ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69

Šajā lietā Spānijas valdība atsaucas uz to, ka konteksts, kurā rodas Darba likuma 49. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētie uz noteiktu laiku slēgtu līgumu izbeigšanas iemesli, piemēram, interinidad līguma termiņa beigas, esot atšķirīgs no konteksta, kurā atlīdzinājumu paredzēts maksāt gadījumā, ja persona tiek atlaista kāda šā likuma 52. pantā paredzētā iemesla dēļ, piemēram, darba devēja ekonomiski, tehniski vai organizatoriski, kā arī ar ražošanu saistīti iemesli, ja likvidēto darba vietu skaits ir mazāks par to, kāds vajadzīgs, lai darba līgumu izbeigšana būtu kvalificējama par “kolektīvo atlaišanu”. Lai izskaidrotu pamatlietā aplūkoto atšķirīgo attieksmi, minētā valdība būtībā uzsver, ka pirmajā gadījumā darba tiesisko attiecību izbeigšana notiek tāda notikuma rezultātā, kas uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma slēgšanas brīdī darbiniekam varēja būt sagaidāms – un tas visnotaļ atbilstot pamatlietā aplūkotajai situācijai, kurā interinidad līgums tiek izbeigts tāpēc, ka darbā atgriežas aizvietotā darbiniece. Savukārt otrajā gadījumā Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais atlīdzinājums tiekot maksāts ar domu atlīdzināt par to, ka darbinieka leģitīmās cerības uz darba tiesisko attiecību turpinātību tiek pieviltas ar to, ka viņš tiek atlaists kāda šā likuma 52. pantā paredzētā iemesla dēļ.
“1)

Vai [PVN] direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 64. panta 1. punkts, 66. panta pirmās daļas a) punkts un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka telekomunikāciju (televīzijas, interneta, mobilo sakaru tīkla un fiksētā tīkla) operatoram ir jāmaksā [PVN] par [iepriekš noteikto] summu, kuru – gadījumā, ja līgums, kurā ir paredzēts pienākums pildīt saistības kādu noteiktu laikposmu (abonenta piesaistes periods), klienta vainas dēļ tiek izbeigts pirms šā laikposma beigām – šis operators izraksta rēķinā saviem klientiem un kuras apmērs ir iepriekš noteikts un atbilst līgumā paredzētajam ikmēneša maksājumam, kas reizināts ar to mēnešu skaitu, kuri atlikuši līdz abonenta piesaistes perioda beigām, ja brīdī, kad par minēto summu tiek izrakstīts rēķins, un neatkarīgi no tā, vai šī summa ir faktiski piedzīta, operators jau ir izbeidzis pakalpojumu sniegšanu, un ja: a) rēķinā norādītās summas mērķis atbilstoši līgumā noteiktajam ir atturēt klientu no tāda līgumā paredzētā abonenta piesaistes perioda neievērošanas, kuru viņš apņēmies ievērot, un atlīdzināt zaudējumus, kas abonenta piesaistes perioda neievērošanas rezultātā nodarīti operatoram un izriet konkrēti no zaudētas peļņas, kuru tas būtu guvis, ja līgums būtu palicis spēkā līdz šā perioda beigām, kā arī zemāku tarifu nolīgšanas, aprīkojuma nodrošināšanas un citiem piedāvājumiem bez maksas vai par zemāku cenu, kā arī reklāmas un klientu iegūšanas izmaksām; b) par līgumiem, kuros ir paredzēts abonenta piesaistes periods, [tirdzniecības pārstāvis] saņem lielāku atlīdzību nekā par līgumiem, kuros abonenta piesaistes periods nav paredzēts, jo vienā un otrā (proti, gan šo abonenta piesaistes periodu paredzošo, gan neparedzošo līgumu) gadījumā atlīdzību aprēķina, pamatojoties uz noslēgtajos līgumos noteikto ikmēneša maksājumu apmēru; c) summa, par kuru izrakstīts rēķins, valsts tiesībās ir kvalificējama kā līgumsods?
18

