Lieta T‑308/06

Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc.

pret

Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)

Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “BUFFALO MILKE Automotive Polishing Products” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “BÚFALO” – Pierādījumu sniegšana pirmo reizi apelāciju padomē – Rīcības brīvība, ko piešķir Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 2. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 2. punkts) – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts)

Sprieduma kopsavilkums

1. Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Iebildumu process – Fakti un pierādījumi, kas noteiktajā termiņā netika iesniegti, lai pamatotu iebildumus – Ņemšana vērā – Apelāciju padomes rīcības brīvība – Pretējas tiesību normas neesamība

(Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts, Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 22. noteikuma 2. punkts)

2. Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Iebildumu process – Fakti un pierādījumi, kas noteiktajā termiņā netika iesniegti, lai pamatotu iebildumus – Ņemšana vērā – Nosacījumi – Jauns elements

(Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 22. noteikuma 2. punkts)

3. Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Vērtējuma kritēriji

(Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)

1. No Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka, atbilstoši vispārējam noteikumam un ja vien nav noteikts pretējais, faktu un pierādījumu iesniegšana, ko veic lietas dalībnieki, ir iespējama pēc termiņa beigām, kas šādai iesniegšanai ir noteikts minētajā regulā, un ka Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) nekādā veidā nav liegts ņemt vērā faktus un pierādījumus, kas ir izvirzīti vai iesniegti novēloti.

Tomēr no minētā formulējuma pavisam noteikti izriet arī tas, ka šāda novēlota faktu un pierādījumu izvirzīšana vai iesniegšana attiecīgajam lietas dalībniekam nepiešķir beznosacījuma tiesības pieprasīt Birojam, lai tas šos faktus vai pierādījumus ņemtu vērā. Šāda vērā ņemšana, ko veic Birojs, ciktāl tam ir jālemj iebildumu procesā, var it īpaši būt pamatota, ja tas uzskata, pirmkārt, ka novēloti iesniegtie pierādījumi ir tādi, kas, spriežot no pirmā acu uzmetiena, varētu būt nozīmīgi attiecībā uz tam iesniegto iebildumu iznākumu, un, otrkārt, procesa stadija, kurā notikusi šī novēlotā iesniegšana, un tās norises apstākļi neiestājas pret šo ņemšanu vērā.

Iespēja lietas dalībniekiem procesā Birojā izvirzīt apstākļus un pierādījumus pēc tam, kad beidzies šim mērķim noteiktais termiņš, ir pakļauta nosacījumam, ka nav noteikts pretējais. Vienīgi tad, ja šis nosacījums ir izpildīts, Birojam ir rīcības brīvība attiecībā uz novēloti izvirzītu apstākļu un pierādījumu ņemšanu vērā, ko Tiesa tam ir atzinusi, interpretējot Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu.

Tomēr, izmantojot formulējumu “ja nav noteikts pretējais” attiecībā uz normām, kas var ierobežot rīcības brīvību, kura Birojam piešķirta ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu, Tiesa 2007. gada 13. marta spriedumā lietā C‑29/05 P ITSB/Kaul nav tieši norādījusi, kuras Regulas Nr. 40/94 normas bija domātas. Tā vēl jo vairāk nav precizējusi, vai šis formulējums tāpat ietver arī Regulu Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94, un, konkrētāk, Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punktu.

Ir jānorāda, ka, tā kā Komisija ir pieņēmusi Regulu Nr. 2868/95 saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 140. pantu, tās noteikumi ir jāinterpretē saskaņā ar pēdējās minētās regulas noteikumiem.

Tādējādi izskatāmajā lietā prasītājas argumenti, ka apelāciju padomei, pamatojoties uz Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkta pamata, bija pienākums noraidīt personas, kas iestājusies lietā, novēloti iesniegtos dokumentus, nevarot piemērot Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu, izraisītu to, ka tiek dota priekšroka īstenošanas regulas normu interpretācijai, kas ir pretēja skaidrām vispārējās regulas normām.

Turklāt tas, ka tiek saglabāta iespēja pieņemt papildu pierādījumus, atbilst iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul garam. Lietā, kura ir šī sprieduma pamatā, Tiesa attaisnoja novēloti iesniegtu pierādījumu pieņemšanu, balstoties uz tiesiskās drošības un pareizas tiesvedības principiem, saskaņā ar kuriem iebildumu izvērtēšanai pēc būtības ir jābūt iespējami pilnīgākai, lai novērstu tādu preču zīmju reģistrāciju, kuras varētu vēlāk tikt atzītas par spēkā neesošām. Līdz ar to šie principi var būt pārāki par procesuālās efektivitātes principu, kas ir pamatā nepieciešamībai ievērot termiņus, ja attiecīgās lietas apstākļi to attaisno.

No tā izriet, ka nevar uzskatīt, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkts būtu tāds, kurā “būtu noteikts pretējais” iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul izpratnē.

(sal. ar 22.–24. un 31.–36. punktu)

2. Ir patiesība, kā Vispārējā tiesa jau nospriedusi, ka Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. un 3. punkts, kā tie īstenoti ar Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94, 22. noteikuma 1. punktu redakcijā, kas piemērojama, pirms tā tika grozīta ar Regulu Nr. 1041/2005, kas kļuvis par tās pašas regulas 22. noteikuma 2. punktu pēc šiem grozījumiem, ir noteikts, ka agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījuma iesniegšana pēc šim nolūkam piešķirtā termiņa beigām principā izraisa iebildumu noraidīšanu un šajā ziņā Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) nav rīcības brīvības.

Tomēr Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkta otrais teikums nevar tikt interpretēts kā tāds, kas aizliedz pieņemt izskatīšanai papildu pierādījumu jaunu faktu rašanās gadījumā, pat ja šāds pierādījums ir iesniegts pēc minētā termiņa beigām.

Pat ja pierādījumu par izmantošanu pieņemšanai jābūt pakļautai tam, ka parādās “jauns elements”, izskatāmajā lietā pastāvēja vairāk nekā ticami iemesli, kas bija par labu šo pierādījumu pieņemšanai, jo “jaunais elements”, kā tas paredzēts 2007. gada 12. decembra spriedumā lietā T‑86/05 CORPO livre, ir Iebildumu nodaļas lēmums. Gadījumā, kad iebildumu iesniedzējs noteiktajā termiņā iesniedz sākotnējos atbilstošos pierādījumus, labā ticībā uzskatot, ka tie ir pietiekami, lai pamatotu savas pretenzijas, un tikai ar Iebildumu nodaļas lēmumu uzzina, ka šie pierādījumi netiek uzskatīti par pietiekamiem, nepastāv nekāds pamatots iemesls, kas liedz nostiprināt vai paskaidrot šo sākotnējo pierādījumu saturu, iesniedzot papildu pierādījumus, ja tas lūdz apelāciju padomei veikt jaunu, pilnīgu lietas izskatīšanu.

