ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka pienākuma nodrošināt visiem pieteikuma iesniedzējiem cilvēka cienīgu dzīves līmeni, kas dalībvalstīm ir noteikts saskaņā ar Direktīvas 2013/33 20. panta 5. un 6. punktu, konkrēta piemērošana arī rada jautājumus. Šajā ziņā tā it īpaši norāda, ka no šī sprieduma 25. punktā minētajiem 2016. gada 6. jūlija likuma, ar ko ir izdarīti grozījumi Likumā par uzņemšanu, sagatavošanas darbiem un it īpaši no likumprojekta pamatojuma izklāsta izriet, ka saskaņā ar kompetento ministriju viedokli Direktīvas 2013/33 mērķi var sasniegt, izmantojot pieteikuma iesniedzējiem, kas ir uz laiku vai galīgi izslēgti no uzņemšanas materiālo nosacījumu izmantošanas, pieejamo iespēju vērsties pie privātiem bezpajumtnieku aprūpes centriem, kuru saraksts tiem ir paziņots.
21

2017. gada 26. aprīļa lēmuma pamatojumam minētā iestāde it īpaši norādīja turpinājumā minēto: – ar atsauces līdzekļa reģistrāciju no jauna ir ticis grozīts šī produkta atļaujas derīguma termiņš, respektīvi, no 2016. gada 31. decembra uz 2025. gada 1. decembri. Šī iemesla dēļ paralēlas tirdzniecības atļaujā noteiktais derīguma termiņš, kas ir 2016. gada 31. decembris, nesakrīt ar termiņu atsauces līdzeklim. Atsauces produkta atļaujas derīguma termiņa grozījumi mudināja Nīderlandes kompetento iestādi ar Vaselife piekrišanu un uz tās lūguma pamata šo atļauju pagarināt līdz 2025. gada 1. decembrim; – 2016. gada 19. februāra lēmums par izmaiņām atsauces līdzekļa sastāvā attiecas uz mazsvarīgu grozījumu. Tādējādi produkts Vaselife UB ir arī identisks atsauces līdzeklim Regulas Nr. 1107/2009 52. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē; – Chrysal un Valent Biosciences nav savstarpēji saistītas sabiedrības. Līdz ar to pirmā minētā nestrādā saskaņā ar otrās minētās licenci. Turklāt no iesniegtā lūguma mainīt atsauces līdzeklim piesaistītās tirdzniecības atļaujas turētāja vārdu izriet, ka ir mainījusies šī produkta ražošanas vieta. No tā savukārt izriet, ka atsauces līdzeklim un Vaselife UB produktam nav viena un tā pati izcelsme, tādēļ tie nav “identiski produkti” Regulas Nr. 1107/2009 52. panta izpratnē. Tātad Chrysal sūdzība šai sakarā ir pamatota, un – paralēlas tirdzniecības atļaujas reģistrācijas atjaunošana nav iespējama, jo tā vairs neatbilst Regulas Nr. 1107/2009 52. panta nosacījumiem. Tā kā tā vairs neatbilst šiem nosacījumiem un I lēmums ir zaudējis spēku 2016. gada 31. decembrī, pagarinājuma periods saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 46. pantu ir jānosaka līdz 2017. gada 1. novembrim jau importētajām un Nederlandse voedsel- en warenautoriteit (Nīderlandes Pārtikas produktu un patēriņa preču iestāde) deklarētajām produkta partijām.
100

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas kompetencē ir norādīt valsts tiesai Savienības tiesību elementus, kuri var veicināt tai radušās kompetences problēmas risināšanu (spriedumi, 1998. gada 22. oktobris, IN. CO. GE.’90 u.c., no C‑10/97 līdz C‑22/97, EU:C:1998:498, 15. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2002. gada 12. decembris, Universale‑Bau u.c., C‑470/99, EU:C:2002:746, 43. punkts). Tā tas ir it īpaši tad, ja – kā šajā gadījumā un kā izriet no šā sprieduma 79.–81. punkta – uzdotie jautājumi ir par to, vai valsts struktūra, kuras kompetencē parasti ir izskatīt strīdu, kurā attiecīgā persona atsaucas uz tiesībām, kas tai izriet no Savienības tiesībām, atbilst prasībām, kuras izriet no tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kādas tās ir garantētas Hartas 47. pantā un Direktīvas 2000/78 9. panta 1. punktā.
12

