ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formu un termiņu, kurā personai, kas gūst labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, ir jāizvirza iebildums atbilstoši šim pantam, lai iebilstu pret prasību atsaukt šo aktu atbilstoši lex fori concursus normām, kā arī jautājums, vai kompetentā tiesa var piemērot šo pantu arī ex officio, vajadzības gadījumā, pēc attiecīgajām pusēm noteiktā termiņa beigām, nosaka dalībvalsts, kuras teritorijā lieta tiek izskatīta, procesuālās tiesības; Tomēr šīs tiesības nevar būt mazāk labvēlīgas par tām, kas regulē līdzīgas situācijas, kurām piemēro valsts tiesības (līdzvērtības princips), un tās nevar padarīt par praksē neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kuras piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips), par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

(skat. 33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Regulas (EK) Nr. 810/2009, ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulu (ES) Nr. 610/2013, 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pieteikums par vīzu ar ierobežotu teritoriālo derīgumu, ko trešās valsts pilsonis ir iesniedzis humānu apsvērumu dēļ, pamatojoties uz šā kodeksa 25. pantu, galamērķa dalībvalsts pārstāvniecībā trešās valsts teritorijā, lai, ierodoties minētajā dalībvalstī, iesniegtu starptautiskās aizsardzības pieteikumu un pēc tam uzturētos šajā dalībvalstī vairāk nekā 90 dienas kopējā 180 dienu laikposmā, neietilpst šā kodeksa piemērošanas jomā, bet – pašreizējā Eiropas Savienības tiesību redakcijā – ietilpst vienīgi valsts tiesību piemērošanas jomā.

Ir jāpiebilst, ka, lai gan Vīzu kodekss tika iecerēts vīzu izsniegšanai, lai uzturētos dalībvalstu teritorijā ne ilgāk par 90 dienām kopējā 180 dienu laikposmā, pretējs secinājums ļautu trešo valstu pilsoņiem, pamatojoties uz šo kodeksu, iesniegt vīzas pieteikumus, lai saņemtu starptautisko aizsardzību dalībvalstī pēc to izvēles, kas kaitētu ar Regulu Nr. 604/2013 izveidotajai vispārējai sistēmai.

Turklāt ir jānorāda, ka šāds pretējs secinājums nozīmētu dalībvalstu pienākumu faktiski ļaut trešo valstu pilsoņiem, pamatojoties uz Vīzu kodeksu, iesniegt pieteikumu par starptautisko aizsardzību trešās valsts teritorijā esošā dalībvalsts pārstāvniecībā. Taču, ievērojot, ka Vīzu kodeksa mērķis nav saskaņot dalībvalstu tiesiskos regulējumus attiecībā uz starptautisko aizsardzību, ir jākonstatē, ka Savienības tiesību aktos, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 78. pantu, un kuros reglamentētas pieteikumiem par starptautisko aizsardzību piemērojamās procedūras, šāds pienākums nav paredzēts un ka – gluži pretēji – dalībvalstu pārstāvniecībās iesniegtie pieteikumi ir izslēgti no šo tiesību aktu piemērošanas jomas. Piemēram, no Direktīvas 2013/32 3. panta 1. un 2. punkta izriet, ka šī direktīva ir piemērojama pieteikumiem par starptautisko aizsardzību, kas iesniegti dalībvalstu teritorijā, tajā skaitā pie robežas, teritoriālajos ūdeņos vai tranzīta zonā, bet ne pieprasījumiem par diplomātisko vai teritoriālo patvērumu, kas iesniegti dalībvalstu pārstāvniecībās. Tāpat no Regulas Nr. 604/2013 1. un 3. panta izriet, ka šajā regulā dalībvalstīm ir noteikts vienīgi pienākums izskatīt jebkuru starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas iesniegts kādas dalībvalsts teritorijā, tostarp pie robežas vai tranzīta zonā, un ka minētajā regulā paredzētās procedūras ir piemērojamas tikai šādiem pieteikumiem par starptautisko aizsardzību.

