ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pamatnolīgums par partnerību un sadarbību starp Eiropas Savienību, no vienas puses, un Filipīnu Republiku, no otras puses, izriet no sadarbības attīstības jomā politikas, ciktāl ar to tiek sniegts ieguldījums tajā, lai veicinātu tostarp LES 21. panta 2. punkta d) apakšpunktā un LESD 208. panta 1. punktā minēto mērķu sasniegšanu. Minētā nolīguma noteikumi par līgumslēdzēju pušu valstspiederīgo atpakaļuzņemšanu, transportu un vidi neietver pienākumus tādā apjomā, ka varētu tikt uzskatīts, ka tie veido no sadarbības attīstības jomā mērķiem nošķirtus mērķus, kuri, salīdzinot ar sadarbības attīstības jomā mērķiem, nav nedz pakārtoti, nedz netieši.

Savienības sadarbības attīstības jomā politika aptver ne tikai pasākumus, kuru mērķis ir tieši nabadzības izskaušana atbilstoši LESD 208. pantam, bet tā ir vērsta arī uz LES 21. panta 2. punktā minēto mērķu sasniegšanu, piemēram, šī 2. punkta d) apakšpunktā paredzēto mērķi, kas ir atbalsts ilgtspējīgai attīstībai no ekonomiskā, sociālā un vides viedokļa attīstības valstīs, kura galvenais mērķis ir nabadzības izskaušana. Tā kā nabadzības izskaušanai piemīt daudzveidīgi aspekti, saskaņā ar Eiropas Savienības Attīstības politikas deklarācijas “Eiropas Konsenss” par attīstību 12. punktu šo mērķu sasniegšana prasa īstenot veselu virkni minētajā punktā norādīto attīstības darbību. Šajā ziņā migrācija, tostarp cīņa pret nelegālo imigrāciju, transports un vide ietilpst attīstības politikā, kas definēta Eiropas konsensā.

Šāds sadarbības attīstības jomā plašais koncepts tika konkretizēts tostarp ar Regulas Nr. 1905/2006, ar ko izveido finanšu instrumentu sadarbībai attīstības jomā, pieņemšanu, kurā, lai atbalstītu šo pašu mērķu sasniegšanu, ir paredzēts īstenot Savienības atbalstu ar ģeogrāfisko un tematisko programmu, kuras aptver lielu skaitu aspektu, palīdzību.

(sal. ar 37., 42., 43., 47., 49. un 59. punktu)
LESD 49. pants nav piemērojams situācijās, kam nav nekādas saiknes ar Savienības tiesībās norādītu situāciju un kurās visi apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju. Tā kā lietai ir vietējs raksturs un visi fakti skar vienas dalībvalsts teritoriju, nevar pieņemt, ka attiecīgajam tiesiskajam regulējumam ir pārrobežu iedarbība. Protams, pat situācijā, kad visi aspekti ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, tostarp gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums valsts pilsonim piešķirt tādas pašas tiesības kā tās, kas kādas citas dalībvalsts pilsonim tādā pašā situācijā izrietētu no Savienības tiesībām.

Situācijā, kad prasītāji, kam ir pašvaldības izsniegtas atļaujas nodarboties ar autonomu ar autovadītāju, šķiet, vēlas saņemt piekļuvi citas pašvaldības teritorijai ar nosacījumiem, kas atšķiras no šobrīd piemērotajiem, nevis, lai veiktu savu darbību pastāvīgi un nepārtraukti no šīs teritorijas, bet, lai veiktu to konkrētos gadījumos un no citām teritorijām, pamatojoties uz citu pašvaldību izdotām atļaujām, tomēr bez pienākuma ievērot visus šajās atļaujās noteiktos nosacījumus, runa nav par brīvību veikt uzņēmējdarbību, bet, kā sākotnēji šķiet, par pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tomēr atbilstoši LESD 58. pantam transporta jomā pakalpojumu sniegšanas brīvība nav regulēta LESD 56. pantā, bet LESD VI sadaļas trešajā daļā, kas attiecas uz kopējo transporta politiku. Turklāt būtībā autonoma ar autovadītāju neietilpst tiesību normu, kas pieņemtas, pamatojoties uz LESD 91. panta 1. punktu, nolūkā liberalizēt transporta pakalpojumus, piemērošanas jomā. No minētā izriet, ka iespējamai LESD 49. panta interpretācijai nav nekāda sakara ar šo lietu priekšmetu vai faktiem.

