ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-170/08

H. J. Nijemeisland

pret

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

(College van Beroep voor het bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Kopējā lauksaimniecības politika — Liellopu gaļa — Regula (EK) Nr. 795/2004 — 3.a pants — Integrētā pārvaldes un kontroles sistēma noteiktām atbalsta shēmām — Vienreizējs maksājums — Pamatsummas noteikšana — Samazinājumi un izņēmumi”

Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 11. jūnija spriedums I ‐ 5129

Sprieduma kopsavilkums

Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Integrēta pārvaldīšanas un kontroles sistēma noteiktām atbalsta shēmām – Vienreizēja maksājuma shēma

(Padomes Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punkts un Nr. 1782/2003 37. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 795/2004 3.a pants)

Regulas Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo maksājumu shēmu, kura paredzēta Regulā Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1974/2004, 3.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka samazinājumi un izslēgšana, pamatojoties uz Regulu Nr. 1254/1999, nav jāņem vērā aprēķinos, kas paredzēti Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā.

Regulas Nr. 795/2004 3.a pantā tiešām skaidri paredzēts, ka attiecībā uz pamatsummu ir jāņem vērā dzīvnieku skaits, par kuriem “ir piešķirts vai [par] kuriem ir jāpiešķir” tiešs maksājums. No minētā izriet, ka, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā minēto pamatsummu, nav nepieciešams, lai aplūkojamais tiešais maksājums faktiski būtu samaksāts lauksaimniekam. Tādējādi no Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punkta teksta izriet, ka soda piemērošanas sekas ir ražotāja izslēgšana — neatkarīgi no skarto dzīvnieku skaita — no to summu saņemšanas, kas tiek piešķirtas, pamatojoties uz šo regulu. Tātad šāds sods nevar ietekmēt dzīvnieku skaitu, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu minēto pamatsummu. Turklāt šī interpretācija saskan ar Kopienas likumdevēja gribu lauksaimniekiem uzliktos sodus pēc sākotnējā soda nesaglabāt pastāvīgi.

(sal. ar 33.–36. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-75/08

The Queen,

pēc Christopher Mellor pieprasījuma,

pret

Secretary of State for Communities and Local Government

(Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 85/337/EEK — Projektu ietekmes uz vidi novērtējums — Pienākums publiskot lēmuma neveikt projekta novērtējumu pamatojumu”

Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2009. gada 22. janvārī I ‐ 3801

Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 30. aprīļa spriedums I ‐ 3815

Sprieduma kopsavilkums

Vide – Noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 85/337

(Padomes Direktīvas 85/337, kas grozīta ar Direktīvu 2003/35, 4. pants un II pielikums)

Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kas grozīta ar Direktīvu 2003/35, 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā netiek prasīts, lai pašā lēmumā, kurā ir secināts, ka šīs direktīvas II pielikumā ietvertam projektam nav jāveic ietekmes uz vidi novērtējums, būtu ietverti iemesli, kuru dēļ kompetentā iestāde ir nolēmusi, ka šāds novērtējums nav nepieciešams. Tomēr, ja ieinteresētā persona to lūdz, kompetentajai administratīvajai iestādei, atbildot uz iesniegto lūgumu, ir pienākums informēt šo personu par iemesliem, kuru dēļ šis lēmums ir ticis pieņemts, vai sniegt atbilstošo informāciju un dokumentāciju.

Ja dalībvalsts lēmumā nepiemērot minētās direktīvas II pielikumā ietilpstošam projektam ietekmes uz vidi novērtējumu saskaņā ar šīs direktīvas 5.–10. pantu ir norādīti iemesli, kuri ir šī lēmuma pieņemšanas pamatā, šis lēmums ir uzskatāms par pietiekami pamatotu, ja tajā norādītie iemesli papildus tai informācijai, kas jau ir sniegta ieinteresētajām personām un vajadzības gadījumā papildināta ar nepieciešamo papildu informāciju, kura valsts kompetentajai iestādei ir jāsniedz pēc ieinteresēto personu lūguma, ļauj šīm personām izvērtēt prasības par šo lēmumu celšanas lietderīgumu.

