ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI

[PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 9. jūnijā ( )

Lieta C‑225/10

Juan Pérez García,

José Arias Neira,

Fernando Barrera Castro,

Dolores Verdún Espinosa, José Bernal Fernández tiesību pārņēmēja,

pret

Familienkasse Nürnberg

(Sozialgericht Nürnberg (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Ģimenes piemaksas – Pabalsti par pensionāru apgādībā esošiem bērniem invalīdiem, kas jāmaksā saskaņā ar vairāku dalībvalstu tiesību aktiem – Pabalsti tādu darba ņēmēju bāreņiem, uz kuriem attiecas vairāku dalībvalstu tiesību akti – Tiesības uz ģimenes piemaksu saņemšanu agrākās nodarbinātības valstī – Dzīvesvietas valsts izmaksātās ģimenes piemaksas, kas nav saderīgas ar citu pabalstu naudā, kuru ir izvēlējusies ieinteresētā persona

1. Iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi ir par to, kā interpretēt Regulas (EEK) Nr. 1408/71 ( ) (turpmāk tekstā – “regula”) 77. un 78. pantu. Šie noteikumi, par kuriem Tiesai jau vairākas reizes ir bijusi iespēja izteikties, pilnībā tika grozīti ar tiesību aktu, kas aizstāja Regulu Nr. 1408/71, proti, ar Regulu (EK) Nr. 883/2004 ( ). Jaunie noteikumi tomēr nav piemērojami šai lietai.

2. Valsts tiesā risināmā strīda priekšmets ir dažu Spānijas pensionāru, kas dzīvo Spānijā, bet agrāk ir strādājuši Vācijā, iespējamās tiesības uz piemaksām par apgādībā esošiem bērniem (Kindergeld), kas ir paredzētas Vācijas tiesību aktos. Vācijas iestādes ir atteikušās maksāt šos pabalstus, jo prasītāji pamata lietā var pieprasīt Spānijā paredzētos pabalstus naudā (prestaciones por hijo a cargo) lielākā apmērā.

I – Atbilstošais tiesiskais regulējums

A – Savienības tiesības

3. Regulas 1. panta u) punktā ir iekļautas divas šādas definīcijas:

“i) termins “ģimenes pabalsti” nozīmē visus pabalstus natūrā vai naudā, kas paredzēti, lai segtu ģimenes izdevumus [..], izņemot II pielikumā minētos īpašos bērna piedzimšanas vai adopcijas pabalstus;

ii) “ģimenes piemaksas” nozīmē regulārus naudas pabalstus, kas piešķirti vienīgi atbilstīgi ģimenes locekļu skaitam un, attiecīgā gadījumā, viņu vecumam.”

4. Regulas 77. un 78. pants, par kuriem valsts tiesa uzdod jautājumu Tiesai, ir iekļauti III sadaļas 8. nodaļā ar nosaukumu “Pabalsti pensionāru apgādībā esošiem bērniem un bāreņiem”.

5. 77. pantā ir noteikts:

“1. Šajā pantā termins “pabalsti” nozīmē ģimenes pabalstus [piemaksas] personām, kas saņem vecuma pensiju, invaliditātes pensiju vai pensiju par nelaimes gadījumu darbā vai par arodslimību, un šādu pensiju palielinājumus vai piemaksas pie šādām pensijām attiecībā uz šādu pensionāru bērniem, izņemot tādas piemaksas, kas piešķirtas saskaņā ar apdrošināšanas sistēmām pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām.

2. Pabalstus piešķir saskaņā ar šādiem noteikumiem, neatkarīgi no tā, kurā dalībvalstī dzīvo pensionārs vai bērni:

[..]

b) pensionāram, kurš saņem pensiju saskaņā ar vairāk nekā vienas dalībvalsts tiesību aktiem:

i) saskaņā ar jebkuras šādas dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, ar noteikumu, ka, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tiesības uz vienu no 1. punktā minētajiem pabalstiem ir iegūtas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem [..].”

6. 78. pantā ir noteikts:

“1. Šajā pantā termins “pabalsti” nozīmē ģimenes pabalstus [piemaksas] un attiecīgos gadījumos papildu vai īpašus pabalstus [īpašas piemaksas] bāreņiem.

2. Bāreņu pabalstus piešķir saskaņā ar šādiem noteikumiem, neatkarīgi no tā, kurā dalībvalstī dzīvo bārenis vai tā fiziskā vai juridiskā persona, kas viņu faktiski uztur:

[..]

b) tāda miruša darbinieka vai pašnodarbinātas personas bārenim, uz kuru attiekušies vairāku dalībvalstu tiesību akti:

i) saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bārenis dzīvo, ar noteikumu, ka, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tiesības uz vienu no 1. punktā minētajiem pabalstiem ir iegūtas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem,

[..]

