ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

No Wet administratiefrechtelijke handhaving verkeersvoorschriften (Likums, ar ko nosaka administratīvo regulējumu attiecībā uz dažu Ceļu satiksmes kodeksa noteikumu pārkāpumiem, turpmāk tekstā – “Ceļu kodekss”) 4. panta 1. un 2. punkta izriet, ka administratīvo sodu nosaka ar datētu lēmumu. Šis lēmums tiek paziņots četru mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad ir notikusi inkriminētā rīcība, nosūtot to uz attiecīgās personas norādīto adresi. Ja tas nav iespējams un ja inkriminētā rīcība ir tikusi izdarīta ar mehānisko transportlīdzekli vai izmantojot šādu transportlīdzekli, attiecībā uz kuru ir ticis norādīts reģistrācijas numurs, lēmums, ar kuru ir piemērota administratīvā sankcija, ir jāpaziņo četru mēnešu laikā no datuma, kad kļūst zināms šī transportlīdzekļa reģistrācijas numura turētāja vārds un adrese, nosūtot šo lēmumu uz šo adresi, ievērojot, ka minētais lēmums ir jāpaziņo ne vēlāk kā piecu gadu laikā no dienas, kad ir notikusi inkriminētā rīcība.
122

Otrkārt, attiecībā uz pārkāpuma ilgumu ir jāatgādina, ka tas ir jāvērtē, ņemot vērā to brīdi, kurā Tiesa vērtē faktus, nevis to, kad Komisija vērsusies Tiesā. Šajā lietā pārkāpuma ilgums, tas ir, vairāk nekā 11 gadi, skaitot no 2008. gada 3. jūlija sprieduma Komisija/Īrija (C‑215/06, EU:C:2008:380) pasludināšanas, ir ievērojams (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 22. februāris, Komisija/Grieķija, C‑328/16, EU:C:2018:98, 99. punkts).
f)

pakalpojumus, ko sniedz neatkarīgas personu grupas, kuru darbība ir atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa vai uz kuru darbību pievienotās vērtības nodoklis neattiecas, lai sniegtu šo grupu locekļiem pakalpojumus, kas tieši nepieciešami to darbības veikšanai, ja šīs grupas patstāvīgi pieprasa no saviem locekļiem precīzi atlīdzināt savu daļu kopīgajos izdevumos, ar noteikumu, ka šāds atbrīvojums nevar radīt konkurences traucējumus;
2

Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp Eni SpA, no vienas puses, un Ministero dello Sviluppo Economico (Ekonomikas attīstības ministrija, Itālija) un Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija), no otras puses, un Shell Italia E & P SpA (turpmāk tekstā – “Shell”), no vienas puses, un šīm divām ministrijām, kā arī Autorità di Regolazione per l’Energia, Reti e Ambiente, iepriekš Autorità per l’energia elettrica e il gas e il sistema idrico (Enerģētikas, tīklu un vides regulatīvā iestāde, Itālija, turpmāk tekstā – “Iestāde”), no otras puses, par metodi, kā aprēķināms tās nodevas apmērs, kas šīm sabiedrībām ir jāmaksā par apakšzemes minerālresursu izmantošanu.
13

