ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
95

Treškārt, prasītāja savā apelācijas sūdzībā Apelācijas padomē skaidri ir izvirzījusi pamatu, kas attiecās uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopā ar šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pārkāpumu, apgalvojot, ka Anulēšanas nodaļas vērtējums šajā ziņā bijis kļūdains. Turklāt apstrīdētā lēmuma 35. punktā, neraugoties uz konstatējumu, saskaņā ar kuru prasītāja šo pamatu esot izvirzījusi “tikai apelācijas sūdzības iesniegšanas brīdī”, Apelācijas padome patiešām šo pamatu ir izvērtējusi un noraidījusi pēc būtības, jo tā uzskatīja, pirmkārt, ka prasītājas izvirzītie argumenti ir pretrunīgi tiktāl, ciktāl tā vienlaicīgi atsaucas uz kādu vietu (pastāvošu vai nepastāvošu) ar nosaukumu Portšarlote [Port Charlotte] un arī uz “Oporto (Portu) pilsētu”, un, otrkārt, ka Anulēšanas nodaļa pamatoti ir norādījusi, ka prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kuri ļautu pamatot, ka vieta vai pilsēta ar nosaukumu Portšarlote vidusmēra patērētājam ir zināma. Līdz ar to, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 35. punkta formulējumu, ITSB kļūdaini apgalvo, ka Apelācijas padome minēto pamatu ir kvalificējusi vienīgi par “nepieļaujamu atcelšanas iemeslu paplašināšanu”. Visbeidzot, šis vērtējums nevar tikt apstrīdēts ar kļūdaino secinājumu, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 38. punktā, saskaņā ar kuru pamats, kurš attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nav bijis izvirzīts spēkā neesamības atzīšanas procesa laikā un prasītāja neesot bijusi tiesīga to izvirzīt savā Apelācijas padomē iesniegtajā apelācijas sūdzībā.
136

Visbeidzot, Komisija šo jautājumu izskatīja savā galīgajā nostājā, kā arī kopsavilkuma ziņojumā. Šajā ziņā tā vispirms norādīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 6. punkta b) apakšpunktu dalībvalsts var pieņemt lēmumu neturpināt atgūšanu, ja atgūšana izrādās neiespējama debitora maksātnespējas dēļ, kas ir konstatēta un apstiprināta saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem. Tā kā Nīderlandes Karaliste Regulas Nr. 885/2006 III pielikumā ietvertajā tabulā attiecībā uz 2006. finanšu gadu nevienu no deviņiem parādiem, uz kuriem attiecās lieta Centramelk, nebija iekļāvusi kā neatgūstamu, šiem parādiem, kā uzskata Komisija, bija jāpiemēro noteikums, kas izriet no Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkta. Pēc tam Komisija noraidīja argumentu, kas bija pamatots ar to, ka astoņi no deviņiem minētajā lietā paredzētajiem parādiem bija neatgūstami pat pirms lēmuma par grāmatojumu noskaidrošanu attiecībā uz 2006. finanšu gadu pieņemšanas un bija jāizslēdz no procentu aprēķina. Šajā ziņā tā norādīja, ka minētajā noteikumā bija paredzēts finanšu atbildības sadalījums starp Savienību un attiecīgo dalībvalsti par parādiem, kuru atgūšana nav notikusi četru vai astoņu gadu laikā pēc pirmās administratīvās vai tiesas konstatācijas. Komisija uzskata, ka, ņemot vērā Nīderlandes iestāžu sniegto informāciju, parāda neatgūstamība pirms šīs laika robežas bija konstatēta tikai divos no deviņiem attiecīgajiem atsevišķajiem krāpšanas gadījumiem. Turklāt tā piebilda, ka 2003. gadā veiktās izmeklēšanas kontekstā tās dienesti bija secinājuši, ka šajā lietā paredzēto parādu atgūšana vēl joprojām turpinājās. Visbeidzot, ņemot vērā šos apsvērumus un ciktāl procenti bija pamatparādu papildinājums, noteikumu, kurš izriet no Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkta, tā piemēroja procentiem, kas bija saistīti ar visiem parādiem, uz kuriem attiecās lieta Centramelk.
24