Dalībvalsts tiesību akti, kas piemērojami attiecībā uz noteikumiem par 77. pantā minētajiem pabalstiem pensionāru bērniem, tomēr turpina būt piemērojami pēc minētā pensionāra nāves attiecībā uz noteikumiem par pabalstiem viņa bāreņiem.”

7. Regulas 5. pantā ir paredzēts, ka “dalībvalstis savās deklarācijās, kas izziņojamas un publicējamas [..], uzskaita [..] pabalstus, kuri minēti 77. un 78. pantā.”

8. Regulas 76. pants nav tieši attiecināms uz šo lietu, jo tas attiecas uz strādājošiem darba ņēmējiem, nevis uz pensionāriem. Tas tomēr ir minēts iesniegtajos apsvērumos un būs jāaplūko, izskatot prejudiciālos jautājumus. Šajā pantā tā pašreiz spēkā esošajā redakcijā, kas ir piemērojama arī laika posmam, kurā radās pamata lietā aplūkojamie faktiskie apstākļi, ir noteikts:

“1. Ja vienā un tajā pašā laika posmā par vienu un to pašu ģimenes locekli sakarā ar darbu kādā profesijā tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā ģimenes locekļi dzīvo, ir paredzēti ģimenes pabalsti, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas maksājami saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecīgā gadījumā saskaņā ar 73. vai 74. pantu, tiek apturētas līdz tādai summai, kas paredzēta pirmās dalībvalsts tiesību aktos.

2. Ja tajās dalībvalstīs, kurās dzīvo ģimenes locekļi, nav iesniegts pieteikums uz pabalstiem, tad otras dalībvalsts kompetentā institūcija var piemērot 1. punktu tā, it kā pabalsti būtu piešķirti pirmajā dalībvalstī.”

9. Visjaunākajā Vācijas deklarācijas versijā regulas 5. panta nozīmē ( )Kindergeld ir minēta kā viena no ģimenes piemaksām, kas ietilpst regulas 77. un 78. panta piemērošanas jomā.

10. Tāpat arī jaunākajā Spānijas Karalistes deklarācijā ( ) Karaļa dekrētlikumā Nr. 1/1994 paredzētie pabalsti, ko ir tiesības saņemt prasītājiem Spānijā saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm, ir norādīti kā vieni no tiem, kuriem ir piemērojams regulas 77. un 78. pants.

B – Vācijas tiesības

11. Piemaksas par apgādībā esošiem bērniem (Kindergeld) ( ) Vācijas tiesībās ir paredzētas attiecībā uz visiem bērniem līdz astoņpadsmit gadu vecuma sasniegšanai. Atsevišķos gadījumos (mācību turpināšana, nesaņemot lielu atalgojumu, utt.) šādas piemaksas var izmaksāt līdz 21 vai pat līdz 25 gadu vecuma sasniegšanai.

12. Ja apgādībā ir bērni invalīdi, kas nespēj paši sevi apgādāt, parasti piemaksas par apgādībā esošiem bērniem tiek atzītas bez vecuma ierobežojuma.

13. Par apgādībā esošiem bērniem paredzēto piemaksu apmērs periodiski tiek atjaunināts. Piemēram, 2010. gadā šis apmērs bija no EUR 184 mēnesī (par pirmo bērnu) līdz EUR 215 mēnesī (par ceturto un nākamajiem bērniem). Šķiet, ka ģimenes piemaksas nav nesavienojamas ar citiem iespējamiem pabalstiem invalīdiem.

C – Spānijas tiesības

14. Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētās piemaksas par apgādībā esošiem bērniem, uz ko ir atsauce lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un kas ir noteiktas Karaļa dekrētlikumā Nr. 1/94 ( ), ir atzītas, pamatojoties uz sistēmu, kura daļēji atšķiras no Vācijas sistēmas. Piemaksas par apgādībā esošiem bērniem parasti tiek izmaksātas tikai tad, ja ģimenes ienākumi nesasniedz likumā noteiktos minimālos ienākumus.

15. Tomēr bērnu invalīdu gadījumā arī Spānijā tāpat kā Vācijā nav paredzētas ienākumu robežas. Turklāt, ja invaliditātes pakāpe ir lielāka nekā 65 %, nav paredzēts arī vecuma ierobežojums. Par bērnu, kura vecums pārsniedza 18 gadus un kura invaliditātes pakāpe ir 65 %, 2010. gadā ik mēnesi izmaksātā summa bija EUR 339,70; tādas invaliditātes gadījumā, kas sasniedz vai pārsniedz 75 %, – EUR 509,60.