Arguments, ka iebildumu iesniedzējiem, kas uzņemas pierādīšanas pienākumu un kam tas ir jāizpilda, principā ir iespēja iesniegt pilnīgus pierādījumus no paša procesa sākuma kopā ar to apsvērumiem, nav pārliecinošs. Pēc definīcijas, tāpat visos gadījumos, kad pierādījumi ir iesniegti novēloti, sākotnēji noteiktais termiņš nav ievērots. Ja tikai ar vienkāršu apstākli, ka termiņš nav ticis ievērots, būtu pietiekami, lai izslēgtu iespēju iesniegt papildu pierādījumus, Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts nekad nebūtu piemērojams un attiecīgi tam tiktu liegta jebkāda piemērošanas joma.

(sal. ar 37.–41. punktu)

3. Preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā izmantota atbilstoši tās pamata funkcijai, t.i., garantēt to preču vai pakalpojumu identitāti, attiecībā uz kurām tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu, izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt preču zīmes piešķirtās tiesības. Šajā ziņā noteikums attiecībā uz faktisku izmantošanu prasa, ka šai preču zīmei, kas ir aizsargāta konkrētajā teritorijā, jābūt izmantotai publiski un ārēji.

Preču zīmes faktiskās izmantošanas rakstura vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā uzskata par pamatotu, lai saglabātu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu.

Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota agrākā preču zīme, arī jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu komerciālais apjoms un, otrkārt, izmantošanas perioda ilgums, kā arī izmantošanas biežums.

Jautājums par to, vai izmantošana no kvantitatīvā viedokļa ir pietiekama, lai saglabātu vai radītu tirgus daļu precēm vai pakalpojumiem, kurus aizsargā preču zīme, ir atkarīgs no vairākiem faktoriem un katra atsevišķa gadījuma izvērtēšanas. Šo preču un pakalpojumu iezīmes, preču zīmes izmantošanas biežums vai regularitāte, tas, vai preču zīme ir izmantota visu īpašnieka identisko preču vai pakalpojumu tirdzniecībā vai arī tikai daļā no tiem, vai pierādījumi, kurus var iesniegt īpašnieks, ir faktori, kurus var ņemt vērā.

Lai šajā gadījumā pārbaudītu, vai agrākā preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus faktorus, kam šajā gadījumā ir nozīme. Šis vērtējums nozīmē noteiktu savstarpējo saistību, kas pastāv starp vērā ņemamajiem faktoriem. Tā ar minēto preču zīmi pārdoto preču nelielo apjomu var kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte vai ievērojams pastāvīgums šīs preču zīmes izmantošanas laikā un otrādi. Turklāt ar agrāku preču zīmi pārdoto preču apgrozījumu, kā arī pārdošanas apjomu nedrīkst vērtēt absolūtā izteiksmē, bet tie jāvērtē saistībā ar citiem attiecīgajiem faktoriem, tādiem kā komercdarbības apjoms, ražošanas vai pārdošanas kapacitāte vai dažādošanas pakāpe uzņēmumā, kas izmanto preču zīmi, kā arī preču vai pakalpojumu raksturs attiecīgajā tirgū. Tādēļ, lai agrākas preču zīmes izmantošanu kvalificētu kā faktisku izmantošanu, nav nepieciešams, lai tās izmantošana vienmēr būtu kvantitatīvi nozīmīga.

Turklāt Vispārējā tiesa precizēja, ka preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt, pamatojoties uz varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā ir jāpierāda ar stingriem un objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū.

(sal. ar 47.–52. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 16. novembrī( )

Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “BUFFALO MILKE Automotive Polishing Products” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “BÚFALO” – Pierādījumu sniegšana pirmo reizi Apelāciju padomē – Rīcības brīvība, ko piešķir Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 2. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 2. punkts) – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts)

Lieta T‑308/06

Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc., Plesantona [Pleasanton], Kalifornija (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv F. de Višers [F. de Visscher], E. Kornu [E. Cornu] un D. Moro [D. Moreau], advokāti,

prasītāja,

pret

Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv D. Botis [D. Botis], pārstāvis,

atbildētāju,

otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

Werner & Mertz GmbH, Mainca [Mainz] (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Tevess [M. Thewes] un V. Viota [V. Wiot], pēc tam M. Tevess un P. Reiters [P. Reuter], advokāti,

par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2006. gada 8. septembra lēmumu lietā R 1094/2005‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Werner & Mertz GmbH un Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Švarcs [J. Schwarcz]un A. Popesku [A. Popescu] (referents),

sekretāre S. Spiropula [S. Spyropoulos],

ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 13. novembrī,

ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 10. aprīlī,

ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā 2007. gada 1. martā,

ņemot vērā prasītājas replikas rakstu, kas iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā 2007. gada 4. jūlijā,

pēc 2011. gada 13. septembra tiesas sēdes, kurā neieradās neviens no lietas dalībniekiem,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 2001. gada 20. februārī prasītāja Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc. iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.).

2 Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:

3 Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 3., 18. un 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam:

– 3. klase: “vaski, krēmi pulēšanai, tīrīšanas līdzekļi, krēmi ādai, izstrādājumi ādas aizsardzībai, mazgāšanas līdzekļi”;

– 18. klase: “rokassomiņas”;

– 25. klase: “apģērbi, tostarp t‑krekli, autiņi”.

4 Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2002. gada 8. aprīļa Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 27/2002.

5 2002. gada 25. jūnijā persona, kas iestājusies lietā, Werner & Mertz GmbH iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants).

6 Iebildumi bija pamatoti ar šādu Vācijas grafisku preču zīmi:

7 1994. gada 15. jūlijā šī preču zīme tika reģistrēta ar Nr. 2079354 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē Nicas nolīguma izpratnē un atbilst šādam aprakstam: “mazgāšanas un balināšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi; ziepes; ādas, plastmasas un tekstila izstrādājumu, it īpaši kurpju, impregnēšanas, tīrīšanas, aizsargāšanas un kopšanas aģenti; ziede, grīdas tīrīšanas un kopšanas līdzekļi; paklāju tīrīšanas un kopšanas līdzekļi; ugunsdroši materiāli un audumi; traipu tīrītāji; santehnisko iekārtu mazgāšanas līdzekļi”.

8 Iebildumi attiecās uz reģistrācijas pieteikumā minētajām precēm, kas ietilpst 3. klasē, kuras pēc ierobežojuma, kas izdarīts procedūras ITSB laikā, atbilst šādam aprakstam: “vaski; pulēšanas krēmi, tīrīšanas līdzekļi, krēmi ādai, izstrādājumi ādas aizsardzībai, mazgāšanas līdzekļi, kas visi paredzēti automašīnu kopšanai”.

