ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Pamatlietā aplūkotais produkts ir preparāts, kura galvenā sastāvdaļa ir kalcijs, ko paredzēts uzņemt iekšķīgi pēc tam, kad tas ir izšķīdināts ūdenī. Katra tablete satur 500 mg kalcija. Informācija par šo produktu, it īpaši tā devām, lietošanu un aktīvo vielu, ir norādīta uz tā kārbas un lietošanas norādījumos. Ieteicamā deva pieaugušajiem ir no 1 līdz 3 putojošām tabletēm dienā – tātad no 500 līdz 1500 mg, bet bērniem no 1 līdz 2 putojošām tabletēm dienā – tātad no 500 līdz 1000 mg. Lietošanas norādījumos ir rakstīts, ka putojošās tabletes tiek lietotas kalcija trūkuma profilaksei un ārstēšanai, kā arī īpašās terapijās osteoporozes profilaksei un ārstēšanai. Salutas Pharma putojošās tabletes tiek pārdotas tikai aptiekās.
c)

noteikumus saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem, kas ļauj veikt individuālu izvērtēšanu par to, vai attiecīgā trešā valsts ir droša konkrētajam pieteikuma iesniedzējam, un kas ļauj pieteikuma iesniedzējam vismaz apstrīdēt drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanu, pamatojoties uz to, ka trešā valsts nav droša viņa konkrētajos apstākļos. Pieteikuma iesniedzējam ļauj arī apstrīdēt to, ka starp viņu un trešo valsti pastāv saistība saskaņā ar a) apakšpunktu.
9

Atbilstoši Alkoholisko dzērienu likuma 49. panta 2. punktam tostarp tad, ja alkoholisks dzēriens vai tā noformējums neatbilst attiecīgajām spēkā esošajām tiesību normām un noteikumiem, birojs var aizliegt šī produkta tirdzniecību vai likt to izņemt no aprites bez jebkādas kompensācijas piešķiršanas par to.
Kas attiecas uz otro kritēriju tieši par pārkāpuma raksturu, ir jāpārbauda, vai attiecīgajam sodam ir galvenokārt piespiedu mērķis (skat. spriedumu, 2012. gada 5. jūnijs, Bonda, C‑489/10 , EU:C:2012:319 , 39. punkts). No tā izriet, ka sodam ar piespiedu mērķi ir krimināltiesisks raksturs Hartas 50. panta izpratnē un tikai tas vien, ka šim sodam ir arī preventīvs mērķis, to neliedz kvalificēt par krimināltiesisku sodu. Turpretī pasākumam, kas vērsts vienīgi uz attiecīgā pārkāpuma rezultātā radītā kaitējuma izlabošanu, nepiemīt krimināltiesisks raksturs.

Attiecībā uz jautājumu, vai ne bis in idem principa ierobežojumam, kas izriet no tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamatlietā, ir izvirzīts vispārējo interešu mērķis, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šī regulējuma mērķis ir maksājamā PVN iekasēšana pilnā apjomā. Ņemot vērā nozīmi, kāda Tiesas judikatūrā ir piešķirta mērķim apkarot pārkāpumus PVN jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 5. decembris, M.A.S. un M.B., C‑42/17, EU:C:2017:936, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), krimināltiesiska rakstura procesu un sodu kumulēšanu var attaisnot, ja šiem procesiem un sodiem šāda mērķa īstenošanai ir izvirzīti vēl papildu mērķi, kas attiecīgā gadījumā var attiekties uz šīs pašas attiecīgās pārkāpjošās rīcības atšķirīgiem aspektiem, un tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

Šajā ziņā PVN pārkāpumu jomā, šķiet, ir leģitīmi, ka dalībvalsts vēlas atturēt no jebkuras PVN deklarēšanas un iekasēšanas pienākumu neizpildes un to apkarot, neatkarīgi no tā, vai tā ir izdarīta ar nodomu, attiecīgā gadījumā piemērojot vienotas likmes administratīvo sodu, no vienas puses, un novērst un apkarot šādu normu smagus pārkāpumus, kam ir sevišķi kaitīgas sekas uz sabiedrību un kas attaisno bargāku kriminālsodu noteikšanu, no otras puses.

