ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Šādos apstākļos Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Pamatlēmums [2002/584], LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un/vai Hartas 47. panta otrā daļa nepieļauj to, ka izpildes tiesu iestāde izpilda tiesas izsniegtu [Eiropas apcietināšanas orderi], ja izsniegšanas dalībvalsts tiesību normas pēc šī [Eiropas apcietināšanas ordera] izsniegšanas ir grozītas tādējādi, ka šī tiesa vairs neatbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā vai efektīvas tiesiskās aizsardzības nodrošināšanas prasībām, jo ar šīm tiesību normām vairs nav nodrošināta tās neatkarība? 2) Vai Pamatlēmums [2002/584] un Hartas 47. panta otrā daļa nepieļauj to, ka izpildes tiesu iestāde izpilda [Eiropas apcietināšanas orderi], ja tā ir konstatējusi, ka izsniegšanas dalībvalstī katrai aizdomās turētajai personai – un tādēļ arī pieprasītajai personai – neatkarīgi no šīs dalībvalsts kompetentajām tiesām, kas īsteno procedūras, kuras tiks piemērotas pieprasītajai personai, viņas personiskās situācijas, noziedzīgā nodarījuma, kas ir pamatā kriminālvajāšanai, rakstura un faktiskajiem apstākļiem, uz kuriem ir balstīts [Eiropas apcietināšanas orderis], pastāv patiess risks, ka tiks pārkāptas viņas pamattiesības uz neatkarīgu tiesu, kas ir saistīts ar to, ka izsniegšanas dalībvalsts tiesas sistēmisku un vispārēju nepilnību dēļ vairs nav neatkarīgas? 3) Vai Pamatlēmums [2002/584] un Hartas 47. panta otrā daļa nepieļauj to, ka izpildes tiesu iestāde izpilda [Eiropas apcietināšanas orderi], ja tā ir konstatējusi, ka: – izsniegšanas dalībvalstī katrai aizdomās turētajai personai pastāv patiess risks, ka tiks pārkāptas viņas pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ir saistīts ar sistēmiskām un vispārējām nepilnībām saistībā ar šīs dalībvalsts tiesu varas neatkarību, – šīs sistēmiskās un vispārējās nepilnības tāpēc ne tikai var ietekmēt šīs dalībvalsts kompetentās tiesas, kas īsteno procedūras, kuras tiks piemērotas pieprasītajai personai, bet tās arī faktiski ietekmē, un – tāpēc pastāv būtiski un pamatoti iemesli uzskatīt, ka pieprasītajai personai pastāvēs patiess risks, ka tiks pārkāptas viņas pamattiesības uz neatkarīgu tiesu un līdz ar to pārkāpts viņas pamattiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu būtiskais saturs, pat ja neatkarīgi no šīm sistēmiskajām un vispārējām nepilnībām pieprasītā persona nav paudusi konkrētas bažas un ja viņas personiskā situācija, noziedzīgā nodarījuma, kas ir pamatā kriminālvajāšanai, raksturs un faktiskie apstākļi, uz kuriem ir balstīts [Eiropas apcietināšanas orderis], neatkarīgi no šīm sistēmiskajām un vispārējām nepilnībām nerada iemeslu baidīties par to, ka izpildvara un/vai likumdošanas vara attiecīgajā kriminālprocesā konkrēti izdarīs spiedienu vai to ietekmēs?”
219

