ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO [ANTONIO TIZZANO] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 4. martā ( )

Lieta C‑145/02

Land Nordrhein‑Westfalen

pret

Denkavit Futtermittel GmbH

[Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Preču brīva aprite – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Direktīva 70/524/EEK – Piedevas – D vitamīns papildbarībā cūkām

I – Ievads

1. Ar 2002. gada 31. janvāra rīkojumu Bundesverwaltungsgericht [Federālā Administratīvā tiesa (Vācija)] uzdeva Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus, ar kuriem tā būtībā jautā, vai EKL 28. pants un EKL 30. pants vai Padomes 1970. gada 23. novembra Direktīva 70/524/EEK par barības piedevām, ( ) ko groza ar Padomes 1984. gada 29. novembra Direktīvu 84/587/EEK (OV L 319, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”), nepieļauj valsts pasākumu, ar ko aizliedz šīs valsts tirgū laist citā dalībvalstī likumīgi ražotu dzīvnieku papildbarību, pamatojoties uz D vitamīna līmeni tajā.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Direktīva

2. Direktīva tika pieņemta, ņemot vērā faktu, ka “[valsts] akti par dzīvnieku barības piedevām atšķiras savos pamatprincipos” dalībvalstīs, kurās pastāv šādi noteikumi, un ka “tādējādi tie tiešā veidā ietekmē kopējā tirgus izveidi un darbību un tāpēc tie ir jāsaskaņo” (preambulas ceturtais apsvērums).

3. Tādējādi atbilstoši šim mērķim Direktīvas 2. pantā vispirms noteiktas šādas definīcijas:

“[..]

d) kompleksā barība: barības maisījumi, kas pēc sava sastāva ir pietiekami dienas devai;

e) papildbarība: barības maisījumi, kuros ir liels konkrētu vielu saturs un kuri to sastāva dēļ ir pietiekami dienas devai tikai tad, ja tos lieto kopā ar citu barību;

[..]

h) premiksi: piedevu maisījumi vai vienas vai vairāku piedevu maisījumi ar vielām, ko izmanto kā nesējvielas, kas paredzēti barības pagatavošanai;

[..].”

4. Šajā lietā galvenais noteikums ir Direktīvas 12. pants, kas iedalās trīs punktos. 1. punkts noteic:

“Dalībvalstis izvirza prasību, ka šajā direktīvā nosauktās piedevas līmenis papildbarībā, kas atjaukta atbilstoši instrukcijai, nedrīkst pārsniegt līmeni, kāds noteikts kompleksajai barībai.”

5. 2. punktā noteikts:

“Dalībvalstis var izvirzīt prasību, ka antibiotiku, kokcidiostatu un citu zāļu līdzekļu, augšanas veicinātāju, D vitamīnu un antioksidantu līmenis papildbarībā drīkst pārsniegt kompleksajai barībai noteiktos maksimālos līmeņus attiecībā uz:

a) tādu papildbarību, ko dalībvalsts ir atļāvusi darīt pieejamu visiem lietotājiem, ar nosacījumu, ka [..] D vitamīnu [..] līmenis tajā nepārsniedz noteikto maksimālo līmeni pieckārtīgi;

b) tādu papildbarību, kas paredzēta dažām dzīvnieku sugām un ko dalībvalsts drīkst atļaut darīt pieejamu savā teritorijā visiem lietotājiem īpašo barošanas sistēmu dēļ, ar nosacījumu, ka to līmenis nepārsniedz:

– [..]

– [..]

– attiecībā uz D vitamīnu – 200 000 IU ( )/kg.

Dalībvalstis nosaka, ja papildbarības ražošanā izmanto a) apakšpunktā minēto iespēju, nedrīkst vienlaikus izmantot arī b) apakšpunktā minēto iespēju.”

6. 3. punkts noteic:

“Ja piemēro 2. punktu, dalībvalstis izvirza prasību, ka barībai jāpiemīt vienai vai vairākām īpašībām attiecībā uz sastāvu (piemēram, olbaltumvielām vai minerālvielām), kas praktiski nodrošina, lai netiktu pārsniegts piedevu līmenis, kas noteikts kompleksajai barībai, un barību neizmantotu citai dzīvnieku sugai.”

7. Visbeidzot, ir jāpiemin Direktīvas 19. pants, saskaņā ar kuru “[d]alībvalstis nodrošina, lai uz tām piedevām, premiksiem un barību, kas atbilst šai direktīvai, attiektos vienīgi tie tirdzniecības ierobežojumi, kuri paredzēti šajā direktīvā”.

