ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ‑JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 9. decembrī ( )

Apvienotās lietas C‑327/03 un C‑328/03

Vācijas Federatīvā Republika

pret

ISIS Multimedia Net GmbH und Co. KG, ko pārstāv ISIS Multimedia NetVerwaltungs GmbH,

un

FIRMA 02 (Germany)GmbH und Co. OHG

[Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Telekomunikācijas – Vispārējā atļauja un individuālā licence – Direktīva 97/13/EK – 11. pants – Maksas un atlīdzība par individuālajām licencēm – Individuālās licences ierobežotu resursu gadījumā – Nosacījumi – Tālruņa numuri – Iegūšana bez maksas par labu agrākā valsts monopoluzņēmuma tiesību pārņēmējam – Piešķiršana jaunajiem operatoriem par atlīdzību





1. Ar lūgumu, kas iesniegts šajās apvienotajās lietās, Bundesverwaltungsgericht [Vācijas Federālā administratīvā tiesa] prasa Tiesai prejudiciālu nolēmumu par 11. panta 2. punkta interpretāciju Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvā 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva”).

2. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai regulējošā iestāde ( ) var pieprasīt no jaunajiem tirgus dalībniekiem atlīdzību, kas balstīta uz to ekonomisko vērtību, par tālruņa numuru piešķiršanu, ja uzņēmums, kam šajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, kā agrākā valsts monopoluzņēmuma tiesību pārņēmējs ir saņēmis numurus bez maksas.

I – Piemērojamās tiesību normas

A – Kopienu tiesības:Direktīva 97/13

1. Ievads

3. Deviņdesmitajos gados telekomunikācijas kļuva par tautsaimniecības virzītājspēku ar ievērojamu izaugsmes potenciālu. Tehnoloģiju attīstība ļāva ieviest jaunus pakalpojumus galvenokārt mobilo un satelīta telefonu jomā, izmantojot digitālo tehnoloģiju, kurā multivides komunikācijas progress pavēra ceļu neskaitāmiem pakalpojumiem ( ).

4. Eiropas Kopiena noteica priekšnoteikumus šai tālākajai attīstībai, kā rezultātā Kopienu iestādes nolēma attīstīt šī sektora liberalizāciju; faktiski 1987. gadā publicētajā Zaļajā grāmatā Komisija ierosināja nākotnē izveidot vienotu tirgu, kurā tā aicināja visus tirgus dalībniekus piedalīties debatēs par šo tēmu un aicināja pakāpenisku sektora liberalizāciju, kas arī garantētu pilsoņiem tiesības izmantot modernās sakaru sistēmas ( ).

5. Tomēr vēlamās elastības ieviešana nenozīmē, ka dalībvalstīm tiktu atņemtas kontroles pilnvaras, ko tās realizē ar attiecīgo atļauju procedūru palīdzību. Citā Zaļajā grāmatā ( ) Komisija precizēja, ka šīs procedūras ir svarīga metode labvēlīgu priekšnoteikumu radīšanai konkurences attīstībai, licenču piešķiršanai piemērojot vienādus principus.

6. Kā jau es to uzsvēru secinājumos apvienotajās lietās Albacom un Infostrada ( ), šajā sakarā Direktīva paredz vienotu ietvaru, kas pamatots ar samērīguma, pārskatāmības un nediskriminācijas principiem un kura mērķis ir tāda noteikumu režīma izveidošana, kas būtu savienojams ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību (preambulas pirmais, otrais, ceturtais un vienpadsmitais apsvērums; 3. panta 2. punkts).

7. Attiecīgi telekomunikācijas pakalpojumu sniegšanas brīvība un telekomunikāciju tīkla operāciju liberalizācija ir Direktīvas noteikumu vadošie principi. Kopienas likumdevējs paredz, ka šie pakalpojumi varētu tikt sniegti un izmantoti bez ierobežojumiem vai, attiecīgā gadījumā, pamatojoties uz vispārējām atļaujām ( ), un ka individuālā licence ( ) tiek piešķirta tikai izņēmuma gadījumā vai papildus vispārējai atļaujai (septītais un trīspadsmitais apsvērums; 3. panta 3. punkts un 7. pants).

8. Lai ieviestu šos liberalizācijas noteikumus, Direktīva kā vadošo principu arī paredz, ka dalībvalstis nedrīkst ierobežot to individuālo licenču skaitu, kuras tā var piešķirt, izņemot gadījumus, ja tas ir nepieciešams, lai efektīvi izmantotu radiofrekvenču spektru vai nodrošinātu pietiekoša skaita numurus. Katram uzņēmumam, kas izpilda valsts normatīvajos aktos paredzētos un izsludinātos priekšnoteikumus, ir tiesības saņemt individuālu licenci (10. panta 1. punkts un 9. panta 3. punkts).