Attiecībā uz to apstākļu raksturu, kas var attaisnot PDR datu izpaušanu un apstrādi, lai tos vēlāk izvērtētu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā vispārēju piekļuvi visiem saglabātajiem datiem neatkarīgi no jebkādas vismaz netiešas saiknes ar izvirzīto mērķi nevar uzskatīt par ierobežotu līdz tam, kas ir absolūti nepieciešams, attiecīgajiem tiesību aktiem neatkarīgi no tā, vai tie ir Savienības tiesību akti vai valsts noteikumi, kas paredzēti to transponēšanai, ir jābalstās uz objektīviem kritērijiem, lai noteiktu apstākļus un nosacījumus, kādos kompetentajām iestādēm ir jāpiešķir piekļuve attiecīgajiem datiem. Šajā ziņā piekļuvi saistībā ar mērķi apkarot noziedzību principā var piešķirt vienīgi to personu datiem, kuras tiek turētas aizdomās par smaga nozieguma plānošanu, sagatavošanos tam vai tā izdarīšanu vai arī kuras vienā vai otrā veidā ir saistītas ar šādu noziegumu. Tomēr īpašos gadījumos, proti, kad teroristiskas darbības rada apdraudējumu vitāli svarīgām valsts drošības, aizsardzības vai sabiedrības drošības interesēm, piekļuvi varētu piešķirt arī citu personu datiem, ja pastāv objektīvi apstākļi, kas ļauj uzskatīt, ka šie dati konkrētajā gadījumā varētu efektīvi sekmēt šādu darbību apkarošanu (spriedumi, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves elektronisko komunikāciju datiem nosacījumi), C‑746/18, EU:C:2021:152, 50. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 5. aprīlis, Commissioner of An Garda Síochána u.c., C‑140/20, EU:C:2022:258, 105. punkts).
7

Saskaņā ar pamatregulas 3. pantu “Kaitējuma noteikšana”: “1. Ja nav norādīts citādi, ievērojot šo regulu, termins “kaitējums” nozīmē būtisku kaitējumu Savienības ražošanas nozarei, būtiska kaitējuma draudus Savienības ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu, un to interpretē saskaņā ar šā panta noteikumiem. 2. Kaitējuma noteikšanā pamatojas uz tiešiem pierādījumiem un objektīvi pārbauda: a) importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu izstrādājumu cenām Savienības tirgū; un b) šāda importa turpmāko ietekmi uz Savienības ražošanas nozari. 3. Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu Savienībā. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīga izstrādājuma cenu Savienības ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Viens vai vairāki no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums jāpieņem. [..] 5. Pārbaudot importa par dempinga cenām ietekmi uz attiecīgo Savienības ražošanas nozari, novērtē visus būtiskos ekonomikas faktorus un indeksus, kas raksturo nozares stāvokli [..]. 6. Pamatojoties uz visiem būtiskajiem pierādījumiem, kas iesniegti saistībā ar 2. punktu, jāparāda, ka imports par dempinga cenām rada kaitējumu šīs regulas nozīmē. Jo īpaši jāparāda, ka apjoma un/vai cenas līmeņi, kas noteikti, ievērojot 3. punktu, ir ietekmējuši Savienības ražošanas nozari, kā paredzēts 5. punktā, un ka šī ietekme ir vērojama tādā pakāpē, ka to var dēvēt par būtisku ietekmi. 7. Tāpat arī pārbauda citus zināmos faktorus, ne tikai importu par dempinga cenām, kas vienlaikus rada kaitējumu Savienības ražošanas nozarei, lai nodrošinātu to, ka saskaņā ar 6. punktu šādu pārējo faktoru radītais kaitējums netiek saistīts ar importu par dempinga cenām. [..] 8. Importa par dempinga cenām ietekmi novērtē saistībā ar Savienības ražošanas nozares ražoto līdzīgo izstrādājumu, pamatojoties uz tādiem kritērijiem kā ražošanas process, ražotāju noiets un peļņa, ja pieejamie dati ļauj nodalīt šo saražoto izstrādājumu atsevišķi. [..] [..]”
29

Otrkārt, kaut arī Itālijas valdība oficiāli neapstrīd lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, tā tomēr apgalvo, ka iesniedzējtiesa neesot norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā ir uzdevusi prejudiciālo jautājumu katrā no pamatlietām, bet esot vienīgi izklāstījusi apstākļus, kas ļauj uzskatīt, ka ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu nav ieviests valsts atbalsts. Tomēr no šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai ar pamatlietā aplūkotajām izmaiņām ir ieviests “jauns atbalsts”, uz kuru attiecas LESD 108. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums, un ka tā it īpaši uzskata, ka Tiesas judikatūra šajā jomā tai tieši neļauj atbildēt uz šo jautājumu.
150

