēmā kā aprūpes apdrošināšanas sistēma par "slimības apdrošināšanas pabalstiem natūrā" ir atzīstami visi pabalsti, kuri ir "finansiāla palīdzība, kas kopumā ļauj uzlabot aprūpējamo personu dzīves līmeni, atlīdzinot izmaksas, ko rada situācija, kurā tās atrodas" ( ).

77. Šajā lietā apspriežamo iemaksu veikšana vispirms, kā to pierāda lietas C‑502/01 faktiskie apstākļi, ļauj uzlabot aprūpējamo personu dzīves līmeni, kas tām ļauj palikt savā ģimenē, bez atlīdzības saņemot tām nepieciešamo aprūpi, ko sniedz tām pazīstams cilvēks, kuram, kaut arī, to darot, samazinās darbs ārpus ģimenes un ģimenes ienākumi, nav jāatsakās realizēt savas tiesības uz pensiju.

78. Turklāt, kā to norāda arī Sozialgericht Aachen rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, šo sociālo iemaksu veikšana, ja to apsver pareizi, faktiski ir finansiāls atbalsts, kas piešķirts aprūpējamajai personai, lai tā varētu izmantot neprofesionāla aprūpētāja palīdzību, neveicot (tieši vai netieši) obligātās sociālās iemaksas.

79. Tādējādi attiecībā uz šeit būtisko jautājumu iemaksu veikšana tās personas vecuma apdrošināšanas sistēmā, kura veic aprūpi, ir atzīstama par slimības apdrošināšanas pabalstiem natūrā par labu aprūpējamajai personai, ņemot vērā kritērijus, ko Tiesa ir noteikusi iepriekš minētajā spriedumā Molenaar.

80. Veltīgi ir norādīt pretēju argumentu, atsaucoties uz to, ka attiecīgās iemaksas netiek izmaksātas ne aprūpējamajai personai, ne trešajai personai, kas to aprūpē, bet tieši sociālā nodrošinājuma iestādei, kurā ir apdrošināta trešā persona vecuma apdrošināšanas ietvaros.

81. Kā to pareizi uzsvēra Grieķijas valdība un Komisija, atbilstoši Tiesas judikatūrai maksājumi, kurus sociālā nodrošinājuma iestāde konkrētas sistēmas ietvaros izmanto, lai tieši veiktu iemaksas, ko darbinieks maksā citai iestādei citas sociālās nodrošinājuma sistēmas ietvaros, ir atzīstami par pabalstu, kuru pirmā iestāde maksā otrai iestādei atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem par labu darba ņēmējam ( ) pat tad, ja minētos maksājumus viena iestāde otrai veic tieši.

82. No tā jāsecina, ka sociālo iemaksu veikšana par labu personām, kuras veic aprūpi, uz kuru attiecas aprūpes apdrošināšana SGB XI 44. panta izpratnē, ir slimības apdrošināšanas pabalsts natūrā par labu personai, kurai ir aprūpes apdrošināšana Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta izpratnē.

D – Par otro jautājumu lietā C-502/01 un par otrā jautājuma otro daļu lietā C‑31/02

83. Uzdodot otro jautājumu lietā C-502/01 un otrā jautājuma otro daļu lietā C‑31/02, iesniedzējtiesas pēc būtības vēlas noskaidrot, vai Regula Nr. 1408/71 iestājas pret to, ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā SGB IV 3. panta 2. punkts, kurā noteikts, ka par personām, kas dzīvo ārvalstīs, netiek veiktas SGB XI 44. pantā paredzētās sociālās iemaksas.

1. Lietas dalībnieku argumenti

84. Lietā C-502/01 KKH uzsver, ka gan persona, kas veic aprūpi (prasītāja pamata prāvā), gan aprūpējamā persona (viņas dēls) dzīvo Francijā, proti, dalībvalstī, kurā neatrodas iestāde, kuras kompetencē ir sniegt apstrīdētos pabalstus (Vācija). Atbilstoši atbildētājas pamata prāvā teiktajam attieksme pret prasītāju un viņas dēlu ir tāda pati, kā pret jebkuru citu personu, kas veic vai saņem aprūpi bez maksas Francijā un kura dzīvo šajā valstī.