(skat. 44. un 45. punktu)
LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka valsts līdzekļus veido sabiedriskās raidorganizācijas ieņēmumi, kas ir gūti no tās reklāmas laiku pārdošanas citā valsts uzņēmumā, ja visu šo ieņēmumu apriti līdz pat to nodošanai minētajai raidorganizācijai reglamentē valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem to valsts uzņēmumu uzdevums, kurus īpaši ir pilnvarojusi valsts, ir pārvaldīt minētos ieņēmumus.

Jēdziens iejaukšanās, “izmantojot valsts līdzekļus”, šīs tiesību normas izpratnē papildus priekšrocībām, ko kāda valsts ir piešķīrusi tieši, paredz ietvert tās, kuras ir piešķirtas ar tādas valsts vai privātas struktūras starpniecību, kuru šī valsts ir izraudzījusies vai izveidojusi atbalsta pārvaldīšanai. Šajā ziņā Savienības tiesības nedrīkstētu pieļaut, ka tas vien, ka ir izveidotas autonomas iestādes, kuru uzdevums ir piešķirt atbalstu, ļauj apiet noteikumus par valsts atbalstu.

Turklāt, tā kā valsts uzņēmumu līdzekļi ir valsts kontrolē un tādējādi ir tās rīcībā, šie līdzekļi ietilpst jēdzienā “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Valsts, izmantojot savu dominējošo ietekmi pār šādiem uzņēmumiem, ļoti labi var noteikt šo uzņēmumu līdzekļu izlietojumu, lai vajadzības gadījumā finansētu īpašas priekšrocības par labu citiem uzņēmumiem. Tam, ka attiecīgos līdzekļus pārvalda struktūras, kas nav valsts iestāde, vai ka tie ir privāti līdzekļi, šajā ziņā nav nozīmes.

(skat. 36., 37., 39., 40., 42., 43. un 45. punktu)
LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tāds valsts pasākums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru gan privātiem, gan valsts uzņēmumiem ir noteikts pienākums iepirkt koģenerācijas režīmā kopā ar siltumu iegūtu elektroenerģiju, nav ne valsts iejaukšanās, ne valsts līdzekļu izmantošana.

Tādējādi no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka zināmos apstākļos elektroenerģijas piegādātāji iegādājas koģenerācijas režīmā iegūtu elektroenerģiju par cenu, kas ir augstāka par to, kāda tiek izmantota, to pārdodot galalietotājiem, kas tiem radīja papildu izmaksas.

Līdz ar to, tā kā šādas papildu izmaksas netika pilnībā pārnestas uz galalietotāju, tā kā tās netika finansētas no dalībvalsts noteiktām obligātām iemaksām, kā arī nepastāvēja pilnīgas kompensēšanas mehānisms (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12,EU:C:2013:851), ir jāuzskata, kā ģenerāladvokāts to jau ir atzinis secinājumu 86. punktā, ka valsts nebija pilnvarojusi energoapgādes uzņēmumus pārvaldīt valsts līdzekļus, bet tiem uzlikto pirkšanas pienākumu šie uzņēmumi finansēja, izmantojot paši savus līdzekļus.

Runājot par ENEA un Komisijas izvirzīto argumentu, ka šī pirkšanas pienākuma izpilde galvenokārt bija noteikta privāto tiesību valsts uzņēmumiem, kas ļauj uzskatīt, ka minētais pienākums tika finansēts no valsts līdzekļiem, ir jāatgādina, ka valsts uzņēmumu līdzekļi var tikt uzskatīti par valsts līdzekļiem, ja valsts, īstenojot savu dominējošo ietekmi, spēj to izmantošanu novirzīt, lai finansētu priekšrocības par labu citiem uzņēmumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, 38. punkts).

