ĢENERĀLADVOKĀTA

JEVGENIJA TANČEVA [EVGENI TANCHEV]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 28. martā ( 1 )

Lieta C‑171/18

Safeway Ltd

pret

Andrew Richard Newton,

Safeway Pension Trustees Ltd

(Court of Appeal (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

LESD 157. pants un vienāda darba samaksa vīriešiem un sievietēm – Sprieduma lietā Barber par vienādu darba samaksu attiecībā uz pensionēšanās vecumu izpilde – Barber perioda noslēgšanas datuma noteikšana – Aizlieguma saskaņā ar Savienības tiesību aktiem par pensionēšanās vecuma izlīdzināšanu uz leju ar atpakaļejošu spēku Barber perioda laikā tvērums – Termiņa prasības celšanai par nevienlīdzīgas attieksmes piemērošanu attiecībā uz pensionēšanās vecumu neesamība dalībvalsts tiesību aktos – Dalībvalsts tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas autonomija un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. punktu

1. Pamatlieta sniedz Tiesai neparastu iespēju lemt par to, kas saskaņā ar Savienības tiesību aktiem ir nepieciešams, lai nodrošinātu principa par vienādas darba samaksas par vienādu darbu vīriešiem un sievietēm efektīvu izpildi apstākļos, kad dalībvalsts tiesību aktos nav paredzēts termiņš tiesvedības uzsākšanai, lai apstrīdētu šā principa iespējamo pārkāpumu, un kad vienādas darba samaksas nodrošināšanu pieprasa viens indivīds, vēršoties pret otru. Konkrētāk, puses būtībā nav vienisprātis par to, vai 1991. gadā pensiju fonda veiktie pasākumi pēc Tiesas sprieduma lietā Barber ( 2 ) bija piemēroti, lai izpildītu šā sprieduma noteikumus par vienādu darba samaksu attiecībā uz pensijām. Strīdā ir svarīga arī Savienības tiesību aktos paredzētā plašākā prasība tiesības papildināt ar efektīviem tiesību aizsardzības līdzekļiem.

2. Court of Appeal of England and Wales [Anglijas un Velsas apelācijas tiesai] (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) rodas šaubas, vai aplūkoto pensiju shēmu regulējošajā trasta līgumā 1996. gadā veiktie grozījumi (Apvienotajā Karalistē trasts ir juridiskā forma, kurā parasti tiek izveidotas arodpensiju shēmas) ( 3 ), kas atspoguļoja 1991. gadā veiktās izmaiņas tā pārvaldē, atbilst tiesas judikatūrā noteiktajam aizliegumam ( 4 ) par darba samaksas izlīdzināšanu uz leju ar atpakaļejošu spēku ( 5 ), izlīdzinot pensionēšanās vecumu vīriešiem un sievietēm, nosakot sievietēm tādu pašu pensionēšanās vecumu kā vīriešiem, līdz tiek izpildīts Tiesas spriedums lietā Barber.

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

3. LESD 157. panta 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Visas dalībvalstis nodrošina to, lai tiktu ievērots princips, ka vīrieši un sievietes par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu saņem vienādu darba samaksu. 2. Šajā pantā “darba samaksa” nozīmē parastu pamatalgu vai minimālo algu, kā arī jebkuru citu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs par darbu tieši vai netieši saņem no darba devēja. Vienāda darba samaksa bez dzimuma diskriminācijas nozīmē to, ka: a) darba samaksu par akorddarbu aprēķina, izmantojot vienu un to pašu mērvienību; b) darba samaksa atbilstīgi stundu likmēm par vienādu darbu ir vienāda.”

B. Dalībvalsts tiesības

4. Trasta līguma, kas regulē 1984. gada 1. aprīļaSafeway Pension Scheme [Safeway pensiju shēmu] (turpmāk tekstā – “Shēma”), 19. klauzulā ir noteikts: “Galvenā sabiedrība, vienojoties ar pilnvarniekiem, jebkurā laikā un laiku pa laikam ar galvenās sabiedrības un pilnvarnieku parakstītu papildu līgumu var mainīt vai papildināt jebkurus no Shēmas trastiem, pilnvarām un noteikumiem, ieskaitot šo trasta līgumu un noteikumus, kā arī visus dokumentus un citus rakstveida instrumentus, kas papildina šo trasta līgumu, un dokumentus, kuri minēti tā otrajā pielikumā, tā var īstenot šīs pilnvaras tā, ka tās stājas spēkā no papildu līgumā norādītā datuma, kas var būt šāda līguma datums vai jebkura iepriekš izdota, dalībniekiem adresēta rakstveida paziņojuma par izmaiņām vai papildinājumiem datums, vai datums jebkurā pieņemamā laikā pirms vai pēc šāda līguma datuma, lai grozījumam vai papildinājumam piešķirtu atpakaļejošu spēku vai attiecīgā gadījumā uz nākotni vērstu iedarbību.”

II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

5. Pamatlieta attiecas uz datuma noteikšanu, kurā saskaņā ar arodpensiju shēmu (iepriekš minētā Shēma) Safeway Group darbiniekiem piemērojamais parastais pensionēšanās vecums (turpmāk tekstā – “PPV”), kas agrāk bija 65 gadi vīriešiem un 60 gadi sievietēm, tika izlīdzināts līdz 65 gadu vecumam gan vīriešiem, gan sievietēm.

6. Safeway Limited (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējs”), kas saskaņā ar Shēmu ir galvenā sabiedrība, apgalvo, ka PPV izlīdzināšana notika 1991. gada 1. decembrī, proti, dienā, kad Shēmas dalībnieki ar rakstveida paziņojumu tika informēti par attieksmes izlīdzināšanu pret vīriešiem un sievietēm, ieviešot vienotu PPV un nosakot, ka tas ir 65 gadi abiem dzimumiem, un dienā, no kuras vēlāk izdarītie oficiālie grozījumi Shēmā stājās spēkā ar atpakaļejošu spēku.

7. Pirmais atbildētājs, Shēmas dalībnieks Andrew Newton apgalvo, ka PPV izlīdzināšana līdz 65 gadu vecumam nenotika līdz 1996. gada 2. maijam, proti, nolīguma parakstīšanas dienai, saskaņā ar kuru Shēmā oficiāli tika izdarīti grozījumi. Ja tas būtu konstatējams, tad laikposmā no 1991. gada decembra līdz 1996. gada maijam nenotika PPV izlīdzināšana vīriešiem un sievietēm, tādējādi vīriešu tiesībām šajā laikposmā bija jābūt tādām pašām kā privileģētā stāvoklī esošajām personām, proti, sievietēm. Pēc pirmā atbildētāja domām, līdz oficiālo grozījumu izdarīšanai 1996. gada 2. maijā PPV sievietēm joprojām bija 60 gadi, tādējādi līdz šim datumam arī vīriešiem bija tiesības uz šo PPV.

8. Iesniedzējtiesa norāda – ja tas būtu konstatējams, tad saskaņā ar aplēsēm šā jautājuma finansiālās sekas Shēmai kopumā pārsniegtu 100 milj. sterliņmārciņu (GBP).

9. Saskaņā ar otrās atbildētājas Safeway Pension Trustees Ltd rakstveida apsvērumiem tās nostāja pamatlietā ir neitrāla.

10. Izmaiņas PPV tika veiktas 1990. gada 17. maija sprieduma Barber ( 6 ) rezultātā, kurā tika atzīts, ka saskaņā ar EKL 119. pantu (tagad LESD 157. pants), nosakot dažādus PPV vīriešiem un sievietēm, diskriminēt vīriešus pensiju shēmās bija nelikumīgi. Lietā Barber aplūkotais PPV bija 65 gadi vīriešiem un 60 gadi sievietēm.