(sal. ar 36.–44. punktu un rezolutīvo daļu)
Dalībvalstīm, kuras kā atlīdzību par Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 12. panta a) punktā minēto piekļuves informācijai tiesību īstenošanu prasa izdevumu samaksu, ir jānosaka minēto izdevumu apmērs tādā līmenī, kas būtu taisnīgs līdzsvars starp attiecīgās personas interesēm aizsargāt privāto dzīvi, tostarp paredzot tā tiesības saņemt datus saprotamā formā, lai vajadzības gadījumā varētu īstenot savas tiesības labot, dzēst vai neļaut izmantot datus gadījumā, ja to apstrāde neatbilst direktīvai, kā arī tiesībām iebilst un celt prasību tiesā, no vienas puses, un slogu, ko pienākums paziņot šo informāciju rada datu apstrādātājam, no otras puses.

Turklāt, lai piemērotu Direktīvas 95/46 12. panta a) punktu, ja valsts publiskā iestāde iekasē izdevumus kā atlīdzību par fiziskas personas piekļuves uz to attiecināmiem personas datiem tiesību īstenošanu, šo izdevumu apmērs nedrīkstētu pārsniegt šo datu paziņošanas izmaksas. Šāds maksimālais ierobežojums tomēr neskar dalībvalstu izvēles iespēju noteikt zemāku minēto izmaksu apmēra līmeni, lai visām fiziskām personām garantētu, ka minētās piekļuves tiesības saglabātu savu iedarbību.

Līdz ar to Direktīvas 95/46 12. panta a) punkts ir interpretējams tādējādi, ka, lai garantētu, ka izdevumi, kas tiek iekasēti tiesību piekļūt personas datiem īstenošanas gadījumā, nebūtu pārmērīgi šīs tiesību normas izpratnē, to summa nedrīkst pārsniegt šo datu paziņošanas izmaksas. Valsts tiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, ir jāveic nepieciešamās pārbaudes. Valsts tiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, ir jāveic nepieciešamās pārbaudes.

(sal. ar 28., 30. un 31. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Tādēļ vien, ka struktūra ir komercsabiedrība, kas ir pakļauta attiecīgajai nozarei paredzētai īpašai regulēšanas sistēmai, nevar tikt izslēgta pārraudzība Direktīvas 2003/4 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ciktāl no attiecīgās sistēmas var izrietēt, ka struktūrām nav patiesas autonomijas attiecībā pret valsti, pat ja valsts pēc attiecīgās nozares privatizācijas vairs nevar noteikt to ikdienas pārvaldību.

Direktīvas 2003/4 par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313 atcelšanu 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, uz kuru attiecas šī tiesību norma, ir publiska institūcija attiecībā uz visu tās rīcībā esošo vides informāciju.

Proti, kā izriet no Direktīvas 2003/4 3. panta 1. punkta, kas ir šīs direktīvas centrālā tiesību norma, kas būtībā ir identiska Orhūsas konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem 4. panta 1. punktam, ja struktūra tiek kvalificēta kā publiskā institūcija vienas no minētās direktīvas 2. panta 2. punktā paredzētajām trim kategorijām izpratnē, tai katram pieprasījuma iesniedzējam ir jāpaziņo visa vides informācija, kas ietilpst kādā no sešām vides informācijas kategorijām, kuras norādītas šā 2. panta 1. punktā, un kas ir tās rīcībā vai tai ir pieejama, izņemot, ja uz pieprasījumu attiecas kāds no šīs pašas direktīvas 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem.

