ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA

[PEDRO CRUZ VILLALÓN] VIEDOKLIS,

sniegts 2015. gada 6. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑237/15 PPU

Minister for Justice and Equality

pret

Francis Lanigan

(High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība — Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās — Pamatlēmums 2002/584/TI — Eiropas apcietināšanas orderis — Lēmums par nodošanu — 15. pants — Pieprasītā persona, kas nepiekrīt nodošanai un tiek apcietināta — Galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas termiņš — 17. pants — Termiņu neievērošanas sekas — Pieprasītās personas tiesības — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 6. pants — Tiesības uz brīvību — Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija — 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts un 4. punkts — Tiesības uz tiesisko aizsardzību bez kavēšanās, lai pārbaudītu paturēšanas apcietinājumā likumību — Tiesības uz atbrīvošanu — Hartas skaidrojumi — Hartas 52. panta 3. punkts”

1. Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmums 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm ( 2 ), kas dalībvalstīm bija jāievieš līdz 2003. gada 31. decembrim, ātri kļuva par pamatu lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus ( 3 ). Apstāklis, ka ne visas dalībvalstis piekrita atbilstoši LES 35. panta 2. punktam, tā redakcijā pirms Lisabonas līguma pieņemšanas, savās tiesās izmantot lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mehānismu, pašlaik rada situāciju, ka brīdī, kad beidzas LESD pielikumā ietvertajā Protokolā Nr. 36 par pārejas noteikumiem paredzētais pārejas periods, Tiesai pirmo reizi tiek uzdoti jautājumi, kas reizēm raksturīgi noteiktām dalībvalstīm.

2. Turklāt vēl Tiesai nākas sastapties ar ļoti būtiskiem jautājumiem par Eiropas apcietināšanas orderi, kas tiek uzdoti kā lūgums sniegt steidzamu prejudiciālo nolēmumu ( 4 ). Varētu uzskatīt, ka tas ir normāli, jo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu pats par sevi ir daļa no procedūras, kuru Savienības likumdevējs ir paredzējis izpildīt steidzamības kārtā ( 5 ). Taču tas man nevarētu traucēt, gluži pretēji, tas pat varētu mani pamudināt piedāvāt atbildi, kas pēc iespējas precīzāk atbilst šīs lietas īpašajiem apstākļiem.

3. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuru ir iesniegusi High Court (Īrija), Tiesai ir uzdots jautājums par to, kādas ir sekas, ja netiek ievēroti Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētie termiņi, kādos dalībvalstij ir jāpieņem galīgais lēmums, vienā vai otrā nozīmē, par citas dalībvalsts izsniegta Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, it īpaši gadījumā, ja šī ordera dēļ pieprasītajai personai ir atņemta brīvība. High Court galu galā vēlas noskaidrot, vai valsts tiesu iestādes, kuras līdz šim bez Tiesas atbalsta ir piemērojušas Pamatlēmuma 2002/584 noteikumus, ir pareizi interpretējušas ar to saistītās Pamatlēmuma 2002/584 prasības, lai varētu rīkoties konsekventi.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

4. Pamatlēmuma 2002/584 preambulas 1., 5., 8., 12. un 13. apsvērumā ir noteikts šādi: “(1) Saskaņā ar 1999. gada 15. un 16. oktobra Eiropadomes Tamperes sanāksmes secinājumiem, un jo īpaši to 35. punktu, starp dalībvalstīm ir jāatceļ formālā izdošanas procedūra attiecībā uz personām, kas mēģina izvairīties no soda izciešanas pēc tam, kad attiecībā uz tām pieņemts galīgs spriedums, un ir jāpaātrina izdošanas procedūras attiecībā uz personām, kuras tur aizdomās par nodarījuma izdarīšanu. [..] (5) Eiropas Savienībai nospraustais mērķis kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu liek atcelt izdošanu starp dalībvalstīm un to aizstāt ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm. Ieviešot jaunu, vienkāršotu sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, būs iespējams izvairīties no sarežģītības un iespējamās kavēšanās, kas piemīt pastāvošajām izdošanas procedūrām. Tradicionālās sadarbības attiecības, kas līdz šim pārsvarā pastāvēja starp dalībvalstīm, ir jāaizvieto ar sistēmu, kura brīvības, drošības un tiesiskuma telpā paredz brīvu tiesu nolēmumu apriti krimināllietās un kas attiecas gan uz procesuālajiem, gan uz galīgajiem nolēmumiem. [..] (8) Nolēmumiem par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jābūt pakļautiem pietiekamai kontrolei, kas nozīmē, ka dalībvalsts tiesas iestādei, kurā pieprasītā persona ir apcietināta, būs jāpieņem lēmums par tās nodošanu. [..] (12) Šajā pamatlēmumā ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti 6. pantā Līgumā par Eiropas Savienību un atspoguļoti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [(turpmāk tekstā – “Harta”)], īpaši tās VI nodaļā. Neko šajā pamatlēmumā nevar interpretēt kā aizliegumu atteikt tādas personas nodošanu, par kuru izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, ja, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, ir iemesls domāt, ka minētais apcietināšanas orderis ir izsniegts, lai veiktu personas vajāšanu vai sodīšanu tās dzimuma, rases, reliģijas, nacionālās izcelsmes, valstiskās piederības, valodas, politisko uzskatu vai seksuālās orientācijas dēļ, vai ka šīs personas stāvokli varētu pasliktināt kāda no šiem iemesliem dēļ. Šis pamatlēmums dalībvalstīm neliedz piemērot to konstitucionālos noteikumus attiecībā uz taisnīgu tiesu, biedrošanās tiesībām, preses brīvību un vārda brīvību citos masu informācijas līdzekļos. (13) Nevienai personai nevar likt izbraukt vai to izraidīt uz valsti vai izdot valstij, ja pastāv nopietns risks, ka tā tur varētu būt pakļauta nāves sodam, spīdzināšanai vai citādai necilvēcīgai vai degradējošai attieksmei vai sodam.”

5. Pamatlēmuma 2002/584 1. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” ir noteikts: “1. Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli. 2. Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem. 3. Šis pamatlēmums [ne]groza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti 6. pantā Līgumā par Eiropas Savienību.”

6. Pamatlēmuma 2002/584 5. panta, kurā ir definētas “garantijas, kas izsniegšanas dalībvalstij jāsniedz īpašos gadījumos”, 3. punktā ir noteikts: “Izpildes dalībvalsts tiesībās var noteikt, ka izpildes tiesu iestāde izpilda Eiropas apcietināšanas orderi ar šādiem nosacījumiem: [..] 3) Ja persona, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis tās kriminālvajāšanai, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, tad nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka personu, pēc tās nopratināšanas, nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī.”

7. Pamatlēmuma 2002/584 11. un 12. pantā ir paredzēts: “11. pants Pieprasītās personas tiesības 1. Kad pieprasīto personu apcietina, kompetentā izpildes tiesu iestāde saskaņā ar savas valsts tiesībām informē personu par Eiropas apcietināšanas orderi un par tā saturu, un arī par iespēju piekrist nodošanai izsniegšanas tiesu iestādei. 2. Pieprasītajai personai, kuru apcietina Eiropas apcietināšanas ordera izpildei, ir tiesības saņemt juridiska padomdevēja un tulka palīdzību saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. 12. pants Personas turēšana apcietinājumā Ja personu apcietina, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. Personu var provizoriski atbrīvot ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām ar noteikumu, ka minētās dalībvalsts kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu personas bēgšanu.”

8. Pamatlēmuma 2002/584 15. pantā par lēmumu par nodošanu ir noteikts: “1. Izpildes tiesu iestāde termiņos un saskaņā ar šajā pamatlēmumā noteiktajiem nosacījumiem pieņem lēmumu par to, vai persona ir jānodod. 2. Ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, ir nepietiekama, lai ļautu pieņemt lēmumu par nodošanu, tā lūdz, lai steidzami piegādā vajadzīgo papildu informāciju, konkrēti to, kas attiecas uz 3. līdz 5. pantu un 8. pantu, un tā var noteikt termiņu tās saņemšanai, ņemot vērā to, ka ir vajadzīgs ievērot termiņus, kas noteikti 17. pantā. 3. Izsniegšanas tiesu iestāde var ikvienā brīdī pārsūtīt ikvienu papildu derīgu informāciju izpildes tiesu iestādei.”

9. Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā “Termiņi un kārtība, kādos pieņem lēmumu izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi” ir noteikts: “1. Eiropas apcietināšanas orderi izskata un izpilda steidzamības kārtā. 2. Gadījumos, kad pieprasītā persona piekrīt tās nodošanai, galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi būtu jāpieņem 10 dienu laikā pēc piekrišanas sniegšanas. 3. Pārējos gadījumos galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi būtu jāpieņem 60 dienu laikā pēc pieprasītās personas apcietināšanas. 4. Īpašos gadījumos, kad Eiropas apcietināšanas orderi nevar izpildīt termiņos, kas paredzēti 2. vai 3. punktā, izpildes tiesu iestāde nekavējoties par to informē izsniegšanas tiesu iestādi, norādot kavēšanās iemeslus. Šādos gadījumos šos termiņus var pagarināt par 30 dienām. 5. Kamēr izpildes tiesu iestāde nav pieņēmusi galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi, tā nodrošina to, ka materiālie nosacījumi, kas nepieciešami faktiskai personas nodošanai, būtu ievēroti arī turpmāk. 6. Ikviena atteikšanās izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi ir jāpamato. 7. Ja izņēmuma gadījumos dalībvalsts nevar ievērot šajā pantā paredzētos termiņus, tā informē [Eiropas Savienības Aģentūru tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās (Eurojust)], norādot kavēšanās iemeslus. Turklāt dalībvalsts, kas vairākkārt saskārusies ar kavējumiem no citas dalībvalsts puses Eiropas apcietināšanas ordera izpildē, par to informē Padomi, lai dalībvalstu līmenī izvērtētu šī pamatlēmuma ieviešanu.”

10. Pamatlēmuma 2002/584 23. pantā, kurā ir definēti “personas nodošanas termiņi”, ir precizēts: “1. Pieprasīto personu nodod iespējami ātri dienā, par kuru vienojas iesaistītās iestādes. 2. To nodod ne vēlāk kā 10 dienas pēc galīgā lēmuma pieņemšanas par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. 3. Ja pieprasītās personas nodošanu 2. punktā minētajā termiņā traucē apstākļi, ko nekontrolē neviena dalībvalsts, tad izpildes un izsniegšanas tiesu iestādes nekavējoties savstarpēji sazinās un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās. 4. Nodošanu izņēmuma gadījumā var uz laiku atlikt nopietnu humānu iemeslu dēļ, piemēram, ja ir pamatoti iemesli domāt, ka tas acīmredzami apdraudētu pieprasītās personas dzīvību vai veselību. Eiropas apcietināšanas ordera izpilde notiek iespējami drīz pēc tam, kad šie iemesli beidz pastāvēt. Izpildes tiesu iestāde par to nekavējoties informē izsniegšanas tiesu iestādi un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās. 5. Beidzoties [..] 2. līdz 4. punktā minētajiem termiņiem, ja persona joprojām atrodas apcietinājumā, to atbrīvo.”

11. Visbeidzot Pamatlēmuma 2002/584 26. pantā “Laikposma, kas pavadīts apcietinājumā izpildes dalībvalstī, ieskaitīšana” ir norādīts: “1. Izsniegšanas dalībvalsts ieskaita visus apcietinājuma termiņus, kas izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa piespriešanas rezultātā. 2. Šādos nolūkos visu informāciju par laikposmu, kādu persona, kas pieprasīta, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, atradusies apcietinājumā, izpildes tiesu iestāde vai centrālā iestāde, kas izraudzīta saskaņā ar 7. pantu, iesniedz izsniegšanas tiesu iestādei nodošanas brīdī.”

B – Īrijas tiesības

12. Pamatlēmums 2002/584 Īrijas tiesībās tika transponēts ar 2003. gada European Arrest Warrant Act ( 6 ), ar grozījumiem. EAW 2003 13. pantā ir noteikts: “1) Īrijas centrālā iestāde, cik vien ātri iespējams pēc Eiropas apcietināšanas ordera saņemšanas, kas tai iesniegts atbilstoši 12. pantam, iesniedz pieteikumu vai uzdod tā iesniegšanu High Court, lai tā apstiprinātu Eiropas apcietināšanas orderi vai tā apliecinātu kopiju, tā izpildei. 2) Ja, pamatojoties uz pieteikumu, kas ir iesniegts saskaņā ar 1) punktu, High Court ir konstatējusi, ka attiecībā uz Eiropas apcietināšanas orderi ir ievēroti šī likuma noteikumi, tā var apstiprināt Eiropas apcietināšanas orderi tā izpildei. 3) Ja ir izpildīti 2) punkta noteikumi, ikviens Garda Síochána [Īrijas Valsts policijas] pārstāvis jebkurā valsts daļā var izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, neraugoties uz to, ka izpildes brīdī tas nav policijas locekļa rīcībā. Apcietināmā persona apcietināšanas brīdī tiek iepazīstināta ar atbilstoši 2) punktam apstiprināto Eiropas apcietināšanas orderi vai attiecīgi tā apliecināto kopiju vai, ja attiecīgajā brīdī tas nav policijas pārstāvja rīcībā, vēlākais 24 stundu laikā pēc apcietināšanas. 4) Persona, kas tiek apcietināta saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi, apcietināšanas brīdī ir jāinformē par tās tiesībām: a) piekrist nodošanai izsniegšanas valstij saskaņā ar 15. pantu; b) saņemt vai tikt nodrošinātai ar profesionālu juridisko palīdzību un pārstāvību; c) vajadzības gadījumā saņemt tulka pakalpojumus. 5) Ikviena persona, kas ir apcietināta saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi, cik vien ātri iespējams pēc tās apcietināšanas ir jānodod High Court, kura pēc tam, kad ir pārliecinājusies, ka šī ir tā persona, uz kuru attiecas izsniegtais Eiropas apcietināšanas orderis, a) piemēro tai pirmstiesas apcietinājumu vai to atbrīvo pret drošības naudu (šajā nolūkā, ciktāl tas attiecas uz pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu, High Court ir tādas pašas pilnvaras, kādas tās būtu tad, ja persona tajā būtu apsūdzēta par noziegumu vai noziedzīgu nodarījumu); b) 16. panta mērķiem nosaka datumu (kas ir ne vēlāk kā 21 diena kopš personas apcietināšanas) un c) informē personu par tās tiesībām: i) piekrist nodošanai izsniegšanas valstij saskaņā ar 15. pantu; ii) saņemt vai tikt nodrošinātai ar profesionālu juridisko palīdzību un pārstāvību un iii) vajadzības gadījumā saņemt tulka pakalpojumus.”

