ĢENERĀLADVOKĀTES J. KOKOTES [J. KOKOTT] SECINĀJUMI,





sniegti 2004. gada 22. jūnijā ( )

Lieta C‑189/03

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Nīderlandes Karalisti

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Privāti drošības dienesti un detektīvsabiedrības – Iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasība – Obligātā darba apliecība – Citu dalībvalstu prasību un profesionālo kvalifikāciju ņemšana vērā

I – Ievads

1. Šajā prāvā runa ir par valsts pienākumu neizpildes procesu, kurā Eiropas Kopienu Komisija pārmet Nīderlandes Karalistei, ka tās valsts tiesību un administratīvās normas attiecībā uz privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām pārkāpj pakalpojumu sniegšanas brīvību un neatbilst arī Kopienu tiesību noteikumiem par savstarpējo profesionālās kvalifikācijas atzīšanu.

2. Būtībā runa ir par jautājumu, vai iepriekšēja Nīderlandes iestāžu atļauja ārvalstu drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām var būt priekšnosacījums darbības uzsākšanai Nīderlandē, vai arī privāto drošības dienestu vadošo personālu drīkst pakļaut atļaujas saņemšanas nosacījumam, vai šo uzņēmumu pārējam personālam ir jābūt Nīderlandes organizācijas izdotam diplomam un vai tam var uzlikt par pienākumu nēsāt līdzi Nīderlandes izdotu darba apliecību. Turklāt lietas dalībnieki strīdas jo īpaši, par to, vai Nīderlandes tiesības pietiekami nodrošina izcelsmes valstī izpildīto prasību un tur iegūto profesionālo kvalifikāciju ievērošanu.

3. Satura ziņā šī prāva ir saistīta ar virkni valsts pienākumu neizpildes procesu, kuros Tiesa attiecībā uz privāto drošības dienestu darbību jau ir pasludinājusi savus spriedumus, proti, attiecībā uz Spānijas Karalisti ( ), Beļģijas Karalisti ( ), Itālijas Republiku ( ) un, visbeidzot, Portugāles Republiku ( ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

4. Uz šo lietu attiecināmo Kopienas tiesību ietvarus veido EKL 49. pants. Šī panta pirmā punkta redakcija ir šāda:

"Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai."

B – Valsts tiesības

5. Nīderlandes tiesībās svarīgs ir 1997. gada 24. oktobrī izdotais Wet particuliere beveiligingsorganisaties en recherchebureaus ( ) (Likums par privātajiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām, turpmāk tekstā – "Drošības dienestu likums") un 1999. gada 3. martā izdotais Regeling particuliere beveiligingsorganisaties en recherchebureaus ( ) (Rīkojums par privātajiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām, turpmāk tekstā – "Drošības dienestu rīkojums"). Šos tiesību aktus papildina 1999. gada 16. martā izdotais administratīvais akts Circulaire particuliere beveiligingsorganisaties en recherchebureaus [Administratīvais cirkulārs par privātajiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām] ( ).

6. Drošības dienestu likuma 2. panta 1. punkts aizliedz privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību darbību bez atļaujas; atļauju izsniedz atbildīgais ministrs. Turklāt šī likuma 2. panta 2. punkts paredz:

"Mūsu ministrs var atbrīvot no šī aizlieguma [..], ja darbības būtība nepieprasa noteikumu piemērošanu atbilstoši 6. līdz 10. pantam. Šis atbrīvojums var būt ar nosacījumiem."

7. No Drošības dienestu likuma 7. panta 1. punkta izriet, ka arī privāto drošības dienestu vadītāju pieņemšanai darbā ir vajadzīga atbildīgā ministra izdota atļauja.

8. Drošības dienestu likuma 9. panta 8. punkts uzliek privātajiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām pienākumu rūpēties, lai darbinieki, pildot attiecīgos pienākumus, nēsātu līdzi leģitimācijas apliecību (legitimatiebewijs), kas izdota atbilstoši atbildīgā ministra noteiktam modelim. Kā tas izriet no Drošības dienestu likuma 7. panta 2. punkta kontekstā ar Drošības dienestu rīkojuma 13. panta 2. punktu, šī apliecība apliecina, ka uzņēmums ir saņēmis administratīvo atļauju, kas nepieciešama, lai pieņemtu darbā personu, kurai šāda apliecība izdota.