85. KKH uzskata – tas, ka viņiem Vācijā nav atzītas tiesības saņemt apstrīdētos pabalstus sakarā ar viņu dzīvesvietu ārvalstīs, nenozīmē ne to, ka ir notikusi diskriminējoša attieksme, ne to, ka jebkādā citā veidā tiek pārkāpta ar Regulu Nr. 1408/71 ieviestā harmonizētā sistēma.

86. KKH uzsver, ka, apstrīdot šo argumentu, nav nozīmes atsaukties uz to, ka prasītāja pamata prāvā ir gan "persona, kas veic aprūpi", gan "apdrošinātais darba ņēmējs" ar tiesībām saņemt aprūpes apdrošināšanas pabalstus kompetentās iestādes dalībvalstī. Tā ir vienkārša sakritība, kurai nav nozīmes attiecībā uz prasītājas tiesisko stāvokli kā personai, kura veic aprūpi.

87. KKH pēc būtības uzskata, ka tā darba ņēmēja tiesiskais stāvoklis, kas apdrošināts Vācijas aprūpes apdrošināšanas ietvaros, un tās personas tiesiskais stāvoklis, kura veic aprūpi, ir izvērtējami atsevišķi attiecībā pret Regulu Nr. 1408/71. Tādējādi, pat ja minētās regulas izpratnē personai ir tiesības kā apdrošinātam darba ņēmējam saņemt slimības apdrošināšanas pabalstus natūrā neatkarīgi no jebkāda dzīvesvietas nosacījuma, tā nevar atsaukties uz savu statusu, lai saņemtu citus pabalstus, kuri attiecīgā gadījumā tai tiktu izmaksāti citā statusā – kā personai, kas veic aprūpi.

88. Komisija konstatē, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam sociālā nodrošinājuma sistēmu, kas piemērojama personai, kura tiek nodarbināta vai kura veic pašnodarbinātu darbību dalībvalstī, reglamentē darba valsts tiesības tiktāl, ciktāl Regulā nav noteikts citādi. Tādējādi gan lietā C‑502/01, gan lietā C-31/02 Vācijas tiesības ir piemērojamas kā darba valsts tiesības attiecībā uz personu, kas apdrošināta aprūpes apdrošināšanas sistēmā.

89. Komisija tālāk atgādina, ka papildus koordinējoša rakstura tiesību normām piemērojamo tiesību jomā Regulā ietvertas arī īpašas harmonizētās materiālās tiesību normas.

90. Kā vienu no tām Komisija jo īpaši min 19. pantu, kurā noteikts, ka darbinieks vai pašnodarbinātā persona, kas dzīvo dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, saņem pabalstus natūrā, ko nodrošina šīs valsts kompetentā iestāde atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro.

91. Kā jau Tiesa to ir lēmusi spriedumā Molenaar,( ) tiesību normā, kas aizliedz nodrošināt aprūpes apdrošināšanas pabalstus natūrā dalībvalstī, kurā dzīvo migrējošais darba ņēmējs, tādējādi nav ievērotas Regulas Nr. 1408/71 19. panta prasības, un šāda tiesību norma ir nesaderīga ar šo pantu.

92. Ņemot vērā, ka šajā lietā apsriežamo iemaksu veikšana arī ir aprūpes apdrošināšanas pabalsts natūrā, jāsecina, ka Regulas Nr. 1408/71 19. pants iestājas pret to, ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā SGB IV 3. panta 2. punkts, kurā noteikts, ka SGB XI 44. pantā paredzētās sociālās iemaksas netiek veiktas par personām, kas dzīvo ārvalstīs.

93. Komisija uzskata, ka iepriekš minētais noteikti ir attiecināms uz lietu C‑502/01, un arī attiecībā uz lietu C-31/02 ir izdarāms tāds pats secinājums, jo šīs lietas īpašie faktiskie apstākļi nevar attaisnot citādu atbildi.

94. Skaidrs, ka attiecībā uz šajā lietā apspriežamajiem pabalstiem ir piemērojama Regula Nr. 1408/71 tiktāl, ciktāl tos nodrošina aprūpējamajai personai, kurpretim minētās regulas 19. pants ir piemērojams, lai aizliegtu diskrimināciju pret personu, kas veic aprūpi.

