ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA

[NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,

sniegti 2014. gada 20. novembrī ( )

Lieta C‑507/13

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

pret

Eiropas Parlamentu

un

Eiropas Savienības Padomi

Kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzība – Prasība atcelt tiesību aktu – Direktīva 2013/36/ES – 94. panta 1. punkta g) apakšpunkts, 94. panta 2. punkts un 162. panta 1. un 3. punkts – Proporciju noteikšana starp atalgojuma nemainīgo un mainīgo daļu, kas maksājama kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību darbiniekiem, kuru profesionālā darbība būtiski ietekmē iestādes riska profilu – Regula Nr. 575/2013 – 450. panta 1. punkta d), i) un j) apakšpunkts un 521. panta 2. punkts – Konkrētas informācijas atklāšana, kas attiecas uz atalgojumu – Juridiskā pamata izvēle – Samērīguma, subsidiaritātes un tiesiskās noteiktības principi – Ultra vires – Personas datu aizsardzība – Starptautiskās paražu tiesības – Direktīvas 2013/36/ES 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta eksteritoriālā iedarbība

I – Ievads

1. Šajā lietā Apvienotā Karaliste saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (turpmāk tekstā – “LESD”) 263. pantu lūdz atcelt konkrētu Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes leģislatīvo aktu noteikumu ierobežotu skaitu. Pieteikums par tiesību aktu atcelšanu attiecas uz “KPD IV paketi”, kas stājās spēkā 2013. gada 17. jūlijā. Šīs paketes sastāvā ir jauna Kapitāla prasību direktīva, proti, Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīva 2013/36/ES par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK ( ) (turpmāk tekstā – “KPD IV direktīva”), un jauna Kapitāla prasību regula, proti, Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regula (ES) Nr. 575/2013 par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 ( ) (turpmāk tekstā – “KP Regula”).

2. Apvienotā Karaliste vēlas apstrīdēt KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktu, 94. panta 2. punktu un 162. panta 1. un 3. punktu un KP Regulas 450. panta 1. punkta d), i) un j) apakšpunktu un 521. panta 2. punktu.

3. Būtībā Apvienotā Karaliste iebilst pret KPD IV direktīvu, ciktāl tās 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta saturā ir noteikumi, kas nosaka atalgojuma mainīgās daļas indeksāciju pret nemainīgo daļu indivīdiem, kuru profesionālajai darbībai ir būtiska ietekme uz kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību (“finanšu iestāžu”) riska profilu ( ), kurās tie strādā. Lai risinātu uzdotos juridiskos jautājumus, manuprāt, šo noteikumu vajadzētu dēvēt par “atalgojuma mainīgās daļas maksimālo fiksēto proporciju”, nevis par “ierobežojumu baņķieru papildatlīdzībām” ( ). Kā paskaidrošu turpmākajā analīzē, tas ir būtiski svarīgi, lai izvērtētu procentuālās proporcijas likumību, kas ir Apvienotās Karalistes prasības centrālais jautājums.

4. KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta i) daļā paredzēts, ka atalgojuma mainīgā daļa nepārsniedz 100 % no katra indivīda kopējā atalgojuma nemainīgās daļas, un pievienoti daži papildu noteikumi, tai skaitā iespēja, kas dalībvalstīm ļauj akcionāriem atļaut palielināt šo attiecību līdz 200 %, ievērojot nosacījumus, un atļauja dalībvalstīm noteikt zemāku maksimālo procentuālo lielumu (KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta ii) punkts).

5. Attiecībā uz KP Regulu Apvienotā Karaliste apstrīd 450. panta 1. punkta d) un i) apakšpunktu, kas attiecīgi finanšu iestādēm paredz obligātu informācijas atklāšanu par proporciju starp atalgojuma mainīgo daļu, kura noteikta saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktu, un to personu skaitu, kurām izmaksāts atalgojums, kas pārsniedz noteiktu slieksni. Apvienotā Karaliste turklāt apstrīd 450. panta 1. punkta j) apakšpunktu, kurā finanšu iestādēm pēc dalībvalsts vai kompetentās iestādes pieprasījuma tiek pieprasīts atklāt atalgojuma informāciju par kopējo atalgojumu katram pārvaldes institūcijas vai augstākās vadības loceklim.

6. Apvienotās Karalistes prasība ir sadalīta sešos pamatos. Saskaņā ar pirmo pamatu katram no apstrīdētajiem tiesību aktiem nav pareizs tiesiskais pamatojums, izņemot KPD IV direktīvas 162. panta 1. un 3. punktu un KP Regulas 521. panta 2. punktu. Otrajā pamatā apstrīdēta KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta un KP Regulas 450. panta 1. punkta i) un j) apakšpunkta spēkā esamība, atsaucoties uz samērīguma principu un/vai subsidiaritātes principu, bet trešais pamats ir pamatots ar tiesiskās noteiktības principu un ar to tiek apstrīdēts vienīgi KPD IV direktīvas 162. panta 3. punkts. Ar ceturto pamatu tiek teikts, ka pilnvaru piešķiršana Eiropas Banku iestādei (turpmāk tekstā – “EBI”) saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktu ir veikta ultra vires. Ar piekto pamatu Apvienotā Karaliste apgalvo, ka KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā aizskartas tiesības uz privāto dzīvi un tiesību principi, kas reglamentē personas datu aizsardzību. Saskaņā ar sesto pamatu, ciktāl tiek pieprasīts, lai KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkts tiek piemērots iestāžu darbiniekiem ārpus EEZ, ar šo pantu tiek pārkāpts eksteritorialitātes princips saskaņā ar starptautiskajām publiskajām paražu tiesībām.

7. Visus iepriekš minētos pamatus enerģiski apstrīd Eiropas Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija kā persona, kas iestājusies lietā.

8. Argumenti, ko iesniegusi Apvienotā Karaliste, ir dažādi pēc to vērtības, pirmais no tiem nodrošina vispārliecinošākos iemeslus apšaubīt apstrīdēto tiesību aktu pamatotību. Tādēļ vispirms izskatīšu piecus mazāk dibinātos pamatus, sākot ar sesto un beidzot ar otro pamatu, un kā pēdējo izskatīšu pirmo pamatu.

II – Tiesvedība Tiesā

9. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesā saņemts 2013. gada 20. septembrī, Apvienotā Karaliste cēlusi prasību pret Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi saskaņā ar LESD 263. pantu, lūdzot Tiesai atcelt KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktu, 94. panta 2. punktu un 162. panta 1. punktu un 3. punktu un KP Regulas 450. panta 1. punkta d) a, i) un j) apakšpunktu un 521. panta 2. punktu, kā arī piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus par pieteikumu.

10. Savos aizstāvības rakstos Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome apgalvo, ka Tiesai pilnībā jānoraida pieteikums kopumā un jāuzdod Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Apvienotā Karaliste ir atbildējusi atbildētājām iestādēm, kuras savukārt ir iesniegušas atbildes uz Apvienotās Karalistes repliku.

11. Eiropas Komisija ir iestājusies lietā, lai atbalstītu Eiropas Parlamentu un Padomi. Apvienotā Karaliste ir iesniegusi apsvērumus par Komisijas iestāšanās rakstu.

12. Apvienotā Karaliste, Parlaments, Padome un Komisija piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2014. gada 8. septembrī.

III – Sākotnējie apsvērumi

A – KPD IV direktīvas un KP Regulas pamats

13. Globālā finanšu krīze, kas bija saistīta ar Lehman Brothers investīciju bankas sabrukumu 2008. gada septembrī, atklājusi nepilnības Savienības tiesiskajā režīmā par finanšu iestāžu regulējumu. Lai atjaunotu finansiālo stabilitāti, Eiropas Savienība un tās dalībvalstis ir pieņēmušas plašu bezprecedenta pasākumu klāstu, pievēršoties gan īstermiņa vajadzībām, gan ilgtermiņa attīstībai. Tas īstermiņā ietvēra vairāk nekā EUR 5 triljonu liela atbalsta apstiprināšanu finanšu iestādēm 2012. gada oktobrī ( ). Ilgtermiņā tika veikta arī tiesiskā regulējuma reforma, kas saistīta ar finanšu iestādēm. Tās mērķis ir izstrādāt visaptverošu un pret risku jutīgu sistēmu attiecībā uz kapitāla prasībām, kas piemērojamas finanšu institūcijās, un veicināt to efektīvāku riska pārvaldību.

14. Iepriekš tā dēvētās 2006. gada “KPD I paketes” sastāvā bija gan pārstrādāta Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīva 2000/12/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu ( ), gan pārstrādāta Padomes 1993. gada 15. marta Direktīva 93/6/EEK par ieguldījumu sabiedrību un kredītiestāžu kapitāla pietiekamību ( ). Tas notika, pieņemot Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīvu 2006/48/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (pārstrādātā versija) ( ) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīvu 2006/49/EK par ieguldījumu sabiedrību un kredītiestāžu kapitāla pietiekamību (pārstrādātā versija) ( ).

15. Tomēr finanšu krīzes pirmajos gados KPD I paketē bija vērojamas divas nozīmīgas izmaiņas. Pirmkārt, 2009. gadā tika pieņemta jauna direktīva, kas kļuva pazīstama kā “KPD II direktīva” ( ) un kuras mērķis bija uzlabot liela riska darījumu vadību, banku kapitāla kvalitāti, likviditātes riska vadību un riska pārvaldību vērtspapīrotiem produktiem. Šīs bija jomas, kuras Savienības likumdevējs uzskatīja par saistītām ar krīzes cēloņiem. Turklāt 2010. gadā Eiropas Savienībā tika pieņemta nākošā direktīva, tā saucamā “KPD III direktīva” ( ), lai nostiprinātu noteikumus par banku kapitālu un atalgojumu banku nozarē. Abi šie tiesību aktu projekti tika pieņemti, pamatojoties uz LESD 53. pantu.

16. KPD III direktīvā bija vērojama atalgojuma principu pieņemšana, lai nodrošinātu, ka stimuli būtu saskaņoti ar finanšu iestāžu ilgtermiņa interesēm ( ). Šādu tiesību aktu nepieciešamība tika izskaidrota KPD III direktīvas preambulas 4. apsvērumā, atsaucoties uz ierosinājumu, ka “pārmērīga un nepārdomāta riska uzņemšanās var iedragāt kredītiestādes vai ieguldījumu sabiedrības stabilitāti un izjaukt līdzsvaru banku sistēmā”.

17. Ar KPD III direktīvu tika ieviesti noteikti atalgojuma politikas principi. Jo īpaši tajā tika pieprasīts, lai kopējā atalgojuma nemainīgā un mainīgā daļa ir atbilstīgi līdzsvarotas, un nemainīgās daļas īpatsvars kopējā atalgojumā ir pietiekami liels, lai atalgojuma mainīgajai daļai varētu piemērot pilnībā elastīgu politiku, tai skaitā arī iespēju neizmaksāt atalgojuma mainīgo daļu. Tomēr konkrēto attiecību starp atalgojuma mainīgo un nemainīgo daļu varētu izvēlēties pašas finanšu iestādes KPD III direktīvā paredzēto atalgojuma noteikumu ietvaros.

