Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 14. novembrī ( )

Lieta C‑616/18

Cofidis SA

pret

YU,

ZT

(Tribunal d’instance Épinal (Epinālas pirmās instances tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lieta C‑679/18

OPR‑Finance s.r.o.

pret

GK

(Okresní soud v Ostravě (Ostravas apgabaltiesa, Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)





Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2008/48 – Patēriņa kredītlīgumi – Kreditora veikta patērētāja kredītspējas pārbaude pirms līguma noslēgšanas – Kreditora pienākums sniegt informāciju, slēdzot līgumu – Sankcijas [pienākuma] neizpildes gadījumā – Piemērošana pēc savas iniciatīvas – Valsts tiesību norma, kas valsts tiesām pēc noilguma termiņa vai prekluzīvā termiņa beigām liedz pēc savas iniciatīvas vai patērētāja iebilduma konstatēt iespējamu pienākumu neizpildi un par to piemērot sodu





I. Ievads

1. Lietu Cofidis (C‑616/18) un OPR‑Finance (C‑679/18) pamatā ir Francijas un Čehijas lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuros attiecīgi ir runa par Patēriņa kredīta direktīvas ( ) interpretāciju. Būtībā runa ir par jautājumu, ciktāl valsts prekluzīvie un noilguma termiņi liedz tiesai pārbaudīt pēc savas iniciatīvas Patēriņa kredīta direktīvas 8. un 10. panta pārkāpumu un ciktāl tiesām par konstatētajiem pārkāpumiem ir jāpiemēro sods pēc savas iniciatīvas.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

2. Patēriņa kredīta direktīvas 8. panta 1. punkts ir formulēts šādi:

“Dalībvalstis nodrošina, ka pirms kredītlīguma noslēgšanas kreditors novērtē patērētāja kredītspēju, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, kas attiecīgā gadījumā iegūta no patērētāja, un, ja nepieciešams, uz ziņām, kas iegūtas no attiecīgās datubāzes. Dalībvalstis, kurās tiesību akti paredz, ka kreditori novērtē patērētāju kredītspēju, pamatojoties uz ziņām, kas iegūtas no attiecīgās datubāzes, var saglabāt šo prasību.”

3. Patēriņa kredīta direktīvas 10. panta 2. punktā ir uzskaitītas ziņas, kas “skaidri un lakoniski” ir jānorāda kredītlīgumā, tostarp īpaši gada procentu likme un patērētāja maksājamā kopējā summa (g) apakšpunkts), kā arī informācija par konkrētām patērētāja tiesībām.

4. Patēriņa kredīta direktīvas 23. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums “pieņemt noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par valsts noteikumu, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, pārkāpumiem, un veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu sankciju īstenošanu. Paredzētajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām”.

B. Valsts tiesības

1. Francijas tiesības (lieta “Cofidis”)

5. Francija Patēriņa kredīta direktīvas normas ir transponējusi Francijas tiesībās, izdarot grozījumus Patērētāju kodeksa tiesību normās, pamatojoties uz Loi n° 2010‑737 du 1 er juillet 2010 portant réforme du crédit à la consommation (2010. gada 1. jūlija Likums Nr. 2010‑737 par patēriņa kredītu reformu) ( ).

6. Lēmuma pieņemšanā prejudiciālajā tiesvedībā piemērojamās Code de la consommation (Patērētāju kodekss) normas – lietas faktiem piemērojamā redakcijā – ir, pirmkārt, L. 311‑9 pants ( ), kurā ir paredzēts, ka pirms kredītlīguma noslēgšanas aizdevējs pārbauda aizņēmēja maksātspēju, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, tostarp informāciju, ko aizņēmējs sniedz pēc aizdevēja pieprasījuma. Otrkārt, L. 311‑18. panta 2. punktā ( ) ir paredzētas tiesības ar dekrētu noteikt, kāda informācija ir obligāti jānorāda līgumā. Pamatojoties uz šo pilnvarojumu, tika pieņemts Décret n° 2011‑136 du 1 er février 2011 (2011. gada 1. februāra Dekrēts Nr. 2011‑136), kas atkal tika kodificēts Patērētāju kodeksa R. 311‑5. pantā ( ). Tā I punktā ir noteikts: “L. 311‑18. pantā paredzētais kredītlīgums tiek sagatavots, izmantojot burtus, kuru izmērs nevar būt mazāks par astoto lielumu. Tajā saprotami un skaidri izlasāmi” ir ietverta virkne būtisku ziņu.

7. Patērētāju kodeksa L. 311‑48. pantā ir reglamentētas tiesiskās sekas, kas iestājas kreditora pienākumu neizpildes gadījumā. Par pienākuma sniegt informāciju saskaņā ar L. 311‑18. pantu neizpildi saskaņā ar L. 311‑48. panta 1. punktu tiek piemērots sods, kas izpaužas kā zaudētas tiesības saņemt procentus. Šo sankciju saskaņā ar L. 311‑48. panta 2. punktu piemēro arī gadījumā, ja netiek izpildīts pienākums pārbaudīt kredītspēju saskaņā ar L. 311‑9. pantu, un tiesa šajā gadījumā var attiecināt sankciju arī tikai uz daļu no tiesībām saņemt procentus.

8. No Patērētāju kodeksa normu par patēriņa kredītiem piemērošanas izrietošajiem strīdiem piemēro dažādus prekluzīvos un noilguma termiņus. Prasību veikt maksājumu celšanai maksājuma nokavējuma gadījumā saskaņā ar Patērētāju kodeksa L. 311‑52. pantu piemēro divu gadu ilgu prekluzīvo termiņu pēc notikuma, kas ir izraisījis strīdu. Patērētāja prasībām piemēro Code de commerce (Komerckodekss) L. 110‑4. panta I punktu, saskaņā ar kuru saistības, kas izriet no darījumiem starp komersantiem vai starp komersantiem un personām, kuras nav komersanti, noilgst pēc pieciem gadiem, ja uz tām neattiecas kāds no īsākiem speciālajiem noilguma termiņiem. Code civil (Civilkodekss) 2224. pantā vispārīgi ir noteikts, ka personiskās prasības vai īpašuma prasības noilgst piecos gados no brīža, kad tiesīgā persona ir uzzinājusi vai tai vajadzēja uzzināt faktus, kuri ļauj šīs tiesības īstenot.

2. Čehijas Republikas tiesības (lieta “OPR‑Finance”)

9. Čehijas Republika Patēriņa kredīta direktīvu Čehijas tiesībās transponēja ar Zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (Likums Nr. 257/2016 par patēriņa kredītlīgumiem; turpmāk tekstā – “Likums par patēriņa kredītlīgumiem”), kas stājās spēkā 2016. gada 1. decembrī.

