Lieta T-315/01

Yassin Abdullah Kadi

pret

Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju

Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban – Kopienas kompetence – Līdzekļu iesaldēšana – Pamattiesības – Jus cogens – Tiesas kontrole – Prasība atcelt tiesību aktu

Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 21. septembrī

Sprieduma kopsavilkums

1. Process – Regula, ar ko tiesvedības laikā aizstāj apstrīdēto regulu – Jauns elements – Sākotnējo prasījumu un pamatu paplašināšana

2. Iestāžu akti – Juridiskā pamata izvēle – Regula, ar ko nosaka sankcijas noteiktām personām un organizācijām, kurām nav nekādas saiknes ar trešo valsti – EKL 60., 301. un 308. pants, aplūkoti kopsakarā – Pieļaujamība

(EKL 60., 301. un 308. pants; LES 3. pants; Padomes Regula Nr. 881/2002)

3. Kapitāla brīva aprite un maksājumu brīvība – Ierobežojumi – Valsts pasākumi, kas paredzēti cīņai pret starptautisko terorismu un kas šajā nolūkā nosaka ekonomiskas un finanšu sankcijas pret indivīdiem, kuriem nav nekādas saiknes ar trešām valstīm – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 58. pants)

4. Starptautiskās publiskās tiesības – Apvienoto Nāciju Statūti – Drošības padomes lēmumi – No tiem izrietošie dalībvalstu pienākumi – Pārākums pār valsts tiesībām un Kopienu tiesībām – No šiem statūtiem izrietošie pienākumi – Kopienai saistošs raksturs

5. Eiropas Kopienas – Iestāžu aktu tiesiskuma kontrole, ko īsteno tiesa – Akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Drošības padomes lēmumu tiesiskuma papildu kontrole – Kontrole attiecībā uz Kopienu tiesībām – Izslēgšana – Kontrole attiecībā uz “jus cogens” – Pieļaujamība

(EKL 5., 10., 230., 297. pants un 307. panta 1. daļa; LES 5. pants; Padomes Regula Nr. 881/2002)

6. Eiropas Kopienas – Iestāžu aktu tiesiskuma kontrole, ko īsteno tiesa – Akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Regula Nr. 881/2002 – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, “Al-Qaida” tīklu un “Taliban” – Ieinteresēto peronu pamattiesības – Līdzekļu iesaldēšana – Kontrole attiecībā uz “jus cogens” – Ieinteresētās personas tiesības uz īpašumu – Samērīguma princips – Pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regula Nr. 881/2002, ar ko groza Padomes Regulu Nr. 561/2003)

7. Eiropas Kopienas – Iestāžu aktu tiesiskuma kontrole, ko īsteno tiesa – Akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Regula Nr. 881/2002 – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, “Al-Qaida” tīklu un “Taliban” – Ieinteresētās personas tiesības tikt uzklausītai – Pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regula Nr. 881/2002)

8. Prasība atcelt tiesību aktu – Kopienu tiesību akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Regula Nr. 881/2002 – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, “Al-Qaida” tīklu un “Taliban” – Tiesas kontrole – Robežas – Robs prasītāja tiesiskajā aizsardzībā – Kontrole attiecībā uz “jus cogens” – Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā – Pārkāpums – Neesamība

(EKL 226. pants; Padomes Regula Nr 881/2002)

1. Ja prasības atcelt tiesību aktu izskatīšanas procesā regula, kas indivīdu skar tieši un individuāli, tiek aizstāta ar regulu ar tādu pašu priekšmetu, tas ir jāuzskata par jaunu apstākli, kas ļauj prasītājam pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Ja prasītājam tiktu uzlikts pienākums no jauna celt prasību, tiktu pārkāpts pareizas tiesvedības princips un netiktu ievērotas procesuālās ekonomijas prasības. Turklāt nebūtu taisnīgi, ja attiecīgā iestāde, lai vērstos pret kritiku, kas ietverta attiecīgajā prasības pieteikumā, kurš Kopienu tiesā iesniegts par regulu, varētu pielāgot apstrīdēto regulu vai to aizstāt ar citu un procesā attiecīgajā instancē atsaukties uz šiem grozījumiem vai šo aizstāšanu, lai liegtu otram lietas dalībniekam iespēju paplašināt savus sākotnējos prasījumus un izvirzītos pamatus saistībā ar vēlāku regulu vai iesniegt papildu prasījumus un izvirzīt pret to papildu pamatus.

(sal. ar 53.–54. punktu)

2. EKL 60. un 301. pants vieni paši nav pietiekams juridiskais pamats, lai pieņemtu Kopienu regulu, lai cīnītos pret starptautisko terorismu un šim nolūkam piemērotu tādas ekonomiskās un finanšu sankcijas kā līdzekļu iesaldēšana pret indivīdiem, nekonstatējot nekādu saikni starp šiem indivīdiem un ar trešo valsti.

Tāpat EKL 308. pants vien neveido pietiekamu juridisko pamatu šādas regulas pieņemšanai. Ja neviena Līguma tiesību norma nepiešķir Kopienu iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai noteiktu sankcijas indivīdiem un organizācijām, kam nav nekādas saiknes ar trešo valsti, tad cīņa pret starptautisko terorismu un it īpaši tādu ekonomisko un finanšu sankciju piemērošana kā līdzekļu iesaldēšana indivīdiem un organizācijām, kuras tiek turētas aizdomās par finansējuma nodrošināšanu starptautiskajam terorismam, nevar tikt saistīta ne ar vienu no EKL 2. un 3. punktā Kopienai tieši noteiktajiem mērķiem. Turklāt no EK līguma preambulas nekādi neizriet, ka Līgumam ir plašāks mērķis aizsargāt mieru un starptautisko drošību. Tas ir tikai ES līguma mērķis. Lai arī noteikti var apgalvot, ka šis Savienības mērķis ir jāievēro, Kopienai rīkojoties savu attiecīgo kompetenču ietvaros, tomēr nepietiek pamatot pasākumu veikšanu ar EKL 308. pantu. Nav iespējams interpretēt EKL 308. pantu tā, ka tas ļautu iestādēm vispārējā veidā pamatoties uz šo tiesību normu, lai īstenotu vienu no ES līguma mērķiem.

Tādējādi Padome bija pilnvarota, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņemt Regulu Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, ar ko Kopienā īsteno ekonomiskās un finanšu sankcijas, kuras paredz Kopējā nostāja 2002/402, kaut arī nepastāv saikne ar trešās valsts teritoriju vai pārvaldes režīmu.

Šajā kontekstā ir jāņem vērā laikā pēc pārskatīšanas, kuras rezultātā tika pieņemts Māstrihtas Līgums, īpaši izveidotais tilts starp Kopienas rīcību, atbilstoši EKL 60. un 301. pantam uzliekot ekonomiskās sankcijas, un ES līguma mērķiem ārējo attiecību jomā. Šajā sakarā EKL 60. un 301. pants ir īpašas EK līguma tiesību normas, jo tās skaidri paredz to, ka varētu izrādīties vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu nevis vienu no Kopienas mērķiem, kas noteikti EK līgumā, bet mērķus, kas īpaši noteikti Savienībai LES 2. pantā, proti, Kopējās ārpolitikas un drošības politikas īstenošanu. Tādējādi, ja pilnvaras piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas, ko paredz EKL 60. un 301. pants, proti, ekonomisko attiecību pārtraukšana vai sašaurināšana ar vienu vai vairākām trešām valstīm, tostarp attiecībā uz kapitāla un maksājumu brīvo apriti, izrādās nepietiekamas, lai ļautu iestādēm sasniegt KĀDP mērķus, ir attaisnojama EKL 308. panta kā papildu tiesiskā pamata izmantošana LES 3. pantā noteiktās konsekvences vārdā. Tādējādi vienlaicīga EKL 60., 301. un 308. panta kā tiesiskā pamata izmantošana ļauj ekonomisko un finanšu sankciju jomā sasniegt mērķi, ko KĀDP ietvaros vēlas sasniegt Savienība un dalībvalstis un kurš norādīts kopējā nostājā vai kopīgā rīcībā, neskatoties uz to, ka Kopienai nav skaidri piešķirtu pilnvaru piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas pret indivīdiem vai organizācijām, kurām nav pietiekamas saiknes ar noteiktu trešo valsti.

(sal. ar 96.–97., 100., 116., 118.–121., 123.–124., 127.–128., 130. un 135. punktu)

3. Kopienai nav skaidri izteiktu pilnvaru noteikt ierobežojumus kapitāla un maksājumu apritei. Turpretī EKL 58. pants pieļauj, ka dalībvalstis veic šāda veida pasākumus gadījumā, ja tas ir pamatots ar šajā pantā paredzēto mērķu sasniegšanu un tostarp sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības apsvērumiem. Tā kā sabiedriskās drošības jēdziens ietver gan valsts iekšējo, gan ārējo drošību, tad dalībvalstis principā ir tiesīgas atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunktam veikt pasākumus, lai cīnītos pret starptautisko terorismu un šajā nolūkā piemērotu ekonomiskās un finanšu sankcijas, tādas kā līdzekļu iesaldēšana, pret indivīdiem, nekonstatējot nekādu saikni ar trešo valstu teritoriju vai vadības režīmu. Ar nosacījumu, ja šie pasākumi atbilst EKL 58. panta 3. punktam un ja tie nepārsniedz paredzētā mērķa sasniegšanai vajadzīgo, tie ir saderīgi ar Līgumā noteikto kapitāla un maksājumu brīvās aprites sistēmu.

(sal. ar 110. punktu)

4. No starptautisko tiesību viedokļa Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dalībvalstu pienākumi atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtiem neapstrīdami ir pārāki par jebkādu citu pienākumu, kas izriet no iekšējām vai starptautiskajām līgumtiesībām, tostarp tām valstīm, starp kurām ir arī Eiropas Padomes dalībnieces,– par to pienākumiem atbilstoši Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai, un tām valstīm, starp kurām tāpat ir Kopienas dalībnieces, – par to pienākumiem atbilstoši EK līgumam. Šis pārākuma noteikums attiecas uz lēmumiem, kas ietverti Drošības padomes rezolūcijā atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu 25. pantam, saskaņā ar kuru ANO dalībvalstīm ir jāpieņem un jāpiemēro Drošības padomes lēmumi.

Kaut arī Kopiena nav Apvienoto nāciju dalībniece, ir jāuzskata, ka pienākumi, kas izriet no Apvienoto Nāciju Statūtiem, Kopienai ir saistoši tādā pašā veidā kā tās dalībvalstīm atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam. Pirmkārt, tā nevar neievērot pienākumus, kas uzlikti tās dalībvalstīm saskaņā ar šiem statūtiem, ne arī kavēt to izpildi. Otrkārt, atbilstoši tās dibināšanas līgumam tai, izmantojot savu kompetenci, ir jāpieņem jebkuras tiesību normas, kas vajadzīgas, lai ļautu tās dalībvalstīm izpildīt šos pienākumus.

(sal. ar 181., 184., 192.–193., 204. punktu)

5. Regula Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, kas pieņemta saskaņā ar Kopējo nostāju 2002/402, ir uzskatāma par to saistību izpildi Kopienas līmenī, kas uzliktas dalībvalstīm kā ANO dalībniecēm, lai īstenotu, vajadzības gadījumā pieņemot Kopienas tiesību aktu, sankcijas pret Osamu bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu, kā arī pret Taliban un citām sabiedrotām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kas tika noteiktas un vēlāk apstiprinātas vairākās Drošības padomes rezolūcijās, kas pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļai.

Šajā kontekstā, Kopienu iestādes rīkojās atbilstoši tā saistošajām pilnvarām, jo tām nav nekādas patstāvīgās rīcības brīvības. Proti, tās nevar nedz tieši mainīt attiecīgo rezolūciju saturu, nedz izveidot mehānismu, ar kura palīdzību šādas izmaiņas varētu veikt. Jebkura iekšējā Regulas Nr. 881/2002 iekšējā likumības kontrole tādējādi nozīmētu, ka Pirmās instances tiesai papildus jāizvērtē minēto rezolūciju likumība.

Tomēr, ņemot vērā ANO tiesību pārākumu pār Kopienu tiesībām, Pirmās instances tiesas kompetence papildus kontrolēt Drošības padomes lēmumu likumību atbilstoši Kopienu tiesiskajā kārtībā atzītajam pamattiesību aizsardzības standartam, nevar tikt attaisnota, ne pamatojoties uz starptautiskām, ne arī uz Kopienu tiesībām. Pirmkārt, šāda kompetence būtu nesaderīga ar dalībvalstu saistībām, kas izriet no Apvienoto Nāciju Statūtiem un it īpaši to 25., 48. un 103. panta, kā arī ar Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 27. pantu. Otrkārt, tā būtu pretrunā gan ar EK līguma tiesību normām, it īpaši EKL 5., 10., 297. pantu un 307. panta pirmo daļu, gan ar LES, it īpaši ar tā 5. pantu. Tā turklāt būtu pretrunā ar principu, saskaņā ar kuru Kopienas kompetence un attiecīgi Pirmās instances tiesas kompetence ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības.

Tādējādi attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas, kas pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII sadaļu, principā ir izslēgtas no Pirmās instances tiesas kontroles jomas, un Pirmās instances tiesai nav tiesību apstrīdēt to likumību attiecībā uz Kopienu tiesībām, izvērtējot katru atsevišķo gadījumu. Tieši otrādi – Pirmās instances tiesai pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro šīs tiesības atbilstoši dalībvalstu pienākumiem, kas izriet no Apvienoto Nāciju Statūtiem.

Tomēr Pirmās instances tiesa ir tiesīga izvēles kārtībā kontrolēt šādu rezolūciju likumību attiecībā uz jus cogens, kas tiek saprasta kā starptautiskā sabiedriskā kārtība, kas ir saistoša visiem starptautisko tiesību subjektiem, ieskaitot ANO iestādes, un no kuras nav iespējams atkāpties.

(sal. ar 213.–215., 221.–223., 225.–226. punktu)

6. Līdzekļu iesaldēšana, ko paredz Regula Nr. 881/2002, ar ko nosaka noteiktus īpašus ierobežojošus pasākumus pret noteiktām personām un organizācijām, kas ir saistīti ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, ar ko groza Regulu Nr. 561/2003, un netieši – Drošības padomes rezolūcijas, kas tiek īstenotas ar šīm regulām, nepārkāpj ieinteresētās personas pamattiesības atbilstoši vispārējo cilvēka tiesību aizsardzības standartam saistībā ar jus cogens.

