PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

2004. gada 29. aprīlī ( )

Konkurence – Aizliegta vienošanās – Grafīta elektrodu tirgus – Cenu noteikšana un tirgu sadale – Naudas soda apmēra aprēķināšana – Sodu saskaitīšana – Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai – Piemērojamība – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Maksātspēja – Sadarbība administratīvajā procedūrā – Maksājuma noteikumi

Apvienotās lietas T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01

Tokai Carbon Co. Ltd, Tokija (Japāna), ko sākotnēji pārstāvēja G. van Gervens [G. Van Gerven], T. Franko [T. Franchoo] un M. de Hrāfe [M. De Grave], pēc tam – van Gervens un T. Franko, advokāti, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

SGL Carbon AG, Vīsbādene (Vācija), ko pārstāv M. Klusmans [M. Klusmann], F. Vīmers [F. Wiemer] un K. Kanenblejs [C. Canenbley], advokāti,

Nippon Carbon Co. Ltd, Tokija (Japāna), ko pārstāv H. Giljamss [H. Gilliams], advokāts,

Showa Denko KK, Tokija (Japāna), ko pārstāv M. Dolmanss [M. Dolmans], P. Verdmullers [P. Werdmuller], advokāti, un Dž. Templs Langs [J. Temple‑Lang], solicitor,

GrafTech International Ltd, agrākais UCAR International Inc., Vilmingtona [Wilmington], Delavēra [Delaware] (ASV), ko pārstāv K. Lasoks [K. Lasok], QC, un B. Hārtnets [B. Hartnett], barrister, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

SEC Corp., Amagasaki [Amagasaki], Hjogo [Hyogo] (Japāna), ko pārstāv K. Plato [K. Platteau], advokāts,

The Carbide/Graphite GroupInc., Pitsburga (ASV), ko sākotnēji pārstāvēja M. Zaimecs [M. Seimetz] un J. Brīhers [J. Brücher], pēc tam – P. Grunds [P. Grund], advokāti, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

prasītāji,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv V. Melss [W. Mölls] un P. Helstrems [P. Hellström], bet lietā T‑246/01 – V. Vilss [W. Wils], pārstāvji, kuriem lietā T‑239/01 palīdz H. J. Freinds [H.‑J. Freund], advokāts, bet lietās T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01 – Dž. Flinns [J. Flynn] un Š. Kilroja [C. Kilroy], barristers, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

atbildētāju,

par prasībām pilnībā vai daļēji atcelt Komisijas 2001. gada 18. jūlija Lēmumu 2002/271/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru – Lieta COMP/E‑1/36.490 – Grafīta elektrodi (OV 2002, L 100, 1. lpp.).

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Pirungs [J. Pirrung] un A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij],

sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2003. gada 3. jūlija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvu rašanās fakti un process

1 Ar 2001. gada 18. jūlija Lēmumu 2002/271/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru – Lieta COMP/E‑1/36.490 – Grafīta elektrodi (OV 2002, L 100, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lēmums”) Komisija ir konstatējusi dažādu uzņēmumu dalību virknē nolīgumu un saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta nozīmē grafīta elektrodu nozarē.

2 Grafīta elektrodus lielākoties izmanto tērauda ražošanai elektriskajās lokveida krāsnīs. Tērauda ražošana šajās krāsnīs galvenokārt notiek otrreizējās pārstrādes procesā, kurā tērauda atkritumi tiek pārkausēti jaunā tēraudā, pretēji klasiskajai ražošanai no dzelzs rūdas domnas krāsnīs ar skābekli. Elektriskajā krāsnī metāllūžņu kausēšanai tiek izmantoti deviņi elektrodi, kas izvietoti kolonnās pa trijiem. Ņemot vērā kausēšanas procesa intensitāti, elektrodu patēriņš vidēji ir viena vienība astoņu stundu laikā. Elektroda ražošanas ilgums ir apmēram divi mēneši. Šajā ražošanas procesā neviens cits ražojums nevar aizstāt grafīta elektrodus.

3 Grafīta elektrodu pieprasījums ir tieši saistīts ar tērauda ražošanu elektriskajās lokveida krāsnīs. Galvenie patērētāji ir metālražotāji, kas pārstāv aptuveni 85 % pieprasījuma. 1998. gadā neapstrādātā tērauda ražošana pasaulē sasniedza 800 miljonus tonnu, no kurām 280 miljoni tonnu tika izgatavoti elektriskajās lokveida krāsnīs. Pēdējo 20 gadu laikā ražošana ar elektriskajām lokveida krāsnīm ir kļuvusi nozīmīgāka (35 % ražošanas daudzuma pasaulē 1998. gadā salīdzinājumā ar 18 % pirms 20 gadiem).

4 Grafīta elektrodu cenu nosaka valsts valūtā par tonnu. 1998. gadā šī cena bija 5600 Vācijas marku (DEM) (apmēram EUR 2863) par tonnu. Liela izmēra elektrodiem cena tiek palielināta par 15–30 %.

5 Astoņdesmitajos gados tehnoloģiskie uzlabojumi ļāva ievērojami samazināt elektrodu patēriņu uz tonnu saražotā tērauda. Metalurģijas industriju šajā laika posmā skāra arī būtisks pārstrukturēšanas process. Elektrodu pieprasījuma mazināšanās izraisīja pasaules elektrodu rūpniecības nozares pārstrukturēšanos. Tika slēgtas vairākas rūpnīcas.

6 2001. gadā Eiropas tirgu ar grafīta elektrodiem apgādāja deviņi Rietumu ražotāji: SGL Carbon AG (turpmāk tekstā – “SGL”), Vācija, un UCAR International Inc. (turpmāk tekstā – “UCAR”), ASV, kuri kopā apmierināja vairāk nekā [..] ( ) pieprasījuma; abiem mazākajiem Eiropas ražotājiem – VAW Aluminium AG (turpmāk tekstā – “VAW”) un Conradty, Vācija, kopā bija apmēram [..] % no tirgus. Carbide/Graphite Group Inc. (turpmāk tekstā – “C/G”), kura tirgus daļa bija aptuveni 7 %, apgādāja Eiropas tirgu no Amerikas Savienotajām Valstīm. Japānas ražotājiem Showa Denko KK (turpmāk tekstā – “SDK”), Tokai Carbon Co. Ltd. (turpmāk tekstā – “Tokai”), Nippon Carbon Co. Ltd. (turpmāk tekstā – “Nippon”) un SEC Corp. (turpmāk tekstā – “SEC”) kopā bija no 3 līdz 4 % liela Eiropas tirgus daļa.

7 Saskaņā ar 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), Komisijas ierēdņi 1997. gada 5. jūnijā negaidīti sāka vienlaicīgas pārbaudes SGL, Conradty un VAW telpās Vācijā, kā arī UCAR telpās Francijā.

8 Tajā pašā dienā Federal Bureau of Investigation [Federālā izmeklēšanas biroja] (FBI) aģenti ASV veica kratīšanas vairāku ražotāju telpās. Pēc šīm kratīšanām pret SGL, SDK, Tokai un UCAR par noziedzīgu aizliegto vienošanos tika sākta kriminālvajāšana. Visi apsūdzētie atzina savu vainu tiem uzrādītajās apsūdzībās un piekrita maksāt naudas sodu, kas tika noteikts 135 miljonu ASV dolāru (USD) apmērā SGL, USD 110 miljonu apmērā UCAR, USD 32,5 miljonu apmērā SDK un USD 6 miljonu apmērā Tokai, savukārt C/G tika apžēlots. Vēlāk arī SEC un Nippon atzina savu vainu un piekrita maksāt naudas sodus, kas tika noteikti attiecīgi USD 4,8 miljonu un USD 2,5 miljonu apmērā.

9 2000. gada janvārī arī Japānas sabiedrība Mitsubishi Corp., kurai no 1991. līdz 1995. gadam bija piederējuši 50 % UCAR kapitāla, tika apsūdzēta noziedzīgā nodarījumā ASV. 2001. gada februārī Mitsubishi tika notiesāta par noziedzīgas aizliegtās vienošanās starp grafīta elektrodu ražotājiem veicināšanu un atbalstīšanu. Tai tika uzlikts naudas sods USD 134 miljonu apmērā.

10 Pircēju grupas vārdā ASV tika celtas civilprasības pret SGL, UCAR, C/G un SDK par trīskāršiem zaudējumiem (triple damages).

11 Kanādā UCAR 1999. gada martā par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar Kanādas Konkurences likumu tika piespriests naudas sods 11 miljonu Kanādas dolāru (CAD) apmērā. 2000. gada jūlijā SGL atzina savu vainu un piekrita maksāt naudas sodu CAD 12,5 miljonu apmērā par to pašu pārkāpumu. Tērauda ražotāji Kanādā 1998. gada jūnijā cēla civilprasības pret SGL, UCAR, C/G un SDK par noziedzīgu aizliegto vienošanos.

12 Komisija 2000. gada 24. janvārī nosūtīja apsūdzētajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem. Administratīvās procedūras beigās, 2001. gada 18. jūlijā, tika pieņemts Lēmums, ar kuru uzņēmumi prasītāji un VAW ir vainoti par to, ka tie pasaules mērogā ir noteikuši cenas, kā arī sadalījuši attiecīgā ražojuma valstu un reģionālos tirgus pēc “vietējā ražotāja” principa: UCAR bija atbildīgs par ASV un atsevišķām Eiropas daļām, SGL – par pārējo Eiropu; SDK, Tokai, Nippon un SEC bija atbildīgi par Japānu un atsevišķām Tālo Austrumu daļām, savukārt C/G, kas darbojas Amerikas un Eiropas tirgos, būtībā bija tikai ievērojis UCAR un SGL noteiktās cenas.

13 Tāpat saskaņā ar Lēmumu aizliegtās vienošanās galvenie principi bija šādi: grafīta elektrodu cenas ir jānosaka pasaules mērogā; lēmumi par katras sabiedrības cenām ir jāizdod tikai prezidentam vai ģenerāldirektoriem; “vietējam ražotājam” ir jānosaka cena tirgū savā “teritorijā” un pārējie ražotāji tam “seko”; attiecībā uz tirgiem, “kas nav vietējie tirgi”, proti, tirgiem, kuros nav neviena “vietējā” ražotāja, cenas nosaka vienojoties; ražotāji, “kas nav vietējie ražotāji”, neīsteno agresīvu konkurenci un dodas projām no pārējo “vietējiem” tirgiem; kapacitātei nebūtu jāpalielinās (Japānas ražotājiem bija jāsamazina sava kapacitāte); tehnika netiek nodota ārpus to ražotāju loka, kas piedalās kartelī.

14 Lēmuma turpinājumā bija izklāstīts, ka minētie galvenie principi ir tikuši ieviesti aizliegtās vienošanās sanāksmēs, kas notika vairākos līmeņos: “uzņēmumu vadītāju” sanāksmēs, “darba” sanāksmēs, Eiropas ražotāju grupas sanāksmēs (nepiedaloties Japānas uzņēmumiem) un valstu vai reģionālās sanāksmēs, kas veltītas konkrētiem tirgiem un uzņēmumu divpusējiem kontaktiem.

15 Attiecībā uz aizliegtās vienošanās ilgumu Lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ir noteikts, ka pārkāpums visiem apsūdzētajiem uzņēmumiem ir sācies 1992. gada maijā, izņemot C/G, par kuru ir norādīts, ka tā pārkāpums ir sācies 1993. gada janvārī. Attiecībā uz pārkāpuma beigām ir norādīti šādi datumi: 1998. gada marts – SGL un UCAR, 1998. gada februāris – Tokai, Nippon un SEC, 1997. gada aprīlis – SDK, 1996. gada beigas – VAW un 1996. gada novembris – C/G.

16 Pamatojoties uz Lēmumā sniegtajiem faktu konstatējumiem un juridiskajiem apsvērumiem, Komisija apsūdzētajiem uzņēmumiem saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, kā arī Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) uzlika naudas sodu, kura apmērs bija aprēķināts saskaņā ar metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”).

17 Lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā ir uzlikti šādi naudas sodi: EUR 80,2 miljoni;

UCAR: EUR 50,4 miljoni; EUR 11,6 miljoni; EUR 17,4 miljoni;

Tokai: EUR 24,5 miljoni;

Nippon: EUR 12,2 miljoni; EUR 12,2 miljoni; EUR 10,3 miljoni.

18 Rezolutīvās daļas 4. pantā attiecīgajiem uzņēmumiem ir prasīts samaksāt naudas sodus triju mēnešu laikā kopš Lēmuma paziņošanas dienas, pretējā gadījumā maksājot procentus 8,04 % apmērā.

19 Lēmums dažādajiem prasītājiem tika paziņots no 2001. gada 24. līdz 30. jūlijam.

20 Tas tika nosūtīts ar pavadvēstuli, kas datēta ar 2001. gada 23. jūliju un kurā norādīts uzliktā naudas soda apmērs un maksājuma nosacījumi (turpmāk tekstā – “Jūlija vēstule”). Šajā vēstulē bija precizēts, ka, beidzoties Lēmumā minētajam maksājuma termiņam, Komisija veiks attiecīgās summas piedziņu; tomēr, ja Pirmās instances tiesā tiks celta prasība, netiks veikti nekādi izpildes pasākumi, ar nosacījumu, ka tiks maksāti procenti 6,04 % apmērā un sniegta bankas garantija.

21 Jūlija vēstule SGL tika paziņota 2001. gada 24. jūlijā, bet UCAR – 26. jūlijā. Atbildot uz UCAR paustajiem apsvērumiem par maksājuma nosacījumiem, Komisija tam atbildēja ar 2001. gada 9. augusta vēstuli (turpmāk tekstā – “Augusta vēstule”), kurā tā atteicās pieņemt, pirmkārt, maksājuma priekšlikumu, kas neaptver visu naudas sodu un kurā nav ņemti vērā maksājamie procenti, un, otrkārt, ķīlu attiecībā uz UCAR sabiedrības aktīviem naudas soda samaksas nodrošinājumam. Augusta vēstule UCAR tika paziņota 2001. gada 10. augustā.

22 Šādos apstākļos ar atsevišķiem prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti no 2001. gada 1. līdz 9. oktobrim, uzņēmumi, kas ir Lēmuma adresāti, izņemot VAW, cēla šīs prasības.

23 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un uzdot lietas dalībniekiem dažus jautājumus. Lietas dalībnieki uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā. Tad, pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šajā jautājumā, otrās palātas priekšsēdētājs ar 2003. gada 5. jūnija rīkojumu atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 50. pantam apvienoja šīs septiņas lietas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai. Turklāt viņš piešķīra konfidencialitātes statusu atsevišķiem lietu materiālu dokumentiem. 2003. gada 3. jūlija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku, – izņemot C/G, kas minētajā tiesas sēdē nepiedalījās, – mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.