13. EAW 2003 16. panta 1) punktā ir noteikts: “Ja persona nepiekrīt tās nodošanai izsniegšanas valstij, High Court saskaņā ar 13. pantu noteiktajā datumā vai vēlāk, ja to uzskata par piemērotu, var izdot rīkojumu, ar ko nosaka, ka persona tiek nodota pieņemšanai izsniegšanas valstī pilnvarotajai personai, ar nosacījumu, ka: a) High Court ir konstatējusi, ka šī ir tā persona, uz kuru attiecas izsniegtais Eiropas apcietināšanas orderis; b) Eiropas apcietināšanas orderis vai tā apliecinātā kopija ir apstiprināta ordera izpildei atbilstoši 13. panta noteikumiem; [..] d) High Court nav pienākuma atbilstoši 21.A, 22., 23. vai 24. pantam (pievienoti ar Criminal Justice (Terrorist Offences) Act 2005 [2005. gada Likuma par tiesvedību krimināllietās (par terorismu)] 79., 80., 81. un 82. pantu) atteikt šajā likumā paredzēto personas nodošanu un ka e) personas nodošana nav aizliegta ar 3. daļu.”

14. EAW 2003 16. panta 9. un 10. punktā ir paredzēts: “9) Ja, beidzoties 60 dienu termiņam no attiecīgās personas apcietināšanas atbilstoši 13. un 14. pantam, High Court nav izdevusi rīkojumu atbilstoši 1) vai 2) punktam vai atbilstoši 15. panta 1) vai 2) punktam vai ja atbilstoši 1) vai 2) punktam tā ir nolēmusi neizdot rīkojumu, tā valsts centrālajai iestādei izdod rīkojumu par to informēt izsniegšanas tiesu iestādi un vajadzības gadījumā Eurojust, precizējot rīkojumā minētos iemeslus. Valsts centrālā iestāde izpilda šo rīkojumu. 10) Ja, beidzoties 90 dienu termiņam no attiecīgās personas apcietināšanas atbilstoši 13. un 14. pantam, High Court nav izdevusi rīkojumu atbilstoši 1) vai 2) punktam vai atbilstoši 15. panta 1) vai 2) punktam vai ja atbilstoši 1) vai 2) punktam tā ir nolēmusi neizdot rīkojumu, tā valsts centrālajai iestādei izdod rīkojumu par to informēt izsniegšanas tiesu iestādi un vajadzības gadījumā Eurojust, precizējot rīkojumā minētos iemeslus. Valsts centrālā iestāde izpilda šo rīkojumu.”

II – Pamattiesvedības rašanās fakti

15. Dangenonas Magistrates’ Courts [Miertiesa] Tironas grāfistē [County Tyrone] Ziemeļīrijā (Apvienotā Karaliste) ( 7 )2012. gada 17. decembrī pēc Ziemeļīrijas prokuratūras pieprasījuma atbilstoši Pamatlēmumam 2002/584 izdeva F. Lanigan Eiropas apcietināšanas orderi ( 8 ) par noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar slepkavību un šaujamieroča glabāšanu ar nodomu apdraudēt dzīvību, proti, kriminālpārkāpumiem, kurus viņš, iespējams, veicis 1998. gada 31. maijā Dangenonā Tironas grāfistē Ziemeļīrijā (Apvienotā Karaliste).

16. High Court (Īrija) 2013. gada 7. janvārī apstiprināja Eiropas apcietināšanas orderi, lai tā izpildi veiktu Īrijas policijas spēki (An Garda Síochána).

17. 2013. gada 16. janvārī atbildētāju pamatlietā apcietināja, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, un tajā pašā dienā nodeva High Court. Viņš atteicās dot piekrišanu sevis izdošanai izsniegšanas dalībvalstij, un viņam tika piemērots apcietinājums, gaidot galīgo lēmumu par viņa nodošanas pieprasījumu.

18. Tiesas sēde par izdošanas pieprasījumu High Court, kas sākotnēji bija ieplānota 2013. gada 29. janvārī, vairākas reizes tika atlikta dažādu iemeslu dēļ, tostarp it īpaši saistībā ar 2013. gada 3. jūlijā iesniegto pieprasījumu par juridiskās palīdzības pieejamību, kas visbeidzot tika piešķirta 2013. gada 26. jūlijā.

19. Tajā pašā laikā 2013. gada 26. februārī High Court noraidīja pieprasījumu par atbildētāja pamatlietā atbrīvošanu pret drošības naudu.

20. Tādējādi tikai 2013. gada 26. novembrī atbildētājs pamatlietā izvirzīja vienpadsmit iebildumus (“points of objection”) pret viņa nodošanu, kurus tas pamatoja arī ar 2013. gada 16. decembra ar zvērestu apliecinātu rakstveida liecību (“affidavit”) un ar sava padomdevēja Belfāstā [Belfast] 2014. gada 19. februāra ar zvērestu apliecinātu rakstveida liecību.

21. Rakstveida apsvērumos, kurus Tiesai iesniedza prasītājs un atbildētājs pamatlietā, pēdējais minētais galvenokārt apgalvo, ka gadījumā, ja viņš tiktu izdots izsniegšanas dalībvalstij, viņa dzīvība būtu apdraudēta. Viņš paziņoja, ka jau kopš 17 gadu vecuma ir bijis Provisional Irish Republican Army un vēlāk Irish National Liberation Army (INLA) dalībnieks un 1993. gada 7. septembrī ir kļuvis par upuri pirmajam slepkavības mēģinājumam, kuru organizēja Īrijas paramilitārā unionistu organizācija Ulster Freedom Fighters (UFF). Tāpat viņš 1995. gada 1. decembrī ir bijis otra INLA organizēta slepkavības mēģinājuma upuris. Savā ar zvērestu apliecinātajā rakstveida liecībā viņš ir norādījis, ka deviņdesmitajos gados vai nu INLA, vai arī paramilitārie unionisti atriebības nolūkos (“feud”) ir nogalinājuši piecus viņa sabiedrotos. Tādēļ viņš ir nolēmis bēgt uz Īriju, kur viņš drošības nolūkos nomainīja vārdu. Tādēļ viņš atsakās atgriezties Ziemeļīrijā, baidoties, ka viņu var nogalināt lojālistu un republikāņu disidenti, jo drošības spēki vai ieslodzījuma vietu vadība nespētu viņu pasargāt.

22. 2013. gada 17. decembrī lieta tika nodota tiesnesim izskatīšanai tiesas sēdē, kas bija ieplānota 2014. gada 3. februārī. Taču šo tiesas sēdi pēc prasītāja pamatlietā pieprasījuma divas reizes pārcēla – uz 2014. gada 28. aprīli un pēc tam uz 2014. gada 30. jūniju –, jo tika gaidīta informācija, kuru pieprasīja no Apvienotās Karalistes iestādēm, par atbildētāja pamatlietā dzīvības apdraudējumu.

23. Proti, 2014. gada 9. aprīlī prasītājs pamatlietā Ziemeļīrijas centrālajai iestādei the UK National Crime Agency pieprasīja informāciju par pasākumiem, kādi tiek īstenoti Ziemeļīrijas cietumos, lai pasargātu apdraudētos ieslodzītos. Northern Ireland Prison Service (NIPS) 2014. gada 10. aprīlī atbildēja uz šo pieprasījumu, sniedzot precizējumus par Ziemeļīrijas ieslodzījumu vietās spēkā esošajiem pasākumiem, kas ir paredzēti, lai aizsargātu ieslodzītos, kurus varētu apdraudēt citi ieslodzītie.

24. 2014. gada 16. aprīlī prasītājs pamatlietā Ziemeļīrijas centrālajai iestādei adresēja vēl vienu informācijas pieprasījumu, lūdzot paskaidrojumu, kādēļ Eiropas apcietināšanas orderis par kriminālpārkāpumiem, kuri veikti 1988. gada maijā, ir izsniegts tikai 2012. gada decembrī. Crown Solicitor’s Office, kas Ziemeļīrijā pārstāv Apvienotās Karalistes valdību, uz šo pieprasījumu atbildēja 2014. gada 24. aprīļa vēstulē, norādot, ka, lai gan atbildētājs pamatlietā drīz vien tika identificēts kā aizdomās turētais, pietiekami pierādījumi, lai uzsāktu pēdējā minētā kriminālvajāšanu, tika apkopoti tikai 2011. gadā un Ziemeļīrijas prokuratūra (Public Prosecution Service for Northern Ireland) to uzsāka 2012. gada 4. maijā.

25. Tikai 2014. gada 30. jūnijāHigh Court beidzot tika atklāta tiesas sēde par izdošanas pieprasījumu, kura ilga trīs dienas, un tās laikā atbildētājs pamatlietā izvirzīja vairākus jautājumus par tiesvedības kārtību un par pierādījumiem. It īpaši viņš apgalvoja, ka, ņemot vērā sacīkstes principa prasības, High Court nevar lemt, pamatojoties uz informāciju, kas iegūta no izsniegšanas dalībvalsts, kamēr tā nav apliecināta ar zvērestu, un ka apsūdzētā advokātam ir tiesības iztaujāt visus prasītāja piedāvātos lieciniekus. High Court dažādās atbildētāja pamatlietā prasības noraidīja kā nederīgas un 2014. gada 4. jūlijā lietas izskatīšanu atlika.

26. 2014. gada 17. novembrīHigh Court provizoriski lēma par tai uzdotajiem jautājumiem. Vispirms tā norādīja, ka uz procedūrām saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderi neattiecas parastais regulējums par procedūrām un pierādījumiem, kas reglamentē procedūras Īrijas tiesībās, un ka tai kā izpildes tiesu iestādei ir pamats vērtēt no izsniegšanas dalībvalsts saņemto informāciju. Pēc tam, ņemot vērā pierādījumus, kurus sniedza atbildētājs pamatlietā, lai pierādītu, ka, izdodot viņu izsniegšanas dalībvalstij, viņa dzīvība būtu apdraudēta, tā norādīja, ka pirms lēmuma pieņemšanas par nodošanu tai pēc iespējas ir jāpārliecinās, ka atbilstoši Īrijas Konstitūcijai un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 2. pantam tiks ievērotas apsūdzētā tiesības uz dzīvību. Tādēļ tā aicināja prasītāju pamatlietā izvērtēt minētos pierādījumus, kas līdz šim nav apstrīdēti, un pieprasīt izsniegšanas valstij papildu informāciju par atbildētāja pamatlietā paustajām bažām. High Court precizēja, ka tā atliks pārējo atbildētāja pamatlietā iebildumu vērtēšanu, kamēr tai netikšot iesniegta pieprasītā informācija.

27. Tādēļ 2014. gada 27. novembrī prasītājs pamatlietā Ziemeļīrijas centrālajai iestādei iesniedza jaunu informācijas pieprasījumu, nosūtot vēstuli, kurā tas atgādināja, ka atbildētājs pamatlietā apgalvojot, ka gadījumā, ja viņš tiktu turēts ieslodzījumā Ziemeļīrijā, viņa dzīvību apdraudētu lojālistu un republikāņu disidenti, jo ieslodzījumu vietu administrācija nespētu nodrošināt viņa aizsardzību. Šajā vēstulē, kurai pievienota atbildētāja pamatlietā 2013. gada 16. decembra un viņa padomnieka 2014. gada 19. februāra ar zvērestu apliecinātā rakstveida liecība, tas ir aicināts paust savu nostāju par to, vai pastāv reāls un tūlītējs atbildētāja pamatlietā dzīvības apdraudējums un, ja tas tā ir, vai NIPS var ieinteresētajai personai garantēt efektīvu aizsardzību (AK apsvērumi, 6. punkts). NIPS un Ziemeļīrijas policijas dienests (Police Service of Northern Ireland) uz šo informācijas pieprasījumu atbildēja divās 2014. gada 3. decembra vēstulēs, kuras atbildētājam pamatlietā nosūtītas 2014. gada 4. decembrī.

28. Nododot zvērestu 2014. gada 28. novembrī, kas High Court saņemts 2014. gada 1. decembrī, atbildētājs pamatlietā vēlreiz pieprasīja atbrīvošanu pret drošības naudu.

29. 2014. gada 8. decembrī atbildētājs pamatlietā iesniedza apsvērumus par labu viņa nodošanas noraidīšanai, pamatojot ar to, ka, ņemot vērā valsts kriminālprocesa un pierādījumu regulējumu, kā arī Īrijas Konstitūciju un Hartu, prasītāja pamatlietā sagatavotie dokumenti nav pieņemami kā pierādījums un, pieņemot, ka tie tomēr tiktu pieņemti, tie tomēr būtu noraidāmi, jo tos nevar apstrīdēt pretējās puses pratināšanas kārtībā (“cross-examination”). Tomēr High Court šo prasību noraidīja, ciktāl tā attiecās uz iepriekšējiem jautājumiem, par kuriem tā jau bija spriedusi.

30. Atbildētājs pamatlietā 2014. gada 8. decembrī izvirzīja vēl vienu iebildumu pret viņa nodošanu.

31. High Court2014. gada 15. decembrī atkal sasauca tiesas sēdi, kuras laikā atbildētāja pamatlietā padomdevējs apgalvoja, ka pieprasījums par nodošanu ir jānoraida, jo tiesvedībā ir notikusi pārmērīga kavēšanās. Viņš arī pieprasīja, lai Tiesai tiktu iesniegts prejudiciāls jautājums par kavēšanos. Visbeidzot viņš pieprasīja atbrīvošanu pret drošības naudu.

32. 2014. gada 19. decembrīHigh Court lēma par pieprasījumu par atbildētāja pamatlietā atbrīvošanu pret drošības naudu. Atbildētājs pamatlietā nevarēja izpildīt paredzētos nosacījumus, jo noteiktās drošības naudas apmērs bija lielāks par viņam pieejamajiem līdzekļiem.

33. 2015. gada 12. janvārīHigh Court sasauca vēl vienu tiesas sēdi, kuras laikā prasītājs pamatlietā norādīja, ka iebilst pret to, ka šajā posmā atsaucas uz kavēšanos tiesvedībā, turklāt norādot, ka Supreme Court of Ireland [Īrijas Augstākā tiesa] jau ir lēmusi par šo jautājumu savā 2005. gada 19. decembra spriedumā Dundon pret The Governor of Cloverhill Prison ( 9 ). Savukārt atbildētājs pamatlietā norādīja, ka kopš 2014. gada 1. decembra Īrijas tiesām esot iespēja Eiropas Savienības Tiesai iesniegt prejudiciālus jautājumus, apgalvojot, ka interpretācija, kādu sniedz spriedums Dundon, vairs neesot saistoša High Court.