Pēc šī sprieduma Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) 2013. gada 6. februāra spriedumā atzina, ka pamatlietā aplūkotajā laikposmā D. P. O'Brien bija uzskatāms par nepilnu darba laiku strādājošu darba ņēmēju pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta izpratnē un ka nav norādīts nekāds objektīvs attaisnojums atkāpei no principa par atlīdzības izmaksu nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem, pamatojoties uz honorāru, uz tāda paša pamata kā pilna darba laika tiesnešiem, ņemot vērā korekciju pro rata temporis. Tādēļ Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) atzina D. P. O’Brien tiesības saņemt vecuma pensiju ar tādiem pašiem nosacījumiem kā circuit judge (otrās instances tiesas tiesnesis).
28

Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 32. punktā, šajā normā izklāstītie nosacījumi ir kumulatīvi, tādēļ subjektu nevar klasificēt kā publisko tiesību subjektu minētās normas izpratnē, ja nav izpildīts kāds no šiem nosacījumiem. Turklāt VSI direktīvas 10. apsvērumā ir norādīts, ka šis “publisko tiesību subjekta” jēdziens izriet no publiskā iepirkuma direktīvām un neattiecas uz valsts uzņēmumiem. Tādēļ, lai uzņēmumu uzskatītu par “publisko tiesību subjektu”, nav pietiekami, ka to ir izveidojusi valsts vai cits publisko tiesību subjekts vai ka tā darbības tiek finansētas no līdzekļiem, kas izriet no šādu subjektu darbībām. Tāpat šim uzņēmumam ir jābūt izveidotam ar konkrētu nolūku, lai apmierinātu vispārējas nozīmes vajadzības, kam nav rūpnieciska vai komerciāla rakstura (pēc analoģijas attiecībā uz direktīvām publisko līgumu jomā skat. spriedumu, 2017. gada 5. oktobris, LitSpecMet, C‑567/15, EU:C:2017:736, 34. un 36. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
24

Otrkārt, gadījumā, ja tiktu konstatēta šāda spēkā neesamība, rastos jautājums par to, vai šī spēkā neesamība rada tiesiskas sekas ex tunc, proti, sākot no strīdīgo regulu spēkā stāšanās dienas, vai, gluži pretēji, ex nunc, proti, ka to atcelšanas tiesiskās sekas rodas tikai no brīža, kad stājusies spēkā Atcelšanas regula.
46

Katrā ziņā nevar izmantot argumentāciju, kas izriet no 2010. gada 11. novembra sprieduma Hogan Lovells International (C‑229/09, EU:C:2010:673) un 2013. gada 17. oktobra sprieduma Sumitomo Chemical (C‑210/12, EU:C:2013:665), uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa, lai no iespējamas funkcionālās līdzvērtības saiknes starp, no vienas puses, Direktīvas 93/42 I pielikuma 7.4. punkta pirmajā daļā minētajiem vielas novērtēšanas kritērijiem un, no otras puses, Direktīvā 2001/83 zāļu novērtēšanai paredzētajiem kritērijiem secinātu par nepieciešamību iekļaut Regulas Nr. 469/2009 piemērošanas jomā vielas, kas nav saņēmušas atļauju laišanai tirgū kā zāles.
10

Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā “Lietas nodošana tiesai, kas atrodas labākā vietā tiesas spriešanai” ir paredzēts: “1. Izņēmuma kārtā dalībvalsts tiesas, kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata, ka citas tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir bērna interesēs, var: a) apturēt tiesvedību vai attiecīgo tās daļu un aicināt puses iesniegt prasību minētās citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar 4. punktu; vai b) lūgt citas dalībvalsts tiesu pieņemt piekritību saskaņā ar 5. punktu. 2. Šā panta 1. punktu piemēro: a) pēc pieteikuma saņemšanas no kādas puses; vai b) pēc pašas tiesas ierosmes; vai c) pēc pieteikuma saņemšanas no citas tās dalībvalsts tiesas, ar kuru bērnam ir īpaša saikne saskaņā ar 3. punktu. Īstenoto lietas nodošanu pēc tiesas ierosmes vai pēc citas dalībvalsts tiesas pieteikuma saņemšanas jāpieņem vismaz vienai no pusēm. 3. Uzskata, ka bērnam ir 1. punktā minētā īpašā saikne ar dalībvalsti, ja šī dalībvalsts: a) ir kļuvusi par bērna pastāvīgo dzīvesvietu pēc tam, kad 1. punktā minētajā tiesā iesniegta prasība; vai b) ir bērna iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta; vai c) ir bērna pilsonības vieta; vai d) ir tās personas pastāvīgā dzīvesvieta, kurai ir vecāku atbildība; vai e) ir vieta, kurā atrodas bērna īpašums, un ja lieta ir saistīta ar bērna aizsardzības pasākumiem, kuri attiecas uz šī īpašuma pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu. 4. Dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība pēc būtības, nosaka termiņu, kurā minētās citas dalībvalsts tiesās jāiesniedz prasību saskaņā ar 1. punktu. Ja šajā laikā attiecīgajās tiesās nav iesniegta prasība, tiesa, kurā iesniegta prasība, turpina īstenot piekritību atbilstoši 8. līdz 14. pantam. 5. Minētās citas dalībvalsts tiesas, ja īpašu lietas apstākļu dēļ tas ir bērna interesēs, pieņem piekritību sešu nedēļu laikā pēc prasības iesniegšanas, kas izdarīta saskaņā ar 1. punkta a) apakšpunktu vai 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā gadījumā tiesa, kurā prasība iesniegta pirmajā, atsakās no piekritības. Pretējā gadījumā tiesa, kurā iesniegta prasība pirmajā, turpina īstenot piekritību atbilstoši 8. līdz 14. pantam. 6. Tiesas šā panta vajadzībām sadarbojas tieši vai ar tās centrālās iestādes starpniecību, kas izraudzīta, ievērojot 53. pantu.”
12

Šajā ziņā šī tiesa cita starpā norādīja, ka tikai tas, ka izstrādājums “Thunder Chewing Tobacco” ir jaunieviests izstrādājums un atšķiras no tradicionālās košļājamās tabakas, nevar būt pamats aizliegumam to laist tirgū. Proti, lai noskaidrotu, vai izstrādājums ir paredzēts košļāšanai, esot jābalstās uz izstrādājuma objektīvu vērtējumu, nevis uz ražotāja norādījumiem vai patērētāju viedokli. Līdz ar to no pārbaudes, kuru bija veikusi šī tiesa pati, izrietot, ka attiecīgais tabakas izstrādājums ir izstrādājums, ko var košļāt. Minētā tiesa norādīja, ka pat pēc tam, kad izstrādājums bija ievietots glāzē ar ūdeni, līdz pat tiesas sēdes beigām tas saglabāja viendabīgas masas gabaliņa formu, kas izturēja spiedienu nesadaloties. Savukārt “snus” neporcionētā veidā ātri izšķīda ūdenī un nogrima glāzes dibenā. Izstrādājums “Thunder Chewing Tobacco” tādējādi nepakļaujoties zobu mehāniskai iedarbībai un tam zināmā veidā esot nepieciešama šāda iedarbība, lai no tā izdalītos tabakas sastāvdaļas.
20

Šādi pagarinātam aizdevuma līgumam ar hipotekāro garantiju esot par izpilddokumentu, Bankia uzsāka hipotekārās piedziņas procedūru. J. C. Marí Merino un J. P. Gavilán, kā arī M. de la C. Marí Merino2016. gada 8. martā cēla iebildumus par šo procedūru, pamatojot ar to, ka šajā līgumā ir negodīgi noteikumi. Proti, pirmkārt, sākumcena esot tikusi samazināta, tiem kaitējot, atmaksas termiņa pagarinājums esot bijis vienīgi pamudinājums aizdevuma ņēmējiem pieņemt šā līguma pagarināšanu. Bankia esot rīkojusies pretēji profesionālai rūpībai, gūstot labumu no parāda restrukturizācijas, lai grozītu attiecīgā nekustamā īpašuma novērtējumu. Otrkārt, neesot tikuši izpildīti nosacījumi, kas ļautu aizdevuma ņēmējiem izvairīties no piedziņas un atbrīvoties no parāda, nododot mājokli kā maksājumu, vienlaicīgi paliekot tajā kā īrniekiem, atbilstoši banku labas prakses kodeksam; tā kā šis kodekss ir saistošs Bankia, tai esot bijis jāpieņem atbildētāju pamatlietā piedāvātais datio in solutum.
25

