ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Itālijas 2010. gada 4. novembra Likuma Nr. 183 par deleģējumu valdībai jautājumos saistībā ar grūtām un bīstamām profesijām, iestāžu reorganizāciju, atvaļinājumiem, pieejamību un klātneesamību attaisnojošu iemeslu dēļ, sociālās aizsardzības pasākumiem, nodarbinātības dienestiem, pasākumiem nodarbinātības, apmācības un sieviešu nodarbinātības veicināšanai, pasākumiem pret nedeklarētu nodarbinātību un nodarbinātības valsts sektorā noteikumiem un darba strīdiem (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, dì incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro; 2010. gada 9. novembraGURI Nr. 262 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 183/2010”) 16. pantā ir noteikts, ka ar 2008. gada 25. jūnija Dekrētlikuma Nr. 112 (2008. gada 25. jūnijaGURI Nr. 147 kārtējais pielikums) 73. pantu paredzēto noteikumu pirmās piemērošanas stadijā, 2001. gada 30. marta Leģislatīvā dekrēta Nr. 165, ar vēlāk izdarītiem grozījumiem, 1. panta 2. punktā noteiktajām valsts pārvaldes iestādēm ir tiesības 180 dienu laikā kopš Likuma Nr. 183/2010 spēkā stāšanās dienas, ievērojot taisnīguma un labticības principus, no jauna izvērtēt lēmumus par pilna darba laika darba līgumu pārveidošanu par nepilna darba laika darba līgumiem, kuri ir noslēgti jau pirms dienas, kad stājies spēkā minētais 2008. gada Dekrētlikums Nr. 112, kas (ar grozījumiem) pārveidots par 2008. gada 6. augusta Likumu Nr. 133 (2008. gada 21. augustaGURI Nr. 195 kārtējais pielikums).
12

Šādos apstākļos Hof van beroep te Brussel (Briseles Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [dekrēta par mēslošanas līdzekļiem] 21. panta 5. punktā paredzētais ievedmuitas nodoklis, kas ir piemērojams vienīgi kūtsmēslu un citu mēslošanas līdzekļu pārpalikuma importēšanai no citām dalībvalstīm valsts teritorijā neatkarīgi no tā, vai šie mēslošanas līdzekļi vēlāk tiek pārstrādāti vai nonāk brīvā apgrozībā valsts teritorijā, un atbilstoši kuram nodoklis par šo importēto mēslošanas līdzekļu pārpalikumu tiek iekasēts no importētāja, bet nodoklis par to mēslošanas līdzekļu pārpalikumu, kuri ir radušies valsts teritorijā, tiek iekasēts no ražotāja, ir atzīstams par maksājumu ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību LESD 30. panta izpratnē, kaut arī dalībvalsts, no kuras tiek eksportēts mēslošanas līdzekļu pārpalikums, pati ir paredzējusi nodokļa samazinājumu šī mēslošanas līdzekļu pārpalikuma eksportēšanas uz citām dalībvalstīm gadījumā? 2) [Noliedzošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā,] vai šis ievedmuitas nodoklis ir uzskatāms par diskriminējošu citu dalībvalstu ražojumu aplikšanu ar nodokli LESD 110. panta izpratnē, ņemot vērā, ka par valsts teritorijā saražotajiem kūtsmēsliem tiek iekasēts valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts pamatmaksājums, kura likme ir atkarīga no izmantotā ražošanas procesa, bet attiecībā uz importēto mēslošanas līdzekļu pārpalikumu neatkarīgi no to ražošanas procesa (tostarp to dzīvnieku izcelsmes vai to P2O5 un N satura) ievedmuitas nodoklis tiek iekasēts pēc vienotas likmes, kura ir augstāka nekā Flandrijas reģionā saražotajiem kūtsmēsliem piemērojamā pamatmaksājuma zemākā likme, kas ir noteikta EUR 0,00 apmērā, kaut arī dalībvalsts, no kuras tiek eksportēts mēslošanas līdzekļu pārpalikums, pati ir paredzējusi nodokļa samazinājumu šī mēslošanas līdzekļu pārpalikuma eksportēšanas uz citām dalībvalstīm gadījumā?”
4

Šīs pašas regulas 5. pantā ar nosaukumu “Atcelšana” ir paredzēts: “1. Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem: [..] c) ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju, ja vien: [..] iii) pasažieri nav informēti par atcelšanu mazāk nekā septiņas dienas pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā divas stundas pēc paredzētā ielidošanas laika. [..] 3. Apkalpojošajam gaisa pārvadātājam nav jāmaksā kompensācija saskaņā ar 7. pantu, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi. [..]”
17