1980. gada 15. decembra likuma 12.bis panta 2. punktā ir noteikts: “Ja 1. punktā minētais ārvalstnieks savu pieteikumu iesniedz savas dzīvesvietas vai uzturēšanās vietas ārvalstīs kompetentajā Beļģijas diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā, kopā ar pieteikumu ir jāiesniedz dokumenti, kas pierāda, ka ārvalstnieks atbilst 10. panta 1.–3. punktā minētos nosacījumiem, it īpaši ārsta slēdziens, no kura izriet, ka viņš neslimo ar kādu no šī likuma pielikumā minētajām slimībām, un izraksts no sodu reģistra vai līdzvērtīgs dokuments, ja ārvalstnieks jau ir sasniedzis 18 gadu vecumu. Pieteikuma iesniegšanas datums ir datums, kurā saskaņā ar 2004. gada 16. jūlija Likuma, ar kuru ievieš Starptautisko privāttiesību kodeksu, 30. pantu vai starptautiskajām konvencijām, kas reglamentē to pašu jomu, visi šie dokumenti ir iesniegti. Lēmumu par uzturēšanās atļauju pieņem un paziņo iespējami ātri un ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc otrajā daļā minētā pieteikuma iesniegšanas dienas. Lēmumu pieņem, ņemot vērā visus lietas materiālus. Ja 10. panta 5. punktā paredzētais nosacījums par pietiekamu līdzekļu esamību nav izpildīts, ministram vai viņa pilnvarotajam pārstāvim, pamatojoties uz ārvalstnieka, kuram paredzēts pievienoties, un viņa ģimenes locekļu īpašajām vajadzībām, ir jānosaka, kādi iztikas līdzekļi viņiem ir vajadzīgi, lai valsts iestādēm nebūtu jāsniedz viņiem materiālā palīdzība. Lai noteiktu šo summu, ministrs vai viņa pilnvarotais pārstāvis var pieprasīt no ārvalstnieka visus nepieciešamos dokumentus un informāciju. Izņēmuma gadījumos, kas saistīti ar pieteikuma izskatīšanas sarežģītību un tādas laulības slēgšanas, kas minēta Civilkodeksa [Code civil] 146.bis pantā, vai 10. panta 1. punkta pirmās daļas 5. apakšpunktā minēto partnerattiecību nosacījumu izmeklēšanu, ministrs vai viņa pilnvarotais pārstāvis, pieņemot motivētu lēmumu, ko paziņo pieteikuma iesniedzējam, šo termiņu var divas reizes pagarināt, katrreiz uz trim mēnešiem. Ja pēc sešu mēnešu termiņa beigām, skaitot no pieteikuma iesniegšanas dienas, kas vajadzības gadījumā saskaņā ar piekto daļu ir ticis pagarināts, lēmums nav pieņemts, ir jāpiešķir uzturēšanās atļauja.”
2

Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp, pirmkārt, pasta operatoru Deutsche Post AG un par transportu atbildīgo amatpersonu tās Bonnas (Vācija) filiālē K. Leymann (turpmāk tekstā kopā – “Deutsche Post u.c.”), no vienas puses, un Land Nordrhein‑Westfalen, no otras puses, (lieta C‑203/18) un, otrkārt, starp UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG, kā arī Bundesverband Paket & Expresslogistik e.V. (turpmāk tekstā kopā – “UPS Deutschland u.c.”), no vienas puses, un pasta operatoru Deutsche Post, no otras puses, (lieta C‑374/18) par to, vai Deutsche Post transportlīdzekļiem ir jāpiemēro tie noteikumi par vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem, kas jāievēro transportlīdzekļa vadītājiem, kuri veic kravu un pasažieru autopārvadājumus.
9

