ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-488/07

Royal Bank of Scotland Group plc

pret

The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Court of Session (Scotland) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — Priekšnodokļa atskaitīšana — Ar nodokli apliekamiem darījumiem un atbrīvotiem darījumiem vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi — Daļas atskaitīšana — Aprēķināšana — 17. panta 5. punkta trešajā daļā paredzētās metodes — Pienākums piemērot 19. panta 1. punkta otrajā daļā noteikto noapaļošanu”

Tiesas (astotā palāta) 2008. gada 18. decembra spriedums I ‐ 10411

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Preces un pakalpojumi, ko izmanto gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms

(Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 5. punkta 3. daļa un 19. panta 1. punkts)

Dalībvalstīm nav jāpiemēro Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētā noapaļošana, ja daļa, uz ko attiecas tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu, ir aprēķināta atbilstoši kādai no šīs direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas a), b), c) vai d) apakšpunkta speciālajām metodēm.

Sestās direktīvas 19. panta 1. punkts attiecas tikai uz atskaitāmajām daļām, kas paredzētas šīs direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajā daļā, un līdz ar to nosaka detalizētus aprēķina noteikumus tikai attiecībā uz daļu, kas minēta šajā pēdējā normā. No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl konkrētais gadījums ir pakļauts tādam speciālam režīmam, kāds ir paredzēts Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas a), b), c) vai d) apakšpunktā, tas ir izslēgts no šīs direktīvas 19. panta noteikuma par atskaitāmās daļas aprēķināšanu. Tādējādi dalībvalstīm nav jāpiemēro noapaļošanas noteikums, kas ir ietverts šajā pēdējā normā, ja tās izmanto šīs pašas direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas a), b), c) vai d) apakšpunktā paredzētās aprēķina metodes, bet var pieņemt savus noapaļošanas noteikumus, ievērojot principus, kas ir kopējās pievienotās vērtības nodokļa sistēmas pamatā.

(sal. ar 22., 25. un 29. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-414/07

Magoora sp. z o. o.

pret

Dyrektor Izby Skarbowej w Krakowie

(Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — 17. panta 2. un 6. punkts — Valsts tiesiskais regulējums — PVN atskaitīšana par degvielas iegādi konkrētiem transportlīdzekļiem neatkarīgi no to izmantošanas mērķa — Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu faktisks ierobežojums — Direktīvas spēkā stāšanās brīdī valsts tiesību aktos paredzētie izņēmumi”

Tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 22. decembra spriedums I ‐ 10923

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu

(Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkta 2. daļa)

Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 6. punkta otrā daļa nepieļauj, ka dalībvalsts, transponējot šo direktīvu valsts tiesībās, pilnībā atceļ valsts tiesību noteikumus par ierobežojumiem tiesībās atskaitīt priekšnodoklī samaksāto pievienotās vērtības nodokli, kas ticis samaksāts par degvielas iegādi transportlīdzekļiem, kurus izmanto ar nodokli apliekamai darbībai, šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā savā teritorijā tos aizvietojot ar noteikumiem, kuros tiek noteikti jauni kritēriji šajā jomā, ja — kas ir jānovērtē iesniedzējtiesai — šie pēdējie noteikumi paplašina minēto ierobežojumu piemērošanas jomu. Šajā sakarā jēdziens “valsts tiesību akti” Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrās daļas izpratnē attiecas uz pastāvošu un šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdī faktiski piemērojamu pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanas sistēmu. Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā paredzētās atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas mērķis nav ļaut jaunai dalībvalstij grozīt savus tiesību aktus tādēļ, ka tā iestājas Eiropas Savienībā, attālinot šos tiesību aktus no šīs direktīvas mērķiem. Šis pants katrā ziņā nepieļauj, ka dalībvalsts vēlāk groza savus tiesību aktus, kuri stājās spēkā šajā datumā, paplašinot šo ierobežojumu piemērošanas jomu salīdzinājumā ar situāciju, kāda pastāvēja pirms šī datuma.