24 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 26. septembrī, GrafTech International Ltd (agrākais UCAR) lūdza apturēt Lēmuma piemērošanu un noteikt pagaidu pasākumus attiecībā uz tam uzliktā naudas soda maksājuma noteikumiem, kuri paredzēti Jūlija un Augusta vēstulēs (lieta T‑246/01 R). Pēc tam, kad GrafTech atteicās no sava pieteikuma par pagaidu noregulējumu, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs 2004. gada 24. martā izdeva rīkojumu izslēgt lietu T‑246/01 R no Pirmās instances tiesas reģistra un piesprieda GrafTech atlīdzināt ar šo lietu saistītos tiesāšanās izdevumus.

Lietas dalībnieku prasījumi

25 Tokai (T‑236/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 3. pantu (un, ja nepieciešams, 4. pantu) tiktāl, ciktāl [Tokai] ar to ir uzlikts naudas sods EUR 24,5 miljonu apmērā, vai – pakārtoti – būtiski samazināt naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

26 SGL (T‑239/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz [SGL]; pakārtoti – pienācīgi samazināt uzliktā naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

27 Nippon (T‑244/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēta [Nippon] dalība EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam; atcelt Lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl [Nippon] ar to ir uzlikts naudas sods EUR 12,2 miljonu apmērā; pakārtoti – būtiski samazināt naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28 SDK (T‑245/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 3. panta d) punktu; pakārtoti – samazināt naudas soda apmēru līdz EUR 2,95 miljoniem vai jebkurai citai summai, ko Pirmās instances tiesa uzskatīs par saprātīgu; saskaņā ar Reglamenta 65. panta b) punktu uzaicināt Komisiju iesniegt visus dokumentus, kuros redzams, kā aprēķināts uzliktais naudas sods; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

29 UCAR (T‑246/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: noteikt nepieciešamos pierādījumu savākšanas pasākumus; atcelt Lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl [UCAR] ar to ir uzlikts naudas sods, vai – pakārtoti – samazināt tā apmēru; atcelt Lēmuma 4. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz [UCAR], vai – pakārtoti – grozīt maksājuma nosacījumus, kas uz uzlikto naudas sodu attiecināmi saskaņā ar prasības pieteikuma 50. pielikumā ietvertajiem noteikumiem; atcelt Jūlija vēstuli vai – pakārtoti – grozīt tajā minētos nosacījumus saskaņā ar prasības pieteikuma 50. pielikumā ietvertajiem noteikumiem; atcelt Augusta vēstuli vai – pakārtoti – grozīt tajā minētos nosacījumus saskaņā ar prasības pieteikuma 50. pielikumā ietvertajiem noteikumiem; noteikt jebkuru citu pasākumu taisnīguma nodrošināšanai; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

30 SEC (T‑251/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl [SEC] ar to ir uzlikts naudas sods EUR 12,2 miljonu apmērā; pakārtoti – būtiski samazināt naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

31 C/G (T‑252/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmumu tiktāl, ciktāl [C/G] ar to ir uzlikts naudas sods; pakārtoti – samazināt tam uzliktā naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32 Lietā T‑236/01, lietā T‑239/01, lietā T‑245/01, lietā T‑251/01 un lietā T‑252/01 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: noraidīt prasību kā nepamatotu; piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

33 Lietā T‑244/01 un lietā T‑246/01 tās prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: noraidīt prasību kā nepamatotu; palielināt naudas sodu; piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

34 Lielākajā daļā lietu prasītāji, neapstrīdot Lēmumā konstatētos faktus pēc būtības, būtībā vēlas vienīgi panākt, lai tiktu atcelti tiem uzliktie naudas sodi vai samazināts to apmērs, norādīdami, ka Komisija nav ņēmusi vērā citās valstīs jau uzliktos naudas sodus un ir kļūdaini piemērojusi savas Pamatnostādnes un Paziņojumu par sadarbību. Tomēr dažas prasības turklāt ir vērstas uz visa Lēmuma atcelšanu un ir balstītas uz pamatiem saistībā ar Lēmuma prettiesiskumu kopumā un/vai uz pamatiem saistībā ar kļūdām, ko Komisija pieļāvusi, konstatēdama pārkāpuma faktus. Visbeidzot, divās lietās ir apstrīdēti uzlikto naudas sodu maksājuma noteikumi.

35 Tādējādi vispirms jāaplūko prasījumi, kuru priekšmets ir visa Lēmuma atcelšana vai atsevišķu tajā ietverto faktu konstatējumu atcelšana. Pēc tam tiks aplūkoti prasījumi atcelt Lēmuma 3. pantu vai samazināt naudas sodus, kas noteikti saskaņā ar Pamatnostādnēm un Paziņojumu par sadarbību. Visbeidzot, tiks aplūkoti iebildumi par naudas sodu maksājuma noteikumiem.

Par prasījumiem atcelt visu Lēmumu vai atsevišķus faktu konstatējumus





Par prasījumiem atcelt visu Lēmumu

Lieta T‑239/01

36 SGL ir vienīgais prasītājs, kas galvenokārt oficiāli lūdz atcelt visu Lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz [SGL]. Šo prasījumu pamatojumam izvirzītie pamati ir balstīti uz vairākiem procesuālo noteikumu pārkāpumiem.

Par apgalvoto atteikumu iepazīties ar visiem lietas materiāliem

37 SGL iebilst, ka Komisija tam ir atteikusi piekļuvi saviem iekšējiem dokumentiem un nav sniegusi nekonfidenciālu minēto dokumentu, kā arī dokumentu, kuros ietverti komercnoslēpumi vai konfidenciāla informācija, sarakstu un kopsavilkumu. Šī [SGL] tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ tas neesot varējis gūt priekšstatu par kontaktiem, kādi notikuši starp Komisiju un pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem saistībā ar to sadarbību. Tādējādi Lēmums esot jāatceļ.

38 Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai ļautu attiecīgajiem uzņēmumiem efektīvi aizstāvēties pret paziņojumā par iebildumiem izvirzītajiem iebildumiem, Komisijai ir pienākums nodrošināt piekļuvi visiem izmeklēšanas lietas materiāliem, izņemot dokumentus, kas ietver citu uzņēmumu komercnoslēpumus vai citu konfidenciālu informāciju, un Komisijas iekšējos dokumentus (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 170. punkts un tajā minētā judikatūra).

39 Tiktāl, ciktāl SGL Pirmās instances tiesā norāda, ka Komisijai esot bijis pienākums sniegt tam vismaz nekonfidenciālu sarakstu vai kopsavilkumu attiecībā uz saviem dokumentiem, kuros ietverta slepena vai konfidenciāla informācija, nākas konstatēt, ka administratīvajā procedūrā prasītājs nav paudis šādu lūgumu. [SGL] 2000. gada 9. marta vēstule un 2000. gada 4. aprīļa atbilde uz Paziņojumu par iebildumiem attiecas vienīgi uz Komisijas iekšējiem dokumentiem; 9. marta vēstulē SGL pat ir atzinis, ka Komisija tam ir sniegusi to dokumentu sarakstu, ar kuriem var iepazīties. Šajos apstākļos Komisijai nebija pienākuma pēc savas ierosmes nodrošināt piekļuvi minētajiem sarakstiem un kopsavilkumiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums Cementa lietā”, 383. punkts).

40 Saistībā ar lūgumu piekļūt iekšējiem dokumentiem, kuriem Komisijai nav pienākuma nodrošināt piekļuvi (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā LR AF 1998/Komisija, 170. punkts), jāatgādina, ka šis piekļuves ierobežojums ir pamatots ar nepieciešamību nodrošināt labu Komisijas darbību Līguma konkurences noteikumu pārkāpumu sodīšanas jomā; Komisijas iekšējie dokumenti ir pieejami tikai tad, ja to prasa lietas ārkārtas apstākļi, pamatojoties uz nopietnām norādēm, kas jāiesniedz ieinteresētajam lietas dalībniekam, un tas tā ir gan Kopienu tiesā, gan Komisijas vadītajā administratīvajā procedūrā (skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu Cementa lietā, 420. punkts un tajā minētā judikatūra). Vispārīgi apgalvodams, ka no Komisijas iekšējiem dokumentiem varētu izrietēt, ka, novērtējot [SGL] sadarbību, tas ir nostādīts neizdevīgākā stāvoklī nekā citi uzņēmumi, SGL nav sniedzis nopietnas norādes, kuras liecinātu par apstākļiem, kuru dēļ [SGL] būtu jānodrošina iespēja iepazīties ar attiecīgajiem dokumentiem.

41 Turklāt Komisija ir uzsvērusi, – un šajā jautājumā SGL to nav apstrīdējis, – ka dokumenti par uzņēmumu sadarbību neietilpst tās iekšējos lietas materiālos, bet ir iekļauti izmeklēšanas materiālos, kuri uzņēmumiem bija pieejami. Visbeidzot, kā izriet no vairākiem iebildumiem par tā naudas soda aprēķinu (skat. šī sprieduma 384. un nākamos punktus), SGL faktiski ir salīdzinājis savu sadarbību ar pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību; tas apstiprina Komisijas teikto.

42 Šajos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā nav izsniegusi savus iekšējos dokumentos SGL un nav tam nodevusi nekonfidenciālu minēto dokumentu sarakstu vai kopsavilkumus.

43 Tādējādi šis pamats ir noraidāms.

Par to, ka Paziņojums par iebildumiem neesot bijis pabeigts

44 SGL norāda, ka 2000. gada 24. janvāra Paziņojums par iebildumiem neesot bijis pabeigts. Lai gan Komisija 2000. gada 4. maija vēstulē esot konstatējusi, ka atsevišķu uzņēmumu atbildēs uz šo paziņojumu ir neprecizitātes un pretrunas, tā neesot to aizstājusi pirms Lēmuma pieņemšanas. Tāpēc SGL neesot varējis izmantot tiesības tikt uzklausītam par izmeklēšanas galīgo iznākumu.

45 Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka nav normas, kas aizliegtu Komisijai pēc Paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas paziņot attiecīgajiem lietas dalībniekiem par jauniem dokumentiem, kas, pēc tās uzskatiem, pamato tās viedokli, ja tā dod uzņēmumiem nepieciešamo laiku viedokļa paušanai šajā jautājumā (skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā LR AF 1998/Komisija, 190. punkts un tajā minētā judikatūra).

46 Šajā lietā Komisija atzīst, ka dažas atbildes uz Paziņojumu par iebildumiem ietvēra pretrunas un apsūdzības pret citiem uzņēmumiem. Tādēļ tā esot nodrošinājusi piekļuvi šo atbilžu nekonfidenciālajai versijai un esot ļāvusi uzņēmumiem izteikt apsvērumus par šo jautājumu 2000. gada 25. maija sēdē. Tomēr Komisija uz to pamata neesot izvirzījusi nekādu apsūdzību.

47 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Paziņojumam par iebildumiem ir jāsniedz ieinteresētajām personām iespēja faktiski uzzināt, kādā rīcībā Komisija tās vaino, bet šī prasība ir ievērota, ja galīgajā nolēmumā ieinteresētās personas netiek vainotas citos pārkāpumos kā tikai tajos, kas norādīti Paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir minēti vienīgi tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām bijusi iespēja paust viedokli (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00 CMA CGM u.c./Komisija, Recueil, II‑913. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā FETTCSA”, 109. punkts). Šajā lietā nekas neliedza SGL salīdzināt Paziņojumu par iebildumiem ar Lēmuma tekstu, lai pārbaudītu, vai Komisija nav balstījusies uz jauniem iebildumiem, kas nebija minēti Paziņojumā par iebildumiem un par ko SGL nebija varējis paust viedokli pirms Lēmuma pieņemšanas. Tomēr SGL nenorāda uz šo atšķirību starp Paziņojumu par iebildumiem un Lēmumu.

48 Katrā ziņā pietiek, ka Komisija ļauj uzņēmumiem īpaši paust viedokli par apsvērumiem, kas pausti attiecībā uz Paziņojumu par iebildumiem. Šajā lietā SGL nepārmet Komisijai, ka tā būtu aizskārusi [SGL] tiesības tikt uzklausītam tieši šajā jautājumā. [SGL] sūdzas tikai par to, ka Komisija ir atļāvusi tikai mutvārdu apsvērumus, bet nav pierādījis, ka vienīgi rakstveida apsvērumi tam būtu ļāvuši efektīvi aizstāvēt savu viedokli.

49 Tādējādi šis pamats ir noraidāms.

Par apgalvoto uzklausīšanas amatpersonas prettiesisko ziņojumu

50 Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka 2001. gada 28. maijā uzklausīšanas amatpersona saskaņā ar Komisijas 2001. gada 23. maija Lēmuma 2001/462/EK, EOTK par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem dažos tiesas procesos par konkurenci (OV L 162, 21. lpp.) 15. pantu ir sniegusi šādu nobeiguma ziņojumu:

“Lēmuma projekts nedod nekādu iemeslu īpašiem apsvērumiem par tiesībām tikt uzklausītam. Attiecīgie uzņēmumi nav norādījuši nekādas procesuālas problēmas. Lēmuma projektā nav ietverts neviens iebildums, par ko attiecīgie uzņēmumi nebūtu varējuši iepriekš paust savu nostāju.”

51 Šajā ziņā SGL apgalvo, ka uzklausīšanas amatpersona ir kļūdaini konstatējusi, ka [SGL] nav norādījis nekādas procesuālas problēmas. Pašā Lēmumā esot atzīts, ka SGL ir sūdzējies par nepilnīgu piekļuvi lietas materiāliem. Pārkāpjot Lēmuma 2001/462 8. panta prasības, uzklausīšanas amatpersona neesot lēmusi par lūgumu iepazīties ar lietas materiāliem, ko SGL izteica atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem. Tāpēc uzklausīšanas amatpersonas nobeiguma ziņojumā esot bijušas kļūdas, kas varēja ietekmēt Komisijas locekļu kolēģijas lēmumu par sliktu SGL. Uzklausīšanas amatpersona neesot aplūkojusi arī problēmu saistībā ar atsevišķu uzņēmumu atbildēm uz Paziņojumu par iebildumiem, kurās bija pretrunas un apsūdzības, par ko SGL esot varējis vienīgi mutvārdos paust viedokli sēdē. Lai gan SGL esot sūdzējies par šādu pieeju, uzklausīšanas amatpersonas ziņojumā šis procesuālo noteikumu pārkāpums neesot minēts.

