ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 7. septembrī ( )

Lieta C‑249/02

Portugāles Republika

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Prasība atcelt tiesību aktu – Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELVGF – Dalībvalsts faktiskie izdevumi, kas ir mazāki par Komisijai iesniegtajā izdevumu aplēsē minētajiem – Veicamo avansa maksājumu samazinājums nākamajā finanšu gadā – Komisijas ģenerāldirektora vēstule, kurā dalībvalsts tiek informēta par šo samazinājumu – Prasības pieņemamība





1. Portugāles Republika prasa atcelt Eiropas Kopienu Komisijas Lauksaimniecības ģenerāldirektora 2002. gada 18. aprīļa vēstuli ( ), ar kuru, pamatojoties uz Komisijas 1999. gada 23. jūlija Regulas (EK) Nr. 1750/1999 ( ) 39. panta 3. punktu, tiek piemērots 2002. finanšu gadā lauku attīstības plānu (turpmāk tekstā – “LAP”) finansēšanai saņemto divu avansa maksājumu samazinājums EUR 4 583 055,83 apmērā.

I – Atbilstošās tiesību normas

2. Ņemot vērā lielo jautājumu daudzumu, kas celti šajā prasībā atcelt tiesību aktu, ir sīki jāizklāsta Kopienas tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tie ir jāizvērtē.

A – Lauku attīstības plāni: mērķis, sagatavošana un finanšu aspekti

1. Regula (EK) Nr. 1257/1999 ( )

3. Šī regula nosaka Kopienas atbalstu noturīgai lauku attīstībai, kas pavada un papildina pārējos kopējās lauksaimniecības politikas instrumentus (1. pants). Pēc attiecīgo pasākumu izklāstīšanas II sadaļā ( ), III sadaļā ar nosaukumu “programmas” ir noteikts, ka LAP gatavo ģeogrāfiskā līmenī, ko uzskata par vispiemērotāko (41. panta 1. punkts).

4. Noteikdama plānu saturu (43. pants), tā turklāt paredz, ka:

– “[..] Tos gatavo kompetentās iestādes, ko ieceļ dalībvalsts, un dalībvalsts tos iesniedz Komisijai pēc tam, kad ir notikusi apspriešanās ar kompetentajām iestādēm un organizācijām attiecīgajā teritoriālajā līmenī” (41. panta 1. punkts).

– “Lauku attīstības plāni aptver septiņu gadu periodu, sākot no 2000. gada 1. janvāra” (42. pants).

– “1. Lauku attīstības plānus iesniedz ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc šīs regulas stāšanās spēkā. 2. Komisija novērtē iesniegtos plānus, lai noteiktu, vai tie saskan ar šo regulu. Pamatojoties uz plāniem, tā apstiprina lauku attīstības programmas dokumentus saskaņā ar procedūru, kas minēta Regulas (EK) Nr. 1260/1999 ( ) 50. panta 2. punktā, sešu mēnešu laikā pēc plānu iesniegšanas” (44. pants).

5. Turklāt 46. pantā noteikts, ka ELVGF Garantiju nodaļas sniegtais Kopienas atbalsts lauku attīstībai “ir pakļauts ikgadējai finanšu plānošanai un uzskaitei [..]” (1. punkts); ka “Komisija veic sākotnējo sadali starp dalībvalstīm katru gadu, izmantojot objektīvus kritērijus, kuros ņem vērā konkrēto situāciju un vajadzības, un pasākumus, kas jo īpaši jāveic atbilstoši vides aizsardzības prasībām, lai radītu darba vietas un saglabātu ainavu” (2. punkts); un visbeidzot, ka, “sākotnējo sadali koriģē, pamatojoties uz faktiskajiem izdevumiem un pārskatītajām izdevumu prognozēm, ko iesniedz dalībvalstis, ievērojot programmas mērķus, un tā ir atkarīga no pieejamajiem resursiem [..]” (3. punkts).

Turklāt jāatgādina, ka “ELVGF Garantiju nodaļas finanšu atbalstu var sniegt avansa maksājumu veidā programmu īstenošanai un maksājumu veidā, lai segtu izdevumus” (47. panta 3. punkts).

50. pantā ietverti īstenošanas noteikumi ( ), kuros regulēta LAP dokumentu iesniegšana un pārskatīšana, finanšu plānošana, jo īpaši, lai nodrošinātu budžeta disciplīnu, dalību finansēšanā, uzraudzība un novērtēšana, kā arī kārtība, kā nodrošināt atbilstību starp lauku attīstības pasākumiem un tirgus organizāciju ieviestajiem atbalsta pasākumiem.

2. Regula Nr. 1750/1999 ( )

6. Regulu Nr. 1257/1999 papildināja ar Regulu Nr. 1750/1999 ( ), kurā ir izdarīti daudzi grozījumi ( ) un kuru īpaši atcēla ar Regulu (EK) Nr. 445/2002 ( ), kuru aplūkošu turpinājumā ( ).

7. Šī piemērošanas regula paredz noteikumus arī attiecībā uz LAP, nosakot, ka tie sagatavojami saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 43. pantu “atbilstoši šīs regulas pielikumā sīki izklāstītajām prasībām”, un ka to apstiprinājums “nosaka Kopienas atbalsta kopsummu” ( ) (33. panta 1. un 2. punkts).

8. No finanšu viedokļa jāņem vērā 37. panta 1. punkts, kurā noteikts:

“Ne vēlāk kā katra gada 30. septembrī dalībvalstis nosūta Komisijai šādu informāciju par katru lauku attīstības plānošanas dokumentu un katru vienoto plānošanas dokumentu saskaņā ar 2. mērķi, ja lauku attīstības pasākumus finansē ELVGF Garantiju nodaļa:

a) ziņojumu par izdevumiem, kas radušies attiecīgajā finanšu gadā, un izdevumiem, kas būs jāsedz līdz minētā gada beigām un uz kuriem attiecas Kopienas atbalsts, kā noteikts šīs regulas 33. panta 2. punktā, un

b) pārskatītu izdevumu aplēsi turpmākajiem finanšu gadiem līdz attiecīgā plānošanas perioda beigām, nepārsniedzot asignējuma summu katrai dalībvalstij.

Šo informāciju nosūta tabulas formā, izmantojot Komisijas piedāvāto elektronisko paraugu.” ( )

9. 39. panta 1. punktā noteikts, ka “par jebkuru konkrēto finanšu gadu paziņotos izdevumus katrai dalībvalstij finansē, nepārsniedzot summas, kas paziņotas Komisijai saskaņā ar 37. panta 1. punkta b) apakšpunktu un ko sedz attiecīgā finanšu gada budžetā atvēlētie līdzekļi”.