B – Vācijas tiesiskais regulējums

8. Direktīvu Vācijā transponēja ar Futtermittelgesetz (Likums par dzīvnieku barību, turpmāk tekstā – “FMG”) un ar Futtermittelverordnung (Lēmums par dzīvnieku barību, turpmāk tekstā – “FMV”).

9. FMG 14. pants tā 2000. gada 25. augustā publicētajā redakcijā aizliedz tādas barības importu, kas neatbilst Vācijas teritorijā spēkā esošajām prasībām šajā jomā.

10. FMV 17.a pants tā 2000. gada 23. novembrī publicētajā redakcijā šajā sakarā ir īpaši svarīgs. Šī panta 1. punkts noteic, ka piedevu daudzums papildbarībā nedrīkst pārsniegt maksimālo limenī, kas noteikts attiecīgajos Kopienas atļaujošajos noteikumos. D vitamīna maksimālais daudzums ir noteikts – 2000 IU/kg.

11. Turklāt 17.a panta 2. punkts noteic, ka, ņemot vērā 3. punkta noteikumus, maksimālais piedevu daudzums papildbarībā var tikt pārsniegts, ja, sajaucot komplekso barību kopā ar citu barību atbilstoši to mērķim, tiek ievērots maksimālais piedevu līmenis. Ar šo noteikumu ir paredzēts transponēt Direktīvas 12. panta 1. punktu.

12. 17.a panta 3. punkts izklāsta piecas atkāpes no 2. punkta. Šajā lietā svarīga ir tikai pirmā un piektā atkāpe.

13. Saskaņā ar pirmo atkāpi (izteiktu 17.a panta 3. punkta 1. apakšpunktā), lai novērstu histomoniāzi vai kokcideozi, D vitamīna līmenis var palielināties līdz pieckāršam noteiktajam maksimumam. Ar šo noteikumu transponē Direktīvas 12. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu.

14. Saskaņā ar piekto atkāpi (izteiktu 17.a panta 3. punkta 2. apakšpunkta d) punktā) D vitamīna līmenis papildbarībā, kas paredzēta visu sugu vai kategoriju dzīvniekiem, var būt līdz 200 000 IU uz vienu kilogramu, lai saņemtu īslaicīgu vitamīnu papildu devu. Ar šo noteikumu transponē Direktīvas 12. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu.

III – Fakti

15. Vācijas sabiedrība Denkavit Futtermittel GmbH (“Denkavit”) Nīderlandē savā māsas uzņēmumā ražo produktu “Denkavit Kern Ferkel 125” (turpmāk tekstā – “produkts, par kuru pastāv strīds”), ko pēc tam importē Vācijā. Šī ir papildbarība cūkām, kas satur 16 000 IU/kg D vitamīna un ir izbarojama dzīvniekiem tikai pēc tam, kad tā ir atjaukta ar tīro barību proporcijā 1 pret 7.

16. Saskaņā ar iesniedzējtiesas rīkojumu šis produkts atbilst attiecīgajam Nīderlandes tiesiskajam regulējumam. Cita starpā, kā apstiprināja Nīderlandes valdība, atbildot uz īpašu Tiesas uzdoto jautājumu, produkts, par kuru pastāv strīds, atbilst Nīderlandes noteikumam, ar kuru transponē Direktīvas 12. panta 1. punktu.

17. Tomēr, kā ir redzams no iesniedzējtiesas rīkojuma, produkts, par kuru pastāv strīds, neatbilst attiecīgajam Vācijas tiesiskajam regulējumam, cita starpā FMV 17.a panta 3. punkta 1. apakšpunktam. Kā to interpretē Vācijas tiesas, no šī noteikuma izriet, ka D vitamīna daudzums nedrīkst piecas reizes pārsniegt maksimālo līmeni – 2000 IU/kg, proti, 10 000 IU/kg.

18. 1991. gadā Vācijas kompetentās iestādes (Ziemeļreinas – Vestfāles reģionālā barības un medību iestāde) saskaņā ar minēto tiesisko regulējumu informēja Denkavit, ka tā nedrīkst importēt produktu, par kuru ir strīds, Vācijā tieši tāpēc, ka tajā ir pārāk liels D vitamīna līmenis. Tās norādīja, ka saskaņā ar FMV 17.a panta 3. punkta 1. apakšpunktu D vitamīna daudzums papildbarībā cūkām var būt maksimums 10 000 IU/kg. Produkts, par kuru ir strīds, saturēja 16 000 IU/kg D vitamīna, proti, 6 000 IU/kg par daudz, un līdz ar to saskaņā ar FMG tas tika aizliegts.

