ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 213/13

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 3. aprīlī Andrew Clarke iesniedza par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2019. gada 25. marta rīkojumu lietā T-731/18 Clarke/Komisija

(lieta C-284/19 P)

(2019/C 213/12)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Andrew Clarke (pārstāvis: E. Lock, Solicitor)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai, ņemot vērā Tiesas secinājumus;

— uzdot, ka ne vēlāk kā līdz 2019. gada 12. aprīlim (vai citam datumam, līdz kuram varētu tikt pagarināts atbilstoši LESD 50. pantam noteiktais termiņš) a) Vispārējā tiesa izskata prasības pieteikumu saskaņā ar grafiku un tādā veidā, lai tā attiecīgi var pieņemt galīgo nolēmumu; b) Komisijai kā pagaidu noregulējumu sniegt Apvienotajai Karalistei pamatotu atzinumu, kurā izklāstīta tās nostāja jautājumā par Savienības tiesību pārkāpumiem, ko var secināt no tās 2018. gada 25. oktobra vēstules apelācijas sūdzības iesniedzējam;

— piespriest, ka lietas dalībniekiem ir tiesības pienācīgā kārtā vērsties Vispārējā tiesā, lai gūtu turpmākas norādes;

— piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza vienu pamatu:

Vispārējā tiesa savā 2019. gada 25. marta rīkojumā esot kļūdaini interpretējusi, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza savā prasības pieteikumā, tā esot kļūdaini noteikusi, ka viņam nav prasības celšanai vajadzīgā statusa un ka lūgtā nolēmuma pieņemšana neesot tās kompetencē.

Apelācijas sūdzības iesniedzējs nav lūdzis, lai Komisija uzsāk procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pret Apvienoto Karalisti. Tika lūgta divu Komisijas lēmumu atcelšana, vienu no kuriem Vispārējā tiesa ir identificējusi kļūdaini. Ņemot vērā iepriekš minēto, judikatūra, uz kuru balstījusies Vispārējā tiesa, vai nu nepamanto tās nostāju, kuras saistībā tā tiek norādīta, vai arī tā ir neatbilstoša. Apelācijas sūdzības iesniedzējam ir pamats lūgt šo lēmumu atcelšanu, ciktāl tie attiecas uz viņu un/vai viņu skar tieši un individuāli. Turklāt kā alternatīva apelācijas sūdzības iesniedzējam ir tiesības celt prasību saskaņā ar LESD 265. pantu ar pamatojumu, ka Komisija nav sniegusi pamatotu atzinumu Apvienotajai Karalistei saskaņā ar LESD 258. panta pirmajā daļā ietverto obligāto prasību to sniegt, ņemot vērā, ka otrajā no šiem lēmumiem tā ir netieši atzinusi, ka atbilstoši LESD 258. panta otrajai daļai tā var konstatēt, ka Apvienotā Karaliste bija pārkāpusi Savienības tiesības. Balstoties uz minēto, pamatotajam atzinumam arī būtu jābūt adresētam apelācijas sūdzības iesniedzējam un/vai viņu skartu tieši un individuāli. Apelācijas sūdzības iesniedzējam turklāt ir tiesības lūgt piemērot pagaidu noregulējumu vai pagaidu pasākumus attiecībā uz viņa saskaņā ar LESD 265. pantu iesniegto prasības pieteikumu.
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. un nākamie panti ir piemērojami valsts tiesību aktiem (saistošs vispārpiemērojams tiesību akts pašvaldības dekrēta veidā), kuros ir aizliegts konkrēts pakalpojums vienā pašvaldības daļā, tikai tādēļ, ka daži no pakalpojuma sniedzēja klientiem, uz kuriem attiecas šie tiesību akti, var būt no vai ir no citas Eiropas Savienības dalībvalsts? Ja tā, vai vienkāršs apgalvojums par klientu no citas dalībvalsts iespējamo esamību ir pietiekams, lai varētu piemērot LESD 56. pantu, vai arī pakalpojuma sniedzējam ir jāpierāda faktiskā pakalpojuma sniegšana klientiem, kuri ir no citas dalībvalsts?
2)

