ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [ NIILO JÄÄSKINEN ] SECINĀJUMI,

sniegti 2014. gada 17. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑261/13 P

Peter Schönberger

pret

Eiropas Parlamentu

“Apelācija — Tiesības iesniegt lūgumrakstu Eiropas Parlamentam — LESD 20. un 227. pants — Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 44. pants — Lūgumrakstu komitejas kompetences neesamība, lai varētu lemt par izvirzītajiem jautājumiem — Lēmums izbeigt lūgumraksta izskatīšanu — Prasība atcelt tiesību aktu — Tiesību akts, kas rada saistošas tiesiskās sekas, kuras var ietekmēt personas tiesisko stāvokli — LESD 263. pants”

I – Ievads

1. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta Lūgumrakstu komitejas (turpmāk tekstā – “Lūgumrakstu komiteja”) ziņojumu “lūgumraksts ir būtisks instruments, kas dod iespēju personai oficiāli likt sevi uzklausīt un panākt, lai [Savienības] iestādēs tiktu izskatīti tai būtiski jautājumi. Tādējādi tā ir tieša saikne starp mums, ievēlētajiem pārstāvjiem, un tiem, kuru intereses mums ir jāaizstāv” ( 2 ). Kā liecina Lūgumrakstu komitejas statistika, šis instruments patiesi ir guvis lielus panākumus. 2013. gadā šajā komitejā reģistrēto lūgumrakstu skaits pārsniedza 3000, kas ir par 45 % vairāk nekā 2012. gadā un divreiz vairāk nekā 2011. gadā ( 3 ).

2. Savā apelācijas sūdzībā P. Schönberger (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējs”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Schönberger/Parlaments (T‑186/11, EU:T:2013:111; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), kurā kā nepieņemama tika noraidīta prasība atcelt Lūgumrakstu komitejas 2011. gada 25. janvāra lēmumu, ar kuru tika izbeigta apelācijas sūdzības iesniedzēja 2010. gada 2. oktobrī iesniegtā lūgumraksta izskatīšana ( 4 ) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

3. Proti, šī lieta ir saistīta ar tiesību iesniegt lūgumrakstu piemērojamības LESD 20. un 227. panta izpratnē, kas apstiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 44. pantā, interpretāciju. Tiesa pirmo reizi ir aicināta risināt jautājumu par to, vai Lūgumrakstu komitejas pieņemtie lēmumi ir pakļaujami pārbaudei Savienības tiesā LESD 263. panta izpratnē.

4. Šajos secinājumos tātad tiesību iesniegt lūgumrakstu īstenošana ir jāanalizē, ņemot vērā pastāvošo Vispārējās tiesas judikatūru šajā jomā, salīdzinot to ar Tiesas judikatūru par apstrīdama tiesību akta jēdzienu. Proti, pārsūdzētajam spriedumam precīzi ir piemērots spriedums lietā Tegebauer/Parlaments ( 5 ), kurā Vispārējā tiesa atsaucās uz interpretāciju, saskaņā ar kuru lūgumraksta pieņemamības vērtējumam ir jābūt pakļautam pārbaudei tiesā tādēļ, ka lēmums par nepieņemamību vai lūgumraksta izskatīšanas izbeigšanu varētu ietekmēt tiesību iesniegt lūgumrakstu būtību, un tādēļ tas ir lēmums, attiecībā uz kuru ir ceļama prasība par tā atcelšanu LESD 263. panta izpratnē ( 6 ).

5. Jau pašā sākumā jānorāda, ka es uzskatu, ka spriedumā lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466) Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi apstrīdama tiesību akta jēdzienu un, manuprāt, šī kļūda radusies, atsaucoties uz pārmērīgi plašu tiesību iesniegt lūgumrakstu piemērojamību. Es uzskatu, ka tiesības iesniegt lūgumrakstu ir tieša politiskā dialoga instruments, demokrātiskas mijiedarbības starp pilsoni un ievēlētajām personām izpausme, kam, izņemot īpašus gadījumus, būtu jābūt pasargātai no pārbaudes Savienības tiesā.

6. Tādēļ šajos secinājumos es aicināšu Tiesu atzīt, ka judikatūra lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466), kas ir pārsūdzētā sprieduma pamatā, nav pareiza. Jebkurā gadījumā, lai garantētu attiecīgo personu tiesisko noteiktību, Tiesai šīs apelācijas ietvaros ir jāieņem skaidra nostāja attiecībā uz judikatūru lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466), vai nu atzīstot, ka tajā nospriestais nav pareizs, vai arī to apstiprinot. Pēdējā minētajā gadījumā apelācijas sūdzības izskatīšana neradīs nekādas grūtības.

II – Atbilstošās tiesību normas

7. Tiesības iesniegt lūgumrakstu LESD 20. panta [2. punkta] d) apakšpunktā un 227. pantā ir atzītas kā īpaša Eiropas pilsonības izpausme.

8. Saskaņā ar Hartas 44. panta noteikumiem: “Ikvienam Savienības pilsonim un jebkurai fiziskai personai, kas dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības iesniegt lūgumrakstu Eiropas Parlamentam.” ( 7 )

9. Lūgumrakstu izskatīšana notika saskaņā ar Eiropas Parlamenta Reglamenta (turpmāk tekstā – “iekšējais reglaments”) VIII sadaļu. Šajā lietā ratione temporis piemērojamie noteikumi ir iekšējā reglamenta 191.–193. pants ( 8 ). Taču ir jāatzīmē, ka pēc iekšējā reglamenta grozījumu veikšanas, kas notika 2011. gadā, šie noteikumi tika grozīti un bija iekļauti iekšējā reglamenta 201.–203.a pantā (turpmāk tekstā – “grozītais iekšējais reglaments”) ( 9 ). Visbeidzot, pēc grozījumiem 2014. gada jūlijā tiesības iesniegt lūgumrakstu šobrīd tiek reglamentētas iekšēja reglamenta, kas ticis grozīts 8. parlamentārajā sasaukumā 215.–218. pantā ( 10 ). Tomēr šis pēdējais grozījums nav ietekmējis atbilstošo tiesību normu tekstu, salīdzinot ar grozīto iekšējo reglamentu.

10. Saskaņā ar iekšējā reglamenta 191. panta “Tiesības iesniegt lūgumrakstu” noteikumiem: “1. Ikvienam Eiropas Savienības pilsonim, kā arī ikvienai fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības individuāli vai kopā ar citiem pilsoņiem vai citām personām iesniegt lūgumrakstu Eiropas Parlamentam par jautājumu, kas attiecas uz Eiropas Savienības darbības jomu un kas tieši skar šo pilsoni vai personu. [..] [..] 6. Lūgumrakstus, kurus atzīst par nepieņemamiem, nodod arhīvā. Lūgumraksta iesniedzējam par to nosūta pamatotu lēmumu. [..]”

11. Iekšējā reglamenta 192. pantā “Lūgumrakstu izskatīšana” bija noteikts: “1. Atbildīgā komiteja var nolemt sagatavot ziņojumus vai jebkurā citā veidā izteikt savu viedokli par lūgumrakstiem, kurus tā ir pasludinājusi par pieņemamiem. Komiteja var lūgt citas komitejas atzinumu saskaņā ar 146. pantu, it īpaši, ja lūgumraksta mērķis ir grozīt spēkā esošos tiesību aktus. [..] 3. Izskatot lūgumrakstus vai konstatējot faktus, komiteja var uzklausīt lūgumrakstu iesniedzējus un organizēt vispārēju uzklausīšanu vai nosūtīt komitejas locekļus konstatēt faktus uz vietas. [..] 7. Parlamenta priekšsēdētājs lūgumrakstu iesniedzējiem paziņo pieņemtos lēmumus un tos pamato.”

12. Saskaņā ar grozītā iekšējā reglamenta 201. panta 7. punktu vispārējā reģistrā iekļautos lūgumrakstus [Parlamenta priekšsēdētājs] nodod atbildīgajai komitejai, kas nosaka, vai lūgumraksti ir pieņemami saskaņā ar [LESD] 227. pantu.

13. Grozītā iekšējā reglamenta 201. panta 8. punktā ir paredzēts: “Lūgumrakstus, kurus atzīst par nepieņemamiem, nodod arhīvā. Lūgumraksta iesniedzējiem par to nosūta pamatotu lēmumu. Ja iespējams, var ieteikt alternatīvus pārsūdzības līdzekļus.”

14. Grozītā iekšēja reglamenta – redakcijā, kas izriet no Eiropas Parlamenta 2012. gada 22. maija lēmuma ( 11 ) – 203.a pantā reglamentēta arī pilsoņu iniciatīvas izskatīšana.

III – Tiesvedības priekšvēsture, tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

15. Apelācijas sūdzības iesniedzējs, bijušais Parlamenta ierēdnis, ir apstrīdējis nopelnu punktus, kas viņam piešķirti, 2005. gadā veicot paaugstināšanu amatā. Pēc sūdzības, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza 2008. gada 15. novembrī, Eiropas ombuds 2010. gada 13. jūlija lēmumā secināja, ka Parlaments ir īstenojis sliktu pārvaldību, jo Parlamenta priekšsēdētājam ir bijis jāpieņem lēmums par apelācijas sūdzības iesniedzēja sūdzību.

16. 2010. gada 2. oktobrī, pamatojoties uz LESD 227. pantu, apelācijas sūdzības iesniedzējs Parlamentam iesniedza lūgumrakstu, kurā lūdza Parlamentu īstenot pasākumus, lai labotu ombuda konstatēto situāciju.

