Tas attiecas, piemēram, uz tādu Padomes lēmumu kā tas, kas ir ietverts Pastāvīgo pārstāvju komitejas (Coreper) priekšsēdētāja atzinumā, ar ko ir apstiprināts tas, ka Antarktikas jūras dzīvo resursu saglabāšanas komisijai (turpmāk tekstā – “CAMLR komisija”) Savienības un tās dalībvalstu vārdā tiek iesniegts diskusiju dokuments, kurš attiecas uz priekšlikumu par aizsargājamas jūras teritorijas izveidi nākotnē. Pirmkārt, attiecībā uz minētā lēmuma kontekstu tas tika pieņemts ar nodomu pārliecināt CAMLR komisiju izveidot aizsargājamu jūras teritoriju. Otrkārt, runājot par šī lēmuma saturu, kad Coreper nolēma iesniegt diskusiju dokumentu Savienības un tās dalībvalstu vārdā, tā noteica Komisijai pienākumu neatkāpties no šīs nostājas, īstenojot Savienības ārējās pārstāvības kompetenci. Treškārt, attiecībā uz tiesību akta autora nodomu no Coreper sanāksmes, kurā tika pieņemts lēmums, protokola, kas ir elements, kurš ļauj objektīvi noteikt šo nodomu, izriet, ka minētā lēmuma mērķis bija galīgi noteikt Padomes un tādējādi – Savienības nostāju attiecībā uz diskusiju dokumenta iesniegšanu CAMLR komisijai Savienības un tās dalībvalstu vārdā, nevis Savienības vienas pašas vārdā.

Attiecībā uz tās ekskluzīvās kompetences apjomu, kas saskaņā ar minēto LESD 3. panta 1. punkta d) apakšpunktu Savienībai ir jūras bioloģisko resursu saglabāšanas jomā, ir jāuzskata, ka LESD 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēta tikai šādu resursu saglabāšana, kas tiek nodrošināta saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku un tātad ir neatdalāma no tās. Tātad tikai ar nosacījumu, ka jūras bioloģisko resursu saglabāšana tiek īstenota saskaņā ar šo [politiku], tā ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē un līdz ar to, kā ir skaidri noteikts LESD 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā, ir izslēgta no Savienības un tās dalībvalstu dalītās kompetences lauksaimniecības un zivsaimniecības jomās.

Šādu secinājumu nevar atspēkot apstāklis, ka saskaņā ar LESD 11. pantu, nosakot un īstenojot Savienības politiku un darbības, tostarp kopējo zivsaimniecības politiku, tajās ir jāparedz vides aizsardzības prasības. Lai gan Savienībai, kad tā īsteno kādu no savām kompetencēm, ir jāievēro šī tiesību norma, tomēr vides politika Līgumos ir skaidri minēta kā autonoma kompetences joma un līdz ar to, ja pasākuma galvenais mērķis un galvenā komponente ir saistīti ar šo kompetences jomu, ir jāuzskata, ka arī šis pasākums ietilpst minētajā kompetences jomā.

Saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu Savienībai ir ekskluzīva kompetence noslēgt starptautisku nolīgumu, ja šī noslēgšana var ietekmēt kopīgos noteikumus vai mainīt to darbības jomu Tādējādi, paredzot Savienībai ekskluzīvu kompetenci noslēgt nolīgumu ar precizētajiem nosacījumiem, Savienības likumdevēja nodoms ir ar šo tiesību normu novērst iespēju dalībvalstīm vienpusēji vai kopīgi nolīgt ar trešajām valstīm saistības, kas var ietekmēt kopīgos noteikumus vai mainīt to darbības jomu. Tātad, ņemot vērā šādu mērķi, LESD 3. panta 2. punkts, lai saglabātu tā lietderīgo iedarbību, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai gan tā formulējumā ir atsauce vienīgi uz starptautiska nolīguma noslēgšanu, tas ir piemērojams arī iepriekš, veicot sarunas par šādu nolīgumu, un pēc tam – kad saskaņā ar šo nolīgumu izveidotai institūcijai ir jānosaka tā izpildes pasākumi.