Vai Eiropas Savienības tiesības (un it īpaši Direktīvas 2014/24/ES (1) 12. panta 3. punkts par in house līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu vairāku iestāžu līdzīgas kopīgās kontroles režīmā) aizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu (kā 2016. gada Leģislatīvā dekrēta Nr. 175 par sabiedrību dalības kodeksu [Testo Unico delle società partecipate] 4. panta 1. punkts), kas liedz publiskai iestādei iegūt līdzdalības daļu vairāku citu iestāžu struktūrā (kas jebkurā gadījumā nenodrošina kontroli vai veto tiesības), ja minētā iestāde katrā ziņā plāno nākotnē iegūt kopīgās kontroles pozīciju un līdz ar to iespēju veikt tiešās līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas vairāku iestāžu struktūrai?
2)

Vai, kaut arī 2005. gada 22. decembra Sicīlijas reģionālā likuma Nr. 19 25. panta 16. punkta tiesību norma, kurā ir paredzēts: “Lai sasniegtu mērķus, kas ir paredzēti 1989. gada 5. jūnija reģionālā likuma Nr. 12 1. pantā, un ievērojot 2000. gada 23. decembra reģionālā likuma Nr. 32 134. panta regulējumu, ir atļauts izlietot [20 miljonus] euro, lai samaksātu summas, kuras Sicīlijas vietējām veselības aizsardzības struktūrvienībām ir jāmaksā nokauto dzīvnieku, kas bija inficēti ar infekcijas un lipīgām slimībām laikposmā no 2000. līdz 2006. gadam, īpašniekiem, kā arī, lai izmaksātu par šo pašu laikposmu atlīdzības pašnodarbinātiem profesionāliem veterinārārstiem, kas piedalījās rehabilitācijas pasākumos. Šajā punktā norādītajiem mērķiem 2005. finanšu gadā ir atļauts izlietot 10 [miljonus] euro (UPB 10.3.1.3.2, 417702. nodaļa). Attiecībā uz nākamajiem finanšu gadiem ir jārīkojas saskaņā ar 1999. gada 27. aprīļa reģionālā likuma Nr. 10, ar vēlākajiem grozījumiem un papildinājumiem, 3. panta 2. punkta i) apakšpunktu”, principā var būt valsts piešķirtais atbalsts, kas, tā kā ar to tiek sniegta priekšrocība atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķiem ražojumiem, kropļo vai var kropļot konkurenci, tomēr var tikt uzskatīta par saderīgu ar EKL 87. un 88. pantu — un šobrīd ar LESD 107. un 108. pantu — ņemot vērā apsvērumus, kuri lika Eiropas Komisijai ar 2002. gada 6. decembra Lēmumu C (2002) 4786 saskaņā ar nosacījumiem, kas ir izklāstīti Eiropas Komisijas Paziņojumā 2000/C 28/02 “Kopienas pamatnostādnes attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē”, kas ir publicēts 2000. gada 1. februāraEiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, atzīt līdzīga satura tiesību normas, kas ir iekļautas Sicīlijas reģionālā likuma Nr. 40/1997 11. pantā un reģionālā likuma Nr. 22/1999 7. pantā, par saderīgām ar EKL 87. un 88. pantu?
3)

a) Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši: Vai Lēmuma 2011/278/ES 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts kompetentai iestādei bāzes periods no 2005. gada 1. janvāra līdz 2008. gada 31. decembrim vai no 2009. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 31. decembrim ir jānosaka pašai vai arī dalībvalsts var dot operatoram tiesības izvēlēties bāzes periodu? b) Ja dalībvalsts drīkst piešķirt operatoram izvēles tiesības: Vai dalībvalstij ir jāpamatojas uz bāzes periodu, no kura izriet augstāks vēsturiskais darbības līmenis, arī ja operators saskaņā ar dalībvalsts tiesībām var brīvi izvēlēties starp bāzes periodiem un izvēlas bāzes periodu ar zemāku vēsturisko darbības līmeni?
C 182/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 11. februārī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) — Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus/Comune di Ostuni, Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

(Lieta C-110/19)

(2019/C 182/16)

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Prasītājs: Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus

Atbildētāji: Comune di Ostuni un Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Savienības tiesībām (un konkrēti tiesiskās paļāvības, tiesiskās noteiktības, brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem) ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums (kā tas, kas paredzēts Itālijas “Publiskā iepirkuma kodeksa” 83. panta 9. punktā, 95. panta 10. punktā un 97. panta 5. punktā), pamatojoties uz kuru apstāklis, ka publiskā iepirkuma pretendents nav norādījis darbaspēka izmaksas un darba ņēmēju drošības pasākumu izmaksas, katrā ziņā izraisa tā izslēgšanu no iepirkuma procedūras, bez iespējas vēlāk atļaut šim pretendentam piedalīties, izmantojot t.s. “neatbilstību novēršanas” mehānismu, pat gadījumā, kad šāda deklarēšanas pienākuma esamība izriet no pietiekami skaidriem un uzzināmiem noteikumiem neatkarīgi no apstākļa, ka paziņojumā par iepirkumu nav konkrēti norādīts minētais precīzās norādīšanas juridiskais pienākums?
1)