95. Atbilstoši Komisijas teiktajam, tā ir situācija, kad persona, kura veic aprūpi, "aizstāj" aprūpējamo personu; šāda aizstāšana šajā jomā ir pilnībā pieņemama: jau citā gadījumā, kā to norāda Komisija, Tiesa piemēroja Regulu Nr. 1408/71 attiecībā uz faktiem, saskaņā ar kuriem pabalsta saņēmējs un darba ņēmējs nebija viena un tā pati persona.( )

96. Tādējādi, kā uzskata Komisija, ir iespējams arī lietas C-31/02 kontekstā apgalvot, ka Regulas Nr. 1408/71 19. pants iestājas pret šajā lietā apspriežamā dzīvesvietas nosacījuma piemērošanu.

97. Vēl vairāk – Komisija uzsver, ka šāda nosacījuma piemērošana pie tam ir pretrunā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ietverts Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktā.

98. Tiesa ir precizējusi, ka "Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktā ietvertais vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju sociālās nodrošinājuma sistēmas labuma guvēju pilsonības dēļ, bet arī jebkuru apslēptu diskrimināciju, kura, piemērojot citus atšķirības kritērijus, faktiski noved pie tāda paša rezultāta". ( )

99. Komisija turpina, uzsverot – lai izskaustu jebkāda veida diskrimināciju un lai pilnībā nodrošinātu iepriekš minētajā 3. panta 1. punktā paredzēto vienlīdzīgo attieksmi, dalībvalstīm ir "jāpielīdzina" noteikti faktiskie apstākļi, kas rodas citā dalībvalstī, tādiem pašiem faktiskajiem apstākļiem, kas rodas valstī. Šajā lietā Regulas Nr. 1408/71 3. pantā prasīts "pielīdzināt" personas, kas veic aprūpi, faktisko dzīvesvietu fiktīvai dzīvesvietai Vācijā un tādējādi uzskatīt, ka ir izpildīts SGB IV 3. pantā paredzētais dzīvesvietas nosacījums.

E – Vērtējums

100. Manuprāt, nav iespējams pēc vienas formulas atbildēt uz šajās pamata prāvās uzdotajiem jautājumiem. Uzskatu, ka abās lietās esošās būtiskās atšķirības prasa izvērtēt šīs lietas atsevišķi.

– Lieta

101. Vispirms jānorāda, ka Regula Nr. 1408/71 ir ratione materiae piemērojama attiecībā uz šajā lietā apspriestajiem pabalstiem tiktāl, ciktāl tie ir slimības pabalsti, kas nodrošināti darba ņēmējam, kurš apdrošināts aprūpes apdrošināšanas sistēmas ietvaros (skat. iepriekš 79. punktu).

102. Tādējādi tieši kā darba ņēmēja, kas apdrošināta aprūpes apdrošināšanas ietvaros, prasītāja pamata prāvā lietā C-502/01 var atsaukties uz minētās regulas tiesību normām, lai apstrīdētu atbildētājas atteikumu izmaksāt strīdīgos pabalstus.

103. Ņemot to vērā, jāpiekrīt Komisijas viedoklim par to, ka pēc būtības Tiesa šo jautājumu jau ir izskatījusi un atrisinājusi iepriekš minētajā spriedumā Molenaar.

104. Šajā spriedumā Tiesa precizēja, ka valsts tiesību norma, "kas aizliedz izmaksāt aprūpes apdrošināšanas pabalstus "natūrā" dalībvalstī, kurā dzīvo migrējošais darba ņēmējs", ir nesaderīga ar Regulas Nr. 1408/71 19. pantu.

105. Tā kā šajā lietā apspriesto iemaksu veikšana ir aprūpes apdrošināšanas pabalsts natūrā, kas tiek sniegts prasītājai pamata prāvā, SGB IV 3. pantā paredzētā dzīvesvietas nosacījuma piemērošana neatbilst Regulas Nr. 1408/71 19. pantam.

106. No tā jāsecina, ka attiecībā uz lietu C-502/01 un šajā lietā esošajiem faktiskajiem apstākļiem Regulas Nr. 1408/71 19. pants iestājas pret sociālās nodrošinājuma iestādes atteikumu veikt tādas iemaksas kā SGB XI 44. pantā noteiktās, pamatojoties uz to, ka prasītāja dzīvo ārvalstīs.

