ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 28. jūnijā ( 1 )

Lieta C-20/05

Kriminālprocess

pret

Karl Josef Wilhelm Schwibbert

“Direktīva 98/34/EK — Informācijas sniegšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu jomā — Pienākums darīt zināmus tehnisko noteikumu projektus — Valsts likums, kurš uzliek pienākumu uz tirgojamiem kompaktdiskiem piestiprināt valsts iestādes, kas iekasē nodevas autortiesību jomā, atšķirības zīmi — Jēdziens “tehniskie noteikumi””

I — Ievads

1. Kriminālprocesa pret Švibertu [Schwibbert] ietvaros par kompaktdisku (turpmāk tekstā — “CD”), kuriem nav piestiprināta valsts iestādes, kas iekasē nodevas autortiesību jomā (Società Italiana degli Autori ed Editori, turpmāk tekstā — “SIAE”), atšķirības zīme, turēšanu Forli Civillietu un krimināllietu tiesa [le Tribunale di Forlì, Itālija] pēc Šviberta advokāta lūguma uzdod Tiesai jautājumu par valsts tiesību normas, kas uzliek pienākumu piestiprināt atšķirības zīmi, saderību ar EKL 3. un 23.–27. pantu un Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvu 83/189/EEK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas procedūru tehnisko standartu un noteikumu jomā ( 2 ) (konsolidēta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvu 98/34/EK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā ( 3 ), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvu 98/48/EK ( 4 )), Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvu 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā ( 5 ), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvu 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā ( 6 ).

II — Atbilstošās tiesību normas

A — Kopienu tiesības

1) EK līgums

2. Saskaņā ar EKL 23.–27. pantu Kopienas pamats ir muitas savienība, kas aptver visu preču tirdzniecību un paredz dalībvalstīm aizliegt savstarpējus ievedmuitas nodokļus un visus maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību.

2) Direktīvas

a) Direktīva 92/100

3. Direktīvas 92/100/EEK mērķis ir ieviest saskaņotu juridisko aizsardzību nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā. No Direktīvas 92/100/EEK pirmā apsvēruma izriet, ka šīs saskaņošanas mērķis ir samazināt atšķirības starp nacionālajiem noteikumiem, kas “rada šķēršļus tirdzniecībai un rada konkurences traucējumus, tādējādi kavē pilnīgot kopējo tirgu un neļauj tam pareizi darboties”.

4. Otrajā apsvērumā norādīts, ka “šādas juridiskās aizsardzības atšķirības var kļūt lielākas, ja dalībvalstis pieņem jaunas un atšķirīgas normas vai ja dažādi attīstās attiecīgo valstu tiesu prakse, kas interpretē šādas normas”.

5. Trešajā apsvērumā uzsvērts, ka “tādas atšķirības tāpēc jālikvidē saskaņā ar mērķi radīt telpu bez iekšējām robežām, ko paredz Līguma 8.a pants, lai saskaņā ar Līguma 3. panta f) punktu ieviestu sistēmu, kas kopējā tirgū nodrošina netraucētu konkurenci”.

b) Direktīva 98/34, kas kodificē Direktīvu 83/189

6. Saskaņā ar 1. pantu: “Šajā direktīvā piemēro šādus terminus: 1) “prece [produkts]” — jebkura rūpnieciski ražota prece [jebkurš rūpnieciski ražots produkts] un jebkurš lauksaimniecības produkts, tostarp zivju produkcija; 2) “tehniski parametri” — parametri, kas ietverti dokumentā, kurš nosaka preces nepieciešamās īpašības, piemēram, kvalitātes līmeni, darbību, drošību vai izmērus, ieskaitot prasības, kas piemērojamas precei saskaņā ar nosaukumu, ar kuru preci pārdod, terminoloģiju, simboliem, pārbaudēm un pārbaužu metodēm, iesaiņojumu, marķēšanu vai etiķetēšanu un atbilstības novērtēšanas procedūrām [..]; [..] 10) “tehnisko noteikumu projekts” — tehnisku parametru vai citu prasību teksts, ieskaitot administratīvus noteikumus, kas formulēti tā ieviešanai vai, lai ieviestu to kā tehnisku noteikumu, tekstam esot sagatavošanas stadijā, kad iespējams izdarīt būtiskus grozījumus. [..]”

7. Direktīvas 98/34 8. pantā noteikts: “1. [..] dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu jebkuru tehnisko noteikumu projektu [..]. Tās paziņo Komisijai pamatojumu šādu tehnisku noteikumu pieņemšanas vajadzībai, ja tas jau nav paskaidrots projektā. Vajadzības gadījumā un ja tas jau nav iesniegts ar iepriekšējo paziņojumu, dalībvalstis vienlaicīgi dara zināmu principiāli un tieši saistīto normatīvo un regulatīvo noteikumu tekstu, ja šāda teksta zināšana nepieciešama tehnisko noteikumu projekta novērtēšanai. Dalībvalstis atkārtoti dara zināmu projektu saskaņā ar iepriekšminētajiem nosacījumiem, ja tās izdara izmaiņas projektā, kas būtiski izmaina tā darbības sfēru, saīsinot īstenošanai paredzētos termiņus, pievienojot parametrus vai prasības vai padarot pēdējās ierobežojošākas.”

8. Direktīvas 98/34 9. panta 1. punktā noteikts: “Dalībvalstis atliek tehnisko noteikumu projekta pieņemšanu uz trīs mēnešiem no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu.”

c) Ar Direktīvu 98/48 grozīti noteikti Direktīvas 98/34 punkti

9. Direktīvas 98/34 1. panta 9. punkts pārnumurēts par 11. punktu, un tas skan šādi: “11) “Tehniskie noteikumi” — tehniski parametri un citas prasības vai noteikumi par pakalpojumiem, ietverot attiecīgus administratīvus noteikumus, kuru ievērošana ir obligāta, de jure vai de facto, tirdzniecības, pakalpojumu sniegšanas, pakalpojumu sniedzēja izveidošanas vai izmantošanas gadījumā kādā dalībvalstī vai lielā tās daļā, kā arī dalībvalstu normatīvie un administratīvie akti, izņemot 10. pantā minētos, kas aizliedz preces ražošanu, ievešanu, tirdzniecību vai izmantošanu vai kas aizliedz pakalpojumu sniegšanu vai izmantošanu, vai uzņēmumu kā pakalpojumu sniedzēju. De facto tehniskie noteikumi ietver: — dalībvalsts normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas vai nu uz tehniskiem parametriem, vai citām prasībām, vai uz noteikumiem par pakalpojumiem, vai uz profesionāliem kodeksiem vai praksi, kas savukārt attiecas uz tehniskiem parametriem vai citām prasībām, vai uz noteikumiem par pakalpojumiem, atbilstība kuriem tiek pielīdzināta atbilstības prezumpcijai iepriekšminēto normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, — brīvprātīgus nolīgumus, kuros valsts iestāde ir līgumslēdzēja puse un kas vispārīgās interesēs paredz atbilstību tehniskiem parametriem vai citām prasībām, vai noteikumiem par pakalpojumiem, izņemot valsts sagādes konkursu noteikumus, — tehniskus parametrus vai citas prasības, vai noteikumus par pakalpojumiem, kas saistīti ar fiskāliem vai finansiāliem pasākumiem, kas ietekmē preču vai pakalpojumu patēriņu, veicinot atbilstību šādiem tehniskiem parametriem vai citām prasībām, vai noteikumiem par pakalpojumiem; tehniskie parametri vai citas prasības, vai noteikumi par pakalpojumiem, kas saistīti ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām, nav ietverti.”