11. Tomēr sprieduma iedarbība laikā tika apturēta, un Tiesa lietā Barber nosprieda, ka nevar atsaukties uz EKL 119. panta, tagad – LESD 157. panta, tiešo iedarbību, lai, pamatojoties uz minēto diskrimināciju, pieprasītu tiesības uz pensiju, kas stātos spēkā pirms sprieduma lietā Barber publicēšanas 1990. gada 17. maijā. Tādējādi spriedumam bija tikai uz nākotni vērsta iedarbība ( 7 ). Lai gan pensiju fondi varēja ievērot spriedumu lietā Barber, nākotnē veicot “izlīdzināšanu uz leju”, kas nozīmēja PPV sievietēm palielināšanu virs PPV vīriešiem (un pamatlietā tie ir 65 gadi) ( 8 ), pirms tika veikti šādi pasākumi, nelabvēlīgā stāvoklī esošajām personām, proti, vīriešiem, bija jāsaņem tāda pati attieksme kā privileģētā stāvoklī esošajām personām, proti, sievietēm. Tādējādi, sākot no 1990. gada 17. maija, t.i., dienas, kad tika pasludināts spriedums lietā Barber, vīriešiem bija jāsaņem tikpat labvēlīga attieksme kā sievietēm, lai, pensiju fondam ieviešot pasākumus, būtu nodrošināta vienāda darba samaksa par vienādu darbu vīriešiem un sievietēm, abiem dzimumiem piemērojot vienu PPV ( 9 ). To sauc par “izlīdzināšanu uz augšu”, un Apvienotajā Karalistē šis laikposms ir zināms kā “Barber periods” ( 10 ).

12. 1991. gada 1. septembrī iepriekš minētais paziņojums tika publicēts visiem Shēmas dalībniekiem (turpmāk tekstā – “1991. gada paziņojums”), norādot, ka saistībā ar sprieduma lietā Barber pasludināšanu ir nolemts grozīt Shēmu, ieviešot vīriešiem un sievietēm vienotu PPV un nosakot, ka par darba stāžu no 1990. gada 17. maija tas ir 65 gadi. 1991. gada 1. decembra vēstulē darbiniekiem, kas bija Shēmas dalībnieki vai kuriem bija tiesības kļūt par tās dalībniekiem, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstiprināja, ka no 1991. gada 1. decembra tiek ieviestas 1991. gada paziņojumā izklāstītās izmaiņas pensiju pabalstos.

13. Šie ir izraksti no 1991. gada paziņojuma: “Izmaiņas jūsu shēmas pabalstos Šis paziņojums sniedz jums priekšstatu par [..] būtiskām izmaiņām Safeway pensiju un ģimenes pabalstu shēmā, ko uzņēmums un pilnvarniece plāno ieviest no 1991. gada 1. decembra [..]. Vienots parastais pensionēšanās vecums vīriešiem un sievietēm ir 65 gadi. Atšķirīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības praksē jau sen ir aizliegta. Pārsteidzoši, ka pensiju jomā, īpaši attiecībā uz pensionēšanās vecumu, ir bijis iespējams pieļaut atšķirīgu attieksmi. Eiropas Tiesā nesen izskatītā lieta to visu izmainīs [..]. Eiropas Tiesa izsludina jaunu pieeju pensijām Iespējams, esat dzirdējuši par nesen izskatītu lietu, kurā bija iesaistīti Guardian Royal Exchange (GRE) un viens no viņu bijušajiem darbiniekiem Barber kungs. Viņš apgalvoja, ka ir bijis diskriminācijas dzimuma dēļ upuris, kad pēc atlaišanas vecumā, kādā sieviete būtu saņēmusi pensiju, GRE viņam to atteica. Pēc ilgstošas cīņas, kas noslēdzās Eiropas Tiesā, lieta tika atrisināta par labu Barber kungam. Tas ir svarīgs spriedums, jo tas nozīmē, ka daudzās uzņēmumu pensiju shēmās izmaiņas attiecībā uz atšķirīgiem pensionēšanās vecumiem vīriešiem un sievietēm ir nenovēršamas. Pagaidām nav skaidrs, kā Tiesas lēmums darbosies praksē. Tomēr uzņēmums un pilnvarniece ir nolēmuši, ka ir jārīkojas tagad, lai izlīdzinātu parasto pensionēšanās vecumu. Tie turpina uzraudzīt situāciju un, ja nepieciešams, pēc sprieduma seku noskaidrošanas veiks turpmākas izmaiņas.”

14. 1991. gada paziņojumā bija šāda zemsvītras piezīme: “Uzsveram, ka trasta līgums un noteikumi ir [Shēmas] juridiskais pamats un ka šī paziņojuma nolūks ir tikai sniegt vispārīgas pamatnostādnes un informāciju. Ievērojiet, ka šajā skaidrojumā izklāstītās izmaiņas ir izmaiņas jūsu nodarbinātības noteikumos.”

15. Pēc iesniedzējtiesas domām, no 1991. gada decembra sākuma Shēma ir tikusi administrēta, uzskatot, ka agrāk atšķirīgais PPV vīriešiem un sievietēm patiešām ir izlīdzināts, ieviešot vīriešiem un sievietēm vienotu PPV un nosakot, ka tas ir 65 gadi. Tādējādi dalībnieku pabalsti tika aprēķināti ar šādu pamatojumu. Maksājumi dalībniekiem, kas pensionējās pēc tam, kā arī pārskaitījumu maksājumi un maksājumi pēc strādājošu dalībnieku nāves tika veikti, pamatojoties uz PPV, kas gan vīriešiem, gan sievietēm ir 65 gadi.

16. Tomēr, kā minēts iepriekš, līgumā netika izdarīti attiecīgi grozījumi līdz 1996. gada 2. maijam, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs un pilnvarniece parakstīja Shēmas citu trasta līgumu un noteikumus (turpmāk tekstā – “1996. gada līgums”). Noteikumi, kas bija 1996. gada līguma 2. pielikums, paredzēja vienotu PPV vīriešiem un sievietēm, kas bija 65 gadi. PPV izlīdzināšanai bija jānotiek ar atpakaļejošu spēku no 1991. gada 1. decembra, kas 1991. gada paziņojumā ir minēts kā PPV izlīdzināšanas spēkā stāšanās datums.

17. 2009. gada janvārī neatkarīgs padomnieks izteica bažas pilnvarniecei par piecu gadu laika posmu starp 1991. gada paziņojumu un 1996. gada līguma spēkā stāšanos. High Court [Augstajā tiesā] tika uzsākta tiesvedība pēc vairākiem gadiem – jo dalībvalsts tiesību aktos nav laika ierobežojuma prasības celšanai par tiesībām uz pabalstu saskaņā ar trastu, ja tajā joprojām ir aktīvi ( 11 ), – kur pirmais atbildētājs pamatlietā apgalvo, ka ir pārkāpts LESD 157. pantā noteiktais princips par vienādu darba samaksu par vienādu darbu vīriešiem un sievietēm, kā izklāstīts Tiesas spriedumā lietā Barber ( 12 ). High Court 2016. gada 29. februārī nosprieda viņiem par labu. Šis spriedums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā.

