Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

Satura rādītājs

I – Tiesvedības priekšvēsture

II – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

III – Tiesvedība Tiesā

IV – Apelācijas sūdzība

A – Par lūgumu atļaut piekļūt Vispārējās tiesas sēdes protokolam vai audioierakstam

B – Par Komisijas izvirzīto iebildumu par visas apelācijas sūdzības nepieņemamību

C – Par apelācijas sūdzību

1) Pilnībā nepieņemamie pamati – otrais, trešais, ceturtais un piektais pamats

a) Otrais pamats

b) Trešais pamats

c) Ceturtais pamats

d) Piektais pamats

2) Pamati, kas būtu noraidāmi tāpēc, ka tie ir daļēji nepieņemami un daļēji nepamatoti, – pirmais, sestais, septītais un devītais pamats

a) Pirmais un devītais pamats

b) Sestais pamats

c) Septītais pamats

i) Septītā pamata pirmā daļa

ii) Septītā pamata otrā daļa

– Pirmais iebildums

– Otrais iebildums

3) Astotais pamats (naudas soda apmēra aprēķināšana) un desmitais pamats (pienākuma īstenot neierobežotu kontroli neizpilde attiecībā uz sankcijām)

i) Astotā pamata pirmā daļa (pirmā iebilduma otrais un trešais arguments un otrais iebildums)

ii) Pirmā iebilduma pirmais un ceturtais arguments, pirmās daļas trešais un ceturtais iebildums, kā arī pārējais astotais un pārējais desmitais pamats

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vērtējums

α) Pirmā daļa – Komisijas tiesības un pienākumi.

β) Otrā daļa – Vispārējās tiesas neierobežotā kompetence

αα) Neierobežotās kompetences pilnvaru teorija

ββ) Neierobežotās kompetences pilnvaru teorijas piemērošana izskatāmajā lietā

V – Secinājums

1. Izskatāmajā lietā Telefónica SA (turpmāk tekstā – “ Telefonica ”) un Telefónica de España SAU (turpmāk tekstā – “ Telefonica de España ”) ir iesniegušas apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu (2), ar kuru šī pēdējā noraidījusi to prasību atcelt Eiropas Komisijas lēmumu C(2007) 3196, galīgā redakcija (3), un to pakārtoto prasību atcelt vai samazināt uzliktā naudas soda apmēru.

I – Tiesvedības priekšvēsture

2. Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir aprakstījusi pārsūdzētā sprieduma 3.–29. punktā:

“3 2003. gada 11. jūlijā Wanadoo España SL (šobrīd – France Telecom España SA ) (turpmāk tekstā – “ France Telecom ”) iesniedza [..] Komisijai sūdzību, apgalvojot, ka cenu starpība starp vairumtirdzniecības cenu, kuru Telefónica meitassabiedrības piemēroja saviem konkurentiem par vairumtirdzniecības platjoslas interneta pakalpojuma sniegšanu Spānijā, un mazumtirdzniecības cenu, ko tās piemēroja galapatērētājiem, nebija pietiekama, lai Telefónica konkurenti varētu ar to konkurēt [..].

[..]

6 2007. gada 4. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas ir šīs prasības priekšmets.

7 Pirmām kārtām, apstrīdētajā lēmumā Komisija noteica trīs attiecīgos produktu tirgus, proti, vienu mazumtirdzniecības platjoslas tirgu un divus vairumtirdzniecības platjoslas tirgus [..].

[..]

15 Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu konkrētie vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības ģeogrāfiskie tirgi ir valsts mēroga (Spānijas teritorija) [..].

16 Otrām kārtām, Komisija konstatēja, ka Telefónica abos attiecīgajos vairumtirdzniecības tirgos bija dominējošā stāvoklī [..]. Aplūkotajā laikposmā Telefónica esot bijis monopols uz reģionālā vairumtirdzniecības produkta piegādi un vairāk nekā 84 % no valsts vairumtirdzniecības produkta tirgus [..]. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu [..] Telefónica bija dominējošā stāvoklī arī mazumtirdzniecības tirgū.

17 Trešām kārtām, Komisija pārbaudīja, vai Telefónica bija ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli attiecīgajos tirgos [..]. Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka Telefónica ir pārkāpusi EKL 82. pantu, saviem konkurentiem nosakot netaisnīgas cenas tarifu šķēru formā starp platjoslas piekļuves mazumtirdzniecības cenām Spānijas “plašai sabiedrībai” domātajā tirgū un platjoslas piekļuves vairumtirdzniecības cenām reģionālajā un valsts mērogā laikā no 2001. gada septembra līdz 2006. gada decembrim [..].

[..]

25 Lai aprēķinātu naudas soda summu, Komisija strīdīgajā lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas norādīta Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 [(4) ] 15. panta 2. punktu un [EOTK] līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”).

26 Pirmkārt, Komisija novērtēja pārkāpuma smagumu un sekas, kā arī konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu. Vispirms attiecībā uz pārkāpuma smagumu tā uzskatīja, ka runa ir par būtisku ļaunprātīgu izmantošanu, ko bija veicis uzņēmums, kurš atradās gandrīz monopola stāvoklī, un tas bija jākvalificē kā “sevišķi smags” saskaņā ar 1998. gada pamatnostādnēm [..]. [Strīdīgā] lēmuma preambulas 744.–750. apsvērumā Komisija it īpaši nošķir šo lietu no [..] lēmuma lietā [ Deutsche Telekom (5) ], kurā Deutsche Telekom ļaunprātīgā izmantošana, kas arī izpaudās kā cenu starpības samazināšana [“margin squeeze” jeb “tarifu šķēres” (6) ], netika kvalificēta kā “sevišķi smaga” 1998. gada pamatnostādņu izpratnē. Turpinājumā par konstatētā pārkāpuma ietekmi Komisija ņēma vērā to, ka konkrētajiem tirgiem bija ievērojama ekonomiska vērtība, ka tiem bija izšķiroša loma informācijas sabiedrības izveidošanā un ka Telefónica ļaunprātīgās izmantošanas sekas mazumtirdzniecības tirgū bija ievērojamas [..]. Visbeidzot, runājot par konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu, Komisija it īpaši norādīja, ka Spānijas platjoslas tirgus bija piektais lielākais valsts platjoslas tirgus Eiropas Savienībā un ka, lai gan tarifu šķēru gadījumi noteikti aptver tikai vienu dalībvalsti, tas kavēja operatorus no citām dalībvalstīm ieiet strauji augošā tirgū [..].

27 Saskaņā ar [strīdīgo] lēmumu naudas soda sākumsummas EUR 90 000 000 apmērā ir ņemts vērā, ka ļaunprātīgās izmantošanas smagums konkretizējās apskatāmā laikposma gaitā un it īpaši pēc lēmuma lietā Deutsche Telekom pieņemšanas [..]. Minētajai summai tika piemērots reizinātājs 1,25, lai ņemtu vērā Telefónica lielo ekonomisko ietekmi un lai naudas sodam nodrošinātu pietiekami preventīvu iedarbību, tādēļ naudas soda sākumsumma tika palielināta līdz EUR 112 500 000 [..].

28 Otrkārt, tā kā pārkāpums tika veikts no 2001. gada septembra līdz 2006. gada decembrim, tas ir, piecus gadus un četrus mēnešus, Komisija naudas soda sākumsummu palielināja par 50 %. Naudas soda pamatsumma tādējādi sasniedza EUR 168 750 000 [..].

29 Treškārt, ņemot vērā pieejamos pierādījumus, Komisija uzskatīja, ka šajā lietā varēja ņemt vērā zināmus atbildību mīkstinošus apstākļus, jo pārkāpums vismaz bija izdarīts aiz neuzmanības. Tāpēc Telefónica tika piešķirts 10 % naudas soda summas samazinājums, kas naudas soda summu samazināja līdz EUR 151 875 000 [..].”

II – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

3. Prasības pieteikumā Vispārējai tiesai Telefónica un Telefónica de España to izvirzīto galveno prasījumu – atcelt strīdīgo lēmumu – pamatojumam izvirzīja sešus pamatus, kuros attiecīgi bija norādīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kļūdām faktos un kļūdām tiesību piemērošanā, nosakot konkrētos vairumtirdzniecības tirgus, uz kļūdām faktos un kļūdām tiesību piemērošanā, nosakot apelācijas sūdzības iesniedzēju dominējošo stāvokli konkrētajos tirgos, uz kļūdām tiesību piemērošanā, piemērojot LESD 102. pantu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju veikto ļaunprātīgo izmantošanu, uz kļūdām faktos un/vai kļūdām faktu vērtējumā un kļūdām tiesību piemērošanā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju veikto ļaunprātīgo izmantošanu, kā arī tās negatīvo ietekmi uz konkurenci, uz LESD 102. panta piemērošanu ultra vires un uz subsidiaritātes, samērīguma, tiesiskās noteiktības, lojālas sadarbības un labas pārvaldības principu pārkāpumu.

4. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīja divus pamatus, kas bija vērsti uz to, lai panāktu naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu, un kuros bija norādīts uz: i) kļūdām faktos un kļūdu tiesību piemērošanā, kā arī Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas (EK) Nr. 1/2003 (7) 23. panta 2. punkta, kā arī tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principu pārkāpumu un ii) kļūdām faktos, kļūdām tiesību piemērošanā un samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un sodu individualizācijas principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, nosakot naudas soda apmēru. Vispārējā tiesa noraidīja katru no šiem pamatiem un prasību kopumā.

III – Tiesvedība Tiesā

5. Bez apelācijas sūdzības iesniedzējām un Komisijas rakstveida procesā Tiesā piedalījās arī trīs personas, kas bija iestājušās lietā pirmajā instancē, proti, Asociación de usuarios de servicios bancarios ( Ausbanc Consumo , turpmāk tekstā – “ Ausbanc ”), France Telecom (sākotnējā sūdzības iesniedzēja šajā lietā) un European Competitive Telecommunications Association (turpmāk tekstā – “ ECTA ”). Tiesas sēdē, kas notika 2013. gada 16. maijā – un kurā tika vērtēts vienīgi apelācijas sūdzības septītais, astotais un desmitais pamats (par iespējamām kļūdām tiesību piemērošanā, aprēķinot naudas soda apmēru, un par Vispārējās tiesas pienākumu īstenot neierobežotu kontroli) –, visi šie lietas dalībnieki sniedza savus apsvērumus.

IV – Apelācijas sūdzība

A – Par lūgumu atļaut piekļūt Vispārējās tiesas sēdes protokolam vai audioierakstam

6. Apelācijas sūdzības iesniedzējas un Ausbanc , pamatojoties uz LESD 15. pantu, lūdz Tiesu tām atļaut piekļuvi Vispārējās tiesas 2011. gada 23. maija sēdes protokolam vai audioierakstam. Es uzskatu, ka šie lūgumi ir noraidāmi, jo, ievērojot Norādījumu Vispārējās tiesas sekretāram 5. panta 1. punktā noteikto, Vispārējās tiesas sēdes protokols un audioieraksts nav Tiesai nododamo lietas materiālu skaitā.

B – Par Komisijas izvirzīto iebildumu par visas apelācijas sūdzības nepieņemamību

7. Konstatējams, ka: i) apelācijas sūdzība, kas ir formulēta juceklīgi un ne īpaši strukturēti, ir ļoti gara – tās franču valodas versijai ir ne mazāk kā 133 lappuses, kurās ietverti 492. punkti (8), – un tās saturs atkārtojas, aptverot simtiem pamatu, daļu, iebildumu, argumentu un argumentu daļu (kas saskaņā ar Komisijas norādīto esot rekords Savienības tiesu vēsturē), ii) apelācijas sūdzībā teju sistemātiski tiek lūgts no jauna izvērtēt faktus, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa esot piemērojusi “kļūdainu juridisku kritēriju”, iii) pamati bieži ir formulēti kā vienkārši apgalvojumi bez jebkāda pamatojuma un iv) apelācijas sūdzības iesniedzējas, no vienas puses, bieži kritizē strīdīgo lēmumu, nevis pārsūdzēto spriedumu un, no otras puses, kritizējot pārsūdzēto spriedumu, tās gandrīz vispār nenorāda uz konkrētām šā sprieduma daļām vai konkrētiem punktiem, kuros atspoguļojas iespējamās kļūdas tiesību piemērošanā.

8. Iepriekš norādītais un grūtības, pat neiespējamība Komisijai īstenot savas tiesības uz aizstāvību ir pamats tās izvirzītajam iebildumam par visas apelācijas sūdzības nepieņemamību. Lai arī šis iebildums par nepieņemamību man personīgi ir zināmā mērā saprotams – turklāt vairākas apelācijas sūdzības daļas, pēc mana ieskata, ir acīmredzami nepieņemamas –, tomēr apelācijas sūdzība kā tāda nevar tikt atzīta par pilnībā nepieņemamu, kamēr vien kādi apelācijas sūdzības pamati vai argumenti (pat ja tie ir kā adatas siena kaudzē) atbilst pieņemamības prasībām. Turklāt šīs “adatas” var ietvert principiālus jautājumus, kas bieži ir pavisam jauni un kas cita starpā skar Vispārējās tiesas pienākumu īstenot patiesu neierobežotu kontroli.

9. Līdz ar to, pēc mana ieskata, Komisijas izvirzītais iebildums par visas apelācijas sūdzības nepieņemamību būtu noraidāms.