2014. gada 24. jūnija Dekrētlikuma Nr. 91 (2014. gada 24. jūnijaGURI Nr. 144), kas ar grozījumiem pārveidots par 2014. gada 11. augusta Likumu Nr. 116 (2014. gada 20. augustaGURI Nr. 192 kārtējais pielikums) (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 91/2014”), 4. panta 1. un 3. punkts ir formulēti šādi: “1. “Mozzarella di Bufala Campana DOP”, kas reģistrēta kā aizsargāts cilmes vietas nosaukums (ACVN) saskaņā ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1107/96 (1996. gada 12. jūnijs) [par ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu reģistrāciju saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta Padomes Regulas (EEK) Nr. 2081/92 17. pantā (OV 1996, L 148, 1. lpp.)], ražošanai ir jānotiek telpās, kurās apstrādā tikai pienu no lopaudzētavām, kuras iekļautas “Mozzarella di Bufala Campana DOP” kontroles sistēmā. Šajās telpās drīkst tikt ražoti arī pusfabrikāti un citi produkti, ja vien tos gatavo tikai no piena, kas iegūts ACVN “Mozzarella di Bufala Campana” kontroles sistēmā iekļautās lopaudzētavās. Produktu, kurus gatavo tikai no piena, kas nav iegūts ACVN “Mozzarella di Bufala Campana” kontroles sistēmā iekļautās lopaudzētavās, vai ar šāda piena piedevu, ražošanai ir jānotiek citā atsevišķā telpā saskaņā ar dekrēta 3. punktā minētajiem noteikumiem. [..] 3. Ar Lauksaimniecības, pārtikas un mežsaimniecības politikas ministrijas dekrētu, kas, saskaņojot ar veselības ministru, jāpieņem 30 dienu laikā no šī dekrēta spēkā stāšanās dienas, tiek noteiktas 1. punkta trešajā daļā un 2. punktā minēto noteikumu īstenošanas procedūras, paredzot, ka 1. punkta pēdējā daļā minētais telpiskais nodalījums visos apstrādes un iepakošanas posmos liedz jebkādu saskari, pat nejaušu, starp pienu no lopaudzētavām, kuras iekļautas “Mozzarella di Bufala Campana DOP” kontroles sistēmā, un citu pienu, kā arī starp “Mozzarella di Bufala Campana DOP” un no cita piena iegūtiem produktiem.”
2

Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar tiesvedību starp IN (lieta C‑469/18) un JM (lieta C‑470/18), no vienas puses, un Belgische Staat (Beļģijas valsts), no otras puses, par paziņojumiem par nodokli, ko Beļģijas nodokļu iestādes izdevušas par 1997. un 1998. nodokļu gadu un ar ko ir labotas to fizisko personu nodokļa deklarācijas.
17

Visbeidzot saskaņā ar 2016. gada 13. oktobradecreto n. 264 – Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti (Dekrēts Nr. 264 par orientējošiem kritērijiem, ar ko atvieglo pierādīšanu, ka ir izpildīti nosacījumi, lai ražošanas atlikumi tiktu atzīti par blakusproduktiem, nevis par atkritumiem) (GURI Nr. 38, 2017. gada 15. februāris) I pielikuma 1. panta 2. sadaļas A daļas 2. punktu: ”Pamatojoties uz tiesisko regulējumu, kas bija piemērojams šī dekrēta spēkā stāšanās dienā, elektroenerģijas ražošanai dedzināšanas procesā var izmantot vienīgi [Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006] X pielikuma piektajā daļā un 2008. gada 3. novembra Dekrētlikuma Nr. 171 2.a pantā minētos biomasas atlikumus, neskarot turpmākos noteikumus, kas tieši reglamentē biomasas atlikumu kā kurināmā izmantošanu. Gadījumā, kad [Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006] 185. pantā paredzētie materiāli tiek izmantoti elektroenerģijas ražošanai dedzināšanas procesā, tiem jebkurā gadījumā atkritumus regulējošie tiesību akti tiek piemēroti tikai tad, ja tie nav norādīti šajā punktā minētajos noteikumos.”
30

Turpinājumā – šā sprieduma 28. punktā veikto interpretāciju apstiprina šīs direktīvas 21. panta 3. punkta vispārējā sistēma. Konkrēti, no šīs tiesību normas trešā teikuma negatīvā formulējuma var secināt, ka ar to tikai gribēts izslēgt no šī izņēmuma piemērojamības jomas tādu energoproduktu patēriņu, kuram nav nekāda sakara ar energoproduktu ražošanu. No tā izriet, ka energoproduktu patēriņam nevar liegt piemērot šo izņēmumu tikai šī patēriņa nianšu dēļ, ciktāl tas sniedz ieguldījumu energoproduktu ražošanas tehnoloģiskajā procesā.
21