(skat. 48., 49. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
14

2009. gada 30. aprīlīDNB Bank ar DNB Banka piekrišanu ir noslēgusi līgumu ar Microsoft Ireland Operations Ltd par Microsoft produkcijas un to licenču iegādāšanos DNB Bank un ar to saistīto uzņēmumu vajadzībām. Saskaņā ar šo līgumu DNB Bank saņem rēķinu no Microsoft Ireland Operations par iegādāto programmatūru, kuru izmanto visas DNB grupas uzņēmumi. Pēc tam DNB Bank atbilstošās izmaksas attiecina uz citiem DNB grupas uzņēmumiem, pamatojoties uz to, kādas konkrētas programmas katrs no tiem ir saņēmis. Tādējādi 2009. un 2010. gadā DNB Banka tika izrakstīti rēķini par Microsoft tirgotajām licencēm.
41

Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Komisija sava prasības pieteikuma 10. punktā ir atgādinājusi Regulas Nr. 987/2009 5. panta 1. punkta, kā arī Regulas Nr. 883/2004 76. panta 6. punkta saturu. Turklāt no piemērojamo tiesību normu un pamatojuma izklāsta prasības pieteikumā, neapšaubāmi, izriet, ka Beļģijas Karalistei tiek pārmesta pienākuma neizpilde saistībā ar principu, kuri ieviesti ar Regulas Nr. 883/2004 76. panta 6. punktu un precizēti Regulas Nr. 987/2009 5. pantā, ievērošanu. Visbeidzot, gan no dokumentiem, kas tika nosūtīti pirmstiesas procedūras laikā, it īpaši no Komisijas nosūtītā argumentētā atzinuma Beļģijas Karalistei, kā arī no Komisijas prasības pieteikuma izriet, ka šī iestāde ir norādījusi uz šīs dalībvalsts pienākumu neizpildi saistībā ar Regulas Nr. 987/2009 5. pantu kopumā.
4

Šīs regulas 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts: “Šajā regulā: [..] 15) starpprodukts: viela, ko ražo ķīmiskai pārstrādei, un pārstrādē šo vielu izmanto vai patērē, lai pārveidotu citā vielā (turpmāk – “sintēze”): a) neizolēts starpprodukts: starpprodukts, ko sintezējot apzināti neizvada no iekārtas (izņēmums: lai ņemtu paraugu), kurā notiek sintēze. Iekārtā ietilpst reakciju trauks, palīgiekārtas un iekārtas, kam cauri nepārtraukti vai partijās plūst viela, kā arī cauruļu sistēma, pa ko to pārvieto no viena trauka citā, kur notiek nākamais reakcijas posms, taču pie iekārtas nepieder tvertnes vai citi trauki, kuros vielu(‑as) glabā pēc ražošanas; b) ražotnē izolēts starpprodukts: starpprodukts, kas neatbilst neizolēta starpprodukta kritērijiem un ja starpprodukta ražošana un citas(‑u) vielas(‑u) sintēze no šī starpprodukta notiek tajā pašā ražotnē, bet to veic viena vai vairākas juridiskas personas; c) transportēts izolēts starpprodukts: starpprodukts, kas neatbilst neizolēta starpprodukta kritērijiem un ko transportē no vienas ražotnes uz citu vai arī ko viena ražotne piegādā citām; 16) ražotne: vieta, kurā konkrētu infrastruktūru un iekārtas lieto kopīgi, ja vielas(‑u) ražotāju ir vairāk nekā viens; [..].”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp président de l’Autorité de la concurrence [Konkurences iestādes priekšsēdētāju] (Francija), no vienas puses, un Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE), Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel), Fraileg SARL, Prim’Santerre SARL, Union des endiviers, agrāk – Fédération nationale des producteurs d’endives (FNPE), Soleil du Nord SARL, Comité économique fruits et légumes du Nord de la France (Celfnord), Association des producteurs d’endives de France (APEF), Section nationale de l’endive (SNE), Fédération du commerce de l’endive (FCE), France endives société coopérative agricole, Cambrésis Artois-Picardie endives (CAP’Endives) société coopérative agricole, Marché de Phalempin société coopérative agricole, Primacoop société coopérative agricole, Coopérative agricole du marais audomarois (Sipema), Valois-Fruits union de sociétés coopératives agricoles un Groupe Perle du Nord SAS, kā arī ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique [ekonomikas, rūpniecības un digitālo lietu ministru], no otras puses, par 2012. gada 6. marta lēmumu, ar kuru Autorité de la concurrence [Konkurences iestāde], pamatojoties it īpaši uz LESD 101. panta 1. pantu, Francijas lapu cigoriņu tirgū konstatēja kompleksu un turpinātu aizliegtu vienošanos, kā arī uzlika par to finansiālu sodu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
15

Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas, kurā ietilpst 14. panta 2. punkts, normas saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru ir daļa no pilnīgas un vienotas kolīziju normu sistēmas, kuras mērķis ir nodrošināt, ka darbiniekiem, kas pārvietojas Eiropas Savienībā, tiek piemērota tikai vienas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, lai novērstu to, ka ir piemērojami vairāku dalībvalstu tiesību akti, un izvairītos no sarežģījumiem, kas tādēļ rastos (spriedums, 2012. gada 4. oktobris, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
28

Katrā ziņā Komisija uzstāj, ka no Komisijas sūtījumos Ferriere Nord minētajiem datiem, lasot tos to kontekstā, izriet, ka no tiem, kā Vispārējā tiesa to norādījusi pārsūdzētā sprieduma 127. un 128. punktā, nevarēja rasties tiesiskā paļāvība par to, ka tiks nosūtīts jauns paziņojums par iebildumiem. Līdz ar to Vispārējā tiesa minētā sprieduma 126. punktā pamatoti un nesagrozot faktus ir secinājusi, ka Ferriere Nord nevar atsaukties uz šādu tiesisko paļāvību.
22

Kā to savu secinājumu 45. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – no Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta formulējuma arī izriet, ka jebkurš atteikums izpildīt EAO paredz īstu izpildes dalībvalsts iesaistīšanos brīvības atņemšanas soda, kas pasludināts attiecībā uz pieprasīto personu, izpildē, lai gan katrā ziņā tikai un vienīgi tas, ka šī valsts paziņo, ka ir “gatava” izpildīt šo sodu, nevar tikt uzskatīts par šāda atteikuma pamatojumu. No tā izriet, ka pirms ikviena atteikuma izpildīt EAO izpildes tiesu iestādei ir jāpārbauda iespēja faktiski izpildīt sodu atbilstīgi savām iekšējām tiesībām. Gadījumā, ja izpildes dalībvalstij nav iespējams uzņemties faktiski izpildīt sodu, izpildes tiesu iestādes ziņā ir izpildīt EAO un līdz ar to nodot pieprasīto personu sprieduma dalībvalstij.
11

Minētās direktīvas 13. pants “Juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegšana un pārsūtīšana” ir formulēts šādi: “1. Juridiskās palīdzības pieprasījumus var iesniegt: a) kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta (pārsūtītāja iestāde); vai b) kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums (saņēmēja iestāde). 2. Juridiskās palīdzības pieprasījumu aizpilda un apliecinošos dokumentu pārtulko: a) kompetentās saņēmējas iestādes dalībvalsts valsts valodā vai vienā no valodām, kas atbilst kādai no Kopienas iestādēs lietotajām valodām; vai b) citā valodā, kuru minētā dalībvalsts ir norādījusi par sev pieņemamu saskaņā ar 14. panta 3. punktu. [..] 4. Kompetentā pārsūtītāja iestāde palīdz pieprasītājam, nodrošinot to, ka pieprasījumam ir pievienoti visi apliecinošie dokumenti, par kuriem tai ir zināms, ka tie ir vajadzīgi, lai pieprasījumu izskatītu. Tā palīdz pieprasītājam nodrošināt arī visus vajadzīgos apliecinošo dokumentu tulkojumus saskaņā ar 8. panta b) apakšpunktu. Kompetentā pārsūtītāja iestāde nosūta pieprasījumu kompetentajai saņēmējai iestādei citā dalībvalstī 15 dienās pēc tam, kad saņemts vienā no 2. punktā norādītajām valodām pienācīgi aizpildīts pieprasījums un apliecinošie dokumenti, kas vajadzības gadījumā pārtulkoti vienā no minētajām valodām. [..] 6. Dalībvalstis nevar pieprasīt samaksu par pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar 4. punktu. [..]”
35

Līdz ar to no Direktīvas 2004/39 I pielikuma A iedaļas 1) punkta formulējuma, interpretējot to kontekstā, kurā ietilpst šī tiesību norma, izriet, ka šajā tiesību normā minētais pakalpojums neietver starpniecību tāda līguma noslēgšanā, kura priekšmets ir portfeļa pārvaldīšanas darbība. Pat ja šī līguma noslēgšana vēlāk izraisītu finanšu instrumentu pirkšanas vai pārdošanas pasūtījumu pieņemšanu un nosūtīšanu, ko savas pārvaldīšanas darbības ietvaros veiktu portfeļa pārvaldītājs, minētā līguma priekšmets nav šāda pasūtījumu pieņemšana vai nosūtīšana.
31

