ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Staff case summary



Staff case summary

Kopsavilkums

1. Tiesvedība – Prasības pieņemamība – Iebilduma par nepieņemamību iesniegšana – Tiesas tiesības izdot rīkojumu, pamatojoties uz Civildienesta tiesas Reglamenta 76. panta pamata

(Civildienesta tiesas Reglamenta 76. un 78. pants)

2. Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Prasības pieteikums, kas iesniegts bez advokāta starpniecības

(Tiesas Statūtu 19. panta 3. daļa; Civildienesta tiesas Reglamenta 34. panta 1. punkts)

1. Civildienesta tiesai, ja prasības nepieņemamība tai šķiet acīmredzama, ir tiesības izdot rīkojumu, pamatojoties uz Civildienesta tiesas Reglamenta 76. pantu, pat ja ir iebildums par nepieņemamību, ko ar atsevišķu aktu izvirzījusi atbildētāja, pamatojoties uz šī Reglamenta 78. pantu, un prasītāja iesniegti apsvērumi par šo iebildumu.

(skat. 23. punktu)

Atsauce:

Civildienesta tiesa: 2008. gada 6. marts, F‑105/07 R bis /Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.

2. No Tiesas Statūtu 19. panta trešās daļas un it īpaši no vārda “pārstāvēt” lietojuma izriet – lai celtu prasību Civildienesta tiesā, “lietas dalībniekam” šī panta izpratnē ir jāizmanto trešās personas, kam ir tiesības uzstāties dalībvalstu tiesās vai to valstu tiesās, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas līguma līgumslēdzējas puses, pakalpojumi.

Tā kā šim pienākumam nav paredzētas nekādas atkāpes vai izņēmumi ne Tiesas Statūtos, ne Civildienesta tiesas Reglamentā, prasītāja parakstīta prasības pieteikuma iesniegšana, pat ja viņam būtu tiesības uzstāties valsts tiesā, nav pietiekama prasības celšanas mērķiem. Šī prasība atbilst advokāta lomas jēdzienam, saskaņā ar kuru advokāts tiek uzskatīts par piederīgu tiesas sistēmai, un tam tiek prasīts sniegt juridisko palīdzību, kas nepieciešama klientam, pilnībā neatkarīgi un tikai klienta interesēs. Šāda koncepcija atbilst dalībvalstu kopīgajām tiesiskajām tradīcijām, un tā ir atrodama arī Kopienu tiesību sistēmā, kā arī tā izriet konkrēti no Tiesas Statūtu 19. panta. Advokāts, kurš vienlaicīgi ir arī lietas dalībnieks, ko viņš pārstāv, riskētu savas personiskās saistības dēļ ar lietu nespēt vispienācīgāk pildīt šo būtisko tiesu sistēmai piederīgā lomu.

Pienākums izmantot trešo personu, lai nodrošinātu savu pārstāvību Kopienu tiesiskās kārtības tiesās, neliedz attiecīgajam lietas dalībniekam aizstāvības līdzekļus un tādējādi neapdraud tiesības uz aizstāvību. Turklāt šis pienākums rada lietas dalībniekiem vienādus aizstāvības apstākļus neatkarīgi no to profesionālā statusa un tādējādi nepārkāpj vienlīdzības principu.

(skat. 31.–36. punktu)

Atsauces:

Tiesa: 1996. gada 5. decembris, C‑174/96 P Lopes /Tiesa, Recueil , I‑6401. lpp., 8. un 10.–12. punkts.

Pirmās instances tiesa: 1999. gada 8. decembris, T‑79/99 Euro‑Lex /ITSB (EU‑LEX), Recueil , II‑3555. lpp., 28. punkts; 2005. gada 13. janvāris, T‑184/04 Sulvida /Komisija, Krājums, II‑85. lpp., 8. un 9. punkts.
CIVILDIENESTA TIESAS RĪKOJUMS (otrā palāta)

2008. gada 26. jūnijā

Lieta F‑136/07

Bart Nijs

pret

Eiropas Kopienu Revīzijas palātu

Civildienests – Ierēdņi – Iepriekšēja sūdzība – Neesamība – Termiņš prasības celšanai – Nokavējums – Acīmredzama nepieņemamība

Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru B. Nijs [B. Nijs] lūdz, pirmkārt, atcelt iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko viņš no AD 10 pakāpes 6. līmeņa pazemināts uz AD 9 pakāpes 5. līmeni, un ar to saistītos un turpmākos lēmumus, īpaši 2006. gada 26. septembra lēmumu viņu atstādināt no amata, 2007. gada 27. septembra lēmumu pret viņu uzsākt administratīvu izmeklēšanu un lēmumu viņu nepaaugstināt AD 11 pakāpē 2007. gadā, kā arī Revīzijas palātas 2007. gada 8. marta lēmumu atjaunot tās ģenerālsekretāra pilnvaras uz sešiem gadiem, sākot no 2007. gada 1. jūlija, un, otrkārt, atlīdzināt morālo un mantisko kaitējumu, kas viņam esot nodarīts.

Nolēmums: Prasību noraidīt kā acīmredzami nepieņemamu. Prasītājs atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības

(Civildienesta tiesas Reglamenta 35. panta 1. punkta d) apakšpunkts)

Acīmredzami nepieņemama ir tāda ierēdņa prasība, kurā precīzi nav norādīti apstrīdētie tiesību akti un kura tādējādi neatbilst prasībām, kas paredzētas Civildienesta tiesas Reglamenta 35. panta 1. punkta d) apakšpunktā.

(skat. 24. punktu)

Atsauce:

Pirmās instances tiesa: 1993. gada 24. marts, T‑72/92 Benzler/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 16., 18. un 19. punkts.
Staff case summary



Staff case summary

Kopsavilkums

Tiesvedība – Pieteikums par bezmaksas juridisko palīdzību – Atlīdzināmie izdevumi

(Pirmās instances tiesas Reglamenta 94. un 95. pants; Padomes Lēmuma 2004/752 3. panta 4. punkts)

No Pirmās instances tiesas Reglamenta 94. un 95. panta izriet, ka juridiskā palīdzība principā ir jāattiecina tikai uz tiesāšanas izdevumiem, kas radušies vai nu vienlaikus ar pieteikuma par juridisko palīdzību iesniegšanu vai pēc tā iesniegšanas. Ja nav īpašu apstākļu, ne minēto pantu tekstam, ne to garam neatbilst, kā arī labas tiesvedības interesēs nav tas, ka izdevumus, kas radušies pirms šī datuma, varētu segt ar atpakaļejošu spēku juridiskās palīdzības ietvaros. Ja ir izdevumi, kas ir radušies pirms pieteikuma par palīdzību iesniegšanas, ir jāpieņem, kamēr nav pierādīts pretējais, ka pieteikuma iesniedzējam nebija vajadzīga palīdzība, tādējādi viens no juridiskās palīdzības nosacījumiem nebija izpildīts.

(skat. 16. punktu)

Atsauces

Pirmās instances tiesa: 2006. gada 3. aprīlis, T‑49/04 AJ Hassan /Padome un Komisija, Krājumā nav publicēts, 21. punkts; 2006. gada 27. oktobris, T‑318/01 AJ Othman /Padome un Komisija, Krājumā nav publicēts, 31. punkts
Lai gan paziņojumam par algu kā tādam pēc sava rakstura un priekšmeta nepiemīt nelabvēlīga akta pazīmes, jo tas tikai no finanšu viedokļa atspoguļo tādu agrāku juridisku lēmumu saturu, kas attiecas uz ierēdņa situāciju, no procesuālā viedokļa šāds paziņojums var būt akts, kurš rada precīzas tiesiskas sekas tā adresātam. Tādējādi paziņojuma par algu nosūtīšanas rezultātā sākas sūdzības un prasības, kas ir vērsta pret administratīvu lēmumu, termiņa ritējums, ja no šī paziņojuma skaidri izriet šāda lēmuma esamība un tā saturs. Šajos apstākļos paziņojumi par algu, kuri tiek izsniegti katru mēnesi un kuros ir sniegts finansiālo tiesību aprēķins, var būt nelabvēlīgi akti, par kuriem var iesniegt sūdzību un vajadzības gadījumā prasību.

Tomēr, ja kļūdas dēļ, ko administrācija ir pieļāvusi ierēdņa Civildienesta noteikumos paredzēto tiesību iekodēšanā datorā, ekspatriācijas pabalsts nav ticis izmaksāts, lai gan ierēdņa tiesības uz šo pabalstu attiecīgā iestāde ir skaidri apstiprinājusi pēc ierēdņa atjaunošanas darbā šajā iestādē pēc norīkošanas, minētā ierēdņa paziņojumi par algu, sākot no iepriekš minētās apstiprināšanas, neatspoguļo nekādu finansiālu lēmumu, ne arī groza viņa tiesisko situāciju vai galīgi nosaka iestādes nostāju.

