ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Protams, Tiesa jau ir nospriedusi, ka situācijā, kurā “produkts” Regulas Nr. 469/2009 1. panta izpratnē ir aizsargāts ar vairākiem pamatpatentiem, kas attiecīgajā gadījumā piederēja dažādiem īpašniekiem, neatkarīgi no tā, vai runa ir par patentiem uz šo produktu, patentiem uz šā produkta iegūšanas procedūru vai patentiem, kas attiecas uz minētā produkta pielietojumu, katrs no šiem patentiem saskaņā ar šīs regulas 3. panta c) punktu var dot tiesības uz PAS, bet pamatpatentam nevar tikt izsniegts vairāk nekā viens sertifikāts (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Biogen, 28. punkts, kā arī AHP Manufacturing, 22. un 23. punkts). Šādā situācijā tādu patentu veidi, kas attiecīgajā gadījumā pieder katram no īpašniekiem, šajā ziņā ietekmēs aizsardzību, ko var iegūt, piešķirot PAS, jo patentam, kas aizsargā pašu produktu, PAS piešķirtā aizsardzība attieksies uz šo produktu, bet patentam, kas attiecas uz produkta iegūšanas procedūru, šī aizsardzība attieksies tikai uz šī produkta iegūšanas procedūru vai –, ja tiesībās, kas ir piemērojamas šim patentam, tas ir paredzēts, – iespējams, uz šīs procedūras rezultātā tieši iegūto produktu (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā University of Queensland un CSL, 39. punkts) un patentam, kas attiecas uz aktīvās vielas – zināmas vai nē – jaunu terapeitisku pielietojumu, PAS piešķirtā aizsardzība varēs attiekties nevis uz pašu aktīvo vielu, bet tikai uz šā produkta jauno pielietojumu (2012. gada 19. jūlija spriedums lietā C‑130/11 Neurim Pharmaceuticals (1991), 25. punkts).
51

Otrkārt, kā ir ticis atgādināts šī sprieduma 41. punktā, ar silosa nojaukšanu saistītās tiešās izmaksas veido tikai nelielu daļu no kopējām ražošanas iekārtu demontāžas izmaksām. Šajos apstākļos nešķiet, ka Savienības likumdevējs, kuram, kā izriet no šī sprieduma 43. punktā minētās judikatūras, kopējās lauksaimniecības politikas jomā ir plaša rīcības brīvība, neparedzot, ka iepriekš noteiktā atbalsta summa par atteiktās kvotas tonnu atšķiras atkarībā no tā, vai fabrikā, kuru ražotājs ir izvēlējies demontēt, ir vai nav silosa, būtu noteicis pasākumu, kas ir acīmredzami neatbilstošs attiecībā uz izvirzīto mērķi, proti, samazināt cukura ražošanu, lai atjaunotu iekšējā tirgus līdzsvaru.
21

No judikatūras tostarp izriet, ka dalībvalstīm, piemērojot tiesības uz pārmaksātā PVN atmaksu, kas izriet no PVN direktīvas 183. panta, interpretējot saistībā ar kontekstu un vispārējiem principiem, kas regulē PVN jomu, ir jāievēro atsevišķi specifiski noteikumi. Nodokļu maksātāju tiesības atskaitīt no PVN, kas tiem ir jāmaksā, to, ko tie jau iepriekš ir samaksājuši par to iegūtajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem kā priekšnodokli, ir ar Savienības tiesību aktiem ieviestās kopējās PVN sistēmas pamatprincips. Šīs tiesības ir neatņemama PVN mehānisma sastāvdaļa un tās, principā, nevar tikt ierobežotas. Tās ir izmantojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem priekšnodokļiem (iepriekš minētais spriedums lietā Enel Maritsa Iztok 3, 30. un 32. punkts un tajos minētā judikatūra).
11

Pamatlietā J. Sneller vēlas uzsākt tiesvedību pret savu agrāko darba devēju, lai pieprasītu no tā zaudējumu atlīdzību saistībā ar to, ka viņš esot ticis atlaists no darba negodīgā veidā. Šajā nolūkā J. Sneller vēlas izmantot paša izvēlēta advokāta pakalpojumus, savukārt juridiskās palīdzības izdevumi būtu jāsedz viņa juridisko izdevumu apdrošinātājam. DAS ir piekritusi šādas tiesvedības uzsākšanai, bet uzskatīja, ka šādā gadījumā J. Sneller noslēgtajā līgumā nav neparedzēts segt juridiskās palīdzības izdevumus par apdrošinātā izvēlēta advokāta pakalpojumiem. DAS norādīja, ka tā bija gatava tikai pati nodrošināt juridisko palīdzību J. Sneller ar sava darbinieka, kurš nav advokāts, starpniecību.
(31)

Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, ka sākotnējā izmeklēšanā tika izmantota cita metodika (proti, PVN atskaitīšana gan no normālvērtības, gan no eksporta cenas), ir jāuzsver, ka apstākļi, ko piemēroja pārskatīšanas izmeklēšanas periodā (“PIP”) [pārbaudes procesā], atšķiras no tiem, ko piemēroja sākotnējās izmeklēšanas periodā. Sākotnējās izmeklēšanas periodā saskaņā ar iepriekš minēto PVN tika daļēji atmaksāts, kā dēļ bija nepieciešams veikt korekcijas atbilstīgi [pamatregulas] 2. panta 10. punktam, savukārt pārskatīšanas izmeklēšanas periodā [pārbaudes periodā] eksporta pārdevumu PVN netika atmaksāts. Tādēļ nebija nepieciešamas nekādas PVN korekcijas ne attiecībā uz eksporta cenu, ne attiecībā uz normālvērtību. Pat tad, ja to varētu kvalificēt kā metodikas maiņu, šī pieeja [būtu] pamatota ar pamatregulas 11. panta 9. punktu, jo apstākļi ir mainījušies.
37

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja tam ir leģitīms un ar Līgumu saderīgs mērķis un ja to attaisno primārie vispārējo interešu apsvērumi, ar nosacījumu, ka šādā gadījumā tas ir piemērots, lai nodrošinātu attiecīgā mērķa sasniegšanu, un tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (it īpaši skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-341/05 Laval un Partneri, Krājums, I-11767. lpp., 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
82

Tāpat Vispārējā tiesa, pārsūdzētā rīkojuma 35. un 36. punktā secinot, ka A. Abdulrahim intereses celt prasību neesamība tostarp izriet no tā, ka viņam ar Regulu Nr. 1330/2008 piemērotie ierobežojošie pasākumi nav tikuši saglabāti un ka šo pasākumu izbeigšana ar Regulu Nr. 36/2011 ir galīga, atšķirībā no situācijas iepriekš minētajā spriedumā lietā PKK/Padome, uz kuru atsaucās prasītājs savu argumentu pamatojumam, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, Regulas Nr. 1330/2008 galīga atcelšana, svītrojot prasītāja uzvārdu no strīdīgā saraksta, nenozīmē, ka neturpina pastāvēt viņa interese celt prasību attiecībā uz šīs regulas sekām laikposmā no tās spēkā stāšanās datuma līdz tās atcelšanas datumam.
11

Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmuma un Ungārijas valdības apsvērumiem izriet, ka 2011. gada 13. maijā saistībā ar šo procedūru G. Fekete ir iesniedzis tekstu mašīnrakstā ungāru valodā, kas datēts ar 2008. gada 1. septembri un kuru Senegālā esot uzrakstījis Toure Mourdje k-gs Együtt Afrikáért Alapítvány fonda valdes priekšsēdētāja statusā. Ar šo dokumentu G. Fekete esot pilnvarots izmantot un vadīt attiecīgo transportlīdzekli. Šajā ziņā šī valdība norāda, ka, lai arī attiecīgā pilnvara esot parakstīta 2008. gadā, to neesot parakstījuši divi liecinieki, kā tas tiek prasīts Ungārijas tiesiskajā regulējumā, savukārt šī transportlīdzekļa reģistrācijas Gvinejā-Bisavā apliecība esot datēta ar 2011. gada 30. martu, proti, vienu mēnesi pirms Ungārijā veiktās policijas kontroles. Turklāt šajā apliecībā esot ietverti kļūdaini vai nepilnīgi dati, līdz ar to, ņemot vērā dažus portugāļu valodas izteicienus, esot šaubas par to, vai šis dokuments var tikt kvalificēts par reģistrācijas apliecību.
20

