ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

No tā izriet, ka atbilstības prezumpciju, kas piemīt valstu tiesu prejudiciālā kārtā uzdotiem jautājumiem, var noraidīt tikai izņēmuma gadījumos, it īpaši kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Kopienu tiesību normu interpretācijai, uz ko attiecas jautājumi, nav nekāda sakara ar pamata lietas situāciju vai priekšmetu (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C-415/93 Bosman, Recueil, I-4921. lpp., 61. punkts, kā arī spriedumu lietā C-212/06 Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, Krājums, I-1683. lpp., 29. punkts).
48

Turklāt, kā izriet no direktīvas preambulas divdesmit piektā apsvēruma, šīs aizsardzības principiem ir jāizpaužas, pirmkārt, datu apstrādātājiem noteiktajos pienākumos, kuriem it īpaši ir jāattiecas uz datu kvalitāti, kas ir direktīvas 6. panta priekšmets, un, otrkārt, personām, kuru dati tiek apstrādāti, piešķirtajās tiesībās tikt par to informētām, varēt iepazīties ar šiem datiem, lūgt to labošanu, zināmos gadījumos pat iebilst pret to apstrādi.
3

Direktīvas 17. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu. a) Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja: — viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem, un — šī atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem [šīs atlīdzības izmaksa būtu taisnīga, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis un kas izriet no darījumiem ar šiem klientiem]. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē; b) atlīdzības summa nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos piecos gados, un, ja līgums noslēgts pirms mazāk nekā pieciem gadiem, atlīdzību aprēķina no vidējā atalgojuma konkrētajā laika posmā; c) šādas atlīdzības piešķiršana neliedz tirdzniecības pārstāvim pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu. [..]”
10

Pirms Lægemiddelstyrelsen (Dānijas Zāļu aģentūra) to bija klasificējusi kā zāles, Hyben Total ražotājs Natur-Drogeriet A/S (turpmāk tekstā — “Natur-Drogeriet”) to pulvera un kapsulu veidā tirgoja Dānijā kā produktu, kas atvieglo vai ārstē podagru, žultsakmeņus, nieru problēmas, urīnpūšļa problēmas, caureju, vēdera krampjus, diabētu un nierakmeņus. Damgārds sagatavoja informatīvu materiālu par šīm zālēm. Tomēr šo zāļu tirdzniecība tika izbeigta 1999. gadā, jo netika saņemta tirdzniecības atļauja.
19