Tādējādi, tā kā minētie paziņojumi par algu neatspoguļo attiecīgās iestādes iecēlējinstitūcijas lēmumu, to sekas nevar būt sūdzības iesniegšanas termiņa sākšanās.

(skat. 34. un 37.–40. punktu)

Tiesa: spriedums, 1989. gada 27. jūnijs, Giordani/Komisija, 200/87, EU:C:1989:259, 13. punkts.

Pirmās instances tiesa: spriedums, 2008. gada 19. septembris, Chassagne/Komisija, T‑253/06 P, EU:T:2008:386, 139. punkts.

Vispārējā tiesa: rīkojums, 2013. gada 13. septembris, Conticchio/Komisija, T‑358/12 P, EU:T:2013:525, 23. punkts un tajā minētā judikatūra.

Civildienesta tiesa: rīkojums, 2015. gada 22. jūnijs, van Oudenaarden/Parlaments, F‑139/14, EU:F:2015:64, 29. punkts un tajā minētā judikatūra.
Gadījumā, ja Savienības iestādei ir plaša rīcības brīvība, piemēram, paaugstināšanas amatā jomā, atsevišķu procesuālo garantiju ievērošanai ir fundamentāla nozīme, un viena no šīm garantijām ir pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus attiecīgās lietas apstākļus un pietiekami pamatot savus lēmumus.

Konkrētāk, pamatojuma galvenā funkcija ir samazināt patvaļas risku, liekot valsts iestādei savu argumentāciju veidot saskanīgi un tādējādi liekot tai savu viedokli un sava lēmuma piemērojamību racionalizēt, pamatojoties uz argumentiem, kas ir atbilstoši, nepārprotami, bez pretrunām un pietiekami.

Tādējādi galvenais iemesls pienākumam norādīt pamatojumu, kas papildina pienākumus, kuri administrācijai ir noteikti saskaņā ar LESD 266. pantu, ja ir atcelts kāds no tās aktiem, attiecīgajai iestādei rada divus secīgus pienākumus. Vispirms tai ir jāveic faktiska to iemeslu atkārtota pārbaude, kas, kaut arī tie nav bijuši pausti atceltajā lēmumā par nepaaugstināšanu amatā, tomēr var būt šī lēmuma pamatā, ņemot vērā iemeslus, kuri veido vajadzīgo atceļošā sprieduma rezolutīvās daļas pamatojumu. Pēc tam tai šādi atkārtoti pārbaudītie iemesli ir jānorāda tā lēmuma pamatojumā, ar ko ir paredzēts aizstāt minēto lēmumu par nepaaugstināšanu amatā. Pretējā gadījumā pienākums pienācīgi pamatot lēmumu, it īpaši pēc atcelšanas pamatojuma neesamības vai nepietiekamības dēļ, līdzinātos samākslotai darbībai, kam nav jēgas, jo pamatojums ir būtiska formāla prasība. Turklāt vajadzība pēc atcelšanas, kas īstenota pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes dēļ, veikt faktisku to iemeslu pārskatīšanu, ar ko varēja būt pamatots lēmums, kas formāli nav pamatots, un šo atkārtoto pārbaudi izklāstīt pamatojumā neattiecas uz lēmuma par paaugstināšanu amatā būtību un a fortiori neliek valsts iestādei pieņemt prasītājam labvēlīgu lēmumu. Tieši pretēji, tā ir saistīta ar procesuālām formalitātēm, kas ir jāizpilda, lai pieņemtu lēmumu, kurš būtu likumīgs.

(skat. 24.–26. punktu)

Tiesa: spriedumi, 2004. gada 23. septembris, Hectors/Parlaments, C‑150/03 P, EU:C:2004:146, 41. punkts, un 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c., C‑62/14, EU:C:2015:400, 69. punkts.

