ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas teikto nav nekādas nozīmes tam, ka pabalstu, kas ir paredzēti kopšanas riska gadījumā citās dalībvalstīs, summa nav tāda pati, kā to pabalstu summa, kādu nodrošina apdrošināšana kopšanas gadījumam. Savienības tiesības ir balstītas uz ideju, ka atšķirības starp dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās paredzēto pabalstu summām var un ir jāpieņem. Pretējā gadījumā sociālā nodrošinājuma iestāžu koordinēšana, it īpaši attiecībā uz to atbilstošo kompetenču ierobežošanu, vienmēr būtu neskaidra, jo ikviena atsauce uz mazāk labvēlīgu sociālā nodrošinājuma sistēmu kļūtu neiespējama no pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekta. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka mijiedarbojoties atvasinātajām un primārajām tiesībām, Savienības tiesības pieļauj to, ka pastāv atšķirības attiecībā uz pabalstu, kādi tiek piešķirti dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās, summām.
16

Saskaņā ar 2003. gada Likuma Nr. 100 par elektroniskajiem sakariem 132. pantu: “1. Noteikumi par abonēšanas līguma noslēgšanu ir piemērojami arī visu abonēšanas līgumu grozījumiem. Vispārējos līguma noteikumos var noteikt, ka visu abonēšanas līgumu grozījumi tiek veikti saskaņā ar 2. punkta noteikumiem. 2. Pakalpojumu sniedzējs vienpusēji mainīt abonēšanas līgumu var tikai šādos gadījumos: a) ja ir izpildīti visi abonēšanas līgumu vai vispārējos līguma noteikumos paredzētie nosacījumi, ja vien grozījumi nav būtiski līguma nosacījumu grozījumi, ciktāl tiesību aktos vai noteikumos par elektroniskajiem sakariem nav noteikts pretējais; b) ja to pamato grozījumi tiesību aktos vai iestāžu lēmumā vai c) ja to pamato būtiskas izmaiņas apstākļos. 3. Būtiskas izmaiņas ir izmaiņas apstākļos, kas nepieciešami, lai varētu izmantot pakalpojumu, vai indikatoros, kas saistīti ar kādu no kvalitātes prasībām. 4. Ja pakalpojumu sniedzējam ir atļauts vienpusēji grozīt vispārējos līguma noteikumus tajos noteiktajos gadījumos, tam par to šajā likumā paredzētajos gadījumos ir jāinformē abonenti vismaz trīsdesmit dienas pirms minēto grozījumu stāšanās spēkā; tam abonenti ir jāinformē arī par no tā izrietošajām tiesībām lauzt līgumu. Tādā gadījumā abonentam ir tiesības nekavējoties lauzt līgumu astoņu dienu laikā pēc paziņojuma par grozījumiem nosūtīšanas. 5. Ja grozījumi ietver abonentam nelabvēlīgus nosacījumus, tam ir tiesības abonēšanas līgumu lauzt bez citām tiesiskām sekām divu nedēļu laikā, skaitot no minētā paziņojuma datuma. Abonents tomēr līgumu nevar lauzt, ja tas ir uzņēmies saistības pakalpojumu izmantot noteiktu laiku un ir noslēdzis līgumu, ņemot vērā no tā izrietošās priekšrocības, bet grozījums iegūtās priekšrocības nekādi neietekmē. Ja grozījums ietekmē iegūtās priekšrocības un abonents līgumu lauž, pakalpojumu sniedzējs nevar pieprasīt, lai abonents samaksātu summu par gūto priekšrocību par laiku pēc līguma laušanas. [..]”
24

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet, ka prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētāja varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, loģiskā un saprotamā veidā ir jānorāda pašā prasības pieteikuma tekstā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai neizskata kādu no iebildumiem (skat. tostarp 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C-475/07 Komisija/Polija, 43. punkts, un 2011. gada 24. maija spriedumu lietā C-375/10 Komisija/Spānija, 10. punkts).
26

