Savukārt, ja prasītājs apstrīd lēmuma, kurā ir novērtēts atbalsts, pamatotību, ar to vien, ka prasītāju varētu uzskatīt par ieinteresētu personu EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, nepietiek, lai atzītu, ka prasība ir pieņemama. Prasītājam tad jāpierāda, ka tam ir īpašs statuss 1963. gada 15. jūlija sprieduma lietā 25/62 Plaumann/Komisija nozīmē. Tā tas ir gadījumā, ja prasītāja stāvokli tirgū būtiski ir ietekmējis atbalsts, uz kuru attiecas konkrētais lēmums.

Šo iemeslu dēļ ir pieņemama prasība atcelt šādu lēmumu, ko ir iesniegusi ieinteresētā persona EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, ja šīs prasības iesniedzējs, to iesniedzot, mēģina panākt, ka tiek aizsargātas procesuālās tiesības, kuras tam ir piešķirtas ar pēdējo minēto normu.

Tādējādi kā nepieņemami jānoraida pamati, kuri vērsti uz to, lai Pirmās instances tiesa lemtu par valsts atbalsta pastāvēšanu vai tā saderīgumu ar kopējo tirgu. Savukārt ir pieņemami visi pamati, kuri vērsti uz to, lai pierādītu, ka Komisijai bija jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra.

Prasītājs, kurš vēlas aizstāvēt procesuālās tiesības, kas tam izriet no EKL 88. panta 2. punkta, var pamatoties uz jebkuru EKL 230. panta otrajā daļā minēto pamatojumu, ciktāl tie ir vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu un katrā ziņā — uz to, lai Komisija sāktu EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Taču Pirmās instances tiesa šajā Komisijas veiktās atbalsta pārbaudes stadijā nevar lemt par to, vai atbalsts pastāv un vai tas ir saderīgs ar kopējo tirgu.

Interpretējot Kopienu tiesību normu, Tiesa tikai izskaidro un precizē tās nozīmi un piemērojamību, to, kā tā būtu jāizprot un jāpiemēro kopš tās stāšanās spēkā. No tā izriet, ka šādā veidā interpretētu normu var piemērot un tā ir jāpiemēro pat juridiskām attiecībām, kas radušās un izveidojušās pirms attiecīgā sprieduma, un tikai izņēmuma kārtā Tiesa var, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, kurš raksturīgs Kopienu tiesību sistēmai, būt spiesta ierobežot iespēju ikvienai ieinteresētai personai pamatoties uz tās interpretētu normu, lai apšaubītu juridiskās attiecības, kas nodibinātas labā ticībā. Taču šāds ierobežojums ir pieļaujams tikai pašā spriedumā, kurā tiek lemts par lūgto interpretāciju. Šie no judikatūras izrietošie apsvērumi, kas īpaši attiecas uz valsts tiesas pienākumu piemērot Kopienu tiesības, mutatis mutandis ir piemērojami Kopienu iestādēm, ja tām ir jāīsteno Kopienu tiesību normas, kuras Tiesa vēlāk ir interpretējusi.

No minētā izriet, ka, tā kā Tiesa nav ierobežojusi laikā sava 2003. gada 24. jūlija sprieduma lietā C-280/00 Altmark piemērojamību, no tā izrietošie EKL 87. panta 1. punkta interpretācijas kritēriji līdz ar to ir pilnībā piemērojami faktiskajai un juridiskajai situācijai, kas tika aplūkota Komisijā pirms minētā sprieduma pasludināšanas, brīdī, kad tā pieņēma savu lēmumu.

Tādējādi Komisijas lēmums neuzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru, kas tika pieņemts, neveicot pārbaudi, kas tai ļautu noteikt, vai publiskajam uzņēmumam izmaksātās kompensācijas līmenis tika noteikts, pamatojoties uz izmaksu analīzi vidusmēra uzņēmumam, kas ir labi pārvaldīts un kam ir pietiekami līdzekļi, lai spētu izpildīt prasīto sabiedrisko pakalpojumu prasības, kuras tam rastos saistībā ar savu pienākumu izpildi, ņemot vērā uz šo pienākumu izpildi attiecināmos ieņēmumus, kā arī [ar šo pienākumu izpildi saistīto] saprātīgo peļņu, ir jāatceļ.

(sal. ar 112.–114. un 119. punktu)