– Lieta

107. Manuprāt, lieta C-31/02 ir vērtējama citādāk.

108. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, uzskatu, ka Regula Nr. 1408/71 neiestājas pret to, ka šajā lietā tiek piemērota apstrīdētā valsts tiesību norma, jo nedomāju, ka attiecīgo iemaksu nodrošināšana ir uzskatāma par "slimības pabalstiem", kurus sniedz par labu prasītājai minētās regulas un jo īpaši tās 19. panta izpratnē.

109. Kā Tiesa to atkārtoti ir norādījusi, jānošķir iemaksa apdrošināšanas prēmijas saņemšanai no sociālā nodrošinājuma pabalsta atbilstošā izpratnē. Tas tāpēc, ka iemaksas apdrošināšanas prēmiju maksājumiem netiek nodrošinātas pēc tam, kad apdrošinātais risks ir materializējies, bet gan dod tiesības saņemt sociālā nodrošinājuma pabalstus tad, ja apdrošinātais risks iestājas.( )

110. Manuprāt, nav šaubu par to, ka strīdīgo iemaksu veikšana Bartas kundzei nenotiek pēc tam, kad ir iestājies viens no šīs prasītājas slimības vai vecuma apdrošināšanas ietvaros apdrošinātajiem gadījumiem. Šī iemaksa dod tikai tiesības nākotnē saņemt sociālā nodrošinājuma pabalstus un tādējādi nav uzskatāma par "slimības apdrošināšanas pabalstu natūrā" vai par "vecuma apdrošināšanas pabalstu natūrā", kas sniegts prasītājai un uz ko tai bija tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 19. pantu.

111. Turklāt neuzskatu, ka, piemērojot šīs regulas 3. pantu, ir iespējams nonākt pie atšķirīga risinājuma, kā to uzskata Komisija.

112. Attiecībā uz šo jautājumu jāatgādina, ka, saskaņā ar šo tiesību normu, uz personām, "kurām piemērojamas šīs regulas tiesību normas", saskaņā ar "jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem" ( ) attiecas tādi paši pienākumi un tādi paši pabalsti kā uz šīs valsts pilsoņiem.

113. Nav strīda par to, ka, atbilstoši Regulai Nr. 1408/71, jēdziens "tiesību akti" nozīmē katras dalībvalsts tiesību aktus "attiecībā uz tām sociālā nodrošinājuma sistēmu jomām, ko aptver 4. panta 1. un 2. punkts" ( ), un tādējādi attiecībā uz šajā lietā apspriežamajām jomām – "sociālā nodrošinājuma jom[as], uz kurām attiecas [..] slimības [vai] vecuma pabalsti".

114. Tas nozīmē, ka šajā lietā prasītāja pamata prāvā var atsaukties uz šīs regulas 3. pantu tikai, lai iestātos pret diskriminējošu attieksmi, kas tai atņem "slimības pabalstus" vai "vecuma pabalstus", kurus pretējā gadījumā tai būtu tiesības saņemt.

115. Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus (109. un 110. punkts), nešķiet iespējams šajā lietā esošo strīdīgo sociālo iemaksu veikšanu atzīt par "slimības pabalstiem" vai "vecuma pabalstiem" par labu personai, kas veic aprūpi. Uzskatu, ka šai personai nav nozīmes atsaukties uz Regulas Nr. 1408/71 3. pantu savas prasības atbalstam.

116. Tādējādi jāsecina, ka attiecībā uz lietu C-31/02 un tās pamatā esošajiem faktiskajiem apstākļiem ne Regulas Nr. 1408/71 3. pants, ne tās 19. pants neiestājas pret kompetentās sociālās nodrošinājuma iestādes atteikumu veikt tādas iemaksas kā SGB XI 44. pantā noteiktās, pamatojoties uz to, ka prasītāja dzīvo ārvalstīs.

F – Par lietā C-31/02 uzdoto pirmo jautājumu

117. Uzdodot pirmo jautājumu lietā C-31/02, Sozialgericht Aachen pēc būtības jautā, vai Regula Nr. 1408/71 attiecas arī uz to daļu no aprūpes apdrošināšanas, ko negarantē SGB XI 20. pantā noteiktā aprūpes sociālās apdrošināšanas valsts sistēma, bet gan ko garantē privātas apdrošināšanas sabiedrības pabalsti atbilstoši SGB XII 23. un 110. pantam.