Otrkārt, šķiet, ka šāds pasākums nav salīdzināms ar tiem, kas izskatīti iepriekš minētajā lietā Komisija/Itālija. Kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 36. un 37. punktā, šajā lietā izskatāmie pasākumi tika veikti pavisam neilgi pēc tam, kad beidzās parastā PVN samaksai paredzētais termiņš, un tādējādi attiecīgie nodokļu maksātāji varēja izvairīties no jebkādas nodokļu iestādes uzraudzības. Tiesa nosprieda, ka tie rada vispārīgu un nediferencētu atteikšanos no to ar nodokli apliekamo darījumu pārbaudes, kas veikti vairāku taksācijas periodu laikā. Tomēr no šī sprieduma 24. un 25. punktā minētā izriet, ka Dekrētlikuma Nr. 40/2010 3. panta 2.a punktā noteiktais pasākums rada nevis vispārēju atteikšanos no PVN iekasēšanas par noteiktu laikposmu, bet gan izņēmuma noteikumu, ar kuru, lai tiktu ievērots saprātīga termiņa princips, paredz izbeigt visvecākās tiesvedības, kas tiek skatītas trešajā instancē, tā rezultātā otrās instances tiesas pieņemtais nolēmums stājas spēkā kā res judicata.
24

Vēl ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai ir tieša iedarbība; līdz ar to Turcijas pilsoņiem, kuriem ir piemērojama šī tiesību norma – lai izvairītos no iekšējo tiesību normu, kas ir tai pretrunā, piemērošanas –, ir tiesības uz to atsaukties tieši dalībvalstu tiesās (šajā ziņā it īpaši skat. 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C-351/95 Kadiman, Recueil, I-2133. lpp., 28. punkts; 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-303/08 Bozkurt, Krājums, I-13445. lpp., 31. punkts, un 2011. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-484/07 Pehlivan, Krājums, I-5203. lpp., 39. punkts).
26

Šajā 2007. gada 26. aprīļa lēmumā šī iestāde konstatēja, ka ABB Management Services Ltd (ABB Power Technologies Management Ltd tiesību un saistību pārņēmējs), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (VA Technologie AG un VA Tech T & D GmbH tiesību un saistību pārņēmējs), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (agrāk – VA Tech Transmission & Distribution Ltd) un Nuova Magrini Galileo SpA Čehijas Republikas teritorijā ir piedalījušies aizliegtā vienošanās. Šādi rīkojoties, minētie konkurenti laikposmā līdz 2001. gada 30. jūnijam ir pārkāpuši Likuma par konkurences aizsardzību, tā redakcijā, kas izriet no grozītā Likuma Nr. 63/1991 Sb., 3. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu un laikposmā no 2001. gada 1. jūlija līdz 2004. gada 3. martam – šā likuma, tā no Likuma Nr. 143/2001 Sb. izrietošajā redakcijā, 3. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu. Tādējādi šie uzņēmumi laikposmā līdz 2004. gada 3. martam bija pārkāpuši Likumu par konkurences aizsardzību.
24

Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot valsts tiesības, valsts tiesām tās ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši [Savienības tiesībām] atbilst LESD sistēmai, jo tas ļauj valsts tiesām savas kompetences ietvaros nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot lietas, kas tām iesniegtas (skat. it īpaši 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I-8835. lpp., 114. punkts; 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C-378/07 līdz C-380/07 Angelidaki u.c., Krājums, I-3071. lpp., 197. un 198. punkts, kā arī 2010. gada 19. janvāra spriedumu lietā C-555/07 Kücükdeveci, Krājums, I-365. lpp., 48. punkts).
Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā T‑177/07

Mediaset

/Komisija, ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6634, galīgā redakcija, kurā par nesaderīgu ar kopējo tirgu ir atzītas subsīdijas – ko 2004. un 2005. gadā Itālija piešķīra, lai patērētāji varētu nopirkt vai īrēt interaktīvus ciparu dekodētājus, kas ļauj uztvert programmas ar zemes ciparu tehnoloģijas vai kabeļa palīdzību, – tādēļ, ka tās izslēdz dekodētājus, kuri ļauj uztvert programmas ar satelīta televīzijas apraides tehnoloģijas palīdzību (atbalsts Nr. C 52/2005, ex NN 88/2005, ex CP 101/2004)
Apvienotās lietas C-553/10 P un C-554/10 P

