ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLOMENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 29. oktobrī ( )

Lieta C‑419/08 P

Trubowest Handel GmbH

un

ViktorMakarov

pret

Eiropas Savienības Padomi

un

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Dempings – Kaitējums, kas nodarīts, pieņemot Regulu (EK) Nr. 2320/97, ar kuru ievieš galīgos antidempinga maksājumus atsevišķu bezšuvju cauruļvadu un cauruļu importam – Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumi





I – Prāvas priekšvēsture, pārsūdzētais spriedums, process un lietas dalībnieku prasījumi

1. Ar šo apelācijas sūdzību TrubowestHandel GmbH un Viktors Makarovs [VictorMakarov] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā TrubowestHandel un Makarov/Padome un Komisija ( ), ar ko tā ir noraidījusi to prasību par zaudējumu atlīdzību, kura pamatota ar EKL 288. panta otro daļu, lai atlīdzinātu kaitējumu, kas tiem nodarīts, jo tika pieņemta Padomes 1997. gada 17. novembra Regula (EK) Nr. 2320/1997, ar ko ievieš galīgos antidempinga maksājumus atsevišķu dzelzs vai neleģētā tērauda bezšuvju cauruļvadu un cauruļu importam, kuru izcelsme ir Ungārijā, Polijā, Krievijā, Čehijas Republikā, Rumānijā un Slovākijas Republikā, ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1189/93 un pārtrauc procedūru attiecībā uz tādu importu, kura izcelsme ir Horvātijas Republikā ( ) (turpmāk tekstā – “galīgā regula”). Šī regula kopš 2004. gada 21. jūlija saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1322/2004 vairs nav piemērojama ( ).

2. Laikā no 1999. gada janvāra līdz 1999. gada oktobrim atbilstoši Vācijas tiesībām nodibinātā sabiedrība TrubowestHandel GmbH (turpmāk tekstā – “Trubowest”) importēja Eiropas Kopienā bezšuvju cauruļvadus un caurules, kuru izcelsme bija Krievijā. Šī sabiedrība, kuras direktors ir V. Makarovs, aizstāja sabiedrību TruboimpexHandel GmbH (turpmāk tekstā – “Truboimpex”), kuras direktors arī bija V. Makarovs.

3. 1999. gada oktobrī AmtsgerichtKleve (Klēves pirmās instances tiesa) (Vācija) izdeva V. Makarova apcietināšanas orderi, jo viņš tika turēts aizdomās, ka nodokļu iestādēm sniedzis nepareizus un nepilnīgus datus par svarīgiem ar nodokļiem saistītiem faktiem, kas viņam lielā mērā bija ļāvis izvairīties no ievedmuitas nodokļiem. Apcietināšanas orderī īpaši bija norādīts, ka par Truboimpex un Trubowest importētajiem Krievijas izcelsmes cauruļvadiem un caurulēm bijušas iesniegtas nepatiesas deklarācijas, lai apietu galīgās regulas noteikumus.

4. Atbilstoši šim apcietināšanas orderim V. Makarovs no 1999. gada 27. oktobra līdz 12. novembrim tika turēts apcietinājumā, bet pēc atbrīvošanas no apcietinājuma viņam tika piemēroti ierobežojoši pasākumi pārvietošanās brīvībai.

5. 1999. gada oktobra beigās Vācijas muitas iestādes Trubowest un V. Makarovam nosūtīja paziņojumus par nodokļa vēlāku piedziņu, lai saņemtu antidempinga maksājumus par importu, ko Truboimpex un Trubowest veikušas laika posmā no 1997. gada decembra līdz 1999. gada oktobrim. Vācijas muitas iestādes būtībā uzskata, ka prasītāju imports nepamatoti nebija klasificēts ar Kopienas nomenklatūras kodiem, kas attiecas uz bezšuvju cauruļvadiem un caurulēm, uz kurām attiecas galīgā regula.

6. Vācijas muitas iestādes uzskata, ka tādējādi Truboimpex un Trubowest nesamaksāto antidempinga maksājumu parāds bija attiecīgi EUR 1 575 181,86 un EUR 729 538,78, t.i., pavisam EUR 2 304 720,64. Turklāt V. Makarovs kā Truboimpex un Trubowest direktors bija atbildīgs par abu šo sabiedrību parādu kopējās summas samaksu.

7. 1999. gada novembrī prasītāji atbilstoši Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (turpmāk tekstā – “KMK”) ( ) 243. pantam un piemērojamajām valsts tiesībām apstrīdēja tiem nosūtītos paziņojumus par antidempinga maksājumu vēlāku piedziņu.

8. Pēc tam, kad FinanzgerichtDüsseldorf (Diseldorfas Finanšu tiesa) bija noraidījusi to lūgumu atcelt paziņojumus par maksājumu piedziņu, prasītāji iesniedza savus prasījumus HauptzollamtDuisburg (Dīsburgas Galvenā muitas pārvalde), saskaņā ar kuriem tie būtībā apgalvo, ka Vācijas muitas iestādes nepamatoti bija uzskatījušas, ka to veiktais imports ietilpst galīgās regulas piemērošanas jomā.

9. 2002. gada 14. novembrī LandgerichtKleve (Klēves apgabaltiesa) apturēja pret V. Makarovu uzsākto kriminālprocesu līdz būs zināms pret viņu uzsāktās ar nodokļiem saistītās procedūras iznākums.

10. 2004. gada 16. jūlijā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 1322/2004, paredzot, ka galīgā regula no 2004. gada 21. jūlija vairs nav piemērojama.

11. 2004. gada 15. decembrī prasītāji noslēdza vienošanos ar HauptzollamtDuisburg, izbeidzot to strīdu ar Vācijas muitas iestādēm.

12. Saskaņā ar šo vienošanos bija paredzēts, pirmkārt, ka paziņojumi par maksājumiem un paziņojumi par atbildību saistībā ar antidempinga maksājumiem EUR 2 304 734,45 apmērā tiks nokārtoti, kopumā samaksājot EUR 460 000, otrkārt, ka vienošanās parakstīšanas rezultātā nekavējoties tiks apstādināti jebkādi izpildes pasākumi, kas uzsākti pret Trubowest un V. Makarovu, un, treškārt, ka pēdējie minētie atsakās celt jaunas prasības pret muitas pārvaldi, piemēram, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību saistībā ar vienošanās tekstā izklāstītajiem faktiem, un celt citas prasības tiesā pret muitas pārvaldi, izņemot šāda veida prasības pret trešām personām, it īpaši prasības par zaudējumu atlīdzību pret Eiropas Kopienu Komisiju un Eiropas Savienības Padomi saskaņā ar EKL 288. pantu. Vienošanās tekstā būtībā bija arī norādīts, ka faktu izklāstā nav ticis risināts strīds starp pusēm par to, kādas tērauda caurules ietilpst vai neietilpst galīgās regulas piemērošanas jomā.

13. 2005. gada maijā kriminālprocess pret V. Makarovu tika pabeigts ar nosacījumu, ka viņš samaksās naudas sodu EUR 18 000.

14. Savā prasībā par zaudējumu atlīdzību, kas iesniegta Pirmās instances tiesā, prasītāji ir lūguši, lai Kopiena atlīdzina zaudējumus, kas ciesti tāpēc, ka tikuši veikti ar galīgo regulu ieviestie galīgie antidempinga pasākumi, izmaksājot:

– EUR 118 058,46 Trubowest kā zaudējumu atlīdzību, kam pieskaitīti likumiskie procenti par šo summu atbilstoši likmei 8 % gadā; šī summa atbilstot summai, ko Trubowest faktiski samaksājusi atbilstoši dažādiem paziņojumiem par antidempinga maksājumu piedziņu, kurus izdevušas Vācijas muitas iestādes attiecībā uz prasītājiem, un veidojot Trubowest zaudēto peļņu;

– EUR 397 916,91 V. Makarovam kā zaudējumu atlīdzību, kam pieskaitīti likumiskie procenti par šo summu atbilstoši likmei 8 % gadā; EUR 277 939,37 no šīs summas atbilstot kopējai summai, ko V. Makarovs esot faktiski samaksājis atbilstoši dažādiem paziņojumiem par antidempinga maksājumu piedziņu, EUR 63 448,54 no šīs summas – algai, ko Trubowest nav izmaksājusi V. Makarovam, sākot no 1999. gada 27. oktobra, un EUR 56 529 no šīs summas – izdevumiem par advokāta pakalpojumiem, kas radušies procedūrās, kuras pret tiem ierosinājušas Vācijas muitas iestādes;

– EUR 128 000 Trubowest kā zaudēto peļņu par laika posmu no 2000. līdz 2004. gadam, kam pieskaitīti likumiskie procenti par šo summu atbilstoši likmei 8 % gadā, vai, pakārtoti, summu, kas izmaksāta Trubowest kā zaudējumu atlīdzība, par ko lietas dalībniekiem jāvienojas pēc Pirmās instances tiesas starpsprieduma;

– EUR 150 000 Makarovam, lai atlīdzinātu viņam radīto morālo kaitējumu, kam pieskaitīti likumiskie procenti par šo summu atbilstoši likmei 8 % gadā.