Tomēr faktiski veiktie izdevumi var atšķirties no aplēsē paredzētajiem. Šādas neatbilstības tiek regulētas 39. panta atlikušajos punktos ( ). Šajā gadījumā būtisks ir 3. punkts:

“3. Gadījumā, ja dalībvalsts finansētie faktiskie izdevumi attiecīgajā gadā ir zemāki par 75 % no 1. punktā paredzētā apmēra, izdevumi nākamajam finanšu gadam ir jāsamazina par vienu trešdaļu no starpības starp šo slieksni vai summām, kas iegūtas, piemērojot 1.a punktu, gadījumā, ja tā ir mazāka par šo slieksni, un faktiskajiem izdevumiem attiecīgā finanšu gadā.

Šis samazinājums nav jāņem vērā, nosakot faktiskos izdevumus finanšu gadā, kas seko tam gadam, kurā samazinājums tika veikts.” ( )

Tomēr saskaņā ar tā paša 39. panta 4. punktu “šā panta 3. punktu nepiemēro pirmajam to izdevumu pārskatam, kas paredzēti lauku attīstības plānošanas dokumentā vai vienotajā plānošanas dokumentā saskaņā ar 2. mērķi, attiecībā uz lauku attīstības pasākumiem, ko finansē ELVGF Garantiju nodaļa”. ( )

10. Visbeidzot, saskaņā ar Regulas Nr. 1750/1999 50. pantu tā tiek piemērota “Kopienas atbalstam no 2000. gada 1. janvāra”.

3. Regula Nr. 445/2002 ( )

11. Kā jau esmu norādījis iepriekš ( ), ar šo regulu, kas stājās spēkā 2002. gada 22. martā ( ), tika īpaši atcelta Regula Nr. 1750/1999, nosakot, ka “atsauces uz atcelto regulu uzskata par atsaucēm uz šo regulu, un tās lasa saskaņā ar III pielikumā doto korelācijas tabulu” (65. pants).

12. Jāņem vērā, ka vairākas Regulas Nr. 445/02 normas atkārto Regulas Nr. 1750/1999 noteikumus, būtībā to padarot par konsolidētu redakciju ( ). Tā notiek ar 40. pantu, 41. panta 1. punktu – kas atbilst, attiecīgi, Regulas Nr. 1750/1999 33. panta 1. un 2. punktam, Regulas Nr. 1750/1999 37. pantam atbilstošo 47. pantu un Regulas Nr. 1750/99 39. pantam atbilstošo 49. pantu.

13. Tomēr, neatkarīgi no loģiskajām atšķirībām, kas izriet no atsauces uz vienu vai otru normu ( ), Regulā Nr. 445/2002 vērojamas vairākas izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējo regulu. Neskarot pārējās izmaiņas ( ), būtu jāpievērš uzmanība grozījumiem, kas izdarīti 49. panta 5. punktā, saskaņā ar kuru “4. punktu nepiemēro 2000. finanšu gada pirmajam to izdevumu pārskatam, kas paredzēti lauku attīstības plānošanas dokumentā vai vienotajā plānošanas dokumentā saskaņā ar 2. mērķi, attiecībā uz lauku attīstības pasākumiem, ko finansē ELVGF Garantiju nodaļa”. Regulas Nr. 1750/1999 ( ) 39. panta 4. punktā nebija formulējuma “2000. finanšu gada”.

B – Kopējās lauksaimniecības politikas finansēšana

14. Regula (EK) Nr. 1258/1999 ( ) konkretizējot gadījumus, kad pieejams finansējums no ELVGF Virzības nodaļas un Garantiju nodaļas, 6. panta 1. punktā dalībvalstīm uzliek pienākumu regulāri nosūtīt Komisijai “šādu informāciju par akreditētajiem maksātājiem un koordinējošām institūcijām, kā arī par fonda Garantiju nodaļas finansētajiem darījumiem:

a) izdevumu pārskatus un finanšu vajadzību aplēses;

b) gada pārskatus, kam pievieno informāciju, kas vajadzīga kontu dzēšanai, un apstiprinājumu par nodoto rēķinu pilnīgumu, precizitāti un ticamību”.

15. Tajā turklāt tiek noteikts, ka Komisija, apspriedusies ar fonda komiteju ( ), pieņem lēmumus par “mēneša avansa maksājumiem, kuru pamatā ir akreditēto maksātāju veiktie izdevumi” (7. panta 2. punkta pirmā daļa) un noskaidro “maksātāju kontus līdz 30. aprīlim, gadu pēc attiecīgā finanšu gada, ņemot vērā 6. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto informāciju”. Lēmums par kontu dzēšanu attiecas uz iesniegto rēķinu pilnīgumu, precizitāti un ticamību. Minētais lēmums nekavē pieņemt turpmāku lēmumu saskaņā ar 4. punktu ( ) (tā paša 7. panta 3. punkts).

16. Tāpat man jānorāda, ka Regula Nr. 1258/1999 attiecas “uz izdevumiem, kas veikti sākot no 2000. gada 1. janvāra” (20. panta otrā daļa).

17. Visbeidzot jānorāda, ka Regula Nr. 729/70 ( ), kas bija spēkā pirms Regulas Nr. 1258/1999, tika īstenota ar Regulu (EK) Nr. 1663/95 ( ), kuru arī piemēro ar noteikumu, ka atsauces uz Regulu Nr. 729/1970 uzskatāmas par izdarītām uz to aizstājošo regulu ( ).

C – Lēmumu pieņemšana Komisijā

18. EKL 211. pants Komisijai piešķir “patstāvīgas lēmējtiesības”, un Komisijas reglamenta 4. pantā ( ) paredzēti četri šo tiesību izmantošanas veidi:

a) sanāksmēs,

b) ar rakstisku procedūru saskaņā ar 12. pantu,

c) ar pilnvarošanu saskaņā ar 13. pantu, vai

d) ar deleģēšanu saskaņā ar 14. pantu.

19. Pilnvarojumu par labu vienam vai vairākiem Komisijas locekļiem var “tālāk deleģēt ģenerāldirektoriem un dienestu vadītājiem”, ja vien tas netiek skaidri aizliegts (13. pants). Komisija var deleģēt vadības vai administratīvu pasākumu pieņemšanu arī “ģenerāldirektoriem un dienestu vadītājiem” (14. pants). Tomēr “lēmumus, kas pieņemti ar pilnvarošanas vai deleģēšanas procedūru, ieraksta dienas piezīmē, kuru reģistrē Komisijas nākamās sanāksmes protokolā” (15. pants).