Direktīvas 2004/39 II pielikuma I iedaļā “To klientu kategorijas, ko uzskata par profesionāļiem” bija precizēts: “Šajā direktīvā visi turpmāk minētie klienti ir uzskatāmi par profesionāļiem visos ieguldījumu pakalpojumos un darbībās un finanšu instrumentos. 1) Vienības, kam jābūt pilnvarotām vai regulētām, lai darbotos finanšu tirgos. Turpmākais saraksts jāuzskata par sarakstu, kurā ietvertas visas pilnvarotās vienības, kas veic minēto vienību raksturīgās darbības, [..]: a) Kredītiestādes b) Ieguldījumu sabiedrības c) Citas pilnvarotas vai regulētas finanšu iestādes [..] 2) Lielie uzņēmumi, kas uzņēmuma līmenī izpilda divas no šādām apjoma prasībām: – kopsavilkuma bilance: EUR 20000000, – tīrais apgrozījums: EUR 40000000, – pašu kapitāls: EUR 2000000. 3) Valstu valdības, reģionu pašvaldības, valsts iestādes, kas pārvalda valsts parādu, centrālās bankas, starptautiskās un pārvalstiskās iestādes, piemēram, Pasaules banka, SVF, ECB, EIB un citas līdzīgas starptautiskās organizācijas. 4) Citas ieguldītājinstitūcijas [..] Iepriekšminētās vienības uzskata par profesionāļiem. Tomēr jāatļauj tām pieprasīt, lai pret tām izturas kā pret neprofesionāļiem, un ieguldījumu sabiedrības var piekrist nodrošināt augstāku aizsardzības līmeni. Ja ieguldījumu sabiedrības klients ir kāds no iepriekšminētajiem uzņēmumiem, ieguldījumu sabiedrībai pirms pakalpojumu sniegšanas tas jāinformē, ka, pamatojoties uz sabiedrībai pieejamo informāciju, to uzskata par profesionālu klientu un ka pret to izturēsies kā pret profesionālu klientu, ja vien sabiedrība un klients nevienojas citādi. [..] [..]”
22

Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānoskaidro, vai atbrīvojums no nodokļa, ko dalībvalstis ir tiesīgas piemērot nelieliem elektroenerģijas ražotājiem saskaņā ar Direktīvas 2003/96 21. panta 5. punkta trešo daļu, kā to apgalvo ministre de l’Action et des Comptes publics, var izrietēt no tādas situācijas, kāda pastāv attiecībā uz laikposmu pirms 2011. gada 1. janvāra un kurā Francijas Republika vēl nebija ieviesusi iekšējo nodokli par elektroenerģijas gala patēriņu, ne līdz ar to arī atbrīvojumu no šī nodokļa par labu nelieliem ražotājiem. Attiecīgā gadījumā ir jānoskaidro arī tas, kā ir jākombinē Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta un tās 21. panta 5. punkta trešās daļas noteikumi, it īpaši, lai uzzinātu, vai tie izraisa minimāla nodokļa uzlikšanu, kas izriet no nodokļa uzlikšanas elektroenerģijai, kura ir saražota, izmantojot no nodokļa atbrīvotu dabasgāzi, vai no atbrīvojuma no nodokļa par elektroenerģijas ražošanu, kad dalībvalstij ar nodokli ir jāapliek izmantotā dabasgāze.
Pēdējā minētā lēmuma 5. punktā Conseil d’État tostarp norādīja, ka, pieņemot Monetārā un finanšu kodeksa L.511‑31. pantu, Francijas likumdevējs CNCM uzticēja ne vien Crédit mutuel tīklā ietilpstošo Crédit mutuel kasu kolektīvo pārstāvību, bet arī uzdevumus raudzīties, lai šis tīkls būtu saskanīgs un lai tiktu piemērotas likumdošanas un regulatīvās normas, kuras attiecas uz kredītiestādēm, īstenot administratīvo, tehnisko un finansiālo kontroli pār katras kases organizāciju un pārvaldību, kā arī veikt visus minētā tīkla pareizai darbībai nepieciešamos pasākumus. Papildus tam Conseil d’État uzskatīja, ka, pamatojoties uz šo L.511‑31. pantu, CNCM – ja attiecīgo iestāžu finansiālā situācija to atļauj un neraugoties uz visām pretējām normām vai noteikumiem – var nolemt apvienot divas vai vairākas tīklā ietilpstošas kases, lemt par to komercdarbības nodošanu, kā arī par to darbības izbeigšanu. Conseil d’État ieskatā, no šīs likumiskās un regulatīvās sistēmas izriet, ka – neatkarīgi no tā, kādas ir attiecības Crédit mutuel tīklā starp grupējumiem, no kurām tas sastāv, – CNCM ir juridiski atbildīga par to pasākumu sagatavošanu un īstenošanu, kuri ietilpst banku sistēmas sistēmiskajā regulēšanā, ciktāl runa ir par Crédit mutuel grupu kopumā, un tai kā “Savienībā esošam mātesuzņēmumam” ir jāuztur preventīvs šīs grupas atveseļošanas plāns.
43