15. Savā spriedumā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, ir noraidījusi savu kompetenci izskatīt prasītāju prasības par zaudējumu atlīdzību, kas attiecas uz summām EUR 118 058,46 un EUR 277 939,37, kuras ir pieprasījuši attiecīgi Trubowest un V. Makarovs, lai tiem atlīdzinātu samaksātos antidempinga maksājumus, kā arī uz summu EUR 56 529, kas atbilst izdevumiem par advokāta pakalpojumiem, kuri V. Makarovam radušies saistībā ar procedūru Vācijas muitas iestādēs. Attiecībā uz divām pirmajām summām Pirmās instances tiesa būtībā uzskatīja, ka šādas prasības ietilpst valsts tiesu ekskluzīvajā kompetencē atbilstoši procedūrām, kas ieviestas ar KMK (pārsūdzētā sprieduma 42.–74. punkts). Attiecībā uz trešo summu Pirmās instances tiesa atzina, ka par advokāta pakalpojumiem radušos izdevumu atlīdzināšana bija saistīta ar pamata prāvu starp prasītājiem un Vācijas muitas iestādēm, kas ietilpa tikai valsts tiesu kompetencē. Pirmās instances tiesa uzskata, ka tādējādi arī prasība par šo summu neietilpa Kopienu tiesu kompetencē (pārsūdzētā sprieduma 77.–81. punkts). Līdz ar to Pirmās instances tiesa visas šīs prasības atzina par nepieņemamām (attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 73., 74. un 82. punkts).

16. Otrkārt, pārbaudot tikai to Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas attiecas uz tiešas cēloņsakarības esamību starp norādīto prettiesiskumu un iespējamo kaitējumu, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka saistībā ar prasībām atlīdzināt Trubowest zaudēto peļņu EUR 128 000 apmērā un V. Makarovam neizmaksāto algu EUR 63 448,54 apmērā, kā arī saistībā ar prasību atlīdzināt V. Makarovam nodarīto morālo kaitējumu EUR 150 000 apmērā, norādītie zaudējumi pietiekami tieši neizriet no norādītā prettiesiskuma.

17. Konkrētāk, pirmkārt, aplūkojot gadījumu, kad galīgā regula neattiecās uz prasītāju importu un kad prasītāji nebija pieļāvuši kļūdu sava importa klasificēšanā, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šādā gadījumā Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība nevarētu iestāties, jo norādītos zaudējumus ir radījušas tikai Vācijas muitas un tiesību aizsardzības iestādes, nevis Padomes un Komisijas iespējami nepareiza rīcība (pārsūdzētā sprieduma 108.–115. punkts).

18. Otrkārt, aplūkojot gadījumu, kad galīgā regula attiecās uz prasītāju importu un kad pēdējie minēti līdz ar to bija nepareizi klasificējuši savu importu, Pirmās instances tiesa atzina, ka šādā gadījumā bija jāsecina, ka izšķirošais norādīto zaudējumu rašanās iemesls ir pašu prasītāju rīcība (pārsūdzētā sprieduma 116.–121. punkts). Katrā ziņā pat tad, ja pieņem, ka Padomes un Komisijas nepareizo rīcību varētu uzskatīt par tādu, kas sekmējusi minēto zaudējumu rašanos, cēloņsakarību, kā uzskata Pirmās instances tiesa, izjauc prasītāju nepietiekama rūpība, lai novērstu minēto zaudējumu rašanos, jo tie nebija lūguši sniegt saistošu informāciju par KMK 12. pantā paredzētajiem tarifiem (pārsūdzētā sprieduma 122.–133. punkts).

19. Līdz ar to Pirmās instances tiesa būtībā noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību daļēji kā nepieņemamu un daļēji kā nepamatotu.

20. Šajos apstākļos ar Tiesas kancelejā 2008. gada 23. septembrī iesniegtu aktu prasītāji iesniedza šo apelācijas sūdzību, lūdzot Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, apmierināt prasības par zaudējumu atlīdzību, kas izvirzītas pirmajā instancē, vai, pakārtoti, nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai un piespriest Padomei un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesvedībā.

21. Savos attiecīgajos atbildes rakstos Padome un Komisija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

22. 2009. gada 16. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti prasītāju, Padomes un Komisijas mutvārdu paskaidrojumi.

II – Juridiskā analīze

A – Ievada piezīmes

23. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam prasītāji norāda divus pamatus. Pirmais pamats ir pamatots ar kļūdām tiesību piemērošanā, ko Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi, interpretējot un piemērojot Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumus. Otrais pamats ir pamatots ar Pirmās instances tiesas pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā ir noliegusi savu kompetenci izskatīt prasības atlīdzināt prasītāju samaksātos antidempinga maksājumus un papildu prasības.

24. Tāpat kā Padome un Komisija es uzskatu, ka abi apelācijas sūdzībā norādītie pamati ir jāizskata apgrieztā secībā. Tā kā otrais apelācijas sūdzības pamats ir saistīts ar Pirmās instances tiesas kompetenci izskatīt atsevišķas prasības par zaudējumu atlīdzību, tas noteikti ir jāizskata pirms pirmā pamata, kurā ir kritizēts Pirmās instances tiesas veiktais vērtējums pēc būtības. Turklāt nosacījumu, kas saistīts ar tiešu cēloņsakarību starp prasītājas norādīto prettiesiskumu un zaudējumiem, Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi tikai saistībā ar lūgumiem, ko tā atzinusi par pieņemamiem. Ja otrais pamats būtu jānoraida, kā es to piedāvāju turpmākajā izklāstā, pirmā pamata pārbaude būtu jāveic tikai saistībā ar prasībām par zaudējumu atlīdzību, ko pati Pirmās instances tiesa uzskatīja par pieņemamām.

B – Par otro apelācijas sūdzības pamatu, kas pamatots ar kļūdu tiesību piemērošanā, kura saistīta ar Pirmās instances tiesas kompetences neesamību izskatīt prasības atlīdzināt prasītāju samaksātos antidempinga maksājumus un papildu prasības

1) Lietas dalībnieku argumenti

25. Pirmkārt, prasītāji apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noliedzot savu kompetenci izskatīt lietu par kaitējuma atlīdzināšanu, kas pastāv pēc vienošanās ar Vācijas muitas iestādēm. Pirmās instances tiesas pieejas rezultātā prasītāji zaudēja tiesības uz atlīdzību, jo bija noslēguši vienošanos, kuras iespējamību paredz valsts tiesības. Prasītāji uzskata, ka līdzīgi kā situācijā, kurā, tā kā saskaņā ar valsts tiesībām nav pieejams neviens tiesību aizsardzības līdzeklis, prasību par zaudējumu atlīdzību var iesniegt Kopienu tiesā tad, ja valsts tiesību aizsardzības līdzekļi ir izmantoti un izsmelti, šīs tiesas kompetencē ir arī izskatīt lietas par zaudējumu atlīdzību, kas saistītas ar Kopienas atbildību. Prasītājus nevar sodīt, izmantojot tiesības noslēgt vienošanos, un liegt tiem efektīvu aizsardzību tiesā. Tie, atsaucoties uz spriedumu lietā KrohnImport‑Export/Komisija ( ), uzskata, ka pat saistībā ar prasībām atlīdzināt antidempinga maksājumus prasības Kopienu tiesās var iesniegt, ja ir izmantoti valsts tiesību aizsardzības līdzekļi un ja Kopienu iestādes ir vainojamas par nepareizu rīcību.