(sal. ar 61. un 66. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
Attiecībā uz reklāmas pakalpojumu sniegšanu, ja pakalpojuma saņēmējs ir reģistrēts ārpus Kopienas teritorijas, principā saskaņā ar Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ar grozījumiem, kas paredzēti Desmitajā direktīvā 84/386, 9. panta 2. punkta e) apakšpunktu par pakalpojuma saņemšanas vietu tiek uzskatīta pakalpojumu saņēmēja sēdekļa atrašanās vieta. Tomēr dalībvalstis var izmantot Sestās direktīvas 77/388 ar grozījumiem 9. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, atkāpes veidā no minētā principa attiecīgo pakalpojumu sniegšanas vietu nosakot attiecīgajā dalībvalstī. Gadījumā, ja tiek izmantota šī iespēja, reklāmas pakalpojumu sniegšana, ko veicis Eiropas Kopienā reģistrēts pakalpojumu sniedzējs par labu galīgajam vai vidējam pakalpojumu saņēmējam ar sēdekli trešajā valstī, tiek uzskatīts, ka pakalpojumi sniegti Eiropas Kopienā ar nosacījumu, ka faktiskā lietošana un izmantošana Sestās direktīvas 9. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē notiek attiecīgās dalībvalstis teritorijā. Attiecībā uz reklāmas pakalpojumiem tā tas ir gadījumā, kad reklāmas materiāli, kas ir pakalpojuma sniegšanas priekšmets, tiek izplatīti no attiecīgās dalībvalsts.

Tomēr Sestās direktīvas 9. panta 3. punkta b) apakšpunkts nevar izraisīt to, ka ar nodokli tiek aplikti tādi reklāmas pakalpojumi, ko nodrošina ārpus Kopienas reģistrēts pakalpojumu sniedzējs pats saviem klientiem, pat ja šis pakalpojumu sniedzējs būtu rīkojies kā vidējais pakalpojumu saņēmējs attiecībā uz agrāku pakalpojumu saņemšanu, jo šāda pakalpojumu sniegšana neietilpst šīs direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta piemērošanas jomā un, vispārīgāk, minētās direktīvas 9. panta piemērošanas jomā kopumā, tām esot tiesību normām, uz kurām tieši ietverta norāde šis pašas direktīvas 9. panta 3. punkta b) apakšpunktā.

Nodokļu pārstāvja nozīmēšana pati par sevi nekādi neiespaido to, vai pārstāvētās personas sniegtie vai saņemtie pakalpojumi ir vai nav apliekami ar nodokļiem, jo pārstāvēšanas mehānisma mērķis ir vienīgi nodrošināt, lai nodokļu iestādēm būtu attiecīgās valsts kontaktpersona, ja nodokļa maksātājs ir reģistrēts ārvalstīs.

(sal. ar 27.–29., 33., 34., 38. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-19/08

Migrationsverket

pret

Edgar Petrosian u.c.

(Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Patvēruma tiesības — Regula (EK) Nr. 343/2003 — Patvēruma meklētāja, kura pieteikums ir ticis noraidīts un kurš atrodas citā dalībvalstī, kurā viņš ir iesniedzis jaunu patvēruma pieteikumu, uzņemšana atpakaļ kādā dalībvalstī — Patvēruma meklētāja pārsūtīšanas izpildes termiņa sākuma diena — Pārsūtīšanas procedūra, par kuru ir iesniegta prasība, kam var būt apturoša iedarbība”

Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 29. janvāra spriedums I ‐ 497

Sprieduma kopsavilkums

Vīzas, patvērums, imigrācija – Patvēruma politika – Dalībvalsts, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, noteikšanas kritēriji un mehānismi – Regula Nr. 343/2003

