Taču, lai gan ir taisnība, ka ar Direktīvu 98/59 tiek nodrošināta tikai daļēja noteikumu saskaņošana darba ņēmēju aizsardzības kolektīvās atlaišanas gadījumā, tomēr, tā kā šādai saskaņošanai ir ierobežots raksturs, tās dēļ nevar zust šīs direktīvas 2.–4. panta lietderīgā iedarbība. Līdz ar to dalībvalsts nevar it īpaši noteikt valsts pasākumu, ar kuru, gan tiktu garantēta pastiprināta darba ņēmēju aizsardzība pret kolektīvo atlaišanu, tomēr minētās direktīvas 2.–4. pantam tiktu atņemta lietderīgā iedarbība. Tāpat tas būtu arī gadījumā, ja valsts tiesiskajā regulējumā būtu ietverta prasība, ka, lai veiktu kolektīvo atlaišanu, ir iepriekš jāsaņem valsts iestādes piekrišana, ja, piemēram, to kritēriju dēļ, par kuriem minētajai iestādei ir jālemj, vai šo iestāžu veiktās šo kritēriju interpretācijas veida dēļ darba devējam praktiski pilnīgi tiktu atņemta iespēja šādu kolektīvo atlaišanu veikt.

Faktiski ar Direktīvu 98/59 ir nodrošināta tikai daļēja noteikumu saskaņošana darba ņēmēju aizsardzībai kolektīvās atlaišanas gadījumā, proti, šādas atlaišanas gadījumā piemērojamā procedūra. Tādējādi šī direktīva neapdraud darba devēja brīvību veikt vai neveikt kolektīvo atlaišanu. Minētajā direktīvā nav it īpaši precizēti apstākļi, kādos darba devējam ir jāplāno kolektīvā atlaišana, un tā nekādi neskar tā brīvību izlemt, vai un kad tam ir jāsagatavo kolektīvās atlaišanas plāns. Līdz ar to materiāltiesiski nosacījumi, no kuriem attiecīgajā gadījumā ir atkarīga iespējamība darba devējam veikt vai neveikt kolektīvo atlaišanu, principā neietilpst Direktīvas 98/59 piemērošanas jomā un tādējādi ir dalībvalstu kompetencē.

LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tam ir pieļaujams valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja ar darba ņēmēju pārstāvjiem nav panākta vienošanās par plānoto kolektīvo atlaišanu, darba devējs šādu atlaišanu var veikt tikai ar nosacījumu, ka kompetentā valsts iestāde, kurai ir par to jāpaziņo, minētajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā termiņā un pēc lietas materiālu izskatīšanas un darba tirgū pastāvošo apstākļu, uzņēmuma situācijas, kā arī valsts tautsaimniecības interešu izvērtēšanas nav pieņēmusi motivētu lēmumu nepiešķirt atļauju daļēji vai pilnībā īstenot plānoto atlaišanu.

Faktiski šāds valsts tiesiskais regulējums ir būtiska iejaukšanās noteiktās brīvībās, kas parasti ir saimnieciskās darbības subjektiem. Līdz ar to tas var padarīt mazāk pievilcīgu piekļuvi valsts tirgum un, piekļuves šim tirgum gadījumā, citu dalībvalstu uzņēmējiem, kas tādējādi ir izdarījuši izvēli izveidot uzņēmumu jaunā tirgū, ievērojami samazināt vai pat atņemt iespējas pēc tam pielāgot savu darbību tajā vai no tās atteikties, šajā nolūkā šķiroties no iepriekš nodarbinātajiem darba ņēmējiem. Šajos apstākļos šāds valsts tiesiskais regulējums var būt nopietns šķērslis brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanai šajā dalībvalstī.

Šāds brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums var tikt pieļauts tikai, ja to pamato primāri vispārējo interešu apsvērumi. Turklāt šādam valsts tiesiskajam regulējumam šāds pamatojums var būt tikai tad, ja tas atbilst pamattiesībām, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa. Šajā gadījumā attiecīgais valsts tiesiskais regulējums rada Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantā nostiprinātās darījumdarbības brīvības izmantošanas ierobežojumu. Pie Tiesas atzītajiem primārajiem vispārējo interešu apsvērumiem pieder darba ņēmēju aizsardzība un nodarbinātības un darbā pieņemšanas veicināšana. Līdz ar to ir atzīts, ka ar nodarbinātības saglabāšanu saistīti apsvērumi noteiktos apstākļos un ar noteiktiem nosacījumiem var būt pieņemams pamatojums valsts tiesiskajam regulējumam, kas rada šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