d) Direktīva 2001/29

10. Direktīvā 2001/29 pārņemti principi un noteikumi, kas ir paredzēti Direktīvā 92/100, un tie grozīti.

B — Valsts tiesības

11. To Itālijas tiesību aktu pamatā, kas nosaka autortiesības, ir 1941. gada likums Nr. 633 ( 7 ). Ar šo likumu tika izveidota ad hoc valsts iestāde SIAE, kas ir atbildīga par aizsardzības, starpniecības un sertifikācijas funkcijām, un paredzēti kriminālsodi par noteiktām neatļautām darbībām (tirdzniecību, pavairošanu, …). Tāpat tajā noteikts pienākums piestiprināt “SIAE” atšķirības zīmi.

12. Ar 1987. gada 27. marta likumu Nr. 121/87 ( 8 ) tika paplašināts pienākums piestiprināt “SIAE” atšķirības zīmes un kriminālsodu piemērojamība, attiecinot to arī uz citiem datu nesējiem.

13. Ar 1994. gada 16. novembra likumdošanas dekrētu Nr. 685/94 ( 9 ) tika atcelts likums Nr. 121/87. Saskaņā ar šī pēdējā teksta 171.b panta c) apakšpunktu: “Ar ieslodzījumu no trīs mēnešiem līdz trīs gadiem un ar soda naudu no ITL 500000 līdz ITL 6000000 tiek sodīts katrs, kurš: [..] pārdod vai iznomā videokasetes, mūzikas kasetes vai citus datu nesējus, kas satur kinematogrāfisku vai audiovizuālu darbu, vai kustīgu attēlu skaņu ierakstus vai video ierakstus bez “SIAE” marķējuma saskaņā ar pastāvošo likumu un izpildes reglamentu [..].”

III — Pamata prāva un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu

14. 2000. gada 9. un 10. februārī no sabiedrības K.J.W.S. Srl, kuras likumīgais pārstāvis ir Itālijas rezidents Šviberts, telpām tika izņemti CD. Šos CD, kuros glabājās gleznotāju Džordžo de Kiriko [Giorgio De Chirico] un Mario Šifano [Mario Schifano] darbu reprodukcijas, konfiscēja, jo tiem nebija piestiprināta “SIAE” atšķirības zīme. Šviberta advokāts Tiesas sēdē precizēja, ka daži CD satur muzikālu pavadījumu. Turklāt dokuments, kuram pievienots pielikums ar Šviberta rakstiskajiem skaidrojumiem, norāda, ka vismaz šajos CD, kas satur pirmā gleznotāja darbus, glabājas filma. No iesniedzējtiesneša sniegtās informācijas un Šviberta advokāta Tiesā sniegtajiem paskaidrojumiem izriet arī, ka CD bija dublēti Vācijā un bija domāti pārdošanai divām Itālijas sabiedrībām ievietošanai to katalogos.

15. 2001. gada 23. maijāProcura della Repubblica presso il Tribunale di Forlì nopratināja Švibertu un nodeva viņa lietu Tribunale di Forlì.

16. 2004. gada 14. decembrīTribunale di Forlì tiesas sēdes protokolā uzsvēra, ka nepārmet Švibertam darbu nelikumīgu reproducēšanu, jo viņam bija nepieciešamās atļaujas, bet pārmet tikai to, ka CD bija bez “SIAE” atšķirības zīmes.

17. Tribunale di Forlì pēc Šviberta advokāta lūguma arī piekrita uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu. Tomēr iesniedzējtiesas lēmums ir vienkārši iekļauts Šviberta advokāta argumentu pielikumā un tajā nav ietverti precīzi formulēti jautājumi. Minētais lēmums tika reģistrēts Tiesas kancelejā 2005. gada 21. janvārī.

18. 2006. gada 17. jūlijā Tiesa saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104. panta 5. punktu lūdza iesniedzējtiesas (tiesneša) paskaidrojumus par pamata prāvas faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, kā arī interpretējamām Kopienu tiesību normām un iemesliem, kuru dēļ tiesnesis uzskata, ka jāpārskata viņu interpretācija. Šīs atbildes Tiesa saņēma 2006. gada 8. novembrī.

19. No Tribunale di Forlì sniegtajām atbildēm izriet, ka jautājumi, kurus šī tiesa uzdod Tiesai, var tikt formulēti šādi: “Vai nacionālās tiesību normas attiecībā uz SIAE marķējumu ir saderīgas ar EKL 3. un 23.–27. pantu, 1998. gada 22. jūnija Direktīvas 98/34/EK 1., 8., 10. un 11. pantu, Direktīvu 92/100 un Direktīvu 2001/29?”

20. Tiesa nolēma uzdot jautājumus, lai pirms tiesas sēdes saņemtu rakstiskas atbildes no Itālijas valdības un Eiropas Kopienu Komisijas, tām lūdzot precizēt to apsvērumus attiecībā uz iesniedzējtiesas (tiesneša) iesniegtajiem paskaidrojumiem. Itālijas valdība un Komisija uz uzdotajiem jautājumiem atbildēja rakstiski.

IV — Tiesai iesniegtie apsvērumi

21. Pēc Šviberta domām, pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu ir tehnisks noteikums, par kuru Itālijas Republikai bija jāziņo Komisijai saskaņā ar Direktīvas 83/189 8. panta 1. punktu.

22. Pienākumam piestiprināt šo atšķirības zīmi vairāk piemīt līdzvērtīgas iedarbības pasākuma daba, jo tas rada šķērsli citu valstu uzņēmēju darbības attīstībai Itālijas tirgū.

23. Turklāt šī akronīma piestiprināšana nedod nekādu aizsardzību autoram vai citiem intelektuālā īpašuma tiesību turētājiem. Itālijas tiesību aktos paredzēts kriminālsods gadījumā, ja nav piestiprināta šī zīme, neatkarīgi no tā, vai reproducēšana bijusi likumīga.

24. Citiem vārdiem runājot, pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu ir pretrunā EKL 23. un 25. pantam, proti, pretēji Līgumā paredzētajam muitas nodokļu un maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegumam šis akronīms ir par maksu un ir piestiprināms visiem darbiem, pirms tos no Kopienas valstīm ieved Itālijas teritorijā.

25. Visbeidzot, ar šo piestiprināšanas pienākumu tiek pārkāpti Direktīvas 92/100 trīs pirmie apsvērumi, kuros konstatētas atšķirības starp dažādu valstu tiesību sistēmām un attiecīgi traucētas konkurences risks starp dalībvalstīm.