(Padomes Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts)

Lai patvēruma meklētāja pārsūtīšanas procedūras ietvaros saglabātu Regulas Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 20. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 2. punkta lietderīgo iedarbību, šis pants ir interpretējams tādējādi, ka tad, ja pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktos paredzēts, ka prasības iesniegšana aptur pārsūtīšanas izpildi, pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt nevis jau no dienas, kad ir pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar ko ir apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, bet tikai no dienas, kad ir pieņemts tiesas lēmums, kurā ir lemts par procedūras pamatotību un kurš vairs nevar būt šķērslis šai izpildei. Ņemot vērā mērķi, kāds bija paredzēts, dalībvalstīm nosakot termiņu, šī termiņa sākuma diena ir jānosaka tādā veidā, lai dalībvalstīm būtu sešu mēnešu termiņš, kas tām pilnībā ir jāizmanto, lai noteiktu pārsūtīšanas izpildes tehnisko kārtību.

(sal. ar 44., 46. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-67/08

Margarete Block

pret

Finanzamt Kaufbeuren

(Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Kapitāla brīva aprite — EKL 56. un 58. pants — Mantojuma nodoklis — Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru mantojuma nodokli, ko mantojuma saņēmējs samaksājis citā dalībvalstī par mantojumu, kas ir prasījumi saistībā ar kapitālu, netiek atļauts ieskaitīt attiecībā uz mantojuma nodokli, kas maksājams dalībvalstī, kurā mantas īpašnieks dzīvoja līdz savas nāves brīdim — Nodokļu dubulta uzlikšana — Ierobežojums — Neesamība”

Tiesas (trešā palāta) 2009. gada 12. februāra spriedums I ‐ 885

Sprieduma kopsavilkums

Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Mantojuma nodoklis

(EKL 56. un 58. pants)

EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, aprēķinot mantojuma nodokli, kas mantiniekam — šīs dalībvalsts rezidentam — jāmaksā par prasījumiem saistībā ar kapitālu, kas izvietots finanšu iestādē citā dalībvalstī, gadījumā, ja mantojuma atstājējs līdz savas nāves brīdim dzīvoja pirmajā no minētajām dalībvalstīm, šajā citā dalībvalstī samaksātais mantojuma nodoklis netiek ieskaitīts attiecībā uz pirmajā dalībvalstī maksājamo mantojuma nodokli.

Šo nodokļu ziņā nelabvēlīgo situāciju izraisa abu konkrēto dalībvalstu paralēli īstenotā kompetence nodokļu jomā, ko pierāda tas, ka viena no šīm valstīm ir izvēlējusies piemērot valsts mantojuma nodokli prasījumiem saistībā ar kapitālu, ja kreditors ir šīs dalībvalsts rezidents, turpretim otra dalībvalsts ir izvēlējusies attiecībā uz šādiem kapitāliem piemērot valsts mantojuma nodokli, ja parādnieka juridiskā adrese ir šajā pēdējā no minētajām dalībvalstīm. Taču Kopienu tiesības to pašreizējā attīstības stadijā un situācijā attiecībā uz mantojuma nodokļa nomaksu nenosaka vispārējus kritērijus kompetenču sadalei starp dalībvalstīm attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Eiropas Kopienā. No tā izriet, ka Kopienu tiesību pašreizējā attīstības stadijā dalībvalstīm ar nosacījumu, ka tiek ievērotas Kopienu tiesības, ir zināma neatkarība šajā jomā un attiecīgi tām nav pienākuma saskaņot savas nodokļu sistēmas ar citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām, lai tostarp izvairītos no dubultas nodokļu uzlikšanas, kas rodas, minētajām dalībvalstīm paralēli īstenojot savu nodokļu kompetenci, un līdz ar to nav pienākuma atļaut atskaitīt mantojuma nodokli, kas samaksāts dalībvalstī, kurā mantinieks nav rezidents.