Vai tāda situācija, kāda ir izskatāmajā lietā, — kurā Lietuvas pilsone, kuras pastāvīgā dzīvesvieta viņas nāves dienā, iespējams, bija citā dalībvalstī, bet kura nekādā gadījumā nekad nebija pārrāvusi saikni ar savu dzimto zemi, un kura cita starpā pirms savas nāves Lietuvā bija sastādījusi testamentu un ar to atstājusi visus savus īpašumus mantiniekam, Lietuvas pilsonim, un mantojuma atklāšanās brīdī tika konstatēts, ka viss mantojums sastāv no nekustamā īpašuma, kas atrodas tikai Lietuvā, un minētās citas dalībvalsts pilsonis, kas ir pārdzīvojušais laulātais, skaidri izteica nodomu atteikties no visām prasībām uz mirušās personas mantojumu, nepiedalījās Lietuvā uzsāktā tiesvedībā, un piekrita Lietuvas tiesu jurisdikcijai un Lietuvas tiesību normu piemērošanai, — ir uzskatāma par mantošanu ar pārrobežu elementiem Regulas Nr. 650/2012 nozīmē, un kā tādai tai ir piemērojama minētā regula?
2.

Ar otro atcelšanas pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa — kaut gan tiesību aktu prasības priekšlikuma pieļaujamībai tā ir noteikusi pareizi — ir atzinusi, ka attiecīgais priekšlikums ir likumīgs, lai gan bija izpildīts tikai viens no nosacījumiem (proti, nosacījums par faktiskajām darba laika stundām), jo (pēc Vispārējās tiesas uzskatiem) ERCEA to nebija apstrīdējusi. Tādējādi Vispārējā tiesa prettiesiski ir pārkāpusi: i. regulas; ii. tiesību normas par nolīgumiem; iii. prasību par pietiekama pamatojuma norādīšanu spriedumā, ja tiek atzīts, ka tā ir novērtējusi citus nosacījumus (un ka ir veikusi to apzināti); iv. katrā ziņā — ņemot vērā, ka tā ir novērtējusi citus nosacījumus un faktiski tos skaidri ir vērtējusi — ir pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu.
C 172/22

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 20. martā iesniedza High Court of Justice (Chancery Division) (Apvienotā Karaliste) — Eli Lilly and Company/Genentech Inc.

(Lieta C-239/19)

(2019/C 172/26)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (Chancery Division)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Eli Lilly and Company

Atbildētāja: Genentech Inc.

Prejudiciālais jautājums

Vai PAS regula (1) liedz piešķirt pamatpatenta īpašniekam PAS attiecībā uz produktu, uz ko attiecas trešajai personai piederošā tirdzniecības atļauja, bez šīs personas piekrišanas?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 469/2009 (2009. gada 6. maijs) par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm (OV 2009, L 152, 1. lpp.).
—

Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 13. decembra spriedumu lietā T-630/15, ciktāl ar to tikuši noraidīti apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi atzīt, ka A/S Femern Landanlæg labā noteiktie pasākumi ir atbalsts; ka iekšzemes savienojumu izdevumi nav attaisnotie izdevumi Femern A/S piešķirtā atbalsta saderīguma aspektā; ka Femern A/S labā noteiktajiem pasākumiem nav stimulējošas ietekmes; ka hipotētiskā analīze ir prettiesiska; ka Femern A/S labā noteiktie pasākumi nerada aizliegtu konkurences izkropļojumu; un ka apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie jaunie pamati bija nepieņemami.
—