16. Spānijas tiesību aktos tomēr ir noteikts, ka tiesības uz piemaksām par apgādībā esošiem bērniem nepastāv, ja invalīdam tiek maksāti kādi citi pabalsti, tostarp īpaši invaliditātes pensija atbilstoši likumam Nr. 13/1982 par invalīdu sociālo integrāciju ( ).

II – Fakti, tiesvedība valsts tiesā un prejudiciālie jautājumi

17. Prasītāji pamata lietā ir Spānijas pilsoņi, kas dzīvo Spānijā. Runa ir par pensionāriem ( ), kas iepriekš ir strādājuši Vācijā, iegūstot tiesības uz pensiju saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem. Citiem vārdiem sakot, viņi saņem pensiju Vācijā, kas viņiem ir atzīta, nepastāvot vajadzībai saskaitīt visus laika posmus, kas nostrādāti dažādās dalībvalstīs. Prasītājiem kopīgs ir tas, ka viņu apgādībā ir pilngadīgi bērni invalīdi.

18. Prasītāju bērni atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm Spānijā saņem invaliditātes pensijas saskaņā ar likumu Nr. 13/1982. Līdz ar to saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem piemaksas par apgādībā esošiem bērniem nevar izmaksāt.

19. Zināmā laika posmā prasītāji par apgādībā esošiem bērniem invalīdiem saņēma ģimenes piemaksas Vācijā. Pēc tam tomēr šīs piemaksas izmaksa tika pārtraukta: faktiski Vācijas iestādes uzskatīja, ka prasītājiem ir “iegūtas” tiesības uz ģimenes piemaksām Spānijā saskaņā ar regulas 77. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) daļu. Tādējādi, tā kā viņiem ir šādas tiesības dzīvesvietas valstī minētās Savienības tiesību normas nozīmē, Vācijā paredzētās ģimenes piemaksas vairs nav jāmaksā. Tas, ka prasītāji ir izvēlējušies Spānijā saņemt pabalstus, kas tajā ir paredzēti kā alternatīva ģimenes piemaksām Spānijā, neizslēdz to, ka, ja viņi vēlētos, viņi varētu izvēlēties saņemt nevis šādus alternatīvus pabalstus, bet gan tieši ģimenes piemaksas.

20. Lai varētu atrisināt strīdu, valsts tiesa ir uzdevusi Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Regulas (EEK) Nr. 1408/71 77. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz vecuma vai invaliditātes pensijas, nelaimes gadījuma darbā vai arodslimības pensijas saņēmējiem, kuri saņem pensiju atbilstoši vairāku dalībvalstu tiesību normām (tā saucamie pensijas saņēmēji divās vai vairākās valstīs) un kuru tiesības uz pensiju ir pamatotas ar agrākas nodarbinātības valsts tiesību normām (tiesības uz pensiju saskaņā ar valsts tiesību aktiem), agrākās nodarbinātības valstij ģimenes piemaksa nav jāpiešķir, ja dzīvesvietas valstī ir paredzēts līdzīgs pabalsts lielākā apmērā, bet tas nav saderīgs ar citu pabalstu, kuru attiecīgā persona ir izvēlējusies saņemt, izmantojot izvēles iespēju?

2) Vai Regulas (EEK) Nr. 1408/71 78. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz miruša darbinieka vai pašnodarbinātas personas bāreni, uz kuru attiekušās vairāku dalībvalstu tiesību normas un kura potenciālās tiesības uz bāreņa pensiju ir pamatotas ar agrākas nodarbinātības valsts tiesību normām (potenciālas tiesības uz pensiju saskaņā ar valsts tiesību aktiem), agrākās nodarbinātības valstij ģimenes pabalsts nav jāpiešķir, ja dzīvesvietas valstī ir paredzēts līdzīgs pabalsts lielākā apmērā, bet tas nav saderīgs ar citu pabalstu, kuru attiecīgā persona ir izvēlējusies saņemt, izmantojot izvēles iespēju?

3) Vai tas ir piemērojams arī pabalstam atbilstoši Regulas (EEK) Nr. 1408/71 77. vai 78. pantam, kurš bērnu dzīvesvietas valstī gan ir paredzēts, bet attiecībā uz kuru nav izvēles iespējas?”