19. Pēc tam 1993. gadā Denkavit cēla prasību kompetentā administratīvā tiesā (Verwaltungsgericht). Īpaši tā lūdza tiesu noteikt, ka tai saskaņā ar EKL 28. pantu un EKL 30. pantu bija tiesības Vācijā importēt un laist tirgū produktu, par kuru ir strīds un kurš satur 16 000 IU/kg D vitamīna, un ir paredzēts atjaukšanai ar barību proporcijā 1 pret 7.

20. Pēc tam, kad administratīvā tiesa bija noraidījusi šo prasību, Denkavit iesniedza apelācijas sūdzību Ziemeļreinas – Vestfāles Oberverwaltungsgericht [Ausgtākā administratīvā tiesa], kas šo sūdzību apmierināja. Ziemeļreinas – Vestfāles zeme apstrīdēja šo spriedumu Bundesverwaltungsgericht, kas ir augstākā Vācijas admnistratīvo tiesu instance.

21. Tā kā Bundesverwaltungsgericht uzskatīja, ka jautājums skāra Kopienu tiesību aspektus, tā apturēja tiesvedību un saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1. Vai ir jāizvērtē, tieši atsaucoties uz EKL 28. un EKL 30. pantu, valsts tiesību normas par dzīvnieku barību, ar kurām aizliedz citā dalībvalstī likumīgi ražotas barības importu sakarā ar to, ka D3 vitamīna līmenis neatbilst importētājvalsts noteikumiem?

2. Vai Direktīvas 70/524 [..] 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj dalībvalstij aizliegt citā dalībvalstī likumīgi ražotas papildbarības importu, jo tā pārsniedz importētājdalībvalstī atļauto D3 vitamīna līmeni?

3. Vai atbilde uz otro jautājumu ir atkarīga no tā, vai atšķirība starp spēkā esošajiem noteikumiem ražotājdalībvalstī un importētājdalībvalstī ir saistīta ar dažādo likumdošanas tiesību izmantošanu, ko tai piešķir Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts?”

IV – Vērtējums

A – Ievada apsvērumi

22. Uzdodot jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva (otrais un trešais jautājums) vai EKL 28. pants un EKL 30. pants (pirmais jautājums) nepieļauj pasākumu, ar kuru dalībvalsts aizliedz laist tirgū papildbarību, kas ir laista tirgū citā dalībvalstī atbilstoši Direktīvas 12. panta 1. punktam, pamatojoties uz to, ka tā satur D vitamīna līmeni, kas ir augstāks par Direktīvas 12. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā noteikto.

23. Patiesībā tomēr, kā būs redzams vēlāk, uz pirmo jautājumu ir jāatbild tikai tad, ja tiek secināts, ka attiecīgais Vācijas noteikums saskaņā ar Direktīvu nav aizliegts. Šim jautājumam savukārt vajadzīga Direktīvas 12. panta interpretācija, ar ko abi pārējie jautājumi ir tieši vai netieši saistīti. Tādējādi ir jāgroza jautājumu izskatīšanas kārtība, vispirms aplūkojot šos divus jautājumus un tad aplūkojot, ja vajadzīgs, pirmo jautājumu.

B – Par otro jautājumu

24. Šajā jautājumā Vācijas tiesiskā regulējuma tiesiskums tiek aplūkots saistībā ar Direktīvas 19. pantu.

25. Kā jau norādīts, šis pants pieprasa, lai “uz [..] barību, kas atbilst šai direktīvai, attiektos vienīgi tie tirdzniecības ierobežojumi, kuri paredzēti šajā direktīvā”. Šajā lietā attiecīgie ierobežojumi ir Direktīvas 12. pantā paredzētie. Līdz ar to ir jāinterpretē šī noteikuma piemērojamība.

26. Tomēr to nav viegli izdarīt, jo 12. panta formulējums šeit nepalīdz, kā rezultātā šis noteikums rada grūtības attiecībā uz katra tā punkta lasīšanu un galvenokārt attiecībā uz saistību starp tiem. Tieši šo aspektu dēļ lietas dalībniekiem, kas ir ierosinājuši pretējas interpretācijas, ir atšķirīgi viedokļi.