Šajā sakarā skaidri noteiktas izņēmumu un atkāpju iespējas, kas tādējādi piemērotas personu, kuras ietvertas Sankciju komitejas sarakstā, līdzekļu iesaldēšanai, skaidri parāda, ka ne šā pasākuma mērķis, ne arī rezultāts nav cietsirdīga vai pazemojoša apiešanās ar šīm personām.

Turklāt, ja tiesību uz īpašumu ievērošana jāuzskata par daļu no vispārējo starptautisko tiesību imperatīvajām normām, jebkurā gadījumā to var uzskatīt par jus cogens pārkāpumu tikai tad, ja šis īpašums tiek patvaļīgi atņemts. Tomēr šajā gadījumā tā nav.

Pirmkārt, līdzekļu iesaldēšana ir sankcija, kuru Sankciju komiteja nolēma piemērot pret Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, kā arī pret citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ņemot vērā to, cik svarīga ir cīņa pret starptautisko terorismu, un to, ka Apvienoto Nāciju aizsardzība pret teroristu organizāciju aktivitātēm ir likumīga. Otrkārt, līdzekļu iesaldēšana ir pagaidu noregulējuma pasākums, kas atšķirībā no konfiskācijas neattiecas uz ieinteresēto personu īpašuma tiesību uz finanšu aktīvu pašu būtību, bet tikai uz to izmantošanu. Treškārt, attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas paredz mehānismu sankciju vispārējās sistēmas periodiskai atkārtotai izvērtēšanai. Visbeidzot, attiecīgais tiesiskais regulējums nosaka procedūru, kas ļauj ieinteresētajām personām ar savas pilsonības vai dzīvesvietas dalībvalsts starpniecību jebkurā brīdī iesniegt savu lietu pārskatīšanai Sankciju komitejā.

Ņemot vērā šos apstākļus, līdzekļu iesaldēšana tām personām un organizācijām, kas, pamatojoties uz informāciju, ko nosūtījušas Apvienoto Nāciju dalībvalstis un ko pārbaudījusi Drošības padome, tiek turētas aizdomās par saistību ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un piedalīšanos terora aktu finansēšanā, plānošanā, sagatavošanā vai izpildē, nav uzskatāma par patvaļīgu, nepiemērotu vai nesamērīgu ar ieinteresēto personu pamattiesībām.

(sal. ar 238., 240., 242.–245., 248.–251. punktu)

7. Ne Padome saistībā ar Regulas Nr. 881/2002, ar ko nosaka noteiktus īpašus ierobežojošus pasākumus pret noteiktām personām un organizācijām, kas ir saistīti ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, pieņemšanu, ne Sankciju komiteja saistībā ar ieinteresētās personas ietveršanu to personu sarakstā, kuru līdzekļi ir iesaldējami, piemērojot attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas, ko minētā regula īsteno, nepārkāpa ieinteresētās personas tiesības tikt uzklausītai.

Pirmkārt, Padomei nebija jāuzklausa prasītāja par viņas vārda svītrošanu no to personu un organizāciju saraksta, kurām ir piemērojamas sankcijas, sakarā ar attiecīgās regulas pieņemšanu un izpildi, ņemot vērā to, ka Kopienu iestādēm nav nekādas rīcības brīvības, transponējot Kopienu tiesiskajā kārtībā Drošības padomes rezolūcijas un Sankciju komitejas lēmumus, tādēļ ieinteresētās personas uzklausīšana nekādā veidā nevarētu likt iestādei pārskatīt savu nostāju.

Otrkārt, attiecīgajās rezolūcijās nav paredzētas ieinteresētās personas tiesības tikt uzklausītai Sankciju komitejā sakarā ar tās vārda iekļaušanas to personu sarakstā, kuras tiek turētas aizdomās par finansējuma nodrošināšanu starptautiskajam terorismam un kuru līdzekļi ir iesaldējami, piemērojot attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas. Proti, tādā gadījumā, kad tiek apstrīdēti pagaidu noregulējuma pasākumi, kas ierobežo ieinteresētās personas īpašuma pieejamību, tās pamattiesību ievērošana neprasa, lai tai tiktu paziņoti pret viņu vērstie fakti un pierādījumi, jo Drošības padome vai tās Sankciju komiteja uzskata, ka tas nav pieļaujams starptautiskās sabiedrības drošības apsvērumu dēļ.

(sal. ar 258.–259., 261., 274., 276. punktu)

8. Izskatot šo prasību atcelt Regulu Nr. 881/2002, ar ko nosaka noteiktus īpašus ierobežojošus pasākumus pret noteiktām personām un organizācijām, kas ir saistīti ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, Pirmās instances tiesa pilnībā veic minētās regulas likumības kontroli pār to, kā Kopienu iestādes ievēro kompetences normas, kā arī ārējās likumības un būtiskās procesuālās normas, kas attiecas uz to darbību. Pirmās instances tiesa tāpat kontrolē minētās regulas likumību attiecībā uz Drošības padomes rezolūcijām, kas ir jāīsteno ar šo regulu, tostarp no procesuālo un materiālo tiesību normu atbilstības viedokļa, ievērojot iekšējo saistību un regulu samērīgumu ar rezolūcijām. Turklāt tā kontrolē šīs regulas likumību un netieši – attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumību saistībā ar pārākām starptautisko tiesību normām jus cogens, tostarp imperatīvajām normām, kas vērstas uz cilvēka tiesību vispārēju aizsardzību.

Turpretī Pirmās instances tiesai nav netieši jākontrolē pašu attiecīgo Drošības padomes rezolūciju saderība ar tādām pamattiesībām kā tās, ko aizsargā Kopienu tiesiskā kārtība. Pirmās instances tiesai nav arī jāpārbauda, vai nav pieļauta kļūda to faktu un pierādījumu novērtējumā, ko Padome izvirzījusi veikto pasākumu pamatojumam, ne arī – izņemot ar jus cogens saistītās kontroles ierobežotajā apjomā – netieši kontrolēt šo pasākumu veikšanas iespēju un samērīgumu. Šajā sakarā prasītājam nav nekādas tiesiskās aizsardzības iespēju tiesā, jo Drošības padome neuzskata par lietderīgu izveidot neatkarīgu starptautisku tiesu, kas tiktu pilnvarota lemt – gan tiesiski, gan faktiski – par prasībām, kas celtas par Sankciju komitejas pieņemtiem individuālajiem lēmumiem.

Tomēr šis robs prasītāja tiesiskajā aizsardzībā kā tāds nav pretrunā ar jus cogens. Tiesības vērsties tiesā nav absolūtas. Prasītāja tiesību vērsties tiesā ierobežojums, kas izriet no jurisdikcijas imunitātes, kas principā piemīt Drošības padomes rezolūcijām, kuras pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļai, ir neatņemama to tiesību sastāvdaļa, kuras garantē jus cogens. Prasītāja interese, lai viņa lieta pēc būtības tiktu izskatīta tiesā, nav pietiekama, lai būtu pārāka pār būtiskajām vispārējām interesēm, kas saistītas ar starptautiskā miera un drošības uzturēšanu pret draudiem, ko Drošības padome skaidri identificē atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu tiesību normām. Līdz ar to prasītāja tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību nav pārkāptas.

(sal. ar 279.–280., 282.–289., 291. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta paplašinātā sastāvā)( )

Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban – Kopienas kompetence – Līdzekļu iesaldēšana – Pamattiesības – Jus cogens – Tiesas kontrole – Prasība atcelt tiesību aktu

Lieta T‑315/01

Yassin Abdullah Kadi, kura dzīvesvieta ir Džeda [Jeddah] (Saūda Arābija), ko pārstāv D. Paniks [D. Pannick], QC, P. Seni [P. Saini], barrister, G. Martins [G. Martin] un A. Tjudors [A. Tudor], solicitors, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītājs,

pret

Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Vicendzats [M. Vitsentzatos] un M. Bišops [M. Bishop], pārstāvji,

un

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv A. van Solinge [A. Van Solinge] un K. Brauns [C. Brown], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētājas,

ko atbalsta

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja Dž. Kolinss [J. Collins], pēc tam R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāvji, kam palīdz S. Mūra [S. Moore], barrister, kas norādīja adresi Luksemburgā,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību, sākotnēji, atcelt, pirmkārt, Padomes 2001. gada 6. marta Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, un ar kuru tiek atcelta Regula (EK) Nr. 337/2000 (OV L 67, 1. lpp.), un, otrkārt, Komisijas 2001. gada 19. oktobra Regulu (EK) Nr. 2061/2001, ar ko trešo reizi groza Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 277, 25. lpp.), pēc tam – atcelt Padomes 2002. gada 27. maija Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 139, 9. lpp.), ciktāl šie tiesību akti attiecas uz prasītāju.

EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA



(otrā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Pirungs [J. Pirrung], P. Mengoci [P. Mengozzi], A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un M. Vilars [M. Vilaras],

sekretārs H. Jungs [H. Jung],

ņemot vērā rakstveida procesu un 2003. gada 14. oktobra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu, kas parakstīti 1945. gada 26. jūnijā Sanfrancisko (ASV), 24. panta 1. punktu Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dalībvalstis “uzliek Drošības padomei galveno atbildību par starptautiskā miera un drošības uzturēšanu un piekrīt, ka, pildot pienākumus, kas izriet no šīs atbildības, Drošības padome darbojas viņu vārdā”.

2 Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu 25. pantu “[ANO] dalībvalstis piekrīt saskaņā ar šiem Statūtiem pakļauties Drošības padomes lēmumiem un tos pildīt”.

3 Atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu 48. panta 2. punktam Drošības padomes lēmumus attiecībā uz starptautiskā miera un drošības uzturēšanu “Apvienoto Nāciju dalībvalstis pilda tieši un ar attiecīgo starptautisko institūciju, kuru dalībvalstis tās ir, starpniecību ”.

4 Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu 103. pantu “gadījumā, ja Apvienoto Nāciju Dalībvalsts pienākumi saskaņā ar šiem Statūtiem izrādīsies pretrunā ar jebkāda cita starptautiska nolīguma pienākumiem, lielāks spēks ir pienākumiem, kas noteikti šajos Statūtos”.

5 Atbilstoši LES 11. panta 1. punktam:

“Savienība izstrādā un īsteno kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kas aptver visas ārpolitikas un drošības politikas jomas, un tās mērķi ir:

– sargāt Savienības kopējās vērtības, pamatintereses, neatkarību un integritāti saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem;

– visādi stiprināt Savienības drošību;

– saglabāt mieru un stiprināt starptautisko drošību saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem [..].”

6 Saskaņā ar EKL 301. pantu:

“Ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas paredzēta saskaņā ar noteikumiem, kuri ietverti Līgumā par Eiropas Savienību un attiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, paredz Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm, Padome veic vajadzīgos steidzamos pasākumus. Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu.”

7 EKL 60. panta 1. punkts nosaka:

“Ja 301. pantā paredzētajos gadījumos izrādās vajadzīga Kopienas rīcība, Padome saskaņā ar 301. pantā paredzēto procedūru var veikt steidzamus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem, kuri skar attiecīgās trešās valstis.”

8 Saskaņā ar EKL 307. panta pirmās daļas noteikumiem:

“Šis Līgums neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses.”

9 Visbeidzot, EKL 308. pants nosaka:

“Ja izrādās, ka Kopienai, lai sasniegtu kādu tās mērķi kopējā tirgus darbībā, jārīkojas, bet šis Līgums nepiešķir vajadzīgās pilnvaras, Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar vienprātīgu lēmumu veic attiecīgus pasākumus.”

Prāvas priekšvēsture

10 1999. gada 15. oktobrī Apvienoto Nāciju Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) pieņēma Rezolūciju 1267 (1999), ar kuru tā tostarp nosodīja faktu, ka teroristi joprojām tiek uzņemti un apmācīti un ka terora akti tiek sagatavoti Afganistānas teritorijā, apstiprināja savu pārliecību, ka starptautiskā terorisma apspiešana ir būtiska starptautiskā miera un drošības uzturēšanai, un izteica nožēlu, ka Taliban turpina sniegt patvērumu Osamam bin Ladenam [Usama bin Laden] (lielākajā daļā Kopienas iestāžu pieņemto dokumentu franču versijās viņš tiek saukts par Oussama ben Laden) un ļauj viņam kopā ar viņa sabiedrotajiem vadīt teroristu treniņu nometņu tīklu teritorijā, kurā viņi atrodas, un izmantot Afganistānu par bāzi starptautisko terorisma operāciju vadīšanai. Šās rezolūcijas 2. punktā Drošības padome pieprasīja, lai Taliban nekavējoties nodotu Osamu bin Ladenu atbildīgajām iestādēm. Lai nodrošinātu šā pienākuma ievērošanu, Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka visām valstīm ir tostarp “jāiesaldē līdzekļi un citi finanšu resursi, kas ir saistīti tostarp ar Taliban piederošo vai tieši vai netieši kontrolēto īpašumu vai īpašumu, kas pieder vai ko kontrolē jebkurš Taliban piederošs vai kontrolēts uzņēmums, ko identificē komiteja, kura izveidota, piemērojot šās rezolūcijas 6. punktu, un jānodrošina, lai nedz attiecīgie līdzekļi vai citi finanšu resursi, nedz jebkādi citi līdzekļi vai finanšu resursi, kas tādējādi tikuši identificēti, netiktu nodoti Taliban vai jebkuram Taliban piederošam vai tieši vai netieši kontrolētam uzņēmumam un lai netiktu izmantoti tā vajadzībām ne pilsoņi, ne arī jebkura persona, kas atrodas tās teritorijā, ja vien Komiteja, izvērtējot katru gadījumu atsevišķi, nav sniegusi šādu atļauju humanitāriem mērķiem”.

11 Rezolūcijas 1267 (1999) 6. punktā Drošības padome nolēma atbilstoši tās Pagaidu Iekšējā Reglamenta 28. pantam izveidot Drošības padomes komiteju, kas sastāv no visiem dalībniekiem (turpmāk tekstā – “Sankciju komiteja”) un kas pilnvarota tostarp nodrošināt to, ka valstis piemēro 4. punktā noteiktos pasākumus, lai identificētu 4. punktā minētos līdzekļus vai citus finanšu resursus un lai izvērtētu lūgumu izņēmuma kārtā nepiemērot pasākumus, ko nosaka tas pats 4. pants.