Pirmais pamats — kļūdas tiesību piemērošanā un/vai acīmredzama kļūda vai pamatojuma neesamība attiecībā uz atteikumu veikt darījumu: — Pirmā pamata pirmā daļa: ST apgalvo, ka Vispārējās tiesas konstatējums, ka, ja pastāv ex ante regulējumā noteiktais pienākums piešķirt piekļuvi, spriedumā Bronner noteiktie nosacījumi attiecībā uz atteikumu nodrošināt piekļuvi atbilstoši LESD 102. pantam nav piemērojami, esot kļūdains. Turklāt Vispārējās tiesas argumentā, saskaņā ar kuru nebija jāizpilda spriedumā Bronner noteiktais “nepieciešamības” nosacījums, jo ex ante regulējumā jau bija atzīta “nepieciešamība piekļūt prasītājas vietējai sakaru līnijai”, un, ka līdz ar to Komisijai nebija (atkārtoti) jānovērtē “nepieciešamība” LESD 102. panta izpratnē, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. — Pirmā pamata otrā daļa: ST apgalvo, ka Vispārējās tiesas konstatējumā, ka Tiesas spriedumā TeliaSonera esot apstiprināts ieteikums, ka ST atteikumam veikt darījumu nav nepieciešams pierādījums, ka ir izpildīti spriedumā Bronner noteiktie nosacījumi, esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. — Pirmā pamata trešā daļa: ST apgalvo, ka Vispārējās tiesas konstatējumā, ka Vispārējās tiesas spriedums Clearstream atšķiroties no ST situācijas, jo pretēji ST minētais spriedums nebija saistīts ar agrāko valsts monopolu vai ex ante regulējumā noteikto pienākumu piešķirt piekļuvi, esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. — Pirmā pamata ceturtā daļa: ST apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un/vai acīmredzamu kļūdu vai nav pamatojusi savu konstatējumu, saskaņā ar kuru netiešs atteikums ne vienmēr ir mazāk būtisks kā faktisks atteikums, un ka katra lieta ir jāizvērtē atsevišķi. — Pirmā pamata piektā daļa: ST apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un/vai pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka tas, ka ST bija agrākais valsts monopols, bija likumīgs pamats nepiemērot šajā lietā spriedumā Bronner noteiktos nosacījumus.
2)

Vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek paredzēta absolūta rakstura procesuāla norma, ar kuru valsts tiesām tiek pieprasīts neizdot maksājuma rīkojumu, ja tiesā, kas izdod maksājuma rīkojumu, ar dokumentāriem pierādījumiem tiek pierādīts, ka prasījums izriet no līguma vispārējiem noteikumiem (LVN), kuri jau ir tikuši atzīti par spēkā neesošiem to negodīguma dēļ ar spriedumiem, kuriem ir res judicata spēks un kas pasludināti prasībās par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu, kuras pret piegādātājiem cēlušas patērētāju organizācijas, un kuri ir uzskaitīti ministra lēmumā Z1-798/25-06-2008 (FEK B 1353/11-07-2008), kurā ietverts negodīgo noteikumu valsts reģistrs (ar grozījumiem un papildinājumiem, kas izdarīti ar ministra lēmumu Z1-21/17-01-2011, kuru Valsts padome (Symvoulio tis Epikrateias) ir atzinusi par likumīgu ar spriedumu Nr. 1210/2010 pēc tam, kad tā ņēma vērā, pirmkārt, Kasācijas tiesas (Areios Pagos) spriedumus Nr. 1219/2001 un 430/2005, Atēnu apelācijas tiesas (Efeteio Athinon) spriedumus Nr. 5253/2003 un Nr. 6291/2000, Atēnu pirmās instances tiesas vairāku tiesnešu sastāvā (Polymeles Protodikeio Athinon) spriedumus Nr. 1119/2002 un Nr. 1208/1998, kuriem jau ir res judicata spēks, kā arī šīs pašas Atēnu pirmās instances tiesas vairāku tiesnešu sastāvā (Polymeles Protodikeio Athinon) spriedumu Nr. 961/2007 daļā, kurai ir res judicata spēks, un, otrkārt, to, ka šo tiesu nolēmumu res judicata spēks ir sevišķās sabiedrības interesēs attiecībā uz pienācīgu tirgus darbību un patērētāju aizsardzību (Likuma 2251/1994 10. panta 2. punkts); ar šo ministra lēmumu tika pasludināts “aizliegums līgumos starp kredītiestādēm un patērētājiem iekļaut līguma vispārējos noteikumus, kas jau ir tikuši atzīti par negodīgiem ar galīgiem tiesu nolēmumiem prasībās, kuras cēlušas patērētāju organizācijas”, un tajā ir uzskaitīti LVN, kas jau ir atzīti par spēkā neesošiem to negodīguma dēļ kolektīvajās prasībās, kuras patērētāju organizācijas ir cēlušas pret bankām kā pret piegādātājiem), ņemot vērā, ka Grieķijā kompetence izdot maksājuma rīkojumu ir tiesām — precīzāk, Eirinodikeia (miertiesas) un Protodikeia (pirmās instances tiesas) — un ka maksājuma rīkojums ir nekavējoties izpildāms un, pamatojoties uz to, piegādātājs pēc trīs (3) dienām var ierosināt piespiedu izpildes procedūru, kura nevar tikt apturēta.
C 148/30

