ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Šādos apstākļos Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvas 2016/343] 8. panta 2. punkta b) apakšpunkts, skatot to kopsakarā ar tās 36.–39. apsvērumu, un Pamatlēmuma [2002/584] 4.a panta 1. punkta b) apakšpunkts, skatot to kopsakarā ar tā 7.–10. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz gadījumu, kurā apsūdzētā persona tika informēta par viņai izvirzīto apsūdzību tās sākotnējā redakcijā, bet pēc tam – viņas bēgšanas dēļ – viņa objektīvi nevar tikt informēta par [procesu] un viņu pārstāv tiesas iecelts advokāts, ar kuru viņa nekādi nesazinās? 2) Ja atbilde uz to ir noraidoša: vai ar [Direktīvas 2016/343] 9. pantu, skatot to kopsakarā ar 8. panta 4. punkta otro teikumu, un Pamatlēmuma [2002/584] 4.a panta 3. punktu, skatot to kopsakarā ar 4.a panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums ([NPK] 423. panta 1. un 5. punkts), saskaņā ar kuru pret aizmuguriski veiktiem izmeklēšanas pasākumiem un aizmuguriski pieņemtu notiesājošu spriedumu nav paredzēta tiesību aizsardzība tiesā, ja apsūdzētā persona pēc informēšanas par sākotnējo apsūdzību slēpjas un tādēļ nevarēja tikt informēta nedz par tiesas sēdes datumu un vietu, nedz par viņas neierašanās sekām? 3) Ja atbilde uz to ir noraidoša: vai [Direktīvas 2016/343] 9. pantam, skatot to kopsakarā ar [Eiropas Savienības Pamattiesību hartas] 47. pantu, ir tieša iedarbība?”
25.

Šajos apstākļos Landgericht Saarbrücken (Zārbrikenes apgabaltiesa) uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1. a) Vai [Direktīvas 2004/48] 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šai tiesību normai “tiesu izdevumu” vai “citu izmaksu” jēdzienā ietilpst vajadzīgie ar advokāta iesaistīšanos saistītie izdevumi, kas intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam [Direktīvas 2004/48] 2. panta izpratnē rodas tādēļ, ka šis advokāts ārpustiesas kārtībā ar brīdinājumu vēršas pret šo tiesību pārkāpēju, pieprasot atturēties no pārkāpuma izdarīšanas? b) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir noliedzoša, vai [Direktīvas 2004/48] 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šai tiesību normai pirmā jautājuma a) daļā minētie ar advokāta iesaistīšanos saistītie izdevumi ietilpst kompensācijas par kaitējumu jēdzienā? 2. a) Vai Savienības tiesības, it īpaši, ņemot vērā: – [Direktīvas 2004/48] 3., 13. un 14. pantu, – [Direktīvas 2001/29] 8. pantu un – [Direktīvas 2009/24] 7. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam [Direktīvas 2004/48] 2. panta izpratnē principā ir tiesības uz visu pirmā jautājuma a) daļā minēto ar advokāta iesaistīšanos saistīto izdevumu vai vismaz samērīgas un būtiskas to daļas atlīdzināšanu, pat ja: – tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības un – valsts tiesiskajā regulējumā šādā situācijā ir paredzēts, ka šādi ar advokāta iesaistīšanos saistītie izdevumi parasti ir atlīdzināmi tikai apmērā, kas atbilst samazinātai prasības summai? b) Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša, vai otrā jautājuma a) daļā minētās Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmums no otrā jautājuma a) daļā minētā principa, saskaņā ar kuru par labu tiesību īpašniekam ir jāatlīdzina visi pirmā jautājuma a) daļā minētie ar advokāta iesaistīšanos saistītie izdevumi vai vismaz samērīga un būtiska to daļa, ņemot vērā citus faktorus (piemēram, darba aktualitāti, publikācijas ilgumu un to, ka fiziska persona pārkāpumu ir izdarījusi ārpus savas komerciālās vai profesionālās darbības), ir piemērojams, pat ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums [Direktīvas 2004/48] 2. panta izpratnē izpaužas datņu apmaiņā (filesharing), proti, tādējādi, ka darbs tiek padarīts publiski pieejams, piedāvājot bezmaksas lejupielādi visiem dalībniekiem brīvi pieejamā apmaiņas platformā bez digitālo tiesību pārvaldības sistēmas (Digital Rights Management)?”
36.