Eiropas Komisija

un

Lagardère SCA

pret

Éditions Odile Jacob SAS

“Apelācija — Uzņēmumu koncentrācijas darbības grāmatu izdevniecības tirgū — Lēmuma, kas attiecas uz ieguldījumu uzņēmumu kā tālākpārdoto aktīvu ieguvēja vienošanos, atcelšana — Iespējamā pilnvarotās personas neatkarības trūkuma apjoms”

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2012. gada 6. novembra spriedums

Konkurence — Koncentrācija — Attiecīgo uzņēmumu saistību piedāvājumi ar mērķi padarīt paziņoto koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu — Ieguvēja apņemšanās tālākpārdot aktīvus neatkarīgas pilnvarotās personas kontrolē — Pilnvarotās personas neatkarības pārbaude, ko veic Savienības tiesa — Apjoms

(Padomes Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 2001/C 68/03)

Ja Komisija atzīst koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu ar nosacījumu, ka ieguvējs ievēro noteiktas apņemšanās, kuru starpā ir pienākums tālākpārdot aktīvus un jāieceļ pilnvarotā persona, kurai ir jāuzrauga šī tālākpārdošana, šādai pilnvarotai personai no paša sākumā ir jābūt neatkarīgai no pusēm un turklāt tai ir jārīkojas neatkarīgi no tām, līdz ar to šādas neatkarības neesamība ir pietiekama, lai atceltu Komisijas lēmumu. Jautājums, vai šī pilnvarotā persona ir rīkojusies neatkarīgi, rodas vienīgi tad, ja ir sākotnēji konstatēts, ka tā patiešām bija neatkarīga no pusēm. Tādējādi gadījumā, ja Savienības tiesa ir pamatoti konstatējusi, ka pilnvarotā persona nebija neatkarīga no pusēm, tai nebija jāizvērtē, vai šī pilnvarotā persona in concreto ir rīkojusies veidā, kas liecina par neatkarības neesamību.

(sal. ar 51. un 52. punktu)
Dalībvalsts, kura pieņem valsts tiesisko regulējumu, ar kuru citās dalībvalstīs reģistrētiem pašnodarbinātiem pakalpojumu sniedzējiem uzlikts pienākums pirms savas darbības uzsākšanas attiecīgajā dalībvalstī iesniegt iepriekšēju deklarāciju, nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.

Šajā ziņā valsts tiesiskais regulējums, kurš ietilpst jomā, kas nav saskaņota Savienības līmenī, un kurš tiek vienādi piemērots attiecībā uz jebkuru personu vai uzņēmumu, kas veic darbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā, – neraugoties uz tā ierobežojošo iedarbību uz pakalpojumu sniegšanas brīvību – var būt attaisnots, ja tas atbilst primārai vispārējo interešu prasībai un ja šīs intereses jau neaizsargā noteikumi, kuri pakalpojumu sniedzējam ir saistoši dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts, ja tas ir atbilstošs, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa īstenošanu, un ja tas nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai vajadzīgo.

Tomēr, lai gan krāpšanas, it īpaši sociālajā jomā, apkarošanas mērķis un ļaunprātīgas izmantošanas novēršanas mērķis, it īpaši neīstu pašnodarbināto personu atklāšana un cīņa pret nedeklarētu darbu, var tikt sasaistīti ar sociālā nodrošinājuma sistēmu finanšu līdzsvara aizsardzības mērķi, negodīgas konkurences un sociālā dempinga novēršanas mērķiem, kā arī ar darba ņēmēju, tostarp pašnodarbinātu pakalpojumu sniedzēju, aizsardzību, vispārīgs pieņēmums par krāpšanu nevar būt pietiekams, lai attaisnotu pasākumu, ar ko tiek apdraudēti Līguma par Eiropas Savienības darbību mērķi, un attiecīgajai dalībvalstij pārliecinoši jāpamato, kādā veidā attiecīgais tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai šos mērķus sasniegtu.

(sal. ar 44., 45., 53., 55. un 57. punktu un rezolutīvo daļu)
Pienākumu neizpildes procedūras atbilstoši LESD 258. pantam ietvaros Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde. Tādējādi tai ir jāiesniedz Tiesai nepieciešamie pierādījumi, lai tā pārbaudītu, vai pastāv šī pienākumu neizpilde, bez tiesībām pamatoties uz jebkādu prezumpciju.