Šos apsvērumus nevar atspēkot apstāklis, saskaņā ar kuru valsts tiesību aktos ir paredzēti labvēlīgāki ieskaita noteikumi gadījumā, ja mantojuma atstājējs savas nāves brīdī dzīvoja citā dalībvalstī, jo šāda atšķirīga attieksme attiecībā uz personas, kas savas nāves brīdī nebija rezidents, mantojumu izriet arī no konkrētās dalībvalsts, kas īsteno savu fiskālo suverenitāti, izvēles par labu kreditora dzīvesvietai kā piesaistes kritērijam, lai noteiktu mantotā īpašuma “ārvalsts” raksturu un attiecīgi iespēju ieskaitīt citā dalībvalstī samaksāto mantojuma nodokli.

(sal. ar 28., 30.–32., 34., 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Pamatlēmuma 2002/584 par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 4. panta 6. punkts, saskaņā ar kuru izpildes tiesu iestādes var atteikties izpildīt šādu orderi, kas izdots soda izpildei, ja pieprasītā persona “paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents” un ja šī valsts apņemas izpildīt šo sodu saskaņā ar iekšējām tiesībām, ir interpretējams tādējādi, ka pieprasītā persona ir izpildes dalībvalsts “rezidents”, ja tā tajā faktiski dzīvo, un tā tajā “paliek”, ja, uzturoties noteiktu laiku šajā dalībvalstī, tai ir radušās līdzīgas pakāpes saikne ar šo valsti, kāda ir rezidentam.

Ņemot vērā, ka šī pamatlēmuma mērķis ir aizstāt daudzpusējas izdošanas starp dalībvalstīm sistēmu ar sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātās vai aizdomās turētās personas nodod starp tiesu iestādēm spriedumu izpildei vai kriminālvajāšanas veikšanai, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu, un izpildes tiesu iestāde var iebilst pret izdošanu tikai saskaņā ar vienu no Pamatlēmumā paredzētajiem atteikuma pamatiem, termini “paliek” un “rezidents”, kas nosaka tā 4. panta 6. punkta piemērošanas jomu, ir jādefinē vienveidīgi, jo tie attiecas uz autonomiem Kopienu tiesību jēdzieniem. Tādējādi, transponējot šo 4. panta 6. punktu valsts tiesībās, dalībvalstīm nav tiesību noteikt šiem terminiem plašāku piemērojamību par to, kas izriet no šādas vienveidīgas interpretācijas.

(sal. ar 43., 46. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/105/EEK par to pasākumu pārskatāmību, kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas un to iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās (OV 1989, L 40, 8. lpp.), 4. panta 1. punktu.
34

Gan no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas, gan no tiesas sēdē Vācijas valdības sniegtajiem skaidrojumiem izriet, ka BGB 622. pants ir cēlies no 1926. gada likuma. 25 gadu sliekšņa paredzēšana šajā likumā bija kompromiss starp, pirmkārt, tā laika valdību, kas vēlējās noteikt vienotu uzteikuma termiņa pagarinājumu par trim mēnešiem darba ņēmējiem, kuri ir vecāki par 40 gadiem, otrkārt, tāda viedokļa aizstāvjiem, ka šis termiņš būtu pakāpeniski jāpagarina visiem darba ņēmējiem, un, treškārt, tāda viedokļa aizstāvjiem, ka uzteikuma termiņš būtu jāpagarina pakāpeniski, bet neņemot vērā darba stāžu, un šā noteikuma mērķis bija daļēji atslogot darba devējus no pagarinātajiem uzteikuma termiņiem darba ņēmējiem, kas nav sasnieguši 25 gadu vecumu.
16