Šāda pienākuma neesamība Direktīvā 2014/40 ir saistīta ar saskaņošanas, kas īstenota ar šo direktīvu, apjomu. Kā ir norādījusi Tiesa, no minētās direktīvas vispārējās sistēmas izriet, ka ar to netiek veikta izsmeļoša saskaņošana it īpaši tabakas un ar to saistīto izstrādājumu pārdošanas jomā ( 9 ). Šīs pašas direktīvas 48. apsvērumā ir precizēts, ka ar to netiek saskaņoti noteikumi par vietējiem pārdošanas režīmiem vai reklāmu un ar to netiek ieviesti arī lietotāju vecuma ierobežojumi attiecībā uz elektroniskajām cigaretēm vai uzpildes flakoniem. Šajā apsvērumā ir arī norādīts, ka dalībvalstis savas jurisdikcijas ietvaros var brīvi reglamentēt šos jautājumus, un tās tiek mudinātas to darīt.
22.

No Tiesas judikatūras arī izriet, ka atceltie un kavētie lidojumi ir divas dažādas lidojumu kategorijas. Atšķirībā no “lidojuma kavēšanās”“atcelšana” Regulas Nr. 261/2004 2. panta l) punkta izpratnē ir sekas tam, ka sākotnēji paredzēts lidojums nav veikts. Līdz ar to no Regulas Nr. 261/2004 nevar izsecināt, ka kavēts lidojums būtu uzskatāms par “atceltu lidojumu” tikai tādēļ, ka kavējums ir ilgs, kā arī pat tad, ja kavējums ir ļoti ilgs. Tiesa no tā secina, ka kavēts lidojums neatkarīgi no nokavējuma ilguma, pat ja tas ir ļoti ilgs, nav uzskatāms par atceltu, ja tas tiek veikts saskaņā ar iepriekš noteiktu plānojumu ( 6 ).
55.

Vācijas valdība atzīst, ka, interpretējot PVN direktīvas 167. pantu, “neņemot vērā tā sistēmisko kontekstu, var nonākt pie iepriekš 44. un nākamajos punktos paustās izpratnes, ka atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad attiecīgais PVN kļūst iekasējams piegādātājam, arī gadījumā, ja piegādātājs ir izvēlējies naudas līdzekļu uzskaites metodi saskaņā ar Vācijas Ist‑Versteuerung režīmu, proti, maksājuma veikšanas brīdī. Tomēr Vācijas valdība apgalvo, ka tās viedokli atbalsta 167. un nākamo pantu sistēmiskais konteksts un it īpaši tās 167.a pants. Īsi sakot, Vācijas valdība apgalvo, ka PVN direktīvas 167.a panta 1. punkts pieļauj atkāpi no 167. panta pamatnoteikuma un ka šī atkāpe – un līdz ar to arī šī norma – zaudētu savu piemērošanas jomu, ja atskaitīšanas tiesības saskaņā ar PVN direktīvas 167. pantu, lasot to kopā ar šīs direktīvas 66. panta b) punktu, rastos maksājuma veikšanas brīdī jau pirms atkāpes piemērošanas saskaņā ar direktīvas 167.a pantu. Vācijas valdība turklāt atsaucas uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības tiesību normas nevar interpretēt tā, lai tās zaudētu savu saturu.
97.

Visbeidzot treškārt, ir jānorāda, ka Latvijas valdība veiktos pasākumus pamato ar vajadzību nodrošināt muitas iestāžu veiktās kontroles lielāku efektivitāti. Šajā ziņā tiek norādīts – ņemot vērā, ka attiecībā uz diplomātiskajām un konsulārajām misijām nav iespējams veikt kontroles pasākumus, šo kontroli var veikt tikai attiecībā uz komersantiem, kam ir jāmaksā akcīzes nodoklis vai kuriem ir uzdots piemērot atbrīvojumu no šā nodokļa, it īpaši gadījumā, ja tiek piešķirts atbrīvojums no pienākuma saņemt iepriekš minēto iepriekšējo atļauju.
55.

Vēl jo vairāk, Direktīvas 2008/48 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts angļu valodas versijā attiecas uz “the interest rate applicable in the case of late payments as applicable at the time of the conclusion of the credit agreement and the arrangements for its adjustment”. Līdzīgi franču valodas versijā ir minēts “le taux d’intérêt applicable en cas de retard de paiement applicable au moment de la conclusion du contrat de crédit et les modalités d'adaptation de ce taux”.
31.