C – Par apelācijas sūdzību

1) Pilnībā nepieņemamie pamati – otrais, trešais, ceturtais un piektais pamats

10. Šie pamati – kuros ir norādīts uz iespējamām kļūdām tiesību piemērošanā, attiecīgi nosakot konkrētos tirgus, izvērtējot dominējošā stāvokļa esamību un šī stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kā arī tā ietekmi uz konkurenci, – pēc mana ieskata, ir nepieņemami, jo ar tiem būtībā tiek apšaubīts Vispārējās tiesas spriedumā ietvertais faktu vērtējums. Turklāt šajos pamatos tikpat kā vispār nav norādīti pārsūdzētā sprieduma punkti vai daļas, kuras tiek apstrīdētas, lai gan šāda prasība, kas ir atzīta Tiesas pastāvīgajā judikatūrā, ir nostiprināta Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā un 178. panta 3. punktā.

a) Otrais pamats

11. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 37. punktā), ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir atteikusies apsvērt, galvenokārt, ka atsaistītā piekļuve abonentlīnijām, valsts vairumtirdzniecības produkts un reģionālās vairumtirdzniecības produkts ietilpa vienā un tajā pašā vairumtirdzniecības produktu tirgū un, pakārtoti, ka valsts vairumtirdzniecības produkti un reģionālās vairumtirdzniecības produkti ietilpa vienā un tajā pašā vairumtirdzniecības produktu tirgū.

12. Es uzskatu, ka Komisijas, ECTA , France Telecom un Ausbanc izvirzītais iebildums par visa otrā pamata nepieņemamību būtu jāpieņem. Pirmkārt, iebildumi, kas izvirzīti šā pamata pamatojumam, ir neskaidri un visai grūti saprotami. Otrkārt, ar šo pamatu faktiski tiek mēģināts apšaubīt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas ir norādījušas uz vairākiem jauniem faktiem, kas nav apspriesti pirmajā instancē, proti, ka Komisija neesot piemērojusi “ SSNIP testu” (9), ka tirgu noteikšana ir veikta neatbilstoši paziņojumam par tirgu noteikšanu (10), ka tirgu noteikšana esot bijusi jāveic empīriskas analīzes ceļā, balstoties uz tirgus izvērtējumu un/vai ekonometrisku izpēti, un, visbeidzot, ka SSNIP tests esot bijis jāpiemēro konkrētā laika kontekstā.

b) Trešais pamats

13. Apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē (apelācijas sūdzības 93. punktā) Vispārējās tiesas pamatojumu attiecībā uz dominējošo stāvokli, kas tām bija valsts un reģionālās vairumtirdzniecības tirgos.

14. Arī šeit es uzskatu, ka ECTA , France Telecom un Ausbanc izvirzītais iebildums par nepieņemamību būtu jāpieņem, jo trešais pamats ir balstīts uz jauniem apgalvojumiem un ar to tiek apšaubīts Vispārējās tiesas veiktais faktu vērtējums, kas tai ir bijis par pamatu secinājumam, ka pastāv dominējošs stāvoklis. Apelācijas sūdzības iesniedzējas, kritizējot pārsūdzētā sprieduma 149., 150., 162. un 163. punktu – proti, ka Vispārējā tiesa, konstatējot dominējoša stāvokļa esamību, esot vienīgi pamatojusies uz apelācijas sūdzības iesniedzēju kontrolētām lielākām tirgus daļām, kļūdaini neņemot vērā konkurences spiedienu, kam tās bija pakļautas apgrūtinātas iekļuves tirgū dēļ, – apšauba pārsūdzētā sprieduma 157. punktā Vispārējās tiesas vērtētos faktus, kas tai ir bijuši par pamatu secinājumam, ka konkrētais vairumtirdzniecības tirgus nebija apstrīdams tirgus (11) . Līdz ar to šie argumenti būtu jāatzīst par nepieņemamiem.

c) Ceturtais pamats

15. Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo (apelācijas sūdzības 120. punktā), ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir secinājusi, ka tās ir pārkāpušas LESD 102. pantu, jo ļaunprātīgam atteikumam slēgt vienošanos (“refusal to deal”) nebija pierādījumu, un ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības uz īpašumu, kā arī samērīguma, tiesiskās noteiktības un tiesiskuma principus.

16. Arī šeit es uzskatu, ka Komisijas, ECTA , France Telecom un Ausbanc izvirzītais iebildums par visa ceturtā pamata nepieņemamību būtu jāpieņem, ciktāl argumenti, uz kuriem tas ir balstīts: i) vai nu nav tikuši vērtēti pirmajā instancē (piemēram, arguments par iespējamu tiesību uz īpašumu pārkāpumu, kas šķiet esam centrālais šā pamata elements, vai argumenti par samērīguma principu un tiesiskās noteiktības principu), ii) vai nu ar tiem tiek apšaubīts Vispārējās tiesas veiktais faktu vērtējums un faktiski Tiesai tiek lūgts no jauna izvērtēt faktus, iii) vai arī tie nav skaidri formulēti (kā, piemēram, nemotivētā spriedumā lietā TeliaSonera Sverige (12) ietvertās judikatūras kritika), vai pietiekami precīzi nav norādīti atbilstošie pārsūdzētā sprieduma punkti.

d) Piektais pamats

17. Šajā pamatā (apelācijas sūdzības 149. punkts) apelācijas sūdzības iesniedzējas ir aprakstījušas abus Komisijas piemērotos tarifu šķēru testus un būtībā ir norādījušas vien tos pašus argumentus, ko tās norādīja jau pirmajā instancē savā prasības pieteikumā Vispārējai tiesai, kā arī ir apstrīdējušas šīs pēdējās secināto pārsūdzētā sprieduma 199.–265. punktā.

18. Faktiski, turklāt bieži nenorādot konkrētus pārsūdzētā sprieduma punktus, apelācijas sūdzības iesniedzējas cenšas panākt, lai Vispārējās tiesas izvērtētie fakti un pierādījumi tiktu izvērtēti no jauna, kas ir acīmredzami nepieņemams prasījums apelācijas stadijā, izņemot, ja pierādījumi tikuši sagrozīti, uz ko apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas.

19. Tālāk norādīšu uz dažiem piemēriem:

– apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka citi operatori izmantoja optimālu vairumtirdzniecības produktu kombināciju. Šajā kontekstā tās apstrīd Vispārējās tiesas faktu konstatējumus pārsūdzētā sprieduma 130., 195. un 280. punktā, ka vairumtirdzniecības produktu kombinēta izmantošana nav pierādīta;

– apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 162. punktā) pārsūdzētā sprieduma 207. punktu, norādot, ka Vispārēja tiesa esot sagrozījusi faktus, konstatējot, ka abonentlīniju faktiska izmantošana aizsākās tikai 2004. gada nogalē. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskata, pirmkārt, Vispārējai tiesai esot bijuši jānodala divi analizējamie laika posmi – pirms un pēc šā datuma, un, otrkārt, konkurenti faktiski esot izmantojuši abonentlīnijas jau pirms 2004. gada. Tomēr šajā argumentā nav identificēts neviens konkrēts lietas materiāls, ko Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi. Katrā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas, ka jauns laika posms būtu sācies 2004. gadā;

– apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 167. punktā) pārsūdzētā sprieduma 217. punktu, norādot, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot pieņēmusi, ka pārskata laikposma paildzināšana izraisīja nepieņemamus traucējumus, vienlaikus ignorējot apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītos koriģējošos mehānismus un tādējādi neievērojot nevainīguma prezumpciju. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi rezumējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, pašai neveicot tā izvērtējumu. Taču katrā ziņā pirmo reizi argumentu par nevainīguma prezumpciju apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas apelācijas stadijā;

– apelācijas sūdzības iesniedzējas arī apgalvo (apelācijas sūdzības 178. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 233.–264. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot strīdīgajā lēmumā Komisijas izmantotās metodes “par katru laikposmu” piemērošanu. Pēc mana ieskata, šie argumenti ir nepieņemami, jo Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējas ir apstrīdējušas nevis metodes “par katru laikposmu” principu, bet gan to, kā šo metodi ir pielietojusi Komisija;

– apelācijas sūdzības iesniedzējas arī apgalvo (apelācijas sūdzības 181. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 234.–244. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot darbaspēka izmaksas. Tās uzskata, ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir piemērojusi “vienlīdz efektīva konkurenta” testu, neņemot vērā iespējamību, ka savu komercpakalpojumu sniegšanu vienlīdz efektīvs konkurents varot uzticēt apakšuzņēmējam. Šis arguments ir nepieņemams, jo tajā ietvertie apgalvojumi pārsniedz pirmajā instancē apspriestā robežas un ar to Tiesa tiek aicināta no jauna vērtēt faktus;

– apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 183. punktā) pārsūdzētā sprieduma 244. punktu, kurā Vispārējā tiesa kļūdaini esot ignorējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtajās tabulās ietvertās izmaksu prognozes, neesot veikusi neierobežotu kontroli, esot piemērojusi vidējā ilgtermiņa izmaksu pieauguma (VIIP) metodi un esot izmantojusi viņu grāmatvedības dokumentos integrāli nodalītās aktuālās izmaksas, lai izvērtētu pārdošanas papildu izmaksas. Arī šie argumenti būtu noraidāmi, jo ar tiem Tiesa tiek aicināta no jauna izvērtēt pārsūdzētā sprieduma 237.–244. punktā ietverto faktu vērtējumu;

– apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par klientu abonementu vidējo ilgumu, kas skar pārsūdzētā sprieduma 245.–251. punktu, ir nepieņemami, jo tie ir balstīti uz jauniem apgalvojumiem;

– acīmredzot kritizējot (apelācijas sūdzības 188. punktā) pārsūdzētā sprieduma 256. un 257. punktu, kuros Vispārējā tiesa kļūdaini esot noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvāto vidējā svērtā kapitāla cenu ( WACC ), kā arī pārsūdzētā sprieduma 259.–264. punktu, kuros Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, pārbaudot iespējamo vairāku izmaksu posteņu dubulto grāmatvedību, apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas veikto pierādījumu vērtējumu (kuras pārliecības pamatā ir lietas materiālu un debašu starp lietas dalībniekiem vispārējs izvērtējums);

– apelācijas sūdzības iesniedzējas arī apgalvo (apelācijas sūdzības 218. punktā), ka Vispārējai tiesai esot bijis jākonstatē, ka starpība starp resursu vairumtirdzniecības cenām un mazumtirdzniecības cenām konkrētajā gadījumā bija pozitīva, kam savukārt esot vajadzējis vedināt to secināt, ka ir jāpierāda konkrēta faktiska apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības ietekme vai jāsniedz sevišķi pārliecinoši pierādījumi par to rīcības domājamo ietekmi. Tā kā šis arguments pirmo reizi ir norādīts apelācijas sūdzībā, tas ir nepieņemams.

20. Tālāk apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza trīs argumentus (attiecīgi apelācijas sūdzības 220., 227. un 231. punktā), kas acīmredzot ir vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 274.–276. punktu, norādot, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības iespējamā ietekme ir pierādīta, kaut gan a) Komisijai esot bijis jāizvērtē, vai apelācijas sūdzības iesniedzēju īstenotās cenu politikas dēļ citu vienlīdz efektīvo operatoru rentabilitāte faktiski nesamazinājās, b) Komisijai esot bijis jāanalizē vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības cenu attiecības tirgū, lai noskaidrotu, vai tarifu šķēres faktiski neierobežoja citu operatoru iespējas noteikt mazumtirdzniecības cenas, un c) Komisijai esot bijis jāanalizē vairumtirdzniecības cenu, operatoru naudas plūsmas izmaiņu un to veikto investīciju līmeņa attiecības, lai noskaidrotu, vai tarifu šķēres faktiski neierobežoja citu operatoru iespējas investēt. Pēc mana ieskata, šie trīs argumenti ir nepieņemami, jo tie nav izvirzīti pirmajā instancē un to mērķis ir apelācijas stadijā uzsākt diskusiju par apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības “konkrētu ietekmi”. Prasības pieteikuma pirmajā instancē 191.–199. punktā ir izvirzīts vienīgi jautājums par “iespējamo ietekmi”, kritizējot strīdīgo lēmumu par to, ka tajā šāda ietekme esot prezumēta kā neizbēgamas tarifu šķēru testa rezultāta sekas. Turklāt ar minētajiem argumentiem tiek mēģināts apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 275. un 276. punktā Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu.

21. No iepriekš minētā izriet, ka otrais, trešais, ceturtais un piektais pamats būtu jāatzīst par nepieņemamiem.

2) Pamati, kas būtu noraidāmi tāpēc, ka tie ir daļēji nepieņemami un daļēji nepamatoti, – pirmais, sestais, septītais un devītais pamats

a) Pirmais un devītais pamats

22. Šie abi pamati daļēji sakrīt tādā ziņā, ka devītajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas identiski ir atspoguļojušas daļu no pirmajā pamatā norādītā. Tādējādi abi šie pamati būtu pārbaudāmi kopā. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti (apelācijas sūdzības 12. punktā) attiecas uz nesamērīgo tiesvedības ilgumu Vispārējā tiesā, kas norisinājās no 2007. gada 1. oktobra līdz 2012. gada 29. martam un ar ko esot pārkāptas to pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saprātīgā laikā, kas ir nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā un Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. pantā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenokārt apgalvo (apelācijas sūdzības 14. punktā), ka nesamērīgais tiesvedības ilgums ir pamats pārsūdzēt ā sprieduma atcelšanai, ņemot vērā tā ietekmi uz tiesvedības iznākumu, ciktāl tas esot apelācijas sūdzības iesniedzējas kavējis iesniegt apelācijas sūdzību vai rakstveida argumentāciju, pirms Tiesa pieņēma iepriekš minēto spriedumu lietā TeliaSonera Sverige . Neatkarīgi no tā, ka es nepiekrītu apelācijas sūdzības iesniedzēju viedoklim par šādas cēloņsakarības esamību, es katrā ziņā uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas par iepriekš minētā sprieduma lietā TeliaSonera Sverige interpretāciju izvērsti ir izteikušās Vispārējās tiesas sēdē, kas notika vairākus mēnešus pēc minētā sprieduma pieņemšanas.