Prasība, kas celta 2019. gada 22. februārī — Eiropas Komisija/Austrijas Republika

(Lieta C-161/19)

(2019/C 148/28)

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: C. Hermes un M. Noll-Ehlers)

Atbildētāja: Austrijas Republika

Prasītājas prasījumi

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atzīt, ka, Lejasaustrijas federālajā zemē atļaujot sloku pavasara medības, Austrijas Republika nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/147/EEK (2009. gada 30. novembris) par savvaļas putnu aizsardzību (1) 7. panta 4. punktā paredzētos pienākumus;

— piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šī prasība ir vērsta pret sloku (Scolopax rusticola) pavasara medību atļauju Lejasaustrijā. Sloku tēviņi tur var tikt medīti laikposmā no 1. marta līdz 15. aprīlim riesta lidojuma laikā, un, proti, nomedīto sloku maksimālais skaits ir līdz pat 1410 (kopš 2017. gada februāra — 759).

Komisijas ieskatā apstrīdētais regulējums ir pretrunā Direktīvas 2009/147 7. panta 4. punktā noteiktajam pavasara medību aizliegumam.

Austrijas Republika apgalvo, ka uz šo regulējumu attiecoties izņēmuma noteikums Direktīvas 2009/147 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Saskaņā ar to dalībvalstis, ja nevar rast citu pieņemamu risinājumu, var atkāpties tostarp no direktīvas 7. panta 4. punkta, lai stingri kontrolētos apstākļos un izlases veidā atļautu nelielā skaitā sagūstīt, turēt vai citādi saprātīgi izmantot dažus putnus. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir jāpierāda tam vajadzīgo nosacījumu esamība.

Komisija uzskata, ka Austrijas Republika nav ne pierādījusi, ka nav cita pieņemama risinājuma 9. panta 1. punkta ievaddteikuma izpratnē, ne arī pierādījusi, ka pieļautais maksimālais nomedīto putnu skaits atbilst “neliela skaita” nosacījumam direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Rudens medības, šķiet, ir pieņemama alternatīva, jo arī rudenī Lejasaustrijas medību apgabalos ir sastopamas slokas pietiekamā skaitā. Austrijas Republika nav iesniegusi pārliecinošus pierādījumus savam apgalvojumam, ka pavasara medības ir saudzējošākas sloku populācijai nekā rudens medības. Turklāt “neliela skaita” aprēķins nav pareizs, jo Austrijas iestādes balstās uz nepareizu references populāciju.

(1) OV 2010, L 20, 7. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 6. februārī iesniedza Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (Spānija) — SL/Vueling Airlines S.A.

(Lieta C-86/19)

(2019/C 164/21)

Tiesvedības valoda — spāņu

Iesniedzējtiesa

Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona

Pamatlietas puses

Prasītāja: SL

Atbildētāja: Vueling Airlines S.A.

Prejudiciālais jautājums

Vai gadījumā, ja ir konstatēta bagāžas nozaudēšana, lidsabiedrībai vienmēr un visos gadījumos ir jāsamaksā pasažierim maksimālā kompensācijas summa 1131SDR apmērā, jo tas ir visnopietnākais no 1999. gada 28. maija Monreālas konvencijas 17. panta 2. punktā un 22. panta 2. punktā paredzētajiem gadījumiem, vai arī tā ir maksimālā zaudējumu atlīdzības summa, ko tiesnesis var pielāgot, tostarp arī kofera nozaudēšanas gadījumā, ņemot vērā atbilstošos apstākļus, un tādējādi summa 1131SDR apmērā ir piešķirama tikai tad, ja pasažieris, izmantojot jebkādus tiesībās atļautos līdzekļus, pierāda, ka reģistrētajā bagāžā esošo priekšmetu vai personisko mantu vērtība, kā arī to priekšmetu vērtība, kas viņam bija jāiegādājas to aizstāšanai, sasniedza šo maksimālo summu, vai, ja viņš to nepierāda, viņam ir jānorāda arī citi parametri, kā, piemēram, kofera svars kilogramos vai arī tas, vai bagāžas nozaudēšana notika turpceļa vai atpakaļceļa lidojuma laikā, lai varētu novērtēt morālo kaitējumu, ko izraisīja ar viņa bagāžas nozaudēšanu saistītās neērtības?
C 164/29