Setco statūtu 8.b pants ir formulēts šādi: “1. Apvienotās komitejas sastāvā ir: katra līgumslēdzēja pārstāvis, kuru izvēlas no iestāžu juridiskajiem pārstāvjiem, deleģētais vietējās izpildvaras loceklis vai uz laiku deleģētais atbildīgais padomnieks; ierēdnis, kura uzdevums ir sniegt atbalstu un protokolēt, bet kuram nav balsstiesību un kuru līgumslēdzējas kopēji ieceļ pirmajā sanāksmē, izvēloties no sekretāriem, ģenerāldirektoriem vai vadītājiem (vai no personām, kuras ir atbildīgas par pakalpojumiem struktūrās, kurās nav personāls ar vadītāja statusu), kurus nodarbina vismaz viena no līgumslēdzējām iestādēm. 2. Apvienotā komiteja veic konsultatīvas funkcijas, ar virzienu un ar lēmumu pieņemšanu saistītas funkcijas, lai tā varētu īstenot analogu kontroli, it īpaši: a) tā attiecībā pret sabiedrības iestādēm un struktūrām īsteno padomes atzītas kompetences un priekšrocības, izpildpriekšsēdētājs un mērs/priekšsēdētājs saistībā ar tās pašas funkciju un dienestu kontroli. Kontrole attiecas uz visiem dienestu, kuriem ir tikušas piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, organizācijas un funkcionēšanas aspektiem; b) nosaka vadlīnijas apakškomitejām saistībā ar koordinētu un vienotu pakalpojumu pārvaldību, tostarp arī attiecībā uz visām tām jomām un aspektiem, kuri attiecas uz vairāk nekā vienu nodaļu; c) ieceļ pašvaldību pārstāvjus sabiedrības direktoru valdē; d) ieceļ direktoru valdes un revīzijas valdes priekšsēdētāju, kā arī statūtos paredzētajos gadījumos paredz nosacījumus atcelšanai no amata; e) nosaka vadlīnijas sabiedrības direktoru un ģenerāldirektora iecelšanai; f) apstiprina vairākposmu programmas plāna priekšlikumu, vairākgadu budžeta projektu, ikgadējo budžeta projektu, kā arī gada ziņojumu; g) vismaz vienu reizi gadā uzklausa sabiedrības vadību, intervējot priekšsēdētāju un/vai ģenerāldirektoru; h) periodiski un vismaz reizi sešos mēnešos saņem no sabiedrības augstākā līmeņa vadības ziņojumus par pašvaldības iestāžu pakalpojumu izpildi; i) dažas no savām funkcijām tā var deleģēt vienai vai vairākām tehniskajām komitejām, kuru daudzums var atšķirties atkarībā no tām attiecīgi piešķirto kompetenču rakstura; 1) sniedz iepriekšēju atzinumu par direktoru pieņemtajiem pasākumiem, kuri statūtos norādītajos gadījumos ir jāapstiprina kopsapulcei. 3. Apvienotā komiteja ierastā kārtībā tiek sasaukta vismaz vienu reizi gadā un izņēmuma gadījumos pēc pieprasījuma, ko pauž: a) viens no līgumslēdzējiem; b) sabiedrības juridiskais pārstāvis”.
18

Likuma Nr. 16/1989 3. pantā ar virsrakstu “Atļaujas piešķiršanas gadījumi” ir noteikts: “1. Var atļaut 1. pantā norādītos nolīgumus, lēmumus, ieteikumus un darbības vai to kategorijas, kas palīdz uzlabot preču un pakalpojumu ražošanu vai tirdzniecību vai sekmēt tehnisko vai saimniecisko attīstību, ja vien: a) patērētājiem vai lietotājiem tiek ļauts pienācīgi baudīt to radītās priekšrocības, b) attiecīgajiem uzņēmumiem netiek uzlikti ierobežojumi, kuri nav obligāti vajadzīgi, lai sasniegtu attiecīgos mērķus; un c) uzņēmumiem, kas ir to dalībnieki, netiek dota iespēja likvidēt konkurenci attiecībā uz šo ražojumu vai pakalpojumu būtisku daļu. 2. Tāpat, ja vien un ciktāl to attaisno vispārējais saimnieciskais stāvoklis un sabiedrības intereses, var atļaut 1. pantā norādītos nolīgumus, lēmumus, ieteikumus un darbības vai to kategorijas: a) kuru mērķis ir atbalstīt un sekmēt eksportu, ja vien ar tiem netiek kropļota konkurence iekšējā tirgū, un tie ir saderīgi ar saistībām, kas izriet no Spānijas ratificētajiem starptautiskajiem līgumiem, b) kas rada pietiekami nozīmīgu sociālā un saimnieciskā līmeņa paaugstināšanos nomāktajos apgabalos un nomāktajās nozarēs, vai c) kas sava maznozīmīguma dēļ nespēj ievērojami skart konkurenci.”
42