Pirmās instances tiesa: spriedums, 2009. gada 8. septembris, ETF/Landgren, T‑404/06 P, EU:T:2009:313, 163. punkts.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 51. panta 1. punktu hartas noteikumi attiecas tieši uz Savienības iestādēm un struktūrām, tā ka neviena no šīm iestādēm nevar atsaukties uz iekšējām situācijām, kas ir saistītas ar šo iestāžu veicamo administrēšanu, tādām kā lēmumpieņemšanas procesa grūtības, ieskaitot tās, kuras ir saistītas ar dažu no to dienestiem pretdarbību, lai attaisnotu no Savienības primāro tiesību normām izrietošo saistību neizpildi, it īpaši tāpēc, ka prasības, kuras izriet no minētās hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta, nerada nekādas īpašas izpildes grūtības no rūpīgas administrācijas puses un turklāt ieinteresētās personas uzklausīšana ir minimālā garantija, ja administrācija rīkojas jomā, kurā tai ir plaša rīcības brīvība.

Šajā ziņā nevar izslēgt, ka institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, lēmums atlaist līgumdarbinieku varētu būt bijis atšķirīgs, ja pēdējam minētajam būtu nodrošināta iespēja lietderīgi paust savu viedokli. Tātad, pat ja, protams, nav izslēgts, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, uzklausījusi ieinteresēto personu, beigās pieņem lēmumu, kas ir identisks apstrīdētajam lēmumam, pieļaut šādu institūcijas izteiktu argumentu, ko veido spekulācijas par tās nākotnes administratīvo rīcību, nozīmētu vienīgi atņemt saturu hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajām pamattiesībām uz uzklausīšanu, jo šo tiesību saturs ietver to, ka ieinteresētajai personai ir iespēja ietekmēt attiecīgo lēmumpieņemšanas procesu, kura šajā gadījumā ir īstenojama jau sākotnējā lēmuma, tas ir, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas posmā, nevis vienīgi tad, ja tiek iesniegta sūdzība saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu.

(skat. 77.–79. punktu)

Tiesa: spriedums, 2010. gada 4. marts, Komisija/Itālija,C‑297/08, EU:C:2010:115, 83. punkts un tajā minētā judikatūra.

Eiropas Savienības Vispārējā tiesa: spriedums, 2011. gada 14. septembris, Marcuccio/Komisija,T‑236/02, EU:T:2011:465, 115. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedumi, 2014. gada 14. maijs, Delcroix/EĀDD,F‑11/13, EU:F:2014:91, 44. punkts; 2015. gada 25, jūnijs, EE/Komisija, F‑55/14, EU:F:2015:66, 40. punkts, un 2015. gada 8. oktobris, DD/FRA, F‑106/13 un F‑25/14, EU:F:2015:118, 97. un 98. punkts, par ko ir iesniegta apelācijas sūdzība Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, lieta T‑742/15 P.
Precīza vēstules vai paziņojuma juridiskā kvalifikācija ir atkarīga vienīgi no tiesas vērtējuma, nevis no lietas dalībnieku gribas. Vēstule, kurā ierēdnis, tieši neprasīdams atsaukt attiecīgo lēmumu, skaidri pauž savu gribu apstrīdēt viņam nelabvēlīgo lēmumu, ir uzskatāma par sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē. Šajā ziņā akta saturs ir svarīgāks par formu.

Lai gan Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 85. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja otro reizi pagarināt līgumu, runa nav par ieinteresētās personas tiesībām, nedz par nodarbinātības turpinātības konkrētu garantiju, bet par iespēju, ko izvērtē institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus. Iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība savu dienestu darbības organizēšanā atkarībā no tiem uzticētajiem uzdevumiem un to rīcībā esošā personāla iecelšanā amatā šo uzdevumu veikšanai, tomēr ar nosacījumu, ka šī iecelšana notiek dienesta interesēs.

Tomēr 6. panta 2. punktā Energoregulatoru sadarbības aģentūras valdes lēmumā, ar kuru pieņem to procedūru, kuras regulē līgumdarbinieku darbā pieņemšanu un nodarbinātību šajā aģentūrā, Vispārīgos īstenošanas noteikumus, ir noteikts, ka iespēja atļaut otro reizi pagarināt līgumu uz nenoteiktu laiku ir atkarīga no nosacījuma, sine qua non, ka līguma kopējais kumulētais ilgums no tā pirmās pagarināšanas ir vismaz pieci gadi. Ja šis nosacījums nav izpildīts, tad jebkāda iespēja pagarināt līgumu pēc pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas ir pilnībā izslēgta.