(sal. ar 38., 39. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-491/07

Kriminālprocess

pret

Vladimir Turanský

(Landesgericht für Strafsachen Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu — 54. pants — “Ne bis in idem” princips — Piemērošanas joma — “Galīga tiesas sprieduma” jēdziens — Lēmums, ar kuru policijas iestāde izdod rīkojumu apturēt kriminālvajāšanu — Lēmums, ar kuru netiek aizliegta turpmāka tiesvedība un kuram saskaņā ar valsts tiesībām nav ne bis in idem iedarbība”

Tiesas (sestā palāta) 2008. gada 22. decembra spriedums I ‐ 11041

Sprieduma kopsavilkums

Eiropas Savienība – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Protokols, ar ko iekļauj Šengenas acquis – Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu – Ne bis in idem princips

(Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 54. pants)

Ne bis in idem princips, kas ietverts Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 54. pantā, kura mērķis ir izvairīties no tā, ka pret personu tiek veikta kriminālvajāšana par tiem pašiem nodarījumiem vairāku Līgumslēdzēju valstu teritorijās sakarā ar to, ka tā izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, nav piemērojams tādam lēmumam, ar kuru līgumslēdzējas valsts iestāde pēc tai nodotās lietas vispusīgas pārbaudes ir izdevusi rīkojumu par uzsāktās kriminālvajāšanas apturēšanu stadijā, kas ir pirms apsūdzības celšanas pret noziedzīga nodarījuma izdarīšanā aizdomās turēto personu, ja šis lēmums par apturēšanu saskaņā ar šīs valsts tiesībām neaizliedz galīgi turpināt tiesvedību un tādējādi nav šķērslis jaunai kriminālvajāšanai par tiem pašiem nodarījumiem šajā valstī.

Līdz ar to policijas iestādes lēmums, ar kuru gan tiek apturēta kriminālvajāšana, bet netiek galīgi izbeigta tiesvedība, saskaņā ar attiecīgo valsts tiesību sistēmu nevar būt lēmums, kurš ļauj uzskatīt, ka attiecībā uz šo personu ir pasludināts “galīgais tiesas spriedums” minētās konvencijas 54. panta izpratnē.

(sal. ar 40., 41. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
1)

ar 2003. gada 24. decembra Likuma Nr. 350, ar kuru paredzēti valsts ikgadējā un ilgtermiņa budžeta veidošanas noteikumi (2004. gada Finanšu likums) [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)], 2. panta 44. punktu attiecinot uz 2002. gadu nodokļu amnestiju, kas paredzēta 2002. gada 27. decembra Likuma Nr. 289, ar kuru paredzēti valsts ikgadējā un ilgtermiņa budžeta veidošanas noteikumi (2003. gada Finanšu likums) [legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)], 8. un 9. pantā, un līdz ar to vispārējā un nediferencētā veidā paredzot, ka 2002. taksācijas gadā veikto ar nodokli apliekamo darījumu kontrole ir atceļama, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2. panta 1. punkta a), c) un d) apakšpunktā un 193.–273. pantā, ar ko no 2007. gada 1. janvāra atcelts un aizstāts 2. un 22. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kā arī EKL 10. pantā paredzētos pienākumus;
Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (KĪŠN), 54. pants neatkarīgi no tā, vai tas tiktu piemērots nolēmumam, kas, apsūdzētajam klāt neesot, taisīts atbilstoši kādas līgumslēdzējas valsts tiesību aktiem, vai parastam nolēmumam, noteikti nozīmē to, ka līgumslēdzēju valstu starpā pastāv savstarpēja uzticība to attiecīgajās krimināltiesību sistēmās un ka ikviena no minētajām valstīm ievēro citās līgumslēdzējās valstīs spēkā esošo krimināltiesību piemērošanu pat tad, ja tās pašas valsts tiesību piemērošanas rezultātā būtu radies citāds risinājums.

No paša šī panta formulējuma izriet, ka nolēmumi, kas ir pieņemti, apsūdzētajam klāt neesot, nav izslēgti no tā piemērošanas jomas, jo šī panta piemērošanas iepriekšējs nosacījums ir tikai tas, ka kāda līgumslēdzēja puse ir pasludinājusi galīgu nolēmumu.