Otrām kārtām, iesniedzējtiesai ir šaubas par jautājumu par to, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dod dalībvalstīm tiesības piešķirt šajā noteikumā minētajām iestādēm tiesības digitalizēt to kolekcijās esošos darbus, ciktāl to izziņošana vai publiskošana to lasīšanas vietās prasa šādu reproducēšanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka dalībvalstīm būtu jābūt palīgkompetencei, lai varētu paredzēt šādu šīs direktīvas 2. pantā paredzēto reproducēšanas tiesību ierobežojumu, jo pretējā gadījumā tās 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta lietderīgā iedarbība netiktu nodrošināta. Katrā ziņā šī kompetence varētu tikt izsecināta no minētās direktīvas 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta.
33

No otras puses, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pants piešķir valsts tiesām visplašākās iespējas vērsties Tiesā, ja tās uzskata, ka lietā, kuru tās izskata, rodas jautājumi par Savienības tiesību normu, kas nepieciešamas to izskatīšanās esošā strīda atrisināšanai, interpretāciju vai to spēkā esamības vērtējumu. Tādēļ tiesai, kas nelemj pēdējā instancē, jābūt iespējai brīvi uzdot Tiesai to interesējošos jautājumus, ja tā uzskata, ka vērtējums tiesību jautājumos, ko veikusi augstākas instances tiesa, varētu tai likt pieņemt Savienības tiesībām neatbilstošu spriedumu (tostarp skat. spriedumu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 26. un 27. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
14

Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts: “Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem, ieskaitot personu vārdus, zīmējumiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas, ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību starp viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem un citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.”
14

Saskaņā ar Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulās (EK) Nr. 1782/2003 un (EK) Nr. 73/2009, kā arī lai ieviestu savstarpēju atbilstību saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 479/2008 (OV L 141, 18. lpp., un labojumi – OV 2005, L 37, 22. lpp., un OV 2006, L 144, 30. lpp.), kura grozīta ar Komisijas 2009. gada 8. maija Regulu (EK) Nr. 380/2009 (OV L 116, 9. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 796/2004”), 73.a pantu: “1. Ja pēc tam, kad tiesības uz maksājumu piešķirtas lauksaimniekiem saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 795/2004, konstatē, ka konkrētas tiesības uz maksājumu ir piešķirtas nepamatoti, attiecīgais lauksaimnieks nepamatoti piešķirtās tiesības nodod valsts rezervē, kas minēta Regulas (EK) Nr. 1782/2003 42. pantā. [..] Tiesības, kas piešķirtas nepamatoti, uzskata par nepiešķirtām no paša sākuma. 2. Ja pēc tam, kad tiesības uz maksājumu piešķirtas lauksaimniekiem saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 795/2004, konstatē, ka tiesību uz maksājumu vērtība ir pārāk augsta, šo vērtību attiecīgi koriģē. Šādu korekciju veic arī attiecībā uz tiesībām uz maksājumu, kuras pa to laiku ir nodotas citiem lauksaimniekiem. Samazinājuma vērtību ieskaita valsts rezervē, kas minēta Regulas (EK) Nr. 1782/2003 42. pantā. Tiesības uz maksājumu uzskata par piešķirtām ar korekcijā iegūto vērtību no paša sākuma. 2.a Ja, piemērojot 1. un 2. punktu, konstatē, ka to maksājumu skaits, kurus tiesīgs saņemt attiecīgais lauksaimnieks saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 795/2004, nav pareizs, un ja nepareizi piešķirtas tiesības saņemt maksājumu neietekmē to maksājumu kopējo vērtību, kurus saņēmis lauksaimnieks, dalībvalsts pārrēķina maksājumus, kurus tiesīgs saņemt lauksaimnieks, un vajadzības gadījumā labo lauksaimniekam piešķirto tiesību kategoriju. Šo noteikumu tomēr nepiemēro, ja lauksaimnieks pats būtu pamatoti varējis šīs kļūdas atklāt.”
26