Taču, ja iestādei vai aģentūrai ir tiesības izdot vispārīgos īstenošanas noteikumus, lai papildinātu vai īstenotu hierarhiski augstākstāvošas un saistošas Civildienesta noteikumu vai Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības normas, kompetentā iestāde nevar nedz rīkoties pretēji likumam, tostarp pieņemot noteikumus, kuru piemērošana būtu pretrunā Civildienesta noteikumu normām vai tām atņemtu jebkādu lietderīgo ietekmi, nedz izvairīties no vispārējo tiesību principu, piemēram, labas pārvaldības, vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, ievērošanas.

Tādējādi minētā lēmuma 6. panta 2. punkts ierobežo Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 85. panta 1. punkta piemērošanas jomu, jo ar to tiek ieviests papildu nosacījums attiecībā uz līgumdarbinieku Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 3.a panta izpratnē līgumu pagarināšanu, kas nav paredzēts šajā nodarbināšanas kārtībā un kas rada šķērsli administrācijai piešķirtās novērtēšanas brīvības īstenošanā, bet šo ierobežojumu nevar objektīvi attaisnot ar dienesta interesēm. Taču, ja vien tādā aģentūras vispārpiemērojamā iekšējā lēmumā, kāds ir lēmums par vispārīgiem īstenošanas noteikumiem, šajā sakarā nav paredzēts tiešs pilnvarojums, ar to nevar tiesiski ierobežot Civildienesta noteikumos vai Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtībā paredzētas normas piemērošanas jomu.

(skat. 51.–53. un 56. punktu)

Eiropas Savienības Vispārējā tiesa: spriedumi, Komisija/Petrilli, T‑143/09 P, EU:T:2010:531, 31. un 34.–36. punkts un tajos minētā judikatūra, un Komisija/Macchia, T‑368/12 P, EU:T:2014:266, 49. un 60. punkts.
Pēc tam, kad Savienības tiesa saskaņā ar LESD 266. pantu atceļ lēmumu par atlaišanu, atbildētājai iestādei ir jāveic pasākumi sprieduma izpildei, ņemot vērā dienu, kurā tika pieņemts lēmums par atlaišanu, kas ir atcelts ar minēto spriedumu. Šajā sakarā ieinteresētās personas, kura ir noslēgusi akreditēta deputāta palīga (ADP) darba līgumu, tiesiskā stāvokļa, kādā tā bija, pirms tika pieņemts atceltais lēmums par atlaišanu, atjaunošana nozīmē, ka ir jāsamaksā viņai starpība starp, no vienas puses, atalgojuma, kāds prasītājai pienāktos, ja viņa būtu palikusi amatā un būtu faktiski veikusi ADP darbību, apmēru un, no otras puses, atalgojumu vai bezdarbnieka pabalstiem, ko viņa faktiski citādi ir saņēmusi. Ja brīvdienu uzkrājuma summa, kas saņemta no privātā darba devēja, tiktu ņemta vērā kā atalgojums vai kā citi aizvietojoši pabalsti, kas saņemti dubulto ienākumu laika posmā, proti, laikā starp prettiesiskās atlaišanas dienu un dienu, kad ieinteresētā persona beidza saņemt atalgojumu no privātā darba devēja, tā rezultātā tiktu ņemti vērā ienākumi, kas, protams, jau ir izmaksāti iepriekš, bet kas patiesībā vēlāk būs jāatskaita no saņemtās algas, un tādējādi šķiet, ka tie tiks saņemti kā atalgojums par brīvdienu laika posmiem, kuri tiks ņemti ārpus dubulto ienākumu laika posma un par kuriem tiek uzskatīts, ka šis uzkrājums sedz šo atalgojumu.

(skat. 61., 62. un 65. punktu)
Civildienesta noteikumu 60. panta otrās daļas teksts ir skaidrs, tiešs un tajā nav paredzēta atkāpe, kas būtu saistīta ar slimības raksturu, piemēram, psiholoģiskas vai psihiatriskas dabas problēma, no pienākuma saņemt iepriekšēju atļauju, ja ierēdnis grib uzturēties slimības atvaļinājuma laikā citā valstī, kas nav viņa darba vietas valsts.

