Direktīva 89/552 par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/36, un it īpaši tās 3. pants, kā arī EKL 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts īstenotu pasākumu, saskaņā ar kuru televīzijas raidorganizācijām 5% no to darbības ieņēmumiem avansa veidā ir jāatvēl Eiropas kinofilmu un televīzijas filmu finansēšanai, kā arī 60% no šiem 5% ir jāatvēl darbiem, kuru oriģinālvaloda ir kāda no šīs dalībvalsts valsts valodām.

Neatkarīgi no tā, vai dalībvalsts īstenotais pasākums ietilpst jomā, uz kuru attiecas šī direktīva, dalībvalstis principā ir tiesīgas īstenot šādu pasākumu ar nosacījumu, ka tās ievēro Līgumā garantētās pamatbrīvības.

Nenoliedzami, tāds pasākums tiktāl, ciktāl tas ietver pienākumu 60% no 5% no to darbības ieņēmumiem, kas atvēlēti Eiropas kinofilmu un televīzijas filmu finansēšanai avansā, atvēlēt darbiem, kuru oriģinālvaloda ir kāda no šīs dalībvalsts valsts valodām, ir uzskatāms par vairāku pamatbrīvību, proti, pakalpojumu sniegšanas brīvības, brīvības veikt uzņēmējdarbību, kapitāla brīvas aprites un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās, ierobežojumu.

Šādu pasākumu tomēr ir iespējams pamatot ar dalībvalsts mērķi nodrošināt vienas vai vairāku tās valsts valodu aizsardzību un veicināšanu. Šāds pasākums tiktāl, ciktāl ar to tiek paredzēts pienākums finansēt kinofilmas un televīzijas filmas, kuru oriģinālvaloda ir kāda no šīs dalībvalsts valsts valodām, šķiet piemērots šī mērķa sasniegšanai.

Tāpat arī nešķiet, ka šis pasākums pārsniegtu to, kas vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai. Šāds pasākums attiecas tikai uz 3% no šo raidorganizāciju darbības ieņēmumiem, un šāds īpatsvars nav uzskatāms par nesamērīgu attiecībā pret mērķi, kuru ar to paredzēts sasniegt. Turklāt šāds pasākums nepārsniedz to, kas vajadzīgs attiecīgās dalībvalsts izvirzītā mērķa sasniegšanai, tikai tāpēc vien, ka tajā nav paredzēti kritēriji, kas ļauj klasificēt attiecīgos darbus kā “kultūras darbus”. Tā kā valoda un kultūra ir cieši saistītas, nevar uzskatīt, ka dalībvalsts mērķim aizsargāt un veicināt vienu vai vairākas no tās valsts valodām vienmēr ir jābūt saistītam ar citiem kultūrpolitikas aspektiem, lai ar to varētu pamatot kādas Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu. Šāds pasākums turklāt nepārsniedz arī to, kas vajadzīgs izvirzītā mērķa sasniegšanai, tikai tāpēc vien, ka attiecīgā finansējuma saņēmēji pārsvarā ir šajā dalībvalstī reģistrēti kinematogrāfijas uzņēmumi. Tas apstāklis, ka šāds kritērijs, ar kuru ir pamatots šis pasākums, proti, lingvistiskais kritērijs, var radīt priekšrocības tiem kinematogrāfijas uzņēmumiem, kuri strādā konkrētajā valodā, uz kuru attiecas šis kritērijs, un kuri līdz ar to praktiski pārsvarā var būt no tās dalībvalsts, kuras valsts valoda šī valoda ir, šķiet, ir neatņemama izvirzītā mērķa sastāvdaļa. Šāda situācija pati par sevi nevar būt pierādījums attiecīgā pasākuma nesamērīgajam raksturam, jo pretējā gadījumā dalībvalsts izvirzītā mērķa aizsargāt un veicināt vienas vai vairākas tās valsts valodas atzīšanai par primāru vispārējo interešu apsvērumu nebūtu nekādas nozīmes.

Visbeidzot, EKL 12. pants ir autonomi piemērojams tikai tādos Kopienu tiesību regulētos gadījumos, attiecībā uz kuriem Līgumā nav paredzēti specifiski nediskriminācijas noteikumi. Tomēr nediskriminācijas princips darba ņēmēju brīvas pārvietošanās, tiesību veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvības un kapitāla brīvas aprites jomās ir ticis ieviests attiecīgi ar EKL 39. panta 2. punktu, EKL 43., 49. un 56. pantu. Tā kā no iepriekš minētā izriet, ka attiecīgais pasākums nav pretrunā minētajiem Līguma noteikumiem, tas nevar būt pretrunā arī EKL 12. pantam.

(sal. ar 20., 24., 27., 29.–34., 36.–40. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 1) punktu)