II – Fakti

A – Portugāles Republikas LAP apstiprināšana

20. Portugāles Republika iesniedza Komisijai trīs LAP periodam no 2000. līdz 2006. gadam:

– 2000. gada 6. janvārī attiecībā uz Portugāles kontinentālo teritoriju ( ).

– 2000. gada 4. februārī attiecībā uz Azoru salu autonomo reģionu ( ).

– 2000. gada 22. februārī attiecībā uz Madeiras autonomo reģionu ( ).

21. Ar 2000. gada 22. novembra un 2001. gada 1. marta un 30. aprīļa lēmumiem Komisija attiecīgi apstiprināja LAP ( ). Abu šo lēmumu 2. panta 2. punktā, 1. punktā precizējot ELVGF Garantiju nodaļas piešķirto apjomu attiecībā uz plāna īstenošanai paredzēto pasākumu izdevumiem, noteikts, ka atbilstoši Regulas (EK) Nr. 296/96 ( ) 7. pantam 2000. budžeta gadā tiek ietverti maksātāju izdevumi, kas veikti sākot ar 1999. gada 16. oktobri. 3. panta 1. punktā noteikts, ka izdevumi ir pieņemami, sākot ar, attiecīgi, 2000. gada 6. janvāri, 4. un 22. februāri ( ).

B – Komisijas veiktā Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkta piemērošana

22. Piemērojot Regulas Nr. 1750/1999 ( ) 37. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ar 2000. gada 30. septembra paziņojumu Portugāles Republika iesniedza Komisijai savu izdevumu aplēsi plānošanas perioda turpmākajiem finanšu gadiem par katru LAP. Izdevumu apmērs 2001. finanšu gadam bija EUR 281 430 000.

23. Komisija, pamatojoties uz datiem, ko Portugāles iestādes tai ik mēnesi pārsūtījušas, atzīmēja, ka 2001. finanšu gadā Portugāles Republikas faktiskie izdevumi bija EUR 197 323 332,52, kas atbilst 70,11 % no šim finanšu gadam prognozētajiem izdevumiem.

24. ELVGF komitejā tika vairākkārt izskatīts jautājums par Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkta piemērošanu:

a) 2002. gada 22. janvāra tikšanās protokolā ietvertas ziņas par soda sankcijām, kas piemērojamas vairākām dalībvalstīm par lauku attīstības budžeta aplēšu neizpildi ELVGF 2001. finanšu gadā, īpaši minot Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punktu (6. punkta 1. apakšpunkts). Taču šis punkts no darba kārtības tika izņemts, ievērojot iekšējās procedūras apsvērumus, tā kā pirms soda sankciju noteikšanas bija jākonstatē uz konkrēto finanšu gadu attiecināmo dalībvalstu izdevumu kopsumma, par ko ziņas būtu iegūstamas tikai pēc 2002. gada 31. janvāra, kad noslēdzas ELVGF Garantiju nodaļas 2001. finanšu gads.

Tajā pašā sanāksmē ar nosaukumu “Ziņas par lauku attīstības izdevumu aplēsēm ELVGF 2002. finanšu gadā, kas pārskatītas atbilstoši Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punktam” protokolēts, ka Komisijas pārstāvis ir izklāstījis to aprēķināšanas metodes (6. punkta 2. apakšpunkts).

b) 2002. gada 19. februāra sanāksmes protokolā ietverta līdzīga informācija, arī īpaši minot Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkta piemērošanu (6. punkts).

Turklāt tajos fiksēts, ka Komisijas pārstāvis ir norādījis uz soda sankciju piemērošanu sešām dalībvalstīm, kuru izdevumi saistībā ar LAP īstenošanu nav sasnieguši 75 % no paredzētajiem, tām darot zināmu, ka tās tikšot ar vēstuli informētas par dienu, ar kuru šīs summas tiks atskaitītas no ikmēneša avansa maksājumiem.

25. Ar šajā tiesvedībā apstrīdēto vēstuli, kas adresēta Instituto Nacional de Garantia Agrícola (Valsts Lauksaimniecības garantijas institūtam, turpmāk tekstā – “INGA”) ( ), ir paziņots, ka ELVGF 2001. finanšu gadā izdevumi bija EUR 197 323 332,52 apmērā, šai summai nesasniedzot 75 % no izdevumu aplēsē paredzētajiem EUR 281 430 000,00 un tādēļ ir jāpiemēro Regulas (EK) Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkts, norādot uz pielikumā pievienoto dokumentu AGRI/46059/2001 (Rev. 2), kas tika apspriests ELVGF komitejā 2002. gada 19. februārī un ietver detalizētu aprēķinu ( ). Pamatojoties uz minēto pantu, vēstulē tika paziņots par samazinājuma EUR 4 583 055,83 apmērā piemērošanu 2002. gada avansa maksājumiem, to pieskaitot B01-41 kategorijai (grāmatojumu noskaidrošana un avansa maksājumu samazinājums/korekcija), neskarot summas, kas attiecībā uz dalībvalsti atzītas Lēmumā 2000/426/EK ( ).

26. 2002. gada 19. aprīļa sanāksmes laikā ELVGF komiteja no jauna izskatīja jautājumu par Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punktā paredzētā samazinājuma piemērošanu. Pēc Dānijas delegācijas lūguma priekšsēdētājs iepazīstināja ar Komisijas juridiskā dienesta paziņojumu, apstiprinot, ka minētais samazinājums ir klasiska finanšu korekcija, kas tiks izdarīta, veicot atskaitījumu no avansa maksājumiem attiecīgajām dalībvalstīm 2002. gada jūnijā vai augustā.

27. 2002. gada 22. maija un 19. jūnija sanāksmju laikā ELVGF komiteja tika iepazīstināta ar avansa maksājumiem, kas pārskaitāmi dalībvalstīm, attiecīgi, 2002. gada jūnijā un jūlijā, ņemot vērā 2002. gada aprīļa un maija izdevumus. Šajās sanāksmēs avansa maksājumu apmērs tika noteikts, ņemot vērā pozitīvās un negatīvās korekcijas, kas veiktas attiecībā uz dalībvalstu deklarētajiem izdevumiem.

28. Ar 2002. gada 27. maija un 24. jūnija lēmumiem, ko parakstīja Lauksaimniecības komisārs, Komisija noteica dalībvalstīm, attiecīgi, 2002. gada aprīlī un maijā veicamā avansa maksājuma apmēru. Šajos lēmumos tiek vienīgi norādītas valstīm piešķiramās kopsummas, nepiedāvājot sīkākus paskaidrojumus.