18. 2011. gadā Komisija ierosināja papildu tiesību aktus, lai ieviestu Bāzeles Banku uzraudzības komitejas izstrādātos pasaules līmeņa reglamentējošos standartus. Tā rezultātā tika pieņemta KPD IV direktīva, kas tika pieņemta saskaņā ar LESD 53. pantu, un KP Regula, kuras pamatā bija LESD 114. pants. Šie tiesību akti kopā kļuva pazīstami kā KPD IV pakete.

19. Sākotnējā Komisijas priekšlikumā bija ietverti vairāki noteikumi, kuros aplūkots atalgojums personai, kura uzņemas būtisku risku, un jo īpaši šāda atalgojuma mainīgā daļa. Tā sagatavošanā Komisija bija izdevusi Zaļo grāmatu par finanšu iestāžu korporatīvo pārvaldību un atalgojuma politiku ( ), ar ko tika uzsākts plašs konsultāciju process ar ieinteresētajām personām. Tas ietvēra jautājumu par to, vai bija vajadzīgi papildu tiesību akti par atalgojuma politikas struktūru un vadīšanu finanšu pakalpojumu jomā.

20. Turpmākajā likumdošanas procesā Eiropas Parlaments ierosināja vairākus grozījumus Komisijas priekšlikumā. Ziņojumā, kas publicēts 2012. gada 30. maijā ( ), Parlaments ierosināja ierobežot atalgojuma mainīgās daļas summu līdz vienam kopējā atalgojuma nemainīgās daļas lielumam. Turpmākajās sarunās likumdošanas procesā līdzdarbojošās iestādes vienojās palielināt pieļaujamo mainīgās daļas lielumu, lai tā būtu divas reizes lielāka par kopējā atalgojuma nemainīgo daļu, ja noteikts akcionāru kvorums apstiprinātu šādu palielināšanu ( ).

21. Apvienotā Karaliste šajā lietā galvenokārt apstrīd šo atalgojuma mainīgās daļas maksimālo noteikto proporciju. Tādējādi Apvienotās Karalistes lieta ir vērsta uz grozījumu, ko sākotnēji bija ierosinājis Eiropas Parlaments un ar ko saskaņā ar Apvienotās Karalistes norādīto tiek noteikts to personu atalgojuma līmenis, kas ietilpst tās darbības jomā ( ).

B – Proporcija starp atalgojuma mainīgo daļu un kredītiestāžu riska pārvaldību

22. Saskaņā ar Komisijas paziņojumu par iestāšanos lietā ar atalgojuma politiku saistītās īpašās problēmas finanšu sektorā kļuva acīmredzamas tikai pēc finanšu krīzes. Atbilstoši Komisijas minētajam viens no galvenajiem krīzes virzītājspēkiem bija atalgojuma shēmu plāni, kuros bieži bija iekļautas apjomīgas prēmiju izmaksas salīdzinājumā ar darba algas nemainīgajām sastāvdaļām. Tika teikts, ka neatbilstoši stimuli izraisīja darbiniekiem īstermiņa risku pasliktināšanos, jo darbinieki, kuriem tie deva labumu, piedalījās bankas īstermiņa peļņā, bet nepiedalījās izmaksu segšanā neveiksmes gadījumā. Sliktākajā gadījumā scenārijā paredzētos zaudējumus galu galā sedza nodokļu maksātāji. Tāpēc asimetrija starp iespējamās peļņas saņēmējiem un iespējamo zaudējumu cietējiem, iespējams, ir radījusi stimulus uzņemties pārmērīgu risku, kad peļņas rezultātā tiek maksātas prēmijas personām, kuras uzņemas risku. Paziņojumā par Komisijas iestāšanos lietā turklāt tiek apgalvots, ka atalgojuma struktūra tādējādi kļuva par būtisku daļu no Savienības pēckrīzes reglamentācijas darba kārtības ( ).

23. Šķiet, ka starp Apvienoto Karalisti, no vienas puses, un Parlamentu, Padomi un Komisiju, no otras puses, nav nekādu nesaskaņu par vajadzību cīnīties pret pārmērīgu riska uzņemšanos, kas var destabilizēt finanšu tirgus un finanšu iestādes. Tomēr Apvienotā Karaliste iebilst pret personas, kura uzņemas būtisku risku, atalgojuma mainīgās daļas maksimālās procentuālās proporcijas precizēšanu attiecībā pret atalgojuma nemainīgo daļu un to, ka tas ir noteikts ar juridiski saistošiem Savienības tiesību aktiem.

IV – Analīze

24. Kā norādīts iepriekš, pamati tiks apspriesti apgrieztā secībā. Tādēļ vispirms apskatīšu sesto pamatu.

A – Sestais pamats, kas saistīts ar starptautisko paražu tiesību pārkāpumu

25. KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta virsraksts ir “Atalgojuma mainīgie elementi”. 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta i) punktā paredzēts, ka iestādes nosaka atbilstīgās proporcijas starp kopējās atalgojuma summas nemainīgo un mainīgo daļu, turklāt mainīgā daļa nepārsniedz 100 % no katra indivīda kopējā atalgojuma nemainīgās daļas, un ka dalībvalstis var noteikt zemāku maksimālo procentuālo lielumu. Tomēr saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta ii) punktu atļaut iestādes akcionāriem, īpašniekiem vai dalībniekiem apstiprināt augstāku maksimālo līmeni proporcijai starp atalgojuma nemainīgo un mainīgo daļu, ja mainīgās daļas kopējais līmenis nepārsniedz 200 % no katra indivīda kopējā atalgojuma nemainīgās daļas. Šajā gadījumā dalībvalstis arī var noteikt zemāku maksimālo procentuālo lielumu.

26. Apvienotā Karaliste ir formulējusi sesto pamatu šādi: “starptautisko paražu tiesību principa pārkāpums pret eksteritorialitāti”. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka atbilstoši vispārējam apsvērumam teritorialitātes princips starptautiskajās paražu tiesībās nosaka, ka viena valsts nedrīkstētu pieņemt tiesību aktus attiecībā uz citai valstij piederīgu valstspiederīgo personu rīcību, ja nav pietiekami spēcīga saikne to darīt. Apvienotā Karaliste norāda, ka šajā lietā KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā tiek pārkāpts šis princips, ja tas tiek piemērots “grupu, mātesuzņēmuma un meitasuzņēmuma” organizācijām, kas pilnībā izveidotas ārpus Savienības, par ko tiek teikts, ka tā ir KPD IV direktīvas 92. panta 1. punkta iedarbība, lasot to kopā ar tā 109. panta 2. punktu, lai gan neviens no šiem diviem noteikumiem netiek apstrīdēts.

27. Saskaņā ar KPD IV direktīvas 92. panta 1. punktu tai skaitā KPD IV direktīvas 94. panta piemērošanu kompetentās iestādes nodrošina iestādēm grupu, mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu līmenī, tostarp tām, kas izveidotas ārzonas finanšu centros. KPD IV direktīvas 109. panta 2. punktā tai skaitā paredzēts, ka kompetentās iestādes nodrošina to, lai mātesuzņēmumi un meitasuzņēmumi, uz ko attiecas KPD IV direktīva, īsteno Direktīvas II sadaļas II nodaļā minētos plānus, procesus un mehānismus savos meitasuzņēmumos, uz kuriem šī direktīva neattiecas. Minētie plāni, procesi un mehānismi ir arī konsekventi un kārtīgi saskaņoti, un minētie meitasuzņēmumi spēj arī sagatavot jebkurus datus un informāciju, kas nepieciešami uzraudzības mērķiem.

28. Tiek apgalvots, ka ar šo struktūru tiek pārkāpts parasto starptautisko publisko tiesību princips, kas attiecas uz teritorialitāti. Apvienotā Karaliste uzskata par vispāratzītu, ka “suverenitātes princips ietver valsts ekskluzīvu kompetenci pieņemt tiesību aktus, lai regulētu uzvedību, kas notiek tās teritorijā; ne tikai lai īstenotu šādus tiesību aktus”. (Mans izcēlums) ( )

29. Pirms apspriest šo pamatu pēc būtības, jāatgādina, ka Tiesa spriedumā lietā C‑366/10 Air Transport Association of America u.c. formulēja, ka, “[..] tā kā starptautisko paražu tiesību principiem precizitātes pakāpe nav tāda pati kā starptautiskā nolīguma tiesību normām, tiesas kontrolei obligāti ir jābūt ierobežotai ar jautājumu, vai, pieņemot attiecīgo aktu, Savienības iestādes saistībā ar šo principu piemērošanas nosacījumiem nav pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā” ( ). (Mans izcēlums)

30. Sestajā pamatā tiek izteikti divi atsevišķi jautājumi, kam ir pavisam citāds raksturs. Pirmais saistīts ar jautājumu par to, vai noteikuma spēkā esamību var ietekmēt fakts, ka tas, iespējams, attiecas uz personām un/vai darbojas ārpus Eiropas Savienības citu Savienības tiesību aktu noteikumu ietekmes dēļ, kuru atcelšanu prasītāja nav prasījusi. Tas ir tāpēc, ka atbilstoši iepriekš minētajam Apvienotās Karalistes lieta ir ierobežota ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta apstrīdēšanu, neprasot atcelt šīs direktīvas 92. panta 1. punktu vai 109. panta 2. punktu.

31. Otrs jautājums ir par to, vai starptautisko tiesību princips, kas aizsargā pret eksteritorialitāti un uz ko atsaucas Apvienotā Karaliste, pastāv dalībvalsts aprakstītajā formā, un to, vai Savienības likumdevējs ir acīmredzami pārkāpis šo principu.

1) Sekas, kas izriet no KPD IV direktīvas 92. panta 1. punkta un 109. panta 2. punkta neapstrīdēšanas

32. Attiecībā uz pirmo jautājumu tiks atgādināts, ka Apvienotā Karaliste savu prasību saskaņā ar sesto pamatu ir ierobežojusi tikai ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktu. Manuprāt tas nozīmē, ka sesto pamatu ir jānoraida kā nepamatotu. Faktiski ir grūti pat iedomāties kādu sūdzību starptautiskajās tiesībās par šo tiesību normu, ciktāl tā saistīta ar tās piemērojamību Savienības ietvaros. No tā izriet, ka sestais pamats nespēj ietekmēt KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta spēkā esamību tā galvenajā piemērošanas jomā.