Tomēr, pastāvot šaubām par šāda risinājuma saderību ar Savienības tiesībām un it īpaši ar vienotas licences principu un principu, ka noteikuma par reputāciju uzraudzību veic piederības dalībvalsts, Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Kopienu tiesības un it īpaši Direktīvas 92/49 40. panta 6. punkts, Komisijas skaidrojošā paziņojuma 2000/C 43/03 [par pakalpojumu sniegšanas brīvību un vispārējo labumu apdrošināšanas nozarē (OV 2000, C 43, 5. lpp.)] 5. punkts un Kopienu princips par piederības valsts īstenotu uzraudzību pieļauj tādu interpretāciju (kā tā, kas ir sniegta attiecībā uz [CAP] 193. panta 4. punktu un kam šī tiesa piekrīt), atbilstīgi kurai tādas uzņemošās valsts uzraudzības iestāde, kurā uzņēmējs veic uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā saskaņā ar brīvību sniegt pakalpojumus, ārkārtējā situācijā un aizsargājot apdrošināto personu un personu, kam ir tiesības uz apdrošināšanas pakalpojumiem, intereses, var pieņemt noregulējumus, kuri liedz slēgt uzņemošās dalībvalsts teritorijā jaunus līgumus, pamatojot ar to, ka tā savas rīcības brīvības robežās ir konstatējusi, ka jau sākotnēji vai arī vēlāk nav izpildīta kāda no subjektīvajām paredzētajām prasībām, lai varētu izdot licenci veikt uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā, un, konkrēti, prasība par reputāciju?”
10

Iesniedzējtiesa paskaidro, ka parādniekam, kas ir par maksātnespējīgu atzīta fiziska persona, uzņēmējs, piemērojamās parādu atlaišanas procedūras mērķis ir ļaut šai personai “sākt no nulles” pēc visu iepriekšējo parādu dzēšanas pret deklarētajiem kreditoriem, kuru prasījumi nav pilnībā apmierināti, lai šis parādnieks no jauna varētu kļūt par aktīvu tirgus dalībnieku un parādu sloga dēļ nebūtu ierobežots savās iniciatīvās vai spējā radīt vērtību. Maksātnespējas lietu tiesa vairāku tiesnešu sastāvā pieņem lēmumu par šīs procedūras piemērošanu parādniekam pēc nesaistoša atzinuma saņemšanas no maksātnespējas administratora un kreditoru sapulces un pēc pārbaudes tostarp par to, vai ir izpildīti Maksātnespējas likuma 142. panta pirmajā daļā paredzētie nosacījumi.
81

Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 120. panta c) punktu un ar šo normu saistīto judikatūru prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets, izvirzītie pamati un argumenti, kā arī šo pamatu kopsavilkums. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, šajā pieteikumā ir jānorāda tekstuāli loģiskā un saprotamā veidā un prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai vispār nelemj par kādu iebildumu (it īpaši skat. spriedumus, 2010. gada 15. jūnijs, Komisija/Spānija, C‑211/08, EU:C:2010:340, 32. punkts, un 2016. gada 22. septembris, Komisija/Čehijas Republika, C‑525/14, EU:C:2016:714, 16. punkts).
25

Turklāt, kā būtībā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 65. punktā, prasība par [emisijas] kvotu precīzu daudzumu un apstākļiem atbilst Eiropas Savienības likumdevēja iecerei uzlabot ar Direktīvu 2003/87 izveidotā tirgus darbību, novēršot izkropļojumus, kas izriet no jebkādām šaubām attiecībā uz to derīgumu un spēkā esamību. Turklāt papildus tīri ekonomiskai interesei saglabāt minētā tirgus uzticamību šī precizitātes prasība ļauj īstenot ar to sasniedzamo mērķi, proti, piesārņojuma apkarošanu. Šī iemesla dēļ atbilstība starp faktiskajām emisijām un emisijām, kas ir atļautas ar piešķirtajām kvotām, ir absolūta visas sistēmas prioritāte.
81

Šajā ziņā nav strīda par to, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 5. un 6. punktā, ka prasītāja saistībā ar iecietības programmu ir nodevusi Komisijai daudz informācijas ar mērķi saņemt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda. Ar 2012. gada 15. marta vēstuli Komisija piekrita svītrot no ŪPP lēmuma plašākās nekonfidenciālās versijas, ko tā ir iecerējusi publicēt, informāciju, ar kuru tieši vai netieši būtu iespējams identificēt informācijas, kas paziņota saistībā ar 2002. gada paziņojumu par iecietību, avotus, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzējas darbinieku uzvārdus.
27

