ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 15. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑401/19

Polijas Republika

pret

Eiropas Parlamentu,

Eiropas Savienības Padomi

Prasība atcelt tiesību aktu – Direktīva (ES) 2019/790 – Autortiesības un blakustiesības – Aizsargāta satura izmantošana, ko veic tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji – Publiskošana – Šo pakalpojumu sniedzēju atbildība – 17. pants – Atbrīvošana no atbildības – 4. punkta b) apakšpunkts un c) apakšpunkta beigu daļa – Lietotāju tiešsaistē ievietota satura filtrēšana – Vārda un informācijas brīvība – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 11. panta 1. punkts – Saderība – Garantijas, kas regulē šo filtrēšanu

I. Ievads

1. Ar šo prasību, kas celta, pamatojoties uz LESD 263. pantu, Polijas Republika lūdz Tiesu, galvenokārt, atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK ( 2 ), 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu un c) apakšpunkta beigu daļu un, pakārtoti, atcelt šo 17. pantu pilnībā.

2. Ar šo prasību Tiesa ir aicināta vērtēt jautājumu par tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju atbildību gadījumos, kad šo pakalpojumu lietotāji augšupielādē ( 3 ) ar autortiesībām vai blakustiesībām aizsargātu saturu.

3. Tiesas uzmanība jau ir bijusi pievērsta šiem problēmjautājumiem apvienotajās lietās C‑682/18, YouTube, un C‑683/18, Cyando, ņemot vērā regulējumu, kas izveidots ar Direktīvu 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) ( 4 ) un ar Direktīvu 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā ( 5 ). Šoreiz ir jāvērtē Direktīvas 2019/790 17. pants, kurā ir paredzēts jauns atbildības režīms, kas piemērojams tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem.

4. Kā tiks paskaidrots šajos secinājumos, ar šo normu šiem pakalpojumu sniedzējiem ir noteikti pienākumi pārraudzīt saturu, kuru viņu pakalpojumu lietotāji ievieto tiešsaistē, lai novērstu tādu aizsargātu darbu un objektu augšupielādi, ko tiesību subjekti nevēlas darīt pieejamus šajos pakalpojumos. Šī preventīvā pārraudzība, vispārīgi raugoties, izpaudīsies kā šī satura filtrēšana, ko īstenos ar informācijas tehnoloģiju rīku palīdzību.

5. Tomēr šī filtrēšana rada sarežģītus jautājumus, kurus izvirzījusi prasītāja, attiecībā uz kopīgošanas pakalpojumu lietotāju vārda un informācijas brīvību, kas garantēta ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 11. pantu. Turpinot spriedumos Scarlet Extended ( 6 ), SABAM ( 7 ), kā arī Glawischnig‑Piesczek ( 8 ) nospriesto, Tiesai būs jānosaka, vai un attiecīgā gadījumā ar kādiem nosacījumiem šāda filtrēšana ir saderīga ar šo brīvību. Tai būs jāņem vērā gan priekšrocības, gan riski, ko šāda filtrēšana rada, un šajā ziņā jānodrošina, ka tiek saglabāts “taisnīgs līdzsvars” starp, no vienas puses, tiesību subjektu interesi attiecībā uz viņu intelektuālā īpašuma efektīvu aizsardzību un, no otras puses, šo lietotāju un sabiedrības kopumā interesi attiecībā uz informācijas brīvu apriti tiešsaistē.

6. Šajos secinājumos es paskaidrošu, ka, manuprāt, Savienības likumdevējs var noteikt noteiktus pārraudzības un filtrēšanas pienākumus dažiem tiešsaistes starpniekiem, ievērojot vārda brīvību, tomēr ar nosacījumu, ka šiem pienākumiem ir piesaistītas garantijas, kas ir pietiekamas, lai minimizētu šādas filtrēšanas ietekmi uz minēto brīvību. Tā kā, manuprāt, Direktīvas 2019/790 17. pants ietver šādas garantijas, es ierosināšu Tiesai nospriest, ka šī norma ir spēkā esoša, un līdz ar to noraidīt Polijas Republikas prasību ( 9 ).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Direktīva 2000/31

7. Direktīvas 2000/31 14. panta “Glabāšana [Mitināšana]” 1. punktā ir noteikts: “Ja tiek piedāvāts informācijas sabiedrības pakalpojums, kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas, dalībvalstis nodrošina, ka pakalpojuma sniedzējs nav atbildīgs par informāciju, kas glabāta pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma ar noteikumu, ka: a) pakalpojuma sniedzējam nav faktisku zināšanu par nelikumīgu darbību vai informāciju un, attiecībā uz prasībām par bojājumiem, tas nezina par faktiem vai apstākļiem, kas liecina par nelegālu darbību vai informāciju; vai b) pakalpojuma sniedzējs pēc šādu ziņu iegūšanas rīkojas ātri, lai izņemtu šādu informāciju vai liegtu tai pieeju.”

8. Šīs direktīvas 15. panta “Vispārēju pārraudzīšanas saistību neesamība” 1. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis neuzliek vispārējas saistības pakalpojuma sniedzējiem, piedāvājot 12., 13. un 14. pantā minētos pakalpojumus, pārraudzīt informāciju, ko tie pārraida vai uzglabā, kā arī neuzliek pienākumu aktīvi meklēt faktus un apstākļus, kas norāda uz nelegālu darbību.”

B. Direktīva 2001/29

9. Direktīvas 2001/29 3. panta “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. 2. Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā: a) izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu; b) skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem; c) filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām; d) raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”

10. Šīs direktīvas 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” 3. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. un 3. pantā paredzētajām tiesībām šādos gadījumos: [..] d) citātiem, piemēram, kritikas vai apskata nolūkā [..]; [..] k) izmantošanai karikatūrās, parodijās vai stilizācijās; [..].”

C. Direktīva 2019/790

11. Direktīvas 2019/790 17. pantā “Aizsargāta satura izmantošana, ko veic tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji” ir noteikts: “1. Dalībvalstis paredz, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs, dodot sabiedrībai piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai blakustiesību objektiem, ko augšupielādējuši to lietotāji, šīs direktīvas izpratnē veic publiskošanu vai dara tos pieejamus sabiedrībai. Tāpēc tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējam ir jāsaņem atļauja no [Direktīvas 2001/29] 3. panta 1. un 2. punktā minētajiem tiesību subjektiem, piemēram, noslēdzot licences līgumu, lai publiskotu vai darītu pieejamus sabiedrībai darbus vai blakustiesību objektus. 2. Dalībvalstis paredz, ka, ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs ir saņēmis atļauju, piemēram, noslēdzot licences līgumu, minētā atļauja aptver arī to pakalpojumu lietotāju rīcību, kuri ietilpst [Direktīvas 2001/29] 3. panta darbības jomā, ja lietotāji nerīkojas komercdarbības nolūkā vai ja viņu rīcība nerada būtiskus ieņēmumus. 3. Ja tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji veic publiskošanu vai nodrošina pieejamību sabiedrībai saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem nosacījumiem, tad situācijām, uz kurām attiecas šis pants, nepiemēro [Direktīvas 2000/31] 14. panta 1. punktā noteikto atbildības ierobežojumu. Šā punkta pirmā daļa neskar [Direktīvas 2000/31] 14. panta 1. punkta iespējamo piemērošanu minētajiem pakalpojumu sniedzējiem nolūkos, kas nav šīs direktīvas darbības jomā. 4. Ja atļauja nav piešķirta, tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji ir atbildīgi par neatļautu ar autortiesībām aizsargātu darbu un blakustiesību objektu publiskošanu, tostarp padarīšanu par pieejamiem sabiedrībai, ja vien pakalpojumu sniedzēji nepierāda, ka: a) ir darījuši visu iespējamo, lai saņemtu atļauju; un b) ir darījuši visu iespējamo, ievērojot ar profesionālo rūpību saistītus augstus nozares standartus, lai nodrošinātu to, ka nav pieejami konkrēti darbi vai blakustiesību objekti, par kuriem tiesību subjekti ir snieguši pakalpojumu sniedzējiem būtisko un vajadzīgo informāciju; un jebkurā gadījumā c) saņemot tiesību subjekta pietiekami pamatotu paziņojumu, ir ātri rīkojušies, lai savās tīmekļvietnēs atspējotu piekļuvi darbiem vai blakustiesību objektiem, par kuriem ir paziņots, vai izņemtu šos darbus vai blakustiesību objektus no savām tīmekļvietnēm, un ir darījuši visu iespējamo, lai saskaņā ar b) apakšpunktu nepieļautu to turpmāku augšupielādi. 5. Nosakot, vai pakalpojuma sniedzējs ir pildījis savus 4. punktā paredzētos pienākumus, un ņemot vērā proporcionalitātes principu, cita starpā ņem vērā šādus faktorus: a) pakalpojuma veidu, auditoriju un lielumu un pakalpojuma lietotāju augšupielādēto darbu vai blakustiesību objektu veidu; un b) piemērotu un iedarbīgu līdzekļu pieejamību un pakalpojumu sniedzējiem radītās izmaksas. [..] 7. Tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju un tiesību subjektu sadarbības rezultātā netiek liegta pieeja tādiem lietotāju augšupielādētiem darbiem vai blakustiesību objektiem, kas nepārkāpj autortiesības un blakustiesības, tostarp arī darbiem vai blakustiesību objektiem, uz kuriem attiecas autortiesību izņēmums vai ierobežojums. Dalībvalstis nodrošina, ka lietotāji, kad tie augšupielādē saturu, ko ģenerējuši lietotāji tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumos, katrā dalībvalstī var atsaukties uz jebkuru no tālāk minētajiem spēkā esošajiem izņēmumiem vai ierobežojumiem: a) citēšana, kritika, apskats; b) izmantošana karikatūrās, parodijās vai stilizācijās. 8. Šā panta piemērošana nerada vispārīgu pārraudzības pienākumu. Dalībvalstis paredz, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji pēc tiesību subjektu pieprasījuma sniedz tiem pietiekamu informāciju par 4. punktā minētās sadarbības īstenošanas praksi, un – ja starp pakalpojumu sniedzējiem un tiesību subjektiem ir noslēgti licences līgumi – informāciju par tā satura lietošanu, uz kuru attiecas līgumi. 9. Dalībvalstis paredz, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji ievieš iedarbīgu un ātru sūdzību un kompensāciju mehānismu, kas ir pieejams to pakalpojumu lietotājiem strīdu gadījumā par piekļuves atspējošanu lietotāju augšupielādētiem darbiem vai blakustiesību objektiem, vai par to izņemšanu. Ja tiesību subjekti pieprasa atspējot piekļuvi saviem konkrētiem darbiem vai blakustiesību objektiem vai minētos darbus vai blakustiesību objektus izņemt, viņi pienācīgi pamato savu pieprasījumu iemeslus. Saskaņā ar pirmajā daļā paredzēto mehānismu iesniegtas sūdzības apstrādā bez nevajadzīgas kavēšanās, un lēmumus par piekļuves atspējošanu augšupielādētam saturam vai tā izņemšanu pārbauda cilvēki. Dalībvalstis arī nodrošina, ka strīdu izšķiršanas nolūkā ir pieejami ārpustiesas tiesiskās aizsardzības mehānismi. Šādi mehānismi ļauj objektīvi izšķirt strīdus un neatņem lietotājiem juridisko aizsardzību, ko tiem sniedz valstu tiesību akti, neskarot lietotāju tiesības izmantot efektīvus tiesiskās aizsardzības līdzekļus. Jo īpaši dalībvalstis nodrošina, ka lietotājiem ir pieejama tiesa vai cita attiecīga tiesu iestāde, kurā pieprasīt autortiesību un blakustiesību izņēmuma vai ierobežojuma izmantošanu. Šī direktīva nekādi neietekmē likumīgus lietošanas veidus, piemēram, lietošanas veidus, uz kuriem attiecas Savienības tiesību aktos paredzēti izņēmumi vai ierobežojumi [..]. Tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji savos noteikumos un nosacījumos informē savus lietotājus par to, ka viņi var izmantot darbus un blakustiesību objektus, uz kuriem attiecas Savienības tiesību aktos paredzēti autortiesību un blakustiesību izņēmumi vai ierobežojumi. 10. No 2019. gada 6. jūnija Komisija sadarbībā ar dalībvalstīm rīko dialogus ar ieinteresētajām personām, lai apspriestu tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju un tiesību subjektu sadarbības paraugpraksi. Komisija, apspriežoties ar tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, tiesību subjektiem, lietotāju organizācijām un citām attiecīgām ieinteresētajām personām, un ņemot vērā ieinteresēto personu dialogu rezultātus, izdod norādījumus par šā panta piemērošanu, jo īpaši par 4. punktā minēto sadarbību. Apspriežot paraugpraksi, jo īpaši cita starpā būtu jāņem vērā vajadzība līdzsvarot pamattiesības un izņēmumu un ierobežojumu izmantošanu. Ieinteresēto personu dialogu nolūkā lietotāju organizācijām ir piekļuve pietiekamai informācijai no tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem par 4. punktā minētās prakses īstenošanu.”

III. Prasības pamatā esošie fakti

A. Priekšlikums direktīvai par autortiesībām digitālajā vienotajā tirgū

12. 2016. gada 14. septembrī Eiropas Komisija iesniedza priekšlikumu direktīvai par autortiesībām digitālajā vienotajā tirgū ( 10 ). Ar šo priekšlikumu Savienības normas literārā un mākslinieciskā īpašuma jomā – autortiesību un autortiesību blakustiesību jomā –, it īpaši Direktīvu 2001/29, tiecās pielāgot digitālo tehnoloģiju attīstībai ( 11 ). Tāpat ar to tiecās panākt saskaņošanu šajā jomā tādā veidā, kas vienlaikus turpina garantēt intelektuālā īpašuma augsta līmeņa aizsardzību, nodrošina radošā satura plašu pieejamību visā Savienībā un saglabā digitālajā vidē “taisnīgu līdzsvaru” ar citām sabiedrības interesēm.

13. Tādējādi ar minētā priekšlikuma 13. pantu konkrētāk tiecās novērst “Value Gap”, proti, starpību starp vērtību, ko tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji gūst no aizsargātiem darbiem un objektiem, un ieņēmumiem, kurus tie pārskaita tiesību subjektiem ( 12 ).

14. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka aplūkojamie pakalpojumi, kuri raksturo interaktīvo “Web 2.0” un kuru spilgtākie piemēri ir YouTube ( 13 ), Soundcloud, kā arī Pinterest, ļauj ikvienam automātiski, bez iepriekšējas pakalpojumu sniedzēja atlases ievietot tiešsaistē saturu pēc savas izvēles. Ar šo pakalpojumu lietotāju tiešsaistē ievietoto saturu – ko parasti dēvē par “user‑generated content” vai “user‑uploaded content” – pēc tam var iepazīties, izmantojot streaming (straumēšanu) no tīmekļvietnēm vai minētajiem pakalpojumiem piesaistītajām viedierīču aplikācijām; šo iepazīšanos atvieglo tajās parasti atrodamās – visbiežāk bezmaksas – indeksēšanas, meklēšanas un ieteikšanas funkcijas, un šo pakalpojumu sniedzēji atlīdzību parasti gūst, pārdodot reklāmas laukumus. Tādējādi internetā tiek padarīts publiski pieejams milzīgs satura apjoms ( 14 ), tostarp ievērojama daļa aizsargātu darbu un citu objektu.