34. Tādēļ 2015. gada 18. janvārī, dienā, kad High Court nolēma Tiesai iesniegt jautājumu par procedūras kavēšanos, lieta tika nodota atpakaļ, norādot, ka Īrijas sistēma nevarot funkcionēt robežās, kādas paredz Pamatlēmuma 2002/584 17. pants, un ka tādēļ tā vēlas noskaidrot, kā šis noteikums ir interpretējams.

35. Pēc tam lieta vairākas reizes atlikta, lai ļautu dalībniekiem pamatlietā iesniegt savus ierosinājumus, kā būtu jānoformulē Tiesai uzdodamais jautājums, un iesniegt savus apsvērumus.

36. Šajā pašā laikā, 2015. gada 2. februārī, High Court saņēma lūgumu grozīt 2014. gada 19. decembrī noteiktās drošības naudas finanšu nosacījumus, bet 2015. gada 9. februārī noraidīja šo lūgumu. Tad atbildētājs pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību Court of Appeal [Apelācijas tiesā].

III – Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

37. Šādos apstākļos 2015. gada 19. maija lēmumā, kurš Tiesā saņemts 22. maijā, High Court Tiesai uzdeva šādus divus prejudiciālus jautājumus: “1) Kādas ir Pamatlēmuma [2002/584] 17. pantā, to lasot kopsakarā ar šī pamatlēmuma 15. pantu, paredzēto termiņu neievērošanas sekas? 2) Vai Pamatlēmuma [2002/584] 17. pantā paredzēto termiņu neievērošana rada tiesības personai, kura pirms lēmuma par tās nodošanu pieņemšanas tiek turēta apcietinājumā laikposmā, kas pārsniedz šos termiņus?”

38. High Court vēl precizēja, ka tā uzskatot, ka Īrijas sistēma nespēj funkcionēt robežās, kādas ir noteiktas Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā, ka šādas nespējas sekas ir reāla problēma, kas pamato lūgumu sniegt prejudiciālo nolēmumu, un ka tas, kā Tiesa interpretēs šo noteikumu, varētu ietekmēt galīgo lēmumu, kāds tai ir jāpieņem pamatlietā.

39. Attiecībā uz pēdējo minēto aspektu tā uzsver, ka Supreme Court savā spriedumā Dundon ir noraidījusi saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi pirmstiesas apcietinājumā esošas personas habeas corpus prasību apstākļos, kuri ir analogi apstākļiem pamatlietā.

40. Šī persona apgalvoja, ka, tā kā High Court galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi nav pieņēmusi 60 dienu laikā, kā to paredz Īrijas tiesību akti, persona ir jāatbrīvo. Tomēr Supreme Court lēma, ka paturēšana apcietinājumā ir bijusi likumīga, vispirms norādot, ka pieprasītajai personai nav tiesību uz tūlītēju atbrīvošanu, ja High Court nav lēmusi noteiktajā termiņā, taču šādām sekām ir jābūt skaidri un nepārprotami paredzamām, ņemot vērā dalībvalstu pamata pienākumu izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi. Turklāt tā uzsvēra, ka, beidzoties šim 60 dienu termiņam, nezūd High Court pienākums izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi. Tā piebilda, ka paredzētais termiņš ir noteikts, lai nodrošinātu dalībvalstu iekšējo disciplīnu, nevis lai paredzētu tiesības privātpersonām. Visbeidzot tā precizēja, ka tai valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstoši Pamatlēmumam 2002/584.

41. Tajā pašā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa arī lūdza Tiesu šo prejudiciālā nolēmuma procedūru īstenot steidzamības kārtā, kā ir paredzēts tās Reglamenta 107. pantā.

42. Šajā ziņā tā norādīja, ka šajā lūgumā ir izvirzīts viens vai vairāki jautājumi saistībā ar jomām, kuras ir paredzētas LESD trešās daļas V sadaļā, un ka atbildētājs pamatlietā ir atradies apcietinājumā kopš 2013. gada 16. janvāra. Turklāt tā precizēja, ka tai būtu jārīkojas atbilstoši Supreme Court spriedumam Dundon, taču tā vēloties pirms lēmuma pieņemšanas šajā jautājumā izmantot iespēju pārbaudīt Tiesas nostāju.

43. Tādēļ Tiesas ceturtā palāta pēc tiesneša referenta ierosinājuma, uzklausot ģenerāladvokātu, 2015. gada 28. maijā nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu un lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīt steidzamības kārtībā. Tā arī nolēma, piemērojot Reglamenta 113. panta 2. punktu, ierosināt Tiesai lietu nodot izskatīšanai lielākam iztiesāšanas sastāvam.

44. Piemērojot Reglamenta 109. panta 2. punktu, Tiesas ceturtā palāta aicināja pamatlietas puses, dalībvalsti, kuras tiesa ir iesniegusi lūgumu, kā arī Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. panta pirmajā daļā minētās iestādes līdz 2015. gada 15. jūnijam iesniegt savus rakstveida apsvērumus. Piemērojot Reglamenta 109. panta 2. punktu, Tiesa arī aicināja Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti līdz iepriekš minētajam datumam iesniegt rakstveida apsvērumus vai ierasties uz tiesas sēdi.

45. Prasītājs un atbildētājs pamatlietā, Apvienotās Karalistes valdība, kā arī Eiropas Komisija savus rakstveida apsvērumus iesniedza noteiktajā termiņā.

46. Prasītājs un atbildētājs pamatlietā, Īrijas, Vācijas, Spānijas, Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija sniedza arī mutvārdu apsvērumus tiesas sēdes laikā, kura notika 2015. gada 1. jūlijā.

IV – Tiesai iesniegtie apsvērumi

A – Prasītāja pamatlietā apsvērumi

47. Prasītājs pamatlietā, kurš ierosina uz katru jautājumu, vērtējot tos kopā, sniegt atsevišķu atbildi, uzskata, ka iesniedzējtiesa galvenokārt vēlas noteikt, kā Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu neievērošana ietekmē nodošanas procedūru. Šajā ziņā atsaucoties uz Supreme Court spriedumu Dundon, tā uzskata, ka termiņa beigšanās atbildētājam pamatlietā nepiešķir nekādas tiesības ne uz atbrīvošanu, ne jebkādas citas tiesības. Atbilstoši valsts procesuālās autonomijas principam valsts tiesai būtu jāvērtē, vai tiesvedības ilgums pieprasītās personas tiesības apdraud tā, ka personas nodošanas dēļ tiktu pārkāptas tās pamattiesības. Tiesas sēdē tā piebilda, ka atbildētāja pamatlietā izvirzītajai domai par to, ka nodošanas pieprasījuma noraidīšana esot uzskatāma par visatturošāko sankciju izpildes dalībvalstīm gadījumā, ja netiek ievērots Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētie termiņi, minētajā pamatlēmumā nav atrodams nekāds pamats.

48. Pirmkārt, viņš norāda, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā nav iekļauts neviens noteikums par nodošanas procedūras iznākumu saistībā ar termiņiem, kas tajā noteikti, un atšķirībā no šī paša pamatlēmuma 23. panta tajā nav paredzēts atbrīvot pieprasīto personu. Šī 17. panta 2. un 3. punktā izmantotā valoda drīzāk ir vēlējuma, nevis pavēles izteiksmē ( 10 ). Lai gan patiesi Pamatlēmuma 2002/584 15. panta 1. punktā ir precizēts, “ka izpildes tiesu iestāde termiņos un saskaņā ar šajā pamatlēmumā noteiktajiem nosacījumiem “pieņem lēmumu” [ ( 11 )] par to, vai persona ir jānodod”, šis noteikums tomēr ir lasāms, ņemot vērā minētā pamatlēmuma 17. panta 2. un 3. punktu. Attiecībā uz to Tiesa savā spriedumā F ( 12 ) ir lēmusi, ka “Pamatlēmuma 17. pantā paredzētie termiņi ir jāinterpretē kā tādi, kas prasa, lai galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi “principā” tiktu pieņemts vai nu 10 dienu laikā pēc tam, kad pieprasītā persona sniedz piekrišanu nodošanai, vai arī – pārējos gadījumos – 60 dienu laikā pēc šīs personas apcietināšanas.” Tādēļ Tiesa esot atzinusi, ka likumīgi ir iespējams galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemt pēc paredzētā termiņa beigām un ka šī termiņa neievērošana nepadara procedūru par spēkā neesošu.

49. Turklāt termiņu neievērošana nepaliek bez sekām, tās ir paredzētas Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 7. punktā. Lasot 17. pantu kopumā, tajā ir noteikta sistēma, kurā galīgie lēmumi par Eiropas apcietināšanas orderu izpildi pieprasītās personas nepiekrišanas gadījumā principā būtu jāpieņem 60 dienu laikā, un šo termiņu var pagarināt par 30 dienām, turklāt precizējot, ka, pirmkārt, ja šis termiņš netiek ievērots, izpildes dalībvalstij par to ir jāinformē Eurojust un, otrkārt, ja šis termiņš netiek ievērots atkārtoti, izsniegšanas dalībvalsts par to var ziņot Padomei.

50. Otrkārt, šāda interpretācija turklāt atbilstot Pamatlēmuma 2002/584 priekšmetam un mērķiem, kas atbilstoši LESD 67. pantam ir nodrošināt augstu drošības līmeni brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, krimināllietās īstenojot sadarbību starp dalībvalstu policijas un tiesu iestādēm. Sistēma, kas personai, kura tiek pieprasīta, lai uzsāktu kriminālvajāšanu, vai kura ir atzīta par vainīgu noziegumā, nodrošinātu atbrīvošanu, būtu pretēja tai, kas paredz šo mērķi. Turklāt sadarbības veicināšanas krimināllietās mērķis būtu apdraudēts gadījumā, ja, beidzoties nodošanas procedūrai paredzētajam termiņam, pieprasītās personas tiktu negaidīti atbrīvotas. Ja dalībvalstis ir spiestas ievērot Pamatlēmumā 2002/584 noteiktos termiņus, lai gan tām nav iespējas tos ievērot, tas neveicina sadarbību un it īpaši var izraisīt to, ka pieprasītā persona netiek nodota, ja nav iespējams ievērot termiņu.

51. Treškārt, efektivitātes un skaidrības mērķi, kas ir paredzēti LESD piektās daļas V sadaļā un Pamatlēmumā 2002/584, nav paredzēti, lai aizsargātu pieprasītās personas pamattiesības. To nolūks ir pēc iespējas garantēt tiesiskuma lēmumu brīvu apriti tā, lai veicinātu krimināltiesību administrēšanu visā Savienībā un tādējādi sekmīgāk apkarotu noziedzību, it īpaši organizēto. Pamatlēmumā 2002/584 noteikto termiņu īpašais mērķis ir garantēt, lai personas, kuras izvairās no tiesas spriešanas, tiktu nogādātas krimināltiesību tiesā pēc iespējas īsākā saprātīgā termiņā. Tādēļ tas, ka izpildes tiesu iestāde galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanai izmanto vairāk par 60 vai 90 dienām, nekādā veidā neietekmē pieprasītās personas tiesības.

52. Ceturtkārt, kā tas izriet no Pamatlēmuma 2002/584 preambulas 12. apsvēruma un 1. panta 3. punkta, tā mērķis nav grozīt pienākumu ievērot pamattiesības un pamatbrīvības, kādas ir paredzētas LES 6. pantā. Šī paša pamatlēmuma preambulas 10. apsvērumā vēl precīzāk ir norādīts, ka gadījumā, ja netiek ievēroti noteiktie termiņi, Eiropas apcietināšanas ordera īstenošanas mehānismu var pārtraukt, taču vienīgi tad, ja ir pārkāpti LES 6. panta 1. punktā paredzētie principi. Šajā ziņā viņš tiesas sēdē atzina, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par ECPAK 5. pantu esot piemērojama, taču tikai, ciktāl tā attiecas uz tā 1. punkta f) apakšpunktu, bet nevis uz tā 4. punktu, pretēji Komisijas aizstāvētajam viedoklim. ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts tiek pārkāpts vienīgi tad, ja kompetentās valsts iestādes, pārkāpjot valsts procesuālos noteikumus, procedūru neīsteno ar pienācīgu rūpību un tādēļ personu aiztur ilgāk par saprātīgu termiņu ( 13 ). Citādi būtu gadījumā, ja noteiktā termiņa kavēšanās notiktu pieprasītās personas dēļ, kā tas ir pamatlietā. Katrā ziņā apcietinātās personas atbrīvošanai nebūtu jānotiek automātiski, lai, riskējot apdraudēt Pamatlēmuma 2002/584 mērķi, gluži pretēji, varētu ņemt vērā visus apstākļus un it īpaši bēgšanas risku, laiku, kas pavadīts apcietinājumā, un aizturētās personas vainu termiņa novilcināšanā. Pamatlietā tieši atbildētājs ir galvenais atbildīgais par nodošanas procedūras termiņa kavēšanu, tātad arī par pirmstiesas apcietinājuma ilgumu.

53. Prasītājs pamatlietā secina, ka Pamatlēmumā 2002/584 nav neviena noteikuma, kas padarītu Eiropas apcietināšanas orderi par spēkā neesošu gadījumā, ja izpildes tiesu iestādei neizdotos pieņemt lēmumu termiņā, kāds ir noteikts tā 17. pantā, un ka tiesu iestāde tik un tā varot izpildīt savas saistības arī pēc šā termiņa beigām.

B – Atbildētāja pamatlietā apsvērumi

54. Atbildētājs pamatlietā savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka dažāda veida kavēšanās, kuras netrūka tiesvedībā High Court, neesot izņēmuma apstākļi Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 7. punkta izpratnē. Viņš šajos apstākļos ir paredzējis vairākus risinājumus minētā 17. panta pārkāpumam, kuri ir piemērojami atsevišķi vai kopā, proti, atteikums nodot personu izsniegšanas dalībvalstij, viņa pirmstiesas apcietināšanas kopējā ilguma samazināšana, viņa atbrīvošana pret drošības naudu ar saprātīgiem nosacījumiem un, visbeidzot, zaudējumu atlīdzināšana, sadalot to starp abām attiecīgajām dalībvalstīm proporcionāli viņu attiecīgajai atbildībai par kavēšanos.

55. Šajā ziņā viņš precizēja, ka, tā kā nepastāv noteikums, kas būtu ekvivalents Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 5. punktam, atteikums nodot personu izsniegšanas dalībvalstij, kurš līdzinās habeas corpus procedūrai, kāda pastāv “common law” sistēmās, varētu būt risinājums, kas visvairāk atturētu Eiropas apcietināšanas ordera izpildes dalībvalstis no nepamatotas kavēšanās, precizējot, ka Īrijas tiesībās Criminal Law (Jurisdiction) Act 1976 ļauj Īrijā uzsākt kriminālvajāšanu par noziedzīgiem nodarījumiem, kuri ir izdarīti Ziemeļīrijā, kā tas ir pamatlietā. Tiesas sēdē viņš precizēja, ka Pamatlēmums 2002/584 neizslēdz šādu iespēju, kas turklāt atbilst samērīguma principa prasībām.