Līdz ar to nodokļa maksātājam tiek atzītas tiesības atskaitīt priekšnodokli arī tad, ja, pat nepastāvot tiešai un tūlītējai saiknei starp konkrētu iepriekš veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas dod atskaitīšanas tiesības, attiecīgo pakalpojumu izmaksas veido daļu no šīs sabiedrības vispārējām izmaksām un kā tādas tās veido daļu no sabiedrības pārdodamo preču vai sniegto pakalpojumu cenas. Faktiski šādas izmaksas ir tieši un tūlītēji saistītas ar nodokļa maksātāja saimniecisko darbību kopumā (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Midland Bank, 31. punkts, un 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C-465/03 Kretztechnik, Krājums, I-4357. lpp., 36. punkts).
No vienlīdzīgas attieksmes pret valsts un privātiem uzņēmumiem principa izriet, ka kapitāls, ko valsts tieši vai netieši nodevusi uzņēmuma rīcībā tādos apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem, nav atzīstams par valsts atbalstu.

Šajā ziņā ir jānošķir dalībvalsts kā uzņēmuma akcionāres loma, no vienas puses, no valsts lomas, tai rīkojoties kā valsts varas nesējai, no otras puses. Privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība galu galā ir atkarīga no tā, ka attiecīgā dalībvalsts piešķir ekonomiskas priekšrocības uzņēmumam akcionāres statusā, nevis valsts varas nesējas statusā.

Šajā kontekstā ir jānovērtē, vai šādu pasākumu parastos tirgus apstākļos būtu veicis privāts ieguldītājs, kas ir situācijā, kura būtu vistuvākā attiecīgās dalībvalsts situācijai, un ir jāņem vērā vienīgi priekšrocības un pienākumi, kas ir saistīti ar valsts kā akcionāres statusu, izslēdzot tos, kas ir saistīti ar tās kā valsts varas nesējas statusu. Ja nav iespējams salīdzināt valsts uzņēmuma situāciju ar situāciju, kādā ir privāts uzņēmums, parastie tirgus apstākļi ir jānovērtē, pamatojoties uz pieejamajiem objektīviem un pārbaudāmiem elementiem.

Turklāt attiecībā uz privātā ieguldītāja kritērija pārbaudes novērtēšanu Komisijai ir jādefinē attiecīgās dalībvalsts saimnieciskās darbības, it īpaši ģeogrāfiskā un sektoru līmenī, attiecībā uz kurām ir jāizvērtē šīs valsts rīcības ilgtermiņa ekonomiskā racionalitāte. Vienīgi privāto uzņēmumu pietiekami nostiprinājusies prakse vai pastāvīgā prakse var tikt izmantota, lai veiktu šo kritērija pārbaudi.

Šajos apstākļos, ja valsts ieguldītāja kapitāls tiek ieguldīts pilnīgi neatkarīgi no jebkādām ienesīguma perspektīvām, pat ilgtermiņā, šāds ieguldījums ir jāuzskata par atbalstu LESD 107. panta izpratnē un tā saderība ar kopējo tirgu ir jānovērtē vienīgi atbilstoši šajā tiesību normā paredzētajiem kritērijiem. Atsauces kopsavilkuma veidā uz dalībvalsts kā globālā tirgus dalībnieka tēlu nav pietiekamas, lai pamatotu secinājumu par valsts atbalsta neesamību Savienības tiesību izpratnē.

(sal. ar 30., 31., 33.–35., 39. un 41. punktu)
Saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu (tagad – LESD 216. panta 2. punkts) Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir saistoši tās iestādēm un līdz ar to tiem ir augstāks spēks par to izdotajiem aktiem. Tomēr, lai pamatotu prasību atcelt Savienības atvasināto tiesību aktu vai arī iebildi par šāda akta prettiesiskumu, uz starptautiskā nolīguma, kura līgumslēdzēja puse ir Savienība, noteikumiem var atsaukties tikai ar nosacījumu, ka, pirmkārt, tas nav pretrunā šī nolīguma būtībai un sistēmai un, otrkārt, ka šī nolīguma noteikumi to satura ziņā šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi.

Runājot par Orhūsas Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem 9. panta 3. punktu, tajā nav ietverts neviens beznosacījuma un pietiekami precīzs pienākums, kas varētu tieši regulēt privātpersonu tiesisko situāciju, un līdz ar to tas neatbilst šiem nosacījumiem. No tā izriet, ka uz šo noteikumu nevar atsaukties Savienības tiesā nolūkā izvērtēt Regulas Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju, 10. panta 1. punkta likumību.

