ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 13. septembrī Čehijas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. jūnija rīkojumu lietā T-147/15 Čehijas Republika/Komisija

(Lieta C-575/18 P)

(2018/C 408/56)

Tiesvedības valoda – čehu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Čehijas Republika (pārstāvji: M. Smolek, J. Vláčil un O. Serdula)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

— atcelt pārsūdzēto rīkojumu;

— noraidīt Eiropas Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību;

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par Čehijas Republikas prasības pieteikumā izklāstītajiem prasījumiem; un

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Savas prasības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienīgo pamatu, ar ko tiek apgalvots Līguma par Eiropa Savienības darbību (LESD) 263. panta, skatot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. punktu, pārkāpums.

Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā esot kļūdaini secinājusi, ka apstrīdētais tiesību akts, it īpaši ņemot vērā to, ka Komisijai nav kompetences pieņemt lēmumu tradicionālo pašu resursu jomā, nav tiesību akts, par kuru var tikt celta prasība saskaņā ar LESD 263. pantu un kurš saskaņā ar Vispārējās tiesas viedokli neapdraud Čehijas Republikas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Hartas 47. panta izpratnē, jo Čehijas Republika varēja nosacīti samaksāt apstrīdēto summu, izteikt iebildumus par Komisijas juridiskā viedokļa pamatotību un sagaidīt, lai Komisija celtu prasību saskaņā ar LESD 258. pantu.

Vispārējās tiesas secinājumi esot pretrunā LESD 263. pantam, skatot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, jo nosacītais maksājums nenodrošinot, ka Tiesa nākotnē strīdu izskatīs pēc būtības. Tas izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras par Komisijas rīcības brīvību saistībā ar pienākumu neizpildi, no tā ka nepastāv tiesību normas attiecībā uz nosacītā maksājuma jēdzienu, un it īpaši no Komisijas agrākās prakses šajā jomā.
2)

Gadījumā, ja valsts pasākumi būtu pamatoti ar patērētāju aizsardzību atbilstoši 39. panta 1. punktam, vai šajā pantā 2. punktā paredzētie divi kritēriji, kas attiecas uz, no vienas puses, pierādīto saikni starp pārtikas produktu noteiktām īpašībām un to izcelsmi un, no otras puses, pierādījumu par to, ka lielākā daļa patērētāju piešķir būtisku nozīmi šai informācijai, ir jālasa kopā, un it īpaši, vai pierādītās saiknes vērtējums var tikt pamatots tikai ar subjektīviem elementiem, ņemot vērā, cik svarīga ir saistība, kas patērētājiem lielākoties var rasties starp pārtikas produktu īpašībām un to izcelsmi?
1)

Vai ar LESD tiesību normām, kas reglamentē diskriminācijas aizlieguma principu (LESD 18. pants un 26. pants), brīvības veikt uzņēmējdarbību principu (LESD 49. pants), vienlīdzīgas attieksmes principu (LESD 54. pants), vienādu tiesību piedalīties LESD 54. pantā definēto sabiedrību kapitāla veidošanā principu (LESD 55. pants), pakalpojumu sniegšanas brīvību (56. pants), kapitāla brīvu apriti (LESD 63. pants un 65. pants) un principu par nodokļu vienādu piemērošanu uzņēmumiem (LESD 110. pants) ir saderīgs apstāklis, ka ārvalstu nodokļa maksātājiem, kas ar vienas komercsabiedrības starpniecību izmanto vairākus veikalus un nodarbojas ar mazumtirdzniecību veikalā, faktiski ir jāmaksā speciālais nodoklis, piemērojot progresīvā nodokļa augstāko likmi, savukārt valsts nodokļa maksātāji, kas darbojas franšīzes sistēmas ietvaros, izmantojot vienu un to pašu zīmi – ar tādu tirdzniecības uzņēmumu starpniecību, kas parasti veido neatkarīgas komercsabiedrības – faktiski ir atbrīvoti no nodokļa vai tiem tiek piemērota kāda no zemākajām likmēm, un tādējādi ārvalstu sabiedrību samaksātā nodokļa daļa salīdzinājumā ar iekasētā speciālā nodokļa kopējo summu ir būtiski lielāka nekā valsts nodokļa maksātāju gadījumā?
1)