26. Otrkārt, prasītāji pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir sagrozījusi faktus un pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 68. punktā atzīstot, ka tie nav snieguši nekādus pierādījumus, lai pamatotu savus apgalvojumus, ka, pirmkārt, Kopienai un Krievijas iestādēm un, otrkārt, pret V. Makarovu ierosinātajiem kriminālprocesiem bija būtiska nozīme lēmumā noslēgt vienošanos ar Vācijas muitas iestādēm.

27. Padome un Komisija piedāvā noraidīt šo apelācijas sūdzības pamatu. Tās uzskata, kā Pirmās instances tiesa ir pamatoti atzinusi, ka, tā kā antidempinga maksājumus iekasē valsts muitas iestādes, tikai valsts tiesu kompetencē ir izdot rīkojumu atlīdzināt maksājumus, kas nepamatoti iekasēti, pamatojoties uz Kopienu tiesību normām. Kopienu tiesu kompetence, kā uzskata Komisija, attiecas tikai uz iespējamu kaitējumu, kas ir kaut kas vairāk nekā tikai prettiesiski iekasēto maksājumu atlīdzināšana. Turklāt Komisija uzskata, ka prasītāju argumentācija neesot pretrunā Pirmās instances tiesas vērtējumam.

28. Padome piebilst, ka ar Vācijas muitas iestādēm noslēgtā vienošanās nevar radīt Kopienu tiesas kompetenci, atrunājoties ar to, ka šī vienošanās nenovērsa norādīto kaitējumu, kas esot radies antidempinga maksājumu samaksas un izdevumu par advokāta pakalpojumiem segšanas rezultātā. Vienošanās neko nemainīja situācijā, kādā atradās prasītāji, runājot par iespēju pieprasīt atmaksāt samaksātos antidempinga maksājumus un radušos tiesāšanās izdevumus kā zaudējumus, kas paredzēti EKL 288. pantā. Prasītāji nevarēja tos pieprasīt pirms vienošanās noslēgšanas un nevarēja to darīt arī pēc tam. Padome uzskata, ka noslēgtās vienošanās vienīgās (normālās) sekas bija to valsts tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana, kas bija prasītāju rīcībā, lai atgūtu samaksātos maksājumus.

29. Padome un Komisija noraida iepriekš minētā sprieduma lietā KrohnImport‑Export/Komisija interpretāciju, ko, kā šķiet, sniedz prasītāji. Pirmkārt, Padome uzskata, ka minētajā spriedumā nav sniegta atbilde par to, ko var saņemt kā atlīdzību, ja prasība ir iesniegta saskaņā ar EKL 288. pantu, un, otrkārt, Komisija uzskata, ka no minētā sprieduma nevar secināt, ka pietiktu izmantot valsts tiesību aizsardzības līdzekļus, lai pastāvētu Kopienu tiesas kompetence.

30. Visbeidzot, arguments par iespējamu faktu un pierādījumu sagrozīšanu Pirmās instances tiesā ir vai nu nepieņemams, jo apelācijas sūdzībā nav norādītas šīs sagrozīšanas juridiskās sekas, vai arī nenozīmīgs, jo Pirmās instances tiesas kompetencē nav izskatīt prasību, kas attiecas uz samaksātajiem antidempinga maksājumiem. Katrā ziņā Padome un Komisija uzskata, ka norādītā sagrozīšana ir nepamatota, jo prasītāju iesniegtie dokumenti Pirmās instances tiesā nepierāda, ka uz tiem tika izdarīts spiediens, lai noslēgtu vienošanos ar Vācijas muitas iestādēm, vai tiem nebija citas izvēles kā noslēgt minēto vienošanos.

2) Vērtējums

31. Vispirms ir jānorāda, ka prasītāji apelācijas sūdzībā neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 47. un 80. punktā izdarīto kvalifikāciju, saskaņā ar kuru to prasības par zaudējumu atlīdzību, ko Pirmās instances tiesa atzinusi par nepieņemamām, ir uzskatāmas, pirmkārt, par lūgumiem atlīdzināt antidempinga maksājumus, ko tie samaksājuši Vācijas muitas iestādēm, un, otrkārt, minētos lūgumus papildinošu lūgumu atlīdzināt ar advokāta pakalpojumiem saistītos izdevumus, kas radušie valsts mērogā.

32. Tādējādi, tā kā prasītāji nav norādījuši nekādu argumentāciju, kas būtu atbilstoša, lai atspēkotu ar advokāta pakalpojumiem saistīto izdevumu, kas radušies strīdā valsts tiesā par antidempinga maksājumu atlīdzināšanu, papildu raksturu, apelācijas sūdzības otrā pamata pārbaudi var ierobežot ar Pirmās instances tiesas novērtējumu, kas attiecas uz tās kompetences neesamību izskatīt prasību atmaksāt antidempinga maksājumus, un līdz ar to saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu ar pēdējās minētās prasības nepieņemamību.

33. Prasītāji neapstrīd arī pārsūdzētā sprieduma 42. punktā konstatēto KMK noteikumu piemērojamību, it īpaši to, kas reglamentē “muitas nodokļa atmaksāšanu un atlaišanu”, kā arī “pārsūdzēšanu”, iesniedzot prasības atmaksāt samaksātos antidempinga maksājumus. Turklāt ir jānorāda, ka šo KMK noteikumu, proti, KMK 236. un 243. panta piemērojamība prasībām atmaksāt importētāja samaksātos antidempinga maksājumus, izriet jau no sprieduma lietā IkeaWholesale ( ).

34. Kā Pirmās instances tiesa to pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 43. punktā, sekundārajās Kopienu tiesībās – šajā gadījumā KMK – ievedmuitas nodokļu parādniekam, kurš uzskata, ka muitas iestādes tam šādus nodokļus ir uzlikušas nepamatoti, skaidri ir paredzēts tiesību aizsardzības līdzeklis, proti, šis aizsardzības līdzeklis ir izmantojams valsts līmenī saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts atbilstoši KMK 243.–246. pantā noteiktajiem principiem izveidotu pārsūdzības procedūru.

35. Līdz ar to, kā tas izriet arī no judikatūras, tā kā prasības par zaudējumu atlīdzību pārklājas ar prasību atlīdzināt summu, kas valsts iestādēm samaksāta nepamatoti, īstenojot Kopienu tiesības vai Kopienu vārdā, ieinteresētajai personai jāvēršas kompetentajās valsts tiesās, lai tās varētu lemt par šādas prasības pamatotību ( ).

36. Šajā kontekstā gadījumā, ja privātpersona uzskata, ka viņai ir kaitēts, piemērojot Kopienu normatīvu aktu, ko viņa uzskata par prettiesisku, tai, ja akta īstenošana ir uzticēta valsts iestādēm, ir iespēja šīs īstenošanas gadījumā apstrīdēt akta spēkā esamību valsts tiesā, ceļot prasību pret valsts iestādi. Šī tiesa EKL 234. pantā paredzētajos apstākļos var vērsties vai pat tai jāvēršas Tiesā ar jautājumu par attiecīgā Kopienu tiesību akta spēkā esamību ( ).

37. Neapstrīdot šīs judikatūras pamatotību, uz ko būtībā ir atsaukusies arī Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 43., 44. un 57. punktā, prasītāji galvenokārt pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā uzskatīja, ka tās kompetencē nav izskatīt to prasību par zaudējumu atlīdzību, kas attiecas uz antidempinga maksājumu samaksu, kaut arī tiesību aizsardzības līdzekļi ir izmantoti (un izsmelti), tomēr nesaņemot pilnīgu zaudējumu atlīdzību par kaitējumu, kas tām nodarīts Kopienas prettiesiskas rīcības rezultātā.

38. Citiem vārdiem sakot, prasītāji, šķiet, apgalvo, ka, tā kā vienošanās rezultātā, ko tie noslēguši ar Vācijas muitas iestādēm un kā rezultātā tika izsmelti valsts tiesību aizsardzības līdzekļi, tiem tomēr radās daļa no kaitējuma nepamatotu antidempinga maksājumu dēļ (apmēram EUR 460 000), tiem būtu jābūt tiesībām Kopienu tiesās prasīt atlīdzināt šo summu, kas izriet no Kopienu iestāžu nepareizas rīcības, jo šīm tiesām būtu jāizmanto sava subsidiārā kompetence šādā gadījumā.