Tomēr tas vien, ka procedūra, kas īstenota, apsūdzētajam klāt neesot, saskaņā ar valsts tiesībām, kas reglamentē attiecīgo procedūru, būtu bijusi saistīta ar procesa atkārtotu sākšanu, ja attiecīgā persona būtu tikusi aizturēta soda noilguma termiņa laikā, pats par sevi nenoliedz to, ka notiesāšana, apsūdzētajam klāt neesot, tomēr tiek atzīta par galīgu lēmumu minētā KĪŠN 54. panta nozīmē.

(sal. ar 35., 37. un 40. punktu)
Lieta C-407/07

Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing

pret

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkts — Atbrīvojumi no nodokļa — Nosacījumi — Pakalpojumi, ko sniedz neatkarīgas grupas — Pakalpojumi, kas sniegti vienam vai vairākiem grupas locekļiem”

Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2008. gada 9. oktobrī I ‐ 9617

Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 11. decembra spriedums I ‐ 9625

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa

(Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkts)

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka, ja ir ievēroti citi šajā normā paredzētie nosacījumi, pakalpojumi, ko saviem locekļiem sniedz neatkarīgas grupas, ir atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar minēto normu pat tad, ja šie pakalpojumi ir sniegti tikai vienam vai dažiem no minētajiem locekļiem.

Šīs normas piemērošanas jomas ierobežojumu, neiekļaujot atbrīvojumos no pievienotās vērtības nodokļa pakalpojumus, kurus neatkarīgas grupas sniedz saviem locekļiem gadījumos, kad minēto locekļu vajadzības atšķiras, neapstiprina tās mērķis — radīt atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa, lai izvairītos no tā, ka personai, kas piedāvā noteiktus pakalpojumus, ir jāmaksā minētais nodoklis, kad tai ir jāsadarbojas ar citiem profesionāļiem, izmantojot kopīgu struktūru, kas uzņemas veikt darbības, kuras ir vajadzīgas, lai īstenotu minētos pakalpojumus.

Turklāt vajadzība minēto normu interpretēt šauri nevar radīt situāciju, kad katram neatkarīgas grupas loceklim tiek piešķirtas tiesības atņemt citiem šīs grupas locekļiem iespēju izmantot atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa, jebkurā brīdī izlemjot neizmantot kādu pakalpojumu, ko sniedz grupa, kurā sākotnēji ir nolēmis piedalīties minētais loceklis. Šādas tiesības pastāvēšana katram neatkarīgas grupas loceklim neizriet ne no Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkta redakcijas, ne mērķa.

(sal. ar 36., 37. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
Attiecībā uz atbalsta saņēmējiem, kuri ir izbeiguši savu darbību un uz kuriem ir attiecināta kolektīvā procedūra, iepriekš esošā stāvokļa atjaunošana un konkurences izkropļošanas, kuras pamatā it nelikumīgi piešķirtais atbalsts, izskaušana principā var tikt sasniegta, pieprasījumu sarakstā ierakstot pieprasījumu saistībā ar attiecīgā atbalsta atgūšanu. Ja pieprasījumu samaksāt parādus iesniegšanas termiņš ir izbeidzies, valsts iestādēm ir jāīsteno jebkāda procedūra par noilguma atcelšanu — ja šāda procedūra ir un joprojām ir iespējama —, kas ļautu iesniegt šos pieprasījumus pēc termiņa, kurš noteikts šādu pieprasījumu iesniegšanai, izbeigšanās. Attiecībā uz atbalsta saņēmējiem, kuri ir izbeiguši savu darbību un nodevuši savas īpašumtiesības, valsts iestādēm ir jāpārbauda, vai finansiālie īpašumtiesību nodošanas nosacījumi atbilda tirgus nosacījumiem. Ja tas tā ir, atbalsts tika novērtēts par tirgus cenu un iekļauts pirkuma cenā, un līdz ar to pircējs nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ir saņēmis priekšrocību salīdzinājumā ar citiem tirgus dalībniekiem. Pretējā gadījumā nevar noliegt, ka īpašumtiesību saņēmējam var tikt noteikts pienākums atmaksāt attiecīgo atbalstu, ja tiktu konstatēts, ka šis īpašumtiesību saņēmējs patiešām izmanto konkurences priekšrocību, kura ir saistīta ar minētā atbalsta piešķiršanu. Lai pārbaudītu finansiālos īpašumtiesību nodošanas nosacījumus, valsts iestādes tostarp var ņemt vērā īpašumtiesību nodošanas veidu, piemēram, atklātu konkursu, kas tiek uzskatīts par tādu, kurš nodrošina, ka pārdošana ir notikusi tirgus apstākļos, vai arī saistībā ar īpašumtiesību nodošanu eventuāli izdarītu ekspertīzi. Ja īpašumtiesības ir pārņēmuši vairāki dažādi pārņēmēji, nekas neliedz pārbaudīt, vai katra darījuma finansiālie nosacījumi atbilst tirgus apstākļiem. Ja īpašumtiesības tiek nodotas, savstarpēji vienojoties, atbalsta atgūšana no īpašumtiesību saņēmēja nevar būt atkarīga no tā, vai aktā par šī atbalsta nodošanu expressis verbis ir sniegta norāde. Atgūšana var tikt īstenota, ja īpašumtiesību saņēmējam bija jāzina par atbalsta esamību un Komisijas veikto pārbaudes procedūru.