23. Vēl apelācijas sūdzības iesniedzējas pakārtoti norāda (apelācijas sūdzības 15. punktā), ka tām katrā ziņā esot tiesības uz naudas soda samazinājumu atbilstoši spriedumā lietā Baustahlgewebe /Komisija (13) ietvertajai judikatūrai.

24. Tāpat kā Komisija, ECTA , France Telecom un Ausbanc , es uzskatu, ka tiesvedības ilgums Vispārējā tiesā – mazliet mazāk kā četri gadi un seši mēneši – šajā lietā nav nesamērīgs (14), cita starpā ņemot vērā šādus apstākļus: i) lietas materiālu tehnisko sarežģītību (saskaņā ar Tiesas norādīto (15) “ir iespējams atsaukties uz lietas [..] sarežģītību, lai attaisnotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu lietas izskatīšanas ilgumu”), ii) to, ka par strīdīgo lēmumu tika iesniegtas divas prasības, no kurām vienu iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzējas, bet otru – Spānijas Karaliste un kuras Vispārējā tiesa izskatīja paralēli, kas paildzināja tiesvedību, iii) to, ka jau pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza ļoti garu prasības pieteikumu, kas neraksturīgi daudz pārsniedza maksimālo lappušu skaitu, kāds ir ieteikts Praktiskajos norādījumos lietas dalībniekiem Vispārējā tiesā. Šis prasības pieteikums bija jāprecizē, kas paildzināja rakstveida procesa ilgumu, un, neraugoties uz to, prasības pieteikuma precizētā versija, kurai ir vairāk nekā 140 lappuses, kā arī bagātīgi un apjomīgi pielikumi, tik un tā bija ļoti apjomīga, krietni pārsniedzot apjomu, kāds ir ieteikts minētajos praktiskajos norādījumos. Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza replikas rakstu uz 112 lappusēm ar 25 pielikumiem, kuros tās izteica jaunus apgalvojumus, iv) to, ka tiesvedības laikā izteicās vairākas personas, kas iestājās lietā, kas rakstveida procesu paildzināja līdz 2009. gada sākumam un, (v) visbeidzot, to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza vairākus lūgumus par konfidencialitātes ievērošanu attiecībā pret personām, kas iestājās lietā, no kuriem vairums tika noraidīti, bet kas arī veicināja tiesvedības paildzināšanos, liekot Vispārējai tiesai sagatavot saīsinātas dažādu dokumentu versijas.

25. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē (apelācijas sūdzības 19. punktā) pārsūdzētā sprieduma 62. un 63. punktu, kuros Vispārēja tiesa ir lēmusi, ka prasības pieteikuma un replikas raksta pielikumi tiks ņemti vērā tikai tiktāl, ciktāl tie pamato vai papildina šajos dokumentos tieši norādītos pamatus vai argumentus, kā arī pārsūdzētā sprieduma 231., 250. un 262. punktu, kuros atsevišķus argumentus, kurus pierāda pielikumi un kas attiecas uz gala vērtību, vidējo klientu abonementu ilgumu un vairāku izmaksu posteņu dubulto grāmatvedību, Vispārējā tiesa ir atzinusi par nepieņemamiem.

26. Pēc mana ieskata, šie argumenti ir acīmredzami nepieņemami kopumā, jo tajos nav precizēts, kā šis eventuālais tiesvedības procesa pārkāpums būtu kaitējis to interesēm vai tiesībām uz aizstāvību. Turklāt, pirmkārt, arguments, ka Vispārējai tiesai esot bijis jānoraida iebildums par nepieņemamību, jo Komisija to ir izvirzījusi nevis savā iebildumu rakstā, bet gan tikai atbildē uz repliku, nav pamatots, jo procedūras ietvaros notikušo darbību formālā pareizība ir tiesas procesa jautājums, ko tiesu instance var izlemt pēc savas iniciatīvas neatkarīgi no atbildētājas ieskata, kura savukārt šā paša iemesla dēļ ir tiesīga šāda jautājuma izskatīšanu rosināt jebkurā tiesvedības stadijā. Otrkārt, nav pamatots arī arguments, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē pārsūdzētā sprieduma 62. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa neesot tiesīga prasīt, lai prasības pieteikumā tiktu ietverti visi ekonomiskie aprēķini, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu pamatā. Proti, ievērojot judikatūrā atzīto, pārsūdzētā sprieduma 58. punktā Vispārēja tiesa vien ir norādījusi, ka “galvenajiem” faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem “vismaz kopsavilkuma veidā, bet tomēr loģiski un saprotami ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta”.

27. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē (apelācijas sūdzības 24. punktā) pārsūdzētā sprieduma 182. punktu, kurā, vērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības ietekmi, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus un pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, nospriežot, ka tās nav norādījušas uz vairumtirdzniecības produktu neaizvietojamību. Galvenokārt tās apgalvo, ka tās uz šo neaizvietojamību ir norādījušas prasības pieteikumā pirmajā instancē (106. un 108. punktā), savā replikas rakstā (216. punktā) un tiesas sēdē kā pamatā par LESD 102. panta piemērojamību vispārīgi, tā arī saistībā ar ietekmes vērtējumu. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskata, argumentācija par vairumtirdzniecības produktu neaizvietojamību ir uzskatāma par jau prasības pieteikumā formulēta atcelšanas pamata apstiprinājumu. Tāpat kā Komisija un France Telecom , es uzskatu, ka šis arguments ir neefektīvs. Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, ka Vispārējās tiesas argumentācija, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 268.–272., 274.–281. un 389.–410. punktā, nav balstīta uz konkrēto resursu aizvietojamību vai neaizvietojamību.

28. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst (apelācijas sūdzības 28. punktā), ka ar Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu tām katrā ziņā esot piešķirtas tiesības norādīt jaunu pamatu, atsaucoties uz tiesiskajiem vai faktiskajiem apstākļiem, kas ir atklājušies tiesvedības gaitā, kā tas bija lietā, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums TeliaSonera Sverige , jo minētajā spriedumā Tiesa esot izskaidrojusi tarifu šķēru ietekmes izvērtējumā piemērojamos kritērijus. Taču saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas mutatis mutandis ir piemērojama attiecībā uz prejudiciālu nolēmumu, spriedums, ar kuru noraidīta prasība, nav pamats jaunu pamatu norādīšanai (16) .

29. Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 33. punktā), ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību un nav ievērojusi nevainīguma prezumpciju. Galvenokārt tās norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi nevainīguma prezumpciju, nospriežot, ka pierādījumi, uz kuriem Komisija balstījusi strīdīgo lēmumu, bet kuri neparādoties paziņojumā par iebildumiem, varot tikt noraidīti vienīgi tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzējas pierādītu, ka tādējādi būtu ticis pieņemts citāds lēmums. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskata, Vispārējās tiesas izvēlētais pierādīšanas standarts neatbilstot Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūrai.

30. Pēc mana ieskata, šis arguments būtu jāatzīst par nepieņemamu, jo, pirmkārt, tajā pietiekami precīzi nav norādīti tie pārsūdzētā sprieduma punkti, kuros esot pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, kas būtu pamats tā atcelšanai, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 86.–109. punktā, kuros šis jautājums detalizēti ir analizēts, ir veikts faktu vērtējums, kas apelācijas stadijā nav apstrīdams. Piebilstams, ka pārsūdzētā sprieduma 78. punkts šķiet esam tikai obiter dictum pamatojumā, kas ir balstīts uz citiem izšķirošiem apsvērumiem, kuri norādīti šā sprieduma 79. un nākamajos punktos un kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas. Visbeidzot, šis arguments nav pamatots, jo, pirmām kārtām, pārsūdzētajā spriedumā Vispārējās tiesas piemērotais kritērijs izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras (17), kas pilnībā saskan ar ECT judikatūru. Proti, kāda dokumenta nenosūtīšana ir uzskatāma par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu vienīgi tad, ja ar šo dokumentu Komisija ir pamatojusi savu iebildumu un ja šā iebilduma pamatotību pierāda vienīgi šis dokuments (18) . Ja vienu secinājumu vai iebildumu specifiski pamato vairāki pierādījumi, viena pierādījuma iztrūkums nav pietiekams pamats šādu secinājumu vai iebildumu noraidīt, kamēr vien tos pamato citi pierādījumi. Turklāt, kā to apliecina pārsūdzētā sprieduma 103. un 107. punkts, Komisija nav balstījusies ne uz vienu jaunu apstākli, lai pierādītu apelācijas sūdzības iesniedzēju atbildību.

31. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda (apelācijas sūdzības 36. punktā), ka tās uzskatot par pierādītu, ka strīdīgais lēmums būtu bijis citāds, ja jaunie pierādījumi būtu tikuši noraidīti. Tās apgalvo, ka, ignorējot šos argumentus, Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus, pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā un tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādījumu vērtēšanas kritērijiem un turklāt nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Šis iebildums, pēc mana ieskata, vienlaikus ir gan nepieņemams, jo tas ir balstīts uz lakoniskiem un vispārīgiem apgalvojumiem, gan arī nepamatots, jo pārsūdzētā sprieduma 88.–109. punktā Vispārējā tiesa tieši ir izvērtējusi atsevišķu pierādījumu iespējami jauno raksturu un ietekmi, kādu varēja atstāt apgalvotā neiespējamība piekļūt šiem pierādījumiem. Turklāt, tāpat kā France Telecom , es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītie pierādījumi lēmumā tika iekļauti vienīgi ar mērķi atspēkot atbildē uz paziņojumu par iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītos argumentus un ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Komisija neatsaucās uz konkrētajiem dokumentiem, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību (skat. pārsūdzētā sprieduma 103. punktu).

32. Ievērojot iepriekš minēto, pirmais un devītais pamats ir daļēji nepieņemami un daļēji nepamatoti, un līdz ar to tie būtu jānoraida.

b) Sestais pamats

33. Šā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 242. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 287.–295. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, izvērtējot iespējamu Komisijas rīcību ultra vires . Pirmkārt, tās uzskata, ka, secinot, ka Komisijai bija kompetence ex post reglamentēt cenu nosacījumus, kuriem ir pakļauta aizvietojamās infrastruktūras izmantošana, Vispārējā tiesa ir akceptējusi kļūdainu spriedumā lietā Bronner (19) ietvertās judikatūras interpretāciju. Taču, kā to pamatoti ir norādījušas France Telecom un ECTA , šī argumentācija ir acīmredzami nepamatota, jo tādējādi notiek atgriešanās pie apgalvojuma, ka LESD 102. pants nav piemērojams, ja vien nav izpildīti iepriekš minētajā spriedumā lietā Bronner formulētie nosacījumi.

34. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 249. punktā) pārsūdzētā sprieduma 289. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi to apgalvojumus, jo tās esot apgalvojušas nevis, ka konkurences tiesības nav piemērojamas “instrumentāliem tirgiem”, bet gan drīzāk, ka tās nav piemērojamas valsts regulējošās iestādes noteiktam pienākumam nodrošināt piekļuvi [tirgum]. Šajā sakarā jāsecina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas ne tās savu procesuālo rakstu daļas, kuras esot tikušas sagrozītas, ne Vispārējās tiesas kļūdas vērtējumā, kas esot novedušas pie šādas sagrozīšanas. Turklāt pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas tomēr ir gan atzinušas, ka konkurences tiesības nevar tikt piemērotas “instrumentāliem tirgiem” (apelācijas sūdzības iesniedzēju replikas raksta 241. punkts). Katrā ziņā šis iebildums ir arī neefektīvs, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd Vispārējās tiesas atbildes juridisko pareizību.

35. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 251. punktā) pārsūdzētā sprieduma 290. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa neesot iebildusi pret “ieguldījumu mēroga” koncepta izmantošanu, kas tā “reglamentējošā” rakstura dēļ esot licis Komisijai ignorēt iespēju izmantot produktu kombināciju. Šis iebildums man šķiet acīmredzami nepieņemams, jo tajā nav norādīta neviena kļūda tiesību piemērošanā un nav apstrīdēts neviens no pārsūdzētā sprieduma 290. punktā paustajiem Vispārējās tiesas apsvērumiem.

36. Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 253. punktā) pārsūdzētā sprieduma 293. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi to apgalvojumus, jo tās neesot apšaubījušas LESD 102. panta piemērojamību telekomunikāciju tirgiem, bet gan kritizējušas Komisijas veikto šā panta izmantošanu reglamentējošos nolūkos. Šis arguments ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas ne tās procesuālo rakstu daļas, kuras esot tikušas sagrozītas, nedz arī Vispārējās tiesas kļūdas vērtējumā, kas esot novedušas pie šādas sagrozīšanas. Katrā ziņā, pēc mana ieskata, Vispārējā tiesa nav sagrozījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju faktiski izteiktos apgalvojumus, ka dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana nav notikusi, jo telekomunikāciju tiesībām ir no konkurences tiesībām atšķirīgi mērķi.

37. Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 254. punktā) pārsūdzētā sprieduma 294. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, konstatējot, ka Komisijai ir paziņoti vienīgi 2006. gadā īstenotie pasākumi, kaut gan, pirmkārt, jauno tiesisko regulējumu Spānijas Karaliste ieviesa 2003. gadā, pieņemot Telekomunikāciju likumu (2003. gada 3. novembra ietvarlikums Nr. 32/2003) un ka, otrkārt, Komisija veica kontroli ar ieviešanas ziņojumiem, kurus tā publicē kopš 1997. gada. Taču, kā to pamatoti uzsver Komisija, ECTA un France Telecom , Vispārējā tiesa nav sagrozījusi nevienu faktu, jo līdz 2006. gadam Komisijai netika paziņots neviens pasākums, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd. Faktam, ka Spānijas iestādes rīkojās saskaņā ar Savienības tiesībām jau pirms 2006. gada, principā nav nozīmes, jo ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu tiek apgalvots, ka Komisijai esot bijis jāizmanto savas pilnvaras atbilstoši jaunajam tiesiskajam regulējumam (pārsūdzētā sprieduma 291. punkts), taču, kā ir norādījusi Vispārējā tiesa, pirms pasākumu paziņošanas 2006. gadā šīs pilnvaras nevarēja tikt izmantotas (pārsūdzētā sprieduma 294. punkts).