Šajā sakarā ir jākonstatē — lai izlemtu, vai uz apstrīdēto lēmumu attiecas pienākums norādīt pamatojumu, nav nozīmes, vai tas tiek kvalificēts kā lēmums EKL 249. panta nozīmē vai kā sui generis lēmums. Šis pienākums, ko it īpaši pamato Tiesas iespēja veikt tiesisku pārbaudi, ir jāpiemēro visiem aktiem, par kuriem var celt prasību tos atcelt. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstrīdami akti EKL 230. panta nozīmē ir visi iestāžu pieņemti noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā AETR, 42. punkts; 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. punkts, un 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija, Krājums, I-5829. lpp., 42. punkts). No tā izriet, ka principā uz visiem aktiem, kas rada tiesiskas sekas, attiecas pienākums norādīt pamatojumu.
107

No visa iepriekš minētā izriet, ka, tā kā Zviedrijas Karaliste vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim nav nodrošinājusi, lai attiecīgajām Direktīvas 91/271 I pielikuma prasībām atbilstu ūdeņi no attīrīšanas iekārtām, kurās tiek attīrīti komunālie notekūdeņi no aglomerācijām ar CE lielāku par 10000, kuras minētas tās iebildumu raksta 2. un 3. grozītajā pielikumā un no kurām ūdeņi tiešā veidā ieplūst jutīgajās zonās vai to sateces baseinos, tā nav izpildījusi šīs direktīvas 5. panta 2., 3. un 5. punktā paredzētos pienākumus.
28

Uzdodot šos jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ir spēkā KN 20. nodaļas 5. papildu piezīmes b) punkts redakcijā, kas izriet no Regulām Nr. 1776/2001, Nr. 2031/2001 un Nr. 1810/2004. Precīzāk, tā vaicā, vai minētā piezīme ir jāinterpretē tādējādi, ka augļu sulās ar cukura piedevu ietilpst arī augļu sulas koncentrāts bez jebkādas cukura piedevas, un vai formulējums “iegūtas no augļiem vai atšķaidot koncentrētu augļu sulu” attiecas uz visām augļu sulām to dabīgajā stāvoklī neatkarīgi no to noformējuma.
36

Šajā sakarā, protams, Tiesa ir atzinusi, ka nevar noliegt, ka dalībvalstij izdodas nodrošināt savu pienākumu, kas izriet no Līguma, ievērošanu, noslēdzot ar citu dalībvalsti konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 71. punkts, un lietā Amurta, 79. punkts).
44

To netieši apstiprina Regulas Nr. 261/2004 mērķis, jo no šīs regulas pirmā līdz ceturtā apsvēruma un it īpaši otrā no šiem apsvērumiem izriet, ka minētā regula ir vērsta uz to, lai nodrošinātu augsta līmeņa pasažieru aizsardzību neatkarīgi no tā, vai tiem ir atteikta iekāpšana vai lidojums ir atcelts vai kavēts, jo visiem šiem pasažieriem ir radītas līdzīgi nopietnas problēmas un sarežģījumi.
19