27. Pirms izteikt savu viedokli šajā sakarā, man vispirms ir dziļāk jāizpēta 12. panta piemērojamība un saturs, kā arī saistība starp tā dažādiem punktiem.

28. Sākot ar 1. punktu, man vispirms būtu jānorāda, ka atšķirībā no nākošā punkta tas, šķiet, ir pietiekami skaidrs, un lietas dalībnieki būtībā ir vienisprātis par tā piemērojamību. Būtībā šis noteikums nosaka ierobežojumu piedevu līmenim papildbarībā, paredzot, ka “piedevas līmenis papildbarībā, kas atšķaidīta atbilstoši instrukcijai, nedrīkst pārsniegt līmeni, kāds noteikts kompleksajai barībai”. Kā jau norādīts, D vitamīna robežvērtība ir 2000 IU/kg.

29. Lietas dalībnieki ir arī vienisprātis, ka 1. punktā noteiktais līmenis attiecas uz papildbarību atšķaidītā veidā. Tas ir skaidrs no iestarpinājuma “atšķaidīta atbilstoši instrukcijai”.

30. No tā izriet, ka papildbarībai ir jāsatur D vitamīna līmenis, kas, atšķaidot ar citu barību noteiktās proporcijās, nepārsniedz 2000 IU/kg kompleksajā barībā.

31. Tātad 1. punkta mērķiem nav tik ļoti svarīgs piedevu sastāvs, cik atšķaidīšanas proporcija – un šīs atšķirības nozīme būs drīz redzama. Piemēram, produktam, tādam kā lietā minētais, kam ir 16 000 IU/kg tīrā veidā (proti, neatšķaidītā veidā) un kas ir jāatšķaida proporcijā 1 pret 7, pēc atšķaidīšanas vitamīnu līmenis būs 2000 IU/kg ( ) un tas līdz ar to atbilst 12. panta 1. punktam.

32. To konstatējot, jāizvērtē 12. panta 2. punkts, attiecībā uz kuru lietas dalībnieki ir tomēr pauduši pretrunīgus uzskatus.

33. Vispirms jānorāda, ka šis noteikums atļauj dalībvalstīm “izvirzīt prasību, ka [..] D vitamīnu [..] līmeņi papildbarībā drīkst pārsniegt kompleksajai barībai noteiktos maksimālos līmeņus”.

34. Šajā nolūkā 12. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunkts dod dalībvalstīm divas iespējas. Pirmkārt, (a) apakšpunkts) tās var pieprasīt, lai D vitamīna līmenis papildbarībā, kas pieejams visiem lietotājiem, var pārsniegt noteikto ierobežojumu kompleksajai barībai (proti, 2000 IU/kg) ar nosacījumu, ka tas nepārsniedz pieckārtīgu noteikto maksimālo līmeni (tas ir, 2000 x 5 = 10 000 IU/kg).

35. Otrkārt (b) apakšpunkts), dalībvalstis var pieprasīt, lai papildbarībā, kas paredzēta dažām dzīvnieku sugām un ko dalībvalsts drīkst atļaut darīt pieejamu savā teritorijā visiem lietotājiem īpašo barošanas sistēmu dēļ, D vitamīna līmenis var pārsnieg noteikto ierobežojumu ar nosacījumu, ka tā līmenis nepārsniedz 200 000 IU/kg. ( ).

36. Attiecībā uz šo noteikumu lietas dalībnieki ir vienisprātis tikai par to, ka pretēji 1. punktam 2. punkts atsaucas uz papildbarību tīrā (proti, neatšķaidītā) veidā. Man tas šķiet pareizi. Turklāt, iztrūkstot 2. punktā iestarpinājumam “atšķaidīta atbilstoši instrukcijai”, kas ir 1. punktā, ir skaidrs, ka līmeņiem, kas norādīti 2. punktā (piemēram, 200 000 UI/kg), ir jēga tikai tad, ja tie norāda uz papildbarību tīrā veidā.

37. Attiecībā uz pārējo es atkārtoju, ka lietas dalībniekiem ir pilnībā atšķirīgi uzskati, īpaši par saistību starp 12. panta 1. un 2. punktu.