Turklāt, tā kā procesa sākšanai ir nepieciešamas “pamatotas aizdomas”2017. gada 26. jūnijaA büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (2017. gada Likums Nr. XC par Kriminālprocesa kodeksu; Magyar Közlöny 2017/99) – redakcijā, kas piemērojama pamatlietai, – nozīmē, tādu personu izslēgšana no piekļuves pierobežas zonai, kuras tiek krimināltiesiski vajātas saistībā ar Likuma par policiju 46./F pantā minēto pārkāpumu izdarīšanu, atbilstot Direktīvas 2013/32 8. panta 2. punktā paredzētajam uz sabiedrisko kārtību balstītajam izņēmumam. Konkrētāk, personas, kas tiek turētas aizdomās par to, ka tās organizatoriskas darbības ietvaros ir sniegušas patvēruma meklētājiem nepieciešamo informāciju Ungārijas iestāžu maldināšanai, apdraudot drošības un sabiedriskās kārtības uzturēšanu robežšķērsošanas vietās vai to administratīvo pārvaldīšanu, un tādējādi Likuma par policiju 46./F pants esot uzskatāms par pasākumu, kas ir nepieciešams un attaisnots kārtības uz valsts robežām nodrošināšanai.
41

Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka, lai gan Regulas Nr. 883/2004 20. panta 2. punkta otrā teikuma formulējumā nav ietverta neviena skaidra prasība par medicīniska atzinuma sniegšanu, jautājums par to, vai ir izpildīti iepriekšējā punktā minētie nosacījumi, kā to ir uzsvērušas atbildētājas pamatlietā, Rumānijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos un to atbildēs uz Tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem, prasa, lai tiktu veikts apdrošinātās personas veselības stāvokļa un tās slimības iespējamās attīstības, kā arī tās stāvoklim atbilstošas medicīniskās aprūpes, no vienas puses, un šādas aprūpes pieejamības šīs personas dzīvesvietas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, kā arī termiņu, kādos to var nodrošināt šajā dalībvalstī, no otras puses, novērtējums.
22

2001. gada 27. jūlijaustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju) ar grozījumiem (2019. gada Dz. U., 52. pozīcija) 22.a pantā ir noteikts: “[..] § 4.b Tiesneša pārcelšana uz citu nodaļu nav atkarīga no viņa piekrišanas: 1) pārceļot uz citu nodaļu, kurā izskata lietas saistībā ar to pašu jomu; [..]. § 4.c 4.b panta 1. [..] punkta noteikumi nav piemērojami tiesnesim, kurš trīs gadu laikā ir pārcelts uz citu nodaļu bez viņa piekrišanas. [..] § 5. Tiesnesis vai tiesneša palīgs, kuram ir mainīts pienākumu sadalījums, mainot viņa pienākumu apmēru, it īpaši tādēļ, ka viņš pārcelts uz citu konkrētās tiesas nodaļu, to var pārsūdzēt [KRS] septiņu dienu laikā no informācijas par jauno pienākumu apmēru saņemšanas. Pārsūdzību nevar iesniegt šādos gadījumos: 1) pārcelšana uz nodaļu, kurā tiek izskatītas lietas saistībā ar to pašu jomu; [..].”
98