9 Iebildumi bija pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) paredzēto pamatu.

10 2005. gada 15. jūlijā Iebildumu nodaļa pilnībā noraidīja iebildumus, pamatojot ar to, ka pierādījumi, ko persona, kas iestājusies lietā, iesniegusi pēc prasītājas pieprasījuma atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. pantam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. pants), bija nepietiekami, lai pierādītu, ka agrākā valsts preču zīme bija tikusi faktiski izmantota Vācijā piecus gadus pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publicēšanas datuma. Tā uzskatīja, ka visi iesniegtie pierādījumi bija sagatavoti personas, kas iestājusies lietā, ietvaros, ka tie neļāva secināt, ka preces patiešām un faktiski bija laistas apgrozībā attiecīgajā tirgū, un ka attiecīgi tie nesniedza norādes par agrākās preču zīmes izmantošanas apjomu.

11 2005. gada 9. septembrī persona, kas iestājusies lietā, par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Apelāciju padomē.

12 2005. gada 14. novembrī persona, kas iestājusies lietā, pielikumā savam procesuālajam rakstam, kurā izklāstīti apelācijas sūdzības pamati, izklāstīja pierādījumus, kas papildināja pierādījumus, kuri jau bija iesniegti pirmajā instancē. Šie jaunie pierādījumi ietvēra deviņus rēķinus, kas izrakstīti laikā no 2001. gada 20. aprīļa līdz 2002. gada 18. martam.

13 Ar 2006. gada 8. septembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju otrā padome atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu un nodeva to tai atpakaļ izskatīšanai.

14 Pirmkārt, attiecībā uz tādu pierādījumu pieņemamību, ko persona, kas iestājusies lietā, pirmo reizi iesniegusi apelācijas stadijā Apelāciju padomē un kuri vērsti uz to, lai pierādītu, ka tā bija agrāko preču zīmi izmantojusi Vācijā laikā no 1997. gada 8. aprīļa līdz 2002. gada 7. aprīlim, Apelāciju padome uzskatīja, ka deviņi rēķini ir papildu pierādījumi, kas vērsti uz to, lai apstiprinātu vai pamatotu attaisnojošus pierādījumus, kas termiņā iesniegti Iebildumu nodaļā, un ka tie bija pieņemami.

15 Apelāciju padome savu pamatojumu balstīja uz Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkts), kas piešķir ITSB rīcības brīvību ņemt vai neņemt vērā apstākļus un pierādījumus, kas iesniegti novēloti, izvērtējot visus lietas atbilstošos apstākļus.

16 Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai šie papildu pierādījumi bija tādi, lai pierādītu agrākās preču zīmes izmantošanu Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta (tagad Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts) izpratnē, Apelāciju padome uzskatīja, ka iesniegtie pierādījumi juridiski pietiekami pierādīja agrākās preču zīmes izmantošanu attiecībā uz precēm “pulēšanas krēmi” un “krēmi ādai”. Apelāciju padome secināja, ka šie pierādījumi pamatoja un apstiprināja informāciju, kas bija ietverta liecībā un cenrāžos, un ka šķiet, ka tie atbilst ziņojumiem par apgrozījumu.

Lietas dalībnieku prasījumi

17 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18 ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

19 Savu prasību pamatojot, prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 43. panta pārkāpuma un Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), 22. noteikuma pārkāpuma. Šis pamats iedalāms divās daļās.

Par rēķinu, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, ņemšanu vērā

20 Prasītāja būtībā apgalvo, ka Apelāciju padome, pārkāpjot Regulas Nr. 40/94 43. pantu un Regulas Nr. 2868/95 22. noteikumu, ir atzinusi par pieņemamiem dokumentus, kas novēloti pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē. Prasītāja uzskata, ka Apelāciju padomei būtu bijusi jāņem vērā vēlā procesa stadija, kurā šī iesniegšana notikusi, un šo pierādījumu iesniegšanas apstākļi, lai tos noraidītu.

21 Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka dokumenti, ko persona, kas iestājusies lietā, iesniegusi 2005. gada 14. novembrī līdz ar rakstu, kurā izklāstīti apelācijas sūdzības pamati, pamatojot tos, kas jau bija iesniegti pirmajā instancē, nav tikuši iesniegti termiņā, ko būtībā norādījusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 19. un 20. punktā. Savukārt lietas dalībnieki nav vienisprātis par iespēju ITSB ņemt vērā minētos dokumentus.

22 Šajā ziņā ir jānorāda, kā tas izriet no Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta formulējuma, ka, atbilstoši vispārējam noteikumam un ja vien nav noteikts pretējais, faktu un pierādījumu iesniegšana, ko veic lietas dalībnieki, ir iespējama pēc termiņa beigām, kas šādai iesniegšanai ir noteikts Regulā Nr. 40/94, un ka ITSB nekādā veidā nav liegts ņemt vērā faktus un pierādījumus, kas ir izvirzīti vai iesniegti novēloti (Tiesas 2007. gada 13. marta spriedums lietā C‑29/05 P ITSB/Kaul, Krājums, I‑2213. lpp., 42. punkts).

23 Tomēr no minētā formulējuma pavisam noteikti izriet arī tas, ka šāda novēlota faktu un pierādījumu izvirzīšana vai iesniegšana attiecīgajam lietas dalībniekam nepiešķir beznosacījuma tiesības pieprasīt ITSB, lai tas šos faktus vai pierādījumus ņemtu vērā (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Kaul, 43. punkts).

24 Šāda vērā ņemšana, ko veic ITSB, ciktāl tam ir jālemj iebildumu procesā, var it īpaši būt pamatota, ja tas uzskata, pirmkārt, ka novēloti iesniegtie pierādījumi ir tādi, kas, spriežot no pirmā acu uzmetiena, varētu būt nozīmīgi attiecībā uz tam iesniegto iebildumu iznākumu, un, otrkārt, procesa stadija, kurā notikusi šī novēlotā iesniegšana un tās norises apstākļi neiestājas pret šo ņemšanu vērā (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Kaul, 44. punkts).

25 Šajā ziņā uzreiz ir jānoraida prasītājas arguments, ka iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Kaul izskatāmajā lietā nav piemērojams, jo pierādījumi minētajā lietā neattiecas uz agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu. Pietiek norādīt, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā ITSB/Kaul Tiesa ir sniegusi savu interpretāciju Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. pantam, kas, pretēji prasītājas norādītajam, nekādi neaprobežojas ar to, kā jārīkojas gadījumā, kad novēloti iesniegti pierādījumi par prasības pamatotību, bet gan ļauj ITSB ņemt vērā visa veida novēloti izvirzītus apstākļus un pierādījumus. Turklāt Tiesa nesen ir apstiprinājusi, ka tās interpretācija Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktam ir piemērojama arī gadījumā, kad novēloti iesniegti pierādījumi par agrākas preču zīmes faktisko izmantošanu (šajā ziņā skat. 2011. gada 19. maija spriedumu lietā C‑308/10 P Union Investment Privatfonds/ITSB, Krājumā nav publicēts, 40.–45. punkts).