Paskaidrojošās piezīmes attiecībā uz HS pozīciju 8471 ir izteiktas šādi: “I.— Automātiskās datu apstrādes iekārtas un to bloki [..] D.— Bloki, kas neietilpst datu apstrādes sistēmā [..] Bloki, kas ietilpst datu apstrādes sistēmā, ietver displejus automātiskajām datu apstrādes iekārtām, kuri grafiski attēlo apstrādātos datus. Tie atšķiras no videomonitoriem un televīzijas uztvērējiem, uz ko attiecas pozīcija 8528, dažādos veidos, to skaitā: 1) Displeji automātiskajām datu apstrādes iekārtām spēj uztvert signālu tikai no automātiskās datu apstrādes iekārtas centrālā bloka, un tāpēc nespēj reproducēt krāsu attēlu no salikta videosignāla viļņa formā, kas atbilst kādam apraides standartam (NTSC, SECAM, PAL, D-MAC u.c.). Tie ir aprīkoti ar datu apstrādes sistēmu standarta savienotājiem (piemēram, saskarni RS-232C vai savienotājiem DIN vai SUB-D), un tiem nav skaņas apraides tīkla. Tos kontrolē īpaši adapteri (piemēram, monohromi vai grafiski adapteri), kuri ir integrēti automātiskās datu apstrādes iekārtas centrālajā blokā. 2) Šādiem displejiem ir samazinātas elektromagnētiskās emisijas. Tiem ir punktiestatne, kas sākas ar 0,41 mm vidējai izšķirtspējai, un jo punktiestatne mazāka, jo lielāka ir izšķirtspēja. 3) Lai atveidotu mazus, bet labas izšķirtspējas attēlus, šajā pozīcijā klasificētajos displejos izmanto mazāku pikseļu skaitu un standarta pikseļu skaitu, ar lielāku konverģenci nekā attēliem attiecībā uz videomonitoriem un televīzijas uztvērējiem, kas ietilpst pozīcijā 8528. (Konverģence ir elektronstaru lielgabala(-u) spēja inducēt vienu punktu uz katodstaru lampas virsmas, neiztraucējot nevienu no blakus punktiem.) 4) Šajos displeja blokos video frekvence (frekvenču joslas diapazons), kas ir mērījums, ar kuru tiek noteikts, cik daudz pikseļu vienā sekundē var tikt nosūtīti attēla veidošanai, parasti ir 15 MHz vai vairāk, savukārt pozīcijā 8528 iekļautajos video monitoros frekvenču joslas diapazons parasti nepārsniedz 6 MHz. Šo displeja bloku attēla frekvence horizontāli atšķiras atkarībā no dažādiem displeja veidiem izmantotajām sistēmām un parasti ir no 15 kHz līdz vairāk nekā 155 kHz. Daudzi displeja bloku veidi var izmantot vairākas attēla frekvences horizontāli. Pozīcijā 8528 iekļauto video monitoru attēla frekvence horizontāli ir noteikta atkarībā no izmantotās televīzijas sistēmas, bet parasti tā ir 15,6 vai 15,7 kHz apmērā. Turklāt automātisko datu apstrādes iekārtu displeja bloki nedarbojas saskaņā ar starptautiskajiem vai valsts frekvences standartiem, kuri pieņemti attiecībā uz publisko apraidi, vai saskaņā ar frekvences standartiem, kuri pieņemti attiecībā uz slēgta tīkla televīziju. 5) Šajā pozīcijā iekļautajos displeja blokos bieži ir ietverts mehānisms monitora pielāgošanai, liecot vai grozot ap savu asi, kā arī pretapžilbināšanas virsmas un nemirgojošs displejs, kā arī citas dizaina ergonomiskās īpašības, kas lietotājam bez noguruma ļautu ilgi strādāt netālu no iekārtas. [..]”
37

Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/83 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, izskatot jautājumu par to, vai attiecīgais produkts ir klasificējams kā zāles, kas ir tādas pēc to funkcijām, ir nozīme produkta lietošanas kārtībai, izplatībai, patērētāju zināšanām par to un riskiem, kas var būt saistīti ar tā lietošanu.
35

Tomēr ir jānorāda, ka EKL 307. panta 1. punkts būtu piemērojams tikai tad, ja pastāvētu nesaderīgums starp pienākumu, kas izriet no starptautiskas konvencijas, kuru Grieķijas Republika būtu parakstījusi pirms pievienošanās Kopienai un ar kuru šī valsts būtu kļuvusi par SJO dalībnieci, no vienas puses, un pienākumu, kas izriet no Kopienu tiesībām, no otras puses (šajā sakarā skat. 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-62/98 Komisija/Portugāle, Recueil, I-5171. lpp., 46. un 47. punkts).
3

Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) 6. pantā ir noteikts šādi: “1. Attiecībā uz jebkuru no attāluma noslēgtu līgumu patērētājam ir vismaz septiņu darba dienu termiņš, kura laikā viņš, nemaksājot sodu un nesniedzot nekādu pamatojumu, var atteikties no šā līguma. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto atteikuma tiesības, ir preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas. Šo tiesību izmantošanas termiņš sākas: — attiecībā uz precēm — no dienas, kurā patērētājs tās ir saņēmis, ja ir izpildītas 5. pantā noteiktās saistības, [..] 2. Ja patērētājs saskaņā ar šo pantu izmanto atteikuma tiesības, piegādātāja pienākums ir bez atlīdzības atmaksāt patērētāja samaksātās summas. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto atteikuma tiesības, ir preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas. Šāds atlīdzinājums ir jārealizē iespējami īsā laikā un jebkurā gadījumā — 30 dienu laikā. [..]”
32