No šīm direktīvām izriet, ka tajās dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt kontroli visos dzīvnieku un to produktu ražošanas un pārstrādes ķēdes posmos, kā arī dzīvnieku barības ražošanas ķēdes posmos. No tā izriet, ka, tā kā kaušanas un gaļas sadalīšanas darbības ir saistītas ar dzīvnieku ražošanas un pārstrādes posmiem, šīs darbības ir paredzētas Regulas Nr. 882/2004 IV pielikuma A iedaļā. Līdz ar to atbilstoši šīs regulas 27. panta 2. punktam par šīm darbībām ir jāmaksā obligāta nodeva, lai finansētu oficiālo kontroli.
25

Tomēr šī tiesa norāda, ka PVN direktīvas 288. panta pirmās daļas 1. punktā ietvertais izteiciens “ciktāl par šīm precēm [..] iekasē nodokli” varētu arī tikt saprasts tādējādi, ka vienīgi no nodokļa atbrīvoti darījumi ir jāatskaita no attiecīgās apgrozījuma summas [īpašā] režīma mazajiem uzņēmumiem piemērošanas vajadzībām. Saskaņā ar šo pieeju piegādes, uz kurām attiecas no nodokļa neatbrīvotas peļņas daļas režīms, bet kuras apliek ar nodokli pašas par sevi, ir jāņem vērā pilnā apmērā, nevis vienīgi tādā apmērā, kādā [ar nodokli apliekamo] apgrozījuma summu nosaka saskaņā ar speciālo regulējumu, kurš paredzēts šīs direktīvas 315. pantā.
26

No tā izriet, ka, piemērojot šos Savienības tiesību aktus, minētie pabalsti, kā arī to apmēra valūtas konvertācija ir jāaplūko tāpat kā Savienības dalībvalstī saņemti pabalsti. It īpaši, kas attiecas uz iesniedzējtiesas trešā jautājuma a) daļu par to, cik atbilstoša ir apgādājamā bērna pabalsta nemaksāšana Vācijā atbilstoši EStG 65. panta 1. punkta pirmā teikuma 2. punktam, ja līdzīgs pabalsts ir piešķirts ārvalstīs, šajā gadījumā Šveicē, valsts tiesību aktos paredzētais noteikums par pārklāšanās novēršanu nevar tikt piemērots, ja ir noskaidrots, ka šī piemērošana ir pretēja Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 12. jūnijs, Hudzinski un Wawrzyniak, C‑611/10 un C‑612/10, EU:C:2012:339, 71. punkts).
27

Polijas valdība norāda, ka šī prasība ir pamatota ar cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumiem. Proti, tās ieskatā, tā ir viens no elementiem, kas ļauj garantēt, ka attiecīgās zāles ir būtiski līdzīgas, kas nebūtu iespējams, ja tās būtu bijušas reģistrētas atšķirīgi, pamatojoties uz atšķirīgām dokumentācijām. Tas tā būtu, pat ja Pārvaldes priekšsēdētājs saņemtu no eksportētājas dalībvalsts importēto zāļu pilnīgu dokumentāciju, jo, lai apstiprinātu attiecīgo zāļu bioekvivalenci, šajā valstī atļautajām atsauces zālēm ir jābūt identiskām ar Polijā atļautajām atsauces zālēm. Tādējādi šāda prasība pasargā no tā, ka tirgū tiek laistas zāles, attiecībā uz kurām Pārvaldes priekšsēdētāja rīcībā nav dokumentācijas, kas ļautu apstiprināt to līdzību ar zālēm, kurām Polijā ir TA, un tādējādi garantēt to drošumu un iedarbīgumu.
37

Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka VID nav ne pierādījis, kāda pamatlietā ir nepamatotā nodokļu priekšrocība, kuru “Kuršu zeme” būtu guvusi, ne identificējis iespējamās nepamatotās nodokļu priekšrocības, ko būtu saņēmušas citas sabiedrības, kuras piedalījās secīgo attiecīgo preču pārdošanas darījumu ķēdē, lai pārbaudītu, vai šo darījumu patiesais mērķis ir nepamatotu nodokļu priekšrocību gūšana. Līdz ar to ir jāuzskata, ka darījumu ķēdes esamība vien un tas, ka “Kuršu zeme” attiecīgās preces fiziski saņēma Baltfisher noliktavā, nevis faktiski tās saņēma no sabiedrības, kura rēķinā ir norādīta kā šo preču piegādātājs, proti, KF Prema, kā to ir konstatējusi arī iesniedzējtiesa, pats par sevi nevar būt pamats secinājumam, ka “Kuršu zeme” minētās preces nav iegādājusies no KF Prema un ka līdz ar to šo abu sabiedrību veiktais darījums nav noticis.
23

2015. gada 9. jūlijā Galvaspilsētas Briseles reģiona valdība pirmajā lasījumā apstiprināja pagaidu projektu rīkojumam par Natura 2000 teritorijas BE 1000001 “La Forêt de Soignes avec lisières et domaines boisés avoisinants et la Vallée de la Woluwe – complexe Forêt de Soignes – Vallée de la Woluwe” [“Suanjē mežs ar mežmalām un blakus esošajiem mežiem un Voluves ieleja – Suanjē mežu masīvs – Voluves ieleja”] noteikšanu. No 2015. gada 24. septembra līdz 7. novembrim notika šī rīkojuma pagaidu projekta sabiedriskā apspriešana. Tajā tika saņemtas 202 sūdzības, tostarp viena no CFE.
40

No tā izriet, ka jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” tvērums Direktīvas 2009/103 3. panta pirmās daļas izpratnē nav atkarīgs no tās teritorijas īpašībām, kurā šis transportlīdzeklis tika izmantots, un it īpaši no apstākļa, ka konkrētais transportlīdzeklis negadījuma brīdī bija novietots stāvēšanai un atradās stāvvietā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 15. novembris, BTA Baltic Insurance Company, C‑648/17, EU:C:2018:917, 37. un 40. punkts).
36