26 Attiecībā uz kārtību, kādā ITSB izmanto iepriekš minēto rīcības brīvību, ir jānorāda, pirmkārt, ka Apelāciju padome pamatoti ir tieši konstatējusi, ka tai bija rīcības brīvība Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta izpratnē, apstrīdētā lēmuma 22. punktā norādot, ka “ITSB ir jāizlemj savas pilnīgas rīcības brīvības ietvaros ņemt vai neņemt vērā novēloti iesniegtus pierādījumus, izvērtējot visus atbilstošos lietas apstākļus”.

27 Otrkārt, Apelāciju padomes sniegtais pamatojums ļauj attaisnot tās lēmumu, ievērojot apstākļus, pieņemt pierādījumus, kas pirmo reizi iesniegti tai. Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 25. punktā norāda, ka Iebildumu nodaļas lēmumā bija uzskatīts, ka persona, kas iestājusies lietā, nebija iesniegusi neatkarīgus pierādījumus par saviem pārdošanas apjomiem, kas varētu apstiprināt vai pamatot dokumentus, kurus tā bija izstrādājusi savos ietvaros attiecībā uz agrākās preču zīmes izmantošanas apjomu. Līdz ar to Apelāciju padome uzskatīja, ka tai bija rīcības brīvība un ka tai bija pamats pieņemt pierādījumus, kas iesniegti ar rakstu, kurā izklāstīti apelācijas sūdzības pamati un kuri vērsti uz to, lai apstiprinātu vai pamatotu attaisnojošos dokumentus, kas termiņā iesniegti Iebildumu nodaļā.

28 Treškārt, apstrīdētajā lēmumā ir tieši aplūkots jautājums par deviņu rēķinu attiecināmību uz lietas iznākumu un tajā nolemts tos pieņemt, jo tie ir papildu pierādījumi, kas sniedzot paskaidrojumus par jautājumiem, kuri saistīti ar agrākās preču zīmes izmantošanas apjomu, tas ir, jautājumiem, attiecībā uz kuriem pierādījumi jau bija tikuši iesniegti pirmajā instancē. Turklāt ir jāuzsver, sekojot ITSB piemēram, ka apelāciju padome nav aprobežojusies ar to, ka būtu izvērtējusi nozīmi, kāda, spriežot no pirmā acu uzmetiena, ir dokumentiem, kā to prasa Tiesa, bet tā ir drīzāk veikusi pilnīgu vērtējumu, kas faktiski parādīja, ka jaunie pierādījumi patiesībā grozīja procesa iznākumu, kā to apliecina apstrīdētā lēmuma 26.–31. punkts.

29 Ceturtkārt, attiecībā uz “citiem” apstākļiem, kas var iestāties pret to, ka vērā tiek ņemti novēloti iesniegtie rēķini, ir jāuzsver, ka no lietas materiāliem neizriet, ka personai, kas iestājusies lietā, bija nodoms ļaunprātīgi pagarināt procesu vai ka tā būtu pierādījusi neuzmanību, iesniedzot pierādījumus pirmajā instancē.

30 Kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka procesa stadija, kurā notikusi novēlotā pierādījumu iesniegšana, iestājas pret to ņemšanu vērā, tam vēl jo vairāk nevar piekrist. Izskatāmajā lietā personai, kas iestājusies lietā, pēc Iebildumu nodaļas lēmuma bija iespēja iesniegt papildu pierādījumus, lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, un Apelāciju padomei bija rīcības brīvība tos pieņemt. Apelāciju padome šos pierādījumus ir ņēmusi vērā, un tas, ko prasītāja apgalvo esam kavējumu procesā, patiesībā ir tikai normāla tādas procedūras norise, kurā Apelāciju padome var atcelt Iebildumu nodaļas lēmumu.

31 Visbeidzot attiecībā uz pārbaudi, vai attiecīgā gadījumā viena regulas norma iestājas pret to, ka tiek pieņemti jauni pierādījumi šajā procesa stadijā, ir jānorāda, ka iespēja lietas dalībniekiem procesā ITSB izvirzīt apstākļus un pierādījumus pēc tam, kad beidzies šim mērķim noteiktais termiņš, nepastāv beznosacījuma veidā, bet gan, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul 42. punkta, ir pakļauta nosacījumam, ka nav noteikts pretējais. Vienīgi tad, ja šis nosacījums ir izpildīts, ITSB ir rīcības brīvība attiecībā uz novēloti izvirzītu apstākļu un pierādījumu ņemšanu vērā, ko Tiesa tam ir atzinusi, interpretējot Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑86/05 K & L Ruppert Stiftung/ITSB – Lopes de Almeida Cunha u.c. (“CORPO livre”), Krājums, II‑4923. lpp., 47. punkts).

32 Tomēr, izmantojot formulējumu “ja nav noteikts pretējais” attiecībā uz normām, kas var ierobežot rīcības brīvību, kura ITSB piešķirta ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā ITSB/Kaul nav tieši norādījusi, kuras Regulas Nr. 40/94 normas bija domātas. Tā vēl jo vairāk nav precizējusi, vai šis formulējums tāpat ietver arī Regulu Nr. 2868/95 un, konkrētāk, Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punktu.

33 Ir jānorāda, ka, tā kā Komisija ir pieņēmusi Regulu Nr. 2868/95 saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 140. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 145. pants), tās noteikumi ir jāinterpretē saskaņā ar pēdējās minētās regulas noteikumiem (Vispārējās tiesas 2009. gada 25. marta spriedums lietā T‑191/07 Anheuser-Busch/ITSB – Budějovický Budvar (“BUDWEISER”), Krājums, II‑691. lpp., 73. punkts).

34 Tādējādi izskatāmajā lietā prasītājas argumenti, ka Apelāciju padomei, pamatojoties uz Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkta pamata bija pienākums noraidīt personas, kas iestājusies lietā, novēloti iesniegtos dokumentus, nevarot piemērot Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu, izraisītu to, ka tiek dota priekšroka īstenošanas regulas normu interpretācijai, kas ir pretēja skaidrām vispārējās regulas normām (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”, 73. punkts un tajā minēta judikatūra).

35 Turklāt tas, ka tiek saglabāta iespēja pieņemt papildu pierādījumus, atbilst iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul garam. Lietā, kura ir šī sprieduma pamatā, Tiesa attaisnoja novēloti iesniegtu pierādījumu pieņemšanu, balstoties uz tiesiskās drošības un pareizas tiesvedības principiem, saskaņā ar kuriem iebildumu izvērtēšanai pēc būtības ir jābūt iespējami pilnīgākai, lai novērstu tādu preču zīmju reģistrāciju, kuras varētu vēlāk tikt atzītas par spēkā neesošām. Līdz ar to šie principi var būt pārāki par procesuālās efektivitātes principu, kas ir pamatā nepieciešamībai ievērot termiņus, ja attiecīgās lietas apstākļi to attaisno.

