Keywords

Summary



Keywords

1. Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pakalpojumi – Jēdziens – Citā dalībvalstī sniegta un pacienta apmaksāta medicīniskā aprūpe – Ietveršana

(EKL 49. pants)

2. Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Citā dalībvalstī sniegti pakalpojumi

(Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. pants)

3. Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums par citā dalībvalstī radušos medicīnisko izdevumu atlīdzināšanu

(EKL 49. pants)

Summary

1. Maksas medicīnas pakalpojumi ietilpst normu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanas jomā un nav nozīmes tam, vai aprūpe tiek sniegta slimnīcā vai ārpus tās.

Turklāt EKL 152. panta 5. punkts nenoliedz iespēju, ka dalībvalstīm atbilstoši citām Līguma normām, piemēram, EKL 49. pantam, ir pienākums veikt pielāgojumus savās sociālā nodrošinājuma sistēmās, tomēr tādēļ nevar uzskatīt, ka šī iemesla dēļ tiek apdraudēta to suverēnā kompetence šajā jomā.

Tas, ka valsts tiesiskais regulējums attiecas uz sociālā nodrošinājuma jomu, un it īpaši veselības apdrošināšanas jomā paredz pabalstu natūrā, nevis izdevumu atlīdzināšanu, nenozīmē, ka medicīnas pakalpojumi neietilpst šīs pamatbrīvības piemērošanas jomā. Turklāt tas, ka pacients, vispirms samaksājis ārvalsts pakalpojumu sniedzējam par saņemtajiem aprūpes pakalpojumiem, vēlāk lūdz valsts veselības aprūpes sistēmai atlīdzināt šos aprūpes izdevumus, neliedz medicīniskos pakalpojumus kvalificēt kā pakalpojumu sniegšanu EKL 49. panta izpratnē.

No tā izriet, ka EKL 49. pants ir piemērojams pārrobežu veselības aprūpes jomā.

(sal. ar 46. un 49.–52. punktu)

2. Regulas Nr. 1408/71, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97 un kas grozīta ar Regulu Nr. 1992/2006, 22. pantā vispār nav noteikts princips, saskaņā ar kuru ir vajadzīga iepriekšēja atļauja par jebkādu ārstēšanos citā dalībvalstī.

Tas, ka valsts pasākums var būt saderīgs ar atvasināto tiesību normu, kā, piemēram, ar iepriekš minēto 22. pantu, nenozīmē, ka uz to neattiecas Līguma normas. Turklāt Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta mērķis ir atļaut apdrošinātai personai, kurai kompetentā iestāde ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu savam stāvoklim atbilstošu aprūpi, saņemt slimības pabalstus natūrā uz kompetentās iestādes rēķina, bet saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā sniegti pakalpojumi, īpaši gadījumā, ja, ņemot vērā attiecīgās personas veselības stāvokli, ir nepieciešama pārvešana, turklāt neradot tai papildu izdevumus. Savukārt minētās regulas 22. pants, interpretējot to atbilstoši tā mērķim, nav iecerēts, lai reglamentētu, un tādēļ nekādā ziņā neliedz no apdrošinājuma dalībvalsts atbilstoši šajā dalībvalstī spēkā esošajiem tarifiem saņemt tādu izdevumu atlīdzinājumu, kas radušies saistībā ar citā dalībvalstī sniegtu aprūpi, pat ja iepriekšējas atļaujas nav.

(sal. ar 69. un 70. punktu)

3. EKL 49. pantā paredzētos pienākumus nav izpildījusi dalībvalsts, kura izņemot gadījumus, kas noteikti Regulā Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97 un kas grozīta Regulu Nr. 1992/2006, nav paredzējusi iespēju atlīdzināt izdevumus par citā dalībvalstī sniegtu ambulatoro aprūpi, kurā nav jāizmanto valsts tiesību aktos ierobežoti uzskaitītas liela izmēra un dārgas ierīces, vai gadījumos, kad valsts tiesiskajā regulējumā par citā valstī radušos medicīniskās aprūpes izdevumu atlīdzināšanas nosacījumiem šādas aprūpes atlīdzināšanas iespēja ir paredzēta, šādas aprūpes izdevumu atlīdzināšanai izvirzot nosacījumu par iepriekšējas atļaujas saņemšanu.

Lai gan tāds tiesiskais regulējums tieši neliedz attiecīgajiem pacientiem vērsties pie pakalpojumu sniedzēja citā dalībvalstī, tomēr iespēja ciest finansiālus zaudējumus, kas rastos, negatīva administrācijas lēmuma gadījumā no valsts veselības aizsardzības sistēmas nesaņemot medicīnisko izdevumu atlīdzību, pati par sevi jau var atturēt iespējamos pacientus. Kā cits faktors, kas attur izmantot pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumus, jāmin sarežģītā atļaujas saņemšanas procedūra, ja tajā ir paredzētas trīs stadijas. Turklāt, tā kā valsts tiesiskais regulējums paredz ārvalsts medicīniskās aprūpes izdevumu segšanu tikai vienā izņēmuma gadījumā, ja valsts veselības aizsardzības sistēma nepiedāvā šajā sistēmā apdrošinātā slimnieka ārstēšanās risinājumu, šis nosacījums sava rakstura dēļ vien var būtiski ierobežot gadījumus, kad atļauju var saņemt.

Šādu ierobežojumu neattaisno sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālā līdzsvara būtiska apdraudējuma risks tāpēc, ka no Tiesas rīcībā esošajiem materiāliem neizriet, ka iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasības atcelšana attiecībā uz ambulatoro aprūpi citā dalībvalstī būtu iemesls tam, ka par spīti valodas barjerām, ģeogrāfiskajam attālumam un uzturēšanās izmaksām pacienti dotos uz ārvalstīm tik lielā skaitā, ka tiktu izjaukts valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālais līdzsvars un tādējādi tiktu apdraudēts vispārējais sabiedrības veselības aizsardzības līmenis, kas savukārt būtu pietiekams attaisnojums pakalpojumu sniegšanas brīvības pamatprincipa ierobežošanai.

Turklāt prasību saņemt iepriekšēju atļauju attiecīgās medicīniskās aprūpes izdevumu atlīdzināšanai nevar attaisnot veselības aizsardzības apsvērumu dēļ saistībā ar nepieciešamību veikt ārvalstīs sniegto veselības aprūpes pakalpojumu kvalitātes kontroli. Šādas iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasību nevar arī attaisnot valsts sistēmas būtiskās pamatiezīmes, kā, piemēram, medicīnisko izdevumu atlīdzināšanas mehānisma neesamība un pienākums vērsties pie ģimenes ārsta, lai saņemtu nosūtījumu pie speciālista.

Pamatojums gan par iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasības ierobežojošo raksturu, gan par tās leģitīma attaisnojuma neesamību a fortiori ir skaidri piemērojams ambulatorajai aprūpei, attiecībā uz kuru nav nekādu atlīdzināšanas iespēju.

(sal. ar 62., 63., 76., 83., 84., 88., 92. un 95. punktu un rezolutīvo daļu)