17. Apstrīdētajā lēmumā Lūgumrakstu komitejas priekšsēdētājs vērsās pie apelācijas sūdzības iesniedzēja, savu nostāju formulējot šādi: “Ar šo Jūs informēju, ka komiteja ir izskatījusi jūsu lūgumrakstu un ir atzinusi to par pieņemamu saskaņā ar Eiropas Parlamenta reglamentu, ciktāl tas attiecas uz Eiropas Savienības darbības jomu. Tomēr Lūgumrakstu komiteja nevar jūsu lūgumrakstu izskatīt pēc būtības, tāpēc ir ņēmusi vērā Jūsu piezīmes. Jūsu lūgumraksts tiks nodots personāldaļas ģenerāldirektoram, lai viņš īstenotu attiecīgos pasākumus. Lūdzu, ņemiet vērā, ka Jūsu lūgumraksta izskatīšana tādējādi ir pabeigta.” Attiecīgi lūgumraksta izskatīšana tika izbeigta.

18. Prasības pieteikumā, kuru P. Schönberger Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza 2011. gada 26. martā, viņš lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu tādēļ, ka saskaņā ar to ir izbeigta viņa lūgumraksta izskatīšana, neveicot tā izskatīšanu pēc būtības.

19. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa prasību noraidīja kā nepieņemamu. Pamatojoties uz spriedumu lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466), Vispārējā tiesa nosprieda, ka, tā kā prasītāja lūgumraksts ticis uzskatīts par pieņemamu, apstrīdētais lēmums neradīja saistošas tiesiskās sekas, kuras var ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesisko stāvokli. Sīkāku informāciju skatīt pārsūdzētajā spriedumā.

IV – Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

20. Savā apelācijas sūdzībā P. Schönberger lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, apmierināt prasību, kas celta pirmajā instancē, atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

21. Savā atbildes rakstā uz apelāciju Parlaments lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

V – Par apelācijas sūdzības izskatīšanu

22. Pamatojot savu apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza sešus iebildumus ( 12 ), pirmkārt, saistībā ar faktu neievērošanu ( 13 ), otrkārt, ar pamattiesību iesniegt lūgumrakstu piemērošanas jomas neievērošanu ( 14 ), treškārt, ar pamatojuma neesamību un pārsūdzētā sprieduma loģiskuma trūkumu ( 15 ), ceturtkārt, ar kļūdu vērtējumā, kas saistīta ar kļūdainu sprieduma Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466) piemērošanu ( 16 ), piektkārt, ar pamatojuma neesamību tam, kādēļ nav pārbaudīts apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkums ( 17 ), un, sestkārt, ar nepietiekamu faktu pārbaudi ( 18 ).

23. Šajā saistībā iesaku minētos iebildumus apkopot divos pamatos atkarībā no saiknes, kura starp tiem ir konstatējama. Pirmajā pamatā ir apvienojami iebildumi saistībā ar tiesību iesniegt lūgumrakstu apjomu (attiecīgi apelācijas sūdzības otrais, trešais un ceturtais iebildums). Otrajā pamatā iekļaujami procesuāla rakstura iebildumi (attiecīgi apelācijas sūdzības pirmais, piektais un sestais iebildums).

24. Tā kā atbilde uz argumentiem saistībā ar tiesību iesniegt lūgumrakstu būtību, kā arī ar sprieduma Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466) piemērojamību ir noteicoša šīs apelācijas sūdzības izskatīšanai, es ierosinu sākt ar šī pamata vērtēšanu.

VI – Par tiesību iesniegt lūgumrakstu apjomu (pirmais pamats, kurā ir ietverts apelācijas sūdzības otrais, trešais un ceturtais iebildums)

A – Lietas dalībnieku argumenti

25. Visos iebildumos, kas apkopoti pirmajā pamatā, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd tiesību iesniegt lūgumrakstu piemērošanas jomu. Pirmkārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 18. punktu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka vienīgi lēmums, kurā lūgumraksts ir atzīts par nepieņemamu, ir uzskatāms par tādu, kurš ierobežo tiesību iesniegt lūgumrakstu īstenošanu. Tādējādi tiesību iesniegt lūgumrakstu piemērošanas joma ir kļūdaini ierobežota vienīgi attiecībā uz jautājumu par lūgumrakstu pieņemamību. Proti, Parlamentam esot bijis jāpārbauda ne tikai tas, vai lūgumraksts ir pieņemams, bet arī jāanalizē pēc būtības lūgumraksti, kuri atzīti par pieņemamiem. Atteikums lūgumrakstu izskatīt pēc būtības neļaujot īstenot šīs tiesības, jo lūgumraksta iesniedzējam tiekot liegta iespēja sniegt ieguldījumu Savienības tiesību uzlabošanā un piedalīties Savienības demokrātiskajā dzīvē LES 10. panta 3. punkta un LESD 24. panta otrās daļas izpratnē.

26. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai neloģisko pamatojumu, ciktāl tika apstiprināts, no vienas puses, ka attiecībā uz lūgumrakstiem Parlaments nekad nepieņemot saistošus aktus, bet, no otras puses, ka attiecībā uz lēmumu, ar kuru lūgumraksts ir atzīts par nepieņemamu vai ir izbeigta tā izskatīšana, var celt prasību par tā atcelšanu ( 19 ). Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 16., 17. un 19. punktā ir piemērojusi spriedumu Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466).

27. Savukārt Parlaments noraida visus izvirzītos iebildumus. Tas it īpaši norāda, ka, ņemot vērā tiesību iesniegt lūgumrakstu ārpustiesas raksturu, tās garantē vienīgi tiesības vērsties Parlamentā, tomēr saglabājot pēdējā minētā politisko brīvību izskatīt vai neizskatīt lūgumrakstu. Parlaments apgalvo, ka ne tiesības iesniegt lūgumrakstu, ko paredz primārās tiesības, ne iekšējā reglamenta noteikumi neļauj secināt, ka lūgumraksta iesniedzējam būtu kādas īpašas procesuālas tiesības saistībā ar tiesību iesniegt lūgumrakstu efektīvu īstenošanu. Turklāt tas piekrīt analīzei, kas izriet no sprieduma Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466).

B – Par tiesībām iesniegt lūgumrakstu Savienības tiesībās

1) Par tiesību iesniegt lūgumrakstu īstenošanu

28. Kā es jau norādīju, iespēja iesniegt lūgumrakstu ir instruments tiešai dalībai politiskajās darbībās, kuras īsteno Savienības tautu pārstāvji. Taču, tā kā šī ir pirmā reize, kad Tiesa ir aicināta analizēt tiesības iesniegt lūgumrakstu kopumā, man šķiet lietderīgi veikt detalizētu šī instrumenta analīzi.

29. Lai gan dibināšanas līgumos ( 20 ) tiesības iesniegt lūgumrakstu Parlamentam nav tikušas paredzētas, pēc pirmajām vispārējām vēlēšanām Parlaments 1981. gadā grozīja savu reglamentu un oficiāli atzina iespēju iesniegt lūgumrakstus ( 21 ), kura vēlāk 1989. gadā tika nostiprināta starpiestāžu deklarācijā ( 22 ). Tikai stājoties spēkā Māstrihtas līgumam, tiesības iesniegt lūgumrakstu Parlamentam tika atzītas Līgumā un galu galā tām tika piešķirts pamattiesību statuss, tās iekļaujot Hartas 44. pantā ( 23 ).

30. Proti, tiesības iesniegt lūgumrakstu ( 24 ) sākotnēji tika izstrādātas kā instruments, kas saistīts ar Eiropas pilsonību ( 25 ). Tiesības iesniegt lūgumrakstu Parlamentam, kas paredzētas LESD 20. panta [2. punkta] d) apakšpunktā, 24. panta [otrajā daļā] un 227. pantā, un tiesības iesniegt sūdzību Ombudam saskaņā ar LESD 228. pantu ir līdzekļi, kuri Eiropas pilsoņiem dod iespēju īstenot savas tiešās demokrātiskās civiltiesības. Līdzīgs instruments ir Eiropas pilsoņu iniciatīva, kas ieviesta ar Lisabonas līgumu atbilstoši LES 11. panta 4. punktam ( 26 ).

31. Tiesības iesniegt lūgumrakstu, kas ir obligāti vajadzīgas pilsoņu līdzdalības un demokrātiskas kontroles īstenošanai, stiprina komunikāciju starp Parlamentu un Savienības pilsoņiem un iedzīvotājiem, un tas šīm personām ir atvērts, demokrātisks un pārskatāms mehānisms, kurš ļauj gūt ārpustiesas risinājumu savam lūgumam, ja vien tas ir likumīgs un pamatots ( 27 ).

32. Faktiski nevienā aktā lūgumraksts pats par sevi nav definēts. Tomēr Parlaments šajā sakarā ir ierosinājis to formulēt šādi: “jebkura sūdzība, lūgums sniegt konsultāciju, lūgums iejaukties, reakcija uz Parlamenta rezolūcijām vai citu Kopienas iestāžu vai struktūru lēmumiem, ko tam iesniegušas privātpersonas vai apvienības” ( 28 ). Lai gan šāda definīcija oficiāli nav pieņemta, Lūgumrakstu komitejas ziņojumos ar lūgumrakstu saprot “prasības iejaukties, rīkoties vai mainīt politiku vai lūgumus sniegt konsultācijas, ko iesniedz Parlamentam”. Visbeidzot jānorāda, ka 2001. gada ziņojumā ( 29 ) ir ticis iesniegts projekts tiesību iesniegt lūgumrakstu stiprināšanai un grozījumiem Līgumā, taču tas netika tālāk īstenots.