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. februārī Teva UK Ltd, Teva Pharmaceuticals Europe BV un Teva Pharmaceutical Industries Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-679/14 Teva UK Ltd u.c./Komisija

(Lieta C-198/19 P)

(2019/C 164/32)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Teva UK Ltd, Teva Pharmaceuticals Europe BV un Teva Pharmaceutical Industries Ltd (pārstāvji: D. Tayar, advokāts, A. Richard, advokāte)

Pārējie lietas dalībnieki: European Generic medicines Association AISBL (EGA) un Eiropas Komisija

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— pieņemt apelācijas sūdzību un atzīt prasību par pieņemamu;

— atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-679/14;

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jauna nolēmuma pieņemšanai, ja vien Tiesa neuzskata, ka tā ir pietiekami informēta, lai atceltu Komisijas 2014. gada 9. jūlija Lēmumu COMP/AT.39612 (1) Perindopril (Servier), ciktāl tajā ir konstatēts, ka Teva UK limited, Teva Pharmaceuticals Europe B. V. un Teva Pharmaceutical Industries Limited ir pārkāpušas LESD 101. pantu, un atceltu Teva UK limited, Teva Pharmaceuticals Europe B. V. un Teva Pharmaceutical Industries Limited uzlikto naudas sodu; un

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajās tiesvedībās, ieskaitot izdevumus, kuri apelācijas sūdzību iesniedzējām ir radušies Tiesā un Vispārējā tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, Parlaments izvirza trīs pamatus:

1. Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz standartu, kas tika izmantots, lai novērtētu, vai Teva bija potenciāls Servier konkurents.

2. Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka nolīgums ierobežoja konkurenci mērķa dēļ atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam.

3. Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot LESD 101. panta 3. punktu.

(1) Komisijas lēmuma kopsavilkums (2014. gada 9. jūlijs) par procedūru saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 101 un 102. pantu (Lieta AT.39612 — Perindopril (Servier)) (izziņots ar dokumenta numuru C(2014) 4955) (OV 2016, C 393, 7. lpp.).
C 172/18

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 26. februārī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Pfizer Consumer Healthcare Ltd/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-182/19)

(2019/C 172/21)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Pfizer Consumer Healthcare Ltd

Atbildētājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālais jautājums

Vai Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 2016/1140 (1) (2016. gada 8. jūlijs) par atsevišķu preču klasifikāciju kombinētajā nomenklatūrā nav spēkā tiktāl, ciktāl tajā ar KN kodu 3824, konkrēti 38249096, tiek klasificēti produkti, kuri:

i. sastāv no pārsējam līdzīga materiāla, kas satur “siltumšūnas”, ieskaitot ķīmiskās vielas,

ii. darbojas līdzīgā veidā kā sautējošas kompreses, tomēr nodrošinot papildu priekšrocības,

iii. caur eksotermisku ķīmisku reakciju atbrīvo no sāpēm, samazina stīvumu un veicina audu atjaunošanos (kā pārbaudīts vairākos klīniskos izmeklējumos),

iv. tiek safasēti vai iepakoti pārdošanai mazumtirdzniecībā, un

v. tiek skaidri piedāvāti un tirgoti medicīniskiem mērķiem un kā tādi, kas nodrošina iepriekš (iii) iedaļā minēto iedarbību, pamatojoties uz ķīmiskām vielām, kas ir materiāls vai sastāvdaļa, kas tiem piešķir pamatīpašību, un nevis pozīcijā 3005 (pamatojoties uz attiecīgo pozīciju redakciju, sadaļu un nodaļu piezīmēm un paskaidrojošām piezīmēm pie 1. Vispārīgā interpretācijas noteikuma, 3. a) Vispārīgā interpretācijas noteikuma darbības, paredzot klasifikāciju saskaņā ar konkrētāko preces aprakstu vai savādāk)?

(1) OV 2016, L 189, 1. lpp.