Protams, ir skaidrs, ka Tiesa arī uzskata, ka, ja Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašos pienākumus, ko tā ir uzņēmusies Pasaules Tirdzniecības organizācijas noslēgto nolīgumu ietvaros, vai ja attiecīgajā Savienības tiesību aktā ir tieša atsauce uz precīziem šo nolīgumu noteikumiem, Tiesai attiecīgā akta, kā arī aktu, kas pieņemti tā piemērošanai, tiesiskums ir jāpārbauda saistībā ar šo nolīgumu noteikumiem. Tomēr šie divi izņēmumi bija pamatoti tikai ar to nolīgumu īpatnībām, kuru rezultātā tie tika piemēroti, un ja šādu īpatnību nebūtu, nevarētu uzskatīt, ka tie ir atbilstoši, lai noteiktu, vai Savienības tiesā var atsaukties uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu, lai izvērtētu Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkta likumību.

(sal. ar 44., 46.–50. un 60. punktu)
Regulas Nr. 810/2009, ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss), 24. panta 1. punkts un 34. pants jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts iestādes izdarīta ceļošanas dokumenta anulēšana automātiski nepadara nederīgu šajā dokumentā ielīmēto vienoto vīzu.

Proti, vienotā vīza ir derīga vismaz tik ilgi, kamēr nav beidzies derīguma termiņš, ko, izsniedzot šo vīzu, noteikusi to izsniegušās dalībvalsts kompetentā iestāde, ja vien tā nav anulēta vai atcelta pirms šā termiņa beigām saskaņā ar Vīzu kodeksa 34. pantu.

Taču no minētā panta 1. un 2. punkta izriet, ka, lai vienotu vīzu anulētu vai atceltu, to izsniegušās dalībvalsts vai citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm par to ir jāpieņem īpašs lēmums. Tātad anulēt vienotu vīzu nav trešās valsts iestādes kompetencē.

Turklāt vienīgais tieši ar ceļošanas dokumentu saistītais vīzas anulēšanas iemesls saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu ir situācija, kad vīzas izsniegšanas brīdī iesniegtais ceļošanas dokuments bija fiktīvs vai viltots. No tā izriet, ka ceļošanas dokumenta, kurā ir ielīmēta vīza, atcelšana pēc šīs vīzas izsniegšanas nav viens no iemesliem, lai kompetentā iestāde varētu šo vīzu atcelt.

(sal. ar 32., 33., 35., 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Saistībā ar valsts atbalstu privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība dalībvalsts intervencei tāda uzņēmuma labā, kura akcionāre tā ir, ir atkarīga nevis no tā, kādā veidā šī priekšrocība tika piešķirta, bet no šīs intervences kvalificēšanas par lēmumu, ko pieņēmis attiecīgā uzņēmuma akcionārs. Turklāt šis kritērijs ir viens no faktoriem, kas Komisijai ir jāņem vērā, lai konstatētu atbalsta esamību, un tādējādi tas nav izņēmums, kas būtu piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma, ja tiktu konstatēts, ka ir izpildīti ar kopējo tirgu nesaderīga valsts atbalsta jēdziena elementi, kas paredzēti EKL 87. panta 1. punktā.

Tādējādi, ja izrādās, ka privātā ieguldītāja kritērijs varētu būt piemērojams, Komisijai ir jālūdz attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt visu būtisko informāciju, kas tai ļauj pārbaudīt, vai šī kritērija piemērojamības un piemērošanas nosacījumi ir izpildīti.

Šo principu piemērošanu nevar apdraudēt fakts, ka attiecīgajā gadījumā tiek izskatīta privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība tādu vērtspapīru izpirkšanas nosacījumu grozījumiem, ko izdevis attiecīgais uzņēmums un kas iegādāti, dalībvalstij izmantojot valsts atbalstu.

(sal. ar 30.–34. punktu)
Regulas Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Regulā Nr. 1782/2003, ar ko ievieš kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, 67. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1975/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem, 23. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja trešā persona, kas veic darbus saskaņā ar atbalsta saņēmēja rīkojumu, ir pārkāpusi savstarpējās atbilstības jomā pastāvošās prasības, minētais atbalsta saņēmējs var tikt atzīts par atbildīgu par šo pārkāpumu, ja viņš ir rīkojies tīši vai nolaidīgi šīs trešās personas izvēles, uzraudzības vai tai sniegto norāžu dēļ, neatkarīgi no minētās trešās personas rīcības tīšā vai nolaidīgā rakstura.