33. Patiešām, atbilstoši Apvienotās Karalistes norādītajam KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta iespējamais prettiesiskums starptautisko publisko tiesību izpratnē izriet no KPD IV direktīvas 92. panta 1. punkta un 109. panta 2. punkta. Tāpēc, manuprāt, prasītāja ir lūgusi tos atcelt, ciktāl tie pieļauj jebkādu prettiesisku eksteritoriālu iedarbību 94. panta 1. punkta g) apakšpunktam, nevis pēdējam no minētajiem noteikumiem.

34. Lai gūtu pilnīgu priekšstatu, nav pārliecinošs Padomes arguments, kas atvasināts no fakta, ka saskaņā ar KPD IV direktīvas 92. panta 1. punktu “kompetentās iestādes” nodrošina, lai iestādes piemēro 92. panta 2. punktu, 93. un 95. pantu grupu, mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu līmenī, tostarp tās, kas izveidotas ārzonas finanšu centros. Saskaņā ar KP Regulas 4. panta 40. punktu “kompetenta iestāde” ir “valsts sektora iestāde vai valsts tiesību aktos oficiāli atzīta struktūra, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pilnvarota uzraudzīt iestādes tās uzraudzības sistēmas ietvaros, kura darbojas attiecīgajā dalībvalstī” ( ). Saskaņā ar Padomes norādīto tāpēc pilnīgi nav skaidrs, kā kompetentā iestāde var “pārkāpt starptautisko publisko tiesību paražu principu”, vienkārši darbojoties tās kompetences ietvaros, kas tai jau pieejami saskaņā ar attiecīgajiem valsts prudenciālajiem tiesību aktiem.

35. Ir taisnība, ka dalībvalstis nosaka savas kompetentās iestādes KPD IV direktīvas un KP Regulas izpratnē. Tomēr šīm pārvaldes iestādēm atbilstoši Savienības tiesību aktiem ir pienākums realizēt Savienības finanšu iestāžu prudenciālu kontroli konsolidēti, kas atalgojuma politikas izpratnē saskaņā ar KPD IV direktīvas 92. pantu un 109. panta 2. punktu ietver to grupu uzņēmumus ārpus Savienības. Tādēļ Savienības tiesību aktos dalībvalstīm ir noteikts pienākums šai nolūkā piešķirt to kompetentajām iestādēm pietiekamas pilnvaras.

2) Vai starptautiskajās tiesībās ietverts princips pret eksteritorialitāti, uz ko atsaucas Apvienotā Karaliste un kas ir acīmredzami pārkāpts?

36. Runājot par šo otro jautājumu, manuprāt, ES leģislatīvs tiesību akts nevar nebūt spēkā vienkārši tāpēc, ka tas ietekmē rīcību teritorijā, kas atrodas ārpus Savienības. Apvienotās Karalistes gadījumā nav nekādas atsauces ne uz vienu Tiesas lietu, kas pamatotu šādu apgalvojumu, un šķiet, ka šāds precedents neeksistē. Gluži pretēji, jau sen ir vispāratzīts, ka rīcību, kas notiek ārpus Savienības un iekšēji to ietekmē, var regulēt ar Savienības tiesību aktiem ( ).

37. Turklāt šajā sestā pamata aspektā ignorēts Pastāvīgās Starptautiskās tiesas spriedums lietā Lotus ( ), kurā tika nospriests, ka starptautiskās paražu tiesības neietver vispārēju aizliegumu paplašināt valsts leģislatīvo jurisdikciju (“jurisdikcija izdot priekšrakstus”) ārpus šīs valsts teritorijas. Šajā ziņā ģenerāladvokāta Marko Darmona [Marco Darmon] secinājumi lietā Wood Pulp ( ) vēl arvien ir aktuāli arī šodien. Tajos viņš atzīmēja, ka, “lai gan citu iemeslu dēļ tika uzdots jautājums, “vai vēl arvien jāievēro spriedums lietā Lotus””, uz šo spriedumu var paļauties, nosakot valsts vai cita salīdzināma subjekta jurisdikciju izdot priekšrakstus, citiem vārdiem sakot, pakļaut faktus un uzvedību tās likumdošanas piemērošanas jomai, atšķirībā no jurisdikcijas jebkādā veidā realizēt tās pilnvaras citas valsts teritorijā ( ).

38. Manuprāt, Apvienotā Karaliste vienkārši kļūdītos, ja tā censtos apgalvot, ka saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem ir pieļaujama vienīgi likumu izdošanas teritoriālā piekritība. No otras puses, ja tai būtu jāpieņem individualitātes principu un pat ietekmes doktrīnu kā alternatīvu pamatu jurisdikcijai, kas šķiet tā esam, tai nav izdevies pierādīt, ka starptautiskajās tiesībās tiek pieprasīts kaut kas konkrētāks “pietiekamas saiknes” ( ) izteiksmē un ka apstrīdētajā KPD IV direktīvas normā šī prasība nav izpildīta.

39. Manuprāt, spriedumā lietā Lotus tika noteikts sava veida pierādīšanas pienākuma noteikums, kas saistīts ar to, ka valsts piesauktā saikne, lai attaisnotu tās likumdošanas jurisdikciju, būs pietiekama, ja nav pretējas starptautisko tiesību normas. Tomēr starptautiskās tiesības obligāti nosaka kaut kādus ierobežojumus valstu tiesību uz jurisdikcijas aizstāvībai tā, ka jebkuras universālās jurisdikcijas prasības pamatā ir jābūt pozitīvai starptautisko tiesību normai ( ). KPD IV direktīvas attiecīgajos noteikumos netiek pieprasīta šāda vispārēja jurisdikcija, bet tikai Savienības finanšu institūciju ārvalstu grupu uzņēmumu pakļaušana Savienības normatīvajam regulējumam.

40. Visbeidzot judikatūrā, kas izriet no starptautiskajām tiesībām, uz ko atsaucas Apvienotā Karaliste, tās apgalvojumi netiek atbalstīti. Šķīrējtiesneša lēmums lietā Island of Palmas ( ) attiecās uz jautājumu par to, vai strīdīgā teritorija piederēja Nīderlandei vai Amerikas Savienotajām Valstīm. Tas nebija saistīts ar jurisdikcijas jautājumu, par ko tiek apgalvots, ka tas rodas izskatāmajā lietā. Tāds pats secinājums piemērojams Apvienotās Karalistes atsaucei uz lietu Anglo-Norwegian fisheries ( ), kas bija saistīta ar Norvēģijas zvejniecības zonas robežu noteikšanu. Tāpat nav noderīga lieta Nottebohm ( ), kurā Starptautiskā tiesa noteica kritērijus spēkā esošai pilsonībai diplomātiskās aizsardzības izpratnē. Lieta par apcietināšanas orderi ( ) ir tikusi interpretēta kā vārdos neizteikts atkārtots apstiprinājums spriedumam lietā Lotus, lai gan šajā spriedumā, atšķirībā no tiesnešu atsevišķajām domām, netika apspriestas iespējamās jurisdikcijas dažādās iedaļas, bet tas drīzāk koncentrējās uz imunitātes no kriminālvajāšanas jautājumu ( ). Tāpat, kā ģenerāladvokāts M. Darmons novēroja lietā Wood Pulp, sera Džeralda Ficmorica [Gerald Fizmaurice] atsevišķās domas lietā Barcelona Traction bija sprieduma lietā Lotus pārskatīšana un atkārtota definēšana saskaņā ar iepriekš 39. punktā izteiktajām domām.

41. Visbeidzot Apvienotā Karaliste atsaucas uz LES 3. panta 5. punkta pārkāpumu kā pamatu KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta atzīšanai par spēkā neesošu. LES 3. panta 5. punkts attiecas uz ES pienākumu veicināt tai skaitā “starptautisko tiesību normu stingru ievērošanu un attīstību”. Tomēr nevar būt pārkāpts LES 3. panta 5. punkts, jo nepastāv tāds starptautisko tiesību princips, kas aizsargā pret eksteritorialitāti, kā aprakstīts Apvienotās Karalistes pieteikumā.

3) Secinājums par sesto pamatu.

42. Visu šo iemeslu dēļ nav šaubu par secinājumu, ka Apvienotā Karaliste nav pierādījusi, ka, pieņemot KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktu, Padome un Parlaments ir pieļāvuši acīmredzamas kļūdas vērtējumā par starptautisko publisko tiesību principu. Tāpēc sestais pamats ir jānoraida.

B – Piektais pamats, kas saistīts ar KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunkta atbilstību tiesībām uz privātumu un Savienības datu aizsardzības tiesībām

43. KP Regulas 450. panta nosaukums ir “Atalgojuma politika”. 450. panta 1. punkta formulējumā ir paredzēts, ka finanšu iestāde “atklāj ne mazāk par turpmāk minēto informāciju par iestādes atalgojuma politiku un praksi attiecībā uz tām darbinieku kategorijām, kuru profesionālā darbība būtiski ietekmē iestādes riska profilu: [..]”. Tad tajā tiek turpināts, norādot d) punktā “attiecības starp atalgojuma fiksēto un mainīgo daļu saskaņā ar Direktīvas 2013/36/ES 94. panta 1. punkta g) apakšpunktu”; i) punktā “to personu skaits, kas finanšu gada laikā atalgojumā saņēmušas EUR 1 miljonu un vairāk, par atalgojumu starp EUR 1 miljonu un EUR 5 miljoniem, sadalot samaksas daļās EUR 500 000 apmērā, un atalgojumam EUR 5 miljonu apmērā un vairāk, sadalot samaksas daļās EUR 1 miljona apmērā”; bet j) punktā “pēc dalībvalsts vai kompetentās iestādes pieprasījuma – katra vadības struktūras vai augstākās vadības locekļa kopējā atalgojuma summa”.

44. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā pārkāpti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 8. pants, kuros teikts attiecīgi par privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību, kopā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvu 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti ( ). Kapitāla prasību regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā dalībvalstij vai kompetentajām iestādēm ļauts pieprasīt atklāt sīkāku informāciju par atalgojumu, nekā tas ir noteikts KP Regulas 450. panta 1. punkta i) apakšpunktā, kopējā atalgojuma veidā par katru vadības struktūras vai augstākās vadības locekli. Padome vai Parlaments neapstrīd, ka atalgojuma informācijas izpaušana saskaņā ar apstrīdēto normu līdzinātos personas datu apstrādei, kas tādā veidā ietilpst Savienības datu aizsardzības tiesību apjomā.

45. Manuprāt, KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunkts, lasot to kopā ar šīs regulas 99. apsvērumu, atbilst principiem, ko Tiesa izstrādājusi spriedumā lietā Volker und Markus Schecke un Eifert ( ). KP Regulas 99. apsvērumā ir noteikts, ka “šīs regulas nolūkos veiktajai personas datu apstrādei būtu pilnībā jāpiemēro” gan Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 95/46, gan Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. oktobra Regula (EK) Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti ( ).