10. Likuma par patēriņa kredītlīgumiem 86. pantā patērētāja kredītspējas novērtēšana ir reglamentēta šādi:

“(1) Pirms patēriņa kredītlīguma noslēgšanas vai jebkādu izmaiņu veikšanas līgumā attiecībā uz pienākumiem, kas paredz būtisku patēriņa kredīta kopējā apjoma pieaugumu, aizdevējam ir jānovērtē patērētāja kredītspēja, pamatojoties uz būtisku, uzticamu, pietiekamu un samērīgu informāciju, kas iegūta no patērētāja un, ja nepieciešams, no datubāzes, kas ļauj novērtēt patērētāja kredītspēju, vai no citiem avotiem. Aizdevējs piešķir patēriņa kredītu tikai tad, ja kredītspējas novērtējumā ir secināts, ka nav pamatotu šaubu par patērētāja spēju atmaksāt patēriņa kredītu. [..]”

11. Likuma par patēriņa kredītlīgumiem 87. pantā kredītspējas novērtēšanas pienākuma neizpildes sekas ir reglamentētas šādi:

“(1) Ja aizdevējs sniedz patērētājam patēriņa kredītu, pārkāpjot 86. panta 1. punkta otrajā teikumā noteikto, līgums ir uzskatāms par spēkā neesošu. Patērētājs var izvirzīt iebildumu par spēkā neesamību trīs gadu prekluzīva termiņa laikā, skaitot no līguma noslēgšanas dienas. Patērētājam ir pienākums atmaksāt izmaksātā patēriņa kredīta pamatsummu termiņā, kas ir atbilstošs viņa finansiālajām iespējām.”

12. Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (Likums Nr. 89/2012, Civillikums) 586. pantā tā dēvētā relatīvā spēkā neesamība, kā tā tostarp ir paredzēta Likuma par patēriņa kredītiem 87. panta 1. punktā, vispārīgi ir reglamentēta šādi:

“(1) Ja ar tiesiska darījuma spēkā neesamību ir paredzēts aizsargāt konkrētas personas intereses, tikai šī persona var apstrīdēt šāda akta spēkā esamību.

(2) Ja persona, kurai ir tiesības apstrīdēt šāda darījuma spēkā esamību, šīs tiesības neizmanto, šis darījums ir uzskatāms par spēkā esošu.”

III. Fakti, pamatlieta un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā Cofidis

A. Fakti un pamatlieta

13. Cofidis, prasītāja pamatlietā, ar atbildētājiem pamatlietā kā patērētājiem 2013. gada 5. maijā noslēdza kredītu apvienošanas līgumu par summu 20 600 EUR ( ). 2017. gada 20. decembrī Cofidis paziņoja par līguma izbeigšanu un aicināja atbildētājus 2018. gada 29. martā veikt neveiktos maksājumus.

14. Ar 2018. gada 9. maijā paziņoto prasību Cofidis lūdz piespriest atbildētājiem solidāri veikt maksājumus un paziņot spriedumu par pagaidām izpildāmu. 2018. gada 21. jūnija tiesas sēdē tiesas priekšsēdētājs pēc savas iniciatīvas vērtēja gan iespējamu pienākuma – sniegt līguma piedāvājumu, kurā būtu ietverta saprotama un skaidri salasāma informācija, – pārkāpumu, gan iespējamu pienākuma pārbaudīt kredīta ņēmēju maksātspēju neizpildi, kā arī ar to saistītās sankcijas (spēkā neesamība, tiesību saņemt procentus pilnīga vai daļēja zaudēšana) un aicināja lietas dalībniekus izteikt viedokli par to. Cofidis pret minēto iebilst, norādot, ka pēc savas iniciatīvas izvirzītie pamati ir noilguši, jo tie tiesā ir izvirzīti, kad jau bija beidzies piecu gadu termiņš pēc līguma noslēgšanas.

B. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

15. Tādējādi ar 2018. gada 20. septembra lēmumu, kas tika saņemts 2018. gada 1. oktobrī, Tribunal d’instance Épinal (Epinālas pirmās instances tiesa, Francija) uzdeva Tiesai šādu jautājumu prejudiciālā nolēmuma sniegšanai:

“Vai patērētāju aizsardzībai, kas tiek nodrošināta ar Patēriņa kredīta direktīvu, ir pretrunā valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru prasībā, ko profesionālis ir cēlis pret patērētāju un kas ir pamatota ar viņu starpā noslēgtu kredītlīgumu, pēc piecu gadu noilguma termiņa beigām, kas sākas līdz ar līguma noslēgšanu, valsts tiesai ir aizliegts, pēc savas ierosmes vai pēc patērētāja izvirzītas iebildes, norādīt un sodīt par to, ka ir pārkāptas direktīvas 8. pantā paredzētās tiesību normas par pienākumu pārbaudīt patērētāja maksātspēju, direktīvas 10. pantā un nākamajos pantos paredzētās tiesību normas par kredītlīgumos skaidri un lakoniski norādāmo informāciju un, vispārīgāk, visas minētajā direktīvā paredzētās patērētājus aizsargājošās tiesību normas?”

16. Prejudiciālajā tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza Cofidis kā prasītāja pamatlietā, Francijas Republika, Čehijas Republika un Eiropas Komisija. Tie paši lietas dalībnieki bija pārstāvēti arī 2019. gada 4. septembra tiesas sēdē.

IV. Fakti, pamatlieta un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā OPR‑Finance

A. Fakti un pamatlieta

17. OPR‑Finance, prasītāja pamatlietā, atbildētājai pamatlietā kā patērētājai 2017. gada 21. aprīlī piešķīra atkārtoti izmantojamu kredītu par kopējo summu 4900 Čehijas kronas (CZK) ( ). Pēc tam, kad patērētāja neatmaksāja kredīta maksājumus, kuru atmaksai bija pienācis termiņš, OPR Finance ar 2018. gada 7. jūnijā tiesā saņemtu prasību lūdza samaksāt summu 7839 CZK ( ) apmērā un likumiskos kavējuma procentus kopš 2017. gada 1. oktobra.

18. Tiesvedības laikā OPR Finance nedz apgalvoja, nedz pierādīja, ka tā pirms kredītlīguma noslēgšanas būtu novērtējusi atbildētājas kredītspēju. Savukārt atbildētāja nenorādīja uz kredītlīguma spēkā neesamību, pamatojoties uz to, ka prasītāja nepārbaudīja tās kredītspēju.

B. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

19. Ar 2018. gada 25. oktobra lēmumu, kas saņemts 2018. gada 5. novembrī, Okresní soud v Ostravě (Ostravas apgabaltiesa, Čehijas Republika) saskaņā ar LESD 267. pantu uzdeva Tiesai šādus jautājumus prejudiciālā nolēmuma sniegšanai:

“1) Vai ar Patēriņa kredīta direktīvas 8. un 23. panta noteikumiem, kuri ir piemērojami kopā, netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikts, ka sankcija par to, ka kreditors nav izpildījis pienākumu novērtēt patērētāja kredītspēju pirms patēriņa kredītlīguma noslēgšanas, ir patēriņa kredītlīguma spēkā neesamība kopā ar patērētāja pienākumu atmaksāt kreditoram pamatsummu termiņā, kas atbilst patērētāja finansiālajām iespējām, šādu sankciju (patēriņa kredītlīguma spēkā neesamību) piemērojot tikai gadījumā, ja patērētājs to ir ierosinājis (t.i., apstrīdējis līguma spēkā esamību), ievērojot trīs gadu noilguma termiņu?

2) Ja Tiesa uz šo jautājumu atbild apstiprinoši,

vai no Patēriņa kredītlīguma direktīvas 8. un 23. panta noteikumiem, kuri ir piemērojami kopā, valsts tiesai izriet pienākums pēc savas iniciatīvas piemērot sankciju, kas noteikta valsts tiesību aktos attiecībā uz kreditora pienākuma novērtēt patērētāja kredītspēju (t.i., pat gadījumā, ja patērētājs aktīvi neierosina šo sankciju) neizpildīšanu?”

20. Prejudiciālajā tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza Čehijas Republika, Portugāles Republika un Eiropas Komisija. Tie paši lietas dalībnieki bija pārstāvēti arī 2019. gada 4. septembra tiesas sēdē.

V. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība lietā Cofidis

21. Francijas valdība norāda uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību lietā Cofidis. Tās ieskatā, runa ir par hipotētisku tiesību jautājumu, jo citētās Francijas tiesībās ietvertās tiesību normas par noilgumu pamatlietā vispār nav piemērojamas.

22. Manuprāt, šim iebildumam nevar piekrist.

23. Šajā ziņā ir jānorāda, kā paskaidro arī pati Francijas valdība, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības pieņēmums ( ). Valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa gan var noraidīt, ja ir visai acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai vai spēkā esamības izvērtējumam nav nekāda sakara ar pamatlietas faktiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem ( ). Par to šajā gadījumā nevar būt runas. Proti, kā norāda pati Francijas valdība, no Komerckodeksa L. 110‑4. panta un Civilkodeksa 2224. panta izrietošā Francijas tiesiskā regulējuma par noilgumu piemērojamību tādās situācijās kā pamatlietās aplūkotās valsts tiesas vērtē atšķirīgi. Ņemot vērā minēto, ir jābalstās uz iesniedzējtiesas viedokli par piemērojamām valsts tiesību normām un būtībā jāprezumē prejudiciālā jautājuma nozīme lēmuma pieņemšanai.

24. Tomēr, tā kā prejudiciālais jautājums katrā ziņā ir par situāciju, kad soda piemērošana par pienākuma neizpildi notiek pēc patērētāja celta iebilduma, ir jānorāda, ka pamatlietā tāds netika celts. Tāpēc šim jautājuma aspektam konkrētajā lietā nav nozīmes lēmuma pieņemšanā un līdz ar to tam ir hipotētisks raksturs.

25. Turklāt, manā ieskatā, ir pamatots Cofidis iebildums, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, ciktāl tajā tiek lūgts pieņemt lēmumu jautājumā, vai valsts tiesām ir tiesības konstatēt pēc savas iniciatīvas vispārīgi visu Patēriņa kredīta direktīvas tiesību normu par patērētāju aizsardzību pārkāpumus un piemērot sodus par tiem. Tas tāpēc, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav skaidrs, konkrēti kādas citas tiesību normas valsts tiesa pamatlietā pēc savas iniciatīvas vēlas piemērot. Līdz ar to Tiesai nav zināmi faktiskie un juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz šo jautājuma aspektu.

26. Tāpēc nav šaubu par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību lietā Cofidis, ciktāl tā mērķis ir noskaidrot valsts tiesas tiesības, neņemot vērā pretrunā esošu valsts tiesisko regulējumu par noilgumu, pēc savas iniciatīvas pārbaudīt no Patēriņa kredīta direktīvas 8. panta un 10. panta 2. punkta izrietošo kreditora pienākumu neizpildi un attiecīgā gadījumā piemērot sodu par to.

VI. Prejudiciālo jautājumu vērtējums pēc būtības

27. Lietā Cofidis Francijas tiesa vaicā, vai tai pēc savas iniciatīvas ir jākonstatē un jāsoda Patēriņa kredīta direktīvas normu – konkrēti, pienākuma pārbaudīt patērētāja kredītspēju saskaņā ar 8. pantu, kā arī prasības līgumā ietvert 10. pantā norādīto informāciju skaidrā un lakoniskā veidā – pārkāpums, lai gan tas ir pretrunā valsts tiesiskajam regulējumam par noilgumu.

28. Lietā OPR‑Finance Čehijas tiesa ar saviem abiem prejudiciālajiem jautājumiem būtībā vēlas zināt, vai Patēriņa kredīta direktīvā ir izvirzīta prasība piemērot sankciju pēc savas iniciatīvas patērētāja kredītspējas nenovērtēšanas gadījumā, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā par sankcijām tiesības norādīt uz pienākuma neizpildi ir piešķirtas patērētājam (otrais prejudiciālais jautājums) un turklāt šajā ziņā ir paredzēts trīs gadus ilgs prekluzīvs termiņš (pirmais prejudiciālais jautājums).

29. Tādējādi abās lietās tiek uzdots jautājums par to, ciktāl no Patēriņa kredīta direktīvas izrietošo kreditora pienākumu neizpilde valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jākonstatē un attiecīgā gadījumā jāsoda, neņemot vērā valsts tiesību normas par prekluzīvajiem vai noilguma termiņiem. Līdz ar to šķiet lietderīga kopēja abu lietu izskatīšana.

30. Vispirms izskaidrošu, ka valsts tiesām šie pārkāpumi ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas, pēc tam analizēšu attiecīgo termiņu sekas un, visbeidzot, vērtēšu sodu par pārkāpumiem piemērošanu.

A. Par valstu tiesu pienākumu pēc savas iniciatīvas pārbaudīt no Patēriņa kredīta direktīvas izrietošo kreditora pienākumu izpildi (otrais prejudiciālais jautājums lietā OPR‑Finance)

31. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai nodrošinātu dažādu Savienības tiesību patērētāju tiesību aizsardzības instrumentu praktisko iedarbību, valsts tiesa pēc savas iniciatīvas var un tai ir pienākums pārbaudīt to ievērošanu ( ). Ņemot vērā minēto, vispirms ir jānorāda, ka pamatojums, lai pieņemtu šādu pienākumu veikt pārbaudi (par to skat. tālāk 1. punktu), ir spēkā arī attiecībā uz šajā gadījumā aplūkotajiem no Patēriņa kredīta direktīvas izrietošajiem pienākumiem (šajā ziņā skat. 2. punktu).