Tādējādi, neskatoties uz to, ka uzturēšanās ārpus darba vietas valsts ir īslaicīga un atbilst ārsta ieteikumam, iecēlējintitūcijai ir tiesības konstatēt, ka ierēdnis, kurš nav saņēmis iepriekšēju atļauju, nav ievērojis atbilstošo Civildienesta noteikumu normu, lai slimības atvaļinājuma laikā varētu uzturēties ārpus darba vietas valsts, un ka tātad runa ir par neatļautu prombūtni.

Tādējādi, lai gan novērtējuma ziņojumā ir jānovērtē ierēdņa sniegums visa gada garumā, šai institūcijai nav aizliegts piefiksēt konkrētu situāciju, proti, ja tā ir saistīta ar tādas konkrētas normas pārkāpumu, kas tieši izriet no Civildienesta noteikumiem, un ja attiecīgais ierēdnis uzskata, ka viņam nebija jāiesniedz pieteikums, lai saņemtu iepriekšēju atļauju. Šajos apstākļos piezīmes formulēšana novērtējuma ziņojumā ne tikai nav pretrunā Civildienesta noteikumu normai, it īpaši to 43. pantam, bet tai var būt leģitīms mērķis brīdināt attiecīgo personu un novērst šīs Civildienesta noteikumu normas atkārtotu pārkāpšanu. Šajā sakarā novērojumā ar atgādinājumu par ierēdņa sasniedzamajiem mērķiem normu ievērošanā nekādā veidā nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, ja mērķis ir novērtētā ierēdņa rīcības dienestā uzlabošanās, kuru ar šo novērtējumu ir paredzēts sasniegt.

Turklāt sarežģīta profesionāla situācija, kas ir slimības atvaļinājuma iemesls, nevar atbrīvot no pienākuma, kurš ir jebkuram ierēdnim vai darbiniekam, ievērot Civildienesta noteikumu 60. panta otro daļu.

(skat. 53.–56. un 80. punktu)

Pirmās instances tiesa: spriedums Österholm/Komisija, T‑190/02, EU:T:2004:191, 39. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedums Morgan/ITSB, F‑26/13, EU:F:2014:180, 57. punkts un tajā minētā judikatūra, spriedums pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta T‑683/14 P.
Konkursa veiksmīgais kandidāts, kas pieņemts darbā kā pārbaudāmais ierēdnis, var tikt apstiprināts amatā par ierēdni tikai tad, ja viņš sekmīgi nostrādā Civildienesta noteikumu 34. pantā paredzēto pārbaudes laiku. Šajā ziņā iecēlējinstitūcijai ir jānodrošina pārbaudāmajam ierēdnim atbilstoši materiāltehniskie apstākļi un palīdzība, kad tas pārbaudes laikā pilda savus pienākumus.

Ja pārbaudes laika beigās pārbaudāmais ierēdnis ir izrādījies acīmredzami nepiemērots Civildienesta noteikumu 34. panta 2. punkta izpratnē vai nav pierādījis profesionālās īpašības, kas ir pietiekamas, lai apstiprinātu viņu amatā Civildienesta noteikumu 34. panta 3. punkta trešās daļas izpratnē, tad viņu atlaiž no darba. Šāds lēmums par atlaišanu patiesībā ir lēmums neapstiprināt amatā, kurš pēc rakstura atšķiras no lēmuma atlaist tādu personu, kurai ir bijis amatā apstiprināta ierēdņa statuss. Ja šajā pēdējā gadījumā ir jāveic rūpīga to motīvu pārbaude, ar kuriem ir pamatota izveidoto darba tiesisko attiecību izbeigšana, tad lēmumos par pārbaudāmo ierēdņu apstiprināšanu drīzāk ir jāveic vispārīgs novērtējums un tajos ir jābūt minētam tam, vai no pārbaudes laika posmā pierādītajām labajām un/vai sliktajām īpašībām kopumā izriet, ka pārbaudāmā ierēdņa apstiprināšana amatā ir dienesta interesēs, vai nav.