46. Spriedumā lietā Volker und Markus Schecke un Eifert tika nospriests, ka iestādes nebija pienācīgi līdzsvarojušas apstrīdētās normas mērķus šajā lietā un tiesības, kas fiziskām personām ir atzītas Hartas 7. un 8. pantā privātuma un datu aizsardzības izpratnē ( ).

47. Izskatāmajā lietā ir būtiski, ka apstrīdētais noteikums nav piemērojams visām tā saucamajām personām, kas uzņemas būtisku risku, bet tikai vadības struktūrām vai augstākajai vadībai, un tā rezultātā nenotiek nekāda automātiska aizsargājamo personas datu izpaušana. Patiesībā KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā netiek noteikts automātisks pienākums pieprasīt šādas informācijas izpaušanu. Tajā dalībvalstīm vai kompetentajām iestādēm vienkārši tiek piešķirta rīcības brīvība to darīt. Kā atzīmēts iepriekš, šīs regulas 99. apsvērumā dalībvalstīm tiek uzdots ievērot Savienības datu aizsardzības tiesības, izskatot ikvienu šādas informācijas pieprasījumu. To būtu jāpapildina ar Hartas 7. un 8. pantu, ņemot vērā, ka papildu informācijas pieprasīšana, kas minēta KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā, noteikti līdzinātos ES tiesību īstenošanai Hartas 51. panta nozīmē ( ). Tādējādi, manuprāt, un pretēji Apvienotās Karalistes neapšaubāmajām bažām KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā automātiski netiek noteikts atklātības mērķa pārākums pār personas datu aizsardzību, kas būtu pretrunā iepriekš minētajai Tiesas judikatūrai.

48. Turklāt saskaņā ar KP Regulas 450. panta 2. punktu finanšu iestādes izpilda šajā pantā noteiktās prasības, neierobežojot Direktīvu 95/46. Tāpēc nav šaubu, ka dalībvalstis un kompetentās iestādes nedrīkst pieprasīt nekādas informācijas izpaušanu pretrunā ar Savienības datu aizsardzības tiesībām.

49. Ir taisnība, ka pēc tam, kad dalībvalsts vai kompetentā iestāde pieprasījusi informācijas izpaušanu, šī prasība attiecīgajai finanšu institūcijai ir tiesisks pienākums, kas minēts Direktīvas 95/46 7. panta c) apakšpunktā. Tas padara attiecīgo datu apstrādi par likumīgu. Tomēr finanšu institūcija, protams, kompetentā tiesu iestādē var pārsūdzēt ikviena lēmuma likumību, kurā noteikts šāds informācijas atklāšanas pienākums, tāpat kā ikvienu citu valsts lēmumu, ar ko piemērotas Savienības tiesības un kas ietekmē fizisko personu pamattiesības.

50. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka arī piektais pamats ir jānoraida.

C – Ceturtais pamats par to, vai pilnvaru piešķiršana EBI un Komisijai saskaņā ar KPD IV direktīvu ir notikusi “ultra vires”

51. Ceturtais pamats šķiet nedaudz neskaidrs, jo tajā nesaskaņoti sajaukti iebildumi pret pilnvarām, kas EBI piešķirtas saskaņā ar 94. panta 2. punktu, un Komisijas realizējamām pilnvarām. Ņemot vērā, ka pēdējās no minētajām ir ierobežotas ar iebildumu pret Komisijai piešķirto pilnvaru “plašumu”, neiekļaujot nekādu prasību, kam pamatā ir vai nu Meroni doktrīna ( ), vai piemēroto Līguma noteikumu, proti, LESD 291. un 290. panta, noteikto parametru neievērošana, tad, manuprāt, tikai EBI pilnvaru apstrīdēšana ir pietiekami detalizēti izstrādāta, lai ļautu Tiesai novērtēt to likumību.

52. KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktā formulēts, ka EBI “izstrādā regulatīvo tehnisko standartu projektus attiecībā uz to instrumentu kategoriju precizēšanu, kas atbilst 1. punkta l) apakšpunkta ii) punktā paredzētajiem nosacījumiem, un attiecībā uz kvalitātes un attiecīgiem kvantitātes kritērijiem, lai noteiktu to darbinieku kategorijas, kuru profesionālajai darbībai ir būtiska ietekme uz iestādes riska profilu, kā minēts 92. panta 2. punktā”. Šajā normā papildināts, ka EBI līdz 2014. gada 31. martam iesniedz šos regulatīvo tehnisko standartu projektus Komisijai, un Komisijai ir deleģētas pilnvaras pieņemt pirmajā daļā minētos regulatīvos tehniskos standartus saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulas (ES) Nr. 1093/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK ( ) (“EBI Regula”), 10.–14. pantu.

53. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka šo pilnvaru nodošanai ir jāatbilst EBI Regulas 10. panta 1. punkta otrajai daļai papildus vispārējiem principiem, kas reglamentē pilnvaru nodošanu Komisijai. EBI Regulas 10. panta 1. punkta otrajā daļā noteikts, ka “regulatīvi tehniskie standarti ir tehniski, tajos neietilpst stratēģiski vai politiski lēmumi un to saturu nosaka tikai to pamatā esošie leģislatīvie akti”.

54. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka KPD IV direktīvas 94. panta 2. punkts jāatceļ, jo, pirmkārt, EBI noteiktie uzdevumi pārsniedz to pilnvaru apjomu, kas piešķirtas saskaņā ar EBI Regulu, jo īpaši, ņemot vērā, ka šie uzdevumi ir saistīti ar “stratēģisku lēmumu pieņemšanu vai politisku izvēli”, pārkāpjot EBI Regulas 10. panta 1. daļas otro daļu.

55. Otrkārt, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka, tā kā EBI tika izveidota saskaņā ar LESD 114. pantu, tad tai nevar likumīgi pieprasīt risināt jautājumus, kas atbilst LESD 114. panta 2. punkta noteikumiem. Šajā normā no LESD 114. panta 1. punkta darbības jomas tiek izslēgti, tai skaitā noteikumi, “kas saistīti ar nodarbinātu personu tiesībām un interesēm”. Citiem vārdiem sakot, LESD 114. panta 1. punkts nevar būt tiesiskais pamats šāda veida tiesību aktiem.

56. Sākumā atzīmēšu, ka KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktā, lasot to kopā ar EBI Regulas 10. panta 1. punktu, Komisijai piešķirtas pilnvaras pieņemt deleģēto tiesību aktu LESD 290. panta 1. punkta nozīmē. Deleģētajam tiesību aktam, ar kuru ir pieņemts regulatīvais standarts, obligāti jābūt pamatotam ar EBI sagatavotu regulatīvu tehnisko standartu. Tomēr KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktā EBI netiek piešķirtas nekādas pilnvaras pieņemt saistošus lēmumus. Turklāt jāatgādina, ka tad, ja Savienības likumdevējs kādā leģislatīvā aktā Komisijai piešķir deleģētās pilnvaras, tad tai ir jāpieņem noteikumi, ar kuriem papildina vai groza dažus nebūtiskus šāda akta elementus ( ).

57. Runājot par pirmo argumentu virkni, kas saistīti ar EBI Regulu, ir grūti saprast, kā varētu apgalvot, ka Savienības likumdevēja iestāde ir rīkojusies ultra vires, ja tā saskaņā ar parasto likumdošanas procesu pieņēmusi vienu normu, šajā gadījumā EBI Regulas 10. pantu, tad, ievērojot tādu pašu procedūru – otru normu, šajā gadījumā KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktu, pat ja pirmās normas saturs vai apjoms būtu šaurāks nekā otrs. To nemaina fakts, ka šajās normās Savienības aģentūrai paredzēts noteikt kādu uzdevumu.

58. Manuprāt, ar EBI Regulu nevienu KPD IV direktīvas normu nevar padarīt par nederīgu, jo pēdējā no minētajām var atkāpties no pirmās. Tā būtu pat gadījumā, ja ar KPD IV direktīvu EBI tiktu piešķirta kompetence pieņemt saistošus stratēģiskus vai politiskus lēmumus. Šajā pēdējā gadījumā pilnvaru piešķiršana neapšaubāmi būtu antikonstitucionāla Meroni doktrīnas izpratnē, bet ne EBI Regulas 10. panta dēļ ( ).

59. Vispārīgāk runājot, iespējamās pretrunas starp divu leģislatīvo aktu noteikumiem, kā tiek apgalvots, starp KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktu un EBI Regulas 10. panta 1. punkta otro daļu, kas pieder pie tāda paša normu hierarhijas līmeņa, ne tieši, ne netieši nenosaka nekādu likumdevējas iestādes kompetences trūkumu vai kādu citu atcelšanas pamatu pastāvēšanu LESD 263. panta izpratnē vai pat tad, ja tas var liecināt par nekvalitatīvu likumdošanas lēmumu pieņemšanu. Tā rezultātā šādā situācijā neviena no pretrunīgajām normām nevar tikt atcelta uz šī pamata. Tomēr tas, kuras aizstāvēšanai ir priekšrocības pret otru, ir tādu principu piemērošanas jautājums kā lex posterior vai lex specialis, ja vien tās nevar interpretēt tā, ka tiek novērstas iespējamās pretrunas. Citiem vārdiem sakot, neviena no tiesību normām nav lex superior attiecībā pret citu normu.

60. Tas attiecināms pat uz apstākļiem, kad likumdevēja iestāde nav paredzējusi atkāpties no pirmās normas, pieņemot otro normu, kas atbilstoši Parlamenta, Padomes un Komisijas paskaidrojumiem ir situācija izskatāmajā lietā, pienācīgi ņemot vērā faktu, ka saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 2. punkta trešo daļu, Komisija ir pilnvarota pieņemt apskatāmo regulatīvo tehnisko standartu saskaņā ar EBI Regulas 10. līdz 14. pantu.

61. KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktā Komisija tomēr tikai tiek pilnvarota noformēt leģislatīvo aktu nebūtiskus elementus. KPD IV direktīvā minēti apskatāmo regulatīvo tehnisko standartu būtiski elementi, paredzot, ka tā attiecas uz finanšu iestāžu noteiktu kategoriju darbiniekiem, kas ir tā dēvētās personas, kuras uzņemas būtisku risku, tādā nozīmē, kā sīkāk noteikts KPD IV direktīvas 92. panta 2. punktā.

62. Patiesībā KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktā Komisija tiek pilnvarota, pamatojoties uz EBI izstrādāto projektu, pieņemt regulatīvos tehniskos standartus “attiecībā uz kvalitātes un attiecīgiem kvantitātes kritērijiem, lai noteiktu to darbinieku kategorijas, kuru profesionālajai darbībai ir būtiska ietekme uz iestādes riska profilu, kā minēts 92. panta 2. punktā”. Tādēļ šīs Direktīvas mērķis ir pieņemt tādus noteikumus, “kuri iekļaujas ar pamata leģislatīvo aktu paredzētajā tiesiskajā regulējumā” ( ). Tādējādi stratēģiskā un politiskā izvēle izdarīta pamata leģislatīvajā aktā, nevis EBI izstrādātajos un Komisijas pieņemtajos tiesību aktos.