39. Ir skaidrs, ka spriedumā apvienotajās lietās Kampffmeyer u.c./Komisija ( ) Tiesa prasības par zaudējumu atlīdzināšanu, kas, kā šķiet, pārklājas ar lūgumu atlīdzināt summas, kuras nepamatoti izmaksātas valsts iestādēm, kas atbildīgas par Kopienu tiesiskā regulējuma īstenošanu, izskatīšanu ir padarījusi atkarīgu no iepriekšējas valsts tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšanas, lai var pārbaudīt, vai norādītos zaudējumus nevar vispirms atlīdzināt, izmantojot šo atlīdzināšanas veidu ( ).

40. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa savu argumentāciju ir pamatojusi nevis ar valsts tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšanu pirms prasītāju vēršanās tajā, bet uz valsts tiesu ekskluzīvo kompetenci lemt par prasībām par samaksāto antidempinga maksājumu atgūšanu, kā tas ir apstiprināts it īpaši pārsūdzētā sprieduma 48. un 71. punktā.

41. Šī pieeja ir apstiprināta arī Tiesas judikatūrā, it īpaši spriedumos lietā Roquettefrères/Komisija ( ) un lietā Vreugdenhil/Komisija ( ), no kuriem pēdējais daudz ir citēts pārsūdzētajā spriedumā.

42. Tā kā nosacījums par valsts tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšanu ir nosacījums prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamībai Kopienu tiesā, pārsūdzētajā spriedumā daļēji ir noraidīta prasītāju prasība par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz argumentāciju par Pirmās instances tiesas kompetences neesamību izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pārklājas ar lūgumu atlīdzināt nepamatoti samaksātos antidempinga maksājumus. Kā jau tika norādīts, Pirmās instances tiesa tomēr pabeidza šo argumentāciju, kas pamatota ar tās kompetences neesamību, pārsūdzētā sprieduma 73., 74. un 82. punktā atzīstot prasību par “nepieņemamu”, jo tajā bija lūgts atlīdzināt nepamatoti samaksātos antidempinga maksājumus.

43. Vispārīgāk šī pieeja varētu šķist pārāk stingra, jo tā, kā tas ir izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 71. punktā, nozīmē, ka Pirmās instances tiesa centās noliegt savu kompetenci izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pārklājas ar lūgumu atlīdzināt nepamatoti samaksātos antidempinga maksājumus, “pat ja pieņem, ka par prasītāju norādīto kļūdu atbildīga ir Kopiena”.

44. Minētā pieeja, šķiet, arī nozīmē, ka Pirmās instances tiesa neatzītu savu kompetenci arī tad, ja valsts tiesību aizsardzības līdzekļi būtu izsmelti, un ka lūguma iesniedzējs valsts tiesās kaut kāda iemesla dēļ nav ieguvis pilnīgu atlīdzību par maksājumu samaksas rezultātā nodarīto kaitējumu, pat ja šis kaitējums izrietētu no Kopienu iestāžu nepareizas rīcības. Šāds turklāt ir prasītāju izteiktais pārmetums, kam ir zināma nozīme, ja atceras, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Vreugdenhil/Komisija Tiesa pārbaudīja, vai minētajā lietā attiecīgais uzņēmums valsts tiesās faktiski bija panācis pilnīgu to summu atlīdzināšanu, kuras nepamatoti samaksātas valsts iestādēm ( ), kas tādējādi ļauj domāt, ka Tiesa varēja sevi atzīt par kompetentu izskatīt prasību par atlīdzināšanu gadījumā, kad Vreugdenhil nebija saņēmis pilnīgu atlīdzību valsts tiesās.

45. Kaut arī dažas pārsūdzētajā spriedumā paustās argumentācijas daļas var likt šaubīties par secinājumiem, ko Pirmās instances tiesa izdarīs gadījumā, kas līdzīgs iepriekšējā punktā aprakstītajiem apstākļiem, tomēr šajā lietā prasītāju argumentācijai, man šķiet, nevar piekrist, jo Pirmās instances tiesa varēja tikai konstatēt to lūguma atlīdzināt nepamatoti samaksātos antidempinga maksājumus nepieņemamību.

46. Pirmkārt, prasītāju argumentācija ir pamatota ar kritiku, kas nav pieņemama apelācijas tiesvedībā un kas attiecas uz Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu, saskaņā ar kuru vienošanās noslēgšana starp prasītājiem un Vācijas muitas iestādēm bija izbeigusi prasības, kas celtas valsts mērogā, turklāt prasītāji neatsaucas uz to, ka Pirmās instances tiesa šajā sakarā būtu sagrozījusi pierādījumus ( ).

47. Otrkārt, manuprāt, Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā nav konstatējusi, ka ar attiecīgo vienošanos prasītāji bija izsmēluši valsts tiesību aizsardzības līdzekļus Tiesas judikatūras nozīmē.

48. Šīs judikatūras nozīmē valsts tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana nozīmē “piemērojamajās valsts tiesībās paredzēto līdzekļu izsmelšanu gan administratīvās iestādēs, gan tiesā” ( ), lai panāktu, ka tiek atlīdzinātas nepamatoti samaksātās summas. Tā kā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā ir novērtējusi, ka ar attiecīgo vienošanos prasītāji bija atteikušies no tā, ka valsts tiesas lemj par to lūgumu atlīdzināt to samaksātos antidempinga maksājumus, prasītājiem līdz ar to nav pamata apgalvot, ka tie ir izpildījuši nosacījumu par visu piemērojamajās valsts tiesībās paredzēto līdzekļu izmantošanu administratīvajās iestādēs un tiesās Tiesas judikatūras nozīmē.

49. Treškārt, pretēji tam, ko norāda prasītāji, vienošanās noslēgšana ar Vācijas muitas iestādēm nekādā ziņā nav salīdzināma ar situāciju, kad valsts tiesībās nav paredzēts neviens valsts tiesību aizsardzības līdzeklis, jo tieši ar minēto vienošanos tika izmantots pēdējais valsts tiesību aizsardzības līdzeklis, kas paredzēts KMK un kura mērķis ir nepamatoti samaksāto antidempinga maksājumu atgūšana.

50. Šajā sakarā prasītājiem nav pamata atsaukties uz iepriekš minēto spriedumu lietā KrohnImport‑Export/Komisija, jo, ņemot vērā minētās lietas rašanās faktus, Tiesa nepiemēroja nosacījumu par valsts tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšanu, kas ir priekšnosacījums prasības par atlīdzināšanu pieņemamībai Kopienu tiesā, jo ar šiem tiesību aizsardzības līdzekļiem nevarēja panākt norādīto zaudējumu atlīdzināšanu ( ). Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 64.–67. punktā atzīstot, ka KMK paredzētie valsts tiesību aizsardzības līdzekļi bija atbilstoši, lai efektīvi nodrošinātu prasītāju pieprasīto antidempinga maksājumu atlīdzināšanu.

51. Ceturtkārt, manuprāt, nepastāv arī pārsūdzētā sprieduma 68. punktā pārbaudīto faktu un pierādījumu sagrozīšana.

52. Es atgādinu, ka pārsūdzētā sprieduma 68. punktā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi prasītāju argumentu, ka, noslēdzot vienošanos ar Vācijas muitas iestādēm, tie nav labprātīgi izmantojuši pēdējo pieejamo valsts tiesību aizsardzības līdzekli, bet bija spiesti to darīt Kopienu un Krievijas iestāžu izdarītā spiediena dēļ, norādot:

“[..]. Vispirms šajā sakarā ir jāsecina, ka prasītāji nav iesnieguši nevienu pierādījumu, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka Kopiena vai Krievijas iestādes uz tiem izdarījušas spiedienu, lai noslēgtu vienošanos, vai arī ka uz tiem izdarītais spiediens bija tāds, ka tie bija spiesti noslēgt vienošanos. Prasītāji sava apgalvojuma pamatojumam ir iesnieguši tikai vēstules, ar kurām apmainījušās Krievijas, Kopienu un Vācijas iestādes un kurās būtībā ir izskatīti jautājumi par cauruļvadu un cauruļu importa klasifikāciju, un no tām neizriet, ka minētās iestādes jebkādā veidā bija piespiedušas prasītājus izbeigt uzsāktās valsts procedūras. Turklāt arī jānorāda, ka prasītāji katrā ziņā, šķiet, nonāk pretrunās šajā sakarā, jo tie atsaucas uz to, ka paši centās noslēgt vienošanos, lai minimizētu savus zaudējumus. Prasītāji šajā sakarā norāda, ka “[Trubowest] beidzot ir izdevies ar vienošanās palīdzību mazināt zaudējumus, jo tā vietā, lai maksātu visas summas, kas izriet no paziņojumiem par nodokļiem, kuri izdoti pēc maksājumu nesamaksāšanas, tā piekrita maksāt mazāku summu, kas joprojām ir diezgan liela”. Visbeidzot, ir jāsecina, ka prasītāji nav iesnieguši nevienu pierādījumu tam, ka kriminālprocess pret V. Makarovu tiem nedeva citu iespēju kā noslēgt vienošanos vai arī ka minētais kriminālprocess bija acīmredzami ļaunprātīgs.”