36 No tā izriet, ka nevar uzskatīt, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkts būtu tāds, kurā “būtu noteikts pretējais” iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul izpratnē.

37 Ir patiesība, kā Vispārējā tiesa jau nospriedusi, ka Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts), kā tie īstenoti ar Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 1. punktu redakcijā, kas piemērojama, pirms tā tika grozīta ar Komisijas 2005. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1041/2005 (OV L 172, 4. lpp.), kas kļuvis par tās pašas regulas 22. noteikuma 2. punktu pēc šiem grozījumiem, ir noteikts, ka agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījuma iesniegšana pēc šim nolūkam piešķirtā termiņa beigām principā izraisa iebildumu noraidīšanu un šajā ziņā ITSB nav rīcības brīvības (iepriekš minētais spriedums lietā “CORPO livre”, 48. un 49. punkts).

38 Tomēr Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkta otrais teikums nevar tikt interpretēts kā tāds, kas aizliedz pieņemt izskatīšanai papildu pierādījumu jaunu faktu rašanās gadījumā, pat ja šāds pierādījums ir iesniegts pēc minētā termiņa beigām (iepriekš minētais spriedums lietā “CORPO livre”, 50. punkts).

39 No tā izriet, ka, pat ja pierādījumu par izmantošanu pieņemšanai jābūt pakļautai tam, ka parādās “jauns elements”, izskatāmajā lietā pastāvēja vairāk nekā ticami iemesli, kas bija par labu šo pierādījumu pieņemšanai.

40 Izskatāmajā lietā “jaunais elements”, kā tas paredzēts iepriekš minētajā spriedumā lietā “CORPO livre”, ir Iebildumu nodaļas lēmums. Gadījumā, kad iebildumu iesniedzējs noteiktajā termiņā iesniedz sākotnējos atbilstošos pierādījumus, labā ticībā uzskatot, ka tie ir pietiekami, lai pamatotu savas pretenzijas, un tikai ar Iebildumu nodaļas lēmumu uzzina, ka šie pierādījumi netiek uzskatīti par pietiekamiem, nepastāv nekāds pamatots iemesls, kas liedz nostiprināt vai paskaidrot šo sākotnējo pierādījumu saturu, iesniedzot papildu pierādījumus, ja tas lūdz Apelāciju padomei veikt jaunu, pilnīgu lietas izskatīšanu.

41 Arguments, ka iebildumu iesniedzējiem, kas uzņemas pierādīšanas pienākumu un kam tas ir jāizpilda, principā ir iespēja iesniegt pilnīgus pierādījumus no paša procesa sākuma kopā ar to apsvērumiem, nav pārliecinošs. Pēc definīcijas, tāpat visos gadījumos, kad pierādījumi ir iesniegti novēloti, sākotnēji noteiktais termiņš nav ievērots. Ja tikai ar vienkāršu apstākli, ka termiņš nav ticis ievērots, būtu pietiekami, lai izslēgtu iespēju iesniegt papildu pierādījumus, Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts nekad nebūtu piemērojams un attiecīgi tam tiktu liegta jebkāda piemērošanas joma.

42 Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāuzskata, ka prasītājas izvirzītie argumenti nevar ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu ziņā ar to, ka ir ņemti vērā agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumi, kas pirmo reizi izvirzīti Apelāciju padomē. Līdz ar to prasītājas pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

Par agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumiem

43 Prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome esot kļūdaini uzskatījusi, ka personas, kas iestājusies lietā, iesniegtie dokumenti kopumā pierādīja agrākās preču zīmes faktisku uzmantošanu. Faktiski tie deviņi rēķini, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, pat apskatīti kopsakarā ar citiem pierādīšanas līdzekļiem, nepieļaujot, uzskata prasītāja, pierādīt agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu Vācijas teritorijā attiecīgajā laika periodā.

44 Kā izriet no Regulas Nr. 40/94 devītā apsvēruma, likumdevējs uzskatīja, ka agrākās preču zīmes aizsardzība ir pamatota tikai, ciktāl šī preču zīme ir tikusi faktiski izmantota. Atbilstoši šim apsvērumam Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs var lūgt apliecinājumu, ka piecu gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma, kas ir iebildumu priekšmets, publicēšanas agrākā preču zīme ir tikusi faktiski izmantota teritorijā, kurā tā ir aizsargāta.

45 Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punktu izmantošanas pierādījumiem jāattiecas uz agrākās preču zīmes izmantošanas vietu, laiku, apjomu un raksturu (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 10. septembra spriedumu lietā T‑325/06 Boston Scientific/ITSB – Terumo (“CAPIO”), Krājumā nav publicēts, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

46 Interpretējot faktiskas izmantošanas jēdzienu, jāņem vērā fakts, ka prasības, saskaņā ar kuru agrākai preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis ir mazināt konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nav ekonomiski pamatota iemesla, kas izriet no preču zīmes faktiskas izmantošanas tirgū (Vispārējās tiesas 2003. gada 12. marta spriedums lietā T‑174/01 Goulbourn/ITSB – Redcats (“Silk Cocoon”), Recueil, II‑789. lpp., 38. punkts). Savukārt minētā prasība neparedz ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciālā izmantošana sasniedz kvantitatīvi nozīmīgu apjomu (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑203/02 Sunrider/ITSB – Espadafor Caba (“VITAFRUIT”), Krājums, II‑2811. lpp., 38. punkts, un 2007. gada 8. novembra spriedums lietā T‑169/06 Charlott/ITSB – Charlo (“Charlott France Entre Luxe et Tradition”), Krājumā nav publicēts, 33. punkts).

47 Preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā izmantota atbilstoši tās pamata funkcijai, t.i., garantēt to preču vai pakalpojumu identitāti, attiecībā uz kurām tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu, izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt preču zīmes piešķirtās tiesības (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 13. maija spriedumu lietā T‑183/08 Schuhpark Fascies/ITSB – Leder & Schuh (“jello SCHUHPARK”), Krājumā nav publicēts, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā noteikums attiecībā uz faktisku izmantošanu prasa, ka šai preču zīmei, kas ir aizsargāta konkrētajā teritorijā, jābūt izmantotai publiski un ārēji (iepriekš minētie spriedumi lietā “Silk Cocoon”, 39. punkts; lietā “VITAFRUIT”, 39. punkts, un lietā “Charlott France Entre Luxe et Tradition”, 34. punkts).

48 Preču zīmes faktiskās izmantošanas rakstura vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā uzskata par pamatotu, lai saglabātu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”, 101. punkts).

49 Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota agrākā preču zīme, arī jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu komerciālais apjoms un, otrkārt, izmantošanas perioda ilgums, kā arī izmantošanas biežums (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”, 102. punkts).