18. Iesniedzējtiesa norāda, ka starp pusēm nebija domstarpību par to, ka pasākumi Barber perioda noslēgšanas īstenošanai netika ieviesti līdz 1996. gada 2. maijam, kas ir 1996. gada līguma parakstīšanas diena, nevis 1991. gada 1. decembrim, kas ir 1991. gada paziņojuma izsludināšanas diena ( 13 ). Kā paskaidrots iepriekš (11. punkts), kamēr tiek veikti pasākumi, lai īstenotu vienādas darba samaksas principu PPV kontekstā (attiecībā uz darba stāžu pēc šī sprieduma, proti, 1990. gada 17. maija), šajā periodā saskaņā ar spriedumu lietā Barber, lai attieksmi izlīdzinātu uz augšu, nelabvēlīgā stāvoklī esošajām personām (vīriešiem) ir jābūt tādām pašām tiesībām kā privileģētā stāvoklī esošajām personām (sievietēm). Tomēr pēc Barber perioda noslēgšanas izlīdzināšana var ietvert vīriešiem un sievietēm vienādu 65 gadu PPV. Citiem vārdiem sakot, saskaņā ar spriedumu lietā Barber izlīdzināšana uz leju ir pieļaujama tikai šajā laikposmā.

19. Iesniedzējtiesa piebilst, ka “kritērijs privileģētā stāvoklī esošo personu tiesību līmeņa noteikšanai Barber perioda laikā [..] ir jāatrod, pamatojoties uz attiecīgās shēmas trasta līgumu un noteikumiem, jo tie nodrošina vienīgo un ekskluzīvo sistēmu vai ietvaru, vai atskaites punktu vienlīdzīgas attieksmes panākšanai” ( 14 ).

20. Tomēr iesniedzējtiesa šaubās, vai, aizliedzot privileģētā stāvoklī esošo personu tiesību izlīdzināšanu uz leju ar atpakaļejošu spēku attiecībā pret nelabvēlīgā stāvoklī esošajām personām, līdz tiek ieviesti pasākumi, lai ievērotu spriedumu lietā Barber ( 15 ), un tiek noslēgts šis periods, High Court pareizi piemēroja Tiesas judikatūru. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka sievietēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem pienākošās tiesības uz 60 gadu PPV bija “apstrīdamas” (grozāmas ar atpakaļejošu spēku) ( 16 ), jo visā laikposmā no 1991. gada 1. decembra līdz 1996. gada 2. maijam bija spēkā 1991. gada paziņojums par sieviešu PPV paaugstināšanu līdz 65 gadiem, ko bija iespējams īstenot saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Patiešām, šajā laikposmā tāds bija Shēmas pārvaldīšanas pamats.

21. Tādējādi iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai 1996. gada 2. maija trasta līgumā ar atpakaļejošu spēku veiktā izmaņu tādā praksē apstiprināšana, kas tika ieviesta ar 1991. gada paziņojumu, un vienāda 65 gadu PPV vecuma ieviešana sievietēm un vīriešiem, pamatojoties uz aizliegumu izlīdzināt uz leju ar atpakaļejošu spēku Barber periodā, atbilstoši Tiesas judikatūrai ir piemērojama tikai tiesībām, kas ir “neapstrīdamas” (negrozāmas).

22. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka Barber perioda laikā Savienības tiesību aktos nebija paredzēta prasība piešķirt dāsnākas tiesības nelabvēlīgā stāvoklī esošajām personām nekā privileģētā stāvoklī esošajām personām. Piešķirot neapstrīdamas tiesības vīriešiem uz 60 gadu PPV laikā no 1991. līdz 1996. gadam, ņemot vērā, ka sievietēm bija tikai apstrīdamas tiesības uz pensionēšanos 60 gadu vecumā, tiktu pārsniegtas sieviešu tiesības šajā periodā.

23. Ņemot to vērā, iesniedzējtiesa apturēja tiesvedību un iesniedza šādu prejudiciālu jautājumu: “Ja pensiju shēmas noteikumos saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir paredzētas pilnvaras pēc shēmas trasta līguma grozīšanas ar atpakaļejošu spēku samazināt gan vīriešu, gan sieviešu uzkrāto tiesību uz pensiju vērtību laikposmā no datuma, kad izdots rakstveida paziņojums par shēmā plānotajām izmaiņām, līdz datumam, kad trasta līgums faktiski tiek grozīts, vai saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 157. pantu (iepriekš un attiecīgajā laikā Romas līguma 119. pants) gan vīriešu, gan sieviešu uzkrātās tiesības uz pensiju šajā laikposmā ir uzskatāmas par neapstrīdamām tādā nozīmē, ka šīs tiesības uz pensiju ir aizsargātas pret samazināšanu ar atpakaļejošu spēku, izmantojot valsts tiesību aktos noteiktās pilnvaras?”

24. Apelācijas sūdzības iesniedzējs, abi atbildētāji un Eiropas Komisija iesniedza Tiesā rakstveida apsvērumus. Tiesas sēdē, kas notika 2019. gada 4. februārī, piedalījās visi šie lietas dalībnieki.

III. Analīze

A. Ievads

25. Šķiet, ka pamatlietā izskatāmā strīda pamatā ir divas dalībvalsts tiesību sistēmas īpatnības. Pirmā ir tā, ka nav noilguma termiņa, lai īstenotu tiesības uz pabalstu saskaņā ar trastu ( 17 ). Otrā, šķiet, ir skaidrības trūkums valsts tiesību aktos par 1991. gada paziņojuma juridisko statusu un ietekmi.

26. Es sākšu ar šo divu lietas īpatnību analīzi, vispirms paskaidrojot, kāpēc strīda atrisinājuma atslēga ir tā datuma noteikšana, kad tika noslēgts Barber periods, – jautājums, kas iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, ņemot vērā visus attiecīgos Savienības tiesību principus. Tāpēc es iesaku Tiesai pārformulēt iesniegto jautājumu saskaņā ar ieteikumu, kas izklāstīts turpmāk F sadaļā. Ceļš uz šo pārformulēšanu ir šāds.

B. Noilguma termiņa prasības celšanai neesamība

27. Ir vērts atgādināt, ka, ja Savienības tiesībās indivīdiem ir noteiktas tiesības, kuras, pamatojoties uz LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktajām saistībām, dalībvalstu tiesām ir pienākums aizsargāt, tas nenozīmē, ka tiem atbilstoši Savienības tiesībām ir tiesības uz šādu tiesību izpildi tiesas ceļā bez laika ierobežojuma. Drīzāk saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja nav Savienības tiesību regulējuma par procesuālajiem noteikumiem, uz prasībām, kas balstītas uz Savienības tiesību aktiem, attiecas dalībvalsts tiesību aktos noteiktie saprātīgie termiņi prasības celšanai ar nosacījumu, ka tādi paši termiņi tiek attiecināti uz līdzvērtīgām prasībām, kas celtas vienīgi uz valsts tiesību pamata (līdzvērtības princips), un ka attiecīgais noilguma termiņš nepadara attiecīgo Savienības tiesību īstenošanu praksē neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu (efektivitātes princips). Tiesiskās noteiktības interesēs tādu saprātīgu termiņu noteikšana, kuros iestājas noilgums, ir saderīga ar Savienības tiesībām ( 18 ).

28. Patiešām, Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar LESD 157. pantu nolūkā nodrošināt vienādu samaksu par vienādu darbu, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, attiecībā uz darba ņēmējiem, kuri izmanto savas tiesības pievienoties arodpensiju shēmai, saskaņā ar valsts tiesību aktiem var atsaukties uz valsts tiesību normām, kas attiecas uz prasību celšanas noilguma termiņiem ( 19 ).