38. Šā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 255. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 296.–308. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas vērtējumā. Pirmkārt, tās acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 259. punktā) pārsūdzētā sprieduma 306. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi samērīguma principu, atturoties izvērtēt, vai strīdīgais lēmums ir piemērots un vajadzīgs, ņemot vērā arī valsts regulējošās iestādes ( Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (Spānijas Telekomunikāciju tirgus komisija), turpmāk tekstā – “ CMT ”) sasniedzamos leģitīmos mērķus. Tās arī apgalvo, ka ir noticis tiesību uz aizstāvību pārkāpums, jo Vispārējā tiesa tām esot likusi pierādīt, ka Komisijas rīcība neatbilst samērīguma principam, lai gan pierādīt savas rīcības atbilstību šim principam esot Komisijas pienākums. Es, pievienojoties Komisijas un ECTA norādītajam, uzskatu, ka šis arguments ir nepieņemams, jo tas nav izvirzīts Vispārējā tiesā.

39. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 261. punktā) pārsūdzētā sprieduma 306. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa, piekrītot, ka arī rīcība, kas atbilst tiesiskajam regulējumam, var būt LESD 102. panta pārkāpums, esot pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu. Arī šis arguments ir nepieņemams, jo Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējas ir vien norādījušas uz tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu tiktāl, ciktāl Komisija neesot izvērtējusi CMT rīcību.

40. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē (apelācijas sūdzības 264. punktā) pārsūdzētā sprieduma 299.–304. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa acīmredzami esot sagrozījusi to apgalvojumus par subsidiaritātes principu un esot ignorējusi, ka konkurences tiesību un telekomunikāciju tiesiskā regulējuma mērķi ir identiski. Pēc mana ieskata, šis arguments ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas, kurus to apgalvojumus Vispārējā tiesa ir sagrozījusi.

41. Šā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē (apelācijas sūdzības 267. punktā) Vispārējās tiesas veikto pārbaudi par apgalvotajiem Komisijas veiktajiem lojālas sadarbības principa un labas pārvaldības principa pārkāpumiem. Precīzāk, tās norāda uz pārsūdzētā sprieduma 313. un 314. punktu, kuros Vispārējā tiesa esot sagrozījusi to apgalvojumus, proti, tās neesot pārmetušas Komisijai nekonsultēšanos ar CMT saistībā ar paziņojumā par iebildumiem norādīto, bet gan nerīkošanos, lai noskaidrotu visus nepieciešamos faktiskos apstākļus viedokļa formulēšanai, un adekvātu nesadarbošanos ar CMT , neņemot vērā tās rīcību un ietekmi uz reglamentējošo mērķu īstenošanu. Tādējādi Vispārējā tiesa kļūdaini neesot izvērtējusi, vai Komisija, īstenojot savu sadarbības un labas pārvaldības pienākumu, ir vērtējusi savas rīcības pamatotību un ar CMT apspriedusi savas rīcības mērķi un savu tarifu šķēru aprēķina metodi (proti, CMT piemēroto testu). Šis arguments man šķiet acīmredzami nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas ne sagrozītos faktus, ne pieļautās kļūdas vērtējumā. Turklāt šis arguments ir acīmredzami nepamatots, jo Vispārējā tiesa ir secinājusi – ko apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas –, ka, pirmkārt, CMT faktiski bija iesaistīta administratīvajā procedūrā un ka, otrkārt, atbilstošie Regulas Nr. 1/2003 noteikumi neparedz Komisijas pienākumu konsultēties ar valsts regulējošām iestādēm.

42. Ievērojot visu iepriekš minēto, es uzskatu, ka sestais pamats ir gan nepieņemams, gan nepamatots un līdz ar to tas būtu jānoraida.

c) Septītais pamats

i) Septītā pamata pirmā daļa

43. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 274. punktā), ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 353.–369. punktā vērtējot pārkāpuma kvalifikāciju kā “būtisku ļaunprātīgu izmantošanu”, ir pārkāpusi ECPAK 7. pantā un Hartas 49. pantā nostiprinātos tiesiskās noteiktības un sodu tiesiskuma principus. Tās uzsver, ka saskaņā ar spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija (20) šie principi var nepieļaut atpakaļvērstu spēku jaunai pārkāpumu formulējošas normas interpretācijai, kuras rezultātu, it īpaši ņemot vērā šīs normas interpretāciju judikatūrā tajā laikā, pārkāpuma izdarīšanas brīdī saprātīgi nebija iespējams paredzēt.

44. Savā pirmajā iebildumā (apelācijas sūdzības 281. punkts) ar nosaukumu “Skaidru un paredzamu precedentu esamība” apelācijas sūdzības iesniedzējas ir vien rezumējušas pārsūdzētā sprieduma 357.–368. punktu. Savā otrajā iebildumā (apelācijas sūdzības 284. punkts) tās kritizē pārsūdzētā sprieduma 357. punktu, proti, ka naudas soda uzlikšanu Vispārējā tiesa esot atstājusi Komisijas rīcības brīvības ziņā, tādējādi pārkāpjot savu pienākumu veikt neierobežotu kontroli, kas nostiprināts ECPAK 6. pantā un EKL 229. pantā (tagad – LESD 261. pants), kā arī ECPAK 7. pantā nostiprinātos tiesiskuma un tiesiskās noteiktības principus. Savā trešajā iebildumā (apelācijas sūdzības 286. punkts) tās acīmredzot kritizē pārsūdzētā sprieduma 356.–362. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot secinājusi, ka LESD 102. panta piemērošana to rīcībai bija pamatota ar skaidriem un paredzamiem precedentiem. Savā ceturtajā iebildumā (apelācijas sūdzības 302. punkts) tās acīmredzot kritizē pārsūdzētā sprieduma 363.–369. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot secinājusi, ka Komisijas izmantotā metodoloģija tarifu šķēru esamības noteikšanai pienācīgi ir balstīta uz skaidriem un paredzamiem precedentiem.

45. Es uzskatu, ka visa šī pirmā daļa ir nepieņemama, jo pirmajā instancē jautājumu par skaidru precedentu esamību apelācijas sūdzības iesniedzējas ir uzdevušas, nevis lai apšaubītu naudas soda uzlikšanas principus, bet gan vienīgi diskutētu par naudas soda apmēru un “būtiskas ļaunprātīgas izmantošanas” esamību.

ii) Septītā pamata otrā daļa

46. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 310. punktā), ka, pārsūdzētā sprieduma 319.–352. punktā izvērtējot to rīcības kvalificēšanu kā “apzinātu vai aiz neuzmanības izdarītu pārkāpumu” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta nozīmē, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.

– Pirmais iebildums

47. Pirmais arguments: apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē pārsūdzētā sprieduma 322.–326. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka tās varēja paredzēt tādu tirgus noteikšanu, kādu Komisija veica strīdīgajā lēmumā. Piekrītot Komisijas norādītajam, ir pietiekami konstatēt, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi klasiskos, uz aizstājamību balstītos tirgu noteikšanas kritērijus, kurus nevar uzlūkot par “neparedzamiem”. Turklāt apgalvotā vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības tirgu nošķiršanas neparedzamība ir neefektīva, jo dominējošais stāvoklis un apelācijas sūdzības iesniedzēju ieviestās tarifu šķēres ietekmēja abus šos tirgus.

48. Specifiskāk apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 317. punktā) pārsūdzētā sprieduma 323. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa, neievērojot ECT judikatūru paredzamības jomā, esot nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām bija jāvēršas pēc konsultācijām pie speciālistiem, nepārliecinoties, ka tās faktiski to arī darīja, un pieņemot, ka tām sniegtie padomi ir sakrituši ar Komisijas pieeju. Šajā sakarā jāsecina, ka judikatūrā nekad nozīme nav piešķirta faktam, ka uzņēmums ir vai nav vērsies pēc konsultācijām, kas faktiski nozīmētu, ka uzņēmumi paliktu nesodīti, ja tie nevērstos pēc juridiskās palīdzības.

49. Vēl apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 319. punktā) pārsūdzētā sprieduma 326. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi tirgus noteikšanas paredzamības juridisko kritēriju un tādējādi arī apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības seku paredzamību, neņemot vērā vairāku apelācijas sūdzības iesniedzēju norādīto apstākļu kontekstu, kā, piemēram, faktu, ka esošajos precedentos ir noteikts vienots tirgus, faktu, ka atsevišķi operatori izmantoja produktu kombināciju, faktu, ka citās dalībvalstīs nepastāvēja vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības tirgi, faktu, ka Direktīvā 2002/21/EK (21) ir definēts viens vienīgs tirgus, kas aptver valsts un reģionālo infrastruktūru, vai faktu, ka pati CMT šo nostāju bija apstiprinājusi savā 2006. gada 6. aprīļa lēmumā. Pēc mana ieskata, šie apgalvojumi ir nepieņemami, jo, lai arī nolūkā apšaubīt apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības seku paredzamību iepriekš minētie apstākļi ir norādīti apelācijas sūdzībā, tie nav tikuši norādīti pirmajā instancē (nedz prasības pieteikuma 297.–301. punktā, nedz arī replikas raksta pirmajā instancē 271.–275. punktā).

50. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 323. punktā) pārsūdzētā sprieduma 326. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka tās nevarēja nezināt, ka atbilstošajos tirgos tās atrodas dominējošā stāvoklī. Šis apgalvojums izriet no kļūdaina pieņēmuma, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām saprātīgi esot vajadzējis paredzēt Komisijas veiktās tirgus noteikšanas rezultātu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir izmantojusi kļūdainu juridisku kritēriju, veicot analīzi pēc būtības, tā vietā, lai piemērotu paredzamības kritēriju. Šie apgalvojumi ir nepieņemami, jo nedz prasības pieteikuma 297.–301. punktā, nedz arī replikas raksta pirmajā instancē 272.–275. punktā apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apšaubījušas faktu, ka to tirgus daļas saprātīgi varēja norādīt uz dominējošu stāvokli.

51. Otrais arguments: apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē pārsūdzētā sprieduma 338.–341. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka tās varēja paredzēt, ka to cenu politika var tikt uzskatīta par pret konkurenci vērstu rīcību.

52. Visupirms, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 330. punktā) pārsūdzētā sprieduma 339. un 340. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot piemērojusi kļūdainu juridisku kritēriju, veicot analīzi pēc būtības, lai noskaidrotu, vai Komisija tiesiski varēja iejaukties ex post , tā vietā, lai veiktu uz paredzamību balstītu analīzi, lai noskaidrotu, vai tāda iejaukšanās saprātīgi bija paredzama, neraugoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām bija pienākums atļaut piekļuvi [tirgum] un ka tās bija pakļautas padziļinātai CMT kontrolei. Pēc mana ieskata, ir acīmredzams un līdz ar to arī “paredzams”, ka tiesiskā regulējuma vai valsts sektorālo iestāžu uzraudzības esamība nav šķērslis piemērot līgumus (kā tas ir uzsvērts pārsūdzētā sprieduma 340. punktā). Turklāt iepriekš minētajā spriedumā lietā Deutsche Telekom/ Komisija (119., 124. un 127. punktā) ir atzīts, ka sektorālam tiesiskajam regulējumam var būt nozīme, lai novērtētu, vai uzņēmums ir apzinājies savas rīcības prettiesiskumu, bet ne lai pierādītu, ka uzņēmums rīkojies apzināti vai aiz neuzmanības, jo šāds nosacījums ir uzskatāms par izpildītu, ja uzņēmums nevar nezināt par savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu, neatkarīgi no tā, vai tas apzinās vai neapzinās, ka tas pārkāpj līguma konkurences noteikumus.

53. Apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē arī pārsūdzētā sprieduma 341. punktu, kas attiecas uz reģionālo vairumtirdzniecības produktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, secinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas, ka to, vai pastāv tarifu šķēres, CMT pārbaudīja, nevis pamatojoties uz pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju vēsturiskajām faktiskajām izmaksām, bet gan uz ex ante pieņēmumu pamata. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tās savā prasības pieteikumā pirmajā instancē (320. punkts) ir norādījušas, ka CMT nevēlējās izmantot datus par apelācijas sūdzības iesniedzēju faktiskajām grāmatvedības izmaksām, tā vietā izvēloties vērsties pie konsultāciju uzņēmuma ARCOME , lai tas izstrādā modeli, kas balstīts uz “saprātīgi efektīva” hipotētiska konkurenta, nevis uz “vienlīdz efektīva” konkurenta izmaksām. Tādējādi Vispārējā tiesa kļūdaini esot ignorējusi faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām bija pamats paļauties, ka CMT analīze ir precīzāka nekā analīze, kas balstīta uz pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju izmaksām. Turklāt Vispārējā tiesa esot acīmredzami sagrozījusi faktus, neapsverot, ka konkrētās cenas bija pakļautas ex post kontrolei. Norādāms, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd konstatētos faktus, ka eventuālās tarifu šķēres CMT nevērtēja, pamatojoties uz vēsturiskajiem faktiskajiem datiem. Turklāt apgalvojumi, ka CMT esot izmantojusi “saprātīgi efektīva” konkurenta kritēriju, bez tā, ka tie ir nepamatoti, ir acīmredzami nepieņemami, jo pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas tādus nav izteikušas, savukārt strīdīgā lēmuma 733. punktā ir atzīts, ka CMT izmantotā metode atbilst “vienlīdz efektīva” operatora kritērijam. Vēl šiem apgalvojumiem tik un tā nav nozīmes, jo, kā tas norādīts pārsūdzētā sprieduma 302. punktā, CMT vairākkārt norādīja, ka tās rīcībā nav konkrētas informācijas, kas nepieciešama tarifu šķēru izvērtējumam, tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarēja sagaidīt, ka CMT kontrole, kas bija balstīta uz pieņēmumiem ex ante , tās aizsargās pret konkurences tiesību piemērošanu ex post , kas savukārt balstās uz reāliem un vēsturiskiem datiem. Visbeidzot, Vispārējā tiesa nevis nav ņēmusi vērā apgalvoto kontroli ex post , bet gan ir vienkārši secinājusi, ka šāda kontrole neietekmē tās secināto (pārsūdzētā sprieduma 303., 340., 347. un 348. punkts).

54. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 334. punktā) pārsūdzētā sprieduma 341. punkta otro daļu par vairumtirdzniecības produktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, ignorējot, pirmkārt, ka tās bija apgalvojušas, ka to valsts infrastruktūra bija daļa no plašāka tirgus, kas aptvēra abonentlīnijas un vismaz reģionāla mēroga piekļuvi, kura bija pakļauta CMT piekļuves regulējumam ex ante , un, otrkārt, ka tās bija pakļautas CMT kontrolei ex post . Šajā sakarā pietiek norādīt, ka CMT kontroles esamība vai neesamība ir fakta jautājums un ka Vispārējās tiesas secinātais šajā sakarā nerada šaubas. Katrā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti ir neefektīvi, jo vienkārši ar faktu, ka potenciāli pastāv kontrole ex post , nevar tikt izslēgta konkurences tiesību piemērošana.

– Otrais iebildums

55. Šajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 338. punktā) pārsūdzētā sprieduma 343.–352. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisijas neiejaukšanās un CMT darbības apelācijas sūdzības iesniedzējām neesot varējušas radīt tiesisko paļāvību par to, ka to cenu politika atbilst LESD 102. pantam. Šie argumenti man šķiet nepieņemami, jo tajos ir ietverta tikai vienkārša Vispārējās tiesas veiktā faktu vērtējuma kritika.

56. Ievērojot iepriekš minēto, es uzskatu, ka viss septītais pamats būtu jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.

3) Astotais pamats (naudas soda apmēra aprēķināšana) un desmitais pamats (pienākuma īstenot neierobežotu kontroli neizpilde attiecībā uz sankcijām)

57. Vispirms, piedāvājot to noraidīšanu, es analizēšu astotā pamata pirmā iebilduma otro un trešo argumentu un astotā pamata pirmās daļas otro iebildumu. Tālāk es pievērsīšos astotā pamata pirmā iebilduma pirmajam un ceturtajam argumentam un pārējiem astotā pamata iebildumiem, kā arī desmitajam pamatam, kuri visi tā vai citādi ir saistīti ar jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir pienācīgi īstenojusi savas pilnvaras veikt neierobežotu kontroli attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu.

i) Astotā pamata pirmā daļa (pirmā iebilduma otrais un trešais arguments un otrais iebildums)

58. Pirmā iebilduma otrajā argumentā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 371. punktā) pārsūdzētā sprieduma 384. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka tās faktiski bija gandrīz absolūtā monopolstāvoklī, tādējādi ignorējot vairākas būtiskas tirgus pazīmes, kā, piemēram, iespēju replicēt vairumtirdzniecības produktus, uz apelācijas sūdzības iesniedzējām attiecināmo strikto tiesisko regulējumu un netiešo konkurences spiedienu. Tā kā šim argumentam nav cita mērķa kā vien apšaubīt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, tas ir nepieņemams.

59. Tālāk, pirmā iebilduma trešajā argumentā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 374. punktā) pārsūdzētā sprieduma 385. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka tarifu šķēru aprēķina metode izriet no Komisijas agrākās lēmumu pieņemšanas prakses, lai gan šī metode ietverot arī vairākus jaunus elementus, kā, piemēram, aizvietojama resursa esamību un tirgu izaugsmes stadijā.

60. Apelācijas sūdzības iesniedzējas atkārto domu, ka sods nebija paredzams, jo viņu gadījumā esot runa par nebūtisku resursu ( in casu “ Telefónica vietējo sakaru tīklu”) (22), un vēlreiz norāda uz iepriekš minēto spriedumu lietā Bronner (23), pamatojot to ar faktu, ka precedenti attiecas vienīgi uz “būtiskiem resursiem”, un uz spriedumu lietā Industrie des poudres sphériques /Komisija (24) (apgalvojot, ka uz jautājumu par to, vai cena bija pārmērīga vai plēsonīga, nav skaidras atbildes). Kas attiecas uz spriedumu lietā Bronner , es secinu, ka šajā lietā jautājumam par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējai bija vai nebija pienākums nodrošināt produkta pieejamību, nebija nozīmes, jo šāds pienākums jau pastāvēja. Turklāt ir nenoliedzami kļūdaini apgalvot, ka visos precedentos ir runa par būtiskiem resursiem. Piemēram, Telefónica nav pieminējusi lēmumu lietā National Carbonising , kurā bija notikusi tāda ļaunprātīga izmantošana, ko mūsdienās dēvē par “tarifu šķērēm” (25) . Arī lietā Napier Brown (26) Komisija konstatēja, ka pastāv dominējošs stāvoklis tarifu šķēru veidā, neraugoties uz to, ka bija pieejami alternatīvi produkti. Citiem vārdiem, šajā lietā Komisija neuzskatīja, ka resursam noteikti jābūt neaizvietojamam (27) . Arī Paziņojumā par konkurences noteikumu piemērošanu piekļuves līgumiem telekomunikāciju nozarē (28), ar kuru šai problēmai tika pievērsta uzmanība jau 1998. gadā, nav prasīta būtiska resursa vai pārmērīgas vai plēsonīgas cenas esamība. Galu galā Vispārējā tiesā bija jānoskaidro, vai ir precedenti, kas apliecina, ka resursam jābūt būtiskam, nevis pretējais.

61. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais arguments pirmajā instancē (apelācijas sūdzības 341. punkts), ka viņu gadījumā resursa “nebūtiskums” nav acīmredzams, ir arī neefektīvs, jo Komisija nekādi nav norādījusi uz šā resursa “būtiskumu” un šis raksturojums nav pamatā tās argumentācijai, pierādot ļaunprātīgu izmantošanu. Kas attiecas uz iepriekš minēto spriedumu lietā Industrie des poudres sphériques /Komisija, pietiek norādīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas vienkārši uzstāj, ka to izvēlētā sprieduma interpretācija ir pareizā, neieslīgstot diskusijā par sprieduma sistēmisku interpretāciju, kādu piedāvā Komisija un Vispārējā tiesa.

62. Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argum entu par citiem jauniem Komisijas izmantotiem faktiem, ko Vispārējā tiesa esot ignorējusi, ir pietiekami konstatēt, kas tas ir nepieņemams, jo pirmajā instancē tas ir izvirzīts vienīgi ar mērķi samazināt naudas sodu, bet ne lai apstrīdētu faktu, ka Komisija šo sodu drīkstēja uzlikt. Turklāt konkrētāk attiecībā uz argumentu par tirgiem izaugsmes stadijā arī lēmumi lietā Wanadoo Interactive (29) un lietā Deutsche Telekom skāra augošus tirgus un tika atzīts, ka šis apstāklis per se nav pietiekams pamats, lai izslēgtu pārkāpuma esamību.

63. Visbeidzot, savā otrajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē pārsūdzētā sprieduma 377.–407. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot konkrētā pārkāpuma konkrēto ietekmi, konkrētāk (acīmredzot, katrā ziņā): i) pārsūdzētā sprieduma 394.–398. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju tirgus daļas izmaiņas mazumtirdzniecības tirgū (apelācijas sūdzības 380. punkts), ii) pārsūdzētā sprieduma 399. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus tajā ziņā, ka strīdīgajā lēmumā pati Komisija esot atzinusi, ka divi operatori bija sasnieguši lielākas par 1 % tirgus daļas ( Wanadoo España un Ya.com ) (apelācijas sūdzības 385. punkts), iii) pārsūdzētā sprieduma 401. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju straujākais izaugsmes ātrums vairumtirdzniecības tirgū ir konkrēts pierādījums to konkurentu izslēgšanai no tirgus (apelācijas sūdzības 390. punkts), (iv) pārsūdzētā sprieduma 407. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka Komisijai bija pamats uzskatīt, ka paaugstinātais mazumtirdzniecības cenu līmenis Spānijā ir ticams pierādījums konkrētai to rīcības ietekmei uz Spānijas tirgu, kaut gan Komisija neesot pierādījusi cēlonisko sakaru starp ļaunprātīgo izmantošanu un mazumtirdzniecības cenu paaugstināto līmeni (apelācijas sūdzības 393. punkts), un v) pārsūdzētā sprieduma 409. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka Komisijai bija pamats uzskatīt, ka vājie platjoslas interneta ieviešanas Spānijā tempi ir ticams pierādījums konkrētai apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības ietekmei uz Spānijas tirgu, ignorējot citus apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītos faktorus, kas izskaidro šos vājos tempus (apelācijas sūdzības 399. punkts).

64. Es uzskatu, ka Komisijas un France Telecom izvirzītais iebildums par visa otrā pamata nepieņemamību būtu jāpieņem. Proti, šis iebildums ir balstīts uz pirmajā instancē nenorādītiem apgalvojumiem un ar to Tiesa tiek aicināta no jauna izvērtēt faktus. Katrā ziņā šo kritēriju Vispārējā tiesa piemēro adekvāti, proti, secinot, ka pastāv “konkrētas, ticamas un pietiekamas norādes, kas ļauj novērtēt, kāda faktiskā ietekme pārkāpumam ir varējusi būt uz konkurenci minētajā tirgū” (pārsūdzētā sprieduma 390. punkts), un apelācijas sūdzības iesniedzējas vien apšauba pierādījumu pietiekamību, nenorādot uz jebkādu faktu sagrozīšanu.

ii) Pirmā iebilduma pirmais un ceturtais arguments, pirmās daļas trešais un ceturtais iebildums, kā arī pārējais astotais un pārējais desmitais pamats

65. Vispirms es izklāstīšu lietas dalībnieku argumentus, lai pēc tam no tiem varētu izsecināt šajā apelācijas tiesvedībā Tiesai risināmo pamata jautājumu.

– Lietas dalībnieku argumenti

66. Ar pirmā iebilduma pirmo argumentu (apelācijas sūdzības 362. punkts) apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē pārsūdzētā sprieduma 382.–387. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, pārkāpumu kvalificējot atbilstoši 1998. gada pamatnostādnēm par naudas soda aprēķināšanu. Cita starpā tā esot secinājusi, ka, lai konstatētu, ka nav pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, obligāts priekšnoteikums ir “būtiskas ļaunprātīgas izmantošanas” esamība. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskata, to argumentācija par tiesiskās noteiktības principu pierāda, ka tās nevarēja paredzēt, ka to rīcība varētu tikt atzīta par nelikumīgu, bet to argumentācija par būtisku ļaunprātīgu izmantošanu pierādot, ka runa nav par acīmredzamu jeb “clear-cut” ļaunprātīgu izmantošanu 1998. gada pamatnostādņu nozīmē. Apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst, ka tām bija pamatots iemesls šaubīties par savas rīcības ļaunprātīgo raksturu.

67. Komisija būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir risinājusi jautājumu par to, vai ir konstatējama “būtiska ļaunprātīga izmantošana”, pārsūdzētā sprieduma 353.–369. punktā ļoti detalizēti atbildot uz katru pirmajā instancē izvirzīto argumentu un galu galā secinot, ka precedenti ir pietiekami skaidri.

68. Ar pirmā iebilduma ceturto argumentu apelācijas sūdzības iesniedzējas inter alia kritizē (apelācijas sūdzības 375. punktā) pārsūdzētā sprieduma 386. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot atteikusies kvalificēt pārkāpumu kā “smagu”, nevis “ļoti smagu” vēl attiecībā uz laika posmu pirms lēmuma lietā Deutsche Telekom publicēšanas.

69. Komisija apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums ir interpretējams kopumā un ka to, ka pārkāpums ir “ļoti smags”, Vispārējā tiesa esot secinājusi neatkarīgi no lēmuma lietā Deutsche Telekom .

70. Savā trešajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 409. punktā) pārsūdzētā sprieduma 412. un 413. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi nediskriminācijas principu, nospriežot, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse neesot atzīstama par tiesību normu, kas piemērojama attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, neraugoties uz apelācijas sūdzības iesniedzēju lietai ļoti līdzīgiem precedentiem, piemēram, iepriekš minētajiem lēmumiem lietās Wanadoo Interactive un Deutsche Telekom .

71. Pēc Komisijas ieskata, šis iebildums nenorāda ne uz kādām kļūdām tiesību piemērošanā, jo nevienā tiesību normā neesot aizliegts pārkāpumu, kas ir noticis vienas dalībvalsts robežās, kvalificēt kā “ļoti smagu”. Turklāt tā norāda uz pārsūdzētā sprieduma 413. punktu, kurā Vispārējā tiesa esot atzīmējusi vairākas līdzības ar agrākām lietām, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas.

72. Ar savu ceturto iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 414. punktā) pārsūdzētā sprieduma 415.–420. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā pārkāpuma mainīgo intensitāti pārkāpumu veidojošajā laika posmā.