1. Pārbaudes pēc savas iniciatīvas patērētāju tiesību aizsardzības jomā pamatojums

32. Jābalstās ir uz judikatūru par Līgumu noteikumu direktīvu ( ), kurā vispirms bija runa par valstu tiesu tiesībām ( ) un tagad – par pienākumu ( ) pārbaudīt noteikumu negodīgumu pēc savas iniciatīvas, ja to rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums.

33. Tiesa arī saistībā ar ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem ir nospriedusi, ka valsts tiesa pēc savas iniciatīvas var konstatēt, ka nav izpildīts pienākums paziņot par atteikuma tiesībām saskaņā ar Direktīvas 85/577/EEK ( ) 4. pantu ( ).

34. Turklāt ar lietu Faber šī doktrīna ir kļuvusi par daļu no tiesībām patēriņa preču pārdošanas jomā. Tajā Tiesa pieņēma valstu tiesu pienākumu pēc savas iniciatīvas pārbaudīt patērētāja statusu Direktīvas 1999/44/EK ( ) piemērošanas jomā ( ).

35. Vērtējot tiesību aktus patēriņa kredītu jomā, Tiesa jau lietā Rampion un Godard ( ) ir atzinusi valsts tiesas tiesības pēc savas iniciatīvas pārbaudīt Direktīvas 87/102/EEK ( ) 11. panta 2. punktā paredzētās aizsardzības nodrošināšanu, slēdzot saistītus kredītlīgumus. Lietā Radlinger un Radlingerová saistībā tostarp ar Patēriņa kredīta direktīvas 10. panta 2. punktā paredzēto pienākumu sniegt informāciju Tiesa paskaidroja, ka valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāpārbauda šī pienākuma sniegt informāciju izpilde un vajadzības gadījumā jāpiemēro sods ( )

36. Valsts tiesai noteiktais pienākums pēc savas iniciatīvas pārbaudīt konkrētu Savienības tiesību aktu patērētāju tiesību aizsardzības jomā normu pārkāpumu pastāvīgajā judikatūra tiek apzīmēts kā nepieciešams pasākums, lai nodrošinātu attiecīgajās direktīvās kā mērķi izvirzīto patērētāju tiesību aizsardzību ( ). Minētais pamatojas uz pieņēmumu, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni ( ). Piemēram, pastāv ievērojams risks, ka – it īpaši nezināšanas dēļ – patērētājs var nenorādīt uz tiesību normu, kuras mērķis ir viņu aizsargāt ( ). Ņemot vērā minēto, valsts tiesām ir pienākums pēc savas iniciatīvas pārbaudīt tādu tiesību normu pārkāpumus, kuru mērķis ir patērētāju aizsardzība, lai ar valsts tiesas aktīvu iejaukšanos, proti, no to personu puses, kas pašas nav līguma slēdzējas, izlīdzinātu pastāvošo nevienlīdzību starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju ( ).

37. Tomēr, lai izdarītu pieņēmumu par šādu valsts tiesas pienākumu, ir jāveic sīka tās tiesību normas sistēmiskās vietas un mērķa analīze, kuras ievērošana ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas. Pretēji Komisijas paustajam viedoklim šajā ziņā nevar vienkārši norādīt uz “saskaņošanas” pamatojumu patērētāju tiesību aizsardzības jomā ( ).

38. Līdz ar to Tiesa nesen arī paskaidroja, ka ne katrs no direktīvām izrietošs pienākums saistībā ar patērētāja juridisko statusu var tikt pārbaudīts pēc savas iniciatīvas. Lietā Bankia ( ) Tiesa pienākuma veikt pārbaudi principu nepārņemšanu negodīgas komercprakses jomā pamatoja, piemēram, ar būtisku atšķirību starp Negodīgas komercprakses direktīvu ( ) un Līgumu noteikumu direktīvu. Līgumu noteikumu direktīvā ir aizliegts izmantot negodīgus noteikumus patērētāju līgumos un vienlaikus ir paredzētas arī šādas izmantošanas tiesiskās sekas, proti, to saistošā rakstura neatzīšana. Turpretim, lai gan Negodīgas komercprakses direktīvā ir aizliegta konkrēta prakse, šajā ziņā nepieciešamo apkarošanas pasākumu satura noteikšana ir atstāta dalībvalstu ziņā.

39. Arī lietā Salvoni ( ) Tiesa, norādot uz atšķirīgajiem abu instrumentu regulēšanas priekšmetiem, noraidīja judikatūras par pienākumu pārbaudīt negodīgus noteikumus pārņemšanu, pārbaudot pieņemamības noteikumu patērētāju lietās ievērošanu saskaņā ar Briseles I bis regulu ( ).

40. Tāpēc ir jāanalizē jautājums, vai Tiesas jau atzītais valsts tiesas pienākums pēc savas iniciatīvas pārbaudīt no Patēriņa kredīta direktīvas 10. panta 2. punkta izrietošā kreditora pienākuma sniegt informāciju izpildi ir spēkā – tāpat piemērojot 10. panta 2. punktu – arī attiecībā uz spēkā esošo pārskatāmības prasību un pienākumu pirms līguma noslēgšanas novērtēt patērētāja kredītspēju saskaņā ar 8. pantu.

2. Par prasību veikt pārbaudi pēc savas iniciatīvas attiecībā uz to, vai kreditors ir izpildījis no Patēriņa kredīta direktīvas 8. un 10. panta izrietošos pienākumus

41. Iesniedzējtiesai lietā Cofidis nav šaubu par to, ka jautājums, vai kreditors ir izpildījis savus no Patēriņa kredīta direktīvas transponēšanas tiesību normām izrietošos pienākumus, ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas. Turpretim iesniedzējtiesa lietā OPR‑Finance ar savu otro prejudiciālo jautājumu vēlas it īpaši zināt, vai šāda prasība pastāv arī tad, ja valsts sankciju sistēmā tikai patērētājam ir tiesības norādīt uz iespējamu kreditora pienākumu neizpildi.

42. Čehijas Republika būtībā ir pret to, ka tiek prezumēts valsts tiesas pienākums pēc savas iniciatīvas pārbaudīt lietā aplūkoto kreditora pienākumu izpildi ( ). Līdzīgi kā Tiesa lietā Bankia ( ) šajā ziņā tā argumentē ar būtisku atšķirību, taču šoreiz starp Patēriņa kredīta direktīvu un Līgumu noteikumu direktīvu, proti, negodīga noteikuma spēkā neesamība Savienībās tiesībās esot reglamentēta Līgumu noteikumu direktīvas 6. pantā, bet Patēriņa kredīta direktīvas 23. pants atstājot pašu dalībvalstu ziņā paredzēt no Patēriņa kredīta direktīvas izrietošo pienākumu neizpildes tiesiskās sekas. Šī dalībvalstu autonomija pieņemt tiesisko regulējumu ļaujot tām, neparedzot privāttiesiskas sankcijas, izvēlēties regulējošas sankcijas, ciktāl šādas sankcijas ir efektīvas, samērīgas un preventīvas.