Taču – kā to savos apsvērumos ir norādījušas Austrijas valdība un Komisija – interpretācijas, kuras veikusi iesniedzējtiesa, no vienas puses, un prasītāja pamatlietā, no otras puses, ir pieņemamas no gramatiskās metodes viedokļa, jo no minētās tiesību normas viennozīmīgi neizriet, pie kuras dalībvalsts ir pieskaitāmas “kompetentās iestādes”.
f)

pakalpojumus, ko sniedz neatkarīgas personu grupas, kuru darbība ir atbrīvota no PVN vai attiecībā uz kuru darbību tās nav nodokļa maksātājas, lai sniegtu šo grupu dalībniekiem pakalpojumus, kas tieši nepieciešami to darbības veikšanai, ja šīs grupas tikai pieprasa no saviem dalībniekiem precīzi atmaksāt savu daļu kopīgajos izdevumos, ja vien atbrīvojums neradītu konkurences izkropļojumu.”
“1)

Vai KN apakšpozīcija 73071910 ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst tādi piederumi caurulēm no sferoidālā grafitizētā čuguna, kuriem ir pamatlietā esošo piederumu pazīmes, ja no to objektīvajām pazīmēm izriet, ka pastāv būtiska atšķirība no kaļama čuguna, jo sferoidālais grafitizētais čuguns nekļūst kaļams termiskas apstrādes rezultātā un sferoidālajam grafitizētajam čugunam ir citāda grafīta forma nekā kaļamam čugunam, proti, sferoidāla grafīta forma, nevis atkvēlināšanas grafīta forma?
59

Šādu interpretāciju apstiprina Pamatlēmuma 2002/584 rašanās vēsture, jo no Komisijas sākotnējā priekšlikuma (COM [2001] 522, galīgā redakcija, 18. lpp.) izriet, ka šā pamatlēmuma 4. panta 3. punkta pirmā daļa atspoguļo Parīzē 1957. gada 13. decembrī parakstītās Eiropas Konvencijas par izdošanu 9. panta otro teikumu. Nupat minētajā tiesību normā ir noteikts, ka “izdošanu var atteikt, ja lūguma Saņēmējas Puses kompetentās varas iestādes ir nolēmušas vai nu neuzsākt, vai arī izbeigt procesuālās darbības sakarā ar to pašu nodarījumu vai nodarījumiem”. Šajā ziņā šīs konvencijas skaidrojošajā ziņojumā ir precizēts, ka minētā tiesību norma attiecas uz tādas personas gadījumu, “attiecībā uz” kuru “ir bijis” lēmums, kas liedz kriminālvajāšanu vai izbeidz to (skat. Skaidrojošā ziņojuma par Eiropas Konvenciju par izdošanu 9. lpp. [Parīze, 1957. gada 13. decembris, série des traités européens – Nr. 24).
7

Šīs regulas 7. pantā “Tīri tekstilizstrādājumi” ir noteikts: “1. Tikai tādiem tekstilizstrādājumiem, kuri pilnībā sastāv no vienas šķiedras, etiķetē vai marķējumā drīkst izmantot apzīmējumu “100 %”, “tīrs” vai “viss”. Šos vai līdzīgus apzīmējumus neizmanto pārējiem tekstilizstrādājumiem. 2. Neskarot 8. panta 3. punktu, var uzskatīt, ka arī tādi tekstilizstrādājumi, kuru sastāvā sveššķiedras nepārsniedz 2 % no kopējās masas, pilnībā sastāv no vienas šķiedras, ja var pamatot, ka šāds daudzums ir tehniski neizbēgams, ievērojot labu ražošanas praksi, un ka sveššķiedru pievienošana nav regulāra prakse. Kārstu tekstilizstrādājumu gadījumā var uzskatīt, ka tie pilnībā sastāv no vienas šķiedras, ja to sastāvā sveššķiedras nepārsniedz 5 % no kopējās masas un ja var pamatot, ka šāds daudzums ir tehniski neizbēgams, ievērojot labu ražošanas praksi, un ka sveššķiedru pievienošana nav regulāra prakse.”
27