III – Ievada apsvērumi

21. Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir formulēti, pamatojoties uz pieņēmumu, ka gan piemaksas par apgādībā esošiem bērniem, kas ir paredzētas Spānijas karaļa dekrētlikumā Nr. 1/94, gan Vācijas tiesību aktos paredzētās ģimenes piemaksas ietilpst regulas 77. panta (un 78. panta) piemērošanas jomā. Tomēr, arī ņemot vērā apsvērumus, kas tika izteikti rakstveidā un mutvārdos tiesas sēdē, iepriekš ir jāpārbauda, vai tas tā ir. Faktiski uz valsts tiesas jautājumiem vairs nebūtu jāatbild, ja uz pabalstiem neattiektos 77. pants.

22. Kā tas tika norādīts, izklāstot atbilstošos tiesību aktus, abi ģimenes pabalstu un ģimenes piemaksu jēdzieni acīmredzami atšķiras regulas nozīmē. 1. panta u) punkta nozīmē “ģimenes pabalsti” ir paredzēti, lai “segtu ģimenes izdevumus”: tāpēc to piešķiršana bieži vien ir saistīta ar sociālajiem apstākļiem vai iespējamo saņēmēju ienākumiem. “Ģimenes piemaksas” savukārt ir naudas pabalsti, kas piešķirti “vienīgi atbilstīgi ģimenes locekļu skaitam un, attiecīgā gadījumā, viņu vecumam”.

23. Regulas 77. panta īpatnība ir tā, ka tajā minētie “pabalsti” ir vienīgi “ģimenes piemaksas”. Tiesas judikatūrā vairākkārt ir apstiprināts, ka “ģimenes piemaksu” jēdziens 77. panta nozīmē atbilst “ģimenes piemaksu” jēdzienam, kas minēts 1. panta u) punktā ( ). Tiesa ir norādījusi, ka tas, ka Regulas 77. pants ir piemērojams tikai ģimenes piemaksām, ir pamatots ar to, ka tikai pabalstus, kas ir saistīti ar bērnu skaitu vai vecumu, var uzskatīt par tādiem, kuri ir jāmaksā arī valstij, kas nav tā, kurā dzīvo piemaksas saņēmēji. Savukārt citi pabalsti, kuri tāpat kā ģimenes pabalsti ir paredzēti, lai segtu īpašus ģimenes izdevumus, “visbiežāk ir cieši saistīti ar sociālo vidi un tādējādi ar ieinteresēto personu dzīvesvietu” ( ).

24. Turklāt ir jāpārbauda, vai Spānijas tiesību aktos paredzētās piemaksas par apgādībā esošiem bērniem un Vācijas tiesību aktos paredzētās ģimenes piemaksas ir “ģimenes piemaksas” regulas nozīmē.

25. Runājot par Spānijas pabalstu, pamatmehānisms paredz, kā tas tika norādīts iepriekš, ka piemaksas par apgādībā esošiem bērniem tiek atzītas tikai tām ģimenēm, kuru ienākumi nesasniedz konkrētus minimālos ienākumus. Šī iemesla dēļ šādas piemaksas novirzās no tipiskā Kopienu tiesību normās paredzēto ģimenes piemaksu modeļa: faktiski tās ir atzītas ne tikai saskaņā ar nosacījumiem, kas ir saistīti ar bērnu skaitu un vecumu, bet arī saskaņā ar papildu elementu, proti, ģimenes ienākumiem.

26. Attiecībā uz bērniem ar smagu invaliditāti Spānijas tiesību aktos tomēr ir paredzēts, ka nosacījumi par ienākumiem vairs nav piemērojami un ka vairs netiek ņemts vērā pašu bērnu vecums. Otrkārt, invaliditātes pakāpe ietekmē izmaksāto summu apmēru.

27. Attiecībā uz Vāciju “parastais” ģimenes piemaksu mehānisms neapšaubāmi iekļaujas regulā paredzētajā modelī: nozīme faktiski ir tikai bērnu skaitam un vecumam un ģimenes ienākumiem nav nekādas nozīmes. Arī Vācijas sistēmā bērnu invalīdu gadījumā sistēma tomēr darbojas atšķirīgi, jo tajā vairs netiek ņemts vērā vecums.