50 Jautājums par to, vai izmantošana no kvantitatīvā viedokļa ir pietiekama, lai saglabātu vai radītu tirgus daļu precēm vai pakalpojumiem, kurus aizsargā preču zīme, ir atkarīgs no vairākiem faktoriem un katra atsevišķa gadījuma izvērtēšanas. Šo preču un pakalpojumu iezīmes, preču zīmes izmantošanas biežums vai regularitāte, tas, vai preču zīme ir izmantota visu īpašnieka identisko preču vai pakalpojumu tirdzniecībā vai arī tikai daļā no tiem, vai pierādījumi, kurus var iesniegt īpašnieks, ir faktori, kurus var ņemt vērā (Tiesas 2006. gada 11. maija spriedums lietā C‑416/04 P Sunrider/ITSB, Krājums, I‑4237. lpp., 71. punkts).

51 Lai šajā gadījumā pārbaudītu, vai agrākā preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus faktorus, kam šajā gadījumā ir nozīme (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”, 104. punkts). Šis vērtējums nozīmē noteiktu savstarpējo saistību, kas pastāv starp vērā ņemamajiem faktoriem. Tā ar minēto preču zīmi pārdoto preču nelielo apjomu var kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte vai ievērojams pastāvīgums šīs preču zīmes izmantošanas laikā un otrādi. Turklāt ar agrāku preču zīmi pārdoto preču apgrozījumu, kā arī pārdošanas apjomu nedrīkst vērtēt absolūtā izteiksmē, bet tie jāvērtē saistībā ar citiem attiecīgajiem faktoriem, tādiem kā komercdarbības apjoms, ražošanas vai pārdošanas kapacitāte vai dažādošanas pakāpe uzņēmumā, kas izmanto preču zīmi, kā arī preču vai pakalpojumu raksturs attiecīgajā tirgū. Tādēļ, lai agrākas preču zīmes izmantošanu kvalificētu kā faktisku izmantošanu, nav nepieciešams, lai tās izmantošana vienmēr būtu kvantitatīvi nozīmīga (Tiesas 2003. gada 11. marta spriedums lietā C‑40/01 Ansul, Recueil, I‑2439. lpp., 39. punkts; Tiesas 2004. gada 27. janvāra rīkojums lietā C‑259/02 La Mer Technology, Recueil, I‑1159. lpp., 21. punkts).

52 Turklāt Vispārējā tiesa precizēja, ka preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt, pamatojoties uz varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā būtu jāpierāda ar stingriem un objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū (Vispārējās tiesas 2002. gada 12. decembra spriedums lietā T‑39/01 Kabushiki Kaisha Fernandes/ITSB – Harrison (“HIWATT”), Recueil, II‑5233. lpp., 47. punkts).

53 Tieši iepriekš iztirzāto apsvērumu kontekstā ir jāpārbauda, vai Apelāciju padome pamatoti uzskatījusi, ka persona, kas iestājusies lietā, bija iesniegusi pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu.

54 Ir jānorāda – tā kā apskatāmās preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2002. gada 8. aprīlī, Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktā paredzētais piecu gadu periods tādējādi ilgst no 1997. gada 8. aprīļa līdz 2002. gada 7. aprīlim. Turklāt personas, kas iestājusies lietā, Apelāciju padomei iesniegtie pierādījumi, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu Vācijā, ir šādi:

– personas, kas iestājusies lietā, ģenerāldirektora ar zvērestu apliecināta izziņa, kas datēta ar 2003. gada 3. decembri;

– divas brošūras, kurās detalizēti aprakstītas preces, kas pārdotas, izmantojot personas, kas iestājusies lietā, grafisko apzīmējumu, ar atbilstošo rindkopu tulkojumu; neviens no šiem dokumentiem nav datēts;

– divi preču iepakojumu paraugi ar ietvertu tulkojumu angļu valodā, neviens no šiem dokumentiem nav datēts;

– divi cenrāži ar daļējiem tulkojumiem, kas ietver norādi “spēkā no” un 2001. gada 1. aprīļa un 2000. gada 1. janvāra datumus;

– trīs ziņojumi par mēneša apgrozījumu, kas datēti ar 1997., 1998. un 1999. gadu;

– divi ziņojumu par apgrozījumu, kas datēti ar 2003. gadu.

55 Kas attiecas uz personas, kas iestājusies lietā, pierādījumiem, kuri pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, pamatojot pierādījumus, kas jau iesniegti pirmajā instancē, tie ir deviņi rēķini, kas datēti ar laika periodu no 2001. gada 20. aprīļa līdz 2002. gada 18. martam.

56 Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasītāja nošķir argumentus, kas attiecas uz dokumentiem, kas iesniegti Iebildumu nodaļā, un dokumentiem par pierādījumu vērību, kāda ir rēķiniem, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē.

57 Attiecībā uz dokumentiem, kas iesniegti pirmajā instancē, prasītāja apgalvo, ka tie ir acīmredzami nepietiekami, lai pierādītu agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu, pirmkārt, tādēļ, ka tie ir personas, kas iestājusies lietā, sagatavoti, un, otrkārt, tādēļ, ka neviens no tiem neietver norādes, kādas prasa Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punkts, proti, informāciju par izmantošanas ilgumu, vietu, apjomu un raksturu.

58 Kas attiecas uz izziņu, kas apliecināta ar zvērestu, ir svarīgi norādīt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu pierādījuma vērtību, kāda ir “no rakstveida paziņojumiem, kas apstiprināti ar zvērestu vai ar līdzīgām sekām atbilstoši tās valsts likumiem, kurā paziņojums sastādīts,” Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē (tagad – Regulas Nr. 207/2009 78. panta 1. punkta f) apakšpunkts), ir jāpārbauda tajā ietvertās informācijas ticamība un patiesīgums, it īpaši ņemot vērā dokumenta izcelsmi, tā izstrādes apstākļus, tā adresātu, un sev izvirzīt jautājumu par to, vai no tā satura viedokļa dokuments šķiet saprātīgs un ticams (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā T‑86/07 Deichmann-Schuhe/ITSB – Design for Woman (“DEITECH”), Krājumā nav publicēts, 47. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā “jello SCHUHPARK”, 38. punkts).

59 No tā izriet, ka, lai arī, ņemot vērā saiknes, kas vieno izziņas autoru un personu, kas iestājusies lietā, šī izziņa ir jāapstiprina ar citu prasītājas iesniegto pierādījumu saturu, lai tam būtu pierādījuma vērtība, tomēr apstāklis, ka šādu izziņu izsniedzis personas, kas iestājusies lietā, ģenerāldirektors, pats par sevi nevarētu tam liegt jebkādu vērtību. Turklāt, kā norādīts tālāk, informācija, kas sniegta ar izziņu, ir faktiski apstiprināta ar citiem ITSB iesniegtajiem pierādījumiem. Attiecīgi šis prasītājas arguments ir jānoraida.