56. Atbildētājs pamatlietā turklāt apgalvo, ka viņš High Court esot iesniedzis citus prejudiciālus jautājumus, kuri nav tālāk iesniegti Tiesai, un norāda, ka viņš vēlētos, lai Tiesa tos izskatītu.

57. Savos mutvārdu apsvērumos atbildētājs pamatlietā piebilda, ka viņš uzskata, ka termiņu ilguma galvenais iemesls ir tas, ka prasītājs pamatlietā izmēģina jaunu procedūru, kurai nav precedenta Īrijas tiesās.

C – Vācijas valdības apsvērumi

58. Savos mutvārdu apsvērumos Vācijas valdība ierosināja uz pirmo jautājumu atbildēt tā, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pants, lasot to kopsakarā ar tā 15. pantu, izpildes dalībvalstīm nosaka pienākumu turpināt nodošanas procedūru, lai gan paredzētie termiņi jau ir nokavēti. Tas izriet arī no šī pamatlēmuma noteikumu gramatiskās un sistēmiskās interpretācijas, kā arī no sprieduma F ( 14 ). Pamatlēmuma mērķis ir paātrināt notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanu starp izpildes tiesu iestādēm. Šo termiņu punktuāla neievērošana automātiski neapdraud šī mērķa īstenošanu, ja vien kavēšanās ir pamatota. Tā tas ir pamatlietā, jo Īrijas izpildes tiesu iestādei ir bijis jāpārliecinās, vai atbildētāja pamatlietā dzīvība patiesi būtu apdraudēta, ja viņš tiktu nodots izsniegšanas dalībvalstij.

59. Atbildot uz otro jautājumu, Vācijas valdība uzskata, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu neievērošana nerada apcietinātajai personai tiesības uz atbrīvošanu, precizējot, ka šādām tiesībām var būt cits pamatojums. Šāda Vācijas valdības analīze izriet no Pamatlēmuma 2002/584 12. panta, kurā izpildes tiesu iestādei ir paredzētas tiesības lemt par to, vai, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, aizturēto personu paturēt apcietinājumā. Lai gan ir skaidrs, ka šāds lēmums ir jāpieņem atbilstoši valsts tiesībām, valsts tiesai ir jāpiemēro arī Harta un ECPAK 5. pants, uz kuru ir atsauce Hartas skaidrojumos par tās 6. pantu.

60. Šajā ziņā Vācijas valdība atgādina, ka atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai personas, pret kuru ir uzsākta nodošanas procedūra, tiesības uz brīvību var ierobežot atbilstoši likumā noteiktai kārtībai, taču šāda ierobežošana ir pieļaujama vienīgi, ciktāl brīvības atņemšanas ilgums ir saprātīgs, kas ir jāvērtē katrā atsevišķā gadījumā. Ļoti būtiska prasība ir, lai procedūra ikvienā gadījumā tiktu īstenota ar pienācīgu rūpību. Lai veiktu šīs prasības kontroli, ir jāņem vērā procedūra kopumā, kā arī visi tās posmi. Raugoties no šādas perspektīvas, Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu pārsniegšana ir tikai viens elements, kas ir jāņem vērā. Pamatlietas faktiskajos apstākļos vērā ir jāņem arī fakts, ka atbildētājs pamatlietā ir aktīvi izmantojis savas procesuālās tiesības, kā arī tas, cik lēni, šķiet, ir tikuši risināti dažādi procesa jautājumi, un arī vairākkārtējā tiesvedības atlikšana.

D – Spānijas valdības apsvērumi

61. Par pirmo jautājumu Spānijas valdība uzskata, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildes termiņu neievērošana nenozīmē to, ka izpildes tiesu iestādei būtu jānoraida nodošanas pieprasījums. Par otro jautājumu tā uzskata, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildes kavēšanās, kāda tā ir pamatlietā, iespējamās sekas izriet no valsts tiesībām.

62. Vispirms tā norāda, ka Pamatlēmuma 2002/584 mērķis ir ieviest personu, kuras tiek turētas aizdomās par kriminālpārkāpumu izdarīšanu, vienkāršotu nodošanas procedūru, lai stiprinātu, atvieglotu un paātrinātu tiesu iestāžu sadarbību starp dalībvalstīm, balstoties uz savstarpējās atzīšanas principu. Šis princips dalībvalstīm paredz pienākumu Eiropas apcietināšanas orderus izpildīt ikvienā gadījumā, ar izņēmumiem un nosacījumiem, kas ir paredzēti Pamatlēmuma 2002/584 3., 4. un 5. pantā. Turklāt Tiesa vairākkārt ir lēmusi, ka ne iekšējie sarežģījumi, ne iekšējie tiesību akti nevar būt tādi, kas attaisnotu to, ka dalībvalstis nav izpildījušas pienākumus, kurus tām nosaka Savienības tiesības.

63. Spānijas valdība arī uzstāj, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu neievērošana nekādā veidā nevar izraisīt izpildes dalībvalsts pienākuma izzušanu. Sekas, kādas rada kavēšanās galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanā, esot definētas minētā pamatlēmuma 17. panta 7. punktā, kurā ir paredzēts pienākums informēt Eurojust un vajadzības gadījumā arī Padomi. Šis pienākums ir ticis ieviests, lai nodrošinātu disciplīnas minimumu starp dalībvalstīm, ņemot vērā tiesu kontroles robežas, kādas paredzēja bijušais LES 35. pants tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās jomā. Eiropas apcietināšanas ordera neizpilde 17. pantā paredzēto termiņu pārsniegšanas dēļ kaitētu Pamatlēmuma 2002/584 lietderīgajai iedarbībai un varētu mudināt personas, par kurām ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, izmantot novilcināšanas taktiku, lai pretotos tā izpildei. Spānijas valdība šajā ziņā atsaucas uz spriedumu F ( 15 ).

64. Treškārt un pēdējokārt, Spānijas valdība uzskata, ka personas, kurai, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, ir atņemta brīvība, tiesības ir definētas Pamatlēmuma 2002/584 11.–14. pantā. To, kā Eiropas apcietināšanas ordera izpildes kavēšanās ietekmē pieprasītās personas situāciju, nosaka izpildes dalībvalsts tiesību akti, ciktāl ir īstenoti visi pasākumi, kas ir vajadzīgi, lai izvairītos no jebkāda riska, ka šī persona varētu aizbēgt, atbilstoši Pamatlēmuma 12. pantam un ir garantēta minētās personas faktiskas nodošanas būtisko nosacījumu izpilde atbilstoši šī pamatlēmuma 17. panta 5. punktam. Pieprasītās personas pirmstiesas apcietināšanu vai pagaidu atbrīvošanu īsteno izpildes tiesu iestāde atbilstoši savas valsts tiesībām, lai gan šis jautājums nav saskaņots un to vienlīdzības un efektivitātes principu robežās joprojām reglamentē procesuālās autonomijas princips. Pamatlietas apstākļos abi iepriekš minētie principi ir tikuši pienācīgi ievēroti, jo atbildētājam pamatlietā ir bijusi iespēja atbilstoši valsts tiesībām iesniegt lūgumus par nosacītu atbrīvošanu, no kuriem otrais joprojām vēl tiek izskatīts.

E – Francijas valdības apsvērumi

65. Francijas valdība tiesas sēdes laikā norādīja, ka tā nepiekrīt Komisijas nostājai. Saistībā ar pirmo jautājumu tā uzskata, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu neievērošana neietekmē pienākumu izpildes tiesu iestādei lemt par pieprasītās personas nodošanu un ka tādēļ tas nevar būt iemesls pieprasītās personas atbrīvošanai. Par otro jautājumu tā norāda, ka šo termiņu neievērošana pieprasītajai personai, kura apcietinājumā tiek turēta ilgāk par šo termiņu, nerada īpašas tiesības.

66. Par pirmo jautājumu tā vispirms atgādina, ka atbilstoši Tiesas spriedumam F ( 16 ) principā šo termiņu ievērošana ir obligāta. Taču Tiesa neesot spriedusi par to neievērošanas sekām. Pamatlēmumā 2002/584 šajā ziņā neesot paredzētas nekādas sankcijas, tikai tas, ka atbilstoši 17. panta 7. punktam ir jāinformē Eurojust un vajadzības gadījumā Padome. Tādēļ izpildes tiesu iestādei, beidzoties šiem termiņiem, būtu jāpieņem galīgais lēmums.

67. Vēl tā uzsver, ka nevienā Pamatlēmuma 2002/584 noteikumā nav paredzēta pieprasītās personas atbrīvošana, beidzoties tā 17. pantā paredzētajiem termiņiem, kas ir pretstatā noteikumiem tā 23. panta 5. punktā, kuri skaidri paredz, ka izpildes tiesu iestādei, gluži pretēji, atbilstoši 17. panta 5. punktam ir jāpārliecinās par to būtisko nosacījumu izpildi, kam ir jābūt izpildītiem personas efektīvai nodošanai. Šādu interpretāciju apstiprina arī Pamatlēmuma 2002/584 sagatavošanas darbi, kuru laikā netika ņemts vērā Komisijas sākotnējais priekšlikums šajā ziņā.

68. Turklāt tā uzskata, ka šī interpretācija ir vienīgā, kas sekmē Pamatlēmumā 2002/584 paredzēto mērķu sasniegšanu, kuri, protams, ir paātrināt tiesu iestāžu sadarbību starp dalībvalstīm, kā arī atvieglot minēto sadarbību. Ja tiktu pieļauts, ka pieprasītās personas, beidzoties termiņiem, ir jāatbrīvo, tas mudinātu šīs personas izmantot novilcināšanas taktiku.

69. Francijas valdība arī uzskata, ka šādas sekas nerada arī nepieciešamība garantēt pamattiesību ievērošanu. Protams, ka būtisks ir Hartas 6. pants, kā arī ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts un 4. punkts tāpat kā attiecīgā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra. Tomēr tā uzskata, ka Komisija no šīs judikatūras izdara kļūdainus secinājumus. Faktiski no tās izrietot, ka, vērtējot aizturēšanas izdošanas nolūkos likumību, katrā atsevišķā gadījumā ir jāņem vērā visi attiecīgie apstākļi, līdz ar to nav iespējams uzskatīt, ka pieprasītās personas paturēšana apcietinājumā pēc Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu beigām gan pati par sevi, gan principā nav saderīga ar Hartas 6. pantu. Tāpat no šīs judikatūras nevarot secināt, ka paredzēto termiņu neievērošana vien ļautu secināt, ka procedūra neesot īstenota ar nepieciešamo rūpību.

70. Visbeidzot katrā ziņā Pamatlēmums 2002/584 atbilstoši tā 12. pantam neliedz izpildes tiesu iestādei, ja tā to uzskata par atbilstīgu, pieprasīto un apcietināto personu atbrīvot, piemērojot valsts tiesību aktus, gan pirms, gan pēc Pamatlēmuma 17. pantā noteikto termiņu beigām.

71. Par otro jautājumu Francijas valdība atgādina, ka Pamatlēmuma 2002/584 26. pantā ir tikai noteikts, ka jebkurš pieprasītās personas pirmstiesas apcietinājuma laikposms izpildes dalībvalstī ir atskaitāms no kopējā brīvības atņemšanas laika, kas personai ir jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī. Tāds ir izdošanas dalībvalsts pienākums neatkarīgi no tā, vai izpildes dalībvalsts ir ievērojusi 17. pantā noteiktos termiņus. Turklāt Pamatlēmumā 2002/584 nav paredzētas tiesības uz kompensāciju šo termiņu neievērošanas dēļ, taču dalībvalstis drīkst tādu paredzēt savos tiesību aktos.

F – Nīderlandes valdības apsvērumi

72. Nīderlandes valdība ierosina uz abiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt noliedzoši. Tā uzskata, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu neievērošana nekādā veidā neietekmē nodošanas pienākumu, jo šis noteikums vienīgi paredz izpildes dalībvalstij pienākumu ievērot pienācīgu rūpību. Paredzētie termiņi esot skaidri, un tie ir jāievēro, lai garantētu nodošanas procedūras raitu norisi. Taču gadījumā, ja termiņi netiktu ievēroti, tas nekādi neietekmētu tās personas tiesības, kurai atņemta brīvība un kura gaida galīgo lēmumu par tās nodošanu.

73. Pamatlēmums 2002/584 skaidri nosaka, ka termiņu neievērošana nekādi neietekmē pienākumu pieņemt galīgo lēmumu par nodošanu. Turklāt Pamatlēmuma 2002/584 17. pants pieprasītajai un apcietinātajai personai neparedz nekādas tiesības gadījumā, ja tajā paredzētie termiņi tiek pārsniegti. Ja arī šo termiņu neievērošana ietekmē aizturētās personas situāciju, tad tas nav saistīts ar 17. pantu. Pienācīgas rūpības pienākumu aizturētās personas situācijas izskatīšanā izdošanas nolūkos paredz valstu konstitūcijas un ECPAK 5. pants. Harta nav piemērojama, ciktāl izpildes tiesu iestādei, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu, ir pienākums pieņemt lēmumu par apcietinājuma situāciju atbilstoši valsts tiesībām. Tādēļ situācijā, kāda tā ir pamatlietā, valsts tiesai neesot jāīsteno Hartā noteiktās tiesības.

74. Tomēr Nīderlandes valdība uzskata, ka dalībvalstīm ir jāpilda to pienākums ievērot rūpību saistībā ar aizturētās personas tiesībām. Raugoties no šādas perspektīvas, šai personai ir jābūt iespējai lūgt mainīt tās paturēšanas apcietinājumā apstākļus, un par to var lemt arī pēc savas ierosmes. Valsts kompetentās tiesas pienākums ir vērtēt, vai paturēšanas apcietinājumā ilgums ir samērīgs, ņemot vērā risku, ka pieprasītā persona var aizbēgt, precizējot, ka maksimālais 90 dienu termiņš, kāds ir noteikts Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā, neesot uzskatāms par nesamērīgu.

G – Apvienotās Karalistes valdības apsvērumi

75. Apvienotās Karalistes valdība, kura savos mutvārdu apsvērumos koncentrējās uz atbildi uz otro jautājumu, uzskata, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu pārsniegšana pieprasītajai un apcietinājumā turētajai personai nerada tiesības uz atbrīvošanu. Tā savu nostāju šajā ziņā pamato ar šī noteikuma gramatisko interpretāciju, Pamatlēmuma sagatavošanas darbiem, kā arī ar Pamatlēmuma struktūru, kas skaidri reglamentē šo termiņu neievērošanas sekas.