Šajā lietā vispirms Civildienesta tiesa ir atzinusi, ka PDNK 8. panta pirmās daļas valodu redakciju atšķirību dēļ šo normu nav iespējams interpretēt viennozīmīgi. Šī secinājuma pamatojumam Civildienesta tiesa atsaucas, no vienas puses, uz holandiešu un itāļu valodu redakcijām, kuras ir labvēlīgas EMA nostājai, un, no otras puses, uz franču, vācu, angļu un spāņu valodu redakcijām. Attiecībā uz pēdējām minētajām Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā ir atzinusi, ka atšķirībā no itāļu un holandiešu valodu redakcijām franču un vācu valodu redakcijas, kurās ir vispārīgāk formulēta saistību un darba attiecību pagarināšana, un angļu un spāņu valodu redakcijas, kurās ir paredzēta jebkāda vēlāka pagarināšana, konkrētāk neprecizējot, neļauj secināt, ka frāze “jebkura nākamā pagarināšana” attiecas uz vienu un to pašu līgumu. Tādējādi Civildienesta tiesa konstatēja, ka pastāv divas PDNK 8. panta pirmās daļas valodu redakciju kategorijas: viena, no kuras skaidri izriet, ka frāze “jebkura nākamā pagarināšana” attiecas uz līgumu, un otra, no kuras to nav iespējams secināt. Ņemot vērā šo tekstu atšķirību, kuri nesniedz viennozīmīgu norādi par tādas pagarināšanas priekšmetu, kuras rezultātā līgums uz noteiktu laiku tiek pārkvalificēts par līgumu uz nenoteiktu laiku, Civildienesta tiesa pieņēma, ka ir jāizveido vienveidīga minētās normas interpretācija.
44

Šāds atbalsts var it īpaši izrietēt no kapitāla saiknēm, kas uzņēmumu saista ar Irānas valsti, tādējādi ļaujot tai galu galā gūt labumu no dividendēm un kapitāla pieauguma, kas rodas no šī uzņēmuma veiktās darbības.
48

Pakārtoti jākonstatē, ka Regulas Nr. 1234/2007 XV pielikuma I punkta 2. apakšpunkta trešās daļas a) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, kā apgalvo Komisija, atšķiras no Regulas Nr. 1151/2012 18. pantā esošajiem. Proti, Regula Nr. 1234/2007, kurā ir paredzēts piemērot atkāpi no noteikumiem par ziežamo tauku nosaukumu tostarp attiecībā uz “to produktu apzīmējumiem, kuru precīzais raksturojums ir skaidri noprotams no [to] tradicionālā lietojuma”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā tiek prasīts ne tikai, lai attiecīgais nosaukums būtu lietots tradicionāli, bet arī lai attiecīgā produkta konkrētā iedaba atšķirtos no cita ar aizsargātu nosaukumu apzīmēta produkta iedabas. Turpretim Regulā Nr. 1151/2012 ir vienīgi prasīts, lai attiecīgais produkts būtu radies, izmantojot tradicionālajai praksei atbilstošu ražošanas veidu, pārstrādi vai sastāvu, un lai nosaukums būtu lietots tradicionāli vai norādītu uz produkta tradicionālumu.
1.

Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Tiešs skārums – Kritēriji – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Ukrainā – Tiesību akti, ar ko visiem Savienības uzņēmējiem ir aizliegts veikt noteikta veda finanšu darījumus ar vienībām ārpus Savienības, kuras vairāk nekā 50 % apmērā pieder vienībai, kas ietverta to vienību sarakstos, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi – Prasība, ko cēlusi vienība, kas vairāk nekā 50 % apmērā pieder vienībai, kas ietverta šajos sarakstos – Pieņemamība (LESD 263. panta 4. daļa; Padomes Lēmuma 2014/512/KĀDP 1. panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunkts un III pielikums; Padomes Regulas Nr. 833/2014 5. panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunkts, 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts un VI pielikums) (skat. 65.–68., 70., 71. punktu)
Lai gan prasībai, kas vērsta pret tiesību aktu, kura autors to atcēlis tiesvedības laikā, vairs nav priekšmeta, tomēr prasība, kas celta pret tiesību aktu, kura apgalvotais prettiesiskums var atkārtoties nākotnē neatkarīgi no tās lietas apstākļiem, kurā prasītājs cēlis prasību, saglabā savu priekšmetu. Šajā ziņā, runājot par prasību atcelt tiesību aktu, kuru cēlusi dalībvalsts par Komisijas lēmumu valsts atbalsta jomā un ar kuru tai ir aizliegts īstenot prettiesisku atbalsta pasākumu attiecībā pret tā saņēmējiem, tas, ka šis pasākums tiesvedības laikā ir ticis atcelts ar valsts tiesas nolēmumu, nekādi neatņemot minētās tiesību normas iespējamās atcelšanas juridiskās sekas.