Pirmkārt, jautājums, kas ir uzdots Tiesai, nav par to, vai tabakas izstrādājumus var pārdot ar tirdzniecības automātu starpniecību (vai arī par to, vai tabakas izstrādājumu pārdošanu ar tirdzniecības automātu starpniecību var ierobežot attiecībā uz personām, kas pārsniedz likumā noteikto šo izstrādājumu iegādes vecumu). Jautājums ir par to, vai tad, ja, kā tas, šķiet, ir Vācijā, valsts tiesiskais regulējums ļauj tabakas izstrādājumus tirgot ar tirdzniecības automāta starpniecību, šajā automātā var, pirmām kārtām, pilnībā noslēpt pieprasītos brīdinājumus par ietekmi uz veselību uz tabakas izstrādājumiem, kas tajā atrodas, un, otrām kārtām, uz šo izstrādājumu izvēles pogām izvietot attēlus, uz kuriem nav izvietoti šie brīdinājumi. Šis jautājums ietilpst Direktīvas 2014/40 piemērošanas jomā, jo viens no šīs direktīvas mērķiem saskaņā ar tās 1. panta b) punktu ir tādu valsts noteikumu tuvināšana, kuri attiecas uz “dažiem tabakas izstrādājumu marķējuma un iepakojuma aspektiem, tostarp brīdinājumiem par ietekmi uz veselību”. Nekas nenorāda uz to, ka attiecīgo tabakas izstrādājumu marķējuma un iepakojuma “aspektu” saskaņošana būtu ierobežota ar to pārdošanu ar konkrētiem līdzekļiem.
14.

Ņemot vērā šos apsvērumus, Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai sabiedriskās televīzijas audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu televīzijas skatītājiem var uzskatīt par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību Direktīvas [2006/112] 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja valsts to finansē subsīdiju veidā, turklāt televīzijas skatītāji par apraidi nemaksā nodevas, vai arī tā nav pakalpojumu sniegšana par atlīdzību šīs tiesību normas izpratnē un neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā? 2) Ja atbilde ir tāda, ka sabiedriskās televīzijas skatītājiem sniegtie audiovizuālo mediju pakalpojumi ietilpst Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta darbības jomā, vai ir jāuzskata, ka tie ir no nodokļa atbrīvotas piegādes Direktīvas [2006/112] 132. panta 1. punkta q) apakšpunkta izpratnē, un vai ir pieļaujams valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šī darbība ir atbrīvota no nodokļa tikai no valsts budžeta saņemtā maksājuma dēļ, ko sabiedriskā televīzija saņem neatkarīgi no tā, vai šai darbībai ir arī komerciāls raksturs? 3) Vai saskaņā ar Direktīvas 2006/112 168. pantu ir pieļaujama prakse, saskaņā ar kuru tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu par pirkumiem ir atkarīgas ne tikai no pirkumu izmantošanas veida (darbībai, par kuru uzliek vai neuzliek nodokli), bet arī no šo pirkumu finansēšanas veida, proti, no saviem ieņēmumiem (reklāmas pakalpojumi u.c.), no vienas puses, un no valsts subsīdijām, no otras puses, un saskaņā ar kuru tiesības uz pilnīgu priekšnodokļa atskaitīšanu ir tikai par pirkumiem, kas finansēti no saviem ieņēmumiem, bet ne tiem, kas finansēti no valsts subsīdijām, un turklāt ir nepieciešama to nošķiršana? 4) Ja tiek uzskatīts, ka sabiedriskās televīzijas darbība ietver gan piegādes, par kurām uzliek nodokli, gan tādas, par kurām to neuzliek, un ņemot vērā to jaukto finansējumu – kādā apmērā ir tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu šādu pirkumu gadījumā un kādi kritēriji ir jāpiemēro to noteikšanai?”
15.

Savukārt saskaņā ar 2014. gada 10. aprīļa rēķinu piegādātāja iegādājās minēto lauksaimniecības tehniku no uzņēmuma Apvienotajā Karalistē, tādēļ piegādātāja Bulgārijā bija īstenojusi [preču] iegādes Kopienas iekšienē. Tomēr, veicot piegādātājas nodokļu revīziju, 2016. gada jūnijā tika konstatēts, ka no tām izrietošais nodokļu parāds, kaut arī bija deklarēts, tomēr lielā mērā nebija samaksāts. Pret to tika izvirzīti prasījumi lēmumā par nodokļu apmēra precizēšanu (turpmāk tekstā – “lēmums par nodokli”) par atlikušo nodokļu parādu, kam pieskaitīti attiecīgie nokavējuma procenti sākot no 2014. gada aprīļa.
151.