63. Par Apvienotās Karalistes otro argumentu virkni, ka nelikumīgas ir pilnvaras, kas piešķirtas EBI, jo tās var ietekmēt algotu darba ņēmēju tiesības un intereses, kas paredzētas LESD 114. panta 2. punktā, apstākļos, kad šī aģentūra ir izveidota, pamatojoties uz LESD 114. panta 1. punktu, manuprāt, Savienības aģentūras uzdevumiem un kompetencei var būt tiesisks pamats, kas atšķiras no tā, ar ko bija pamatots leģislatīvais akts, ar ko izveidoja šo aģentūru. Savienības aģentūras uzdevumi un pilnvaru apjoms var daļēji būt pamatots, piemēram, ar noteikumiem par četrām pamatbrīvībām, kad to sākotnējās noteikšanas pamatā ir iekšējā tirgus harmonizēšanas noteikumi vai LESD 352. pants ( ). Vēršoties pie konkrēta tiesiska pamata Savienības aģentūras izveidei, likumdevējam tādējādi netiek liegts dot tai citus uzdevumus, atsaucoties uz atšķirīgu tiesisko pamatu. Tas, vai pēdējais no minētajiem ir atbilstošs tiesiskais pamats, būs atkarīgs no jauno uzdevumu un pilnvaru satura, kas piešķirtas attiecīgajai aģentūrai, un nebūs būtiski, ar kādu tiesisko pamatu šī aģentūra sākotnēji tika izveidota.

64. Turklāt jāuzsver, ka EBI ir pilnvarota izstrādāt tiesību aktu projektus, kas netiks pieņemti kā tiesību akti, ja vien tos nepieņems Komisija. Tiesību aktu projekti pēc definīcijas nevar būt noteikumi, “kas saistīti ar nodarbinātu personu tiesībām un interesēm”, “kuri attiecas uz iekšējā tirgus izveidi un darbību” LESD 114. panta 1. un 2. punkta nozīmē. Šiem tiesību aktu projektiem nav juridiska spēka, kas pārsniegtu Komisijas iekšējo lēmumu pieņemšanas procesu, kurā Komisija katrā konkrētā gadījumā var pieņemt lēmumu tos akceptēt, noraidīt vai pārveidot. Tādējādi EBI vai kādas citas Savienības aģentūras ierosināto tiesību aktu projekti šajā jautājumā paši par sevi nevar harmonizēt nekādus valsts noteikumus vai ietekmēt indivīdu tiesības un pienākumus.

65. Šo iemeslu dēļ arī ceturtais pamats ir jānoraida.

D – Trešais pamats, kas saistīts ar tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu

66. KPD IV direktīvas 162. panta 1. punktā tai skaitā paredzēts, ka dalībvalstis līdz 2013. gada 31. decembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, un dalībvalstīm tie jāpiemēro no šī datuma.

67. KPD IV direktīvas 162. panta 3. punktā noteikts, ka “normatīvajos un administratīvajos aktos, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu atbilstību 94. panta 1. punkta g) apakšpunktam, iestādēm noteikta prasība minētajā apakšpunktā paredzētos principus piemērot atalgojumam, ko sākot no 2014. gada piešķir par pakalpojumiem vai veikumu neatkarīgi no tā, vai to piešķir, pamatojoties uz līgumiem, kas noslēgti pirms vai pēc 2013. gada 31. decembra”.

68. KP Regulas 521. panta 1. punktā noteikts, ka šī regula stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, bet 521. panta 2. punktā paredzēts, ka šo regulu piemēro no 2014. gada 1. janvāra.

69. Saskaņā ar Apvienotās Karalistes norādīto KPD IV direktīvas 162. panta 1. un 3. punktā un KP Regulas 521. panta 2. punktā ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips.

70. Apvienotā Karaliste vēl apgalvo, ka laikus nebija pieejami deleģētie tiesību akti, kas vajadzīgi, lai noteiktu tādus jautājumus kā, piemēram, to, kā jaunie noteikumi tiks piemēroti praksē, kāda būs atlikto prēmiju samaksai piemērojamā diskonta likme, un kritēriji, lai noteiktu personas, kas uzņemas būtisku risku. Tas bija tāpēc, ka EBI nebija pienākuma nodot regulatīvo tehnisko standartu projektu Komisijai līdz 2014. gada 31. martam (skat. KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktu). Tas neļāva Komisijai pieņemt regulatīvo tehnisko standartu, līdz tā saņēma EBI priekšlikumu. Faktiski Komisija nepieņēma KPD IV direktīvā paredzēto regulatīvo tehnisko standartu līdz 2014. gada 4. martam.

71. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta un KP Regulas 450. panta 1. punkta d) , i) un j) apakšpunkta pienācīga izpildīšana ir atkarīga no to personu iepriekšējas identificēšanas, kuras uzņemas būtisku risku. Tādēļ Apvienotā Karaliste lūdz atcelt KPD IV direktīvas 162. panta 1. un 3. punktu un KP Regulas 521. panta 2. punktu, jo Savienības iestādēm bija jānosaka atšķirīgs termiņš KPD IV paketē esošo tiesību aktu kompleksa izpildīšanai, lai ievērotu tiesiskās noteiktības principu.

72. Trešā pamata nosaukums ir “apstrīdētās tiesību normas aizskar tiesiskās noteiktības principu”, un tas, šķiet, sastāv no šādām trīs daļām.

73. Pirmkārt, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka KPD IV direktīvas 162. panta 3. punktā ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, jo tas ir “ar atpakaļejošu iedarbību”. Apvienotā Karaliste apgalvo, ka tas ir tāpēc, ka 162. panta 1. punktā dalībvalstīm tiek pieprasīts KPD IV direktīvu piemērot no 2014. gada 1. janvāra, un tas ietekmēs atalgojumu, ko piešķir, pamatojoties uz “līgumiem, kas noslēgti pirms šī datuma”.

74. Manuprāt, nav nekāda pamata, lai varētu apgalvot, ka KPD IV direktīva ir ar atpakaļejošu spēku. Saskaņā ar Tiesas noteikto judikatūru tiesību akts ar atpakaļejošu spēku ir tāds, kas sāk darboties kādā brīdī pirms tā publicēšanas ( ). Turklāt Tiesa ir skaidri atzinusi, ka Savienības tiesību akta normas piemērošana “darba līgumam, kas noslēgts pirms tās spēkā stāšanās, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas ietekmē situāciju, kāda radusies pirms šī datuma” ( ).

75. Turklāt saskaņā ar KPD IV direktīvas 162. panta 3. punktu tās 94. panta 1. punkta g) apakšpunkts attiecas tikai uz sniegtajiem pakalpojumiem vai darba izpildi no 2014. gada un vēlāk. Tādā veidā ar KPD IV direktīvu netiek skartas iepriekš iegūtās tiesības, kas saistītas ar iepriekšējiem pakalpojumiem vai darba izpildi, vai, citiem vārdiem sakot, pirms KPD IV direktīvas stāšanās spēkā iegūtās tiesības un darba izpilde. Faktiskās darbinieka tiesības saņemt atalgojumu rodas tikai tad, bet ne agrāk, kad viņš sniedz pakalpojumus vai parāda papildsamaksas cienīgu darba izpildi, nevis tad, kad tika panākta vienošanās to darīt.

76. Ir taisnība, ka Tiesas judikatūra nodrošina zināmu aizsardzību komersantu tiesiskajai paļāvībai, kuri jau ir noslēguši līgumus, ko ietekmē Savienības tiesību akti ar tūlītēju iedarbību, bet tiesiskā paļāvība šajā kontekstā var rasties tikai šaurā apstākļu kopumā.

77. Lai gan “tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem un uz šo principu var paļauties ikviens uzņēmējs, kuram kāda institūcija, sniedzot precīzas garantijas, ir radījusi pamatotas cerības” ( ), Tiesa ir konsekventi lēmusi, ka “uzņēmējiem nav pamata tiesiski paļauties, ka tiks saglabāta pašreizējā situācija, kas var tikt grozīta, Kopienu iestādēm īstenojot savu diskrecionāro varu” ( ). Pamatojoties uz KPD IV direktīvas situāciju, kas attēlota iepriekš sadaļā ar nosaukumu “Iepriekšējie apsvērumi”, ikviens “rūpīgs un čakls komersants” ( ) būtu varējis paredzēt, ka Savienība var ieviest jaunus noteikumus par proporciju starp finanšu iestāžu darbinieku atalgojuma nemainīgo un mainīgo daļu.

78. Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja kāda Savienības institūcija būtu devusi finanšu iestādēm “pamatotas cerības”, ka netiktu ieviesta nekāda noteikta attiecība, pret šo KPD IV direktīvas daļu varētu tikt izteikti iebildumi, pamatojoties uz tiesiskās paļāvības pārkāpumu ( ). Tomēr šajā gadījumā tas nav konstatējams.

79. Līdz ar to nonākam pie Apvienotās Karalistes prasības pieteikuma otrās daļas, tas ir, vai ir ievērotas tās ietekmēto komersantu tiesiskā paļāvība atbilstoši “atpakaļejošā spēka” izpratnei Tiesas judikatūrā. Ievērojot teikto, manuprāt, Tiesai nav nepieciešams ņemt vērā šo aspektu Apvienotās Karalistes lietā, jo apstrīdētajiem tiesību aktiem nav atpakaļejoša spēka. Tādēļ šādas piezīmes tiek izteiktas tikai gadījumā, ja Tiesa nolemj citādi.

80. Apvienotās Karalistes prasības pieteikumā tiek apgalvots, ka KPD IV direktīvas noteiktā fiksētā attiecība pārkāpj tiesisko noteiktību tādā nozīmē, ka deleģētos tiesību aktus, kam jānosaka tādi jautājumi kā tas, kā jaunie noteikumi tiks piemēroti praksē, kāda būs piemērojamā diskonta likme atliktajām prēmijām, ne arī kritēriji, lai noteiktu, vai darbinieks uzņemas būtisku risku, nebija paredzēts izstrādāt vairākus mēnešus pēc tam, kad īpašie “ierobežojumi” atalgojuma mainīgajai daļai bija jāpiemēro valsts līmenī. Kā norādīts iepriekš, tam bija jānotiek 2014. gada 1. janvārī, bet saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 2. punktu EBI līdz 2014. gada 31. martam nebija pienākuma izstrādāt tehnisko regulatīvo standartu projektu. Komisija tos pieņēma 2014. gada 4. martā. Apvienotās Karalistes iebildums attiecas arī uz noteikumiem par akcionāru balsojumu un 200 % pastāvīgo attiecību, kas noteikta saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta ii) punktu. Tādējādi Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Savienības institūcijām būtu vajadzējis izsludināt papildu tiesību aktus, atliekot apstrīdēto tiesību aktu piemērošanas datumu, līdz viss noteikumu komplekss saskaņā ar KPD IV paketi būtu gatavs ieviešanai kopumā.