12 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 1999. gada 15. novembrī pieņēma Kopējo nostāju 1999/727/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Taliban (OV L 294, 1. lpp.). Šās kopējās nostājas 2. pants paredz iesaldēt līdzekļus un citus finanšu resursus, kas Taliban pieder ārzemēs, saskaņā ar Drošības padomes Rezolūcijā 1267 (1999) noteiktajiem nosacījumiem.

13 2000. gada 14. februārī Padome, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 337/2000 par lidojumu aizliegumu un Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (OV L 43, 1. lpp.).

14 2000. gada 19. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1333 (2000), pieprasot tostarp, lai Taliban pildītu Rezolūcijas 1267 (1999) noteikumus, it īpaši pārstājot piedāvāt patvērumu un apmācību starptautiskiem teroristiem un to organizācijām un nododot Osamu bin Ladenu atbildīgajām iestādēm tiesāšanai. Drošības padome īpaši nolēma pastiprināt lidojumu aizliegumu un līdzekļu iesaldēšanu, ko nosaka Rezolūcija 1267 (1999). Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts nosaka, ka visām valstīm ir tostarp “nekavējoties jāiesaldē līdzekļi un citi finanšu aktīvi, kas pieder Osamam bin Ladenam, kā arī viņa sabiedrotajām personām un organizācijām, ko identificē [Sankciju komiteja], ieskaitot organizāciju Al‑Qaida, un līdzekļi, kas saistīti ar Osamas bin Ladena un viņa sabiedroto vai tieši vai netieši kontrolēto personu un organizāciju īpašumu, un jānodrošina, ka nedz attiecīgie līdzekļi un citi finanšu resursi, nedz visi citi līdzekļi un citi finanšu resursi netiek nodoti Osamam bin Ladenam, tā sabiedrotajiem un jebkurai citai organizācijai, kas tiem pieder vai ko tie tieši vai netieši kontrolē, ieskaitot organizāciju Al‑Qaida, neatkarīgi no tā, vai tie ir iedzīvotāji vai jebkura cita persona, kas atrodas tās teritorijā un vai tie tieši vai netieši tiek izmantoti to labā.”

15 Šajā pašā tiesību normā Drošības padome, pamatojoties uz informāciju, ko iesniedz valstis un reģionālās organizācijas, pilnvaroja Sankciju komiteju izveidot aktuālu to personu un organizāciju sarakstu, ko minētā komiteja ir identificējusi kā Osamas bin Ladena sabiedrotos, ieskaitot organizāciju Al‑Qaida.

16 Rezolūcijas 1333 (2000) 23. punktā Drošības padome nolēma, ka tostarp atbilstoši 8. punktam veicamie pasākumi ir piemērojami divpadsmit mēnešu laikā un ka šā perioda beigās tā noteiks, vai tie ir jāpagarina uz jaunu laika periodu ar tādiem pašiem nosacījumiem.

17 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2001. gada 26. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2001/154/KĀDP par papildu ierobežojošajiem pasākumiem pret Taliban, ar ko groza Kopējo nostāju 96/746/KĀDP (OV L 57, 1. lpp.). Šās kopējās nostājas 4. pants nosaka:

“Osamas bin Ladena un tā sabiedroto personu vai organizāciju, ko identificēja Sankciju komiteja, līdzekļi un citi finanšu aktīvi ir jāiesaldē un nekādi līdzekļi vai citi finanšu resursi nedrīkst tikt nodoti ne Osamam bin Ladenam, ne arī tā sabiedrotajām personām vai organizācijām, ko identificēja Sankciju komiteja atbilstoši Rezolūcijas 1333 (2000) tiesību normām.”

18 2001. gada 6. martā, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 467/2001, kas aizliedz noteiktu preču eksportu un noteiktu pakalpojumu sniegšanu Afganistānai, pastiprinot lidojumu aizliegumu un pagarinot Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, kā arī atceļot Regulu Nr. 337/2000 (OV L 67, 1. lpp.).

19 Regulas Nr. 467/2001 1. pantā ir definēti jēdzieni “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana”.

20 Atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 2. panta noteikumiem:

“1. Jebkādi līdzekļi un citi finanšu resursi, kas pieder jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, jebkurai organizācijai vai apvienībai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas uzskaitīti I pielikumā, ir iesaldējami.

2. Līdzekļi un citi finanšu resursi nedrīkst tieši vai netieši tikt nodoti tām personām vai organizācijām, ko norādījusi Sankciju komiteja pret Taliban un kas uzskaitīti I pielikumā, ne arī izmantoti to labā.

3. 1. un 2. punkts nav piemērojams līdzekļiem un citiem finanšu resursiem, attiecībā uz kuriem ar Sankciju komitejas pret Taliban atļauju ir izdarīta atkāpe. Šādas atkāpes var tikt izdarītas ar dalībvalstu atbildīgo iestāžu, kas uzskaitītas II pielikumā, starpniecību.”

21 Regulas Nr. 467/2001 I pielikums satur to personu, organizāciju un apvienību sarakstu, uz kurām attiecināma 2. panta prasība iesaldēt līdzekļus,. Saskaņā ar Regulas Nr. 467/2001 10. panta 1. punkta noteikumiem Komisija ir tiesīga grozīt vai papildināt minēto I pielikumu, pamatojoties uz Drošības padomes vai Sankciju komitejas lēmumiem.

22 2001. gada 8. martā Sankciju komiteja publicēja pirmo apkopoto to personu, organizāciju un apvienību sarakstu, kurām saskaņā ar Drošības padomes Rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) ir iesaldējami līdzekļi (skat. minētās komitejas 2001. gada 8. marta Atzinumu AFG/131 SC/7028). Šis saraksts kopš tā laika ir grozīts un papildināts vairākas reizes. Komisija kopš tā laika atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 10. pantam ir pieņēmusi dažādas regulas, ar kurām ticis grozīts vai papildināts minētās regulas I pielikums.

23 2001. gada 19. oktobrī Sankciju komiteja publicēja jauno papildinājumu 2001. gada 8. marta sarakstam, tajā ietverot tostarp šādas personas vārdu:

– “Al‑Kadi, Jasins [Al‑Qadi, Yasin] (jeb A. K. A. Kadi, Šeihs Jasins Abdullā [Kadi, Shaykh Yassin Abdullah]; jeb A. K. A. Kadi, Jasins [Kahdi, Yasin]), Džeda, Saūda Arābija.”

24 Ar Komisijas 2001. gada 19. oktobra Regulu (EK) Nr. 2062/2001, ar ko trešo reizi groza Regulu Nr. 467/2001 (OV L 277, 25. lpp.), attiecīgās personas vārds kopā ar citiem vārdiem tika ietverts minētās regulas I pielikumā.

25 2002. gada 16. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1390 (2002), kurā noteica pasākumus, kas veicami attiecībā uz Osamu bin Ladenu, organizācijas Al‑Qaida dalībniekiem, kā arī Taliban un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām. Šīs rezolūcijas 1. un 2. punkts pēc būtības paredz tādu pasākumu veikšanu, tostarp līdzekļu iesaldēšanu, ko uzliek Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts un Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts. Atbilstoši Rezolūcijas 1390 (2002) 3. punktam Drošības padomei šie pasākumi pēc to veikšanas ir jāpārbauda pēc divpadsmit mēnešiem, kuriem beidzoties, tie ir vai nu jāpagarina, vai arī jāuzlabo.

26 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2002. gada 27. maijā pieņēma Kopējo nostāju 2002/402/KĀDP par ierobežojošiem līdzekļiem pret Osamu bin Ladenu, organizācijas Al‑Qaida dalībniekiem, kā arī Taliban un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ar kuru atceļ Kopējās nostājas 96/746, 1999/727, 2001/154 un 2001/771/KĀDP (OV L 139, 4. lpp.). Šīs nostājas 3. pants paredz tostarp arī turpmāk iesaldēt līdzekļus un citu finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus, kas pieder personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kuras ir iekļautas Sankciju komitejas atbilstoši Drošības padomes rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) izveidotajā sarakstā.

27 2002. gada 27. maijā Padome, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 139, 9. lpp.).

28 Atbilstoši šās regulas preambulas 4. apsvērumam uz tostarp Drošības padomes Rezolūcijā 1390 (2002) paredzētajiem pasākumiem “attiecas Līgums un, lai novērstu konkurences traucēšanu, ir jāpieņem Kopienas tiesību akti attiecīgo Drošības padomes lēmumu īstenošanai Kopienas teritorijā.”

29 Pēc būtības Regulas (EK) Nr. 881/2002 1. pants jēdzienus “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana” definē identiski Regulas Nr. 467/2001 1. pantā ietvertajai definīcijai.

30 Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 881/2002 2. pantam:

“1. Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder Sankciju komitejas norādītajai un I pielikumā minētajai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai uzņēmumam.

2. [Nekādus] līdzekļus nepadara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam.

3. Saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam, jo tādējādi tiktu radīta iespēja šai personai, grupai vai organizācijai iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus.”

31 Regulas (EK) Nr. 881/2002 I pielikumā ir to personu, organizāciju un grupu saraksts, kuru līdzekļi ir iesaldējami atbilstoši 2. pantam. Šis saraksts ietver tostarp šādas fiziskas personas vārdu: “Al‑Kadi, Jasins (jeb KADI, Šeihs Jasins Abdullā; jeb KADI, Jasins), Džeda, Saūda Arābija”.

32 2002. gada 20. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1452 (2002), kas paredzēta ar cīņu pret terorismu saistīto pienākumu izpildes atvieglošanai. Šās rezolūcijas 1. punkts paredz noteiktas atkāpes un izņēmumus no līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pienākuma, ko uzliek Rezolūcijas 1267 (1999), 1333 (2000) un 1390 (2002), kuras valstis var pieļaut humanitāriem mērķiem ar nosacījumu, ka to apstiprina Sankciju komiteja.

33 2003. gada 17. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1455 (2003), kas bija paredzēta, lai uzlabotu pasākumus, ko nosaka Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts un Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punkts. Atbilstoši Rezolūcijas 1455 (2003) 2. punktam šie pasākumi bija no jauna jāuzlabo pēc divpadsmit mēnešiem vai vajadzības gadījumā – ātrāk.

34 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), Padome 2003. gada 27. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2003/140/KĀDP par izņēmumiem no ierobežojošajiem līdzekļiem, ko nosaka Kopējā nostāja 2002/402 (OV L 53, 62. lpp.). Šās kopējās nostājas 1. pants paredz: ja tiek īstenoti pasākumi, ko paredz Kopējās nostājas 2002/402 3. pants, Eiropas Kopiena ņem vērā Drošības padomes Rezolūcijā 1452 (2002) apstiprinātos izņēmumus.

35 2003. gada 27. martā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 561/2003, ar kuru attiecībā uz izņēmumiem līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanā groza Regulu (EK) Nr. 881/2002 (OV L 82, 1. lpp.). Šās regulas preambulas 4. apsvērumā Padome norāda, ka, ņemot vērā Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), ir jāpielāgo Kopienas noteiktie pasākumi.

36 Saskaņā ar Regulas Nr. 561/2003 1. panta noteikumiem:

“Regulā [..] Nr. 881/2002 iekļauj šādu pantu:

“2.a pants

1. Regulas 2. pantu nepiemēro līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem, ja:

a) kāda no dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kas minētas II pielikumā, pēc ieinteresētās fiziskas vai juridiskas personas lūguma ir noteikusi, ka attiecīgie līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir:

i) nepieciešami, lai segtu pamatizdevumus, ietverot maksājumus par pārtikas produktiem, īri vai hipotēku, medikamentiem, ārstniecisko palīdzību, nodokļu, apdrošināšanas prēmijas un komunālo pakalpojumu maksājumus;

ii) paredzēti vienīgi saprātīgai samaksai par kvalificētu darbu un atlīdzībai par izdevumiem, kas saistīti ar juridiskajiem pakalpojumiem;

iii) paredzēti vienīgi nodevu maksājumiem vai maksai par pakalpojumu par iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu pastāvīgu turēšanu vai saglabāšanu vai

iv) nepieciešami ārkārtas izdevumiem; un

b) šāds nolēmums ir paziņots Sankciju komitejai; un

c) i) pēc paziņojuma iesniegšanas Sankciju komiteja nav 48 stundās noraidījusi nolēmumu saskaņā ar a) punkta i), ii) vai iii) apakšpunktu; vai

ii) nolēmumu saskaņā ar a) punkta iv) apakšpunktu Sankciju komiteja ir apstiprinājusi.

2. Jebkura persona, kas vēlas gūt labumu no 1. punktā minētajiem noteikumiem, vēršas ar lūgumu dalībvalsts attiecīgajā kompetentajā iestādē, kas minēta II pielikumā.

Kompetentā iestāde, kas minēta II pielikumā, nekavējoties rakstiski ziņo par to, vai lūgums ir pieņemts, gan lūgumu iesniegušajai personai, gan jebkurai citai personai, organizācijai vai uzņēmumam, kas ir tieši iesaistīts.

Kompetentā iestāde informē arī citas dalībvalstis par to, vai lūgums par izņēmumu ir pieņemts.

3. Līdzekļi, kas atbrīvoti un pārskaitīti Kopienas robežās, lai segtu izdevumus, vai ir atzīti par pamatotiem atbilstīgi šim pantam, atbilstīgi 2. pantam nav pakļaujami tālākiem ierobežojošiem pasākumiem.

[..]” ”

Process un lietas dalībnieku prasījumi

37 Prasības pieteikumā, kas Pirmās instances tiesai iesniegts 2001. gada 18. decembrī un kas reģistrēts ar numuru T‑315/01, Jasins Abdullā Kadi atbilstoši EKL 230. pantam cēla prasību pret Padomi un Komisiju, izvirzot Pirmās instances tiesai šādus prasījumus:

– atcelt Regulas Nr. 2062/2001 un Nr. 467/2001, ciktāl tās attiecas uz prasītāju;

– piespriest Padomei un/vai Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

38 Savos atbildes rakstos, kas Pirmās instances tiesā tika iesniegti attiecīgi 2002. gada 20. un 21. februārī, Padome un Komisija izvirzīja šādus prasījumus Pirmās instances tiesai:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39 Pirmās instances tiesas kancelejas 2002. gada 13. jūnija vēstulē lietas dalībnieki tika aicināti iesniegt savus apsvērumus par Regulas Nr. 467/2001 atcelšanas un tās aizvietošanas ar Regulu Nr. 881/2002 sekām.