29. Tāpat arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā tiek atbalstīti prasību izpildes termiņa ierobežojumi. Minētā tiesa ir nospriedusi, ka “tiesības uz taisnīgu tiesas sēdi tiesā, kas garantēta [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības] konvencijas [(ECPAK)] 6. panta 1. punktā, ir jāinterpretē, ņemot vērā ECPAK preambulu, kuras attiecīgajā daļā ir noteikts, ka tiesiskums ir daļa no līgumslēdzēju valstu kopīgā mantojuma. Viens no tiesiskuma pamataspektiem ir tiesiskās drošības princips ( 20 ). Eiropas Cilvēktiesību tiesas pastāvīgā judikatūra apstiprina, ka termiņu prasības celšanai noteikšanas mērķis ir nodrošināt pareizu tiesvedības norisi ( 21 ), pielāgojot neatbilstīgus vai neskaidrus civilprocesa termiņus atbilstoši ECPAK 6. panta 1. punktā noteiktajiem taisnīguma standartiem ( 22 ).

30. Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā ir noteikts, ka termiņš prasības celšanai aizsargā tiesības uz aizstāvību un novērš pierādīšanas grūtības. Termiņš novērš novēlotu prasību celšanu un netaisnību, kas var rasties, ja tiesas tiek aicinātas lemt par notikumiem, kas notikuši tālā pagātnē, un attiecībā uz pierādījumiem, kas varētu būt zaudēti ( 23 ). Lai gan Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atzinusi, ka kriminālvajāšana par smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem, piemēram, kara noziegumiem, noziegumiem pret cilvēci ( 24 ), nolaupīšanu, nelikumīgu nogalināšanu, nebūtu jākavē ar pārmērīgu noilguma termiņu piemērošanu ( 25 ), civilprocess par darba strīdu neietilpst šajā kategorijā ( 26 ).

31. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas noteiktajiem parametriem, lai noteiktu, vai termiņa ierobežojuma neesamība civilprocesa uzsākšanai konkrētās lietas apstākļos ir saderīga ar taisnīguma prasībām, kas noteiktas ECPAK 6. panta 1. punktā, būtu nepieciešama procesa izvērtēšana kopumā ( 27 ), pienācīgi novērtējot faktu, ka galvenais demokrātiskais pamatprincips taisnīguma pamatā ir visaptverošās tiesības uz taisnīgu tiesas sēdi ( 28 ).

32. Šis jautājums nav jāizvērtē pamatlietā. Tomēr, tā kā dalībvalsts tiesību aktos nav termiņa tiesvedības uzsākšanai, lai panāktu vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz PPV, vēl jo svarīgāk ir precīzi noteikt dienu, kad beidzās Barber periods. Kā iepriekš minēts, šajā jautājumā pienācīgi jāizvērtē visi attiecīgie Savienības tiesību principi.

C. 1991. gada paziņojuma juridiskais spēks

1. Pušu domstarpības par 1991. gada paziņojuma sekām

33. Pušu nesaskaņām šajā jautājumā ir izšķiroša nozīme strīda atrisināšanā pamatlietā. Es uzskatu, ka atbilstoši Savienības tiesībām datums, kad beidzas Barber periods, ir datums, kad ir veikti tiesiski pilnībā izpildāmi pasākumi vīriešu un sieviešu PPV izlīdzināšanai. Šādi pasākumi jāiekļauj tiesību sistēmā, kas saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu un LES 19. panta 1. punktu atbilst tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību. Tiem arī citādi ir jāatbilst vispārējiem tiesību principiem, kas attiecas uz šīm tiesībām (skat. šo secinājumu D līdz F daļu).

34. Tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucās uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 20. punktu un apgalvoja, ka 1991. gada paziņojuma, kas stājās spēkā 1991. gada 1. decembrī, rezultātā darba devēja uzņēmumam un pilnvarniekiem bija likumīgas tiesības grozīt pensiju shēmu un no 1991. gada 1. decembra gan vīriešiem, gan sievietēm noteikt vienādu 65 gadu PPV, kas esot bijis juridiski saistošs un saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem likumīgs pasākums. Pirms 1996. gada 2. maija neviens darbinieks – ne vīrietis, ne sieviete – nevarēja pieprasīt 60 gadu PPV. Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārstāvis tiesas sēdē atzina – ja viņi to būtu darījuši, viņu lūgums būtu ticis noraidīts, atsaucoties uz Shēmas grozījumu.

35. Tomēr pirmais atbildētājs iebilda, ka pilnvarniekiem bija jānoslēdz trasta līgums, lai būtu juridiskas tiesības ieviest izmaiņas PPV, un ka tas nenotika līdz 1996. gada 2. maijam. Saskaņā ar Shēmas noteikumiem tika turpināts piemērot 60 gadu PPV sievietēm un 65 gadu PPV vīriešiem, līdz 1996. gada 2. maijā tika parakstīts minētais līgums. Tiesas sēdē pirmais atbildētājs tostarp atsaucās uz iesniedzējtiesas sprieduma 21., 24. un 30. punktu ( 29 ).

2. Iesniedzējtiesa un 1991. gada grozījums

36. Vienlaikus, kā minēts šajos secinājumos (19. punkts), iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka “kritērijs privileģētā stāvoklī esošo personu tiesību līmeņa noteikšanai Barber perioda laikā [..] ir jāatrod, pamatojoties uz attiecīgās shēmas trasta līgumu un noteikumiem, jo tie nodrošina vienīgo sistēmu vai ietvaru, vai atskaites punktu vienlīdzīgas attieksmes panākšanai” ( 30 ). Iesniedzējtiesa (skat. šo secinājumu 18. punktu) arī norāda, ka puses ir vienisprātis, ka Barber periods tika noslēgts 1996. gada 2. maijā ( 31 ). Tomēr, kad 1991. gada septembrī tika publicēts 1991. gada paziņojums, tajā bija noteikts, ka darbiniekiem “[jāievēro], ka šajā skaidrojumā izklāstītās izmaiņas ir izmaiņas jūsu nodarbinātības noteikumos” (skat. šo secinājumu 14. punktu).

37. Ņemot vērā, ka robeža starp (obligāto) izlīdzināšanu uz augšu un (izvēles) izlīdzināšanu uz leju izriet no tā, ka Tiesa interpretē vienādas darba samaksas par vienādu darbu vīriešiem un sievietēm piemērošanas jomu saskaņā ar LESD 157. pantu, no Savienības tiesību piemērošanas jomas neizkrīt diena, kad darba devēji faktiski īstenoja pienākumu piemērot vienotu PPV attiecībā uz darba stāžu pēc 1990. gada 17. maija (sprieduma lietā Barber pasludināšanas datums). Tiesas spriedumi, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa, nosakot Barber perioda noslēgšanas datumu, pilnībā neatspoguļo tā Savienības tiesiskā principa apjomu, kas attiecas uz šo jautājumu.

38. Lietā Razzouk un Beydoun/Komisija ( 32 ) diviem atraitņiem tika atteiktas pārdzīvojušā laulātā pensijas saistībā ar viņu mirušo sievu – Eiropas Kopienas ierēdņu – veiktajām iemaksām. Tajā laikā nosacījums par pārdzīvojušā laulātā pensiju izmaksāšanu atraitņiem atšķīrās no atraitnēm piemērojamajiem nosacījumiem. Tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā, ka viens no Savienības tiesību pamatprincipiem ir vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm, atraitņiem un atraitnēm ir jāpiemēro vienlīdzīga attieksme attiecībā uz pārdzīvojušo laulāto pensijām.

39. Lietā Federatie Nederlandse Vakbeweging ( 33 ) Tiesa nosprieda, ka saistībā ar Direktīvas 79/7EEK (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punkta tiešo iedarbību precētas sievietes, kuras saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir izslēgtas no pabalsta saņemšanas, iegūst tiesības uz pabalstu saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi pieejami vīriešiem ( 34 ).