52 Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Lēmuma 2001/462 2., 3. un 8. apsvērumu Komisijai ir jānodrošina, lai personām, uz kurām attiecas process par konkurenci, tiktu garantētas tiesības tikt uzklausītām visā šī procesa laikā; administratīvo procedūru šajā jomā vadīšana tai ir jāuztic neatkarīgai personai, kurai piemīt godīgums, kas nepieciešams minēto procedūru objektivitātes, pārskatāmības un efektivitātes veicināšanai. Atbilstoši minētā lēmuma 15. pantam un 16. panta 1. punktam uzklausīšanas amatpersona sagatavo nobeiguma ziņojumu par tiesību tikt uzklausītam ievērošanu, kurā aplūkots arī, vai lēmuma projekts ietver tikai iebildumus, par kuriem lietas dalībniekiem ir dota iespēja darīt zināmu savu viedokli, un to pievieno lēmuma projektam, kuru iesniedz Komisijai, lai nodrošinātu, ka, pieņemot lēmumu, Komisija ir pilnībā izvērtējusi “visu attiecīgo informāciju” saistībā ar procesa gaitu un tiesību tikt uzklausītam ievērošanu.

53 Kā izriet no iepriekš minētajām normām, uzklausīšanas amatpersonai nav uzdevuma savākt visus iebildumus attiecībā uz procesuāliem pārkāpumiem, ko administratīvās procedūras laikā izvirzījušas ieinteresētās personas. Tai ir jāpaziņo Komisijas locekļu kolēģijai vienīgi iebildumi, kas ir būtiski administratīvās procedūras gaitas likumības vērtējumam. Kā norādīts iepriekš, abi SGL izvirzītie pamati par tā piekļuvi Komisijas iekšējiem dokumentiem un problēmu saistībā ar atbildēm uz Paziņojumu par iebildumiem nav pamatoti. Tādējādi uzklausīšanas amatpersonai kā objektīvam un neatkarīgam konsultantam nebija jāpaziņo Komisijas locekļu kolēģijai šie abi nebūtiskie iebildumi.

54 Tādējādi arī šo pamatu nevar pieņemt.

55 No tā izriet, ka nevar pieņemt nevienu no pamatiem, ar kuriem SGL apgalvo, ka Lēmumam ir formas trūkumi.

Lieta T‑246/01

56 Neizvirzot oficiālus prasījumus atcelt visu Lēmumu, UCAR prasības pieteikumā ir norādījis, ka Lēmums ir “pilnībā vai daļēji jāatceļ”. Neaplūkodama tā mātes sabiedrību no 1992. gada līdz 1995. gadam, Mitsubishi un UnionCarbide, lomu aizliegtās vienošanās izveidē un darbības sākotnējā posmā, Komisija neesot izpildījusi pienākumu veikt objektīvu izmeklēšanu un esot aizskārusi tā tiesības uz aizstāvību. Tomēr replikā UCAR ir precizējis, ka tā mērķis ir panākt nevis visa Lēmuma atcelšanu saistībā ar būtiskas formas prasības pārkāpumu, bet gan tam Lēmuma 3. pantā uzliktā naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu. Kā norādījis UCAR, iepriekš minētā frāze tā prasības pieteikumā ir sniegta tikai šādā aspektā.

57 Pirmās instances tiesa no tā secina, ka UCAR celtajā prasībā nav lūgts atcelt visu Lēmumu. Tāpēc iebildums par to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā Mitsubishi un Union Carbide lomu attiecībā uz UCAR dalību inkriminētās aizliegtās vienošanās īstenošanā, tiks aplūkots kopā ar UCAR izvirzītajiem pamatiem par tā naudas soda aprēķinu.

Par prasījumiem daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu un atsevišķus tajā ietvertos faktu konstatējumus

Par pamatu, kas lietā T‑239/01 ir balstīts uz kļūdainu konstatējumu par centrālas uzraudzības sistēmas ieviešanu

58 Saistībā ar pamatu grupu par to, ka SGL naudas sods ir aprēķināts kļūdaini, tas iebilst, ka Komisija to esot diskriminējusi attiecībā pret SDK, samazinot minētajam uzņēmumam uzlikto naudas sodu, jo tas bija darījis zināmu, ka pastāv un darbojas saistībā ar aizliegto vienošanos ieviesta centrāla uzraudzības sistēma (Central Monitoring System, turpmāk tekstā – “CMS”). SGL norāda, ka šī sistēma nekad nav izmantota. Tas esot Komisiju par to informējis savā atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem.

59 Šajā ziņā Pirmās instances tiesa konstatē, ka SGL prasības pieteikumā ir minējis, ka atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem tas ir skaidri atturējies apstrīdēt Komisijas izklāstītos faktus. Minētajā atbildē SGL tomēr esot labojis atsevišķus faktu konstatējumus; attiecībā uz CMS tas ir norādījis, ka “centrālā uzraudzības sistēma [..] nekad nav izmantota”.

60 Pirmās instances tiesa atgādina, ka neatkarīgi no SGL atbildes šajā jautājumā Komisija Lēmumā ir uzskatījusi, ka norādītais pārkāpums it īpaši ir izpaudies kontroles mehānisma izveidē un karteļa nolīgumu īstenošanā (2. apsvērums). Tā ir sīki raksturojusi CMS (72., 73., 91. un 92. apsvērums), norādot, ka SGL aizstāvēto domu atspēko dokumentāri pierādījumi un citu ražotāju, piemēram, Tokai un UCAR, paziņojumi. Komisijas iebildumu rakstā ir norādīts uz šīm Lēmuma daļām, bet SGL replikā ir vienīgi atkārtots, ka CMS netika ieviesta.

61 Šīs lietas apstākļos ar to, ka SGL ir tikai vispārīgi atkārtojis vienkāršu nepamatotu apgalvojumu par CMS neieviešanu, nepietiek, lai atbilstoši atspēkotu Lēmumā minētos pretējos faktu konstatējumus.

62 Tāpēc pamats par faktu konstatējumiem saistībā ar CMS piemērošanu ir noraidāms.

Par pamatu, kas lietā T‑236/01 ir balstīts uz kļūdainu konstatējumu par aizliegtās vienošanās globālo raksturu

63 Saistībā ar pamatu par to, ka Komisija ir kļūdaini pamatojusies uz tā pasaules apgrozījumu, Tokai apgalvo, ka grafīta elektrodu ģeogrāfiskajam tirgum nav globāla rakstura. Katrā ziņā Komisija neesot pienācīgi analizējusi attiecīgo ģeogrāfisko tirgu. 1991. gada 4. janvāra lēmumā (Mitsubishi/UCAR, IVM024), kas pieņemts saskaņā ar regulu par uzņēmumu koncentrācijas kontroli, Komisija esot secinājusi, ka grafīta elektrodu tirgus ir Kopienas mēroga tirgus.

64 Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka Tokai pats prasības pieteikumā ir skaidri paziņojis, ka tā prasības mērķis nav apstrīdēt Lēmumā minētos faktus pēc būtības. Faktu konstatējumi, saskaņā ar kuriem ar aizliegto vienošanos kartelis ir savstarpēji sadalījis grafīta elektrodu pasaules tirgu, ir ietverti gan Lēmumā (skat., piemēram, 14.–18., 46., 47., 49., 51., 71., 72. un 73. apsvērumu), gan Paziņojumā par iebildumiem (33., 34., 35., 37., 39., 59., 60. un 61. punkts). Kā konstatējusi Komisija, no tā izriet, ka pati aizliegtās vienošanās būtība bija strukturēt grafīta elektrodu nozari pasaulē atbilstoši triju “pīlāru” sistēmai, kurā SGL pārstāv Eiropu, UCAR – Amerikas Savienotās Valstis, bet SDK, Tokai, Nippon un SEC – Japānu (Lēmuma 47. apsvērums). Turklāt starp Komisijas identificētajiem aizliegtās vienošanās galvenajiem principiem bija “vietējā ražotāja” princips, kuram bija jānosaka cenas savā teritorijā, kamēr pārējie ražotāji tam sekoja (skat. iepriekš 12. un 13. punktu), precizējot, ka ražotājiem, “kas nav vietējie ražotāji”, ir jādodas projām no pārējo “vietējiem” tirgiem (Lēmuma 50. apsvērums). Visbeidzot, Komisija ir izklāstījusi Amerikas sabiedrības C/G piemēru, kurai – lai gan tās rīcībā nav nevienas ražotnes ārpus ASV – ir izdevies iegūt aptuveni 7 % lielu tirgus daļu Eiropā un pārdot gandrīz trešdaļu savas produkcijas EEZ (Lēmuma 16., 30. un 85. apsvērums), ko Komisija ir uzskatījusi par norādi par pasaules mēroga tirgus esamību un pierādījumu tam, ka pat viens ražotājs, “kas nav vietējais ražotājs”, spēj traucēt aizliegtās vienošanās darbību.

65 Šis pamats ir acīmredzami nesaderīgs ar to, ka Tokai ir atzinis nupat izklāstītos faktu precizējumus un nav tos atbilstoši apstrīdējis nedz administratīvajā procedūrā, nedz Pirmās instances tiesā. To saistot ar pārējiem pamatiem par kļūdainu naudas sodu aprēķinu, šis pamats drīzāk attiecas uz to, kā Komisija ir novērtējusi Tokai rīcības faktisko ietekmi uz konkurenci EEZ. Tokai šajos pamatos it īpaši uzsver, ka tā rīcība bijusi pasīva un tam neesot ekonomiskas intereses pārdot attiecīgo ražojumu Eiropas tirgū. Tāpēc šī pamata faktiskā jēga ir pārmest Komisijai, ka tā Tokai uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā nav ņēmusi vērā tā pasīvo lomu.

66 Šis secinājums nav pretrunā Tokai atsaucei uz 1991. gada 4. janvāra lēmumu (Mitsubishi/UCAR, IVM024), kurā Komisija saistībā ar uzņēmumu koncentrāciju ir uzskatījusi, ka grafīta elektrodu tirgum ir Kopienas mērogs. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šis lēmums ir pieņemts citādos apstākļos nekā šajā lietā un ir tapis agrāk par Komisijas izmeklēšanu šajā lietā, kā arī pirms Lēmumā norādītā pārkāpuma laika posma. Tieši tas, ka 1997. gadā Komisija atklāja karteli, kurā piedalījās Tokai, ļāva tai konstatēt, ka karteļa dalībnieki ir sadalījuši grafīta elektrodu tirgu pasaules mērogā. Tāpēc atsaucei uz 1991. gada lēmumu nav nozīmes.

67 Tādējādi šis pamats ir noraidāms, jo tajā ir apstrīdēti faktu konstatējumi par grafīta elektrodu tirgus globālo raksturu.

Par pamatu, kas lietā T‑239/01 ir balstīts uz to, ka nav ņemts vērā pārkāpuma ilgums

68 Saistībā ar pamatu grupu par to, ka [SGL] naudas sods ir aprēķināts kļūdaini, SGL iebilst, ka Komisija, pirmkārt, esot bez pierādījumiem norādījusi pārāk lielu tā dalības pārkāpumā ilgumu: Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka SGL pēc 1997. gada jūnijā veiktajām pārbaudēm ir turpinājis pārkāpumu līdz 1998. gada februārim/martam. Tādējādi naudas sods tam esot noteikts kļūdaini, jo naudas sods ir palielināts saistībā ar minēto laika posmu. Turklāt Komisija iespējamo pārkāpuma turpināšanu pēc pārbaudēm esot kļūdaini uzskatījusi par atbildību pastiprinošu apstākli par sliktu SGL. Šajā ziņā SGL apgalvo, ka sanāksmes, kas apstrīdētajā laika posmā notikušas saistībā ar aizliegto vienošanos, attiecas nevis uz Eiropas tirgu, bet vienīgi uz Āzijas tirgiem, par ko tas jau esot informējis Komisiju administratīvajā procedūrā. Komisijas sava apgalvojuma pamatošanai norādītie pierādījumi neesot ticami.

69 Otrkārt, SGL sūdzas par kļūdainu konstatējumu Lēmuma 57. apsvērumā, atbilstoši kuram aizliegtās vienošanās Eiropas grupa esot sanākusi vēl kopš “1999. gada”. Pēc tā uzskatiem, nevar izslēgt, ka šai kļūdai ir bijusi negatīva ietekme tā naudas soda apmēra noteikšanā. Turklāt Lēmuma 124. apsvērumā Komisija apgalvojot, ka pastāv norādes, kas ļauj secināt, ka 2001. gadā pārkāpums vēl joprojām nebija beidzies. SGL lūdz Pirmās instances tiesai, veicot procesa organizatorisko pasākumu, pārbaudīt, vai kļūdainais skaitlis “1999” tika nodots Komisijas locekļu kolēģijai saistībā ar Lēmuma pieņemšanu.

70 Attiecībā uz SGL izvirzītā pamata pirmo daļu jāatgādina SGL atbildot uz Komisijas konstatējumiem pausto apsvērumu hronoloģija un precīzs saturs.

71 Pirmkārt, tieši atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, SGL ar 1999. gada 8. jūnija memorandu paziņoja, ka lielākie grafīta elektrodu ražotāji, to skaitā SGL un UCAR, koordinēja rīcību konkurences jomā no 1992. gada “līdz 1998. gadam”. Tad tas uzskaitīja sanāksmes, kas notikušas aizliegtās vienošanās ietvaros. Saistībā ar sanāksmēm pēc 1997. gada jūnija, tas ikreiz vienā vienīgā teikumā minēja 1997. gada jūlija sanāksmi Malaizijā, 1997. gada novembra sanāksmi Honkongā un 1998. gada februāra sanāksmi Bangkokā, norādot, ka šīs sanāksmes bija par Āzijai specifiskām tēmām.

72 Otrkārt, 2000. gada 24. janvāra Paziņojumā par iebildumiem bija minēts, ka pārkāpums, kurā vainots SGL, ilga līdz 1998. gada martam, precizējot, pirmkārt, ka Honkongas un Bangkokas sanāksmes bija par CMS tabulu par pārdošanas daudzumiem atjaunināšanu attiecībā uz visiem reģioniem un visiem tirgiem un, otrkārt, ka SGL un UCAR informēja aizliegtās vienošanās dalībniekus no Japānas par jaunajām Eiropā piemērotajām cenām (78. un 79. punkts). Saskaņā ar Paziņojumu par iebildumiem SGL un UCAR divpusējie kontakti turklāt notika vismaz līdz 1998. gada martam (80. punkts). Lielākā daļa no šiem konstatējumiem bija balstīta uz UCAR bijušā Eiropas pārdošanas direktora [..] kunga paziņojumu. Visbeidzot, Paziņojumā par iebildumiem ir ietverts plašs saraksts ar pievienotajiem dokumentiem, kas izmantoti kā pierādījumi, to skaitā [..] kunga paziņojums.