Ņemot vērā iepriekš minēto, dalībvalsts, kas ir atbildētāja procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, nevar sniegt vienīgi vispārīgus un abstraktus apgalvojumus un nepamatoties uz identificētiem īpašiem gadījumiem, kuri ir izskatīti, ņemot vērā jebkādu rīcību, kura faktiski ir tikusi veikta, lai izpildītu Lēmumu.

(sal. ar 56.–63. punktu)
No EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētās daļas, kuru atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatojumam. Apelācijas sūdzība, kas tikai burtiski atkārto vai reproducē pamatus un argumentus, kas iepriekš iesniegti Pirmās instances tiesā, neatbilst prasībām par pamatojuma sniegšanu, kas izriet no šīm normām. Tomēr, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas procesā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus.

No tā izriet, ka pieņemama ir tāda apelācijas sūdzība, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas uz argumentiem, kas jau tika iesniegti prasības atcelt tiesību aktu Pirmās instances tiesā pamatojumam, tomēr tas apstrīd Pirmās instances tiesas sniegto interpretāciju.

(sal. ar 33.–36. punktu)
No Civildienesta noteikumu un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības normām izriet, ka pastāv atšķirības starp palīgdarbinieku, no vienas puses, un ierēdņu un pagaidu darbinieku, no otras puses, administratīvo statusu, darbā pieņemšanas prasībām un nodarbināšanas nosacījumiem. No šīm atšķirībām izriet, ka palīgdarbinieki nav pieņemti darbā, lai Kopienu iestādēs veiktu pastāvīgu darbu. Gluži pretēji — palīgdarbinieka līgumam raksturīgais ir šādas nodarbinātības pagaidu raksturs, jo šo līgumu var izmantot vienīgi, lai īslaicīgi aizstātu kādu vai lai nodrošinātu īslaicīgu vai steidzamu vajadzību radītu, vai skaidri nedefinētu administratīvo uzdevumu izpildi. Tādēļ palīgdarbinieki veido atšķirīgu kategoriju salīdzinājumā ar darbiniekiem, kas atbilst atšķirīgām to iestāžu vajadzībām, kas viņus nodarbina.