73. Komisija būtībā atzīst, ka strīdīgā lēmuma 750. un 760. apsvērumā tā ir atzinusi, ka atsevišķos laika posmos pārkāpums bija “mazāk smags”, kas pierādot, ka pārkāpuma smaguma mainīgā intensitāte ir tikusi ņemta vērā, aprēķinot naudas soda apmēru. Komisija arī uzsver, ka dalījums divos atsevišķos laika posmos nav apspriežams, jo Vispārējā tiesa uzskatot, ka pārkāpums bija ļoti smags abos šajos laika posmos.

74. Astotā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz samērīguma principa, vienlīdzīgas attieksmes principa un sodu individualizācijas principa pārkāpumiem. Savā pirmajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 424. punktā) pārsūdzētā sprieduma 424.–427. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa, pārkāpjot nediskriminācijas principu, esot nospriedusi, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse nevar būt juridiskais ietvars attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā.

75. Komisija atgādina, ka pirmajā instancē tā ir pierādījusi atšķirības starp šo lietu un apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītajām lietām, un piebilst, ka tai ir tiesības paaugstināt naudas sodu līmeni, īpaši tad, ja agrākais līmenis nav izrādījies pietiekami atturošs. Tādējādi faktam, ka naudas soda pamatsumma šajā lietā ir daudz lielāka nekā lēmumos lietās Wanadoo Interactive un Deutsche Telecom , neesot nozīmes, vērtējot naudas soda pamatsummas likumību izskatāmajā lietā.

76. Savā otrajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 428. punktā) pārsūdzētā sprieduma 428.–432. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa, neveicot neierobežotu kontroli, lai pārliecinātos par soda samērīgumu, un tādējādi pārkāpjot samērīguma principu, vienkārši esot aizbildinājusies ar Komisijas rīcības brīvību naudas sodu apmēra noteikšanā.

77. Komisija būtībā atzīmē, ka Vispārējā tiesa ir ne vien norādījusi uz Komisijas rīcības brīvību, bet arī pārsūdzētā sprieduma 432. punktā patiešām ir izvērtējusi, vai naudas sods ir samērīgs.

78. Ar savu trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 432. punktā) pārsūdzētā sprieduma 433. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa neesot veikusi neierobežotu kontroli, lai pārliecinātos, vai naudas soda preventīvas iedarbības princips nepamatoti neprevalē pār sodu individualizācijas principu.

79. Komisija atzīst, ka nesaskata apelācijas sūdzības iesniedzēju norādīto kļūdu tiesību piemērošanā. Tā uzsver, ka, pirmkārt, neviens tiesību princips neparedz, ka “individuālai iedarbībai” jāprevalē pār “vispārēju preventīvu iedarbību”, un ka, otrkārt, strīdīgajā lēmumā ļoti sīki un smalki esot izskaidroti iemesli, kuru dēļ naudas sods ir ticis pielāgots konkrētās lietas apstākļiem.

80. Visbeidzot, savā ceturtajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzot kritizē (apelācijas sūdzības 435. punktā) pārsūdzētā sprieduma 434. un 435. punktu, proti, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, nospriežot, ka Komisijai nebija pienākuma sevišķi pamatot savu lēmumu uzlikt ievērojami lielāku naudas sodu nekā lēmumos lietās Wanadoo Interactive un Deutsche Telecom .

81. Komisija būtībā uzsver, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārbaudījusi, vai strīdīgajā lēmumā “figurē” dati, ceturtais iebildums nekādi nenorādot uz jebkādu kļūdu tiesību piemērošanā, jo pamatojuma ietvaros ir jāpārbauda, vai Komisija ir sniegusi pietiekamu pamatojumu, nevis vai tā ir iesniegusi pierādījumus, kas pamato tās argumentāciju.

82. Astotā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 439. un 440. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 437.–443. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot naudas soda pamatsummas palielināšanu preventīvā nolūkā.

83. Komisija un France Telecom visupirms vērš uzmanību uz to, ka pārsūdzētā sprieduma 437.–443. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti ir atspēkoti ļoti precīzi. Turpinājumā Komisija uzsver, ka Savienības tiesas, piemēram, spriedumos lietās Showa Denko /Komisija un Lafarge /Komisija (30) ir atzinušas par likumīgu pieņemto praksi palielināt lieliem uzņēmumiem uzliekamos naudas sodus. Visbeidzot, Komisija piebilst, ka palielinājums 25 % apmērā ir daudz mazāks par to, kādu Komisija piemēro parasti.

84. Apelācijas sūdzības astotā pamata ceturtajā daļā, kas formāli ir ietverta trešajā daļā, apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo (apelācijas sūdzības 445. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 444.–452. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības kvalifikāciju kā “ilgstošu pārkāpumu”.

85. Attiecībā uz pārkāpuma beigām Komisija atzīmē, ka neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtajiem lietas materiāliem neapliecina, ka laika posmā no 2006. gada jūnija līdz decembrim būtu notikušas kādas cenu izmaiņas.

86. Apelācijas sūdzības astotā pamata piektajā daļā, kas formāli ir ietverta trešajā daļā, apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo (apelācijas sūdzības 453. punktā), ka pārsūdzētā sprieduma 453.–461. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot naudas soda samazināšanu sakarā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem.

87. Attiecībā uz neuzmanību Komisija uzsver, ka šo aspektu Vispārējā tiesa ir rūpīgi izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 458. punktā, kas ir lasāms visa sprieduma kontekstā. Attiecībā uz jauno raksturu Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 461. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi uz tā paša sprieduma 356.–368. punktu, jo tajos tā jau bija novērtējusi pārkāpuma smagumu, un ka arī atbildību mīkstinošs apstāklis ir ņemams vērā, vērtējot pārkāpuma smagumu.

88. Desmitajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo (apelācijas sūdzības 474. punktā), ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi EKL 229. pantu (tagad – LESD 261. pants), neizpildot savu pienākumu īstenot neierobežotu kontroli pār sodiem.

89. Komisija apgalvo, ka ikviens no desmitajā pamatā paustajiem apgalvojumiem sīki un smalki ir atspēkots atbildēs uz citiem pamatiem.

– Vērtējums

90. Kā to iespējams konstatēt, iepazīstoties ar lietas dalībnieku argumentiem, astotā pamata pirmās daļas pirmais iebildums (tā pirmais un ceturtais arguments), kā arī trešais un ceturtais iebildums, astotā pamata otrās daļas pirmais, otrais, trešais un ceturtais iebildums, kā arī šā pamata trešā, ceturtā un piektā daļa un, visbeidzot, desmitais pamats lielā mērā sakrīt. Proti, visos apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentos, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanu, būtībā ir runa par Vispārējās tiesas neierobežotās kontroles īstenošanu un samērīguma principa, nediskriminācijas principa un sodu individualizācijas principa ievērošanu. Tāpēc turpinājumā es analizēšu jautājumu par to, vai pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir efektīvi īstenojusi savas imperatīvās pilnvaras veikt neierobežotu kontroli, vai arī tā nepamatoti ir aizbildinājusies ar Komisijas rīcības brīvību.

α) Pirmā daļa – Komisijas tiesības un pienākumi.

91. Kaut gan judikatūrā ir atzīts, ka nediskriminācijas principa un samērīguma principa ievērošanas nolūkā vienā un tajā pašā Komisijas lēmumā attiecībā uz visiem karteļa dalībniekiem būtu jāpiemēro viena aprēķina metode (31), ir tiesa, ka Tiesa vairākkārt ir norādījusi, ka “Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridiskais ietvars naudas sodiem konkurences jautājumos un ka lēmumi, kas attiecas uz citām lietām, ir tikai orientējoši, nosakot, vai pastāv diskriminācija” (32) .

92. Tādējādi “fakts, ka Komisija iepriekš zināmām pārkāpumu kategorijām ir uzlikusi noteikta apmēra naudas sodus, neliedz tai piemērot lielākus naudas sodus, ja sankciju pastiprināšana ir tikusi atzīta par nepieciešamu, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu, kas noteikta vienīgi Regulā (EK) Nr. 1/2003” (33) . Savukārt Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka “Komisijai nevar būt pienākums naudas sodu piemērošanā nodrošināt pilnīgu saskaņotību ar citās lietās piemērotajiem naudas sodiem” (34) .

93. Savukārt Tiesa ir atzīmējusi, ka “minētās politikas īstenošanai ir nepieciešams, lai Komisija varētu pielāgot naudas sodu apmēru atbilstoši politikas prasībām šajā jomā” (35), īpaši, ja iepriekš piemērotie līmeņi ir izrādījušies nepietiekami atturoši.

94. Tāpat Tiesa arī ir norādījusi, ka “pārkāpumu smagums ir jānosaka saskaņā ar vairākiem apstākļiem, kā, piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, kontekstu un naudas sodu preventīvo iedarbību, jo nav saistoša vai izsmeļoša obligāti vērā ņemamo faktoru saraksta” (36) .

95. Vēl norādāms arī uz Vispārējās tiesas – kurai ir bijis jālemj par šiem jautājumiem – judikatūru. Spriedumā lietā Archer Daniels Midland /Komisija Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi, ka citiem Komisijas lēmumiem “naudas sodu jomā [..] vienlīdzīgas attieksmes principa sakarā būtu nozīme tikai tad, ja tiktu pierādīts, ka minēto lietu apstākļi, piemēram, tirgi, produkti, valstis, uzņēmumi un attiecīgie laikposmi, ir salīdzināmi ar šīs lietas apstākļiem ” (37) (mans izcēlums).

96. Spriedumā lietā Tréfilunion /Komisija (saukts “Vienošanās par metinātajiem režģiem”) Vispārējā tiesa pamatoti precizēja, ka, “ kaut gan ir vēlams, lai uzņēmumi – lai tiem būtu iespējams paust savu nostāju, pilnībā apzinoties visus faktus, – varētu detalizēti noskaidrot tiem atbilstoši Komisijas izvēlētajai metodei uzliktā naudas soda aprēķināšanas veidu, vienlaikus, lai to izdarītu, neapstrīdot Komisijas lēmumu tiesā, kas neatbilstu labas pārvaldības principam , konkrētajā lietā, ņemot vērā minēto judikatūru, lēmumā ietverto informāciju un prasītājas nesadarbošanos [..], iebildums par pamatojuma neesamību nevar tikt pieņemts” (38) (mans izcēlums).

97. Turklāt, kā to Vispārējā tiesa pamatoti atzinusi savā judikatūrā, katrreiz, kad Komisija nolemj piemērot naudas sodu saskaņā ar konkurences tiesībām, “Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips, tā, kā to ir interpretējušas [Savienības] tiesas” (39) .

98. Rezumējot iepriekš norādītos apsvērumus, es secinu, ka Komisijas pienākumam norādīt pamatojumu, kura nozīmīgums ir atzīts arī nesenajā judikatūrā spriedumos lietās Chalkor /Komisija un KME Germany u.c./Komisija (saukts “Vienošanās par vara industriālo/santehnikas cauruļu tirgu”), kā arī ECT nesenajā judikatūrā (40), ir centrālā nozīme, vērtējot nediskriminācijas principa un samērīguma principa ievērošanu, salīdzinot strīdīgo lēmumu ar agrākajiem Komisijas lēmumiem, kuros tā ir uzlikusi naudas sodus.

99. Visupirms, iepriekš minētā sprieduma lietā Sarrió /Komisija (41) 73. punktā Tiesa pamatoti ir norādījusi, ka, “ievērojot pārsūdzētā sprieduma 341. un 342. punktā minēto judikatūru [(42) ], pienākuma norādīt pamatojumu materiāltiesiskās prasības ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā ir norādījusi apstākļus, kas tai ir ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Ja šādi apstākļi nav norādīti, uzskatāms, ka lēmums nav pienācīgi pamatots”.

100. Savukārt tā paša sprieduma 76. punktā Tiesa piebilst, ka “saprotams, ka Komisijai, vienīgi un mehāniski izmantojot aritmētiskas formulas, nevajadzētu ierobežot pašai savu rīcības brīvību. Tomēr tā var savu lēmumu pamatot plašāk, nekā to prasa šā sprieduma 73. punktā noteiktās prasības , cita starpā norādot skaitļus , kas īpaši attiecībā uz sasniedzamo preventīvo iedarbību ir bijuši pamatā tās rīcības brīvības izmantošanai, uzliekot naudas sodus vairākiem uzņēmumiem, kuri pārkāpumā ir piedalījušies ar atšķirīgu intensitāti” (mans izcēlums).

101. Visbeidzot, tā paša sprieduma 77. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka “ir vēlams , ka Komisija šo iespēju izmanto, lai ļautu uzņēmumiem detalizēti saprast tiem uzliktā naudas soda aprēķināšanas metodi . Vispārīgāk, tas var noderēt administratīvā procesa pārskatāmībai un atvieglot Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu, ļaujot pēdējai bez [strīdīgā] lēmuma likumības izvērtēt arī uzliktā naudas soda piemērotību . Tomēr šī iespēja [..] nav uzskatāma par tādu, kas maina no pienākuma norādīt pamatojumu izrietošās prasības” (mans izcēlums).

102. Kaut gan no šīs judikatūras skaidri izriet, ka darīt zināmu naudas soda aprēķināšanas metodi ir ”vēlams”, nevis Komisijas pienākums, un tas stricto sensu neietilpst pienākuma norādīt pamatojumu tvērumā, kas prasa vien norādīt tos vērtētos apstākļus, kas Komisijai ir ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (43), ir jāvaicā, vai tas nozīmē, ka Komisija vienlaikus var neatklāt naudas soda aprēķināšanas metodi un detalizēti neizskaidrot drastisku uzliktā naudas soda pieaugumu salīdzinājumā ar ļoti līdzīgiem precedentiem, neraugoties uz to, ka, ievērojot iepriekš minētajos spriedumos lietās Chalkor un KME , kā arī spriedumā lietā Menarini atzīto, šajos pēdējos ir precizēts Vispārējās tiesas pienākuma īstenot neierobežotu kontroli tvērums.