40 Dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 28. jūnijā kā pielikums tā apsvērumiem prasītājs savus sākotnēji izvirzītos prasījumus un pamatus attiecināja uz Regulu Nr. 881/2002 (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), ciktāl tā attiecas uz viņu.

41 Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 28. jūnijā, Padome paziņoja, ka tai nav iebildumu pret šādu sākotnējo prasības prasījumu un pamatu paplašināšanu.

42 Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 1. jūlijā, Komisija apgalvoja, ka sākotnējā prasība ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā ir vērsta pret Regulu Nr. 467/2001, jo nav izpildīti nosacījumi, kas ietverti tostarp EKL 230. panta ceturtajā un piektajā daļā. Saskaņā ar šīs iestādes apgalvoto – sākotnējā prasība atcelt šo regulu ir uztverama vienīgi kā izņēmums no piemērojamības atbilstoši EKL 241. pantam. Tādējādi ir jāuzskata, ka sākotnējā prasība ir vērsta galvenokārt pret Regulu Nr. 2062/2001 un apstrīd Regulu Nr. 467/2001 tikai gadījuma pēc. Tomēr tiesas labas pārvaldības interesēs, procesa ekonomijas principa ievērošanas dēļ un, ņemot vērā to, ka Regulas Nr. 2062/2001 tiesiskās sekas turpinās apstrīdētajā regulā, Komisija paziņo, ka tai nav iebildumu pret to, ka prasītājs veic izmaiņas savos procesuālajos dokumentos, lai tajos ietvertu Regulu Nr. 2062/2001.

43 Turklāt Komisija atbilstoši Reglamenta 113. pantam lūdza Pirmās instances tiesu atzīt, ka prasība, kas celta pret Regulu Nr. 2199/2001, ir zaudējusi priekšmetu un ka nav vajadzīgs par to spriest, jo šai regulai ir zudis jebkāds juridiskais spēks tāpēc, ka tā ir atcelta ar Regulu Nr. 467/2001 un aizstāta ar apstrīdēto regulu. Šajā sakarā tā atsaucas uz Tiesas 1988. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 294/86 un 77/87 Technointorg/Komisija un Padome (Recueil, 6077. lpp.) un Pirmās instances tiesas 1997. gada 13. jūnija rīkojumu lietā T‑13/96 TEAM un Kolprojekt/Komisija (Recueil, II‑983. lpp.).

44 Vēl Komisija atbilstoši Reglamenta 115. panta 1. punktam un 116. panta 6. punktam lūdz tai piešķirt personas, kas iestājusies lietā, statusu Padomes prasījumu atbalstam, tomēr uzturot savu prasījumu piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies laikā, kad viņš apstrīdēja Regulu Nr. 2062/2001.

45 Ar Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2002. gada 10. septembra rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai karalistei, piemērojot Reglamenta 116. panta 6. punktu, tika atļauts iestāties lietā atbildētāju prasījumu atbalstam.

46 Tā kā Pirmās instances tiesas sastāvs tika mainīts jaunajā tiesas gadā, kas sākās 2002. gada 1. oktobrī, otrajai palātai, kurai līdz ar to šo lietu nodeva izskatīšanai, tika noteikts tiesnesis referents.

47 Uzklausot lietas dalībniekus, Pirmās instances tiesa atbilstoši Reglamenta 51. pantam nodeva lietu izskatīšanai palātai, kas sastāv no pieciem tiesnešiem.

48 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzētās procesa organizācijas pasākumu ietvaros rakstiski uzdeva Padomei un Komisijai jautājumu, uz ko tās atbildēja paredzētajā termiņā.

49 Ar Pirmās instances tiesas otrās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2003. gada 18. septembra rīkojumu šī lieta atbilstoši Reglamenta 50. pantam tika apvienota mutvārdu procesam ar lietu T‑306/01 Aden u.c./Padome un Komisija.

50 2003. gada 8. oktobra vēstulē prasītājs lūdza Pirmās instances tiesu pievienot lietas materiāliem Terrorism Order 2001 (United Nations Measures) [Lielbritānijas 2001. gada rīkojumu par terorismu (Apvienoto Nāciju pasākumi)]. 2003. gada 8. oktobra vēstulē Komisija lūdza Pirmās instances tiesu pievienot lietas materiāliem “direktīvas, kas reglamentē [Sankciju komitejas] darbību”, ko šī komiteja pieņēma 2002. gada 7. novembrī un grozīja 2003. gada 10. aprīlī. Šie abi lūgumi tika apmierināti ar Pirmās instances tiesas otrās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2003. gada 9. oktobra lēmumu.

51 2003. gada 14. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem.

Par apstrīdētās regulas pieņemšanas procesuālajām sekām

52 Galvenie lietas dalībnieki vienojās par to, ka prasītājam ir tiesības pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus, lai atceltu apstrīdēto regulu, kas groza un aizvieto Regulu Nr. 467/2001, kuru groza Regula Nr. 2062/2001. Dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 28. jūnijā, prasītājs paziņoja, ka viņš ir pielāgojis šajā sakarā savus sākotnēji izvirzītos prasījumus un pamatus.

53 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja procesa gaitā lēmums tiek aizvietots ar citu lēmumu, kuram ir tas pats priekšmets, tas ir jāuzskata par jaunu apstākli, kas ļauj prasītājam pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Ja prasītājam tiktu uzlikts pienākums no jauna iesniegt prasības pieteikumu, tiktu pārkāpts tiesas labas pārvaldības princips un netiktu ievērotas procesuālās ekonomijas prasības. Turklāt nebūtu taisnīgi, ja attiecīgā iestāde, lai vērstos pret kritiku, kas ietverta attiecīgajā prasības pieteikumā, kurš Kopienas tiesā iesniegts pret lēmumu, varētu pielāgot apstrīdēto lēmumu vai to aizvietot ar citu lēmumu un attiecīgajā instancē balstīties uz šiem grozījumiem vai šo aizvietojumu, lai atņemtu otram lietas dalībniekam iespēju paplašināt savus sākotnējos prasījumus un izvirzītos pamatus saistībā ar vēlāku lēmumu vai iesniegt papildu prasījumus un izvirzīt pret to papildu pamatus (Tiesas 1982. gada 3. marta spriedums lietā 14/81 Alpha Steel/Komisija, Recueil, 749. lpp., 8. punkts; 1987. gada 29. septembra spriedums apvienotajās lietās 351/85 un 360/85 Fabrique de fer de Charleroi un Dillinger Hüttenwerke/Komisija, Recueil, 3639. lpp., 11. punkts, un 1988. gada 14. jūlija spriedums lietā 103/85 Stahlwerke Peine‑Salzgitter/Komisija, Recueil, 4131. lpp., 11. un 12. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 3. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑46/98 un T‑151/98 CCRE/Komisija, Recueil, II‑167. lpp., 33. punkts).

54 Šī judikatūra ir piemērojama gadījumā, ja regula, kas skar personu tieši un individuāli, procesa laikā ir aizvietota ar regulu, kurai ir tāds pats priekšmets.

55 Tā kā tāds pēc visiem punktiem ir arī šis gadījums, ir jāapmierina prasītāja lūgums uzskatīt, ka viņa prasība attiecas uz apstrīdētās regulas atcelšanu, ciktāl tā attiecas uz viņu, un ļaut lietas dalībniekiem pārformulēt savus prasījumus, izvirzīt pamatus un argumentus sakarā ar šo jauno apstākli.

56 Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka prasītāja sākotnējā prasība daļēji atcelt Regulu Nr. 467/2001 ir zaudējusi priekšmetu, jo šī regula ir atcelta ar apstrīdēto regulu. Līdz ar to vairs nav jālemj ne par šo prasību, ne arī par iebildi par nepieņemamību, uz ko atsaucās Komisija (skat. šā sprieduma 42. punktu). Tāpat vairs nav jālemj par prasību daļēji atcelt Regulu Nr. 2062/2001, jo arī tā ir zaudējusi savu priekšmetu.

57 No iepriekš minētā izriet, ka vairs nav jāspriež par prasībām, ciktāl tās vērstas pret Komisiju. Šajā gadījumā esošajos apstākļos tiesas labas pārvaldības princips un procesuālās ekonomijas princips, uz kuriem balstās šā sprieduma 53. punktā minētā judikatūra, tāpat attaisno to Komisijas izvirzīto prasījumu, aizstāvības pamatu un argumentu ņemšanu vērā, kas tika pārformulēti kā tas ir minēts šā sprieduma 55. punktā, un nav no jauna jāsniedz atbilstoši Reglamenta 115. panta 1. punktam un 116. panta 6. punktam formāla atļauja iestādei piedalīties procesā kā personai, kas iestājusies lietā Padomes prasījumu atbalstam.

58 Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka šī prasība kopš šā brīža ir vērsta tikai pret Padomi, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, un ka tās vienīgais priekšmets ir atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.

Par lietas būtību

1. Ievada apsvērumi

59 Savu prasījumu pamatojumam prasītājs savā prasības pieteikumā izvirza trīs pamatus tiesību akta atcelšanai, kas saistīti ar viņa pamattiesību pārkāpumu. Pirmais pamats ir izvirzīts sakarā ar tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, otrais – par tiesību uz īpašumu un samērīguma principa pārkāpumu – un trešais – par tiesību uz efektīvu pārsūdzību pārkāpumu.

60 Savā replikā prasītājs atsaucas uz ceturto pamatu, kas saistīts ar pilnvaru pārsniegšanu, atbildētājām iestādēm pieņemot Regulas Nr. 467/2001 un Nr. 2062/2001, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, kaut arī šīs tiesību normas atļauj Kopienai pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar trešām valstīm, bet neļauj iesaldēt indivīdu īpašumus. Tomēr pēc Regulas Nr. 467/2001 atcelšanas un tās aizstāšanas ar apstrīdēto regulu, kas pieņemta uz EKL 60., 301. un 308. panta pamata, prasītājs savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 28. jūnijā, paziņoja, ka viņš atsauc jauno pamatu.

61 Tomēr Pirmās instances tiesa nolēma izvērtēt administratīvā kārtībā jautājumu, vai Padomes kompetencē bija pieņemt apstrīdēto regulu, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu. Līdz ar to izvirzītais pamats, kas saistīts ar apstrīdētās regulas autora kompetenci, ir sabiedriskās kārtības jautājums (ģenerāladvokāta M. Lagranža [M. Lagrange] secinājumi Tiesas 1964. gada 15. jūlija spriedumā lietā 66/63 Nīderlande/Haute Autorité, Recueil, 1047. lpp., 1086. lappusē), un tas var tikt izvērtēts administratīvā kārtībā Kopienas tiesā (Tiesas 1959. gada 17. decembra spriedums lietā 14/59 Société des fonderies de Pont‑à‑Mousson/Haute Autorité, Recueil, 445. lpp., 473. lappusē; Tiesas 1960. gada 10. maija spriedums lietā 19/58 Vācija/Haute Autorité, Recueil, 469. lpp., 488. lappusē.; Tiesas 1982. gada 30. septembra spriedums lietā 108/81 Amylum/Padome, Recueil, 3107. lpp., 28. punkts, un Tiesas 2000. gada 13. jūlija spriedums lietā C‑210/98 P Salzgitter/Komisija, Recueil, I‑5843. lpp., 56. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 27. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 un T‑104/89 BASF u.c./Komisija, Recueil, II‑315. lpp., 31. punkts, un Pirmās instances tiesas 1996. gada 24. septembra spriedums lietā T‑182/94 Marx Esser un Del Amo Martinez/Parlaments, RecFP, I‑A‑411. un II‑1197. lpp., 44. punkts).

62 Tā kā ne Padomei, ne Komisijai nebija iespējas pieņemt nostāju šajā jautājumā rakstveida procesa laikā, Pirmās instances tiesa aicināja to izdarīt rakstiski procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros (skat. šā sprieduma 48. punktu). Šīs iestādes atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumu paredzētajā termiņā. Tomēr tiesas sēdes laikā prasītājs apstrīdēja Padomes kompetenci pieņemt apstrīdēto regulu, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu. Apvienotā Karaliste tāpat ieņēma nostāju šajā jautājumā tiesas sēdes laikā.

63 Pirmās instances tiesa vispirms nolēma spriest par pamatu, ko tā izvirzījusi pēc savas iniciatīvas un kas saistīts ar to, ka apstrīdētās regulas pieņemšana nebija Padomes kompetencē. Pēc tam Pirmās instances tiesa spriedīs par trim pamatiem apstrīdētās regulas atcelšanai, kas saistīti ar prasītāja pamattiesībām, sagrupējot šos pamatus.

2. Par pirmo izvirzīto pamatu, kas saistīts ar to, ka Padome nebija tiesīga pieņemt apstrīdēto regulu

Pirmās instances tiesas jautājumi un lietas dalībnieku atbildes

64 Savos rakstiskajos jautājumos Padomei un Komisijai Pirmās instances tiesa atgādināja, ka 1996. gada 28. marta Atzinumā 2/94 (Recueil, I‑1759. lpp., 29. un 30. punkts) Tiesa ir precizējusi, ka EK līguma 235. pants (tagad – EKL 308. pants) ir paredzēts, lai aizpildītu trūkumu, ja Kopienu iestādēm nav skaidri vai netieši piešķirtas pilnvaras konkrētās Līguma tiesību normās, gadījumā, ja šādas pilnvaras tomēr ir vajadzīgas, lai Kopiena varētu veikt savas funkcijas kāda no Līgumā noteiktajiem mērķiem sasniegšanai. Tā kā šī tiesību norma ir tādas institucionālās kārtības neatņemama sastāvdaļa, kas balstās uz kompetences piešķiršanas principu, tā nevar būt par pamatu Kopienas kompetences paplašināšanai ārpus vispārīgajiem ietvariem, kas rodas no Līguma tiesību normām kopumā un, it īpaši, no tām tiesību normām, kas nosaka Kopienas uzdevumus un darbību. Tā jebkurā gadījumā nevar būt par pamatu tādu tiesību normu pieņemšanai, kuru rezultātā būtībā tiktu grozīts Līgums, neievērojot procedūru, kas šādam nolūkam ir paredzēta. Ņemot vērā šo atzinumu, Pirmās instances tiesa ir īpaši aicinājusi Padomi un Komisiju norādīt, kādi ir Kopienas mērķi, kas noteikti EK līgumā un ko tās vēlas sasniegt ar apstrīdētās regulas tiesību normu palīdzību.

65 Padome būtībā atbildēja, ka šo tiesību normu mērķis ir ekonomiskā un finanšu spiediena izdarīšana, kas, pēc tās domām, ir viens no EK līguma mērķiem.