9. Visbeidzot, atbilstoši Drošības dienestu likuma 8. pantam, atbildīgais ministrs nosaka prasības attiecībā uz dažu kategoriju privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību personāla apmācību. Privātie drošības dienesti un detektīvsabiedrības var uzticēt uzdevumus tikai tādām personām, kas atbilst attiecīgajām prasībām par izglītību. Savukārt, šī likuma 8. panta 2. punkta otrais teikums paredz:

"Mūsu ministrs var piešķirt atbrīvojumu no šī noteikuma."

10. Drošības dienestu likuma 8. pantu precizē cita starpā Drošības dienestu rīkojuma 5. un 11. pants. Drošības dienestu rīkojuma 5. panta 1. punktā paredzēts, ka privātie drošības dienesti var uzticēt uzraudzības darbības pildīšanu tikai personām, kurām ir specifisks diploms – diploms Algemeen Beveiligingsmedewerker, ko izdod divas Nīderlandes organizācijas – Stichting Vakexamens voor de Particuliere Beveiligingsorganisaties un Stichting Ecabo. 5. panta 5. punktā atzīts, ka virkne citu diplomu ir līdzvērtīgi pēdējam, taču arī tiem ir jābūt Nīderlandes organizāciju izdotiem.

11. Drošības dienestu rīkojuma 11. panta 1. punktā paredzēts turklāt, ka privātie drošības dienesti var uzticēt signalizācijas iekārtu ierīkošanu un uzturēšanu vienīgi personām, kurām ir atbildīgā ministra atzīts diploms. Šī panta 2. punktā pavisam ir uzskaitīti četri ministra atzīto diplomu veidi, kas visi ir Nīderlandes organizāciju izdoti.

III – Fakti un pirmstiesas procedūra

12. 2000. gada 8. novembra vēstulē Komisija vērsa Nīderlandes iestāžu uzmanību uz to, ka tā uzskata Nīderlandes tiesību un administratīvās normas attiecībā uz privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām par nesaderīgām ar EKL 49. pantu, kā arī Direktīvu 89/48 ( ) un 92/51 ( ). Tā galvenokārt atsaucās uz šādiem četriem aspektiem:

– privātajiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām, lai darbotos Nīderlandē ir jāsaņem iepriekšēja Nīderlandes iestāžu izdota maksas atļauja, neņemot vērā prasības, kādām ārvalstu pakalpojumu sniedzēji jau ir pakļauti to izcelsmes valstī (Drošības dienestu likuma 2. un 3. pants),

– privāto drošības dienestu vadošajam personālam ir jāsaņem maksas atļauja (Drošības dienestu likuma 7. panta 1. un 2. punkts),

– šo uzņēmumu darbiniekiem gadījumā, ja tos nosūta uz Nīderlandi, ir jāsaņem Nīderlandes iestāžu izdota leģitimācijas apliecība (legitimatiebewijs) (Drošības dienestu likuma 6. panta e) apakšpunkts un 13. pants), kā arī

– šo uzņēmumu darbiniekiem ir jābūt Nīderlandes organizāciju izdotam diplomam, un ka signalizāciju ierīkotājiem ir izvirzītas īpašas prasības attiecībā uz to profesionālo kvalifikāciju, neņemot vērā citā dalībvalstī iegūtās kvalifikācijas pierādījumus (Drošības dienestu likuma 5. un 11. pants).

13. 2000. gada 22. decembra atbildes vēstulē Nīderlandes iestādes atzina, ka prasība saņemt atļauju un citi strīdīgie noteikumi, kā arī citā dalībvalstī iegūto kvalifikāciju automātiskās atzīšanas trūkums ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Vienlaicīgi Nīderlandes valdība uzskata, ka šāda veida ierobežojumus pamato vispārīgās intereses.

14. Par spīti šai atbildei Komisija tomēr ir pārliecināta, ka Nīderlandes noteikumi nav saderīgi ar Kopienu tiesībām, un 2001. gada 11. oktobrī nosūtīja Nīderlandes Karalistei argumentētu atzinumu.

15. Pēc Nīderlandes 2001. gada 10. decembra atbildes raksta saņemšanas, 2003. gada 30. aprīlī Komisija saskaņā ar EKL 226. panta 2. punktu cēla šo prasību.