Iesākumā ir jānorāda, ka no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, kā arī ieinteresēto personu atbildēm uz rakstisko jautājumu, kas tām tika uzdots saskaņā ar Tiesas reglamenta 61. panta 1. punktu, izriet būtiskas atšķirības par pamatlietā piemērojamās tiesību normas piemērošanas jomu un it īpaši par to, vai ar to var atkāpties no teritorijas plānojuma, kas izriet no dalībvalsts tehniskās aprakšanas centru pārvaldības plāna, lai pagarinātu ekspluatēšanas atļauju poligoniem, par kuriem jau ir saņemta atļauja šī plāna spēkā stāšanās datumā. It īpaši no dažiem Tiesā iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka tas tā nav, jo šī tiesību norma attiecoties vienīgi uz jau pastāvošiem poligoniem, kuri ir klasificēti par tādiem šajā plānā.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Assica – Associazione Industriali delle Carni e dei Salumi (turpmāk tekstā – “Assica”) un Kraft Foods Italia SpA (turpmāk tekstā – “Kraft Foods”), no vienas puses, un Associazione fra produttori per la tutela del “Salame Felino” (turpmāk tekstā – “Associazione fra produttori”) un, no otras puses, La Felinese Salumi SpA, Salumificio Monpiù Srl, Salumi Boschi Fratelli SpA, Gualerzi SpA, Alinovi Tullio di Alinovi Giorgio & C. Snc, Salumificio Gastaldi di Gastaldi Franco & C. Snc, Boschi Cav. Umberto SpA, Fereoli Mario & Figlio Snc, Salumificio Ducale Snc di Morini & Tortini, Fereoli Gino & Figlio Snc, Ronchei Srl un Salumificio B.R.B. Snc, šīm visām 12 sabiedrībām esot Associazione fra produttori biedrēm, jautājumā par nosacījumiem, pie kuriem ģeogrāfisku nosaukumu var izmantot, lai apzīmētu produktu, ko ražo ārpus atbilstošās teritorijas, ja šis nosaukums nav atzīts par aizsargātu cilmes vietas nosaukumu vai par aizsargātu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi Regulas Nr. 2081/92 izpratnē.
17

Finanzamt Haldensleben it īpaši norādīja, ka ir jāņem vērā nevis tikai MVU ieteikumā minētie formālie kritēriji, bet ir jāveic ekonomisks izvērtējums, lai noteiktu, vai uzņēmumi, lai gan formāli tie ir autonomi, tomēr nav jāuzskata par vienu ekonomisku vienību. Tās skatījumā abi attiecīgie uzņēmumi, ņemot vērā pilnvarojuma līgumu, ražošanas un tirdzniecības uzdevumu sadalījumu to vidū, kā arī faktu, ka tos vada un to [kapitāldaļas] pieder tikai četrām personām, no kurām trīs personām ir ciešas radnieciskas saites, esot šāda vienība.
Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka Komisija bija tiesīga, ņemot vērā tās ārējās pārstāvības pilnvaras saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu, parakstīt nesaistošu nolīgumu, kas izriet no sarunām ar trešo valsti. Lēmums par nolīguma ar trešo valsti parakstīšanu tādā jomā, kas ietilpst Savienības kompetencē – neatkarīgi no tā, vai šis nolīgums ir saistošs, – prasa novērtēt, ievērojot Eiropadomes noteiktās stratēģiskās pamatnostādnes, kā arī Savienības ārējās darbības principus un mērķus, kas noteikti LES 21. panta 1. un 2. punktā, Savienības intereses attiecību ar konkrēto trešo valsti kontekstā un atrast kompromisu starp dažādajām interesēm šajās attiecībās. Tāpēc lēmums par nesaistoša nolīguma parakstīšanu ir daļa no pasākumiem, ar kuriem tiek noteikta Savienības politika un plānota tās ārējā darbība LES 16. panta 1. punkta otrā teikuma un 6. punkta trešās daļas izpratnē.

Nesaistoša nolīguma parakstīšanai ir nepieciešams, lai Savienība izvērtētu, vai šis nolīgums joprojām atspoguļo Savienības intereses, kādas bija noteikusi Padome jo īpaši lēmumā sākt sarunas par nolīguma noslēgšanu. Šī vērtējuma ietvaros tostarp ir jāpārbauda sarunu ar trešo valsti rezultātā noslēgta nesaistoša nolīguma konkrētais saturs, proti, saturs, kuru nevar ne iepriekš noteikt, ne paredzēt, pieņemot lēmumu uzsākt šādas sarunas. Tāpēc ar to vien, ka nesaistoša nolīguma, ko Komisija ir pārrunājusi ar trešo valsti, saturs atbilst Padomes piešķirtām pilnvarām rīkot sarunas, nav pietiekami, lai piešķirtu Komisijai pilnvaras parakstīt šādu nesaistošu pasākumu bez Padomes iepriekšējas atļaujas, jo apstiprinājums ietilpstot jau iepriekš noteiktā Padomes nostājā.