A. Slovākijas likumdevējs ir reaģējis uz spriedumu lietā C-42/15 ( 1 ), no 2018. gada 1. maija no Likuma Nr. 129/2010 par patēriņa kredītiem un citiem kredītiem un aizdevumiem, kas ir piešķirti patērētajiem, un ar kuru groza dažus citus likumus, 9. panta, ciktāl tajā ir atsauce uz kredīta atmaksu kā līguma elementu, svītrojot frāzi “aizdevuma pamatsumma, procenti un citas izmaksas”. Tādējādi ir likvidētas tiesības, kas ar likumu bija piešķirtas patērētājiem patēriņa kredītlīgumos, iegūt jebkādu informāciju (ne tikai amortizācijas tabulas formā) par kredīta atmaksas sadalījumu saistībā ar aizdevuma pamatsummu, procentiem un citām izmaksām, kā arī sodiem par šo tiesību neievērošanu. B. Tiesu judikatūra ir mainījusies, lai no 2018. gada 1. maija ar likumā izdarītajiem grozījumiem pilnībā izpildītu Eiropas Savienības Tiesas spriedumu; tomēr strīdos, kas izriet no līgumiem, kas ar patērētājiem ir noslēgti pirms 2018. gada 1. maija, saskanīgi interpretējot Savienības tiesības, pēc būtības ir jāpanāk tāds pats rezultāts, kādu ir vēlējies sasniegt likumdevējs. C. Šādos apstākļos Eiropas Savienības Tiesai uzdotais jautājums ir vērsts uz Savienības tiesību interpretāciju saistībā ar direktīvu netiešās iedarbības piemērošanu. Ņemot vērā tiesu nolēmumu lielo skaitu, ar kuriem agrāk, pamatojoties uz Likumu Nr. 129/2010, patērētājiem ir tikušas atzītas tiesības iegūt informāciju par pamatsummas, procentu un citu izmaksu atmaksas sadalījumu, rodas jautājums: vai, īstenojot direktīvas netiešo iedarbību horizontālās privātpersonu attiecībās, lai panāktu pilnīgu direktīvas iedarbību, izmantojot visas interpretācijas metodes un valsts tiesības kopumā, tiesiskās noteiktības princips strīdā par patēriņa kredītlīgumu, kas ir noslēgts pirms 2018. gada 1. maija, neļauj tiesai pieņemt nolēmumu, kuram ir tādas pašas sekas kā tiesību akta grozījumam, ko likumdevējs ir veicis, lai no 2018. gada 1. maija izpildītu spriedumu lietā C-42/15?
3)

Ja atskaitīšana ir iespējama: vai gaisa pārvadātājs to var veikt vienmēr, vai arī atskaitīšana ir atkarīga no tā, ciktāl to pieļauj valsts tiesības vai tiesa atzīst par piemērotu?
Lieta C-264/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 13. aprīlī iesniedza Grondwettelijk Hof (Beļģija) – P. M., N. G.d.M., P. V.d.S./Ministerraad

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 13. aprīlī iesniedza Grondwettelijk Hof (Beļģija) – P. M., N. G.d.M., P. V.d.S./Ministerraad

(Lieta C-264/18)

Iesniedzējtiesa

Grondwettelijk Hof

Pamatlietas puses

Prasītāji: P. M., N. G.d.M., P. V.d.S.

Atbildētāja: Ministerraad

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK ( 1 ) 10. panta c) punkts, d) punkta i) un ii) apakšpunkts un v) punkts ir saderīgs ar vienlīdzīgas attieksmes principu, ja nepieciešams, skatot to kopā ar subsidiaritātes principu un Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. un 56. pantu, ja tajos minētie pakalpojumi tiek izslēgti no attiecīgajā direktīvā ietverto iepirkuma noteikumu piemērošanas, kas tomēr garantē efektīvu konkurenci un brīvu apriti, piešķirot pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības?

( 1 ) OV 2014, L 94, 65. lpp.
2)

Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai no Direktīvas 2006/112/EK 148. panta c) punkta, lasot to kopā ar šā panta a) punktu, interpretācijas izriet, ka būtisks nosacījums atbrīvojuma no pievienotās vērtības nodokļa piemērošanai ir apstāklis, ka pašizceļošas piekrasta zonas urbšanas platformas, kas aizkuģojusi līdz atklātai jūrai, izmantošanas laikā (tai veicot komerciālu/rūpniecisku darbību) tai faktiski ir jāpaliek kustībā, jāpeld, pārvietojoties jūrā no viena punkta uz citu, ilgāk, nekā tā atrodas stacionārā, nekustīgā stāvoklī, pēc urbšanas darbības veikšanas atklātā jūrā, proti, vai kuģošanas darbībai ir faktiski jāprevalē pār urbšanas darbību?
—

pienākumus, kas izriet no Direktīvas 2006/123/EK ( 1 ) 16. panta, un katrā ziņā no LESD 49. un 56. panta izrietošos pienākumus, kā arī no VVPT XVII panta izrietošos pienākumus, kas liek ārvalstu izglītības iestādēm piedāvāt augstāko izglītību savā izcelsmes valstī atbilstoši grozītā 2011. gada likuma CCIV 76. panta 1. punkta b) apakšpunktam.
1)