No iesniedzējtiesas sniegtajām ziņām izriet, ka, tā kā produkti, ko Koppers ražo, veicot pamatdarbību, tostarp to attiecīgo īpašību dēļ nav paredzēti izmantošanai par motordegvielu vai kurināmo, tie ir izslēgti no Direktīvas 2003/96 piemērošanas jomas. Tātad uz šķīdinātāja patēriņu to ražošanai nevar attiekties šīs direktīvas 21. panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzētais izņēmums saistībā ar nodokļa iekasējamības gadījumu.
2000. gada 15. septembraKodeks spółek handlowych (Komercsabiedrību kodekss), ar grozījumiem (2016. gada Dz. U., 1578. pozīcija; turpmāk tekstā – “Komercsabiedrību kodekss”) 359. pantā ir noteikts:

“1. Akcijas var izņemt no apgrozības, ja to paredz statūti. Akcija var tikt izņemta no apgrozības ar akcionāra piekrišanu, sabiedrībai to iegādājoties (brīvprātīga izņemšana no apgrozības), vai bez akcionāra piekrišanas (piespiedu izņemšana no apgrozības). Brīvprātīga izņemšana no apgrozības var notikt ne vairāk kā vienu reizi finanšu gadā. Piespiedu izņemšanas no apgrozības nosacījumi un noteikumi ir paredzēti statūtos.

2. Lai akciju varētu izņemt no apgrozības, ir nepieciešams kopsapulces lēmums. Lēmumā it īpaši tiek noteikts izņemšanas no apgrozības juridiskais pamats, akcionāram, kura akcijas tiek izņemtas no apgrozības, izmaksājamās atlīdzības summa vai akciju izņemšanas no apgrozības bez atlīdzības iemesli un pamatkapitāla samazināšanas noteikumi. Piespiedu izņemšana no apgrozības notiek par atlīdzību, kas nevar būt mazāka par vienai akcijai atbilstošo neto aktīvu vērtību, kura ir norādīta pēdējā finanšu gada pārskatā un kura ir samazināta par summu, kas ir sadalīta starp akcionāriem. [..]”
“1)

Vai PVN direktīvai, it īpaši tās 63., 167., 168., 178.–180., 182. un 219. pantam, kā arī neitralitātes principam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka gadījumā, kad pie preču piegādātāja, kas ir PVN maksātājs, veiktā nodokļu revīzijā ir secināts, ka attiecīgajā brīdī piemērotā PVN likme bijusi mazāka par to, kas tam bija jāpiemēro, un tas samaksā papildnodokli valstij, bet pēc tam vēlas saņemt attiecīgo maksājumu no pircēja, kurš arī ir PVN maksātājs, šim pircējam paredzēto termiņu papildnodokļa atskaitīšanai skaita no sākotnējā rēķina izsniegšanas brīža, nevis no koriģēto dokumentu izsniegšanas vai saņemšanas brīža?
55

No 2014. gada 6. februāra sprieduma Fatorie (C‑424/12, EU:C:2014:50) neizriet citi secinājumi. Protams, no minētā sprieduma izriet, ka nodokļu maksātājs noilguma termiņā nevar atsaukties uz tiesiskās noteiktības principu, lai iebilstu pret to, ka nodokļu iestādes atsauc lēmumu, ar kuru ir atzītas nodokļa maksātāja tiesības uz PVN atskaitīšanu, pēc atkārtotas revīzijas liekot tam samaksāt šo nodokli un nokavējuma procentus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 6. februāris, Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, 51. punkts). Savukārt no šī paša sprieduma neizriet, ka nodokļu iestādes noilguma termiņā varētu atsaukties uz šo pašu principu, lai iebilstu pret to, ka nodokļu maksātājs koriģē PVN deklarāciju, kas attiecas uz laikposmu, par kuru jau ir notikusi nodokļu revīzija.
Pārskatāmības, vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi, kas izriet no LESD 49. un 56. panta un ir minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 2. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds aplūkots pamatlietā, kurš neļauj izslēgt divus “syndicates”, kas ir Lloyd’s of London dalībnieki, no dalības vienā un tajā pašā publiskā apdrošināšanas pakalpojumu līguma iepirkumā tikai tādēļ, ka to attiecīgos piedāvājumus abus ir parakstījis Lloyd’s of London ģenerālpārstāvis šajā dalībvalstī, bet gan tie ļauj minētos sindikātus izslēgt, ja, pamatojoties uz neapstrīdamiem pierādījumiem, šķiet, ka to piedāvājumi nav sagatavoti neatkarīgā veidā.
10