73 Treškārt, SGL 2000. gada 4. aprīļa atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem – pēc tam, kad tajā bija apstiprināts, ka Paziņojuma par iebildumiem rašanās fakti principā (“grundsätzlich”) nav apstrīdēti, – bija vienīgi norādīts uz 1999. gada 8. jūnija memorandu, neko neminot par jaunajiem konstatējumiem un dokumentārajiem pierādījumiem par apstrīdēto pārkāpuma laika posmu, kas bija ietverti Paziņojumā par iebildumiem. Konkrēti tajā nebija apstrīdēts [..] kunga paziņojums, lai gan SGL bija piekļuve šim paziņojumam.

74 Pirmās instances tiesā SGL nekādi būtiski nepapildināja savus argumentus, kas sniegti pirmstiesas procedūrā. Tas tikai apgalvoja, ka [..] kunga paziņojuma vērtība noteikti ir jāuztver relatīvi, ņemot vērā apstākļus, kādi valdīja tā izstrādes laikā. Šī piezīme attiecas uz Komisijas minēto faktu, ka UCAR – pēc tam, kad tas bija atlaidis [..] kungu, – jebkādam viņa ierosinātam mierizlīgumam strīdā par atlaišanu izvirzīja nosacījumu, ka viņam jāpiekrīt sadarboties ar Komisiju tās izmeklēšanā.

75 Tomēr [..] kunga papildu paziņojuma (supplemental statement) tekstā, uz kuru Komisija ir īpaši balstījusies, nav nekā tāda, kas varētu pamatot SGL paustās aizdomas: viņa minētie fakti ir konkrēti, un tajos nav pretrunu; [..] kungs piemin vairāku citu aizliegtās vienošanās dalībnieku pārstāvju vārdus, to skaitā [..] kungu no SGL un [..] kungu no UCAR, tāpēc viņa paziņojumu patiesumu varēja pārbaudīt, nopratinot šīs personas kā lieciniekus. Taču SGL nelūdza viņus izsaukt; administratīvajā procedūrā tas arī nevērsās Komisijā, lai darītu tai zināmus atbildes paziņojumus, piemēram, no sava bijušā pārdošanas direktora [..] kunga. Visbeidzot, no [..] kunga paziņojuma, kas arī ir nosūtīts Komisijai pēc UCAR lūguma, izriet, ka viņa paziņojumu mērķis nekādi nav bijis pierādīt UCAR nevainīgumu par sliktu citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, lai panāktu labvēlīgu risinājumu strīdā ar UCAR. [..] kungs norāda, ka šīs darbības, kas veido pārkāpumu, viņa priekšniekiem uzņēmumā bija zināmas un viņi tās bija atbalstījuši.

76 No tā izriet, ka SGL nav izdevies juridiski pietiekami pierādīt, ka Komisijas faktu konstatējumi par tā dalību pārkāpumā laika posmā no 1997. gada jūnija līdz 1998. gada martam (Lēmuma 91.–93. apsvērums) ir kļūdaini. Tādējādi šī pamata pirmā daļa ir noraidāma.

77 Attiecībā uz otro daļu, kas vērsta pret Lēmuma 57. apsvērumu, Komisija ir atzinusi, ka paziņotās Lēmuma vācu valodas versijas teikumā, saskaņā ar kuru Eiropas grupas sanāksmes aizliegtās vienošanās ietvaros ir notikušas “kopš 1999. gada”, ir drukas kļūda. To, ka šī kļūda ir acīmredzama, var secināt, pirmkārt, salīdzinot to ar Lēmuma angļu valodas versiju, kas ir otrs autentiskais teksts (līdzās vācu tekstam), kurā ir pareizi minēts “1992. gads”. Otrkārt, pati 57. apsvēruma vācu valodas versija (kurā ir kļūdainais 1999. gads) ir nesaprotama: kā norāda UCAR, attiecīgās sanāksmes esot beigušās “apmēram pēc gada” (proti, 2000. gadā, ja skatāmies pēc kļūdainā teksta loģikas), jo, kā tāpat norāda UCAR, Eiropas ražotāji uzskatīja, ka “1993. gadā” vairs nebija nepieciešamības sanākt. Šim teikumam acīmredzami ir jēga tikai tad, ja atskaites gads ir 1992. gads.

78 Visbeidzot un galvenais, – Lēmuma 1. pantā, kā arī 3., 114. un 155. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka SGL izdarītais pārkāpums beidzās 1998. gada martā. Šim atzinumam nav pretrunā Lēmuma 124. apsvērums, saskaņā ar kuru pārkāpums, iespējams, nav izbeigts pat 2001. gadā. Šī frāze, kas nemaina faktu konstatējumus par pārkāpuma ilgumu, der tikai kā pamatojums Lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantam, kurā attiecīgajiem uzņēmumiem – piesardzības dēļ – ir uzdots nekavējoties izbeigt minētos pārkāpumus, ja uzņēmumi nav jau to izdarījuši.

79 Acīmredzamā rakstura dēļ šī drukas kļūda nevarēja aizskart SGL intereses saistībā ar tā naudas soda noteikšanu: nodaļā “Pārkāpuma ilgums”, kura ietverta Lēmuma daļā, kas veltīta naudas sodu noteikšanai, ir norādīts “1998. gada februāris/marts” kā [laiks], kad beidzies pārkāpums, ko izdarījuši SGL, UCAR, Tokai, Nippon un SEC (155. apsvērums).

80 Tādējādi šāda kļūda nevar pamatot faktu konstatējumu par SGL izdarītā pārkāpuma ilgumu atcelšanu. Šajos apstākļos nav jāveic SGL ierosinātais procesa organizatoriskais pasākums.

81 Tāpēc šī SGL izvirzītā pamata abas daļas ir noraidāmas.

Par pamatiem, kas lietā T‑244/01 ir balstīti uz būtisku formas prasību pārkāpumu, jo nav pietiekamu pierādījumu par Nippon dalību pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, un uz pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā





Lietas dalībnieku argumenti

82 Pamatojot prasījumus daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu, Nippon apgalvo, ka pierādīšanas pienākums ir Komisijai, kad tā pieņem lēmumu, kurā uzņēmums apsūdzēts Kopienu tiesību normu pārkāpumā. Šajā gadījumā Lēmumā ietvertais konstatējums, saskaņā ar kuru Nippon ir piedalījies pārkāpumā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, neesot pamatots ar pietiekamiem un pārliecinošiem pierādījumiem. Tiktāl, ciktāl Komisija apgalvo, ka Nippon ir piedalījies sanāksmēs, kas rīkotas šajā laika posmā, tās apgalvojums neesot pierādīts. Komisijas izvirzītā apsūdzība esot pilnībā balstīta uz paziņojumiem, ko atsevišķi Nippon konkurenti (SDK, UCAR un SGL) snieguši, tikai lai panāktu, ka tiem tiek piemērots Paziņojums par sadarbību. Šajos apstākļos Komisija neesot bijusi tiesīga piešķirt nekādu pierādījumu vērtību šiem paziņojumiem, kuri neesot sevišķi ticami.

83 Attiecībā uz pirmo “uzņēmumu vadītāju” sanāksmi, kas rīkota Londonā 1992. gada 21. maijā, Nippon apgalvo, ka Lēmumā ietvertais konstatējums, saskaņā ar kuru Tokai pārstāvēja prasītāja intereses, nav pamatots ne ar vienu pierādījumu. Spriedumā Cementa lietā (minēts iepriekš 39. punktā, 2773.–2782. punkts) Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka, tā kā nebija pierādīts, ka lietas dalībnieks būtu devis norādījumus, lai tas tiktu pārstāvēts sanāksmē, Komisija nepamatoti secināja, ka šis lietas dalībnieks faktiski ir bijis klāt vai bijis pārstāvēts un ir pievienojies šajā sanāksmē noslēgtajam nolīgumam. Pēc prasītāja uzskatiem, šāds pamatojums ir jāievēro arī šajā lietā. Konkrēti, Komisija neesot sniegusi pierādījumus, kas liecinātu, ka prasītājs ir faktiski devis rīkojumu Tokai pārstāvēt to minētajā sanāksmē.

84 Tiktāl, ciktāl Komisija atsaucas uz kādu SDK paziņojumu par sanāksmi, kas acīmredzot notikusi saistībā ar iepriekšējiem kontaktiem pirms 1992. gada 21. maija sanāksmes, Nippon nespēj saprast, kādā veidā norāde uz sanāksmi, kura notikusi pirms aizliegtās vienošanās izveides, iespējams, varētu pierādīt [SDK] apgalvojumu. Runājot par SGL sniegto paziņojumu, tas esot rakstīts vispārīgi, bez jebkādām niansēm, un esot SGL vispārējs atzinums par tā dalību apgalvotajā pārkāpumā no 1992. līdz 1998. gadam. Šo paziņojumu nevarot interpretēt tādējādi, ka tas attiektos uz Nippon dalību dažādās sanāksmēs, kas notikušas apstrīdētajā laika posmā. Tāpat tajā neesot minēts, ka Tokai būtu pārstāvējis prasītāja intereses.

85 Nippon piebilst, ka UCAR neprecīzie paziņojumi, atbilstoši kuriem minētajā sanāksmē piedalījušies “atsevišķi Japānas konkurenti” un “vairāki Japānas konkurenti”, nevar pamatot Komisijas apgalvojumu, ka kāds konkrēts uzņēmums, kas piedalījās šajā sanāksmē, pārstāvēja tieši Nippon.

86 Attiecībā uz 1992. gada 25. maija un 19. septembra “darba” sanāksmēm Nippon apgalvo, ka Komisijas konstatējumi par tā klātbūtni šajās sanāksmēs ir pilnībā balstīti uz neprecīziem un nekonsekventiem prasītāja paziņojumiem. Lēmumā Komisija neesot sniegusi nevienu faktisku vai dokumentāru pierādījumu šajā ziņā.

87 Konkrētāk, attiecībā uz sanāksmi, kas rīkota Cīrihē 1992. gada 25. maijā, apgalvotā Nippon klātbūtne esot pamatota ar vienu vienīgu SDK paziņojumu, ka “Nippon pārstāvji” esot piedalījušies sanāksmē, nenorādot, kas to šajā gadījumā faktiski pārstāvējis. Savukārt paziņojumos par citām sabiedrībām SDK šo informāciju esot sniedzis sīki. Attiecībā uz UCAR paziņojumu – tajā vispār neesot minēta Cīrihes sanāksme. SGL paziņojumā neesot minēta Nippon klātbūtne šajā sanāksmē.

88 Attiecībā uz sanāksmi, kas rīkota Lugāno 1992. gada 19. septembrī, Nippon iespējamā klātbūtne atkal esot pilnībā pamatota ar vienu SGL sniegtu paziņojumu. Šis paziņojums esot pretrunā SDK un UCAR paziņojumiem, kuros Lugāno sanāksme nav minēta.

89 Tiktāl, ciktāl Lēmumā ir apgalvots, ka Nippon iesniegtie ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti pierāda tā klātbūtni attiecīgajās sanāksmēs (48. apsvērums), Nippon atgādina, ka tas šos dokumentus Komisijai nodevis pēc oficiāla informācijas pieprasījuma saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu. Tomēr Komisija neesot pilnvarota saņemt informāciju ārpus Kopienas teritorijas. Tādējādi šī informācija esot iegūta prettiesiski un nevarot būt pamats pierādījumam par Nippon dalību apgalvotajā pārkāpumā. Katrā ziņā šajā gadījumā Nippon adresētais pieprasījums neatbilstot Regulā Nr. 17 izvirzītajām prasībām, jo Komisija nav minējusi 15. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētos sodus, kā prasīts Regulas Nr. 17 11. panta 3. punktā. Visbeidzot, attiecīgie ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti nepierādot Nippon dalību sanāksmēs no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam.

90 Nippon apgalvo, ka sarakstē ar Komisiju tas nekad neesot atzinis, ka būtu piedalījies kādā no sanāksmēm, kas organizētas laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam. Šajā ziņā tas uzsver, ka tā 2000. gada 30. marta un 17. maija vēstules, kas rakstītas, atbildot uz Paziņojumu par iebildumiem, ir jāaplūko tā 1998. gada 18. decembra vēstules kontekstā.

91 Pēdējā minētajā vēstulē Nippon esot atbildējis uz Komisijas pieprasījumu, kura mērķis bijis noskaidrot, vai [Nippon] ir piedalījies sanāksmēs, ko organizējuši aizliegtās vienošanās dalībnieki. Atbilde esot bijusi skaidra un detalizēta attiecībā uz katru Komisijas norādīto laika posmu. Nippon neesot minējis nevienu pašu sanāksmi laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, lai gan Komisija esot noteikti veikusi izmeklēšanu par šo laika posmu.

92 Nippon piekrīt, ka tas 2000. gada 30. marta vēstulē ir atzinis, ka tā administratori vai vadošie darbinieki “vairākas reizes” ir piedalījušies konkurentu starptautiskajās sanāksmēs, un ir paziņojis, ka tas neapspriedīs savu dalību sanāksmēs. Tomēr šo vispārīgo paziņojumu nevar interpretēt kā atzīšanos, ka Nippon būtu piedalījies visās sanāksmēs, it īpaši tajās, kas notikušas tieši laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam.

93 Vēlākajā 2000. gada 17. maija vēstulē Nippon esot paskaidrojis, ka “būtībā” neapstrīd Paziņojumā par iebildumiem minētos faktus. Šī vēstule nenozīmējot, ka Nippon būtu piedalījies visās sanāksmēs. Gluži pretēji, tajā esot noteikti atgādināta 1998. gada 18. decembra vēstule un tātad atkārtots, ka Nippon bija iesaistīts tikai dažās sanāksmēs.

94 Nippon piebilst, ka Lēmums šajā jautājumā nav pienācīgi pamatots. Pat pieņemot, ka tā dalība pārkāpumā minētajā laika posmā būtu pierādīta, Komisija neesot norādījusi iemeslu, kura dēļ būtu pamats palielināt naudas soda pamatsummu, ņemot vērā, ka prasītājam uzliktais naudas sods ir palielināts arī saistībā ar apgalvoto pārkāpuma turpināšanu pēc Komisijas izmeklēšanas. Lēmumā neesot skaidrojuma par šo divkāršo palielinājumu.

95 Attiecībā uz Komisijas prasījumiem, lai Pirmās instances tiesa palielinātu prasītājam uzliktā naudas soda apmēru, prasītājs uzskata, ka šāds lūgums ir neatbilstošs un nepamatots.