2. Noteikumi par maksājumiem

9. Direktīvas 6. un 11. pantā ievērots tas pats princips – sekmēt konkurenci telekomunikāciju tirgū un neuzlikt uzņēmumiem vairāk ierobežojumus un apgrūtinājumus nekā vajag ( ), tādējādi ievērojot samērīguma principu. Pantiem attiecīgi ir virsraksts “Maksas un atlīdzības, ko piemēro vispārējās atļaujas procedūrām” un “Maksas un atlīdzības, ko piemēro individuālajām licencēm”.

10. “6. pants

[..]

Neskarot finanšu ieguldījumus universālā pakalpojuma sniegšanai saskaņā ar pielikumu, dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem atļauju piešķiršanas procedūrās, sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistītas tikai ar vispārējo atļauju izdošanu un ar piemērojamās vispārējās atļauju sistēmas vadību, kontroli un ieviešanu. Šādas maksas publicē piemērotā un pietiekoši detalizētā veidā tā, lai šī informācija būtu viegli pieejama.”

11. “11. pants

[..]

1. Dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem sakarā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās ar individuālo piemērojamo licenču izdošanu, vadību, kontroli un īstenošanu. Maksas, ko piemēro kādai individuālai licencei, apmēra ziņā ir samērīgas ar ieguldīto darbu, un tās publicē piemērotā un pietiekoši izvērstā veidā tā, lai šī informācija būtu viegli pieejama.

2. Neskarot 1. punkta noteikumus, gadījumos, kad ir jāizmanto ierobežoti resursi, dalībvalstis var atļaut savai regulējošajai iestādei iekasēt atlīdzību, lai ņemtu vērā vajadzību nodrošināt minēto resursu optimālu izmantošanu. Minētās atlīdzības ir nediskriminējošas un, tās nosakot, it īpaši ņem vērā vajadzību veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību.”

B – Vācijas tiesības

12. Vācijas tiesību normas, saskaņā ar kurām tiek noteikta atlīdzības saņemšana par telefona numuru piešķiršanu, ir ietvertas Telekommunikationsgesetz (Telekomunikāciju likumā, turpmāk tekstā – “TKG”) ( ) un Telekommunikations-Nummerngebührenverordnung (Noteikumi par atlīdzību par telekomunikāciju numuriem”, turpmāk tekstā – “TNGebV”) ( ).

13. TKG 43. pants paredz, ka iestāde, kas pārvalda numuru piešķiršanu, ir tiesīga prasīt atlīdzību par numuru piešķiršanu un ka šīs atlīdzības aprēķināšanas kritēriji ir nosākami atbilstoši minētajiiem noteikumiem.

14. TNGebV pielikums paredz, ka par 1000 desmitzīmju tālruņa numuru bloka piešķiršanu vietējā tīkla sektorā atlīdzība noteikta 1000 Vācijas marku (DEM, aptuveni EUR 500) apmērā, turpretim, ja lūgums piešķirt numurus tiek noraidīts, atlīdzība ir samazināta līdz DEM 250 (aptuveni EUR 125).

II – Fakti, pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

15. Uzņēmumi ISIS Multimedia Net GmbH und Co. KG un FIRMA O2(Germany)GmbH und Co. OHG (turpmāk tekstā attiecīgi – “ISIS” un “FIRMA”) Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (Vācijas telekomunikāciju un pasta regulējošajai iestādei, turpmāk tekstā – “ regulējošā iestāde”) iesniedza pieteikumu par noteikta skaita tālruņa numuru bloku piešķiršanu vietējam tīklam. ISIS no 43 pieteiktajiem blokiem saņēma 37, turpretim FIRMA no 2324 pieteiktajiem blokiem saņēma 2303.

16. Saskaņā ar 1999. gada 25. oktobra un 2000. gada 21. jūnija lēmumiem, un pamatojoties uz TNGebV, regulējošā iestāde noteica FIRMA atlīdzību – DEM 2 308 250 apmērā un ISIS – atlīdzību DEM 38 500 apmērā.

17. Pirms stājās spēkā TKG, Deutsche Telekom AG (turpmāk tekstā – “Deutsche Telekom”) kā agrākā Vācijas tirgū darbību veicošā monopoluzņēmuma tiesību pārņēmējs saņēma bez atlīdzības 400 miljonu tālruņa numuru rezervi, kura ir tā rīcībā arī šobrīd, par kuru saskaņā ar valsts tiesību normām nekas nav jāmaksā vai kura nav jāatgriež.