76. Tā piebilst, ka arī gadījumā, ja no Pamatlēmuma 2002/584 17. panta izrietētu šādas tiesības, tās tomēr nevarētu izmantot persona, kuras pašas rīcības dēļ ir notikusi šāda kavēšanās. Jebkurš cits risinājums negatīvi ietekmētu Pamatlēmumā izvirzīto mērķi. Katrā ziņā, pieņemot quod non, ka šādas tiesības pastāvētu, uz tām nevarētu atsaukties valstu tiesās, jo Pamatlēmumam atbilstoši bijušajam LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktam nav tiešas iedarbības.

77. Apvienotās Karalistes valdība arī uzsver, ka stingri termiņi varētu apdraudēt ieslodzījumā turētās personas pamattiesības, ciktāl, kā tas ir, piemēram, pamatlietā, personu varētu nodot izsniegšanas dalībvalstij, nepārbaudot, vai tās dzīvība ir vai nav reāli apdraudēta.

78. Saistībā ar apcietinājumā turētās personas pamattiesībām uz brīvību tā uzsver, ka valsts tiesām atbilstoši valsts tiesībām, ECPAK un Hartai, kad tiek piemērotas Savienības tiesības, nepārtraukti ir jākontrolē, cik lielā mērā brīvības atņemšana ir pamatota. Šāda prasība ir jāpilda arī pirms Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu beigām. Veicot šo kontroli, valstu tiesām ir jāvērtē apstākļu kopums, tostarp tas, kā aizturētā persona īsteno savas procesuālās tiesības, risks, ka persona var aizbēgt, un iespējas tai saņemt nosacītu atbrīvošanu.

79. Galu galā Apvienotā Karaliste ierosina uz pirmo jautājumu sniegt atbildi, ka vienīgās sekas, kas izriet no Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu neievērošanas, ir tādas, kādas ir atzītas šajā pašā noteikumā, proti, izpildes dalībvalstij tik un tā ir jāizpilda Eiropas apcietināšanas orderis, lai gan šie termiņi ir izbeigušies. Uz otro jautājumu tā ierosina atbildēt, ka pieprasītajai personai nav nekādu tiesību uz tūlītēju atbrīvošanu, ja ir beigušies minētajā pantā noteiktie termiņi.

H – Komisijas apsvērumi

80. Komisija vispirms atgādina, ka ar Pamatlēmumu 2002/584 tika ieviesta jauna vienkāršota un efektīvāka sodīto vai pieprasīto personu nodošanas kriminālvajāšanai sistēma, kas aizstāja tradicionālās izdošanas procedūras, ar mērķi atvieglot un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību, lai Savienībā veidotu brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Šī sistēma balstās uz savstarpējās atzīšanas principu, tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni”, kura nozīmību Tiesa ir atgādinājusi savā atzinumā 2/13 ( 17 ), kas pats par sevi ir balstīts uz dalībvalstu savstarpēju uzticēšanos saistībā ar to, ka viņu attiecīgās juridiskās sistēmas var nodrošināt līdzvērtīgu un efektīvu pamattiesību aizsardzību. Tas nozīmē, ka dalībvalstīm principā ir jāizpilda Eiropas apcietināšanas orderis, ja vien neizpilde nav pamatota. Tiesas sēdē tā arī uzsvēra, ka Eiropas apcietināšanas ordera sistēma atšķirībā no tradicionālās izdošanas sistēmas balstās galvenokārt uz tiesu iestāžu sadarbību, kur politiskās autoritātes iesaistās vienīgi praktiska un administratīva atbalsta nolūkā.

81. Tomēr savstarpējās atzīšanas princips nav paredzēts, lai izveidotu atzīšanas un izpildes automātisku režīmu, jo pieņēmums, ka visas dalībvalstis ievēro pamattiesības, ir atspēkojams ( 18 ). Tādēļ noteiktos gadījumos izpildes tiesu iestādei ir jāspēj atspēkot šādu pieņēmumu.

82. Tādēļ tā to izmanto, lai sniegtu atbildi uz abiem iesniedzējtiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.

1. Par pirmo jautājumu

83. Atsaucoties uz Pamatlēmuma 2002/584 15. un 17. panta noteikumu ekseģēzi, Komisija vispirms uzskata, ka 17. pantā paredzēto termiņu neievērošana neietekmē Eiropas apcietināšanas ordera spēkā esamību un izpildes tiesu iestādei tik un tā ir jāizlemj, vai pieprasītā persona ir jānodod izsniegšanas dalībvalstij, tostarp arī pēc šo termiņu beigām.

84. Pēc tam tā vērtē jautājumu par to, vai pieprasītās personas paustās bažas par tās drošību ietekmē šo pienākumu lemt par nodošanu. Šajā ziņā tā norāda, ka Eiropas apcietināšanas ordera mehānismu var atcelt vienīgi gadījumā, ja dalībvalsts smagi un pastāvīgi pārkāpj LES 6. panta 1. punktā noteiktos principus, ko Padome konstatē, piemērojot LES 7. panta 1. punktu. Tomēr tā konstatē, ka iesniedzējtiesas lēmumā nav atsauces uz šādu situāciju.

85. Turklāt tā uzsver, ka Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktā ir īpaša atsauce uz pienākumu ievērot pamattiesības, kas izpildes tiesu iestādei varētu likt īstenot papildu pārbaudes gadījumā, ja ticami tiktu apgalvots, ka pastāv risks, ka pēc nodošanas tiks smagi pārkāptas cilvēktiesības. Tiesas sēdes laikā tā uzstāja, ka šādas pārbaudes ir jāveic, iekļaujoties Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteiktajos termiņos, kā tas izriet no šā Pamatlēmuma 15. panta 2. punkta. Tomēr tā norāda, ka izsniegšanas dalībvalsts atbilde, kas sniegta uz izpildes tiesu iestādes adresētajiem informācijas pieprasījumiem par atbildētāja pamatlietā paustajām bažām, nav likusi pēdējai minētajai nolemt neizpildīt Eiropas apcietināšanas orderi.

86. Tā secināja, ka izpildes tiesu iestādei tik un tā ir pienākums lemt, vai pieprasītā persona ir jānodod, tostarp pēc Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 2. un 3. punktā paredzēto termiņu beigām.

2. Par otro jautājumu

87. Komisija uzskata, ka uz iesniedzējtiesas otro jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu neievērošanas dēļ izpildes tiesu iestādei persona, uz kuru attiecas Eiropas apcietināšanas orderis un kura ir aizturēta, gaidot lēmumu par tās nodošanu, ir jāatbrīvo, beidzoties šā Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 3. punktā paredzētajam termiņam, ja vien nepastāv izņēmuma apstākļi, kuri nav attiecināmi uz izpildes dalībvalsti, kas prasa paturēšanu apcietinājumā.

88. Pirmkārt, tā norāda, ka apstāklis, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā nav paredzēta apcietinātās personas atbrīvošana, beidzoties tajā noteiktajiem termiņiem, atšķirībā no tā, kas ir paredzēts minētā pamatlēmuma 23. panta 5. punktā par nodošanu, nenozīmē, ka paturēšana apcietinājumā ir automātiski pamatota.

89. Vispirms atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 12. pantam kā vispārējs noteikums ir paredzēts, ka personu “var” provizoriski atbrīvot jebkurā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām ar noteikumu, ka kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu pieprasītās personas bēgšanu. Turklāt tā atgādina, ka tās Pamatlēmuma priekšlikumā bija iekļauts noteikums, kurā skaidri bija paredzēts, ka gadījumā, ja lēmums par personas, uz kuru attiecas Eiropas apcietināšanas orderis, nodošanu netiek pieņemts 90 dienu laikā, šī persona ir nekavējoties jāatbrīvo. Taču fakts, ka Savienības likumdevējs šo priekšlikumu nav izmantojis, a contrario neesot interpretējams tādējādi, ka nepastāv nekāds pienākums atbrīvot personu gadījumā, ja netiek ievēroti minētā pamatlēmuma 17. pantā paredzētie termiņi.

90. Vēl Komisija atgādina, ka atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktam tā mērķis nav grozīt dalībvalstu pienākumu ievērot pamattiesības, kādas tās ir paredzētas LES 6. pantā, jo pašā Pamatlēmumā atbilstoši tā preambulas 12. apsvērumam ir jāievēro minētās pamattiesības un principi, kuri ir atzīti LES 6. pantā. Tādēļ tā situāciju pamatlietā vērtē, ņemot vērā Hartas 6. pantu, kas nosaka tiesības uz brīvību un drošību, ievērojot attiecīgo Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru saistībā ar ECPAK 5. pantu, it īpaši tās 1. punkta f) apakšpunktu par aizturēšanu izdošanas nolūkos, tās 3. punktu par tiesībām tikt tiesātai saprātīgā termiņā vai tikt atbrīvotai procesa laikā un 4. punktu par tiesībām uz to, ka tiesa nekavējoties lemj par apcietinājuma tiesiskumu.

91. Šajā ziņā Komisija vispirms uzsver, ka Eiropas apcietināšanas ordera īpašais mehānisms, kas ir izveidots ar Pamatlēmumu 2002/584, ir būtisks elements, kurš ir jāņem vērā, vērtējot pirmstiesas apcietinājuma nodošanas nolūkos ilguma saprātīgumu. Šajā gadījumā Savienības likumdevējs ir nolēmis, ka galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi izpildes tiesu iestādei ir jāpieņem 60 dienu laikā, uzskatot, ka šāds termiņš ir pietiekams sadarbības starp dalībvalstīm, kura balstās uz abpusēju uzticēšanos un ierobežotu izpildes tiesu iestādes kontroli, kontekstā. 30 dienu papildu termiņu likumdevējs ir paredzējis tikai īpašos gadījumos, kas ietekmē arī apcietinājuma saprātīga termiņa vērtējumu.

92. Izpildes tiesu iestādes pienākums Eiropas apcietināšanas orderi izskatīt un izpildīt steidzamības kārtā, kā ir noteikts Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 1. punktā, ciktāl tas attiecas uz pieprasītās personas apcietinājumu, atbilst ECPAK 5. panta 4. punkta prasībām. Tādēļ, ciktāl izpildes tiesu iestāde šajā termiņā rīkojas ar pienācīgu rūpību, pieprasītās personas apcietinājums prima facie šķiet atbilstīgs prasībai par saprātīgu termiņu, precizējot, ka šie termiņi ir maksimālie un nav pieļaujama nekāda nepamatota kavēšanās. Pretējā gadījumā, proti, ja šie termiņi ir beigušies, pieprasītās personas apcietinājums prima facie neatbilst šai prasībai un tādējādi būtiskie nosacījumi tā “tiesiskuma” atzīšanai nav izpildīti.

93. Pieprasītās personas paturēšana apcietinājumā pēc 17. pantā noteikto termiņu beigām ir pamatota vienīgi izņēmuma apstākļos, kas nav attiecināmi uz izpildes dalībvalsti. Vienīgais gadījums, kādu līdz šim Tiesa ir konstatējusi savā spriedumā F ( 19 ), ir saistīts ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tiesas sēdē aicināta precizēt šo jautājumu, Komisija norādīja, ka atbilstoši minētā sprieduma F interpretācijai jebkurš apcietinājums, kas ilgst vairāk par 90 dienām, ja nepastāv “īpaši apstākļi” Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 7. punkta izpratnē, ir uzskatāms par “prettiesisku”. Apstāklis, ka likumdevējs šādas sekas nav paredzējis minētajā Pamatlēmumā, nav būtisks, jo tiesības uz brīvību ir un paliek spēkā.

94. Pamatlietas apstākļos pirmstiesas apcietinājums ilgst gandrīz 30 mēnešus, kas ir desmit reizes ilgāk par maksimālo ilgumu, kāds ir atļauts Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā. Šādu pārmērīgu ilgumu ir veicinājusi izpildes dalībvalsts, jo procedūru ietekmēja nepamatota kavēšanās. Šajā ziņā Komisija min ilgo Eiropas apcietināšanas ordera savstarpējās parakstīšanas procedūru un tiesas sēdes par nodošanu vairākkārtēju pārcelšanu, debašu par nodošanu balstīšanu uz sacīkstes principu, kas nav paredzēts Pamatlēmumā 2002/584, kā arī atkārtotos izpildes tiesu iestādes bezdarbības periodus, tostarp četrarpus mēnešu ilgo pārtraukumu starp tiesas sēdi un provizorisko lēmumu un četru mēnešu pārtraukumu starp lēmumu iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un pašu iesniedzējtiesas lēmumu.

95. Komisija no tā secina, ka pamatlietā pieprasītās personas paturēšana apcietinājumā nav saderīga ar pienākumu lietu izskatīt steidzami un ka izpildes tiesu iestādei persona būtu jāatbrīvo, ja vien nepastāv īpaši apstākļi, kuri nav attiecināmi uz izpildes dalībvalsti un kuru dēļ apcietinājums būtu jāpagarina, taču šajā gadījumā šādi apstākļi nepastāv. Tiesas sēdes laikā tā piebilda, ka jebkurā gadījumā paliek spēkā pienākums izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kā arī ievērot Pamatlēmuma 2002/584 12. panta un 17. panta 5. punkta noteikumus tā, ka, ja nav iespējams personu paturēt apcietinājumā, tad ir jāizmanto alternatīvi līdzekļi, kas mazāk ietekmē personas brīvību, lai novērstu iespējamu personas bēgšanu.

96. Tā piebilda, ka izpildes dalībvalsts nevar atsaukties uz saviem konstitucionālajiem noteikumiem par tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas minētas Pamatlēmuma 2002/584 preambulas 12. apsvērumā, ievērošanu, lai pamatotu to, ka netiek ievēroti Pamatlēmuma 17. pantā minētie termiņi. Faktiski Tiesa savā spriedumā Melloni ( 20 ) ir lēmusi, ka valsts pamattiesību aizsardzības standartu piemērošana nevar kompromitēt ne Hartā paredzēto aizsardzības līmeni, ne Savienības tiesību pārākumu, vienotību un iedarbīgumu.

V – Analīze

A – Ievada apsvērumi

1. Valsts konteksts

97. Kā jau iepriekš esmu norādījis, Tiesa šajā lietā saņēma High Court lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Pamatlēmuma 2002/584 interpretāciju drīz pēc tam, kad bija beidzies Protokolā Nr. 36 par pārejas noteikumiem paredzētais piecu gadu pārejas periods, kas atbilstoši tā 10. panta 1. punktam beidzās 2014. gada 1. decembrī. Pirms šī datuma, tā kā nepastāvēja Īrijas deklarācija šajā ziņā, atbilstoši LES 35. panta 2. punktam pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā Īrijas tiesas faktiski nevarēja iesniegt Tiesai lūgumus par pamatlēmumu, it īpaši to, kuri pieņemti saskaņā ar LES VI sadaļu par policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, interpretāciju.