Attiecībā uz sabiedrībām ir būtiski norādīt, ka to juridiskā adrese Līguma 58. panta izpratnē ir paredzēta, lai noteiktu to piesaisti valsts tiesību sistēmai, tāpat kā fiziskām personām šim nolūkam tiek izmantota pilsonība. Pieļaut, ka rezidences dalībvalsts var brīvi piemērot atšķirīgu attieksmi tikai tādēļ, ka sabiedrības juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, nozīmētu padarīt Līguma 52. pantu par bezjēdzīgu. Tādējādi brīvības veikt uzņēmējdarbību mērķis ir uzņemošajā dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts sabiedrībām, aizliedzot jebkādu diskrimināciju sabiedrību juridiskās adreses atrašanās vietas dēļ (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 43. punkts; lietā Denkavit Internationaal un Denkavit France, 22. punkts, un 2008. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-284/06 Burda, Krājums, I-4571. lpp., 77. punkts).
16

Tā kā A.T., mātes sabiedrībai, piederošās daļas C-GmbH vēlāk pēc to pārvešanas G-SA grāmatvedības un nodokļu bilancē tika novērtētas nevis pēc to grāmatvedības vērtības, kas tika norādīta līdz šim A.T. nodokļu bilancē, bet pēc to tirgus vērtības, kas bija noteikta pārvešanas līgumā, Finanzamt, pamatojoties uz UmwStG 23. panta 4. punkta pirmo teikumu un 20. panta 4. punkta pirmo teikumu, kā arī uz Bundesministerium der Finanzen (BMF — Federālā Finanšu ministrija) atbilstošo instrukciju, atteicās par A.T. par 2000. nodokļu gadu ņemt vērā pārvesto C-GmbH kapitāla daļu tābrīža grāmatvedības vērtību. Tādējādi Finanzamt pārvešanas darījumu uzskatīja par apliekamu ar nodokli un ieturēja nodokli atbilstošajam kapitāla vērtības pieaugumam, kas atbilda starpībai starp sākotnējām, ar C-GmbH kapitāla daļu iegādi saistītajām izmaksām un to tirgus vērtību.
1)

ar 2003. gada 24. decembra Likuma Nr. 350, ar kuru paredzēti valsts ikgadējā un ilgtermiņa budžeta veidošanas noteikumi (2004. gada Finanšu likums) [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)], 2. panta 44. punktu attiecinot uz 2002. gadu nodokļu amnestiju, kas paredzēta 2002. gada 27. decembra Likuma Nr. 289, ar kuru paredzēti valsts ikgadējā un ilgtermiņa budžeta veidošanas noteikumi (2003. gada Finanšu likums) [legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)], 8. un 9. pantā, un līdz ar to vispārējā un nediferencētā veidā paredzot, ka 2002. taksācijas gadā veikto ar nodokli apliekamo darījumu kontrole ir atceļama, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2. panta 1. punkta a), c) un d) apakšpunktā un 193.–273. pantā, ar ko no 2007. gada 1. janvāra atcelts un aizstāts 2. un 22. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kā arī EKL 10. pantā paredzētos pienākumus;
67

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās drošības princips, kas ir viens no vispārīgajiem Kopienu tiesību principiem, it īpaši pieprasa, lai noteikumi būtu skaidri, precīzi un to sekas būtu paredzamas sevišķi tad, ja tie var radīt negatīvas sekas personām vai uzņēmumiem (šajā sakarā skat. 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C-143/93 Van Es Douane Agenten, Recueil, I-431. lpp., 27. punkts, un spriedumu lietā C-347/06 ASM Brescia, Krājums, I-0000. lpp., 69. punkts).
22

No Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punkta redakcijas izriet, ka ar to tiek iedibināts noteikums, ar kuru darba devējam tiek noteikta atbildība par darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu neatkarīgi no tā, kura no pusēm formāli ir izbeigusi līgumu vai attiecības. Savukārt šajā noteikumā nav precizēts, kādas ir no tā izrietošās tiesiskās sekas. Tajā arī nav paredzēts nekāds dalībvalstu pienākums ne nodrošināt darba ņēmējiem noteiktu kompensācijas sistēmu, ne arī nodrošināt, lai šā režīma īstenošanas kārtība būtu identiski tāda režīma īstenošanas kārtībai, kādu darba ņēmēji bauda, ja darba devējs prettiesiski izbeidzis viņu darba līgumu, vai kādu viņi bauda saistībā ar uzteikuma termiņu, kas darba devējam jāievēro.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. panta 2. punktu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes Direktīvu 1999/59/EK (OV L 162, 63. lpp.; turpmāk tekstā — “Sestā direktīva”), kā arī 56. panta 1. punkta c) apakšpunktu Padomes Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).
31