26. SIAE, kas nav iesniegusi rakstiskus apsvērumus, tiesas sēdē pauž, ka par pienākumu piestiprināt akronīmu nav bijis jāziņo Komisijai, jo tas bijis paredzēts jau 1941. gada likumā, kurā tajā laikā veikta atsauce uz darbiem uz papīra datu nesējiem. No 1971. gada tika panākta vienošanās starp visiem disku producentiem, ka uz šiem datu nesējiem tiks piestiprināts “SIAE” akronīms.

27. Līdzīgi SIAE pauž, ka faktisko apstākļu laikā Itālijas likumā nebija paredzēts pienākums piestiprināt atšķirības zīmi pie figurālajiem mākslas darbiem; šis pienākums pastāv, kopš stājās spēkā likums Nr. 248/2000. Šajā gadījumā muzikāla satura CD bija jābūt ar “SIAE” akronīmu.

28. Attiecībā uz EKL 3., 22. un 27. pantu SIAE apgalvo, ka aizliegums, kas formulēts šajos pantos, attiecas uz maksājumiem, ko piemēro importēšanas laikā un kas attiecas tikai uz importētiem precēm, nevis uz valsts izcelsmes precēm. Itālijas tiesību aktos noteikts, ka atšķirības zīme piestiprināma visām precēm — gan valsts izcelsmes, gan importētajām. Šie panti tādējādi neattiecas uz minēto pienākumu, kura mērķis līdzīgi Itālijas valdības paustajam ir, lai likuma sargi, kā arī patērētāji tūlītēji varētu salīdzinot atpazīt oriģināldarbus no pirātiskiem darbiem.

29. SIAE piebilst, ka Direktīva 92/100 Itālijā tika transponēta ar likumdošanas dekrētu Nr. 685/94. Kā par direktīvas ieviešanas pasākumu par šo likumdošanas dekrētu, kurā saskaņā ar SIAE vārdiem “ietverti iekšēji noteikumi attiecībā uz atšķirības zīmi”, bija paziņots Komisijai.

30. Visbeidzot, ja Tiesa vēlētos pārformulēt prejudiciālo jautājumu attiecībā uz EKL 28. un 30. pantu, SIAE pauž, ka pienākums pievienot akronīmu ir uzskatāms par samērīgu ar mērķiem, proti, cīņu pret pirātismu un patērētāju, kuri, nopērkot nelegālas kopijas, tiek pakļauti kriminālsodam, informēšanu.

31. Itālijas valdība uzskata, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo iesniedzējtiesas tiesnesis ir tikai pieņēmis lūgumu, kādu to izteicis apsūdzētā advokāts. Taču valsts tiesnesim bija jāsniedz neliels skaidrojums par iemesliem, kuru dēļ Kopienu tiesību normām, par kurām tas uzdod jautājumu Tiesai, ir nepieciešama Tiesas interpretācija.

32. Itālijas valdība pauž, ka SIAE ir valsts uzņēmums, kuram ir likumīgas monopoltiesības, un tās tieša funkcija, kā tas paredzēts likumā, ir iekasēt ienākumus par “SIAE” akronīma piestiprināšanu. Izsniedzot šos akronīmus, SIAE sniedz pakalpojumu tās biedriem, garantējot reprodukciju tiesiskumu. Šis pakalpojums ietilpst cīņā pret pirātismu un nekādi neietekmē preču brīvu apriti. Tāpat kā SIAE, arī Itālijas valdība uzskata, ka EKL 30. pants katrā ziņā padara likumīgu pienākumu piestiprināt “SIAE” akronīmu. Šis pasākums nav diskriminējošs, un ar to pilnībā tiek ievērota Direktīva 92/100.

33. Tāpat kā SIAE, arī Itālijas valdība apgalvo, ka par likumā Nr. 121/87 paredzēto pienākumu piestiprināt akronīmu nav bijis jāziņo Komisijai, jo šis pienākums pastāv kopš 1941. gada un kriminālsoda ieviešana nav nekas cits kā vien piemērošanās tam, ka tirgū parādās jaunu tehnoloģiju datu nesēji.

34. Visbeidzot, Itālijas valdība apstiprina, ka gara darbi nav pielīdzināmi jebkuram citam tirgojamam darbam Kopienas iekšienē, jo tās nav preces. “SIAE” atšķirības zīme nav pielīdzināma marķējumam Direktīvas 83/189 tehnisko noteikumu izpratnē, tāpēc ka šī atšķirības zīme vai šī uzlīme identificē galvenokārt gara darba reprodukcijas raksturu un tātad corpus mysticum, neraksturojot corpus mecchanicum, citiem vārdiem sakot, datu nesēju. Tāpat nav iespējams, kā to darīja Komisija, atsaukties uz lietu BIC Bénélux ( 10 ). Šajā spriedumā markai bija mērķis informēt sabiedrību par BIC preču ietekmi uz vidi; tā arī raksturoja šo preci. Bet “SIAE” markā nav ietverts nekāds preci raksturojošs apraksts. Runa ir vienkārši par norādi likuma sargiem un patērētājiem, ka šī marka piestiprināta saskaņā ar likumu. Līdz ar to pasākumam ir papildu raksturs, salīdzinot ar galamērķi — norādīt, ka noteikumi ir ievēroti.

35. Pēc rakstisko atbilžu uz Tiesas rakstiskajiem jautājumiem saņemšanas un pēc dažādo pušu apsvērumiem, kas tika pausti tiesas sēdē, Komisija uzskata, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.

36. Komisija uzstāj uz faktu, ka tikai likuma Nr. 121/87 2. pants ir paplašinājis pienākumu piestiprināt “SIAE” akronīmu mūzikas kasetēm un CD. Šajā noteikumā ietverts tehnisks noteikums, par kuru bija jāziņo Komisijai. Komisija citē Direktīvas 83/189 ( 11 ) no 1987. gada spēkā esošo 1. panta 5. punktu, saskaņā ar kuru tehniskie noteikumi ir “tehniski parametri, ieskaitot attiecīgus administratīvus noteikumus, kuru ievērošana ir obligāta de jure vai de facto, tirdzniecībai vai izmantošanai [..]”. 1987. gadā Itālijā video kasešu un CD tirdzniecībai bija jāpiestiprina šis akronīms. Tātad runa ir par tehnisku noteikumu, kura ievērošana bija obligāta tirdzniecībai Itālijā.