IV – Lietas dalībnieku prasījumi

16. Komisijas sākotnējie prasījumi Tiesai bija konstatēt, ka

1) ietverot likumā par privātajiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām noteikumus, kas paredz:

– ka, neņemot vērā pienākumus, kādiem ārvalstu pakalpojumu sniedzējs jau ir pakļauts dibināšanas dalībvalstī, visiem uzņēmumiem, kuru nodoms ir sniegt pakalpojumus Nīderlandes teritorijā, ir jāsaņem atļauja un ka šīs atļaujas saņemšanai ir jāsamaksā nodeva;

– ka šo drošības dienestu vadītājiem ir jāsaņem atļauja, par ko arī ir jāmaksā nodeva;

– ka šo uzņēmumu darbiniekiem, kuri nosūtīti no dibināšanas dalībvalsts uz Nīderlandi, ir jāsaņem identitātes karte, ko izdod Nīderlandes iestādes,

– ka darbiniekiem ir Nīderlandes organizāciju izdots diploms, un kas nosaka prasības signalizāciju ierīkotāju profesionālās kvalifikācijas ziņā, neņemot vērā citā dalībvalstī iegūto kvalifikāciju,

Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants, kā arī Direktīvu 89/48/EEK un 92/51/EEK attiecībā uz vispārējo profesionālās kvalifikācijas atzīšanas regulējumu uzliktos pienākumus;

2) piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

17. Mutvārdu procesa laikā 2004. gada 5. maijā Tiesā Komisija atsauca prasības daļu, kas balstīta uz ceturto iebildumu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Komisija uztur prasību tikai attiecībā uz EKL 49. panta pārkāpumu, bet ne Direktīvu 89/48 un 92/51 pārkāpumu.

18. Līdz ar to Komisijas prasījumi ir šādi:

1) konstatēt, ka Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi tai ar EKL 49. pantu uzliktos pienākumus, jo tā Likuma par privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām ietvaros ir pieņēmusi noteikumus, kas paredz:

– ka uzņēmumiem, kas vēlas sniegt pakalpojumus Nīderlandes teritorijā, ir jāsaņem atļauja, neņemot vērā pienākumus, kādus ārvalstu pakalpojumu sniedzējam ir jāizpilda tā dibināšanas valstī, un par šo atļauju tiek prasīta nodeva;

– ka šo drošības dienestu vadošajam personālam ir jāsaņem atļauja, par ko arī ir jāmaksā nodeva, un

– ka šo uzņēmumu darbiniekiem, ko nosūta uz Nīderlandi, ir jāsaņem Nīderlandes iestāžu izdota apliecība;

2) piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Nīderlandes Karalistes prasījumi ir šādi:

1) prasību noraidīt,

2) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20. Sakarā ar daļēju Komisijas prasības atsaukšanu Nīderlandes Karaliste tomēr nav prasījusi tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu.

V – Tiesību normu vērtējums

21. Komisijas pieņemamā prasība ir pamatota, ja Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi tai ar Līgumu (EKL 228. panta 1. punktu) uzliktos pienākumus. Prasība tikai ir vienīgi par EKL 49. panta pārkāpumu.

22. Šī pienākumu neizpildes procesa pamats ir privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību patstāvīgā darbība, ko Nīderlandē pret atlīdzību veic uzņēmums ar sēdekli citā dalībvalstī un, proti, vienmēr uz noteiktu laiku, t.i., bez stabilas un turpinātas integrācijas Nīderlandes saimnieciskajā dzīvē ( ). Uz šādām darbībām ir attiecināma pakalpojumu sniegšanas brīvība (EKL 49. un 50. pants kontekstā ar EKL 48. un 55. pantu).

A – Par pirmo iebildumu – prasības privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām saņemt atļauju nesaderība ar pakalpojumu sniegšanas brīvību

23. Komisijas pirmā iebilduma priekšmets ir prasība privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām, lai uzsāktu darbību Nīderlandē, saņemt tās iestāžu izdotu maksas atļauju.

1. Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums

24. Pakalpojumu sniegšanas brīvība ir viena no Līgumā paredzētajām pamatbrīvībām. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 49. pants aizliedz ne tikai jebkura veida citā dalībvalstī iedibināta pakalpojumu sniedzēja diskrimināciju, pamatojoties uz tā pilsonību, bet arī jebkuru pakalpojumu aprites brīvības ierobežojumu un šķērsli, pat tad, ja tas ir vienlīdzīgi piemērojams gan valsts, gan citās dalībvalstīs iedibinātiem pakalpojumu sniedzējiem ( ).

25. Tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir Nīderlandē, kas citā dalībvalstī iedibināto privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību pārrobežu darbības padara atkarīgas no iepriekšējas iestāžu atļaujas saņemšanas, ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojošu ( ). Administratīvie pienākumi, kas saistīti ar atļaujas saņemšanu, kā arī nodevu maksājami var sadārdzināt pārrobežu pakalpojumus un atbaidīt uzņēmumus jo īpaši no pirmās, iespējams, īslaicīgās šādu apkalpojumu sniegšanas.