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai divus jautājumus par katru no šiem diviem tajā izskatāmās lietas aspektiem. Secretary of State par otro jautājumu iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kura to noraidīja. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) tādējādi Tiesai ir uzdevusi šādus prejudiciālus jautājumus: “Ja dalībvalstī ir izveidota decentralizētās pārvaldības sistēma, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu dalībvalsts pienākumu izpildi atbilstoši Kopienu tiesībām, centrālās valsts institūcijas saglabā tiesības rīkoties attiecībā uz visu dalībvalsts teritoriju, saistībā ar [Regulu Nr. 1782/2003]: 1) Vai saskaņā ar [Regulas Nr. 1782/2003] 5. pantu un IV pielikumu dalībvalsts var savos standartos par [LLVA] iekļaut prasības saistībā ar redzama publiskā ceļa servitūtu uzturēšanu? 2) Ja dalībvalsts iekšējā konstitucionālā iekārta noteic, ka dažādām reģionālajām pārvaldes iestādēm ir likumdošanas tiesības attiecībā uz dažādām dalībvalsts sastāvdaļām, vai var radīt nepieļaujamu diskrimināciju tas, ka šīs valsts sastāvā ietilpstošie subjekti nosaka atšķirīgus standartus [LLVA] saistībā ar [Regulas Nr. 1782/2003] 5. pantu un IV pielikumu?”
33

Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas normas no to satura viedokļa šķiet esam beznosacījuma un pietiekoši precīzas, privātpersonas var uz tām atsaukties pret valsti, it īpaši ja tā ir darba devēja statusā (šajā sakarā skat. it īpaši 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall, Recueil, 723. lpp., 46. un 49. punkts; spriedumu lietā C-187/00 Kutz-Bauer, Recueil, I-2741. lpp., 69. un 71. punkts, kā arī spriedumu lietā C-268/06 Impact, Krājums, I-2483. lpp., 57. punkts).
6

Vācijas Civillikuma (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā — “BGB”) 312.d pantā ar virsrakstu “Atteikuma tiesības un tiesības nosūtīt atpakaļ preci distances līguma gadījumā” ir noteikts: “1. Distances līguma noslēgšanas gadījumā patērētājam ir 355. pantā noteiktās atteikuma tiesības. Līguma par preču piegādi gadījumā patērētājam atteikuma tiesību vietā var piešķirt 356. pantā noteiktās tiesības nosūtīt atpakaļ preci. 2. Atkāpjoties no 355. panta 2. punkta pirmā teikuma, atteikuma termiņš sākas no brīža, kad ir izpildīts 312.c panta 2. punktā noteiktais informācijas pienākums; preču piegādes gadījumā — no dienas, kad patērētājs saņem preci; atkārtotas tāda paša veida preču piegādes gadījumā — no dienas, kad ir saņemta preču pirmā daļa, un pakalpojumu gadījumā — no līguma slēgšanas dienas.”
68

Apstrīdētās regulas mērķis ir atbalstīt tādas divu dalībvalstu izveidotas starptautiskas organizācijas darbību, kuras mērķis ir stiprināt ekonomisko un sociālo kohēziju. Taču, kā tas izriet no EKL 2. panta un 3. panta 1. punkta k) apakšpunkta, ekonomiskās un sociālās kohēzijas stiprināšana, neņemot vērā EK līguma XVII sadaļu, ar kuru Kopienai ir piešķirtas pilnvaras īstenot Kopienas ekonomiskās un sociālās kohēzijas politiku, ir Kopienas mērķis. Kā tas arī izriet no apstrīdētās regulas septiņpadsmitā apsvēruma, apstrīdētās regulas mērķis ir saistīts ar kopējo tirgu, ņemot vērā, ka ar to tiek paredzēta ekonomikas uzlabošana abu dalībvalstu nelabvēlīgajās teritorijās un tādējādi ar to tiek noteikta kopējā tirgus darbība.