37. Komisija piebilst, ka likumdošanas dekrēts Nr. 685/94, ar kuru tika atcelts likums Nr. 121/87, ir vienīgais, kurā ietverts teksts, kas ir attiecināms uz lietas faktiskajiem apstākļiem. Par tā 171.b panta c) apakšpunktu, kurā paredzēts arī pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu, pretējā gadījumā paredzot kriminālsodu, bija jāpaziņo Komisijai. Šis akronīms, kuru var piestiprināt vai nu tieši pie CD vai pie ārējā iesaiņojuma, ir pielīdzināms marķējumam. Tādējādi šis gadījums ir pielīdzināms iepriekš minētajai lietai BIC Benelux par fiskālajiem aspektiem. Šajā sakarā Komisija arī atsaucas uz lietu CIA Security International ( 12 ), kurā Tiesa interpretējusi paredzētā pienākuma ziņot, kas paredzēts Direktīvas 89/189 8. pantā, neievērošanu kā tādu, kas veicina tehnisko normu nepiemērošanu un izraisa to spēkā neesamību attiecībā uz privātpersonām.

38. Attiecībā uz SIAE tiesas sēdē pausto argumentu, ka Komisija bija iepazīstināta ar pienākumu piestiprināt akronīmu, paziņojot par likumdošanas dekrētu Nr. 685/94 kā pasākumu Direktīvas 92/100 transponēšanai, Komisija iebilst, ka šāds pienākums nav Direktīvas 92/100 transponēšanas pasākums, jo šāds pienākums nav nepieciešams direktīvas transponēšanai. Tādēļ paziņojums par Direktīvas 92/100 transponēšanas aktu nav uzskatāms par Direktīvas 83/189 10. pantā paredzēto hipotēzi, ka dalībvalstis tiek atbrīvotas no pienākuma paziņot par Kopienas direktīvu transponēšanas aktiem.

39. Pie esošajiem apsvērumiem, ko Komisija uzskata par pietiekošiem, tā tomēr uzskata, ka pienākums piestiprināt akronīmu nav pretrunā ne ar EKL 23. un 25. pantu, jo tas nav saistīts ar robežu šķērsošanu, bet ir ievērojams pirms tirdzniecības, ne ar Direktīvu 92/100, kurā tikai definētas noteiktas tiesību piemērošanas jomas, bet dalībvalstu ziņā atstāta šo tiesību ievērošanas nodrošināšanas mehānisma izvēle; tātad pienākums piestiprināt akronīmu var tikt uzskatīts par mehānismu.

V — Vērtējums

A — Prejudiciālā jautājuma pieņemamība

40. Pretēji Itālijas valdības apsvērumiem es uzskatu, ka šis prejudiciālais jautājums ir pieņemams. Protams, nav vēlams, ka iesniedzējtiesas tiesnesis aprobežojas ar tāda prejudiciālā jautājuma lūguma pievienošanu, kādu to formulējis vienas puses advokāts, un liek Tiesai saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104. panta 5. punktu prasīt, lai iesniedzējtiesas tiesnesis sniedz paskaidrojumus par pamata prāvas faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, kā arī interpretējamām Kopienu tiesību normām un iemesliem, kuru dēļ tiesnesis uzskata, ka jālūdz to interpretācija. Tajā pat laikā ne no viena teksta un arī ne no viena informatīvā paziņojuma valsts tiesu iepazīstināšanai ar prejudiciālajām procedūrām ( 13 ) neizriet, ka valsts tiesnesim ir formāli pašam jāraksta lūgums vai jautājumi un pašam jāiesniedz visa noderīgā informācija par lietu ( 14 ), pretējā gadījumā lūgumam esot nepieņemamam. Turklāt šajā lietā iesniedzējtiesnesis pēc viņa paša teiktā “tiecas atkārtot savā spriedumā” Šviberta advokāta iesniegtu dokumentu.

B — Itālijas likuma oriģinalitāte

41. Vairumā dalībvalstu likumā nav paredzēts pienākums piestiprināt pie datu nesējiem valsts iestādes, kas pārvalda autortiesības, akronīmu ( 15 ). Tomēr, ja iestādes pieprasa vai rekomendē kā reprodukcijas autorizācijas nosacījumu noteiktu norāžu izsniegšanu uz datu nesējiem ( 16 ), šīm norādēm jābūt tikai uz reprodukcijām, bet tās nebūt nenozīmē, ka šīs reprodukcijas būtu jāpapildina ar uzlīmēm, ko pārdod minētās iestādes. Turklāt iespējamā iestāžu prasība, lai to akronīms būtu piestiprināts pie reprodukcijām, netiek izvirzīta kā likumā paredzēts pienākums, bet ir vienkārši pamatota ar līgumu, kas noslēgts starp šīm iestādēm un reprodukcijas autortiesību turētāju. Tādējādi akronīma nepiestiprināšana var izraisīt tikai līgumiskas dabas soda sankcijas, tādas kā, piemēram, papildu maksa.

42. Itālijas juridiskā sistēma, kas par iestādes, kas iekasē nodevas autortiesību jomā, akronīma nepiestiprināšanu paredz kriminālsodus, liekas diezgan oriģināla, salīdzinot ar citu Eiropas Savienības dalībvalstu sistēmām.

C — Pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu: tehnisks noteikums, kas pakļauts pienākumam paziņot

43. Direktīvas 98/34 8. pants liek dalībvalstīm nekavējoties darīt zināmu Komisijai jebkuru tehnisko noteikumu projektu. SIAE un Itālijas valdība apgalvo, ka Itālijas Republikai nebija jādara zināms pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu, jo nav runa par tehnisku noteikumu. Tādējādi jāaplūko tehnisko noteikumu jēdziens ( 17 ) un jānovērtē, vai šis jēdziens var ietvert pienākumu piestiprināt šādu akronīmu.

44. Pēc Tiesas domām, tehniskie noteikumi nav ietverti, piemēram, valsts tiesību normās, kurās noteikti tikai nosacījumi uzņēmumu dibināšanai, piemēram, valsts tiesību normās, kas nosaka iepriekšēju piekrišanu profesionālo darbību veikšanai ( 18 ). Tāpat valsts noteikumos par veikalu darba laiku, kas neattiecas uz preču raksturojošām prasībām, nav ietverti tehniski noteikumi ( 19 ).

45. Savukārt tehniski noteikumi ir detalizēti noteikumi, kas definē nosacījumus attiecībā uz kvalitātes testiem un labu darbību, kādiem jāatbilst, lai preci varētu atzīt un laist tirgū ( 20 ). Tehniski noteikumi ir arī normas, kurās paredzēts, ka uzņēmumiem jāprasa iepriekšēja viņu materiālu apstiprināšana ( 21 ). Tāpat Tiesa ir konstatējusi, ka tehnisko parametru jēdziens ietver medikamentu ražošanas metodes un procesus ( 22 ). Tiesa ir precizējusi, ka noteikumos, kas paredzēti, lai novērstu vielu, kas vada simpātiski–mimētisko efektu, lietošanu noteiktu liellopu nobarošanā, jāietver tehniskie parametri, jo šie noteikumi izriet no valsts pārvaldes iestādes, tie ir piemērojami visā valsts teritorijā un ir obligāti to adresātiem ( 23 ). Arī spriedumā lietā Bic Benelux Tiesa ir norādījusi, ka marķējums, kura mērķis ir informēt sabiedrību par preces ietekmi uz apkārtējo vidi, par spīti tam, ka tas ir saistīts ar ekoloģiskā nodokļa sistēmu, neatšķiras no citas etiķetes, kas atgādina patērētājiem par preces kaitīgo ietekmi uz apkārtējo vidi. Tādējādi šāds marķējums nav uzskatāms tikai par fiskālu papildu pasākumu un tādēļ par to ir jāziņo ( 24 ). Tāpat ir jāziņo par pienākumu uz etiķetes norādīt preces [produkta] izcelsmi ( 25 ). Pat valsts tiesību normas, kurās ietverts aizliegums organizēt azartspēles ar noteiktu automatizētu spēļu automātu palīdzību ( 26 ), prasības attiecībā uz maksimālo garumu un augstumu, kā arī dzinēja jaudas ierobežojumiem motorizētiem izpriecu kuģiem ( 27 ), vai valsts tiesību normas, ar kurām aizliegta visu elektrisko, elektromehānisko un elektronisko spēļu lietošana visās sabiedriskās un privātās vietās, kā arī spēļu izmantošana datoros, kas atrodas interneta pakalpojumus sniedzošos uzņēmumos, un ar kurām šādi uzņēmumi pakļauti speciālas atļaujas izsniegšanai, ir kvalificējamas par tehniskiem noteikumiem ( 28 ).