118. Par šo jautājumu savus apsvērumus Tiesai iesniedza tikai Grieķijas valdība un Komisija.

119. Grieķijas valdība uzskata, ka Regula Nr. 1408/71 nav piemērojama privāttiesību sfērā noslēgtam līgumam. Tā pie šāda secinājuma nonāk, ņemot vērā minētās regulas 1. panta j) apakšpunktu, kurā, definējot jēdziena "valsts tiesību akti" nozīmi, neietilpst "esošās vai turpmākās vienošanās".

120. Komisija turpretim uzskata, ka papildu apdrošināšanas tiesiskais režīms visos jautājumos ir identisks aprūpes sociālās apdrošināšanas režīmam, un no tā ir secināms, ka Regula ir pilnībā piemērojama pabalstiem, ko paredz "privātais" papildu režīms.

121. Kā jau to iepriekš secināju, uzskatot, ka attiecībā uz lietu C-31/02, ņemot vērā tās pamatā esošos apstākļus, Regula Nr. 1408/71 neiestājas pret kompetentās sociālās nodrošinājuma iestādes atteikumu izmaksāt tādu pabalstu kā SGB XI 44. pantā noteikto pabalstu, pamatojoties uz to, ka prasītāja dzīvo ārvalstīs, domāju, ka Tiesai šis jautājums nav jāizskata.

G – Par to, vai ir notikusi ar Līgumu aizliegta diskriminācija

1. Ievads

122. Uzdodot otro jautājumu lietā C-502/01 un trešo jautājumu lietā C-31/02, iesniedzējtiesas pēc būtības Tiesai jautā, vai EKL 39. pants vai citas Līgumā ietvertās tiesību normas par personu brīvu pārvietošanos un diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ iestājas pret to, ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā SGB IV 3. pants, kurā SGB XI 44. pantā paredzēto sociālo iemaksu veikšana ir pakļauta dzīvesvietas nosacījumam.

123. Ņemot vērā manis sniegtās atbildes uz iepriekšējiem jautājumiem, šis jautājums ir jāizskata tikai attiecībā uz lietu C-31/02.

2. Lietas dalībnieku argumenti

124. Grieķijas valdība uzskata, ka dzīvesvietas nosacījuma piemērošana šajā lietā ir pretrunā EKL 39. pantam. Atbilstoši iedibinātai Tiesas judikatūrai jēdziens "darba ņēmējs" EKL 39. panta izpratnē aptver arī personas, kuras strādā tikai ierobežotu stundu skaitu nedēļā, saņemot par to ierobežotu atlīdzību, tiktāl, ciktāl šis darbs ir "īsts un patiešām esošs".( )

125. Komisija savukārt norāda, ka SGB IV 3. panta piemērošanas rezultātā prasītājai pamata prāvā tiek liegtas tiesības saņemt sociālās iemaksas. Šajā lietā prasītājas ciestais zaudējums ir tikai un vienīgi sakarā ar to, ka viņa, kas sākotnēji dzīvoja Vācijā, pārcēlās dzīvot uz citu dalībvalsti, kurpretim personai, kura saglabāja savu dzīvesvietu Vācijā, ir tiesības uz minēto iemaksu veikšanu.

126. Tādējādi, kā Komisija uzskata, šādas tiesību normas piemērošana ir diskriminācija pret personu, kura izmanto tiesības uz brīvu pārvietošanos, un tādējādi tā neatbilst EKL 18., 39. un 42. pantam.

3. Vērtējums

127. Vispirms uzskatu, ka skaidrības labad atbilde uz šo jautājumu sniedzama divos apakšpunktos. Pirmkārt, jānoskaidro, vai persona, kas atrodas prasītājas situācijā lietā C-31/02, ir "darba ņēmējs" EKL 39. panta izpratnē. Apstiprinošas atbildes gadījumā jāuzdod jautājums par to, vai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, dzīvesvietas nosacījuma piemērošana rada diskrimināciju, ko aizliedz EKL 39. panta 2. punkts.

a) Par jēdzienu "darba ņēmējs" EKL 39. panta izpratnē

128. Attiecībā uz šo jautājumu vispirms jānorāda, ka atbilstoši Tiesas iedibinātai judikatūrai "darba ņēmēju brīva pārvietošanās ir viens no Kopienas pamatprincipiem un jēdzienam "darba ņēmējs" [EKL] 48. panta [jaunajā redakcijā – 39. pants] izpratnē [..] ir Kopienas nozīme" ( ) un tas nav interpretējams šauri ( ). Tādējādi šajā jēdzienā ir ietverta jebkura persona, kas "noteiktu laiku kāda labā un vadībā veic pakalpojumus, saņemot par to atlīdzību". ( )