Šajos apstākļos Landesverwaltungsgericht Tirol (Tiroles federālās zemes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Hartas] 15. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka katrs Savienības pilsonis var brīvi meklēt darbu, strādāt, izmantot tiesības veikt uzņēmējdarbību un sniegt dažādus pakalpojumus jebkurā dalībvalstī, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas līdzīgi kā [Likuma par policiju] 19.[a] panta 3. punkts atļauj iestādes struktūrvienībai, neveicot iepriekšēju administratīvu procedūru, īstenot pasākumus, izdodot tiešus rīkojumus un piemērojot piespiedu līdzekļus, tostarp tādus kā uzņēmuma slēgšana, tiem neesot pagaidu rakstura pasākumiem? 2) Vai [Hartas] 47. pants, vajadzības gadījumā to lasot kopā ar [Hartas] 41. un 52. pantu, no pušu procesuālo tiesību vienlīdzības un efektīvas tiesību aizsardzības viedokļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas, līdzīgi kā noteikts [Likuma par policiju] 19.[a] panta 3. un 4. punktā, paredz īstenot faktiskus pasākumus, izdodot tiešus rīkojumus un piemērojot piespiedu līdzekļus, tostarp tādus kā uzņēmuma slēgšana, bez dokumentācijas un apstiprinājuma izsniegšanas tiesību subjektam? 3) Vai [Hartas] 47. pants, vajadzības gadījumā to lasot kopā ar [Hartas] 41. un 52. pantu, no pušu procesuālo tiesību vienlīdzības viedokļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas, līdzīgi kā noteikts [Likuma par policiju] 19.[a] panta 3. un 4. punktā, paredz, ka, lai atceltu bez iepriekšējas procedūras īstenotus faktiskus pasākumus, izdodot tiešus rīkojumus un piemērojot piespiedu līdzekļus, tostarp tādus kā uzņēmuma slēgšana, tiesību subjektam, kuru skar šie faktiskie pasākumi, ir jāiesniedz pamatots pieteikums par šādas slēgšanas atcelšanu? 4) Vai [Hartas] 47. pants, lasot to kopā ar [Hartas] 52. pantu, no efektīvas tiesību aizsardzības viedokļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas, līdzīgi kā noteikts [Likuma par policiju] 19.[a] panta 4. punktā, paredz, ka, īstenojot faktiskus pasākumus, piemērojot piespiedu līdzekļus uzņēmuma slēgšanas veidā, ir iespējams tikai ar konkrētiem nosacījumiem iesniegt pieteikumu par pasākuma atcelšanu?”
23

Šādos apstākļos Amtsgericht Norderstedt (Norderštetes pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, vienmēr ir patēriņa preces atrašanās vieta? 2) Ja tas tā nav – vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, vienmēr ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta? 3) Ja tas tā nav – kādi kritēriji attiecībā uz to, kā ir nosakāma vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, izriet no Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešās daļas? 4) Ja vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta – vai ar Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu, ir saderīga situācija, kad patērētājam ir avansā jāsedz izmaksas par piegādi un/vai nogādi atpakaļ, vai arī no “salabošanas bez atlīdzības” pienākuma izriet, ka pārdevējam ir pienākums veikt avansa maksājumu? 5) Ja vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta un patērētāja pienākums veikt avansa maksājumu ir saderīgs ar Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu – vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešā daļa, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību prasīt līguma atcelšanu nav patērētājam, kurš uzņēmējam ir tikai norādījis uz defektu, nepiedāvājot patēriņa preci nogādāt uz uzņēmuma atrašanās vietu? 6) Ja vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta, taču patērētāja pienākums veikt avansa maksājumu nav saderīgs ar [Direktīvas] 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu – vai [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešā daļa, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību prasīt līguma atcelšanu nav patērētājam, kurš uzņēmējam ir tikai norādījis uz defektu, nepiedāvājot patēriņa preci nogādāt uz uzņēmuma atrašanās vietu?”
52

Tādējādi ir taisnība, ka, ņemot vērā tikai šīs tiesību normas formulējumu, to skatot kopā ar šīs direktīvas 4. panta 7. un 8. punktu par “maksātāju” un “maksājuma saņēmēju”, nešķiet, ka tāda maksājumu konta turētājs, kurš ir ticis debitēts bez viņa piekrišanas, ietilpst šajā “maksājumu pakalpojumu lietotāja” jēdzienā. Tomēr, pirmkārt, kā būtībā tika konstatēts šā sprieduma 48. punktā, tādu tiešā debeta maksājuma uzdevumu izpilde, ko to saņēmējs ir ierosinājis veikt no konta, kura turētājs tas nav, un kuriem debitētā konta turētājs nav piekritis, ietilpst šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ietvertajā “maksājumu pakalpojumu” jēdzienā. Otrkārt, no paša šī 58. panta formulējuma, kā arī no tā nosaukuma izriet, ka tas ir paredzēts tieši piemērošanai it īpaši neatļautiem maksājumu darījumiem.
11