Proti, kā es jau norādīju šajos secinājumos, Vispārējā tiesa šajā ziņā ir lēmusi pārsūdzētā sprieduma 141. punktā. Pirms tā satura izklāstīšanas, apgalvojot, ka, ja nodokļu pasākums tiek piešķirts integrētam uzņēmumam, Komisija var salīdzināt nodokļu nastu, kas izriet no šī pasākuma piemērošanas, ar to, kas izriet no “normālu” nodokļu piemērošanas neatkarīgam uzņēmumam, kurš atrodas salīdzināmā situācijā, Vispārējā tiesa ir precizējusi, ka nesaistītu pušu darījuma princips izriet no valsts tiesībām un it īpaši ka, “tā kā valsts nodokļu noteikumos nav paredzēta nošķiršana starp integrētiem uzņēmumiem un neatkarīgiem uzņēmumiem aplikšanas ar uzņēmumu ienākuma nodokli mērķiem, šo tiesību nolūks ir aplikt ar nodokli peļņu, kas izriet no šī integrētā uzņēmuma saimnieciskās darbības tādējādi, it kā tā izrietētu no darījumiem, kas ir veikti atbilstoši tirgus cenai”. Tādējādi, identificējot nesaistītu pušu darījuma principa juridisko pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 145. punktā būtībā uzskatīja, ka šis princips ir piemērojams šajā lietā, jo Luksemburgas Nodokļu kodeksa mērķis bija vienādi aplikt ar uzņēmumu ienākuma nodokli integrētus un neatkarīgus uzņēmumus.
38.

Attiecīgi jēdziens “prognozējamais svarīgums” ir jāinterpretē saskaņā ar Direktīvas 2011/16 5. pantu, skatot to kopsakarā ar 1. panta 1. punktu. Šajā ziņā primāri ir jāpārbauda tiesiskā regulējuma formulējums un leģislatīvais konteksts (par to a) apakšpunktā), kā arī mērķis (par to b) apakšpunktā). Tā kā ESAO Nodokļu paraugkonvencijas komentāra teksts tika grozīts pēc Direktīvas 2011/16 pieņemšanas (par to c) apakšpunktā) un direktīvas formulējums ir grozīts no 2021. gada 22. marta (par to d) apakšpunktā), šajā gadījumā papildus ir jāizskata šo grozījumu nozīme.
102.

Līdz ar to uzskatu, ka valsts tiesai, kas izskata tādu lietu kā pamatlieta, savas valsts tiesības, cik vien iespējams, ir jāinterpretē, ņemot vērā Direktīvas 2000/78 tekstu un mērķi, lai sasniegtu šajā direktīvā paredzēto rezultātu, proti, integrēt personas, kurām ir tāda invaliditāte kā aklums, darba vidē, šajā gadījumā saistībā ar tiesas piesēdētāja algotu darbību, un šīs personas no darbības veikšanas izslēgt tikai tad, ja tās nav spējīgas izpildīt uzdevumus, kuri izriet no to pienākumiem. Uzsveru, ka ir svarīgi izvairīties no aizspriedumainas attieksmes šajā ziņā, uzreiz izslēdzot šīs personas tādēļ, ka tās nevar redzēt. Ir svarīgi pārbaudīt, vai šīs personas ar īpašu palīdzību vai bez tās ( 46 ) ir spējīgas veikt tiesas piesēdētāja darbību, attiecībā uz kuru tās pašas nav lūgušas atbrīvojumu.
23.