98. Kā pati iesniedzējtiesa to izklāsta savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, līdz šim tā, interpretējot valsts tiesību aktus un galu galā arī Pamatlēmumu 2002/584, ir izmantojusi Supreme Court ieviesto doktrīnu, it īpaši tās spriedumu Dundon. Tādējādi, principā piekrītot minētajai doktrīnai, High Court uzskatīja, ka būtu lietderīgi, ja tās rīcībā būtu arī attiecīgo Pamatlēmuma 2002/584 noteikumu Tiesas interpretācija un, konkrētāk, tā zinātu, kādas, pēc Tiesas domām, ir sekas, kas rodas, neievērojot Pamatlēmuma 17. pantā noteiktos termiņus, kuri ir paredzēti, lai pieņemtu galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. Tajā pašā laikā tā lūdza, lai prejudiciālā nolēmuma procedūra tiktu īstenota steidzamības kārtā, kā ir paredzēts Tiesas Reglamenta 107. pantā.

99. Šī konteksta atgādināšanai ir jēga, ciktāl tas paskaidro, ka Tiesai šajā lietā ir jālemj, turklāt vairāk nekā desmit gadus pēc tā ieviešanas, par ļoti elementāriem Eiropas apcietināšanas ordera elementiem lietā, kas High Court tiek izskatīta jau gandrīz trīsdesmit mēnešus.

100. Jāpiebilst, ka Eiropas apcietināšanas orderis tika ieviests ar pamatlēmumu, t.i., aktu, kuram sākotnēji nebija tiešas iedarbības saskaņā ar primārajām tiesībām ( 21 ), un tāds tas paliek atbilstoši Protokola Nr. 36 par pārejas noteikumiem 9. pantam. Šajā ziņā vienkārši atgādināšu, ka Tiesa ir lēmusi, ka, ņemot vērā pamatlēmumu saistošo raksturu, tie valsts iestādēm un valsts tiesām uzliek pienākumu valsts tiesības interpretēt atbilstoši ( 22 ).

2. Eiropas apcietināšanas ordera forma

101. Protams, kā jau iepriekš esmu norādījis, šī nav pirmā lieta par Pamatlēmuma 2002/584 interpretēšanu ( 23 ) vai spēkā esamības novērtējumu ( 24 ), kas Tiesai ir jāizskata. Tādēļ šī arī nav pirmā reize, kad Tiesa ir aicināta vispārīgi spriest par to, cik būtisks ir šis akts, kas radies gandrīz pirms trīspadsmit gadiem atbilstoši bijušajam “trešajam pīlāram” ( 25 ). Tādējādi, ņemot vērā Tiesai uzdoto jautājumu, uz kuriem tiek gaidīta steidzama atbilde, saturu, man šķiet lietderīgi izklāstīt dažas vispārīgas pārdomas par Eiropas apcietināšanas ordera mehānismu, kas Pamatlēmuma 2002/584 preambulas 6. apsvērumā ir kvalificēts kā “pirmais konkrētais pasākums, ar kuru krimināltiesību jomā īsteno savstarpējas atzīšanas principu”, un kā “tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmens””.

102. Apcietināšanas orderis un nodošanas procedūra starp dalībvalstīm, kas ieviesta ar Pamatlēmumu 2002/584, aizstāja dažādas izdošanas procedūras ( 26 ), kuras pastāvēja pirms 2003. gada 31. decembra ( 27 ). Tādēļ novecojušie izdošanas starp valstu iestādēm instrumenti starp dalībvalstīm pārstāja pastāvēt, un to vietā veidojās sistēma, kas balstās uz tiešu sadarbību starp tiesu iestādēm.

103. Kā Tiesa to ir vairākkārt uzsvērusi, it īpaši no Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. un 2. punkta, kā arī tā preambulas 5. un 7. apsvēruma izriet, ka tā mērķis ir daudzpusējo izdošanu starp dalībvalstīm aizstāt ar notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas starp tiesu iestādēm sodu izpildei vai kriminālvajāšanai sistēmu, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu ( 28 ).

104. Tādējādi Pamatlēmums 2002/584, ieviešot jaunu vienkāršotu un efektīvāku sistēmu sodīto vai aizdomās par krimināllikuma pārkāpumu turēto personu nodošanai, ir paredzēts, lai atvieglotu un paātrinātu tiesu sadarbību ar mērķi veicināt Savienībai paredzētā mērķa kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu īstenošanu, balstoties uz augstu uzticības līmeni, kam jāpastāv starp dalībvalstīm ( 29 ). Pamatlēmuma 2002/584 preambulas 10. apsvērumā ir uzstāts uz to, ka “Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma pamatā ir augsta dalībvalstu savstarpēja uzticība” ( 30 ).

105. Tādējādi Eiropas apcietināšanas orderis ir jauns, unikāls un tikai Savienībai raksturīgs institūts ( 31 ). Šis ir jauns instruments, jo tas atšķiras no tradicionālajiem mehānismiem pieprasīto personu nodošanai starp dalībvalstīm. Tas ir pretstats izdošanas procedūrām, kuras tas aizstāj. Tādēļ, ja rodas jautājums par šo jauno tiesu iestāžu sadarbības formu, izdošanai raksturīgajām kategorijām ir tikai relatīva vērtība. Vērtējot Pamatlēmuma 2002/584 interpretācijas problēmas, ir ļoti būtiski to vienmēr paturēt prātā.

106. Tas ir unikāls instruments arī tādēļ, ka, nekaitējot normatīvam instrumentam, kāds ir Pamatlēmums, piemītošajiem raksturlielumiem, ar to tiek izveidots vienots režīms visās dalībvalstīs. Tādējādi Eiropas apcietināšanas orderis ir kļuvis par primāru rīku tiesu iestāžu sadarbības starp dalībvalstīm krimināllietās jomā, kuru galvenokārt pārvalda savstarpējas uzticības princips.

107. Galu galā tas ir Savienībai specifisks instruments, ciktāl Savienības likumdevējs, izmantojot Pamatlēmumu, ir iecerējis šo formu, kas paredz pienākumu katrai dalībvalstij to ieviest savos tiesību aktos. Vārds “Eiropas”, kas sistemātiski kvalificē ar Pamatlēmumu 2002/584 ieviesto apcietināšanas orderi, skaidri norāda, ka tas jau sākotnēji ir piesaistīts Savienībai.

108. Visbeidzot apstāklis, ka šī instrumenta īstenošana varēja būt par pamatu konstitucionālām reformām ( 32 ) vai ka tās dēļ vajadzības gadījumā viedokli izteica dalībvalstu augstākās vai konstitucionālās tiesas ( 33 ), skaidri liecina par to, cik tas ir būtisks dažādām valstu konstitucionālajām iekārtām ( 34 ) un galu galā arī pašai Savienībai.

3. Pieprasītās personas nodošanas procedūras divi “posmi” un Pamatlēmuma 2002/584 17. panta “sistemātika”

109. Ir svarīgi atgādināt, ka atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem ar Eiropas apcietināšanas orderi pieprasītās personas nodošana notiek divos atšķirīgos posmos. Kad izsniegšanas tiesu iestāde ir sagatavojusi Eiropas apcietināšanas orderi atbilstoši formas un satura nosacījumiem, kas ir paredzēti Pamatlēmuma 2002/584 8. pantā, un vajadzības gadījumā tas ir iztulkots izpildes dalībvalsts valodā, tas tiek nodots atkarībā no apstākļiem, ievērojot kārtību, kas ir paredzēta minētā pamatlēmuma 9. vai 10. pantā. Tiklīdz Eiropas apcietināšanas ordera izpildes dalībvalsts ir apcietinājusi pieprasīto personu, turpmākā nodošanas procedūra norit divos atšķirīgos posmos – kad izpildes tiesu iestāde pieņem galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kas tiek aplūkots pamatlietā, un, ja tā nolemj apmierināt nodošanas pieprasījumu, pats pieprasītās personas nodošanas izsniegšanas dalībvalstij posms.

110. Pirmajā posmā kompetentajai izdošanas tiesu iestādei ir jāinformē pieprasītā persona par Eiropas apcietināšanas ordera esamību un par tā saturu, kā arī par tai sniegto iespēju piekrist savai nodošanai izsniegšanas tiesu iestādei atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 11. pantam. Tad tai ir jāpieņem galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, ievērojot Pamatlēmuma 2002/584 13.–21. panta noteikumus, un par šo lēmumu atbilstoši minētā pamatlēmuma 22. pantam ir jāpaziņo izsniegšanas tiesu iestādei.

111. Ja izpildes tiesu iestāde nolemj pieprasīto personu nodot izsniegšanas dalībvalstij, tai tas ir jādara pēc iespējas īsākā termiņā pēc galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas, atbilstoši kārtībai un ievērojot nosacījumus, kādi ir paredzēti minētā pamatlēmuma 23. un 24. pantā. Ja šī nodošana nevar notikt 23. panta 2. un 4. punktā noteiktajos termiņos, pieprasītā persona, ja tā vēl atrodas apcietinājumā, ir jāatbrīvo atbilstoši 23. panta 5. punktam.

112. Šī lieta attiecas vien uz termiņiem, kādos ir jāīsteno galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas pirmais posms atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 17. pantam.

113. Tāpat ir arī jāuzsver, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. panta noteikumi paredz patiesi sistemātisku kārtību, kā izpildes tiesu iestādei ir jāpieņem galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, un būtiskākais tajā ir termiņu noteikšana.

114. Vispirms norādot, ka apcietināšanas orderi “izskata un izpilda steidzamības kārtā” (1. punkts), šajā pantā ir noteikti divi termiņi, kuros šis lēmums ir jāpieņem, atkarībā no tā, vai pieprasītā persona piekrīt vai nepiekrīt tās nodošanai, pirmkārt, desmit dienu laikā pēc piekrišanas sniegšanas (2. punkts), otrkārt, sešdesmit dienu laikā pēc pieprasītās personas apcietināšanas (3. punkts), paredzot izņēmumus.

115. Faktiski šajos īpašajos gadījumos, ja Eiropas apcietināšanas orderi nevar izpildīt noteiktajos desmit un sešdesmit dienu termiņos, tos var pagarināt par trīsdesmit dienām, un izpildes tiesu iestādei par to tad ir nekavējoties un tieši jāinformē izsniegšanas tiesu iestāde, norādot iemeslus (4. punkts). Šāds īpašs gadījums noteikti var būt situācija, kurā pieprasītā persona nepiekrīt savai nodošanai, norādot, ka pastāv apdraudējums viņas dzīvībai vai drošībai, un tad izpildes tiesu iestādei ir pienākums to pārbaudīt ( 35 ), vajadzības gadījumā izsniegšanas dalībvalstij pieprasot steidzami sniegt papildu informāciju atbilstoši Pamatlēmuma 15. panta 2. punktam.

116. Katrā ziņā, gaidot šā galīgā lēmuma pieņemšanu, izpildes dalībvalstij ir jāpārliecinās, lai būtiskie nosacījumi, kas ir nepieciešami faktiskai pieprasītās personas nodošanai, joprojām tiktu ievēroti (5. punkts).

117. Pienākums rīkoties ātri, kas izriet no pirmajiem noteikumiem, protams, neskar iespēju, ka nodošanas pieprasījums var tikt noraidīts, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 3., 4. un 4.a pantu, un tādā gadījumā izpildes tiesu iestādei ir jāpieņem lēmums par atteikumu izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kuram ir jābūt pienācīgi pamatotam un kurš ir jāpieņem, kā var saprast, noteiktajos termiņos (6. punkts).

118. Visbeidzot Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 7. punktā ir paredzētas divas situācijas, kas ir uztveramas kā dažādu veidu “anomālijas”. Tā pirmajā teikumā ir paredzēti izņēmuma apstākļi, kādos dalībvalsts “nevar” ievērot noteiktos termiņus. Otrajā teikumā ir paredzēta hipotēze, ka dalībvalsts atkārtoti neizpilda tai noteiktos pienākumus pret otru dalībvalsti, proti, vairākkārt kavējas izpildīt Eiropas apcietināšanas orderus.

119. Nosakot termiņus ( 36 ), kādos ir jāpieņem galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, definējot pienākumus izpildes tiesu iestādei, ja tā konkrētos gadījumos nespēj ievērot šos termiņus, vai arī izpildes dalībvalstij, ja tā izņēmuma apstākļos nespēj garantēt šo termiņu ievērošanu, šā panta noteikumi veido pilnīgu sistēmu, kas ir paredzēta, lai reglamentētu visas situācijas, kādas varētu rasties, neatkarīgi no tā, vai pieprasītā persona ir vai nav apcietināta, pieņemot, ka pastāv iespēja galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas laikā Tiesai iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 37 ).

4. Divi prejudiciālie jautājumi

120. Pirms katra High Court uzdotā jautājuma analīzes uzsākšanas man šķiet nepieciešams noformulēt dažus apsvērumus par katra šī jautājuma izvirzītās problēmas lielāku vai mazāku konverģenci. Pirmajā ir izvirzīts vienkāršs jautājums par sekām, kādas izriet no apstākļa, ka nav tikuši ievēroti Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā, lasot to kopsakarā ar šī Pamatlēmuma 15. pantu, noteiktie termiņi, kādos izpildes tiesu iestādei ir jāpieņem galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. Otrais paredz tādu pašu situāciju, proti, termiņu neievērošanu, taču ar diviem precizējumiem: pirmkārt, apstākli, ka Eiropas apcietināšanas ordera dēļ pieprasītā persona ir nonākusi apcietinājumā, un, otrkārt, faktu, ka attiecīgo termiņu neievērošanas sekas ir paredzētas kā “tiesības” pieprasītajai un apcietinājumā turētajai personai.

121. Faktiski ir grūti uz pirmo jautājumu atbildēt neatkarīgi no otrā, proti, neņemot vērā apstākli, ka pieprasītajai personai attiecīgā nodošanas pieprasījuma dēļ var būt atņemta brīvība. Tomēr es uzskatu, ka ir iespējams ievērot abu jautājumu, kādus tos ir formulējusi iesniedzējtiesa, autonomiju, uz pirmo jautājumu atbildot tā, “it kā” pieprasītās personas individuālā brīvība nebūtu skarta. Tādējādi pirmā jautājuma analīzes priekšplānā būs galvenokārt savstarpējie uzdevumi, kas ir jāīsteno dalībvalstīm. Tādēļ, tikai atbildot uz otro jautājumu, es ņemšu vērā apstākli, ka pieprasītā persona pret to izdotā Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procesā tiek turēta apcietinājumā. Tomēr man šķiet būtiski uzsvērt, ka vienmēr ir jāņem vērā tas, ka dalībvalstīm ir jāievēro saistības, kādas tām savstarpēji ir noteiktas, pieņemot Pamatlēmumu 2002/584, kā arī pamattiesības, kas ir nepieciešamas tā īstenošanai.