(sal. ar 42. un 48. punktu)
Lieta C-310/07

Svenska staten

pret

Anders Holmqvist

(Lunds tingsrätt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Tiesību aktu tuvināšana — Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā — Direktīva 80/987/EEK — 8.a pants — Darbība vairākās dalībvalstīs”

Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Damaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2008. gada 3. jūnijā I ‐ 7873

Tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 16. oktobra spriedums I ‐ 7891

Sprieduma kopsavilkums

Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā – Direktīva 80/987

(Padomes Direktīvas 80/987, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/74, 8.a pants)

Direktīvas 80/987 par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74, 8.a pants ir interpretējams tādējādi, ka, lai vienā dalībvalstī reģistrētu uzņēmumu varētu uzskatīt par tādu, kurš darbojas citas dalībvalsts teritorijā, nav nepieciešams, lai šim uzņēmumam šajā citā valstī būtu filiāle vai stabils uzņēmums. Tomēr šim uzņēmumam stabili no ekonomiskā viedokļa ir jābūt klātesošam šajā pēdējā minētajā valstī, ko raksturo cilvēkresursu esamība, kas tam ļauj tur darboties. Gadījumā, kad transporta uzņēmums ir reģistrēts vienā dalībvalstī, vienkāršs apstāklis, ka darbinieks, ko minētais uzņēmums šajā valstī nodarbina, starp šo pēdējo minēto valsti un citu dalībvalsti veic preču pārvadājumus, neļauj secināt, ka minētais uzņēmums citā dalībvalstī ir stabili klātesošs no ekonomiskā viedokļa.

(sal. ar 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-291/07

Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet

pret

Skatteverket

(Regeringsrätten lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“PVN — Ar nodokli apliekamu darījumu izpildes vieta — Nodokļu piesaiste — Pakalpojuma sniedzējs, kas reģistrēts citā dalībvalstī nekā pakalpojuma saņēmējs — Nodokļa maksātāja statuss — Pakalpojumi, kas tiek sniegti valsts fondam, kurš veic saimniecisku darbību un darbību, kam nav saimnieciska rakstura”

Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2008. gada 17. jūnijā I ‐ 8257

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 6. novembra spriedums I ‐ 8268

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Pakalpojumu sniegšana – Nodokļu piesaistes vietas noteikšana

(Padomes Direktīvas 77/388 9. panta 2. punkta e) apakšpunkts un Padomes Direktīvas 2006/112 56. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

9. panta 2. punkta e) apakšpunkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu 1999/59, kā arī 56. panta 1. punkta c) apakšpunkts Direktīvā 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas nosaka nodokļu piesaistes vietu konsultantu, inženieru, izpētes biroju, juristu, grāmatvežu un citiem līdzīgiem pakalpojumiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, kas pērk konsultāciju pakalpojumus no citā dalībvalstī reģistrēta nodokļa maksātāja un kas veic gan saimniecisku darbību, gan arī darbību, kura neietilpst šo direktīvu piemērošanas jomā, ir jāuzskata par nodokļa maksātāju pat tad, ja minētie pakalpojumi tika izmantoti tikai saistībā ar pēdējo minēto darbību.

Faktiski, šajā pantā nav precizēts, vai tas ir piemērojams ar nosacījumu, ka nodokļa maksātājs, kas pērk pakalpojumu, to dara saistībā ar savu saimniecisko darbību. Tādējādi pretēji citiem Sestās direktīvas noteikumiem, tādiem kā 2. panta 1. punkts un 17. panta 2. punkts, šajā pantā nekādā ziņā nav norādīts, ka tas ir piemērojams saskaņā ar šādu nosacījumu.

Tā kā Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunktā nav skaidri precizēts, ka sniegtie pakalpojumi ir jāizmanto saistībā ar šo pakalpojumu saņēmēja saimniecisko darbību, jāuzskata, ka tas, ka pēdējais minētais šos pakalpojumus izmanto saistībā ar darbību, kura neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā, nerada šķēršļus šī panta piemērošanai.

(sal. ar 28.–33. punktu un rezolutīvo daļu)
Lai arī — tāpat kā Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu 4. panta 2. punktā — tajā pašā ar Direktīvu 97/11 grozītajā direktīvas normā dalībvalstīm piešķirta zināma rīcības brīvība, nosakot, vai Direktīvas 97/11 II pielikumā uzskaitītajās kategorijās ietilpstošs projekts jāpakļauj ietekmes uz vidi novērtējumam, šīs brīvības robežas meklējamas grozītās direktīvas 2. panta 1. punktā paredzētajā pienākumā nodrošināt, lai uz projektiem, kuriem var būt nozīmīga ietekme uz vidi inter alia to rakstura, apmēra vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par to ietekmes novērtējumu. Īstenojot šo rīcības brīvību, dalībvalstīm, lai noteiktu, vai projektiem var būt ietekme uz vidi, jāņem vērā ikviens no šiem kritērijiem.