(sal. ar 78. un 83. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Savienības kompetenču sistēmas ietvaros tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem un tiesiski pārbaudāmiem apstākļiem, tostarp tiesību akta mērķi un saturu. Ja, pārbaudot attiecīgo tiesību aktu, tiek konstatēts, ka tam ir divi mērķi vai ka tam ir divas sastāvdaļas, no kurām vienu var uzskatīt par galveno vai dominējošo, bet otrai ir tikai palīgraksturs, tad tiesību akts ir jābalsta tikai uz vienu juridisko pamatu, proti, uz to, ar ko saistīts galvenais vai dominējošais mērķis vai sastāvdaļa.

Šajā ziņā Lēmuma 2011/853 par to, lai Savienības vārdā parakstītu Eiropas Konvenciju par tiesisko aizsardzību pakalpojumiem, kas pamatojas uz ierobežotu piekļuvi vai nodrošina to, galvenajam mērķim ir īpaša saikne ar kopējo tirdzniecības politiku, kas tā pieņemšanai kā juridisko pamatu liek izmantot LESD 207. panta 4. punktu, lasot to kopā ar LESD 218. panta 5. punktu, un kas turklāt nozīmē, ka, piemērojot LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu, Konvencijas parakstīšana Savienības vārdā ietilpst pēdējās minētās ekskluzīvajā kompetencē. Turpretī iekšējā tirgus darbības nosacījumu uzlabošana šķiet ir tikai minētā lēmuma papildu mērķis, kas neattaisno to, ka lēmums tiek balstīts uz LESD 114. pantu.

Savienības tiesību akts ietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā, ja tas konkrēti attiecas uz starptautisko tirdzniecību tādā ziņā, ka šis akts galvenokārt ir domāts, lai veicinātu, atvieglotu vai reglamentētu šo tirdzniecību, un tieši un tūlītēji to ietekmē. No tā izriet, ka tikai tādi Savienības tiesību akti, kuriem ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, var ietilpt kopējās tirdzniecības politikas jomā. Šajā ziņā, kamēr Direktīva 98/84 par tiesisku aizsardzību pakalpojumiem, kas pamatojas uz ierobežotu piekļuvi vai nodrošina to, mērķis ir nodrošināt atbilstošu attiecīgo pakalpojumu tiesisko aizsardzību Savienības līmenī, lai veicinātu ar tiem saistīto tirdzniecību iekšēja tirgū, Lēmuma 2011/853, atļaujot minētās konvencijas parakstīšanu Savienības vārdā, mērķis ir ieviest līdzīgu aizsardzību to Eiropas valstu teritorijā, kuras nav Savienības dalībvalstis, turklāt tas tiek darīts, lai pēdējās minētajās veicinātu minēto pakalpojumu sniegšanu, ko veic Savienības pakalpojumu sniedzēji. Šādi izvirzītajam mērķim, kurš, ņemot vērā minētā lēmuma preambulas apsvērumus, lasot tos kopā ar Konvenciju, ir uzskatāms par tā galveno mērķi, tātad ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, kas attiecas uz minētajiem pakalpojumiem, un šī saikne var attaisnot šī lēmuma saistību ar kopējo tirdzniecības politiku.

(sal. ar 52., 53., 57., 58., 64., 65. un 76. punktu)
Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kas grozīta ar Direktīvu 2003/35, 10.a pants, kurā ir paredzēts, ka par šajā pantā paredzētajiem lēmumiem, darbību vai bezdarbību var celt prasību tiesā, lai apstrīdētu likumību no materiālo vai procesuālo tiesību viedokļa, ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pret to, ka dalībvalstis ierobežo šī panta transponējošo tiesību normu piemērojamību tikai ar gadījumu, kurā lēmuma likumība tiek apstrīdēta sakarā ar to, ka vides novērtējums nav veikts, neattiecinot to uz gadījumu, kurā novērtējums ir veikts, bet tas ir prettiesisks.