Lai tas tā būtu attiecībā uz noteiktajiem ierobežojumiem, tiem ir jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu vispārējo interešu mērķa sasniegšanu, un tie nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. Šajā ziņā tas vien, ka dalībvalsts savā valsts tiesību aktā paredz, ka par plānoto kolektīvo atlaišanu pirms tās īstenošanas ir jāpaziņo valsts iestādei, kurai ir piešķirtas kontroles pilnvaras, kas tai noteiktos apstākļos ļauj iebilst pret šādu plānu ar darba ņēmēju aizsardzību un nodarbinātību saistītu iemeslu dēļ, nevar tikt uzskatīts par pretrunu ne ar LESD 49. pantu garantētajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību, ne Hartas 16. pantā nostiprinātajai darījumdarbības brīvībai. Pirmkārt, no šāda režīma pašas būtības turpretim nekādā ziņā neizriet, ka uzņēmumiem tiek pilnīgi liegta iespēja veikt kolektīvo atlaišanu, jo ar to šādu iespēju ir paredzēts vienīgi kontrolēt, vienlaikus izvirzot mērķi šādā jutīgā jomā samierināt un panākt taisnīgu līdzsvaru starp interesēm, kas saistītas ar darba ņēmēju un nodarbinātības aizsardzību it īpaši pret nepamatotu atlaišanu un kolektīvās atlaišanas sekām attiecībā uz darba ņēmējiem, un interesēm, kuras attiecas uz saimnieciskās darbības subjektu brīvību veikt uzņēmējdarbību un darījumdarbības brīvību, kas ir nostiprinātas LESD 49. pantā un Hartas 16. pantā. Principā šādi iecerēta kontrole attiecībā uz nosacījumiem, ar kādiem var tikt veikta kolektīvā atlaišana, tādējādi var atbilst no samērīguma principa izrietošajām prasībām un līdz ar to no šī aspekta būt saderīga ar LESD 49. pantu un Hartas 16. pantu.

Runājot, otrkārt, par konkrētajiem nosacījumiem, kas raksturo ar minēto tiesisko regulējumu paredzēto kolektīvās atlaišanas kontroles režīmu un sevišķi trīs kritērijiem, kas kompetentajai valsts iestādei ir jāņem vērā, izlemjot, vai tā iebilst vai neiebilst pret kolektīvu atlaišanu, pirmais no tiem, proti, kritērijs “valsts tautsaimniecības intereses” nevar tikt pieņemts, jo tas ir paredzēts saimnieciska rakstura mērķa sasniegšanai un tātad nevar būt vispārējo interešu apsvērums, kas pamatotu ar Līgumu garantētas pamatbrīvības ierobežojumu. Turpretim, runājot par diviem pārējiem novērtējuma kritērijiem, uz ko ir atsauce attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, proti, “uzņēmuma situāciju” un “darba tirgū pastāvošajiem apstākļiem”, tie a priori, protams, šķiet tādi, kas var būt saistīti ar tādiem leģitīmiem vispārējo interešu mērķiem, kādi ir darba ņēmēju un nodarbinātības aizsardzība. Tomēr šādi kritēriji ir formulēti ļoti vispārīgi un neprecīzi. Šādi kritēriji, kas nav precīzi un tādējādi nav pamatoti ar objektīviem un pārbaudāmiem nosacījumiem, pārsniedz to, kas ir nepieciešams norādīto mērķu sasniegšanai, un līdz ar to nevar atbilst samērīguma principa prasībām. No tā izriet, ka ar tādu kontroles un iebildumu režīmu kā tas, kas ir ieviests ar attiecīgo tiesisko regulējumu, tā konkrēto nosacījumu dēļ nav izpildītas samērīguma principa prasības un līdz ar to ir pārkāpts LESD 49. pants. Tā paša iemesla dēļ ar šādu tiesisko regulējumu nav ievērots arī Hartas 52. panta 1. punktā paredzētais samērīguma princips un līdz ar to tās 16. pants.

Turklāt tādu dalībvalstī pastāvošu apstākļu iespējamība, kurus raksturo smaga ekonomiskā krīze un īpaši augsts bezdarba līmenis, nevar ietekmēt šo interpretāciju. Faktiski, izņemot iespēju, ka noteikti no valsts pasākumiem izrietoši šķēršļi brīvībai veikt uzņēmējdarbību var izrādīties pamatoti, ņemot vērā primārus vispārējo interešu apsvērumus, Līgumos tomēr nav paredzēts, ka no šīs primāro tiesību normas varētu tikt izdarītas atkāpes vai ka to varētu gluži vienkārši neievērot valstī pastāvošu apstākļu dēļ.

(skat. 55.–57., 61., 65., 66., 73.–75., 80., 83., 88., 90., 94.–100., 102.–104., 107. un 108. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)