(sal. ar 38.–40., 42. un 43. punktu)
Direktīvas 2003/96, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 4. panta 2. punkts un 21. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts iekasēt nodokli par kodolreaktoru siltumenerģiju, jo šis nodoklis neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

Pirmkārt, tā kā kodolreaktora siltumenerģija nav iekļauta Direktīvas 2003/96 2. panta 1. punktā iekļautajā izsmeļošajā energoproduktu sarakstā, to nevar uzskatīt par energoproduktu šīs direktīvas izpratnē.

Otrkārt, kodolreaktora siltumenerģija neietilpst elektroenerģijas jēdzienā Direktīvas 2003/96 izpratnē, jo nav nekādas saiknes starp nodokļa par kodolreaktora siltumenerģiju iekasējamības gadījumu, no vienas puses, un šī reaktora faktisku elektroenerģijas ražošanu, no otras puses, ņemot vērā, ka šis nodoklis tiek noteikts kā noteikta summa mēnesī, kas ir aprēķināta, pamatojoties uz teorētisku vērtību, proti, valsts administrācijas izsniegtajā atļaujā par kodolreaktora iegūšanu īpašumā un apsaimniekošanu katram kodolreaktoram noteikto maksimālo siltumenerģijas megavatu daudzumu, turklāt to raksturo fakts, ka atļaujas īpašnieks ir apliekams ar šo nodokli pat tad, ja šis reaktors netiek izmantots.

Treškārt, nevar uzskatīt, ka šis nodoklis tiktu tieši vai netieši aprēķināts atbilstoši faktiskajam elektroenerģijas daudzumam, to laižot apgrozībā Direktīvas 2003/96 4. panta 2. punkta izpratnē. Tāpat nevar uzskatīt, ka pastāv cieša un nedalāma saikne starp nodokļa iekasējamības gadījumu un kodolreaktora ražotās elektroenerģijas patēriņu.

(sal. ar 26., 27., 31.–35. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, Regulas Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, 34. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimniecības zeme, kurā ietilpst zonas, kas lidlaukā ir ap lidostu skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām un uz kurām attiecas noteikumi un īpaši ierobežojumi, ir platība, par kuru ir tiesības saņemt attiecīgo atbalstu, ja, pirmkārt, lauksaimniekam, kas šo platību izmanto, ir pietiekama autonomija tās izmantošanā lauksaimnieciskai darbībai, un, otrkārt, ja viņš šo darbību minētajā platībā var veikt, neraugoties uz ierobežojumiem, kas izriet no darbības šajā platībā, kas nav saistīta ar lauksaimniecību.

Šai sakarā, runājot par ierobežojumiem ar šīm platībām rīkoties – tie kā tādi attiecīgajam lauksaimniekam nerada šķērsli veikt lauksaimniecisku darbību, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, un nevar uzskatīt, ka šīs platības nav daļa no tām, kuras viņš izmanto. Turklāt, lai arī jēdziens “pārvaldīšana” nenozīmē, ka lauksaimniekam ir neierobežota vara pār attiecīgo platību, izmantojot to lauksaimniecībai, ir tomēr svarīgi, lai lauksaimnieks nebūtu pilnībā atkarīgs no iznomātāja rīkojumiem. Tādējādi lauksaimniekam savā ar lauksaimniecību saistītajā darbībā attiecīgajās platībās ir jābūt arī zināmai rīcības brīvībai, un viņam tajās nebūtu jāstrādā vienīgi pēc iznomātāja pieprasījuma; un arī tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus.

(sal. ar 59.–62., 73. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, un it īpaši saistībā ar pasākumiem pret Irānu kodolieroču izplatīšanas novēršanai, konkrētu līdzekļu atbrīvošana ir izņēmums no līdzekļu iesaldēšanas principa, ciktāl kompetentajai iestādei ir jāveic katra konkrētā gadījuma atsevišķs novērtējums un līdz ar to tai nav tiesību izdot vispārēju piekrišanu konkrētai tādu darījumu kategorijai, attiecībā uz kuriem attiecīgās vienības būtu atbrīvotas no pienākuma lūgt izsniegt atļaujas katrā konkrētā gadījumā atsevišķi.