46. Šajā gadījumā, kā to apgalvo Komisija, pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu ir salīdzināms ar marķēšanas pienākumu minētajā lietā Bic Benelux, kas attiecas uz pienākumu marķēt ar mērķi informēt sabiedrību par preces ietekmi uz apkārtējo vidi. Pašreizējā lietā akronīma mērķis, kā to savos apsvērumos norādījušas SIAE un Itālijas valdība, ir informēt patērētājus un likuma sargus par to, ka reprodukcijas ir legālas. Tādēļ, kā Tiesa to nospriedusi minētā sprieduma lietā Bic Benelux 23. punktā, ir jāuzskata, ka pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu, runājot Tiesas vārdiem no minētā 23. punkta, “ir tehnisks noteikums de jure saskaņā ar šī jēdziena sniegto definīciju [Direktīvas 98/48 11. punktā], jo tā ievērošana ir obligāta [..], un attiecīgā produkta [preces] tirdzniecības gadījumā saskaņā ar šī jēdziena definīciju [dotu Direktīvas 98/34 5. panta 2. punktā] tas ir tehnisks parametrs, ko noteikumi definē kā “preces nepieciešamās īpašības, piemēram, [..] prasības, kas piemērojamas precei saskaņā ar [..] marķēšanu vai etiķetēšanu [..]””.

47. Tādējādi noraidāms ir arī Itālijas valdības arguments, ka gara darbi nav pielīdzināmi jebkuram citam komerciālam darbam, jo tie nav preces. Vairāk nekā jēdzienam “prece” Direktīva 98/34 pievēršas jēdzienam “produkts” ( 29 ). Tomēr Direktīvas 98/34 1. panta 1. punkta ietvaros direktīvai pakļauta “jebkura rūpnieciski ražota prece [produkts]”. Nav noliedzams, ka CD ir rūpnieciski ražotas preces. Vēl vairāk — šī direktīva no tās piemērošanas jomas neizslēdz nevienu nozari, arī ne gara darbus ( 30 ). Turklāt Direktīva 98/48 ( 31 ), kas pieņemta mēnesi pēc Direktīvas 98/34, paplašina tās piemērošanas jomu, attiecinot to arī uz “jebkādu Informācijas sabiedrības pakalpojumu”, ar to domājot “jebkādu pakalpojumu, ko parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem [..]”. Tā kā šādi pakalpojumi ir arī “gara darbi”, nevar apgalvot, ka gara darbi neietilpst nozarēs, kuru noteikumus var kvalificēt par tehniskiem noteikumiem.

48. Tāpat jānoraida Itālijas valdības arguments, ka “SIAE” atšķirības akronīms nav pielīdzināms marķējumam tehnisko noteikumu izpratnē, tāpēc ka šī atšķirības zīme norāda galvenokārt uz atveidotā gara darba raksturu un tātad — “corpus mysticum”, neraksturojot “corpus mecchanicum”, tātad — datu nesēju. Šāda atdalīšana īstenībā ir iluzora. Jāatceras, ka “SIAE” atšķirības zīmes mērķis, kā tas jau tika norādīts, ir informēt patērētājus un kārtībsargus par to, ka CD ir dublēti, ievērojot autortiesības. Tātad šī zīme skar datu nesēju.

49. Tādējādi, pamatojoties uz Direktīvas 98/34 8. pantu, kurā noteikts, ka “dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu jebkuru tehnisko noteikumu projektu”, Itālijas valdībai bija jādara zināms pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu, kāds tas izriet no faktisko apstākļu laikā spēkā esošām valsts tiesību normām, proti, likumdošanas dekrēta Nr. 685/94.

50. Turklāt SIAE, kas apgalvo, ka, ja pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu ir uzskatāms par tehnisku noteikumu, kas jādara zināms Komisijai, paziņošana ir bijusi netieša, jo Komisijai par likumdošanas dekrētu ir paziņots kā par Direktīvas 92/100 ieviešanas pasākumu, ir jāiebilst, ka saskaņā ar Direktīvas 98/34 8. pantu dalībvalstis “paziņo Komisijai pamatojumu šādu tehnisku noteikumu pieņemšanas vajadzībai”. Turklāt Tiesai jau bija iespēja norādīt, ka šīs tiesību normas mērķis ir “nodrošināt Komisiju ar pēc iespējas pilnīgu informāciju par visiem tehnisko noteikumu projektiem, kas attiecas uz to saturu, piemērojamību un to vispārējo kontekstu, lai visiedarbīgākajā veidā ļautu tai īstenot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Direktīvu [83/189]” ( 32 ). Nākas konstatēt, ka ziņošana ar šādu nolūku nav notikusi. Šī tiesību norma arī pieprasa, ka “dalībvalstis vienlaicīgi dara zināmu principiāli un tieši saistīto normatīvo un regulatīvo noteikumu tekstu, ja šāda teksta zināšana nepieciešama tehnisko noteikumu projekta novērtēšanai”. Ņemot vērā Itālijas likuma oriģinalitāti salīdzinājumā ar citu dalībvalstu tiesībām un ievērojot vispārējo direktīvas mērķi ( 33 ), šī ziņošana nebūtu bijusi lieka.

D — Pienākums ziņot par tehnisko noteikumu piemērošanas jomas paplašināšanu

51. SIAE, tāpat kā Itālijas valdība, apgalvo, ka par pienākumu piestiprināt akronīmu, kas paredzēts likumā Nr. 121/87, nebija jāziņo Komisijai, jo šis pienākums jau bija paredzēts 1941. gada likumā attiecībā uz darbiem uz papīra datu nesējiem. Kā likums 121/87, kas paplašināja šo pienākumu arī uz citām nozarēm un paredzēja kriminālsodus, tā arī likumdošanas dekrēts Nr. 685/94, kas atcēla likumu 121/87, bija tikai piemērošanās tehniskajam progresam, un tātad par nozaru paplašināšanu, kuras ir pakļautas pienākumam piestiprināt “SIAE” akronīmu, nebija jāziņo.