(sal. ar 36. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Ar Vispārējās tiesas pienākumu spriedumos norādīt pamatojumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav uzlikts pienākums izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, uz kuriem balstās Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi apelācijas ietvaros.

Atteikuma pamatu vērtējums ir jāveic par katru no precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija. Ja tas pats atteikuma pamats ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, pamatojums var arī vispārēji attiekties uz visām attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem. Tomēr tāda iespēja ir attiecināma vienīgi uz precēm un pakalpojumiem, kuriem savstarpēji ir pietiekami tieša un konkrēta saikne tādā ziņā, ka tie veido preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kas ir pietiekami homogēna. Vienīgi fakts, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ietilpst vienā un tajā pašā Nicas nolīguma klasē, nav pietiekams, lai secinātu, ka tie ir homogēni, jo šajās klasēs bieži vien ir liela preču vai pakalpojumu daudzveidība, starp kuriem ne vienmēr ir šāda pietiekami tieša un konkrēta saikne. Ja Vispārējā tiesa pati atkarībā no preču tirdzniecības nosacījumiem ir nodalījusi vienā un tajā pašā Nicas nolīguma klasē ietilpstošas preces, tai ir jāpamato savs nolēmums attiecībā uz katru no preču grupām, kuru tā izveidojusi šajā klasē.

(sal. ar 25.–28. punktu)
Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 15. panta 1. punkts un 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka nosacījums par “patiesu izmantošanu” šo tiesību normu izpratnē var tikt izpildīts, ja grafiska Kopienas preču zīme tiek izmantota tikai apvienojumā ar vārdisku Kopienas preču zīmi, kas uz tās atrodas, turklāt abu preču zīmju kombinācija pati ir reģistrēta kā Kopienas preču zīme, ja atšķirības starp formu, kādā preču zīme ir izmantota, un to, kādā šī preču zīme ir tikusi reģistrēta, nemaina minētās reģistrētās preču zīmes atšķirtspēju.

Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka, ja Kopienas preču zīme nav reģistrēta noteiktā krāsā, bet tās īpašnieks to plaši ir izmantojis noteiktā krāsā vai krāsu kombinācijā tādējādi, ka lielai daļai sabiedrības šī preču zīme asociējas ar šo krāsu vai krāsu kombināciju, krāsa vai krāsas, kādās trešā persona izmanto apzīmējumu, kurš it kā apdraud minēto preču zīmi, ietekmē visaptverošo vērtējumu attiecībā uz sajaukšanas iespēju vai visaptverošo vērtējumu attiecībā uz netaisnīgi gūtu labumu šo tiesību normu nozīmē.

(sal. ar 41. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Savienības tiesības – Tieša iedarbība – Individuālās tiesības – Aizsardzība, ko sniedz valsts tiesas – Pārsūdzēšana tiesā – Procesuālās autonomijas princips – Gan tādu tiesu noteikšana, kurām ir kompetence izskatīt prasību, kas pamatota ar Kopienu tiesībām, gan arī procesuālu noteikumu paredzēšana – Ierobežojumi – Līdzvērtības un efektivitātes principa ievērošana – Pārbaude valsts tiesā

2. Savienības tiesības – Tieša iedarbība – Individuālās tiesības – Aizsardzība, ko sniedz valsts tiesas – Pārsūdzēšana tiesā – Procesuālās autonomijas princips – Gan tādu tiesu noteikšana, kurām ir kompetence izskatīt prasību, kas pamatota ar Kopienu tiesībām, gan arī procesuālu noteikumu paredzēšana – Noteikums par valsts tiesas kompetenci, uzticot tikai vienai tiesai izskatīt visus strīdus saistībā ar lēmumiem, ko pieņēmusi valsts iestāde, kas atbildīga par atbalstu lauksaimniecībai izmaksāšanu, piemērojot Eiropas Savienības kopējās lauksaimniecības politiku – Pieļaujamība – Nosacījumi