96 Komisija uzsver, ka nevienā brīdī pirms prasības pieteikuma iesniegšanas Pirmās instances tiesā Nippon neesot apstrīdējis savu dalību sanāksmēs, kas organizētas no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam. Gluži pretēji, tas esot norādījis, ka neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija pamatoja savus apgalvojumus, lai panāktu naudas soda samazināšanu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību. Katrā ziņā Nippon dalība attiecīgajās sanāksmēs esot pierādīta ar SDK un SGL paziņojumiem.

97 Komisija atzīst, ka tās rīcībā nav Nippon ceļa izdevumus apliecinošu dokumentu, kas attiektos uz apstrīdēto laika posmu. Taču, ņemot vērā iepriekš minētos pierādījumus, neesot bijis nepieciešams atsaukties uz šiem dokumentiem.

98 Visbeidzot, Komisija lūdz Pirmās instances tiesu, lai tā, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, palielina Nippon uzlikto naudas sodu. Pretēji atbildei uz Paziņojumu par iebildumiem Nippon tagad apstrīdot konstatējumus par tā dalības ilgumu. Pēc Komisijas uzskatiem, naudas soda palielinājumam vajadzētu būt vismaz vienādam ar 10 % lielo samazinājumu, kāds Nippon piešķirts saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību.

Pirmās instances tiesas vērtējums

99 Vispirms jāatgādina, ka Lēmumā (113. apsvērums) Komisija vērtējumā par konkurences noteikumiem, kā arī par ilgumu, kas izmantots, aprēķinot naudas sodus, ņēma vērā tikai laika posmu, kas sākās 1992. gada maijā, dienā, kad notika pirmā “uzņēmumu vadītāju” sanāksme Londonā, kurā tika noteikti pamatprincipi tirgus savstarpējai sadalīšanai. Pēc Komisijas uzskatiem, tas, ka Nippon nepiedalījās šajā sanāksmē, nav svarīgi, jo to pārstāvēja Tokai un Nippon pats bija klāt pirmajā “darba” sanāksmē, kas notika vien četras dienas vēlāk.

100 Lai novērtētu šī pamata apmēru attiecībā uz šo konstatējumu, atkal ir jāatgādina dažādo administratīvās procedūras posmu hronoloģija un jāanalizē, pirmkārt, Komisijas iesniegto dokumentu un, otrkārt, Nippon sniegto paziņojumu saturs.

101 Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, Nippon ar 1998. gada 18. decembra vēstuli sniedza informāciju par tā ģenerāldirektora [..] kunga un dažu citu vadošo darbinieku ceļojumiem. Šajā vēstulē patiešām nav minēts neviens darījumu brauciens apstrīdētajā laika posmā.

102 Otrkārt, 2000. gada 24. janvāra Paziņojuma par iebildumiem 36., 37., 39., 40. un 101. punktā, norādot uz SGL, SDK un UCAR paziņojumiem, ir izklāstīts, ka pirmās, Londonā 1992. gada 21. maijā notikušās “uzņēmumu vadītāju” sanāksmes dalībnieki bija SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK un Tokai, “pēdējam minētajam pārstāvot arī Nippon un SEC intereses”, un ka aizliegtās vienošanās pamatnoteikumi tika paredzēti minētajā sanāksmē; ka gandrīz uzreiz pēc šīs sanāksmes Cīrihē 1992. gada 25. maijā notika “darba” sanāksme, kurā piedalījās visu to uzņēmumu pārstāvji, kas ir Paziņojuma par iebildumiem adresāti, to skaitā Nippon, un kurā grafīta elektrodu pasaules tirgus tika aplūkots attiecībā uz katru reģionu (Tālie Austrumi, Tuvie Austrumi un Āfrika, Rietumeiropa, Austrumeiropa, Latīņamerika un Ziemeļamerika) un tika piešķirtas tirgus daļas; ka Nippon un SEC nevar norādīt, ka nav bijuši klāt 1992. gada 21. maija sanāksmē, jo tos abus pārstāvēja Tokai un tie paši piedalījās pirmajā “darba” sanāksmē, kas notika jau pēc četrām dienām; ka otra “darba” sanāksme notika Lugāno 1992. gada 19. septembrī, “klātesot Japānas ražotājiem”, kurā, pirmkārt, šiem ražotājiem tika paziņotas minimālās cenas Eiropas tirgum un, otrkārt, tika noteikti daudzumi, kā arī kvotas katram reģionam.

103 Treškārt, Nippon atbilde uz Paziņojumu par iebildumiem ir rakstīta 2000. gada 30. martā, kad Nippon nebija iepazinies ar Komisijas izmeklēšanas materiāliem, lai gan Komisija no 2000. gada 14. līdz 23. februārim bija nodrošinājusi piekļuvi šiem lietas materiāliem (Lēmuma 38. apsvērums); Nippon arī nepiedalījās sēdē, ko Komisija organizēja 2000. gada 25. maijā (Lēmuma 40. apsvērums). Šajā atbildē Nippon atzīst, ka tā pārstāvji “vairākas reizes” ir piedalījušies konkurentu starptautiskajās sanāksmēs, un dara zināmu, ka “attiecībā uz [aizliegtās vienošanās] sākotnējo posmu” tas nav piedalījies visos notikumos, lai gan bijis aicināts piedalīties. Tāpat [Nippon] “attiecībā uz Paziņojumu par iebildumiem” uzsver, ka “no faktu viedokļa neapstrīd savu dalību sanāksmēs” un visplašākajā mērā piedāvā Komisijai savu sadarbību.

104 Ceturtkārt, vēlākā 2000. gada 17. maija vēstulē, kurā Nippon lūdz piemērot Paziņojumu par sadarbību, norādot uz 2000. gada 30. marta atbildes 6. punktu, ir atgādināts, ka Nippon “būtībā neapstrīd Paziņojumā par iebildumiem konstatētos faktus pēc būtības”. Kā piemēru tam, ka tas ir pilnībā sadarbojies ar Komisiju, [Nippon] it īpaši min savu 1998. gada 18. decembra vēstuli, norādot, ka tajā ir minētas visas sanāksmes, kurās piedalījušies tā pārstāvji. Visbeidzot, tas noteikti norāda, ka ir izbeidzis pārkāpumu pēc 1998. gada februāra.

105 Nupat īsumā izklāstītie dokumenti nepamato Nippon aizstāvēto domu. Lai gan Nippon patiešām nav pēc savas ierosmes (1998. gada 18. decembra vēstule) apgalvojis, ka būtu piedalījies atbilstošajā laika posmā organizētajās sanāksmēs, vēlākajā Paziņojumā par iebildumiem bija ļoti konkrētas norādes attiecīgi par tā dalību un to, ka to šajās sanāksmēs pārstāvēja Tokai, turklāt precizējot, ka šajās reizēs tika apspriesti aizliegtās vienošanās darbībai svarīgi jautājumi. Šīs norādes bija balstītas uz paziņojumiem, ko snieguši citi uzņēmumi, nevis Nippon. Tāpēc Nippon, lasot Paziņojumu par iebildumiem, bija saprātīgi jāsecina, ka Komisijai minētie paziņojumi šķiet nozīmīgāki un ticamāki par Nippon 1998. gada 18. decembra vēstuli.

106 Šajos apstākļos, ja Nippon nepiekrita nedz Paziņojumā par iebildumiem ietvertajiem apgalvojumiem par tā dalību vai pārstāvību atbilstošajā laika posmā organizētajās sanāksmēs, nedz tam, ka SGL, SDK un UCAR paziņojumi, ar kuriem Komisija pamatojusi savus apgalvojumus, ir būtiski un tiem ir pierādījumu vērtība, tam tie bija jāapstrīd atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem. Tikai šāda konkrēta apstrīdēšana, kas veikta jau šajā administratīvās procedūras stadijā, būtu devusi Komisijai iespēju padziļināt izmeklēšanu un mēģināt sniegt papildu pierādījumus.

107 Nippon 2000. gada 30. marta un 17. maija vēstulēs nemaz nav konkrēti apstrīdēti iepriekš minētie apgalvojumi un paziņojumi. Gluži pretēji, cerībā uz naudas soda samazinājumu Nippon uzsver savu vēlmi sadarboties un dara zināmu, ka neapstrīd Paziņojumā par iebildumiem konstatētos faktus pēc būtības. Vienīgā konkrētā piezīme par pārkāpuma ilgumu attiecas uz beigu posmu, proti, par visu pārkāpuma darbību izbeigšanu pēc 1998. gada februāra. No šāda viedokļa raugoties, to, ka [Nippon] neapstrīdēja faktus par pirmajiem desmit mēnešiem – kopā ar to, ka Nippon neiepazinās ar Komisijas izmeklēšanas materiāliem un nepiedalījās Komisijas organizētajā sēdē, – Komisija varēja saprātīgi interpretēt tā, ka Nippon sadarbībā, kuru tas piedāvāja Komisijai, bija paredzējis vienkāršot tās uzdevumu pierādīt pārkāpuma ilgumu, piekrītot konstatējumiem par tā sākumu un sniedzot precizējumu vienīgi par tā beigām.

108 Attiecībā uz to, vai Nippon var atgriezties pie šīs sadarbības un Pirmās instances tiesā norādīt, ka no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam pārkāpumā nav piedalījies, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru gadījumā, ja apsūdzētais uzņēmums nav noteikti atzinis faktus, Komisijai šie fakti ir jāpierāda un uzņēmums tiesvedībā savai aizstāvībai var izvirzīt jebkādus pamatus, kuri tam šķiet atbilstoši (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑297/98 P SCAHolding/Komisija, Recueil, I‑10101. lpp., 37. punkts). No tā, gluži pretēji, ir secināms, ka tā nav gadījumā, ja attiecīgais uzņēmums ir noteikti, skaidri un precīzi atzinis faktus: tad, ja tas administratīvajā procedūrā ir noteikti atzinis pēc būtības faktus, kuros Komisija to vainojusi Paziņojumā par iebildumiem, šie fakti ir jāuzskata par pierādītiem un tiesvedībā Pirmās instances tiesā uzņēmums tos principā vairs nevar apstrīdēt.

109 Tomēr šajā lietā Nippon inkriminēto dalību aizliegtajā kartelī no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam Komisija ir secinājusi nevis no Nippon skaidra un precīza paziņojuma, kas noteikti attiecas uz šo laika posmu, bet gan no apstākļu kopuma, piemēram, tā objektīvās izturēšanās pret Komisiju administratīvās procedūras laikā un tā visai vispārīgajiem paziņojumiem par faktu neapstrīdēšanu. Šajos apstākļos nevar liegt Nippon Pirmās instances tiesā norādīt, ka šis apstākļu kopums ir kļūdaini interpretēts kā tāds, kas pierāda [Nippon] dalību pārkāpumā iepriekš minētajā laika posmā.

110 Tomēr šo novēloto apstrīdēšanu nevar akceptēt pēc būtības. Kā konstatēts iepriekš, Komisija pamatoti uzskatīja, ka Nippon, ņemot vērā Paziņojumā par iebildumiem sniegtos pierādījumus, nebija apstrīdējis savu dalību pārkāpumā atbilstošajā laika posmā. Tādējādi Komisijai Pirmās instances tiesā pietika tikai atgādināt, pirmkārt, Nippon rīcību administratīvajā procedūrā un, otrkārt, minētos pierādījumus, konkrētāk, SGL, SDK un UCAR paziņojumus. Šie paziņojumi – ko, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, Komisija sniedza kopsavilkuma versijā, – juridiski pietiekami pierāda Nippon dalību pārkāpumā attiecīgajā laika posmā.

111 No tā izriet, ka Komisijai nebija pienākuma no jauna sniegt pierādījumus Pirmās instances tiesā un paust viedokli par argumentiem, ko Nippon pirmoreiz izvirzījis Pirmās instances tiesā, lai vājinātu iepriekš minētos pierādījumus. Konkrēti, Nippon argumentus par tā ceļa izdevumus apliecinošajiem dokumentiem varēja uzskatīt par nebūtiskiem. Tāpēc Komisijas uzdevums pierādīt pārkāpuma faktus, kuru administratīvās procedūras laikā bija veicinājusi Nippon rīcība un paziņojumi, objektīvi netika apgrūtināts ar to, ka vēlāk Nippon Pirmās instances tiesā tos apstrīdēja.

112 Tomēr nevar noliegt, ka Komisijai – pretēji visām pamatotajām cerībām saistībā ar Nippon objektīvu sadarbību administratīvā procesa laikā – nācās sagatavot un paust Pirmās instances tiesā aizstāvību, tādēļ ka tika apstrīdēti pārkāpuma fakti, attiecībā uz kuriem tā pamatoti bija uzskatījusi, ka Nippon tos vairs neapšaubīs. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāizmanto neierobežotā kompetence, kura tai piešķirta saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu, palielinot Nippon uzlikto naudas sodu par 2 procentiem (skat. šī sprieduma 457. punktu).

113 Šis secinājums nav pretrunā Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumam lietā T‑354/94 Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, II‑843. lpp., 85. punkts). Minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, pēc tam, kad Tiesa tai lietu bija nodevusi atpakaļ izskatīšanai pēc apelācijas, atzina – risks, ka uzņēmums, kam par sadarbību samazināts naudas soda apmērs, vēlāk iesniegs prasību atcelt lēmumu, ar kuru tas sodīts par konkurences noteikumu pārkāpumu, un ka spriedums Pirmās instances tiesā vai Tiesā tam var būt labvēlīgs, ir parastas Līgumā paredzēto tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas sekas; tādējādi tas vien, ka šim uzņēmumam tiesas nolēmums ir labvēlīgs, nevar pamatot jaunu tam piešķirtā samazinājuma apmēra novērtēšanu. Šajā ziņā jāuzsver, ka Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumā lietā T‑354/94 Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, II‑2111. lpp.), par kuru bija iesniegta apelācija, nebija lemts par uzņēmumam par sadarbību piešķirta naudas soda samazinājuma atbilstību un turklāt Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, I‑9925. lpp.), ar kuru daļēji atcelts minētais spriedums, tāpat nebija aplūkots minētā naudas soda samazinājuma jautājums. Ņemot vērā šo īpašo procesuālo situāciju, tas, ka Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā 2002. gada 28. februāra spriedumā atteicās “no jauna vērtēt piešķirtā [..] samazinājuma apmēru”, nav interpretējams tādējādi, ka Pirmās instances tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nekādos apstākļos nevarētu palielināt tādam uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, kurš pēc tam, kad tam piemērots naudas soda samazinājums par to, ka tas nav pēc būtības apstrīdējis Komisijas administratīvās procedūras laikā konstatētos faktus, šo pašu faktu patiesumu pirmoreiz apstrīd Pirmās instances tiesā.