38. Denkavit un Komisija apgalvo, ka produktu, ko saskaņā ar 1. punktu ir atļāvusi viena dalībvalsts, cita dalībvalsts nevar aizliegt saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas pieņemts atbilstoši 2. punktam, jo minētā punkta mērķis ir nevis ierobežot, bet gan paplašināt tirgū laižamās papildbarības sortimentu. Līdz ar to vienā dalībvalstī saskaņā ar 1. punktu atļauts produkts var brīvi tikt laists apritē vienotajā tirgū, neļaujot citai dalībvalstij aizliegt tā laišanu tirgū tās teritorijā, atsaucoties uz tiesisko regulējumu, kas pieņemts saskaņā ar 2. punktu.

39. Vācijas valdība uzskata tieši pretēji, ka 2. punkts katrai dalībvalstij piešķir iespēju piemērot, atkāpjoties no 1. punkta, ierobežojošākus noteikumus attiecībā uz barības, kura satur noteiktas piedevas, laišanu tirgū. Tā uzskata, ka 2. punkts ievieš “speciālu” normu salīdzinājumā ar 1. punktu un kā tāds tas atkāpjas no 1. punkta saskaņā ar principu “lex specialis derogat generali”. No šī pieņēmuma izriet, ka 2. punktā noteiktos līmeņus salīdzinājumā ar tiem, kas ir noteikti 1. punktā, varētu uzskatīt par attiecīgās barības aprites papildu ierobežojumu.

40. Manuprāt, Vācijas valdības arguments ir mazāk pārliecinošs nekā tas, ko iesniedz Komisija un Denkavit, vairāku iemeslu dēļ, kurus es turpmāk centīšos ilustrēt.

41. Pirmkārt, jānorāda, ka 2. punktā nav nekā, kas vedinātu domāt, ka tā būtu atkāpe no 1. punktā izteiktās vispārīgās normas. Tieši pretēji, es ievēroju, ka šis noteikums neietver iestarpinājumu “neievērojot 1. punktu”, kā būtu ierasts šādā gadījumā, kamēr Vācijas likumdevējs uzskatīja par savu pienākumu iekļaut vismaz divus iestarpinājumus normā, ar kuru transponē 2. punktu, kas skaidri parāda, ka tā stingri atkāpjas no normas, ar kuru transponē 1. punktu. ( )

42. Tomēr, lasot uzmanīgi 12. pantu, izšķirošais faktors, šķiet, ir tas, ka tā pirmo divu punktu piemērošanas joma ir atšķirīga, jo tikai 1. punkts atsaucas uz papildbarību, kas “atšķaidīta atbilstoši instrukcijai”, ( ) turpretī 2. punktā šādas atsauces nav.

43. Citiem vārdiem sakot, kamēr 1. punkts attiecas uz papildbarības produktiem, kas satur jebkādas piedevas, attiecībā uz kurām ir noteikta atšķaidīšana, 2. punkts attiecas uz papildbarības produktiem, kas satur noteiktas piedevas, kurām šāda atšķaidīšana nav norādīta.

44. Šo vērtējumu apstiprina arī 12. panta 3. punkts. Saskaņā ar šo noteikumu, “[j]a piemēro 2. apakšpunktu [punktu]”, produkta īpašībām un tā sastāvam ir jānodrošina, ka jebkurā gadījumā netiek pārsniegti maksimālie līmeņi, kas noteikti kompleksajai barībai. Ja ir skaidrs, ka šāda piesardzība ir neefektīva vai vismaz pārmērīga attiecībā uz papildbarību, kuras atšķaidīšana ir īpaši noteikta, jo tas per se nodrošina, ka tiek iegūta pienācīga koncentrācija, tad tas savukārt ir vajadzīgs, ja šāda atšķaidīšana nav noteikta.

45. Tomēr, ja tā būtu, izrietētu, ka starp 12. panta 1. un 2. punktu nav nekādas īpašas saistības vai atšķirības vienam no otra tā vienkāršā iemesla dēļ, ka gadījumi, kas atbilst viena piemērošanas jomai, ir atšķirīgi no tiem, ko ņem vērā otrs.