Komisija uzskata, ka no Direktīvas 96/62 teksta un it īpaši no 7. panta 3. punkta un 2. panta 5. punkta, kā arī tās divpadsmitā apsvēruma kombinācijas izriet, ka robežvērtību makrodaļiņu emisijām noteikšanas mērķis ir sabiedrības veselības aizsardzība. Tiesa attiecībā uz tādām pašām normām esot atzinusi, ka visos gadījumos, kad robežvērtību pārsniegšana var apdraudēt sabiedrības veselību, indivīdi var atsaukties uz šīm normām, lai panāktu savu tiesību ievērošanu (iepriekš minētie 1991. gada 30. maija spriedumi lietā C-361/88 Komisija/Vācija, 16. punkts, un lietā C-59/89 Komisija/Vācija, 19. punkts, kā arī 1991. gada 17. oktobra spriedums lietā Komisija/Vācija, 14. punkts).
25

Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai dalībvalstīs ir tiešā iedarbība, no kā izriet, ka Turcijas pilsoņi, kas atbilst šīs normas nosacījumiem, var tieši izmantot ar šo normu piešķirtās tiesības. It īpaši, pamatojoties uz šis normas otro ievilkumu, tām uzņemošajā dalībvalstī ir tiesības uz brīvu pieeju jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus (skat. 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C-351/95 Kadiman, Recueil, I-2133. lpp., 27. un 28. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-325/05 Derin, Krājums, I-6495. lpp., 47. punkts).
t)

“īpatnis” ir jebkurš dzīvs vai nedzīvs A līdz D pielikumā uzskaitīto sugu dzīvnieks vai augs, jebkāda tā daļa vai atvasinājums, ko satur vai nesatur citas lietas, kā arī jebkādas citas lietas, kuras pēc pievienotajiem dokumentiem, iepakojuma, uzraksta vai etiķetes vai jebkādiem citiem apstākļiem ir vai satur šo sugu dzīvnieku vai augu daļas vai atvasinājumus, ja vien šīs daļas vai atvasinājumi nav īpaši izslēgti no šīs regulas noteikumiem vai no noteikumiem, kas attiecas uz pielikumu, kurā attiecīgās sugas ir uzskaitītas ar attiecīgu norādi attiecīgajos pielikumos. Īpatni uzskata par A līdz D pielikumā uzskaitīto sugu īpatni, ja tas vai arī daļa vai atvasinājums no tā ir cēlies no dzīvnieka vai auga, kur vismaz viens no “vecākiem” pieder pie tur uzskaitītajām sugām. Ja šāda dzīvnieka vai auga “vecāki” ir no citā pielikumā uzskaitītām sugām vai arī no sugām, no kurām tikai viena ir uzskaitīta, tad piemēro ierobežojošākā pielikuma noteikumus. Tomēr hibrīdu augu īpatņu gadījumā, ja viens no “vecākiem” ir no A pielikumā minētas sugas, ierobežojošākā pielikuma noteikumus piemēro tikai tad, ja šī suga pielikumā ir attiecīgi atzīmēta;
7