Tomēr dalībvalstīm saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu ir pienākums palīdzēt Komisijai īstenot tās uzdevumu, ko saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu it īpaši veido LESD noteikumu, kā arī saskaņā ar Līgumu iestāžu izdoto noteikumu piemērošanas uzraudzība. It īpaši ir jāņem vērā fakts, ka, pārbaudot tādu valsts noteikumu pareizu piemērošanu, kuru mērķis ir efektīvi ieviest direktīvu, Komisija, kurai pašai nav pilnvaru veikt izmeklēšanu šajā jomā, lielā mērā ir atkarīga no informācijas, ko sniedz iespējamie sūdzību iesniedzēji, kā arī attiecīgā dalībvalsts. No tā izriet – ja Komisija iesniedz pietiekamus pierādījumus, kas liecina, ka atbildētāja dalībvalsts ir īstenojusi noteiktu praksi, šai dalībvalstij pēc būtības un detalizēti ir jāapstrīd iesniegtās ziņas un no tām izrietošās sekas.

(sal. ar 70.–72. punktu)
LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru tabakas izstrādājumu un pastmarku tirdzniecības vietu īpašniekiem ir aizliegts nodarboties ar tabakas izstrādājumu importēšanu no citām dalībvalstīm.

Faktiski šāds tiesiskais regulējums ir pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību šīs tiesību normas izpratnē, jo saskaņā ar to mazumtirgotājiem ir jāiegādājas prece no atļauju saņēmušajiem vairumtirgotājiem. Šie mazumtirgotāji tabakas izstrādājumus no citām dalībvalstīm var tirgot vienīgi tad, ja šāds izstrādājums tiek piedāvāts attiecīgās dalībvalsts atļauju saņēmušo vairumtirgotāju produktu klāstā un ja tas atrodas to krājumos.

Turklāt šādu ierobežojumu nevar pamatot ne ar vēlmi nodrošināt tabakas izstrādājumu nodokļu, muitas un sanitāro kontroli, ne arī ar vienīgi ekonomiska rakstura apsvērumiem.

(sal. ar 38., 39., 50., 52., 53. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 2004/18 – Piemērošanas joma – Iepirkuma līgumi aizsardzības jomā

(EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 10. pants)

Summary

Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 10. pants, skatot to kopsakarā ar EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šo pantu dalībvalsts tiek pilnvarota publiskā iepirkuma līgumu, kura slēgšanas tiesības līgumslēdzēja iestāde aizsardzības jomā ir piešķīrusi, lai iegādātos aprīkojumu, kuru, lai gan to ir paredzēts izmantot tieši militāriem nolūkiem, ir iespējams izmantot lielā mērā līdzvērtīgiem civiliem mērķiem, izslēgt no minētajā direktīvā paredzēto procedūru piemērošanas tikai tad, ja šo aprīkojumu, ņemot vērā tam piemītošos raksturojumus, tostarp arī būtisku pārveidojumu rezultātā, var uzskatīt par speciāli paredzētu un izstrādātu militāriem nolūkiem; tas ir jāpārbauda valsts tiesai.

(sal. ar 46. punktu un rezolutīvo daļu)
EKL 82. pants attiecas ne tikai uz tādu rīcību, kura patērētājiem var nodarīt tūlītēju kaitējumu, bet arī uz tādu, kura tiem rada kaitējumu tādējādi, ka tiek apdraudēta konkurence. Tieši šajā pēdējā nozīmē ir jāsaprot jēdziens “ļaunprātīgas izstumšanas prakse”.

Konstatējums par dominējošu stāvokli tirgū neietver nekādu attiecīgā uzņēmuma kritiku. EKL 82. panta mērķis nav aizliegt uzņēmumam ar savu sniegumu iegūt dominējošu stāvokli tirgū. Šī noteikuma mērķis nav nodrošināt, lai mazāk efektīvi konkurenti nekā dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums paliktu tirgū. Tādējādi izstumšanas no tirgus iedarbība ne vienmēr ir konkurenci ierobežojoša. Jau pēc savas definīcijas uz sniegumu balstīta konkurence var izraisīt mazāk efektīvu un līdz ar to patērētājiem mazāk interesantu – it īpaši no cenu, izvēles, kvalitātes vai jauninājumu viedokļa – konkurentu izzušanu no tirgus vai to izstumšanu.