29. Visbeidzot jāmin, ka ar 2002. gada 12. jūnija Lēmumu 2002/461/EK ( ) Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 3. punktu noskaidroja dalībvalstu grāmatojumus saistībā ar ELVGF Garantiju nodaļas 2001. finanšu gadā apmaksātajiem izdevumiem.

III – Tiesvedība Tiesā

30. 2002. gada 1. jūlijā Portugāles Republika iesniedza prasību Tiesas kancelejā.

31. Eiropas Kopienu Komisija iesniedza savu iebildumu rakstu, lūdzot atzīt prasību par nepieņemamu vai jebkurā gadījumā to noraidīt, piespriežot prasītājai segt tiesāšanās izdevumus.

32. Līdz ar replikas raksta un atbildes uz replikas rakstu iesniegšanu beidzās tiesvedības rakstveida posms.

33. 2004. gada 1. jūlijā pēc prasītājas lūguma tika noturēta tiesas sēde, kurā piedalījās arī atbildētājs un tika paziņots, ka secinājumi tiks sniegti 2004. gada 7. septembrī.

IV – Juridiskais pamatojums

34. Pirmkārt, celta iebilde par prasības pieņemamību, jo Komisija uzskata, ka prasība ir vērsta pret tīri informatīva rakstura vēstuli. Pārējā daļā prasības analīzē tiek iztirzāti Portugāles Republikas izvirzītie atcelšanas pamati.

35. Tomēr abi jautājumi ir savstarpēji saistīti, jo attiecīgās vēstules juridiskais raksturs var būtiski ietekmēt kompetences trūkuma aspektu, kuru kā pamatiebildumu izvirza prasītāja.

A – Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību

1. Pamatojums

36. Komisija lūdz atzīt prasību par nepieņemamu tāpēc, ka tā būtībā uzskata, ka prasība atcelt tiesību aktu ir ceļama vienīgi pret aktiem, kas rada obligātas tiesiskas sekas, un tas tā nav gadījumā ar apstrīdēto vēstuli, kura negroza arī tiesiskos stāvokļus, bet gan, ievērojot ELVGF komitejas 2002. gada 19. februāra sanāksmē paziņoto, ietver tīri informatīva rakstura saturu un ir Kopienas un dalībvalstu starpā notiekošās sadarbības ietvaros veikta vienkārša sarakste starp Komisijas un Portugāles Republikas dienestiem par pasākumu, kas jau zināms, ņemot vērā komitejas sanāksmes.

Turklāt tā apgalvo, ka lēmumi, kam ir tiesiskas sekas un kas skar Portugāles Republikas intereses, ir 2002. gada 27. maija un 24. jūnija lēmumi attiecībā uz 2002. gada aprīļa un maija avansa maksājumiem, ar kuriem Lauksaimniecības komisārs ir veicis avansa maksājumu samazināšanas pasākumus.

37. Norādīdama uz to, ka ELVGF komitejas 2002. gada 22. janvāra sanāksmē neesot ticis izskatīts jautājums par kādas soda sankcijas piemērošanu, jo nebija precizēts katras valsts veikto izdevumu apmērs, un 2002. gada 19. februāra sanāksmē Komisija esot aprobežojusies ar informēšanu par savu nodomu piemērot soda sankcijas, Portugāles valdība uzskata, ka vēstule groza tās tiesisko stāvokli, būdama akts, saskaņā ar kuru tai ticis piemērots samazinājums, precīzi nosakot summu, un tādējādi tās saturs ir individuāls un konkrēts.

Tā apgalvo, ka līdz vēstules saņemšanai tai neesot bijis zināms nedz par to, ka Komisija būtu izlēmusi veikt samazinājumu, nedz arī par tā apmēru, nedz to, vai tas tiktu sadalīts pa attiecīgajiem 2002. finanšu gada ikmēneša avansa maksājumiem vai pilnā mērā attiecināts uz vienu mēnesi.

2002. gada 27. maija un 24. jūnija lēmumi, pēc tās domām, drīzāk esot īstenošanas pasākumi, pret kuriem nav ceļama prasība, jo tajos neesot norādīts, ka starp Portugāles Republikas faktiski veiktajiem un plānotajiem izdevumiem pastāv starpība, kas būtu mazāka par 75 %, nenorādot nedz piemērojamā soda sankciju, nedz tās summu.

38. Manuprāt, lai izlemtu jautājumu par to, vai prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama, jāņem vērā EKL 230. pants ( ), kā to interpretējusi Tiesa.

39. Prasībai atcelt tiesību aktu ir divējāds mērķis: uzraudzīt Kopienas tiesību ievērošanu no iestāžu puses un aizsargāt prasītāju (citu Kopienas iestāžu, dalībvalstu vai privātpersonu) tiesības attiecībā pret šo iestāžu darbībām ( ), judikatūrā atzīstot, ka sašaurināta prasības pieņemamības interpretēšana būtu nesaderīga ar šādu prasījuma tiesību mērķi ( ).

40. Šajā sakarā ir ticis uzsvērts, ka Eiropas Kopiena ir tiesiskuma Kopiena, tā kā nedz tās dalībvalstis, nedz tās iestādes nevar izvairīties no pārbaudes attiecībā uz savu darbību saderīgumu ar pamatlikumu, kas ir Līgums, kurā turklāt ir paredzēta pilnīga prasību celšanas un tiesvedības sistēma, kas vērsta uz to, lai Tiesai ļautu pārbaudīt iestāžu aktu likumīgumu ( ). Šīs sistēmas mērķis ir sniegt iespēju tieši celt prasību pret “jebkuriem iestāžu pieņemtiem tiesību aktiem, kas rada tiesiskas sekas” ( ).

41. Problēma slēpjas to apstākļu noskaidrošanā, kādos Kopienas akts rada tiesiskas sekas.

2. Tiesiskas sekas radoša akta jēdziens

42. Šo jēdzienu esmu iztirzājis jau agrāk ( ). Manuprāt, tas, ko esmu norādījis toreiz, pilnā mērā attiecināms arī uz tādiem gadījumiem kā šis, kurā tiek jautāts par seku apjomu attiecībā uz dalībvalsti.

43. Tiesa ir atzinusi, ka nedz akta nosaukumam, nedz tā formai principā nav nozīmes, jo noteicošais ir tā saturs un piemērojamība ( ), atzīdama par pieņemamu prasību, kas celta pret vēstuli ( ) vai mutisku lēmumu ( ). Atbilstoši šai nostājai tā izskatīja prasību par tāda Padomes nolēmuma atcelšanu, kurā dalībvalstis tika aicinātas Kopienas vārdā noslēgt starptautisku nolīgumu ( ), vai par tādu Komisijas paziņojuma atcelšanu, ar kuru direktīvas normu interpretācijas aizsegā dalībvalstīm tika uzlikti jauni pienākumi ( ).