Saskaņā ar Spānijas tiesībām, lai aprēķinātu vecuma pensiju, aprēķina bāzei, ko nosaka, pamatojoties uz pēdējos nodarbinātības gados saņemto algu, ir jāpiemēro procentuālā daļa atkarībā no to gadu skaita, attiecībā uz kuriem tika veiktas iemaksas visas darba dzīves laikā. Vai ir jāuzskata, ka tāda valsts tiesību norma kā Ley General de la Seguridad Social [Vispārējā sociālā nodrošinājuma likuma] 247. panta a) punkts un 248. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru tiek samazināts aprēķinā iekļaujamais gadu skaits, ja ir strādāts nepilns darba laiks, lai [pēc tam] piemērotu procentuālo daļu, ir pretrunā Padomes Direktīvas 79/7/EEK (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (1) 4. panta 1. punktam? Vai saskaņā ar Direktīvas 79/7/EEK 4. panta 1. punktu to gadu skaits, attiecībā uz kuriem tika veiktas iemaksas un kuri tiek ņemti vērā, lai noteiktu procentuālo daļu, kas piemērojama vecuma pensijas aprēķinā, gan pilna darba laika, gan nepilna darba laika darbiniekiem, ir jānosaka tādā pašā veidā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 182/9

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 19. februārī iesniedza Arbeidsrechtbank Antwerpen (Beļģija) – Maria Vester/Rijksinstituut voor ziekte- en invaliditeitsverzekering (Riziv)

(Lieta C-134/18)

(2018/C 182/09)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Arbeidsrechtbank Antwerpen

Pamatlietas puses

Prasītāja: Maria Vester

Atbildētāja: Rijksinstituut voor ziekte- en invaliditeitsverzekering (Riziv)

Prejudiciālie jautājumi

Vai tiek pārkāptas 1957. gada 25. marta Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 45. un 48. pantā noteiktās prasības, ja pēdējā kompetentā dalībvalsts, sākoties darbnespējai, pēc 52 nedēļu tādas darbnespējas gaidīšanas perioda beigām, kuras laikā ir tikuši piešķirti slimības pabalsti, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (1) 57. pantu, neatzīst tiesības uz invaliditātes pabalstiem un cita dalībvalsts, kura nav bijusi pēdējā kompetentā dalībvalsts, izskatot tiesību uz proporcionāliem invaliditātes pabalstiem pastāvēšanu, saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām piemēro 104 nedēļu ilgu gaidīšanas periodu?

Vai šādā gadījumā ar tiesībām uz brīvu pārvietošanos ir saderīga situācija, kad attiecīgā persona šajā gaidīšanas perioda pārtraukumā ir atkarīga no sociālās palīdzības vai arī no LESD 45. un 48. panta valstij, kura nav bijusi pēdējā kompetentā valsts, izriet pienākums izskatīt tiesību uz invaliditātes pabalstiem pastāvēšanu pēc tam, kad ir beidzies pēdējās kompetentās valsts tiesībās paredzētais gaidīšanas periods, arī ja valsts, kura nav bijusi pēdējā kompetentā valsts, tiesības to nepieļauj?

(1) OV 2004, L 166, 1. lpp.
b)

vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem 5. panta 6. punkts, ņemot vērā tā mērķi nodrošināt patērētājam iespēju novērtēt to, vai piedāvātais kredītlīgums ir pielāgots viņa vajadzībām un viņa finansiālajam stāvoklim, nav pretrunā ar Likuma par patēriņa kredītu 15. panta otrās daļas formulējumu (tagad ir atcelts un aizstāts ar Ekonomikas tiesību kodeksa VII.77. panta 2. apakšpunkta pirmo daļu), tādējādi, ka kreditors nevar noslēgt kredītlīgumu vienīgi, ja vien, ņemot vērā informāciju, kas ir vai kam vajadzētu būt viņa rīcībā, it īpaši, pamatojoties uz pārbaudi, kas veikta saskaņā ar 2001. gada 10. augusta Likuma par Privātpersonu kredītu reģistru 9. pantu, un 10. pantā minēto informāciju, viņam ir pamats uzskatīt, ka patērētājs varēs ievērot no līguma izrietošās saistības, ciktāl [šīs normas] sekas ir tādas, ka kreditoram patērētāja vietā pašam ir jālemj par iespējamā patēriņa kredītlīguma noslēgšanas izdevīgumu?
—