15. Kopš 2015. gada tiesību subjekti, it īpaši mūzikas industrijas pārstāvji, ir norādījuši, ka, neraugoties uz to, ka šiem kopīgošanas pakalpojumiem faktiski ir būtiska loma saistībā ar aizsargātu darbu un citu objektu izplatīšanu tiešsaistē un ka šo pakalpojumu sniedzēji no tā gūst lielus ieņēmumus peļņu no reklāmas, šie pakalpojumu sniedzēji nemaksā taisnīgu atlīdzību minētajiem tiesību subjektiem. Ieņēmumi, ko šie pakalpojumu sniedzēji samaksā tiesību subjektiem, esot it īpaši nenozīmīgi salīdzinājumā ar ieņēmumiem, kurus tiem pārskaita mūzikas straumēšanas pakalpojumu sniedzēji, piemēram, Spotify, lai gan šo abu veidu pakalpojumus patērētāji bieži vien uzlūko kā līdzvērtīgus piekļuves ceļus minētajiem objektiem. No tā izrietot arī negodīga konkurence starp minētajiem pakalpojumiem ( 15 ).

16. Lai labi saprastu argumentu par “Value Gap”, ir jāatgriežas pie tiesiskā regulējuma, kas bija piemērojams pirms Direktīvas 2019/790 pieņemšanas, un pie neskaidrībām, kas bija ar to saistītas.

17. Pirmām kārtām, Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā autoriem tiek atzītas ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu “izziņošanu [publiskošanu]”, tajā skaitā savu darbu “publiskošanu [darīšanu par pieejamu]” tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā ( 16 ). Līdzīgas tiesības blakustiesību subjektiem attiecībā uz viņu aizsargātajiem objektiem ( 17 ) ir atzītas saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 2. punktu ( 18 ). Principā ( 19 ) trešā persona tātad nedrīkst “publiskot” aizsargātu darbu vai objektu, iepriekš no šī darba vai objekta tiesību subjekta(-iem) nesaņemot atļauju, kas parasti izpaužas kā licences līgums, kas noslēgts pret atlīdzību ( 20 ). Lai arī vienmēr ir bijis skaidrs – tas, ka lietotājs aizsargātu darbu vai objektu ievieto tiešsaistē kopīgošanas pakalpojumā, ir “publiskošanas” darbība, kurai ir nepieciešama šāda iepriekšēja atļauja, jautājums par to, vai šo pakalpojumu sniedzējiem pašiem ir jāslēdz licences līgumi un jāmaksā atlīdzība tiesību subjektiem, ir domstarpību priekšmets starp šiem pakalpojumu sniedzējiem un minētajiem tiesību subjektiem ( 21 ).

18. Otrām kārtām, Direktīvas 2000/31 14. pantā ir noteikta tādu informācijas sabiedrības pakalpojumu, kas izpaužas kā trešo pušu sniegta satura glabāšana, sniedzēju “drošības zona” (safe harbour). Šajā normā būtībā ir paredzēts, ka šāda pakalpojuma sniedzējs ir atbrīvots no jebkādas atbildības, ko var radīt ( 22 ) nelikumīgs saturs, kuru tas glabā pēc šī pakalpojuma lietotāju pieprasījuma, ar nosacījumu, ka viņam nav par to zināšanu vai ka vajadzības gadījumā tas šo saturu ātri izņem. Arī šeit bija strīds par to, vai tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji var izmantot šo atbrīvojumu autortiesību jomā ( 23 ).

19. Šie strīdi vēl jo dedzīgāki bija tādēļ, ka Tiesai līdz šim nav bijis iespējas tos skatīt ( 24 ).

20. Šādā kontekstā daži kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji gluži vienkārši atteicās slēgt licences līgumus ar to aizsargāto darbu un objektu tiesību subjektiem, kurus bija ievietojuši tiešsaistē viņu pakalpojumu lietotāji, jo šie pakalpojumu sniedzēji uzskatīja, ka tiem tas nav jādara. Citi pakalpojumu sniedzēji tomēr bija piekrituši slēgt šādus līgumus, taču šo līgumu nosacījumi, pēc tiesību subjektu domām, nebija taisnīgi, jo šie pēdējie nevarēja veikt sarunas vienlīdzīgos apstākļos ar minētajiem pakalpojumu sniedzējiem ( 25 ).

21. Kad tas ir atgādināts – direktīvas priekšlikuma nolūks bija panākt, pirmām kārtām, lai tiesību subjekti varētu saņemt labāku atlīdzību par viņu aizsargāto darbu un citu objektu izmantošanu tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumos, apstiprinot pienākumu šo pakalpojumu sniedzējiem slēgt licences līgumus ar minētajiem tiesību subjektiem ( 26 ).

22. Otrām kārtām, ar šo priekšlikumu bija paredzēts dot iespēju tiesību subjektiem vieglāk kontrolēt savu aizsargāto darbu un objektu izmantošanu attiecīgajos pakalpojumos. Ar tā 13. pantu šajā ziņā būtībā minēto pakalpojumu sniedzējiem bija noteikts pienākums izmantot satura automātiskās atpazīšanas rīkus, ko jau brīvprātīgi bija ieviesuši daži no tiem, proti, informācijas tehnoloģiju rīkus, kuru darbības veids tiks aprakstīts vēlāk ( 27 ) un kurus var izmantot it īpaši brīdī, kad lietotājs ievieto saturu tiešsaistē, – šā iemesla dēļ uz šiem rīkiem tiek attiecināts kopējs nosaukums “Upload filter” (ievietošanas tiešsaistē filtri) –, lai pārbaudītu, izmantojot automātisku procesu, vai šajā saturā ir ietverts aizsargāts darbs vai cits objekts un, attiecīgā gadījumā, lai izplatīšanu bloķētu ( 28 ).

23. Likumdošanas procedūras laikā par direktīvas priekšlikumu un it īpaši tā 13. pantu notika daudz diskusiju Parlamentā un Padomē. Šo procedūru turklāt iezīmēja spēcīgas lobēšanas kampaņas no attiecīgo saimnieciskās darbības subjektu puses un iebildumu izpausmes no daļas pilsoniskās sabiedrības, akadēmiskajām aprindām un vārda brīvības aizstāvjiem, kuri uzsvēra nelabvēlīgo ietekmi, ko kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju noteiktais pienākums ieviest “upload filters”, viņuprāt, varētu radīt attiecībā uz šo brīvību ( 29 ).

24. Direktīvas priekšlikumu Parlaments galu galā apstiprināja 2019. gada 26. martā un Padome – 2019. gada 16. aprīlī ( 30 ). Šis priekšlikums tika oficiāli pieņemts 2019. gada 17. aprīlī kā Direktīva 2019/790. Dalībvalstīm tā bija jātransponē ne vēlāk kā 2021. gada 7. jūnijā ( 31 ).

B. Direktīvas 2019/790 17. pants

25. Likumdošanas procedūras laikā attiecībā uz direktīvas priekšlikuma 13. pantu tika veikti dažādi grozījumi. Tas tika pieņemts būtiski atšķirīgā redakcijā nekā Direktīvas 2019/790 17. pants. Man šķiet lietderīgi iepazīstināt ar dažiem tā pamataspektiem.

26. Pirmkārt, Direktīvas 2019/790 17. pants, kā liecina tā nosaukums, ir adresēts “tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem” ( 32 ). Šis jēdziens minētās direktīvas 2. panta 6. punkta pirmajā daļā ir definēts kā tāds, kas nozīmē jebkuru “informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēju, kura galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir glabāt un nodrošināt publisku piekļuvi ievērojamam daudzumam ar autortiesībām aizsargātu darbu vai blakustiesību objektu, ko ir augšupielādējuši tā lietotāji un kurus tas organizē un reklamē peļņas nolūkā”. Neatkarīgi no izmantoto terminu atvērtā rakstura no šā 17. panta skaidri izriet, ka tas attiecas uz “lielajiem” kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, kurus uzskata par saistītiem ar “Value Gap” ( 33 ) un kuru darbību acīmredzami tiecas atspoguļot šī definīcija ( 34 ).

27. Otrkārt, Direktīvas 2019/790 17. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs, “dodot sabiedrībai piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai blakustiesību objektiem, ko augšupielādējuši to lietotāji, šīs direktīvas izpratnē veic publiskošanu vai dara tos pieejamus sabiedrībai”. Līdz ar to, kā ir precizēts šā punkta otrajā daļā, šiem pakalpojumu sniedzējiem principā ir jāsaņem tiesību subjektu atļauja, piemēram, noslēdzot licences līgumu, attiecībā uz lietotāju tiešsaistē ievietota aizsargāta satura izmantošanu to pakalpojumos ( 35 ). Tādējādi Savienības likumdevējs šo secinājumu 17. punktā minētās domstarpības izsprieda ex lege par labu šiem tiesību subjektiem ( 36 ).

28. Šis pienākums ir tieši saistīts ar Direktīvas 2019/790 17. panta vispārējo mērķi, proti, panākt, “lai izveidotos no autortiesību viedokļa labi funkcionējošs un taisnīgs tirgus” ( 37 ), veicinot to, “lai tiesību subjektiem un tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem izveidotos licencēšanas tirgus”. Ir runa par šo tiesību subjektu pozīcijas nostiprināšanu, apspriežot (vai atkārtoti apspriežot) licences līgumus ar šiem pakalpojumu sniedzējiem, lai nodrošinātu, ka šie līgumi ir “taisnīgi” un saglabā “samērīgu līdzsvaru starp abām pusēm” ( 38 ) – un, tā rīkojoties, novērstu “Value Gap”. Minēto tiesību subjektu sarunu pozīcija ir jo vairāk nostiprināta tādēļ, ka principā viņiem no savas puses nav pienākuma slēgt šādus līgumus ar šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem ( 39 ).

29. Treškārt, Direktīvas 2019/790 17. panta 3. punktā ir precizēts, ka tad, ja kopīgošanas pakalpojumu sniedzējs veic “publiskošanu” vai nodrošina “pieejamību sabiedrībai” saskaņā ar šā panta 1. punktā predzētajiem nosacījumiem, Direktīvas 2000/31 14. pantā noteiktais atbrīvojums no atbildības netiek piemērots ( 40 ).

30. Ceturtkārt, šā 17. panta 4. punktā ir precizēts, ka tad, ja kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji nav saņēmuši tiesību subjektu atļauju, viņi ir atbildīgi par “neatļautu” ( 41 ) publiskošanu, kas veikta, izmantojot viņu pakalpojumus. Te ir runa par loģiskām iepriekš minētā sekām: ņemot vērā to, ka tiek uzskatīts, ka šie pakalpojumu sniedzēji veic “publiskošanu”, dodot “piekļuvi” aizsargātiem darbiem un citiem objektiem, ko augšupielādējuši viņu pakalpojumu lietotāji, šiem pakalpojumu sniedzējiem ir tieša (jeb “primārā”) atbildība nelikumīgas “publiskošanas” gadījumā.

31. Principā tiešā atbildība, kas attiecināma uz personu, kura veic nelikumīgu “publiskošanu”, ir objektīva atbildība ( 42 ). Kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem tātad automātiski vajadzētu būt atbildīgiem katru reizi, kad aizsargāts darbs vai objekts ir nelikumīgi ievietots tiešsaistē to pakalpojumos. Līdz ar to viņiem it īpaši varētu piespriest maksāt attiecīgajiem tiesību subjektiem potenciāli izrietošo zaudējumu atlīdzību ( 43 ).

32. Tomēr, ņemot vērā to, ka, pirmām kārtām, tieši kopīgošanas pakalpojumu lietotāji ir tie, kas ievieto tiešsaistē saturu, kurš tajā ir atrodams, bez pakalpojumu sniedzēju šajā ziņā iepriekš veiktas atlases ( 44 ), un ka, otrām kārtām, šie pakalpojumu sniedzēji, iespējams, nevarēs saņemt atļauju no visiem tiesību subjektiem attiecībā uz visiem aizsargātajiem darbiem un citiem objektiem, gan šobrīd, gan nākotnē, kuri varētu tādējādi būt augšupielādēti ( 45 ), šādai objektīvajai atbildībai būtu jāliek minētajiem pakalpojumu sniedzējiem pilnībā mainīt ekonomisko modeli – un tādējādi atteikties no paša interaktīvā “Web 2.0” modeļa.

33. Līdz ar to Savienības likumdevējs uzskatīja, ka šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem ir jāparedz īpašs atbildības mehānisms ( 46 ). Saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punktu gadījumā, kad, izmantojot viņu pakalpojumus, ir veikta nelikumīga “publiskošana”, tie var tikt atbrīvoti no jebkādas atbildības, ja pierāda, ka: “a) ir darījuši visu iespējamo, lai saņemtu atļauju; un b) ir darījuši visu iespējamo, ievērojot ar profesionālo rūpību saistītus augstus nozares standartus, lai nodrošinātu to, ka nav pieejami konkrēti darbi vai blakustiesību objekti, par kuriem tiesību subjekti ir snieguši pakalpojumu sniedzējiem būtisko un vajadzīgo informāciju; un jebkurā gadījumā c) saņemot tiesību subjekta pietiekami pamatotu paziņojumu, ir ātri rīkojušies, lai savās tīmekļvietnēs atspējotu piekļuvi darbiem vai blakustiesību objektiem, par kuriem ir paziņots, vai izņemtu šos darbus vai blakustiesību objektus no savām tīmekļvietnēm, un ir darījuši visu iespējamo, lai saskaņā ar b) apakšpunktu nepieļautu to turpmāku augšupielādi”.

34. Divi no šiem kumulatīvajiem nosacījumiem ir šīs prasības pamatā. Ar pārējiem Direktīvas 2019/790 17. panta punktiem iepazīstināšu šīs prasības vērtējuma gaitā ( 47 ).

IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

35. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 24. maijā, Polijas Republika cēla šo prasību.

36. Polijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi: – atcelt Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu un c) apakšpunkta beigu daļu, proti, ciktāl tas attiecas uz formulējumu “un ir darījuši visu iespējamo, lai saskaņā ar b) apakšpunktu nepieļautu to turpmāku augšupielādi”; – pakārtoti – gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka apstrīdētās normas nevar atdalīt no šīs direktīvas 17. panta pārējās daļas, negrozot tā būtību, – atcelt šo pantu kopumā; – piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

37. Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi: – prasību noraidīt kā nepamatotu; – piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

38. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi: – noraidīt galvenokārt izvirzītos prasījumus kā nepieņemamus; – pakārtoti, noraidīt prasību kopumā kā nepamatotu; – piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 17. oktobra lēmumu Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Portugāles Republikai un Eiropas Komisijai tika atļauts iestāties lietā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam. Visas šīs personas, kas iestājušās lietā, izņemot Portugāles Republiku, iesniedza iestāšanās rakstus.

40. Lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, izņemot Portugāles valdību, bija pārstāvēti 2020. gada 10. novembra tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.

V. Vērtējums

41. Savas prasības atbalstam Polijas Republika izvirza vienu pamatu par tiesību uz vārda un informācijas brīvību, kas ir garantētas ar Hartas 11. panta 1. punktu ( 48 ), pārkāpumu. Pirms analizēju pēc būtības šo pamatu (B sadaļa), īsi pievērsīšos prasības pieņemamībai (A sadaļa).

A. Par pieņemamību

42. Parlaments, Padome, Francijas valdība un Komisija norāda, ka prasības pieteikumā galvenokārt izvirzītie prasījumi, ciktāl to nolūks ir panākt tikai Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunkta un c) apakšpunkta beigu daļas atcelšanu, ir nepieņemami. Arī es piekrītu šim viedoklim.

43. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību aktu ir iespējams daļēji atcelt tikai tad, ja elementus, kurus prasīts atcelt, ir iespējams nodalīt no pārējā tiesību akta. Šī prasība nav izpildīta, ja šādas daļējas atcelšanas rezultātā tiktu grozīta tiesību akta būtība ( 49 ).

44. Taču tikai Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunkta un c) apakšpunkta beigu daļas atcelšana acīmredzami grozītu šā panta būtību. Kā norāda Parlaments, Padome, Francijas valdība un Komisija, šā 17. panta dažādās normas kopumā veido “kompleksu” atbildības režīmu, kas atspoguļo Savienības likumdevēja iecerēto līdzsvaru starp kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju, viņu sniegto pakalpojumu lietotāju un tiesību subjektu tiesībām un interesēm. Ja tiktu atceltas tikai apstrīdētās normas, tā sekas būtu tādas, ka šis atbildības režīms tiktu aizstāts ar ļoti atšķirīgu un minētajiem pakalpojumu sniedzējiem daudz labvēlīgāku regulējumu. Citiem vārdiem, šāda daļēja atcelšana nozīmētu, ka Tiesa veic šā 17. panta pārskatīšanu, bet tā to nedrīkst darīt atcelšanas procedūrā atbilstoši LESD 263. pantam.

45. Turpretī starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka prasītājas pakārtoti izvirzītie prasījumi, ar kuriem tā lūdz atcelt Direktīvas 2019/790 17. pantu kopumā, ir pieņemami. Proti, lai arī cik nozīmīgs būtu šis pants, tā atcelšana negrozītu šīs direktīvas būtību. Tās daudzajiem pantiem ir dažādi mērķi, un tie ir sadalīti dažādās sadaļās un nodaļās. Tādējādi minētās direktīvas 17. pantu ir iespējams nodalīt no tās pārējiem pantiem, kuri varētu palikt spēkā tā atcelšanas gadījumā ( 50 ).

B. Par lietas būtību

46. Polijas Republikas izvirzīto vienīgo pamatu var rezumēt dažos vārdos. Būtībā tā apgalvo, ka saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu un c) apakšpunkta beigu daļu kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, lai viņi tiktu atbrīvoti no jebkādas atbildības gadījumā, ja viņu pakalpojumos tiek nelikumīgi “publiskoti” aizsargāti darbi vai citi objekti, ir jāveic preventīva tā satura pārraudzīšana, ko lietotāji vēlas ievietot tiešsaistē. Lai to izdarītu, tiem ir jālieto informācijas tehnoloģiju rīki, kas ļauj veikt minētā satura automātisku filtrēšanu. Šī preventīvā pārraudzīšana esot Hartas 11. pantā garantēto tiesību uz vārda brīvību izmantošanas ierobežojums. Šis ierobežojums neesot saderīgs ar šo instrumentu, jo tas aizskarot šo pamattiesību “būtību” vai vismaz ar to neesot ievērots samērīguma princips.

47. Aizstāvībai Parlaments un Padome, kurus atbalsta Spānijas un Francijas valdības, kā arī Komisija, apstrīd visus šos apgalvojumus. Tādējādi es tos pārbaudīšu citu pēc cita turpmākajās sadaļās. Vispirms es vērtēšu apstrīdēto normu tvērumu (1. sadaļa). Turpinājumā skatīšu jautājumu par vārda un informācijas brīvības izmantošanas ierobežojumu (2. sadaļa) un visbeidzot – jautājumu par šī ierobežojuma saderību ar Hartu (3. sadaļa).

1. Par apstrīdēto normu tvērumu

48. Lai saprastu, kāds ir tvērums atbrīvošanas no atbildības nosacījumiem, kuri paredzēti Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunktā un c) apakšpunkta beigu daļā, ir lietderīgi salīdzinājumam paturēt prātā Direktīvas 2000/31 14. pantā minētos nosacījumus. Būtībā saskaņā ar šo pantu pakalpojumu sniedzējs tiek atbrīvots no jebkādas atbildības, ko var izraisīt nelikumīga informācija, kuru tas glabā pēc pakalpojuma lietotāja pieprasījuma, ciktāl, pirmkārt, viņam par to nav zināšanu vai, otrkārt, attiecīgā gadījumā viņš ir ātri izņēmis šo informāciju vai liedzis tai pieeju. Praksē no šāda pakalpojumu sniedzēja netiek gaidīts, ka viņš pārraudzīs savos serveros esošo informāciju un aktīvi meklēs tajos esošu nelikumīgu informāciju ( 51 ). Savukārt tad, ja šis pakalpojumu sniedzējs tiek informēts par šādas nelikumīgas informācijas esamību un atrašanās vietu – parasti pateicoties trešās personas nosūtītam paziņojumam –, viņam ir jārīkojas tā, lai attiecīgā informācija tiktu izņemta vai tiktu atspējota pieeja šai informācijai; tas tiek darīts atbilstoši “paziņošanas un izņemšanas” (notice and take down) sistēmai ( 52 ).

49. Turpretī, kā norāda prasītāja, lai izpildītu apstrīdētajās normās paredzētos nosacījumus, kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāveic tās informācijas preventīva pārraudzīšana, ko tiešsaistē ievieto šo pakalpojumu lietotāji (a) sadaļa). Lai veiktu šādu pārraudzīšanu, šiem pakalpojumu sniedzējiem daudzās situācijās būs jālieto informācijas tehnoloģiju rīki, kas ļauj veikt minētā satura automātisku filtrēšanu (b) sadaļa).

a) Lietotāju tiešsaistē ievietotā satura preventīvā pārraudzība...

50. Pirmkārt, atgādināšu, ka, pirmām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jādara “viss iespējamais, ievērojot ar profesionālo rūpību saistītus augstus nozares standartus”, lai “nodrošinātu to, ka nav pieejami” konkrēti aizsargāti darbi vai citi objekti, par kuriem tiesību subjekti ir snieguši pakalpojumu sniedzējiem būtisko un vajadzīgo informāciju.

51. Otrām kārtām, saskaņā ar minētā punkta c) apakšpunktu, ja šie pakalpojumu sniedzēji ir saņēmuši tiesību subjektu pietiekami pamatotu paziņojumu saistībā ar aizsargāto darbu vai citu objektu esamību viņu pakalpojumos, šiem pakalpojumu sniedzējiem ir ne tikai ātri jārīkojas, lai atspējotu piekļuvi šiem objektiem vai tos izņemtu no savām tīmekļvietnēm ( 53 ), bet arī jādara “viss iespējamais”, lai “nepieļautu to turpmāku augšupielādi” – šoreiz saskaņā ar “paziņošanas un pastāvīgas bloķēšanas” (notice and stay down) loģiku.

52. Kopumā ar apstrīdētajām normām kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir uzlikti rūpības pienākumi – vai, citiem vārdiem, pienākumi izmantot noteiktus līdzekļus ( 54 ) – viņu pakalpojumu pārraudzības jomā. Lai “nodrošinātu to, ka nav pieejami” tiesību subjektu identificēti aizsargāti darbi un citi objekti, un “nepieļautu to turpmāku augšupielādi”, šiem pakalpojumu sniedzējiem jāveic “visi pasākumi, kurus būtu veicis rūpīgs saimnieciskās darbības subjekts” ( 55 ), lai no satura, ko lietotāji ievieto tiešsaistē, aktīvi identificētu un atspējotu piekļuvi vai izņemtu to daļu, kurā reproducēti aplūkojamie objekti ( 56 ).

53. Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2019/790 17. panta mērķis. Proti, saskaņā ar Direktīvas 2000/31 14. pantu tiesību subjektiem bija jāpārrauga kopīgošanas pakalpojumi un šo pakalpojumu sniedzējiem ar paziņojumiem jādara zināms pārkāpumus izraisošs saturs, kas tajos atrodams, lai šie pēdējie to izņemtu. Kā atgādināja Padome, Savienības likumdevējs minētā 17. panta pieņemšanas laikā uzskatīja, ka šāda sistēma pārāk lielu slogu attiecina uz tiesību subjektiem un neļauj tiem efektīvi kontrolēt viņu aizsargāto darbu un citu objektu izmantošanu šajos pakalpojumos ( 57 ). It īpaši izņemtais saturs bieži pēc neilga laika tika no jauna ievietots tiešsaistē, un tas šiem pēdējiem lika pavairot paziņojumu skaitu ( 58 ). Lai atrisinātu problēmu, ar apstrīdētajām normām uz šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem tiek pārnests pienākums pārraudzīt viņu pakalpojumus ( 59 ).

54. Otrkārt, kā apgalvo Polijas Republika, lai izpildītu ar apstrīdētajām normām izvirzītos mērķus, kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jātiecas novērst – ex ante – pārkāpumus izraisoša satura ievietošanu tiešsaistē, nevis tikai izņemt – ex post – šādu saturu.

55. Šajā ziņā no Direktīvas 2019/790 66. apsvēruma izriet, ka saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jācenšas “nepieļaut” [“izvairīties” no tā], ka tiesību subjektu identificētie aizsargātie darbi un citi objekti “kļūst pieejami” viņu pakalpojumos. Minētā punkta c) apakšpunkts ir vēl skaidrāks attiecībā uz sagaidāmo pasākumu raksturu, jo tajā ir norādīts, ka šiem pakalpojumu sniedzējiem ir jātiecas “nepieļaut” aizsargāto darbu un objektu, par kuriem tiesību subjekti ir paziņojuši, turpmāku “augšupielādi”. Formulējums “saskaņā ar b) apakšpunktu” turklāt uzsver, ka tā pati rīcība no minētajiem pakalpojumu sniedzējiem tiek gaidīta šajos divos gadījumos: viņiem jācenšas novērst noteikta nelikumīga satura ievietošanu tiešsaistē viņu pakalpojumos – vai atkārtotu ievietošanu tiešsaistē saistībā ar “stay down”.

56. Arī šeit šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2019/790 17. panta mērķis, kas ir ļaut, lai tiesību subjekti varētu vieglāk kontrolēt savu aizsargāto darbu izmantošanu kopīgošanas pakalpojumos. Kā apgalvoja Padome, šīs normas nolūks ir no jauna apstiprināt digitālajā vidē “publiskošanas” tiesību ekskluzīvo raksturu. Ar rūpības pienākumiem, kas kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem noteikti ar apstrīdētajām normām, tiek mēģināts nodrošināt to, ka šie tiesību subjekti var efektīvi “iejaukties starp iespējamiem viņu darbu izmantotājiem un izziņošanu sabiedrībai, ko šie izmantotāji varētu būt iecerējuši veikt” ( 60 ) šajos pakalpojumos. Kā uzsvēra Parlaments un Padome, pakalpojumu sniedzējiem tātad ir jācenšas iesaistīties pirms šī satura ievietošanas tiešsaistē, proti, pirms tam, kad aizsargātie darbi un objekti, kurus šis saturs var reproducēt, faktiski tiek “publiskoti”, pārkāpjot šīs ekskluzīvās tiesības.

b) … kas daudzās situācijās prasīs izmantot filtrēšanas rīkus

57. Šajā šo secinājumu stadijā man šķiet lietderīgi paskaidrot, ka atsevišķi informācijas tehnoloģiju rīki ļauj automātiski noteikt konkrētas informācijas ievietošanu tiešsaistē vai atrašanos uz kāda servera. It īpaši šim nolūkam pastāv satura automātiskās atpazīšanas (Automatic Content Recognition jeb ACR) rīki, kuru pamatā ir dažādas metodes, proti, – uzskaitot no vienkāršākās līdz sarežģītākajai – “digitālā jaukšana” (hashing), “digitālā marķēšana” (watermarking) un “digitālnospiedumu izmantošana” (fingerprinting) ( 61 ).

58. Kopš 2000. gadu otrās puses daži kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji ir brīvprātīgi ieviesuši šādus rīkus, kuros it īpaši tiek izmantota pēdējā minētā metode ( 62 ); tas ir ticis darīts it īpaši ( 63 ) ar nolūku aktīvi meklēt viņu pakalpojumos pārkāpumus izraisošu saturu ( 64 ). Proti, ar satura atpazīšanas rīkiem, kuros tiek izmantots “digitālnospiedums”, var automātiski filtrēt tiesību subjektu aizsargātos darbus un citus objektus minētajos pakalpojumos augšupielādētajā saturā, salīdzinot šo saturu brīdī, kad tas tiek ievietots tiešsaistē, vai pēc tam, kad ievietošana tiešsaistē ir veikta, ar minēto tiesību subjektu sniegtu atsauces informāciju ( 65 ). Ja šī salīdzināšana atklāj atbilstību (“match”), minētie rīki parasti dod attiecīgajiem tiesību subjektiem iespēju izvēlēties – manuāli vai automātiski – bloķēt attiecīgo saturu, atļaut tā ievietošanu tiešsaistē un sekot tā popularitātei, izmantojot auditorijas statistiku, vai arī “monetizēt” šo saturu, iekļaujot tajā reklāmu ( 66 ).

59. Direktīvas priekšlikumā bija ņemta vērā šī tehnoloģiju attīstība. Ietekmes novērtējumā bija uzsvērts, ka pārkāpumu [novēršanas] jomā efektīvi ir atpazīšanas rīki, kas darbojas, izmantojot “digitālnospiedumu”, un ka tie kļūst arvien pieejamāki tirgū. Tādējādi – atgādinu ( 67 ) – ar šo priekšlikumu tika mēģināts noteikt, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem šādu rīku izmantošana ir obligāta; tā mērķis bija piespiest pakalpojumu sniedzējus, kas to vēl nebija izdarījuši, sasniegt pietiekamu līmeni, bet pārējiem likt nodrošināt tiesību subjektiem pārredzamu piekļuvi saviem atpazīšanas rīkiem ( 68 ).