43. Taču šī argumentācija mani nepārliecina.

44. Ir gan tiesa, ka Patēriņa kredīta direktīvas 23. pants atstāj dalībvalstu ziņā paredzēt sankcijas gadījumā, ja tiek pārkāptas attiecīgās transpozīcijas tiesību normas, savukārt Līgumu noteikumu direktīvā ir reglamentēts, ka negodīgi noteikumi nav spēkā. Šajā ziņā var vilkt paralēles ar tāpat formulēto Negodīgas komercprakses direktīvas 13. pantu, kas bija sprieduma Bankia priekšmets. Pamatojoties uz šo tiesiskā regulējuma pieņemšanas autonomiju, dalībvalstīm patiešām ir tiesības šādus pārkāpumus sodīt ar privāto vai publisko tiesību līdzekļiem, it īpaši administratīvās uzraudzības veidā, ciktāl attiecīgā sankciju sistēma ir efektīva, samērīga un preventīva.

45. Taču minētais neizslēdz pienākumu pēc savas iniciatīvas pārbaudīt Patēriņa kredīta direktīvas pārkāpumus.

46. Pirmkārt, gan Čehijas, gan Francijas tiesībās šie pienākumi ir saistīti ar tiesiskām sekām par labu attiecīgajam patērētājam, kuras tiesa var piemērot, pamatojoties uz pārbaudi pēc savas iniciatīvas.

47. Otrkārt, spriedumā Bankia, pamatojoties uz tajā aplūkotās Negodīgas komercprakses direktīvas sistēmu un mērķi, tika noraidītas Savienības tiesībās paredzētas valstu tiesu tiesības attiecīgā gadījumā pēc savas iniciatīvas pārbaudīt aizliegtas komercprakses pastāvēšanu, vērtējot izpildes raksta spēkā esamību. Šī direktīva atbilstoši tās 9. apsvērumam neskar atsevišķas prasības, ko ceļ personas, kurām kāda negodīga komercprakse ir radījusi kaitējumu, kā arī Savienības un valsts tiesību normas, kas attiecas uz līgumtiesībām, tai skaitā, kā izriet no šīs direktīvas 3. panta 2. punkta, normas par līguma spēkā esamību, tā sagatavošanu vai sekām ( ). Tāpēc, pamatojoties vienīgi uz šīs direktīvas noteikumiem, līguma noteikums nav atzīstams par spēkā neesošu, pat ja līguma puses par to ir vienojušās uz negodīgas komercprakses pamata ( ). Līdz ar to, lai šai direktīvai būtu praktiskā iedarbība, nav nepieciešams, ka valstu tiesas tiesvedībā par šādu līgumu spēkā esamību pēc savas iniciatīvas pārbauda, vai līgumi ir balstīti uz negodīgu komercpraksi ( ).

48. Turpretim Tiesa jau lietā Radlinger un Radlingerová ir nospriedusi, ka Patēriņa kredīta direktīvas 10. panta 2. punktā paredzētā pienākuma sniegt informāciju izpilde attiecīgā gadījumā ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas ( ). Šajā ziņā tā pamatojās uz patērētāja vājāku pozīciju, risinot sarunas, un zemāku informētības līmeni, kā arī risku, ka – it īpaši nezināšanas dēļ – tas var neatsaukties uz tiesību normu, kas to aizsargā ( ).

49. Šie apsvērumi tāpat ir piemērojami saistībā ar abās izskatāmajās lietās aplūkoto kreditora pienākumu saskaņā ar Patēriņa kredīta direktīvas 10. panta 2. punktu pirms līguma slēgšanas novērtēt patērētāja kredītspēju, kā arī pārskatāmības prasību pienākuma kontekstā sniegt informāciju saskaņā ar tās 10. panta 2. punktu.

50. Saskaņā ar Patēriņa kredīta direktīvas 8. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka pirms kredītlīguma noslēgšanas kreditors novērtē patērētāja kredītspēju, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, kas attiecīgā gadījumā iegūta no patērētāja, un, ja nepieciešams, uz ziņām, kas iegūtas no attiecīgās datubāzes.

51. Šī pienākuma novērtēt patērētāja kredītspēju mērķis ir kredītu atbildīga piešķiršana un kredītu piešķiršanas novēršana patērētājiem bez kredītspējas ( ). Tā mērķis ir aizsargāt patērētāju no pārmērīgu parādsaistību un maksātnespējas riskiem. Tāpēc tas veicina Patēriņa kredīta direktīvā izvirzītā mērķa sasniegšanu, proti, nodrošināt augstu un līdzvērtīgu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni un sekmēt pareizi funkcionējoša patēriņa kredītu iekšējā tirgus izveidi ( ).

52. Ņemot vērā šo pienākuma novērtēt kredītspēju un iepriekš 36. punktā izklāstītās nevienlīdzības starp kreditoriem un patērētājiem nozīmi, valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāpārbauda šī pienākuma izpilde. Turklāt sistemātiska tiesas veikta pārbaude veicina pienākuma nodrošināt vienlīdzīgus kreditoru konkurences apstākļus (“level playing‑field”) izpildi. Turpretim patērētājs praktiski gandrīz nemaz nevarētu pārliecināties par šī pienākuma izpildi.

53. Arī pārskatāmības prasības ievērošana atbilstoši Patēriņa kredīta direktīvas 10. pantam ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas. Saskaņā ar šo tiesību normu kreditoram tajā uzskaitītās ziņas ir jānorāda kredītlīgumā skaidrā un lakoniskā formā.

54. Spriedumā Radlinger un Radlingerová ( ) Tiesa uzsvēra pienākuma sniegt informāciju būtisko nozīmi patērētājam, jo viņš “uz šīs informācijas pamata [..] nolemj, vai viņš vēlas tikt saistīts ar pārdevēja vai piegādātāja iepriekš formulētajiem nosacījumiem”. Taču, kā norādīts arī Patēriņa kredīta direktīvas 31. apsvērumā, šāda uz informācijas pamata pieņemta lēmuma priekšnoteikums nav tikai visu 10. panta 2. punktā norādīto ziņu sniegšana. Drīzāk ir tāpat jāievēro tajā ietvertā pārskatāmības prasība, lai nodrošinātu, ka patērētājs patiešām var iepazīties ar attiecīgo informāciju. Šajā ziņā pārskatāmības prasība neietver tikai formālas prasības, kas izvirzītas ziņu uztveramībai, bet tajā ir ietvertas arī to saprotamībai izvirzītas materiālas prasības.