33. Salīdzinājumam, cik man ir zināms, vairākās dalībvalstīs tiesības iesniegt lūgumrakstu ir konstitucionālas tiesības (Spānijā, Francijā, Itālijā, Luksemburgā, Rumānijā) vai pamattiesības (Čehijas Republikā, Vācijā ( 30 )). Tomēr ir grūti vispārīgi definēt tiesības iesniegt lūgumrakstu. Atbilstoši valstu tradīcijām lūgumrakstā var būt iekļauts ierosinājums vai informācija, iniciatīva, izteikti paskaidrojumi vai sūdzības ( 31 ). Lai gan dažās dalībvalstīs nav instrumentu, kuri ļautu pilsoņiem iesniegt jebkādu iesniegumu Parlamentā (Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste), tajās ir paredzēti citi līdzekļi, kā sazināties ar deputātiem, piemēram, Parlamentam adresētas vēstules ( 32 ).

34. Savienības tiesībās iespēja īstenot tiesības iesniegt lūgumrakstu ir atvērta ikvienam Savienības iedzīvotājam un ikvienai juridiskajai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā no Savienības dalībvalstīm. Taču pēc tam, kad 2011. gadā tika veikti iekšējā reglamenta grozījumi, iespēja iesniegt lūgumrakstus tika attiecināta arī uz fiziskām vai juridiskām personām, kuras nav Savienības pilsoņi, kuras nedzīvo Savienībā un kuru juridiskā adrese nav nevienā no dalībvalstīm ( 33 ). Attiecīgi lūgumraksts vairs nav cieši saistīts ar Savienības pilsonību ( 34 ). Turklāt lūgumrakstus var parakstīt vairāki miljoni personu, kuras ir jāpārstāv vienam lūgumraksta iesniedzējam ( 35 ).

35. Tomēr saskaņā ar LESD 227. pantu iesniegt lūgumrakstu ir iespējams vienīgi saistībā ar jautājumiem, kuri ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. Tādējādi tiesībām iesniegt lūgumrakstu ir būtiska loma saistībā ar Savienības tiesību ievērošanas konceptu un kontroli.

36. Pirmkārt, lūgumraksti atbalsta citu Parlamenta komiteju, kuras pēc būtības ir atbildīgas par likumdošanas aktu sagatavošanu konkrētās jomās, darbu. Tāpat Parlaments attiecīgi var pieņemt rezolūcijas dažādās, arī politiski jutīgās jomās ( 36 ).

37. Otrkārt, lūgumraksts ir veids, kā Savienības pilsoņiem a posteriori kontrolēt Savienības tiesību piemērošanu. Proti, lūgumraksti ir vērtīgs informācijas avots, lai konstatētu trūkumus Savienības tiesībās ( 37 ), it īpaši vides, iekšējā tirgus jomās, jomās, kas saistītas ar profesionālās kvalifikācijas atzīšanu, finanšu pakalpojumu sektoru ( 38 ) un it īpaši saistībā ar pamattiesību pārkāpumiem ( 39 ). Vairākos gadījumos lūgumraksta iesniegšanas, kas notiek vienlaicīgi ar sūdzības iesniegšanu Eiropas Komisijā, dēļ var tikt uzsākta procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi vai celta prasība saistībā ar bezdarbību ( 40 ). Statistika liecina, ka ceturtā daļa vai pat trešā daļa lūgumrakstu ir saistīta ar pārkāpuma procedūrām vai tās tiek uzsāktas šo lūgumrakstu dēļ ( 41 ). Tomēr gan sūdzību, gan lūgumrakstu izskatīšanas problemātika nav šīs tiesvedības priekšmets ( 42 ).

2) Par lūgumrakstu izskatīšanas procedūru

38. Kartība, kādā īstenojamas tiesības iesniegt lūgumrakstu, ir paredzēta grozītā iekšējā reglamenta ( 43 ) 201.–203. pantā (tā pēdējā redakcijā) ( 44 ). Ņemot vērā šos noteikumus, man šķiet neapstrīdami, ka Parlaments ir centies ieviest pārskatāmu un taisnīgu procedūru, kas ikvienai tiesībspējīgai personai dod iespēju īstenot savas tiesības iesniegt lūgumrakstu ( 45 ).

39. Saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem lūgumrakstus, kuri atbilst formālas pieņemamības nosacījumiem ( 46 ), reģistrē vispārējā reģistrā to iesniegšanas kārtībā. Lūgumrakstu, kuri neatbilst grozītā iekšējā reglamenta 201. panta 2. punkta nosacījumiem, izskatīšana tiek izbeigta, un lūgumraksta iesniedzējs tiek informēts par izskatīšanas izbeigšanas pamatojumu. Atzīstot, ka nereģistrētie lūgumraksti un nepieņemamie lūgumraksti atbilst divām dažādām kategorijām ( 47 ), no Lūgumrakstu komitejas ziņojumu aspekta atšķirību starp abiem veidiem nav viegli konstatēt ( 48 ).

40. Reģistrētie iesniegumi tiek nodoti Lūgumrakstu komitejai, lai pārbaudītu to materiālo pieņemamību, ņemot vērā LESD 227. pantu, no kura izriet, ka ikviena persona var iesniegt lūgumrakstu par jautājumu, kas attiecas uz Eiropas Savienības darbību un tieši skar šo personu.

41. Lūgumrakstu, kurus atzīst par nepieņemamiem, izskatīšanu šajā posmā izbeidz. Grozītajā iekšējā reglamentā ir paredzētas arī tiesības balsot gadījumos, ja Lūgumrakstu komitejas locekļi nevar vienoties par lūgumraksta pieņemamību. Katrā ziņā par pamatotu lēmumu par nepieņemamību paziņo lūgumraksta iesniedzējam, bieži vien pievienojot ieteikumu vērsties kompetentā valsts vai starptautiskā iestādē ( 49 ). Attiecībā uz to minētā reglamenta 201. panta 8. punktā ir paredzēta iespēja ieteikt citus tiesību aizsardzības līdzekļus.

42. Pieņemamu lūgumu vidū ir lūgumi, kuru izskatīšana tiek izbeigta, nekavējoties nosūtot atbildi, vai tādi, kurus nosūta analīzei citām iestādēm vai citām struktūrām atzinuma vai informācijas iegūšanai. Lūgumrakstu komiteja parasti pēc tam lūdz Komisiju sniegt visu nepieciešamo informāciju vai savu atzinumu par jautājumiem, kurus izvirza lūgumraksta iesniedzējs.

43. Ņemot vērā noteikumus par lūgumrakstu izskatīšanu, ir skaidrs, ka Lūgumrakstu komitejas kompetence patiesībā ir diezgan ierobežota. Proti, šī komiteja “nav tiesu iestāde, kurai būtu tiesības noteikt, kas konkrētā lietā ir pareizi un kas nav, nedz arī tiesības lemt par kādas dalībvalsts kompetentās iestādes pieņemta politiska lēmuma atbilstību vai neatbilstību, kā arī tai nav tiesību sodīt” ( 50 ).

44. Savukārt ir skaidrs, ka Lūgumrakstu komitejai ir rīcības brīvība saistībā ar lūgumrakstu izskatīšanu. Turklāt lēmumam par lūgumraksta pieņemamību var būt arī diskrecionārs raksturs, neraugoties uz saikni ar LESD 227. pantu. Protams, ir tiesa, ka pēdējā minētajā noteikumā ir paredzēts, ka, lai lūgumraksts būtu pieņemams, tam ir jāattiecas uz jautājumu, kas saistīts ar Savienības darbību, un ka tam tieši jāskar lūgumraksta iesniedzējs. Tomēr, neraugoties uz šīm formālajām prasībām, no grozītā iekšējā reglamenta 201. panta 7. punkta izriet, ka, ja Lūgumrakstu komiteja nevar vienoties par lūgumraksta pieņemamību, šo lūgumrakstu var atzīt par pieņemamu ar nosacījumu, ka to pieprasa vismaz ceturtā daļa minētās komitejas locekļu.

45. Visbeidzot es atgādinu, ka Lūgumrakstu komiteja uzskata, ka “lūgumrakstu procedūra arī turpmāk var papildināt un tai būtu jāpapildina citi pilsoņiem pieejamie tiesiskās aizsardzības mehānismi [plašākā izpratnē], piemēram, sūdzību iesniegšana Komisijai vai Eiropas ombudam” ( 51 ). Līdzās citām struktūrām, iestādēm un instrumentiem, piemēram, izmeklēšanas komisijai, Eiropas pilsoņu iniciatīvai un Ombudam, Lūgumrakstu komitejai ir autonoma un skaidri definēta loma kā katram pilsonim pieejamam kontaktpunktam ( 52 ).

46. Tādēļ man ir jāpārbauda apstrīdamā tiesību akta, kā to ir interpretējusi Vispārējā tiesa spriedumā lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466), jēdziena problemātika, kuras dēļ pārsūdzētajā spriedumā tā kā nepieņemamu noraidīja prasību tādēļ, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu lūgumraksts ir ticis kvalificēts kā pieņemams.

C – Par tiesību iesniegt lūgumrakstu īstenošanas tiesiskajām sekām, ņemot vērā LESD 263. pantu

1) Par akta, kas rada tiesiskās sekas, jēdzienu

47. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasību atcelt tiesību aktu var celt pret visiem iestāžu pieņemtajiem tiesību aktiem, kuri rada tiesiskas sekas, neatkarīgi no to rakstura vai formas. Konkrētāk, saskaņā ar LESD 263. pantu par apstrīdamiem ir uzskatāmi visi akti, kas rada saistošas tiesiskās sekas, kuras var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli ( 53 ). Savukārt nepieņemamas ir prasības, kas vērstas pret aktiem, kuri paredz vien iekšējos administratīvos pasākumus un kuri attiecīgi nerada nekādas ārējas sekas ( 54 ).