122. Vēl jāprecizē, ka es vērtēšu vienīgi divus iesniedzējtiesas uzdotos prejudiciālos jautājumus. Protams, atbildētājs pamatlietā visas Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūras laikā atsaucās uz risku, kādu viņa nodošana izsniegšanas dalībvalstij radītu viņa dzīvībai, jo viņa apgalvojumu centrā bija jautājums par šā riska pastāvēšanas pierādīšanu, un tādēļ viņš aicināja Tiesu atbildēt uz papildu jautājumiem. Tas, ka High Court ir ņēmusi vērā šo risku, ir arī viens no elementiem, kas paskaidro, ja ne pamato, kādēļ tā joprojām nav pieņēmusi galīgo lēmumu šajā ziņā.

123. Tomēr ir lietderīgi precizēt, ka Tiesai ir jāsniedz atbildes vienīgi uz tiem jautājumiem, kurus ir formulējusi iesniedzējtiesa, un tai nav jāņem vērā jautājumi, kurus ir paredzējis atbildētājs pamatlietā. Faktiski LESD 267. pantā paredzētās procedūras ietvaros vienīgi to valsts tiesu ziņā, kuras izskata lietu un kurām ir jāuzņemas atbildība par tiesas nolēmuma pieņemšanu, ir, ņemot vērā katras lietas īpatnības, novērtēt gan to, cik nepieciešams ir prejudiciāls nolēmums šīs tiesas sprieduma pieņemšanai, gan to, cik piemēroti ir Tiesai uzdotie jautājumi, un lietas dalībnieki nevar mainīt šo jautājumu saturu ( 38 ).

124. Atbilžu sniegšana uz iespējamiem papildu jautājumiem, kurus pamatlietas puses ir minējušas savos apsvērumos, turklāt neatbilstu lomai, kādu Tiesai piešķir iepriekš minētais noteikums, kā arī tās pienākumam nodrošināt iespēju dalībvalstu valdībām un ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas statūtu 23. pantam, ņemot vērā, ka atbilstoši šim noteikumam ieinteresētajām personām tiek paziņoti vienīgi iesniedzējtiesas nolēmumi ( 39 ).

B – Par pirmo jautājumu

125. Savā pirmajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa ļoti vispārīgi vaicā Tiesai, kādas ir sekas, ja Eiropas apcietināšanas ordera izpildes dalībvalsts neievēro Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētos termiņus.

126. Šī jautājuma vispārīgums drīzāk ir šķietams nekā reāls. No iesniedzējtiesas skaidrojumiem būtībā izriet, ka tā galu galā vaicā, vai Eiropas apcietināšanas orderis zaudē savu spēku, ja tiek pārsniegti termiņi, kuros izpildes tiesu iestādei, šajā gadījumā pašai High Court, ir jāpieņem pozitīvs vai negatīvs galīgais lēmums par minētā ordera izpildi.

127. Tomēr galu galā tā nav vienīgā problēma, kas tiek aplūkota. Faktiski situācijā, kad Pamatlēmumā 2002/584 netiek precizēts, kādas ir tā 17. pantā noteikto termiņu neievērošanas sekas, pirmais jautājums, kas ir jāatrisina, tā kā tas ir izvirzīts, ir par to, vai šie termiņi ir obligāti. Tādēļ vispirms es izvērtēšu šo jautājumu, lai pēc tam varētu vērtēt iespējamās to neievērošanas sekas.

128. Starp citu, ir jāatgādina, ka termiņi nav noteikti tikai tāpēc, lai garantētu kriminālprocesa raitu norisi. Tie noder arī, it īpaši tādos gadījumos, kāds ir aplūkots pamatlietā, lai garantētu to, ka pieprasītā persona, uz kuru attiecas nevainīguma prezumpcija, varētu ātri ierasties izsniegšanas dalībvalsts tiesā.

129. Jautājums par Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu saistošo spēku izpildes dalībvalstīm ir cēlies no tā paša iesniedzējtiesas jautājuma. Faktiski iesniedzējtiesas nolēmumā kā atskaites punkts ir izmantota šī noteikuma interpretācija, kādu Supreme Court ir izmantojusi savā spriedumā Dundon, kas ir ticis pievienots iesniedzējtiesas nolēmumam. Supreme Court šajā gadījumā ir spriedusi ( 40 ), ka personai, kura atrodas pirmstiesas apcietinājumā, gaidot Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, nekādā gadījumā nav tiesību uz tūlītēju atbrīvošanu, beidzoties Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētajiem termiņiem, jo šie termiņi esot noteikti, lai nodrošinātu “dalībvalstu iekšējo disciplīnu”, nevis lai piešķirtu tiesības privātpersonām. Turklāt tā ir secinājusi, ka High Court tik un tā ir jāizpilda Eiropas apcietināšanas orderis, lai gan šie termiņi ir beigušies.

130. Tiesai iesniegto apsvērumu kopums, ar noteiktām niansēm, aizstāv tādu pašu uzskatu. Tajos ir vairākkārt izvirzīti vieni un tie paši argumenti, it īpaši fakts, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 2. un 3. punkts nosaka minētos termiņus, izmantojot vēlējuma izteiksmi, kāda nav izmantota citos noteikumos, fakts, ka šajā 17. pantā nav iekļauti skaidri noteikumi, kas būtu līdzvērtīgi 23. panta 5. punkta noteikumiem, pretēji tam, kas bija paredzēts sākotnējā Komisijas priekšlikumā ( 41 ), un, visbeidzot, 17. panta interpretācija, kādu Tiesa ir izmantojusi savā spriedumā F ( 42 ), it īpaši tā 64. punktā.

131. Turpmāk minēto iemeslu dēļ es pilnībā nepiekrītu šīm nostājām.

132. Pirmkārt, gramatiskais arguments ir jāuztver relatīvi.

133. Protams, Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 2. un 3. punktā ir noteikts, ka galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi “būtu” ( 43 ) jāpieņem vai nu desmit dienu, vai sešdesmit dienu laikā. Taču minētā pamatlēmuma 17. panta 1. punktā pavēles izteiksmē ir noteikts, ka Eiropas apcietināšanas orderi “izskata un izpilda steidzamības kārtā”. Pamatlēmuma 15. panta 1. punktā īstenības izteiksmē ir precizēts, ka izpildes tiesu iestāde, it īpaši tā 17. pantā noteiktajos termiņos un saskaņā ar tajā paredzētajiem nosacījumiem, “pieņem lēmumu” par personas nodošanu. Tādējādi tas, ka tiek izmantota vēlējuma izteiksme, galvenokārt ir jāsaprot tā, ka tiek izdarīta atsauce uz īpašiem apstākļiem, kādos izpildes dalībvalsts var neievērot 17. panta 7. punktā noteiktos termiņus.

134. Otrkārt, es uzskatu, ka 17. panta interpretācija, kuru Tiesa ir izmantojusi savā spriedumā F ( 44 ), nav tāda, kas šajā noteikumā paredzēto termiņu saistošo raksturu padarītu relatīvu. Faktiski Tiesa tajā vispirms atgādina, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Eiropas apcietināšanas orderi “izskata un izpilda steidzamības kārtā”, un ka tā 2. un 3. punktā “ir noteikti precīzi termiņi” ( 45 ). Vēl tā norāda, ka 17. panta 4. un 7. punkta noteikumi ļauj īpašos gadījumos šos termiņus attiecīgi pagarināt un izņēmuma apstākļos tos neievērot ( 46 ). Turklāt tā uzsver, ka, pirmkārt, “minētajā 17. pantā noteikto termiņu svarīgums ir atspoguļots ne vien šajā tiesību normā, bet arī citās Pamatlēmuma normās” ( 47 ), un, otrkārt, padara relatīvu Pamatlēmuma 17. panta teksta rašanās nozīmi, kurā Komisijas sākotnējā priekšlikumā bija izmantota īstenības, nevis vēlējuma izteiksme ( 48 ).

135. Visbeidzot tā noslēdz savu izklāstījumu, spriežot, ka “Pamatlēmuma 17. pantā paredzētie termiņi ir jāinterpretē kā tādi, kas prasa, lai galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi principā tiktu pieņemts vai nu 10 dienu laikā pēc tam, kad pieprasītā persona sniedz piekrišanu nodošanai, vai arī – pārējos gadījumos – 60 dienu laikā pēc šīs personas apcietināšanas. Vienīgi īpašos gadījumos šos termiņus var pagarināt par 30 papildu dienām, un vienīgi izņēmuma apstākļos dalībvalsts var neievērot šajā 17. pantā paredzētos termiņus” ( 49 ), it īpaši, ja kompetentā tiesa nenolemj vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 50 ).

136. Treškārt, mazinot Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu nozīmību, tiek būtiski vājināta šī noteikuma lietderīgā iedarbība, riskējot nopietni kaitēt šī pamatlēmuma izvirzīto mērķu īstenošanai.

137. Ņemot to vērā, es uzskatu, ka tomēr ir jāatzīst zināms Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu stingri saistošā rakstura relativitātes elements. Eiropas apcietināšanas orderis ir jauns dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbības instruments, tādēļ nebūtu saprātīgi šo jautājumu aplūkot, vienīgi ņemot vērā 17. panta 7. punktu. Turklāt uzreiz ir arī jāuzsver, ka šis relativitātes elements nekādā veidā neļauj uzskatīt, ka šie termiņi varētu būt vien pamudinoši un paredzēti, lai dalībvalstīm liktu Eiropas apcietināšanas orderus izpildīt pēc iespējas ātrāk.

138. Tā kā ir precizēts, cik lielā mērā Pamatlēmumā 2002/584 17. pantā noteiktie termiņi ir saistoši, ir jāanalizē iesniedzējtiesas vispirms uzdotais jautājums. Vai var uzskatīt, ka šo termiņu neievērošana Eiropas apcietināšanas orderi padara par spēkā neesošu?

139. Iesniedzējtiesas jautājums attiecas uz šo pamatlietā aplūkotā apcietināšanas ordera termiņu neievērošanas sekām, proti, uz tā spēkā esamības ilgumu. Šajā ziņā un neatkarīgi no biežā pieņēmuma, ņemot vērā Pamatlēmuma 2002/584 12. panta noteikumus, ka pieprasītā persona nonāk apcietinājumā, ietekmes šo termiņu neievērošanas dēļ Eiropas apcietināšanas orderis nevar kļūt spēkā neesošs. Faktiski šāds iznākums pieļautu iespēju, ka izpildes dalībvalstij būtu iespēja izvēlēties vai nu pieņemt negatīvu lēmumu, atsakot nodošanu, sniedzot skaidrojumu un pamatojumu, ievērojot Pamatlēmuma 2002/584 3., 4. un 4.a pantā un 17. panta 5. punktā paredzētās prasības, vai arī netiešu galīgo lēmumu tās klusēšanas vai bezdarbības rezultātā. Šāda galējība noteikti nav paredzēta Pamatlēmumā 2002/584, un tā nebūtu pieļaujama, jo tā neglābjami kaitētu Pamatlēmuma 2002/584 lietderīgajai iedarbībai un tādējādi būtiski apdraudētu tā izvirzīto mērķi.

140. Turklāt, kā izriet gan no burtiskas, gan sistēmiskas Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 7. punkta otrās daļas interpretācijas, ja dalībvalsts, iespējams, “kavējas” Eiropas apcietināšanas ordera izpildē, tas neatbrīvo to no tai noteiktā pienākuma pieņemt galīgo lēmumu, lai arī kāds tas būtu. Faktiski, aprobežojoties vien ar to, ka “tiek aplūkoti” izpildes dalībvalsts atkārtoti kavējumi, šis noteikums netieši apliecina, ka no tās katrā ziņā tiek gaidīts, ka tā pieņems galīgos lēmumus.

141. Tādēļ es uzskatu, ka uz iesniedzējtiesas pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteikto termiņu, kuros ir jāpieņem galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, neievērošanas sekas nevar būt tādas, ka minētais Eiropas apcietināšanas orderis zaudē savu spēku, precizējot, ka Eiropas apcietināšanas ordera spēkā esamības ilgums neietekmē sekas, ka iespējamas situācijas, kurā personai ir atņemta brīvība, ņemšana vērā var ietekmēt pieprasītās personas pamattiesību izmantošanu. Tādēļ izpildes tiesu iestādei un plašākā nozīmē izpildes dalībvalstij, lai gan minētie termiņi ir beigušies, tik un tā ir jāpieņem lēmums šajā ziņā.

C – Par otro jautājumu

142. Otrkārt, High Court vaicā, vai apstāklis, ka izpildes tiesu iestāde nav ievērojusi Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētos termiņus galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanai, pieprasītajai un apcietinājumā esošajai personai rada tiesības, gaidot šo lēmumu.

143. Kā es jau esmu norādījis, šis otrais jautājums attiecas uz to pašu situāciju, kāda ir paredzēta pirmajā jautājumā, proti, situāciju, kurā izpildes tiesu iestāde ir palaidusi garām Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētos termiņus, nepieņemot galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, neatkarīgi no tā, vai tajā tiktu apmierināts nodošanas pieprasījums vai tas noraidīts, sniedzot pamatojumu. Galvenā atšķirība no pirmā jautājuma ir fakts, ka Tiesai tiek lūgts ņemt vērā apstākli, ka, reaģējot uz izsniegšanas dalībvalsts izsniegto Eiropas apcietināšanas orderi, izpildes tiesu iestāde, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu, apcietināja pieprasīto personu, un šo situāciju nemaina minēto termiņu beigšanās. Lai varētu pareizi norobežot šo jautājumu, minēšu divus ievada apsvērumus.

144. Vispirms, kā es to jau iepriekš esmu norādījis, atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punktam Eiropas apcietināšanas orderi var izdot ar mērķi apcietināt un nodot pieprasīto personu diviem skaidri nošķirtiem nolūkiem ( 51 ), proti, lai izpildītu cietumsodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības pasākumu vai arī lai īstenotu kriminālvajāšanu, lai minēto personu varētu tiesāt un vajadzības gadījumā sodīt par Eiropas apcietināšanas orderī minētajiem nodarījumiem, kurus tā, iespējams, izdarījusi ( 52 ).

145. Gadījums pamatlietā atbilst otrajam variantam, lai gan no iesniedzējtiesas otrā jautājuma formulējuma tas skaidri neizriet. Faktiski izsniegšanas dalībvalsts ir pieprasījusi atbildētāju pamatlietā, lai varētu viņu tiesāt par slepkavību un nelikumīgu šaujamieroča glabāšanu ar nodomu apdraudēt dzīvību.