Šī likuma 71. panta 1., 2. un 4. punktā ir noteikts: “1. Pienākums reģistrēties kā PVN maksātājam un aprēķināt PVN, kā arī maksāt to valsts budžetā ir nodokļa maksātājiem, kuri valsts teritorijā piegādā preces [..]. Personai, kurai ir pienākums reģistrēties kā PVN maksātājam, ir jāiesniedz lūgums reģistrēt to kā PVN maksātāju. 2. Neskarot 1. punktu, Lietuvas Republikas teritorijā reģistrētam nodokļa maksātājam nav jāiesniedz lūgums reģistrēt to kā PVN maksātāju, kā arī par piegādātajām precēm [..] un/vai sniegtajiem pakalpojumiem saskaņā ar šajā likumā paredzētajiem noteikumiem aprēķināt PVN un maksāt to valsts budžetā, ja atlīdzības, kas saņemta par, veicot saimniecisko darbību valsts teritorijā, piegādātajām precēm un/vai sniegtajiem pakalpojumiem kopējā summa gadā (pēdējos 12 mēnešos) nav pārsniegusi 155000 Lietuvas litus (LTL). PVN ir jāsāk aprēķināt no mēneša, kurā minētā robeža ir tikusi pārsniegta. Par piegādātajām precēm un sniegtajiem pakalpojumiem, par ko atlīdzība nepārsniedz norādīto summu 155000 LTL apmērā, PVN nav jāaprēķina. [..] [..] 4. Lūguma reģistrēt kā PVN maksātāju neiesniegšana neatbrīvo nodokļa maksātāju no pienākuma aprēķināt PVN par piegādātajām precēm un/vai sniegtajiem pakalpojumiem.”
13

Angļu valodas redakcijā šajā pašā skaidrojošajā piezīmē ir noteikts: « Beer is an alcoholic beverage obtained by fermenting a liquor (wort) prepared from malted cereals (most commonly barley or wheat), water and (usually) hops. Certain quantities of non–malted cereals (e.g., maize (corn) or rice) may also be used for the preparation of the liquor (wort). The addition of hops imparts a bitter and aromatic flavour and improves the keeping qualities. Cherries or other flavouring substances are sometimes added during fermentation. Sugar (particularly glucose), colouring matter, carbon dioxide and other substances may also be added. According to the fermenting process employed, the products may be bottom fermentation beer, obtained at a low temperature with bottom yeasts, or top fermentation beer, obtained at a higher temperature with top yeasts. Beer may be pale or dark, sweet or bitter, mild or strong. It may be put up in barrels, bottles or in airtight tins and may be marketed as ale, stout, etc. This heading also covers concentrated beer prepared by vacuum–condensing beer of low alcoholic strength (but with a high content of malt extract) to between one fifth and one sixth of its original volume. The heading does not cover: a) Certain beverages which, although they are sometimes described as beers, do not contain alcohol (e.g., beverages prepared from water and caramelised sugar) (heading 22.02). b) Beverages called non–alcoholic beer consisting of beer made from malt, the alcoholic strength of which by volume has been reduced to 0.5 % vol or less (heading 22.02). c) Medicaments of heading 30.03 or 30.04.»
28

Tomēr, otrkārt, dalībvalstis saskaņā ar PVN direktīvas 131. pantu paredz nosacījumus, ar kādiem tās no nodokļa atbrīvo eksporta darījumus, lai nodrošinātu pareizu un vienkāršu šajā direktīvā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa piemērošanu un lai novērstu jebkādu krāpšanu nodokļu jomā, izvairīšanos no nodokļiem un jebkādu to ļaunprātīgu izmantošanu. Īstenojot savas pilnvaras, dalībvalstīm tomēr ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kuri ir daļa no Savienības tiesību sistēmas un no kuriem viens it īpaši ir samērīguma princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 8. novembris, CartransSpedition, C‑495/17, EU:C:2018:887, 37. punkts).
24

Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka no Romas II regulas 4. panta 1. punkta izriet, ka tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas.
127