60 Kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka neviens no pierādījumiem neietver visas norādes, kas prasītas Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punktā, sekojot ITSB piemēram, ir jānorāda, ka metode, kādu izmantojusi prasītāja, lai analizētu pierādījumus, kas izpaužas tādējādi, ka iesniegtie dokumenti tiek sadalīti vairākās daļās, cenšoties noraidīt lielāko iespējamo dokumentu skaitu to neatbilstības dēļ, nav savienojama, pirmkārt, ar principu, ka pierādījumi ir jāvērtē visaptveroši, un, otrkārt, ar nostāju, kādu paudusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Ansul, saskaņā ar kuru, vērtējot preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu, vērā ir jāņem visi fakti un apstākļi, kas ir atbilstoši, lai konstatētu tās komerciālās izmantošanas faktiskumu (iepriekš minētais spriedums lietā Ansul, 38. punkts).

61 Turklāt, ja Regulas Nr. 2869/95 22. noteikumā ir minētas norādes par izmantošanas vietu, ilgumu, apjomu un raksturu, un sniedz pieņemamu pierādījumu piemērus, tādus kā iepakojumi, uzlīmes, cenrāži, katalogi, faktūrrēķini, fotogrāfijas, laikrakstu sludinājumi un rakstiski paziņojumi, šis noteikums nekādi nenozīmē, ka ikvienam pierādījumam jāietver informācija par katru no četriem elementiem, par ko jāiesniedz pierādījumi par faktisku izmantošanu, proti, izmantošanas vietu, ilgumu, raksturu un apjomu.

62 No tā izriet, ka prasītājas arguments, ka noteikti pierādījumi nevar tikt ņemti vērā, jo tie vienlaikus nepierāda visus četrus prasītos elementus, tādējādi ir nepamatots un ir jānoraida. Tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka izskatāmajā lietā iesniegtās brošūras, cenrāži, paziņojumi skaidri apliecina izmantošanas vietu, ilgumu un raksturu vai nu tiešā veidā, vai izmantojot dedukcijas metodi.

63 Šajā ziņā ir jānorāda, ka brošūrās un abos iepakojuma paraugos preces tiek prezentētas vācu valodā. Ir tiesa, ka uz viena no iepakojumiem preces izmantošanas veids un apraksts ir arī franču un angļu valodā, un to, kā norāda persona, kas iestājusies lietā, izskaidro apstāklis, ka attiecīgās preces tiek reimportētas no citām Eiropas valstīm. Katrā ziņā šīs norādes neliek apšaubīt apstākli, ka paredzētais tirgus ir Vācija. To pierāda arī cenrāži, kas norādīti Vācijas markās un/vai EUR atkarībā no gada, tādējādi apstiprinot personas, kas iestājusies lietā, ģenerāldirektora izziņu par izmantošanas vietu. Grafiskā preču zīme, kāda tā tikusi reģistrēta, parādījās visās brošūrās, uz iepakojuma, kā arī uz cenrāžiem. Ziņojumi par apgrozījumu norāda, ka faktiski notika pārdošana. Turklāt šo elementu apstiprina rēķini. Lai arī vārds “bufalo” noteiktos gadījumos ir saīsināts, saīsinājums var norādīt vienīgi uz vārdu “bufalo”. Tādējādi, piemēram, 2001. gada 20. decembra rēķinā minēta “buf. shoe polish schwarz 75 ml”. Norāde uz šo preci atrodama arī uz cita tajā pašā dienā izrakstīta rēķina un pēdējā gadījumā atbilst precei “bufalo shoe polish black 75ml”. Tātad izmantošanas raksturs ir pietiekami pamatots.

64 Pretēji prasītājas apgalvotajam, izmantošana ir pierādīta tikai attiecībā uz kurpju kopšanas līdzekļiem. Brošūras apliecina, ka bez vaska, persona, kas iestājusies lietā, pārdeva arī ziepes, uz kurām skaidri norādīts, ka tās paredzētas “visa veida gludai ādai”, taukus ādai un līdzekļus, uz kuriem attēloti vienīgi ādas izstrādājumi vai apģērbi, tādējādi norādot, ka tiem paredzēti “BUFALO” izstrādājumi. Līdz ar to prasītājas argumentācija šajā jautājumā nav atbilstoša un ir jānoraida.

65 Tāpat ir jānoraida prasītājas arguments, ka dokumenti bez datuma vai dokumenti, kuri datēti ar datumu, kas neietilpst vērā ņemamajā periodā, arī nepiesaista interesi. Pat pieņemot, ka šie dokumenti paši par sevi neļauj secināt, ka bijusi faktiska izmantošana, ir jākonstatē, ka preces komerciālā dzīve principā ilgst noteiktu periodu, un izmantošanas turpināšanās ir daļa no norādēm, kas ir jāņem vērā, lai pierādītu, ka izmantošana bija objektīvi paredzēta, lai radītu vai saglabātu tirgus daļu, šāda veida dokumentiem ne tikai neesot tādiem, kas nepiesaista interesi, bet tie izskatāmajā lietā ir jāņem vērā un jānovērtē kopsakarā ar pārējiem pierādījumiem, jo tie var sniegt a posteriori pierādījumus par preču zīmes reālu un faktisku izmantošanu komercdarbībā.

66 Kas attiecas uz rēķiniem, kuri pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, prasītāja apstrīd to pierādījuma spēku, pamatojot ar to, ka, pirmkārt, tie pierāda tikai sporādisku izmantošanu, ievērojot preču raksturu (lētas preces), konkrētā ģeogrāfiskā tirgus plašumu (Vācija) un atbilstošos patērētājus (sabiedrība kopumā), un ka tās atbilst tikai niecīgai daļai no apgrozījuma, kas minēts ar zvērestu apliecinātajā paziņojumā, otrkārt, ka šos rēķinus sagatavojusi cita vienība, kādēļ nav pierādīts, ka tā ir īpašnieka pilnvarota persona, treškārt, ka tie neattiecas uz visu piecu gadu periodu, bet gan tikai uz trīspadsmit mēnešiem un, visbeidzot, ka tie, lielākais, varēja apliecināt izmantošanu attiecībā uz kurpēm, taču ne attiecībā uz pulēšanas krēmiem un ādai paredzētiem krēmiem kopumā.

67 Izskatāmajā lietā attiecībā uz papildu rēķiniem un to ietekmi uz izmantošanas apjoma vērtējumu Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka, kopā ar citiem pierādījumiem šie rēķini “[..] sniedza pierādījumus par izmantošanu, kas ir objektīvi piemērota, lai radītu vai saglabātu noieta tirgu pulēšanas krēmiem [un] ādai paredzētiem krēmiem[; turklāt] komerciālais apjoms salīdzinājumā ar izmantošanas ilgumu un biežumu nav tik nenozīmīgs, lai secinātu, ka izmantošana ir tīri simboliska, minimāla vai fiktīva un ka tās vienīgais mērķis ir uzturēt preču zīmes tiesību aizsardzību”.