18. Abas sabiedrības cēla prasību, pārsūdzot tām adresētos lēmumus, un pēc to prasības noraidīšanas pirmajā instancē, Oberverwaltungsgericht (Federālās zemes augstākā administratīvā tiesa) prasību apmierināja un nosprieda noteikt pienākumu atbildētājai iestādei atmaksāt saņemto atlīdzību, ieskaitot procentus.

19. Saņēmusi šo divu uzņēmumu kasācijas sūdzību, Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību šajās abās lietās un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

“Vai Direktīva 97/13/EK ir jāinterpretē tādējādi, ka par tālruņa numuru piešķiršanu [..] var noteikt atlīdzību, ņemot vērā piešķirto numuru ekonomisko vērtību, lai gan uzņēmums, kas savu darbību veic tajā pašā tirgū, izmantojot savu dominējošo stāvokli, bez maksas ir pārņēmis lielu skaitu agrākā valsts monopoluzņēmuma rīcībā bijušo tālruņa numuru un, pamatojoties uz valsts tiesībām, tam ir izslēgta iespēja sakarā ar šo agrāko numuru rezervi noteikt atlīdzību a posteriori?”

20. Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā iesniedzējtiesa vēlas vēl noskaidrot:

“Vai šādā situācijā no jauna tirgū ienākošiem uzņēmumiem var noteikt vienreizēju atlīdzību par tālruņa numuru piešķiršanu, neņemot vērā attiecīgā gada apgrozījuma procentus (šajā gadījumā 0,1 %), ja šis numurs ir nodots gala klientam, neņemot vērā citas izmaksas, kas rodas sakarā ar ienākšanu tirgū, un uz šo izmaksu pamata neizvērtējot jauno operatoru iespējas konkurēt ar dominējošo uzņēmumu?”

III – Tiesvedība Tiesā

21. Ar 2003. gada 16. septembra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs, ņemot vērā abu lietu savstarpējo objektīvo saistību, abas lietas apvienoja.

22. Komisija, Vācijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī abi uzņēmumi, kas cēluši prasību pamata lietā, iesniedza paskaidrojumus Tiesas Statūtu 20. pantā noteiktajā termiņā.

23. Visu lietas dalībnieku pārstāvji, kas iesniedza rakstveida paskaidrojumus, piedalījās 2004. gada 11. novembra tiesas sēdē, lai sniegtu savus paskaidrojumus mutvārdos, izņemot Apvienotās Karalistes valdību.

IV – Prejudiciālo jautājumu analīze

A – Direktīvā izklāstītā maksājumu regulējuma interpretācija

24. Bundesverwaltungsgericht jautājumi sniedz Tiesai iespēju precizēt konkurences brīvības robežas, kas jāievēro dalībvalstīm, kad tās iekasē atlīdzību par individuālās licences piešķiršanu telekomunikāciju jomā. Turklāt atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem var palīdzēt arī noteikt agrāko valsts monopoluzņēmumu tiesību pārņēmēju statusu un to attiecības ar jaunajiem konkurentiem pēc telekomunikāciju liberalizācijas procesa pabeigšanas 1998. gadā.

25. Kā jau es norādīju, Eiropas vienotā tirgus izveide šajā sektorā nebūtu bijusi iespējama, ja Kopienas līmenī netiktu noteikts pamata regulējums, kas varētu nodrošināt vienlīdzīgas iespējas dažādu konkurentu vidū. Runa ir par parskatāmības, nediskriminācijas un samērīguma principiem, kas ir tieši minēti Direktīvas 11. pantā atļaujas procedūru organizēšanai, kas ir sevišķi delikāts un būtisks posms, jo individuālās licences sniedz uzņēmējiem iespēju iekļūt tirgū. Katrs šķērslis šajā posmā nostiprina status quo un ierobežo konkurenci ( ).

26. Minētajā 11. pantā (tāpat kā 6. pantā) ir maksājumu tiesiskais regulējums, kurš ietverts procesuāla rakstura tekstā un kura mērķis ir, novēršot šķēršļus jaunu dalībnieku ienākšanai tirgū, veicināt liberalizāciju. Kā jau es izklāstīju savos secinājumos lietā Albacom un Infostrada (28. punkts), šie noteikumi ir jātulko saskaņā ar minēto mērķi: šajās procedūrās noteiktie maksājumi nedrīkst atturēt uzņēmējus no ienākšanas tirgū.

