Nedz no Direktīvas 2009/103 teksta, nedz tās mērķiem neizriet, ka tā būtu paredzēta kolīziju normu noteikšanai. Konkrētāk, minētās direktīvas 14. pantā, lasot kopā ar tās preambulas 26. apsvērumu, dalībvalstīm tikai ir paredzēts pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai attiecībā uz transportlīdzekļu apdrošināšanas polisēm vienreizēja prēmija attiecas uz visu Eiropas Savienības teritoriju visā līguma darbības laikā un, pamatojoties uz prēmiju, katrā dalībvalstī nodrošina segumu, kas paredzēti tās tiesību aktos, vai segumu, kas paredzēti tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā transportlīdzeklis atrodas, ja apdrošinājuma segums ir lielāks. Šī norma tātad attiecas tikai uz apdrošinājuma seguma teritoriālo apmēru un līmeni, kāds apdrošinātājam ir jānodrošina, lai garantētu atbilstošu aizsardzību ceļu satiksmes negadījumos cietušajām personām. No tā nevar izrietēt norma, atbilstoši kurai atbilstoši šādā veidā noteiktām dalībvalsts tiesībām ir jāveic atbildības sadale apdrošinātāju starpā.

Otrkārt, par “ārpuslīgumiskām saistībām” Romas II regulas izpratnē ir jāuzskata saistības, kuras izriet no šīs regulas 2. pantā uzskaitītajiem faktiem, proti, neatļautas darbības, netaisnas iedzīvošanās, negotiorum gestio vai “culpa in contrahendo”.

Attiecībā uz Regulas Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I), un Regulas Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II), attiecīgajām piemērošanas jomām, tajās ietvertie jēdzieni “līgumsaistības” un “ārpuslīgumiskas saistības” ir jāinterpretē autonomi, principā sasaucoties ar šo regulu sistēmu un mērķiem Jāņem arī vērā, kā izriet no abu šo regulu preambulu 7. apsvērumiem, šo regulu savstarpējās piemērošanas saskanība un arī Regula Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kuras 5. pantā it īpaši ir nošķirtas lietas saistībā ar līgumiem, neatļautām darbībām un kvazideliktiem.

Regulas Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) un (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II), ir interpretējamas tādējādi, ka tiesību akti, kas piemērojami kravas vilcēja, apdrošinātāja, kas atlīdzinājis minētā transportlīdzekļa izraisītajā negadījumā cietušajām personām radītos zaudējumus, regresa prasībai pret vilktās piekabes apdrošinātāju ir jānosaka atbilstoši Romas I regulas 7. pantam, ja šim negadījumam saskaņā ar Romas II regulas 4. un nākamajiem pantiem piemērojamajās normās par neatļautām darbībām ir paredzēta zaudējumu atlīdzināšanas pienākuma sadale.

Pirmkārt, kravas vilcēja, kura vadītājs izraisīja negadījumu, apdrošinātāja tiesības vērst prasību pret vilktās piekabes apdrošinātāju pēc tam, kad cietušajam izmaksāta atlīdzība, nav secināmas no līguma, bet gan ir nepieciešams atsaukties arī uz minētās piekabes īpašnieka līdzatbildību par neatļauto darbību attiecībā pret minēto cietušo personu. Tādēļ šāds piekabes īpašnieka atlīdzināšanas pienākums izriet no minētā kaitējuma un tādēļ ir uzskatāms par “ārpuslīgumiskām saistībām” Romas II regulas 1. panta izpratnē. Līdz ar to šīm saistībām piemērojamie tiesību akti ir jānosaka saskaņā ar minēto regulu. Atbilstoši šīs regulas 4. pantam, ja nav noteikts citādi, šādām ārpuslīgumiskām saistībām ir jāpiemēro tās valsts tiesību akti, kurā kaitējums radies, proti, tās valsts tiesību akti, kurā radies tieši no negadījuma izrietošais kaitējums Atbilstoši šīs pašas regulas 15. panta a) un b) punktam šajos tiesību aktos reglamentē atbildības pamatu un apjomu, kā arī pamatojumu atbildības sadalei. Tādējādi personas, kurām jāpilda atlīdzības cietušajam izmaksāšanas pienākums, kā arī attiecīgā gadījumā piekabes īpašnieka un kravas vilcēja īpašnieka vai vadītāja līdzdalība cietušajam radītajā kaitējumā, ir jānosaka atbilstoši tiešā kaitējuma rašanās vietas tiesību aktiem.

Otrkārt, apdrošinātāja pienākums atlīdzināt zaudējumus cietušajai personai izriet nevis no tai radītā kaitējuma, bet gan no līguma, kas noslēgts starp apdrošinātāju un par negadījumu atbildīgo apdrošinājuma ņēmēju. Tātad šādas atlīdzināšanas pamats ir līgumsaistības un šādām saistībām piemērojamie tiesību akti ir jānosaka saskaņā ar Romas I regulas tiesību normām.

Visbeidzot, attiecībā uz to, vai kravas vilcēja apdrošinātājam, kurš izmaksājis atlīdzību cietušajam, ir tiesības attiecīgā gadījumā vērsties ar subrogācijas prasību pret piekabes apdrošinātāju, Romas II regulas 19. pantā ir nošķirti jautājumi, kuriem piemērojams deliktu regulējums, un jautājumi, uz kuriem attiecas līgumiskais regulējums. Šī norma it īpaši ir jāpiemēro situācijā, kad trešā persona, proti, apdrošinātājs, ir izmaksājis atlīdzību negadījumā cietušajam, kas ir no delikta izrietošas saistības kreditors saistībā ar zaudējumiem attiecībā pret transportlīdzekļa vadītāju vai īpašnieku, izpildot pienākumu apmierināt kreditora prasījumu. Precīzāk, šīs regulas 19. pantā ir paredzēts, ka šādā gadījumā iespējamu cietušā tiesību subrogāciju regulē trešās personas, proti, civiltiesiskās atbildības apdrošinātāja, pienākumam izmaksāt atlīdzību cietušajam piemērojamie tiesību akti. Tādējādi, tā kā apdrošinātāja pienākums segt apdrošinātā civiltiesisko atbildību attiecībā pret cietušo izriet no līguma ar apdrošināto, nosacījumi, kādos apdrošinātājs var īstenot negadījumā cietušā tiesības attiecībā pret negadījuma izraisītājiem, ir noteikti tās valsts tiesībās, kuras piemērojamas apdrošināšanas līgumam, kas noteiktas atbilstoši Romas I regulas 7. pantam. Turpretim tiesību akti, kas piemērojami, nosakot personas, kuras jāatzīst par atbildīgām, kā arī iespējamajai atbildības sadalei šo personu un to apdrošinātāju starpā, atbilstoši Romas II regulas 19. pantam ir jānosaka saskaņā ar tās 4. un nākamajiem pantiem.

(sal. ar 50.–54., 56.–59. un 64. punktu un rezolutīvo daļu)