146. Es uzskatu, ka, sniedzot atbildi uz šo otro jautājumu, šis apstāklis ir jāņem vērā. Faktiski personas apcietinājuma smagums atšķiras atkarībā no tā, vai tai ar tiesas galīgo lēmumu jau ir piespriests cietumsods vai arī tā vēl nav tiesāta un tādēļ uz to attiecas nevainīguma prezumpcija ( 53 ). Šajā ziņā pietiek vien atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 26. panta noteikumiem, kas paredz, ka izsniegšanas dalībvalstij pieprasītajai personai no kopējā brīvības atņemšanas laika ir jāatskaita viss apcietinājuma periods Eiropas apcietināšanas ordera izpildes laikā. Lai gan izsniegšanas dalībvalstij nodotajai personai vēlāk, protams, var piespriest ar brīvības atņemšanu saistītu sodu, kura kopējo ilgumu, piemērojot minēto pantu, var saīsināt par pirmstiesas apcietinājuma periodu, kuru tā pavadījusi izpildes dalībvalstī, gaidot nodošanu, tomēr nevar izslēgt, ka minētā persona izsniegšanas dalībvalstī galu galā tiks attaisnota, un tādā gadījumā minētais 26. pants nebūs piemērojams.

147. Atgriežoties pie iesniedzējtiesas jautājuma, ir jānorāda, ka tā ir minējusi iespēju, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā minēto termiņu neievērošana varētu pieprasītajai un apcietinājumā turētajai personai radīt kādas “tiesības”, – kas minēts ļoti vispārīgi. Protams, šajā ziņā ir jāatzīst, ka ir taisnība tiem, kuri uzskata, ka Pamatlēmumā 2002/584, it īpaši tā 17. pantā, nav minētas nekādas subjektīvas tiesības, kas personai, kura, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, atrodas apcietinājumā, rastos tādēļ, ka būtu beigušies tajā paredzētie termiņi, bet galīgais lēmums par minētā ordera izpildi nebūtu pieņemts. Turklāt šī noteikuma 5. punktā ir atsauce uz garantiju, lai “materiālie nosacījumi, kas nepieciešami faktiskai personas nodošanai, būtu ievēroti arī turpmāk”.

148. Tas nozīmē, ka ar vienu vien skaidru atsauci iesniedzējtiesas jautājumā uz to, ka persona tiek paturēta apcietinājumā, kopā ar piezīmi, ka nav ievēroti galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanai paredzētie termiņi, pietiek, lai rastos jautājums par tiesībām un brīvībām. Tādējādi iesniedzējtiesas otrais jautājums iegūst jēgu un to var ļoti vienkārši formulēt: kā personu, kura, izpildot Eiropas apcietināšana orderi, atrodas apcietinājumā, ietekmē tas, ka beidzas termiņi, kuri ir paredzēti galīgā lēmuma par minētā ordera izpildi pieņemšanai?

149. Te tiek aplūkota personas, uz kuru pamatlietā attiecas nevainīguma prezumpcija, tiesību uz individuālo brīvību atņemšana. Šāda situācija, protams, var būt pilnībā leģitīma gan Savienības tiesībās, gan dalībvalstu tiesībās vai ņemot vērā ECPAK tiesības. Tomēr šāda situācija var būt atbilstoša tiesībām tikai noteiktos apstākļos, kas neapšaubāmi attiecas arī uz Savienības tiesībām. Tādēļ Pamatlēmums 2002/584 tāpat kā jebkura cita Savienības tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības. Turklāt tas izriet gan no tā preambulas 12. apsvēruma, gan no 1. panta 3. punkta.

150. Protams, ka dalībvalstis ir aicinātas, izmantojot savus likumīgos instrumentus, Pamatlēmumu 2002/584 īstenot, nekaitējot pamattiesībām. Pamatlēmuma preambulas 12. apsvēruma otrajā daļā ir plaša atsauce uz dalībvalstu “konstitucionālajiem noteikumiem”. Turklāt Pamatlēmums pēc savas būtības vien valsts iestādēm atstāj rīcības brīvību, nosakot konkrētu kārtību, kā īstenojami Pamatlēmumā izvirzītie mērķi ( 54 ). Tādēļ pamatlietā aplūkotā situācija ir līdzīga tai, kāda ir minēta 29. punktā spriedumā Åkerberg Fransson ( 55 ), kurā dalībvalstu rīcību nosaka ne tikai Savienības tiesības. Šādā situācijā, ja ir pieļaujams, ka dalībvalsts tiesa, kurai ir lūgts izvērtēt valsts tiesību normas vai pasākuma atbilstību pamattiesībām, piemēro pamattiesību aizsardzības valsts standartu, tas nedrīkst kaitēt ne Hartā paredzētajam aizsardzības līmenim, kā to ir interpretējusi Tiesa, ne Savienības tiesību pārākumam, vienotībai un efektivitātei ( 56 ).

151. Ar šāda veida argumentāciju es minēšu konstatējumu, kas, manuprāt, nav apstrīdams, proti, ka dalībvalsts, kura ir nonākusi tādā situācijā, kādu aplūko pamatlietā, ir uzskatāma par tādu, kura īsteno Savienības tiesības minētās Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, kā tas izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras ( 57 ). Faktiski gan valsts tiesību akti, kas pieņemti, lai transponētu Pamatlēmumu 2002/584, gan tas, ka izpildes tiesu iestāde īsteno nodošanas procedūru, ir uzskatāms par Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, jo Eiropas apcietināšanas orderis galu galā ir Savienības radīts instruments. Eiropas apcietināšanas ordera kontekstā Pamatlēmums 2002/584 ir it īpaši juridiskais pamats un pamatojums, ar kādu dalībvalsts var izdot rīkojumu par un īstenot ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu attiecībā uz pieprasīto personu, lai veiktu tās kriminālvajāšanu ( 58 ), turklāt uz šo personu principā attiecas nevainīguma prezumpcija, vismaz saistībā ar faktiem, kuru dēļ tā tiek pieprasīta un kuru dēļ ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis.

152. No iepriekš minētā izriet, ka apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, Pamatlēmums 2002/584 un it īpaši tā 17. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā Hartu, ka Harta ir piemērojama dalībvalstīm un ka valstu iestāžu akti, kas ir pieņemti šī pamatlēmuma ieviešanai, ir jāpakļauj atbilstīgas interpretācijas prasībām ( 59 ).

153. Šajā gadījumā, ja Pamatlēmums 2002/584 tiek interpretēts, ņemot vērā Hartu, tas pamatlietā aplūkotajos apstākļos ir tas pats, kā to interpretēt, ievērojot tās 6. panta prasības, kas lakoniski garantē tiesības uz brīvību.

154. Pamattiesību hartas skaidrojumos ( 60 ) par šo noteikumu ir tieša norāde uz daudz skaidrāko ECPAK 5. panta tekstu, kurš tajos ir pilnībā atainots. Šajos skaidrojumos vēl ir precizēts, ka Hartas 6. pantā paredzētās tiesības ir jāievēro “it īpaši”, ja Eiropas Parlaments un Padome pieņem normatīvos aktus tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās jomā, pamatojoties uz LESD 82. ( 61 ), 83. un 84. pantu.

155. ECPAK 5. pantā ir ietverti divi noteikumi, kas ir būtiski pamatlietā, proti, pirmkārt, tā 1. punkta f) apakšpunkts par izdošanu, procedūru, kas objektīvi visvairāk līdzinās Pamatlēmumā 2002/584 paredzētajai nodošanas procedūrai, un, otrkārt, tā 4. punkts, kurā ir paredzēts, ka katrai personai, kurai ir atņemta brīvība, ir īpašas tiesiskās aizsardzības iespējas, kas ļauj ātri saņemt atbildi par jebkuras apcietinājuma situācijas tiesiskumu.

156. ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir bijis par pamatu plašai Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai, kurai es drīzumā pievērsīšos. Tomēr es sākšu ar šādu apsvērumu.

157. Pēc būtības tieši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par izdošanas procedūrām un ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu ir visatbilstīgākā, lai novērtētu situāciju pamatlietā, tādēļ ir ļoti būtiski to izmantot par sākuma punktu. To precizējot, nedrīkst aizmirst, kā esmu jau iepriekš norādījis, ka Eiropas apcietināšanas orderis nav vienkārši viens no izdošanas procedūru variantiem. Tādēļ nav nepieciešams un arī ne vienmēr ir pietiekami aprobežoties ar pārbaudi, vai tiek ievērota Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par izdošanu. Tādi kritēriji kā saprātīgs procedūras ilgums, tās sarežģītība, pieprasītās personas uzvedība, tiesas bezdarbības perioda neesamība, kā mēs tūlīt redzēsim, neapšaubāmi ir ļoti būtiski, it īpaši gadījumā, kad iesniedzējtiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu varētu aprobežoties ar aicinājumu Tiesai novērtēt situāciju, kurā pirmstiesas apcietinājums ilgst jau trīsdesmit mēnešus. Taču nevar izslēgt, ka prasību, kas izriet no tiesībām uz brīvību, interpretācija dažādu institūtu kontekstā, piemēram, kādu veido Eiropas apcietināšanas orderis, var prasīt stingrāku pieeju saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzēto termiņu pārsniegšanu.

158. ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir atļauts dalībvalstīm ierobežot brīvību jebkurai personai, pret kuru ir uzsākta izraidīšanas procedūra. Šis noteikums ļauj Eiropas Cilvēktiesību tiesai novērtēt personas, pret kuru “ir uzsākta” izraidīšanas procedūra, aizturēšanas “likumību”, precizējot, ka brīvības atņemšanu šādos gadījums attaisno vienīgi izraidīšanas procedūras norise ( 62 ).

159. Cik man ir zināms, līdz šim brīdim Eiropas Cilvēktiesību tiesa nav oficiāli pasludinājusi spriedumu par ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošanu saistībā ar pirmstiesas apcietinājumu, par kuru rīkojums izdots, piemērojot valsts tiesību aktu, ar kuru tiek transponēts Pamatlēmuma 2002/584 12. pants. Tomēr nav šaubu, ņemot vērā iebildi, kas ir minēta 157. punktā, ka uz pirmstiesas apcietinājumu, par kuru rīkojums ir izdots saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi un kurš ir pielīdzināms turēšanai apcietinājumā izdošanas nolūkā, principā attiecas ( 63 ) šī panta noteikumi ( 64 ).

160. Lai atbilstu ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktam, apcietināšanai izdošanas nolūkos vispirms ir jābūt “likumīgai” un atbilstošai “tiesiskiem veidiem”, proti, par to ir jālemj, ievērojot pamatnormas, piemēram, procesuālās normas, kas piemērojamas ieinteresētajām personām, neatkarīgi no tā, vai tās ir valsts tiesību normas vai tās, kuru pamatā ir starptautiskas tiesības ( 65 ) vai Savienības tiesības ( 66 ). Tomēr, lai cik būtiska būtu apcietinājuma “likumība” šīs normas izpratnē, tā, ņemot vērā iekšējās tiesības, tomēr nav izšķirošā ( 67 ). Turklāt tai ir jāatbilst mērķim, kāds izvirzīts šim pantam, proti, pasargāt personu no patvaļas ( 68 ).

161. Raugoties no šādas dubultas perspektīvas, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir vairākkārt norādījusi, pirmkārt, ka, lai arī valsts iestādēm un it īpaši tiesām vispirms ir jāinterpretē un jāpiemēro iekšējās tiesības, tā var un tai arī ir pienākums gadījumā, ja, ņemot vērā ECPAK 5. panta 1. punktu, iekšējo tiesību neievērošanas dēļ tiek pārkāpta Konvencija, veikt noteiktu kontroli, lai noskaidrotu, vai iekšējās tiesības tiek pareizi ievērotas ( 69 ). Otrkārt, tā ir precizējusi, ka tai arī ir jāpārliecinās, ka iekšējās tiesības atbilst ECPAK, tostarp tās paziņotajiem vai pastarpināti ieviestajiem principiem ( 70 ), proti, tiesiskuma principam un saistībā ar precedentu juridiskās noteiktības principam, samērīguma principam un aizsardzības pret patvaļu principam, kas turklāt ir arī 5. panta mērķis ( 71 ).

162. Šajā ziņā Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzstāj uz to, ka, ja ir runa par brīvības atņemšanu, ir it īpaši svarīgi izpildīt vispārējo juridiskās noteiktības principu. Tādēļ ir ļoti būtiski, lai būtu skaidri definēti brīvības atņemšanas nosacījumi atbilstoši iekšējām tiesībām ( 72 ) un/vai starptautiskām tiesībām ( 73 ) un lai paša likuma piemērošana būtu paredzama, lai varētu izpildīt ECPAK paredzēto “tiesiskuma” kritēriju ( 74 ) un tiktu izpildītas “likuma kvalitātes” prasības, kas ir raksturīgas visam ECPAK noteikumu kopumam.

163. Vai, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, var uzskatīt, ka tas vien, ka beidzas Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētie termiņi, nozīmē, ka pieprasītās personas atrašanās apcietinājumā vairs nav likumīga un ka tā nekavējoties ir jāatbrīvo? Te es nepiekrītu Komisijas viedoklim. Es neuzskatu, ka tam var būt tik radikālas sekas. It īpaši es neuzskatu, ka būtu atbalstāms uzskats, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteikto termiņu vienkārša pārsniegšana brīvības atņemšanu, par kuru rīkojums ir izsniegts, pildot Eiropas apcietināšanas orderi, nekavējoties padara pretlikumīgu, kā dēļ tā kļūst nesaderīga ar tiesībām uz brīvību, kuras garantē Hartas 6. pants.

164. Vispirms ir jānorāda, ka personas apcietināšana var būt pamatota ar citiem apstākļiem, izņemot Eiropas apcietināšanas orderi. Pieprasītās personas apcietināšana, izpildot par to izdoto Eiropas apcietināšanas orderi, faktiski pilnībā var balstīties uz citu pamatu, izņemot minēto Eiropas apcietināšanas orderi, piemēram, uz personu jau var attiekties ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis, kas ir piemērots, izpildot galīgo tiesas lēmumu, vai arī pret to var būt uzsākta kriminālvajāšana izpildes dalībvalstī par citiem nodarījumiem, kuri nav minēti Eiropas apcietināšanas orderī, kas uz to attiecas, un tā var atrasties pirmstiesas apcietinājumā, gaidot savu spriedumu, abos gadījumos piemērojot izpildes dalībvalsts tiesību aktus, un šie gadījumi ir minēti Pamatlēmuma 2002/584 24. pantā.

165. Vēl ir iespējams, ka izņēmuma apstākļi nav ļāvuši pieņemt galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kā tas tieši ir paredzēts Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 7. punktā. Taču šajā ziņā gandrīz acīmredzami ir trīs precizējumi. Vispirms iespēja dalībvalstij atsaukties uz izņēmuma apstākļiem jau pēc to būt