(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)

Summary

1. Skat. nolēmuma tekstu.

(sal. ar 35.–39., 42., 43. un 48. punktu)

2. Savienības tiesības, it īpaši līdzvērtības princips un efektivitātes princips, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, pieļauj tādu valsts tiesību normu par tiesas piekritību, kuras rezultātā tikai viena tiesa var izskatīt visus strīdus saistībā ar lēmumiem, ko pieņēmusi valsts iestāde, kas atbildīga par atbalstu lauksaimniecībai izmaksāšanu, piemērojot Eiropas Savienības kopējās lauksaimniecības politiku, ja vien procesuālā kārtība prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Savienības tiesībās, nav mazāk labvēlīga salīdzinājumā ar procesuālo kārtību prasībām, lai aizsargātu tiesības, kas izriet no atbilstošām valsts iekšējo tiesību normām par atbalstu lauksaimniekiem, un šāda tiesību norma par piekritību it īpaši tiesvedības ilguma kontekstā indivīdam nav nelabvēlīga, pārmērīgi apgrūtinot no Savienības tiesībām izrietošo tiesību īstenošanu – kas būtu jāizvērtē iesniedzējtiesai.

(sal. ar 61. punktu un rezolutīvo daļu)
21

No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu lietā C‑513/11, kā arī no TSN un Nokia Siemens Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka tehnoloģiju nozares darba koplīguma 8. pants tiek konsekventi piemērots tādējādi, ka, lai grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā darba ņēmēja varētu saņemt atalgojumu, viņai grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā jādodas tieši no darba vai no apmaksāta atvaļinājuma.
36

Vispārējā tiesa esot pamatojusies uz kļūdainu premisu, saskaņā ar kuru Deltafina pieļautā Komisijas neinformēšana par tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu katrā ziņā ir pienākuma sadarboties neievērošana, jo šo faktu kvalifikācija esot atkarīga no saskaņotās kārtības. Kā ir apstiprināts Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.) 12. punkta a) apakšpunktā, Komisija esot varējusi atļaut minētā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu.
34

Šī prakse, kā to apraksta iesniedzējtiesa, protams, no ekonomiskā viedokļa ir nozīmīga, ciktāl uzņēmumam piešķirto emisijas kvotu izmantošana rada netiešas izmaksas, kas tiek dēvētas par “alternatīvajām izmaksām” un kas ietver šī uzņēmuma atteikšanos no ienākumiem, ko tas gūtu, pārdodot šīs kvotas emisijas kvotu tirgū. Taču, kombinējot minēto praksi ar cenu noteikšanas sistēmu elektroenerģijas ražošanas tirgū Spānijā, elektroenerģijas ražotājiem rodas virspeļņa.
17

Šo noteikumu IV sadaļas II nodaļā ar nosaukumu “Atbildība gadījumos, kad nav ievērots pārvadājuma grafiks”, ir ietverts 32. pants, kas ir vienīgais šajā nodaļā un kas ir formulēts šādi: “1. Pārvadātājs ir atbildīgs par pasažiera zaudējumu vai kaitējumu, kas izriet no tā, ka vilciena atcelšanas, kavēšanās vai nokavētas pārsēšanās gadījumā viņš nevar turpināt savu braucienu tajā pašā dienā vai konkrētos apstākļos brauciena turpināšana tajā pašā dienā nav ieteicama. Kompensācijas ietver saprātīgus uzturēšanās izdevumus, kā arī saprātīgus izdevumus, kas saistīti ar to personu informēšanu, kuri sagaida pasažieri. 2. Pārvadātājs tiek atbrīvots no atbildības, ja vilciena atcelšana, kavēšanās vai nokavēta pārsēšanās radusies vienā no šādiem gadījumiem: a) apstākļos, kas nav saistīti ar dzelzceļa darbību un no kuriem pārvadātājs, neraugoties uz rīcību, ko tas atbilstoši apstākļiem konkrētajā gadījumā veicis, nav varējis izvairīties, un kuru sekas tas nebija spējīgs novērst; b) pasažiera vainas dēļ; vai c) trešās personas rīcības rezultātā, no kuras pārvadātājs, neraugoties uz šādos apstākļos nepieciešamās rīcības īstenošanu, nespēja izvairīties, un kuras sekas tas nebija spējīgs novērst; cits uzņēmums, kurš izmanto to pašu dzelzceļa infrastruktūru, netiek uzskatīts par trešo personu; tas nedrīkst ietekmēt tiesības uz regresa prasību. 3. Attiecīgās valsts tiesību aktos nosaka, vai un cik lielā mērā pārvadātājs maksā kompensācijas par citiem zaudējumiem, kas nav paredzēti šā panta 1. punktā. Šis nosacījums nedrīkst ietekmēt 44. panta piemērošanu.”
42