Sākot no 2007. gada 1. janvāra, Muitas kodeksa 266.quinquies panta 3. punkta otrās daļas c) apakšpunkts ir grozīts šādi: “3. [..] No nodokļa atbrīvo arī tādas gāzes piegādes, kas ir paredzēta izmantošanai: [..] c) par kurināmo elektroenerģijas ražošanai, sākot no 2006. gada 1. janvāra. Šajā [3. punkta c) apakšpunktā] paredzētais atbrīvojums [..] nav piemērojams tādas gāzes piegādēm, kas paredzēta izmantošanai 266.quinquies A pantā paredzētajās iekārtās. Tomēr ražotāji, attiecībā uz kuru iekārtām nav noslēgts līgums par elektroenerģijas iegādi [..] un kuri atsakās izmantot 266.quinquies A pantā paredzēto atbrīvojumu no iekšējiem nodokļiem, izmanto [3. punkta c) apakšpunktā] paredzēto režīmu.”
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/26/ES (2012. gada 25. oktobris), 3. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka Avastin pēc pārsaiņošanas atbilstoši pamatlietā aplūkotajā valsts regulējuma izvirzītajiem nosacījumiem ietilpst Direktīvas 2001/83, kas grozīta ar Direktīvu 2012/26, piemērošanas jomā.

Jākonstatē, ka Direktīvas 2001/83 3. pantā paredzētā izslēgšana no tās piemērošanas jomas attiecas vienīgi uz aptiekā “izgatavotām” zālēm, proti, tām, kas taisītas aptiekās – formula magistralis un formula officinalis. Tomēr Avastin neietilpst nevienā no šīm kategorijām. Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Avastin pārsaiņošanas darbības atbilstoši pamatlietā aplūkotajiem valsts pasākumiem būtiski neizmaina to sastāvu, formu vai citus būtiskus šo zāļu elementus. Šīs pārsaiņošanas darbības nav pielīdzināmas jaunu, no Avastin atvasinātu zāļu “izgatavošanai” atbilstoši formula magistralis vai formula officinalis. Līdz ar to tām nevar piemērot Direktīvas 2001/83 3. pantu.

(skat. 57., 58. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Gan bankas garantijas iesniegšana, gan tās saglabāšana ir attiecīgā uzņēmuma brīva izvēle, ņemot vērā savas finansiālās intereses. Nekas Savienības tiesībās šim uzņēmumam neliedz jebkurā brīdī izbeigt tā sniegto bankas garantiju un samaksāt uzlikto naudas sodu, ja, ņemot vērā apstākļu attīstību salīdzinājumā ar tiem apstākļiem, kas pastāvēja šīs garantijas sniegšanas brīdī, minētais uzņēmums uzskata, ka šis variants ir tam izdevīgāks. Tā tas varētu būt it īpaši tad, ja tiesvedības gaita Savienības tiesā attiecīgajam uzņēmumam liek domāt, ka spriedums tiks pasludināts vēlākā datumā, nekā tas sākotnēji paredzēja, un ka līdz ar to bankas garantijas izmaksas būs augstākas par šīs garantijas sniegšanas brīdī tā sākotnēji paredzētajām.

Jebkuram kaitējumam, kura atlīdzinājums tiek prasīts prasībā par Savienības ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu, ir jābūt reālam un droši zināmam. Šajā kontekstā jānorāda, ka, tā kā Savienības iestādes darbība vai bezdarbība var dažādos veidos radīt uzņēmumam konkrētas izmaksas, bet vienlaikus arī konkrētus ienākumus, uzskatīt, ka pastāv kaitējums LESD 340. panta izpratnē, var tikai tad, ja no šai iestādei pārmestās rīcības izrietošo izmaksu un ienākumu neto starpība ir negatīva.

Līdz ar to – prasībā par zaudējumu atlīdzību, ar kuru tiek lūgta tāda kaitējuma atlīdzināšana, kas izriet no nokavējuma procentu samaksas par naudas soda summu saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa lietā par Komisijas lēmumu, ar ko šis naudas sods ir uzlikts, nav ievērojusi saprātīgu termiņu sprieduma taisīšanai, var tikt uzskatīts, ka kaitējums ir reāls un droši zināms tikai tad, ja procenti, kuru skaitījums ir noticis laikposmā, kas atbilst saprātīgam termiņam sprieduma taisīšanai, ir lielāki par labumu, ko prasītāja var iegūt no tā, ka tā minētajā laikposmā tās rīcībā bija summa, kura ir vienāda ar naudas soda summu, kam pieskaitīti nokavējuma procenti.

(skat. 40.–42. punktu)
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 306.–310. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāpēc vien, ka ceļojumu aģentūra nodrošina brīvdienu mājokli, kurš noīrēts no citiem nodokļa maksātājiem, vai ka šāds brīvdienu mājoklis tiek nodrošināts, vienlaikus sniedzot papildinošus pakalpojumus, neatkarīgi no tā, cik nozīmīgi ir šie papildinošie pakalpojumi, katrs no minētajiem ir vienots pakalpojums, uz kuru attiecas īpašais režīms ceļojumu aģentūrām.

(skat. 35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑287/17

Česká pojišťovna a.s.

pret

WCZ, spol. s r.o.

(Okresní soud v Českých Budějovicích lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Uzņēmumu tiesības – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Direktīva 2011/7/ES – 6. panta 1. un 3. punkts – Ar parāda piedziņu saistīto izdevumu atlīdzināšana – Izdevumi saistībā ar atgādinājumiem, kas nosūtīti sakarā ar parādnieka maksājumu kavējumu

Kopsavilkums – Tiesas (devītā palāta) 2018. gada 13. septembra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Direktīva 2011/7 – Tiesības uz piedziņas izdevumu atlīdzināšanu – Izdevumi saistībā ar atgādinājumiem, kas nosūtīti sakarā ar maksājumu kavējumu – Iespēja saņemt saprātīgu atlīdzību, kas pārsniedz fiksēto summu

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7 19. apsvērums un 6. pants)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to kreditoram, kurš pieprasa atlīdzināt izdevumus saistībā ar atgādinājumiem, kas adresēti parādniekam sakarā ar tā maksājumu kavējumu, ir tiesības papildus fiksētajai summai 40 EUR apmērā, kura paredzēta šī panta 1. punktā, saņemt saprātīgu atlīdzību šī paša panta 3. punkta nozīmē attiecībā uz to izmaksu daļu, kas pārsniedz šo fiksēto summu.

Turklāt tas, ka Direktīvas 2011/7 19. apsvērumā ir teikts, ka šajā direktīvā būtu jāparedz fiksēta minimālā summa administratīvo izmaksu atgūšanai un iekšējo izmaksu atgūšanai, kas radušās maksājuma kavējumu dēļ, neizslēdz arī to, ka šo izmaksu saprātīga atlīdzība var tikt piešķirta kreditoram, ciktāl šī minimālā fiksētā summa nav pietiekama. Turklāt, lai gan ir taisnība, ka šajā apsvērumā ir precizēts, ka fiksētās summas atlīdzībai ir jābūt vērstai uz to, lai samazinātu administratīvās un iekšējās izmaksas, kas saistītas ar atgūšanu, šis apgalvojums tomēr ir jālasa, ņemot vērā visu apsvērumu. No tā izriet, ka ar šo precizējumu Savienības likumdevējs ir vienīgi uzsvēris, ka fiksētās summas 40 EUR apmērā automātiskais raksturs ir vienīgi mudinājums kreditoram, lai tā atgūšanas izmaksas nepārsniegtu šo summu, neizslēdzot to, ka šis kreditors attiecīgajā gadījumā varētu saņemt lielāku saprātīgu atlīdzību, kura nav automātiska.

(skat. 36.–38. punktu un rezolutīvo daļu)