28. Tādējādi, kā tika norādīts, ne Spānijas sistēma, ne Vācijas sistēma pilngadīgu bērnu invalīdu gadījumā neparedz sistēmu, kas būtu pilnībā saskaņota ar regulā iekļauto “ģimenes piemaksu” definīciju. Abos gadījumos faktiski pilngadīgu bērnu invalīdu gadījumā tieši nosacījums par invaliditāti rada tiesības uz pabalstu: tiesības, kas principā pretējā gadījumā nepastāvētu. Citiem vārdiem sakot, gan Spānijas tiesību akti, gan Vācijas tiesību akti atzīst pabalstu, ņemot vērā papildu elementu (invaliditāti), salīdzinājumā ar diviem elementiem (bērnu vecums un skaits), kas saskaņā ar regulu ir vienīgie, kuri var noteikt tiesības uz pabalstu, kas definējams kā “ģimenes piemaksas”. Turklāt Spānijas pabalsta gadījumā tas, ka, lai noteiktu par apgādībā esošu bērnu paredzētas piemaksas apmēru, tiek ņemta vērā arī invaliditātes pakāpe, rada papildu diferenciācijas elementu.

29. Tomēr ir jāpiebilst, kā esmu to norādījis iepriekš, ka attiecīgajās deklarācijās, kas ir paredzētas regulas 5. pantā, gan Spānijas Karaliste, gan Vācijas Federatīvā Republika pie pabalstiem, kuri ietilpst tās pašas regulas 77. un 78. panta piemērošanas jomā, ir norādījušas attiecīgi Spānijas tiesību aktos paredzētās piemaksas par apgādībā esošiem bērniem un Vācijas tiesību aktos paredzētās ģimenes piemaksas.

30. Šajā ziņā judikatūrā ir norādīts, ka, kaut arī ar to, ka regulas 5. pantā paredzētajā deklarācijā nav iekļauts pabalsts, nepietiek, lai izslēgtu, ka šāds pabalsts varētu būt viens no tiem, kas ir minēti 77. pantā, pabalsti, kas ir tikuši iekļauti šādā deklarācijā, savukārt automātiski ietilpst 77. panta piemērošanas jomā. Citiem vārdiem sakot, valsts pēc kāda pabalsta iekļaušanas savā deklarācijā nevar censties izvairīties no savām saistībām, apgalvojot, ka šis pabalsts neatbilst regulā norādītajiem nosacījumiem, lai uz to attiektos 77. pants ( ).

31. Tādējādi no tā izriet, ka parasti gan Spānijas Karalistei, gan Vācijas Federatīvajai Republikai ir pienākums atzīt attiecīgi tādas piemaksas par apgādībā esošiem bērniem un ģimenes piemaksas, kas izmaksātas par pilngadīgiem bērniem invalīdiem, kā “ģimenes piemaksas” regulas 77. panta nozīmē.

32. Komisija tiesas sēdē uzstāja, ka Spānijas pabalsti ir jānovērtē, pamatojoties uz to objektīvajām īpašībām, neņemot vērā to nosaukumu vai to, ka tie ir tikuši paziņoti 5. panta nozīmē. Šādai nostājai nevar piekrist.

33. Pirmkārt, kā tika norādīts, abas dalībvalstis ir atzinušas tiesības uz pabalstiem, kuri tiek aplūkoti šajā gadījumā. Šis apstāklis pats par sevi nenorāda uz to, kurai no abām valstīm tas būtu jāizmaksā: vienkārši tas nozīmē, ka situācijās, kas attiecas uz divām attiecīgajām valstīm, ir jāpiemēro 77. un 78. pantā iekļautie noteikumi, lai noteiktu, kurai valstij būtu jāizmaksā pabalsti. Runājot par Spānijas un Vācijas attiecībām, tā tas ir gan Spānijas rezidentu gadījumā, kas ir strādājuši Vācijā (kā tas ir šajā gadījumā), gan pretējā gadījumā.

34. Otrkārt, Komisijas nostāja ir saistīta ar risku, ka gandrīz pilnībā lietderīgo iedarbību varētu zaudēt regulas 5. pants un tajā paredzētais paziņošanas pienākums. “Ģimenes piemaksu” jēdziens regulas nozīmē ir Savienības tiesību jēdziens, kas ir izskaidrots regulas 1. pantā. Tajā pašā laikā saskaņā ar judikatūru, kā tika norādīts ( ), šis jēdziens konkrēti ietver, pirmkārt, pabalstus, ko dalībvalstis ir paziņojušas atbilstoši 5. pantam, un, otrkārt, papildu pabalstus, kuriem, kaut arī tie nav paziņoti, piemīt īpašības, kas 1. panta u) punktā ir paredzētas “ģimenes piemaksām”.