44. Turpretim par nepieņemamām tikušas atzītas prasības, kas celtas pret aktiem, kam pašiem par sevi trūkst spējas radīt tiesības un pienākumus attiecībā pret citām personām, noraidot tās, kas vērstas pret iekšējās kārtības noteikumiem vai iekšējiem rīkojumiem, kuri nerada sekas ārpus akta izdevējiestādes ( ), vai pret Kopienā iedibinātu kārtību ( ). Par nepieņemamām atzītas arī prasības pret aktiem, kas pieņemti pirms vai pēc galīga lēmuma sarežģītā procesā. Trūkumi vēlāka iestādes gribu atspoguļojoša akta sagatavošanas materiālos ir jānorāda saistībā ar prasību, kas ceļama pret pašu aktu ( ), ar nosacījumu, ka sagatavošanas aktus var apstrīdēt autonomi, ciktāl, radot tiesiskas sekas, tiem ir noteicoša loma pamata prasībā. Tā paša iemesla dēļ prasības celšana nav iespējama attiecībā uz aktiem, kas aprobežojas vienīgi ar agrāku aktu atkārtošanu vai apstiprināšanu ( ), vai kam ir tīri izpildes pasākuma raksturs ( ).

3. Minētā jēdziena piemērošana šajā lietā

45. No iepriekš izklāstītā izriet, ka apstrīdētā vēstule ir uzskatāma par aktu, kas rada tiesiskas sekas.

46. Regulas Nr. 1750/99 39. panta 3. punktā ( ) paredzēta izdevumu samazinājuma atzīšana nākamajam finanšu gadam, ņemot vērā precīzus kritērijus ( ), no kā izriet vajadzība kompetentajai iestādei pieņemt lēmumu, kurā tiek precizēts samazinājums, sniedzot attiecīgās ziņas. Proti, jākonstatē “faktiskie izdevumi”, “1. punktā paredzētās summas”, procentuālā starpība starp abiem rādītājiem un, visbeidzot, iegūtā viena trešdaļa no “konstatētās starpības”, kas atbilst samazinājuma apmēram.

47. Tikai tad, kad dalībvalstij ir zināms, ka tai tiks piemērots samazinājums saskaņā ar visiem šiem datiem, tā spētu iedarbīgi apstrīdēt attiecīgo lēmumu, apstrīdot jēdzienus vai elementus, kas ņemti vērā, un to izdarīt ir grūti, ja šī informācija tiek sniegta pakāpeniski un nevis ietverta konkrētā lēmumā, kurā norādīta visa esošā informācija, ļaujot valstij pret to iebilst un, ja tā atzīst par vajadzīgu, to apstrīdēt tiesas ceļā.

48. Šajā gadījumā vēstulē ir skaidri noteikts, ka attiecībā uz Portugāles Republiku jāpiemēro Regulas Nr. 1750/99 39. panta 3. punkts, nosakot samazinājuma summu, tās samazinājuma brīdi un vērā ņemtās ziņas:

– veiktie izdevumi ir EUR 197 323 332,52;

– Komisijas dienestiem 2000. gada 30. septembrī iesniegtajā aplēsē 2001. gadam bija norādīti EUR 281 430 000,00;

– faktiskie izdevumi nesasniedz 75 % no paredzētajiem, un

– samazinājuma summa ir EUR 4 583 055,83, un tas īstenojams attiecībā uz diviem avansa maksājumiem 2002. gadā.

49. Tādējādi prasība par vēstules atcelšanu šķiet pieņemama, lai gan Komisija apgalvo pretējo.

50. Tomēr Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkta piemērošana tika iepriekš apspriesta divās ELVGF komitejas sanāksmēs ( ), abos gadījumos tas noticis informatīvā kārtā ( ). 2002. gada 22. janvāra apspriedēm nav būtiskas juridiskas nozīmes šajā jautājumā, jo visas atsauces uz minētās tiesību normas piemērošanu no darba kārtības tika izņemtas tieši tādēļ, ka trūka kādas no vajadzīgajām ziņām. Lielākas šaubas rodas, novērtējot 19. februāra sanāksmē apspriesto.

51. Attiecīgajā protokolā konstatēts, ka Komisijas pārstāvis minēja atsevišķām dalībvalstīm piemērojamas soda sankcijas, kas šķiet iekļautas ( ) pielikumā klātpievienotā dokumentā, kas vēlāk tika pievienots apstrīdētajai vēstulei. No tā varētu noprast, ka 2002. gada 19. februāra sanāksmē Komisija jau bija pieņēmusi lēmumu par samazinājuma piemērošanu, tā aprēķina pamatiem un summu, padarot 2002. gada 18. aprīļa vēstuli vienīgi par aktu, ar kuru sniegta informācija par jau izlemtu jautājumu. Tādējādi, ja Portugāles Republika tam nepiekristu, tai vajadzētu apstrīdēt lēmumu un nevis vēstuli.

52. Tomēr, ko tieši būtu vajadzējis apstrīdēt: pielikumā esošo aprēķinu vai paziņojumu par soda sankciju, vai Komisijas pārstāvja sniegto informāciju? Īsumā sakot, kur ir akts, kurā izklāstīts lēmums par samazinājuma veikšanu? ( )

53. Ņemot vērā šos jautājumus, šķiet, ka atbilstoši tiesiskās drošības principam, saskaņā ar kuru “katram tiesiskas sekas radošam pārvaldes aktam jābūt skaidri noteiktam, jo īpaši attiecībā uz tā izdevēju un saturu” ( ), kā arī vajadzībai pēc efektīvas tiesu uzraudzības pār visu iestāžu aktu saderīgumu ar Kopienas tiesībām ( ), prasība par vēstules atcelšanu būtu jāpieņem izskatīšanā, jo tajā būtībā ir dokumentēts lēmums par samazinājumu, iepazīstinot Portugāli ar visām attiecīgajām ziņām.