27. Direktīvas 11. pantā ir ietverti divu veidu maksājumi, proti, 1. punktā – “maksa” par individuālajām licencēm un 2. punktā – “atlīdzība” gadījumā, kad licence attiecas uz ierobežotu resursu izmantošanu. Pirmajam maksājumam, kura objekts ir administratīvas darbības, kas saistītas ar individuālo licenču izdošanu, vadību, kontroli un ieviešanu, ir jāsedz izmaksas, kas saistītas ar dažādu procedūru veikšanu. Otrajam maksājumam, kuru tāpat iekasē no individuālo licenču īpašniekiem, ir tāpat jānodrošina ierobežotu resursu optimāla izmantošana. Šie abi maksājumu veidi ir iekasējami saskaņā ar objektivitātes, nediskriminācijas un pārskatāmības principiem un otrā maksājuma gadījumā atlīdzības veids un apmērs nedrīkst sasniegt apmēru, kas atturētu jaunu konkurentu ienākšanu tirgū vai kavētu jaunu telekomunikāciju pakalpojumu ieviešanu. Līdzīgu viedokli es izklāstīju savu secinājumu lietā Albacom un Infostrada 36.–43. punktā.

28. Apstrīdētie lēmumi pamata lietā un to juridiskais pamats Vācijas tiesību normās tiktāl, ciktāl noteiktie maksājumi pārsniedz sniegto pakalpojumu izmaksas, var būt pamatoti tikai ar Direktīvas 11. panta 2. punktu. Tādēļ vispirms ir jānoskaidro jautājums, vai šīs normas izpratnē telefona numuri ir ierobežoti resursi.

B – Telefona numuri kā “ierobežoti resursi”

29. Lai Direktīvai nodrošinātu vienveidīgu piemērošanu, ir jāsniedz jēdzienam “ierobežoti resursi” vienota definīcija, kas ir uzdevums, kādu Tiesai līdz šim nav bijusi iespēja uzņemties. Manuprāt, šim jēdzienam ir jāaptver visi resursi, kuri ir jāsaglabā, jo tehnisku, saimniecisku vai praktisku iemeslu dēļ tos nevar pavairot neierobežoti ( ). Eksponentāls patērētāju skaita un attiecīgi pakalpojuma sniedzēju skaita pieaugums

ietekmē rīcībā esošo numuru skaitu, kuri līdz ar to kļūst par ierobežotu resursu, kura piešķiršanai ir nepieciešams atbilstošs process un kritēriji ( ), lai visiem konkurentiem, brīdī, kad tie ienāk tirgū, nodrošinātu vienlīdzīgas sākotnējās iespējas, jo tas ir izšķirošs brīdis, lai brīvas konkurences apstākļos nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi ( ).

30. Šāda pieeja šķiet atbilstoša to Kopienas iestāžu nodomam, kuras gan tieši, gan netieši vairākkārt izteica rūpes par nākotnē sagaidāmo numuru trūkumu un vēlmi izvairīties no numuru sistēmas restrukturizācijas. Komisija Zaļajā grāmatā par numuru politiku telekomunikāciju pakalpojumu jomā Eiropā norādīja, ka pārejas posmā līdz pilnīgai liberalizācijai šis resurss būs tikpat būtisks kā frekvences vai tiesības uz līnijām, pat ja pretstatā šīm pēdējām tas nešķiet tehniski ierobežots, bet tā maiņa ir dārgs process un rada sabiedrībā noraidošu attieksmi ( ). Trīs gadus vēlāk ziņojumā, kas minēts 6. zemsvītras piezīmē, Komisija skaidri apstiprināja, ka šis resurss ir patiešām ierobežots (26. punkts).

31. Šķiet, ka arī pašā direktīvā, kaut netieši, ir pārņemta šāda interpretācija, kas, kā jau minēju, nošķir, no vienas puses, vispārējās atļaujas, kas izsniegtas vispārēju iepriekš noteiktu atļauju veidā, kuras ļauj uzņēmumiem darboties telekomunikāciju tirgū bez kompetentās iestādes atbilstoša lēmuma, bet ar iespējamu turpmāko kontroli, un, no otras puses, individuālās licences, kas izsniegtas speciālu atļauju veidā, kuras dod tiesības tās īpašniekam darboties, pamatojoties uz administratīvu ad hoc lēmumu attiecībā uz konkrēto gadījumu ( ). No Direktīvas premabulas trīspadsmitā apsvēruma saistībā ar tās 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 10. panta 1. punktu, kā arī tās pielikuma 4.1. un 4.2. punktu izriet, ka šī otrā atļaujas veida piemērošanas joma attiecas uz ierobežotu resursu izmantošanu, kuru vidū papildus radiofrekvencēm ir arī numuri, un tas atbilst tādai interpretācijai, kāda izriet no Direktīvas 2002/20/EK ( ), kurā ir paredzēta iespēja par radiofrekvenču izmantošanu noteikt atlīdzību (13. pants).