35. Turklāt, ja piekristu Komisijas interpretācijai, pastāvētu risks, ka nepieņemamā veidā varētu tikt sadrumstalota situācija, kas saistīta ar pabalstiem, kuri jāmaksā par apgādībā esošiem bērniem. Šajā gadījumā, piemēram, arī Vācijā paredzētās ģimenes piemaksas, ja tās tiek maksātas pilngadīgu invalīdu ģimenēm, visticamāk būtu jāizslēdz no regulas 77. un 78. panta piemērošanas jomas ( ). Varētu rasties jautājums, cik no “ģimenes piemaksām”, ko atzinušas un paziņojušas dažādas dalībvalstis 5. panta nozīmē, ja tās tiktu pārbaudītas atbilstoši Komisijas atbalstītajiem noteikumiem, neapšaubāmi iekļautos definīcijā, kas ir paredzēta 1. panta u) punktā.

36. Turklāt ir jānorāda, ka pati Spānijas Karaliste gan savos rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē neapstrīdēja, ka Karaļa dekrētlikumā Nr. 1/94 paredzētie pabalsti ietilpst regulas 77. un 78. panta piemērošanas jomā. Turklāt ir jānorāda, ka, lai gan šajā lietā šādai kvalifikācijai no Spānijas viedokļa nav nozīmes, citos gadījumos tā tieši pretēji varētu šai dalībvalstij uzlikt pienākumu maksāt pabalstus, kas nebūtu jāmaksā, ja uz tiem neattiektos iepriekš minētais 77. un 78. pants.

37. Visbeidzot, ir jānorāda arī tas, ka netrūkst Tiesas nolēmumu, kuros, kaut arī tikai netieši, abi šajā gadījumā aplūkotie pabalsti ir atzīti par tādiem, kas ietilpst regulas 77. un 78. panta piemērošanas jomā ( ).

38. Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka, lai atrisinātu prejudiciālos jautājumus šajā lietā, var uzskatīt, ka abi pabalsti – gan Spānijas pabalsts, gan Vācijas pabalsts – ietilpst 77. panta piemērošanas jomā. Turklāt runa ir par secinājumu, kuru arī iesniedzējtiesa netieši izdarīja, aplūkojot attiecīgās valsts tiesību normas.

IV – Par pirmo un otro jautājumu

39. Pirmais un otrais prejudiciālais jautājums ir formulēts gandrīz identiski, un tajos ir atsauce uz divām tiesību normām (regulas 77. un 78. pantu), kas, izņemot to, ka tajās attiecīgi runa ir par pensionētiem darba ņēmējiem un bāreņiem, ir gandrīz identiskas. Tādējādi abi jautājumi ir jāizskata kopā.

40. Uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, kādas dalībvalsts administrācija var likumīgi atteikties maksāt ģimenes piemaksas bijušajam darba ņēmējam (vai viņa bāreņiem), kas dzīvo ārzemēs, ja dzīvesvietas valstī viņiem ir tiesības uz ģimenes piemaksām, bet viņi tās nesaņem, jo ir izvēlējušies dzīvesvietas valstī saņemt ( ) alternatīvu pabalstu, kas ar to nav saderīgs.

41. Izskatīšu pirmo jautājumu, kas attiecas uz 77. pantu: ņemot vērā, ka 77. un 78. pants ir identiski, izdarītie secinājumi būs piemērojami arī 78. pantam un līdz ar to otrajam jautājumam.

42. Jautājuma būtība slēpjas tajā apstāklī, ka saskaņā ar regulas 77. pantu, ja pensionāram ir tiesības uz pabalstiem saskaņā ar vairāku dalībvalstu tiesību normām, ģimenes piemaksas principā ir jāmaksā dzīvesvietas valstij. Šajā gadījumā tomēr pastāv nosacījums, ka tiesības uz tām ir “iegūtas” saskaņā ar pēdējās minētās valsts tiesību aktiem. Būtībā iesniedzējtiesa jautā, vai šajā lietā var uzskatīt, ka tiesības uz ģimenes piemaksām Spānijā ir “iegūtas”, kaut arī piemaksas nav saņemtas, jo prasītāji pamata lietā varētu saņemt samaksu, ja atteiktos no alternatīvajiem pabalstiem, kurus ir izvēlējušies saņemt.

43. Pirmajā mirklī, aplūkojot tiesību normu tekstu, šķiet, ka jautājums nerada būtiskas problēmas. Faktiski varētu atzīt, ka, lai tiesības varētu uzskatīt par “iegūtām” regulas 77. panta nozīmē, pietiek ar to, ka potenciālais saņēmējs var iegūt pabalstu, lūdzot to viņam piešķirt. Šajā ziņā nav nozīmes ne tam, ka nav ticis iesniegts pieteikums, ne arī tam, ka saņēmējs ir izvēlējies saņemt alternatīvu pabalstu: abos gadījumos ģimenes piemaksu nesaņemšana ir saņēmēja gribas izpausmes sekas, un tiesības tomēr ir “iegūtas”.