Pārsūdzētā sprieduma 64.–76. punktā Vispārējā tiesa piemēroja principus, kurus Tiesa bija noteikusi spriedumā WDFG, un noraidīja Sigma vienīgā prasības pamata pirmo iebildumu, ar ko pēdējā minētā apgalvoja, ka strīdīgais pasākums nav selektīvs, jo to piemēroja visiem uzņēmumiem, kuri ir uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātāji, un tajā paredzētā priekšrocība netika rezervēta īpašai uzņēmumu kategorijai. Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka no risinājuma, kuru Tiesa ir izmantojusi spriedumā WDFG, izriet, ka “selektivitātes konstatēšana obligāti neizriet no tā, ka daži uzņēmumi nevar saņemt ar aplūkoto pasākumu paredzēto priekšrocību juridisko, ekonomisko vai praktisko ierobežojumu dēļ, kas tiem traucē veikt darījumu, no kā ir atkarīga šīs priekšrocības saņemšana, taču var izrietēt no tā, ka tiek konstatēts vienīgi darījums, kas, kaut arī ir salīdzināms ar to, no kā ir atkarīga attiecīgās priekšrocības piešķiršana, nesniedz tiesības uz to”. Tā turpināja, precizējot, ka no tā “izriet, ka nodokļu pasākums var būt selektīvs, pat ja jebkurš uzņēmums var brīvi izvēlēties veikt darījumus, no kuriem ir atkarīga šajā pasākumā paredzētās priekšrocības piešķiršana”. Pārsūdzētā sprieduma 70. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka “tādējādi uzsvars tika likts uz selektivitātes jēdzienu, kas balstīts uz atšķirību starp uzņēmumiem, kuri izvēlas veikt konkrētas darbības, un citiem uzņēmumiem, kas izvēlas neveikt tās, nevis uz atšķirību starp uzņēmumiem, ņemot vērā to konkrētās īpašības”.
100.

Pirmkārt, es uzskatu, ka, lai lēmuma par izraidīšanu sekas attiecībā uz personu būtu beigušās un šī persona varētu no jauna iegūt uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, ir nepieciešams, lai tā būtu pametusi šīs dalībvalsts teritoriju, reāli izbeidzot savu uzturēšanos šajā valstī. Šajā gadījumā administrācijai būtu jāpārbauda, vai persona patiešām ir veikusi visus nepieciešamos pasākumus, lai pierādītu, ka vairs neuzturas minētajā dalībvalstī. Šādi aspekti, kas mainās atkarībā no aplūkotā uzturēšanās veida, var būt nozīmīgi, lai noteiktu uzturēšanās pārtraukšanas uzņēmējā dalībvalstī reālo un faktisko raksturu. Ja attiecīgā persona uzturējās uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar Uzturēšanās direktīvas 6. pantu un tika izraidīta tādēļ, ka tā vairs neatbilda šo tiesību saglabāšanas nosacījumiem atbilstoši šīs direktīvas 14. pantam, tad pierādījumus, kas šai personai jāsniedz, lai pierādītu, ka tā ir reāli pametusi šo teritoriju, to rakstura dēļ un tādēļ, ka attiecīgajai personai nav bijis laika integrēties uzņēmējā dalībvalstī, ir vieglāk sniegt. Kā Tiesa jau ir noteikusi savā judikatūrā, Savienības pilsonis, kas īsteno tiesības, kuras viņam ir piešķirtas Uzturēšanās direktīvas 6. panta 1. punktā, nav paredzējis apmesties uz dzīvi uzņēmējā dalībvalstī tādā veidā, kas būtu labvēlīgs ģimenes dzīves izveidošanai vai nostiprināšanai šajā pēdējā minētajā dalībvalstī ( 48 ). Turpretim, ja attiecīgā persona ir uzturējusies uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar šīs direktīvas 7. pantu, pierādījumi, kas jāsniedz ieinteresētajai personai, ir komplicētāki. Piemēram, šim pilsonim būs jāspēj pierādīt, ka viņš ir lūdzis svītrošanu no iedzīvotāju reģistra, īres līguma vai ūdensapgādes un elektroenerģijas līgumu izbeigšanu, pārcelšanu, izslēgšanu no profesionālās integrācijas pakalpojumu saņemšanas vai citu attiecību, kas liecina par pastāvīgu dzīvi, pārtraukšanu. Šajā ziņā jāsecina – lai arī prombūtnes ilgums no uzņēmējas dalībvalsts pats par sevi nevar būt noteicošs vai tikt izmantots viens pats, tas var būt viens no svarīgiem aspektiem, kas jāņem vērā valsts iestādēm. Pats par sevi saprotams, ka ilgs prombūtnes laikposms liecina par labu reālai un faktiskai uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī – un tādējādi lēmuma par izraidīšanu tiesisko seku – beigām.
17.