60. Kā uzsvēruši Parlaments, Padome un Spānijas valdība, Direktīvas 2019/790 galīgajā redakcijā vairs nav tiešas atsauces uz satura automātiskās atpazīšanas rīkiem. Šīs direktīvas 17. panta 4. punkta b) un c) apakšpunkts ir izteikti vispārīgos terminos. Formāli šīs normas neuzliek kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem pienākumu veikt pasākumus vai izmantot īpašas metodes šajās normās izvirzīto mērķu sasniegšanai ( 69 ).

61. Saskaņā ar atbildētāju un personu, kas iestājušās lietā, pausto apstrīdētās normas tātad neuzliek šiem pakalpojumu sniedzējiem pienākumu izmantot šādus rīkus. Viņiem esot “rīcības brīvība” attiecībā uz pasākumiem un metodēm, ko izmantot šajās normās minēto mērķu sasniegšanai. Šajā ziņā minētie pakalpojumu sniedzēji varot “izvēlēties” izmantot līdzīgus rīkus – vai turpināt to darīt, ja tie to jau dara, – vai pat attīstīt “inovatīvus risinājumus” ( 70 ). Katrā ziņā saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 5. punktu no šiem pakalpojumu sniedzējiem prasītie pasākumi būtu pārbaudāmi katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā samērīguma principu.

62. Tomēr, kā apgalvo Polijas Republika, man šķiet, ka apstrīdētās normas daudzās situācijās liek kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem izmantot šos satura atpazīšanas rīkus ( 71 ). Manuprāt, Savienības likumdevējs no direktīvas priekšlikuma līdz tā pieņemšanai par Direktīvu 2019/790 ir tikai mainījis metodi. Tā vietā, lai tieši paredzētu pienākumu ieviest šādus rīkus, tas drīzāk to ir noteicis netieši, izmantojot šajās normās paredzētos atbrīvošanas no atbildības nosacījumus.

63. Proti, pirmām kārtām, kā pamatoti uzsvērusi prasītāja, ir jāpatur prātā faktiskais konteksts, kādā iekļaujas apstrīdētās normas. Direktīvas 2019/790 17. pants attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem, kas glabā un nodrošina publisku piekļuvi “ievērojamam daudzumam ar autortiesībām aizsargātu darbu vai blakustiesību objektu”. Citiem vārdiem, ir runa par saimnieciskās darbības subjektiem, kas pārvalda ievērojamu vai pat milzīgu satura apjomu. Turklāt šie kopīgošanas pakalpojumi tiek sniegti nepārtraukti un tie ir pieejami ievērojamam skaitam lietotāju, tādējādi ik brīdi tiešsaistē var tikt ievietots attiecīgs apjoms jauna satura.

64. Šādā kontekstā man šķiet skaidrs – kā norāda prasītāja –, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju darbinieki nevarētu pārbaudīt visu tiešsaistē ievietoto saturu vai pat lielāko daļu no tā ( 72 ), un Parlaments to turklāt atzīst. Tādējādi man nav skaidrs, ar kādiem citiem līdzekļiem, kas nav automātiskās atpazīšanas rīki, kuri ļauj šiem pakalpojumu sniedzējiem filtrēt viņu pakalpojumos augšupielādēto saturu, tie varētu saprātīgi “nodrošināt to, ka nav pieejami” tiesību subjektu identificēti aizsargāti darbi un objekti, un “nepieļaut to turpmāku augšupielādi” viņu pakalpojumos saskaņā ar apstrīdētajās normās minētajiem mērķiem ( 73 ) – un Parlamenta un Padomes atsaukšanās uz iespējamiem “inovatīviem risinājumiem” šajā ziņā sniedz tikai ļoti relatīvu palīdzību ( 74 ). Turklāt no atbildētāju un personu, kas iestājušās lietā, sacītā tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas jautājumiem, varēja saprast, ka tās atzīst, ka bieži vien šie rīki faktiski būs šajā ziņā nepieciešami ( 75 ).

65. Otrām kārtām, atgādinu, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, lai izpildītu rūpības pienākumus, kas tiem noteikti saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunkta formulējumu, ir jāveic pasākumi, kuri atbilst “ar profesionālo rūpību saistītiem augstiem nozares standartiem”. Kā precizēts šīs direktīvas 66. apsvēruma otrajā daļā, šajā ziņā ir jāņem vērā “nozares paraugprakse” un “tehnikas līmenis”.

66. Kā jau paskaidroju šo secinājumu 58. punktā, atpazīšanas rīkus, kuros tiek izmantots “digitālnospiedums”, jau tagad lieto dažādi kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji attiecībā uz vairāku veidu saturu ( 76 ). Tātad pārējiem pakalpojumu sniedzējiem, kas pieņem šādu saturu savos pakalpojumos, šķiet, – lai izpildītu rūpības pienākumus, kuri izriet no apstrīdētajām normām, – ir jārīkojas atbilstoši “nozares paraugpraksei” un “tehnikas līmenim”, ieviešot šādus rīkus šo kategoriju satura filtrēšanai.

67. Protams, kā ir uzsvērušas atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 5. punktu no kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem sagaidāmajiem pasākumiem katrā gadījumā ir jāatbilst samērīguma principam. Šajā ziņā vajag tostarp ņemt vērā, pirmkārt, “pakalpojuma veidu, auditoriju un lielumu un pakalpojuma lietotāju augšupielādēto darbu vai blakustiesību objektu veidu” un, otrkārt, “piemērotu un iedarbīgu līdzekļu pieejamību un pakalpojumu sniedzējiem radītās izmaksas” ( 77 ). Šajā ziņā nevar izslēgt, ka dažos īpašos gadījumos var būt pretrunā šim principam prasīt no dažiem pakalpojumu sniedzējiem, lai tie izmantotu satura atpazīšanas rīku. Tāpat šķiet, ka pašreizējā tehnoloģiju attīstības situācijā šie rīki nav nedz pielāgoti, nedz efektīvi attiecībā uz dažiem īpašiem aizsargātu darbu un objektu veidiem ( 78 ).

68. Tomēr, izņemot šos īpašos gadījumus, manuprāt, ir skaidrs, ka visās situācijās, kurās dažādi piemēroti un efektīvi rīki ir pieejami tirgū un nav nesamērīgi dārgi, kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem a priori tie ir jāievieš, lai pierādītu, ka viņi ir darījuši “visu iespējamo”, lai novērstu nelikumīga satura ievietošanu tiešsaistē, un tādējādi ir ievērojuši apstrīdētās normas ( 79 ). Attiecīgā gadījumā šie pakalpojumu sniedzēji saskaņā ar samērīguma principu no pieejamajiem rīkiem var izvēlēties tos, kuri ir vispiemērotākie viņu situācijai un to rīcībā esošajiem resursiem ( 80 ) – vai pat pakalpojumu sniedzēji, kuriem ir vislielākie līdzekļi, var paši izstrādāt šādu rīku.

69. Rezumējot – kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, lai pierādītu, ka viņi saskaņā ar apstrīdētajām normām ir veikuši “visu iespējamo, ievērojot ar profesionālo rūpību saistītus augstus nozares standartus”, lai “nodrošinātu to, ka nav pieejami” tiesību subjektu identificēti aizsargāti darbi un objekti, un lai “nepieļautu to turpmāku augšupielādi” viņu pakalpojumos, daudzos gadījumos vajag ieviest satura automātiskās atpazīšanas rīkus, lai filtrētu saturu, ko viņu pakalpojumu lietotāji ievieto tiešsaistē, un vajadzības gadījumā bloķētu daļu no tā pirms augšupielādes ( 81 ).

2. Par tiesību uz vārda un informācijas brīvību izmantošanas ierobežojuma esamību

70. Tagad, kad ir ieviesta skaidrība par apstrīdēto normu tvērumu, šīs normas ir jāvērtē, ņemot vērā tiesības uz vārda un informācijas brīvību.

71. Ar Hartas 11. pantu garantētās tiesības, kas “ietver uzskatu brīvību un brīvību saņemt un izplatīt informāciju vai idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām”, atbilst Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 10. pantā paredzētajām tiesībām ( 82 ). Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu šīm abām tiesībām tātad ir tā pati nozīme vai vismaz tas pats apjoms. No tā izriet, ka Hartas 11. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā ECPAK 10. pantu un ar to saistīto Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru.

72. Šīm pamattiesībām nenoliedzami ir nozīme šajā lietā. Proti, kā norādīja Polijas Republika un Komisija savos attiecīgajos apsvērumos, Direktīvas 2019/790 17. pantā minētajiem kopīgošanas pakalpojumiem ir īpaša nozīme saistībā ar brīvību saņemt vai izplatīt informāciju vai idejas.

73. Kā apgalvo prasītāja, satura ievietošana tiešsaistē minētajos pakalpojumos – vai runa būtu par video, fotogrāfijām vai tekstiem u.c. – tādējādi ietilpst tiesību uz vārda un informācijas brīvību izmantošanā ( 83 ). Uz šādu ievietošanu tiešsaistē var attiekties arī citas blakusbrīvības. It īpaši tad, ja aplūkojamais saturs ir lietotāju, kas to augšupielādē, mākslinieciskā izpausme, tā ievietošana tiešsaistē ietilpst humanitāro zinātņu brīvības izmantošanā, kas garantēta ar Hartas 13. pantu, kā arī ECPAK 10. pantu ( 84 ).

74. Precizēšu, ka tas tā ir neatkarīgi no tā, vai ar šo saturu tiek vai netiek pārkāptas autortiesības. Pretējs arguments, ko izvirza Parlaments, manuprāt, ir juridiska neprecizitāte. Proti, no tā, ka informāciju aizsargā autortiesības, neizriet, ka tā uzreiz tiek izslēgta no vārda brīvības piemērošanas jomas ( 85 ). Lai arī parasti ir pamatoti, ka tiek ierobežota šādas informācijas izplatīšana, šim faktam ir nozīme vienīgi posmā, kad tiek vērtēti šāda šīs brīvības ierobežojuma pieļaujamības nosacījumi ( 86 ).

75. Prasītājas ieskatā, filtrēšanas pasākumi, kas kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāievieš, lai izpildītu Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu un c) apakšpunkta beigu daļu, pēc sava rakstura ir “preventīvi pasākumi” lietotāju informācijas kontrolei. Šie pasākumi izraisot “iepriekšējus ierobežojumus” ECT judikatūras attiecībā uz ECPAK 10. pantu izpratnē. Apstrīdētās normas tātad kopīgošanas pakalpojumos izraisot pakalpojumu sniedzēju veiktu “preventīva rakstura automātisku vispārēju cenzūru”. Minētās normas tādējādi raksturojot Savienības likumdevēja īpaši nopietnu “iejaukšanos” minēto lietotāju vārda un informācijas brīvībā.

76. Turpretī atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, noliedz, ka apstrīdētās normas nozīmētu šādu “cenzūru” vai kādu “iejaukšanos” šajā brīvībā. It īpaši, Padomes ieskatā, šo normu – vai vispārēji Direktīvas 2019/790 17. panta – mērķis neesot ex ante ierobežot informāciju, kas var tikt izplatīta šajos pakalpojumos. Lietotāji joprojām varot brīvi tajos augšupielādēt saturu, ko vēlas. Vienkārši visās situācijās, kad tiešsaistē ievietotais saturs ir aizsargāts ar autortiesībām, šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem vajadzētu saņemt attiecīgo tiesību subjektu atļauju un šādas atļaujas neesamības gadījumā viņi būšot atbildīgi ex post.

77. Tāpat kā prasītāja es uzskatu, ka apstrīdētās normas faktiski ietver “iejaukšanos” kopīgošanas pakalpojumu lietotāju vārda brīvībā. Tomēr uzreiz vēlos sniegt ar terminoloģiju saistītu precizējumu. Jēdziens “cenzūra”, protams, ir daudznozīmīgs. Tajā pašā laikā no prasītājas apsvērumiem skaidri izriet, ka prasītāja ar to domā informācijas kontroli pirms tās izplatīšanas. Šajā kontekstā Parlamenta, Padomes un Spānijas valdības apsvērumi, saskaņā ar kuriem jēdziens “cenzūra” šajā gadījumā neesot atbilstīgs, jo Direktīvas 2019/790 17. pantā neesot paredzēta nekāda “politiska vai morāla” kontrole attiecībā uz kopīgošanas pakalpojumos tiešsaistē ievietoto informāciju, manuprāt, nav atbilstīgi. Lai izvairītos no jebkādām papildu neskaidrībām, šajā sadaļā es izmantošu vienīgi jēdzienus “preventīvi pasākumi” un “iepriekšēji ierobežojumi”.

78. Kad tas ir precizēts, jāteic – Direktīvas 2019/790 17. pantā nav vienkārši paredzēts – kā apgalvo Padome –, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaņem atļauja attiecībā uz to pakalpojumu lietotāju tiešsaistē ievietoto aizsargāto saturu un ka šādas atļaujas neesamības gadījumā viņi ir tieši atbildīgi. Kā paskaidroju iepriekšējā sadaļā, apstrīdētajās normās ir paredzēts arī, ka minētie pakalpojumu sniedzēji ir atbrīvoti no šīs atbildības, ja tie dara “visu iespējamo”, lai novērstu to, ka minētie lietotāji ievieto tiešsaistē saturu, kurā reproducēti tiesību subjektu identificēti aizsargāti darbi un citi objekti. Šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem tādējādi ir jāveic aplūkojamā satura preventīva filtrēšana un bloķēšana.

79. Kā apgalvo prasītāja, filtrēšana pēc savas dabas ir “preventīvs pasākums” šajos pakalpojumos izplatītās informācijas kontrolei un bloķēšanas pasākumi, kas no tās var izrietēt, ir “iepriekšēji ierobežojumi” ar ECPAK 10. pantu saistītās ECT judikatūras izpratnē ( 87 ): lai nevis sodītu par iespējamiem autortiesību pārkāpumiem, bet gan tos novērstu, informācija, ko lietotāji vēlas ievietot tiešsaistē, tiek kontrolēta un informācija, ko uzskata par tādu, kas var radīt šādu pārkāpumu, tiek ierobežota pirms tās izplatīšanas ( 88 ).

80. Šajās situācijās pretēji tam, ko apgalvo Padome, lietotāji tātad nevar “brīvi” ievietot tiešsaistē kopīgošanas pakalpojumos saturu, ko tie vēlas. Pakalpojumu sniedzēju veiktie filtrēšanas un bloķēšanas pasākumi ierobežos saturu, kuru šie lietotāji var augšupielādēt. No tā izriet “iejaukšanās” minēto lietotāju komunikācijas brīvības izmantošanā. Satura filtrēšana un bloķēšana pirms tā izplatīšanas turklāt izraisa “iejaukšanos” sabiedrības brīvībā saņemt informāciju ( 89 ).