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 882/2004 54. pants, lasot to kopā ar tās 43. apsvērumu un Hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek liegts tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram valsts pilnvarota veterinārārsta pieņemtais lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 854/2004, kas grozīta ar Regulu Nr. 882/2004, 5. panta 2. punktu neuzlikt veselības marķējumu liemenim var tikt pakļauts tikai ierobežotai tiesas kontrolei, kuras ietvaros tiesa, kurā celta prasība, var atcelt šo lēmumu jebkura tāda iemesla dēļ, kas to padara nelikumīgu, tostarp, ja šis veterinārārsts ir rīkojies ar citu mērķi, nevis to, saistībā ar kuru viņam tika piešķirtas pilnvaras, ja viņš nav piemērojis atbilstošus juridiskos kritērijus vai ja viņa lēmums ir nepamatots vai nav pamatots ar pietiekamiem pierādījumiem.
41

Turklāt šāda interpretācija atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principiem arī neļautu garantēt identisku un paredzamu attieksmi pret visiem pieteikuma iesniedzējiem, kuri hronoloģiski atrodas vienādā situācijā, ciktāl tās rezultātā starptautiskās aizsardzības pieteikuma apmierināšana tiktu padarīta atkarīga galvenokārt no apstākļiem, kuri ir atkarīgi no administrācijas vai valsts tiesas, it īpaši no lielāka vai mazāka ātruma, ar kādu pieteikums tiek izskatīts vai tiek pieņemts nolēmums par prasību, kas celta par lēmumu, ar kuru noraidīts šāds pieteikums, un nevis no apstākļiem, kas ir atkarīgi no patvēruma meklētāja (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, État belge (Ģimenes atkalapvienošanās – Nepilngadīgs bērns), C‑133/19, C‑136/19 un C‑137/19, EU:C:2020:577, 42. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1305/2013 (2013. gada 17. decembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 (OV 2013, L 347, 487. lpp.; labojums – OV 2016, L 130, 1. lpp.) 2., 5. un 19. pantu, lasot tos kopā ar Komisijas Deleģētās regulas (ES) Nr. 807/2014 (2014. gada 11. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1305/2013 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ievieš pārejas noteikumus (OV 2014, L 227, 1. lpp.), 2. pantu.
179

Attiecībā uz šī iebilduma pirmo daļu Komisija uzskata, ka no Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesām 112.b panta 3. punkta izriet, ka tieslietu ministrs var iecelt tieslietu ministra par disciplinārlietām atbildīgo amatpersonu, ar to aizstājot par disciplinārlietām atbildīgo amatpersonu, kura pirms tam šo lietu izskatījusi, un tas var notikt jebkurā disciplinārlietas stadijā, tostarp pēc lietas nodošanas disciplinārtiesai vai pārsūdzības par šīs tiesas lēmumu izskatīšanas laikā. Turklāt saskaņā ar šī likuma 112.b panta 5. punktu: ja lēmums, ar kuru atsaka uzsākt disciplinārlietu vai to izbeidz pirms lēmuma pieņemšanas, vai ja tiesas nolēmums, ar kuru tiek izbeigta šāda procedūra, kļūst galīgs, šīs situācijas nav šķērslis tam, lai tieslietu ministra par disciplinārlietām atbildīgā amatpersona no jauna tiktu iecelta tajā pašā lietā, un tādējādi minētajam ministram esot iespēja pastāvīgi saglabāt pret tiesnesi izvirzītās apsūdzības. Līdz ar to saprātīga termiņa ievērošana neesot garantēta.
53

Sestkārt, papildus tam, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, Komisija uzskata, ka nav nekāda pamatota iemesla ierobežot Komisijas iespēju iesniegt sūdzību valsts tiesās. Pirmām kārtām, saskaņā ar Francijas tiesībām sūdzība – izņemot gadījumus, kad sūdzības iesniedzēja rīcībā ir pietiekami pierādījumi, lai tieši celtu prasību krimināllietu tiesā, – ir vienīgais veids, kā sūdzības iesniedzējs var saņemt zaudējumu atlīdzību. Otrām kārtām, Francijas tiesībās paredzētā sūdzība neesot obligāti iesniedzama pret identificētajām personām. To varot iesniegt pret X, kā to tieši Komisija esot piesardzīgi izdarījusi šajā lietā. Trešām kārtām, sūdzības iesniegšana izmeklēšanas sākumā varot būt nepieciešama, lai nodrošinātu Komisijas tiesības, neatkarīgi no neparedzētiem riskiem saistībā ar administratīvo izmeklēšanu, kuru šī iestāde nevar kontrolēt, it īpaši attiecībā uz tās ilgumu. Vispārējās tiesas sniegtās interpretācijas praktiskās sekas būtu tādas, ka OLAF tiktu nodotas pilnvaras iesniegt sūdzību, bet Savienības likumdevējs to nekad neesot paredzējis.
132