81. Atbalstot pienākumu “ieviešanas tiesību aktiem būt pietiekami precīziem un konkrētiem”, Apvienotā Karaliste atsaucas uz Eiropas Savienības Hartas 17. pantu, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas Protokola Nr. 1 1. pantu un spriedumiem lietās Hentrich pret Franciju ( ), Špaček, s.r.o. pret Čehijas Republiku ( ) un C‑409/04 Teleos u.c. ( ).

82. Tiesa nesen atkārtoja, ka “tiesiskās noteiktības princips, no kura izriet tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, noteic, ka tiesiskajam regulējumam, kas rada privātpersonām nelabvēlīgas sekas, jābūt skaidram un precīzam un tā piemērošanai – tādai, ko attiecīgās personas var paredzēt” ( ).

83. Attiecībā uz regulatīvo tehnisko standartu neesamību līdz 2014. gada 4. martam, manuprāt, KPD IV direktīvas 92. panta 2. punktā patstāvīgi un detalizēti izklāstīts, uz kuriem iestāžu darbiniekiem attiecas noteikumi par atalgojumu ( ).

84. Kā Padome norāda savā aizstāvības rakstā, KPD III direktīvā jau tika ieviesti veidojošie elementi attiecības noteikšanai starp atalgojuma mainīgo un nemainīgo daļu. Tā aptvēra Savienības atalgojuma politikas personisko jomu, kas noteikta KPD III direktīvas I pielikumā attiecībās uz “augstāko vadību un tām personām, kas uzņemas risku vai veic kontroli, kā arī attiecībā uz visiem tiem darbiniekiem, kuru kopējais atalgojums liek iekļaut tos šajā atalgojuma grupā un kuru profesionālā darbība būtiski ietekmē kredītiestādes riska profilu”. Šī tiesību norma stājās spēkā 2010. gada 15. decembrī, un to bija jāiestrādā valstu tiesību aktos līdz 2011. gada beigām. Tādējādi kopš 2011. gada finanšu iestādes ir piemērojušas ES tiesību jēdzienu par personu, kas uzņemas būtisku risku.

85. Tādējādi KPD IV direktīvā tiek izmantoti tādi paši, manuprāt, pietiekami specifiski noteikumi par atalgojuma mainīgo daļu, kas ir bijuši spēkā daudzus gadus. Turklāt jāatzīmē, ka apstrīdētie KPD IV pasākumi tika publicēti 2013. gada jūnijā, stājās spēkā 2013. gada jūlijā un bija piemērojami no 2013. gada 31. decembra. Tāpēc var pieņemt, ka jaunie noteikumi par atalgojuma mainīgo daļu tika pienācīgi ņemti vērā līgumslēgšanas sarunās, kas notika starp finanšu iestādēm un to attiecīgajiem darbiniekiem par 2014. gadu.

86. Tomēr vēl svarīgāks par Savienības tiesību jautājumu ir tas, ka KPD IV direktīvas 92. panta 2. punkta kvalitatīvie vai kvantitatīvie kritēriji nevarētu tikt mainīti ar regulatīvajiem tehniskajiem standartiem, kurus Komisija galu galā pieņēma 2014. gada 4. martā. Tāpēc šeit nevar būt nekādu jautājumu par tiesiskās noteiktības apdraudējumu.

87. Jebkurā gadījumā saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienības tiesību aktam var būt atpakaļejošs spēks ar nosacījumu, ka to pieprasa sasniedzamais mērķis un pienācīgi tiek ievērota attiecīgo personu tiesiskā paļāvība ( ).

88. Apstrīdēto tiesību aktu mērķis ir izveidot vienveidīgu noteikumu kopumu, kuru piemēro atalgojumam mainīgajai daļai, ko piešķir par visā 2014. gadā veiktajiem tādu personu pakalpojumiem, kuras uzņemas būtisku risku. Tādējādi KPD IV direktīvas 162. panta 3. punkta leģitīmais mērķis ir nodrošināt, lai tajā paredzētie tiesību akti no tā paša datuma tiek piemēroti visā Savienībā.

89. Turklāt pienācīgi ievērota ir attiecīgo finanšu iestāžu un indivīdu tiesiskā paļāvība. Attiecīgās personas saņēma pirmo paziņojumu, ka papildu tiesību akti par atalgojumu tika paredzēti Zaļajā grāmatā ( ) un sākotnējā priekšlikumā par KPD IV paketi ( ). Kad 2012. gada 30. maijā Eiropas Parlaments publicēja grozījumus, ierosinot atalgojuma mainīgajai daļai noteikt nemainīgo maksimālo attiecību 100 % ( ), šāda veida iniciatīva nevarētu pārkāpt ieinteresēto personu tiesisko paļāvību. 2012. gada decembrī ievērojama plašsaziņas līdzekļu uzmanība tika pievērsta kompromisam starp Eiropas Parlamentu un Padomi par atalgojumu personām, kuras uzņemas būtisku risku, kurā tika ierosināts noteikt maksimālo attiecību līdz 200 % no darba algas nemainīgās daļas. Turklāt ar KPD IV direktīvas publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī 2013. gada 27. jūnijā ikvienam apskatei bija pieejami pietiekami skaidri noteikumi par atalgojuma mainīgo daļu, dodot pietiekami daudz laika, lai sagatavotos to darbības uzsākšanai 2014. gada sākumā.

90. Šo iemeslu dēļ trešais pamats ir jānoraida.

E – Otrais pamats, kas attiecas uz samērīguma un subsidiaritātes principa pārkāpumu un KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta un KP Regulas 450. panta i) un j) punkta apstrīdēšana

91. Šis pamats ir izteikts un argumentēts diezgan sarežģītā valodā, bet to var iedalīt divos galvenajos jautājumos, proti: i) samērīguma ( ) un subsidiaritātes ( ) principa pārkāpums, atalgojuma mainīgajai daļai pieņemot obligāto maksimālo nemainīgo proporciju 100 % no darba algas nemainīgās daļas, un ii) informācijas izpaušanas prasību samērīgums. Apskatīšu šos jautājumus atsevišķi ( ).

1) Atalgojuma mainīgās daļas maksimālā nemainīgā proporcija

92. Apvienotā Karaliste uzskata, ka apstrīdētie tiesību akti neatbilst samērīguma principam, jo tie nav piemēroti, lai sasniegtu vēlamo sabiedriskās kārtības mērķi. Tie nav nepieciešami arī tam, lai sasniegtu likumdošanas formulēto sabiedrisko interešu mērķi, jo pārējie (neapstrīdētie) KPD IV direktīvas un KP Regulas noteikumi paredz kredītiestāžu pietiekamu prudenciālu uzraudzību šajā jomā, un nav vajadzīgs papildus noteikt izskatāmos “papildatlīdzības ierobežojumus”. Tālāk tiek apgalvots, ka izlaboto tiesību aktu samērīgumu likumdevēja iestāde vēl arvien nepārbauda. Ir apgalvots, ka tas ir pretrunā ar starpiestāžu nolīguma par labāku tiesību aktu izstrādi norādījumiem ( ). Apvienotā Karaliste apgalvo, ka, pat pieļaujot rīcības brīvību, kas piešķirta Savienības institūcijām, izdodot tiesību aktus, lai saglabātu finanšu stabilitāti, apstrīdētie pasākumi ir acīmredzami nesamērīgi, un turklāt pārkāpj subsidiaritātes principu, jo vēl arvien nav pamatotas vajadzības pēc tiem, lai koriģētu konkurences izkropļojumus brīvībā veikt uzņēmējdarbību ( ).

93. Atgādinu, ka pastāv Savienības tiesību konstitucionālais princips, saskaņā ar kuru Eiropas Savienības parastā likumdošanas procesa ietvaros likumdošanas procesā līdzdarbojošos institūciju kompetencē ir veikt grozījumus ikvienā likumdošanas priekšlikumā, ievērojot to, ka tie paliek šī akta darbības jomas ietvaros, kā noteikts Komisijas sākotnējā priekšlikumā ( ). Tas ir tas, kas noticis saistībā ar grozījumu KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā, ar ko ieviesta stingrāka norma par Komisijas priekšlikumā izvirzīto. Tomēr KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā nebija novirzes no tās darbības jomas un mērķiem, cik vien tas vēl arvien bija saistīts ar atalgojuma mainīgo daļu regulēšanas jautājumu, ņemot vērā finanšu iestāžu vadības un darbinieku pārmērīga riska uzņemšanos. Šis jautājums jau tika izskatīts KPD III direktīvā.

94. Kā pareizi atgādina Padome, likumdošanas procesā līdzdarbojošās institūcijas var ieviest pasākumus, kas nebija paredzēti sākotnējā likumdošanas priekšlikumā, un tām nav obligātas saistības pieteikt jaunu un pilntiesīgu ietekmes novērtējumu. Tas ir tāpēc, ka ietekmes novērtējumi, ko veikusi Komisija, nav saistoši ne Padomei, ne Parlamentam, kas abi ir tiesīgi veikt grozījumus Komisijas priekšlikumā ( ).

95. Tiesa ir konstatējusi, ka “Savienības likumdevēja plašā rīcības brīvība, uz kuras izmantošanu attiecas ierobežota pārbaude tiesā, attiecas ne tikai uz pieņemamo tiesību normu raksturu un piemērojamību, bet zināmā mērā arī uz pamata faktu konstatēšanu” ( ). Tiesa ir arī nospriedusi, ka, lai gan šādai pārbaudei tiesā ir ierobežots apjoms, Kopienas iestādēm, kas pieņēmušas attiecīgo aktu, ir jāspēj “pierādīt, ka tiesību akts ir pieņemts, efektīvi īstenojot savu rīcības brīvību, kas nozīmē, ka ir ņemti vērā visi būtiskie fakti un apstākļi, kas attiecas uz situāciju, ko ir paredzēts reglamentēt ar šo tiesību aktu” ( ). Informācija, uz ko šīs institūcijas var atsaukties, īstenojot savu rīcības brīvību, ietver, bet ne tikai, publiski pieejamo informāciju, Parlamenta seminārus un zinātniskos dokumentus, ko izmanto dalībvalstis Padomes sanāksmēs, un tiem nav jābūt oficiāliem Padomes dokumentiem ( ).

96. Jāatceras, ka tad, kad ir piešķirta plaša rīcības brīvība, kas ietver ekonomisko un politisko izvēli, pieteikuma iesniedzējam, kurš lūdz atzīt attiecīgo tiesību aktu par spēkā neesošu, ir jāpierāda, ka tas ir acīmredzami neatbilstošs ( ), ņemot vērā mērķi, kuru kompetentās iestādes vēlas sasniegt. Tomēr jāņem vērā visi faktori un apstākļi, ieskaitot “pamatfaktus” ( ). Savienības likumdevēja rīcības brīvība var tikt papildus ierobežota pamattiesību jomā “atkarībā no virknes faktoru, tostarp skartās jomas, attiecīgo Hartā garantēto tiesību rakstura, iejaukšanās rakstura un būtiskuma, kā arī tās mērķa” ( ).