Proti, pirmkārt, ciktāl attiecīgā tiesību norma nav tikusi atsaukta un tā rezultātā izzudusi ar atpakaļejošu spēku, no tā izriet, ka, ja Savienības tiesa konstatētu, ka prasība ir zaudējusi savu priekšmetu un ka vairs nav jālemj par prasību, jo šī tiesību norma būtu bez tiesiskām sekām, minētā tiesību norma tomēr joprojām būtu Savienības tiesību sistēmā. Otrkārt, labticīgi īstenojot Komisijas pieņemtos lēmumus valsts atbalsta jomā, dalībvalstis īsteno lojālas sadarbības principu, kas paredzēts LES 4. panta 3. punktā, tādējādi paredz, ka dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai pārvarētu iespējamās grūtības, pilnībā ievērojot Līguma normas un īpaši tās, kas attiecas uz atbalstu. Tādējādi no lojālas sadarbības principa izriet, ka šai dalībvalstij pašai ir jāatturas no jebkādas rīcības, kas var veidot apstrīdētajā tiesību normā paredzētā aizlieguma apiešanu gadījumā, ja tā būtu palikusi spēkā. No tā izriet, ka šīs tiesību normas atcelšana, ja prasība izrādītos pamatota, nebūtu bez tiesiskām sekām.

Visbeidzot, tā kā, lai pamatotu apstrīdētās tiesību normas tiesiskumu, Komisija pauž vispārēju un abstraktu nostāju, kuras pamatojums ir neatkarīgs no lietas apstākļiem, no tā izriet, ka gadījumā, ja Savienības tiesa secinātu, ka tajā paredzētā prasība ir nelikumīga, ir jālemj par attiecīgo strīdu, lai izvairītos no tā, ka nākotnē analoģiska nelikumība atkārtojas.

(skat. 58., 59., 63., 64. punktu)
Protams, lai gan starpība ir pozitīva, nav izslēgts, ka Komisija, veicot cenu politikas izstumšanas iedarbības izvērtējumu, var pierādīt, ka minētās politikas piemērošana, piemēram, tādēļ, ka ar to tikusi samazināta peļņa, var attiecīgajiem operatoriem apgrūtināt to darbības veikšanu atbilstošajā tirgū. Tomēr, ņemot vērā pozitīvas starpības esamību noteiktā laika posmā, Komisijai ir īpašs pienākums attiecībā uz maržu saspiešanas prakses izstumšanas iedarbības, kas šajā laikposmā tiek pārmesta uzņēmumam, pierādīšanu. Šo judikatūru var lasīt saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 2. pantu, saskaņā ar kuru visās LESD 102. panta piemērošanas procedūrās šī panta pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas to apgalvo, proti, šajā gadījumā Komisijai.

Lai piemērotu un īstenotu lēmumus, kurus Komisija pieņēmusi, piemērojot LESD 101. un 102. pantu, ir jāidentificē juridiska persona, kura ir lēmuma, kura kādā no tiesību normām ir konstatēts un sodīts pārkāpums, adresāte. Šajā ziņā nedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, nedz judikatūrā nav noteikts, kādu juridisko vai fizisko personu Komisijai ir pienākums saukt pie atbildības par pārkāpumu un sodīt, uzliekot naudas sodu. Turpretim mātesuzņēmums var tikt vainots meitasuzņēmuma pārkāpjošā rīcībā it īpaši tad, ja šis meitasuzņēmums, lai arī būdams atsevišķa juridiska persona, par savu rīcību tirgū nelemj autonomi, bet gan, ievērojot it īpaši šīs abas juridiskās personas vienojošās saimnieciskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, būtībā izpilda no mātesuzņēmuma saņemtos rīkojumus.

Situācijā, kad mātesuzņēmuma atbildība ir tikai atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības un kad neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, minētā mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tā meitasuzņēmuma atbildību.