Šajā ziņā it īpaši no Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 33. un 34. apsvēruma izriet, ka minētās regulas 69. pantā paredzētā iespēja piešķirt papildmaksājumu ir jāīsteno, ievērojot strukturālās un dabiskās atšķirības starp dažādiem lauksaimniecības reģioniem. Šis it īpaši ir viens no tiem elementiem, kuri saskaņā ar EKL 33. panta 2. punktu ir jāņem vērā, izstrādājot KLP.
19

Komisija norāda, ka Direktīvā 91/440 ir noteikts, ka dzelzceļa jaudas iedalīšanas funkcijas nodrošina neatkarīgas iestādes. Šīs direktīvas II pielikuma otrajā ievilkumā ir paredzēts, ka viena no būtiskajām funkcijām ir “to lēmumu pieņemšana, kas attiecas uz sliežu ceļu piešķīrumu, ieskaitot pieejamības definīciju un vērtējumu, kā arī atsevišķu sliežu ceļu piešķīrumu”. Tādējādi II pielikumā nav nošķirti dažādi sliežu ceļu piešķiršanas veidi. Ciktāl sliežu ceļu organizēšana ietilpst operatīvajā satiksmes regulēšanā un ir cieši ar to saistīta, šī regulēšana ietilpstot būtiskajās funkcijās un tādējādi tā esot jāveic no dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma neatkarīgai iestādei.
16

Pirmās instances tiesa, kurā MPA bija cēlusi prasību par minēto lēmumu, šo prasību apmierināja. Apelācijas sūdzību, ko par pirmās instances tiesas nolēmumu bija iesniegusi kompetentā nodokļu administrācija, Cour d’appel de Bruxelles [Briseles Apelācijas tiesa] ar 2006. gada 4. janvāra spriedumu noraidīja, kā pamatojumu minot it īpaši to, ka ēkas daļa, ko vadītājs lietoja dzīvošanai, tika nodota viņa rīcībā bez maksas galvenokārt tādēļ, lai nodokļa maksātājs šo ēku varētu izmantot savai ar nodokli apliekamajai saimnieciskajai darbībai, un šī ēkas daļa līdz ar to var tikt uzskatīta par ražošanas līdzekli, par kura būvēšanu, uzturēšanu, remontu un uzlabošanu ir atskaitāms PVN.
20