Runājot par 2007. gada 28. jūnija spriedumu JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust un The Association of Investment Trust Companies (C‑363/05, EU:C:2007:391), ir jānorāda, ka Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkts atšķiras no atbrīvojuma no nodokļa, kas tiek aplūkots šajā lietā, jo tajā ir prasīts no nodokļa atbrīvot tikai “dažus” kultūras pakalpojumus.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp ITV Broadcasting Limited, ITV 2 Limited, ITV Digital Channels Limited, Channel Four Television Corporation, 4 Ventures Limited, Channel 5 Broadcasting Limited un ITV Studios Limited, no vienas puses, un TVCatchup Limited, maksātnespējas procesā, (turpmāk tekstā – “TVC”), TVCatchup (UK) Limited (turpmāk tekstā – “TVC UK”) un Media Resources Limited, no otras puses, saistībā ar to, ka pēdējās minētās internetā raidīja televīzijas raidījumus, kurus veido prasītājas pamatlietā.
13

Laikā no 2006. līdz 2012. gadam Wortmann savā vārdā laida brīvā apgrozībā Eiropas Savienības teritorijā Ķīnas un Vjetnamas izcelsmes apavus ar ādas virsu, kuru ražotāji bija Brosmann Footwear (HK) Ltd (turpmāk tekstā – “Brosmann”) un Seasonable Footwear (Zhong Shan) Ltd (turpmāk tekstā – “Seasonable”). Tā kā šie apavi bija klasificēti ar vienu no kombinētās nomenklatūras kodiem atbilstoši Regulas Nr. 1472/2006 1. panta 1. punktam, Bīlefeldes Galvenā muitas pārvalde piemēroja Wortmann antidempinga maksājumus atbilstīgi šai regulai.
54

Treškārt, Francijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 66. un 69.–71. punktā Vispārējā tiesa neesot sniegusi juridiski pietiekamu atbildi, atzīstot, ka administratīvo pārbaužu veikšana, pamatojoties uz ticamām datu bāzēm, neatbrīvoja dalībvalstis no pienākuma veikt pārbaudes uz vietas, tostarp no pienākuma līdz ar to veikt dzīvnieku skaitīšanu šādās pārbaudēs, lai pārbaudītu ganāmpulka blīvuma kritēriju. Saskaņā ar tās apgalvoto Regulas Nr. 1975/2006 14. panta 2. punktā, uz kuru ir balstīts apstrīdētais lēmums un kuru Vispārējā tiesa neizvērtēja, ir paredzēts, ka pārbaude uz vietas attiecas uz visām saistībām, kuras ir iespējams pārbaudīt vizītes laikā. Tādējādi dzīvnieku skaitīšana vizītes laikā neļauj pārbaudīt šī kritērija, kas ir izteikts UGB, ievērošanu, ir atkarīga no dzīvnieku vecuma un uzliek pienākumu ievērot robežvērtības vairāk nekā gadu.
115

Tāpat arī, runājot par argumentu, saskaņā ar kuru aviosabiedrības, uz kurām attiecas atgūšana, nespēj no saviem klientiem atgūt papildu nodokli, kas tām ir jāatmaksā, pietiek atgādināt, ka, tā kā prettiesiskais atbalsts, uz kuru Komisija ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā, izpaudās kā ACN zemākās likmes piemērošana, proti, kā daļējs atbrīvojums no nodokļa, kas bija jāmaksā nevis šo aviosabiedrību klientiem, bet pašām šīm sabiedrībām, šī atbalsta atgūšana noteikti ir saistīta ar abu piemērojamo likmju starpības atdošanu. Kā tas izriet no šī sprieduma 99. un 100. punkta, tā tas ir arī gadījumā, kad šī atbalsta saņēmēji nav guvuši nekādu labumu no attiecīgās priekšrocības, neatkarīgi no tā, vai tas tā bija tāpēc, ka tie ļāva šo priekšrocību izmantot saviem klientiem, vai jebkāda cita iemesla dēļ.
12