Ja uzņēmuma rīcības vienotība tirgū pamato to, ka konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā dažādas sabiedrības, kas ietilpa uzņēmumā pārkāpuma laikā, principā visas tiek atzītas par solidāri atbildīgām par viena un tā paša naudas soda apmēru samaksu, ir pieļaujams izņēmums atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu gadījumā un, vispārīgāk, tādu apstākļu gadījumā, kas pamato naudas soda apmēra pielāgošanu tikai attiecībā uz dažām no šīm sabiedrībām. Tādējādi vienība, saistībā ar kuru nav izmantots atbildību pastiprinošais apstāklis recidīva dēļ, nevar tikt atzīta par solidāri atbildīgu ar citu juridisku personu, saistībā ar kuru šis apstāklis ticis izmantots, attiecībā uz to naudas soda daļu, kas atbilst palielinājumam recidīva dēļ. No tā izriet, ka atbildību pastiprinošais apstāklis recidīva dēļ var tikt uzskatīts par faktoru, kas individuāli raksturo mātesuzņēmuma rīcību, attaisnojot to, ka tā atbildības apmērs pārsniedz meitasuzņēmuma, kurš no tā ir pilnībā atvasināts, atbildību.

(skat. 494.–496., 499., 505. un 506. punktu)
Turklāt ekonomiskie vērtējumi, kas ir veikti pēc minētās priekšrocības piešķiršanas, retrospektīvs konstatējums par attiecīgās dalībvalsts veikta ieguldījuma faktisko rentabilitāti vai vēlāki pamatojumi faktiski veiktās rīcības izvēlei nav pietiekami, lai tiktu pierādīts, ka šī dalībvalsts pirms piešķiršanas vai vienlaikus ar šo piešķiršanu ir pieņēmusi šādu lēmumu akcionāres statusā. Lai pārbaudītu, vai valsts ir rīkojusies kā apdomīgs tirgus ekonomikas principu vadīts ieguldītājs, ir jāņem vērā stāvoklis laikposmā, kad tika veikti finansiālā atbalsta pasākumi, lai tādējādi varētu novērtēt, vai valsts rīcība ir bijusi ekonomiski saprātīga, un ir jāatturas no vērtējuma, kura pamatā ir vēlāka situācija. Tas tā ir it īpaši, ja Komisija pārbauda valsts atbalsta esamību attiecībā uz pasākumu, par ko tai nav paziņots un ko attiecīgā valsts struktūrvienība jau ir veikusi brīdī, kad Komisija īsteno savu pārbaudi.

Ja dalībvalsts administratīvajā procesā atsaucas uz privātā ieguldītāja kritēriju, tai šaubu gadījumā ir pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem jāpierāda, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres statusa. Šiem pierādījumiem ir skaidri jāapliecina, ka attiecīgā dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu ir pieņēmusi lēmumu ar faktiski īstenoto pasākumu veikt ieguldījumu kontrolētajā valsts uzņēmumā. Šajā ziņā it īpaši var tikt prasīti pierādījumi, kas apliecina, ka šis lēmums ir pamatots ar ekonomiskiem vērtējumiem, kas ir salīdzināmi ar tiem, ko konkrētās lietas apstākļos pirms minētā ieguldījuma veikšanas būtu licis izstrādāt saprātīgs privāts ieguldītājs, kurš ir iespējami vistuvākā situācijā tai, kādā ir minētā dalībvalsts, lai noskaidrotu šāda ieguldījuma ienesīgumu nākotnē

Negatīva pašu kapitāla esamība, var tikt uzskatīta par būtisku norādi uz to, ka uzņēmums ir nonācis finanšu grūtību situācijā. Tas pats attiecas arī uz vērā ņemamu apgrozījuma samazinājumu un būtiskiem zaudējumiem, kas bija attiecīgajam uzņēmumam, apstākļi, kas turklāt ir izvirzīti Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai 11. punktā

Valsts atbalsta jomā, ja uzņēmums atrodas īpaši delikātā situācijā it īpaši tā apgrozījuma pastāvīgā krituma un negatīvā pašu kapitāla dēļ, no kā var secināt, ka ir zaudēts viss uzņēmuma kapitāls, Komisijai nevar pārmest, ka tā ir secinājusi, ka pastāv ārkārtas apstākļi Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai 4.1. punkta trešās daļas a) apakšpunkta izpratnē, kas izpaužas tādējādi, ka attiecīgais uzņēmums nevar atmaksāt visu aizdevuma summu no saviem līdzekļiem, vai ka tā ir secinājusi, ka valsts atbalsta, kas minētajam uzņēmumam tika piešķirts valsts garantiju veidā, summa ir līdzvērtīga garantētā aizdevuma kopējai summai.