68 Apelāciju padome šādu secinājumu izdarīja pēc tam, kad bija rūpīgi izvērtējusi dokumentus un ņemot vērā šādus konkrētus apsvērumus:

“Deviņi rēķini izrakstīti laika periodā no 2001. gada aprīļa līdz 2002. martam. [Personas, kas iestājusies lietā] ģenerāldirektors savā paziņojumā ir norādījis, ka preces un materiāli kurpju kopšanai ir iebildumu iesniedzējai devuši apgrozījumu EUR 6 653 237 laika periodā no 2000. gada līdz 2003. gadam. Šie deviņi rēķini attiecas uz pārdošanas darījumiem par aptuveni EUR 1600 un parāda, ka preces “BUFALO” ir tikušas piegādātas nelielā apjomā (12, 24, 36, 48, 60, 72 vai 144 gabali) dažādiem klientiem. Tas šķiet atbilstam zemajiem pārdošanas apjomiem, kas minēti paziņojumā, kas tik tikko pārsniedz vienu miljonu EUR gadā tādām precēm kā krēmi, kas lielā mērā tiek izmantotas lielākajā Eiropas tirgū, tas ir, Vācijā, kas ietver aptuveni 80 miljonus potenciālo patērētāju. Turklāt rēķinos piemērotie tarifi lielā mērā atbilst tarifiem, kas ietverti cenrāžos, kuri kā dokuments (d) iesniegti Iebildumu nodaļā”.

69 Šie secinājumi atbilst Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru, ja tas atbilst patiesam komerciālam mērķim, pat ar minimālu preču zīmes, kurai faktiski ir tikai viens importētājs attiecīgajā dalībvalstī, izmantošanu var pietikt, lai konstatētu faktisku izmantošanu (iepriekš minētais spriedums lietā Ansul, 39. punkts, un iepriekš minētais rīkojums lietā La Mer Technology, 21. punkts).

70 No tā izriet, ka ir jānoraida prasītājas arguments, ka rēķinos minētie pārdošanas darījumi pierāda vienīgi sporādisku izmantošanu, ņemot vērā preču raksturu un ģeogrāfiskā tirgus apjomu.

71 Turklāt ir jānorāda, ka izmantošanas apjoma novērtējums nedrīkst balstīties vienīgi uz pārdošanas apjomu, kas tieši minēts šajos rēķinos. Rēķini tāpat netieši sniedz norādes par agrākās preču zīmes izmantošanu. Piemēram, apstāklis, ka iesniegtie rēķini neietver secīgus numurus un būtībā ir izrakstīti dažādos mēnešos, liek secināt, ka persona, kas iestājusies lietā, ir iesniegusi vienīgi pierādījumus par pārdošanas darījumu piemēriem. Tomēr šie piemēri ļauj ar saprātīgu ticamības pakāpi domāt, ka attiecīgo preču kopējie pārdošanas apjomi patiesībā ir lielāki nekā tieši minētie. Tāpat apstāklis, ka šie rēķini ir adresēti dažādiem izplatītājiem, parāda, ka izmantošanai ir pietiekams apmērs, lai atbilstu patiesai un nopietnai komerciālai darbībai, un ka tas nav tikai mēģinājums simulēt faktisku izmantošanu, izmantojot vienmēr vienu un to pašu izplatītāju loku.

72 Līdz ar to Apelāciju padome ir pamatoti uzskatījusi, ka summas, kas parādās rēķinos, nebija tik zemas, lai liktu domāt, ka šie pārdošanas darījumi būtu īstenoti vienīgi ar mērķi saglabāt preču zīmi reģistrā, nevis lai to faktiski izmantotu, un ka ar to bija pietiekami, lai secinātu, ka izskatāmajā lietā persona, kas iestājusies lietā, bija iesniegusi pierādījumus par šo faktisko izmantošanu, kas tai bija jāpierāda.

73 Attiecībā uz argumentu, ka rēķinus izrakstījusi cita vienība, nevis persona, kas iestājusies lietā, attiecībā uz kuru nav pierādīts, ka tā bija īpašnieka pilnvarota persona, ir jānorāda, ka sabiedrība, kas izraksta rēķinus, ir norādīta vienā no brošūrām, kā arī cenrādī, kas ir spēkā no 2001. gada 1. aprīļa, un ziņojumā par apgrozījumu par 2000.–2003. gadu. Cenrādī nosaukumam Bergal Nico Solitaire seko norāde “Vertriebsgesellschaft mbH”, ko var tulkot kā “izplatītājsabiedrība”. Tāda pati norāde parādās uz veidlapām, uz kurām ir attiecīgie deviņi rēķini. Turklāt sabiedrības elektroniskā pasta adrese rēķinu apakšmalā pierāda, ka šī adrese tiek uzturēta ar personas, kas iestājusies lietā, interneta vietni, proti, BNS@WERNER-MERTZ.COM. Šie pierādījumi apstiprina personas, kas iestājusies lietā, apgalvojumu, ka sabiedrība Bergal Nico Solitaire ir personas, kas iestājusies lietā, izplatītājsabiedrība vai vismaz attiecīgā sabiedrība, kas cieši saistīta ar personu, kas iestājusies lietā.

74 Turklāt arguments, ka rēķini neattiecas uz visu piecu gadu periodu, bet tikai uz trīspadsmit mēnešiem, arī ir jānoraida, jo nav nepieciešams, ka izmantošana ilgst visu piecu gadu periodu, bet gan periodu, kas ir pietiekami ilgs, lai pierādītu, ka šī izmantošana ir faktiska. Tāpat ar zvērestu apliecinātajā paziņojumā ir pietiekami daudz informācijas šajā ziņā, un līdz ar to nevar apgalvot, ka izskatāmajā lietā izmantošana būtu ilgusi tikai ar trīspadsmit mēnešiem.

75 Visbeidzot arguments, ka pierādījumi var pierādīt izmantošanu, lielākais, attiecībā uz kurpēm, bet ne attiecībā uz pulēšanas krēmiem un krēmiem, kas paredzēti ādai kopumā, arī nav pamatots, ciktāl ar to izvirzīta nošķiršana, kas neatbilst nekādam reālam segmentam tirgū, kurā no komercdarbības viedokļa varētu tikt iedalītas preces, uz kurām balstīti iebildumi.

76 No tā izriet, ka rēķini, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, ir pietiekami, lai kopā ar citiem pierādījumiem pierādītu, ka agrākā Vācijas preču zīme, uz kuru bija balstīti iebildumi, ir tikusi faktiski izmantoti attiecībā uz Apelāciju padomes norādītajām precēm. Līdz ar to arī pamata otrā daļa ir jānoraida, tāpat kā prasība kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem

77 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

nospriež:

1) prasību noraidīt;

2) Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Forwood Schwarcz Popescu

Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. novembrī.

[Paraksti]