Šai sakarā — tāpat kā Direktīvā 85/337 — grozītajā direktīvā paredzēts vispārējs projektu vai to izmaiņu ietekmes uz vidi novērtējums. Ja, veicot projekta vai tā izmaiņu ietekmes uz vidi novērtējumu, tiktu ņemta vērā tikai tieša pašu paredzēto darbu ietekme, neņemot vērā ietekmi uz vidi, ko varētu radīt šo darbu rezultātā tapušo objektu lietošana un ekspluatācija, šī pieeja tiktu vienkāršota un pārkāpta.

(sal. ar 38. un 39. punktu)
Kopienu tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un it īpaši pieņemt noteikumus zāļu patēriņa reglamentēšanai ar mērķi nodrošināt to veselības apdrošināšanas sistēmu finansiālo līdzsvaru, kā arī medicīnas pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un īstenošanu.

Valsts tiesību noteikumi, kuros paredzēti nosacījumi, kas slimnīcas struktūrā neietilpstošām aptiekām jāizpilda, lai varētu veikt slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm, un kas neattiecas uz zāļu īpašībām, bet gan tikai uz nosacījumiem, kādos tās var tikt pārdotas, ir uzskatāmi par tādiem, kas attiecas uz tirdzniecības nosacījumiem. Kaut arī šie noteikumi ir vienādi piemērojami visiem attiecīgajiem komersantiem, kas darbojas attiecīgajā dalībvalstī, kurā šie noteikumi ir pieņemti, tie var apgrūtināt un sadārdzināt slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm citās dalībvalstīs, nevis attiecīgajā dalībvalstī reģistrētajām aptiekām tiktāl, ciktāl tie ietver vairākus vienlaicīgi izpildāmus kritērijus, kas de facto paredz zināmu ģeogrāfisko tuvumu starp aptieku, kura piegādā zāles, un slimnīcu, kurai šīs zāles ir paredzētas. Līdz ar to šādi noteikumi var ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību un ir pasākums ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, ko aizliedz EKL 28. pants.

Tomēr tiesiskais regulējums, kas var ierobežot tādu Līgumā garantētu pamatbrīvību kā preču brīvu apriti, var būt pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, ja tas ir piemērots izvirzītā mērķa īstenošanai un nepārsniedz to, kas vajadzīgs tā sasniegšanai. Šajā sakarā, pirmkārt, ar attiecīgajiem noteikumiem ir iespējams sasniegt mērķi nodrošināt drošu un kvalitatīvu attiecīgās dalībvalsts teritorijā izvietoto slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm un līdz ar to — aizsargāt sabiedrības veselību. Otrkārt, ar attiecīgajiem noteikumiem uz ārējo nodrošināšanas ar zālēm sistēmu būtībā tiek attiecinātas tās pašas prasības, kas raksturīgas iekšējai nodrošināšanas ar zālēm sistēmai. Tiktāl, ciktāl līgumam par slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm, kas noslēgts ar citas slimnīcas aptieku vai attiecīgās slimnīcas struktūrā neietilpstošu aptieku, ir piemērojami attiecīgie noteikumi, kuros paredzēti iekšējai nodrošināšanas ar zālēm sistēmai analoģiski nosacījumi, proti, prasība par farmaceitu, kurš, pirmkārt, ir atbildīgs par slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm un, otrkārt, ir viegli un ātri pieejams uz vietas, šie noteikumi nodrošina līdzvērtību un saderību starp visām attiecīgās dalībvalsts slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm sistēmas sastāvdaļām un tādējādi — šīs sistēmas vienotību un līdzsvaru. Līdz ar to šie noteikumi ir vajadzīgi, lai īstenotu mērķi nodrošināt augstu sabiedrības veselības aizsardzības līmeni un nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.

(sal. ar 30., 31., 33.–35., 44., 48., 49., 55.–57. punktu)