66 Šajā sakarā Padome apgalvoja, ka Kopienas mērķi nav tikai tie, kas ir noteikti EKL 3. pantā, tie var izrietēt arī no konkrētākām tiesību normām.

67 Šajā sakarā noteicošs ir tas, ka pēc pārskatīšanas, kuras rezultātā tika pieņemts Māstrihtas Līgums, EKL 60. un 301. pantā tika definēti Kopienas uzdevumi un rīcība ekonomisko un finanšu sankciju jautājumos un tika piedāvāts precīzs juridiskais pamats pilnvaru nodošanai Kopienai, lai šīs sankcijas īstenotu. Šīs kompetences ir skaidri saistītas un pat pakārtotas tiesību akta pieņemšanai atbilstoši ES līguma tiesību normām par Kopējo ārējo un drošības politiku (KĀDP). Tomēr viens no KĀDP mērķiem atbilstoši ES līguma 11. panta 1. punkta trešajam ievilkumam ir “uzturēt mieru un pastiprināt starptautisko drošību atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu principiem”.

68 Tādējādi ir jāatzīmē, ka ekonomiskais un finanšu spiediens politisku iemeslu dēļ Drošības padomes ierobežojoša lēmuma īstenošanas ietvaros a fortiori ir uzskatāma par skaidru un likumīgu EK līguma mērķi, pat ja šis mērķis ir mazsvarīgs, netieši saistīts ar Līguma galvenajiem mērķiem, tostarp ar tiem, kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti (EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) un ar netraucētas konkurences sistēmas ieviešanu (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts), un saistīts ar ES līgumu.

69 Šajā gadījumā EKL 308. pants tika ietverts kā apstrīdētās regulas papildus juridiskais pamats tam, ko veido EKL 60. un 301. pants, lai ļautu veikt pasākumus ne tikai attiecībā uz trešām valstīm, bet arī uz indivīdiem un nevalstiskajām organizācijām – bez nosacījuma, ka ir jābūt saiknei ar šo valstu valdību vai režīmu gadījumā, ja EK līgums neparedz šādai rīcībai vajadzīgās pilnvaras.

70 Šādi rīkojoties, Kopiena bija tiesīga pielāgoties starptautiskās prakses attīstībai, kas turpmāk sastāvēja no “inteliģentu sankciju” piemērošanas, kas vērstas pret indivīdiem, kuri uzskatāmi par draudu starptautiskai drošībai, nevis pret nevainīgiem iedzīvotājiem.

71 Padome apgalvo, ka nosacījumi, kādos tā šajā gadījumā atsaucās uz EKL 308. pantu, neatšķiras no tiem nosacījumiem, kādos šī tiesību norma tika izmantota iepriekš, lai kopējā tirgus darbības ietvaros īstenotu EK līguma mērķus, kaut arī šajā līgumā nebija paredzētas tam vajadzīgās pilnvaras. Šajā sakarā tā atsaucas:

– sociālās politikas jomā – uz dažādām direktīvām, kas, pamatojoties uz EK līguma 235. pantu, dažreiz kopā ar EK līguma 100. pantu (tagad – EKL 94. pants), attiecas uz vienlīdzīga atalgojuma sieviešu un vīriešu darba ņēmējiem principu, kas paredzēts EKL 119. pantā (EK līguma 117.–120. pants tika aizvietoti ar EKL 136.–143. pantu), lai attiecinātu vispārīgo vienlīdzīgas attieksmes principu uz visām jomām, kur, iespējams, pastāv diskriminācija, un lai no tā gūtu labumu pašnodarbinātās personas, ieskaitot lauksaimniecības nozari, un tostarp uz Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvu Nr. 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.), Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvu 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.), Padomes 1986. gada 24. jūlija Direktīvu 86/378/EEK par vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā arodnodrošinājuma sistēmā (OV L 225, 40. lpp.) un Padomes 1986. gada 11. decembra Direktīvu 86/613/EEK par to, kā piemērot vienlīdzīgas attieksmes principu pret pašnodarbinātiem vīriešiem un sievietēm, to skaitā lauksaimniecībā nodarbinātiem, un par pašnodarbinātu grūtnieču un māšu aizsardzību (OV L 359, 56. lpp.);

– personu brīvas pārvietošanās jomā – uz dažādiem tiesību aktiem, kas, pamatojoties uz EK līguma 235. un 51. pantu (pēc grozījumiem – EKL 42. pants), attiecas uz pašnodarbinātām personām, to ģimenēm un tieslietu studentiem, kas atzīti par algotiem darba ņēmējiem, kuri pārvietojas Kopienā, un it īpaši uz Padomes 1981. gada 12. maija Regulu (EEK) Nr. 1390/81 ar ko Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, attiecina arī uz pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm (OV L 143, 1. lpp.);

– agrāk – uz Padomes 1997. gada 2. jūnija Regulu (EK) Nr. 1035/97 par Eiropas Novērošanas centra izveidi rasisma un ksenofobijas jautājumos (OV L 151, 1. lpp.), kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 213. pantu (tagad – EKL 284. pants) un 235. pantu.

72 Tiesa pati atzina šīs prakses likumību (1989. gada 5. decembra spriedums lietā C‑114/88 Delbar, Recueil, 4067. lpp.).

73 Vēl jo vairāk, Kopienas likumdevējs jau iepriekš ir izskatījis prasību sankciju jomā ar EK līguma 235. pantu kā juridisko pamatu. Šajā ziņā Padome apgalvo, ka, pirms EK līgumā tika ieviests 301. un 60. pants, dažādas Padomes regulas noteica tirdzniecības sankcijas, kas bija pamatotas ar EK līguma 113. pantu (pēc grozījumiem – 133. pants) [skat., piemēram, Padomes 1982. gada 15. marta Regulu (EEK) Nr. 596/82, ar ko groza noteiktu Padomju Savienības izcelsmes preču importēšanas sistēmu (OV L 72, 15. lpp.); Padomes 1982. gada 16. aprīļa Regulu (EEK) Nr. 877/82, ar ko atceļ visu Argentīnā ražoto preču importēšanu (OV L 102, 1. lpp), un Padomes 1986. gada 27. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3302/86, ar ko atceļ zelta monētu importēšanu no Dienvidāfrikas Republikas (OV L 305, 11. lpp.)]. Tomēr, ja šie pasākumi būtu ārpus kopējās tirdzniecības politikas piemērojamības vai ja tie attiektos uz fiziskām vai juridiskām personām, kas reģistrētas Kopienā, tie tāpat tiktu pamatoti ar EK līguma 235. pantu. Tāds būtu tostarp gadījums ar Padomes 1992. gada 7. decembra Regulu (EEK) Nr. 3541/92, ar ko aizliedz apmierināt Irākas lūgumus attiecībā uz līgumiem un darījumiem, kuru izpildi ietekmē ANO Drošības padomes Rezolūcija 661(1990) un ar to saistītās rezolūcijas (OV L 361, 1. lpp.), kuras 2. pants nosaka: “ir aizliegts apmierināt prasījumu un veikt jebkādus pasākumus, lai apmierinātu prasījumu, ko cēlusi [..] fiziska vai juridiska persona, kas tieši vai netieši darbojas vienas vai vairāku fizisku vai juridisku personu Irākā uzdevumā vai labā”.

74 Atbildot uz pašiem jautājumiem, ko rakstiski uzdeva Pirmās instances tiesa, Komisija uzsvēra, ka Drošības padomes uzlikto sankciju īstenošana var pilnībā vai daļēji ietilpst EK līguma piemērojamības jomā vai nu atbilstoši kopējai tirdzniecības politikai, vai iekšējam tirgum.

75 Šajā gadījumā Komisija, atsaucoties uz apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumu, apgalvo, ka attiecīgie pasākumi bija vajadzīgi, lai garantētu vienotu piemērošanu un interpretāciju kapitāla brīvās aprites ierobežojumiem, kas piemēroti atbilstoši attiecīgajai Drošības padomes rezolūcijai, tā, lai saglabātu kapitāla brīvu apriti Kopienā un novērstu konkurences traucēšanu.

76 Turklāt Komisija uzskata, ka starptautiskās drošības aizsardzība gan savienībā, gan ārpus tās ir jāuzskata par tādu, kas iekļaujas EK līguma tiesību normu vispārīgajos ietvaros. Šajā ziņā Komisija atsaucas, pirmkārt, uz LES 3. un 11. pantu un, otrkārt, uz EK līguma preambulu, kurā līgumslēdzējas puses apliecina “solidaritāti, kas saista Eiropu ar aizjūras zemēm [..] saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem” un paziņo, ka ir apņēmušās “[..] stiprināt mieru un brīvību”. Komisija no tā secina “Kopienas noteikto vispārīgo mērķi aizsargāt mieru un drošību”, ko īpaši nosaka EKL 60. un 301. pants, kas vienlaicīgi ir konkrēta norāde uz Kopienas kompetenci iekšējā un ārējā kapitāla brīvas aprites regulēšanā.

77 Tā kā EK līguma III daļas 4 nodaļas tiesību normas, kas attiecas uz kapitāla apriti, nepiešķir Kopienai nekādas īpašas pilnvaras, EKL 308. pants šajā gadījumā tika izmantots kā papildu juridiskais pamats, lai garantētu, ka Kopiena var piemērot attiecīgos ierobežojumus, tostarp attiecībā uz indivīdiem, atbilstoši Padomes pieņemtajai kopējai nostājai.

78 Tiesas sēdē Apvienotā Karaliste raksturoja Kopienas mērķi, pieņemot apstrīdēto regulu, kā vienotu to pienākumu piemērošanu Kopienā, kas attiecas uz kapitāla aprites ierobežojumiem, ko dalībvalstīm uzliek Drošības padome.

79 Apvienotā Karaliste uzsver, ka iekšējā tirgus izveidošana kapitāla aprites jomā ir viens no Kopienas mērķiem, kas ietverts EKL 3. pantā. Tā uzskata, ka jebkādu kapitāla brīvās aprites tirgū ierobežojumu vienota piemērošana ir uzskatāma par būtisku iekšējā tirgus izveidošanas aspektu.

80 Savukārt, ja attiecīgo Kopienas līmenī veikto pasākumu priekšmets nav bijis Drošības padomes rezolūciju īstenošana, pēc Apvienotās Karalistes domām, tas var radīt risku, ka dalībvalstīs īpašuma iesaldēšanas piemērošana var atšķirties. Ja dalībvalstis īstenotu rezolūcijas individuāli, neizbēgami parādītos atšķirības interpretācijā attiecībā uz tām uzlikto pienākumu apjomu un rastos dažādība kapitāla brīvās aprites starp dalībvalstīm jomā, kas var radīt konkurences traucēšanas risku.

81 Turklāt Apvienotā Karaliste apgalvo, ka pasākumi, kas vērsti uz indivīdu līdzekļu iesaldēšanu, lai apturētu ekonomiskās attiecības ar starptautisko teroristu organizācijām, nevis uz trešo valstu līdzekļu iesaldēšanu, nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas paplašina “Kopienas kompetences jomu ārpus vispārīgajām robežām, kas izriet no Līguma tiesību normām kopumā,” atbilstoši Atzinumam 2/94, kas pirmo reizi minēts šā sprieduma 89. punktā. Līguma ietvaros Kopiena ir tiesīga veikt pasākumus, kas vērsti uz kapitāla aprites reglamentēšanu, tādējādi veicot pasākumus pret indivīdiem. Tādējādi, ja pasākumi, kas vērsti uz indivīdu kapitāla aprites reglamentēšanu, lai pārtrauktu ekonomiskās attiecības ar starptautisko teroristu organizācijām, ietilpst jomā, attiecībā uz kuru EK līgumā iestādēm nav noteiktas īpašas pilnvaras, un ja šiem pasākumiem ir nepieciešama atsauce uz EKL 308. pantu, tie nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas izriet no Līguma vispārīgajiem ietvariem.

82 Apvienotā Karaliste uzskata, ka atsauce uz EKL 308. pantu šā gadījuma apstākļos neatšķiras no šās tiesību normas izmantošanas situācijās, tostarp sociālās politikas jomā, kur šis pants ir kalpojis, lai sasniegtu citus Kopienas mērķus, ja Līgumā nav bijis ietverts skaidrs juridiskais pamats (skat. šā sprieduma 71. punktu).

83 Tiesas sēdē prasītājs apstrīdēja Padomes kompetenci pieņemt apstrīdēto regulu, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu.

84 Pirmkārt, atsauce uz EKL 60. un 301. pantu šajā gadījumā nav atļauta tāpēc, ka apstrīdētā regula paredz veikt pasākumus attiecībā uz indivīdiem, nevis attiecībā uz trešām valstīm.

85 Otrkārt, atsauce uz EKL 308. pantu tāpat nav atļauta tāpēc, ka apstrīdētā regula nav paredzēta kāda EK līguma mērķa sasniegšanai, bet tikai mērķu sasniegšanai KĀDP jomā, kas attiecas uz LES. It īpaši ieinteresēto personu īpašuma iesaldēšanai nav reālas saiknes ar mērķi “jo īpaši novērst konkurences izkropļojumu”, kas ir norādīts apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumā (Tiesas 2000. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 84. un 85. punkts).

86 Šajā ziņā prasītājs it īpaši uzsver, ka nepietiek ar to, ka tiesību akts paredz LES mērķu sasniegšanu, lai Kopiena varētu pieņemt apstrīdēto regulu, pamatojoties uz EKL 308. pantu. Tādējādi Atzinumā 2/94, pirmo reizi minēts šā sprieduma 64. punktā, Tiesa nosprieda, ka šī tiesību norma neļauj Kopienai pievienoties Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai (ECTK), pat ja mērķis ievērot cilvēka tiesības ir skaidri minēts LES. Līdz ar to prasītājs lūdz Pirmās instances tiesu noraidīt plašu EKL panta interpretāciju, ko piedāvā Padome un Komisija, kas, pēc viņa domām, varētu šai tiesību normai sniegt neierobežotu piemērojamību.

Pirmās instances tiesas vērtējums

87 Atšķirībā no Regulas Nr. 467/2001 apstrīdētās regulas juridiskais pamats ir ne tikai EKL 60. un 301. pants, bet arī EKL 308. pants. Tādējādi tiek atspoguļota starptautiskās situācijas attīstība, kuras ietvaros pakāpeniski iekļaujas Drošības padomes noteiktās un Kopienas īstenotās sankcijas.