54. Patiešām, prasība būtu jāvērš pret lēmumu par samazinājumu, bet, tā kā nav atrasts cits oficiāls dokuments, kas apliecinātu tā pieņemšanu, vēstule kļūst par tā materiālo atspoguļojumu, ļaujot prasītājai to apstrīdēt un Tiesai izvērtēt tās saderīgumu ar Kopienas tiesībām. Šā iemesla dēļ, lai gan prasība atcelt tiesību aktu formāli tiek celta pret vēstuli, faktiski tā ir vērsta pret tajā norādīto lēmumu. Turklāt šādā veidā analizējami arī Portugāles Republikas izvirzītie iebildumi par pretlikumīgumu, tādējādi aplūkojot darbību, ar kuru noteikts samazinājums un tā izpildes gaita, un nevis vēstuli, kura vienīgi kalpo par līdzekli to izklāstīšanai.

55. Turklāt nepiekrītu arī Komisijas apgalvojumiem par to, ka apstrīdamie akti esot 2002. gada maija un jūnija lēmumi, kuros noteikta avansa maksājumu summa, kas dalībvalstīm piemērojama 2002. gada aprīlī un maijā, tā kā tie ir vienīgi jau pieņemta lēmuma izpildes akti. Kā norāda prasītāja, šie lēmumi ir vienādi ar agrākajiem, no kuriem tie atšķiras pēc summas un mēneša norādes, bet kurus tie nekādā ziņā nepapildina.

B – Par atcelšanas pamatiem

56. Ja Tiesa atzītu prasību par pieņemamu, tai būtu jāizvērtē izvirzītie atcelšanas pamati.

1. Pirmais atcelšanas pamats: kompetences trūkums

57. Apgalvojums par kompetences trūkumu tiek balstīts uz diviem apsvērumiem, proti, Komisijas reglamenta neievērošana un Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 3. punkta pārkāpums.

a) Komisijas reglamenta neievērošana ( )

58. Portugāles Republika lūdz atcelt vēstuli, jo to esot uzrakstījis ģenerāldirektors, kas nedz esot bijis tiesīgs to darīt, nedz esot norādījis uz kādu pilnvarojumu vai deleģējumu; šādu pilnvarojumu turklāt nevarot arī prezumēt.

59. Piekrītu prasītājai, ka ģenerāldirektors nav tiesīgs izlemt jautājumu par Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punktā paredzētā samazinājuma piemērošanu. Piekrītu arī tam, ka šajā gadījumā nav konstatēts nedz kāds pilnvarojums, nedz deleģējums ( ). Turklāt Komisija neapstrīd nevienu no šiem abiem punktiem ( ).

60. Tomēr nepiekrītu no tā izdarītajam secinājumam, jo vēstule nav aplūkojama savrupi ( ) un neņemot vērā tās rašanās apstākļus. Tas būtu gaužām vienkāršots risinājums, un tādējādi tai tiktu piedēvētas tai nepiemītošas īpašības. Jāatgādina, ka es atbalstu prasības pieņemamību, balstoties uz to, ka Komisijas lēmumam par Portugāles Republikai piešķiramo avansa maksājumu samazināšanu nav konkrētas materiālās izpausmes; tādējādi šo uzdevumu pilda vēstule tā, ka tās apstrīdēšana ļauj Tiesai izvērtēt prasītājas nepiekrišanu nolemtajam ( ). Tomēr no šīs izpratnes nebūtu jāsecina, ka lēmumu par samazinājumu ģenerāldirektors būtu pieņēmis vēstulē, kā to apgalvo prasītāja valsts.

b) Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 3. punkta ( ) pārkāpums

61. Prasītāja apgalvo, ka vēstule esot datēta ar 2002. gada 18. aprīli, bet maksātāju grāmatojumi attiecībā uz 2001. finanšu gadu neesot tikuši apstiprināti līdz 2002. gada 12. jūnijam. Tādēļ tā uzskata, ka līdz tam brīdim 2002. gadā piemērojamo samazinājuma summu nevarēja aprēķināt, un tādējādi, veikdams aprēķinu attiecībā uz vēl neapstiprinātu summu, ģenerāldirektors esot pārkāpis savas kompetences robežas, pārkāpjot Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 3. punktu.

62. Šim argumentam nepiekrītu. Minētā tiesību norma nosaka, ka maksātāju kontus noskaidro Komisija un nevis ģenerāldirektors. Cita problēma slēpjas tajā apstāklī, ka samazinājuma izdarīšanai netika nogaidīts līdz ikgadējo kontu noskaidrošanai. Proti, kā Komisija apgalvo atbildē uz replikas rakstu, Portugāles Republika faktiski apstrīd aprēķina metodi, kas attiecīgā gadījumā varētu būt pamatojuma trūkums, bet nevis kompetences vai procesuāls trūkums. Domāju, ka pati prasītāja to apzinās, ņemot vērā veidu, kādā tā formulē savas prasības ceturto pamatu, kuru iztirzāšu turpmāk. Tādēļ apgalvojumam par kompetences trūkumu nav sniegts pamatojums.

2. Otrais atcelšanas pamats

63. Portugāles Republika apgalvo, ka lēmumam neesot tiesiska pamata, jo tas ticis pieņemts laikā, kad Regula Nr. 1750/1999, uz kuru tas balstīts, esot tikusi īpaši atcelta ar Regulu Nr. 445/2002 ( ).

64. Komisija norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 445/2002 65. panta 1. punktu atsauces uz atcelto regulu uzskata par atsaucēm uz atbilstošajām jaunās regulas tiesību normām.

65. Šim pēdējam viedoklim nepiekrītu. Šajā tiesību aktā ietvertā atruna attiecas uz tiesību normām un aktiem, ko pieņem Regulas Nr. 1750/99 spēkā esamības laikā un nevis vēlāk, jo pēdējā gadījumā atsaucei jābūt uz jauno un nevis atcelto regulu. Tomēr nepieņemu arī prasītājas nostāju. Kā jau esmu norādījis ( ), Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkts ir identisks Regulas Nr. 445/2002 49. panta 4. punktam, un tādēļ lēmumam par avansa maksājumu samazinājumu ir tas pats tiesiskais pamats, tādējādi kļūda atsaucē uz tiesību normu un pat regulu nevar būt par pamatu prasītājas lūgtajai atcelšanai, jo lēmumam ir tiesisks pamats, kuru neietekmē vienas vai otras tiesību normas piemērošana. Tas tā ir vēl jo vairāk, ja vēstuli, kā esmu norādījis, uzskata vienīgi par agrāk pieņemta lēmuma materiālu izpausmi ( ).

3. Trešais atcelšanas pamats

66. Šajā pamatā tiek pārmests, ka acīmredzami kļūdaini esot piemērots Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 4. punkts, kurā tiek noteikts, ka 3. punktu nepiemēro pirmajam to izdevumu pārskatam, kas paredzēti lauku attīstības plānošanas dokumentā, uzdodot jautājumu par to, vai šis pirmais pārskats attiecināms uz 2000. finanšu gadu, kā to apgalvo Komisija, vai uz 2001. finanšu gadu, kā uzskata prasītāja.