81. Parlaments un Padome atbild, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji, būdami privāti saimnieciskās darbības subjekti, var brīvi izvēlēties informāciju, ko tie vēlas izplatīt savos pakalpojumos, un tādējādi izlemt filtrēt vai bloķēt saturu. Pat ja pieņemtu, ka tā ir “iejaukšanās” lietotāju vārda brīvībā, to jebkurā gadījumā nevarot attiecināt uz Savienības likumdevēju.

82. Šajā argumentā, manuprāt, ir sajauktas divas situācijas. Ir taisnība, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji atbilstoši brīvībai veikt uzņēmējdarbību un līgumslēgšanas brīvībai, kas tiem garantētas ar Hartas 16. pantu, nosakot savu pakalpojumu lietošanas nosacījumus vai “kopienas standartus”, var definēt politiku satura jomā un pēc savas iniciatīvas īstenot sava veida“pašregulējumu”, veicot filtrēšanu un bloķēšanu attiecībā uz saturu, kas, viņu ieskatā, ir pretrunā šiem noteikumiem. Šajā situācijā nepastāv “valsts iestāžu iejaukšanās” lietotāju vārda brīvībā ECPAK 10. panta un Hartas 11. panta izpratnē ( 90 ).

83. Tomēr aplūkojamajā gadījumā, manuprāt, nav jautājuma par kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju “pašregulējumu”. Neatkarīgi no tā, vai aizliegums ievietot tiešsaistē pārkāpumus izraisošu saturu ir minēts lietošanas vispārējos nosacījumos vai “kopienas standartos”, satura filtrēšanu un bloķēšanu veic, lai izpildītu apstrīdētās normas ( 91 ).

84. Līdz ar to, manuprāt, “iejaukšanās” lietotāju vārda brīvībā ir gan attiecināma uz Savienības likumdevēju. Proti, tas ir tās iniciators. Turklāt Parlaments un Padome paši atzīst, ka ar apstrīdētajām normām būtībā ir paredzēts uz kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem attiecināt pienākumu kontrolēt viņu pakalpojumos izdarītos autortiesību pārkāpumus. Savā ziņā likumdevējs ir deleģējis šiem pakalpojumu sniedzējiem pienākumu kontrolēt autortiesību pareizu piemērošanu digitālajā vidē. Tomēr Savienības likumdevējs nevar vienlaikus veikt šādu deleģēšanu un novelt uz minētajiem pakalpojumu sniedzējiem visu atbildību par no tā izrietošo iejaukšanos lietotāju pamattiesībās ( 92 ).

85. Manu pārliecību šajā ziņā nemaina Padomes arguments, saskaņā ar kuru apstrīdētās normas “neliekot” kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem veikt tā satura filtrēšanu un bloķēšanu, ko lietotāji ievietojuši tiešsaistē viņu pakalpojumos, jo Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punktā stricto sensu neesot noteikts nekāds “pienākums” šiem pakalpojumu sniedzējiem, bet tajā esot vienīgi paredzēts atbrīvošanas no atbildības mehānisms, ko tiem esot “iespēja” izmantot, ja tie nav saņēmuši tiesību subjektu atļauju.

86. Proti, manuprāt, vērtējot Direktīvas 2019/790 17. panta saderību ar Hartas 11. pantu, ir jāņem vērā ne tikai tā formulējums, bet arī tā konkrētās sekas. Ņemot vērā to, ka, no vienas puses, kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji nevarēs saņemt tiesību subjektu atļauju attiecībā uz noteiktu skaitu aizsargāto darbu un citu objektu ( 93 ), lai gan, no otras puses, lietotāji, iespējams, tomēr varētu ievietot tiešsaistē lielu satura daudzumu, kurā reproducēti aplūkojamie objekti, Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punktā paredzētā atbrīvojuma mehānisma izmantošana šiem pakalpojumu sniedzējiem būs nevis “iespēja”, bet nepieciešamība, pretējā gadījumā tiem uzņemoties nesamērīgu atbildības risku. Tādējādi lielā skaitā gadījumu apstrīdētajās normās paredzētie atbrīvošanas nosacījumi minētajiem pakalpojumu sniedzējiem faktiski nozīmēs īstus pienākumus. Turklāt jānorāda, ka minētā 17. panta 5. punktā ir atsauce uz “4. punktā paredzētajiem [kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju] pienākumiem” (mans izcēlums).

87. Manuprāt, šāds atbildības/atbrīvošanas mehānisms ir tikpat efektīvs līdzeklis kā tiešs pienākums, lai liktu attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem veikt viņu pakalpojumu lietotāju satura preventīvu filtrēšanu. Kā norādīju šo secinājumu 62. punktā, Savienības likumdevējs vienkārši nomainīja metodi šajā ziņā. Tomēr šīm dažādajām metodēm ir tās pašas sekas, un šī iemesla dēļ no pamattiesību skatpunkta tās ir jāaplūko vienādi ( 94 ).

3. Par šī ierobežojuma saderību ar Hartu

88. No iepriekšējās sadaļas izriet – kā apgalvo Polijas Republika –, ka apstrīdētās normas ierobežo vārda brīvības izmantošanu, kā tā ir garantēta Hartas 11. pantā.

89. Tajā pašā laikā vārda brīvība nav absolūta prerogatīva. Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu šīs brīvības ierobežojumi ir pieļaujami ar nosacījumu, ka tie, pirmkārt, ir “noteikti tiesību aktos”, otrkārt, respektē šīs brīvības “būtību” un, treškārt, ievēro samērīguma principu.

90. Tāpat saskaņā ar ECPAK 10. panta 2. punktu un ar ECT judikatūru, kas uz to attiecas, iejaukšanās vārda brīvībā ir pieļaujama, ciktāl tā, pirmkārt, ir “paredzēta likumā”, otrkārt, ar to īsteno vienu vai vairākus leģitīmus mērķus, kas noteikti minētajā 2. punktā, un, treškārt, ir “nepieciešama demokrātiskā sabiedrībā” ( 95 ). Lai arī šie nosacījumi savā formulējumā daļēji atšķiras no Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, vēlreiz jāteic, ka tie ir jāuzskata par tādiem, kuriem ir tā pati nozīme vai vismaz tas pats apjoms ( 96 ).

91. Līdz ar to turpmākajās sadaļās es vērtēšu Hartas 52. panta 1. punktā paredzēto trīs nosacījumu ievērošanu, vienlaikus tos interpretējot atbilstīgās ECT judikatūras gaismā. Šajā saistībā izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ aplūkojamais ierobežojums ir “noteikts tiesību aktos” (a) sadaļa), respektē tiesību uz vārda brīvību “būtību” (b) sadaļa) un, ciktāl Direktīvas 2019/790 17. pants tiek pareizi interpretēts, ievēro samērīguma principu (c) sadaļa).

a) Aplūkojamais ierobežojums ir “noteikts tiesību aktos”

92. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru nosacījums, ka visiem šajā Hartā atzīto pamattiesību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt “noteiktiem tiesību aktos” Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, to lasot kopsakarā ar ECT judikatūru attiecībā uz līdzīgu nosacījumu, kas noteikts ECPAK 10. panta 2. punktā, nozīmē ne tikai to, ka šim ierobežojumam ir jābūt juridiskam pamatam (“tiesību aktu pastāvēšana”), bet arī to, ka šim juridiskajam pamatam ir jāatbilst noteiktiem pieejamības un paredzamības aspektiem (“tiesību aktu kvalitāte”) ( 97 ).

93. Šajā gadījumā, pirmām kārtām, aplūkojamajam ierobežojumam acīmredzami ir juridiskais pamats, jo tas izriet no Savienības likumdevēja pieņemtām tiesību normām.

94. Otrām kārtām, attiecībā uz šā juridiskā pamata “kvalitāti” es atgādinu, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ( 98 ) un ECT judikatūru ( 99 ) juridiskajam pamatam, kas ietver pamattiesību izmantošanas ierobežojumus, ir jābūt pietiekami pieejamam un ar paredzamām sekām, proti, jābūt formulētam pietiekami skaidri un precīzi, lai ļautu ieinteresētajām personām rīkoties, vajadzības gadījumā saņemot profesionālus padomus.

95. Uzskatu, ka apstrīdētās normas ir pietiekami skaidras un precīzas, lai atbilstu šim standartam. Protams, Direktīvas 2019/790 2. panta 6. punktā paredzētā “tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēja” definīcija un apstrīdētās normas ietver vairākus atvērtus jēdzienus – “ievērojams daudzums ar autortiesībām aizsargātu darbu vai blakustiesību objektu”, “[darīt] visu iespējamo”, “ar profesionālo rūpību saistīti augsti nozares standarti” u.c. –, kas rada zināmu neskaidrību par saimnieciskās darbības subjektiem, uz kuriem tie attiecas, un par šiem saimnieciskās darbības subjektiem katrā situācijā noteiktajiem pienākumiem. Tomēr saskaņā ar Parlamenta un Padomes sniegtajiem paskaidrojumiem ar šo jēdzienu izmantošanai ir nolūks garantēt, ka šīs tiesību normas var tikt pielāgotas dažādu veidu saimnieciskās darbības subjektiem un situācijām, kā arī prakses un tehnoloģiju attīstībai tā, lai nodrošinātu atbilstību nākotnes prasībām. Saskaņā ar ECT judikatūru Savienības likumdevējs var, nepārkāpjot “paredzamības” prasības, izvēlēties piešķirt dokumentiem, kurus tas pieņem, drīzāk noteiktu elastīgumu nekā absolūtu tiesisko drošību ( 100 ). Turklāt paskaidrojumi, kas sniegti šajos secinājumos, kā arī pašas Tiesas pasludināmajā spriedumā un turpmākajos nolēmumos sniegtie paskaidrojumi palīdzēs precizēt šos jēdzienus un kliedēt šaubas, kas tos apņem, – arī tas atbilst “paredzamības” prasībai ( 101 ).

96. Kad tas ir precizēts, jānorāda, ka Tiesa ( 102 ) un ECT ( 103 )“paredzamības” prasību saista arī ar jautājumu par to, vai tiesiskais pamats, kas rada iejaukšanos, sniedz pietiekamas garantijas pret pamattiesību patvaļīga vai ļaunprātīga aizskāruma draudiem (saskaņā ar “tiesiskuma” principu). Konkrētajā gadījumā prasītāja šo aspektu apstrīd.

97. Tomēr jautājums par to, vai apstrīdētās tiesību normas sniedz pietiekamas garantijas, ka kopīgošanas pakalpojumu lietotāju vārda brīvība tiks aizsargāta no pārmērīgiem un patvaļīgiem filtrēšanas un bloķēšanas pasākumiem, ir saistīts arī ar ierobežojuma, kas izriet no šīm normām, samērīgumu ( 104 ). Līdz ar to, lai izvairītos no atkārtošanās, es šo jautājumu skatīšu, vērtējot nosacījumu par samērīguma principa ievērošanu ( 105 ).

b) Aplūkojamais ierobežojums respektē tiesību uz vārda brīvību “būtību”

98. Jāatgādina, ka Hartas 52. panta 1. punktā paredzētais nosacījums, ka visiem šajā instrumentā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir “jārespektē šo tiesību un brīvību būtība”, nozīmē, ka tad, ja kāds pasākums aizskar šo “būtību”, tas nav attaisnojams. Tādā gadījumā tiek nospriests, ka šis pasākums nav saderīgs ar Hartu, un, ja ir runa par Savienības tiesību aktu, tas ir jāatceļ vai jāatzīst par spēkā neesošu un nav jāvērtē nosacījums, kas saistīts ar samērīguma principa ievērošanu ( 106 ).

99. Proti, Savienības likumdevējs sabiedrības interesēs var ierobežot noteiktu pamattiesību izmantošanu, lai aizsargātu citas tiesības un intereses. It īpaši tas to var darīt, lai aizsargātu kādas citas pamattiesības. Šajā ziņā tam ir noteikta novērtējuma brīvība, lai izsvērtu pastāvošās tiesības un intereses un panāktu “taisnīgu līdzsvaru” starp tām ( 107 ). Tomēr šai novērtējuma brīvībai ir kāda absolūta robeža. Pamattiesību “būtība” ir “neaizskarams kodols”, kam jāpaliek brīvam no jebkādas iejaukšanās. Līdz ar to neviens mērķis, lai cik leģitīms tas būtu, nevar attaisnot noteiktus – īpaši smagus – pamattiesību pārkāpumus. Citiem vārdiem, mērķis neattaisno visus līdzekļus.

100. Aplūkojamajā gadījumā, Polijas Republikas ieskatā, apstrīdētās normas pārkāpj tiesību uz vārda brīvību “būtību”. Proti, preventīvā pārraudzība, kas, piemērojot šīs normas, ir jāveic kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem attiecībā uz viņu pakalpojumu lietotāju tiešsaistē ievietoto saturu, apdraudot šīs tiesības pašas par sevi, jo šī pārraudzība ietverot iejaukšanos minētajā saturā un tā iespējamu bloķēšanu pat pirms tā izplatīšanas.

101. Tāpat kā atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, es nepiekrītu šim viedoklim.

102. Ir taisnība, ka preventīvos informācijas kontroles pasākumus parasti uzskata par īpaši nopietnu iejaukšanos vārda brīvībā ( 108 ) pārspīlējumu dēļ, kurus tie var radīt. Demokrātiskā sabiedrībā šie preventīvie pasākumi principā tiek noraidīti, jo, ierobežojot kādu informāciju pat pirms tās izplatīšanas, ar šiem pasākumiem tiek liegta jebkāda sabiedriskā apspriešanās par saturu, tādējādi liedzot vārda brīvībai pašu tās uzdevumu būt par plurālisma vektoru ( 109 ). Šo iemeslu dēļ, kā uzsver prasītāja, daudzas dalībvalstis savās attiecīgajās konstitūcijās aizliedz informācijas vispārēju iepriekšēju kontroli.

103. Šie apsvērumi ir pilnā mērā nozīmīgi attiecībā uz internetu. Kā apgalvo prasītāja, šim tīklam ir īpaša nozīme saistībā ar brīvību saņemt vai izplatīt informāciju vai idejas ( 110 ). Tā tas ir it īpaši ar lielajām platformām un sociālajiem tīkliem, kuri, ļaujot ikvienam publicēt tiešsaistē saturu, ko tas vēlas, un ļaujot sabiedrībai tam piekļūt, ir “bezprecedenta” rīki šīs brīvības izmantošanai ( 111 ). Tādējādi šīs platformas piedalās noteikta veida informācijas radīšanas “demokratizācijā” un, lai arī tās pārvalda privāti uzņēmēji, tās faktiski ir kļuvušas par būtiskām infrastruktūrām vārda izpausmei tiešsaistē ( 112 ). Tajā, kādi šobrīd ir saziņas līdzekļi, tiesības uz vārda brīvību tādējādi it īpaši nozīmē brīvību piekļūt šīm platformām un izteikties tajās principā bez publisko iestāžu iejaukšanās ( 113 ).