Proti, iesniedzējtiesas ieskatā, pirmkārt, šīs maksas bāze ir atkarīga no saražotās enerģijas vērtības, kura tiek aprēķināta atkarībā kopējās samaksas, kas iegūta par elektroenerģijas tīklā ievadīto enerģiju. Minētās maksas likme faktu rašanās datumā bija 22 %, savukārt Ūdeņu likuma konsolidētās redakcijas 112.bis pantā esot paredzēta tikai 5 % likme par dabisko ūdensteču – neatkarīgi no tā, vai tā ir pastāvīga vai nepastāvīga, – un ezeru, lagūnu un publiskajās ūdenstecēs ar aizsprostiem izveidoto ūdenskrātuvju pamatgultņu aizņemšanu, izmantošanu un ekspluatāciju. Otrkārt, tikai 2 % no saņemtās maksas tiekot izmantoti Organismo de cuenca (Valsts Ūdensbaseinu ūdeņu pārvaldības institūcija, Spānija) darbībām, savukārt pārējie 98 % tiekot pārskaitīti Valsts kasei un tādējādi veidojot elektroenerģijas sistēmas papildu ieņēmumus. Iesniedzējtiesa precizē, ka šīs maksas summa esot bijusi pilnībā jānovirza publiskā īpašuma aizsardzībai un uzlabošanai un ka Karaļa dekrētā 198/2015 bija mēģināts šo nekonsekvenci labot, paredzot, ka no vispārējā valsts budžeta publisko ūdeņu aizsardzības un uzlabošanas darbībām tiek piešķirta summa, kura ir vismaz vienāda ar 98 % no ieņēmumiem, kas gūti ar minēto maksu. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka šāds piešķīrums vispārējā valsts budžetā attiecībā uz 2016. gadu nav veikts un tajā ieņēmumi no šīs maksas ir piešķirti elektroenerģijas sistēmas deficīta finansēšanai.
8

2012. gada 27. decembraLey 15/2012 de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (Likums 15/2012 par nodokļu pasākumiem enerģētikas ilgtspējas jomā) (BOE Nr. 312, 2012. gada 28. decembris, 88081. lpp.; turpmāk tekstā – “Enerģijas nodokļu likums”) ir noteikts: “[Šā likuma] mērķis ir pielāgot mūsu nodokļu sistēmu, lai panāktu efektīvāku un videi draudzīgāku izmantošanu un ilgtspējīgu attīstību. [..] [..] Šā likuma pamatā galvenokārt ir Konstitūcijas 45. pants [..]. Tādējādi viens no šīs nodokļu reformas pamatvirzieniem ir internalizēt vides izmaksas, kas rodas saistībā ar elektroenerģijas ražošanu [..]. Šim likumam ir jābūt stimulam, lai uzlabotu energoefektivitātes līmeni, vienlaikus nodrošinot dabas resursu labāku apsaimniekošanu un turpinot uzlabot ilgtspējīgas attīstības jauno modeli gan no ekonomiskā un sociālā viedokļa, gan arī no vides viedokļa. [..] Tālab ar šo likumu tiek reglamentēti trīs jauni nodokļi – [..] nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodolelektroenerģijas ražošanas procesā un nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšanu centralizētās glabātuvēs [..]. [..] Elektroenerģijas ražošana, izmantojot kodolenerģiju, nozīmē, ka sabiedrība piekrīt vairākiem apgrūtinājumiem un saistībām, kuras izriet no šāda veida enerģijas īpašajām iezīmēm un kuru ekonomisko ietekmi ir grūti noteikt. Sabiedrībai ir jāuzņemas atbildība par plašu jautājumu loku, ko rada šāda ražošana, piemēram, par radīto radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanu un materiālu iespējamā izmantošanu nemiermīlīgiem mērķiem. [..] Joprojām būtiskas neskaidrības rada ar kodolspēkstaciju ekspluatācijas pārtraukšanu un radioaktīvo atkritumu galīgo apsaimniekošanu saistīto kopējo izmaksu novērtēšana, kas galu galā pēc kodolspēkstacijas darbības pārtraukšanas ietekmēs sabiedrību, it īpaši saistībā ar nostrādātās kodoldegvielas un augstas aktivitātes atkritumu galīgo apsaimniekošanu. [..] Tādējādi, ņemot vērā dažu radioaktīvo atkritumu ilgo dzīves ciklu, kas ilgst vairākās paaudzēs, pēc to galīgās apsaimniekošanas ir svarīgi noteikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu šo atkritumu nonākšanu apkārtējā vidē ārēju faktoru vai citu nelabvēlīgu seku dēļ, un būs nepieciešama šo pasākumu ilgstoša institucionāla uzraudzība, kas būs valsts pienākums. [..] Kodolenerģijas nozare atšķiras vēl ar to, ka tiek izmantoti un ražoti materiāli, kas ir stingri jākontrolē, lai novērstu to izmantošanu nemiermīlīgiem mērķiem vai nepieļautu kādas citas tos ietekmējošas ļaunprātīgas darbības, kuras liek Spānijai [..] uzņemties turpmākus pienākumus un tāpēc nodrošināt resursus šo pienākumu veikšanai. Tādējādi valsts pienākums ir nodrošināt nepieciešamos resursus, lai uzturētu esošos kodolnegadījuma plānus darba kārtībā [..]. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir ieteicams ieviest maksājumu par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodoliekārtās, kā arī par to glabāšanu centralizētās iekārtās, lai kompensētu izmaksas, kas sabiedrībai jāuzņemas šīs ražošanas rezultātā.”
27