67. Lai noskaidrotu šo jautājumu, jāatgādina, ka lēmumos par Portugāles iesniegtajiem LAP noteikts, pirmkārt, ka maksātāju izdevumus, kas veikti sākot ar 1999. gada 16. oktobri, ietver 2000. budžeta gadā (2. panta 2. punkts) un, otrkārt, ka izdevumi ir sedzami sākot ar, attiecīgi, 2000. gada 6. janvāri, 4. un 22. februāri (3. panta 1. punkts) ( ).

68. Tādēļ, lai gan LAP tika apstiprināti pēc sešu mēnešu termiņa beigām, skaitot no to iesniegšanas brīža ( ), tika paredzēts to atpakaļejošs spēks attiecībā uz 2000. finanšu gadu. Tādēļ nedz plānu iesniegšanas, nedz apstiprināšanas datumam, nedz arī izdevumu veikšanas brīdim nav tik būtiskas nozīmes kā laikposmam, uz kuru tie attiecas.

69. Šā iemesla dēļ, piekrītot Komisijas piedāvātajam pamatojumam, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 4. punktā paredzētā iepriekšējā punktā noteikto soda sankciju piemērošanas atlikšana ir vērsta uz to, lai valstis varētu rēķināties ar pielāgošanās posmu, rodot dziļāku izpratni, balstoties uz pieredzi konkrētā finanšu gadā, uzskatu, ka tas turklāt atbilst iespējai, ka pirmo izdevumu pārskatu varētu ietekmēt kavējumi LAP apstiprināšanā, tādējādi paredzot tā nepiemērošanu uz laiku, lai mazinātu šā apstākļa kaitīgās sekas.

70. Šādos apstākļos jāuzskata, ka Komisijas apgalvojums par Regulas Nr. 445/2002 49. panta 5. punktā paredzēto minētās soda sankcijas nepiemērojamību “2000. finanšu gada” pirmajam [..] izdevumu pārskatam jāuzskata vienīgi par agrākās Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 4. punkta skaidrojumu ( ).

71. Tādējādi soda sankciju nepiemērošana uz laiku bija attiecināma uz 2000. un nevis uz 2001. finanšu gadu.

72. Šo apgalvojumu nevis atspēko, bet gluži pretēji – apstiprina Portugāles Republikas uzsvērtais apstāklis, ka Komisija 2000. gada 2. oktobra, 20. novembra un 2001. gada 12. janvāra vēstulēs esot norādījusi, ka atsevišķas summas nav atmaksājamas līdz ar 2000. finanšu gadam atbilstošajiem avansa maksājumiem tāpēc, ka neesot apstiprināti LAP, jo šī sarakste tika veikta pirms minētajiem lēmumiem, bez šaubām apzinoties problēmu, atzīstot to atpakaļejošo spēku, kā esmu minējis iepriekš.

4. Ceturtais un sestais atcelšanas pamats

73. Portugāles Republika turklāt norāda, ka acīmredzami kļūdaini esot piemēroti Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkts (ceturtais pamats) un Regulas Nr. 445/2002 49. panta 4. punkts (sestais pamats), abos gadījumos izmantojot līdzīgus argumentus ( ). Kļūda esot pieļauta tajā ziņā, ka Komisija faktiskos izdevumus noteica, pamatojoties uz INGA sniegtajām ziņām (EUR 197 323 332,52), kuras netiek apstrīdētas, un nevis ņemot vērā, kā to pienācās darīt, 2001. finanšu gada kontu apstiprināšanas lēmumā norādītās ziņas (EUR 197 757 664,51).

74. Komisija uzskata, ka neesot jāgaida līdz ikgadējo kontu noskaidrošanai, norādīdama, ka Regulas Nr. 445/2002 49. panta 4. punkts – Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkts – attiecas nevis uz noskaidrotajiem kontiem, bet gan uz attiecīgajā finanšu gadā veiktajiem izdevumiem. Tā piebilst, ka saskaņā ar Regulas Nr. 296/1996 ( ) 4. panta 1. punktu mēneša avansi [ikmēneša avansa maksājumi] tiek noteikti, pamatojoties uz datiem, kurus dalībvalstis saskaņā ar 3. pantu nosūta [iesniedz] reizi nedēļā un reizi mēnesī.

75. Šo problēmu jāaplūko, ņemot vērā šādus apsvērumus. Pirmkārt, Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punktā paredzētās soda sankcijas pamatmērķis ir nodrošināt, lai aplēsēs paredzētie izdevumi pēc iespējas atbilstu veicamajiem, un tādējādi tiek samazināti nākamajā finanšu gadā veicamie avansa maksājumi dalībvalstij, kuras aprēķinātā aplēse krietni atšķiras no realitātes ( ). Otrkārt, būtu savstarpēji jānošķir izdevumu pārskati un finanšu vajadzību aplēses, no vienas puses, un ikgadējo grāmatojumu apstiprināšana, no otras, jo atšķiras gan to mērķi, gan pamatā esošā informācija ( ). Šajā sakarā ikmēneša avansa maksājumi tiek veikti, pamatojoties uz šajos pašos laikposmos veiktajiem izdevumiem, savukārt dzēšana veicama reizi gadā un izpildāma līdz attiecīgajam finanšu gadam sekojošā gada 30. aprīlim, neskarot īpašas kārtības pastāvēšanu attiecībā uz tādu izdevumu finansējuma izslēgšanu, kas veikti nesaderīgi ar Kopienas tiesību normām ( ).

76. Tādēļ, lai gan krietni vien lielāka tiesiska drošība būtu panākta, sagaidot ikgadējo grāmatojumu noskaidrošanu, lai vajadzības gadījumā piemērotu soda sankciju, dalībvalstu maksātāju paziņojumos norādīto summu vērā ņemšana nav nedz šā principa, nedz Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 3. punkta pārkāpums. Lai gan Komisija balstās uz ziņām, ko tai sniegusi pati valsts, gan uz to, ka nevajadzētu būt būtiskām atšķirībām starp ikmēneša atskaitēs un gada pārskatā esošo informāciju ( ), soda sankcijas piemērošanas pakārtošana galīgam apstiprinājumam novestu pie grūti pieņemamām situācijām. Var gadīties, ka dalībvalsts apstrīd konkrētu izdevumu neiekļaušanu, un tādā gadījumā lēmumu par grāmatojumu noskaidrošanas noslēgšanu var pieņemt vienīgi paredzētā strīdus procesa kārtībā ( ). Tādēļ, līdzko Komisijas rīcībā ir vajadzīgās ziņas, kas saņemtas no valsts maksātāju sniegtās informācijas, tā var tās pilnībā izmantot minētajiem mērķiem ( ). Šo nostāju pamato arī tas, ka kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanas sistēma ir balstīta uz uzticību, Fonda vadību galvenokārt nododot valsts kompetento iestāžu rokās ( ).