88 Pieņemta saistībā ar uzņēmumu darbību, lai apspiestu starptautisko terorismu, un uzskatāma par būtisku starptautiskā miera un drošības uzturēšanai (skat. rezolūcijas preambulas septīto apsvērumu), Drošības padomes Rezolūcija 1333 (2000) nebija īpaši vērsta pret Taliban režīmu, kas tajā laikā kontrolēja lielu Afganistānas teritorijas daļu un sniedza patvērumu un palīdzību Osamam bin Ladenam, kā arī viņa sabiedrotajiem.

89 Tieši saikne, kas ir skaidri noteikta ar trešās valsts teritoriju vai pārvaldes režīmu, lika Padomei uzskatīt, ka par Regulas Nr. 467/2001 juridisko pamatu var izmantot EKL 60. un 301. pantu. Šie apsvērumi ir jāapstiprina, jo nekas šo tiesību normu tekstā neļauj izslēgt ierobežojošu pasākumu veikšanu, kas tieši attiecas uz indivīdiem vai organizācijām, ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir vērsti uz to, lai pilnībā vai daļēji sašaurinātu ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm.

90 Kā to pamatoti apgalvoja Padome – pasākumi, ko paredz Regula Nr. 467/2001, šajā gadījumā attiecas uz tā sauktajām “inteliģentajām sankcijām” (smart sanctions), kas parādījās ANO praksē 90. gados. Šādas sankcijas klasiskos vispārīgā tirdzniecības embargo pasākumus, kas vērsti pret valstīm, aizvieto ar mērķtiecīgākiem un izvēlīgākiem pasākumiem tā, lai samazinātu attiecīgās valsts civiliedzīvotāju ciešanas, piemērojot patiesas sankcijas pret attiecīgo režīmu un tā vadītājiem. Kopienas iestāžu prakse ir attīstījusies tādā pašā virzienā, Padomei pamatoti uzskatot, ka EKL 60. un 301. pants tai ļauj veikt ierobežojošus pasākumus pret organizācijām vai personām, kas fiziski kontrolē trešās valsts teritorijas daļu, un pret organizācijām vai personām, kas patiesi kontrolē trešās valsts pārvaldes aparātu, kā arī pret to sabiedrotajām personām un organizācijām un tiem, kas tām sniedz ekonomisko atbalstu.

91 Šādu interpretāciju, kas nav pretēja EKL 60. un 301. panta burtam, attaisno gan efektivitātes, gan humanitāri apsvērumi.

92 Tomēr Drošības padomes Rezolūcija 1390 (2002) tika pieņemta 2002. gada 16. janvārī, t.i., pēc Taliban režīma krišanas, kas notika pēc starptautiskās koalīcijas armijas ienākšanas Afganistānā 2001. gada oktobrī. Līdz ar to, kaut arī tā joprojām skaidri tika vērsta pret Taliban, tā tomēr vairs neattiecās uz kritušo režīmu, bet drīzāk tieši uz Osamu bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu, kā arī to sabiedrotajām personām un organizācijām.

93 Tiesas sēdē Padome skaidri pieņēma to, ka nepastāv nekāda saikne starp sankcijām, kas piemērotas saskaņā ar šo rezolūciju, un trešās valsts teritoriju vai pārvaldes režīmu, vismaz attiecībā uz personām un organizācijām, kuras tajā laikā neatradās Afganistānā, kas jau tika pieminēts tā Padomes regulas piedāvājuma pamatojuma izklāsta 2. punktā, kurš Komisijai tika iesniegts 2002. gada 6. martā, un kas ir apstrīdētās regulas pamatā (gala dokuments COM (2002) 117).

94 Tā kā šāda saikne nepastāv, Padome un Komisija uzskatīja, ka EKL 60. un 301. pants vien nav pietiekams juridisks pamats, lai pieņemtu apstrīdēto regulu. Šie apsvērumi ir jāapstiprina.

95 Tā EKL 60. panta 1. punkts nosaka, ka Padome atbilstoši procedūrai, kas paredzēta EKL 301. pantā, var attiecībā uz trešām valstīm veikt vajadzīgos steidzamos pasākumus saistībā ar kapitāla un maksājumu apriti. EKL 301. pants skaidri paredz iespēju rīkoties Kopienā, lai pilnīgi vai daļēji pārtrauktu vai sašaurinātu ekonomiskās attiecības “ar vienu vai vairākām trešām valstīm”.

96 Turklāt tas, ka šīs tiesību normas ļauj piemērot “inteliģentās sankcijas” pret indivīdiem vai organizācijām, kas ir trešo valstu vadītāju sabiedrotie vai ko šie vadītāji tieši vai netieši kontrolē (skat. šā sprieduma 89.–91. pantu), neļauj uzskatīt, ka šādi indivīdi vai organizācijas var joprojām tikt skarti, kad attiecīgās trešās valsts vadības režīms beidz pastāvēt. Šādos apstākļos vairs nav pietiekamas saiknes starp šiem indivīdiem vai organizācijām un trešo valsti.

97 No tā izriet, ka jebkurā gadījumā EKL 60. un 301. pants vieni paši nav pietiekams juridisks pamats apstrīdētajai regulai.

98 Turklāt pretēji Komisijas nostājai, kas izteikta Padomes regulas piedāvājumā, kurš ir apstrīdētās regulas pamatā (skat. šā sprieduma 93. punktu), Padome uzskatīja, ka EKL 308. pants viens pats nav piemērots juridiskais pamats, lai pieņemtu minēto regulu. Šie apsvērumi tāpat ir jāapstiprina.

99 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai (Tiesas 1987. gada 26. marta spriedums lietā 45/86 Komisija/Padome, Recueil, 1493. lpp., 13. punkts) no pašiem EKL 308. panta noteikumiem izriet, ka atsauce uz šo pantu kā tiesību akta juridisko pamatu ir attaisnojama tikai tad, ja nekāda cita Līguma tiesību norma nepiešķir Kopienas iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai pieņemtu šo tiesību aktu. Šādā situācijā EKL 308. pants ļauj iestādēm rīkoties, lai īstenotu vienu no Kopienas mērķiem, neskatoties uz tādas tiesību normas trūkumu, kas piešķirtu tam vajadzīgās pilnvaras.

100 Attiecībā uz pirmo EKL 308. panta piemērojamības nosacījumu ir noteikts, ka neviena EK līguma tiesību norma neparedz tādu pasākumu veikšanu, kādi paredzēti apstrīdētajā regulā, lai cīnītos pret starptautisko terorismu un, it īpaši, piemērotu ekonomiskās un finanšu sankcijas, tādas kā līdzekļu iesaldēšana, pret indivīdiem un organizācijām, kas tiek turētas aizdomās par šo teroristu finansēšanu, nekonstatējot nekādu saikni ar trešās valsts teritoriju vai vadības režīmu. Tādējādi šajā gadījumā šis pirmais nosacījums ir izpildīts.

101 Lai būtu izpildīts otrais EKL 308. panta piemērojamības nosacījums atbilstoši judikatūrai, kas minēta šā sprieduma 99. punktā, cīņai pret starptautisko terorismu un it īpaši tādu ekonomisko un finanšu sankciju piemērošanai kā indivīdu un organizāciju, kas tiek turētas aizdomās par šo teroristu finansēšanu, līdzekļu iesaldēšanai ir jābūt saistītai ar vienu no līgumā noteiktajiem Kopienas mērķiem.

102 Šajā gadījumā apstrīdētās regulas preambula ir īpaši lakoniska attiecībā uz šo jautājumu. Labākajā gadījumā, kā to apstiprināja Padome šās regulas preambulas 4. apsvērumā, atbilstoši Rezolūcijai 1390 (2002) un Kopējai nostājai 2002/402 vajadzīgie pasākumi bija “ietverti Līgumā”, un bija jāpieņem Kopienas tiesiskais regulējums, “īpaši lai novērstu konkurences traucējumus”.

103 Attiecībā uz apgalvojumu, ka pastāv princips, saskaņā ar kuru attiecīgie pasākumi ir “ietverti Līgumā”, vispirms, ir gluži otrādi jāatzīst, ka neviens no Līguma mērķiem, kas ir skaidri norādīti EKL 2. un 3. pantā, nevar tikt sasniegts ar attiecīgajiem pasākumiem.

104 It īpaši atšķirībā no tiem pasākumiem pret noteiktām fiziskām vai juridiskām personām, kas reģistrētas Kopienā, ko paredz Regula Nr. 3541/92 un uz ko atsaucas Padome sava apgalvojuma pamatojumam (skat. šā sprieduma 97. punktu), apstrīdētajā regulā paredzētie pasākumi nevar tikti atļauti ar mērķi noteikt kopējo tirdzniecības politiku (EKL 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts), kuras ietvaros tika nospriests, ka Kopienai bija tiesības veikt tirdzniecības embargo pasākumus atbilstoši EKL 133. pantam, tāpēc ka šajā gadījumā runa nav par Kopienas tirdzniecības attiecībām ar trešām valstīm.

105 Kas attiecas uz mērķi noteikt režīmu, lai nodrošinātu, ka konkurence iekšējā tirgū netiek traucēta (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts), apgalvojums, ka pastāv konkurences traucēšanas risks, ko atbilstoši apstrīdētās regulas preambulai ir paredzēts novērst, nav pārliecinošs.

106 EK līguma konkurences noteikumi attiecas uz uzņēmumiem un dalībvalstīm, ja tās pārkāpj konkurences vienlīdzību starp uzņēmumiem (skat. attiecībā uz EKL 87. pantu – Tiesas 1974. gada 2. jūlija spriedumu lietā 173/73 Itālija/Komisija, Recueil, 709. lpp., 26. punkts, un attiecībā uz EKL 81. pantu – Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm, Recueil, 2999. lpp., 11. punkts).

107 Tomēr šajā gadījumā, pirmkārt, netiek pieņemts, ka indivīdi vai organizācijas, kas paredzētas apstrīdētajā regulā, ir tādas kā uzņēmumi EK līguma konkurences noteikumu izpratnē.

108 Otrkārt, nav sniegti nekādi paskaidrojumi, kas ļautu saprast, kādā veidā konkurence starp uzņēmumiem varētu tikt ietekmēta, Kopienas vai dalībvalstu līmenī veicot īpašus ierobežojošus pasākumus, ko attiecībā uz noteiktām personām un organizācijām paredz Drošības padomes Rezolūcijā 1390 (2002).

109 Iepriekš minētos apsvērumus neietekmē saikne, ko savos rakstos konstatēja Komisija un Apvienotā Karaliste, starp EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā paredzēto mērķi un mērķi izveidot iekšējo tirgu, kuru raksturo tostarp kapitāla brīvas aprites šķēršļu dalībvalstu starpā novēršana (EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. it īpaši šā sprieduma 75. un 78.–80. punktu).

110 Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Kopienai nav skaidri izteiktu pilnvaru uzlikt ierobežojumus kapitāla un maksājumu apritei. Turpretī EKL 58. pants pieļauj, ka dalībvalstis veic šāda veida pasākumus gadījumā, ja to attaisno šajā pantā paredzēto mērķu sasniegšana un tostarp sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības iemesli (pēc analoģijas ar EKL 30. pantu skat. Tiesas 1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑367/89 Richardt, Recueil, I‑4621. lpp., 19. punkts, un tajā minēto judikatūru). Tā kā sabiedriskās drošības jēdziens ietver gan valsts iekšējo, gan ārējo drošību, dalībvalstis principā ir tiesīgas atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunktam veikt tādus pasākumus, kas paredzēti apstrīdētajā regulā. Ar nosacījumu, ka šie pasākumi atbilst EKL 58. panta 3. punktam un ka tie nepārsniedz paredzētā mērķa sasniegšanai vajadzīgo, tie ir saderīgi ar kapitāla un maksājumu brīvās aprites sistēmu un ar EK līgumā noteikto brīvās konkurences sistēmu.

111 Ir jāpiebilst – ja pietiek vienkārši konstatēt, ka pastāv valstu tiesiskā regulējuma atšķirību risks, kā arī vispārīgs risks, ka šo pasākumu dēļ tiks traucēta kapitāla brīvā aprite vai konkurence, lai attaisnotu to, ka par regulas juridisko pamatu tiek izvēlēts EKL 308. pants saistībā ar EKL 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktu, tad lietderīgo iedarbību zaudētu ne tikai EKL VI daļas 3. nodaļas tiesību normas, kas attiecas uz tiesību aktu tuvināšanu, bet arī tiesas kontrole pār juridisko pamatu. Tādējādi tiktu kavēta to Kopienas tiesas funkciju veikšana, kuras tai uzliek EKL 220. pants – nodrošināt tiesiskumu šā Līguma interpretēšanā un piemērošanā (šajā sakara attiecībā uz EKL 100. A pantu, kas pēc grozījumiem kļuva par EKL 95. pantu, skat. Tiesas 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 84., 85. un 106.–108. punkts, un tajā minēto judikatūru).

112 Jebkurā gadījumā izvērtējamie fakti, kas iesniegti Pirmās instances tiesai, neļauj uzskatīt, ka apstrīdētā regula efektīvi palīdz novērst risku, ka tiks traucēta kapitāla brīvā aprite vai ka būtiski tiks traucēta konkurence.

113 Pirmās instances tiesa it īpaši uzskata, ka – pretēji tam, ko apgalvo Komisija un Apvienotā Karaliste, ja attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas īstenotu dalībvalsts nevis Kopiena, nevarētu rasties ticams un nopietns risks, ka dažādās dalībvalstīs līdzekļu iesaldēšana tiktu piemērota atšķirīgi. Pirmkārt, šīs rezolūcijas satur definīcijas un noteikumus, kas ir skaidri, precīzi un detalizēti un kas praktiski neatstāj vietu interpretācijai. Otrkārt, minētie šo rezolūciju īstenošanas pasākumi nav tādi, kas varētu radīt šādu risku.

114 Šādos apstākļos attiecīgie pasākumi šajā gadījumā nevarēja tikt atļauti tāda mērķa sasniegšanai, kas paredzēts EKL 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā.