97. Manuprāt, Parlamenta un Padomes aizstāvības rakstā un Komisijas iestāšanās lietā rakstā ir skaidri dokumentāri apstiprināts, ka jautājumu par atalgojuma mainīgās daļas regulēšanu personām, kuras uzņemas būtisku risku, kopš finanšu krīzes sākuma plaši pārrunāja gan mācību literatūrā, gan dažādi politikas veidotāji. KPD IV direktīvas un jo īpaši tās 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta pieņemšanas procesa laikā bija pietiekami daudz informācijas publiskajā telpā, Parlamenta rīkotajos semināros un dalībvalstu Padomes sanāksmēs apspriestajos dokumentos. Tajos atklātas empīriskas neskaidrības, kas saistītas ar personu, kuras uzņemas būtisku risku, atalgojumu, un atspoguļotas dažādas politikas un iespējamās normatīvās pieejas.

98. Tomēr lēmumu pieņēmējiem pieejamais materiāls skaidri parādīja, ka, a priori ierobežojot stimulus finanšu iestāžu vadībai un darbiniekiem uzņemties pārmērīgu risku, bija iespējams samazināt šādu risku uzņemšanos un tā rezultātā ikvienu no tiem izrietošo finanšu tirgu stabilitātes risku. Šādos apstākļos jautājums par to, kur un kam bija jānosaka konkrēti ierobežojumi šādām iniciatīvām, manuprāt, attiecās uz piemēroto regulēšanas pakāpi. Tas nepārprotami bija saistīts ar ekonomisko un politisko izvēli. Tomēr šādai izvēlei jābūt bijušai acīmredzami neatbilstošai, pirms attiecīgie leģislatīvie tiesību akti var tikt atcelti.

99. Ņemot vērā to visu, neuzskatu, ka Tiesa nebūtu noderīgi vai nepieciešams pievērsties visām daudzajām detaļām, kas par šo jautājumu ietvertas Apvienotās Karalistes lietas materiālos. Faktiski šīs detaļas vienkārši uzskatāmi parāda, ka šis jautājums bija strīdīgs un ka Eiropas Parlamentā agrāk nekā citās iestādēs tika uzskatīts, ka personām, kuras uzņemas būtisku risku finanšu iestādēs, vēlams intensīvāks atalgojuma mainīgās daļas regulējums. Padome un Komisija līdz tā atzīšanai par pareizu nonāca tad, kad finanšu iestādēm tika palielināta lēmumu pieņemšanas rīcības brīvība.

100. Manuprāt, par šo apstrīdēšanas pamatu jāapskata tikai divi turpmākie jautājumi. Pirmkārt, saskaņā ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta ii) punkta pēdējo ievilkumu personas, uz kurām tieši attiecas tiesību normā paredzētā mainīgā atalgojuma augstāko maksimālo līmeņu opcija, nedrīkst balsot kā iestādes akcionāri, īpašnieki vai dalībnieki, ja finanšu iestāde nolemj izmantot iespēju celt atalgojuma mainīgo daļu līdz 200 % no nemainīgās daļas. Manuprāt, tas ir normāls un pamatots uzņēmumu lēmumu pieņemšanas ierobežojums, lai novērstu interešu konfliktu pareizas riska pārvaldības kontekstā attiecīgajā finanšu iestādē.

101. Otrkārt, runājot par subsidiaritātes principu, jāatgādina, ka maksimālā nemainīgā proporcija atalgojuma mainīgajai daļai KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā ir obligāts minimālās harmonizēšanas pasākums iekšējā tirgū, atstājot dalībvalstīm rezervi stingrāku noteikumu noteikšanai valsts tiesību aktos. Dalībvalstīm ir atļauts noteikt mazāku maksimālo procentuālo attiecību nekā 100 % no nemainīgās daļas.

102. Kā norādīts Padomes aizstāvības rakstā un atbildē uz repliku, gan dalībvalstīm, gan finanšu institūcijām bija dažādi viedokļi par šo proporciju; doma par mainīgā atalgojuma maksimālās proporcijas un/vai ierobežojuma noteikšanu bija publisko debašu priekšmets vairākus gadus pirms apstrīdēto pasākumu pieņemšanas. Tomēr brīvība veikt uzņēmējdarbību un brīvība sniegt pakalpojumus šajā nozarē ir pamatota ar piederības valsts kontroles principu. Manuprāt, tas nozīmē, ka pastāvēja reglamentējošas konkurences samazināšanās briesmas un risks, ka finanšu institūciju pašregulējums nebūtu pietiekams, lai izveidotu atalgojuma politiku, kas nepieciešama, lai nepieļautu pārmērīga riska uzņemšanos. Turklāt ir skaidrs, ka mērķis radīt vienotu normatīvo regulējumu finanšu iestāžu atalgojuma politikas būtisko daļu riska pārvaldībai nevarētu tikt labāk sasniegts, īstenojot pasākumus valsts mērogā.

103. Visbeidzot jāatgādina, ka Eiropas Parlamenta priekšlikumi grozījumiem tika intensīvi analizēti un apspriesti Padomes darba sagatavošanas struktūrās. Turklāt 2013. gada 5. martā sasauktā Padome īpaši pievērsās jautājumiem, kas saistīti ar atalgojuma mainīgās daļas ierobežojumiem. Tādēļ jāpiekrīt Parlamentam un Padomei, ka Savienības likumdevējas institūcijas pienācīgi ievēroja visas procesuālās prasības, kas saistītas ar priekšlikuma atbilstības novērtējumu samērīguma un subsidiaritātes principiem. Ievērojot procesuālās prasības, likumdevējām institūcijām ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai Savienības tiesību aktā tiek stingri ievēroti subsidiaritātes un samērīguma principi ( ).

2) Informācijas atklāšanas samērīgums, kas pieprasīts KP Regulas 450. panta 1. punkta i) un j) apakšpunktā

104. Pirms var novērtēt šo noteikumu likumību, atsaucoties uz samērīguma principu, ir svarīgi, lai būtu skaidrs, kas šajos noteikumos patiesībā tiek pieprasīts. Faktiski KP Regulas 450. panta 1. punkta i) apakšpunktā tiek pieprasīts tikai identificēt personu skaitu, kas saņem atalgojumu virs noteikta līmeņa, un lai tas tiktu sadalīts samaksas joslās. Šī noteikuma rezultāts nav nenovēršama fizisku personu atalgojuma identificēšana.

105. Tādējādi, kā norādīts Parlamenta iebildumu rakstā, ne KP Regulas 450. panta 1. punkta i) apakšpunktā, ne j) apakšpunktā netiek pieprasīts atklāt sabiedrība datus saistībā ar visām personām, kas uzņemas būtisku risku. Vienīgi i) apakšpunktā ir prasīts atklāt indivīdu skaitu, kas ietilpst noteiktās atalgojuma kategorijās, taču j) apakšpunktā ir vienīgi vadības struktūras vai augstākās vadības locekļi. Turklāt es piebilstu, ka tas notiek, neatklājot atsevišķa darbinieka identitāti vai viņa (viņas) darba samaksu. Tas arī nozīmē, ka 450. panta 1. punkta i) un j) apakšpunkts neskar darbinieku tiesības vai intereses LESD 114. panta 2. punkta nozīmē, ņemot vērā, ka tas attiecas uz finanšu iestādēm, nevis atsevišķiem darbiniekiem ( ).

106. Runājot par publicēšanas pienākumiem, kas tieši izriet no 450. panta 1. punkta d) un i) apakšpunkta, manuprāt, to sekas nav atsevišķu darba algu, bet tikai to kopuma izpaušana. Tas ietverts likumdevējas institūcijas rīcības brīvībā un nav problemātisks no datu aizsardzības viedokļa ( ).

107. Turklāt, kā norādīts Padomes aizstāvības rakstā, KP Regulas 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā dalībvalstīm tikai atļauts pieprasīt atklāt sīkāku informāciju par atalgojumu, nekā tas ir noteikts 450. panta 1. punkta i) apakšpunktā, kopējā atalgojuma formā katram vadības struktūras vai augstākās vadības loceklim. Tajā nekādā veidā netiek pieprasīts, lai dalībvalsts to dara, un arī 450. panta 1. punkta j) apakšpunktā nav noteikts vispārējs publicēšanas pienākums. Kā jau paskaidrots piektā pamata kontekstā, lemjot, vai sagatavot informācijas atklāšanas pieprasījumu, dalībvalstīm būs saistoša Harta un Savienības datu aizsardzības tiesības.

108. Pabeidzot otrā pamata analīzi, tā kā pieteikuma iesniedzēja nav pierādījusi samērīguma vai subsidiaritātes principa pārkāpumu, arī otrais pamats ir jānoraida.

F – Pirmais pamats, lūdzot pārbaudīt apstrīdēto pasākumu tiesisko pamatu

109. Par Apvienotās Karalistes iebildumu pret LESD 53. panta 1. punkta kā Līguma pamata izvēli KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktam un 94. panta 2. punktam sākumā jāatzīmē, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka tiesību akti, kuru mērķis ir sekmēt harmonisku kredītiestāžu darbības attīstību visā Savienībā, novēršot visus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un brīvībai sniegt pakalpojumus, vienlaikus paaugstinot banku sistēmas stabilitāti un noguldītāju aizsardzību, var tikt pamatoti ar LESD 53. panta 1. punktu ( ).

110. Tā kā, no vienas puses, personu, kuras uzņemas būtisku risku, atalgojuma mainīgā daļa var veicināt finanšu iestāžu pārmērīga riska uzņemšanos un, no otras puses, pēdējās no minētajām darbojas iekšējā tirgū, pamatojoties uz vienotu pilnvarojumu saskaņā ar Savienības tiesību piederības valsts kontroles principu ( ), manuprāt, Savienība, pamatojoties uz LESD 53. panta 1. punktu, var nostiprināt katrai personu kategorijai obligātu attiecību starp to atalgojuma nemainīgo daļu un mainīgo daļu. Tā kā šī atalgojuma daļa tieši ietekmē finanšu iestāžu riska profilu, tā var ietekmēt finanšu iestāžu stabilitāti un tā rezultātā Savienības finanšu tirgu stabilitāti. Citiem vārdiem sakot, tiesību akti, ko apstrīd Apvienotā Karaliste, KPD IV direktīvas regulējumā ir saistīti ar nosacījumiem par finanšu iestāžu piekļuvi iekšējam tirgum un darbību veikšanu tajā.