Taču, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 91., 94.–96. un 100. punktā, tas vien, ka daļā no uzņēmumiem, kam ir noteikts pirkšanas pienākums, valstij piederēja lielākā daļa kapitāla, pamatlietā neļauj no tā secināt, ka pastāv dominējoša ietekme, kura ļauj novirzīt šo uzņēmumu līdzekļu izmantošanu iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē.

Šķiet, ka pirkšanas pienākums vienādi attiecās uz visiem elektroenerģijas piegādātājiem neatkarīgi no tā, vai lielākā daļa to kapitāla piederēja valstij vai privātiem uzņēmējiem.

Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pasākuma attiecināmība uz konkrētu dalībvalsti, kas ir konstatēta šī sprieduma 22. punktā, neļauj secināt, ka pastāv šīs valsts dominējoša ietekme uzņēmumā, kurā tai pieder akciju kontrolpakete, 2002. gada 16. maija sprieduma Francija/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294, 38. un 39. punkts) izpratnē. No tā, ka valsts rīkojās likumdevēja statusā, šajā ziņā nevar tikt izsecināts nekas saistībā ar valsts rīcību uzņēmumā akciju kontrolpaketes turētājas statusā.

(skat. 29.–33., 35. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kas grozīta ar Komisijas 2011. gada 30. novembra Regulu (ES) Nr. 1251/2011, 1. panta 9. punkta otrā daļa ir interpretējama tādējādi, ka sabiedrība, kas, pirmkārt, pilnībā pieder līgumslēdzējai iestādei, kuras uzņēmējdarbības mērķis ir apmierināt vispārējas vajadzības, un kas, otrkārt, veic gan darījumus šīs līgumslēdzējas iestādes labā, gan darījumus konkurences tirgū, ir jākvalificē kā “publisko tiesību subjekts” šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl šīs sabiedrības darbība ir vajadzīga, lai minētā līgumslēdzēja iestāde varētu veikt savu darbību, un ciktāl, lai apmierinātu vispārējas vajadzības, minētā sabiedrība rīkojas atkarībā no apsvērumiem, kas nav saimnieciska rakstura apsvērumi, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka iekšējo darījumu vērtība nākotnē varētu būt mazāka par 90 % vai nebūtiska daļa no sabiedrības kopējā apgrozījuma.

(skat. 48. punktu un rezolutīvo daļu
Šajā gadījumā lidmašīnas sadursme ar putnu, kā arī šīs sadursmes rezultātā iespējami radītais bojājums, tā kā tie nav nesaraujami saistīti ar lidmašīnas darbību, to veida vai iemesla dēļ nav raksturīgi attiecīgā gaisa pārvadātāja parastai darbībai un ir ārpus tā faktiskās kontroles. Šajā ziņā nav svarīgi, vai šī sadursme patiešām ir radījusi bojājumus attiecīgajai lidmašīnai. Proti, Regulas Nr. 261/2004 mērķis nodrošināt lidmašīnu pasažieru augsta līmeņa aizsardzību, kā tas norādīts tās preambulas 1. apsvērumā, nozīmē, ka gaisa pārvadātāji nav jāstimulē atturēties veikt saistībā ar šādu starpgadījumu nepieciešamos pasākumus, savu lidojumu grafika saglabāšanu un punktualitāti nostādot augstāk par lidojumu drošību.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka gaisa pārvadātājam, kas saskāries ar tādu ārkārtēju apstākli kā sadursme ar putnu, ir jāveic atbilstoši pasākumi, izmantojot visus savus personāla vai materiālos, kā arī finanšu resursus, lai pēc iespējas izvairītos no savu lidojumu atcelšanas vai būtiskas kavēšanās. Tādēļ, lai arī Regula Nr. 261/2004 neskar gaisa pārvadātāju brīvību izmantot pašu izvēlētus ekspertus, lai veiktu pārbaudes, kas nepieciešamas pēc sadursmes ar putnu, tomēr, ja pēc šādas sadursmes pārbaudi jau veicis šai ziņā saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem autorizēts eksperts – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, nevar uzskatīt, ka otra pārbaude, kuras dēļ noteikti rastos attiecīgā ielidošanas kavēšanās, kas vienāda vai ilgāka par trim stundām, ir situācijai atbilstošs pasākums šī sprieduma 28. punktā minētās judikatūras izpratnē.

Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punkts, lasot to kopā ar tās preambulas 14. apsvērumu, ir interpretējams tādējādi, ka lidojuma atcelšana vai kavēšanās nav notikusi ārkārtēju apstākļu dēļ, ja šī atcelšana vai kavēšanās ir radusies tādēļ, ka gaisa pārvadātājs ir izmantojis paša izvēlēta eksperta palīdzību, lai veiktu atkārtotas drošības pārbaudes, kas nepieciešamas pēc lidmašīnas sadursmes ar putnu, pēc tam, kad šīs pārbaudes jau ir veicis saskaņā ar piemērojamajiem noteikumiem autorizēts eksperts.

Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punkts, lasot kopā ar tās preambulas 14. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka “iespējamie pasākumi”, kuri gaisa pārvadātājam ir jāveic, lai samazinātu vai pat novērstu risku sadurties ar putniem un tādējādi atbrīvotos no pienākuma izmaksāt kompensācijas pasažieriem, kas paredzēts minētās regulas 7. pantā, ietver preventīvu pasākumu veikšanu saistībā ar minēto putnu esamību, ar nosacījumu, ka no tehniskā un administratīvā aspekta šis gaisa pārvadātājs šos pasākumus spēj veikt, ka šie pasākumi tam nerada pārmērīgu slogu salīdzinājumā ar tā uzņēmuma iespējām un ka minētais gaisa pārvadātājs ir pierādījis, ka minētie pasākumi tik tiešām ir īstenoti saistībā ar to lidojumu, kura laikā notikusi sadursme ar putnu; par šo nosacījumu izpildi ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

(skat. 48. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. maija Direktīva 2003/37/EK, kas attiecas uz tipa apstiprinājumu lauksaimniecības vai mežsaimniecības traktoriem, to piekabēm un maināmām velkamām mašīnām kopā ar to sistēmām, detaļām un atsevišķām tehniskām vienībām un ar ko atceļ Direktīvu 74/150/EEK, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2014. gada 18. marta Direktīvu 2014/44/ES, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai no trešās valsts ievestus lietotus traktorus vai tādus traktorus, kas nav jauni, varētu pirmo reizi laist tirgū un reģistrēt dalībvalstī, tiem ir jāatbilst šajā direktīvā paredzētajām tehniskajām prasībām.

EK tipa apstiprinājuma procedūra, ko ir paredzējis Savienības likumdevējs, tādējādi ir balstīta uz savstarpējās atzīšanas principu attiecībā uz pārbaudēm par atbilstību Direktīvā 2003/37, kā arī tās II pielikuma B nodaļā minētajās atsevišķajās direktīvās paredzētajām prasībām, kuras veic dažādu dalībvalstu apstiprinātājas iestādes (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 18. novembris, Lahousse un Lavichy, C‑142/09, EU:C:2010:694, 27. punkts). Tās mērķis ir nodrošināt un veicināt iekšējā tirgus darbību, vienlaicīgi nodrošinot satiksmes drošību, vides kvalitāti un darba drošību. Ņemot vērā tās iezīmes, ar direktīvu izveidotā sistēma saistībā ar Savienības teritorijā ražotiem transportlīdzekļiem būtībā ir piemērojama jauniem transportlīdzekļiem. Visi transportlīdzekļi, kas, būdami jauni, ietilpst Direktīvas 2003/37 piemērošanas jomā un ir tikuši nodoti ekspluatācijā Savienībā, tādējādi ir saņēmuši EK tipa apstiprinājumu.