44. Tomēr ir jāatgādina, ka Tiesas judikatūrā saistībā ar regulas 76. panta 1. punktu vairākkārt ir norādīts, ka pabalsts nav “jāmaksā” ( ), ja saņēmējs, kaut arī viņam ir tiesības uz pabalstu, to nesaņem, jo, piemēram, nav iesniedzis pieteikumu ( ). Pašreizējo 76. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka tieši pretēji pieteikuma uz pabalstu, uz kuru ir tiesības, neiesniegšana ļauj dalībvalstij rīkoties tā, it kā valsts, kurā bija jāiesniedz pieteikums, pabalstus būtu izmaksājusi, likumdevējs iekļāva vēlāk ( ), ņemot vērā arī šo Tiesas nostāju.

45. Turklāt Tiesa nesen ir precizējusi, ka šāda judikatūra, kaut arī acīmredzami vairs nav piemērojama regulas 76. panta 1. punktam, pēc likumdevēja iejaukšanās tomēr ir spēkā attiecībā uz līdzīgiem noteikumiem, kas šajā jomā nav tikuši grozīti ( ).

46. Tādējādi, pamatojoties uz minētajiem Tiesas spriedumiem, uz pirmajiem diviem iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem būtu jāatbild, izslēdzot to, ka prasītājiem pamata lietā, kas Spānijā ir izvēlējušies saņemt no ģimenes piemaksām atšķirīgu un alternatīvu pabalstu, šajā dalībvalstī ir “iegūtas” tiesības uz ģimenes piemaksām.

47. Tomēr pastāv divi argumenti, ko varētu izmantot, lai apgalvotu, ka tikko minētā judikatūra nav piemērojama regulas 77. panta 1. punktam.

48. Pirmkārt, var atsaukties uz leksikas atšķirībām 76. un 77. pantā. Faktiski, kā tika norādīts, 76. pantā runa ir par “maksājamiem” pabalstiem ( ), savukārt 77. pantā tajā daļā, kura tiek aplūkota šajā lietā, ir atsauce uz “iegūtām” tiesībām. Šāda atšķirība ir sastopama vairākās tiesību normas valodu versijās. Tādējādi varētu apgalvot, ka Tiesas izstrādāto judikatūru, kas attiecas uz 76. pantu, nevar attiecināt uz nākamo pantu, jo tajā ir atsauce uz atšķirīgu situāciju. Šajā ziņā likumdevēja izvēli grozīt tikai 76. pantu un negrozīt 77. pantu varētu izskaidrot, norādot, ka likumdevējs neuzskatīja par vajadzīgu grozīt otro tiesību normu.

49. Otrkārt, pakārtoti var piedāvāt arī 77. panta gadījumā pēc analoģijas piemērot 76. panta 2. punktu, kas ļauj valstij, kā tika norādīts, rīkoties tā, it kā pabalsts faktiski būtu izmaksāts citā valstī, ja tas netika izdarīts tikai tāpēc, ka nebija iesniegts pieteikums. Šādu risinājumu savos rakstveida apsvērumos ir ieteikusi Vācijas valdība, īpaši atsaucoties uz abos pantos paredzēto situāciju salīdzināmību un uz 1989. gadā 76. pantam pievienotā punkta teleoloģisko interpretāciju, ņemot vērā likumdevēja gribu.

50. Kaut arī saprotu un daļēji piekrītu raizēm, ar ko ir pamatoti divi tikko izklāstītie argumenti, tie, manuprāt, nav pārliecinoši, it īpaši ņemot vērā Tiesas konsolidēto judikatūru.

51. Runājot par pirmo argumentu, abu aplūkojamu tiesību normu leksikas atšķirības nav pietiekami skaidras, lai tās varētu nošķirt judikatūrā izstrādāto principu piemērošanas nolūkā. Faktiski ir jānorāda, ka, interpretējot regulas 76. pantu, Tiesa vairs ne tik ļoti kavējās pie leksikas niansēm un būtībā noteikumu interpretēja ļoti pragmatiskā veidā, koncentrējoties tikai uz to, vai ieinteresētā persona saņem vai nesaņem pabalstu ( ). Turklāt, interpretējot tiesību normu, Tiesa uzsvēra, cik svarīgi to ir interpretēt labvēlīgi darba ņēmēju brīvas pārvietošanās īstenošanai ( ). Turklāt ir jānorāda, ka pati Vācijas valdība, šķiet, ir izslēgusi iespēju veikt šādu nošķiršanu un ir piedāvājusi otru alternatīvu, proti, 76. panta 2. punkta analoģisku piemērošanu.