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas 2016/679 6. panta 1. punkta pirmās daļas f) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to principā netiek liegta nedz intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka, kā arī trešās personas tā labā veiktā vienādranga (peer‑to‑peer) tīkla lietotāju, kuru interneta pieslēgumi, iespējams, tikuši izmantoti kontrafakta darbībām, IP adrešu sistemātiska reģistrēšana, nedz arī šo lietotāju vārdu un pasta adrešu paziņošana šim īpašniekam vai trešai personai, lai ļautu tam celt prasību par zaudējumu atlīdzību civillietu tiesā attiecībā uz kaitējumu, ko, iespējams, ir radījuši šie lietotāji, tomēr ar nosacījumu, ka minētā īpašnieka vai šādas trešās personas iniciatīvas un lūgumi ir pamatoti, samērīgi un nav ļaunprātīgi un to juridiskais pamats ir valsts tiesību akts Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punkta izpratnē, ar kuru ir ierobežota šīs direktīvas 5. un 6. pantā paredzēto noteikumu piemērošanas joma.
15

Nodokļu maksātājiem, kuri nav reģistrēti Austrijā un kuri tajā neveic vai vairs neveic uzņēmējdarbību, 1995. gada 21. aprīļaVerordnung des Bundesministers für Finanzen, mit der ein eigenes Verfahren für die Erstattung der abziehbaren Vorsteuern an ausländische Unternehmer geschaffen wird (Federālā finanšu ministra noteikumi, ar kuriem tiek ieviesta īpaša procedūra samaksātā atmaksājamā priekšnodokļa summu atmaksai ārvalstu uzņēmējiem; BGBl. 279/1995) – redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (BGBl. II, 158/2014), – 3. pantā attiecībā uz tiem nodokļu maksātājiem, kas ir reģistrēti citās dalībvalstīs, ir paredzēts, ka tad, ja pēc četru mēnešu un desmit darbdienu termiņa beigām no dienas, kad nodokļu iestādei iesniegts atmaksāšanas pieteikums, tā nav izmaksājusi atmaksājamo summu, nodokļa maksātāja labā ir jānosaka kompensācija par nokavējumu 2 % apmērā no laikus neatmaksātās nodokļa summas. Ja nodokļu iestāde pieprasa papildu informāciju, šis termiņš ir seši mēneši un desmit darbdienas un otrā atgādinājuma gadījumā – astoņi mēneši un desmit darbdienas. Otrā kompensācija par nokavējumu 1 % apmērā no neatmaksātās summas ir jānosaka, ja nodokļa summa netiek atmaksāta vēlākais trīs mēnešus pēc minētā termiņa beigām. Visbeidzot trešā kompensācija par nokavējumu, kas arī ir 1 % no neatmaksātās summas, ir jānosaka, ja nodokļa summa netiek atmaksāta vēlākais trīs mēnešus pēc tā termiņa beigām, kas ir pamats otrajai kompensācijai par nokavējumu.
31

Šajā ziņā no minētās tiesību normas formulējuma izriet, ka pamatnolīguma piemērošanas joma ir paredzēta plaša, jo tā vispārīgi attiecas uz “noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī”. Turklāt pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā izklāstītā “noteikta laika darba ņēmēju” jēdziena definīcija ietver visus darba ņēmējus, nešķirojot viņus atkarībā no tā, vai viņu darba devējs ir publisko vai privāto tiesību subjekts, un neatkarīgi no tā, kā būtu kvalificējams viņu līgums saskaņā ar valsts tiesībām (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss), C‑658/18, EU:C:2020:572, 115. punkts un tajā minētā judikatūra).
46