atzīt saskaņā ar Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas Statūtu 14.2. pantu, ka Latvijas Republika ir pārkāpusi minētā noteikuma otro daļu, jo: — Latvijas Bankas prezidents atbrīvots no amata pirms notiesājoša tādas neatkarīgas tiesas sprieduma, kura izskatījusi lietu pēc būtības, un — ja to apstiprina Latvijas Republikas sniegtie fakti, nav ārkārtēju apstākļu, kas šajā lietā pamato atbrīvošanu no amata; un
3)

Ņemot vērā, ka publiskajā sektorā, sniedzot būtiskus pakalpojumus, vajadzība aizpildīt vakances un aizvietot saslimušos, atvaļinājumā esošos darbiniekus [..] principā ir “pastāvīga”, un to, ka ir jāprecizē jēdziens “objektīvs iemesls”, kas pamatotu pagaidu nodarbināšanu: a) Vai tas, ka pagaidu darbinieks bez iespējas nodibināt ilgstošas nodarbinātības attiecības vienu pēc otra slēdz secīgus līgumus par pagaidu aizvietošanu, strādājot visas vai gandrīz visas dienas gadā, pamatojoties uz secīgām iecelšanām amatā/aicinājumiem, kas ar nemainīgu nepārtrauktību izstiepjas gadu garumā, lai gan vienmēr tiek izpildīts nosacījums, pamatojoties uz kuru tas ir ticis nodarbināts, būtu pretrunā Direktīvai 1999/70/EK (5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktam) un līdz ar to – tam nebūtu objektīva iemesla? b) Vai ir jāuzskata, ka runa ir par pastāvīgu, nevis pagaidu vajadzību, kura tādējādi nav “objektīvs iemesls” 5. klauzulas 1. [punkta] a) [apakšpunkta] izpratnē, ņemot vērā gan iepriekš minētos faktorus, proti, neskaitāmas iecelšanas amatā un aicinājumus, kas izstiepjas gadu garumā, gan strukturālas nepilnības, kas atspoguļojas uz noteiktu laiku slēgto darba līgumu proporcijā attiecīgajā sektorā [un/vai tajā], ka šīs vajadzības vienmēr, kā likums, tiek segtas, izmantojot pagaidu darbiniekus, kļūstot par pastāvīgu un būtisku elementu publisko pakalpojumu jomā? c) Vai arī var uzskatīt, ka, lai noteiktu atbilstošās pagaidu nodarbinātības termiņu robežas, ir jāņem vērā tikai noteikuma, kas ir šo pagaidu darbinieku izmantošanas pamatā, teksts, saskaņā ar kuru tos var iecelt amatā vajadzības, steidzamības apsvērumu dēļ vai pagaidu, īslaicīga vai ārkārtas rakstura programmu īstenošanai, tātad, lai pastāvētu objektīvs iemesls, šādai šo darbinieku izmantošanai galu galā ir jāatbilst šiem izņēmuma nosacījumiem, un tā tiem vairs neatbilst, kļūstot par ļaunprātīgu izmantošanu, ja tā vairs nav neregulāra, gadījuma rakstura un apstākļu nosacīta?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 22. janvārī iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale della Campania (Itālija) – Meca Srl/Comune di Napoli

(Lieta C-41/18)

(2018/C 142/36)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale della Campania