Šāda interpretācija atbilst mērķim piemērot sodus par savstarpējās atbilstības noteikumu pārkāpumiem, kuru mērķis ir rosināt lauksaimniekus ievērot dažādās savstarpējās atbilstības jomās pastāvošos tiesību aktus. Pirmkārt, prasība par to, lai būtu bijusi atbalsta saņēmēja tīša vai nolaidīga rīcība, lai varētu to atzīt par atbildīgu par trešās personas darbību vai bezdarbību, ļauj saglabāt minēto sodu stimulējošo iedarbību, kas ir paredzēta Regulas Nr. 796/2004 preambulas 56. apsvērumā. Otrkārt, šāda interpretācija ļauj novērst ļaunprātīgu izmantošanu, jo atbalsta saņēmējs nevar izvairīties no atbildības, nolīgstot apakšuzņēmējus lauksaimniecības darbu veikšanai savā zemesgabalā, nedz arī samazināt savu atbildību, iesniedzot pierādījumus, ka attiecīgā trešā persona, piemēram, ir rīkojusies nolaidīgi, lai izslēgtu savu atbildību par tīšu rīcību.

(sal. ar 52. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 72/166 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 3. panta 1. punkts un Direktīvas 84/5 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, kas grozīta ar Direktīvu 2005/14, 1. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tiek paredzēts konkrēts režīms attiecībā uz atlīdzināmā nemateriālā kaitējuma, kas radies ceļu satiksmes negadījumu rezultātā radītiem viegliem miesas bojājumiem, apmēru, ierobežojot šī kaitējuma atlīdzības apmēru, salīdzinot ar to, kas tiek piešķirts kā atlīdzība par identiska kaitējuma, kas radies citu iemeslu dēļ, nekā konkrēto negadījumu rezultātā, nodarīšanu.

Tādējādi, no vienas puses, šāds valsts tiesiskais regulējums izriet no valsts materiālajām tiesībām civiltiesiskās atbildības jomā, uz kurām ir atsauce Direktīvā 72/166 un Direktīvā 84/5 un, no otras puses, tas neietekmē Savienības tiesībās noteikto civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas segumu, saskaņā ar kuru civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, kas noteikta saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem, ir apdrošināšana, kas tostarp atbilst minētajām direktīvām.

(sal. ar 39. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 3. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, kam tam nav pretrunā tas, ka pamatpatenta un tirdzniecības atļaujas zālēm, kas sastāv no vairāku aktīvo vielu kombinācijas, īpašnieks, kurš jau ir saņēmis papildu aizsardzības sertifikātu attiecībā uz šo aktīvo vielu kombināciju, kas ir aizsargāta ar minēto patentu šīs regulas 3. panta a) punkta izpratnē, saņem papildu aizsardzības sertifikātu arī attiecībā uz vienu no šīm aktīvajām vielām, kura, aplūkojot to atsevišķi, kā tāda jau ir aizsargāta ar minēto patentu.

Faktiski, pamatojoties uz patentu, kas aizsargā vairākus atsevišķus produktus, principā noteikti var tikt saņemti vairāki papildus aizsardzības sertifikāti, kas saistīti ar katru no šiem atsevišķajiem produktiem, it īpaši, ciktāl katru no tiem kā tādu aizsargā pamatpatents Regulas Nr. 469/2009 3. panta a) punkta, skatot to kopsakarā ar tās 1. panta b) un c) punktu, izpratnē un ja katrs no tiem ir zāļu, kam ir tirdzniecības atļauja, sastāvā.

(sal. ar 30. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
Ņemot vērā būtiskas atšķirības starp šīm divām procedūrām saistībā ar to norisi, it īpaši saistībā ar pieņemamā lēmuma satura noteikšanu, kā arī saistībā ar iesaistītajām iestādēm, procedūru, kas ir uzsākta ar Komisijas priekšlikumu, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantu, Padome, pamatojoties uz šo priekšlikumu, nevar pārveidot par procedūru, kas ir pamatota ar šī pielikuma 10. pantu. Ņemot vērā, ka priekšlikums, kas ir iesniegts, pamatojoties uz šo 3. pantu, netiek nodots Eiropas Parlamentam, pretēji tam, kā tas ir gadījumā ar priekšlikumu, kurš ir pamatots ar Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu, šāda pārveidošana nevarētu tikt veikta, pat ja Eiropas Parlaments un Padome piekristu šādai kārtībai.