114 Tiktāl, ciktāl Nippon arī norāda, ka Lēmuma 48. apsvērumā ir kļūdaini apgalvots, ka tā ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti pierāda tā klātbūtni “uzņēmumu vadītāju” un “darba” sanāksmēs, pietiek atgādināt minētā apsvēruma tekstu, saskaņā ar kuru Tokai, Nippon un SEC pārstāvju dalību minētajās sanāksmēs “vai nu atzīst viņi paši, vai arī apstiprina to ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti”. Ņemot vērā, ka Nippon ir objektīvi atzinis, ka ir piedalījies pārkāpumā visu tā laiku, šo frāzi nevar interpretēt tādējādi, ka Komisija būtu vēlējusies tikai sabiedrības Nippon dalību pārkāpumā tieši no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam pamatot ar tās ceļa izdevumus apliecinošajiem dokumentiem.

115 Visbeidzot, iebildums par pamatojuma nesniegšanu neattiecas ne uz visu Lēmumu, ne uz fakta konstatējumu par iepriekš minēto dalības laika posmu. Tas attiecas tikai uz Nippon uzliktā naudas soda pamatsummas palielināšanu par 55 %. Tādējādi, pat pieņemot, ka šis iebildums būtu pamatots, tas izraisītu nevis visa Lēmuma vai attiecīgā fakta konstatējuma atcelšanu, bet gan vienīgi izmaiņas attiecībā uz paredzēto palielinājumu par 55 %.

116 No iepriekš izklāstītā izriet, ka pamati par būtisku formas prasību pārkāpumu saistībā ar pietiekamu pierādījumu trūkumu par Nippon dalību pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam un pamatojuma nesniegšanu ir noraidāmi.

117 Izskatot pirmo pamatu grupu, ir secināts, ka neviens prasītāju izvirzītais apstāklis nepamato visa Lēmuma vai tajā ietverto faktu konstatējumu atcelšanu. Tādējādi prasījumi atcelt visu Lēmumu vai daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu ir noraidāmi.

118 Tādējādi, turpmāk izskatot prasījumus un pamatus par naudas sodu noteikšanu, tiks ņemti vērā visi minētie faktu konstatējumi.

Par prasījumiem atcelt Lēmuma 3. pantu vai samazināt uzliktos naudas sodus





Par pamatiem par sodu saskaitīšanas aizlieguma principa pārkāpumu un Komisijas pienākumu ņemt vērā agrāk uzliktos sodus, kā arī pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā

Lietas dalībnieku argumenti

119 Visi prasītāji, izņemot C/G, norāda, ka, atteikdamās no Lēmumā noteiktajiem naudas sodiem atskaitīt to naudas sodu summu, kas jau uzlikti ASV un Kanādā, kā arī summu, ko veido zaudējumu atlīdzības prasījumi ar soda raksturu, kas jau samaksāti minētajās valstīs, Komisija ir pārkāpusi noteikumu, ar kuru ir aizliegta sodu saskaitīšana par vienu pārkāpumu. Šis noteikums esot balstīts uz Kopienas konstitucionālajās tiesībās nostiprinātajiem taisnīguma un samērīguma principiem; tas esot apstiprināts 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV 2000, C 364, 1. lpp.) 50. pantā un 54.–58. pantā 1985. gada 14. jūnija Konvencijā, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.), kas 1990. gada 19. jūnijā parakstīta Šengenā (Luksemburga). Princips ne bis in idem esot nostiprināts arī Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECTK) Protokola Nr. 7 4. pantā, kas it īpaši interpretēts Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2001. gada 29. maija spriedumā lietā Fischer pret Austriju.

120 Kā izrietot no Tiesas 1972. gada 14. decembra sprieduma lietā 7/72 Boehringer/Komisija (Recueil, 1281. lpp.), Komisijai esot pienākums trešo valstu iestāžu uzlikto sodu ieskaitīt, ja fakti, kurus, pirmkārt, Komisija un, otrkārt, minētās iestādes inkriminē prasītājam uzņēmumam, ir identiski. Tieši tā tas esot šajā lietā, jo atšķirībā no lietas, kurā pieņemts minētais 1972. gada 14. decembra spriedums, aizliegtā vienošanās, par ko Amerikas un Kanādas iestādes piemērojušas sodu, priekšmeta, vietas un ilguma ziņā ir tāda pati kā aizliegtā vienošanās, par ko sodu ir piemērojusi Komisija.

121 Turklāt, neņemot vērā ieskaitīšanas principu, neesot ievērots Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68 Walt Wilhelm u.c. (Recueil, 1. lpp., 11. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑149/89 Sotralentz/Komisija (Recueil, II‑1127. lpp., 29. punkts) un 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, II‑931. lpp., 96. punkts), saskaņā ar kuriem vispārējā taisnīguma prasība nozīmē, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai ir jāņem vērā sodi, kas tam pašam uzņēmumam jau ir uzlikti par to pašu faktu.

122 Šajā ziņā SGL apstrīd Lēmumā ietverto vērtējumu, saskaņā ar kuru naudas sodos, kas uzlikti ASV un Kanādā, ir ņemta vērā vienīgi aizliegtās vienošanās konkurenci traucējošā ietekme šo tiesu jurisdikcijā (Lēmuma 179. un 180. apsvērums). Lai pierādītu, ka ASV un Eiropā ir piemērots sods par identiskiem faktiem, SGL norāda uz Lēmumā veiktajiem konstatējumiem. Attiecīgi Lēmuma 14., 17., 18., 71.–73., 106. un 149. apsvērums pierādot, ka Komisija ir vispārīgi atzinusi, ka pārkāpumus veidoja uz globālu projektu balstīti nolīgumi pasaules mērogā, kuros piedalījās attiecīgie uzņēmumi. Komisija neesot apgalvojusi, ka fakti, par kuriem tā uzlikusi naudas sodu, ir notikumi, kas ir nodalāmi no faktiem, par kuriem jau piemērots sods ASV. Attiecībā uz iebildumu pēc būtības, uz kuru attiecas prasītājam ASV uzliktais sods, tiesā apstiprinātajā izlīgumā (plea agreement) esot lasāms, ka nolīgumi par attiecīgajām cenām un kvotām notikuši “Amerikas Savienotajās Valstīs un citur” no 1992. gada līdz 1997. gada jūnijam.

123 SGL piebilst, ka tam ASV uzliktais kriminālsods USD 135 miljonu apmērā jau pārsniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto sodu maksimālo robežu (10 % no pasaules apgrozījuma). Tādējādi Komisija neesot drīkstējusi tam uzlikt papildu sodu EUR 80,2 miljonu apmērā.

124 Tāpat SGL uzsver, ka Komisija, neveicot nekādu citās valstīs jau uzlikto sodu ieskaitīšanu, nav ņēmusi vērā paziņojumu, ko sniedzis bijušais Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors Aleksandrs Šaubs [Alexander Schaub], kurš tikšanās laikā, kas notikusi 1998. gada 1. decembrī, solījis, ka, aprēķinot naudas sodu, Komisija ņemšot vērā ASV uzliktos sodus.

125 Turklāt prasītāji uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi sodu saskaitīšanas aizlieguma principu, ņemdama vērā to pasaules apgrozījumu, kurā ietilpst apgrozījums ASV un Kanādā. Šo apgrozījumu jau esot ņēmušas vērā Amerikas un Kanādas iestādes, nosakot to naudas sodus. Tāpēc, lai novērstu divkāršu sodu, pēc prasītāju uzskatiem, Komisijai bija jāņem vērā tikai tā apgrozījuma daļa, kas gūta no grafīta elektrodu pārdošanas Eiropā.

126 Tie piebilst, ka Komisija nav ņēmusi vērā jau uzlikto naudas sodu preventīvo iedarbību. Nosakot naudas sodu apmēru, tā neesot ievērojusi, ka prasītājiem trešās valstīs jau bija piespriesti naudas sodi un prasīts atlīdzināt zaudējumus pietiekamā apmērā, lai atturētu tos no jaunu konkurences tiesību pārkāpumu izdarīšanas. Tādējādi prasītāji jau esot pietiekami sodīti.

127 Visbeidzot, Tokai un Nippon vaino Komisiju, ka tā Lēmumā nav sniegusi pietiekamu pamatojumu šajā jautājumā. Pirmkārt, tā neesot atbildējusi uz Tokai argumentu par principu ne bis in idem, kas izvirzīts tā atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem; minētajā argumentā esot uzsvērta nepieciešamība naudas soda aprēķināšanai pienācīgi “noteikt teritoriju”. Otrkārt, pēc Nippon uzskatiem, pienākums norādīt pamatojumu esot bijis sevišķi svarīgs šajā lietā, jo Komisija uzlikusi naudas sodus, kas aprēķināti pēc pasaules apgrozījuma, taču šī metode esot jauns posms Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē.

128 Komisija būtībā norāda, ka naudas sodi, ko uzlikušas trešo valstu iestādes, ir piemēroti tikai par to valsts konkurences tiesību pārkāpumiem un ka to kompetencē nav sodīt par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumiem. Tas, ka dažādām iestādēm ir nācies izskatīt tos pašus faktus, neesot būtiski, jo viens fakts var atbilst pārkāpumam vairākās tiesību sistēmās.

129 Par naudas sodu preventīvo raksturu Komisija atgādina, ka galvenais kritērijs naudas soda aprēķināšanā ir pārkāpuma smagums. Nekas neļaujot secināt, ka naudas sodi ir jāsamazina tāpēc, ka prasītāji jau būtu pietiekami atturēti no pārkāpumiem ar sodiem, kas uzlikti citās jurisdikcijās. Prasītāji esot sodīti tāpēc, ka nav ievērojuši Kopienu konkurences noteikumus, izdarot pārkāpumu Eiropā. Šie konkurences noteikumi esot jāuztver tikpat nopietni kā citu jurisdikciju noteikumi, lai nodrošinātu vēlamo preventīvo iedarbību.

Pirmās instances tiesas vērtējums

130 No judikatūras izriet, ka princips ne bis in idem, kas nostiprināts arī ECTK Protokola Nr. 7 4. pantā, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa (Tiesas 1966. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās 18/65 un 35/65 Gutmann/EAEK Komisija, Recueil, 149. un 172. lpp., un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā LVM”, 59. punkts, kā arī iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā Boehringer/Komisija, 3. punkts).

131 Kopienu konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai saukt pie atbildības par konkurenci traucējošu rīcību, par kuru tas ir sodīts vai atzīts par nevainīgu ar iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas vairs nav pārsūdzams.

132 Tomēr judikatūrā ir atzīta iespēja saskaitīt sodus: vienu – Kopienu, otru – valsts, pēc diviem paralēliem procesiem ar atšķirīgiem mērķiem, kuru pieļaujamība izriet no īpašās pilnvaru sadalījuma sistēmas starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos jomā. Tomēr vispārējā taisnīguma prasība nozīmē, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai ir pienākums ņemt vērā sodus, kuri jau piemēroti šim pašam uzņēmumam par šo pašu faktu, ja tie ir sodi, kas uzlikti par vienas dalībvalsts aizliegtās vienošanās reglamentējošo tiesību pārkāpumiem, kas tādējādi ir izdarīti Kopienu teritorijā (iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā Walt Wilhelm u.c., 11. punkts, un iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā Boehringer/Komisija, 3. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑141/89 Tréfileurope/Komisija, Recueil, II‑791. lpp., 191. punkts, un iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā Sotralentz/Komisija, 29. punkts).

133 Tiktāl, ciktāl prasītāji apgalvo, ka, uzliekot tiem naudas sodu par dalību pārkāpumā aizliegtas vienošanās dēļ, par kuru sodus jau bija piemērojušas Amerikas un Kanādas iestādes, Komisija ir pārkāpusi principu ne bis in idem, saskaņā ar kuru vienai un tai pašai personai nevar uzlikt divus sodus par vienu un to pašu pārkāpumu, jāatgādina, ka Kopienu tiesa ir atzinusi, ka uzņēmums var atbilstoši būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu pārkāpumu un tāpēc tam var noteikt divkāršu sodu: vienu – kompetentā attiecīgās dalībvalsts iestāde, otru – Kopienu iestāde. Šī sodu saskaitīšanas iespēja ir pamatota ar to, ka minētajiem procesiem ir atšķirīgi mērķi (iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā Walt Wilhelm u.c., 11. punkts; iepriekš 132. punktā minētais spriedums lietā Tréfileurope/Komisija, 191. punkts, un iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā Sotralentz/Komisija, 29. punkts).

134 Šajos apstākļos princips ne bis in idem vēl jo vairāk nevar būt piemērojams šajā lietā, ja, pirmkārt, Komisijas un, otrkārt, Amerikas un Kanādas iestāžu īstenotajām procedūrām un uzliktajiem sodiem acīmredzami nav vienādi mērķi. Pirmajā gadījumā tie ir netraucētas konkurences saglabāšana Eiropas Savienības vai EEZ teritorijā, bet otrajā gadījumā attiecīgā aizsardzība attiecas uz Amerikas vai Kanādas tirgu (šajā ziņā skat. Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 44/69 Buchler/Komisija, Recueil, 733. lpp., 52. un 53. punkts). Lai piemērotu principu ne bis in idem, jābūt vienādiem ne tikai pārkāpuma faktiem un sodītajām personām, bet jābūt vienotām arī aizsargātajām juridiskajām interesēm (ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [Ruiz‑Jarabo Colomer] 2003. gada 11. februāra secinājumi lietā C‑213/00 P Italcementi/Komisija [2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, Krājums, I‑123. lpp.], 89. punkts).

135 Šo secinājumu apstiprina arī ECTK Protokola Nr. 7 4. pantā nostiprinātais sodu saskaitīšanas aizlieguma princips. No minētā panta teksta izriet, ka šī principa mērķis ir vienīgi aizliegt valsts tiesai tiesāt vai sodīt par tādu pārkāpumu, par kura izdarīšanu attiecīgā persona šajā valstī jau ir tikusi attaisnota vai notiesāta. Savukārt princips ne bis in idem neaizliedz personu tiesāt vai sodīt par to pašu faktu vairāk nekā vienu reizi divās vai vairākās dažādās valstīs. Tādējādi spriedumam lietā Fischer pret Austriju, uz ko norādījis SGL, šajā prāvā nav nozīmes, jo tas ir pieņemts saskaņā ar ECTK Protokola Nr. 7 4. pantu un attiecas uz diviem sodiem, kas piespriesti vienā valstī.