Pamatlietas puses

Prasītāja: Meca Srl

Atbildētāja: Comune di Napoli

Prejudiciālie jautājumi

Vai Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD) noteiktie Kopienu tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principi un tādi no tiem atvasinātie principi kā vienlīdzīgas attieksmes princips, nediskriminācijas princips, samērīguma princips un efektivitātes princips, kas paredzēti Direktīvā 2014/24/ES (1), kā arī minētās direktīvas 57. panta 4. punkta c) un g) apakšpunkts liedz piemērot tādu valsts tiesisku regulējumu, kāds ir Itālijas tiesiskais regulējums, kurš izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 50/2016 80. panta 5. punkta c) apakšpunkta un atbilstoši kuram būtisku trūkumu, kas pieļauti iepriekšēja iepirkuma izpildē un kuru dēļ priekšlaicīgi izbeigts kāds agrāks iepirkuma līgums, apstrīdēšana tiesā izslēdz iespēju līgumslēdzējai iespējai veikt jebkādu pretendenta uzticamības vērtējumu, pirms civilajā tiesvedībā ir pasludināts galīgais nolēmums, un bez pierādījumiem no pretendenta, kas tas ir veicis pašattīrīšanās (self cleaning) pasākumus, kuru mērķis ir novērst pārkāpumus un nepieļaut to atkārtošanos?
3)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai, ņemot vērā Direktīvas 2009/72/EK jēgu un mērķi, ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums kā Enerģētikas likuma papildu noteikumu 1. panta 44. punkts saistībā ar šā panta 20. punktu, saskaņā ar kuru “elektroenerģijas pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana pārvades sistēmā un “elektroenerģijas pārvades sistēma” ir tādu elektrības līniju un iekārtu kopums, kas paredzētas enerģijas plūsmu pārvadei, to strāvas pārveidei no augsta sprieguma uz vidēju spriegumu, kā arī to pārdalei? Vai ar tādiem pašiem nosacījumiem ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums kā Enerģētikas likuma 88. panta 1. punkts: “Elektroenerģijas sadali veic un par elektroenerģijas sadales sistēmu darbību ir atbildīgi sadales sistēmu operatori, kuriem pieder šādas sistēmas ierobežotā teritorijā un kuri saņēmuši licenci elektroenerģijas sadalei attiecīgajā teritorijā”?
3)

Ja atbilde uz 2) punktā minēto jautājumu ir apstiprinoša, vai atšķirības vispārējās jurisdikcijas tiesnešu pieņemšanas pastāvīgā darbā procedūrā, to salīdzinot ar likumā paredzētajām atlases procedūrām, kas pieņemtas miertiesnešu pieņemšanai darbā uz noteiktu laiku, ir objektīvs pamats saskaņā ar Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas transponēts ar Direktīvu 1999/70/EK, 4. klauzulas 1. punktu un/vai 4. punktu, lai attaisnotu to, ka nesenākajā tiesas judikatūrā (“diritto vivente”) – Cassazione a Sezioni unite [Kasācijas tiesas apvienotās palātas] spriedumā Nr. 13721/2017 un Consiglio di Stato [Valsts Padome] 2017. gada 8. aprīļa atzinumā Nr. 464/2017 – miertiesnešiem, kā prasītāja – noteikta laika darba ņēmēja gadījumā, nav piemēroti tie paši darba nosacījumi, kādus piemēro vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem – salīdzināmajiem pastāvīgā darba ņēmējiem; kā arī to, ka nav piemēroti preventīvie un soda pasākumi par uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, kas minēti iepriekš minētā Pamatnolīguma, kas transponēts ar Direktīvu 1999/70/EK, 5. klauzulā, un Leģislatīvā dekrēta Nr. 368/2001 5. panta 4.a punktā minētā transponējošā valsts tiesību norma. Tas notiek situācijā, kurā nav valsts tiesiskajā regulējumā vai Konstitūcijas normā paredzēta pamatprincipa, kas varētu leģitimizēt gan diskrimināciju saistībā ar darba nosacījumiem, gan absolūto aizliegumu pārveidot miertiesnešu darba attiecības par pastāvīgām darba attiecībām, arī ņemot vērā agrāko valsts tiesību normu (Likuma Nr. 217/1974 1. pants), kas jau bija paredzējusi pielīdzināt darba nosacījumus un stabilizēt goda tiesnešu secīgas darba attiecības uz noteiktu laiku?
1)

a) Vai Sestās direktīvas (1) 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums un 2006. gada PVN direktīvas (2) (līdz 2010. gada 1. janvārim spēkā esošajā redakcijā) 52. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka to piemērošanas jomā ietilpst arī interaktīvu erotisku priekšnesumu, izmantojot tīmekļkameru, nodrošināšana tiešraidē par atlīdzību? b) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) punktu ir apstiprinoša, vai formulējums “vieta, kur fiziski veic šos pakalpojumus” Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunktā un 2006. gada PVN direktīvas 52. panta ievaddaļā ir jāinterpretē tādējādi, ka noteicošā nozīme ir vietai, kurā modeļi uzstājas tīmekļkameras priekšā, vai vietai, kurā apmeklētāji aplūko attēlus, vai arī runa var būt par vēl kādu citu vietu?
1)