48. Tā kā šajā lietā runa ir par Parlamenta pieņemtu aktu, ir jāatgādina, ka spriedumā lietā Les Verts/Parlaments Tiesa ir apstiprinājusi, ka prasību atcelt tiesību aktu var vērst pret Parlamenta aktiem, kuri ir paredzēti, lai radītu tiesiskās sekas trešām personām ( 55 ). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par aktiem, kuri attiecas vienīgi uz Parlamenta iekšējās darba kārtības organizēšanu, tomēr nevar celt prasību par atcelšanu ( 56 ).

49. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka Parlamenta priekšsēdētāja konstatējums, saskaņā ar kuru budžeta procedūra ir pabeigta, ir akts, kas var radīt tiesiskas sekas trešām personām ( 57 ). Tāpat Tiesa ir uzskatījusi, ka ir pieņemama prasība par regulējumu attiecībā uz pārejas pabalstu Parlamenta deputātiem, beidzoties pilnvaru termiņam ( 58 ). Tiesas pārbaudes veikšana bija iespējama arī attiecībā uz Parlamenta rezolūciju, kurā tika iecelts personāls, kas atbildīgs par noteiktām darbībām ( 59 ).

50. Savukārt attiecībā uz aktiem, kas saistīti ar Parlamenta izmeklēšanas komisiju veidošanu, Tiesa ir secinājusi, ka tie attiecas vien uz Parlamenta darba iekšējo organizāciju ( 60 ). Tāpat Tiesa ir atgādinājusi, ka starpparlamentāro delegāciju kompetencē ir vienīgi informēšana un kontaktu uzturēšana un ka akti saistībā ar delegāciju locekļu iecelšanu un to priekšsēdētāja ievēlēšanu nav apstrīdami akti ( 61 ). Vēl Tiesa ir nospriedusi, ka iestādes vēstule, kas nosūtīta, atbildot uz saņēmēja iesniegumu, nav akts, attiecībā uz kuru varētu celt prasību par atcelšanu ( 62 ). Tiesa arī ir pievienojusi prasību, kas celtas attiecībā uz Parlamenta aktiem, pieņemamības pārbaudi ( 63 ).

51. Attiecībā uz šo lietu, ņemot vērā tiesību iesniegt lūgumrakstu kā politiskā dialoga, par ko ir atbildīgs Parlaments, instrumenta raksturojumu, var atzīt, ka lēmumi, kurus pieņēmusi Lūgumrakstu komiteja, pirmajā mirklī šķiet pielīdzināmi Parlamenta iekšējās organizācijas aktiem, kuri pieņemti saistībā ar tā politiskajiem darbiem. Ņemot vērā šo konstatējumu, tomēr ir jāvērtē sekas, kādas Lūgumrakstu komitejas lēmumi rada trešajām personām, kā tas izriet no sprieduma lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466).

2) Par Lūgumrakstu komitejas lēmumu sekām

a) Par spriedumu Tegebauer/Parlaments

52. Vispirms, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumiem, ir jākonstatē, ka spriedums Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466) neparedz, ka visi Lūgumrakstu komitejas lēmumi ir apstrīdami lēmumi, kas nozīmētu, ka tie ir pakļaujami pārbaudei Savienības tiesā.

53. Vispārējā tiesa šajā spriedumā turpretī ir lēmusi, ka, “lai gan tas, vai Parlaments izskata lūgumrakstu, kurš atzīts par pieņemamu, neietilpst Savienības tiesas pārbaudes jomā, jo Parlamentam šajā saistībā ir pilnīga politiska rīcības brīvība, lūgumraksta pieņemamības vērtējums tomēr ir jāpakļauj pārbaudei tiesā, jo tikai tādējādi var garantēt EK līguma 194. pantā noteikto tiesību iesniegt lūgumrakstu efektivitāti. Proti, Lūgumrakstu komitejas lēmums par lūgumraksta nepieņemamību un izskatīšanas izbeigšanu ir tāds, kas var skart pilsoņu līgumā noteikto tiesību iesniegt lūgumrakstu pašu būtību, un tādēļ tas ir lēmums, attiecībā uz kuru var celt prasību par tā atcelšanu”.

54. Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi principu, ka prasību atcelt tiesību aktu var celt vienīgi attiecībā uz Lūgumrakstu komitejas lēmumiem, kuros iesniegumi ir kvalificēti kā nepieņemami.

55. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šāds secinājums nav loģisks, jo, pirmkārt, Vispārējās tiesas judikatūra paredz plašu rīcības brīvību attiecībā uz lūgumrakstu pamatotību un virzību un, otrkārt, paredz, ka atsevišķi tās lēmumi ir pārsūdzami tiesību akti LESD 263. panta izpratnē.

56. Proti, gan minēto iemeslu attiecībā uz lūgumrakstu instrumenta raksturojumu Savienības tiesībās, gan turpmāk minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka judikatūrā lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466) ir pieļautas pretrunas. Es uzskatu, ka neviens Lūgumrakstu komitejas lēmuma veids nav tāds, kas būtiski varētu mainīt lūgumraksta iesniedzēja tiesisko stāvokli.

b) Par jēdziena “tiesības” iesniegt lūgumrakstu robežām

57. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka, lai analizētu jebkura Savienības tiesību akta tiesiskās sekas, vispirms ir jāpievērš uzmanība tā saturam un būtībai, nevis tā nosaukumam vai formai. Tāpat ir jābūt arī attiecībā uz tiesībām iesniegt lūgumrakstu. Tāpēc nav pareizi pamatoties uz principu, ka vārda “tiesības” lietojums automātiski liecina par subjektīvu tiesību esamību.

58. Šajā ziņā attiecībā uz faktu, ka tiesības iesniegt lūgumrakstu ir iekļautas Hartā un ir uzskatāmas par pamattiesībām, atliek vien atsaukties uz Hartas 52. pantu, kura 5. punktā ir noteikts, ar ko atšķiras tiesības un principi ( 64 ). Tomēr, neraugoties uz to, ka tās ir iekļautas Hartā, dažas tajā iekļautās “tiesības” nav uzskatāmas par individuālām tiesībām. Kā ir norādīts spriedumā lietā Association de médiation sociale ( 65 ), “tiesības uz informāciju un konsultācijām” Hartas 27. panta izpratnē ir izveidotas kā “principi” Hartas izpratnē. Šajā noteikumā nav definēts individuāls tiesiskais stāvoklis, bet gan pieprasīts, lai valsts vara definētu objektīvo saturu (informācija un konsultācijas darba ņēmējiem) un noteiktus mērķus (informācijas efektivitāte, pārstāvība atkarībā no līmeņiem, savlaicīga informācijas sniegšana) ( 66 ).

59. Turklāt Savienības tiesībās ir zināmi vairāki ārpustiesas instrumenti, kuri tiek dēvēti par “tiesībām”, bet kuriem nav piemērojama pārbaude tiesā.

60. Tādējādi pilsoņiem ir tiesības iesniegt sūdzību, ja viņi uzskata, ka Komisija neievēro Labas administratīvās prakses kodeksu ( 67 ). Vienīgais paredzētais pārsūdzības veids ir iespēja sūdzības iesniedzējam pieprasīt, lai Komisijas ģenerālsekretārs sūdzību izskata atkārtoti. Tāpat šajā kodeksā ir paredzēta iespēja vērsties pie Eiropas ombuda. Turklāt Komisija ir noteikusi arī vispārējus principus un minimālos standartus, kas piemērojami sabiedrības konsultācijām ( 68 ), tomēr neparedzot par labu personām tiesības tiesā apstrīdēt lēmumus, kuri pieņemti, pārkāpjot šos principus un standartus.

61. Turklāt, lai gan šīs tiesības nav reglamentētas nevienā konkrētā tiesību aktā, pilsoņiem ir tiesības Komisijā iesniegt sūdzību par to, ka dalībvalsts pārkāpj Savienības tiesības. Taču netiek apstrīdēts, ka personām nav tiesību pārsūdzēt Komisijas atteikumu pret kādu dalībvalsti uzsākt procedūru saistībā ar pienākuma neizpildi ( 69 ). Ja sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, izskatot viņa sūdzību, Komisija ir pieļāvusi kļūdu pārvaldībā, viņš var iesniegt sūdzību ombudam ( 70 ).

62. Šajā ziņā izskatāmajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda uz risku, ka var tikt pārkāptas pamattiesības vai katrā ziņā – ka var būt ierobežota šo tiesību īstenošana, ņemot vērā procesuālās garantijas, no kurām tās izriet. Šāds pārkāpums varētu būtiski ietekmēt lūgumraksta iesniedzēja tiesisko stāvokli.

63. Netiek apstrīdēts, ka efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas izriet no kopīgām dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām un ir paredzēts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā ( 71 ), un apstiprināts arī Hartas 47. pantā.

64. Vispirms es norādu, ka šis princips ir cēlies no konstatējuma, saskaņā ar kuru “iespējas tiesas ceļā apstrīdēt jebkuru valsts iestādes lēmumu, ar kuru tiek liegtas tiesības, pastāvēšana ir svarīga, lai varētu nodrošināt efektīvu personas tiesību aizsardzību” ( 72 ). Efektīvas tiesiskās aizsardzības neesamība ir vienlīdzīga garantēto tiesību pārkāpšanai.

65. Taču tiesību iesniegt lūgumrakstu gadījums atšķiras. Proti, ja attiecībā uz lūgumrakstu tiktu pieņemts lēmums par tā nepieņemamību, izskatīšanas izbeigšanu, nodošanu citai iestādei vai procedūras slēgšanu, sniedzot atbildi, nerodas jautājums par Savienības tiesībās atzīto tiesību ierobežošanu vai atteikumu tās piešķirt, kādēļ būtu nepieciešama tiesiskā aizsardzība. Gluži pretēji, šādā gadījumā tiesības īstenot tiesības iesniegt lūgumrakstu ir pilnībā ievērotas, jo lūgumraksta iesniedzējs ir varējis iesniegt savu iesniegumu, ir ticis informēts par procesuālajiem etapiem Parlamentā un ir saņēmis atbildi uz savu iesniegumu.