Ņemot vērā īpatnības, kas reglamentē Civildienesta noteikumu XI pielikumā paredzētās procedūras, un kontekstu, kādā tās iekļaujas, it īpaši lomu, kas Padomei ir piešķirta Civildienesta noteikumu 65. pantā, ik gadu pārbaudot atalgojuma apmēru, Padomei ir jānovērtē Komisijas sniegtie objektīvie dati, lai konstatētu, vai pastāv būtiska un pēkšņa ekonomiskās un sociālās situācijas pasliktināšanās Savienībā, kas ļauj nepiemērot “parasto” ikgadējās atalgojuma un pensiju koriģēšanas metodi, kura ir paredzēta Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantā, un uzsākt šī pielikuma 10. pantā paredzēto procedūru, lai Padome kopā ar Eiropas Parlamentu varētu pieņemt lēmumu par atbilstošiem pasākumiem, ko Komisija ir piedāvājusi šādā krīzes situācijā.

Tad, ja Padome, pamatojoties uz Komisijas sniegtajiem objektīvajiem datiem, konstatē, ka ir būtiski un pēkšņi pasliktinājusies ekonomiskā un sociālā situācija šī 10. panta nozīmē, Komisijai ir pienākums iesniegt Eiropas Parlamentam un Padomei atbilstošus priekšlikumus, pamatojoties uz minēto pantu. Komisijai tomēr ir atbilstoša novērtējuma brīvība attiecībā uz šo priekšlikumu saturu, proti, to, kādi pasākumi tai šķiet atbilstoši, ņemot vērā konkrēto ekonomisko un sociālo situāciju, kā arī attiecīgā gadījumā citus faktorus, kas ir jāņem vērā, piemēram to, kas attiecas uz cilvēkresursu pārvaldību un it īpaši nepieciešamību iecelt amatā jaunus ierēdņus.

(sal. ar 63., 66., 67., 72. un 74. punktu)
Ceturtās direktīvas 78/660, kas attiecas uz noteiktu veidu sabiedrību gada pārskatiem, 2. panta 3.–5. punktā noteiktais skaidra un patiesa priekšstata princips neļauj no minētās direktīvas 32. pantā rodamā principa, ka aktīvu novērtēšana veicama, balstoties uz to iegādes cenu vai ražošanas pašizmaksu, atkāpties par labu novērtēšanai to patiesajā vērtībā gadījumā, kad šo aktīvu iegādes cena vai ražošanas pašizmaksa ir acīmredzami mazāka par to patieso vērtību.

Saskaņā ar minētās direktīvas 32. pantu skaidrais un patiesais priekšstats, kas ir jāsniedz sabiedrības gada pārskatos, ir balstīts nevis uz aktīvu patieso vērtību, bet gan uz to sākotnējām izmaksām.

Lai arī saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 5. punktu patiešām ir iespējams izņēmuma gadījumos no šā 32. panta atkāpties, ja šīs metodes izmantošanas rezultātā tiktu sniegts nepatiess priekšstats par sabiedrības mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem, tomēr nepietiekams aktīvu novērtējums sabiedrības pārskatos pats par sevi nav šāds izņēmuma gadījums. Proti, iespējamība, ka kādi aktīvi sabiedrību pārskatos tiktu nepietiekami novērtēti gadījumā, kad to iegādes vērtība ir mazāka par to patieso vērtību, nav nekas cits kā loģiskas sekas minētās direktīvas 32. pantā Savienības likumdevēja izdarītajai izvēlei par labu novērtēšanas metodei, kas balstīta nevis uz aktīvu patieso vērtību, bet gan uz to sākotnējām izmaksām.

Turklāt kādu aktīvu nepietiekams novērtējums sabiedrības pārskatos atbilst minētās direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajam pienācīgas piesardzības principam. Konkrēti, šos aktīvus novērtējot to patiesajā vērtībā, sabiedrības pārskatos uzrādītos aktīvu vērtības pieaugums, kas būtu pretrunā minētās direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunkta aa) daļai, kurā ir noteikts, ka pārskatā drīkst iekļaut tikai to peļņu, kas ir iegūta līdz bilances noslēgšanas dienai.

(sal. ar 35., 37.–40. punktu un rezolutīvo daļu)