32. Ja numuriem piemēro tādu pašu attieksmi kā radiofrekvencēm, kuras nenoliedzami ir fiziski ierobežotas, tad ir jāatzīst vajadzība tos aizsargāt, kas ir viena no vairākām “ierobežoto resursu” pazīmēm Direktīvas 11. panta 2. punkta izpratnē.

C – Direktīvas 11. panta 2. punktā minētie nosacījumi

33. Saskaņā ar šo normu dalībvalstis var saņemt atlīdzību par ierobežotu resursu izmantošanu, ja ir izpildīti trīs priekšnoteikumi, jo šai atlīdzībai 1) ir jāatspoguļo vajadzība nodrošināt šo resursu optimālu izmantošanu, 2) tā nevar būt diskriminējoša un 3) tai jāveicina jaunu pakalpojumu attīstība un konkurence.

1. Ierobežotu resursu optimāla izmantošana

34. Kā jau es izklāstīju manu iepriekš minēto secinājumu lietā Infostrada un Albacom 42. punktā, šī maksājums pēc būtības atšķiras no “maksas”, ko paredz Direktīvas 11. panta 1. punkts, ar to, ka tai nevajag segt izdevumus, kas rodas administrācijai sakarā ar šo licenču izdošanu un vadību, bet gan drīzāk meklēt atbilstošāko veidu ierobežotu resursu izmantošanai. Tādēļ runa ir par maksājumu, kas nav saistīta ar pretpakalpojuma sniegšanu un kam ir nodokļa raksturs, pat ja tā attiecas uz īpašu gadījumu (35. punkts iepriekš minētajos secinājumos).

35. Šis īpašais mērķis ir uzlabot resursu nodrošināšanu, kuru ierobežotība attaisno atlīdzību, jo tas atbilst 11. panta mērķim – iegūtos līdzekļus izmantot infrastruktūras nostiprināšanai un jauno tehnoloģiju zinātnē. Katrā ziņā Kopienu likumdevējs ir atstājis dalībvalstu ziņā tiesības lemt, lai arī ne absolūti brīvi, par atlīdzības izmantošanu ( ), jo maksājuma raksturs rada pienākumu novirzīt iegūtos ienākumus šim īpašajam mērķim. To prasa vēlamā harmonizācija.

36. Tiesību aktu tuvināšana attiecas uz darbībām, kas apliekamas ar maksājumu, un uz izdevumu veidu, kur gūtie ienākumi jāizlieto, bet varbūt ir jāiet tālāk un jāattiecina to uz atlīdzības apmēru. Tā, piemēram, Vācijā maksa par licences piešķiršanu vismaz 15 reizes pārsniedz administratīvo izmaksu summu, un, neņemot vērā šīs atlīdzības lielumu, saskaņā ar Kopienu tiesībām to nevar apstrīdēt, ja vien no tās gūtie finanšu līdzekļi tiek investēti ierobežotu resursu izmantošanas uzlabošanā. Taču nevar ignorēt, ka laikā, kad 11. panta 2. punkta mērķis ir stiprināt konkurenci ar tajā noteikto atlīdzību palīdzību ( ), būtiskas atšķirības maksu apmērā starp dalībvalstīm var kļūt par nopietnu šķērsli pārvietošanās vai aprites brīvībām, negatīvi ietekmējot konkurenci ( ).

37. Tā rezultātā ar nesamērīgu vai pārlieku augstu maksu tiek ne vien pārkāpti juridiskie pamatprincipi, bet arī pārkāptas Direktīvas normas, ja tā jaunajiem telekomunikāciju uzņēmumiem tiek radīti šķērsļi pieejai tirgum.

2. Diskriminējošas attieksmes aizliegums

38. Tiesas judikatūrā jēdzienam diskriminācija ir ļoti liela nozīme. Diskriminācija ir gadījumā, ja salīdzināmas situācijas bez objektīva pamatojuma tiek aplūkotas atšķirīgi par sliktu noteiktām personām salīdzinājumā ar citām ( ). Īsumā: ja, piemērojot Direktīvas 11. panta 2. punktu, dalībvalstis nosaka individuālās licences īpašniekiem maksu, lai optimizētu ierobežotu resursu izmantošanu, tām šie maksājumi jānosaka tādējādi, lai neradītu starp sektora operatoriem patvaļīgu nevienlīdzību.