52. Tomēr Direktīvas 98/34 8. pantā paredzēts arī, ka “dalībvalstis atkārtoti dara zināmu projektu [..], ja tās izdara izmaiņas projektā, kas būtiski izmaina tā darbības sfēru”. Tiesa tāpat ir jau norādījusi, ka tehnisko noteikumu darbības sfēras paplašināšana attiecībā uz citiem produktiem [precēm] ir uzskatāma par jaunu tehnisko noteikumu ( 34 ).

E — Valsts tiesneša pienākums nepiemērot tehnisko noteikumu, par kuru nav ziņots

53. No Tiesas judikatūras izriet, ka Itālijas iestādes nevar pārmest Švibertam pienākuma piestiprināt “SIAE” akronīmu, par kuru Itālijas Republika nav ziņojusi Komisijai, neievērošanu.

54. Iepriekš minētajā spriedumā lietā CIA Security International ( 35 ) Tiesa ir norādījusi, ka Direktīvas 83/189 8. un 9. punkts ir interpretējams tādā nozīmē, ka privātpersonas var uz tiem atsaukties valsts tiesneša priekšā, kuram ir pienākums noraidīt valsts tehnisko noteikumu, par kuriem nav paziņots saskaņā ar direktīvu, piemērošanu. Tiesa skaidro, ka, no vienas puses, izvirzot konkrētu pienākumu dalībvalstīm ziņot par projektiem pirms to pieņemšanas, šīs tiesību normas no to saturiskā viedokļa ir beznosacījumu un pietiekami precīzas. No otras puses, interpretējot direktīvu tā, ka pienākuma ziņot ignorēšana rada būtisku defektu, kas izraisa attiecīgo tehnisko normu nepiemērošanu privātpersonām, tiek nodrošināta preventīvās Kopienas kontroles efektivitāte, kas direktīvā paredzēta, lai nodrošinātu preču brīvas aprites aizsardzību, ko tā nospraudusi par mērķi ( 36 ). Tāpat 2002. gada 6. jūnija spriedumā lietā Sapod Audic ( 37 ) Tiesa ir norādījusi, ka indivīds var atsaukties uz valsts tiesību normas, kas ir interpretējama kā tāda, kurā ietverts pienākums marķēt vai piestiprināt etiķetes, paziņošanas trūkumu un valsts tiesneša pienākums ir noraidīt šīs tiesību normas piemērošanu.

55. No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka pienākums piestiprināt “SIAE” akronīmu, kas paredzēts likumdošanas dekrētā Nr. 685/94 ( 38 ), ir uzskatāms par tehniskiem noteikumiem. Par šiem tehniskajiem noteikumiem pretēji Direktīvas 98/34 8. pantam netika paziņots Komisijai. Tātad Itālijas iestādes nevar pārmest Švibertam tā neievērošanu. Līdz ar to nav jāatbild uz citiem jautājumiem, kas izriet no prejudiciālā jautājuma, jo tas nav vajadzīgs pamata prāvas risinājumam ( 39 ).

VI — Secinājumi

56. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Tribunale di Forlì uzdoto jautājumu atbildēt šādi: valsts tiesību normas, kas nosaka pienākumu piestiprināt valsts iestādes, kas iekasē nodevas autortiesību jomā, atšķirības zīmi, rada tehnisku noteikumu, kas, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvas 98/34, ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā, 8. pantu, ir jādara zināms Komisijai. Katra minētā pienākuma darbības sfēras paplašināšana ir jādara zināma atkārtoti. Valsts tiesneša pienākums ir nepieļaut tiesību normas, kas neatbilst šim pienākumam paziņot, piemērošanu.

( 1 ) Oriģinālvaloda — franču.

( 2 ) OV L 109, 8. lpp.

( 3 ) OV L 204, 37. lpp.

( 4 ) OV L 217, 18. lpp.

( 5 ) OV L 346, 61. lpp.

( 6 ) OV L 167, 10. lpp.

( 7 ) 1941. gada 16. jūlijaGURI Nr. 166.

( 8 ) 1987. gada 28. martaGURI Nr. 73.

( 9 ) 1994. gada 16. decembraGURI Nr. 293.

( 10 ) 1997. gada 20. marta spriedums lietā C-13/96 Bic Benelux (Recueil, I-1753. lpp.).

( 11 ) Tobrīd spēkā esošais formulējums, kurš ir spēkā vēl līdz šim brīdim, ir tāds pats kā Direktīvas 98/48 11. punkts (skat. iepriekš “Atbilstošās tiesību normas”).

( 12 ) 1996. gada 30. aprīļa spriedums lietā C-194/94 (Recueil, I-2201. lpp.).

( 13 ) OV 2005, C 143, 1. lpp.

( 14 ) 2005. gada 3. maija spriedumā apvienotajās lietās C-387/02, C-391/02 un C-403/02 Berlusconi u.c. (Krājums, I-3565. lpp., 37. punkts) Tiesa pati formulēja jautājumus, ievērojot motivāciju, kas ietverta iesniedzēja lēmumā.

( 15 ) Portugāles un Rumānijas tiesībās paredzēts pienākums piestiprināt šādu uzlīmi pie reprodukcijām, kas ir importētas vai radītas valsts teritorijā. Šīs uzlīmes piestiprināšana tiek uzskatīta par līdzekli īpašuma tiesību aizsardzībai pret pirātismu. Saskaņā ar Portugāles tiesībām (dekrēts–likums Nr. 39/88, grozīts ar 2004. gada 21. maija dekrētu–likumu Nr. 121/2004, 1988. gada 6. februāraDiário da República I, Sērija A, Nr. 31, 418. lpp., grozīts ar 2004. gada 21. maija dekrētu–likumu Nr. 121/2004, 2004. gada 21. maijaDiário da República I, Sērija A, Nr. 119, 3326. lpp.) izmantošanas tiesību turētājam ir jāvēršas Kultūras darbību ģenerālinspekcijā (IGAC), lai tā izsniegtu uzlīmi, kas piestiprināma pie katras kopijas. Uz uzlīmes, kuras modelis ir apstiprināts ar lēmumu, ir jābūt IGAC akronīmam, nosaukumam, klasifikācijai un reģistrācijas numuram. Par katru uzlīmi šī iestāde iekasē summu EUR 0,18 apmērā (kurai pievieno ikgadēji maksājamu nodokli EUR 37,41 apmērā, kas maksājams Izrāžu klasifikācijas komisijai). Par reprodukciju izplatīšanu vai izstādīšanu bez obligātās IGAC uzlīmes soda ar soda naudu no EUR 500 līdz EUR 3470 apmērā, ja to veic fiziska persona, un soda naudu no EUR 1000 līdz EUR 3000, ja to veic juridiska persona. Rumānijas tiesības (1996. gada 14. marta likums Nr. 8 par autortiesībām un blakustiesībām, Monitorul Oficial, 1. daļa, Nr. 60, 1996. gada 26. marts; 2005. gada 19. septembra likums Nr. 843 un 2006. gada 26. janvāra valdības rīkojums Nr. 25 par Rumānijas autortiesību biroja (ORDA) administratīvās kapacitātes pastiprināšanu, Monitorul Oficial, 1. daļa, Nr. 84, 2006. gada 30. janvāris) nosaka pienākumu pie reprodukcijām piestiprināt hologrāfisku marķējumu. Šis marķējums, kura modeli ir apstiprinājis ORDA, sastāv no lipīgas, sudrabotas krāsas markas, kurā ietverts trīsdimensiju attēls, burtciparu kods un norāde “MOSTRA ORDA”. Minētais birojs hologrāfiskos marķējumus izsniedz pēc pieprasījuma un pēc apliecības par reprodukcijas reģistrāciju Valsts videogrammu reģistrā iesniegšanas. Ieinteresētajiem ir jāmaksā maksa proporcionāli pārdošanas cenai, kā arī maksa par administratīvo izdevumu segšanu. Reprodukciju tirdzniecība vai glabāšana pēc tirdzniecības bez marķējuma ir likumpārkāpums, kas ir sodāms ar soda naudu.Grieķija un Kipra ir apsvērušas līdzīgu pasākumu ieviešanu to tiesībās, bet tie ne reizi nav pieņemti.