Starptautiskās saistības, ko ir uzņēmušās dalībvalstis, var radīt tādu apdraudējumu Savienības kopīgajiem noteikumiem vai mainīt to darbības jomu, kurš var pamatot Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu, ja uz šīm saistībām attiecas minēto noteikumu piemērošanas joma, ievērojot, ka, lai konstatētu šādu risku, jomai, uz ko attiecas starptautiskās saistības, un jomai, uz kuru attiecas Savienības tiesiskais regulējums, nav pilnībā jāsakrīt. Starptautiskās saistības var ietekmēt vai mainīt Savienības noteikumu darbības jomu it īpaši tad, ja šīs saistības attiecas uz jomu, kura šādos noteikumos jau lielā mērā ir regulēta. Turklāt šāda ietekmēšanas riska esamība var tikt konstatēta, ja attiecīgās starptautiskās saistības, nemaz obligāti neesot pretrunā Savienības kopīgajiem noteikumiem, var ietekmēt šo noteikumu jēgu, darbības jomu un efektivitāti.

Šajā ziņā Tiesai, protams, ir bijusi iespēja precizēt, ka tas vien, ka Savienības starptautiskā darbība ietilpst tās un dalībvalstu dalītajā kompetencē, neizslēdz iespēju Padomei savos ietvaros iegūt prasīto vairākumu, lai Savienība īstenotu šo ārējo kompetenci viena pati. To paturot prātā, ja Savienība nolemj īstenot savu kompetenci, šāda īstenošana ir jāveic, ievērojot starptautiskās tiesības.

Runājot par Antarktikas ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanas konvenciju (turpmāk tekstā – “Kanberas konvencija”), Savienības veikta LESD 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētās ārējās kompetences vides aizsardzības jomā īstenošana, izslēdzot dalībvalstis, nebūtu saderīga ar starptautiskajām tiesībām. Aplūkojot kopsakarā minētās konvencijas VII panta 2. punkta c) apakšpunktu un XXIX panta 2. punktu, ir jāsecina, ka tāda reģionālā ekonomikas integrācijas organizācija, kāda ir Savienība, var pievienoties šai konvencijai un kļūt par [CAMLR komisijas] locekli tikai ar nosacījumu, ka tā ir rīkojušās tās dalībvalstis. Līdz ar to ir jākonstatē, ka ar Kanberas konvenciju tādām reģionālās integrācijas organizācijām, kāda ir Savienība, netiek piešķirts pilnīgi autonoms statuss CAMLR komisijā. Turklāt Savienība pieder pie šīs konvencijas līgumslēdzējām pusēm, uz kurām attiecas tās V panta 1. un 2. punkta noteikumi, jo tā nav Antarktikas līguma puse. No tiem izriet it īpaši, ka tai ir jāatzīst īpašie pienākumi un atbildība, kas ir Antarktikas līguma konsultatīvajām pusēm, tostarp tās dalībvalstīm, kurām ir šis statuss, neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav CAMLR komisijas locekles.

Šajos apstākļos, ļaujot Savienībai CAMLR komisijā izmantot savas tiesības darboties dalītās kompetences jomā attiecībā uz vides aizsardzību bez tās dalībvalstu līdzdarbības, lai gan atšķirībā no Savienības noteiktām tās dalībvalstīm ir Antarktikas līguma konsultatīvo pušu statuss, ņemot vērā Kanberas konvencijas īpašo vietu nolīgumu par Antarktiku sistēmā, radītu risku apdraudēt konsultatīvo pušu atbildību un prerogatīvas; tas varētu vājināt minētās nolīgumu sistēmas saskaņotību un galu galā būtu pretrunā Kanberas konvencijas V panta 1. un 2. punkta noteikumiem.

(skat. 126.–130., 132. un 133. punktu)