104. Ja minētās iestādes tieši vai netieši ( 114 ) noteiktu pakalpojumu sniedzējiem starpniekiem, kuri kontrolē šīs izteiksmes infrastruktūras, pienākumu vispārīgi preventīvi pārraudzīt viņu pakalpojumu lietotāju saturu, lai meklētu jebkāda veida nelikumīgu vai pat vienkārši nevēlamu informāciju, šī saziņas brīvība kā tāda tiktu apšaubīta. Šādā gadījumā Hartas 11. pantā paredzēto tiesību uz vārda brīvību “būtība”, manuprāt, būtu aizskarta.

105. Šajā kontekstā Direktīvas 2000/31 15. pantam, manuprāt, ir būtiska nozīme. Paredzot, ka pakalpojumu sniedzējiem starpniekiem nevar uzlikt “vispārējās saistības [..] pārraudzīt informāciju, ko tie pārraida vai uzglabā”, šī norma liedz informāciju tiešsaistē pakļaut vispārīgai preventīvai pārraudzībai, kas būtu deleģēta šiem starpniekiem. Tādējādi tā nodrošina, ka internets paliek brīva un atvērta telpa ( 115 ).

106. Šā iemesla dēļ es tiecos šajā 15. pantā paredzēto aizliegumu uzskatīt par vispārēju tiesību principu, kas regulē internetu, jo tajā ir konkretizēta saziņas pamatbrīvība digitālajā vidē ( 116 ). Turklāt jānorāda, ka Tiesa savā judikatūrā jau ir saskaņojusi šīs brīvības ievērošanu un šo aizliegumu ( 117 ). Viens nepastāv bez otra. No tā, manuprāt, izriet, ka minētais aizliegums pārsniedz minētā 15. panta ietvaru un attiecas ne tikai uz dalībvalstīm, bet arī uz Savienības likumdevēju.

107. Tomēr pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, pamattiesības uz vārda brīvību, kā tās konkretizētas ar “vispārēju pārraudzības pienākumu” aizliegumu, neaizliedz visus pārraudzības pienākuma veidus.

108. Kā atgādina Komisija, Tiesa savā judikatūrā par rīkojumiem, kurus var izdot attiecībā uz tiešsaistes starpniekiem ( 118 ), ir atzinusi, ka ir iespējams šādam starpniekam pieprasīt “novērst” noteiktus pārkāpumus, veicot savu pakalpojumu noteiktu, mērķētu pārraudzību ( 119 ). Tādējādi tā nošķīra “vispārējus” pārraudzības pienākumus un pienākumus, kas piemērojami “īpašos” gadījumos ( 120 ). Tāpat ECT preventīvos informācijas kontroles pasākumus, tostarp bloķēšanas pienākumus, neuzskata par tādiem, kas paši par sevi nav saderīgi ar ECPAK 10. pantu, ciktāl tie iekļaujas īpašā ietvarā ( 121 ). Spriedumā Delfi AS pret Igauniju šī tiesa pat pieļāva, ka no dažiem starpniekiem var gaidīt, lai tie aktīvi pārraudzītu savus pakalpojumus, meklējot noteiktu veidu nelikumīgu informāciju ( 122 ).

109. Prasītāja atbild, ka pārraudzības pienākums, kas noteikts kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, piemērojot apstrīdētās normas, tieši ir “vispārējs”. Proti, lai “nodrošinātu to, ka nav pieejami” tiesību subjektu identificēti aizsargāti darbi un citi objekti, un lai “nepieļautu to turpmāku augšupielādi” viņu pakalpojumos, šiem pakalpojumu sniedzējiem faktiski ir jāfiltrē viss visu lietotāju augšupielādētais saturs.

110. Tomēr tāpat kā atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, es uzskatu, ka ar šīm tiesību normām patiesībā tiek noteikts “īpašs” pārraudzības pienākums ( 123 ). Taču jāatzīst, ka Tiesas judikatūrā ( 124 ) nesen ir notikušas izmaiņas attiecībā uz kritēriju, kas nošķir “vispārēju” un “īpašu”.

111. Sākotnēji Tiesa, šķiet, pievērsa uzmanību pārbaudāmās informācijas daudzumam. Spriedumā L’Oréal u.c. ( 125 ) Tiesa lēma, ka interneta tirdzniecības vietas operatoram nevar noteikt pienākumu veikt “aktīvu visas katra tā klienta informācijas uzraudzīšanu, lai novērstu jebkādus turpmākus intelektuālā īpašuma tiesību aizskārumus”. Spriedumā Scarlet Extended tā uzskatīja, ka no interneta piekļuves nodrošinātāja nevar ar rīkojumu prasīt ievietot filtrēšanas sistēmu, kura piemērojama “visām elektroniskajām komunikācijām, kas notiek ar tā pakalpojumu palīdzību,” un līdz ar to ir “vienlīdz piemērojama attiecībā uz visiem tā klientiem”, to darot, lai “šī nodrošinātāja tīklā identificētu tādu elektronisko datņu apriti, kurās ir muzikāls, kinematogrāfisks vai audiovizuāls darbs, uz ko, kā apgalvo lūguma iesniedzējs, tam ir tiesības, un pēc tam bloķētu šo datņu, ar kurām tiek pārkāptas autortiesības, pārsūtīšanu” ( 126 ). Spriedumā SABAM ( 127 ) Tiesa izmantoja to pašu argumentāciju attiecībā uz sociālā tīkla platformas pakalpojumu sniedzēja pienākumu ieviest līdzīgu filtrēšanas sistēmu. Visbeidzot, spriedumā Mc Fadden ( 128 ) tā uzskatīja, ka bezvadu lokālā tīkla pārvaldītājam nevar noteikt pienākumu pārraudzīt “visu” ar šī tīkla starpniecību “pārraidīto informāciju”, pat ja runa būtu par tiesību subjekta viena identificēta muzikālā skaņdarba kopiju bloķēšanu ( 129 ).

112. Šobrīd Tiesa, šķiet, uzskata, ka ir jāprecizē meklētais. Šajā ziņā spriedumā Glawischnig‑Piesczek ( 130 ), kas savukārt attiecās uz goda aizskāruma jomu, Tiesa uzskatīja, ka sociālā tīkla pārvaldītāja pienākums pārraudzīt visu šajā tīklā tiešsaistē ievietoto informāciju ( 131 ) ir jāuzskata par “īpašu”, jo bija runa par tādas “precīzas” ( 132 ) godu aizskarošas informācijas meklēšanu un bloķēšanu, attiecībā uz kuru pakalpojumu sniedzējam nebija pienākuma veikt filtrētās informācijas likumības “neatkarīgu vērtējumu”, bet, gluži pretēji, viņš varēja “izmantot automatizētas metodes un meklēšanas līdzekļus” ( 133 ).

113. Šī Tiesas judikatūras attīstība ( 134 ), manuprāt, ir pamatota. Lai arī turpinājumā ( 135 ) es paskaidrošu tās robežas, šeit jānorāda, ka uzskatīt par “vispārēju” pārraudzības pienākumu, tādēļ ka de facto pakalpojumu sniedzējam starpniekam ar to tiek noteikts pienākums, izmantojot informācijas tehnoloģiju rīkus, veikt visas tā pakalpojumos lietotāju tiešsaistē ievietotās informācijas filtrēšanu, lai arī būtu runa par konkrētu pārkāpumu meklēšanu, nozīmētu nožēlojamā kārtā neņemt vērā tehnoloģiju attīstību, kas ir darījusi iespējamu šādu filtrēšanu, un liegt Savienības likumdevējam lietderīgu rīku cīņā pret noteikta veida nelikumīgu saturu.

114. Aplūkojamajā gadījumā, lai sasniegtu apstrīdētajās tiesību normās minētos mērķus, kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, protams, ir jāpārrauga viss saturs, ko šo pakalpojumu lietotāji ievieto tiešsaistē. Tomēr šajā saturā ir jāmeklē “konkrēti darbi vai blakustiesību objekti”, par kuriem tiesību subjekti tiem iepriekš būs snieguši “būtisko un vajadzīgo informāciju” (Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunkts) vai “pietiekami pamatotu paziņojumu” (minētā 4. punkta c) apakšpunkts). Turpmāk šajos secinājumos ( 136 ) precīzāk paskaidrošu, kāds saturs būs jābloķē. Tomēr šajā analīzes stadijā, manuprāt, ar šiem elementiem pietiek, lai pierādītu, ka šajās normās, lai arī netieši, ir paredzēts “īpašs” pārraudzības pienākums, un lai izslēgtu tiesību uz vārda brīvību “būtības” aizskārumu ( 137 ).

115. Noslēgumā precizēšu – lai gan Savienības likumdevējs nevar deleģēt tiešsaistes starpniekiem pienākumu veikt vispārēju preventīvu tās informācijas pārraudzību, kas tiek kopīgota vai pārsūtīta ar viņu pakalpojumu palīdzību, tomēr, manuprāt, tas var, neapdraudēdams vārda brīvības “būtību”, izvēlēties paredzēt noteiktiem tiešsaistes starpniekiem pienākumu veikt konkrētus aktīvas pārraudzības pasākumus attiecībā uz noteiktu konkrētu nelikumīgu informāciju. Turklāt jānorāda, ka šajā ziņā Direktīvas 2019/790 17. pants saskan ar vairākiem Komisijas paziņojumiem un ieteikumiem ( 138 ), kā arī jauniem tiesību aktiem ( 139 ), kuru nolūks šajā ziņā ir likt atsevišķiem starpniekiem – it īpaši lielajām “platformām” – iesaistīties cīņā pret noteikta veida nelikumīgu saturu. Tomēr katrā gadījumā būs jānodrošina samērīguma principa ievērošana. Šāda veida tiesiskuma pārbaudes tiešsaistē ( 140 ) deleģēšana noteiktiem starpniekiem tostarp ir saistīta ar riskiem attiecībā uz viņu pakalpojumu lietotāju vārda brīvību, un tāpēc tā nav veicama bez pietiekamu garantiju piešķiršanas šiem lietotājiem ( 141 ).

c) Aplūkojamais ierobežojums ievēro samērīguma principu

116. Tagad atliek pārbaudīt nosacījumu par samērīguma principa ievērošanu; tas atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam ir iedalīts divos apakšnosacījumos: attiecīgajam ierobežojumam ir jābūt, pirmkārt, “nepieciešamam” un, otrkārt, tādam, kurš “patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības”.

117. Par otrā apakšnosacījuma ievērošanu starp pusēm nav strīda. Ņemot vērā Direktīvas 2019/790 17. pantā noteikto vispārējo mērķi ( 142 ), aplūkojamais ierobežojums atbilst “vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības”, proti, tiesību subjektu autortiesības un blakustiesības. Atgādināšu, ka intelektuālais īpašums tiek aizsargāts kā pamattiesības it īpaši ( 143 ) Hartas 17. panta 2. punktā un ECPAK 1. protokola 1. pantā ( 144 ). Apstrīdētās tiesību normas tādējādi ir “pozitīvi aizsardzības pasākumi”, ko Savienības likumdevējs ir veicis, lai nodrošinātu minēto tiesību subjektu tiesību uz intelektuālo īpašumu faktisku un efektīvu izmantošanu to attiecībās ar kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ( 145 ).

118. Pusēm turpretī nav vienprātības par to, vai ar aplūkojamo ierobežojumu ir ievērots pirmais apakšnosacījums. Šajā ziņā es precizēju, ka pārbaude par to, vai Hartā garantētu pamattiesību ierobežojums ir “nepieciešams” tās 52. panta 1. punkta izpratnē, īstenībā ietver trīs kumulatīvu prasību pārbaudi: proti, ir jāpārbauda, vai šis ierobežojums ir 1) “atbilstošs”, 2) “nepieciešams”, kā arī 3) “samērīgs”stricto sensu ( 146 ). Turpmākajās sadaļās pēc kārtas pārbaudīšu šīs trīs prasības.

1) Aplūkojamais ierobežojums ir “atbilstošs”

119. Šķiet, ka prasību par aplūkojamā ierobežojuma “atbilstību” Polijas Republika neapstrīd. Katrā ziņā, tāpat kā Parlaments un Padome, es uzskatu, ka šī prasība ir izpildīta.

120. Proti, vērtējot kāda pasākuma atbilstību, Tiesai ir jāpārbauda nevis tas, vai šis pasākums ir labākais veids, kā sasniegt izvirzīto mērķi, bet gan tas, vai šis pasākums ir piemērots, lai sekmētu šā mērķa sasniegšanu ( 147 ).

121. Šajā gadījumā pārraudzīšanas pienākumi, kas kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem noteikti ar apstrīdētajām tiesību normām, ir piemēroti, lai sekmētu Savienības likumdevēja izvirzītā mērķa sasniegšanu. Nododot šiem pakalpojumu sniedzējiem pienākumu pārraudzīt to pakalpojumus un aktīvi cīnīties pret pārkāpumus izraisošu saturu, kas var tajos atrasties, šīs normas, pirmām kārtām, stingri mudina minētos pakalpojumu sniedzējus slēgt licences līgumus ar tiesību subjektiem ( 148 ) un, otrām kārtām, ļauj minētajiem tiesību subjektiem vieglāk kontrolēt savu aizsargāto darbu un objektu izmantošanu šajos pakalpojumos ( 149 ).

2) Aplūkojamais ierobežojums ir “nepieciešams”

122. Polijas Republika turpretī norāda, ka tiesību uz vārda brīvību izmantošanas ierobežojums, kas izriet no Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunkta un c) apakšpunkta beigu daļas, pārsniedz to, kas ir “nepieciešams” Savienības likumdevēja izvirzītā mērķa sasniegšanai. Tās ieskatā, pienākumi, kas paredzēti minētā punkta a) apakšpunktā un c) apakšpunkta sākumdaļā, esot pietiekami šajā ziņā. Pirmām kārtām, saskaņā ar minēto a) apakšpunktu kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem noteiktais pienākums darīt “visu iespējamo”, lai saņemtu tiesību subjektu atļauju, nostiprinot šo pēdējo subjektu pozīciju sarunās. Otrām kārtām, pienākums, kas šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts ar minētā c) apakšpunkta sākumdaļu, proti, pienākums – saņemot pietiekami pamatotu paziņojumu – rīkoties ātri, lai atspējotu piekļuvi aizsargātajiem darbiem un citiem objektiem, par kuriem ir paziņots, vai tos izņemtu no savām tīmekļvietnēm, garantējot šo tiesību subjektu tiesību efektīvu aizsardzību.

123. Es tā neuzskatu.

124. Šajā ziņā jāatgādina, ka “nepieciešamības” tests prasa pārbaudīt, vai pastāv alternatīvi pasākumi, kas būtu tikpat efektīvi izvirzītā mērķa sasniegšanai kā aplūkojamais pasākums, bet vienlaikus būtu mazāk ierobežojoši ( 150 ).