40. Un lieta Nimz ( 35 ) bija par netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ un nelabvēlīgu attieksmi pret nepilna darba laika darbiniekiem pretstatā pilna laika un gandrīz pilna laika darbiniekiem, un dalībvalsts tiesu pienākumu nepiemērot aplūkotos netiešo diskrimināciju ietverošos dalībvalsts tiesību aktus.

41. Tomēr, kā ieskicēts šajos secinājumos (37. punkts), šīs trīs lietas neatspoguļo pilnībā tiesisko principu, kas ir būtisks, lai noteiktu datumu, kurā tika noslēgts Barber periods.

D. Savienības tiesību principi, kuriem ir nozīme Barber perioda noslēgšanas noteikšanā

1. Tiesas nolēmumi par LESD 157. pantu un PPV

42. Lai gan es atzīstu, ka Tiesa ir nolēmusi, ka LESD 157. pants uzliek pienākumu tikai attiecībā uz darba devējiem, tādējādi “ne šajā pantā, ne citās Kopienas tiesību aktu normās nav regulēts veids, kādā darba devēji vai arodpensiju shēmas pilnvarnieki īsteno šo pienākumu” ( 36 ), Tiesa ir vienlīdz atzinusi, ka nedrīkst apdraudēt LESD 157. panta efektivitāti un ietekmēt “tiesību aizsardzību, kas vajadzīga, lai nodrošinātu patiesu vienlīdzību” ( 37 ). Tādējādi pilnvarniekiem ir pienākums darīt visu, kas ir to pilnvaru robežās, lai ievērotu vienlīdzīgas attieksmes principu ( 38 ), tostarp vērsties valsts tiesās, ja tas ir nepieciešams, lai grozītu pensiju shēmas vai trasta līguma noteikumus” ( 39 ). Darba devēju veiktai LESD 157. panta piemērošanai ir jābūt “tūlītējai un pilnīgai” ( 40 ), un valstu tiesām ir pienākums nepiemērot “jebkādus diskriminējošus valsts tiesību noteikumus, neprasot vai negaidot to atcelšanu” ( 41 ).

2. Hartas nozīme

43. Pamatlieta attiecas uz LESD 157. pantā noteikto vienlīdzīgas darba samaksas prasību horizontālu izpildi, ko viens indivīds veic attiecībā pret otru, un Tiesa nesen ir nospriedusi, ka Hartas 47. pants šādos apstākļos ir pilnībā īstenojams pat tad, ja dalībvalsts tiesību akti ir tiešā pretrunā ar to ( 42 ).

44. Šādos apstākļos ir piemērojams Hartas 52. panta 3. punkts, jo, kā norādīts 47. panta paskaidrojumos, pirmais punkts atbilst ECPAK 13. pantam ( 43 ). Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu šādos apstākļos “šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats”, lai pienācīgi tiktu ņemta vērā attiecīgā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, lai nodrošinātu Savienības tiesību aktu atbilstību šajā judikatūrā noteiktajam minimālajam aizsardzības standartam ( 44 ).

45. Atzīmēju, ka, lai gan Hartas 51. panta 1. punktā ir noteikts, ka “šīs Hartas noteikumi attiecas uz [..] dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus”, Tiesa ir pieņēmusi no kāda ģenerāladvokāta ierosinājuma atšķirīgu nostāju, proti, saskaņā ar 51. panta 1. punkta formulējumu Harta privātpersonām “neuzliek tiešu pienākumu” ( 45 ). Tiesa tagad ir konstatējusi, ka Hartas prasības ir jāievēro plašākam juridisko personu lokam, un nospriedusi, ka tas attiecas uz tiesībām, “uz kurām attiecas Savienības tiesības” ( 46 ), tostarp apstākļiem, kādos šādas “tiesību jomas” attiecas arī uz pienākumu piemērošanu horizontāli ( 47 ). LESD 157. pantā noteiktajam principam par vienādu darba samaksu par vienādu darbu vīriešiem un sievietēm jau sen ir bijusi horizontāla tieša iedarbība starp indivīdiem ( 48 ), un tādējādi tās neapšaubāmi ir tiesības, “uz kurām attiecas Savienības tiesības”.

46. Kā minēts šajos secinājumos (33. punkts), Hartas 47. pants ir jālasa, ņemot vērā LES 19. panta 1. punktu. Saskaņā ar šo noteikumu dalībvalstu tiesām ir pienākums nodrošināt visaptverošu efektīvas tiesību aizsardzības sistēmu ( 49 ).

3. Attiecīgo materiālo tiesību saturs

47. Tiesa jau ir nospriedusi, ka Hartas 47. pantā iedibināto tiesību efektīvas aizsardzības tiesā principu veido vairāki elementi, it īpaši pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips un tiesības uz piekļuvi tiesai ( 50 ). Šajā lietā Hartas 47. panta būtība, kā noteikts Tiesas judikatūrā, ir nodrošināt, ka eksistē tiesību aizsardzības līdzekļi, lai nodrošinātu to tiesību aizsardzību, kuras izriet no Savienības tiesībām ( 51 ).

48. Tāpat Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atzinusi, ka ECPAK 13. pants pieprasa, lai ar iekšējo tiesību aizsardzības līdzekļa noteikumu tiktu izskatīts ticama apgalvojuma saturs un tiktu piešķirts atbilstošs atlīdzinājums, un šim tiesību aizsardzības līdzeklim jābūt praktiski, kā arī tiesiski efektīvam ( 52 ).

49. Minētās Tiesas judikatūrā jau sen ir iedibināts, ka “vienkārša prakse vai administratīvs apkārtraksts [..] nav pietiekami, lai pareizi transponētu direktīvu, jo atšķirībā no autentiskiem tiesību aktiem tie negarantē tiesisko drošību, saistošus pienākumus un netiek publicēti” ( 53 ).

50. Turklāt ir svarīgi arī Savienības tiesību vispārējie principi, kas prasa efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus Savienības tiesību īstenošanai.

51. Kā jau minēts šajos secinājumos (27. punkts) saistībā ar valsts noilguma termiņiem prasības celšanai, tiesību aizsardzības līdzekļi un procedūras saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem nedrīkst padarīt Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību īstenošanu praksē neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu. Tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas pieejami, lai īstenotu Savienības tiesībās piešķirtās tiesības, ir jābūt tādiem pašiem kā tie, kas tiek attiecināti uz līdzvērtīgām prasībām, kuras celtas vienīgi uz valsts tiesību pamata ( 54 ).

E. Pieeja pamatlietas strīda atrisināšanai

52. Ņemot vērā iepriekš minēto, esmu secinājis, ka svarīgākais, lai atrisinātu strīdu pamatlietā, ir pieņemt tiesas sēdē Komisijas pausto pieeju. Tas ir, no vienas puses, ir jāpārbauda, vai fakti vispār rada situāciju ar atpakaļejošu spēku.

53. Atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša, ja 1991. gada paziņojumam bija pilns juridiski saistošs spēks ( 55 ), tādējādi šajā brīdī bija pieejams tiesību aizsardzības līdzeklis, lai nodrošinātu vienādu 65 gadu PPV, kas saskaņā ar Hartas 47. pantā un LES 19. panta 1. punktā noteiktajiem juridiskajiem pienākumiem bija gan praktiski, gan tiesiski efektīvs. Saskaņā ar iepriekš aplūkoto judikatūru izlīdzināšana uz leju pēc Barber perioda noslēgšanas, lai vīriešiem un sievietēm būtu vienots 65 gadu PPV, ir pilnīgi likumīga; tādējādi pirmā atbildētāja lieta, šķiet, vairs nepastāv, jo nerodas atpakaļejoša spēka situācija.