66. Šīs pašas domas ietvaros jāatzīmē, ka, pat pieņemot, ka viņa iesniegums netiek apmierināts, lūgumraksta iesniedzējs var atkārtoti iesniegt savu iesniegumu kā lūgumrakstu Parlamentam, kurš, attiecīgā gadījumā veicot atšķirīgu politisko novērtējumu, varētu pat pieņemt pretēju lēmumu par šo lūgumrakstu. Šajā kontekstā ir svarīgi atzīmēt, ka Parlaments ir paplašinājis pieņemamo lūgumrakstu loku, salīdzinot ar to, kas paredzēts Līgumā. Turklāt tas var ieņemt politisko nostāju arī jautājumos, kuri neietilpst Savienības kompetencē. Lūgumrakstu komitejas ieņemtajai politiskajai nostājai nav nekāda negatīva vai pozitīva res judicata spēka. Turklāt lūgumraksta iesniedzējam ir iespēja pēc tam vērsties pie Ombuda un Komisijas.

c) Par judikatūru attiecībā uz sūdzībām

67. Otrkārt, lai varētu apzināt, no kurienes cēlusies kļūda, kuru, manuprāt, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, veicot nošķiršanu spriedumā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466), un kura tika piemērota šobrīd pārsūdzētajā spriedumā, ir jāatsaucas uz noteikumiem attiecībā uz iestāžu, kurām tiek iesniegti neoficiāli iesniegumi vai sūdzības par Savienības tiesībām, pilnvarām.

68. Pirmkārt, visklasiskāko piemēru var atrast judikatūrā attiecībā uz Komisijas kompetenci, kurai ir piešķirtas saistošas pilnvaras attiecībā uz sūdzībām konkurences tiesībās. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai gan Komisijai nav ne jāpieņem lēmums par to, vai ir tikuši pārkāpti konkurences noteikumi, ne jāizskata sūdzība, kuru tā ir saņēmusi saskaņā ar Regulu [Nr. 17 – jaunajā redakcijā Nr. 1/2003 ( 73 )], tai tomēr ir rūpīgi jāizvērtē faktiskie un tiesiskie pamati, kurus norādījis sūdzības autors, lai pārbaudītu, vai nepastāv pret konkurenci vērta rīcība. Turklāt, ja izskatīšana tiek izbeigta, Komisijai ir pienākums pamatot savu lēmumu, lai Vispārējai tiesai būtu iespēja pārbaudīt, vai tā ir pieļāvusi kļūdas faktos vai tiesību piemērošanā vai pat pilnvaru nepareizu izmantošanu ( 74 ).

69. Šādos apstākļos Tiesa ir nospriedusi, ka iestādei, kura ir pilnvarota konstatēt pārkāpumu un piemērot par to sodu un kurai persona var iesniegt sūdzību, kā tas ir Komisijas gadījumā saistībā ar konkurences tiesībām, pilnībā vai daļēji izbeidzot šīs sūdzības izskatīšanu, noteikti jāpieņem akts, kas rada tiesiskas sekas ( 75 ) (izcēlums mans).

70. Ir skaidrs, ka, ņemot vērā attiecīgā ekonomiskā regulējuma pilnīgi atšķirīgo mērķi, kā arī Komisijas pilnīgi citādāko lomu šajā kontekstā, judikatūra saistībā ar konkurences tiesībām nekādā veidā nevar kalpot kā atsauce saistībā ar tiesībām iesniegt lūgumrakstu. Taču šķiet, ka, veicot nošķiršanu spriedumā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466), ir ievērota tieši šāda loģika. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja atsauce uz spriedumu lietā Rendo u.c./Komisija ( 76 ) konkurences tiesību jomā ir ne vien nepiemērojama attiecībā uz lūgumrakstiem, bet arī kļūdaina, jo spriedums lietā Rendo neapliecina, ka jebkuri tiesību ierobežojumi obligāti rada tiesiskas sekas ( 77 ).

71. Otrkārt, gluži pretējs piemērs ir Ombuda kompetence, kurš nav pilnvarots piemērot saistošus pasākumus ( 78 ). Atzīstot, ka šī judikatūra pilnībā neatbilst šajā gadījumā izvirzītajiem jautājumiem, būtu lietderīgi salīdzināt Lūgumrakstu komitejas pieņemto lēmumu un Ombuda pieņemto aktu saistībā ar sūdzībām, kuras tam iesniegtas saskaņā ar LESD 228. pantu, vērtējumus.

72. It īpaši ir spriests, ka Ombuda ziņojums, kurā ir konstatēta slikta pārvaldība, pēc definīcijas trešajām personām nerada nekādas tiesiskās sekas EK līguma 230. panta izpratnē, kā arī nav saistošs Parlamentam, kurš, īstenojot tam saskaņā ar Līgumu noteiktās pilnvaras, var izlemt, kā tālāk rīkoties. Tāpat a fortiori ir arī ar gada ziņojumu, kurš Ombudam ir jāiesniedz Parlamentam ikgadējās sesijas beigās un kurā ir apkopoti tā izmeklēšanu rezultāti ( 79 ). Tādējādi Ombuda pamatots lēmums, kad tas slēdz sūdzības izskatīšanu pēc būtības, izbeidzot izskatīšanu, nav, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, apstrīdams akts, jo šāds lēmums nerada tiesiskas sekas trešajām personām ( 80 ).

73. Ņemot vērā Lūgumrakstu komitejas kompetenci, var pamatoti uzskatīt, ka, tāpat kā Ombudam, arī tās darbība nerada nekādas saistības ( 81 ). Turklāt, ņemot vērā iepriekš aprakstīto tiesību iesniegt lūgumrakstu raksturojumu, šis princips būtu piemērojams lēmumiem par nepieņemamību vai par lūgumraksta atstāšanu bez izskatīšanas.

d) Par tiesību iesniegt lūgumrakstu būtību

74. Treškārt, es neuzskatu, ka tiesības iesniegt lūgumrakstu Savienības tiesībās varētu atspoguļot lūgumrakstu modeli, kāds ir spēkā vairākās dalībvalstīs, kā arī tām nevajadzētu iedvesmoties no tā. Ņemot vērā manā rīcībā esošo informāciju, vienīgi Vācijas Federatīvajā Republikā ( 82 ), Spānijas Karalistē ( 83 ) un Francijas aizjūras teritoriālajās kopienās ( 84 ) ir paredzēta lēmumu, kuri pieņemti saistībā ar lūgumrakstu, pārbaude tiesā. Tomēr saskaņā ar man pieejamajiem avotiem pat Vācijas tiesībās lēmumi, kas pieņemti attiecībā uz lūgumrakstu, nav uzskatāmi par “administratīviem aktiem”, jo tie lūgumraksta iesniedzējam nerada tiesiskas sekas ( 85 ).

75. Tiesības iesniegt lūgumrakstu Savienības tiesībās ir uzskatāmas par autonomu jēdzienu, un, lai tās ietilptu LESD 263. panta piemērošanas jomā, tām ir jāatbilst kritērijiem, kas minēti judikatūrā saistībā ar tāda akta jēdzienu, kurš būtiski var mainīt lūgumraksta iesniedzēja tiesisko stāvokli. Turklāt es atgādinu, ka likumības pārbaudes, pamatojoties uz LESD 263. un 265. punktu, ietvaros Savienības tiesas kompetencē nav izdot rīkojumus pret Savienības iestādēm un struktūrvienībām ( 86 ).

76. Par tiesību iesniegt lūgumrakstu noteikšanu principā atbildīgs ir vienīgi Parlaments kā garants savu vēlētāju interešu aizstāvībai. Man jāuzsver, ka tiesību iesniegt lūgumrakstu Parlamentā īstenošana neiekļaujas administratīvas institūcijas darbības jomā, bet gan politiskas institūcijas darbības jomā. Tas nozīmē, ka Eiropas vēlēšanu gadījumā pilsoņi var pārbaudīt un sankcionēt Parlamenta pieņemtos lēmumus.

77. Dažādie atbilžu veidi, kādus Lūgumrakstu komiteja var sniegt attiecībā uz lūgumrakstu, ieskaitot nodošanu citai institūcijai sakarā ar tās pilnvaru ierobežojumu, nav pielīdzināmi administratīvas institūcijas atteikumam, jo Lūgumrakstu komiteja ir daļa no politiskas reprezentatīvas institūcijas.

78. Līdz ar to es ierosinu uzskatīt, ka tiesību iesniegt lūgumrakstu būtība nozīmē iespēju oficiāli Parlamentam darīt zināmus konkrētus jautājumus, lūguma iesniedzējam neparedzot tiesības tieši pieprasīt tiesisko aizsardzību. Runa nav par individuālām tiesībām, kas paredzētas, lai radītu tiesiskās sekas lūgumraksta iesniedzēja stāvoklim, bet gan par politisku līdzekli līdzdalībai demokrātiskajā dzīvē.

79. Proti, iespēja pilsoņiem nosūtīt Parlamentam vai deputātiem vēstules vai citus rakstiskus dokumentus nekādi nav atkarīga no oficiālajām tiesībām iesniegt lūgumrakstu. Šī iemesla dēļ es uzskatu, ka, no konstitucionālā viedokļa raugoties, šī instrumenta darbība ir līdzvērtīga atļaujai Parlamentā oficiāli iesniegt iniciatīvas, kuras nav ierosinājusi ne Komisija, ne tās deputāti, frakcijas vai komitejas ( 87 ).

80. Tādējādi tiesību iesniegt lūgumrakstu neizbēgamas sekas ir Parlamenta pienākums ieviest mehānismus, kas iesniegumu iesniedzējiem, izmantojot efektīvas un pārskatāmas procedūras, ļauj piekļūt Parlamentam. Vienīgi uz šādu mehānismu izveidi varētu attiekties pārbaude Savienības tiesā, ceļot prasību sakarā ar bezdarbību atbilstoši LESD 265. pantam.

81. Šajā ziņā es drīzāk uzskatu, ka pārbaude Savienības tiesā būtu jāveic vienīgi gadījumā, ja Parlaments ieņemtu nostāju, kas būtu uzskatāma par smagu un pastāvīgu tiesību iesniegt lūgumrakstu pārkāpumu, apdraudot lūgumrakstu instrumenta paša par sevi piemērošanu, it īpaši gadījumā, ja būtu saņemts atteikums pieņemt lūgumrakstus, vai gadījumā, ja nebūtu sniegta atbilde uz lūgumrakstiem. Proti, šāda attieksme būtu uzskatāma par pienākuma, kurš Parlamentam paredzēts saskaņā ar LESD 20. un 227. pantu un Hartas 44. pantu, neizpildi. Šādā gadījumā, saņemot personas sūdzību, Komisijai kā Līgumu ievērošanas nodrošinātājai būtu jāiejaucas saskaņā ar LESD 265. pantu.

82. Katrā ziņā nav izslēgta iespēja pēc analoģijas piemērot risinājumu, kuru Tiesa ir izstrādājusi judikatūras, kura attiecas uz Ombuda lēmumiem, ietvaros, neraugoties uz pieeju, ka tiesības iesniegt lūgumrakstu nav uzskatāmas par subjektīvām tiesībām. Saskaņā ar šo judikatūru izņēmuma gadījumos pilsonis var pierādīt, ka Lūgumrakstu komiteja, īstenojot savu darbību, ir izdarījusi pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, kas attiecīgajai personai var radīt kaitējumu ( 88 ).

83. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es uzskatu, ka judikatūra lietā Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466) ir balstīta uz nepareizu tiesību iesniegt lūgumrakstu piemērojamības LESD 20. un 227. panta izpratnē interpretāciju, ciktāl tajā lēmumi par lūgumrakstu nepieņemamību un par izskatīšanas izbeigšanu ir tikuši uzskatīti par pārsūdzamiem lēmumiem.

84. Līdz ar to, piemērojot šo judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

85. Tomēr šī kļūda neietekmē pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu. Proti, Vispārējās tiesas pieļautā kļūda tiesību piemērošanā nav tāda, kas pārsūdzēto spriedumu padarītu par spēkā neesošu, jo tā rezolutīvā daļa ir pamatota ar citiem juridiskiem apsvērumiem ( 89 ). Tāpēc es Tiesai iesaku aizstāt pamatojumu saistībā ar to, ka pārbaude tiesā nav piemērojama nevienam Parlamenta Lūgumrakstu komitejas lēmumam, jo tie nav pārsūdzami akti LESD 263. panta izpratnē.

VII – Par otro pamatu (apelācijas sūdzības pirmais, piektais un sestais iebildums)

86. Ņemot vērā iepriekš minēto, nav jāizvērtē apelācijas sūdzības atlikušie iebildumi, kuri turklāt Parlamenta apsvērumos ir uzskatīti par acīmredzami nepieņemamiem. Tāpēc turpmākā analīze tiek sniegta pakārtoti.

87. Savā pirmajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka Lūgumrakstu komiteja apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumrakstu nav izskatījusi pēc būtības. Šādas faktu sagrozīšanas dēļ Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka šajā lietā tiesības iesniegt lūgumrakstu nav tikušas pārkāptas.

88. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai gan apelācijas tiesvedības ietvaros Tiesas kompetencē nav ne faktu konstatēšana, ne principā pierādījumu, kurus Vispārējā tiesa ir norādījusi, pamatojot faktus, pārbaudīšana, Tiesas pārbaudes pilnvaras attiecībā uz Vispārējās tiesas faktu konstatējumiem attiecas it īpaši uz materiāli neprecīziem konstatējumiem, kuri izriet no lietas materiāliem, pierādījumu elementu sagrozīšanu, to juridisko kvalifikāciju un jautājumu par to, vai ir tikuši ievēroti noteikumi par pierādīšanas pienākumu un administrēšanu ( 90 ).

89. Salīdzinot pārsūdzētā sprieduma 3. punktu un atbildi, kas norādīta apstrīdētajā lēmumā, nevar konstatēt ne sagrozīšanu, ne materiālu neprecizitāti. Atzīstot, ka Vispārējā tiesa nav tekstuāli reproducējusi Lūgumrakstu komitejas priekšsēdētāja vēstuli, no pārsūdzētā sprieduma tomēr var skaidri secināt, ka komiteja nav izskatījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegumu. Katrā ziņā no pārsūdzētā sprieduma kopumā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka attiecīgais lūgumraksts ir pieņemams, kādēļ ir pareizi atgādināts, ka lūgumraksta turpmākā virzība ir pilnībā atkarīga no Parlamenta vērtējuma un tādēļ nav jāpieņem konkrēts akts attiecībā uz lūgumraksta iesniedzēju. Līdz ar to šis arguments ir acīmredzami nepamatots.

90. Apelācijas sūdzības piektajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa neesot norādījusi pamatojumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, neraugoties uz viņa pirmajā instancē celto iebildumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nepamatoti nav pārbaudījusi, vai, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Parlaments nav ievērojis pienākumu norādīt pamatojumu. Tā kā es iesaku uzskatīt, ka apstrīdētais lēmums nav apstrīdams tiesību akts, jebkura analīze attiecībā uz to ir lieka un šis iebildums ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.

91. Apelācijas sūdzības sestajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot veikusi nepilnīgu faktu pārbaudi, jo tā neesot pārbaudījusi, vai apelācijas sūdzības iesniedzējam ir bijusi iespēja izklāstīt savu situāciju Lūgumrakstu komitejai. Ņemot vērā judikatūru, kura minēta šo secinājumu 88. punktā, šī kritika ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama. Katrā ziņā, tā kā es iesaku apelācijas sūdzību par apstrīdēto lēmumu atzīt par nepieņemamu un tā kā Vispārējā tiesa ir pareizi pamatojusi pārsūdzēto spriedumu ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegums ir nepieņemams, tai nebija jāpārbauda procesa norise Lūgumrakstu komitejā.

VIII – Secinājumi

92. Es iesaku Tiesai: — noraidīt apelācijas sūdzību, veicot pārsūdzētā sprieduma pamatojuma aizstāšanu, — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Eiropas Parlamentam segt savus tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Ziņojums par Lūgumrakstu komitejas apspriedēm 1999./2000. parlamentārajā gadā, A5‑0162/2000, http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//NONSGML+REPORT+A5‑2000–0162 + 0+DOC+PDF+V0//FR.

( 3 ) Ziņojums par Lūgumrakstu komitejas darbību 2013. gadā (2014/2008(INI), 17. lpp.).

( 4 ) Lūgumraksts Nr. 1188/2010.

( 5 ) T‑308/07, EU:T:2011:466.

( 6 ) Spriedums Tegebauer/Parlaments (EU:T:2011:466, 21. punkts).

( 7 ) Saskaņā ar paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu šajā pantā garantētās tiesības ir tiesības, kuras garantētas LESD 20. un 227. pantā. Saskaņā ar Hartas 52. panta 2. punktu tās ir piemērojamas šajos divos pantos paredzētajos apstākļos.

( 8 ) 2004. gada jūlija redakcija (OV 2005, L 44, 1. lpp.).

( 9 ) Reglamenta noteikumu, kuros reglamentētas tiesības iesniegt lūgumrakstu, grozījumi saskaņā ar 7. parlamentārā sasaukuma 2011. gada marta redakciju (OV 2011, L 116). Tajā ir ietverta tikai iekšējā reglamenta, kas pieņemts ar Eiropas Parlamenta 2009. gada 6. maija lēmumu, starpposma pārskatīšana (2006/2209(REG)) (OV 2010, C 212 E, 140. lpp.).

( 10 ) http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+RULES-EP+20140701+TOC+DOC+XML+V0//FR.

( 11 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta reglamenta grozījumiem (B7‑0732/2011), kā arī Eiropas Parlamenta 2012. gada 22. maija lēmums par Eiropas Parlamenta Reglamenta grozīšanu attiecībā uz Eiropas pilsoņu iniciatīvas īstenošanu (2011/2302(REG)) (OV 2013, C 264 E, 98. lpp.).

( 12 ) Tā kā runa nav ne par autonomiem, ne pašpietiekamiem argumentiem, es iesaku neapzīmēt katru no tiem ar jēdzienu “pamats”.

( 13 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka faktu izklāstā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā to, ka Lūgumrakstu komitejas priekšsēdētājs ir paziņojis apelācijas sūdzības iesniedzējam, nenorādot nekādu pamatojumu, ka viņa lūgumraksts esot pieņemams, bet Lūgumrakstu komiteja to nevarot izskatīt pēc būtības. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, pieņemot, ka lūgumraksta izskatīšana ir notikusi.

( 14 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā pamattiesību iesniegt lūgumrakstu piemērošanas jomu, kļūdaini pieņemot, ka piemērošanas joma ietver tikai lūgumraksta pieņemamības pārbaudi. Tomēr tiesību iesniegt lūgumrakstu piemērošanas joma ietver arī par pieņemamiem atzītu lūgumrakstu izskatīšanu pēc būtības, kā arī lēmumu, kas pieņemts par lietas būtību (tiesības uz lūgumraksta izskatīšanu).

( 15 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi loģisku pretrunu saistībā ar to, ka pieņemama lūgumraksta neizskatīšanai neesot tiesisku seku atšķirībā no nepieņemama lūgumraksta neizskatīšanas.

( 16 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot nonākusi pretrunā spriedumam lietā Tegebauer/Parlaments, kurā tā esot nospriedusi, ka tiesību iesniegt lūgumrakstu efektivitāte var tikt apdraudēta, ja lūgumraksta saturs netiek izskatīts.

( 17 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka, nenorādot pamatojumu lēmumā, Parlaments ir pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā. Vispārējā tiesa, lai pamatotu lūgumraksta neizskatīšanu, neesošo pamatojumu aizstājusi ar savu pamatojumu.

( 18 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam neesot bijusi iespēja Lūgumrakstu komitejai objektīvi izklāstīt savu situāciju.

( 19 ) Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs ir norādījis pārsūdzētā sprieduma 17. punktu, runa ir par šā sprieduma 16. punktu.

( 20 ) Es konstatēju, ka lūgumrakstu iesniegšana Asamblejai un to izskatīšana bija paredzēta jau Eiropas Ogļu un tērauda kopienas (EOTK) kopējās asamblejas reglamentā. Parīzes samitā 1977. gadā Parlaments pieņēma rezolūciju par īpašu tiesību piešķiršanu Eiropas Kopienas pilsoņiem, aicinot Eiropas Kopienu Komisiju apsvērt iespēju prioritārā kārtībā pilsoņiem piešķirt tiesības iesniegt lūgumrakstus.

( 21 ) Eiropas pilsoņu tiesības iesniegt lūgumrakstu pirmo reizi tika apstiprinātas Eiropas Padomes laikā 1984. gadā, pieņemot komitejas “Eiropa pilsoņiem” priekšlikumus.

( 22 ) Nolīgums parakstīts 1989. gada 12. aprīlī (OV C 120, 90. lpp.).

( 23 ) Jāatzīmē, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 2. punktu tā tiesības iesniegt lūgumrakstu garantē robežās, kuras ir noteiktas LESD 20. un 227. pantā. Tiesības iesniegt lūgumrakstu iekļautas arī LESD 24. pantā.

( 24 ) Etimoloģiski vārds “lūgumraksts” [franču valodā “pétition”] nozīmē “lūgumu” (no latīņu vārda “petere”, kas nozīmē “lūgt”). Analīzi skat. Surrel, H., “Le “droit de pétition” au Parlement européen”, RMC, Nr. 335, 1990. gada marts.

( 25 ) Eiropas Parlamenta rezolūcija par Lūgumrakstu komitejas apspriedēm 2003.–2004. parlamentārajā gadā (2004/2090(INI), OV 2005, C 320 E, 161. lpp.).

( 26 ) Šie īstenošanas nosacījumi ir minēti Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Regulā (ES) Nr. 211/2011 par pilsoņu iniciatīvu (OV L 65, 1. lpp.).

( 27 ) Ziņojums par Lūgumrakstu komitejas darbību 2013. gadā (2014/2008(INI), A7‑0131/2014).

( 28 ) Ziņojums par Lūgumrakstu komitejas darbību 1993./1994. parlamentārajā gadā (A3‑0158/94).

( 29 ) 2001. gada 27. novembra ziņojums (A5‑0429/2001) par Eiropas pilsoņa tiesībām iesniegt lūgumrakstu: EK līguma pārskatīšana tiesību stiprināšanai (2001/2137(INI)).

( 30 ) Tiesības iesniegt lūgumrakstu ir paredzētas Pamatlikuma 17. pantā, sadaļā “Pamattiesības”: http://www.bundestag.de/bundestag/aufgaben/rechtsgrundlagen/grundgesetz/gg_01/245122.

Saskaņā ar Pamatlikuma 45.c pantu ir izveidota Lūgumrakstu komiteja: http://www.bundestag.de/bundestag/aufgaben/rechtsgrundlagen/grundgesetz/gg_03/245126.

Šīs komitejas uzdevumus un pilnvaras sīkāk ir reglamentētas Likumā par Lūgumrakstu komitejas kompetenci: http://www.bundestag.de/bundestag/ausschuesse18/a02/grundsaetze/petitionsausschuss_befugnisse/260546;

un Bundestag iekšējā reglamentā (108. un nākamie punkti): http://www.bundestag.de/bundestag/aufgaben/rechtsgrundlagen/go_btg/go09/245168.

( 31 ) Padziļinātu analīzi skat. Parlamenta ziņojumā “Tiesības iesniegt lūgumrakstu Savienības valstīs”, kas sagatavots 2001. gadā: http://www.uni‑mannheim.de/edz/pdf/dg4/POLI119_FR.pdf.

( 32 ) Skat. Eiropas Parlamenta ziņojumu “Tiesības iesniegt lūgumrakstu Savienības valstīs”, 140. un 141. lpp.

( 33 ) Lūgumrakstu komitejai tomēr tie nav obligāti jāizskata (skat. grozītā iekšējā reglamenta 201. panta 13. punktu).

( 34 ) Tomēr ir jāuzsver, ka LESD 20. panta [2. punkta] d) apakšpunktā, 24. panta otrajā daļā un 227. pantā ir skaidri norādīts uz Savienības pilsoņu tiesībām.

( 35 ) Skat. lūgumrakstu Nr. 1038/96 par izmēģinājumiem ar dzīvniekiem kosmētisko līdzekļu nozarē, kuru parakstījuši 4 miljoni personu.

( 36 ) Skat., piemēram, Gāzesvada, ko plānots būvēt Baltijas jūrā, lai savienotu Krieviju un Vāciju, ietekme uz vidi P6_TA(2008)0336, Eiropas Parlamenta 2008. gada 8. jūlija rezolūcija par gāzesvada, ko plānots būvēt Baltijas jūrā, lai savienotu Krieviju un Vāciju, ietekmi uz vidi (lūgumraksti Nr. 0614/2007 un Nr. 0952/2006) (2007/2118(INI), OV 2009, C 294 E, 3. lpp.).

( 37 ) Skat. 2003.–2004. gada rezolūciju (2004/2090(INI)): “tā kā Eiropas Parlamentam kā tiešā veidā ievēlētai ES pilsoņu pārstāvības struktūrai Eiropas līmenī ir īpašs pienākums un privilēģija aizstāvēt pilsoņu tiesības; tā kā Parlamentam gadījumā, ja tam jāspēj novērst problēmas, kas pilsoņiem ir likušas meklēt tā palīdzību, tomēr ir vajadzīga palīdzība un uzticama sadarbība, it īpaši no Komisijas kā Līgumu ievērošanas nodrošinātājas puses”.

( 38 ) Komisijas 23. ziņojums par Savienības tiesību piemērošanu: http://eur‑lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2006:0416:FIN:FR:PDF, 4. lpp.

( 39 ) Ziņojuma par Lūgumrakstu komitejas darbību 2012. gadā projekts (2013/2013(INI)): http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//NONSGML+COMPARL+PE‑508.200 + 03+DOC+PDF+V0//FR&language=FR.

( 40 ) Ziņojums par lūgumraksta institūtu XXI gadsimtā ((2000/2026(INI)), (A5‑0088/2001, 11. lpp.).

( 41 ) Skat. Komisijas 23. ziņojumu, minēts iepriekš.

( 42 ) Skat. Lūgumrakstu komitejas lūgumu Komisijai pārkāpumu procedūru ietvaros vienlīdz lielu uzmanību pievērst gan lūgumrakstiem, gan sūdzībām; 17. punkts ziņojuma projektā par Lūgumrakstu komitejas darbības pārskatu, minēts iepriekš (2013/2013(INI)), http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//NONSGML+COMPARL+PE‑508.200 + 03+DOC+PDF+V0//FR&language=FR.

( 43 ) Atšķirībā no pilsoņu iniciatīvas, kuru reglamentē Regula Nr. 211/2011.

( 44 ) Lai gan šie noteikumi nav piemērojami šajā lietā, pēc būtības tie ir tie paši noteikumi. Turpmākos grozījumus skat. sadaļā par atbilstošajiem tiesību aktiem.

( 45 ) Parlaments pat ir sācis spriest par nepieciešamību pārskatīt lūgumrakstu izskatīšanas procedūru kopumā: Ziņojums par Lūgumrakstu komitejas darbību 2013. gadā (2014/2008(INI), 18. lpp.).

( 46 ) Lūgumrakstos ir jābūt norādītam katra lūgumraksta iesniedzēja vārdam, valstspiederībai un mājas adresei. Tiem jābūt rakstītiem kādā no Savienības oficiālajām valodām. Taču saskaņā ar 201. panta 5. punktu lūgumrakstus, kuri rakstīti citā valodā tomēr var izskatīt, ja lūgumraksta iesniedzējs ir pievienojis tulkojumu.

( 47 ) Skat. Lūgumrakstu komitejas 2012. gada darbības pārskatu (2013/2013(INI)) – Pielikums, kurā ir iekļauta statistika par sūdzību kategorijām.

( 48 ) Jākonstatē, ka no Lūgumrakstu komitejas iepriekšējiem ziņojumiem izriet, ka prasības, kuras neatbilda LESD 227. panta nosacījumiem, netika reģistrētas kā lūgumraksti. No Lūgumrakstu komitejas ziņojuma par 2013. gadu izriet, ka “šobrīd kopš 2009. gada Komiteja ir saņēmusi 10000 lūgumrakstu, kuri tika reģistrēti; aptuveni sešdesmit procenti no tiem tika pasludināti par pieņemamiem, jo tie attiecās uz Eiropas Savienības darbības jomu”. Atšķirība starp nereģistrētiem un nepieņemamiem iesniegumiem rada neskaidrību. Ziņojumā norādīts, ka “2013. gadā Lūgumrakstu komiteja saņēma kopumā 2885 lūgumrakstus. Lūgumrakstu komiteja spēja izskatīt aptuveni 989 lūgumrakstus, no kuriem 654 lūgumraksti bija pieņemami, 335 – nepieņemami un 538 lūgumraksti tika slēgti. 199 lūgumraksti tika atzīti par pieņemamiem, izskatīti un slēgti”. Nav skaidrs, vai par šiem lēmumiem tika paziņots un vai tie bija pamatoti. Šķiet, ka tas tā nav noticis nereģistrēto lūgumu gadījumā.

( 49 ) Saskaņā ar Parlamenta analīzi lielākā daļa par nepieņemamiem atzīto lūgumrakstu par tādiem tiek atzīti tādēļ, ka nav īsti skaidrības par Eiropas un valstu iestāžu kompetenci, kā arī par kompetences sadalījumu starp Eiropas iestādēm, Eiropas Padomi vai Eiropas Cilvēktiesību tiesu (skat. http://www.europarl.europa.eu/ftu/pdf/fr/FTU_2.1.4.pdf).

( 50 ) Ziņojums par Lūgumrakstu komitejas apspriedēm 1999./2000. parlamentārajā gadā (A5‑0162/2000).

( 51 ) Ziņojuma par Lūgumrakstu komitejas darbību 2012. gadā projekts (2013/2013(INI), J punkts).

( 52 ) Turpat.

( 53 ) Spriedumi IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 9. punkts), Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, 29. punkts), kā arī Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 51. punkts).

( 54 ) Rīkojums Planet/Komisija (T‑320/09, EU:T:2011:172, 37.–39. punkts).

( 55 ) 294/83, EU:C:1986:166, spriedums kodificēts ar Māstrihtas līguma, ar kuru groza EK līguma 173. pantu, G panta 53. punktu.

( 56 ) Spriedums Weber/Parlaments (C‑314/91, EU:C:1993:109, 9. un 10. punkts).

( 57 ) Spriedums Padome/Parlaments (34/86, EU:C:1986:291). Vēlāk tika precizēts, ka akts, kurš balstīts uz LESD 314. panta 9. punktu, ir apstrīdams akts LESD 263. panta izpratnē, ciktāl tas Savienības budžetam piešķir saistošu spēku. Skat. spriedumu Padome/Parlaments (C‑77/11, EU:C:2013:559, 50., 54.–56., 60. un 63. punkts).

( 58 ) Spriedums Weber/Parlaments (EU:C:1993:109, 9. un 10. punkts).

( 59 ) Spriedums Luksemburga/Parlaments (C‑213/88 un C‑39/89, EU:C:1991:449).

( 60 ) Rīkojums Groupe des droites européennes/Parlaments (78/85, EU:C:1986:227, 11. punkts).

( 61 ) Rīkojums Blot un Front national/Parlaments (C‑68/90, EU:C:1990:222, 12. punkts).

( 62 ) Skat. rīkojumu Miethke/Parlaments (C‑25/92, EU:C:1993:32) saistībā ar Parlamentam adresētu lūgumu atzīt, ka sakarā ar Vācijas apvienošanos Vācijas deputātu mandāti ir zaudējuši spēku.

( 63 ) Nesenā lietā saistībā ar prasību atcelt Parlamenta apspriešanos par sesiju periodu kalendāru [skat.] spriedumu Francija/Parlaments (C‑237/11 un C‑238/11, EU:C:2012:796).

( 64 ) Kā izriet no paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu, subjektīvās tiesības ir jāievēro, bet principi ir jāņem vērā. Turklāt ir precizēts, ka dažos gadījumos Hartas pantā var būt iekļauti elementi gan no tiesībām, gan principiem.

( 65 ) C‑176/12, EU:C:2014:2.

( 66 ) Skat. secinājumus Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2013:491, 54. punkts).

( 67 ) 2000. gadā pieņemtais Labas administratīvās prakses kodekss: http://ec.europa.eu/transparency/code/_docs/code_fr.pdf.

( 68 ) Ceļā uz stiprāku konsultāciju un dialoga kultūru, Vispārējie principi un minimālie standarti, kas piemērojami konsultācijām, kuras Komisija uzsākusi ar ieinteresētajām personām (COM(2002) 704, galīgā redakcija).

( 69 ) Skat., ex multis, rīkojumus Grúas Abril Asistencia/Komisija (C‑521/10 P, EU:C:2011:418, 29. punkts) un Altner/Komisija (C‑411/11 P, EU:C:2011:852, 8. punkts).

( 70 ) http://ec.europa.eu/eu_law/your_rights/your_rights_fr.htm#6recours.

( 71 ) Spriedumi Johnston (222/84, EU:C:1986:206, 18. un 19. punkts), Heylens u.c. (222/86, EU:C:1987:442, 14. punkts), Komisija/Austrija (C‑424/99, EU:C:2001:642, 45. punkts), Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 39. punkts) un Eribrand (C‑467/01, EU:C:2003:364, 61. punkts).

( 72 ) Spriedums Heylens u.c. (EU:C:1987:442, 14. punkts).

( 73 ) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.).

( 74 ) Spriedums Rendo u.c./Komisija (C‑19/93 P, EU:C:1995:339, 27. punkts).

( 75 ) Spriedums SFEI u.c./Komisija (C‑39/93 P, EU:C:1994:253, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 76 ) T‑16/91, EU:T:1992:109, 54.–56. punkts.

( 77 ) Turklāt šo spriedumu Tiesa atcēla spriedumā Rendo u.c./Komisija (EU:C:1995:339), pasludinot spriedumu Rendo u.c./Komisija (T‑16/91, EU:T:1996:189).

( 78 ) Skat. spriedumu Komninou u.c./Komisija (C‑167/06 P, EU:C:2007:633, 44. punkts).

( 79 ) Rīkojums Associazione delle Cantine Sociali Venete/Ombuds un Parlaments (T‑103/99, EU:T:2000:135, 50. punkts).

( 80 ) Skat. rīkojumu Srinivasan/Ombuds (T‑196/08, EU:T:2008:470).

( 81 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Ombuds/Lamberts (C‑234/02 P, EU:C:2004:174, 48.–52. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 82 ) Principā šie akti nav uzskatāmi par “administratīviem aktiem”, jo tie lūgumraksta iesniedzējam nerada tiesiskas sekas. Taču pastāv “prasība izdot rīkojumu”, kas ļauj lūgumraksta iesniedzējam lēmumu, kurš nerada tiesiskas sekas, pakļaut pārbaudei administratīvajā tiesā. Pēc tam, kad visas pārsūdzības iespējas ir izsmeltas, ir paredzēta arī pārsūdzības iespēja konstitucionālajā tiesā. Praktisku piemēru skat. http://www.bundesverfassungsgericht.de/entscheidungen/rk20121121_2bvr172012.html, kur Konstitucionālā tiesa par nepieņemamu ir pasludinājusi konstitucionālu sūdzību attiecībā uz Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandeburg [Berlīnes Brandenburgas Augstākās administratīvās tiesas] 2012. gada 20. jūnija nolēmumu par Bundestag Lūgumrakstu komitejas lēmumu atteikt lūgumraksta izskatīšanu tādēļ, ka tajā pašā laikā kompetentie federālie departamenti jau izskatījuši divus līdzīgus lūgumrakstus.

( 83 ) Spānijas tiesībās attiecībā uz lūgumrakstu, kas iesniegts likumdošanas iestādēs gadījumā, ja parlamenta izdotā aktā tiek pārkāptas pamattiesības, ir paredzēta iespēja iesniegt konstitucionālu sūdzību Konstitucionālajā tiesā. Šādā gadījumā pārsūdzība administratīvajā tiesā nav paredzēta, jo parlamenta darbība pēc būtības ir konstitucionāla.

( 84 ) Attiecībā uz Francijas tiesībām – tikai aizjūras teritoriālajās kopienās ir paredzēta pārsūdzības iespēja administratīvajā tiesā, bet tikai attiecībā uz noteiktiem lēmumiem.

( 85 ) Precizējot ir jānorāda, ka Vācijas tiesībās paredzētā pārbaude drīzāk ir formāla, nevis materiāla. Tādējādi pilsonis var vērsties administratīvajā tiesā tādēļ, ka Bundestag nav izskatījis viņa lūgumrakstu vai nav ievērojis pareizu procedūru. Savukārt administratīvā tiesa nevar lemt par lietu pēc būtības.

( 86 ) Skat. rīkojumu Pevasa un Inpesca/Komisija (C‑199/94 P un C‑200/94 P, EU:C:1995:360, 24. punkts), spriedumu Assurances du crédit/Padome un Komisija (C‑63/89, EU:C:1991:152, 30. punkts), rīkojumus Victoria Sánchez/Parlaments un Komisija (EU:C:2011:693 38. punkts) un Mugraby/Padome un Komisija (C‑581/11 P, EU:C:2012:466, 75. punkts).

( 87 ) Es atgādinu šo secinājumu 1. punktā norādīto Lūgumrakstu komitejas nostāju, saskaņā ar kuru lūgumraksts dod iespēju personai likt oficiāli uzklausīt tās viedokli (izcēlums mans).

( 88 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Ombuds/Lamberts (EU:C:2004:174, 52. punkts).

( 89 ) Spriedums ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, 136. punkts).

( 90 ) Spriedums Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 38. un 39. punkts un tajos minētā judikatūra).