26. Komisija un Nīderlandes valdība ir arī vienisprātis, ka strīdīgie noteikumi veido pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Lietas dalībnieki tomēr strīdas par to, vai šāds ierobežojums var būt attaisnojams.

2. Pamatojums

a) Lietas dalībnieku apsvērumi

27. Nīderlandes valdība uzskata, ka konstatētais ierobežojums var tikt pamatots ar vispārīgajām interesēm. Pakalpojumu saņēmēji attiecībā pret privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām ir ārkārtīgi viegli "ievainojami"; lai neapdraudētu klientu finansiālās intereses, būtiska ir pakalpojumu sniedzēju uzticamība. Turklāt ir nepieciešams aizsargāt arī pilsoņus vispārīgā nozīmē, jo, piemēram, pamatojoties uz to formas tērpiem, pilsoņi uzticas drošības dienestu personālam, līdzīgi kā policijai.

28. Tātad klientu un pilsoņu aizsardzība pieprasa īpaši stingru regulējumu, kā arī preventīvu pārbaudi, lai izvairītos no iespējamas ļaunprātīgas izmantošanas un nodrošinātu atbilstošu piedāvāto pakalpojumu kvalitāti. Tas ir spēkā vēl jo vairāk tādēļ, ka šobrīd attiecībā uz privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību darbību nepastāv nekādi Kopienas noteikti minimālie standarti, un prasības šādiem uzņēmumiem atkarībā no dalībvalsts ir ļoti atšķirīgas ( ).

29. Arī Komisija principā atzīst, ka, pamatojot pakalpojumu aprites brīvības ierobežojumus, var atsaukties uz patērētāju aizsardzību kā vispārīgu interešu aizsardzības tiesisko mērķi. Lai gan rakstveida procesa laikā tā vēl apstrīdēja preventīvās pārbaudes nepieciešamību ( ), tomēr mutvārdu procesā Komisija norādīja, ka preventīva atļaujas procedūra var būt pamatota. Tomēr intensīvāka sadarbība starp dalībvalstu iestādēm varētu padarīt šādu procesu par lieku ( ).

30. Šajā sakarā lietas dalībnieki strīdas jo īpaši joprojām par to, vai Nīderlandes tiesiskā situācija pietiekamā apjomā nodrošina to prasību ņemšanu vērā, kādām pakalpojumu sniedzējs var būt pakļauts izcelsmes valstī. Nīderlandes valdība apgalvo, ka strīdīgie noteikumi bez problēmām pieļauj šādu ņemšanu vērā, tomēr vienlaicīgi tā piekrīt, ka nevienā no attiecīgajiem valsts tiesību aktiem nav konkrēti noregulēts, kādā veidā ir jāņem vērā izcelsmes valstī pastāvošās prasības.

b) Vērtējums

31. Pakalpojumu aprites brīvība kā Līguma pamatprincips var tikt ierobežots tikai ar tādu tiesisko regulējumu, ko pamato imperatīvi vispārīgo interešu iemesli, kā, piemēram, mērķis nodrošināt pakalpojumu kvalitāti un pasargāt to saņēmējus no zaudējumiem. Tomēr valsts regulējumam ir jābūt piemērojamam attiecībā uz visām personām un uzņēmumiem, kas darbojas uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, tam ir jābūt piemērotam nosprausto mērķu īstenošanai un tas nedrīkst pārsniegt mērķa sasniegšanai vajadzīgās robežas ( ).

32. Principā iedzīvotāju aizsardzību no "melnajām avīm" privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību vidū var uzskatīt par imperatīvu vispārīgo interešu iemeslu. Ja šādi uzņēmumi vai to darbinieki ļaunprātīgi izmanto savu stāvokli, tad tie apdraud ne tikai attiecīgo klientu finansiālās intereses, bet arī personu datu konfidencialitāti, kā arī, piemēram, nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārkāpšanas gadījumā, cilvēku veselības un dzīvības neaizskaramību. Attiecīgo uzņēmumu uzticamības un pakalpojumu kvalitātes pārbaude tātad kalpo īpaši svarīgu tiesību aizsardzībai un līdz ar to, bez šaubām, seko tās tiesiskajam mērķim.