129. Jo īpaši Tiesa vēlāk ir atzinusi, ka jēdzienā "darba ņēmējs" ir ietvertas arī personas, kuras nestrādā pilna laika darbu un kuras nesaņem atlīdzību, kas pati par sevi garantē cienījamu dzīvesveidu (tā saucamos "minimālos uzturlīdzekļus") ( ), tiktāl, ciktāl šīs personas strādā "īstu un patiešām esošu" darbu, neaptverot vienīgi "maza apjoma darbu, kas ir vienkārši maznozīmīgs un palīgdarbs" ( ).

130. Šajā lietā esošais aprūpes darbs, kuru veic 18 stundas nedēļā, saņemot par to atlīdzību aptuveni 400 eiro mēnesī, bez šaubām, ir "īsts un patiešāms esošs" darbs tikko atgādinātās judikatūras izpratnē.

131. Tādējādi var apgalvot, ka tāda persona kā prasītāja lietā C-31/02, kura veic īstu un patiešām esošu aprūpi par labu citai personai un šīs citas personas vadībā, ir darba ņēmēja EKL 39. panta izpratnē.

4. Par to, vai ir notikusi diskriminācija, ko aizliedz EKL 39. panta 2. punkts

132. Ņemot vērā iepriekš minēto, papildus jānorāda, ka tādas tiesību normas kā SGB IV 3. panta piemērošana šīs lietas apstākļiem var ierobežot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, padarot to mazāk "pievilcīgu" ekonomiskā ziņā, tiktāl, ciktāl šī tiesību norma pārrobežu darba ņēmējiem atņem priekšrocību, ko parasti bauda valsts darba ņēmēji.

133. Tādējādi būtiski ir noskaidrot, vai šāds labums ir viens no "sociālajiem labumiem", ko garantē Regulas Nr. 1612/68 7. pants, ieviešot EKL 39. pantā ietverto pārvietošanās brīvību. Jāatgādina, ka šīs regulas 7. pants, tā 1. punktā paredzot, ka "darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem", tā 2. punktā precizē, ka šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.

134. Atbilstoši iedibinātai judikatūrai, "jēdziens "sociālās priekšrocības", uz kuru atsaucas Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts, [..] aptver [..] visas priekšrocības, kas neatkarīgi no tā, vai tās ir saistītas ar darba līgumu, tiek vispārīgi atzītas valsts darba ņēmējiem vispirmām kārtām sakarā ar viņu objektīvo darba ņēmēju statusu vai vienkārši sakarā ar viņu parasto dzīvesvietu valstī, un tādējādi šī jēdziena paplašināšana uz darba ņēmējiem, kuri ir citu dalībvalstu pilsoņi, šķiet, veicina šādu darba ņēmēju apriti Kopienā". ( )

135. Sociālo iemaksu veikšana aprūpes apdrošināšanas ietvaros tieši ir valsts darba ņēmējiem vispāratzītas tiesības "sakarā ar viņu objektīvo darba ņēmēju statusu". Šajā lietā šīs iemaksas tiek veiktas sakarā ar to personu objektīvo statusu, kuras aprūpē aprūpējamu personu, kurai nepieciešama aprūpe vairāk nekā 14 stundas nedēļā. Turklāt nav šaubu, ka šādu tiesību piemērošana, attiecinot tās arī uz citu dalībvalstu pilsoņiem, "veicinās viņu apriti Kopienā".

136. No tā tādējādi var secināt, ka šajā lietā pastāv sociāla priekšrocība Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē, uz kuru attiecas nediskriminācijas princips, kas ietverts šīs regulas 7. panta 1. punktā, ieviešot EKL 39. panta 2. punktu.