Tomēr, tāpat kā savu secinājumu 66. punktā ir minējis ģenerāladvokāts, ir jānorāda, ka ar Direktīvu 2003/37 ieviestās sistēmas mērķis ir nodrošināt, ka visi transportlīdzekļi, gan jauni, gan lietoti, kas ietilpst noteiktās kategorijās un kas pirmo reizi ir laisti Savienības tirgū no 2009. gada 1. jūlija saistībā ar T1, T2 un T3 kategorijas transportlīdzekļiem, atbilst šajā direktīvā paredzētajām tehniskajām prasībām. Šādos apstākļos no trešās valsts ievests lietots transportlīdzeklis, attiecībā uz kuru nav saņemts EK tipa apstiprinājums un kuru Savienībā ir paredzēts izmantot pirmo reizi, ir jāuzskata par “jaunu transportlīdzekli” Direktīvas 2003/37 izpratnē.

(skat. 27., 30., 31., 36., 37.punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑430/15

Secretary of State for Work and Pensions

pret

Tolley

(Supreme Court of the United Kingdom lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Iztikas pabalsta invalīdiem (disability living allowance) “aprūpes” daļa – Pret vecuma risku apdrošināta persona, kura galīgi izbeigusi profesionālo darbību – Jēdzieni “slimības pabalsts” un “invaliditātes pabalsts” – Eksportējamība

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 1. februāra spriedums

Sociālais nodrošinājums–Migrējoši darba ņēmēji–Savienības tiesiskais regulējums–Piemērojamība personām–Darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71 izpratnē–Jēdziens–Persona, kura ir apdrošināta pret vecuma risku sociālā nodrošinājuma sistēmā, kas ir piemērojama visiem rezidentiem un kas šo personu identificē kā darba ņēmēju–Iekļaušana–Šīs personas nāve pirms pensijas vecuma–Ietekmes neesamība (Padomes Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punkts) Sociālais nodrošinājums–Migrējoši darba ņēmēji–Savienības tiesiskais regulējums–Materiālā piemērošanas joma–Iztikas pabalsta invalīdiem “aprūpes” daļa–Iekļaušana slimības pabalstā un neiekļaušana invaliditātes pabalstā (Padomes Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts) Sociālais nodrošinājums–Migrējoši darba ņēmēji–Piemērojamie tiesību akti–Persona, kura ir ieguvusi tiesības uz vecuma pensiju saskaņā ar noteiktā laikposmā veiktām iemaksām kādas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā–Šīs dalībvalsts tiesību aktu piemērojamības šai personai vēlāka izbeigšanās–Pieļaujamība (Padomes Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts un VI pielikums, un Regulas Nr. 574/72 10.b pants) Sociālais nodrošinājums–Migrējoši darba ņēmēji–Veselības apdrošināšana–Kompetentās valsts tiesību akti, ar kuriem iztikas pabalsta invalīdiem “aprūpes” daļas piešķiršana tiek pakārtota nosacījumam par dzīvesvietu un atrašanos šīs dalībvalsts teritorijā–Nepieļaujamība–Kompetentās valsts piešķirtā pabalsta maksājuma saglabāšana pēc dzīvesvietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti–Nosacījums–Atļaujas saņemšana no kompetentās iestādes dzīvesvietas pārcelšanai uz citu dalībvalsti (Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 22. panta 2. punkts)
Direktīvas 2000/13 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu 1. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par fasētiem pārtikas produktiem ir uzskatāmas visas atsevišķās medus porcijas, kas ir iepakotas ar alumīnija vāciņu noslēgtā trauciņā un ievietotas ēdināšanas iestādēm piegādātās kopējās kartona kastēs, ja šīs ēdināšanas iestādes pārdod šīs porcijas atsevišķi vai piedāvā galapatērētājam tādu gatavu maltīšu sastāvā, kas tiek pārdotas par vienotu cenu.

Pirmkārt, atsevišķās medus porcijas, kas, pirmām kārtām, ir paredzētas piedāvāšanai galapatērētājam bez turpmākas apstrādes pēc tam, kad ēdināšanas iestāde, kam ir tikusi piegādāta kopējā kartona kaste, ir to atvērusi, un, kas, otrām kārtām, pirms to piedāvāšanas pārdošanai ir tikušas iepakotas un to iesaiņojums ir tās pilnībā aptvēris, atbilst vairākiem šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, lai tās būtu iespējams kvalificēt par fasētiem pārtikas produktiem.