33. Šāda Nīderlandes sistēma, kas ar aizliegumu pakļauj privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību darbību atļaujas saņemšanas prasībai un tādējādi attiecīgo uzņēmumu preventīvai pārbaudei, ir arī piemērota, lai pasargātu iedzīvotājus no nenopietniem pakalpojumu sniedzējiem. Šādā veidā var tikt sīkumos pārbaudīta konkrētā piedāvātāja kvalifikācija un uzticamība, piemēram, attiecībā uz iepriekšējas sodāmības vai nelikumību pastāvēšanu. Pat, ja tādējādi nevar izslēgt vēlāku ļaunprātīgu izmantošanu, šāda pārbaude atļauj izdarīt lietišķi pamatotu prognozi attiecībā uz piedāvāto pakalpojumu kvalitāti.

34. Tālāk šajā strīdīgajā gadījumā nepastāv principiālas šaubas par preventīvās privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību pārbaudes sistēmas vajadzību. Kaut gan iepriekšējas atļaujas saņemšanas procedūra vienmēr ir nepieciešama tikai tad, ja vēlāka pārbaude būtu uzskatāma par nokavētu, lai nodrošinātu tās faktisko iedarbību un tādējādi sasniegtu izvirzīto mērķi ( ). Tomēr tas izvirza priekšnosacījumu, ka preventīvajai pārbaudei vispār pastāv reāla un tās iedarbībai līdzvērtīga alternatīva. Šajā sakarā, konkrētajā lietā, trūkst pamatota Komisijas argumentācija. Arī Komisijas mutvārdu procesā pieprasītā intensīvākā sadarbība starp dalībvalstu iestādēm, katrā gadījumā, šobrīd nav salīdzināma ar iepriekšējas atļaujas saņemšanas procedūras iedarbību.

35. Tomēr šaubas rodas attiecība uz Nīderlandes sistēmas vajadzību tās konkrētajā redakcijā. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vispārīgo interešu izvirzītais mērķis nedrīkst attiekties uz tiesisko regulējumu, kādam pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts jau tā dibināšanas dalībvalstī ( ). Šajā judikatūrā ir noteikts izcelsmes valsts princips. Saskaņā ar to starp dalībvalstīm ir spēkā savstarpējās atzīšanas princips ( ).

36. Savstarpējas atzīšanas piemērošanas priekšnosacījums nav, ka Kopienu likumdevējs noteiktā ekonomikas nozarē ir noteicis kopējus standartus. Vēl jo vairāk šis princips attiecas arī un tieši uz jomām, kurās nav veikta nekāda saskaņošana un līdz ar to nav ieviesti pat minimāli kopējie standarti ( ).

37. Ja nav kopējo standartu, tad principā dalībvalstis ir tiesīgas noteikt gan materiālos priekšnosacījumus, gan procesuālās prasības attiecībā uz tādu darbību kā privātie drošības dienesti un detektīvsabiedrības. Tās var ieviest arī atšķirīgas aizsardzības pakāpes ( ). Dalībvalstu vajadzības tomēr ir īstenojamas vienmēr, ievērojot pakalpojumu sniegšanas brīvību ( ). Tas ietver arī tādu prasību vērā ņemšanu, kādas pakalpojumu sniedzējiem ir jāizpilda viņu izcelsmes valstī ( ).

38. Ja pakalpojumu sniedzējs jau savā izcelsmes valstī ir pakļauts pielīdzināmai atļaujas saņemšanas procedūrai, kuras laikā jau tika pārbaudīta tā uzticamība, tad būtu nesamērīgi Nīderlandē pakļaut to no jauna uzticamības pārbaudei. Šādā gadījumā Nīderlandes iestādes nedrīkst ne kavēt, ne apgrūtināt pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanu (arī ne sadārdzināt), jo priekšnosacījumu izpilde attiecīgās darbības uzsākšanai tika konstatēta jau izcelsmes valstī ( ). Tātad ir jāpietiek ar to, ka ārvalstu pakalpojumu sniedzēji var uzrādīt to izcelsmes valstī veiktās uzticamības pārbaudes apliecinājumu.

39. Lai gan Nīderlandes valdība šajā sakarā apgalvo, ka ārvalstīs izpildīto prasību ņemšana vērā praksē ir bez problēmām iespējama, tomēr, kā tā pati atzīst, nevienā no attiecīgajiem valsts tiesību aktiem tas nav konkrēti noregulēts. Turklāt Drošības dienestu likuma 2. panta 2. punkta formulējums var attiecīgajiem uzņēmumiem izraisīt pretēju iespaidu. Šis tiesiskais regulējums gan paver iespēju atbrīvot no atļaujas saņemšanas prasības, tomēr tas attiecas tikai uz dažām nekonkrētām darbībām, kas no Nīderlandes likumdevēja viedokļa jau to rakstura dēļ nav pakļautas Drošības dienestu likuma noteikumiem.