52. Arī šī otrā alternatīva tomēr, manuprāt, nevar tikt akceptēta. Faktiski 76. panta 2. punkts, ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru, katrā ziņā ir jāuzskata par noteikumu, kas ierobežo tiesības uz regulā paredzēto pabalstu. Kā tāds šis noteikums ir interpretējams šauri ( ). Turklāt Tiesa nesen ir atteikusies šādu noteikumu analoģiski piemērot situācijā, kas daudzos aspektos ir līdzīga tai, kāda tiek aplūkota šajā lietā ( ).

53. Pabeidzot pirmā un otrā jautājuma izskatīšanu, piedāvāju Tiesai uz tiem atbildēt, atzīstot, ka tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamata lietā, tādas dalībvalsts iestāde, kurā saņēmēji, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, ir ieguvuši tiesības uz pensiju, nevar atteikties izmaksāt maksājamu pabalstu regulas 77. un 78. panta nozīmē, ja dzīvesvietas valstī ir paredzēts līdzīgs pabalsts lielākā apmērā, kas ir nesaderīgs ar citu pabalstu, kuru ieinteresētā persona ir izvēlējusies saņemt, izmantojot izvēles iespēju.

V – Par trešo prejudiciālo jautājumu

54. Uzdodot trešo prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai uz pirmajiem diviem jautājumiem sniegtā atbilde būtu atšķirīga, ja ģimenes piemaksas dzīvesvietas valstī, kaut arī tās principā ir atzītas, nevar saņemt, jo ar tām nesaderīgs alternatīvs pabalsts ir obligāts, līdz ar to potenciālajiem saņēmējiem nav pat iespējas izvēlēties pēdējā minētā vietā saņemt ģimenes piemaksas.

55. Jautājums, kaut arī tikai netiešā veidā, ir uzdots saistībā ar gadījumu, ja Tiesa atzītu, ka tādā situācijā, kāda ir aprakstīta pirmajā un otrajā jautājumā (ieinteresētās personas tiesības izvēlēties saņemt ģimenes piemaksas vai citus pabalstus), agrākās nodarbinātības valsts (šajā gadījumā Vācija) var atteikties maksāt ģimenes piemaksas.

56. Tā kā es iesaku Tiesai uz pirmajiem diviem prejudiciālajiem jautājumiem sniegt pretēju atbildi, tad atbilde, kas sniedzama uz trešo jautājumu, automātiski izriet no atbildes, kādu ieteikts sniegt uz pirmajiem diviem jautājumiem. Kaut arī tiesības uz ģimenes piemaksām Vācijā nezūd, ja ģimenes piemaksas Spānijā netiek saņemtas pēc potenciālo saņēmēju izdarītas izvēles, šādas tiesības vēl jo vairāk nevar zust, ja šāda izvēles iespēja nepastāv. Šādā gadījumā nevar arī teikt, ka pastāv tiesības saņemt ģimenes piemaksas Spānijā: pati iesniedzējtiesa norāda, ka, viņasprāt, šādā situācijā ģimenes piemaksas Vācijā būtu jāturpina maksāt.

57. Tādējādi piedāvāju Tiesai uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt, atzīstot, ka atbildē uz pirmajiem diviem jautājumiem norādītais attiecas arī uz gadījumu, kad ģimenes piemaksu izmaksa dzīvesvietas valstī, kaut arī teorētiski ir paredzēta, nevar notikt pat pēc tam, kad to samaksu ir izvēlējies saņēmējs.

VI – Secinājumi

58. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Sozialgericht Nürnberg prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1. tādas dalībvalsts iestāde, kurā saņēmēji, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, ir ieguvuši tiesības uz pensiju, nevar atteikties izmaksāt maksājamu pabalstu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 77. vai 78. panta nozīmē, ja dzīvesvietas valstī ir paredzēts līdzīgs pabalsts lielākā apmērā, kas nav saderīgs ar citu pabalstu, kuru ieinteresētā persona ir izvēlējusies saņemt, izmantojot izvēles iespēju;

2. tas pats attiecas arī uz gadījumu, kad ģimenes piemaksu izmaksa dzīvesvietas valstī, kaut arī teorētiski ir paredzēta, nevar notikt pat pēc tam, kad to samaksu ir izvēlējies saņēmējs.