125. Kā būtībā apgalvo Parlaments un Padome, atbildības režīms, kurā būtu noteikti tikai Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta a) apakšpunktā un c) apakšpunkta sākumdaļā paredzētie pienākumi, bez šaubām nebūtu tikpat efektīvs Savienības likumdevēja izvirzītā mērķa sasniegšanai kā režīms, kurā turklāt ir paredzēti pienākumi, kas izriet no šā punkta b) apakšpunkta un c) apakšpunkta beigu daļas, – pat ja pirmie pienākumi tik tiešām ir tiesības uz vārda brīvību mazāk ierobežojoši nekā otrie ( 151 ).

126. Proti, pirmām kārtām, lai arī, kā apgalvo prasītāja, kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju pienākums darīt “visu iespējamo”, lai iegūtu tiesību subjektu atļauju, jau pats par sevi stiprina šo tiesību subjektu pozīciju sarunās par licences līgumiem ar šiem pakalpojumu sniedzējiem, Direktīvas 2019/790 17. panta mērķis nav vienīgi nodrošināt to, ka minētie tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību par viņu aizsargāto darbu un citu objektu izmantošanu šajos pakalpojumos. Plašāk raugoties, runa ir par to, ka ir jānodrošina, lai šie paši tiesību subjekti varētu faktiski kontrolēt šādu izmantošanu un – it īpaši tad, ja viņi to vēlas, – liegt šiem objektiem būt pieejamiem šādos pakalpojumos.

127. Otrām kārtām, šajā ziņā nav noliedzams – kā uzsver atbildētājas –, ka tāda paziņošanas un atsaukšanas sistēma kā tā, kas izriet no Direktīvas 2000/31 14. panta un kas būtībā ir pārņemta Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta c) apakšpunkta sākumdaļā, neļauj attiecīgajiem tiesību subjektiem liegt nelikumīgi izmantot savus darbus kopīgošanas pakalpojumos tikpat efektīvi kā tāda sistēma, kura izriet no apstrīdētajām normām un ar kuru šo pakalpojumu sniedzējiem turklāt ir noteikti pārraudzīšanas pienākumi.

3) Aplūkojamais ierobežojums ir “samērīgs”“stricto sensu”

128. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar Hartu garantētu pamattiesību izmantošanas ierobežojumu uzskata par “samērīgu”stricto sensu, ja ar aplūkojamo pasākumu radītās neērtības nav nesamērīgas salīdzinājumā ar izvirzītajiem mērķiem ( 152 ).

129. Konkrētajā gadījumā apstrīdētās normas pretnostata, no vienas puses, Hartas 11. pantā garantētās tiesības uz vārda brīvību un, no otras puses, intelektuālā īpašuma tiesības, ko aizsargā šā instrumenta 17. panta 2. punkts. Kā atgādina Parlaments, Padome un Spānijas valdība, nepastāv pirmo tiesību “automātisks pārākums” pār otrajām ( 153 ). Šo tiesību normu samērīgums tātad ir jāvērtē, atkārtojot Tiesas izmantoto formulējumu, “ievērojot nepieciešamo šo pamattiesību aizsardzības prasību saskaņošanu” un “taisnīgu līdzsvaru” starp tām ( 154 ). Turklāt autortiesību jomā Tiesa ir it īpaši uzsvērusi nepieciešamību saglabāt digitālajā vidē šo “taisnīgo līdzsvaru” ( 155 ).

130. Tomēr Polijas Republika apgalvo, ka Savienības likumdevējs Direktīvas 2019/790 17. pantā tieši nav saglabājis šo līdzsvaru. Tās ieskatā, ar apstrīdētajām normām vārda brīvībai radītais kaitējums ir nesamērīgs salīdzinājumā ar ieguvumiem, ko tās varot sniegt intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības ziņā.

131. Es savukārt tāpat kā Parlaments, Padome un Komisija uzskatu, ka Savienības likumdevējs varēja izdarīt izvēli atgriezties pie līdzsvara, kas raksturīgs atbildības režīmam, kurš piemērojams kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem (i) apakšsadaļa). Pieņemtais jaunais atbildības režīms tomēr ietver būtiskus riskus vārda brīvībai (ii) apakšsadaļa), kas prasa paredzēt pietiekamas garantijas šo risku mazināšanai (iii) apakšsadaļa), un, manuprāt, Savienības likumdevējs to ir izdarījis (iv) apakšsadaļa).

i) Savienības likumdevējs likumīgi varēja sākotnēji ieviesto līdzsvaru aizvietot ar jaunu līdzsvaru

132. Atbrīvojums no atbildības, kas pakalpojumu sniedzējiem starpniekiem ir noteikts Direktīvas 2000/31 14. pantā, atspoguļo līdzsvaru starp it īpaši vārda brīvību un intelektuālā īpašuma tiesībām, kuru Savienības likumdevējs ir vēlējies sasniegt, pieņemot šo direktīvu. Tobrīd tas vēlējās veicināt šo pakalpojumu sniedzēju attīstību, lai plašāk stimulētu elektroniskās tirdzniecības un “informācijas sabiedrības pakalpojumu” izaugsmi iekšējā tirgū. Tātad runa bija par to, lai šiem pakalpojumu sniedzējiem netiktu uzlikta tāda atbildība, kas var apdraudēt to darbību. Aizsargāt tiesību subjektu intereses un tās līdzsvarot ar interneta lietotāju vārda brīvību vajadzēja, izmantojot “paziņošanas un izņemšanas” sistēmu, kā arī rīkojumus, kurus var izdot attiecībā uz šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem ( 156 ).

133. Kā apgalvo Padome, kopš tā laika apstākļi neapšaubāmi ir mainījušies. “Web 2.0” pakalpojumu parādīšanās radīja gan jaunas ekonomiskas un sociālas priekšrocības, gan riskus, ietekmējot dažādās iesaistīto pušu intereses. Šajā kontekstā Savienības likumdevējs varēja pārskatīt izvēles, ko tas bija veicis teju pirms divdesmit gadiem, izvērtēt šīs apstākļu izmaiņas un izsvērt minētās priekšrocības un riskus ( 157 ).

134. Šajā ziņā, kā uzsvēra Parlaments, Padome un Francijas valdība, Savienības likumdevējam ir plaša novērtējuma brīvība jomās, kurās tā rīcība ietver gan politiska, gan ekonomiska un sociāla rakstura izvēles un kurās tam ir jāveic kompleksi novērtējumi un izvērtējumi ( 158 ). Pielāgot autortiesības digitālajai videi un noteikt šajā jomā atbildības režīmu tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumiem, nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp visām iesaistīto pušu tiesībām un interesēm, bez šaubām, ir “komplekss” uzdevums ( 159 ).

135. ECT līdzīgā veidā atzīst publisko iestāžu plašu novērtējuma brīvību, kad tām jānodrošina līdzsvars starp dažādajām ar ECPAK aizsargātajām tiesībām ( 160 ). Šī novērtējuma brīvība bija vēl jo nozīmīgāka šajā gadījumā, kad bija runa par to, ka Savienības likumdevējam principā bija jāregulē nevis politiskais diskurss, bet aizsargāto darbu un citu objektu izmantošana ( 161 ).

136. Plaši apspriestajā kontekstā ( 162 ) Savienības likumdevējs ir izdarījis politisku izvēli par labu radošajām nozarēm. Tas uzskatīja, ka iepriekšējais līdzsvars starp attiecīgajām tiesībām un interesēm vairs nav pietiekams un ka tam, lai turpinātu tiesību subjektiem nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību ( 163 ), ir jāpieņem jauns atbildības režīms noteiktiem “Web 2.0” pakalpojumu sniedzējiem, tiem nosakot noteiktus satura, ko viņu pakalpojumu lietotāji ievieto tiešsaistē, pārraudzības pienākumus. Ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas ir likumdevēja rīcībā, es uzskatu, ka šāda izvēle pašā tās principā nav nesamērīga.

137. Konkrētāk, apstrīdēto tiesību normu samērīgums, manuprāt, izriet no to elementu līdzāspastāvēšanas, uz kuriem norādījušās atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, – proti, ir runa, pirmkārt, par tā ekonomiskā kaitējuma nozīmīgumu, kas tiesību subjektiem tiek radīts, nelikumīgi ievietojot tiešsaistē viņu darbus tiešsaistes kopīgošanas pakalpojumos, ņemot vērā milzīgo satura apjomu, kas augšupielādēts šajos pakalpojumos, un ātrumu, kādā notiek informācijas apmaiņa internetā ( 164 ), otrkārt, par to, ka šo pašu iemeslu dēļ “paziņošanas un izņemšanas” sistēma šiem tiesību subjektiem ļauj tikai ar grūtībām veikt savu darbu izmantošanas kontroli minētajos pakalpojumos, treškārt, par grūtībām, ar kurām tie saskaras, vēršoties pret atbildīgajiem lietotājiem, un, ceturtkārt, par to, ka pārraudzības pienākumi attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem starpniekiem, kuriem piemīt īpašs raksturs. Attiecībā uz šo beidzamo punktu jānorāda, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, tiem veicot satura veicināšanas pasākumus ( 165 ), ir zināma ietekme uz informāciju, kurai piekļūst sabiedrība. Zināmā mērā ( 166 ) šie aspekti tiecas tuvināt šos pakalpojumu sniedzējus tādiem tradicionālajiem starpniekiem kā izdevēji, un tādējādi attiecībā uz tiem var būt samērīgi pieņemt īpašu atbildības režīmu, atšķirīgu no tā, kas piemērojams citiem mitināšanas pakalpojuma sniedzējiem ( 167 ).

138. Turklāt, kā apgalvo Spānijas un Francijas valdības, ECT spriedumā Delfi AS pret Igauniju ir nospriedusi, ka, samērojot vārda brīvību ECPAK 10. panta izpratnē un tiesības uz godu, kas garantētas šīs konvencijas 8. pantā, nav nesamērīgi lielu tiešsaistes ziņu portālu uzskatīt par atbildīgu tajā, ka tas nebija novērsis savā tīmekļvietnē lietotāju zināma veida nelikumīgu komentāru publicēšanu pēc kāda raksta, vai vismaz tajā, ka tie nebija pēc paša iniciatīvas īsā laikposmā izņemti.

139. Minētajā spriedumā ECT pievērsās, pirmkārt, šādu komentāru radītā kaitējuma mērogam, ņemot vērā informācijas aprites tiešsaistē ātrumu ( 168 ), un, otrkārt, apstāklim, ka, lai arī “paziņošanas un izņemšanas” sistēma daudzos gadījumos var būt piemērots rīks visu ieinteresēto pušu tiesību un interešu līdzsvarošanai, tomēr ar to nav pietiekami, lai novērstu ar šādiem komentāriem radīto nopietno kaitējumu ( 169 ). ECT arī uzsvēra, treškārt, ka cietušajam esot bijis grūti uzsākt procesu pret komentāru autoriem un, ceturtkārt, ka ziņu portāla pārvaldītājam bija noteikta ietekme uz tā lietotāju publicētajiem komentāriem un ka līdz ar to bija pamatoti šādam starpniekam piemērot īpašu pieeju atbildības jomā ( 170 ). Tādējādi ir iespējama noteikta analoģija ar šo lietu ( 171 ).

ii) Riski, kas raksturīgi tādam atbildības režīmam kā no apstrīdētajām tiesību normām izrietošais

140. Kā būtībā apgalvo Parlaments, ciktāl filtrēšana, kas saskaņā ar apstrīdētajām normām ir jāveic kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, liegs izplatīt šajos pakalpojumos saturu, kurš pārkāpj autortiesības vai blakustiesības, no šīm normām izrietošais tiesību uz vārda brīvību izmantošanas ierobežojums attiecībā uz šo saturu ir attaisnojams.

141. Tomēr minētajās normās Savienības likumdevēja noteiktā saikne starp kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju atbildību un šīs filtrēšanas efektivitāti ietver nozīmīgu risku vārda brīvībai, proti, likumīga satura “pārmērīgas bloķēšanas” risku.

142. Vispārīgi raugoties, šāds “pārmērīgas bloķēšanas” risks pastāv tad, ja valsts iestādes atzīst, ka pakalpojumu sniedzēji starpnieki ir atbildīgi par nelikumīgu informāciju, kuru snieguši viņu pakalpojumu lietotāji. Lai izvairītos no jebkādiem atbildības riskiem, šie starpnieki var sliekties rīkoties ar dedzību un pārmērīgi bloķēt šo informāciju pie mazākajām šaubām par tās likumību ( 172 ).

143. Aplūkojamajā gadījumā, konkrētāk, risks ir tāds, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji, lai izvairītos no jebkādas atbildības riska attiecībā uz tiesību subjektiem, var sistemātiski liegt savos pakalpojumos pieeju visam saturam, kurā reproducēti aizsargāti darbi un citi objekti, par ko šie pakalpojumu sniedzēji ir saņēmuši no tiesību subjektiem “būtisko un vajadzīgo informāciju” vai “pietiekami pamatotu paziņojumu”, tostarp tādam saturam, kurš nepārkāpj šo tiesību subjektu tiesības ( 173 ).

144. Proti, papildus faktam, ka dažiem lietotājiem, kas vēlas ievietot tiešsaistē attiecīgo saturu, var būt licence uz aplūkojamajiem darbiem un objektiem, tiesību subjektiem nav absolūta monopola uz viņu aizsargāto objektu izmantošanu. Šajā ziņā Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punktā ir minēta virkne izņēmumu un ierobežojumu attiecībā uz ekskluzīvajām “izziņošanas sabiedrībai [publiskošanas]” tiesībām. Šie izņēmumi un ierobežojumi principā nodrošina “taisnīgu līdzsvaru” starp šo subjektu interesēm saistībā ar viņu intelektuālā īpašuma aizsardzību, no vienas puses, un aizsargāto objektu lietotāju interešu un pamattiesību, kā arī vispārējo interešu aizsardzību, no otras puses ( 174 ) – tas tostarp attiecas uz sabiedrības piekļuvi kultūrai. It īpaši vairākos no minētajiem izņēmumiem un ierobežojumiem, tostarp tajos, kas attiecas uz citātiem, kritiku un apskatu ( 175 ), kā arī tajos, kas attiecas uz karikatūrām, parodijām un stilizācijām ( 176 ), to attiecīgajās piemērošanas jomās lietotāju tiesības uz vārda brīvību un jaunradi ir pārākas par minēto tiesību subjektu interesēm.

145. Nozīmīgu daļu satura, ko lietotāji ievieto kopīgošanas pakalpojumos, veido tieši tāda aizsargāto darbu un citu objektu izmantošana vai pat pārņemšana jaunrades nolūkos, uz ko var attiekties šie izņēmumi un ierobežojumi ( 177 ).

146. Tomēr jautājums par to, vai kādam konkrētam saturam ir piemērojams šāds izņēmums vai ierobežojums, ir atkarīgs no konteksta, un tam ir nepieciešama noteikta analīze ( 178 ). Robeža, kas nošķir likumīgu izmantošanu no pārkāpuma, dažādos gadījumos var būt diskutabla ( 179 ). Visās šajās šaubas raisošajās situācijās kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem var šķist vienkāršāk liegt piekļuvi attiecīgajam saturam, nevis pašiem atsaukties uz izņēmumu vai ierobežojumu piemērošanu saistībā ar iespējamu tiesību subjektu celtu prasību par atbildību ( 180 ).