111. Tomēr Apvienotā Karaliste uzskata, ka šie noteikumi būtu bijuši jāpieņem, pamatojoties uz LESD 153. panta 2. punktu. Apvienotā Karaliste piebilst, ka, tā kā LESD 153. panta 5. punkts liedz īstenot pasākumus saistībā ar samaksu, 153. pantu nevar izmantot kā Līguma pamatu KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktam un 2. punktam.

112. Tiesa ir interpretējusi 153. panta 5. punktu, lai noteiktu, ka atalgojuma līmeņu noteikšana ietilpst sociālo partneru kompetencē valsts līmenī, tāpēc šis jautājums ir dalībvalstu kompetencē ( ). Tāpēc, manuprāt, ir būtiski svarīgi noteikt, vai LESD 153. panta 5. punkts, kas ir šauri interpretējams noteikums ( ), ir piemērojams tad, ja apstrīdētajam pasākumam nav sociālās politikas mērķa, kā tas ir šajā gadījumā. Tas ir svarīgi tāpēc, ka LESD 153. panta 5. punktā ir atkāpes tikai no “šī panta” un 153. pants attiecas tikai uz Savienības sociālo politiku, kas ir LESD 153. pantā noteiktais jautājums, kurā ir atsauce uz 1961. gada Eiropas Sociālo hartu un 1989. gada Kopienas Hartu par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām.

113. Skaidrs, ka atalgojuma ierobežojumu mērķis personām, kuras uzņemas būtisku risku, nav sniegt šādiem darbiniekiem kaut kāda veida sociālo aizsardzību. KPD IV direktīvas preambulas 62. un 65. apsvērumā paskaidrots, ka šīs direktīvas mērķis ir novērst šādu darbinieku pārmērīgu risku uzņemšanās veicināšanu, ne tikai ar mērķi ierobežot katras finanšu iestādes riska darījumus ar šādiem riskiem, bet tāpat ņemot vērā vispārējo Savienības finanšu tirgu stabilitātes perspektīvu. Tai skaitā 62. apsvērumā noteikts, ka atalgojuma politika, “kas veicina pārmērīga riska uzņemšanos, var kaitēt pareizai un efektīvai (finanšu iestāžu) riska pārvaldībai”. Tai skaitā 65. apsvērumā noteikts, ka, “lai izvairītos no pārmērīga riska, būtu jānosaka maksimālā proporcija starp kopējās atalgojuma summas nemainīgo un mainīgo daļu”.

114. Taču, manuprāt, pat ja šī analīze notiek, Apvienotās Karalistes prasību nevar noraidīt, pamatojoties tikai uz to, ka apstrīdēto tiesību aktu mērķis nav sociālā politika. Tas ir tāpēc, ka Tiesa ir nospriedusi, ka atalgojuma līmeņa un dažādu atalgojuma sastāvdaļu noteikšana neietilpst Eiropas Savienības likumdevēju institūciju kompetencē un par to ir atbildīgas dalībvalstis ( ). Tādējādi LESD 53. panta 1. punkta izmantošana par KPD IV direktīvas tiesisko pamatu nevar tikt īstenota tā, lai apietu LESD 153. panta 5. punktā uzlikto ierobežojumu.

115. Piesardzīgi jāizturas arī pret faktu, ka saskaņā ar Tiesas iedibināto judikatūru, darba samaksas mainīgās daļas veido daļu no šīs darba samaksas atalgojuma ( ). Tāpēc tas ir jāņem vērā, pirms var izdarīt galīgo secinājumu par LESD 153. panta 5. punkta lomu, lai atrisinātu izskatāmo strīdu. Tādēļ jānosaka, vai Savienības likumdevējas institūcijas faktiski ir fiksējušas samaksu personām, kuras uzņemas būtisku risku, LESD 153. panta 5. punkta nozīmē.

116. Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 153. panta 5. punkts nozīmē normu, ka “atalgojuma dažādu veidojošo elementu līmeņa noteikšana neapstrīdami paliek dažādu dalībvalstu kompetento iestāžu kompetencē ( )”, un 153. panta 5. punktā minētā atkāpe “līdz ar to ir jāizprot tādējādi, ka tā aptver pasākumus, kuri – līdzīgi kā visu vai daļas darba samaksu veidojošo elementu un/vai darba samaksas līmeņa dalībvalstīs vienādošana vai minimālās algas noteikšana Kopienā – nozīmētu Kopienu tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Kopienas ietvaros” ( ).

117. Netiek apstrīdēts, ka LESD 153. panta 5. punktā minētais aizliegums attiecas tikai uz samaksas “līmeņa” noteikšanu ( ). Kā norādīts Apvienotās Karalistes pieteikumā, ģenerāladvokāte Juliana Kokote [Juliane Kokott] lietā Impact izteica viedokli, ka Savienības kompetencē nebūtu, piemēram, “ieviest ikgadējā algu palielinājuma maksimālo robežu vai noteikt virsstundu darba samaksas, kā arī piemaksu par darbu maiņās, brīvdienās un naktīs apmēru” ( ). Turklāt LESD 153. panta 5. punkta mērķis ir nepieļaut, ka Savienības likumdošanas institūcija standartizē katrā dalībvalstī piemēroto algu līmeni, jo šāda izlīdzināšana nozīmētu būtisku iejaukšanos konkurencē, kas vienotā tirgū pastāv starp uzņēmumiem ( ). KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā un 94. panta 2. punktā netiek skarts neviens no šiem jautājumiem.

118. Tomēr, kā norādīts Padomes iebildumu rakstā, tos noteikumus, kas minēti KPD IV direktīvas 92. un 94. pantā, varētu labākajā gadījumā vērtēt kā saistītus ar darba samaksu, kaut arī Padome piebilst, ka nemainīgās daļas lielums ir atstāts sarunām par atalgojumu starp personālu un finanšu iestādi. Kā norādīts Padomes un Parlamenta aizstāvības rakstos, Apvienotā Karaliste ir norādījusi, ka iespējamā reakcija uz KPD IV paketi ir atalgojuma nemainīgās daļas palielināšana, lai kopumā saglabātu kopējo atalgojuma augsto līmeni. Kā Padome norāda savā iebildumu rakstā, šī pielāgošana nebūtu iespējama, ja Eiropas Savienība pieņemtu likumdošanas aktu par samaksu veidojošo daļu, un, kā norādīts Parlamenta atbildē uz repliku, proporcija pati par sevi nav pietiekama, lai kaut ko noteiktu.

119. Tādēļ es jau minēju, ka pretēji argumentiem, kas izteikti Apvienotās Karalistes pieteikumā, 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā nav noteikti atalgojuma mainīgās daļas “ierobežojumi”. Par to liecina fakts, ka nekāds ierobežojums nav noteikts atalgojuma nemainīgās daļas lielumam, ko indivīdi var nopelnīt tā, ka 100 % proporciju, kas ieviesta ar KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta i) punktu, var saistīt ar jebkuru naudas summu, ko finanšu iestāde ir gatava maksāt nemainīgās darba algas veidā. Jebkuras “ierobežojumu” iedarbības neesamība, kas izriet no atalgojuma mainīgās proporcijas, turklāt tiek pasvītrota KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunkta ii) punktā, kas jebkurā gadījumā nodrošina mehānismu šīs proporcijas palielināšanai līdz 200 %, un tajā pašā laikā ļauj dalībvalstīm fiksēt maksimālo proporciju līmenī, kas ir zemāks par maksimālo procentu līmeni.

120. Tāpēc, manuprāt, KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktam un tajā ietvertajam atalgojuma mainīgās daļas ierobežojumam nav tiešas ietekmes uz personu samaksas līmeni, kas ietilpst tās piemērošanas jomā. Minētajā normā tikai ir noteikta proporcija starp nemainīgo un mainīgo elementu, neietekmējot atalgojuma līmeni kā tādu. Šis līmenis ir funkcija no darba samaksas nemainīgās daļas, par ko vienojies darba devējs un darbinieks, ja tam pievienota mainīgā daļa. Tā kā nav juridisku ierobežojumu nemainīgajai daļai, tā rezultātā šāda ierobežojuma nav arī kopējam samaksas līmenim ( ).

121. Tātad jādomā, ka KPD IV direktīvas 94. panta 1. punkta g) apakšpunktā darba samaksas līmenim netiek noteikts nekāds ierobežojums. Tajā tikai izveidota atalgojuma struktūra kā proporcija starp atalgojuma nemainīgās daļas līmeni un atalgojuma mainīgo daļu, lai izvairītos no pārmērīga riska uzņemšanās. Tā leģitīmais mērķis ir nodrošināt, ka Savienības iekšējā tirgū var droši darboties finanšu iestāžu brīvība veikt uzņēmējdarbību un brīvība sniegt finanšu pakalpojumus, pamatojoties uz vienotu atļauju un piederības valsts kontroli ( ). Turklāt Tiesa ir apstiprinājusi to tiesību aktu, kam ir tikai netieša saikne ar atalgojuma līmeni, saderību ar Līguma par Eiropas Savienību tiesību normām ( ).

122. Par LESD 114. pantu kā juridisko pamatu KP Regulas 450. panta 1. punkta d), i) un j) apakšpunktam Apvienotā Karaliste apgalvo, ka atsauce uz LESD 114. panta 1. punktu ir izslēgta LESD 114. panta 2. punktā ietvertā izņēmuma dēļ.

123. Ņemot vērā piektā pamata analīzi, ir grūti saskatīt, kā KP Regulas 450. panta 1. punktā ietverto informācijas atklāšanas pienākumu varētu uzskatīt par noteikumiem, kas ir saistīti ar “nodarbinātu personu tiesībām un interesēm” LESD 114. panta 2. punkta nozīmē, jo šī norma ir saistoša vienīgi finanšu iestādēm, nevis tās darbiniekiem, kurus aizsargā Harta un Savienības datu aizsardzības tiesības. Turklāt Apvienotās Karalistes aizstāvētā LESD 114. panta 2. punkta interpretācija novērstu ikvienu darbību, ko veic Eiropas Savienība, pamatojoties uz LESD 114. pantu, kas ietekmē darba jomu. Tas būtu pretrunā ar LESD 114. panta 4. un 5. punktu, kas ļauj ar darba vidi saistītos jautājumus regulēt, pamatojoties uz LESD 114. pantu.

124. Šo iemeslu dēļ ir jānoraida arī atcelšanas pirmais pamats.

V – Par tiesāšanās izdevumiem

125. Tā kā saskaņā ar šeit piedāvāto risinājumu Apvienotajai Karalistei spriedums nebūs labvēlīgs, bet Padome un Eiropas Parlaments ir pieprasījuši atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad ir jāpiespriež Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu. No otras puses, Komisijai kā personai, kas iestājusies lietā, jāsedz savi tiesāšanās izdevumi saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu.

VI – Secinājumi

126. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai noraidīt prasību, noteikt, lai Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, un noteikt, lai Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina Padomes un Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus.