Lieta C-510/06 P

Archer Daniels Midland Co.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Nātrija glikonāta tirgus — Naudas sodi — Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai — Kopienu konkurences politika — Vienlīdzīga attieksme — Apgrozījums, kas var tikt ņemts vērā — Atbildību mīkstinoši apstākļi”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2008. gada 15. maijā I ‐ 1848

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 19. marta spriedums I ‐ 1908

Sprieduma kopsavilkums

Uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēra līmeni salīdzinājumā ar līmeni, kāds piemērots iepriekš. Tas tā ir ne tikai gadījumā, kad Komisija paaugstina naudas sodu apmērus, naudas sodus darot zināmus atsevišķā lēmumā, bet arī gadījumā, kad šis paaugstinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas normas kā Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu. Šīs pamatnostādnes var tikt piemērotas pārkāpumiem, kas izdarīti pirms to pieņemšanas, turklāt tas nenozīmē nedz atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, nedz tiesiskās drošības principa pārkāpumu, un nav prasīts, lai Komisija sniegtu īpašu pamatojumu, kas pārsniegtu to, kurš prasīts atbilstoši minētajām pamatnostādnēm. Novērtējot pārkāpuma smagumu, kā arī tā kontekstu, Komisijai ir jāņem vērā īpašie izskatāmās lietas apstākļi, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīvā iedarbība tostarp, ņemot vērā apsvērumus, kas saistīti ar vajadzību palielināt naudas soda apmēru. (sal. ar 59., 62., 63. un 66. punktu)

Naudas soda apmēra par konkurences tiesību pārkāpumu noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan apgrozījuma daļu, kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, un kas sniedz norādes par tā apmēru. Ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem, un līdz ar to atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša aprēķina, kas pamatots ar apgrozījumu, kas rodas no konkrētās preces pārdošanas, iznākums. Kopienu tiesībās nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sankcijai ir jābūt samērīgai ar apgrozījumu, kuru uzņēmums ir panācis, pārdodot preci, kura ir pārkāpuma priekšmets. Apgrozījums, kas rodas no produkta, kas ir pārkāpuma priekšmets, pārdošanas, tātad obligāti nav nedz sākuma punkts naudas sodu aprēķinam, nedz, a fortiori, vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai būtu jānovērtē pārkāpuma smagums. Nosakot Komisijai pienākumu ņemt vērā šādu apgrozījumu, tiktu izraisīts Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredzētā tiesiskā regulējuma pārkāpums. (sal. ar 74.–77. punktu)

Tiesai apelācijas tiesvedības ietvaros nav jāapšauba Pirmās instances tiesas izdarītais neatkarīgais faktu novērtējums, jo vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta kontrolēt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smagumu, ņemot vērā Kopienu konkurences tiesības. (sal. ar 80. punktu)

Nosakot naudas sodu atbilstoši Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, attiecīgā aizliegtās vienošanās ietekme konkrētajā tirgū ir faktors, kurš var tikt ņemts vērā, lai novērtētu izdarītā pārkāpuma smagumu. Konstatējums, ka uzņēmums nav pierādījis, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās ietekme plašākā tirgū, uz kuru tas norādījis, būtu neliela vai pat nebūtu vispār, nemaina pierādīšanas pienākumu attiecībā uz konkrētā tirgus definīciju. Tādējādi var tikt prasīts, lai attiecīgais uzņēmums iesniegtu faktus, kuri ļautu atspēkot Komisijas analīzi, kuras mērķis bija pierādīt saistību starp cenu attīstību produkta, kas ir aizliegtās vienošanās priekšmets, tirgū un minētās aizliegtās vienošanās spēkā stāšanos. (sal. ar 95., 101. un 102. punktu)

Kā tas izriet no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas, Pirmās instances tiesa ir vienīgā instance, kurai ir kompetence, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu novērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi. Tādējādi Tiesa nav kompetenta konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Tādēļ šis vērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas Tiesai jāpārbauda. Pirmās instances tiesa sagroza pierādījuma jēgu, uzskatot, ka dokumentu kādā sanāksmē izstrādājis nelikumīgās aizliegtās vienošanās dalībnieks uzņēmums, lai gan minētais uzņēmums šo dokumentu ir tikai iesniedzis un šis dokuments ir sarakstīts tikai pēc minētās sanāksmes. Ja Pirmās instances tiesa papildus minētajam dokumentam ir pamatojusies uz vairākiem pierādījumiem, šāda sagrozīšana tomēr spriedumu nevar padarīt par spēkā neesošu. (sal. ar 105., 117. un 132.–138. punktu)

Lai tiesībās paredzētajā apmērā pierādītu, ka uzņēmums ir aizliegtas vienošanās dalībnieks, pietiek pierādīt, ka konkrētais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās tikušas noslēgtas pret konkurenci vērstas vienošanās, aktīvi pret tām neiebilstot. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties sapulcē, tam nav bijis nodoma par vēršanos pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sapulcē piedalās ar atšķirīgu mērķi. Lai novērtētu, vai konkrētais uzņēmums ir vēlējies norobežoties no prettiesiskās vienošanās, noteicošais ir tas, kā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki sapratuši tā nolūku. Līdz ar to tikai fakts, ka [persona] ir aizgājusi no sanāksmes, kā tāds nevar tikt uzskatīts par publisku norobežošanos no attiecīgās aizliegtās vienošanās un attiecīgajam uzņēmumam ir jāsniedz norādes par to, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka tas ir izbeidzis savu dalību. (sal. ar 119. un 120. punktu)