(skat. 193. un 194. punktu)
Šo fizisko un juridisko personu tiesības celt prasību, kas norādītas LESD 263. panta ceturtajā daļā, ir pakļautas intereses celt prasību pastāvēšanai prasības celšanas stadijā, kas ir pieņemamības nosacījums, kurš atšķiras no locus standi. Gluži kā prasības priekšmetam, šai interesei celt prasību ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā tiesvedība ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas. Šāda interese celt prasību nozīmē, ka apstrīdētā akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas un ka prasības rezultātā var rasties labums lietas dalībniekam, kurš cēlis prasību.

Saistībā ar prasību, kurus cēlis valsts atbalsta saņēmējs par Komisijas lēmumu, ar kuru šis atbalsts ir atzīts par nesaderīgu un prettiesisku un ir uzdots to atgūt, jānorāda, ka tā dēļ vien šis lēmums ir izmainījis šīs sabiedrības juridisko situāciju, kura no šī lēmuma pieņemšanas brīža vairs nebija tiesīga saņemt šo atbalstu un kurai principā bija pienākums to atmaksāt. Šo secinājumu neatspēko tas, ka prasītāja ir nodota likvidācijai tiesvedības laikā, jo apstrīdētais lēmums nav atcelts vai atsaukts, līdz ar to šai prasībai saglabājas tās priekšmets. Turklāt apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas nav zaudējušas aktualitāti tādēļ vien, ka prasītāja ir nodota likvidācijai. Vienīgi tas, ka saistībā ar uzņēmumu notiek bankrota procedūra, it īpaši, ja šī procedūra izraisa uzņēmuma likvidāciju, neietekmē atbalsta atgūšanas principu. Šādā gadījumā agrākās situācijas atjaunošana un konkurences izkropļošanas, kas radusies nelikumīgā atbalsta piešķiršanas dēļ, izbeigšana principā var tikt panākta, reģistrējot likvidējamā uzņēmuma pasīvu sarakstā tādu prasījumu, kas attiecas uz attiecīgā atbalsta atgūšanu.

Līdz ar to apstrīdētā lēmuma dēļ apstrīdētajam atbalstam ir vismaz jāpaliek prasītājas pasīvos, tāpēc, pat pieņemot, ka tas nevar tikt atmaksāts, tas vairs neietilpst prasītājas kapitālā. Šī atcelšana būtiski uzlabotu prasītājas juridisko situāciju, jo apstrīdētais atbalsts varētu tikt no jauna iekļauts tās kapitālā.

(skat. 51., 53., 55.–58., 60. un 61. punktu)
Savukārt nav jāpārbauda, vai šo izplatīšanas tīklu sekas ir jebkādas konkurences likvidēšana. Tā kā iepriekš minētie kritēriji ir izpildīti, ar to pietiek, lai uzskatītu, ka selektīva sistēma ir konkurences elements, kas atbilst LESD 101. panta 1. punktam.

Tādējādi uz selektīva remonta sistēmas izveidi LESD 101. panta 1. punktā paredzētais aizliegums neattiecas, ciktāl uzņēmēji tiek izvēlēti, pamatojoties uz objektīviem kvalitātes kritērijiem, kas tiek paredzēti vienādi visiem potenciālajiem uzņēmējiem un netiek piemēroti diskriminējoši, ciktāl attiecīgās preces īpašībām, lai saglabātu kvalitāti un nodrošinātu tās pareizu izmantošanu, ir nepieciešams šāds tīkls un, visbeidzot, ciktāl definētie kritēriji nepārsniedz to, kas ir nepieciešams mērķa sasniegšanai.

Lai gan preču zīmes tēla aizsardzība nevar pamatot konkurences ierobežošanu ar selektīva prestižu pulksteņu remonta sistēmas ieviešanu, mērķis aizsargāt preču kvalitāti un to pienācīgu izmantošanu pats par sevi var pamatot šādu ierobežojumu.

LESD 101. panta piemērojamība līgumam neizslēdz LESD 102. panta piemērojamību šī paša līguma pušu rīcībai, ja ir izpildīti katras tiesību normas piemērošanas nosacījumi. Tādējādi tas, ka uzņēmēji, kas ir pakļauti faktiskai konkurencei, īsteno atļautu praksi atbilstoši LESD 101. pantam, nenozīmē, ka šāda pati prakse, kuru īsteno uzņēmums, kas ir dominējošā stāvoklī, vispār nevarētu veidot ļaunprātīgu šī stāvokļa izmantošanu. Tādējādi konstatējums par rīcības likumību atbilstoši LESD 101. pantam principā nenozīmē konstatēt, ka šī rīcība ir likumīga atbilstoši LESD 102. pantam, bet šajā nolūkā ir jāpārbauda, vai ir izpildīti pēdējās minētās tiesību normas piemērošanas nosacījumi.