136 Tāpat jāuzsver, ka prasītāji nav norādījuši nevienu konvenciju vai starptautisko publisko tiesību normu, kas aizliegtu dažādu valstu iestādēm un tiesām tiesāt un sodīt personu par vieniem un tiem pašiem faktiem. Tāpēc šāds aizliegums šobrīd varētu rasties tikai ļoti ciešas starptautiskās sadarbības ceļā, kuras rezultātā tiktu pieņemti tādi kopīgi noteikumi, kādi ir iepriekš minētajā konvencijā, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu. Šajā ziņā prasītāji nav atsaukušies ne uz vienu saistošu konvenciju, kas būtu noslēgta starp Kopienu un tādām trešām valstīm kā Amerikas Savienotās Valstis un Kanāda un kurā būtu paredzēts šāds aizliegums.

137 Iepriekš minētās Pamattiesību hartas 50. pantā tiešām ir paredzēts, ka nevienu nav atļauts atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā par noziedzīgu nodarījumu, par kuru tas saskaņā ar likumu Eiropas Savienībā jau ir ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu. Tomēr jākonstatē, ka šis dokuments ir piemērojams tikai Savienības teritorijā un tā 50. pantā noteikto tiesību piemērošanas joma ir skaidri attiecināta tikai uz gadījumiem, kad attiecīgais attaisnojošais vai notiesājošais nolēmums ir pasludināts šajā teritorijā.

138 No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl prasītāji norāda, ka ir pārkāpts princips ne bis in idem, jo par attiecīgo aizliegto vienošanos ir piemēroti sodi arī ārpus Kopienu teritorijas, vai ka Komisija Lēmumā ir ņēmusi vērā to pasaules apgrozījumu, kurā ietilpst to apgrozījums ASV un Kanādā, kuru, nosakot sodus, jau ņēmušas vērā Amerikas un Kanādas iestādes, šis iebildums ir noraidāms.

139 Tiktāl, ciktāl prasītāji apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā iepriekš 120. punktā minēto spriedumu lietā Boehringer/Komisija, saskaņā ar kuru Komisijai esot pienākums trešās valsts iestāžu uzlikto sodu ieskaitīt, ja fakti, kurus, pirmkārt, Komisija un, otrkārt, minētās iestādes inkriminē prasītājam uzņēmumam, ir identiski, jāatgādina, ka minētajā spriedumā Tiesa ir norādījusi (3. punkts):

“[..] jautājums par to, vai Komisijai ir pienākums ieskaitīt trešās valsts iestāžu uzlikto sodu, ir jāaplūko tikai tad, ja fakti, kurus, pirmkārt, Komisija un, otrkārt, minētās iestādes inkriminē prasītājam uzņēmumam, ir identiski.”

140 No šīs frāzes acīmredzami izriet, ka Tiesa, nebūt neizlemjot jautājumu par to, vai Komisijai ir jāieskaita sods, ko uzlikušas trešās valsts iestādes, gadījumā, ja fakti, kurus šī un minētās iestādes ir inkriminējušas uzņēmumam, ir identiski, uzskata, ka Komisijas un trešo valstu iestāžu inkriminēto faktu identiskums ir priekšnoteikums iepriekš minētā jautājuma izlemšanai.

141 Turklāt, ņemot vērā īpašo situāciju, ko rada, pirmkārt, dalībvalstu tirgu un kopējā tirgus ciešā savstarpējā atkarība un, otrkārt, īpašā pilnvaru sadalījuma sistēma starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos jautājumā tajā pašā teritorijā, proti, kopējā tirgus teritorijā, Tiesa, atzīstot divkāršas tiesvedības iespējamību un ievērojot iespējamo no tās izrietošo dubulto sodīšanu, ir nolēmusi, ka saskaņā ar taisnīguma prasību ir jāņem vērā pirmais nolēmums par soda uzlikšanu (iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā Walt Wilhelm u.c., 11. punkts, un ģenerāladvokāta Meirā [Mayras] secinājumi iepriekš 120. punktā minētajam spriedumam lietā Boehringer/Komisija, Recueil, 1293. lpp., 1301.–1303. punkts).

142 Tomēr šīs lietas apstākļi ir acīmredzami atšķirīgi. Tā kā prasītāji nenorāda uz precīzu kādas konvencijas normu, kas paredzētu, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā tādu trešo valstu kā Amerikas Savienotās Valstis un Kanāda iestāžu vai tiesu uzliktie sodi par to pašu faktu, tie šajā lietā nevar atbilstoši iebilst, ka Komisija nav ievērojusi šādu apgalvoto pienākumu.

143 Katrā ziņā, pat pieņemot, ka no iepriekš 120. punktā minētā sprieduma lietā Boehringer/Komisija pretēji var secināt, ka Komisijai ir jāieskaita sods, ko uzlikušas trešās valsts iestādes, gadījumā, ja fakti, kurus šī un minētās iestādes ir inkriminējušas attiecīgajam uzņēmumam, ir identiski, jāuzsver, ka, lai gan spriedumā SGL lietā Amerikas Savienotajās Valstīs ir minēts, ka grafīta elektrodu aizliegtās vienošanās mērķis bija ierobežot ražošanu un paaugstināt šo ražojumu cenas “Amerikas Savienotajās Valstīs un citur”, nekādi nav pierādīts, ka ASV piespriestais sods attiektos uz aizliegtās vienošanās piemērošanu vai tās sekām ne tikai šajā valstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Boehringer/Komisija, 6. punkts) un it īpaši EEZ, kas turklāt acīmredzami skartu Komisijas teritoriālo kompetenci. Pēdējais apsvērums attiecas arī uz Kanādā uzlikto sodu.

144 Attiecībā uz jau uzlikto naudas sodu preventīvo iedarbību jāuzsver, ka saskaņā ar judikatūru Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri tīši vai aiz neuzmanības pārkāpj EKL 81. panta 1. punkta vai 82. panta noteikumus, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, lai tā varētu izpildīt uzraudzības uzdevumu, kas tai uzticēts Kopienu tiesībās. Šis uzdevums ietver pienākumu īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis ir konkurences jomā piemērot Līgumā noteiktos principus un sekmēt, lai uzņēmumu rīcība atbilstu šiem principiem (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 105. punkts).

145 No tā izriet, ka Komisijai ir pilnvaras lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvo iedarbību gadījumā, ja konkrēta veida pārkāpumi, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā, vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas sākuma (iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā Musique diffusion française u.c./Komisija, 108. punkts).

146 Prasītāji nevar atbilstoši argumentēt, ka tiem nebija vajadzīga šāda preventīva iedarbība, tāpēc ka tie par tiem pašiem faktiem jau bija sodīti trešo valstu tiesās. Šis prasītāju arguments patiesībā sakrīt ar argumentu par sodu saskaitīšanas aizlieguma principa pārkāpumu, kas ir noraidīts iepriekš.

147 Turklāt, kā izriet no iepriekš minētās judikatūras, preventīvais mērķis, kuru Komisijai ir tiesības izvirzīt, nosakot naudas soda apmēru, ir domāts, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi, veicot darbības Kopienā vai EEZ, ievēro Līgumā paredzētos konkurences noteikumus. Tādējādi par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu uzlikta naudas soda preventīvo raksturu nevar noteikt nedz atkarībā tikai no sodītā uzņēmuma īpašā stāvokļa, nedz atkarībā no tā, vai uzņēmums ievēro trešās valstīs ārpus EEZ paredzētos konkurences noteikumus.

148 Tāpēc Komisija, ievērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzētās robežas, drīkstēja uzlikt SGL pietiekami preventīvu naudas sodu un, nosakot šīs robežas, tai nebija pienākuma ņemt vērā Amerikā un Kanādā uzliktos sodus.

149 Attiecībā uz pamatu par pamatojuma nesniegšanu pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akta pamatojumā ir skaidri un nepārprotami jābūt norādītai tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi tiesību aktu, ļaujot ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības, un ļaujot Kopienu tiesai veikt kontroli (skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. oktobra spriedumu lietā T‑171/97 Swedish Match Philippines/Padome, Recueil, II‑3241. lpp., 82. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑12/99 un T‑63/99 UK Coal/Komisija, Recueil, II‑2153. lpp., 196. punkts).

150 Šajā lietā Lēmuma 179.–183. apsvērumā ir skaidri noraidīti argumenti, ko SGL bija izvirzījis administratīvās procedūras laikā, lai panāktu principa ne bis in idem piemērošanu. Tāpat Komisija ir norādījusi, ka, pēc tās uzskatiem, šis princips nav piemērojams attiecībā uz Amerikas un Kanādas iestāžu uzliktajiem sodiem. Pat pieņemot, ka šajos apsvērumos nebija pausts viedoklis par konkrētu Tokai izvirzītu argumentu (skat. iepriekš 127. punktu) un ka Komisijas pieeja faktiski bija jauns posms tās lēmumu pieņemšanas praksē, nekas neliedza prasītājiem efektīvi aizstāvēt savas intereses Pirmās instances tiesā, izvirzot visus pamatus un argumentus, kas tiem šķita atbilstīgi, lai apstrīdētu Komisijas viedokli. Turklāt Pirmās instances tiesa ir varējusi īstenot pārbaudi tiesā, lemjot par dažādajiem principa ne bis in idem aspektiem.

151 No iepriekš izklāstītā izriet, ka pamati par sodu saskaitīšanas aizlieguma principa pārkāpumu un Komisijas pienākumu ņemt vērā agrāk uzliktos sodus, kā arī pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā ir noraidāmi.

152 Attiecībā uz SGL izvirzīto īpašo iebildumu, ka kompetentais Komisijas ģenerāldirektors tam esot apsolījis, ka Amerikā uzliktie sodi tiks atskaitīti no Komisijas uzliktā naudas soda, prasītājs atsaucas uz tā tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Šis princips attiecas uz ikvienu privātpersonu, kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Kopienas administrācija tai ir radījusi pamatotas cerības (Tiesas 1987. gada 11. marta spriedums lietā 265/85 Van den Bergh en Jurgens/Komisija, Recueil, 1155. lpp., 44. punkts, un 1990. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑152/88 Sofrimport/Komisija, Recueil, I‑2477. lpp., 26. punkts), precizējot, ka neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu, ja nav precīzu, beznosacījuma un saskaņotu solījumu no oficiāliem un uzticamiem avotiem, ko administrācija tam būtu sniegusi (Pirmās instances tiesas 1999. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑203/97 Forvass/Komisija, Recueil FP, I‑A‑129. un II‑705. lpp., 70. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2000. gada 18. janvāra spriedums lietā T‑290/97 Mehibas Dordtselaan/Komisija, Recueil, II‑15. lpp., 59. punkts).

153 Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka Lēmumu pieņēma Komisijas locekļu kolēģija saskaņā ar koleģialitātes principu, kas nostiprināts Komisijas 2000. gada 29. novembra Reglamenta (OV L 308, 26. lpp.) 1. pantā, nevis ģenerāldirektors (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99 ABB Asea Brown Boveri/Komisija, Recueil, II‑1881. lpp., 104. punkts). Turklāt SGL nevarēja pamatoti sagaidīt, ka tāda lēmuma pieņemšanu, ar ko tam uzliek naudas sodu, lai to sodītu par dalību pārkāpumā, kas bija aizliegta vienošanās pasaules mērogā grafīta elektrodu tirgū, kā “vadības vai administratīvs pasākums” Reglamenta 14. panta nozīmē varētu būt deleģēta konkurences jomā kompetentajam ģenerāldirektoram. Tādējādi ģenerāldirektors nekādi nevarēja sniegt SGL “precīzus solījumus no oficiāla un uzticama avota” attiecībā uz tam ASV un Kanādā uzlikto sodu ieskaitīšanu, jo viņa kompetencē bija tikai iesniegt priekšlikumus kolēģijai, kura tos varēja pēc izvēles pieņemt vai noraidīt.

154 Turklāt SGL pats, šķiet, ir šaubījies par to, vai solījumi, kurus, iespējams, 1998. gada 1. decembrī sniedzis A. Šaubs, ir precīzi. 2000. gada 4. aprīļa atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem SGL nenorādīja uz minētajiem solījumiem, bet, gluži pretēji, iebilda, ka Komisija nav darījusi zināmu, vai un cik lielā mērā tā saistībā ar principu ne bis in idem ņems vērā sodus, kas jau uzlikti ASV. Katrā ziņā SGL neapgalvoja, ka apstrīdētais A. Šauba solījums būtu mudinājis to sadarboties ar Komisiju un atzīt inkriminētos faktus.

155 No tā izriet, ka arī iebildumu par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu saistībā ar SGL ASV uzliktā soda ieskaitīšanu nevar pieņemt.

Par pamatiem par Pamatnostādņu neņemšanu vērā, to prettiesiskumu un pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā

Ievada apsvērumi par atbilstošajām tiesību normām, kuras attiecas uz prasītājiem uzliktajiem sodiem

156 Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem [..] [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 [euro] [..] apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie [tīši] vai [aiz neuzmanības] [..] pārkāpj Līguma [81]. panta 1. punkt[a noteikumus] [..]”. Tajā pašā normā ir paredzēts, ka, “nosakot [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu”.

157 Ar šo tiesību normu Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība naudas sodu noteikšanā (Pirmās instances tiesas 1997. gada 21. oktobra spriedums lietā T‑229/94 Deutsche Bahn/Komisija, Recueil, II‑1689. lpp., 127. punkts), kas, konkrēti, ir tās vispārējās konkurences politikas funkcija (iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā Musique diffusion française u.c./Komisija, 105. un 109. punkts). Šajā ziņā, lai nodrošinātu pārskatāmību un objektivitāti lēmumos par naudas sodiem, Komisija 1998. gadā pieņēma Pamatnostādnes. Tas ir dokuments, kurā, ievērojot tiesību aktus ar augstāku spēku, ir paredzēts precizēt kritērijus, kurus tā paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību; no tā izriet pašas izvēlēts šīs rīcības brīvības ierobežojums (Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedums lietā T‑214/95 VlaamsGewest/Komisija, Recueil, II‑717. lpp., 89. punkts), jo Komisijai ir jāievēro norādošie noteikumi, kurus tā pati sev ir izstrādājusi (Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums lietā T‑380/94 AIUFFASS un AKT/Komisija, Recueil, II‑2169. lpp., 57. punkts).

158 Šajā lietā saskaņā ar Lēmuma 126.–144. apsvērumu Komisija, pamatojoties uz fakta konstatējumu, ka ir pārkāpti EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta noteikumi, uzlika naudas sodus visiem prasītājiem. No šiem apsvērumiem izriet, ka naudas sodi tika uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un ka, lai gan Lēmumā nav tieši norādīts uz Pamatnostādnēm, Komisija ir noteikusi naudas sodu apmēru, piemērojot Pamatnostādnēs definēto metodi.