46. Jāpiebilst, ka šis secinājums man vēl jo vairāk šķiet atbilstošs Direktīvas liberalizācijas un saskaņošanas mērķiem, kas izteikti tās preambulas ceturtajā apsvērumā. Ja tiktu pieņemts Vācijas valdības ierosinātais priekšlikums, proti, valstu noteikumos, ko pieņem saskaņā ar 12. panta 2. punktu, būtu atļauts uzlikt nosacījumus papildus 1. punktā noteiktajiem arī tiem produktiem, kuru proporcija ir noteikta, šie mērķi tiktu nopietni apdraudēti. Tad būtu jāpieņem, ņemot vērā 2. punktā piešķirto plašo rīcības brīvību, ka katras valsts likumdevējam būtu tiesības papildināt 1. punktā noteiktās robežas ar autonomām papildu robežām, kas atšķirtos no tām, ko noteikušas citas dalībvalstis. Tas tieši sagrautu saskaņošanas mērķus, ko šajā sakarā sasniedz Direktīva.

47. Tomēr, lai apstrīdētu šo argumentu, Vācijas valdība ceļ iebildumu, kas balstīts uz šīs sistēmas loģiku. Tā uzskata – ja 2. punkts ļautu nevis ierobežot, bet gan paplašināt saskaņā ar 1. punktu tirgū laisto produktu sortimentu un ja 1. un 2. punktu varētu piemērot vienlaicīgi, būtu neiespējami saprast 2. punkta piemērojamību, jo visi atļautie produkti jau būtu atļauti saskaņā ar 1. punktu.

48. Tomēr šis iebildums man nešķiet izšķirošais. Kā norādīts iepriekš (skat. 41. un turpmākos punktus), šiem abiem noteikumiem ir dažādi mērķi. Ir iespējams iedomāties, ka barība, kas aizliegta saskaņā ar 1. punktu, varētu būt atļauta saskaņā ar 2. punktu. Piemērs būtu barība ar 9000 IU/kg bez atšķaidīšanas instrukcijas. Pieņemot, ka šāds produkts atbilst 3. punktam, tas būtu likumīgs saskaņā ar 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu, arī neietilpstot 1. punkta jomā. Tas parāda, ka 2. punkts saglabā neatkarīgu juridisko piemērojamību, pat ja tiek pieņemta Komisijas un Denkavit ierosinātā interpretācija.

49. Visbeidzot, Vācijas valdība uzsver, ka tās 12. panta 2. punkta interpretācija ir vienīgā, kas var nodrošināt prasības attiecībā uz cilvēku veselības aizsardzību, un ka tas attaisno Līgumā un Direktīvā paredzētās liberalizācijas iedarbības iespējamos ierobežojumus. Tā piebilst, ka, ja tiktu pieņemta Komisijas un Denkavit piedāvātā interpretācija, valsts tiesību normas, kas būtu noteiktas saskaņā ar 2. punktu, varētu viegli apiet attiecībā uz produktiem, kam ir ļoti augsts līmenis, bet, neskatoties uz to, tie saskaņā ar 1. punkta būtu likumīgi, pat ja to atšķaidīšana būtu noteikta ļoti lielās proporcijās.

50. Šajā sakarā Vācijas valdība kā piemēru norāda uz hipotētisku produktu, kas satur 1 000 000 IU/kg D vitamīna, ko jāizmanto atšķaidītu proporcijā 1 pret 499. Tā uzskata, ka, lai arī šāds produkts atbilstu 1. punktam, tas būtu nesaderīgs ar prasībām par cilvēku veselību, jo noteiktas piedevas ir īpaši nemanāmas un kaitīgas. Vācijas valdība norāda, ka, jo lielāka ir koncentrācija, jo mazāk paredzamas ir nepareizas dozēšanas sekas.

51. Tomēr šis iebildums pilnībā nepārliecina. Pirmkārt un vispārīgi ir jānorāda, ka prasības par cilvēku veselības aizsardzību šādā gadījumā noteikti radītu preču brīvas aprites ierobežojumus un līdz ar to, ņemot vērā pastāvīgajā judikatūrā apstiprinātos kritērijus, uz tām kā atkāpi no kopējā tirgus fundamentālā principa būtu jāatsaucas ļoti piesardzīgi. Tā nav šajā lietā, jo inter alia Vācijas valdības uztraukumi attiecībā uz iespējamiem riskiem šķiet visai nenoteikti.