(skat. 26. un 29. punktu)

Tiesa: Tréfois/Tiesa, 290/82, EU:C:1983:334, 24. un 25. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedumi BW/Komisija, F-2/11, EU:F:2012:194, 78. punkts; De Bruin/Parlaments, F-15/14, EU:F:2014:236, 42. un 45. punkts, un DH/Parlaments, F-4/14, EU:F:2014:241, 53., 54. un 57. punkts.
Eiropas Investīciju bankas izveidotās Pārsūdzību izskatīšanas komitejas personāla novērtēšanas jomā iespēja atzīt par spēkā neesošu jebkuru apgalvojumu, kas ietverts Bankas darbinieka novērtējuma ziņojumā, nozīmē, ka minētā komiteja ir pilnvarota katram no šiem apgalvojumiem no jauna izvērtēt pamatotību, pirms tos aizliegt. Tādējādi šīs kompetences apjoms skaidri pārsniedz vienkāršu tiesiskuma kontroles pilnvaru un tiesību akta rezolutīvās daļas atcelšanas pilnvaru apjomu tiktāl, ciktāl tās ietver iespēju atzīt par spēkā neesošu pat tādu pamatojumu, kurš attaisno tā rezolutīvās daļas pieņemšanu, neatkarīgi no šī pamatojuma svarīguma minētā tiesību akta pamatojuma sistēmā.

Šīs Pārsūdzību izskatīšanas komitejas pilnīgas kontroles pilnvaras ir apstiprinātas ar tai skaidri atzīto kompetenci grozīt nopelnu galīgo vērtējumu, kas izriet no iekšējās pārsūdzības autora snieguma kopējā novērtējuma. Proti, ieinteresētās personas nopelnu galīgā novērtējuma grozīšana nozīmē, ka šī komiteja sīki pārbauda visus apstrīdētajā ziņojumā iekļautos nopelnu vērtējumus attiecībā uz to, vai pastāv iespējamas kļūdas faktu novērtēšanā vai tiesību piemērošanā, un ka tā attiecīgā gadījumā var vērtētāja vietā no jauna izvērtēt šos nopelnus.

(skat. 39. un 40. punktu)

Vispārējā tiesa: spriedumi, 2012. gada 27. aprīlis, De Nicola/EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, 41. punkts, un 2013. gada 16. septembris, De Nicola/EIB, T‑618/11 P, EU:T:2013:479, 37. punkts.
Ja lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir pārskatīta prasītāja situācija atbilstoši jauniem tiesiskajiem un faktiskajiem apstākļiem, vai ja ar to tiek grozīts vai papildināts sākotnējais lēmums, sūdzības noraidījums ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, vai pat uzskata to par nelabvēlīgu aktu, ar ko tiek aizstāts apstrīdētais akts.

Nosakot, vai ierēdnim ir tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta noteikumiem izriet, ka, lai neitralizētu dzīvesvietas laikposmus, proti, vai nu valstī, kuras teritorijā atrodas ierēdņa vai darbinieka dienesta vieta, vai arī ārpus tās, likumdevējs ir ieviesis atšķirību atkarībā no tā, vai dzīvesvieta tiek pamatota ar situāciju, kas izriet no dienesta pienākumu veikšanas citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, vai arī no tā, vai pienākumi ir veikti valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā.

Praksi Komisijā, kas ir paredzēta kā specializācijas laikposms, lai papildinātu vai nu universitātes izglītību, vai arī darba veikšanai nepieciešamās prasmes, nevar uzskatīt par ietilpstošu dienesta pienākumu veikšanas jēdzienā, jo šis jēdziens paredz, ka darbība galvenokārt ir veltīta attiecīgās valsts vai starptautiskās organizācijas mērķu sasniegšanai. Šādu secinājumu, ņemot vērā Komisijā pavadītās prakses galveno mērķi, nevar apšaubīt tāda fakta dēļ, ka daži praktikanti atkarībā no budžeta līdzekļu pieejamības un viņu ģimenes stāvokļa saņem stipendiju, vai ka nodarbinātie publiskajā vai privātajā sektorā turpina saņemt savu algu.

Turklāt taisnība, ka šāds risinājums atšķiras no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā risinājuma attiecībā uz ierēdņiem, kuriem nekad nav bijusi dienesta vietas valsts pilsonība, un ka šāds risinājums rada atšķirīgu attieksmi, kas galvenokārt ir pamatota ar ieinteresētās personas pilsonību.

Taču šāda atšķirīga attieksme ir pamatota, pirmkārt, ar atšķirīgo formulējumu, ko likumdevējs paredzējis Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, un, otrkārt, ar atšķirīgu atsauces laikposma ilgumu, kas ir daudz ilgāks ierēdnim, kuram ir bijusi dienesta vietas dalībvalsts pilsonība.

(skat. 40., 43.–59., 47. un 49. punktu)