39. Šis princips piešķir svarīgumu prejudiciālajiem jautājumiem, kas uzdoti šajā lietā, kuras faktiskie apstākļi atspoguļo vairumā dalībvalstu ar nelielām atšķirībām pastāvošo situāciju pēc telekomunikāciju sfēras liberalizācijas procesa pabeigšanas un valsts monopolu likvidācijas: dažādus konkurences nosacījumus starp agrāko sakaru uzņēmumu, kuri ir dominējošā stāvoklī valsts tirgū, tiesību pārņēmējiem, un jaunajiem uzņēmumiem, kuri vēlas ienākt paplašinātajā Eiropas vienotajā tirgū.

40. Direktīva prasa, lai Deutsche Telekom, ISIS un FIRMA konkurē savā starpā, pamatojoties uz vienlīdzības principu. Tomēr laikā, kad Deutsche Telekom saņēma ievērojamu skaitu telefona numuru bez pienākuma maksāt jebkādu atlīdzību, ISIS un FIRMA saskaņā ar TKG 43. panta 3. punktu tika noteikta atlīdzība, lai gan to attiecīgais stāvoklis šķita līdzīgs: visi trīs uzņēmumi darbojas vienā sektorā, veic vienādu uzņēmējdarbību un tādēļ no saimnieciskā viedokļa ir vienlīdz atkarīgi no to rīcībā esošajiem telefona numuriem.

41. Ievērojot šo stāvokli, ir jānoskaidro, vai Direktīva pieļauj tādu situāciju, kāda tā izveidojusies pamata lietā.

42. Pirmajā brīdī atbilde varētu šķist noraidoša: salīdzināmos apstākļos nav pieļaujams atšķirīgs tiesiskais režīms. Turklāt nedrīkst atstāt bez ievērības ar to saistīto laika faktoru tiktāl, ciktāl Deutsche Telekom agrāko monopola telekomunikāciju uzņēmumu aizstāja brīdī, kad vēl nebija stājies spēkā TKG. Tādējādi Deutsche Telekom numuru rezervi ieguva senāk, proti, brīdī, kad tiesiskā situācija bija atšķirīga, un tādēļ nav nepamatoti apgalvot, ka uz šo situāciju nevar pamatoties, lai veiktu salīdzinājumu pārbaudei, vai pastāv nevienlīdzīga attieksme.

43. Tomēr šādu secinājumu nevar izdarīt automātiski, jo ir jāizvērtē faktiskie apstākļi visā to kopumā, lai cik tie arī šķistu nesvarīgi. Saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Connect Austria nosakot, vai licences piešķiršana valsts uzņēmumam bez atlīdzības līdz liberalizācijas uzsākšanai atbilst pienākumam nodrošināt vienlīdzīgas iespējas, jāņem vērā tas, kad licence tika piešķirta, kādi normatīvie akti tobrīd bija spēkā, vai uzņēmumam bija kādi izmantošanas pienākumi un, atbilstošā gadījumā, kāda bija licences ekonomiskā vērtība sektora liberalizācijas brīdī (94. punkts) ( ).

44. Vispārīgi uzņēmumiem, kuri pārņēma agrākos valsts monopola uzņēmumus, ir dominējošs stāvoklis valsts tirgū, neņemot vērā telekomunikāciju tirgus liberalizācijā panākto attīstību ( ). Bundesverwaltungsgericht atzīst, ka Deutsche Telekom ir dominējošs stāvoklis sektorā, un pretēji Vācijas valdības viedoklim uzskata, ka tā stāvoklis nepasliktinās agrākā monopoluzņēmuma debitora saistību pārņemšanas rezultātā, jo 400 miljonu telefona numuru ( ) iegūšana bez atlīdzības zināmā mērā nostiprina uzņēmuma kontroli pieaugošās brīvās konkurences apstākļos, un var sagaidīt, ka tā privileģētais stāvoklis uz godīgas konkurences ierobežošanas rēķina nostiprināsies, pateicoties šai ievērojamajai numuru rezervei un konkurentu pienākumam maksāt lielu maksu ( ).

45. Turklāt, Vācijas normatīvie akti neparedz mehānismu šīs priekšrocības līdzsvarošanai. Kā norādīja Vācijas valdība, atbilstoši tās spēkā esošajiem tiesību aktiem, no Deutsche Telekom nevar a posteriori tikt prasīta atlīdzība par numuriem, kas tika piešķirti, pirms stājās spēkā TKG; valsts likumdevējs šo iespēju gan apsvēra ( ), bet beigās noraidīja kā juridiski nekorektu ( ).

46. Tādējādi pastāv nevienlīdzīga attieksme, kas var negatīvi ietekmēt konkurences nosacījumus un tirgus darbību, kas ir jautājums, kurš Vācijas tiesībās šķietami nav atrisināts.