Tiesa no iepriekš minētā secināja, ka transportlīdzeklis, kas ir reģistrēts un tādēļ nav ticis pienācīgi izņemts no aprites un kas ir piemērots braukšanai, atbilst “transportlīdzekļa” jēdzienam Direktīvas 2009/103 1. panta 1. punkta izpratnē un tādējādi uz to nepārstāj attiekties šīs direktīvas 3. panta pirmajā daļā minētais apdrošināšanas pienākums tikai tāpēc vien, ka tā īpašnieks vairs neplāno to vadīt un to ir novietojis privātā teritorijā (spriedums, 2018. gada 4. septembris, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, 42. punkts). Līdz ar to saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta pirmo daļu civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līguma noslēgšana saistībā ar mehāniskā transportlīdzekļa lietošanu ir obligāta gadījumā, ja attiecīgais transportlīdzeklis joprojām ir reģistrēts dalībvalstī un ar to var piedalīties ceļu satiksmē, bet tas pēc tā īpašnieka, kurš vairs nevēlas to vadīt, izvēles ir novietots privātā teritorijā (spriedums, 2018. gada 4. septembris, Juliana, C‑80/17, EU:C:2018:661, 52. punkts).
41

No tā izriet – ja šīs prasības ir ievērotas un ja pārējie MSP lēmuma 8. panta 3. punktā paredzētie kopējie nosacījumi ir izpildīti, nedz no šī lēmuma 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta, nedz arī no kāda cita tā noteikuma nevar izsecināt nekādus ierobežojumus attiecībā uz to ZPK skaitu, kas var tikt ekspluatēti, vai to ģeogrāfiskā pārklājuma apjomu.
17

Turklāt Birojs norāda, ka no Deleģētās regulas Nr. 639/2014 29. apsvēruma izriet, ka tās 28. panta 2. punkts nerada nekādas maksājumtiesības, bet tajā ir tikai noteikta kārtība, kādā ir aprēķināms to maksājumtiesību skaits un vērtība, kuras obligāti un fakultatīvi ir jāpiešķir no valsts rezerves. Turklāt Regulas Nr. 1307/2013 35. panta 1. punkta c) apakšpunkts, ar kuru Eiropas Komisijai ir piešķirtas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus, neļaujot tai noteikt maksājumtiesību pamatu saskaņā ar šo regulu.
51

Proti, ir jānorāda, kā izriet no ģenerāladvokātes secinājumu 44. punkta, ka Pamatlēmuma 2002/584 1. un 2. panta piemērošanas joma ir noteikta atkarībā no tāda tiesas nolēmuma mērķa un priekšmeta, kas ir paredzēts kā Eiropas apcietināšanas ordera pamats. Šajā ziņā no šī pamatlēmuma 1. panta 1. punkta izriet, ka šāds apcietināšanas orderis tiek izsniegts, lai nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli. Turklāt saskaņā ar minētā pamatlēmuma 2. panta 1. punktu attiecībā uz brīvības atņemšanas soda izpildi Eiropas apcietināšanas ordera izdošana ir atkarīga no nosacījuma, ka šis sods ir uz vismaz četriem mēnešiem.
53

Attiecībā uz otro no minētajām tiesību normām – ar to OLAF izmeklēšanas uzsākšana esot padarīta atkarīga no virknes skaidru un precīzu nosacījumu izpildes. Tā kā tā tādējādi rada sekas trešām personām, tās kā vispārīgas vai iekšējas normas statuss neizslēdzot, ka ar to varot tikt piešķirtas tiesības privātpersonām.
48