40. Turpretī attiecībā uz parastajiem gadījumiem Nīderlandes regulējums neietver nekādus noteikumus par to, vai un ciktāl ir ņemams vērā tas, ka pakalpojumu sniedzējs jau citā dalībvalstī ir izpildījis noteiktus priekšnosacījumus – piemēram, ir ieguvis strīdīgo profesionālo kvalifikāciju vai ir veikta tā uzticamības pārbaude. Šo iespaidu pastiprina Drošības dienestu rīkojuma 5. panta 1. un 5. punkts, kurā ir norādīts Nīderlandē atzīto diplomu sarakts privāto drošības dienestu personālam un turklāt uzskaitīti tikai diplomi, ko izdod Nīderlandes organizācijas.

41. Apkopojot ir jākonstatē, ka, lai gan nepastāv nekādu šaubu par principiālo Nīderlandes iestāžu veikto preventīvās privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību pārbaudes nepieciešamību, tomēr Nīderlandes regulējums tā konkrētajā redakcijā neatbilst pakalpojumu aprites brīvības prasībām. Proti, tas pārsniedz robežas, kas nepieciešamas patērētāju aizsardzības mērķa sasniegšanai, jo pietiekami neņem vērā iespējamus pienākumus, kas ārvalstu pakalpojumu sniedzējam ir jāizpilda jau tā izcelsmes valstī.

42. Līdz ar to pirmais Komisijas iebildums ir jāapmierina.

B – Par otro iebildumu – prasības privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību vadošajam personālam saņemt atļauju nesaderība ar pakalpojumu sniegšanas brīvību

43. Komisijas otrā iebilduma priekšmets ir Nīderlandē spēkā esošā atsevišķā prasība saņemt atļauju privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību vadošajam personālam. Atbilstoši Komisijas uzskatam šāda prasība pārsniedz vajadzīgo apmēru, jo tā ir papildus jau minētajai prasībai attiecīgajiem uzņēmumiem saņemt atļauju, un tātad tā apgrūtina šos uzņēmumus divkārši.

44. Tomēr kā Nīderlandes valdība pareizi norāda, tad vienīgi uz attiecīgo uzņēmumu vērsta atļaujas saņemšanas procedūra nebūtu piemērota, lai nodrošinātu privāto drošības dienestu piedāvāto pakalpojumu kvalitātes kontroli. Tā kā attiecīgais vadošais personāls ievērojami var ietekmēt šādu uzņēmumu praksi un ienākšanu tirgū, tad piedāvāto pakalpojumu kvalitāte ir būtiski atkarīga no vadošā personāla uzticamības. Tādēļ principā nekādi nav kritizējams tas, ka Nīderlandes regulējums paredz gan attiecīgo uzņēmumu, gan to vadošā personāla pārbaudi.

45. Tomēr attiecībā uz vadošo personālu spēkā ir tas pats, kas tika norādīts saistībā ar pašiem uzņēmumiem ( ), proti, Nīderlandes regulējums pārsniedz robežas, kas nepieciešamas patērētāju aizsardzības mērķa sasniegšanai, jo tajā netiek ņemtas vērā iespējamas prasības, kādām ārvalstu privāto drošības dienestu vadošais personāls ir pakļauts jau tā izcelsmes valstī. Tādējādi Nīderlandes regulējums iestājas pret pakalpojumu sniegšanas brīvību.

46. Līdz ar to Komisijas otrais iebildums ir jāapmierina tiktāl, ciktāl privāto drošības dienestu vadošajam personālam ir jāsaņem atļauja, neņemot vērā prasības, kādas ir tam jāizpilda izcelsmes valstī, un par šo atļauju ir jāmaksā nodevas. Attiecībā uz pārējo, t.i., ciktāl Komisija vispārēji kritizē prasību drošības dienestu vadošajam personālam saņemt atļauju, otrais iebildums nav pamatots.

C – Par trešo iebildumu – privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību personāla pienākuma nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības nesaderība ar pakalpojumu sniegšanas brīvību

47. Komisijas trešā iebilduma priekšmets ir prasība, lai privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību darbiniekiem būtu nīderlandiešu darba apliecība. Arī šeit runa neapšaubāmi ir par pakalpojumu aprites brīvības ierobežošanu ( ). Tā kā attiecīgajiem uzņēmumiem šādā veidā rodas ar personālu saistītas izmaksas un ievērojami administratīvie pienākumi, to rezultātā sadārdzinās pārrobežu pakalpojumi, un, jo īpaši, tiek apgrūtināta pirmā, iespējams, īslaicīgā šādu pakalpojumu sniegšana.