EKL 82. pants it īpaši attiecas uz tāda dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcību, kurš, kaitējot patērētājiem, ar citiem līdzekļiem, nevis tiem, kas reglamentē normālu konkurenci, pamatojoties uz uzņēmēju pakalpojumiem, rada šķēršļus esošā konkurences līmeņa saglabāšanai tirgū vai šīs konkurences attīstībai. Tādējādi ar EKL 82. pantu it īpaši ir aizliegts, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums realizē praksi, kurai ir [no tirgus] izslēdzoša iedarbība attiecībā pret tikpat efektīviem konkurentiem, tādējādi nostiprinot savu dominējošo stāvokli ar līdzekļiem, kas nav atbilstoši uz sniegumu balstītai konkurencei. Tādēļ no šī skatpunkta ne katra cenu konkurence var tikt uzskatīta par leģitīmu.

Apstāklis, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu politika, proti, dažādu cenu piemērošana dažādiem klientiem vai dažādām klientu kategorijām par tādām precēm vai pakalpojumiem, kuru izmaksas ir vienādas, vai, gluži pretēji, vienotu cenu piemērošana klientiem, kuriem piedāvājuma izmaksas atšķiras, var tikt atzīta par “cenu diskrimināciju”, pats par sevi vien nenozīmē, ka pastāv ļaunprātīga izstumšanas prakse.

(sal. ar 20.–22., 24., 25. un 30. punktu)
LESD 351. panta pirmās daļas normas mērķis ir saskaņā ar starptautisko tiesību principiem precizēt, ka Līguma piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumu ievērot trešo valstu tiesības, kas izriet no pirms tās pievienošanās noslēgta nolīguma, un pildīt savas attiecīgās saistības. Tomēr, ja šāds nolīgums dalībvalstij ļauj, neuzliekot tai pienākumu, veikt pasākumu, kurš ir pretrunā Savienības tiesībām, dalībvalstij ir jāatturas veikt šādu pasākumu. Šī judikatūra ir jāpiemēro mutatis mutandis, ja saistībā ar Savienības tiesību attīstību dalībvalsts atbilstoši agrākā starptautiskā nolīgumā paredzētajām tiesībām veikts likumdošanas pasākums izrādās pretrunā šīm [Savienības] tiesībām. Šādā situācijā attiecīgā dalībvalsts nevar atsaukties uz minēto konvenciju, lai nepildītu pienākumus, kas tai radušies vēlāk atbilstoši Savienības tiesībām.

Direktīvas 93/83 par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai, 1. un 2. panta normas, no vienas puses, un Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 2. un 3. panta normas, skatot tās kopā ar Direktīvas 2006/115 par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 2. un 3. pantu un Direktīvas 2006/116 par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem 2. pantu, no otras puses, ir interpretējamas tādējādi, ka kinematogrāfiskā darba izmantošanas tiesības (reproducēšanas tiesības, pārraidīšanas pa satelītu tiesības un cita veida izziņošanas publiskošanas veidā tiesības) saskaņā ar tiesisko regulējumu tieši un sākotnēji pieder galvenajam režisoram. Līdz ar to šīs normas ir interpretējamas tādējādi, ka tās ir pret tādu valsts tiesību aktu, ar kuru minētās izmantošanas tiesības saskaņā ar tiesisko regulējumu un ekskluzīvi tiek piešķirtas attiecīgā darba producentam.