3. Starpsecinājumi

55. Tādēļ valsts tiesai principā ir pienākums pēc savas iniciatīvas pārbaudīt no valsts tiesību normām, ar kurām ir transponēts Patēriņa kredīta direktīvas 8. pants un 10. panta 2. punkts, kreditoram izrietošo pienākumu izpildi. Līdz ar to Patēriņa kredīta direktīvas 8. pantam, skatītam kopā ar 23. pantu, ir pretrunā tāda valsts sankciju sistēma, kura tiek piemērota pienākuma pārbaudīt patērētāja kredītspēju neizpildes gadījumā un kuras piemērošanas priekšnoteikums ir patērētāja aktīva atsaukšanās uz attiecīgo pienākuma neizpildi.

B. Par valsts noilguma un prekluzīvajiem termiņiem (jautājuma pirmā daļa lietā Cofidis un pirmais prejudiciālais jautājums lietā OPR‑Finance)

56. Pamatlietās valstu tiesas tomēr uzskata, ka tās nevar pārbaudīt Patēriņa kredīta direktīvas 8. panta un 10. panta 2. punkta ievērošanu un attiecīgā gadījumā par to neievērošanu piemērot sankcijas, jo attiecīgiem prasījumiem saskaņā ar valstu transponēšanas noteikumiem piemēro trīs vai piecus gadus ilgu prekluzīvo vai noilguma termiņu. Minētais liek uzdod jautājumu par šādu noteikumu pieļaujamību saskaņā ar Savienības tiesībām.

57. Patēriņa kredīta direktīvā nav reglamentēts no patēriņa kredītlīguma izrietošo prasījumu noilgums vai prekluzivitāte. Tāpēc attiecībā uz šiem noteikumiem principā attiecas dalībvalstu procesuālā autonomija, kuru tomēr ierobežo līdzvērtības un efektivitātes principi.

58. Tā kā Čehijas prekluzīvais termiņš, kā arī Francijas noilgums ir piemērojami vienlīdzīgi iekšzemes un no Savienības tiesībām izrietošiem prasījumiem, attiecībā uz līdzvērtības principu šaubas nepastāv.

59. Turpretim sīkāk ir jāvērtē jautājums, vai attiecīgie noteikumi par prekluzivitātes un noilguma termiņiem atbilst efektivitātes principam.

60. Manuprāt, tas tā nav.

61. Saskaņā ar efektivitātes principu ar valsts tiesībām praksē nedrīkst padarīt neiespējamu vai pārāk sarežģītu Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību izmantošanu. Tas ir jāpārbauda, ņemot vērā attiecīgās tiesību normas sistēmisko vieto un mērķi ( ).

62. Nosakot saprātīgus termiņus tiesisko aizsardzības līdzekļu izmantošanai prekluzīvu termiņu formā, gan tiek ņemts vērā tiesiskās drošības pamatprincips ( ). Tāpēc valsts prekluzīvais termiņš var atbilst efektivitātes principam, it īpaši, ja tiek nodrošināts, ka termiņš nesākas vai pat nebeidzas, patērētājam nezinot par savām tiesībām ( ).

63. Taču atšķirīgs secinājums ir jāizdara tad, ja valsts prekluzīvie un noilguma termiņi rada prasības celšanas iespēju asimetriju, t.i., ja kreditors savus maksājuma prasījumus var izvirzīt ilgāk, nekā prasītājs var norādīt uz līguma spēkā neesamību. Piemēram, tiesai, lai gan termiņš ir beidzies, ir jāpārbauda noteikuma negodīgums, jo pārdevējs vai piegādātājs pretējā gadījumā var apiet Līgumu noteikumu direktīvas mērķi aizsargāt patērētāju, vienkārši nogaidot termiņa beigas, lai pēc tam prasības veidā īstenotu savus negodīgos noteikumus ( ).

64. Šajās lietās tas vien, ka valsts tiesību normās ir paredzēti trīs gadu prekluzīvie termiņi un piecu gadu noilguma termiņi, pats par sevi gan nav uzskatāms par efektivitātes principa pārkāpumu. Tas tāpēc, ka trīs un pieci gadi patērētājiem principā var būt pietiekami ilgs laiks, lai līgumisko attiecību sarežģījumu gadījumā īstenotu prasījumus, ceļot prasību pirmās instances civiltiesiskā tiesā. Taču atšķirīgs secinājums ir jāizdara tad, ja patērētājs, pamatojoties uz iepriekš 36. punktā aprakstīto nevienlīdzību, nenorāda vai nevar norādīt uz kreditora pienākumu neizpildi un arī tad, ja tas ir tikai tiesību aizsardzības līdzeklis saistībā ar pret viņu celtu prasību veikt maksājumu.

65. Šādā situācijā ir jāņem vērā, ka patēriņa kredītlīgumi parasti nodibina ilglaicīgas saistības. Tādu noilguma un prekluzīvo termiņu sekas, kurus sāk skaitīt no līguma noslēgšanas brīža, var būt tādas, ka tiem pretrunā ir pārbaude, pēc patērētāja pieteikuma vai pēc savas iniciatīvas, par to, vai kreditors ir izpildījis savus no Patēriņa kredīta direktīvas transpozīcijas tiesību normām izrietošos pienākumus. Minētais ir apšaubāms jo vairāk tāpēc, ka šī pārbaude parasti notiek tikai tad, ja nenotiek izpildījums, un tāpēc, iespējams, iemesls tās veikšanai rodas tikai pēc (patērētajam nozīmīgo) noilguma un prekluzīvo termiņu beigām. Tāpēc pastāv risks, ka patērētājs savas attiecīgās tiesības zaudē, par tām nekad neuzzinot.

66. Turpretim kreditors parasti pēc šādu termiņu beigām varēs izvirzīt maksājumu prasījumus, jo tie rodas tikai brīdī, kad kredīta ņēmējam ir jāatmaksā daļējie maksājumi un tāpēc arī tikai ar šo brīdi sāk noilgt. Tādējādi patērētājam draud tas, ka viņam tiks piespriests veikt maksājumus, par kuriem ir notikusi vienošanās līgumā, vispār vairs nepastāvot iespējai pārbaudīt kreditora pienākumu izpildi un attiecīgajā gadījumā piemērot sodu. Šī asimetrija – līdzīga situācijai agrākajā spriedumā Cofidis ( ) – var ierobežot ar Patēriņa kredīta direktīvu nodrošinātās aizsardzības efektivitāti. Šajā gadījumā aplūkotās lietas Cofidis fakti padara skaidrāku šo risku, proti, kreditors cēla prasību pret patērētāju dažas dienas pēc piecu gadu noilguma termiņa beigām.

67. Ņemot vērā šādu nevienlīdzību, civiltiesiskas sankcijas, ko ierobežo prekluzīvie vai noilguma termiņi, arī Patēriņa kredīta direktīvas 23. panta izpratnē nebūtu efektīvas, samērīgas un preventīvas.