Otrkārt, no Direktīvas 2000/13 vispārējās sistēmas izriet, ka pienākums norādīt marķējumu atbilstoši minētās direktīvas 13. panta 1. punktam attiecas uz pārtikas produktiem, ko paredzēts bez tālākām izmaiņām piedāvāt pārdošanai galapatērētājam un ēdināšanas iestādēm. Šāda situācija var būt atsevišķu medus porciju atsevišķa pārdošana galapatērētājam ēdināšanas iestādē, piemēram, restorānā vai ēdnīcā. Šāda situācija pastāv arī tad, ja šīs porcijas tiek piedāvātas gatavas maltītes sastāvā, kas tiek pārdota par vienotu cenu, piemēram, kā sabiedriskās ēdināšanas iestādes sagatavotas ēdienkartes neatņemama sastāvdaļa vai kā viesnīcas bufetē pieejams elements. Šī vienotā cena attiecas uz visām precēm un pakalpojumiem, kas ir vajadzīgi, lai piegādātu šo maltīti, un tādējādi tajā ir ietvertas šīs maltītes dažādās sastāvdaļas, tai skaitā attiecīgā gadījumā atsevišķas medus porcijas.

Šo Direktīvas 2000/13 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta interpretāciju apstiprina minētās direktīvas mērķis, kura ir tikusi paredzēta, lai pārtikas produktu galapatērētāju informētu un aizsargātu it īpaši attiecībā uz šo produktu raksturu, identitāti, īpašībām, sastāvu, daudzumu, derīgumu, izcelsmi vai pirmavotu un izgatavošanas vai iegūšanas veidu. Patērētāju īpašu interešu dēļ attiecībā uz medus īpašībām atkarībā no tā ieguves ģeogrāfiskās vietas un šajā sakarā pilnīgas pārredzamības nolūkā uz etiķetējuma būtu jānorāda izcelsmes valsts, kurā iegūts medus. Šāda norāde tādējādi veicina to, ka galapatērētājs var izdarīt savu izvēli, pilnībā apzinoties faktus.

(skat. 54., 55., 62.–67., 70., 71., 82. punktu un rezolutīvo daļu)
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 5. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka valsts tiesisko regulējumu attiecīgās dalībvalsts tiesas piemēro tā, ka gadījumā, ja ļaunprātīgi tiek izmantoti secīgi uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi, tiesības saglabāt darba tiesiskās attiecības ir piešķirtas personām, kuras administrācija nodarbina saskaņā ar darba līgumu, kam piemērojamas darba tiesību normas, taču šīs tiesības netiek vispārīgi atzītas personālam, kuru šī administrācija nodarbina saskaņā ar administratīvajām tiesībām, ja vien valsts tiesiskajā regulējumā nav kāda cita efektīva pasākuma, ar kuru sodīt par šādu ļaunprātīgu izmantošanu attiecībā pret pēdējām minētajām personām, un šo apstākli pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.

Proti, attiecīgās dalībvalsts tiesām ir jānodrošina Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta ievērošana, rūpējoties par to, lai darba ņēmēji, kas cietuši no ļaunprātīgas izmantošanas, kura izriet no secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošanas, netiktu atturēti – cerot, ka arī turpmāk viņi tiks nodarbināti publiskajā sektorā, – atsaukties valsts iestādēs, tostarp tiesās, uz tiesībām, kas rodas, valsts tiesiskajā regulējumā ieviešot visus Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā paredzētos preventīvos pasākumus.

Konkrēti, lietu izskatošajai valsts tiesai ir jāpārliecinās, ka visi darba ņēmēji, kas nodarbināti uz noteiktu laiku Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punkta izpratnē, var panākt, lai pret viņu darba devēju gadījumā, ja viņi būtu cietuši no ļaunprātīgas izmantošanas saistībā ar secīgu līgumu izmantošanu – neatkarīgi no tā, kā būtu kvalificējams viņu līgums saskaņā ar valsts tiesībām, – tiktu piemērotas valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās sankcijas.