Līdz ar to ir jākonstatē, ka, neatlīdzinot pašu resursu zaudējumus, kas saistīti ar EXP sertifikātu nelikumīgu izsniegšanu, ņemot vērā AZT lēmumu, ko Angiljas iestādes veikušas attiecībā uz alumīnija importu no Angiljas laikā no 1999. gada līdz 2000. gadam, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi tai LES 4. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
58

Šajā ziņā no Statūtu 19. panta trešās daļas formulējuma, it īpaši no jēdziena “jāpārstāv” lietojuma, izriet, ka “pusei” šīs tiesību normas izpratnē neatkarīgi no tās statusa nav atļauts pašai celt prasību Savienības tiesā, bet gan ir jāizmanto trešās personas pakalpojumi. Arī citas šo statūtu vai Tiesas Reglamenta normas, piemēram, minēto statūtu 21. panta pirmā daļa, kā arī šī reglamenta 44. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 57. panta 1. punkts un 119. panta 1. punkts apstiprina, ka lietas dalībnieks un tā pārstāvis nedrīkst būt viena un tā pati persona (rīkojumi, 1996. gada 5. decembris, Lopes/Tiesa, C‑174/96 P, EU:C:1996:473, 11. punkts; 2006. gada 16. marts, Correia de Matos/Komisija, C‑200/05 P, nav publicēts, EU:C:2006:187, 10. punkts, un 2017. gada 6. aprīlis, PITEE/Komisija, C‑464/16 P, nav publicēts, EU:C:2017:291, 23. punkts).
132

Pirmkārt, runājot par Guardian Europe argumentāciju saistībā ar tās apgalvoto neiegūto peļņu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma dēļ, kurš pieļauts 2012. gada 27. septembra spriedumā Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija (T‑82/08, EU:T:2012:494), kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 122.–125. punkta, Vispārējā tiesa noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar šo apgalvoto pārkāpumu, pamatojoties nevis uz apgalvotā nemantiskā kaitējuma pierādījumu neesamību vai uz to, ka jebkāds prasītājas reputācijas aizskārums, kas izriet no šī pārkāpuma, ir ticis pietiekami atlīdzināts, bet gan pamatojoties uz to, ka Savienības atbildība nevar iestāties tāda tiesas nolēmuma dēļ, kuru nav pieņēmusi Savienības tiesa, kas izskata lietu pēdējā instancē. No tā izriet, ka šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni un līdz ar to tā nav pamatota, vēl jo vairāk tāpēc, kā tas izriet no šī sprieduma 84. punkta, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā pamatoti ir nospriedusi, ka šāds pārkāpums nevar izraisīt Savienības atbildības iestāšanos atbilstoši LESD 340. panta otrajai daļai.
37

Otrkārt, Komisija apstrīd iespējamo grūtību, kas izriet no sākotnējās koncesijas izpildes un no dažādiem valsts tiesību aktu grozījumiem, nozīmi un norāda, ka varbūtējā nepieciešamība veikt nozīmīgus būvdarbus, kuri nav paredzēti 1999. gada līgumā, ietver arī konkursa rīkošanu, publicējot paziņojumu par līgumu. Turklāt neesot atbilstīgi norādīt uz to, ka sākotnējā koncesijā ir izdarīti būtiski grozījumi, kuri izriet no veicamo ieguldījumu pieauguma, no tarifu pieauguma par 51,42 % un no nepieciešamības palielināt koncesijas termiņu, vienlaikus apgalvojot, ka minētās koncesijas priekšmets kopš 1969. gada ir saglabājies nemainīgs. Turklāt ar apliecinājumu, ka 30 gadu termiņš, kas noteikts sākotnējā koncesijā, bija “brīvs” termiņš, kuram bija jāsākas tikai pēc būvdarbu pabeigšanas, netiekot ievērots nedz pārskatāmības princips, nedz Direktīvas 2004/18 lietderīgā iedarbība.