115 Turklāt dažādi to prasību piemēri, kuru papildu juridiskais pamats ir EKL 308. pants, ko min Padome (skat. šā sprieduma 71. un 73. punktu), šajā gadījumā nav būtiski. Pirmkārt, no šiem piemēriem neizriet, ka EKL 308. panta piemērošanas nosacījumi, it īpaši tie, kas vērsti uz Kopienas mērķa sasniegšanu, šajā gadījumā netika izpildīti. Otrkārt, attiecīgie juridiskie akti, kas minēti šajos piemēros, netika apstrīdēti Tiesā uz šāda pamata, tostarp lietā Delbar, kas pirmo reizi minēta šā sprieduma 72. punktā. Jebkurā gadījumā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Padomes prakse vien nav pietiekama, lai atkāptos no Līguma noteikumiem, un līdz ar to nevar tikt radīts precedents, kas būtu saistošs Kopienas iestādēm attiecībā uz pareizu juridiskā pamata izvēli (Tiesas 1988. gada 23. februāra spriedums lietā 68/86 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, 855. lpp., 24. punkts, un Tiesas 1994. gada 15. novembra Atzinums 1/94, Recueil, I‑5267. lpp., 52. punkts).

116 No visa iepriekš minētā izriet, ka cīņa pret starptautisko terorismu un it īpaši tādu ekonomisko un finanšu sankciju piemērošana kā līdzekļu iesaldēšana indivīdiem un organizācijām, kuras tiek turētas aizdomās par finansējuma nodrošināšanu starptautiskajam terorismam, nevar tikt saistīta ne ar vienu no EKL 2. un 3. punktā Kopienai tieši noteiktajiem mērķiem.

117 Papildus Līguma mērķiem, kas skaidri noteikti EKL 2. un 3. pantā, Komisija savos rakstos atsaucas arī uz plašāku Kopienas mērķi, kas šajā gadījumā varētu attaisnot EKL 308. panta izmantošanu par juridisko pamatu. Tā Komisija no EK līguma preambulas atvasina “Kopienas noteiktu vispārīgu mērķi aizsargāt [starptautisko] mieru un drošību” (skat. šā sprieduma 76. punktu). Šis apgalvojums nevar tikt apstiprināts.

118 Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, no EK līguma preambulas neizriet, ka Līgumam ir plašāks mērķis aizsargāt mieru un starptautisko drošību. Kaut arī minētā līguma pirmais mērķis neapstrīdami ir izbeigt pagātnes strīdus starp Eiropas tautām, izveidojot “aizvien ciešāku savienību” starp tām, tajā nav nekādas atsauces uz kopējās ārpolitikas un drošības politikas īstenošanu. Tas ir tikai ES līguma mērķis – kā tas ir uzsvērts tā preambulā – kas ir vērsts uz to, lai iezīmētu “jaunu posmu Eiropas integrācijas procesā, kas sācies, nodibinot Eiropas Kopienu”.

119 Lai arī noteikti var apgalvot, ka šis Savienības mērķis ir jāievēro, Kopienai rīkojoties savas attiecīgās kompetences ietvaros, tādas kā kopējā tirdzniecības politika, ietvaros, nepietiek pamatot pasākumu veikšanu ar EKL 308. pantu, it īpaši jomās, kur Līgumā noteikta ierobežota Kopienas kompetence.

120 Visbeidzot, tāpat nav iespējams interpretēt EKL 308. pantu tā, ka tas ļautu iestādēm vispārīgā veidā pamatoties uz šo tiesību normu, lai īstenotu vienu no ES līguma mērķiem. Proti, Pirmās instances tiesa uzskata, ka tas, ka Savienība un Kopiena vienlaicīgi pastāv kā integrētas, bet atšķirīgas tiesiskās kārtības, kā arī pīlāru uzbūves struktūra, ko vēlējās panākt spēkā esošo līgumu autori, neļauj nedz iestādēm, nedz dalībvalstīm pamatoties uz EKL 308. panta “elastības klauzulu”, lai aizpildītu Kopienas kompetences trūkumu, kas vajadzīga kāda Savienības mērķa sasniegšanai. Visbeidzot, ja tiktu nospriests savādāk, šo tiesību normu varētu piemērot pasākumiem, kas saistīti ar KĀDP, kā arī policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās (JAI), – tā, lai Kopiena tomēr varētu rīkoties šo politisko mērķu sasniegšanai. Šāds rezultāts atņemtu vairākām ES līguma tiesību normām to piemērojamību un būtu pretrunā ar savu KĀDP (kopējās stratēģijas, kopīgā rīcība, kopējās nostājas) un JAI (kopējās nostājas, lēmumi, ietvarlēmumi) instrumentu izmantošanu.

121 Tādējādi ir jāsecina, ka EKL 308. pants vien neveido pietiekamu juridisko pamatu apstrīdētās regulas pamatošanai lielākā mērā nekā tikai EKL 60. un 301. pants.

122 Gan apstrīdētās regulas preambulas apsvērumos, gan savos rakstos Padome tomēr ir uzsvērusi, ka EKL 308. pants, kas izmantots kopā ar EKL 60. un 301. pantu, tai piešķir pilnvaras pieņemt Kopienas tiesisko regulējumu, kas vērsts uz starptautiskā terorisma finansēšanas apkarošanu no Savienības un tās dalībvalstu puses KĀDP ietvaros, un ļauj ar šādu mērķi piemērot ekonomiskas un finanšu sankcijas pret indivīdiem, nenosakot nekādu saikni ar trešo valstu teritoriju vai pārvaldes režīmu. Šie apsvērumi ir jāapstiprina.

123 Šajā kontekstā ir jāņem vērā laikā pēc pārskatīšanas, kuras rezultātā tika pieņemts Māstrihtas Līgums, īpaši izveidots tilts starp Kopienas rīcību, atbilstoši EKL 60. un 301. pantam uzliekot ekonomiskās sankcijas, un ES līguma mērķiem ārējo attiecību jomā.

124 Līdz ar to ir jākonstatē, ka EKL 60. un 301. pants ir īpašas EK līguma tiesību normas, jo tās skaidri paredz to, ka varētu izrādīties vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu nevis vienu no Kopienas mērķiem, kas noteikti EK līgumā, bet vienu no mērķiem, kas īpaši noteikti Savienībai ES līguma 2. pantā, proti, Kopējās ārpolitikas un drošības politikas īstenošanu.

125 Tādējādi EKL 60. un 301. panta ietvaros Kopienas rīcība faktiski ir Savienības rīcība, kas īstenota, pamatojoties uz Kopienas pīlāru, pēc tam, kad Padome pieņēmusi kopēju nostāju vai kopīgu rīcību KĀDP ietvaros.

126 Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka atbilstoši LES 3. pantam Savienības rīcībā ir īpašs iestāžu tīkls, kas nodrošina šo mērķu sasniegšanai veikto rīcību konsekvenci un nepārtrauktību, ievērojot un attīstot acquis communautaire. Savienība it īpaši rūpējas par visu tās ārējo rīcību konsekvenci, kas veiktas tās politikas ietvaros ārējo attiecību, drošības, ekonomikas un attīstības jomā. Padomei un Komisijai ir pienākums nodrošināt šo konsekvenci un sadarboties šajā sakarā. Tās – katra atbilstoši savām pilnvarām – nodrošina šo politiku īstenošanu.

127 Tāpat kā rīcības pilnvaras, ko paredz EK līgums, var izrādīties nepietiekamas, lai ļautu iestādēm rīkoties nolūkā kopējā tirgus ietvaros formāli sasniegt vienu no Kopienas mērķiem, arī pilnvaras piemērot ekonomiskas un finanšu sankcijas, ko paredz EKL 60. un 301. pants, proti, ekonomisko attiecību pārtraukšana vai sašaurināšana ar vienu vai vairākām trešām valstīm, tostarp attiecībā uz kapitāla un maksājumu brīvo apriti, var izrādīties nepietiekamas, lai ļautu iestādēm sasniegt KĀDP mērķus, kas saistīti ar ES līgumu, kam šīs tiesību normas ir īpaši ietvertas EK līgumā.

128 Tādējādi ir jāatzīst, ka īpašajā kontekstā, kas paredzēts EKL 60. un 301. pantā, ir attaisnojama EKL 308. panta kā papildu juridiskā pamata izmantošana LES 3. pantā noteiktās konsekvences vārdā, ja šīs tiesību normas Kopienas iestādēm nepiešķir vajadzīgās pilnvaras ekonomisko un finanšu sankciju jomā, lai rīkotos nolūkā sasniegt Savienības un tās dalībvalstu vēlamos mērķus KĀDP ietvaros.

129 Tādējādi kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas pieņemta KĀDP ietvaros, var paredzēt, ka Kopiena veic pasākumus, piemērojot ekonomiskās un finanšu sankcijas, kas pārsniedz tās sankcijas, kas skaidri noteiktas EKL 60. un 301. pantā, – ekonomisko attiecību pārtraukšana vai sašaurināšana ar vienu vai vairākām trešām valstīm, tostarp attiecībā uz kapitāla un maksājumu brīvo apriti.

130 Šādā gadījumā vienlaicīga EKL 60., 301. un 308. panta izmantošana par juridisko pamatu ļauj ekonomisko un finanšu sankciju jomā sasniegt mērķi, ko vēlas sasniegt Savienība un dalībvalstis KĀDP ietvaros un kurš norādīts kopējā nostājā vai kopīgā rīcībā, neskatoties uz to, ka Kopienai nav skaidri piešķirtu pilnvaru piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas pret indivīdiem vai organizācijām, kurām nav pietiekamas saiknes ar noteiktu trešo valsti.

131 Patiesībā cīņa pret starptautisko terorismu un tā finansēšanu ir neapstrīdami saistīta ar Savienības mērķiem KĀDP ietvaros, tādiem kā tie, kas noteikti LES 11. pantā, pat ja tā nav īpaši vērsta pret trešām valstīm vai to vadītājiem.

132 Turklāt netiek apstrīdēts, ka Padome vienbalsīgi pieņēma Kopējo nostāju 2002/402 šīs cīņas ietvaros un ka šī nostāja paredz to, ka Kopiena piemēro ekonomiskās un finanšu sankcijas pret indivīdiem, kuri tiek turēti aizdomās par starptautiskā terorisma finansēšanu, vairs nenosakot nekādu saikni ar trešo valstu teritoriju vai pārvaldes režīmu.

133 Šajā kontekstā EKL 308. panta izmantošana, lai papildinātu pilnvaras piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas, kas Kopienai uzliktas EKL 60. un 301. pantā, ir attaisnojama ar to, ka tagad pasaulē valstis vairs nevar tikt uzskatītas par vienīgo drauda avotu starptautiskajam mieram un drošībai. Tādā pašā mērā kā starptautiskā sabiedrība arī Savienība un tās Kopienas pīlārs var piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas attiecībā uz šiem jaunajiem draudiem ne tikai pret trešām valstīm, bet arī pret sabiedrotām personām, grupām, uzņēmumiem vai organizācijām, kas attīsta starptautiskā terorisma darbību vai citādi apdraud starptautisko mieru un drošību.

134 Līdz ar to šķiet, ka šajā gadījumā, kā papildu juridisko pamatu izmantojot EKL 308. pantu, Padome nav pārsniegusi Kopienas pilnvaras ārpus vispārīgajiem ietvariem, kas izriet no Līguma tiesību normām kopumā un it īpaši no tām tiesību normām, kas nosaka Kopienas uzdevumus un darbību.

135 Tādējādi iestādes un Apvienotā Karaliste pamatoti apgalvo, ka Padome bija pilnvarota, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņemt apstrīdēto regulu, kas Kopienā īsteno ekonomiskās un finanšu sankcijas, kuras paredz Kopējā nostāja 2002/402.

3. Par trim izvirzītajiem pamatiem, kas saistīti ar prasītāja pamattiesību pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

136 Savas argumentācijas faktu izklāsta daļā prasītājs paziņoja, ka viņš ir starptautisks uzņēmējs, Saūda Arābijas pilsonis, kuram ir būtiskas finanšu intereses Eiropas Savienībā. Kopš spēkā stājās Regula Nr. 2062/2001 un vēlāk apstrīdētā regula, viņa līdzekļi un īpašumi Eiropas Savienībā ir iesaldēti un viņš nevar veikt savu uzņēmējdarbību. Turklāt viņa ietveršana apstrīdētās regulas I pielikumā esošajā sarakstā ietekmē viņa personīgo un profesionālo reputāciju. Prasītājs uzskata sevi par būtiskas tiesiskas kļūdas upuri un apgalvo, ka viņš nekad nav iesaistījies terorisma aktivitātēs, ne arī jebkādā veidā finansiāli atbalstījis šādas aktivitātes – vai tās būtu saistītas ar Osamu bin Ladenu un Al‑Qaida vai ar citiem.

137 Prasītājs piebilst, ka pret viņu ir veikti pasākumi arī valsts līmenī, liekot iesaldēt viņa līdzekļus Apvienotajā Karalistē, Savienotajās Valstīs un Šveicē, kā likumību viņš ir apstrīdējis tiesā. Proti, viņš ir cēlis prasību (judicial review) atcelt viņa līdzekļu iesaldēšanu, ko bija noteikusi Lielbritānijas Finanšu ministrija. Iepriekšējā tiesas sēdē, kas notika šās procedūras ietvaros, tiesa, kurā lieta tika nodota izskatīšanai, nosprieda, ka nav tā, ka izvirzītajam pamatam, kas attiecas uz šā pasākuma nelikumību, nebūtu nekāds pamatojums valsts tiesībās. Tomēr Apvienotās Karalistes valdība apgalvoja: tā kā Kopienu tiesībām ir tieša iedarbība, prasītāja valsts līmenī ierosinātais process nav būtisks vismaz tajā ziņā, ka tā rezultātā nevar tikt ietekmēta apstrīdētā regula. Prasītājs turklāt uzskata, ka informācija, uz kuras pamata viņš tika iekļauts Sankciju komitejas sarakstā, ir tāda pati, kā tā, ko Apvienotās Karalistes valdība sniedza iepriekš minētā valsts procesa ietvaros.

138 Savas argumentācijas juridiskajā daļā prasītājs pakārtoti uzsvēra, ka saskaņā ar judikatūru (Tiesas 1974. gada 14. maija spriedums lietā 4/73 Nold/Komisija, Recueil, 491. lpp., 13. punkts) pamattiesības, ko atzīst un piešķir dalībvalstu konstitūcijas, un it īpaši tās, kas paredzētas ECTK, ir Kopienu tiesiskās kārtības neatņemama sastāvdaļa.

139 Turpmāk viņš savu prasījumu pamatojumam izvirza trīs pamatus tiesību akta atcelšanai, kas saistīti: pirmais – ar tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, otrais – ar pamattiesību uz īpašumu un samērīguma principa pārkāpumu, un trešais – ar tiesību uz efektīvu pārsūdzību pārkāpumu.