Ar 2016. gada 3. februāra spriedumiem rechtbank Den Haag, zittingsplaats Rotterdam (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Roterdamā) minētās prasības atzina par pamatotām. Šī tiesa nosprieda, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek noteikts pienākums iegūt, reģistrēt un saglabāt Turcijas valstspiederīgo biometriskos datus centrālajā kartotēkā, ir “jauns ierobežojums” Lēmuma Nr. 2/76 7. panta un Lēmuma Nr. 1/80 13. panta nozīmē. Turklāt rechtbank Den Haag, zittingsplaats Rotterdam (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Roterdamā) būtībā uzskatīja, ka attiecīgais pasākums nav samērīgs ar sasniedzamo leģitīmo mērķi, proti, novērst un apkarot identitātes un dokumentu viltošanu. Līdz ar to minētā tiesa, pirmkārt, atcēla valsts sekretāra 2014. gada 28. marta un 4. aprīļa lēmumus, ciktāl tajos bija prasīts, lai A un B sadarbotos to biometrisko datu iegūšanā, un, otrkārt, uzdeva valsts sekretāram izdzēst to biometriskos datus no centrālās kartotēkas sešu nedēļu laikā, skaitot no minēto spriedumu paziņošanas.
39

Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka apgalvojums par to, ka pastāv īpaša saikne starp profesionālās darbības ilgumu un noteikta zināšanu vai pieredzes līmeņa sasniegšanu, tā kā tas ir vienkāršs vispārinājums, kas attiecas uz atsevišķām darba ņēmēju kategorijām, neļauj izsecināt objektīvus un ar diskrimināciju nekādi nesaistītus kritērijus. Lai gan stāžs iet roku rokā ar pieredzi, šāda kritērija objektivitāte ir atkarīga no visiem konkrētā gadījuma apstākļiem, it īpaši no attiecībām starp veikto pienākumu raksturu un pieredzi, ko šie pienākumi sniedz pēc noteikta nostrādāto darba stundu skaita (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 10. marts, Nikoloudi, C‑196/02, EU:C:2005:141, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
37

Runājot joprojām par šīs pēdējās tiesību normas kontekstu, ir jānorāda, ka prasība par “stabiliem, regulāriem un pietiekamiem līdzekļiem” ir ietverta arī Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Tiesa jau ir nospriedusi, ka no šīs tiesību normas pašas teksta un it īpaši no vārdu “stabili” un “regulāri” izmantošanas izriet, ka šajā tiesību normā minētajiem finanšu resursiem ir jābūt zināmā mērā regulāriem un turpinātiem. Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktam dalībvalstis izvērtē minētos ienākumus it īpaši, ņemot vērā to “pastāvīgumu” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. aprīlis, Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, 30. punkts).
8

Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 2. nodaļā “Vienības un vienību grupējumi” tostarp ir ietverti šī pielikuma 2.21.–2.23., 2.27. un 2.28. punkts, kuri ir šādi: “Piesaistošās finanšu iestādes 2.21. Kontrolakciju sabiedrības, kam vienkārši pieder meitasuzņēmumu aktīvi, ir viens piesaistošo finanšu iestāžu piemērs. Piemēri citām vienībām, ko arī uztver kā piesaistošās finanšu iestādes, ir vienības, kurām ir ĪNDS iepriekš tekstā minētās pazīmes, tostarp ieguldījumu un pensiju fondi, un vienības, kuras izmanto kapitāla turēšanai un pārvaldīšanai fiziskām personām un ģimenēm, parāda vērtspapīru emisijai radniecīgo uzņēmumu vārdā (šādu uzņēmumu varētu dēvēt par starpnieku), un citu finanšu funkciju veikšanai. 2.22. To, cik lielā mērā šīs vienības ir neatkarīgas no mātesuzņēmuma, parāda tas, vai vienības veic būtisku kontroli pār saviem aktīviem un saistībām, uzņemoties riskus un gūstot peļņu, kas saistīti ar šiem aktīviem un saistībām. Šādas vienības klasificē finanšu sabiedrību sektorā. 2.23. Šāda veida subjektus, kas nevar darboties neatkarīgi no mātesuzņēmuma un vienkārši ir pasīvi aktīvu un saistību turētāji (ko dažkārt apzīmē kā “autopilotstruktūras”), neuztver kā atsevišķas institucionālas vienības, ja vien tie nav no mātesuzņēmuma atšķirīgas ekonomikas rezidentvienības. Ja tie un mātesuzņēmums ir vienas un tās pašas ekonomikas rezidentvienības, tos uztver kā “mākslīgos meitasuzņēmumus”, kā aprakstīts turpmāk tekstā. [..] Vispārējās valdības īpašam nolūkam izveidotās vienības 2.27. Vispārējā valdība arī var izveidot īpašam nolūkam paredzētas vienības, kuras pēc pazīmēm un funkcijām ir līdzīgas piesaistošajām finanšu iestādēm un mākslīgiem meitasuzņēmumiem. Šādām vienībām nav pilnvaru darboties neatkarīgi un ir ierobežots darījumu spektrs, kurās tās var iesaistīties. Tās neuzņemas riskus un negūst peļņu no turētajiem aktīviem un saistībām. Šādas vienības, ja tās ir rezidenti, jāuztver kā vispārējās valdības neatņemama sastāvdaļa, nevis atsevišķas vienības. Ja tās ir nerezidentvienības, tās jāuztver kā atsevišķas vienības. Visi darījumi, ko tās veic ārvalstīs, jāatspoguļo attiecīgajos darījumos ar valdību. Tādējādi vienība, kas aizņemas ārvalstīs, tiek uzskatīta par aizdevēju valdībai tādā pašā apjomā un saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem kā sākotnējais aizņēmums. 2.28. Rezumējot, to īpašam nolūkam dibinātu sabiedrību konti, kurām nav tiesību veikt neatkarīgu darbību, tiek konsolidēti ar mātesuzņēmuma kontiem, ja vien tās nav no mātesuzņēmuma atšķirīgas ekonomikas rezidentvienības. Šim vispārīgajam noteikumam ir viens izņēmuma gadījums, kad īpašam nolūkam dibināto sabiedrību, kas nav rezidentvienība, izveido valdība.”
2

Šie lūgumi ir iesniegti divās tiesvedībās starp C GmbH & Co. KG un C‑eG, no vienas puses, un Finanzamt Z (Finanšu pārvalde Z, Vācija, turpmāk tekstā – “finanšu pārvalde”), no otras puses, saistībā ar paziņojumiem par pievienotās vērtības nodokli (PVN).
20