53. Kaut arī saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pirmās instances tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšana ir jāpārbauda Tiesai, izskatot apelācijas sūdzību, ir jāatgādina, ka šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, no jauna neizvērtējot faktus un pierādījumus ( ), un ka tas ir jāpierāda tam, kas uz to atsaucas ( ). Turklāt no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir jānorāda juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma pamatojumam ( ).

54. Prasītāju apelācijas sūdzība, manuprāt, neatbilst šiem nosacījumiem. Apelācijas sūdzībā nekādā veidā nav norādīts, kurus tieši pierādījumus, ko prasītāji iesnieguši Pirmās instances tiesā, tā sagrozījusi un kuri pamato to izvirzīto apgalvojumu. Turklāt, nesniedzot sīkākus paskaidrojumus un tikai atsaucoties uz savas Pirmās instances tiesā iesniegtās replikas pielikumiem, prasītāji patiesībā lūdz Tiesu no jauna novērtēt šo pielikumu saturu, kas neietilpst tās kompetencē apelācijas tiesvedībā.

55. Katrā ziņā fakts, ka no minēto pielikumu satura izriet, ka Kopienas un Krievijas iestādes bija informētas par strīdu starp prasītājiem un Vācijas muitas iestādēm, kas attiecas uz cauruļvadu un cauruļu importa klasifikāciju, nekādā veidā nepierāda, ka Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi pierādījumus, atzīstot, ka šie dokumenti nekādā veidā nepierāda, ka prasītāji jebkādā veidā bijuši spiesti izbeigt uzsāktās valsts procedūras, noslēdzot attiecīgo vienošanos.

56. Turklāt, kā to pamatoti ir norādījusi Padome savā atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, jānoraida arī prasītāju apgalvojums par iespējamu to pierādījumu sagrozīšanu, kas attiecas uz to, kā kriminālprocesi pret V. Makarovu ietekmējuši vienošanās noslēgšanu ar Vācijas muitas iestādēm. Apelācijas sūdzības 7. pielikums, kurā ir iekļauts LandgerichtKleve lēmums pārtraukt kriminālprocesus, ko tā pieņēmusi 2002. gada novembrī, proti, divus gadus pirms attiecīgās vienošanās noslēgšanas, nepierāda, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, atzīstot, ka prasītāji nebija iesnieguši vajadzīgos pierādījumus, kas pierādītu, ka kriminālprocesa dēļ V. Makarovam nebija citas iespējas kā noslēgt šo vienošanos.

57. Visu šo apsvērumu dēļ es iesaku apelācijas sūdzības otro pamatu noraidīt.

C – Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu, kas pamatots ar kļūdām tiesību piemērošanā, kuras saistītas ar Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu interpretāciju un piemērošanu

58. Šis apelācijas sūdzības pamats ir iedalīts divās daļās. Pirmā daļa attiecas uz nepareizu Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu interpretāciju. Otrā ir saistīta ar nepareizu nosacījuma, kas attiecas uz tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp iespējamo galīgās regulas prettiesiskumu un norādīto kaitējumu, piemērošanu.

1) Par apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz nepareizu Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu interpretāciju

a) Lietas dalībnieku argumenti

59. Savā apelācijas sūdzībā prasītāji apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Pirmās instances tiesa pirms cēloņsakarības pārbaudes nav novērtējusi norādīto prettiesisko rīcību. Tiesas sēdē prasītāji šo iebildumu formulēja mazliet citādāk, apgalvojot, ka tad, ja Kopienu tiesa pārbauda cēloņsakarības esamību vai neesamību vai šīs cēloņsakarības pārtraukumu, tā nevar atturēties pārbaudīt, kādā juridiskajā kontekstā iekļaujas šī cēloņsakarība, it īpaši nepareiza rīcība, ar kuru tā ir saistīta.

60. Padome un Komisija uzskata, ka saskaņā ar judikatūru Pirmās instances tiesai nebija pienākuma lemt par visiem Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem, ja kāds no tiem nav izpildīts. Nepastāv princips, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesai būtu pienākums lemt par prettiesiskumu pirms pārbaudīt, vai pastāv cēloņsakarība starp šo prettiesiskumu un norādīto kaitējumu.

b) Vērtējums

61. Ņemot vērā Tiesas judikatūru, prasītāju argumentācijai, kas izvirzīta apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmās daļas pamatojumam, nevar piekrist.

62. Jāatgādina, ka Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās ir atkarīga no trīs nosacījumu izpildes, proti, iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskuma, norādīto zaudējumu esamības un cēloņsakarības starp rīcību un norādīto kaitējumu esamības ( ).

63. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šiem nosacījumiem ir jābūt izpildītiem kumulatīvi, kas pamato to, ka tad, ja viens no tiem nav izpildīts, prasība par zaudējumu atlīdzību ir jānoraida, nepārbaudot pārējos nosacījumus ( ).

64. Turklāt, kā prasītāji to atzīst apelācijas sūdzības 5. punktā, Kopienu tiesai nav pienākuma kādas iestādes atbildības iestāšanās nosacījumus pārbaudīt noteiktā kārtībā ( ).

65. Šis apsvērums ir piemērojams arī, pārbaudot nosacījumu, kas attiecas uz cēloņsakarību starp iespējami prettiesisku rīcību un norādīto kaitējumu.

66. Šajā sakarā ir svarīgi norādīt, ka Tiesa turklāt jau ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas pieeju, saskaņā ar kuru nepastāv nekāda vajadzība tiesai prioritāri pārbaudīt, vai iestāde nav pieļāvusi kļūdu, ja pirmās instances tiesa uzskata, ka lietā, ko tā izskata, viens no diviem pārējiem nosacījumiem nav izpildīts ( ).

67. Šajā gadījumā, tā kā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka nosacījums, kas attiecas uz cēloņsakarību starp nepareizo rīcību un iespējamo kaitējumu, nebija izpildīts, tai nekādā ziņā nebija pienākuma lemt par to, vai iestādes ir pieļāvušas kļūdu, pieņemot galīgo regulu, vai par to, vai pastāv kaitējums, kas, iespējams, nodarīts prasītājiem. Tādējādi tai bija pamats vērtēt tikai nosacījumu, kas attiecas uz cēloņsakarības pastāvēšanu, tikai šī vērtējuma sakarā pieņemot, ka abi pārējie nosacījumi bija izpildīti, kā to norādīja prasītāji, kā tas izriet īpaši no pārsūdzētā sprieduma 98., 107. un 121. punkta.

68. Jāpiebilst, ka prasītāji nepaskaidroja, kā tas, ka Pirmās instances tiesa būtu pārbaudījusi norādīto nepareizo rīcību, būtu ietekmējis gan pārsūdzētajā spriedumā veikto ar cēloņsakarību saistītā nosacījuma vērtējumu, gan tā rezolutīvo daļu.

69. Tikai tad, ja Tiesa konstatētu, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, jo tajā ir secināts, ka nepastāv cēloņsakarība starp prettiesisko rīcību un prasītāju norādīto kaitējumu, būtu jāuzskata, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti nav lēmusi vismaz par vienu no abiem pārējiem Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem. Tomēr, ņemot vērā iemeslus, kas izklāstīti, pārbaudot šī apelācijas sūdzības pamata otro daļu, nedomāju, ka Tiesa varētu nonākt pie šāda secinājuma.