Runājot par šī sprieduma 40.–42. punktā minētā otrā veida izņēmuma piemērošanu tādiem pakalpojumiem, kuri ir aplūkoti pamatlietā, šajā lietā ir svarīgi norādīt, pirmkārt, uztura uzraudzības pakalpojuma autonomo mērķi no vidusmēra patērētāja viedokļa. Pat ja šādi uztura uzraudzības pakalpojumi bija sniegti vai varēja tikt sniegti tajās pašās sporta telpās kā labsajūtas un fiziskās formas pakalpojumi, pirmo pakalpojumu mērķis ir saistīts nevis ar sportu, bet ar veselību un estētiku, neraugoties uz to, ka diētai var būt ietekme uz atlētiskajiem rezultātiem. No otras puses, kā ģenerāladvokāte norādīja secinājumu 56. punktā, pamatlietā atbilstoši prasītājas izrakstītajiem rēķiniem 40 % no ikmēneša kopējās klienta maksājamās atlīdzības bija par uztura uzraudzības konsultācijām, kas ir procentuāla daļa, kuru nevar atzīt par minimālu vai a fortiori – par marginālu. Tādi diētas uzraudzības pakalpojumi, kuri tiek aplūkoti pamatlietā, tātad nevar tikt uzskatīti par pakārtotiem salīdzinājumā ar galvenajiem pakalpojumiem, kuri ir labsajūtas un fiziskās formas pakalpojumi.
30

Treškārt, ja būtu uzskatāms, ka informāciju Pamatlēmuma 2002/584 veidlapā nevar papildināt, iesniedzējtiesa jautā, vai ir citi līdzekļi, lai nodrošinātu IR saskaņā ar Direktīvu 2012/13 piešķirto tiesību faktisku un efektīvu īstenošanu uzreiz pēc viņa apcietināšanas citā dalībvalstī, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi. Viens no šiem līdzekļiem varētu būt tāds, ka šī persona tiek informēta par savām tiesībām, pamatojoties uz šīs direktīvas 4. panta 3. punktu, un par savas apcietināšanas iemesliem atbilstoši minētās direktīvas 6. panta 2. punktam, kā arī par savām tiesībām piekļūt dokumentiem saskaņā ar šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punktu. Tā rezultātā iesniedzējtiesa, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera izsniedzēja, varētu šai personai pēc tam, kad tā ir uzzinājusi par savu apcietināšanu, nosūtīt paziņojumu par tiesībām apcietināšanas gadījumā, valsts apcietināšanas ordera kopiju un ar to saistītos pierādījumus, kā arī tās pārstāvja kontaktinformāciju un, ja persona to lūdz, citu ar to saistīto lietas dokumentu kopijas.
2

Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībā starp, pirmkārt, K.S. un M.H.K., kuri ir vērsušies pret International Protection Appeals Tribunal (Starptautiskās aizsardzības lietu apelācijas padome, Īrija), Minister for Justice and Equality (tieslietu un līdztiesības ministrs, Īrija), Īriju un Attorney General, kā arī starp, otrkārt, R.A.T. un D.S., kuri ir vērsušies pret Minister for Justice and Equality (tieslietu un līdztiesības ministrs, Īrija), par tādu lēmumu likumību, ar kuriem viņiem ir tikusi atteikta piekļuve darba tirgum kā personām, kas lūdz starptautisko aizsardzību, un kuru pārsūtīšana uz citu dalībvalsti ir tikusi pieprasīta saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp., turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”).
19

Lexel deklarēja, ka ir pārpirkusi SESI akcijas no SEE, jo pēdējai minētajai ir vajadzīgs kapitāls ārējas grupas Schneider Electric sabiedrības iegādei, un šī iegāde galvenokārt tika finansēta no aizdevumiem. Šajā kontekstā, kā arī lai samazinātu finanšu izmaksas, SEE nolēma pārdot tai piederošās SESI akcijas un atmaksāt aizdevumus, par kuriem tā bija noslēgusi vienošanos.