52. Turklāt jānorāda, ka, ja būtu tiesa, ka 2. punkta mērķis ir izvairīties no Vācijas valdības norādītā riska, nebūtu saprotams, kāpēc šis noteikums paredz šādu mērķi tikai attiecībā uz antibiotikām, D vitamīniem un augšanas veicinātājiem (skat. Direktīvas 12. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu). Nedz arīdzan Vācijas valdība sniedz kādu paskaidrojumu attiecībā uz šo ierobežojumu. Tomēr, ja pieņemtu Vācijas valdības argumentu, būtu grūti saprast, kā to pareizi norāda iesniedzējtiesa, kādēļ būtu bīstamāk atļaut laist tirgū produktu, kam ir 16 000 IU/kg vitamīna, ja Vācijas tiesiskais regulējums, atļauj barību, kas satur 200 000 IU/kg (skat. FMV 17.a panta 3. punkta 2. apakšpunkta d) daļu, ar ko transponē Direktīvas 12. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu).

53. Turklāt attiecībā uz cilvēku veselības aizsardzības līmeni man šķiet, ka ir būtiska saplūšana starp normu, kas ietverta 12. panta 1. punktā, un 12. panta 2. punktā noteikto. 12. panta 3. punkts noteic, ka, ja atsaucas uz 2. punktu, barībai ir jābūt īpašībām, kas praktiski nodrošina, ka netiek pārsniegts piedevu līmenis kompleksajā barībā vai ka barība netiek izmantota citu sugu dzīvniekiem. Līdz ar to var secināt, ka saskaņā ar 2. punktu atļautai barībai ir jābūt tādai, kuras atšķaidīšana būtībā notiek dabiski. ( )

54. Visbeidzot, tas nozīmē, kā norāda Komisija, ka D vitamīna līmenis kompleksajā barībā, ko nosaka 12. panta 2. punkts kopā ar 12. panta 3. punktu, neatšķiras no 12. panta 1. punktā noteiktā. Tie vienkārši ir divi dažādi veidi (viens attiecas uz barību atšķaidītā veidā, otrs – barību tīrā veidā), kas nonāk pie tā paša rezultāta.

55. Tādēļ man šķiet, ka Vācijas valdības argumenti nespēj atspēkot Denkavit un Komisijas aizstāvēto argumentu.

56. Līdz ar to ierosinu Tiesai atbildēt uz otro jautājumu, ka Direktīvas 70/524/EEK 12. pantu, kā to groza Padomes 1984. gada 29. novembra Direktīva 84/587/EEK, kopā ar tās 19. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj pasākumu, ar kuru dalībvalsts aizliedz laist tirgū tās teritorijā papildbarību, kas likumīgi ražota citā dalībvalstī saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu, sakarā ar D vitamīna līmeni tajā.

C – Trešais jautājums

57. Ar šo jautājumu Bundesverwaltungsgericht jautā, vai produkta, par kuru ir strīds, tirgū laišanas aizlieguma likumības novērtēšana var būt atkarīga no tā, ka attiecīgās dalībvalstis (proti, Vācija un Nīderlande) atšķirīgi izmanto Direktīvas 12. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā noteikto iespēju. Citiem vārdiem sakot, tā jautā, vai produkts, kas ir laists tirgū vienā dalībvalstī saskaņā ar pasākumu, ar ko ievieš šo Direktīvas noteikumu, var tikt aizliegts citā dalībvalstī, kas nav izmantojusi iespēju izdot noteikums šajā sakarā vai ir izmantojusi to atšķirīgi, izlemjot aizliegt attiecīgo produktu.

58. Es uzskatu, ka šis jautājums ir tikai teorētisks, jo ir balstīts uz pieņēmumu, ka produkts, par kur ir strīds, tika laists Nīderlandes tirgū saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, kas pieņemti saskaņā ar 12. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu. Tomēr, atbildot uz Tiesas uzdoto konkrēto jautājumu, Nīderlandes valdība apgalvoja, ka produkts, par kuru ir strīds, tika laists Nīderlandes tirgū saskaņā ar 12. panta 1. punktu, un šo apgalvojumu neviens no lietas dalībniekiem nav apstrīdējis.

59. Šādos apstākļos es līdz ar to uzskatu, kā jau esmu teicis, ka jautājums ir teorētisks un tam nav sakara ar šī strīda atrisināšanu, un līdz ar to es uzskatu, ka šajā sakarā Tiesai atbilde nav jāsniedz ( ).

D – Par pirmo jautājumu

60. Visbeidzot, nonākot pie pirmā prejudiciālā jautājuma, jāatgādina, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai attiecīgie FMV noteikumi (proti, 17.a panta 3. punkta 1. apakšpunkts), kas aizliedz produktu, par kuru ir strīds, pamatojoties uz D vitamīna līmeni tajā, ir jāizvērtē saskaņā ar EKL 28. pantu un EKL 30. pantu.