68. Visbeidzot, arī tiesiskā noteiktība un it īpaši risks, ka patērētāji salīdzinoši ilgu laiku varētu pieprasīt līgumu atcelšanu vai pielāgošanu, neprasa noilguma un prekluzīvos termiņus, kuri sākas no līguma noslēgšanas brīža. Tas tāpēc, ka kreditors pats ir radījis šo risku, neizpildot savus Savienības tiesībās noteiktos pienākumus ( ).

69. Taču patērētāja aizsardzību pret prekluzīvajiem un noilguma termiņiem var ierobežot, ja kreditors vairs nevar izvirzīt no kredītlīguma izrietošus prasījumus. Tas tāpēc, ka nav saskatāms neviens iemesls turpināt aizsargāt patērētāju pēc pilnīgas līguma izpildes. Ja šādi termiņi tad joprojām varētu tikt piemēroti, tieši pretēji, tiktu radīta nevienlīdzība par labu patērētājam, kas varētu rosināt uz negodīgu rīcību.

70. Tāpēc, kamēr kreditors var izvirzīt pret patērētāju no kredītlīguma izrietošus prasījumus, valsts prekluzīvajiem un noilguma termiņiem nevar būt pretrunā Patēriņa kredīta direktīvas 8. panta un 10. panta 2. punkta pārkāpuma pārbaude un soda piemērošana pārkāpumā gadījumā.

C. Par Patēriņa kredīta direktīvas 8. panta un 10. panta 2. punkta pārkāpumu tiesiskajām sekām (jautājuma otrā daļa lietā Cofidis un otrais prejudiciālais jautājums lietā OPR‑Finance, ciktāl tie ir par materiāltiesisko sankciju sistēmu)

71. No jautājuma par pārkāpuma konstatēšanu ir jānošķir jautājums par šāda konstatējuma tiesiskajām sekām ( ).

72. Patēriņa kredīta direktīvas 10. panta 2. punkta pārkāpuma konstatējuma iespējamās sekas ir atteikuma tiesības. Proti, saskaņā ar 14. panta 1. punkta b) apakšpunktu atteikuma termiņu sāk skaitīt no dienas, kad patērētājs saņem līguma noteikumus un nosacījumus un informāciju saskaņā ar 10. pantu. Taču tas šajās tiesvedībās nav jāanalizē sīkāk, jo atteikuma tiesības nav lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets, iespējams, tāpēc, ka prejudiciālajās tiesvedībās netika norādīts uz atteikuma tiesībām.

73. Turklāt dalībvalstu tiesībās ir noteiktas tiesiskās sekas, ja netiek ievērota pārskatāmības prasība, sniedzot obligātās ziņas saistībā ar līgumu, vai netiek izpildīts pienākums novērtēt patērētāja kredītspēju. Tas tāpēc, ka atbilstoši Patēriņa kredīta direktīvas 23. pantam dalībvalstis sankcijas paredz pašas. Atbilstoši minētajam izvēlētajām sankcijām, jau pamatojoties uz lojālas sadarbības principu Savienības tiesību izpratnē ( ), ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām. Tātad sankciju stingrībai jāatbilst pārkāpumu, kas ar tām tiek sodīti, smagumam, un it īpaši jānodrošina patiešām preventīva ietekme, tai pašā laikā ievērojot vispārīgo samērīguma principu ( ).

1. Par lietā aplūkoto tiesību normu par sankcijām efektivitātes, preventīvā rakstura un samērīguma vērtējumu

a) Par lietu “Cofidis”

74. Prejudiciālā jautājuma lietā Cofidis mērķis galvenokārt ir noskaidrot, vai valsts tiesiskais regulējums par noilgumu liedz iesniedzējtiesai pēc savas iniciatīvas pārbaudīt iespējamu kreditora pienākumu neizpildi un attiecīgā gadījumā par to piemērot sankcijas. Tiesai netiek jautāts, vai lietā aplūkotā sankciju sistēma, tiesību saņemt procentus pilnīga vai daļēja zaudēšana ( ), turklāt ir efektīva, samērīga un preventīva. Taču, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz prejudiciālo jautājumu, ir jāvērtē arī minētais.

75. Lietā Cofidis aplūkotās tiesību normas par sankcijām piešķir valsts tiesai novērtējuma brīvību, piemērojot sankciju, jo tā kredītspējas nenovērtēšanas gadījumā izlemj, vai tiesības saņemt procentus ir zaudētas pilnībā vai daļēji. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka šis novērtējums ir jāveic, ievērojot samērīguma principu, kā tas izpaužas Patēriņa kredīta direktīvas 23. pantā. Konkrēti, valsts tiesai, izvēloties sankciju, būtu jāņem vērā, lai tā, ievērojot visus konkrētā gadījumā apstākļus, būtu samērīga ar pārkāpuma vai pārkāpumu smagumu un patērētāja, kurš kavējas ar maksājumiem, personisko situāciju. Pie vērā ņemamajiem konkrētā gadījuma apstākļiem viennozīmīgi ir jāpieskaita arī laiks, kas ir pagājis no brīža, kad kreditors nav izpildījis pienākumu, līdz brīdim, kad nav ticis veikts maksājums.

76. Tie paši kritēriji valsts tiesai ir jāpiemēro saistībā ar Francijas tiesībās paredzēto pilnīgo tiesību saņemt procentus zaudēšanu pārskatāmības prasības neievērošanas gadījumā.

b) Par lietu “OPR‑Finance”

77. Šie apsvērumi ir spēkā arī attiecībā uz lietā OPR‑Finance aplūkoto Čehijas tiesību sankciju sistēmu. Likuma par patēriņa kredītlīgumiem 87. panta 1. punktā paredzētā spēkā neesamība kredītspējas novērtēšanas pienākuma neizpildes gadījumā arī var tikt piemērota tikai pēc savas iniciatīvas, ievērojot Patēriņa kredīta direktīvas 23. pantā izvirzītās prasības.

78. Pamatojoties uz kredītlīguma spēkā neesamību, kreditoram zūd tā prasījumi uz nolīgto procentu un izmaksu maksājumu, savukārt patērētājam gan ir jāatmaksā kredīta summa. Šajā ziņā atbilstoši Likuma par patēriņa kredītlīgumiem 87. pantam 1. punktam atmaksāšanas periodu var noteikt, ņemot vērā faktiskās patērētāja iespējas ( ). Komisija pamatoti norāda, ka Tiesa lietās Home Credit Slovakia ( ) un LCL Le Crédit Lyonnais ( ) jau ir interpretējusi Patēriņa kredīta direktīvas 23. pantu saistībā ar valsts tiesību normām par sankcijām, kuru sekas arī ir kreditora tiesību saņemt procentus zaudēšana. Līdz ar to var norādīt uz Tiesas apsvērumiem šajos spriedumos.