( 16 ) Atveidojamās norādes ir šādas: Austrija: © VBK (“Verwertungsgesellschaft bildender Künstler”)/autora vārds/darba nosaukums; Vācija: © VG (“Verwertungsgesellschaft BILD-KUNST”) Bild-Kunst, Bonna, atļaujas saņemšanas gads; Somija: autora vārds/ © Kuvasto/atļaujas saņemšanas gads; Zviedrija: © autora vārds/BUS (“Bildkonst Upphovsrätt i Sverige”)/atļaujas saņemšanas gads; Dānija: © autora vārds/COPY-DAN Billedkunst/ atļaujas numurs; Francija: © autora vārds/darba publikācijas datums; Ungārija: autora vārds/darba nosaukums/HUNGART ©; Apvienotā Karaliste: © autora vārds/darba nosaukums/DACS (“Design and Artists Copyright Society Limited”)/ atļaujas saņemšanas gads; Nīderlande: © autora vārds/darba nosaukums (iespējams papildināts ar tulkojumu)/darba radīšanas gads/c/o Beeldrecht Amsterdam/ atļaujas saņemšanas gads; Luksemburga: SDRM (“Société des droits de reproduction mécaniques”) logo — SACEM (“Société des auteurs, compositeurs et éditeurs musicaux”); Spānija: SGAE (“La Sociedad General de Autores y Editores”) logo. Arī Īrijā ir pazīstamas šādas prasības vai rekomendācijas.

( 17 ) Direktīvā 98/48, kas groza Direktīvu 98/34, tehnisko noteikumu jēdziens definēts šādi: “[..] tehniski parametri [..], ietverot attiecīgus administratīvus noteikumus, kuru ievērošana ir obligāta, de jure vai de facto, tirdzniecības [..] gadījumā”. Tehnisko parametru jēdziens savukārt ir definēts Direktīvā 98/34; tie ir “parametri, kas ietverti dokumentā, kurš nosaka preces nepieciešamās īpašības, piemēram, kvalitātes līmeni, darbību, drošību vai izmērus, ieskaitot prasības, kas piemērojamas precei saskaņā ar [..] terminoloģiju, simboliem, pārbaudēm un pārbaužu metodēm, iesaiņojumu, marķēšanu vai etiķetēšanu un [..] ražošanas metod[ēm] un proces[iem] [..]”. No vārda “piemēram” jāsecina, ka šis parametru uzskaitījums nav izsmeļošs. Skat. J. Fronia, “Transparenz und Vermeidung von Handelshemmnissen bei Produktspezifikationen im Binnenmark”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, Nr. 4, 1996, 102. lpp. Attiecībā uz tehnisko noteikumu jēdzienu skat. arī S. Lecrenier, “Les articles 30 et suivants CEE et les procédures de contrôle prévues par la directives 83/189/CEE”, Revue du Marché commun, Nr. 283, 1985. gada janvāris, 10. lpp., A. Bernhard un V. Madner, “Das Notifikationsverfahren nach der Informationsrichtlinie, Eine Auseinandersetzung im Lichte des “CIA-Urteils” des EuGH”, Journal für Rechtspolitik, Nr. 6, 87. lpp., un D. M. Weber, “The notification of Directive 83/189/EEC in the field of direct and indirect taxation”, EC Tax Review, 1998, 276. lpp.

( 18 ) 2002. gada 22. janvāra spriedums lietā C-390/99 Canal Satélite Digital (Recueil, I-607. lpp., 45. punkts) par Spānijas tiesību aktiem, kas cenzētas pievienošanās televīzijai servisa operatoriem nosaka pienākumu pierakstīties valsts izveidotā, tam paredzētā reģistrā, norādot viņu lietotā tehniskā aprīkojuma raksturojumu, un attiecīgi saņemt tā administratīvu apstiprinājumu.

( 19 ) 1996. gada 20. jūnija spriedums apvienotajās lietas no C-418/93 līdz C-421/93, no C- 460/93 līdz C-462/93, C-464/93, no C-9/94 līdz C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94, C-24/94 un C-332/94 Semeraro Casa Uno u.c. (Recueil, I-2975. lpp., 38. punkts).

( 20 ) Iepriekš minētais spriedums lietā CIA Security International, 26. punkts.

( 21 ) Turpat, 30. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Canal Satélite Digital, 46. punkts.

( 22 ) 1996. gada 17. septembra spriedums lietā C-289/94 Komisija/Itālija, saukts “Moluski” (Recueil, I-4405. lpp., 51. punkts).

( 23 ) 1999. gada 11. maija spriedums apvienotajās lietās no C-425/97 līdz C-427/97 Albers u.c. (Recueil, I-2947. lpp., 16.–18. punkts).

( 24 ) Iepriekš minētā sprieduma 24. punkts (skat. L. Levis, “Bic Benelux SA v. Belgium State — Lieta C-13/96”, Review of European Community & International Environmental Law, 1997, 334., 335. lpp., un A. Rainer, Internationales Steuerrecht, 1997, 287. lpp.).

( 25 ) 2000. gada 26. septembra spriedums lietā C-443/98 Unilever (Recueil, I-7535. lpp., 26. punkts) par likumu, kas Itālijā nosaka etiķešu piestiprināšanu attiecībā uz olīveļļas izcelsmi.

( 26 ) 2005. gada 21. aprīļa spriedums lietā C-267/03 Lindberg (Krājums, I-3247. lpp., 80. punkts) (skat. I. Segura Roda, “La sentencia “Lindberg”: el TJCE confirma y precisa su jurisprudencia relativa al procedimiento de información en materia de reglamentaciones técnicas, Directivas 83/189/CEE y 98/34/CE”, Unión Europea Aranzadi, 2005, Nr. 11, 23. lpp.).