61. Šajā sakarā jānorāda, pirmkārt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja ar direktīvu ievieš daļēju saskaņošanu, dalībvalsts noteikumi, kas ierobežo preču importu no citām dalībvalstīm, ir jaivērtē saskaņā ar EKL 28. pantu un EKL 30. pantu. ( )

62. Līdz ar to, labi aplūkojot, šis jautājums ir būtisks tikai tad, ja tiek nospriests, ka Direktīvas 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, kā iesaka Vācijas valdība, proti, kā tāds, kas piešķir katrai dalībvalstij iespēju noteikt, atkāpjoties no 1. punkta, ierobežojošākus nosacījumus barības, kas satur noteiktas piedevas, laišanai tirgū.

63. Tādā gadījumā būtu jāsecina, ka Direktīvas paredzētā saskaņošana nav bijusi pilnīga un līdz ar to atstāj dalībvalstīm rīcības brīvību. Tad rastos izvērtēšanas problēma attiecībā uz to, vai ierobežojošāki nosacījumi, ko varētu noteikt valsts tiesību aktos, ir saderīgi ar EKL 28. pantu un EKL 30. pantu.

64. Tomēr, kā redzējām, manis piedāvātā Direktīvas 12. panta interpretācija noved pie pretēja secinājuma, proti, ka šāda veida ierobežojoši noteikumi ir pretrunā ar Direktīvu. Tātad nav vajadzīgs noteikt, vai šī tiesību norma ir nesaderīga arī ar EKL 28. pantu un EKL 30. pantu, un līdz ar to nav jāatbild uz šeit aplūkoto jautājumu.

65. Līdz ar to tikai pilnības labad es atgādinu, ka EKL 28. pants aizliedz kvantitatīvos ierobežojumus importam starp dalībvalstīm un visus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību, proti, jebkādus pasākumus, kas var kavēt, tieši vai netieši, reāli vai potenciāli, Kopienas iekšējo tirdzniecību. ( ) Tomēr šķiet, ka FMV 17.a panta 3. punkta 1. apakšpunkts tieši ietilptu EKL 28. panta noteiktajā aizliegumā, jo tas piemēro nosacījumus precēm, kas ir likumīgi ražotas un laistas tirgū citā dalībvalstī, un tādējādi ierobežo to apriti. ( )

66. Ir tiesa, ka EKL 30. pants neierobežo importa ierobežojumus un pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību, kas ir attaisnoti cita starpā cilvēku veselības un cilvēku un dzīvnieku dzīvības aizsardzības iemeslu dēļ, ar nosacījumu, ka tie nerada patvaļīgu diskrimināciju vai starpdalībvalstu tirdzniecības slēptu ierobežojumu. Tomēr, kā ir skaidrs no iepriekš minētā, Vācijas valdība nav iesniegusi pārliecinošus pierādījumus tam, ka FMV 17.a panta 3. punkta 1. apakšpunkts ir paredzēts cilvēku veselības prasību aizsardzībai (skat. iepriekš 51. un turpmākos punktus).

67. Šajā lietā līdz ar to, ja ir vajadzīgs, valsts tiesai ir jānovērtē, balstoties uz tās rīcībā esošajiem faktiem, vai šo noteikumu varētu citādi attaisnot ar šīm (vai citām) prasībām un, ja tā, vai saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru tas ir nesamērīgs vai diskriminējošs.

68. Tomēr, kā jau teicu, es neuzskatu, ka šāds novērtējums ir vajadzīgs šajā lietā, jo, manuprāt, jautājums ir jau atrisināts, balstoties uz Direktīvu.

V – Secinājumi

69. Noslēgumā es ierosinu Tiesai atbildēt uz Bundesverwaltungsgericht iesniegtajiem jautājumiem, ka Padomes 1970. gada 23. novembra Direktīvas 70/524/EEK, kā to groza ar Padomes 1984. gada 29. novembra Direktīva 84/587/EEK, 12. pants kopā ar tās 19. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj jebkādu pasākumu, ar kuru dalībvalsts aizliedz laist tirgū savā teritorijā citā dalībvalstī likumīgi saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu ražotu papildbarību, pamatojoties uz D vitamīna līmeni tajā.