79. Ciktāl Čehijas valdība pārstāv viedokli, ka šo prasību ievērošana ir jāvērtē, ņemot vērā visas valsts tiesību normas par sankcijām un tāpēc ņemot vērā arī administratīvās sankcijas, kas ir paredzētas valsts tiesību aktos par kredītiestāžu uzraudzību gadījumā, ja kredīts ir piešķirts, neņemot vērā pienākumu novērtēt patērētāja kredītspēju, šī argumentācija nepārliecina.

80. Pirmkārt, citas valsts tiesību normas ir jāņem vērā tikai tad, ja pastāv šaubas par attiecīgajās privāttiesībās paredzētās sankciju sistēmas efektivitāti vai preventīvo raksturu. Taču, ņemot vērā minētos spriedumus un to, ka patērētāja atmaksāšanas pienākums var tikt pagarināts, no materiāltiesiskā viedokļa šādas šaubas nepastāv.

81. Otrkārt, pat ja varētu piemērot citas valsts tiesību normas par sankcijām, to vērtējums galu galā būtu atkarīgs no to faktiskās īstenošanas praksē. Tā, lai gan tiesas sēdē tika uzdoti jautājumi, joprojām nekādā ziņā nav skaidra. Komisija, nevienam neiebilstot, apgalvoja, ka kompetentā uzraudzības iestāde, proti, Čehijas Valsts banka, nav darījusi zināmus lēmumus par naudas sodu piemērošanu pienākuma novērtēt kredītspēju neizpildes dēļ. Ar vienkāršu Čehijas valdības norādi uz notiekošajām pārbaudēm un ar spēkā esošo novērtēšanas kārtību, manā ieskatā, nav pietiekami.

82. Jautājums, vai ar vienkāršu iespēju piemērot tiesību aktos uzraudzības jomā paredzētās sankcijas, ja kreditors neizpilda pienākumu, vispār var pietikt, lai izpildītu Patēriņa kredīta direktīvas 23. pantā ietvertās prasības, tik un tā ir strīdīgs. Tas skaidrojams ar to, ka šādas sankcijas, ņemot vērā arī kredītspējas pārbaudes individuālās aizsardzības raksturu, nesniedz pietiekami efektīvu iespēju sasniegt Patēriņa kredīta direktīvas 8. pantā izvirzīto aizsardzības mērķi. Tas tāpēc, ka ar vispārīgiem tiesību aktos uzraudzības jomā paredzētiem pasākumiem netiek konkrēti palīdzēts attiecīgajam patērētājam.

2. Par valsts tiesību normu, kas attiecas uz sankcijām, piemērošanas pēc savas iniciatīvas robežām

83. Valsts civilprocesa ietvaros parasti īpaša nozīme tomēr ir dispozitivitātes principam, t.i., lietas dalībnieku tiesībām izlemt par strīdus priekšmetu. Tāpēc ar iespējamas kreditora pienākuma neizpildes pārbaudi pēc savas iniciatīvas nedrīkst tikt paplašināts strīdus priekšmets. Ņemot vērā to tiesību normu par sankcijām daudzveidību, kuras dalībvalstis, pamatojoties uz savu brīvību pieņemt tiesisko regulējumu, var paredzēt, ir arī jāpievērš uzmanība tam, lai valsts tiesa nepiemērotu pēc savas iniciatīvas sankciju, kas ir pamats pretprasībai. Tas tā būtu, piemēram, gadījumā, ja tiesa patērētājam bez attiecīga prasības pamata piešķirtu zaudējumu atlīdzību.

84. Man turpretim šķiet, ka ir iespējams pēc savas iniciatīvas piemērot sankcijas cietušās personas interesēs, ja tādējādi tiek tikai novērsta prasības celšana. Par šādu rīcību nepastāv nekādas no doktrīnas par strīdus priekšmetu izrietošas šaubas.

85. Taču arī šajā sakarā ir jāņem vērā sacīkstes principa sniegtās garantijas un it īpaši tiesības tikt uzklausītam ( ). Tās ir daļa no Pamattiesību hartas 47. pantā garantētajām tiesībām uz aizstāvību. Tāpēc valsts tiesai ir jāuzklausa lietas dalībnieki, pirms tā izlemj par lietu, pamatojoties uz aspektu, kas ņemts vērā pēc savas iniciatīvas.

86. Turklāt obligāti ir jāņem vērā patērētāja iespējamā pretējā griba ( ). Līdz ar to – arī lietā OPR‑Finance, ņemot vērā tā dēvēto relatīvo kredītlīguma spēkā neesamību, – patērētājam ir tiesības iebilst pret spēkā neesamības atzīšanu, ja viņš nevēlas lauzt līgumu.

VII. Secinājumi

87. Tādēļ lietā Cofidis (C‑616/18) es piedāvāju Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:

Ar Direktīvu 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem nodrošinātajai patērētāju aizsardzībai ir pretrunā valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru prasībā, ko uzņēmums ir cēlis pret patērētāju, pamatojoties uz to starpā noslēgtu kredītlīgumu, pēc piecu gadu noilguma termiņa beigām, kas sākas līdz ar līguma noslēgšanu, valsts tiesai ir aizliegts pēc savas iniciatīvas norādīt uz direktīvas 8. pantā paredzēto tiesību normu – par pienākumu pārbaudīt patērētāja maksātspēju – vai direktīvas 10. panta 2. punktā paredzēto tiesību normu – par kredītlīgumos skaidri un lakoniski norādāmo informāciju – pārkāpumu un piemērot sekas, kuras saskaņā ar valsts tiesībām izriet no šo pienākumu neizpildes. Piemērojot sodu par šādu pārkāpumu, valsts tiesai, ņemot vērā visus konkrētā gadījuma apstākļus, ir jāpārbauda, vai attiecīgās sankcijas ir efektīvas, preventīvas un samērīgas.

88. Savukārt lietā OPR‑Finance (C‑679/18) es ierosinu Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) Direktīvas 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem 8. pantam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas valsts tiesai, izskatot kreditora pret patērētāju celtu prasību, kura balstīta uz patēriņa kredītlīgumu, kas noslēgts starp tiem, liedz pēc savas iniciatīvas pārbaudīt, vai kreditors ir izpildījis savu pienākumu novērtēt patērētāja kredītspēju, ja patērētājs trīs gadu prekluzīvā termiņa laikā nav uz to atsaucies vai šis prekluzīvais termiņš ir beidzies.

2) Ja tiesa pēc savas iniciatīvas ir konstatējusi Direktīvas 2008/48 8. panta pārkāpumu, tai ar nosacījumu, ka nav konstatējama iespējama pretēja patērētāja griba, ir jāpiemēro visas sekas, kas saskaņā ar valsts tiesībām izriet no šī konstatējuma, nenogaidot attiecīgu patērētāja lūgumu un attiecīgā gadījumā neņemot vērā prekluzīvā termiņa beigas, ciktāl ar šīm tiesībām ieviestās sankcijas ir efektīvas, preventīvas un samērīgas.