Tādējādi, ja paziņojums par iebildumiem atšķiras no galīgā lēmuma, tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas tikai tad, ja šajā lēmumā minētais iebildums paziņojumā par iebildumiem nav bijis izklāstīts pietiekami, lai adresātam dotu iespēju aizstāvēties. Tā tas nav gadījumā, ja apgalvotās atšķirības starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu attiecas tikai uz tādām darbībām, par kurām attiecīgais uzņēmums jau ir sniedzis paskaidrojumus un kuras līdz ar to nav saistītas ne ar vienu jaunu iebildumu.

Tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips it īpaši prasa, ka paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā gatavojas uzlikt sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, ir jāietver visi būtiskie šim uzņēmumam inkriminētie aspekti, piemēram, pārmestie fakti, to kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu lietderīgi izvirzīt savus argumentus pret to ierosinātajā administratīvajā procesā. Šī prasība ir izpildīta, ja Komisijas lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām ir tikusi dota iespēja izteikties.

Lai pārbaudītu uzņēmuma iespējamo dominējošo stāvokli konkrētā nozares tirgū, konkurences iespējas ir jānovērtē, ņemot vērā tirgu, kurā tiek pārdotas visas tās preces vai pakalpojumi [tie produkti], kas atkarībā no to īpašībām ir īpaši piemēroti, lai apmierinātu pastāvīgas vajadzības, un ir tikai nelielā mērā savstarpēji aizstājamas ar citām precēm vai pakalpojumiem [citiem produktiem]. Vēl, ņemot vērā, ka konkrētā tirgus noteikšana ir, lai izvērtētu, vai attiecīgajam uzņēmumam ir iespējas likt šķēršļus efektīvai konkurencei un rīkoties lielā mērā neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem, šim nolūkam nedrīkst pārbaudīt tikai attiecīgo preču un pakalpojumu [produktu] objektīvās raksturiezīmes, bet ir jāņem vērā arī konkurences apstākļi un pieprasījuma un piedāvājuma struktūra tirgū.

Konkrētā tirgus jēdziens nozīmē, ka starp tajā esošajiem produktiem pastāv efektīva konkurence, tādējādi ir jāpastāv pietiekamam savstarpējās aizvietojamības līmenim, lai visus produktus, kas ietilpst vienā un tajā pašā tirgū, varētu izmantot vienām un tām pašām vajadzībām.

Arī no Komisijas Paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienas konkurences tiesībās izriet, ka produkta tirgus ietver visas tās preces un/vai pakalpojumus, kas produktu īpašību, cenu vai paredzētā pielietojuma dēļ no patērētāja viedokļa uzskatāmi par aizstājamiem vai aizvietojamiem. No ekonomiskā viedokļa konkrētā tirgus definēšanai savstarpējā aizvietojamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais disciplīnas faktors attiecībā pret konkrētā produkta nodrošinātājiem, it īpaši saistībā ar to lēmumiem cenu noteikšanas jautājumos. Turklāt var ņemt vērā arī piedāvājuma aizvietojamību, definējot konkrētu tirgu tajās situācijās, kad tās ietekme ātruma un efektivitātes ziņā ir līdzvērtīga pieprasījuma aizstāšanas radītajai ietekmei. Tas nozīmē, ka piegādātāji spēj pārorientēt savu ražošanu uz konkrētajiem produktiem un spēj tos realizēt īsā laikposmā bez būtiskām papildu izmaksām vai riskiem, saskaroties ar nelielām, bet pastāvīgām relatīvo cenu izmaiņām.

Attiecībā uz platjoslas interneta piekļuves vairumtirdzniecības tirgiem Komisija var pamatoti secināt, ka, ņemot vērā ievērojamos ieguldījumus, kas saistīti ar pāreju no valsts vairumtirdzniecības produkta uz reģionālo vairumtirdzniecības produktu, kā arī ar pāreju no reģionālā vairumtirdzniecības produkta uz atsaistītu piekļuvi abonentlīnijām, un šādai pārejai nepieciešamo laiku, kas nav ilglaicīgs risinājums visai valsts teritorijai un kam ir vajadzīga minimāla kritiskā masa, un, tā kā starp valsts, reģionālo vairumtirdzniecības pakalpojumu un atsaistītu piekļuvi abonentlīnijām pastāv atšķirības, atsaistīta piekļuve abonentlīnijām nepieder tam pašam tirgum kā valsts un reģionālais vairumtirdzniecības produkts. Tāpat Komisija var pamatoti secināt, ka valsts un reģionālais vairumtirdzniecības produkts nepieder pie viena un tā paša tirgus, jo, ievērojot izmaksas, kas saistītas ar pāreju no valsts vairumtirdzniecības produkta uz reģionālo vairumtirdzniecības produktu, būtu maz ticams un no ekonomiskā viedokļa neloģiski, ka operatori, kas jau ir ieguldījuši tīkla izveidē, uzņemsies izmaksas, kas saistītas ar šā tīkla neizmantošanu, un nolems izmantot valsts vairumtirdzniecības produktu, kas tiem nedod tādas pašas kontroles iespējas attiecībā uz mazumtirdzniecības produktu pakalpojumu kvalitāti kā reģionālais vairumtirdzniecības produkts.

(sal. ar 111.–113., 116., 127., 134., 139. un 143. punktu)