70. Līdz ar to, manuprāt, apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

2) Par apelācijas sūdzības pirmā pamata otro daļu, kas pamatota ar to, ka nepareizi ir piemērots nosacījums, kurš attiecas uz tiešas cēloņsakarības starp iespējamo galīgās regulas prettiesiskumu un konkrētā kaitējumu esamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

71. Prasītāji vispirms uzsver, ka tiešas cēloņsakarības pastāvēšana starp norādīto prettiesiskumu un kaitējumu, kuru lūgts atlīdzināt, ir atbilstošs kritērijs, lai noteiktu, vai nosacījums par cēloņsakarību ir izpildīts. Šajā sakarā tie uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 112. punktā nepamatoti konstatējusi, ka tie pamatojušies uz cēloņsakarības koncepciju, kas atšķiras no tās, kura dominē Kopienu tiesībās. Prasītāji, tieši pretēji, Pirmās instances tiesā norādīja, ka, nepieņemot prettiesisko galīgo regulu, tiem nebūtu radies kaitējums, jo prettiesiskie antidempinga maksājumi nebūtu samaksāti. Prasītāji tomēr uzskata, ka Pirmās instances tiesa piemēroja pārlieku stingru cēloņsakarības kritēriju, kurš pamatots ar ekskluzīvu un tiešu kaitējumu, kas būtu pretrunā tās judikatūrai, šajā gadījumā Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās FIAMM un FIAMMTechnologies/Padome un Komisija 81. punktam ( ).

72. Attiecībā uz Pirmās instances tiesas secinājumu, ka šajā gadījumā nepastāv pietiekami tieša cēloņsakarība, prasītāji pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pamatojusies uz diviem nepamatotiem un neatbilstošiem gadījumiem, proti, vai galīgā regula attiecās uz prasītāju importētajiem produktiem vai neattiecās un vai tie bija pieļāvuši kļūdu sava importa klasificēšanā vai ne, nevis pārbaudījusi, vai Kopienas prettiesiskas rīcības neesamības gadījumā būtu radies kaitējums. Šajā sakarā prasītāji atkārtoti norāda, ka Pirmās instances tiesa nevarēja atteikties lemt par Kopienu iestāžu nepareizas rīcības esamību.

73. Attiecībā uz pirmo Pirmās instances tiesas izskatīto gadījumu, proti, ka galīgā regula neattiecās uz importu un prasītāji nebija pieļāvuši kļūdu sava importa klasificēšanā, prasītāji apgalvo, ka Pirmās instances tiesa būtībā noliedza savu kompetenci tāpēc, ka ciesto kaitējumu nodarījušas Vācijas muitas iestādes, kas ir pretrunā Pirmās instances tiesas rīkojumam lietā SinaraHandel/Padome un Komisija ( ), kurš izdots saistībā ar to pašu norādīto nepareizo rīcību. Turklāt prasītāji norāda, ka tie bija prasījuši nevis atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts iespējamas kļūdas dēļ, ko Vācijas muitas iestādes pieļāvušas to importa klasificēšanā, bet atlīdzināt kaitējumu, kuru radījusi prettiesisku antidempinga maksājumu ieviešana ar galīgo regulu. Turklāt Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi prasītāju argumentāciju attiecībā uz Vācijas iestāžu rīcības brīvību pirms pārsūdzētā sprieduma 114. un 115. punktā nonāca pie secinājuma, ka būtībā tā nav kompetenta lemt par kaitējumu, ko izraisījuši valsts pasākumi.

74. Attiecībā uz otro Pirmās instances tiesas paredzēto gadījumu prasītāji uzskata, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti atzinusi, ka cēloņsakarību bija pārtraukusi to nepietiekami rūpīgā rīcība, jo tie nebija lūguši saistošu informāciju par tarifiem, iepriekš pat nepierādot cēloņsakarības esamību. Tie arī apgalvo, ka gadījumā, kad galīgā regula attiecās uz to importu, prasītājiem joprojām bija jāmaksā prettiesiski ieviestie antidempinga maksājumi un jācieš kaitējums, kas izpaudās kā Trubowest zaudētā peļņa, V. Makarova algas neizmaksa un kaitējums, ko radījuši Vācijas muitas iestāžu izpildes pasākumi, lai atgūtu maksājumus, kas maksājami saskaņā ar galīgo regulu un kas muitas iestādēm bija jāiekasē. Pat ja pieņem, ka prasītāji bija lūguši sniegt saistošu informāciju par tarifiem, tie apgalvo, ka kaitējums tik un tā būtu radies, jo maksājumi joprojām būtu jāmaksā.

75. Visbeidzot, prasītāji kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā nonākusi pretrunās, pārsūdzētā sprieduma 121. punktā atzīstot, ka tie esot izrādījuši rūpību, bet minētā sprieduma 133. punktā tā tiem pārmetusi saprātīgas rūpības neizrādīšanu.

76. Kaut arī vispirms Padome, it īpaši ņemot vērā prasītāju argumentācijas haotiskumu, jautā, vai šajā daļā pietiekami skaidri ir norādīta kļūda tiesību piemērošanā, kas pieļauta Pirmās instances tiesas argumentācijā, Komisija uzskata, ka galvenie prasītāju paustie pārmetumi ir vērsti uz to, ka tie apstrīd pirmajā instancē vērtētos faktus, izņemot apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa ir piemērojusi pārmērīgi stingru kritēriju par cēloņsakarību.

77. Turklāt Komisija piebilst, ka, ja arī Pirmās instances tiesas argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, šī kļūda, kas attiecas uz gadījumu, kad prasītāju imports ietilpst galīgās regulas piemērošanas jomā, ir pieļauta par labu prasītājiem. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesai noteikti bija nelietderīgi paredzēt šādu gadījumu, kas nozīmētu atzīt, ka viens no atbildības iestāšanās nosacījumiem atbilstoši EKL 288. pantam varēja būt izpildīts, taču prasītāji, tieši pretēji, nebija nekādi papūlējušies, lai pirmajā instancē pierādītu, ka to imports ietilpst galīgās regulas piemērošanas jomā. Komisija uzskata, ka tikai šādā gadījumā Kopienas atbildība saskaņā ar EKL 288. pantu varēja iestāties, jo prasītāji bija pierādījuši, ka tiem ir nodarīts kaitējumu atbilstoši pareizai galīgās regulas piemērošanai Vācijas muitas iestādēs.

78. Padome un Komisija katrā ziņā uzskata, ka prasītāju argumenti ir nepamatoti.

79. Vispirms Komisija atgādina, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, Pirmās instances tiesa nekad nav noliegusi savu kompetenci attiecībā uz zaudējumu daļām, kas nav tās, kuras saistītas ar antidempinga maksājumu veikšanu. Šajā sakarā gan Padome, gan Komisija apgalvo, ka atsaukšanās uz iepriekš minēto Pirmās instances tiesas rīkojumu lietā Sinara Handel/Padome un Komisija ir nevietā, jo minētajā lietā norādītie zaudējumi bija saistīti tieši ar antidempinga maksājumiem, nevis cita veida kaitējumu, kas tika aplūkots pēc būtības pārsūdzētajā spriedumā.

80. Padome noraida prasītāju apgalvojumu, ka pietiekama cēloņsakarība ir pierādīta, ja, nepastāvot konkrētajam prettiesiskajam aktam, prasītāji nebūtu cietuši zaudējumus. Šāda cēloņsakarības koncepcija būtu pretrunā pārsūdzētajā spriedumā minētajai judikatūrai. Turklāt Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa nekādā veidā nav piemērojusi pārmērīgi stingru cēloņsakarības kritēriju, un tās pieeja noteikti ir saderīga ar to, ko tā paudusi savā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās FIAMM un FIAMMTechnologies/Padome un Komisija.

81. Visbeidzot, Padome un Komisija uzskata, ka cēloņsakarības novērtēšanai Pirmās instances tiesa pamatoti ir analizējusi abus iepriekš minētos faktiskos gadījumus, ņemot vērā pārpratumu, ko šajā jautājumā bija radījuši paši prasītāji. Padome un Komisija uzskata, ka prasītāji šajā sakarā tikai apstrīd faktu vērtējumu, un tie nav pierādījuši, ka Pirmās instances tiesas veiktā cēloņsakarības analīze ir juridiski nepareiza.

82. Attiecībā uz iebildumiem, ko prasītāji izteikuši attiecībā uz pirmā gadījuma pārbaudi Pirmās instances tiesā, Padome un Komisija uzskata, ka prasītāji nekādā veidā nav pamatojuši savus apgalvojumus.