Šāds secinājums izriet no skaidrā, precīzā un detalizētā teksta, kas ir ietverts Regulas Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu 7.–10. pantā, kā arī Regulas Nr. 961/2010, ar kuru tika atcelta iepriekš minētā regula, 16.–19. un 21. pantā, kuros ir paredzēts, ka kompetentā iestāde katrā gadījumā pārbauda līdzekļu atbrīvošanas nosacījumu izpildi un atkarībā no gadījuma informē Sankciju komiteju vai dalībvalstis un Komisiju, lai tās visbeidzot varētu reaģēt atbilstoši piemērojamajām tiesību normām.

(sal. ar 76. un 77. punktu)
Saskaņā ar attiecīgajos līgumos ietverto šķīrējklauzulu Vispārējās tiesas vai Tiesas kompetencē atbilstoši ir izšķirt strīdus starp Kopienu un līgumslēdzējiem attiecībā uz šo līgumu spēkā esamību, piemērošanu un interpretāciju. No tā izriet, ka šī šķīrējklauzula arī neierobežo Vispārējās tiesas vai Tiesas kompetenci saistībā ar prasības veidu. 26 Ņemot vērā tās tekstu, šī šķīrējklauzula var būt par pamatu Vispārējās tiesas vai Tiesas kompetencei izskatīt atzīšanas prasību, kāda ir pamatlietā, strīdā starp Savienību un apelācijas sūdzības iesniedzēju par minēto līgumu spēkā esamību, piemērošanu vai interpretāciju.

Saskaņā ar LESD 272. pantu, lasot kopā ar 256. pantu, Vispārējās tiesas kompetencē ir sniegt nolēmumus pirmajā instancē saskaņā ar šķīrējklauzulu, kas ietverta publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, ko noslēgusi Eiropas Savienība vai kas noslēgti tās vārdā. No tā izriet, ka LESD 272. pants ir speciālā norma, kas ļauj vērsties Savienības tiesā saskaņā ar šķīrējklauzulu, kuru līgumslēdzēji ietvēruši publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, un to neierobežo Savienības tiesā celtās prasības veids.

Interesei celt atzīšanas prasību, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasības celšanas brīdī, pretējā gadījumā šāda prasība ir nepieņemama.

Prasītājs nevar pamatoti apgalvot, ka dienā, kad tas cēla atzīšanas prasību Vispārējā tiesā, tam bija pastāvoša un aktuāla interese celt prasību, kurai nepieciešama tiesiska aizsardzība, no brīža, kad Komisijas kompetentais dienests vēl nebija izdevis pieprasījumu atmaksāt saskaņā ar attiecīgajiem līgumiem avansā izmaksātās summas. Turklāt par apstrīdēto izmaksu pieļaujamību bija jāveic revīzija, kas ir iepriekšēja sagatavošanās procedūra, kura atšķiras no Komisijas operatīvo dienestu veiktās procedūras, kuras noslēgumā iespējami var tikt uzdots summas atmaksāt. Tādēļ Komisija vēl nav pieņēmusi galīgo lēmumu par to, vai un kuras izmaksas varētu būt jāatmaksā.

(sal. ar 31., 32., 34. un 35. punktu)
LESD 20. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru finansējuma saglabāšana studijām augstākas izglītības iestādē ārpus šīs dalībvalsts ir pakļauta nosacījumam, ka studentam, kurš pieprasa šādu finansējumu, ir jābūt dzīvojušam minētajā dalībvalstī vismaz trīs gadus no sešiem gadiem pirms reģistrēšanās minētajām studijām.

Pakļaujot finansējuma studijām ārvalstīs saglabāšanu nosacījumam par trīs no sešiem gadiem, attiecīgais tiesiskais regulējums rada risku, ka finansējuma pieprasītājs var tikt sodīts tikai tādēļ, ka viņš ir izmantojis savu brīvību pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, ņemot vērā ietekmi, kāda šīs brīvības izmantošanai var būt uz tiesībām saņemt finansējumu augstākajai izglītībai.

Šajā ziņā studentu integrācija, kas ir pārbaudīta ar esošo saikni starp dalībvalsts, kas ir pakalpojuma sniedzēja, sabiedrību un attiecīgo pakalpojuma saņēmēju, var būt objektīvs vispārējo interešu apsvērums, kas pamato to, ka šāda pakalpojuma piešķiršanas nosacījumi var ietekmēt Eiropas Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos.