103. Proti, jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Chalkor /Komisija 60. punktā Tiesa visupirms precizēja, ka “pamatnostādnēs – par kurām Tiesa ir atzinusi, ka tajās ir iekļauta indikatīva uzvedības norma attiecībā uz praksi, kas ir jāievēro un no kuras administrācija konkrētajā gadījumā nevar atkāpties, nenorādot ar vienlīdzīgas attieksmes principu saderīgus iemeslus [(44) ], – ir aprakstīta tikai pārkāpuma izvērtēšanas metode, kādu izmanto Komisija, un kritēriji, kādus Komisija ir apņēmusies ņemt vērā, nosakot naudas soda apmēru ”.

104. Šajā kontekstā saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā Chalkor /Komisija 61. punktu (un arī saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā KME Germany u.c./Komisija 128. punktu) “ [pienākumam pamatot Savienības aktus] ir īpaša nozīme . Komisijai ir pienākums pamatot savu lēmumu un it īpaši paskaidrot līdzsvarošanu un novērtēšanu, ko tā ir veikusi attiecībā uz vērā ņemtajiem elementiem [..]. Pamatojuma esamība ir jāizvērtē tiesai pēc savas ierosmes” (mans izcēlums).

105. Tāpat arī atgādināms, ka Tiesas judikatūrā (45) ir precizēts, ka, “lai arī Komisijas lēmumu, kas atbilst tās pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei, ir iespējams pamatot kopsavilkuma veidā, tostarp paredzot atsauci uz šo praksi, gadījumā, ja lēmums būtiski pārsniedz iepriekš pieņemtajos lēmumos noteikto, Komisijai ir jāsniedz detalizēts pamatojums ” (mans izcēlums). Bez šāda izskaidrojuma veikt neierobežoto kontroli ir daudz sarežģītāk.

106. Galu galā es secinu, ka Komisijas pamatojumam nepārprotami ir jābūt pārskatāmākam un detalizētākam gadījumos, kad tā “ierosina” uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu (procedūrā par divkāršu pienākuma neizpildi (LESD 260. panta 2. punkts)), nekā gadījumos, kad tā par naudas soda uzlikšanu “lemj” pati (procedūrā konkurences tiesībās) (46) .

β) Otrā daļa – Vispārējās tiesas neierobežotā kompetence

αα) Neierobežotās kompetences pilnvaru teorija

107. Ar Romas līguma pieņemšanu 1957. gada 25. martā (47) Eiropas Savienības Tiesai tika piešķirta īpaša kompetence – neierobežotā kontrole. Šī kompetence, cita starpā konkurences tiesību jomā, tai piešķir tiesības ne vien atcelt vai apstiprināt naudas sodu un tā apmēru, bet arī palielināt vai samazināt to.

108. Kā Tiesa norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā KME Germany u.c./Komisija 130. punktā “tiesiskuma pārbaudi papildina neierobežota kompetence, kas Savienības tiesai saskaņā ar LESD 261. pantu tika atzīta ar Regulas Nr. 17 17. pantu, tagad – ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu. Šī kompetence pilnvaro tiesu papildus sankciju likumības pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu [(48) ] (mans izcēlums).

109. Lai gan šo kompetenci piešķirošo līgumu vai regulu redakcijas nav mainījušās (49), Savienības tiesību vispārējos principos, kas ir nostiprināti Hartā (kurai atbilstoši LES 6. panta 1. punkta pirmajai daļai ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem), un kā ECT, tā Tiesas judikatūrā ir atzīts, ka īpaši attiecībā uz Komisijas uzliktajiem naudas sodiem konkurences jomā Tiesai (50) šajā sakarā ir pienākums veikt pašai savu vērtējumu.

110. Īpaši no iepriekš minētā ECT sprieduma lietā Menarini izriet, ka “neierobežota” kontrole ietver tiesības visos faktiskajos un tiesiskajos aspektos grozīt pieņemto lēmumu, kā arī kompetenci pievērsties visiem atbilstošajiem fakta vai juridiskajiem jautājumiem, kam ir nozīme Vispārējā tiesā izskatāmajā lietā.

111. Tiesnesis Pintu de Albukerke [ Pinto de Albuquerque ] savās atsevišķajās domās tajā pašā lietā pamatoti ir norādījis, ka “ principā publisku sankciju piemērošana sniedzas pāri tradicionālajām pārvaldes funkcijām un tas ir jādara tiesai . Ja kādas publiskas sankcijas piemērošanas faktisko apstākļu pārbaude tiktu uzticēta pārvaldes iestādei, nepastāvot vēlākai vispārējai tiesas kontrolei, minētie principi [varas dalīšanas princips un sodu likumības princips] nepavisam netiktu ievēroti” (mans izcēlums).

112. Līdzīgi iepriekš minētajos spriedumos lietās Chalkor un KME ir skaidri secināts, ka Vispārējās tiesas neierobežotā kontrole nozīmē gan tiesisko un faktisko apstākļu pārbaudi, gan arī tiesības novērtēt pierādījumus, atcelt strīdīgo lēmumu un mainīt naudas sodu apmērus (51) .

113. Kā norādījusi ģenerāladvokāte J. Kokote (52) [ J. Kokott ], jautājums par to, vai Vispārējā tiesa ir pienācīgi veikusi neierobežotu kontroli, ir “patiesa tiesību problēma. [..] Runa ir par piemērojamo juridisko prasību apjomu, Vispārējai tiesai izvērtējot pārmetumu par diskrimināciju, un it īpaši par kontroles apjomu, ko Vispārējā tiesa šajā ziņā īsteno attiecībā pret Komisiju. Šeit runa ir par jautājumu, kas arvien no jauna ir diskusijas priekšmets un pašlaik – lielā mērā [Hartas] kontekstā – izraisa arvien lielāku interesi. [..] [Hartas] 47. pants garantē juridiski efektīvu pamattiesību aizsardzību, kas arī ir atzīta [..] kā vispārējs Savienības tiesību princips [(53) ]. [..] Šīs pamattiesības arī ietver tiesības uz iestāžu lēmumu pārskatīšanu taisnīgā procesā neatkarīgā tiesā” (mans izcēlums).

114. Turklāt saskaņā ar Hartas 49. panta 3. punktu, kurā ir nostiprināts noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips un noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma princips, Savienības tiesām ir jānodrošina šo principu efektivitāte, proti, “sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu”.

115. Vēl arī ECT ir atzinusi, ka administratīvas sankcijas kontrole nozīmē, ka tiesai ir jāpārbauda un detalizēti jāanalizē sankcijas piemērotība attiecībā pret pastrādāto pārkāpumu, ņemot vērā atbilstošus parametrus, tajā skaitā pašas sankcijas samērīgumu, un attiecīgā gadījumā šī pēdējā jāatceļ (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Menarini , 64.–66. punkts).

116. Tāpat saskaņā ar samērīguma principu, kas ir viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem (un kas ir nostiprināts Hartā), Savienības iestāžu tiesību akti nevar pārsniegt to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (54) .

117. Konkurences noteikumu īstenošanas procedūru ietvaros samērīguma principa piemērošana paredz, ka sabiedrībai uzliekamais naudas sods nedrīkst būt nesamērīgs attiecībā pret Komisijas sasniedzamajiem mērķiem un ka tā apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpumu, īpaši ņemot vērā tā smagumu. Šajā nolūkā Vispārējai tiesai ir jāizvērtē visi atbilstošie apstākļi, tajā skaitā uzņēmuma rīcība un tā loma pret konkurenci vērsto darbību veikšanā, tās mērogs, konkrēto produktu vērtība un labums, ko šis uzņēmums ir varējis gūt no pārkāpuma, kā arī sasniedzamais prevencijas mērķis un riski, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķu īstenošanai.

118. Citiem vārdiem, novērtējot naudas soda apmēra samērīgumu, Vispārējai tiesai neierobežoti ir jāīsteno sava kompetence veikt neierobežotu kontroli (55) .

119. Turklāt nediskriminācijas princips “prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu risinātas dažādi un lai atšķirīgas situācijas netiktu risinātas vienādi, ja vien šāda atšķirība nav objektīvi pamatota” (56) .

120. Tas nozīmē divas lietas. Visupirms to, ka Komisijas sniegtais pamatojums Vispārējai tiesai ļauj veikt tās vērtējumu par naudas soda samērīgumu un nediskriminējošo raksturu. Kā norāda Tiesa, “prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi ” (57) (mans izcēlums), izskatāmajā lietā – neierobežotu kontroli.

121. Tas nozīmē arī to, ka Vispārējās tiesas vērtējumam ir jābūt pietiekami neatkarīgam no Komisijas veiktā vērtējuma, jo tā nevar ne pievērsties vienīgi Komisijas noteiktajam apmēram – kas ir noteikts relatīvi abstrakti, kāds, šķiet, ir arī pamatsummas apmērs izskatāmajā lietā, – ne justies saistīta ar šīs pēdējās aprēķiniem vai apsvērumiem, kurus tā ir ņēmusi vērā, lemjot par šo naudas sodu (58) .

122. Kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi spriedumā lietā Volkswagen Komisija (59) (par kuru iesniegto apelācijas sūdzību Tiesa noraidīja), “savas kompetences ietvaros Vispārējai tiesai pašai ir jāizvērtē konkrētā gadījuma apstākļi, lai tā varētu noteikt naudas soda apmēru ” (mans izcēlums). Minētajā spriedumā Vispārējā tiesa – ņemot vērā visus apstākļus un apsvērumus un lemjot, īstenojot savu kompetenci veikt neierobežotu kontroli, – uzskatīja par pamatotu samazināt naudas soda apmēru no ECU 102 miljoniem līdz EUR 90 miljoniem.

123. Kā to ļoti pamatoti norādījis ģenerāladvokāts P. Mengoci (60) [ P. Mengozzi ], “nosacījumi, pie kādiem [Savienības] tiesas drīkst īstenot neierobežotu kontroli, nevar tikt noteikti ar Komisijas pamatnostādnēm, kas ir uzskatāmas par šīs iestādes iekšēju normatīvu aktu” un kas ir tikai “soft law” (61), lai gan, kā raksta ģenerāladvokāts Ī. Bots (62), realitātē Vispārējā tiesa “pārāk bieži aprobežojas vien ar izvērtējumu, vai Komisija pareizi ir piemērojusi viņas [pašas] izveidoto metodoloģiju savās pamatnostādnēs, [kaut gan] naudas soda apmēra noteikšana parasti neietver kompleksus ekonomiskus vērtējumus, kuru veikšanu tāpēc vajadzētu atstāt Komisijas ziņā un tos pakļaut vien ierobežotai tiesas kontrolei”.

124. Pret šajos secinājumos ieteikto pieeju bieži tiek izvirzīts arguments, ka Vispārējā tiesa nedrīkst vai nevar “iejaukties” naudas soda noteikšanā un līdz ar to arī konkurences politikā, kas ir vienīgi Komisijas ekskluzīvā kompetencē. Es šādam uzskatam nepiekrītu, jo Vispārējā tiesa izlemj vienu atsevišķu lietu. Tādējādi Komisija saglabā visas savas pilnvaras, lai definētu un piemērotu savu vispārējo politiku citās lietās.

125. No iepriekš minētā un galvenokārt no iepriekš minētā sprieduma lietā Chalkor /Komisija 62. punkta, kā arī iepriekš minētā sprieduma lietā KME Germany u.c./Komisija 129. punkta es secinu, ka Vispārējā tiesa, īstenojot kontroli, nevar atsaukties uz Komisijas rīcības brīvību vai vienīgo acīmredzamo kļūdu tiesību piemērošanā, ko tā esot pieļāvusi attiecībā uz vērā ņemamo apstākļu izvēli, piemērojot 1998. gada pamatnostādnēs minētos kritērijus, vai šo apstākļu vērtējumu, lai atteiktos veikt padziļinātu kontroli kā pār tiesiskajiem, tā arī pār faktiskajiem apstākļiem un neprasīt, lai Komisija izskaidro savas naudas sodu politikas izmaiņas konkrētajā lietā .

126. Katrā ziņā, kā atzīts Tiesas judikatūrā – kaut arī Vispārējā tiesa attiecīgā gadījumā ierobežotā apjomā var atsaukties uz “Komisijas “rīcības brīvību”, “būtiskām rīcības brīvības robežām” vai uz “plašu rīcības brīvību” [ko, pēc mana ieskata, tai vairs nevajadzētu darīt], šādas norādes tai [netraucē] neierobežoti un pilnībā izvērtēt faktiskos un tiesību apstākļus, ko tai ir pienākums veikt ” (63) (mans izcēlums).

127. Iepriekš minētā sprieduma lietā Chalkor /Komisija 78. punktā Tiesa ir norādījusi, ka “Vispārējā tiesa neaprobežojās ar atbilstības Pamatnostādnēm pārbaudi, bet pārsūdzētā sprieduma 145. punktā pati pārbaudīja soda atbilstību”.

128. Arī spriedumā lietā SCA Holding /Komisija (64) Tiesa atgādināja, ka “neierobežotās kontroles pilnvaru ietvaros, kas Vispārējai tiesai ir piešķirtas ar EKL 172. pantu [tagad – LESD 261. pants] un Regulas Nr. 17 17. pantu [Regulas Nr. 1/2003 31. pants], tai ir kompetence vērtēt naudas sodu apmēru piemērotību. Šāds vērtējums var ietvert arī tādas papildu informācijas ņemšanu vērā, kuras norādīšana konkrētajā lēmumā nav obligāta līguma 190. pantā [tagad – LESD 296. pantā] nostiprinātā pienākuma norādīt pamatojumu sastāvdaļa ” (mans izcēlums).