Pamatlietas faktiem, kuri norisinājās laikā no 2008. gada maija līdz 2011. gada martam, piemērojamās KN redakcijas ir tās, kas secīgi izriet no Regulas Nr. 1214/2007, no Komisijas 2008. gada 19. septembra Regulas (EK) Nr. 1031/2008 (OV 2008, L 291, 1. lpp.), no Komisijas 2009. gada 30. septembra Regulas (EK) Nr. 948/2009 (OV 2009, L 287, 1. lpp.) un no Komisijas 2010. gada 5. oktobra Regulas (ES) Nr. 861/2010 (OV 2010, L 284, 1. lpp.). Tā kā šiem faktiskajiem apstākļiem piemērojamo KN noteikumu redakciju šie vēlāk izdarītie grozījumi nav ietekmējuši, ir jāņem vērā tā šīs nomenklatūras redakcija, kas izriet no Regulas Nr. 1214/2007.
37

Šajos apstākļos cour d’appel de Bruxelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Savienības tiesības un, it īpaši, efektivitātes princips prasa, lai noteiktos [..] apstākļos valstī noteiktais noilguma termiņš, kāds noteikts Saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. pantā, kas piemērojams privātpersonas pret Beļģijas valsti vērstam prasījumam par atlīdzinājumu saistībā ar likumdevēja izdarītu EKL 43. panta pārkāpumu, sāktos tikai tad, kad šis pārkāpums ir konstatēts, vai, gluži pretēji, efektivitātes principa ievērošanu šajos apstākļos pietiekami garantē šai privātpersonai dotā iespēja pārtraukt noilgumu ar tiesu izpildītāja akta palīdzību? 2) Vai EKL 43., 49. un 56. pants un jēdziens “pilnībā iekšēja situācija”, kas var ierobežot attiecīgās personas iespēju atsaukties uz šīm tiesību normām tiesvedībā valsts tiesā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj Savienības tiesību piemērošanu strīdā starp Beļģijas valstspiederīgo un État belge par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas radušies apgalvotā Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, pieņemot un atstājot spēkā tādu Beļģijas tiesību aktu kā Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants, kas bez atšķirības ir piemērojams gan [Beļģijas] valstspiederīgajiem, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem? 3) Vai Savienības tiesību pārākuma princips un LES 4. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj atkāpšanos no res judicata spēka noteikuma, ja runa ir par tāda tiesas nolēmuma pārskatīšanu vai atcelšanu, kam ir res judicata spēks un kas izrādās pretējs Savienības tiesībām, bet savukārt pieļauj atkāpšanos no valsts res judicata spēka noteikuma piemērošanas, ja šāds noteikums, pamatojoties uz minēto tiesas nolēmumu, kuram ir res judicata spēks, bet kurš ir pretrunā Savienības tiesībām, liek pieņemt citu tiesas nolēmumu, ar kuru tiktu turpināta ar pirmo tiesas nolēmumu iesāktā Savienības tiesību pārkāpšana? 4) Vai Tiesa varētu apstiprināt, ka jautājums, vai norma par res judicata spēku nav jāpiemēro attiecībā uz tiesas nolēmumu, kas ieguvis res judicata spēku un kas ir pretrunā Savienības tiesībām, saistībā ar prasījumu pārskatīt vai atcelt šo nolēmumu, nav būtībā identisks spriedumu [1963. gada 27. marts, Da Costa u.c. (no 28/62 līdz 30/62, EU:C:1963:6), kā arī 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335)] izpratnē saistībā ar jautājumu par to, vai noteikums par res judicata spēku ir pretējs Savienības tiesībām saistībā ar prasību pieņemt (jaunu) nolēmumu, ar kuru atkārtoti būtu jāpārkāpj Savienības tiesības, tādējādi, ka tiesa, kura lemj pēdējā instancē, nevar izvairīties no pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu?”
41

Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pretēji Direktīvas 2011/92 I pielikuma 7. punkta a) un c) apakšpunkta noteikumiem minētā 7. punkta b) apakšpunkta noteikumos nav ietverta nekāda atsauce uz minimālo garumu, kādam būtu jābūt tajos paredzētajiem ceļiem. No šī pēdējā minētā noteikuma formulējuma turklāt izriet, ka Savienības likumdevējs ir klasificējis automaģistrāļu un ātrgaitas šoseju būvi to projektu klasē, uz kuriem sistemātiski ir attiecināms to ietekmes uz vidi novērtējums, neparedzot, ka šādai būvei būtu jābūt kādam noteiktam minimālajam garumam.