147. Tikko aprakstītais “pārmērīgas bloķēšanas” risks šajā gadījumā ir lielāks tāpēc, ka Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunktā un c) apakšpunkta beigu daļā noteiktie atbrīvošanas nosacījumi daudzos gadījumos de facto nosaka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem pienākumu izmantot satura automātiskās atpazīšanas rīkus.

148. Šajā ziņā nedrīkst aizmirst attiecīgajiem rīkiem raksturīgās robežas, ko prasītāja ir pienācīgi uzsvērusi un ko Tiesa turklāt jau ir konstatējusi savos spriedumos Scarlet Extended un SABAM ( 181 ). Proti, ar aplūkojamajiem satura automātiskās atpazīšanas rīkiem tiek identificēts tieši saturs, nevis autortiesību pārkāpumi. Šie rīki, it īpaši tie, kas darbojas, izmantojot “digitālnospieduma” metodi, spēj noteikt atbilstības, proti, atpazīt, ka konkrētā saturā ir reproducēts – pilnībā vai daļēji – kādas konkrētas datnes saturs ( 182 ). Turpretī, kā norāda Polijas Republika, pašreizējā situācijā minētie rīki nespēj novērtēt kontekstu, kādā reproducētais darbs tiek izmantots, un tostarp identificēt kāda autortiesību izņēmuma vai ierobežojuma piemērošanu ( 183 ). “Pārmērīgas bloķēšanas” risks ir vēl jo lielāks tāpēc, ka pieaug šo pašu rīku spēja atpazīt atbilstības aizvien īsākos fragmentos (piemēram, dažu sekunžu garās fonogrammās). To izmantošana tātad ietver risku liegt lietotājiem izmantot izpausmes un jaunrades telpu, kas minētajos izņēmumos un ierobežojumos ir atļauta ( 184 ). Turklāt automātiskās atpazīšanas rīku spēja identificēt pārkāpumus izraisošu saturu ir atkarīga no tiesību subjektu sniegtās informācijas precizitātes un ticamības. Šo rīku izmantošana tādējādi var izraisīt nepamatotas sūdzības, piemēram, attiecībā uz publiski pieejamiem darbiem ( 185 ), pamatojoties uz kļūdainu vai negodīgu atsauces informāciju (tā dēvētais “pārmērīgu sūdzību” risks) ( 186 ).

iii) Nepieciešamība paredzēt pietiekamas garantijas šo risku minimizēšanai

149. Ņemot vērā “pārmērīgas bloķēšanas” riskus, kas aprakstīti iepriekšējā apakšsadaļā, tādam atbildības režīmam kā no apstrīdētajām normām izrietošais, manuprāt, ir jāpiesaista pietiekamas garantijas, lai minimizētu šos riskus un tādējādi nodrošinātu to, ka iejaukšanās vārda brīvībā tiek precīzi regulēta ( 187 ). Vispārīgi raugoties, jebkādai likumības kontroles tiešsaistē deleģēšanai pakalpojumu sniedzējiem starpniekiem no valsts iestāžu puses ( 188 ), kas izpaužas kā šiem starpniekiem tieši vai netieši noteikti pārraudzības pienākumi, ir jāpiesaista šādas garantijas.

150. Konkrētāk, es uzskatu, ka šāds režīms ir jāiekļauj tiesiskā regulējumā, paredzot skaidrus un precīzus noteikumus, kas regulētu filtrēšanas pasākumu, kuri attiecīgo pakalpojumu sniedzējiem jāīsteno, apjomu un piemērošanu, lai tādējādi šo pakalpojumu lietotājiem būtu nodrošināta efektīva aizsardzība pret informācijas, kuru tie vēlas ievietot tiešsaistē, negodīgu vai patvaļīgu bloķēšanu ( 189 ).

151. Uzsveru arī, ka tad, ja pamattiesību ierobežojums ir paredzēts pašas Savienības tiesību aktos un tādējādi tas tai ir piedēvējams, kā tas ir šajā lietā ( 190 ), Savienības likumdevējam ir nozīmīga atbildības daļa šajā ziņā. Šādā gadījumā šādu garantiju noteikšanu nevar pilnībā atstāt dalībvalstu – vai a fortiori pakalpojumu sniedzēju, kuriem šie tiesību akti jāīsteno, – ziņā. Gluži otrādi, likumdevējam ir vismaz jānosaka šo garantiju būtība ( 191 ). Tajā pašā laikā, tā kā konkrētajā gadījumā ir runa par direktīvu, kas turklāt attiecas uz tehnisku jomu, daži piemērošanas noteikumi būs jāprecizē dalībvalstīm, kā arī Komisijai ( 192 ).

152. Piebildīšu, ka Savienības likumdevējam ir jāparedz šo garantiju būtība, lai nodrošinātu Savienības tiesību aktu vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs, – ņemot vērā, ka šāda vienveidība ir vēl jo nepieciešamāka tāpēc, ka šajā gadījumā ir runa par saskaņošanas direktīvu, kas pieņemta, pamatojoties uz LESD 114. pantu. Kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem, kas darbojas starptautiskā līmenī, nevajadzētu būt pakļautiem 27 nacionāliem atbildības režīmiem, kuri var atšķirties attiecībā uz šiem pakalpojumu sniedzējiem noteikto filtrēšanas pienākumu apjomu. Turklāt šo pakalpojumu lietotājiem vajadzētu būt pieejamai būtībā identiskai aizsardzībai pret negodīgiem vai patvaļīgiem bloķēšanas pasākumiem neatkarīgi no dalībvalsts, kurā viņi atrodas.

153. Rezumējot, lai arī Savienības likumdevējam ir plaša rīcības brīvība pieņemt lēmumu par tāda atbildības režīma kā apstrīdētajās normās paredzētais principu, tas turpretī nevar nenoteikt pietiekamas garantijas, lai minimizētu no tā izrietošos riskus vārda brīvībai. Manuprāt, Tiesai ir rūpīgi jāpārbauda šīs prasības ievērošana ( 193 ).

iv) Konkrētajā gadījumā paredzētās garantijas

154. Polijas Republika apgalvo, ka Savienības likumdevējs šajā gadījumā nav izpildījis minēto prasību. Tās ieskatā, apstrīdētajām normām neesot piesaistītas nekādas garantijas, kas regulētu iejaukšanās kopīgošanas pakalpojumu lietotāju vārda brīvībā apjomu.

155. Turpretī atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Direktīvas 2019/790 17. pantā ir ietverta “pilnīga garantiju sistēma”. Proti, apstrīdētās normas neesot atdalāmas no šā panta 5., 7., 8. un 9. punkta. Šajos punktos esot paredzēti skaidri un precīzi noteikumi, kas definē to pasākumu apjomu un piemērošanu, kuri kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir jāievieš, un tādējādi ar šiem punktiem tiekot saglabāts “taisnīgais līdzsvars” starp intelektuālā īpašuma tiesībām un vārda brīvību.

156. Direktīvas 2019/790 17. panta 5. punkts, kurā ir norādīts – atgādinu –, ka pasākumi, kas katram pakalpojumu sniedzējam ir jāveic, ir vērtējami, ņemot vērā samērīguma principu attiecībā uz tādiem elementiem kā “pakalpojuma lielums” vai pieejamo rīku “izmaksas”, man šķiet, drīzāk attiecas uz jautājumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas nav šīs lietas priekšmets, nevis uz vārda brīvību. Līdz ar to es neuzskatu par nepieciešamu pie tā atgriezties.

157. Turpretī minētā panta 7., 8. un 9. punktā, manuprāt, patiešām ir ietvertas būtiskas garantijas kopīgošanas pakalpojumu lietotāju aizsardzībai pret viņu satura negodīgiem vai patvaļīgiem bloķēšanas pasākumiem. Tādējādi es tos izvērtēšu turpmākajās apakšsadaļās.

– Tiesības uz aizsargātu objektu likumīgu izmantošanu (7. punkts) un sūdzību mehānisms (9. punkts)

158. Atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, ir pamatoti uzsvērušas, ka viena no būtiskākajām garantijām, ar ko tiek mēģināts ierobežot risku, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzēji, piemērojot apstrīdētās normas, var liegt tāda satura darīšanu par pieejamu savos pakalpojumos, kurā likumīgi reproducēti tiesību subjektu identificētie aizsargātie darbi un citi objekti, ir atrodama Direktīvas 2019/790 17. panta 7. punktā.

159. Proti, pirmām kārtām, šā punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju un tiesību subjektu sadarbības rezultātā ( 194 ) netiek liegta pieeja tādiem lietotāju augšupielādētiem darbiem vai blakustiesību objektiem, kas nepārkāpj autortiesības un blakustiesības, tostarp arī darbiem vai blakustiesību objektiem, uz kuriem attiecas autortiesību izņēmums vai ierobežojums” ( 195 ).

160. Otrām kārtām, saskaņā ar minētā punkta otro daļu dalībvalstīm ir jāraugās, lai lietotāji var atsaukties uz izņēmumiem un ierobežojumiem, kas saistīti ar a) citātiem, kritiku vai apskatu, kā arī b) izmantošanu karikatūru, parodijas vai stilizācijas nolūkos ( 196 ), kad tie ievieto saturu tiešsaistē kopīgošanas pakalpojumos.

161. No tā izriet, ka Savienības likumdevējs ir skaidri atzinis kopīgošanas pakalpojumu lietotāju subjektīvās tiesības autortiesību jomā. Šiem lietotājiem ir tiesības, uz kurām var atsaukties pret šo pakalpojumu sniedzējiem un tiesību subjektiem, minētajos pakalpojumos leģitīmi lietot aizsargātus objektus, tostarp tiesības atsaukties uz autortiesību un blakustiesību izņēmumiem un ierobežojumiem ( 197 ). Tas, ka likumdevējs ir šādi atzinis šo izņēmumu un ierobežojumu būtiskumu attiecībā uz lietotājiem, saskan ar Tiesas judikatūru; Tiesa pati nesen atzina, ka tie “ietver tiesības” par labu šiem lietotājiem ( 198 ).

162. Uzsveru, ka saskaņā ar Direktīvas 2019/790 17. panta 7. punktu lietotāji var atsaukties uz visiem Savienības tiesībās paredzētajiem izņēmumiem un ierobežojumiem ( 199 ), it īpaši uz Direktīvas 2001/29 5. pantā paredzētajiem – tomēr tiktāl, cik tie ir minēti piemērojamajās valsts tiesībās. Šis 5. pants atstāj dalībvalstīm iespēju transponēt tajā uzskaitītos izņēmumus un ierobežojumus ( 200 ), savukārt minētais 7. punkts šīm dalībvalstīm liek savos tiesību aktos paredzēt vismaz izņēmumus un ierobežojumus, kas saistīti ar citātiem un parodiju ( 201 ), ņemot vērā to īpašo nozīmību attiecībā uz vārda brīvību.

163. No tā konkrēti izriet, ka kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem nav likumīgas atļaujas bloķēt vai izņemt saturu, kurā likumīgi izmantoti aizsargāti darbi vai citi objekti, tādēļ, ka šis saturs pārkāptu autortiesības ( 202 ). It īpaši saskaņā ar lietošanas vispārējiem nosacījumiem vai tad, ja ir noslēgtas līgumiskas vienošanās ar tiesību subjektiem, tie vairs nevar izslēgt izņēmumu un ierobežojumu piemērošanu, paredzot, piemēram, ka pietiek tikai ar to, ka tiesību subjekti atsaucas uz autortiesību pārkāpumu, lai pamatotu šādu bloķēšanas vai izņemšanas pasākumu ( 203 ). Šiem pakalpojumu sniedzējiem, gluži pretēji, saskaņā ar šiem pašiem vispārējiem nosacījumiem ir jāinformē lietotāji, ka tie var izmantot aizsargātos darbus un citus objektus saskaņā ar minētajiem izņēmumiem un ierobežojumiem ( 204 ).

164. Manuprāt, pieņemot Direktīvas 2019/790 17. panta 7. punktu, Savienības likumdevējs, apzinoties “pārmērīgas bloķēšanas” riskus ( 205 ), kas var izrietēt no tā ieviestā atbildības režīma, kā arī lai nodrošinātu “taisnīgu līdzsvaru” starp attiecīgajām tiesībām un interesēm un lai nepārprotami aizsargātu kopīgošanas pakalpojumu lietotāju vārda brīvību ( 206 ), paredzēja skaidru un precīzu robežu filtrēšanas un bloķēšanas pasākumiem, kas šo pakalpojumu sniedzējiem ir jāievieš, piemērojot šā panta 4. punktu.

165. Šajā ziņā Parlaments, Padome un Komisija ir pamatoti uzsvēruši, ka šai pašā 7. punktā, ņemot vērā tā pirmajā daļā lietotā formulējuma – “rezultātā netiek” ( 207 )– imperatīvo raksturu, kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts pienākums sasniegt rezultātu: viņiem ir pienākums panākt, ka viņu pakalpojumos netiek liegta iespēja darīt pieejamu saturu, kurā likumīgā veidā reproducēti aizsargāti darbi un citi objekti, pat ja tiesību subjekti būtu identificējuši šos darbus un objektus. Tātad robeža tam, kādi filtrēšanas un bloķēšanas pasākumi ir pieļaujami, ir skaidri noteikta: to mērķis un sekas nedrīkst būt šādas likumīgas izmantošanas kavēšana. Šī norma tātad palīdz novērst šo pakalpojumu sniedzēju sliecību rīkoties ar pārmērīgu “degsmi” un tādējādi regulēt iejaukšanās vārda brīvībā apjomu tā, lai šī iejaukšanās principā attiektos tikai uz tāda satura izplatīšanu, kas pārkāpj autortiesību normas.

166. Polijas Republika tomēr atbild, ka, ņemot vērā šo secinājumu 148. punktā minētos satura atpazīšanas rīku darbībai piemītošos ierobežojumus un it īpaši to nespēju identificēt autortiesību izņēmumu un ierobežojumu piemērošanu, Direktīvas 2019/790 17. panta 7. punkts esot drīzāk veltīga cerība, nevis efektīva garantija. Praksē saturu, uz kuru attiecas šie izņēmumi un ierobežojumi, minētie rīki automātiski bloķēs. Tādējādi šī norma neesot tāda, ar kuru kopīgošanas pakalpojumu lietotājiem tiktu nodrošināta efektīva aizsardzība pret viņu ievietotā satura negodīgu vai patvaļīgu bloķēšanu.

167. Prasītājas argumentācija šajā ziņā atklāj pušu un personu, kas iestājušās lietā, viedokļu būtisku atšķirību attiecībā uz šā 7. punkta tvērumu un konkrēto veidu, kā praksē ir jāievēro lietotāju tiesības. Proti, Tiesā šajā ziņā tika diskutēts par divām atsevišķām šīs normas interpretācijām.

168. Saskaņā ar pirmo