83. Attiecībā uz kritiku, kas pausta pret Pirmās instances tiesas analīzi attiecībā uz otro gadījumu, Padome un Komisija atgādina, ka pretēji tam, ko liek noprast prasītāji, Pirmās instances tiesa pārbaudīja tikai tās zaudējumu daļas, kas nav tās, kuras saistītas ar antidempinga maksājumiem. Turklāt Padome uzskata, ka prasītāji nav pierādījuši, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka tas, ka prasītāji nav rīkojušies rūpīgi, bija pārtraucis (iespējamo) cēloņsakarību starp galīgo regulu un tām zaudējumu daļām, kas nav antidempinga maksājumi. Šajā sakarā Padome piebilst, ka nepastāvot nekādas pretrunas pamatojumā pārsūdzētā sprieduma 121. un 133. punktā, jo pirmajā vienkārši nav konstatēts, ka prasītāji nav izrādījuši īpašu rūpību. Turklāt Komisija uzskata, ka ir skaidrs, ka, ja Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka cēloņsakarību izjauca prasītāju rūpības trūkums, tā iepriekš pieņēma, ka attiecīgā rīcība bija veicinājusi attiecīgā kaitējuma rašanos. Komisija uzskata, ka tikai tāpēc, ka prasītāji sākumā nebija ieguvuši saistošu informāciju par tarifiem, to situācija izveidojās tāda, kāda tā bija, un radās kaitējums, līdz ar to šī situācija un kaitējums tieši neizriet no galīgās regulas pieņemšanas, kā to pamatoti atzinusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā.

b) Vērtējums

i) Par pieņemamību

84. Pretēji tam, ko apgalvo Padome un Komisija, es neticu, ka šī apelācijas sūdzības pirmā pamata daļa būtu pilnībā vai lielākajā daļā nepieņemama.

85. Šajā sakarā ir svarīgi precizēt, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības jomā jautājums par cēloņsakarības esamību starp zaudējumus radījušo faktu un zaudējumiem, šīs atbildības iestāšanās nosacījums, ir tiesību jautājums (proti, jautājums, kas attiecas uz faktu juridisko kvalifikāciju, ko veic pirmās instances tiesa), kas līdz ar to ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā ( ).

86. Es nesaprotu, kādā veidā šāds risinājums varētu būt nepiemērojams pretējā situācijā, proti, situācijā, kad savā apelācijas sūdzībā prasītāji pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir izslēgusi cēloņsakarības pastāvēšanu starp nepareizo rīcību un konkrēto kaitējumu, ņemot vērā tajā izklāstītos šīs lietas apstākļus. Šī darbība joprojām ir atzīstama par faktu kvalifikāciju, kam arī ir jābūt pakļautai Tiesas kontrolei, ja tā lemj apelācijas tiesvedībā.

87. Tomēr, ņemot vērā pārpratumu šajā jautājumā, ko savā apelācijas sūdzībā bija pieļāvuši prasītāji, kuri vairākas reizes bija norādījuši uz kaitējumu, kas tiem nodarīts, jo tiem bija jāmaksā, iespējams, prettiesiski antidempinga maksājumi, ir jāprecizē, ka, ņemot vērā atbildi, kas tika sniegta uz apelācijas sūdzības otro pamatu, šīs apelācijas sūdzības pirmā pamata daļas pārbaude nevar attiekties uz divām kaitējuma daļām, ko Pirmās instances tiesa – manuprāt, pamatoti – atzinusi par nepamatotām.

88. Manuprāt, no tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir pieņemama tiktāl, ciktāl tajā Pirmās instances tiesai ir pārmests, ka tā ir izslēgusi cēloņsakarību starp Kopienu iestādēm pārmesto nepareizo rīcību un, pirmkārt, mantisko kaitējumu, kas izpaudies kā Trubowest zaudētā peļņa un V. Makarova nesaņemtā alga, kā arī, otrkārt, morālo kaitējumu, kas nodarīts pēdējam minētajam.

ii) Par lietas būtību

89. Saskaņā ar judikatūru cēloņsakarība, kas vajadzīga, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās daļas nozīmē, pastāv, ja kaitējums ir attiecīgā nepareizā akta tiešas sekas ( ).

90. Līdz ar to Pirmās instances tiesai, kā tā faktiski to darījusi pārsūdzētajā spriedumā un ko turklāt prasītāji nav apstrīdējuši, bija jānoskaidro, vai norādītais prettiesiskais akts šajā gadījumā bija tieši cēlonis norādītajam kaitējumam, lai pierādītu, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp Kopienai pārmesto rīcību un konkrētajiem zaudējumiem ( ).

91. Pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti arī ir atgādinājusi, ka, pārbaudot cēloņsakarību, kam jāpastāv starp Kopienai pārmesto rīcību un cietušās personas norādīto kaitējumu, ir svarīgi pārbaudīt, vai šī persona, pastāvot riskam, ka pašai būs jāsedz zaudējumi, izrādīja saprātīgu rūpību, lai novērstu kaitējumu vai samazinātu tā apmēru ( ), kas nozīmē, ka pat tad, ja konkrētā rīcība bija sekmējusi konkrētā kaitējuma rašanos, cēloņsakarību varētu būt pārtraukusi cietušās personas neuzmanīga rīcība, kas līdz ar to var būt izšķirošs minētā kaitējuma rašanās iemesls.

92. Neapšaubot šos pieņēmumus, prasītāji vispirms pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pamatojusies uz diviem neatbilstošiem gadījumiem, lai pārbaudītu, vai cēloņsakarība starp konkrēto rīcību un norādītajām kaitējuma daļām ir pietiekami tieša.

93. Šajā sakarā jāatzīst, ka, lai pārbaudītu, vai pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība, Pirmās instances tiesa pārbaudīja, pirmkārt, vai šādu sakarību varēja konstatēt gadījumā, kad galīgā regula neattiecās uz to importu un līdz ar to gadījumā, kad prasītāji nebija pieļāvuši kļūdu sava importa klasificēšanā. Šajā gadījumā tā pārsūdzētā sprieduma 108.–115. punktā secināja, ka par norādīto kaitējumu bija vainojamas tikai Vācijas muitas iestādes, jo tās par minēto importu bija iekasējušas antidempinga maksājumus, kaut arī tas neietilpa galīgās regulas piemērošanas jomā. Līdz ar to Pirmās instances tiesa secināja, ka šādā gadījumā Kopienas atbildība nevar iestāties.

94. Pārsūdzētā sprieduma 116.–133. punktā Pirmās instances tiesa ir izskatījusi pretēju gadījumu, proti, gadījumu, kad galīgā regula attiecās uz prasītāju importu, bet tie šo importu nebija pareizi klasificējuši. Šajā pārbaudē Pirmās instances tiesa secināja, ka Kopienas atbildība nevar iestāties arī šādā gadījumā, jo izšķirošais konkrētā kaitējuma rašanās iemesls bija pašu prasītāju rīcība.

95. Vispārīgāk Pirmās instances tiesas pieeja, atbilstoši kurai drīzāk tiek pārbaudīti divi faktiski gadījumi, nevis tiek risināts, kurš no abiem gadījumiem izrādās pareizs, nekādā veidā, manuprāt, nav nepareiza, īpaši ņemot vērā šīs lietas apstākļus.

96. Protams, acīmredzami ir vēlams, ka Pirmās instances tiesa – kā tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, – var izdarīt visus faktiskos secinājumus, kas tai ļauj atrisināt tajā izskatāmo strīdu. Tāpat arī, pamatojot savu argumentāciju, kā tas ir šajā gadījumā, uz diviem diametrāli pretējiem gadījumiem, viens no tiem noteikti ir nepareizs.