Vai direktīvas par negodīgiem noteikumiem (1) 6. panta 1. punkts, ņemot vērā arī valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir noteikta obligāta procesuālā pārstāvniecība, ir jāinterpretē tādējādi, ka katrs līguma noteikums ir jāizvērtē atsevišķi no jautājuma, vai to var uzskatīt par negodīgu, neatkarīgi no tā, vai ir patiešām nepieciešams pārbaudīt visu līguma noteikumu kopumu, lai izlemtu par prasības pieteikumā izvirzīto prasījumu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 392/11

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 24. janvārī iesniedza Krajowa Izba Odwoławcza (Polska) – Saferoad Grawil sp. z o.o., Saferoad Kabex sp. z.o.o./Generalnej Dyrekcji Dróg Krajowych i Autostrad Oddział w Poznaniu

(Lieta C-35/17)

(2017/C 392/15)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Krajowa Izba Odwoławcza

Pamatlietas puses

Prasītājas: Saferoad Grawil sp. z o.o., Saferoad Kabex sp. z.o.o.

Atbildētāja: Generalna Dyrekcja Dróg Krajowych i Autostrad Oddział w Poznaniu

Piedaloties: Przedsiębiorstwo Budownictwa Drogowego S.A., Zakład Bezpieczeństwa Ruchu Drogowego (Zaberd) S.A.

Eiropas Savienības Tiesa (sestā palāta) ar 2017. gada 13. jūlija rīkojumu nolēma, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publisko] līgumu, piegādes valsts [publisko] līgumu un pakalpojumu valsts [publisko] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (1), 2. pants, kā arī vienlīdzīgas attieksmes princips un pārredzamības pienākums ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretēja ir pretendenta izslēgšana no publiskā iepirkuma procedūras tādēļ, ka šis pretendents, nav izpildījis pienākumu, kas skaidri neizriet no līguma dokumentiem.

(1) OV L 134, 114. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 6. nodaļa, 7. sējums, 132.– 262. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 318/9

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 17. jūlijā iesniedza Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) – Dermod Patrick O'Brien/Ministry of Justice (Formerly the Department for Constitutional Affairs)

(Lieta C-432/17)

(2017/C 318/14)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court of the United Kingdom

Pamatlietas puses

Prasītājs: Dermod Patrick O'Brien

Atbildētāja: Ministry of Justice (Formerly the Department for Constitutional Affairs)

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvā 97/81 (1), it īpaši tai pievienotā pamatnolīguma 4. klauzulā par diskriminācijas aizlieguma principu, ir pieprasīts, lai tiktu ņemts vērā darba stāžs pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, aprēķinot vecuma pensijas apmēru nepilnu darba laiku strādājošam darba ņēmējam, ja tas tiktu ņemts vērā, aprēķinot salīdzināma pilna darba laika darba ņēmēja pensiju?

(1) Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998 L 14, 9. lpp.).
3)

Ja Tiesa atbild, ka PVN direktīvas 138. panta 2. punkta b) apakšpunkts neattiecas uz tādu situāciju, kāda ir pamatlietā, vai tas, ka preces tiek transportētas saskaņā ar atliktās akcīzes nodokļa maksāšanas režīmu, ir izšķiroši, lai izlemtu jautājumu par to, uz kuru no vairākām secīgām piegādēm ir jāattiecina transportēšana tiesību uz atbrīvojumu no PVN izpratnē saskaņā ar PVN direktīvas 138. panta 1. punktu?
2)

Vai Direktīva 2004/17 (ja tiktu uzskatīts, ka cenu izmaiņu nepieļaušana visos līgumos, kas noslēgti un tiek piemēroti t.s. īpašajās nozarēs, izriet tieši no tās) atbilst Eiropas Savienības principiem (it īpaši LES 3. panta 1. punktam, LESD 26., 56.-58. un 101. pantam, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantam), “ņemot vērā to, ka tā ir netaisnīga, nesamērīga, izmaina līgumisko līdzsvaru un tādējādi – iespaido efektīva tirgus noteikumus”?
2)

vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 325. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek noteikts krimināllietu tiesai nepiemērot valsts tiesību normu par noilgumu, kas ievērojamā skaitā lietu nepieļauj uzsākt kriminālprocesu par liela apmēra krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, vai kurā ir paredzēts īsāks noilguma termiņš krāpšanai, kura apdraud Savienības finanšu intereses, nekā tas, kāds tiek paredzēts par krāpšanu, kas apdraud valsts finanšu intereses, kā arī ja dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noilgums ir daļa no materiālajām krimināltiesību normām un uz to attiecas likumības princips;