54. No otras puses, ja līdz 1996. gada 2. maijam, attiecīgā trasta līguma noslēgšanas dienai, netika ieviests efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, tad līdz šim brīdim Barber periods palika nenoslēgts, tādējādi saskaņā ar Tiesas aizliegumu izlīdzināt uz leju ar atpakaļejošu spēku līdz 1996. gada 2. maijam pret vīriešiem (personas nelabvēlīgā stāvoklī) bija jābūt tādai pašai attieksmei kā pret sievietēm (personas privileģētā stāvoklī) un attiecīgi jāuzskata, ka PPV vīriešiem ir 60 gadi. Atbilstoši šādam risinājumam pirmā atbildētāja lieta, šķiet, būtu veiksmīga.

55. Kā jau tika norādīts, šie jautājumi ir jāizlemj iesniedzējtiesai, ievērojot attiecīgos Tiesas judikatūrā noteiktos ierobežojumus.

F. Iesniegtā jautājuma pārformulēšana un ierosinātā atbilde

56. Saistībā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru, kas paredz sadarbību starp valstu tiesām un Eiropas Savienības Tiesu, pēdējai ir jāiesniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Tālab Tiesai dažkārt nākas pārformulēt tai iesniegtos jautājumus ( 56 ).

57. Ņemot vērā, ka brīdis, kad Barber periods tika noslēgts, ir svarīgs, lai atrisinātu strīdu pamatlietā, es ierosinu Tiesai pārformulēt prejudiciālo jautājumu šādi.

58. “Kādi faktori ir jāņem vērā, nosakot datumu, kurā pensiju fonds pieņēma uz nākotni vērstus pasākumus saistībā ar darba stāžu pēc Tiesas 1990. gada 17. maija sprieduma lietā Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), lai piemērotu vienādas darba samaksas par vienādu darbu vīriešiem un sievietēm principu attiecībā uz parasto pensionēšanās vecumu saskaņā ar LESD 157. pantu? Vai, laikposmā pirms šī notikuma un kamēr Barber periods palika nenoslēgts, ir piemērojams Savienības tiesībās paredzētais aizliegums izlīdzināt uz leju ar atpakaļejošu spēku, kas liedz noteikt sievietēm (personas privileģētā stāvoklī) tādu pašu pensionēšanās vecumu kā vīriešiem (personas nelabvēlīgā stāvoklī) tad, kad pensiju shēmas noteikumi atbilstoši valsts tiesībām, pamatojoties uz minētā trasta līguma grozījumiem, dod tiesības ar atpakaļejošu spēku samazināt gan vīriešu, gan sieviešu uzkrātās pensijas tiesības uz laiku no rakstveida paziņojuma par paredzētajām izmaiņām shēmā datuma līdz datumam, kurā trasta līgums faktiski tika grozīts?”

59. Attiecībā uz šī jautājuma pirmo daļu ir pienācīgi jāņem vērā LES 19. panta 1. punkta otrās daļas iedarbība kopsakarā ar Hartas 47. pantu, saskaņā ar kuru dalībvalsts tiesību aktos ir jānodrošina, ka vienlīdzīga attieksme saistībā ar PPV ir saistošs pienākums, kam jābūt praktiski, kā arī tiesiski efektīvam (skat. šo secinājumu 47.–49. punktu). Tiesības uz vienādu darba samaksu saskaņā ar LESD 157. pantu attiecībā uz PPV nedrīkst būt neiespējamas vai pārāk sarežģīti īstenojamas praksē. Tajā pašā laikā tiesību aizsardzības līdzekļu shēmai vienlīdzīgas attieksmes nodrošināšanai attiecībā uz PPV jābūt tādai pašai, kāda tiek attiecināta uz līdzīgām prasībām vienīgi uz valsts tiesību pamata (skat. šo secinājumu 51. punktu).

60. Attiecībā uz atbildi uz iepriekš minētā jautājuma otro pusi es esmu secinājis, ka sieviešu tiesību pensionēties 60 gados apstrīdamais (grozāms ar atpakaļejošu spēku) vai neapstrīdamais (negrozāms) raksturs attiecībā uz Tiesas judikatūrā noteikto aizliegumu izlīdzināt uz leju, kas ir spēkā, kamēr Barber periods nav noslēgts, nav būtisks. Es izdarīju šo secinājumu šādu iemeslu dēļ.

61. Es nepiekrītu argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēja rakstveida apsvērumos par to, ka aizlieguma izlīdzināt uz leju piemērošana pamatlietā traucē rīcības brīvībai dalībvalsts tiesību aktos noteikt privileģētā stāvoklī esošo personu priekšrocības ( 57 ). Tiesas judikatūrā ir nepārprotami noteikts, ka nolūkā nodrošināt atbilstību LESD 157. pantam vīriešu un sieviešu pensionēšanās vecumam ir jābūt vienādam. Tā ir prasība, ko nevar ietekmēt dalībvalsts tiesību aktu nianses, jo Tiesa ir atzinusi, ka “vienādas darba samaksas princips ir viens no Kopienas stūrakmeņiem” ( 58 ).

62. Šī pieeja neietekmē dalībvalstu tiesību interpretāciju un tās ietekmes novērtējumu. Vissvarīgākais ir novērst tāda sen iedibināta panta ar tiešu iedarbību kā LESD 157. pants pārākuma pakāpes samazinājumu. Kā norādīts pirmā atbildētāja rakstveida apsvērumos, Tiesa savā spriedumā lietā Coloroll norāda, ka darba devējiem “un pilnvarniekiem nav [..] atļauts atsaukties uz savas pensiju shēmas vai trasta līguma noteikumiem, lai izvairītos no pienākuma nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz darba samaksu” ( 59 ).

63. Tāpat es nepiekrītu argumentam, kas ir norādīts apelācijas sūdzības iesniedzēja rakstveida apsvērumos, ka aizlieguma izlīdzināt uz leju piemērošana Barber perioda laikā, pēc pamatlietā konstatētajiem faktiem piešķir vīriešiem neapstrīdamas tiesības pensionēties 60 gados, savukārt saskaņā ar Anglijas tiesību aktiem sievietēm tiek piešķirtas tikai apstrīdamas tiesības pensionēties 60 gados; tādējādi vīriešiem ir piešķirtas lielākas tiesības nekā sievietēm. Ir jānorāda, ka Tiesas judikatūra nepieļauj labvēlīgākas attieksmes piešķiršanu nelabvēlīgā stāvoklī esošajām personām salīdzinājumā ar attieksmi pret privileģētā stāvoklī esošajām personām ( 60 ).

64. Tomēr nav strīda par to, ka laikā, kad tika pieņemts spriedums lietā Barber, PPV sievietēm, kas bija Safeway Pension Trust dalībnieces, bija 60 gadi. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā to, ka vienādas darba samaksas principam Savienības tiesībās ir fundamentāls raksturs, “šā principa nozīmi un piemērošanas jomu tādējādi nevar noteikt, atsaucoties uz formālu kritēriju, kas pats par sevi ir atkarīgs no dalībvalstīs ievērotajiem noteikumiem vai prakses. Nepieciešamība nodrošināt līguma vienādu piemērošanu visā Kopienā prasa, lai [LESD 157. pants] tiktu interpretēts neatkarīgi no šiem noteikumiem vai prakses” ( 61 ).