97. Tomēr Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā pamatojusies uz šādiem faktiskiem gadījumiem, ja tie aptver visus gadījumus, kādus var paredzēt konkrētajos apstākļos, un ja to alternatīva pārbaude sniedz tādu pašu risinājumu. Turklāt tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, pieeja, atbilstoši kurai tā drīzāk pamatojas uz pieņēmumiem, nevis konstatē faktus, šķiet vienīgā iespējamā pieeja, ja, kā tas ir šajā gadījumā, attiecīgajos faktos, proti, tajā, vai prasītāju importam bija pareizi veikta tarifu klasifikācija, ir sastopamas pretrunas, kā tas apstiprināts pārsūdzētā sprieduma 105. un 106. punktā – šīm pretrunām nezūdot Tiesā notikušajā tiesas sēdē – un ja šis jautājums pirmkārt ir jānovērtē valsts muitas iestādēm atbilstoši KMK noteikumiem, kas ir atgādināti pārsūdzētā sprieduma 124. punktā. Turklāt, manuprāt, pārsūdzētajā spriedumā paustā pieeja atbilst arī pareizai tiesvedībai, atbilstoši kurai cik vien iespējams izsmeļoši ir jāatbild uz argumentāciju, ko prasītāji pauduši pirmajā instancē.

98. Tā kā tas tā ir, manuprāt, nevar piekrist prasītāju norādītajai to faktisko gadījumu neatbilstībai, pamatojoties uz ko Pirmās instances tiesa ir izdarījusi savus vērtējumus. Šo abu gadījumu analīze ļāva precīzi novērtēt, vai par konkrēto kaitējumu tieši bija vainojamas Kopienu iestādes, jo tās bija pieņēmušas iespējami prettiesisku galīgo regulu.

99. Šo gadījumu atbilstība, manuprāt, ir skaidri redzama, ja patur prātā, ka daļa no prasītāju norādītā mantiskā kaitējuma izpaužas kā Trubowest zaudētā peļņa, kas izriet no tās lēmuma, sākot no 1999. gada 27. oktobra pārtraukt Kopienā importēt attiecīgās preces antidempinga maksājumu noteikšanas dēļ. Lai pārbaudītu, vai antidempinga maksājumu noteikšana galīgajā regulā bija tiešs cēlonis Trubowest zaudētajai peļņai, atbilstoši judikatūrā noteiktajam kritērijam Pirmās instances tiesai noteikti bija pamats, pašai nekonstatējot un nenovērtējot faktus, paredzēt gan faktisku gadījumu, kad, ņemot vērā to tarifu klasifikāciju, prasītāju imports ietilpst galīgās regulas piemērošanas jomā, gan pretēju gadījumu.

100. Tādējādi, pirmkārt, ja uz prasītāju importu neattiecās galīgā regula, bija juridiski pareizi konstatēt, kā turklāt Pirmās instances tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punktā, ka prasītāji konkrēto zaudēto peļņu nevar saistīt ar to, ka Kopienu iestādes pieņēma iespējami prettiesisku galīgo regulu, jo šīs regulas pieņemšana nekādā veidā nevarēja ietekmēt šo importu.

101. Šajā sakarā attiecībā tieši uz pirmo Pirmās instances tiesas pārbaudīto gadījumu prasītāji tai nepamatoti arī pārmet, ka tā pamatojusies “uz pārmērīgi stingru cēloņsakarības kritēriju, kas pamatots ar ekskluzīvu un tiešu kaitējumu”. Tieši pretēji – Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. punktā pamatoti ir atgādinājusi, ka Tiesas judikatūra nepieļauj, ka Kopienas atbildība varētu iestāties par zaudējumiem, kuru tiešais cēlonis ir iespējami nepareiza trešo personu rīcība, proti, šajā gadījumā Vācijas muitas iestāžu nepareiza rīcība.

102. Manuprāt, prasītāju paustie papildu argumenti ir acīmredzami neatbilstoši, jo tajos tikai tiek kritizēts vērtējums, kam ir pakārtota nozīme salīdzinājumā ar galveno secinājumu, kas pamatots ar Pirmās instances tiesas paredzētā pirmā gadījuma analīzi, saskaņā ar kuru prasītāji nevar norādītā kaitējuma daļas saistīt ar iespējami nepareizu Kopienas rīcību. Jāpiebilst, ka šis vērtējums attiecas arī uz atkārtotām apelācijas tiesvedības dalībnieku norādēm uz iepriekš minēto Pirmās instances tiesas rīkojumu lietā SinaraHandel/Padome un Komisija kā pārsūdzētā sprieduma rezolutīvas daļas spēkā esamības pārbaudes kritēriju, jo Tiesā ir iesniegta tikai apelācijas sūdzība par minēto spriedumu, un tā nav saistīta ar minēto rīkojumu.

103. Otrkārt, ja attiecīgais imports ietilptu galīgās regulas piemērošanas jomā, kas ir pārsūdzētā sprieduma 116.–133. punktā aplūkotais gadījums, Pirmās instances tiesai būtu jāpārbauda, vai Trubowest zaudētajai peļņai – kā arī divām pārējām kaitējuma daļām –, ko varētu būt izraisījusi iespējami prettiesiskas galīgās regulas pieņemšana, kā galvenais nevarētu būt cits iemesls.

104. Saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas minēta pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā, tā pārbaudīja tieši kontroli, ko Pirmās instances tiesa veikusi otrā gadījuma ietvaros un kuras rezultātā tā konstatēja, ka abas norādītā mantiskā un morālā kaitējuma daļas galvenokārt ir radušās tieši prasītāju neuzmanīgas vai nepietiekami rūpīgas rīcības dēļ.

105. Šajā sakarā es uzskatu, ka prasītāji nepamatoti pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 122. punktā konstatējusi cēloņsakarības pārtraukumu, iepriekš nenosakot šādas sakarības pastāvēšanu. No minētā pārsūdzētā sprieduma punkta skaidri izriet, ka cēloņsakarības esamības novērtēšanas nolūkā Pirmās instances tiesa pārbaudīja gadījumu, kas saistīts ar Padomes un Komisijas iespējami nepareizu rīcību, kura varētu būt sekmējusi norādīto zaudējumu rašanos, lai secinātu, ka, ņemot vērā šo lietu, prasītāji katrā ziņā nav izrādījuši saprātīgu rūpību, lai novērstu vai samazinātu minētos zaudējumus, kas saskaņā ar judikatūru ļauj atzīt, ka nepastāv pietiekami tieša cēloņsakarība starp norādītajiem zaudējumiem un Kopienas nepareizo rīcību.

106. Līdz ar to sīka pārbaude, ko Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 122.–132. punktā veikusi attiecībā uz cēloņsakarības pārtraukšanu prasītāju nepietiekami rūpīgas rīcības dēļ, jo tie nebija īstenojuši īpašo KMK paredzēto procedūru, lai nodrošinātu tiesisko drošību attiecībā uz to importa tarifu klasifikācijas pareizību, tika pamatota ar iepriekšēju pieņēmumu, ka attiecīgā nepareizā rīcība bija sekmējusi attiecīgo kaitējuma daļu rašanos.

107. Turklāt prasītāji, kritizējot Pirmās instances tiesas vērtējumu pēc būtības, kļūdaini atsaucas uz iespējami prettiesisku antidempinga maksājumu samaksu, jo minētais vērtējums neattiecas uz šo kaitējuma daļu.

108. Visbeidzot, apgalvojot, ka pastāv pretruna pamatojumā, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 121. un 133. punktā, prasītāji, manuprāt, kļūdaini interpretē minētos punktus. Nevienā pārsūdzētā sprieduma 121. punkta daļā nav atzīta īpaša prasītāju rūpība. Šajā punktā norādot, ka pat tad, ja pieņem, ka pastāv Kopienu iestāžu nepareiza rīcība, šī rīcība near būt izšķirošs prasītāju norādītā kaitējuma rašanās iemesls, “ņemot vērā prasītāju izrādīto rūpību”, Pirmās instances tiesa, kā man šķiet, ir atsaukusies uz prasītāju rūpības apmēru, konkrēti nenovērtējot, cik lielu rūpību prasītāji izrādījuši, jo tas ir novērtēts pārsūdzētā sprieduma 122. punktā, kura formulējums kā starpposma secinājums ir pārņemts minētā sprieduma 133. punktā.

109. Visu šo iemeslu dēļ uzskatu, ka apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida, kā arī līdz ar to minētais pamats.

110. No tā, manuprāt, izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida.

III – Par tiesāšanās izdevumiem

111. Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome un Komisija ir prasījušas piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un, pēc manām domām, spriedumam ir jābūt tiem nelabvēlīgam, ir jāpiespriež prasītājiem segt ar galveno apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus.

IV – Secinājumi

112. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai nospriest:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) TrubowestHandel GmbH un Viktors Makarovs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.