Tādējādi – ciktāl attiecībā uz personālu, kas administrācijās nodarbināts saskaņā ar administratīvajām tiesībām, nav neviena cita līdzvērtīga un efektīva aizsardzības pasākuma – šā uz noteiktu laiku nodarbinātā personāla pielīdzināšana uz nenoteiktu laiku, bet ne pastāvīgi nodarbinātiem darbiniekiem atbilstoši esošajai valsts judikatūrai varētu būt pasākums, ar kuru ir iespējams sodīt par uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu un likvidēt Pamatnolīguma pārkāpuma sekas.

(sal. ar 51.–54. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvā 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. pants, skatīti kopā ar Direktīvas 2009/22 par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību 1. un 2. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz tādu tipveida noteikumu izmantošanu, kuru saturs ir identisks to noteikumu saturam, kas ir atzīti par prettiesiskiem ar galīgu tiesas nolēmumu un ir reģistrēti valsts aizliegto tipveida noteikumu reģistrā, attiecībā uz komersantu, kas nav bijis puse tiesvedībā, kuras noslēgumā šie noteikumi ir reģistrēti minētajā reģistrā, uzskatīt par prettiesisku darbību – ar nosacījumu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ka šim komersantam ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gan pret lēmumu, ar kuru ir atzīta salīdzināto noteikumu līdzvērtība, par jautājumu, vai, ņemot vērā katram gadījumam raksturīgo apstākļu kopumu, šie noteikumi ir faktiski identiski, ņemot vērā it īpaši patērētājiem radītās nelabvēlīgās sekas, gan pret lēmumu, kurā vajadzības gadījumā ir noteikts uzliktā naudas soda apmērs.

Nevar apstrīdēt, ka šāda reģistra ieviešana atbilst Savienības tiesībām. Šajā ziņā no Direktīvas 93/13 normām, it īpaši tās 8. panta, izriet, ka dalībvalstis var izveidot to līguma noteikumu sarakstus, kas tiek uzskatīti par negodīgiem. Atbilstoši šīs direktīvas, kas ir grozīta ar Direktīvu 2011/83, 8.a pantam dalībvalstīm ir jāinformē Komisija par šādu sarakstu izveidošanu. No šīm tiesību normām izriet, ka šie valsts iestāžu izveidotie saraksti vai reģistri būtībā atbilst interesei aizsargāt patērētāju tiesības atbilstoši Direktīvai 93/13. Tomēr minētais reģistrs ir jāuztur pārskatāmi ne tikai patērētāju, bet arī komersantu interesēs. Šī prasība it īpaši nozīmē, ka tas tiek strukturēts skaidri – neatkarīgi no to noteikumu skaita, kas tajā ietverti. Turklāt minētajā reģistrā ietvertajiem noteikumiem ir jāatbilst aktualitātes kritērijam, kas prasa, lai šis reģistrs tiktu rūpīgi atjaunināts un lai, ievērojot tiesiskās noteiktības principu, noteikumi, kam tur vairs nav jābūt, nekavējoties tiktu dzēsti.

Turklāt saskaņā ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu komersantam, kam tiek noteikts naudas sods tādēļ, ka tas ir izmantojis noteikumu, kas ir atzīts par līdzvērtīgu reģistrā iekļautam noteikumam, it īpaši ir jābūt iespējai celt prasību attiecībā pret šo sankciju. Šīm tiesībām celt prasību ir jāattiecas gan uz tās darbības vērtējumu, kas tiek uzskatīta par prettiesisku, gan uz kompetentās valsts iestādes. Šajos apstākļos kompetentās tiesas veiktā pārbaude nav tikai vienkārša formāla pārbaudīto noteikumu salīdzināšana ar reģistrā ietvertajiem noteikumiem. Tieši pretēji, šajā pārbaudē ir jānovērtē strīdīgo noteikumu saturs, lai noteiktu, vai, ņemot vērā katram gadījumam raksturīgo apstākļu kopumu, šie noteikumi, ievērojot it īpaši to radītās sekas, ir faktiski identiski šajā reģistrā iekļautajiem noteikumiem.

(skat. 36., 38.–40., 42. un 47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)