159 Saskaņā ar šo metodi Komisija par atskaites punktu, aprēķinot naudas sodu apmēru, kuri uzliekami attiecīgajiem uzņēmumiem, izmanto pamatsummu, kas noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma. Pārkāpuma smaguma izvērtēšanā ir jāņem vērā paša pārkāpuma raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielums (1.A punkta pirmā daļa). Šajā ziņā pārkāpumi ir iedalīti trijās kategorijās, proti, “nelieli pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas soda apmērs ir no 1000 līdz 1 miljonam euro, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas soda apmērs ir no 1 līdz 20 miljoniem euro, un “ļoti smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas soda apmērs pārsniedz 20 miljonus euro (1.A punkta otrā daļa, no pirmā līdz trešajam ievilkumam). Katrā no šīm kategorijām norādīto sodu mērogs ļauj atšķirīgi izturēties pret uzņēmumiem, ņemot vērā to izdarīto pārkāpumu raksturu (1.A punkta trešā daļa). Turklāt ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja radīt būtiskus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds naudas soda apmērs, lai tam būtu pietiekami preventīvs raksturs (1.A punkta ceturtā daļa).

160 Katrā no šādi definētajām trijām pārkāpumu kategorijām, pēc Komisijas uzskatiem, atsevišķos gadījumos ir jālīdzsvaro konkrētais apmērs, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma nelikumīgās rīcības īpašo nozīmi – un tādējādi faktisko ietekmi – uz konkurenci, it īpaši gadījumos, kad uzņēmumiem, kas ir vienāda rakstura pārkāpuma izdarītāji, ir ļoti dažāds lielums, un tādējādi jāpielāgo pamatsummas atskaites punkts katra uzņēmuma konkrētajam raksturam (turpmāk tekstā – “sākumsumma”) (1.A punkta sestā daļa).

161 Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Pamatnostādnēs ir nošķirti īslaicīgi pārkāpumi (parasti mazāk par vienu gadu), par kuriem saskaņā ar smagumu noteiktā sākumsumma nav jāpalielina, vidēja ilguma pārkāpumi (parasti no viena līdz pieciem gadiem), par kuriem šo summu var palielināt par 50 %, un ilgstoši pārkāpumi (parasti vairāk par pieciem gadiem), par kuriem šo summu var palielināt par 10 % par katru gadu (1.B punkta pirmā daļa, no pirmā līdz trešajam ievilkumam).

162 Tad Pamatnostādnēs piemēra veidā ir minēts atbildību pastiprinošu apstākļu un atbildību mīkstinošu apstākļu saraksts, kurus var ņemt vērā, palielinot vai samazinot pamatsummu.

163 Visbeidzot, Pamatnostādnēs ir precizēts, ka naudas soda apmēra aprēķināšanas galīgais rezultāts atbilstoši šai shēmai (pamatsumma, kam piemēroti procenti par atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem) saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu [5. punkta a) apakšpunkts] nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 10 % no uzņēmumu pasaules apgrozījuma. Turklāt Pamatnostādnēs ir paredzēts, ka pēc tam, kad veikti iepriekš minētie aprēķini, atbilstoši apstākļiem jāņem vērā daži objektīvi dati, piemēram, īpaša ekonomiskā situācija, ekonomiskās vai finansiālās priekšrocības, ko, iespējams, guvuši pārkāpuma izdarītāji, konkrēto uzņēmumu atbilstošās pazīmes, kā arī to reālā maksātspēja, ņemot vērā īpašo sociālo situāciju, lai beigās pielāgotu paredzēto naudas sodu apmēru [5. punkta b) apakšpunkts].

164 Šajos apstākļos ir jāizvērtē, vai, kā apgalvo prasītāji, Lēmuma 3. pantā uzliktie naudas sodi nav pārmērīgi un nav noteikti, pamatojoties uz kļūdainu metodiku.

165 Šajā ziņā jāatgādina, ka – lai gan Komisijai naudas sodu apmēra noteikšanā ir rīcības brīvība un tai nav obligāti jāpiemēro precīza matemātiska formula (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑150/89 Martinelli/Komisija, Recueil, II‑1165. lpp., 59. punkts) – Pirmās instances tiesa tomēr atbilstoši Regulas Nr. 17 17. pantam prasības par lēmumiem, kuros Komisija ir noteikusi naudas sodu, izskata ar neierobežotu kompetenci EKL 229. panta nozīmē un tādējādi tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Šajā ziņā tās naudas soda samērīguma vērtējums neatkarīgi no Komisijas, iespējams, pieļautām acīmredzamām kļūdām vērtējumā var pamatot tādas papildu informācijas iesniegšanu un ņemšanu vērā, kura nav minēta Komisijas lēmumā (iepriekš 108. punktā minētais spriedums lietā SCA Holding/Komisija, 55. punkts).

Par Lēmumā atkarībā no pārkāpuma smaguma noteiktajām sākumsummām





Lēmuma kopsavilkums

166 Lēmuma 129.–154. apsvērumā Komisija ir noteikusi sākumsummu katram naudas sodam atkarībā no pārkāpuma smaguma. Šajā ziņā tā ir ņēmusi vērā: pārkāpuma raksturu (tirgu sadali un cenu noteikšanu svarīgā rūpniecības nozarē), uzskatīdama, ka jautājums ir par ļoti smagu EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta noteikumu pārkāpumu; pārkāpuma faktisko ietekmi uz grafīta elektrodu tirgu EEZ, uzskatīdama, ka ne tikai notikusi vienošanās par cenām, bet tās arī paziņotas un īstenotas, precizējot, ka piemērotās cenas (it īpaši cenu palielinājums) sešus gadus lielā mērā atbilda karteļa noteiktajām cenām; un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielumu, norādīdama, ka kartelis darbojās visā kopējā tirgū un visā EEZ pēc tās izveides.

167 Ņemot vērā šos faktorus, Komisija uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši “ļoti smagu pārkāpumu”.

168 Tāpat, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei un ievērojot, ka attiecīgo uzņēmumu lielums bija ļoti dažāds, Komisija piemēroja atšķirīgu attieksmi. Šajā nolūkā tā attiecīgos uzņēmumus, pamatojoties uz katra uzņēmuma pasaules apgrozījumu attiecīgā ražojuma pārdošanā, iedalīja trijās kategorijās. Salīdzinājumā tika izmantoti dati par apgrozījumu, kas attiecināms uz minēto ražojumu, pēdējā gadā, kurā noticis pārkāpums, proti, 1998. gadā; minētie dati izriet no tabulas, kas ietverta Lēmuma 30. apsvērumā.

169 Ņemot vērā šajā tabulā ietvertos datus, SGL un UCAR, – abi galvenie grafīta elektrodu ražotāji pasaulē un EEZ, bija iedalīti pirmajā kategorijā (sākumsumma – EUR 40 miljoni). C/G, SDK un Tokai, kuru tirgus daļas pasaules mērogā bija daudz mazākas (no 5 līdz 10 %), bija iedalīti otrajā kategorijā (sākumsumma – EUR 16 miljoni). VAW, SEC un Nippon, kuru tirgus daļas pasaulē bija mazākas par 5 %, bija iekļauti trešajā kategorijā (sākumsumma – EUR 8 miljoni).

170 Visbeidzot, lai ņemtu vērā VAW un SDK lielumu un kopējos resursus, Komisija piemēroja VAW sākumsummai koeficientu 1,25, tai sasniedzot EUR 10 miljonus, un SDK (tika uzskatīts, ka tas neapšaubāmi ir lielākais no uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Lēmums) sākumsummai – koeficientu 2,5, tai sasniedzot EUR 40 miljonus.

Lietas dalībnieku argumenti

171 SGL iebilst pret Pamatnostādņu piemērojamību, norādot, ka ar tajās noteikto aprēķina metodi pilnībā ir veikta atkāpe no iepriekšējās pieejas, abstrahējoties no samērīguma attiecībā pret apgrozījumu. Tikai kopējam apgrozījumam proporcionāls sods atbilstu Regulas Nr. 17 15. pantam. Citādi tādi uzņēmumi kā SGL, kuru apgrozījumu galvenokārt veido attiecīgā ražojuma pārdošana, būtu neizdevīgākā stāvoklī nekā uzņēmumi, kuru apgrozījuma lielāko daļu veido citi ražojumi.

172 Savukārt UCAR Komisiju kritizē par to, ka tā par attiecīgo uzņēmumu relatīvās nozīmes kritēriju ir ņēmusi vērā pasaules apgrozījumu. Ar šo metodi UCAR, kas ir Amerikas sabiedrība, esot nostādīts neizdevīgā stāvoklī, jo tā saimnieciskās darbības apmērs ASV noteikti atspoguļojas tā pasaules apgrozījumā.

173 Tāpat SGL sūdzas par pārskatāmības trūkumu un pamatojuma nesniegšanu, nosakot trīs kategorijas, kurās bija iedalīti attiecīgie uzņēmumi, it īpaši izvēloties summas un klasifikācijas kritērijus. Šādi noteiktas summas esot patvaļīgas, jo no Lēmuma arī nevarot uzzināt, vai Komisija ir pamatojusies uz attiecīgo uzņēmumu kopējo apgrozījumu vai to attiecīgā ražojuma apgrozījumu. Turklāt ļoti lielā sākumsumma EUR 40 miljonu apmērā, kas SGL noteikta par pārkāpuma smagumu, neatbilstot iepriekšējai Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei.

174 Komisija arī neesot pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās ir konkrēti izraisījusi faktisku cenu pieaugumu. Tā neesot ievērojusi, ka cenu pieaugumam laikā no 1992. līdz 1996. gadam ir cits izskaidrojums: strukturālās krīzes laikā, kas valdīja deviņdesmito gadu sākumā, cenas esot bijušas acīmredzami zemākas par pašizmaksu; tādējādi vēlāks palielinājums esot bijis vajadzīgs, lai saglabātu nozari un finansētu kvalitātes uzlabošanu. Turklāt Komisija pati esot atzinusi (Lēmuma 139. apsvērums), ka ir grūti pateikt, vai un kādā mērā cenas būtu bijušas citādas, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis.

175 SGL piebilst, ka Komisija ievērojamās sākumsummas ir pamatojusi tikai ar nepieciešamību nodrošināt “preventīvo iedarbību” (Lēmuma 146., 148. un 152. apsvērums). Tādējādi tā neesot ievērojusi faktu, ka atbilstoši taisnīguma principam ir jāņem vērā arī katra uzņēmuma īpašie apstākļi, piemēram, speciālās prevencijas un samērīguma aspekti.

176 Četri Japānas prasītāji un C/G, kuriem EEZ nebija “vietējais tirgus”, norāda, ka Komisijai tā vietā, lai piešķirtu nesamērīgu nozīmi attiecīgā ražojuma pasaules apgrozījumam un tirgus daļām, bija jāpamatojas uz apgrozījumu un tirgus daļām EEZ. Tikai ar šādu metodi, pirmkārt, būtu ievērota Komisijas ierobežotā teritoriālā kompetence un, otrkārt, varētu izvērtēt katra uzņēmuma faktisko spēju būtiski apdraudēt konkurenci EEZ.

177 Tokai [.. %], Nippon [.. %], SDK [.. %], SEC [.. %] un C/G [.. %] tirgus daļas EEZ esot bijušas maznozīmīgas salīdzinājumā ar SGL un UCAR tirgus daļām; to dalība aizliegtās vienošanās darbībās Eiropā esot bijusi tikai pasīva. Šajā ziņā tie veic vairākus to naudas sodu sākumsummu, pamatsummu un galīgo summu salīdzinājumus ar priekšgalā esošo uzņēmumu SGL un UCAR atbilstošajām summām un dažādu attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu salīdzinājumus, lai pierādītu, ka tiem uzliktie sodi ir pārmērīgi attiecībā pret to ekonomisko klātbūtni EEZ. Turklāt tie salīdzina Komisijas piemēroto aprēķina metodi ar, kā apgalvots, taisnīgāku Amerikas iestāžu metodi.

178 Tie precizē, ka to maznozīmīgā un pasīvā klātbūtne EEZ tirgū nekādi neizriet no aizliegtās vienošanās sekām, bet gan ir sekas autonomiem lēmumiem, kurus tie turklāt esot pieņēmuši ilgi pirms pārkāpuma laika posma sākuma paši savās ekonomiskajās interesēs. Komisijai neesot izdevies pierādīt, ka tie nav pārdevuši attiecīgo ražojumu EEZ tieši aizliegtās vienošanās dēļ. Konkrēti, tā neesot pierādījusi, ka gadījumā, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis, to tirgus daļas vai pārdošanas daudzums EEZ būtu bijuši acīmredzami lielāki.

179 Tokai, Nippon, SEC un C/G piebilst, ka, pat ja tiktu ievērots Komisijas domu gājiens un tiktu akceptēta sākumsummas noteikšana, pamatojoties uz pasaules apgrozījumu 1998. gadā, kas gūts no attiecīgā ražojuma, ar to, ka Komisija tos iedalījusi iepriekš minētajās trijās kategorijās un noteikusi atbilstošos skaitļus (40 miljoni, 16 miljoni un 8 miljoni euro), tiekot pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi. To sākumsumma proporcionāli, proti, salīdzinājumā ar pasaules apgrozījumu un tirgus daļām, esot daudz lielāka par SGL, UCAR un SDK noteikto sākumsummu.

180 Attiecībā uz tā individuālo dalību pārkāpumā C/G arī norāda, ka tā stāvoklis vairākos aspektos atšķiras no pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku stāvokļa. Šajā ziņā tas min ne vien savu maznozīmīgo lomu, bet arī dažus apstākļus, kuru dēļ tas secina, ka tā prettiesisko rīcību nevarēja kvalificēt kā “ļoti smagu” pārkāpumu.

181 SDK iebilst, ka Komisija esot mākslīgi “uzpūtusi” tā naudas sodu, papildus piemērojot prevencijas koeficientu 2,5, ar kuru tā sākumsumma tika palielināta par EUR 24 miljoniem. Šāds koeficients neesot piemērots nedz aizliegtās vienošanās priekšgalā esošajiem uzņēmumiem, nedz aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuriem bija lielākas tirgus daļas EEZ, nedz arī tiem, kuri bija kavējuši Komisijas izmeklēšanu, un tiem, kuri bija turpinājuši pārkāpumu pat pēc šīs izmeklēšanas. Tāpēc tā esot vienīgi sabiedrības SDK divkārša diskriminējoša un nesamērīga sodīšana, kaut gan VAW piemērotais reizinātājs esot bijis tikai 1,25 un ar to šīs sabiedrības summa esot palielinājusies tikai par EUR 2 miljoniem.

182 Tiktāl, ciktāl Komisija norāda uz SDK lielumu un kopē