Attiecībā uz Secretary of State iebildumu izvērtēšanu SIAC procesuālo noteikumu 38. pantā ir noteikts: “1. Ja Secretary of State sniedz iebildumu atbilstoši 36. panta 5. punkta b) apakšpunktam vai 37. pantam, [SIAC] ir jāpieņem lēmums par iebilduma pieņemšanu vai nepieņemšanu saskaņā ar šo pantu. 2. [SIAC] ir jānosaka sēde, lai Secretary of State un īpašais advokāts varētu sniegt savus mutvārdu apsvērumus [..]. [..] 5. Saskaņā ar šo pantu noturētās sēdes notiek bez pārsūdzības iesniedzēja un viņa pārstāvja klātbūtnes. 6. [SIAC] var pieņemt vai noraidīt Secretary of State iebildumu. 7. [SIAC] ir jāpieņem Secretary of State atbilstoši 37. pantam sniegtais iebildums, ja tā uzskata, ka attiecīgās informācijas izpaušana būs pretēja vispārējām interesēm. 8. Ja [SIAC] pieņem Secretary of State atbilstoši 37. pantam sniegto iebildumu, tai ir: a) jāpārbauda, vai ir jāizdod rīkojums Secretary of State paziņot pārsūdzības iesniedzējam konfidenciālās informācijas kopsavilkumu, un b) jāapstiprina visi šāda veida kopsavilkumi, lai tiktu nodrošināts, ka tie neietver nekādus pierādījumus vai jebkādu citu informāciju, kuras izpaušana būtu pretēja vispārējām interesēm. 9. Ja [SIAC] noraida Secretary of State atbilstoši 37. pantam sniegto iebildumu vai izdod rīkojumu Secretary of State paziņot pārsūdzības iesniedzējam konfidenciālās informācijas kopsavilkumu, a) Secretary of State nav pienākuma sniegt šādu informāciju vai šādu kopsavilkumu, taču, b) ja viņš to nedara, [SIAC] sēdes laikā, kurā Secretary of State vai īpašais advokāts var sniegt savus apsvērumus, i) ja tā uzskata, ka informācija vai citas kopsavilkumā iekļaujamās ziņas varētu kaitēt Secretary of State argumentiem vai būt labvēlīgi pārsūdzības iesniedzējam, – var izdot rīkojumu Secretary of State neatsaukties uz šiem jautājumiem savos argumentos vai piekrist, vai veikt citus pasākumus saskaņā ar [SIAC] norādījumiem, vai ii) visos citos gadījumos – izdot rīkojumu Secretary of State neatsaukties procesa laikā uz attiecīgo informāciju un (nepieciešamības gadījumā) uz citu kopsavilkumā iekļaujamo informāciju.”
1

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu: — atzīt, ka nepieņemot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu 2010. gada 4. februāra spriedumu lietā C-185/09 Komisija/Zviedrija, par to, ka Zviedrija nav transponējusi savos tiesību aktos Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Direktīvas 2006/24/EK par tādu datu saglabāšanu, kurus iegūst vai apstrādā saistībā ar publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu vai publiski pieejamu komunikāciju tīklu nodrošināšanu, un par grozījumiem Direktīvā 2002/58/EK (OV L 105, 54. lpp.) noteikumus, kā arī par to, ka tā noteiktajā termiņā nav pieņēmusi normatīvos un administratīvos aktus, kas nepieciešami, lai izpildītu minētās direktīvas prasības, Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi LESD 260. panta 1. punktā noteiktos pienākumus; — piespriest Zviedrijas Karalistei samaksāt Komisijai kontā “Eiropas Savienības pašu resursi” kavējuma naudu EUR 40 947,20 dienā par katru dienu laika periodā, kamēr netiks veikti pasākumi, kas vajadzīgi, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Zviedrija, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz dienai, kad tas tiks izpildīts; — piespriest Zviedrijas Karalistei samaksāt Komisijai šajā pašā kontā naudas sodu EUR 9597 par katru dienu laika periodā, kamēr netiks veikti pasākumi, kas vajadzīgi, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Zviedrija, skaitot no pēdējā minētā sprieduma pasludināšanas dienas līdz dienai, kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā, vai līdz dienai, kad tiks veikti vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Zviedrija, ja tas notiktu agrāk, un — piespriest Zviedrijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
5

2002. gada 9. aprīlī Komisija paziņoja par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda un pieteikuma par naudas soda samazināšanu saņemšanu no Mindo. Komisija informēja šo sabiedrību, ka tās pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda neatbilst Komisijas Paziņojumā par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) paredzētajiem nosacījumiem.