65. Kā tālāk norādīts pirmā atbildētāja rakstveida apsvērumos, nav jēgas interpretēt Tiesas vadošo spriedumu šauri: ka ar to būtu liegts izlīdzināt uz leju ar atpakaļejošu spēku ( 62 ) un ka tajā būtu vien nospriests, ka samazināt pabalstus ar atpakaļejošu datumu nebija atļauts tikai saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, ja tas nebija atļauts arī saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, jo trasta noteikumos šāda iespēja nav paredzēta. Atbildētājam ir taisnība, ka, ja Tiesa pieņemtu šo argumentu, aizsāktajai judikatūrai, kas nepieļauj izlīdzināšanu uz leju laikposmā, kad Barber periods nebija noslēgts, nebūtu nekādas ietekmes ( 63 ). Aizliegums būtu piemērojams tikai tad, kad tas nav vajadzīgs, jo izlīdzināšana uz leju ar atpakaļejošu spēku dalībvalsts tiesību aktos jau bija aizliegta.

IV. Secinājumi

66. Tāpēc es ierosinu iesniedzējtiesai atbildēt šādi. Nosakot brīdi, kad pensiju fonds ir veicis uz nākotni vērstus pasākumus attiecībā uz darba stāža periodiem pēc Tiesas 1990. gada 17. maija sprieduma lietā Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), lai saskaņā ar LESD 157. pantu attiecībā uz parasto pensionēšanās vecumu īstenotu principu, ka vīrieši un sievietes par vienādu darbu saņem vienādu darba samaksu, kas ir jāizlemj iesniedzējtiesai, pienācīgi ir jāņem vērā tas, ka saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu dalībvalsts tiesību aktos ir jānodrošina, ka vienlīdzīga attieksme saistībā ar parasto pensionēšanās vecumu ir saistošs pienākums, kam jābūt praktiski, kā arī tiesiski efektīvam, un ka dalībvalsts tiesībās paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus nolūkā nodrošināt vienādu darba samaksu saskaņā ar LESD 157. pantu attiecībā uz parasto pensionēšanās vecumu nebūtu neiespējams vai pārmērīgi sarežģīti īstenot praksē. Tajā pašā laikā tiesību aizsardzības shēmai nolūkā nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz parasto pensionēšanās vecumu ir jābūt tādai pašai kā tai, kas tiek attiecināta uz līdzīgām prasībām vienīgi uz valsts tiesību pamata. Laikposmā pirms šī notikuma, kad Barber periods nebija noslēgts, Savienības tiesībās noteiktais aizliegums izlīdzināt uz leju ar atpakaļejošu spēku, kas liedz noteikt sievietēm (personas privileģētā stāvoklī) tādu pašu pensionēšanās vecumu kā vīriešiem (personas nelabvēlīgā stāvoklī), ir piemērojams pat tad, ja pensiju shēmas noteikumi atbilstoši valsts tiesībām, pamatojoties uz minētā trasta līguma grozījumiem, dod tiesības ar atpakaļejošu spēku samazināt gan vīriešu, gan sieviešu uzkrātās pensijas tiesības laikposmā no rakstveida paziņojuma par paredzētajām izmaiņām shēmā datuma līdz datumam, kurā trasta līgums faktiski tika grozīts.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Spriedums, 1990. gada 17. maijs, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209).

( 3 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, 3. punkts).

( 4 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 28. septembris, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348); Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349); Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353), un Vroege (C‑57/93, EU:C:1994:352).

( 5 ) Šā termina nozīme ir izskaidrota šo secinājumu 11. punktā.

( 6 ) C‑262/88, EU:C:1990:209.

( 7 ) Turpat, 45. punkts, kurā tika nospriests, ka “nolūkā pieprasīt tiesības uz pensiju, kas stātos spēkā pirms šī sprieduma, nevar atsaukties uz Līguma 119. panta tiešo iedarbību, izņemot gadījumus, kad darba ņēmēji vai tie, kas tiem pieprasa samaksu, kas pirms sprieduma dienas uzsākuši tiesvedību vai tai līdzvērtīgu prasību saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem”. Tam sekoja protokols (Nr. 2) par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 119. pantu, kas pievienots 1992. gada 7. februāra Līgumam par Eiropas Savienību un kura teksts ir šāds: “Šā Līguma 119. panta izpratnē pabalstus saskaņā ar arodpensiju sociālā nodrošinājuma shēmām neuzskata par atlīdzību, ja un ciktāl tie ir attiecināmi uz nodarbinātības periodiem pirms 1990. gada 17. maija, izņemot gadījumus, kad darba ņēmēji vai tie, kas tiem pieprasa darba samaksu, pirms šī datuma ir uzsākuši tiesvedību vai tai līdzvērtīgu prasību saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.”

( 8 ) Rīkojums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, 24. punkts. Skat. arī spriedumu, 1994. gada 28. septembris, Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349, 21. punkts).

( 9 ) Rīkojums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, turpat. Skat. arī spriedumus, 1994. gada 28. septembris, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, 32. punkts), un Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349, 17. punkts).

( 10 ) Rīkojums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, turpat un 38. punkts.

( 11 ) Apelācijas sūdzības iesniedzējs to norādīja tiesas sēdē, un atbildētāji to neapstrīdēja, kā tas izriet no Limitation Act 1980 [Likuma par noilgumu] 21. panta. Šajā tiesību normā ir noteikts:

“Noilguma termiņi prasības celšanai attiecībā uz trasta īpašumu.

(1) Šajā tiesību aktā paredzētais noilguma termiņš neattiecas uz trasta labuma guvēja rīcību, kas ir –

(a) ar krāpšanu saistīts vai krāpniecisks trasta noteikumu pārkāpums, kur pilnvarnieks ir piedalījies vai par ko tam ir bijis zināms, vai

(b) saistīta ar pilnvarnieka trasta īpašumu vai ieņēmumu no pilnvarnieka rīcībā esoša vai agrāk saņemta un tam lietošanai pielāgota trasta īpašuma.

(2) Ja pilnvarnieks, kurš ir arī labuma guvējs trastā, saņem vai patur trasta īpašumu vai ienākumus no tā kā savu trasta īpašuma daļu saskaņā ar trasta noteikumiem, tā atbildība lietā, kas pēc šajā līgumā minētā prasības celšanas par trasta īpašuma atgūšanu noilguma termiņa beigām ierosināta, pamatojoties uz iepriekš minēto 1. punkta b) apakšpunktu, nolūkā atgūt minēto īpašumu vai ieņēmumus no tā, nav lielāka par tam pienākošās daļas pārsniegumu.

Šis apakšpunkts ir piemērojams tikai gadījumos, kad pilnvarnieks, veicot sadali, ir rīkojies godīgi un saprātīgi.

(3) Ievērojot šā panta iepriekšējos punktus, labuma guvējs nevar celt prasību, lai atgūtu trasta īpašumu, vai par trasta noteikumu pārkāpumu, izņemot prasību, uz kuru attiecas cits šī likuma noteikums, – pēc sešu gadu termiņa beigām, sākot no dienas, kad radās tiesības celt prasību.

Šā punkta izpratnē tiesības celt prasību netiek uzskatītas par tādām, kas radušās jebkuram labuma guvējam, kam ir tiesības uz dalību trasta īpašumā nākotnē, kamēr tas šo dalību nav ieguvis.

(4) Neviens labuma guvējs, kam saskaņā ar šo likumu ir aizsardzība, nesaņem lielāku vai citu labumu no sprieduma vai rīkojuma, ko panācis cits labuma guvējs, nekā viņš būtu varējis iegūt, ja prasību būtu cēlis pats un aizstāvībā atsaucies uz šo likumu.”

( 12 ) Spriedums, 1990. gada 17. maijs, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209).

( 13 ) Skat. Safeway Limited pret Andrew Newton un Safeway Pension Trustees Limited [2017] EWCA Civ 1482, 41. punkts.