129. Tādējādi Vispārējai tiesai pašai ir jāsecina, vai naudas sods ir piemērots un samērīgs, un tai pašai ir jākonstatē, ka Komisija, aprēķinot naudas sodu, patiesi ir ņēmusi vērā visus atbilstošos apstākļus, kas nozīmē, ka Vispārējai tiesai šajā sakarā ir jābūt arī tiesībām vērtēt apelācijas sūdzības iesniedzēju Komisijai norādītos faktus un apstākļus (65) .

130. Starp citu, Vispārējā tiesa šajā virzienā ir argumentējusi vairākās lietās jau agrāk.

131. Spriedumā lietā Romana Tabacchi (66) (par kuru Tiesā netika iesniegta apelācijas sūdzība) tā pamatoti secināja, ka “neierobežotā kompetence, piemērojot EKL 229. pantu [tagad – LESD 261. pants], kas Vispārējai tiesai noteikta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, piešķir tai tiesības ne tikai pārbaudīt noteiktā soda likumību, kas ļauj vienīgi noraidīt prasību par tiesību akta atcelšanu vai atcelt apstrīdēto aktu, bet arī ar savu vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu un līdz ar to grozīt apstrīdēto aktu, pat to neatceļot, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus un it īpaši mainot uzlikto nauda s sodu, ciktāl tās vērtējumam ir nodots jautājums par tā apmēru. [..] [P]ēc sava rakstura naudas soda noteikšana, ko veic Vispārējā tiesa, nav precīzs aritmētikas uzdevums. Turklāt Vispārējo tiesu, ja tā lemj atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei, nesaista ne Komisijas aprēķini, ne Pamatnostādnes [..], bet savs vērtējums tai ir jāveic, ņemot vērā visus lietas apstākļus ” (mans izcēlums).

132. Minētā sprieduma 283.–285. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka, “ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējā tiesa uzskata, ka naudas sods EUR 2,05 miljonu apmērā, kādu to uzlika Komisija 2005. gada 20. oktobrī, ir tāds, kas pats par sevi var izraisīt apelācijas sūdzības iesniedzējas likvidāciju un līdz ar to tās pazušanu no tirgus, kam turklāt var būt būtiskas sekas, uz kurām norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja savā piektajā pamatā. [..] Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un it īpaši iepriekš konstatēto nelikumību kumulatīvo iedarbību, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzējas zemo maksātspēju, Vispārējā tiesa uzskata, ka ir veikta taisnīga visu lietas apstākļu novērtēšana, nosakot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda galīgo summu EUR 1 miljona apmērā. Šāda apmēra naudas sods ļauj efektīvi sodīt apelācijas sūdzības iesniedzēju par prettiesisko rīcību vērā ņemamā veidā, kas joprojām ir pietiekami preventīvs. Jebkurš naudas sods, kas pārsniedz šo summu, būtu nesamērīgs, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējai pārmesto un kopumā izvērtēto pārkāpumu. [..] Šajā lietā naudas sods EUR 1 miljona apmērā ir taisnīgs sods par apelācijas sūdzības iesniedzējai pārmesto rīcību” (mans izcēlums) (67) .

133. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Groupe Danone /Komisija (saukts “Vienošanās par Beļģijas alus tirgu”) Tiesa noraidīja apelācijas sūdzības pamatu par apgalvoto principa “ne ultra petita” pārkāpumu, ko Vispārējā tiesa esot izdarījusi, grozot koeficienta piemērošanas noteikumus atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ, lai gan par to nebija neviena prasījuma, norādot, ka, tā kā Vispārējā tiesā izvērtēšanai bija iesniegts jautājums par naudas soda apmēru, tā, piemērojot EKL 229. pantu (tagad – LESD 261. pants) un Regulu Nr. 17, kura ir aizstāta ar Regulu Nr. 1/2003, bija tiesīga atcelt, samazināt vai palielināt Komisijas uzliktā naudas soda apmēru (68) .

134. Kā to pamatoti uzsvēris ģenerāladvokāts P. Mengoci (69), šis vērtējums ir viegli saprotams, ja neierobežotās kontroles kompetences funkcija tiek uztverta kā papildu garantija uzņēmumiem, ka tiem uzlikto naudas sodu apmērus maksimāli izvērtē neatkarīga un taisnīga tiesa. Šo Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences kvalifikāciju par “papildu garantiju” jau ir apstiprinājusi Tiesa, definējot uzņēmumu tiesību uz aizstāvību apjomu Komisijā saistībā ar naudas sodu noteikšanu (70) .

135. Es piekrītu arī ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumos iepriekš minētajā lietā Komisija/ Tomkins norādītajam, ka šāda kvalifikācija var nozīmēt vienīgi to, ka, apstrīdot naudas soda apmēru Vispārējā tiesā, uzņēmumiem, kuri pilnībā zina precīzo Komisijas noteikto summu, ir iespēja paust jebkādu kritiku – tiklab no tiesiskuma viedokļa, kā no piemērotības viedokļa – attiecībā uz šī apmēra aprēķināšanu, ko veikusi Komisija, un tādējādi ar jebkuru aizstāvības pamatu, pārsniedzot ierobežojumus, kuri raksturīgi tiesiskuma pārbaudei, var tikt ietekmēta tiesas pārliecība attiecībā uz atbilstošu naudas soda apmēru (71) . Tāpat es pievienojos viņa pamatoti norādītajam, ka, lai šī papildu garantijas funkcija būtu efektīva, Vispārējai tiesai ir jābūt atļautam (72) ņemt vērā visus faktiskos apstākļus, tostarp, piemēram, apstākļus, kas radušies pēc tam, kad lēmums apstrīdēts tiesā (73) – ko ierobežojumi, kas raksturīgi tiesiskuma pārbaudei, – tai principā neļauj darīt (74) .

136. Jāpiemin arī Vispārējās tiesas spriedums apvienotajās lietās Siemens Österreich u.c./Komisija (saukts “Vienošanās par gāzes izolācijas slēgiekārtām”) (75), kurā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz sodu un sankciju individualizācijas principu, nosprieda, ka “šajā sakarā, pretēji tam, ko apgalvo Komisija [..], tā nevarēja brīvi noteikt summas, kas maksājamas solidāri. No sodu un sankciju individuālā rakstura principa [..] izriet, ka ikvienai sabiedrībai ir jāspēj izsecināt no strīdīgā lēmuma, ar kuru tai ir uzlikts naudas sods, kas tai ir solidāri jāmaksā kopā ar vienu vai vairākām citām sabiedrībām, attiecīgo daļu, kas tai ir jāsedz attiecībā pret tās solidārajiem kopparādniekiem, ja Komisija ir apmierināta. [..] Šim mērķim Komisijai ir it īpaši jāprecizē periodi, kuros attiecīgās sabiedrības ir (līdz)atbildīgas par uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, prettiesisko rīcību, un vajadzības gadījumā minēto sabiedrību atbildības pakāpe par minēto rīcību. [..] Līdz ar to šajā gadījumā Komisijai bija jāņem vērā konstatācijas, kuras tā veica [konkrētajā lietā strīdīgā] lēmuma 468. apsvērumā, attiecībā uz dažādo sabiedrību, kuras ietilpst uzņēmumā VA Tech , kopējās atbildības periodiem, lai noteiktu summas, kuras šīm sabiedrībām ir solidāri jāmaksā. Šīm summām, cik vien iespējams, ir jāatspoguļo dažādo atbildības daļu nozīme, kuras ir minētajām sabiedrībām un kuras ir identificētas minētajā apsvērumā”.

137. Tātad Vispārējā tiesa veica detalizētu Komisijas lēmuma analīzi un vienlaikus no jauna izvērtēja naudas soda adresātu izvēli un tiem uzlikto [naudas sodu], par kuru samaksu tie ir attiecīgi atbildīgi, apmēru noteikšanas kārtību.

138. Minētā sprieduma 166. punktā Vispārējā tiesa, neatsaucoties uz jebkāda apmēra Komisijas rīcības brīvību, secināja, ka, “uzskatot Reyrolle , SEHV un Magrini par solidāri atbildīgām par naudas soda samaksu, kura summa acīmredzami pārsniedz to kopējo atbildību, neuzskatot Siemens Österreich un KEG par solidāri atbildīgām par daļas no SEHV un Magrini uzliktā naudas soda samaksu un neliekot Reyrolle pašai segt daļu no tai uzliktā naudas soda, Komisija ir pārkāpusi sodu un sankciju individualitātes [individualizācijas] principu”.

139. Vēl viens piemērs ir atrodams Vispārējās tiesas spriedumā apvienotajās lietās Brasserie nationale u.c./Komisija (76), kurā tā nosprieda, ka “[Vispārējai] tiesai [..] jāpārbauda, vai uzliktā naudas soda apmērs ir samērīgs attiecībā pret pārkāpuma smagumu un ilgumu, un jālīdzsvaro pārkāpuma smagums un apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītie apstākļi”.

140. Savā spriedumā lietā Parker Pen /Komisija (77), kas tika pieņemts pirms pamatnostādņu parādīšanās, Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija veikusi konkrētā naudas soda analīzi, secināja, “ka apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktais naudas sods ECU 700 000 apmērā nav adekvāts, īpaši ņemot vērā ar pārkāpumu saistīto nelielo apgrozījumu, un ka ir pamatoti, īstenojot savu neierobežoto kontroli, samazināt Parker uzlikto naudas sodu līdz ECU 400 000”.

141. Citā lietā, proti, iepriekš minētajā spriedumā lietā Ventouris /Komisija (saukts “Vienošanās par Grieķijas prāmjiem”), par kuru apelācijas sūdzība netika iesniegta, Vispārējā tiesa, šoreiz jau pēc pamatnostādņu parādīšanās, secināja, ka konkrētais naudas sods ir jāsamazina taisnīguma un samērīguma apsvērumu dēļ. Tā kā vienā lēmumā Komisija bija noteikusi sodus par diviem atsevišķiem pārkāpumiem, šie taisnīguma un samērīguma apsvērumi prasīja, lai uzņēmums, kurš piedalījies tikai vienā no šiem pārkāpumiem, netiktu sodīts tikpat smagi cik uzņēmumi, kas piedalījās abos pārkāpumos. Pēc Vispārējās tiesas ieskata, aprēķinot naudas sodus visiem uzņēmumiem pēc vienas un tās pašas pamatsummas, to mainot atkarībā no uzņēmumu attiecīgā lieluma, bet neņemot vērā, vai tie piedalījušies vienā vai abos sodītajos pārkāpumos, Komisija uzlika uzņēmumam, kurš bija atzīts par atbildīgu tikai vienā pārkāpumā, nesamērīgu naudas sodu attiecībā pret pastrādātā pārkāpuma būtiskumu (78) .

142. Turpretim (un kas jāņem vērā pēc iepriekš minēto spriedumu lietās Chalkor un KME , kā arī lietā Menarini pieņemšanas!) lietā Dow Chemical /Komisija (saukts “Vienošanās par kaučuka gumiju”) (79) Vispārējā tiesa secināja, ka “konkrētajā gadījumā, tā kā nekas neliecina, ka [strīdīgais] lēmums būtu prettiesisks, kā tas bija apvienotajās lietās, kurās tika taisīts spriedums BASF un UBC /Komisija [(80) ], šajā stadijā Vispārējai tiesai nav pamata pārrēķināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru, bet tai ir jāizvērtē Komisijas veiktās 2006. gada pamatnostādņu piemērošanas apelācijas sūdzības iesniedzējas situācijā likumība ” (mans izcēlums), un šāda pieeja ir izvēlēta arī pārsūdzētajā spriedumā.

143. Es uzskatu, ka pamatīga Vispārējās tiesas kontrole pār naudas sodiem, īstenojot savas pilnvaras veikt neierobežotu kontroli, ir vēl jo vairāk nepieciešama tādēļ, ka Komisijas uzlikto naudas sodu apmērs aizvien tikai pieaug. Nevēloties būt pārlieku izsmeļošs, es norādīšu uz dažiem piemēriem: lietā Microsoft (uz kuru Komisija atsaucās tiesas sēdē) 2004. gadā Microsoft tika uzlikts naudas sods EUR 497 miljonu apmērā, kam jāpieskaita kavējuma nauda EUR 280,5 miljonu apmērā 2006. gadā un kavējuma nauda EUR 899 miljonu apmērā 2008. gadā, kā arī naudas sods EUR 561 miljona apmērā 2013. gadā (81) . Savukārt Intel tika uzlikts naudas sods EUR 1,06 miljardu apmērā (82) . Saint Gobain 2008. gadā uzliktais naudas sods bija EUR 896 miljoni (EUR 1,38 miljardi kopā ar sodu par aizliegto vienošanos “Automašīnu stikls”) (83), Siemens 2007. gadā tika uzlikts naudas sods vairāk kā EUR 396 miljonu apmērā (EUR 750 miljoni kopā ar naudas sodu par aizliegto vienošanos “Gāzes izolācijas slēgiekārtas”) (84) . Par liftu ražotāju aizliegto vienošanos uzliktie naudas sodi sasniedza gandrīz miljardu euro (85) . Visbeidzot, 2012. gadā Komisija uzlika naudas sodus EUR 1,47 miljardu apmērā diviem karteļiem starp televizoru un datoru monitoru lampu ražotājiem (86) .

144. Attiecībā uz šajos secinājumos aizstāvēto Vispārējās tiesas kontroles pār naudas sodu aprēķināšanu nozīmi es vēlos atgādināt, ko ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ] ir atzīmējis iepriekš minētajās apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija (87), proti, ka viņa veiktā izpēte šajā lietā “norāda, ka Komisijas piemērotā aprēķinu metode zināmā mērā var apdraudēt sistēmas taisnīgumu. [..] Nedomāju, ka “soda” individualizācijas un gradācijas prasībām [..] pilnībā atbilst tas, ka šajā lietā daļa aprēķinu