47. Tādēļ vēl atliek noteikt, vai pastāv attaisnojoši apstākļi šādai atšķirīgai attieksmei. To nevar attaisnot ar pagātnes notikumiem un apgalvojumu, ka nevar grozīt attiecībā uz atbilstoši spēkā esošajām tiesību normām bez atlīdzības piešķirto lielo telefona numuru skaitu, tā kā šīs pārejas sekas pastāv vēl šobrīd: priekšrocības, kas pirms tam tika piešķirtas bijušajam valsts monopoluzņēmumam un pēc tam pārgāja tā tiesību pārņēmējam, šodien nelabvēlīgi ietekmē trešās personas. Jaunajā situācijā valsts likumdevējam ir jāievēro piemērojamie Kopienu tiesību akti, ieskaitot pamatprincipu, ka nav pieļaujama pret konkurenci vērsta diskriminācija, kurš, kā jau es to norādīju, arī ir pamatā telekomunikāciju tirgus liberalizācijas procesam, kas sākās, pirms stājās spēkā TKG ( ).

48. Vācijas valdība mēģina attaisnot šo attieksmi ar to, ka Deutsche Telekom nodotie numuri attiecināmi uz agrākiem klientiem un tādēļ tie nav nodoti lietošanā; ja vien numuri atbrīvojas, tie nokļūst atpakaļ regulējošajā iestādē, kura saskaņā ar savas kompetences jauno stāvokli par attiecīgu atlīdzību var piešķirt tos operatoram, to skaitā Deutsche Telekom. Tomēr šis skaidrojums neko nemaina, jo Deutsche Telekom, kas ir tālu no tāda stāvokļa kā pārējie operatori, saņem bez maksas numurus, par kuru piešķiršanu tā konkurentiem ir jāmaksā atlīdzība.

49. Kā vēl viens attaisnojums, uz ko norāda Vācijas valdība, ir fakts, ka Deutsche Telekom līdzās numuru rezervei “mantoja” arī daudzas finanšu saistības, ieskaitot pienākumus, kas, tirgu liberalizējot, papildināja universālos pakalpojumus, un 80 000 ierēdņu pārņemšanu, kas līdzsvaro gūtās priekšrocības ( ). Šo izteikumu neapstiprina pierādījumi, un katrā ziņā novērtēt, lai izlemtu, vai ir pamatota nevienlīdzīgā attieksme pret konkurējošajiem uzņēmumiem, ir valsts tiesas kompetencē.

50. Tādēļ kopumā ir jāsecina, ka runa ir par nevienlīdzīgu regulējumu, kura pamatotība Bundesverwaltungsgericht ir jāpārbauda saistībā ar visiem attiecīgās lietas apstākļiem. Šajā sakarā kā attaisnojumu nevar atzīt to, ka 1) tad, kad dominējošais uzņēmums iestājās agrākā valsts monopoluzņēmuma vietā, atlīdzība par numuru piešķiršanu nebija noteikta, kā arī to, ka 2) kopš stājās spēkā jaunais regulējums, šis uzņēmums maksā atlīdzību par papildu numuru piešķiršanu tāpat kā pārējie uzņēmumi.

3. Saderīgums ar brīvas konkurences principu

51. Pēdējā prasība, kas ar Direktīvas 11. panta 2. punktā izvirzīta kā priekšnoteikums, lai individuālās licences īpašniekiem varētu noteikt atlīdzību par ierobežotu resursu lietošanu, ir tāda, ka šai atlīdzībai ir jāveicina jaunu pakalpojumu attīstība un konkurence.

52. Telekomunikāciju liberalizācija nozīmē tirgu atvēršanu, kuras īstenošanu nedrīkst izjaukt maksas noteikšana, kas ierobežo konkurenci tāpēc, ka vienādos apstākļos esošiem operatoriem nosaka atšķirīgas maksas, ar to piešķirot priekšrocības vieniem operatoriem salīdzinājumā ar citiem. Faktiski, kā Tiesa nosprieda iepriekš minētajā spriedumā lietā Connect Austria (83. punkts), brīva konkurence prasa vienlīdzīgas iespējas visiem konkurējošajiem uzņēmējiem. Kā jau es norādīju savos secinājumos apvienotajās lietās Albacom un Infostrada (43. punkts), 11. panta 2. punkta mērķis un izņēmuma raksturs, kas jātulko šauri saskaņā ar tiesību normu interpretācijas pamatnoteikumiem ( ), nepieļauj attiecībā uz jaunajiem konkurentiem noteikt lielākus ierobežojumus vai maksas nekā tās, kas noteikti nepieciešamas.