140 Atbilstoši prasītāja apgalvotajam Drošības padomes rezolūcijas, uz kurām atsaucas Padome un Komisija, nepiešķir šīm iestādēm pilnvaras apdraudēt viņa pamattiesības bez attaisnojuma Pirmās instances tiesā, iesniedzot vajadzīgos pierādījumus. Kā neatkarīgai no Apvienotajām Nācijām tiesiskajai kārtībai, kas rīkojas saskaņā ar tiesību noteikumiem, kas uz to attiecas, Eiropas Savienībai ir jāattaisno pasākumi, ko tā veic, atsaucoties uz savām pilnvarām un pienākumiem, kas tai uzlikti attiecībā uz indivīdiem, kuriem šī kārtība ir piemērojama.

141 Attiecībā tieši uz tiesību tikt uzklausītam iespējamo pārkāpumu prasītājs atzīst, ka pēc pašas būtības tā sākotnējais īpašuma iesaldēšanas pasākums nebija jāpaziņo pirms tā izpildes.

142 Viņš tomēr uzstāj uz tiesībām tikt uzklausītam Padomē un Komisijā, lai viņa vārds tiktu svītrots no to personu un organizāciju saraksta, pret kurām ir paredzētas sankcijas, ņemot vērā Kopienu tiesību vispārējo principu, saskaņā ar kuru ir jāuzklausa publisko iestāžu lēmumu adresāta, kura intereses tiek būtiski skartas, viedoklis (Tiesas 1974. gada 23. oktobra spriedums lietā 17/74 Transocean Marine Paint/Komisija, Recueil, 1063. lpp., 15. punkts). Prasītājs atgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana kā pamatprincips ir jānodrošina visos procesos, kas var ietekmēt attiecīgo personu un var tai radīt nelabvēlīgas sekas (Tiesas 1989. gada 17. oktobra spriedums lietā 85/87 Dow Benelux/Komisija, Recueil, 3137. lpp., un Tiesas 1991. gada 27. jūnija spriedums lietā C‑49/88 Al‑Jubail Fertilizer un Saudi Arabian Fertilizer/Padome, Recueil, I‑3187. lpp.).

143 Šajā gadījumā apstrīdētā regula skaidri pārkāpj šos pamatprincipus, jo Padome var uz nenoteiktu laiku iesaldēt prasītāja līdzekļus, nesniedzot tam nekādu iespēju tikt uzklausītam par realitātes, faktu un apstākļu atbilstību un svarīgumu un par pierādījumiem, kas pret viņu ir vērsti.

144 Attiecībā tieši uz pamattiesību uz īpašumu iespējamo pārkāpumu, ko garantē ECTK Pirmā protokola 1. pants un Kopienu tiesību vispārējie principi, kā arī samērīguma principa iespējamo pārkāpumu prasītājs atzīmē, ka apstrīdētā regula ļauj iesaldēt viņa līdzekļus, pamatojoties tikai uz to, ka viņa vārds ir iekļauts Sankciju komitejas izveidotajā sarakstā, un Kopienu iestādes turpmāk neizmanto pieejamo pierādījumu un apsvērumu izvērtēšanas pilnvaras, kas var attaisnot šādus pasākumus, un nesabalansē pastāvošās intereses.

145 Savā replikā prasītājs uzsver – iestādes pašas atzinušas, ka tās nekādi nav līdzsvarojušas intereses un nav izvērtējušas attiecīgos pierādījumus. Turklāt tās nav iesniegušas Pirmās instances tiesai nekādus pierādījumus par to, ka gadījumā, ja šāda sabalansēšana notiktu, prasītāju īpašuma iesaldēšana būtu attaisnota. Šādos apstākļos Pirmās instances tiesai nebija nekāda pamata izspriest, vai apstrīdētā regula attaisno drakoniskos pasākumus, kas tika veikti pret prasītāja īpašumu.

146 Attiecībā tieši uz tiesību uz efektīvu pārsūdzību iespējamo pārkāpumu prasītājs atgādina, ka 1986. gada 15. maija spriedumā lietā 222/84 Johnston (Recueil, 1651. lpp., 18. punkts) Tiesa atzina, ka šīs tiesības ir Kopienu tiesību vispārējs princips.

147 Šajā gadījumā apstrīdētā regula neparedz nekādu iespēju veikt šādu kontroli, tostarp prasītāju vērsto pierādījumu kontroli, pārkāpjot šo vispārējo principu.

148 Prasītājs piebilst, ka, ja šāda kontrole pastāvētu, tās rezultātā varētu konstatēt, ka pret viņu vērstās apsūdzības nav pamatotas.

149 Turklāt uz Padomes argumentu par to, ka viņš tika pakļauts vienkāršiem administratīviem pasākumiem nevis kriminālsodam vai īpašuma konfiskācijai, kas viņam radītu ECTK 6. panta aizsardzību, prasītājs uzsver, ka viņš tika apsūdzēts smaga nozieguma izdarīšanā, proti, saistībā ar terorisma organizāciju, kas ir atbildīga par 2001. gada 11. septembra uzbrukumu, ka viņa reputācija ir izpostīta un ka viņa īpašumi ir iesaldēti uz neierobežotu laiku neierobežotā apmērā, kas noticis apstākļos, kuros, pirmkārt, Padome nav izvērtējusi pret viņu vērstos pierādījumus, otrkārt, Padome nav sniegusi viņam iespēju apstrīdēt īpašumu iesaldēšanu, nebūdama tiesīga to darīt, un, treškārt, Padome ir uzsvērusi, ka Pirmās instances tiesa nav veikusi pasākumus, lai pārliecinātos, vai lēmums iesaldēt viņa īpašumu ir pareizs.

150 Atbilstoši prasītāja apgalvotajam Kopienu iestādes nevar izvairīties no sava pienākuma ievērot pamattiesības, aizbildinoties ar Drošības padomes lēmumiem, vēl jo vairāk, ja šajos lēmumos pašos nav ievērotas tiesības uz aizstāvību. Attiecībā uz Kopienu tiesisko regulējumu prasītājs apgalvo, ka viņam ir tiesības uz pārsūdzību Kopienas ietvaros. Padomes apgalvojums par to, ka tai nav nekādu izvērtēšanas pilnvaru šajā jautājumā un ka tai ir jārīkojas atbilstoši ANO instrukcijām, precīzi parāda apstrīdētās regulas nepilnību.

151 Savā replikā prasītājs piebilst, ka viņš ir centies tieši kontaktēties ar Sankciju komiteju, lai viņa vārds tiktu izsvītrots no attiecīgā saraksta. Tā viņam atbildējusi, ka indivīdu sniegtie apsvērumi netiek pieņemti un ka sūdzības attiecībā uz valsts līmenī noteiktajām sankcijām ir jāadresē pilnvarotai tiesai. Viņš lūdzis Saūda Arābijas Ārlietu ministrijai palīdzību viņa tiesību aizstāvībā Sankciju komitejā. Turklāt prasītājs ir spēris soļus Savienotajās Valstīs, lai tiktu aizstāvētas viņa intereses Ārvalstu kapitāla kontroles birojā [Office of Foreign Assets Control] (OFAC). Līdz ar to iestādes nevar viņam pārmest, ka viņš nav veicis visus paredzētos pasākumus, lai viņa īpašumi tiktu atbrīvoti.

152 Visbeidzot, arguments par to, ka prasītājs varēja uzsākt šo procesu, nav pieņemams, jo Pirmās instances tiesai nav iespējas izvērtēt prasības pamatotību. Lai izpildītu efektīvas pārsūdzības prasības, Pirmās instances tiesai bija vai nu jāizvērtē tai iesniegto pierādījumu pamatotība, vai arī jāaptur apstrīdētās regulas izpilde tādēļ, ka tai nav juridiska pamata šādas pārbaudes veikšanai.

153 Prioritāri Padome un Komisija, kas atsaucas tostarp uz Apvienoto Nāciju Statūtu 24. panta 1. punktu un 25., 41., 48. un 103. pantu, uzsver, pirmkārt, ka tāpat kā ANO dalībvalstīm Kopienai atbilstoši starptautiskajām tiesībām tās pilnvaru jomā ir jāīsteno Drošības padomes rezolūcijas, it īpaši tās, kas pieņemtas Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļas ietvaros; otrkārt, ka Kopienas iestāžu kompetence šajā jomā ir ierobežota un ka šīm iestādēm nav nekādas neierobežotas patstāvīgas varas, ne arī rīcības brīvības; treškārt, ka tās nevar tādēļ nedz mainīt rezolūciju saturu, nedz iedarbināt mehānismus, kuru rezultātā to saturs var tikt mainīts, un, ceturtkārt, ka ir jānodala visi citi starptautiskie līgumi vai iekšējie tiesību noteikumi, kas var radīt šķērsli šādai īstenošanai.

154 Šajā sakarā Padome un Komisija atzīmē – apstrīdētā regula transponē Kopienu tiesiskajā kārtībā Drošības padomes Rezolūcijau 1267 (1999), 1333 (2000) un 1390 (2002), kas tika pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļai sākotnēji pret Taliban režīmu Afganistānā un vēlāk – kā atbilde uz teroristu aktivitātēm, kas saistītas ar 2001. gada 11. septembra uzbrukumiem Ņujorkā un Vašingtonā (Amerikas Savienotās Valstis). Precīzāk – 2001. gada 17. oktobrī prasītāja vārds tika pievienots sarakstam, ko izveidoja Sankciju komiteja, un tika grozīta Regula Nr. 2062/2001, lai tajā savukārt atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 10. pantam iekļautu to personu sarakstu, kuru līdzekļi ir iesaldējami to saistības ar Taliban, Osamu bin Ladenu un Al‑Qaida tīklu dēļ.

155 Tādējādi Kopienu iestādes saskaņā ar piemērojamām procedūrām centās izpildīt pienākumus, kas Kopienas dalībvalstīm ir uzlikti saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu 25. pantu, automātiski transponējot Kopienas tiesiskajā kārtībā indivīdu un organizāciju sarakstu, ko bija apstiprinājusi Drošības padome vai Sankciju komiteja.

156 Šajā sakarā Padome un Komisija uzsver – kā Apvienoto Nāciju dalībnieki Kopienas dalībvalstis apņēmās bez atkāpēm piemērot Drošības padomes lēmumus, kas to vārdā pieņemti starptautiskā miera un drošības uzturēšanas vispārējās interesēs (skat. Apvienoto Nāciju Statūtu 24. panta 1. punktu un 25. pantu). Pienākumiem, kas ANO dalībniekiem ir uzlikti atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļai, ir lielāks spēks nekā jebkādiem citiem starptautiskiem pienākumiem, kas tiem var būt uzlikti. Lai piemērotu Drošības padomes Rezolūcijas, Statūtu 103. pants atļauj nepiemērot jebkuru citu starptautisku līgumtiesību vai paražu tiesību normu, tādējādi veidojot “likumības efektu”.

157 Atbilstoši iestāžu norādītajam valsts tiesības nevar radīt šķērsli izpildes atiem, kas pieņemti, piemērojot Apvienoto Nāciju Statūtus. Ja ANO dalībvalsts varētu mainīt šo Drošības padomes rezolūciju saturu, nevarētu tikt uzturēta to piemērošanas vienveidība, kas ir vajadzīga, lai garantētu šo rezolūciju efektivitāti.

158 Kaut arī Kopiena pati nav ANO dalībniece, tai savu pilnvaru ietvaros ir jārīkojas tā, lai izpildītu pienākumus, kas tai uzlikti tādēļ, ka tās dalībvalstis ir Apvienoto Nāciju dalībnieces. Šajā ziņā Komisija norāda, ka Kopienas pilnvaras ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības (Tiesas 1992. gada 24. novembra spriedums lietā C‑286/90 Poulsen un Diva Navigation, Recueil, I‑6019. lpp., 9. punkts, un Tiesas 1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑162/96 Racke, Recueil, I‑3655. lpp., 45. punkts). Padome un Komisija tāpat atsaucas uz Pirmās instances tiesas 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā T‑184/95 Dorsch Consult/Padome un Komisija (Recueil, II‑667. lpp.). Kaut arī šis spriedums attiecas uz tirdzniecības embargo noteikšanu, kas ir kopējās tirdzniecības politikas pasākums, kurš atbilstoši EKL 133. pantam piešķir Kopienai ekskluzīvas pilnvaras, Padome un Komisija uzskata, ka tajā noteiktais princips tāpat attiecas uz kapitāla un maksājumu brīvās aprites ierobežojumiem, kas pieņemti – kā šajā gadījumā – atbilstoši EKL 60. un 301. pantam.

159 Padome šo piedāvājumu vispārina, apgalvojot, ka, ja Kopiena rīkojas, lai izpildītu pienākumus, kas uzlikti tās dalībvalstīm sakarā ar to, ka tās ir arī ANO dalībvalstis, vai nu tādēļ, ka ANO dalībvalstis tai nodevušas vajadzīgās pilnvaras, vai tādēļ, ka tās uzskata, ka tām ir jāiejaucas politisku apsvērumu dēļ, jebkurā gadījumā no praktiskā viedokļa ir jāapsver, ka, ņemot vērā Apvienoto Nāciju Statūtu 48. panta 2. punktu, tā atrodas tādā pašā situācijā kā ANO dalībvalstis.

160 Līdz ar to, pēc Padomes un Komisijas domām, Kopienai nebija iespējas izslēgt noteiktus indivīdus no Sankciju komitejas izveidotā saraksta, tos iepriekš informēt vai, ja tas nav darīts, atļaut pārskatīšanas procesu, atbilstoši kuram noteiktas personas varētu tikt izslēgtas no šā saraksta, lai nepārkāptu šīs starptautiskās saistības, kā arī tās dalībvalstu saistības. No Padomes viedokļa tas turklāt būtu pretēji EKL 10. pantā noteiktajam Kopienas pienākumam sadarboties ar tās dalībvalstīm.

161 Padome piebilst, ka, pat ja būtu jāuzskata, ka apstrīdētā regula aizskar prasītāja pamattiesības, apstākļi, kuros tā tika pieņemta, izslēdz jebkādu nelikumīgu rīcību no tās puses, ņemot vērā Apvienoto Nāciju Statūtu 48. panta 2. punktu. Atbilstoši šās iestādes viedoklim gadījumā, kad Kopiena veic pasākumus ar mērķi, kas atbilst dalībvalstu v