Šajā ziņā Direktīvas 93/83 2. pants un Direktīvas 2001/29 2. un 3. pants nevar tikt interpretēts tādējādi, ka, ņemot vērā Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas līguma par autortiesībām 1. panta 4. punktu, dalībvalsts savā valsts likumdošanā, pamatojoties uz Bernes konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību 14.a pantu un atsaucoties uz tiesībām, ko šis konvencijas pants tai piešķirot, var liegt galvenajam kinematogrāfiskā darba režisoram šī darba izmantošanas tiesības, jo šāda interpretācija pirmām kārtām būtu pretrunā Savienības pilnvarām šajā jomā, turklāt tā nebūtu saderīga ar Direktīvas 2001/29 mērķi un, visbeidzot, tā neatbilstu prasībām, kas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kura nodrošina intelektuālā īpašuma aizsardzību, 17. panta 2. punkta.

(sal. ar 71. un 72. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 – Izceļošanas un ieceļošanas tiesības – Piemērošanas joma

(LESD 21. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punkts)

2. Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 – Ieceļošanas un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ

(LESD 21. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. pants)

Summary

1. Savienības pilsoņa statuss sniedz Eiropas valstspiederīgajam iespēju arī attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti atsaukties uz tiesībām, kas ir saistītas ar šādu statusu, tostarp arī uz LESD 21. pantā piešķirtajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Tiesības brīvi pārvietoties ietver gan Eiropas Savienības pilsoņu tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav viņu izcelsmes dalībvalsts, gan tiesības izceļot no tās. Šajā līgumā garantētās pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā.

Tā kā Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 4. panta 1. punktā ir tieši paredzēts, ka visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību vai pasi ir tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti, tādas personas situācija, attiecībā uz kuru ir noteikts aizliegums izceļot no valsts, kuras pilsonis viņš ir, ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.

(sal. ar 24.‑27. punktu)

2. LESD 21. pants un Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 27. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot citas dalībvalsts teritorijā, tostarp pamatojoties uz to, ka viņš citā dalībvalstī iepriekš ir bijis krimināli sodīts par narkotisko vielu tirdzniecību, ar nosacījumu, pirmkārt, ka šī pilsoņa personiskā rīcība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, otrkārt, ka attiecīgais ierobežojošais pasākums ir atbilstošs, lai nodrošinātu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai, un, treškārt, ka attiecībā uz šo pasākumu var tikt veikta efektīva pārbaude tiesā, kas ļautu izvērtēt tā tiesiskumu no faktiskā un tiesiskā viedokļa, ņemot vērā Savienības tiesību prasības.

(sal. ar 42. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodokļa likmes minerāleļļām – Direktīva 92/81 – Kuģošanai Savienības ūdeņos, izņemot privātos izpriecu ceļojumu kuģos veikto, izmantotās degvielas atbrīvošana no nodokļa – Kuģošanas jēdziens

(Padomes Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Summary

Direktīvas 92/81 par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā uz naftas produktiem [minerāleļļām], kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 94/74, 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka minerāleļļas, kuras piegādā izmantošanai ekskavatorā, kas pastāvīgi uzstādīts uz kuģa, bet, tā kā tam ir autonoms dzinējs un autonoma degvielas tvertne, darbojas neatkarīgi no kuģa vilkmes dzinēja, nav atbrīvotas no akcīzes nodokļa.

Proti, no minētās tiesību normas redakcijas izriet, ka atbrīvojums ir pakārtots nosacījumam, ka minerāleļļas tiek izmantotas kā degviela kuģošanai Savienības ūdeņos. Šajos apstākļos minēto patēriņu nevar uzskatīt par nesaraujami saistītu ar kuģa, uz kura ekskavators ir uzstādīts, pārvietošanos.

(sal. ar 20., 23. un 24. punktu un rezolutīvo daļu)
37

Proti, Vispārējā tiesa, no vienas puses, esot ierobežojusi īpašās kārtības, kas ieviesta ar iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Birra Wührer u.c./Padome un Komisija, piemērojamību, to attiecinādama tikai uz gadījumiem, kuros atbildības pamatā ir tiesību akts (Vispārējās tiesas 2001. gada 17. janvāra rīkojums lietā T-124/99 Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisija, Recueil, II-53. lpp.), bet, no otras puses, to paplašinājusi, attiecinot uz citiem gadījumiem (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā T-28/03 Holcim (Deutschland)/Komisija, Krājums, II-1357. lpp., 59. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 14. septembra rīkojumu lietā T-140/04 Ehcon/Komisija, Krājums, II-3287. lpp., 39. punkts).