Pamatdirektīvas 3. pants ar nosaukumu “Valsts pārvaldes iestādes” ir formulēts šādi: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentā iestāde uzņemas katru uzdevumu, kas šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteikts valsts pārvaldes iestādēm. 2. Dalībvalstis garantē valsts pārvaldes iestāžu neatkarību, nodrošinot, ka tās ir juridiski patstāvīgas un funkcionāli neatkarīgas no visām organizācijām, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, ierīces vai pakalpojumus. Dalībvalstis, kas patur īpašumtiesības vai kontroli pār tādiem uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus, nodrošina efektīvu reglamentējošo funkciju strukturālu atdalīšanu no darbībām, kas saistītas ar īpašumtiesībām vai kontroli. 3. Dalībvalstis nodrošina to, ka valsts pārvaldes iestādes izmanto savas pilnvaras objektīvi un caurskatāmi. 4. Dalībvalstis publicē tos uzdevumus, kas jāuzņemas valsts pārvaldes iestādēm, viegli pieejamā veidā, jo īpaši, ja šie uzdevumi ir noteikti vairāk kā vienai iestādei. Dalībvalstis attiecīgos gadījumos nodrošina apspriedi un sadarbību starp minētajām iestādēm, kā arī starp minētajām iestādēm un valsts iestādēm, kurām uzticēta konkurences tiesību ieviešana, un valsts iestādēm, kurām uzticēta patērētāju tiesību ieviešana, attiecībā uz vispārējas intereses jautājumiem. Ja šo jautājumu risināšana ir vairāku iestāžu kompetencē, dalībvalstis nodrošina to, ka katras iestādes attiecīgie uzdevumi ir darīti zināmi viegli pieejamā veidā. [..] 6. Dalībvalstis Komisijai paziņo par visām valsts pārvaldes iestādēm, kurām noteikti uzdevumi saskaņā ar šo direktīvu un īpašajām direktīvām, un par to attiecīgajiem pienākumiem.”
Atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts citai personai, tikai tad, ja šis lēmums šo personu skar tieši un individuāli.

Runājot par otro EKL 230. pantā paredzēto nosacījumu, tas, ka apstrīdētā tiesību norma pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārēja, jo tā ir piemērojama visiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, neizslēdz to, ka tā dažus no tiem var skart individuāli.

Tomēr fiziska vai juridiska persona var apgalvot, ka tā ir skarta individuāli tikai tad, ja apstrīdētā tiesību norma to skar tāpēc, ka tai piemīt konkrētas raksturīgas īpašības, vai tāpēc, ka tā atrodas tādā situācijā, kas to atšķir no pārējām personām. Uzņēmums principā nevar apstrīdēt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegti atbalsta pasākumi konkrētā nozarē, ja tie skar to tikai tāpēc, ka tas pieder pie attiecīgās nozares un ir iespējams atbalsta saņēmējs. Attiecībā uz šo uzņēmumu šāds lēmums ir vispārēji piemērojams pasākums, kas tiek piemērots objektīvi noteiktās situācijās un kam ir tiesiskas sekas attiecībā uz vispārīgā un abstraktā veidā noteiktu personu kategoriju.

Savukārt tad, ja apstrīdētais akts skar tādu personu grupu, kas ir identificētas vai identificējamas akta pieņemšanas brīdī, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota uzņēmēju loka.

(sal. ar 47. un 51.–54. punktu)
Apstāklim, ka attiecīgās būves esot paredzētas, lai kalpotu izstāžu rīkošanas sabiedrības vajadzībām, kura galu galā esot to izmantotāja un par to maksājot ikmēneša atlīdzību, tāpat nav nozīmes.

Situācijā, kad pilsēta un privāta investīciju sabiedrība noslēdz līgumu par šīs sabiedrības uzceļamo izstāžu zāļu iznomāšanu minētajai pilsētai un kad šī pilsēta šīs zāles ar apakšnomas [līgumu] iznomā atbilstoši privāttiesībām izveidotai sabiedrībai, kuras mērķis ir rīkot izstādes un gadatirgus, ar strīdus darījuma funkcionālo interpretāciju nevar apšaubīt konstatējumu, saskaņā ar kuru pilsēta, kas kā teritoriālā iestāde ir līgumslēdzēja iestāde Direktīvas 93/37 par to, kā koordinēt [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras], 1. panta b) punkta izpratnē, ir privātās investīciju sabiedrības vienīgā līgumslēdzēja puse.