1. Lietas dalībnieku apsvērumi

48. Komisija uzskata, ka šāds pienākums nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības jau tādēļ vien ir nesamērīgs, ka attiecīgajam personu lokam jebkurā gadījumā ir jābūt spēkā esošai identitātes kartei vai pasei. ( ). Turklāt pienākums nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības ir Komisijas jebkurā gadījumā rakstveida procesā kritizētās privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību darbības preventīvās pārbaudes sistēmas jēdziens.

49. Nīderlandes valdība atbild, ka pienākums nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības nodrošina svarīgu privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību pakalpojumu kvalitātes un uzticamības garantiju. Strīdīgā apliecība (legitimatiebewijs) ietver daudz vairāk informācijas nekā parasta identitātes karte vai pase, un paralēli ierastajai personas identificēšanas funkcijai tai ir arī leģitimitātes funkcija, proti, tajā ir norādīts, ka šādas apliecības turētājs ir saņēmis Nīderlandes iestāžu atļauju strādāt kāda privāta drošības dienesta vai detektīvsabiedrības labā. Tādējādi tiek stiprināta iedzīvotāju uzticēšanās.

2. Vērtējums

50. Patiešām Nīderlandes iestāžu izdota darba apliecība var sakarā ar tās leģitimācijas funkciju tikt uztverta kā valsts kvalitātes zīme un tādējādi stiprināt attiecīgā pilsoņa uzticēšanos privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību personālam. Līdz ar to pienākums nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības ir piemērots pasākums leģitīmā mērķa sasniegšanai, proti, aizsargāt patērētāju un nodrošināt piedāvāto pakalpojumu kvalitāti ( ).

51. Tomēr šaubas rodas attiecībā uz Nīderlandes noteiktā pienākuma nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības vajadzību. Šajā sakarā ir jāaplūko ne tikai pats pienākums nēsāt līdzi leģitimācijas apliecības kā tāds (Drošības dienestu likums 9. panta 8. punkts), bet, jo īpaši, arī aiz tā slēptais pienākums privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību personālam saņemt atļauju. Visbeidzot, Nīderlandē paredzētā darba apliecība galvenokārt ir iestāžu atļaujas izteikšanas veids tās saņēmēja darbībai, un šī atļauja to dokumentē (Drošības dienestu likums 7. panta 2. punkts kontekstā ar Drošības dienestu rīkojuma 13. panta 2. punktu).

52. Kā jau iepriekš tika noradīts, principā nav šaubu par Nīderlandē praktizētās privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību preventīvās pārbaudes sistēmas nepieciešamību ( ).

53. Tomēr pakalpojumu aprites brīvības princips šādas iepriekšējas atļaujas saņemšanas procedūras ietvaros pieprasa, lai tiktu ņemtas vērā prasības, kādas pakalpojumu sniedzējam ir jāizpilda jau tā izcelsmes valstī ( ). Tātad, ja izcelsmes valstī būtībā pielīdzināmā procedūrā tika konstatēts, ka privātā drošības dienesta vai detektīvsabiedrības darbinieki izpilda priekšnosacījumus attiecībā uz strīdīgo darbību, tad attiecīgajam uzņēmumam ir jādod iespēja atsaukties uz to Nīderlandē ( ). Būtu piemēroti ņemt vērā arī citā dalībvalstī iegūto darba pieredzi.

54. Kā norāda Nīderlandes valdība, Drošības dienestu likuma 8. panta 2. punktā gan atļauts atbildīgajam ministram atbrīvot privātos drošības dienestus no pienākuma uzticēt uzdevumu izpildi tikai personām, kas izpilda attiecīgās Nīderlandes izglītības prasības. Tomēr no paša likuma neizriet, ka šī atbrīvošanas iespēja ir jāpiemēro arī attiecībā uz citas dalībvalstīs iegūto darba apliecību atzīšanu. Proti, ja aplūko Drošības dienestu likuma 8. panta 2. punktu, tad šis noteikums attiecas drīzāk uz tiem gadījumiem, kad personai nav vajadzīgās kvalifikācijas un tādēļ ir nepieciešama tās atbrīvošana, nevis gadījumiem, kad persona ir ieguvusi vajadzīgo kvalifikāciju, pat ja tas nav Nīderlandē.