77. Nākamais apsvērums ir tāds, ka, ņemot vērā ikgadējo grāmatojumu iznākumu, Komisija koriģē uzlikto soda sankciju. Proti, lai gan nav nedz vajadzības, nedz juridiska pienākuma sagaidīt ikgadējo kontu noskaidrošanu, lai noteiktu tās summu, jāapzinās iespēja, ka gada gaitā sniegto ziņu rezultāts var atšķirties no galīgās summas. Šķiet svarīgi ne vien pārbaudīt to, vai soda sankcija ir piemērojama, bet arī rūpīgi precizēt tās apmēru, tādējādi, ka gadījumā, kā noticis šajā lietā, starpība ir par labu valstij, soda sankciju samazina atbilstoši apstiprināto izdevumu apmēram, atbilstoši mainot līdz finanšu gada beigām atlikušajos mēnešos veicamo avansa maksājumu apmēru.

78. Šīs nostājas atbalstam atļaujos atsaukties uz 1991. gada 17. oktobra spriedumu lietā Vācija/Komisija ( ), kurā tika atzītas Komisijas tiesības samazināt summas, kas maksājamas kā ikmēneša avansa maksājumi, ņemot vērā katras dalībvalsts konta stāvokli ELVGF, kad tā konstatē, ka pārkāpjot Kopienas tiesības, valsts iestāde nav atguvusi zināmus maksājumus vai veikusi zināmus izdevumus uz Fonda rēķina, tomēr piebilstot “gaidot galīgu lēmumu par ikgadējo kontu dzēšanu” (16. punkts), tādējādi, ka “šāda veida Komisijas lēmums ir pārskatāms līdz ar ikgadējo grāmatojumu noskaidrošanu un tādēļ nevar radīt galīgas sekas, kas kaitētu skartās dalībvalsts finansiālajām interesēm” (19. punkts).

5. Iebildums par pretlikumību

79. Portugāles Republika uzskata, ka gadījumā, ja Regula Nr. 445/2002 tiek atzīta par piemērojamu, tās 49. panta 5. punkts, ciktāl tajā noteikts, ka 4. punktu nepiemēro “2000. finanšu gada pirmajam [...] izdevumu pārskatam [...]” neesot spēkā, jo pārkāpjot atpakaļejoša spēka nepieļaujamības principu.

80. Kā redzams, šis pamats ir cieši saistīts ar trešo [pamatu] tādējādi, ka, ņemot vērā iepriekš minēto, jāapstiprina, ka precizējums attiecībā uz 2000. finanšu gadu nepapildina Regulas Nr. 1750/1999 39. panta 4. punktā agrāk ietvertos vispārīgākos noteikumus ( ).

81. Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai nodrošinātu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu ievērošanu, jāuzskata, ka Kopienas materiālo tiesību normas attiecas uz agrāk esošām situācijām vienīgi gadījumos, kad tas skaidri izriet no to formulējuma, mērķa un sistēmas( ). Minēto tiesību normu būtu grūti piemērot ar atpakaļejošu spēku, jo tā vērsta uz nākotni, lai gan tā balstīta uz agrākas regulas pantu. Prasītāja apšauba nevis atpakaļejošu spēku, bet gan precizējumu, kas ieviests ar jaunu normu vecajā normā, atbilde uz ko sniedzama atbilstoši noteiktajiem nosacījumiem.

6. Septītais atcelšanas pamats

82. Visbeidzot, Portugāles Republika pārmet EKL 253. pantā noteiktā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, jo tai neesot zināms nedz tas, no kurienes ir ņemta summa EUR 197 323 332,52 apmērā, kas apstrīdētajā vēstulē norādīta kā veikto izdevumu summa, nedz tās aprēķinam izmantotā metode.

83. Akta pamatojuma norāde “ir būtisks elements” ( ), un tā izklāstīšanas pienākums kalpo ne vien par labu ieinteresētajām pusēm, bet arī, lai sniegtu Tiesai nepieciešamo informāciju, kas tai ļautu pilnīgi īstenot pienācīgu tiesas uzraudzību ( ). Arī judikatūrā ir atzīts, ka Līgumā prasītajā pamatojuma norādē ir skaidri un nepārprotami jāizklāsta apstrīdēto aktu izdevušās iestādes sniegtais pamatojums tā, lai ieinteresētās personas varētu iepazīties ar pieņemtā pasākuma pamatojumu un ļautu Tiesai īstenot savu uzraudzību. Taču nav vajadzības konkretizēt visus attiecīgos faktiskos apstākļus un tiesiskos elementus, tā kā vērā jāņem ne vien lēmuma redakcija, bet arī tā konteksts, kā arī attiecīgo jautājumu regulējošo tiesību normu kopums ( ).

84. Ņemot vērā iepriekš minēto, šis pamats nešķiet pamatots, jo pati prasītāja atzīst, ka ir zinājusi, no kurienes Komisija ir ieguvusi ziņas, kā to apliecina apstāklis, ka tajā laikā ikgadējie grāmatojumi joprojām nebija noskaidroti ( ). Turklāt no ELVGF komitejas sanāksmju protokoliem izriet, ka jautājums par soda sankcijas piemērošanu neradās nejauši, jo, piemēram, 2002. gada 22. janvāra protokolā norādīts, ka Komisijas pārstāvis ir izskaidrojis tās aprēķina metodi ( ).

85. Tādēļ uzskatu, ka Portugāles Republikai bija zināmi visi faktiskie apstākļi un tiesību elementi, kas izvērtēti, nosakot samazinājumu, kā arī tā summu, ko tā apliecināja, apstrīdēdama punktus, kuriem tā nepiekrita. Tādēļ netrūkst apstrīdētā akta pamatojuma norādes.

V – Par tiesāšanās izdevumiem

86. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, noraidot prasītājas valsts prasību, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI – Secinājumi

87. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos secinājumus, piedāvāju Tiesai:

1) Komisijas iebildumu par nepieņemamību noraidīt;

2) Portugāles Republikas celto prasību par Eiropas Kopienu Komisijas Lauksaimniecības ģenerāldirektora vēstules atcelšanu noraidīt un

3) minētajai valstij piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.