Līgums, ko puses ir formāli kvalificējušas kā starp pilsētu un privātu investīciju sabiedrību noslēgtu “nomas līgumu” par šīs sabiedrības uzceļamo izstāžu zāļu, kas tiek veikts atbilstoši pilsētas izstrādātām detalizētām attiecīgo ēku celtniecības specifikācijām, iznomāšanu minētajai pilsētai, ir kvalificējams kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgums Direktīvas 93/37 par to, kā koordinēt [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras], 1. panta a) punkta izpratnē, jo galvenais līguma priekšmets ir attiecīgo izstāžu zāļu celtniecība un tās ir “būves” šīs pašas direktīvas 1. panta c) punkta izpratnē. Šāda līguma slēgšanas tiesības ir jāpiešķir atbilstoši minētās direktīvas 7. panta 4. punkta un 11. panta noteikumiem.

Direktīvas 93/37 1. panta a) punktā paredzētā jēdziena “būvdarbu publiskā iepirkuma līgums” definīcija ietver visus darījumus, kuru ietvaros starp līgumslēdzēju iestādi un būvuzņēmēju ir noslēgts atlīdzības līgums neatkarīgi no tā formālās klasifikācijas un tā priekšmets ir “būves” šīs pašas direktīvas 1. panta c) punkta izpratnē celtniecība, ko veic minētais būvuzņēmējs. Šajā sakarā būtiskais kritērijs ir tas, ka šie būvdarbi tiek veikti atbilstoši līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām, kamēr šo darbu īstenošanai izmantotajiem līdzekļiem nav nozīmes. Tad, ja līgums ietver elementus, kam ir būvdarbu publiskā iepirkuma līguma iezīmes, un tādus elementus, kam ir cita veida publiskā iepirkuma līguma iezīmes, to, kādas Kopienu tiesību normas ir piemērojamas, nosaka līguma galvenais priekšmets.

(sal. ar 54.–57., 59. un 63. punktu)
Indivīdi var atsaukties valsts tiesā uz Direktīvas 96/34 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu pielikumā ietvertā pamatnolīguma par bērna kopšanas atvaļinājumu 2. noteikuma 6. punktu. Šis noteikums dalībvalstīm nosaka pienākumu nemainīgi saglabāt tiesības, ko darba ņēmējs ieguvis vai kas ir iegūšanas stadijā dienā, kad sākas šāds atvaļinājums, līdz bērna kopšanas atvaļinājuma beigām, kā arī piemērot šīs tiesības, beidzoties bērna kopšanas atvaļinājumam, tostarp arī visas starplaikā radušās pārmaiņas. Tādējādi minētais noteikums, kura mērķis ir izvairīties no jebkāda apdraudējuma to darba ņēmēju tiesībām, kuri ir izvēlējušies izmantot bērna kopšanas atvaļinājumu, vispārējā veidā un nepārprotami nosaka pienākumu gan valsts iestādēm, gan darba devējiem atzīt tiesības, kas jau ir iegūtas vai ir iegūšanas stadijā šāda bērna kopšanas atvaļinājuma sākumā, kā arī nodrošināt, ka bērna kopšanas atvaļinājuma beigās darba ņēmēji var turpināt iegūt tiesības tā, it kā šāda atvaļinājuma nebūtu bijis. Tātad minētā 2. noteikuma 6. punkta saturs šķiet pietiekoši precīzs, lai uz to varētu atsaukties privātpersona un to varētu piemērot tiesa.

(sal. ar 35.–37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Saistībā ar konkrēto preču zīmju vizuālo, fonētisko vai konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jābalstās uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos elementus.

It īpaši veicot sajaukšanas iespējas esamības novērtējumu, divu preču zīmju līdzības vērtējumā nevar ņemt vērā tikai kādu vienu kombinētas preču zīmes elementu un salīdzināt to ar citu preču zīmi. Gluži pretēji, salīdzinājums ir jāveic, pārbaudot attiecīgās preču zīmes un apskatot katru no tām kopumā.

Šajā sakarā kopējā iespaidā, ko kombinētā preču zīme rada attiecīgās sabiedrības daļas atmiņā, noteiktos apstākļos var dominēt viens vai daži no šīs preču zīmes elementiem. Tomēr tikai tad, ja visi pārējie preču zīmes elementi ir nenozīmīgi, līdzības novērtējumu var veikt vienīgi uz dominējošā elementa pamata.

(sal. ar 60.–62. punktu)