( 27 ) 2005. gada 8. septembra spriedums lietā C-500/03 Komisija/Portugāle (Krājumā nav publicēts, 30. un 31. punkts).

( 28 ) 2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C-65/05 Komisija/Grieķija (Krājums, I-10341. lpp., 61. punkts).

( 29 ) Direktīvā teikts: “dalībvalstu normatīvie un administratīvie akti, [..] kas aizliedz preces [produkta] ražošanu, ievešanu, tirdzniecību vai izmantošanu [..]” (Direktīvas 98/34 9. punkts, kas aizstāts ar Direktīvas 98/48 11. punktu).

( 30 ) Direktīva attiecas pat uz lauksaimniecības produktiem, precēm, kas paredzētas patēriņam cilvēkiem un dzīvniekiem, un medikamentiem (Direktīvas 98/34 1. panta 2. punkts).

( 31 ) Šīs direktīvas 1. panta 2. punktā skaidri norādītas nozares, uz kurām tā neattiecas. Proti, runa ir par radio un televīzijas translācijas pakalpojumiem.

( 32 ) 1997. gada 16. septembra spriedums lietā C-279/94 Komisija/Itālija, saukts “Azbests”, (Recueil, I-4743. lpp., 40. punkts) par azbesta lietošanas pārtraukšanas normām Itālijā un 1998. gada 7. maija spriedums lietā C-145/97 Komisija/Beļģija (Recueil, I-2643. lpp., 12. punkts) par mēbelētu dzīvokļu īres kvalitātes un drošības standartiem Beļģijā.

( 33 ) Iepriekš minētā sprieduma lietā CIA Security International 50. punktā Tiesa arī ir norādījusi, ka “direktīvas mērķis nav vienkārši informēt Komisiju, bet, precīzāk, [..] vairāk vispārējs nodoms ir novākt vai samazināt šķēršļus tirdzniecībai, informēt citas dalībvalstis par vienas valsts plānotajiem tehniskajiem noteikumiem, dot Komisijai un citām dalībvalstīm nepieciešamo laiku, lai reaģētu un piedāvātu grozījumus, lai samazinātu ierobežojumus brīvai preču apritei, kas izriet no iecerētā pasākuma, un dot Komisijai nepieciešamo laiku, lai piedāvātu saskaņošanas direktīvu. Turklāt Direktīvas 83/189 8. un 9. panta redakcija ir skaidra, tā paredz Kopienas kontroles procedūru pār valsts regulējumu un tā īstenošanas datuma atkarību no Komisijas piekrišanas”.

( 34 ) 1994. gada 1. jūnija spriedums lietā C-317/92 Komisija/Vācija, saukts “Sterilie medicīniskie instrumenti” (Recueil, I-2039. lpp., 25. punkts) par noteiktu etiķetes piestiprināšanas pienākumu, kas jau piemēroti medikamentiem, paplašināšanu, attiecinot tos arī uz vienreiz lietojamiem, steriliem medicīniskajiem instrumentiem. Tāpat kā iepriekš minētā sprieduma lietā Lindberg 84. un 85. punktā Tiesa norādīja, ka definīcijas maiņa valsts likumā, pakalpojuma, kas saistīts ar produkta [preces] ražošanu, gadījumā nosakot noteiktu azartspēļu automātu ekspluatāciju, var ietvert tehnisku noteikumu, par kuru ir jāziņo (skat. iepriekš minētā A. Bernhard un V. Madner raksta 94. punktu).

( 35 ) Šī lieta attiecās uz Beļģijas tiesību aktiem, kas regulē signalizācijas sistēmu un centrāļu tirdzniecību, nosakot to apstiprināšanu pirms tirdzniecības. Divi no uzņēmuma CIA konkurentiem, kas tirgo signalizācijas sistēmas, apsūdzēja šo sabiedrību; šīs apsūdzības iemesls bija vienas no tās precēm neatbilstība Beļģijas tiesību aktu prasībām. Tiesa paziņoja, ka pienākums apstiprināt ietver tehnisku noteikumu un ir bijis jāpaziņo.

( 36 ) Iepriekš minētā sprieduma lietā CIA Security International 40., 44., 48. un 55. punkts (skat. F. Picod, Revue des affaires européennes, 1996, 183. lpp.; D. Simon, Europe, 1996. gada jūnijs, Comm., Nr. 245, 11. lpp.; U. Vorbach, Das EuGH-Urteil Security International: Keine Anwendung von nationalen technischen Vorschriften, die nicht zuvor der EU-Kommission notifiziert wurden, Österreichische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, Nr. 4, 1997, 110. lpp.; S. Lecrenier, “Le contrôle des règles techniques des États et la sauvegarde des droits des particuliers”, Journal des tribunaux, 1997, 1. lpp.; J. Fronia, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1996, 383. lpp.; F. Berrod, Revue du marché unique européen, 1996, Nr. 2, 217. lpp.; P. J. Slot, Common Market Law Review, 1996, 1035. lpp., F. Candela Castillo, “La confirmation par la Cour du principe de non-opposabilité aux tiers des règles techniques non notifiées dans le cadre de la directive 83/189/CEE”, Revue du Marché Commun, 1997, 51. lpp.).

( 37 ) Lieta C-159/00 (Recueil, I-5031. lpp.) par Francijas tiesību aktiem, kas uzliek par pienākumu vērsties sertificētā uzņēmumā vai pašam organizēt savu atkritumu savākšanas sistēmu, lai likvidētu atkritumus, kas rodas no iesaiņojuma izmešanas.

( 38 ) Likumdošanas dekrēts skar visus “datu nesējus, kas satur kinematogrāfisku vai audiovizuālu darbu skaņu vai video ierakstus vai kustīgus attēlus”. No iesniedzējtiesas tiesneša sniegtajiem un Šviberta advokāta precizētajiem faktiem atbildei uz Tiesas jautājumiem šķietami izriet, ka daži CD satur tikai gleznu reprodukcijas bez video vai mūzikas pavadījuma. Šie CD neietilpst likumdošanas dekrēta darbības sfērā, un tos neskar “SIAE” akronīma piestiprināšanas pienākums.

( 39 ) Kas attiecas uz brīvu preču apriti, Tiesa ir uzsvērusi, ka direktīvas mērķis ar preventīvas kontroles palīdzību ir aizsargāt šo brīvību, kas ir viens no Kopienas pamatiem. Šī kontrole ir derīga tiktāl, ciktāl direktīvai pakļautie tehniskie noteikumi var radīt šķēršļus preču apmaiņai starp dalībvalstīm, šie šķēršļi ir pieļaujami tikai tad, ja tie ir nepieciešami, lai apmierinātu imperatīvās prasības vispārējo interešu mērķa sasniegšanai (iepriekš minētā sprieduma lietā CIA Security International 40. punkts un 1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C-226/97 Lemmens, Recueil, I-3711. lpp., 35. punkts).