Finanzgericht Baden-Württemberg (Bādenes–Virtembergas Finanšu tiesa) tajā celto DIREKTexpress Holding prasību noraidīja, pamatodamās uz to, ka par dokumentu formālo paziņošanu nevar tikt piemērots lūgtais atbrīvojums no nodokļa. It īpaši šī tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka UStG 4. panta 11.b punktā paredzētie nosacījumi nav izpildīti, ciktāl no PVN ir atbrīvoti tikai tieši uz pasta sistēmu attiecināmi Deutsche Post darījumi, un, otrkārt, ka nav iespējams tieši atsaukties uz Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo dokumentu formālās paziņošanas darījumi neietilpst universālajā pakalpojumā šīs tiesību normas izpratnē.
10

Saskaņā ar šajā pašā minētās direktīvas nodaļā ietverto 26. pantu “Sadales sistēmu operatoru nodalīšana”: “1. Ja sadales sistēmas operators ir daļa no vertikāli integrēta uzņēmuma, viņš ir neatkarīgs no pārējām darbībām, kas neattiecas uz sadali, vismaz tiktāl, ciktāl tas skar viņa juridisko statusu, organizāciju un lēmumu pieņemšanu. Šie noteikumi nerada pienākumu no vertikāli integrētā uzņēmuma nodalīt īpašumtiesības uz sadales sistēmas operatora aktīviem. 2. Papildus 1. punktam, ja sadales sistēmas operators ir daļa no vertikāli integrēta uzņēmuma, viņš ir neatkarīgs no citām ar sadali nesaistītām darbībām tiktāl, ciktāl tas attiecas uz organizāciju un lēmumu pieņemšanu. Lai to panāktu, piemēro vismaz šādus obligātus kritērijus: [..] c) attiecībā uz aktīviem, kas vajadzīgi tīkla vadīšanai, uzturēšanai vai attīstībai, sadales sistēmas operatoram ir jābūt efektīvām tiesībām pieņemt lēmumus neatkarīgi no integrētā elektroenerģijas uzņēmuma. Šo uzdevumu veikšanai sadales sistēmas operatora rīcībā ir vajadzīgie resursi, tostarp cilvēkresursi, tehniskie, fiziskie un finanšu resursi. [..]”
27

Tiesa no minētā secināja, ka tiesību normas, kurās ir paredzēti šādi termiņi, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij nav aizliegts pēc pārbaužu veikšanas koriģēt konkrētajiem ražotājiem piešķirtos atsevišķo uzņēmumu atskaites daudzumus un līdz ar to no jauna aprēķināt veicamos papildu maksājumus pēc jaunas neizmantoto atskaites daudzumu piešķiršanas un pēc maksājumu, kas ir jāveic par attiecīgo piena tirdzniecības gadu, samaksas termiņa beigām (spriedums, 2004. gada 25. marts, Azienda Agricola Ettore Ribaldi u.c. (C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, no C‑489/00 līdz C‑491/00 un no C‑497/00 līdz C‑499/00, EU:C:2004:179, 68. punkts).
50

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros tai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Līdz ar to, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu interpretācijas jautājumu tikai ar vienu Savienības tiesību normu, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa sniegtu valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā ir vai nav uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, it īpaši no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pamatojuma, ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuru interpretācija ir nepieciešama, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 13. jūnijs, Hadj Ahmed, C‑45/12, EU:C:2013:390, 42. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, 28. un 29. punkts).
24

Gan 1989. gada BUB, gan 1999. gada BUB attiecīgi to 25. un 24. pantā bija ietverta taisnīguma klauzula, uz kuras pamata SVB ir tiesīga saskaņā ar 1989. gada BUB konkrētos gadījumos atkāpties no citām šo noteikumu normām, lai labotu būtisku netaisnību, kas var izrietēt no apdrošināšanas pienākuma vai no atbrīvojuma no šī pienākuma atbilstoši minētajiem noteikumiem, vai atbilstoši 1999. gada BUB nepiemērot šo noteikumu normas vai atkāpties no tām, ciktāl šī piemērošana, ievērojot apdrošināto personu kategorijas paplašināšanas vai sašaurināšanas būtiskumu, rada ievērojamu netaisnību, kas izriet tikai no apdrošināšanās pienākuma vai no atbrīvojuma no šī pienākuma atbilstoši šiem otrajiem minētajiem noteikumiem.