Bakati Plus apstrīdēja otrās instances administratīvo lēmumu Szegedi Törvényszék (Segedas pirmās instances tiesa, bijusī Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság, Ungārija) ( 6 ), kas uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai ar [..] Direktīvas 2006/112/EK [..] 147. pantu ir saderīga dalībvalsts prakse, saskaņā ar kuru jēdziens “personīgā bagāža”, kas ir konceptuāls elements no pievienotās vērtības nodokļa atbrīvotajām preču piegādēm ārvalstu ceļotājiem, tiek identificēts ar Ņujorkā 1954. gada 4. jūnijā parakstītajā Konvencijā par muitas atvieglojumiem tūrismam un tās papildprotokolā lietoto personiskas lietošanas priekšmetu jēdzienu un Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/2446, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 952/2013 attiecībā uz sīki izstrādātiem noteikumiem, kuri attiecas uz dažiem Savienības Muitas kodeksa noteikumiem [ ( 7 )], 1. panta 5. punktā definēto jēdzienu “bagāža”? 2) Ja atbilde uz iepriekšējo prejudiciālo jautājumu ir noliedzoša, kā ir jādefinē PVN direktīvas 147. pantā lietotais jēdziens “personīgā bagāža”, ņemot vērā, ka minētajā direktīvā tas nav definēts? Vai ar Savienības tiesību normām ir saderīga valsts prakse, saskaņā ar kuru dalībvalsts nodokļu iestādes ņem vērā tikai “vārdu parasto nozīmi”? 3) Vai PVN direktīvas 146. un 147. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja nodokļa maksātājam nav tiesību uz atbrīvojumu no nodokļa preču piegādēm ārvalstu ceļotājiem saskaņā ar minētās direktīvas 147. pantu, attiecīgā gadījumā ir jāpārbauda, vai ir piemērojams atbrīvojums no nodokļa preču piegādēm eksportam saskaņā ar šīs direktīvas 146. pantu arī tad, ja nav nokārtotas Savienības Muitas kodeksā un deleģētajā tiesiskajā regulējumā paredzētās muitas formalitātes? 4) Ja uz iepriekšējo prejudiciālo jautājumu tiek atbildēts tādējādi, ka tad, ja nav piemērojams atbrīvojums no nodokļa ārvalstu ceļotājiem, darījumu var atbrīvot no PVN kā preču piegādi eksportam, tiesisko darījumu var kvalificēt kā no PVN atbrīvotu preču piegādi eksportam, pretēji nodomam, kuru klients ir paudis pieteikuma iesniegšanas brīdī? 5) Ja uz trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai – tādā gadījumā kā aplūkotais, kurā rēķina izsniedzējs preču piegādes brīdī zināja, ka preces tika nopirktas tālākpārdošanai, bet ārvalstu pircējs tomēr vēlējās tās izvest no valsts teritorijas saskaņā ar ārvalstu ceļotājiem piemērojamo režīmu, un līdz ar to rēķina izsniedzējs rīkojās negodprātīgi, jo nosūtīja nodokļa atmaksas pieteikuma veidlapu, kas ir jāaizpilda minētajā režīmā, un atmaksāja pārnesto pievienotās vērtības nodokli, piemērojot atbrīvojumu no nodokļa ārvalstu ceļotājiem, – ar PVN direktīvas 146. un 147. pantu un Savienības tiesību nodokļu neitralitātes un samērīguma principiem ir saderīga dalībvalsts prakse, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsaka tāda nodokļa atmaksu, kas ir deklarēts nepareizi un samaksāts par preču piegādēm ārvalstu ceļotājiem, nekvalificējot šos darījumus kā preču piegādes eksportam un neveicot attiecīgas korekcijas, lai arī nav apstrīdams, ka preces tika izvestas no Ungārijas kā ceļotāju bagāža?”
99.

Tomēr Regulā Nr. 1069/2009 nekādi nav paredzēta šāda atšķirīga klasificēšana atkarībā no darbībām, kuras tiek veiktas ar attiecīgajiem materiāliem. Kā izriet no Regulas Nr. 1069/2009 29. apsvēruma un 7. panta, vienīgais atbilstošais kritērijs, lai klasificētu dzīvnieku izcelsmes blakusproduktus, ir riska pakāpe, nevis veiktā darbība. Tādējādi dzīvnieku izcelsmes blakusprodukta klasificēšana kategorijās attiecas uz visām darbībām, kuras tiek veiktas ar blakusproduktu no tā savākšanas līdz tā izmantošanai vai iznīcināšanai. No tā izriet, ka materiālu, uz kuriem attiecas Regula Nr. 1069/2009, maisījums, kurā ir nebīstamie atkritumi, nevar tikt klasificēts stingrākā kategorijā, kas šajā gadījumā ir otrā kategorija, vienīgi tā pārvadāšanas nolūkos.