55. No attiecīgajiem uzņēmumiem nevar prasīt, lai tie veiktu papildus izpēti attiecībā uz Nīderlandes valdības ieviestām likumdošanas normām, lai iegūtu visaptverošu skaidrību par spēkā esošo tiesību stāvokli un jo īpaši par jebkuru iespēju atzīt to personāla ārvalstīs iegūto kvalifikāciju.

56. Turklāt Drošības dienestu likuma 8. panta 2. punktā paredzētā atbrīvošanas iespēja ir diskrecionārs noteikums, kas atbildīgajam ministram piešķir plašas pilnvaras lēmumu pieņemšanā. Trūkst konkrētu kritēriju kā šī vara ir jāīsteno un kādā veidā ir pārbaudāma darba apliecību līdzvērtība.

57. Jo plašāka ir valsts iestāžu diskrecionārā vara iepriekšējas iestāžu atļaujas saņemšanas sistēmā, jo vieglāk ir atņemt pamatbrīvību praktisko iedarbību. Tātad šādas pilnvaras jebkurā gadījumā ir jāpamato ar objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, tādējādi nosakot valsts iestāžu pilnvaru robežas, kas kavē to ļaunprātīgu izmantošanu ( ).

58. Kā iepriekš norādīts, Nīderlandes regulējums nepieļauj pietiekamā apjomā ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu personāla citās dalībvalstīs iegūtās darba apliecības. Tātad pienākums nēsāt līdzi leģitimācijas apliecību, kas ir atļaujas saņemšanas pienākuma ārējā izpausme, pārsniedz robežas, kas vajadzīgas patērētāju aizsardzības mērķim, un neizpilda pakalpojumu aprites brīvības prasības ( ).

59. Līdz ar to Komisijas trešais iebildums ir apmierināms tiktāl, ciktāl privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību personālam, kas no izcelsmes valsts tiek nosūtīts uz Nīderlandi, ir jāsaņem Nīderlandes iestāžu izdota apliecība, un izsniedzot šo apliecību netiek ņemti vērā pienākumi, kas ir jāizpilda jau izcelsmes valstī. Par pārējo, t.i., ciktāl Komisija vispārēji kritizē darba apliecības prasību kā preventīvas pārbaudes sistēmas izpausmi, trešais iebildums ir nepamatots.

VI – Par tiesāšanās izdevumiem

60. Kas attiecas uz Komisijas ceturtā iebilduma atsaukšanu, tad Nīderlandes valdība savos apsvērumos nav pieprasījusi tiesāšanās izdevumu atlīdzību šajā sakarā. Šādā gadījumā no Reglamenta 69. panta 5. punkta pirmā teikuma, lasot to kontekstā ar 3. punktu, izriet, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

61. Tā kā no pārējiem trim Komisijas iebildumiem pilnā mērā ir apmierināms tikai viens, un pārējie divi iebildumi ir apmierināmi daļēji, tad Tiesai tiesāšanās izdevumus vajadzētu dalīt saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu.

62. Līdz ar to Nīderlandes Karalistei ir jāpiespriež atlīdzināt pašai savus, kā arī divas trešdaļas Komisijai radušos tiesāšanās izdevumus. Pārējā daļā Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

VII – Secinājums

63. Pamatojoties uz iepriekšējiem apsvērumiem es piedāvāju Tiesai nospriest šādi:

1) Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi tai ar EKL 49. pantu uzliktos pienākumus, jo tā Likuma par privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām ietvaros ir pieņēmusi noteikumus, kas paredz:

– ka privātiem drošības dienestiem un detektīvsabiedrībām, kas vēlas sniegt pakalpojumus Nīderlandes teritorijā, ir jāsaņem atļauja, neņemot vērā pienākumus, kas ārvalstu pakalpojumu sniedzējam ir jāizpilda tā dibināšanas valstī, un par šo atļauju tiek prasīta nodeva;

– ka šo drošības dienestu vadošajam personālam ir jāsaņem atļauja, neņemot vērā pienākumus, kādus ārvalstu pakalpojumu sniedzējam ir jāizpilda tā dibināšanas valstī, un par šo atļauju tiek prasīta nodeva, un

– ka privāto drošības dienestu un detektīvsabiedrību personālam, kuru nosūta uz Nīderlandi, ir jāsaņem Nīderlandes organizāciju izdota apliecība, un izsniedzot šo apliecību netiek ņemti vērā pienākumi, kas tam ir jāizpilda tā dibināšanas valstī;

2) pārējā daļā prasību noraidīt;

3) Nīderlandes Karaliste atlīdzina pati savus, kā arī divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumus. Pārējā daļā Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.