137. Ja tas tā ir, tad ir piemērojams iedibināts princips, saskaņā ar kuru "noteikumi par vienlīdzīgu attieksmi aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkāda veida diskrimināciju, kas, piemērojot citus atšķirības kritērijus, faktiski noved pie tā paša rezultāta". ( ) Nav šaubu, ka tie ir "valsts tiesībās paredzēti nosacījumi, kas, lai arī tie ir piemērojami neatkarīgi no pilsonības, būtiski vai lielā mērā ietekmē migrējošos darba ņēmējus [..], kā arī vienādi piemērojami nosacījumi, kurus vieglāk ir izpildīt valsts darba ņēmējiem nekā migrējošajiem darba ņēmējiem vai kas ir jo īpaši nelabvēlīgāki migrējošajiem darba ņēmējiem". ( ) Šāda atšķirība ir attaisnojama tikai tad, ja to pamato objektīvi apsvērumi. ( )

138. Ir acīmredzami – kaut arī piemērojams vienādi, dzīvesvietas nosacījums, kas noteikts SGB XI 44. pantā attiecībā uz tiesībām saņemt sociālās iemaksas, īpaši kaitē noteiktai migrējošo darba ņēmēju kategorijai, proti, pārrobežu darba ņēmējiem.

139. Turklāt lietas materiālos nav neviena objektīva faktora, kas attaisnotu atšķirību attieksmē pret rezidentiem un nerezidentiem attiecībā uz tiesībām saņemt SGB XI 44. pantā paredzētās sociālās iemaksas.

140. Tādējādi uzskatāms, ka šāds pasākums ir netieša diskriminācija, kas ir pretrunā EKL 39. panta 2. punktam un Regulas Nr. 1612/68 7. pantam.

141. No tā tādējādi secināms, ka attiecībā uz lietu C-31/02, ņemot vērā šajā lietā esošos apstākļus, EKL 39. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1612/68 7. pants iestājas pret to, ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā SGB IV 3. pants, ar kuru SGB XI 44. pantā paredzēto sociālo iemaksu saņemšana ir pakļauta nosacījumam, ka saņēmēja dzīvesvieta ir Vācijā.

V – Secinājumi

142. Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, piedāvāju Tiesai uz Sozialgericht Hannover lietā un Sozialgericht Aachen lietā uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

"1) Uz personu, uz kuru attiecas Sozialgesetzbuch XI grāmatā noteiktā aprūpes apdrošināšana, attiecas "darbinieka" jēdziens 1. panta a) apakšpunkta Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, izpratnē tāpat kā šis jēdziens attiecas uz personu, kura veic aprūpi Sozialgesetzbuch XI grāmatas 19. panta izpratnē un kura šajā sakarā ir apdrošināta vienā no sociālā nodrošinājuma sistēmām, kas minēta Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunktā.

2) Sociālo iemaksu veikšana par labu personām, kuras veic aprūpi, uz kuru attiecas aprūpes apdrošināšana Sozialgesetzbuch XI grāmatas 44. panta izpratnē, ir slimības apdrošināšanas pabalsts natūrā par labu personai, kurai ir aprūpes apdrošināšana Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta izpratnē.

3) attiecībā uz lietu C-502/01 un šajā lietā esošajiem faktiskajiem apstākļiem Regulas Nr. 1408/71 19. pants iestājas pret sociālās nodrošinājuma iestādes atteikumu veikt tādu iemaksu, kāda noteikta Sozialgesetzbuch XI grāmatas 44. pantā, pamatojoties uz to, ka prasītāja dzīvo ārvalstīs.

4) attiecībā uz lietu C-31/02 un tās pamatā esošajiem faktiskajiem apstākļiem ne Regulas Nr. 1408/71 3. pants, ne tās 19. pants neiestājas pret kompetentās sociālās nodrošinājuma iestādes atteikumu veikt tādu iemaksu kā Sozialgesetzbuch XI grāmatas 44. pantā paredzētais pabalsts, pamatojoties uz to, ka prasītāja dzīvo ārvalstīs.

5) tāda persona kā prasītāja lietā C-31/02, kura veic īstu un patiešām esošu aprūpi par labu citai personai un šīs citas personas vadībā, ir darba ņēmēja EKL 39. panta izpratnē.

6) attiecībā uz lietu C-31/02, ņemot vērā šajā lietā esošos apstākļus, EKL 39. panta 2. punkts un 7. pants Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā iestājas pret to, ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā Sozialgesetzbuch IV grāmatas 3. pants, ar kuru Sozialgesetzbuch XI grāmatas 44. pantā paredzēto sociālo iemaksu veikšana ir pakļauta nosacījumam, ka saņēmēja dzīvesvieta ir Vācijā."