Tomēr attiecīgais tiesiskais regulējums, ciktāl ar to Savienības pilsonim tiek radīts pārvietošanās un uzturēšanās brīvības ierobežojums, neļauj ņemt vērā tādas citas saiknes, kas šādu studentu varētu saistīt ar finansējumu piešķirošo dalībvalsti, kā studenta pilsonība, skolas gaitas, ģimene, nodarbinātība, valodu prasmes vai citu sociālu vai ekonomisku saikņu esamību. Tāpat arī ģimenes locekļu, no kuriem students ir atkarīgs, nodarbinātība finansējumu piešķirošajā dalībvalstī arī var būt viens no elementiem, kas jāņem vērā, izvērtējot šādu saikni.

Tādējādi trīs no sešiem gadiem nosacījums ir pārāk izslēdzošs un atkarīgs no nejaušības, nepamatoti svarīgu nozīmi piešķirot elementam, kas obligāti neatspoguļo finansējuma pieprasītāja integrācijas pakāpi dalībvalstī finansējuma pieprasīšanas dienā. Tādēļ šāds valsts tiesiskais regulējums nevar tikt uzskatīts par samērīgu ar minēto integrācijas mērķi.

(sal. ar 31., 36., 41., 43. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
2)

gadījumā, ja 1) punktā konstatētā pienākumu neizpilde joprojām pastāvēs šī sprieduma pasludināšanas dienā, Zviedrijas Karalistei tiek piespriests samaksāt Eiropas Komisijai kavējuma naudu EUR 4 000 apmērā, ieskaitot to kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”, par katru nokavējuma dienu to pasākumu izpildē, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu spriedumu Komisija/Zviedrija (EU:C:2012:192), sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētā sprieduma izpildes dienai;
No paša Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 2. klauzulas 1. punkta formulējuma izriet, ka tā piemērošanas joma ir uztverama plašā nozīmē, jo tas vispārīgā veidā attiecas uz “noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar spēkā esošiem likumiem [tiesību aktiem], kolektīvajiem līgumiem [koplīgumiem] vai praksi katrā dalībvalstī”. Turklāt pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā aprakstītā jēdziena “noteikta laika darba ņēmējs” definīcija pamatnolīguma izpratnē aptver visus darbiniekus, nenošķirot viņus atkarībā no tā, vai darba devējs, ar kuru viņi ir saistīti, ir publisko vai privāto tiesību subjekts, un kāda ir viņu līguma kvalifikācija valsts tiesībās.

Tādējādi pamatnolīgumu piemēro visiem darbiniekiem, kuri sniedz pakalpojumus par atlīdzību atbilstoši uz noteiktu laiku nodibinātām darba attiecībām, kas tos saista ar darba devēju, ciktāl tos saista darba līgums valsts tiesību izpratnē, ievērojot tikai pamatnolīguma 2. klauzulas 2. punktā piešķirto dalībvalstu rīcības brīvību tā piemērošanā attiecībā uz noteiktām darba līgumu vai attiecību kategorijām, kā arī neattiecināšanu uz pagaidu darbiniekiem atbilstoši pamatnolīguma preambulas ceturtajai daļai.

No tā izriet, ka no pamatnolīguma piemērošanas jomas nav izslēgta neviena īpaša nozare un attiecīgi tas ir piemērojams personālam, kas ir pieņemts darbā izglītības nozarē. Šo secinājumu apstiprina pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā minētais, no kā izriet, ka atbilstoši pamatnolīguma preambulas trešajai daļai, kā arī vispārīgo apsvērumu 8. un 10. punktam minētā pamatnolīguma ieviešanas kontekstā dalībvalstīm ir iespēja – ciktāl tas ir objektīvi attaisnojams – ņemt vērā attiecīgo darbības sektoru un/vai darbinieku kategoriju īpašās vajadzības.

No tā izriet, ka darbiniekiem, kas pieņemti darbā par skolotājiem vai administratīviem darbiniekiem, lai valsts skolās veiktu aizvietošanu uz gadu, atbilstoši darba līgumiem valsts tiesību izpratnē, par kuriem netiek apstrīdēts, ka tie nav daļa no darba tiesiskajām attiecībām, kas varētu tikt izslēgtas no pamatnolīguma piemērošanas jomas, ir piemērojami šī pamatnolīguma noteikumi, īpaši tā 5. klauzula.

(sal. ar 67.–71. punktu)