Apvienotās lietas C-171/07 un C-172/07

Apothekerkammer des Saarlandes u.c.

pret

Saarland et Ministerium für Justiz, Gesundheit und Soziales

(Verwaltungsgericht des Saarlandes lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Brīvība veikt uzņēmējdarbību — EKL 43. pants — Sabiedrības veselība — Aptiekas — Tiesību normas, saskaņā ar kurām tikai farmaceiti var pārvaldīt aptieku — Pamatojums — Droša un kvalitatīva sabiedrības apgāde ar zālēm — Farmaceitu profesionālā neatkarība”

Ģenerāladvokāta Īva Bota [Yves Bot] secinājumi, sniegti 2008. gada 16. decembrī I ‐ 4174

Tiesas (virspalāta) 2009. gada 19. maija spriedums I ‐ 4195

Sprieduma kopsavilkums

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi

(EKL 43. un 48. pants)

EKL 43. un 48. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas personām, kurām nav farmaceita kvalifikācijas, liedz būt aptieku īpašniecēm un pārvaldīt aptiekas.

Šāds nefarmaceitu izslēgšanas noteikums ir ierobežojums EKL 43. panta nozīmē, jo tas ļauj aptiekas pārvaldīt tikai farmaceitiem, liedzot citiem uzņēmējiem piekļuvi šādai pašnodarbinātas personas darbībai attiecīgajā dalībvalstī. Tomēr šo ierobežojumu var pamatot ar sabiedrības veselības aizsardzību, konkrētāk, ar mērķi garantēt drošu un kvalitatīvu sabiedrības apgādi ar zālēm.

Šajā sakarā zāļu terapeitiskā iedarbība, kas tās padara būtiski atšķirīgas no citām precēm, ir tāda, ka, ja tās tiek lietotas bez vajadzības vai nepareizā veidā, tās var būtiski apdraudēt veselību, par ko pacients var nezināt zāļu lietošanas laikā. Turklāt zāļu pārmērīga vai nepareiza lietošana rada finanšu līdzekļu izšķērdēšanu, kas vēl jo vairāk rada zaudējumus tāpēc, ka farmācijas nozare rada lielus izdevumus un tai ir jāapmierina aizvien pieaugošas vajadzības, bet finanšu līdzekļi, kas var tikt veltīti veselības aizsardzībai, neatkarīgi no izmantotā finansēšanas veida ir ierobežoti. Līdz ar to pastāv tieša saikne starp finanšu resursiem un uzņēmēju, kas darbojas farmācijas jomā, peļņu, jo lielākajā daļā dalībvalstu zāļu izrakstīšanas izdevumus sedz attiecīgās veselības apdrošināšanas iestādes.

Ņemot vērā risku sabiedrības veselībai un sociālā nodrošinājuma sistēmu finanšu līdzsvaram, dalībvalstis var piemērot stingras prasības personām, kas nodarbojas ar zāļu mazumtirdzniecību, it īpaši attiecībā uz zāļu tirdzniecības veidu un peļņas gūšanu. Tās principā var atļaut zāļu mazumtirdzniecību veikt tikai farmaceitiem garantiju, kas tiem ir jāsniedz, un informācijas, ko tiem ir jāspēj sniegt patērētājam, dēļ.

Šajā sakarā, ņemot vērā dalībvalstīm atzītās tiesības lemt par sabiedrības veselības aizsardzības līmeni, tās var noteikt, ka zāles ir jātirgo farmaceitiem, kuriem ir faktiska profesionālā neatkarība. Dalībvalstis var arī veikt pasākumus, kas var izslēgt vai samazināt šīs neatkarības apdraudējuma risku, jo šāds apdraudējums var ietekmēt sabiedrības apgādes ar zālēm drošības un kvalitātes līmeni.

Tā kā nefarmaceitiem pēc definīcijas nav tādas pašas izglītības, pieredzes un atbildības kā farmaceitiem un līdz ar to tie nesniedz tādas pašas garantijas kā farmaceiti, dalībvalsts savas rīcības brīvības ietvaros var uzskatīt, ka, atšķirībā no farmaceita pārvaldītas aptiekas, tas, ka aptieku pārvalda nefarmaceits, var radīt risku sabiedrības veselībai un it īpaši zāļu mazumtirdzniecības drošībai un kvalitātei, jo peļņas gūšanas no aptiekas pārvaldīšanas mērķis neiekļauj tādus elementus kā izglītība, profesionālā pieredze un atbildība, kas prasīti no farmaceitiem un kas raksturo farmaceitu darbību.

Tā kā nav pierādīts, ka pasākums, kas mazāk ierobežotu EKL 43. pantā paredzēto brīvību un kas nav nefarmaceitu izslēgšanas noteikums, ļautu tikpat efektīvi nodrošināt tādu sabiedrības apgādes ar zālēm drošības un kvalitātes līmeni, kāds izriet no šī noteikuma piemērošanas, pamata lietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu paredzētā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai.

Dalībvalsts var uzskatīt, ka pastāv risks, ka tiesību aktu normas, kas aizsargā farmaceitu profesionālo neatkarību, praksē var tikt pārkāptas vai apietas. Tāpat arī drošas un kvalitatīvas sabiedrības apgādes ar zālēm apdraudējumus ar tādu pašu efektivitāti nevar novērst, paredzot pienākumu noslēgt apdrošināšanas līgumu, jo šāds pasākums ne vienmēr traucētu attiecīgajam pārvaldītājam ietekmēt algotus farmaceitus.

(sal. ar 24., 27., 28., 31.–35., 37.–39., 54., 57. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)