53. Turklāt uzņēmumi, kas vēlas sākt darboties šajā tautsaimniecības sektorā, ir spiesti veikt lielus ieguldījumus, tādēļ to stratēģijas sākumposmam ir īpaša nozīme konkurences attīstībā, jo atbilstošās administratīvās formalitātes un ar to saistītie izdevumi ( ) var radīt nevēlamas sekas, kas saistītas ar jau pastāvošu uzņēmumu aizsardzību un to stāvokļa nostiprināšanu ( ).

54. Konkurences izkropļojumi ir jānovērtē ne tikai attiecībā uz ekonomiskiem faktoriem, bet arī tehniskiem faktoriem – šiem abiem papildu elementiem, kas samazina valsts iestāžu rīcības brīvību neatkarīgi no tā, vai tās īsteno likumdevēja varu vai izpildvaru ( ). Viens no šādiem tehniskiem faktoriem ir tieši telefonu numuri – ierobežoti resursi, kam ir būtiska nozīme, jo brīva konkurence starp tirgus dalībniekiem prasa, lai jau iepriekš tiktu sagatavots pietiekams skaits numuru un lai tie tiktu godīgi sadalīti konkurentu starpā ( ).

55. Ja papildus faktam, ka agrākā monopoluzņēmuma tiesību pārņēmējam bez maksas tiek piešķirta ļoti liela daļa šo ierobežoto resursu, pievieno apstākli, ka jaunajiem operatoriem par numuru piešķiršanu ir jāveic maksājums, kas būtiski pārsniedz administratīvās izmaksas par telefonu numuru piešķiršanu, tas neapstrīdami veicina iepriekšējās dominējošās pozīcijas nostiprināšanos un kā brīvas konkurences ierobežojums liedz pārējiem uzņēmējiem iespēju ienākt tirgū, ko cenšas panākt ar Direktīvu kopumā un it īpaši ar tās 11. panta 2. punktu. Deutsche Telekom ne vien saņēma lielu daļu no “pīrāga”, bet arī to ieguva pilnīgi bez maksas, turpretim pārējiem tirgus dalībniekiem bija jāmaksā liela maksa: tādējādi ir jāatzīst, ka prasītās vienlīdzīgās iespējas nav ievērotas.

56. Tādējādi Direktīva un tās 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tā, ka tie iestājas pret to, ka par telefona numuru piešķiršanu tiek noteikta atlīdzība, kuras lielumu nosaka atkarībā no piešķirto numuru ekonomiskās vērtības un kura pārsniedz ar to saistītās administratīvās izmaksas, ja uzņēmums, kurš ir agrākā valsts monopoluzņēmuma tiesību pārņēmējs un kuram tirgū ir dominējošs stāvoklis, ir saņēmis numuru blokus no sava priekšteča bez atlīdzības un valsts tiesības nepieļauj par šo numuru pāreju, kas neveido kompensāciju par “mantoto” saistību pārņemšanu, noteikt atlīdzības maksājumu ar atpakaļejošu spēku.

57. Tā kā uz pirmo jautājumu es piedāvāju sniegt noraidošu atbildi, tad nav jāatbild uz otro jautājumu, jo no iepriekš sniegtajiem apsvērumiem jāsecina, ka nav pieļaujams noteikt to vienreizējo atlīdzību par tālruņa numuru piešķiršanu jaunajiem tirgū ienākošajiem uzņēmumiem, kas ir vienāda ar noteiktu procenta apmēru (šajā gadījumā 0,1 % no realizējamā apgrozījuma, ja šie numuri tiktu nodoti galīgajam klientam), neanalizējot jauno operatoru iespējas konkurēt ar tirgū jau esošo dominējošo uzņēmumu, ņemot vērā citas izmaksas, kas rodas sakarā ar ienākšanu tirgū.

V – Secinājumi

58. Ņemot vērā iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai atbildēt uz pirmo no abiem Bundesverwaltungsgericht uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem apvienotajās lietās tā, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā un it īpaši tās 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tā, ka tie iestājas pret to, ka par telefona numuru piešķiršanu tiek noteikta atlīdzība, kuras lielumu nosaka atkarībā no piešķirto numuru ekonomiskās vērtības un kura pārsniedz ar to saistītās administratīvās izmaksas, ja uzņēmums, kurš ir agrākā valsts monopoluzņēmuma tiesību pārņēmējs un kuram tirgū ir dominējošs stāvoklis, ir saņēmis numuru blokus no sava priekšteča bez atlīdzības un valsts tiesības nepieļauj par šo numuru pāreju, kas neveido kompensāciju par “mantoto” saistību pārņemšanu, noteikt atlīdzības maksājumu ar atpakaļejošu spēku.