Tomēr, tā kā uz selektīva pulksteņu remonta sistēmu neattiecas LESD 101. panta 1. punkts, jo tā tiek uzskatīta par konkurences elementu, ņemot vērā, ka ir izpildīti zināmi nosacījumi, Komisija, īstenojot plašo rīcības brīvību, kāda tai ir, izskatot sūdzību, kurā ir norādīts uz to, ka pastāv līgums vai saskaņotas darbības, un uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kas izriet no minētās selektīva remonta sistēmas, var uzskatīt, ka šādas sistēmas saderība ar LESD 101. panta 1. punktu ir norāde, kas kopā ar citiem elementiem var pierādīt, ka ir visai maz iespējams, ka to sekas būs jebkādas konkurences likvidēšana tās judikatūras izpratnē, kura attiecas uz LESD 102. pantu.

(skat. 94. un 96. punktu)
2)

Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd et Csi Solar Power (China), Inc. sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus;
Lai noteiktu, vai tiesību aktos ir paredzēti saistoši noteikumi, lai attiecībā uz tiem varētu celt prasību atbilstoši LESD 263. pantam, ir jāizvērtē to saturs. Ja netiek noteikti specifiski vai jauni pienākumi, tikai ar paziņojuma publicēšanu vien nav pietiekami, lai secinātu, ka tas ir akts, kas var radīt saistošas tiesiskās sekas.

Attiecībā uz atklātajos konkursos piemērojamajiem vispārīgajiem noteikumiem, ko Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicējis Eiropas Personāla atlases birojs (EPSO), tostarp to 2. pielikumā iekļautajām Administrācijas vadītāju kolēģijas vispārīgajām pamatnostādnēm par valodu lietojumu EPSO konkursos, no paša minēto tiesību aktu formulējuma izriet, ka, tos publicējot, EPSO nav galīgi noteicis valodu lietojumu visos konkursos, ko tam ir pienākums rīkot. Vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs ir īpaši noteikts, ka valodu lietojuma izvēle katrā konkursā tiek paredzēta paziņojumā par konkursu, kas tiek publicēts brīdī, kad tiek uzsākta ar to saistītā procedūra. Līdz ar to nevar tikt uzskatīts, ka attiecīgajos tiesību aktos būtu noteikti specifiski vai jauni pienākumi.

Turklāt un katrā ziņā, pat ja vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs ir ietverta virkne novērtējumu, saskaņā ar kuriem otrās valodas izvēle EPSO rīkotajos konkursos, kā arī saziņā starp EPSO un kandidātiem ir jāizdara tikai starp vācu, angļu un franču valodu, šie novērtējumi nevar tikt interpretēti tādējādi, ka ar tiem tiek noteikts valodu režīms, kas ir piemērojams visiem EPSO rīkotajiem konkursiem, jo nevienā tiesību normā EPSO vai Administrācijas vadītāju kolēģijai nav piešķirta kompetence noteikt šādu vispārpiemērojamu valodu režīmu vai šajā ziņā pieņemt principiālus noteikumus, no kuriem paziņojums par konkursu izņēmuma kārtā nevarētu tikt norobežots. Šajā ziņā EPSO, lai garantētu vienlīdzīgu attieksmi un tiesisko noteiktību, nav liegts pieņemt un publicēt tādus tiesību aktus kā vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes, kuru mērķis ir izskaidrot, kā EPSO noteiktās situācijas īstenos tam šajos noteikumos atzīto rīcības brīvību. Tomēr EPSO šādi tiesību akti ir saistoši tikai tiktāl, ciktāl ar tiem nenotiek novirzīšanās no vispārpieņemtiem aktiem, kuros ir paredzēta tā kompetence, un ar nosacījumu, ka, tos pieņemot, EPSO neatsakās no to pilnvaru īstenošanas, kas tam ir atzītas saistībā ar Savienības iestāžu un organizāciju vajadzību, tostarp to valodu vajadzību, izvērtēšanu, rīkojot dažādus konkursus.

Ir jāsecina, ka vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes ir jāinterpretē tādējādi, ka tie labākajā gadījumā ir uzskatāmi par paziņojumiem, kuros ir izklāstīti kritēriji, saskaņā ar kuriem EPSO izvēlas valodu režīmu konkursos, kuru rīkošana tam ir uzticēta.

(skat. 47., 49., 50., 52., 53., 57. un 58. punktu)