( 14 ) Turpat, 39. punkts, kur ir atsauces uz spriedumiem, 1984. gada 20. marts, Razzouk un Beydoun/Komisija (75/82 un 117/82, EU:C:1984:116); 1986. gada 4. decembris, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465), un 1991. gada 7. februāris, Nimz (C‑184/89, EU:C:1991:50). Skat. aprakstu par šīm lietām šo secinājumu 38.–40. punktā.

( 15 ) Spriedums, 1990. gada 17. maijs, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209).

( 16 ) Pirmā atbildētāja pārstāvis tiesas sēdē norādīja, ka tāda angļu valodā ir “apstrīdamu tiesību” izpratne. Tas netika apstrīdēts.

( 17 ) Šo secinājumu 11. zemsvītras piezīme.

( 18 ) Piemēram, nesen pasludinātais spriedums, 2018. gada 22. februāris, INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2018:100, 47. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz efektivitātes un līdzvērtības principiem skat. arī tā paša sprieduma 42.–46. punktu un tajos minēto judikatūru. Uz to attiecas atsevišķi izņēmumi, kuriem, šķiet, nav nozīmes pamatlietā, piemēram, 1998. gada 1. decembra spriedums Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, 34. punkts), kurā nebija piemērojams valsts noilguma termiņš prasības celšanai, jo kavējums bija “attiecināms uz to, ka darba devējs tīši maldināja darbinieku par atalgojuma līmeni, ko saņēma pretējā dzimuma personas, kas veica līdzīgu darbu”.

( 19 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353, 40. punkts).

( 20 ) ECT spriedums, 2003. gada 24. jūlijs, Ryabykh pret Krieviju (CE:ECHR:2003:0724JUD005285499, 51. punkts).

( 21 ) ECT spriedums, 1999. gada 20. aprīlis, Valin pret Spāniju (CE:ECHR:2001:1011JUD004779299, 22. punkts).

( 22 ) ECT spriedums, 1992. gada 16. decembris, de la Pradelle pret Franciju, (CE:ECHR:1992:1216JUD001296487, 35. punkts).

( 23 ) ECT spriedums, 1996. gada 22. decembris, Stubbings pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2009:0707JUD000106207, 51. punkts).

( 24 ) ECT spriedums, 2011. gada 24. aprīlis, Association ‘21 December 1989’ pret Rumāniju (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, 144. punkts). Skat. arī ANO Ģenerālās Asamblejas 1968. gada 26. novembra Konvenciju par noilguma termiņa nepiemērošanu kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci, A/RES/2391 (XXIII), un Eiropas Konvenciju par noilguma termiņa nepiemērošanu noziegumiem pret cilvēci un kara noziegumiem, kas stājās spēkā 2003. gadā, ETS No. 082.

( 25 ) ECT spriedums, 2012. gada 18. decembris, Aslakhanova u.c. pret Krieviju (CE:ECHR:2012:1218JUD000294406).

( 26 ) Jāatzīmē, ka saskaņā ar Bulgārijas Konstitucionālās tiesas nospriesto noilguma pamatprincipa pamatā ir vairāki priekšnoteikumi. Pirmkārt, būtisks laikposms rada būtiskas procesuālas grūtības. Otrkārt, noilguma termiņš motivē ieinteresēto personu savlaicīgi rīkoties. Treškārt, izņēmums attiecībā uz šo principu ir pieļaujams tikai ārkārtējos apstākļos, kas skaidri noteikti Konstitūcijā, piemēram, noziegumi pret cilvēci (Lēmums Nr. 12, 2016. gada 13. oktobris, lieta Nr. 13/2015; Решение №12 от 13 октомври 2016 по конституционно дело 13/2015).

( 27 ) ECT spriedums, 2012. gada 7. jūnijs, Centro Europa 7 un Di Stefano pret Itāliju, (CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, 197. punkts).

( 28 ) ECT spriedums, 1975. gada 21. februāris, Golder pret Apvienoto Karalisti, (CE:ECHR:1975:0221JUD000445170, 34. punkts).

( 29 ) Skat. Safeway Limited pret Andrew Newton un Safeway Pension Trustees Limited [2017] EWCA Civ 1482. Otrā atbildētāja tiesas sēdē norādīja, ka uzskata, ka saistībā ar domstarpībām starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un pirmo atbildētāju šajā jautājumā nav jēgas iesniegt argumentus.

( 30 ) Turpat, 39. punkts, atsaucoties uz spriedumiem, 1984. gada 20. marts, Razzouk un Beydoun/Komisija (75/82 un 117/82, EU:C:1984:116); 1986. gada 4. decembris, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465), un 1991. gada 7. februāris, Nimz (C‑184/89, EU:C:1991:50).

( 31 ) Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumi tiesas sēdē, kas izklāstīti šo secinājumu 6. un 34. punktā, ir grūti saskaņojami ar šo.

( 32 ) Spriedums, 1984. gada 20. marts (75/82 un 117/82, EU:C:1984:116).

( 33 ) Spriedums, 1986. gada 4. decembris (71/85, EU:C:1986:465).

( 34 ) OV 1979, L 6, 24. lpp.

( 35 ) Spriedums, 1991. gada 7. februāris (C‑184/89, EU:C:1991:50).

( 36 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, 38. punkts).

( 37 ) Turpat, 23. punkts.

( 38 ) Turpat, 22. punkts.

( 39 ) Turpat 28. punkts.

( 40 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349, 25. punkts).

( 41 ) Turpat, 16. punkts.

( 42 ) Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257). Sal. ar ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumiem lietā Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2018:614). Tiesa pasludināja spriedumu 2019. gada 22. janvārī (C‑193/17, EU:C:2019:43).

( 43 ) Spriedums, 2016. gada 30. jūnijs, Toma un Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, 40. punkts).

( 44 ) Turpat, 41. punkts.

( 45 ) Skat. it īpaši ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā Dominguez (C‑282/10, EU:C:2011:559, 83. punkts).

( 46 ) Spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 76. punkts). Skat. arī spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Bauer un Willmeroth (C‑569/16 un C‑570/16, EU:C:2018:871, 85. punkts).

( 47 ) Turpat.

( 48 ) Spriedums, 1976. gada 8. aprīlis, Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, 39. punkts).

( 49 ) Spriedums, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 33.–36. punkts).

( 50 ) Spriedums, 2016. gada 30. jūnijs, Toma un Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, 42. punkts).

( 51 ) Spriedums, 2007. gada 13. marts, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163).

( 52 ) Ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumi lietā Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, 83. punkts). Ģenerāladvokāte atsaucas uz ECT spriedumu, 2013. gada 6. jūnijs, Mohammed pret Austriju, CE:ECHR:2013:0606JUD000228312, 69. un 70. punkts. Skat. arī manus secinājumus lietā National Iranian Tanker Company/Padome (C‑600/16 P, EU:C:2018:227, 118. un 119. punkts).

( 53 ) Mans izcēlums. Skat. ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumus lietā Komisija/Francija (C‑292/99, EU:C:2001:384, 52. punkts). Ģenerāladvokāts atsaucas uz spriedumiem, 1986. gada 2. decembris, Komisija/Beļģija (C‑239/85, EU:C:1986:457, 7. punkts); 1991. gada 17. oktobris, Komisija/Vācija (C‑58/89, EU:C:1991:391, 13. punkts); 1991. gada 10. decembris, Komisija/Grieķija (C‑306/89, EU:C:1991:463, 19. punkts), un 1997. gada 20. marts, Komisija/Vācija (C‑96/95, EU:C:1997:165, 38. punkts).

( 54 ) Piemēram, skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Orizzonte Salute (C‑61/14, EU:C:2015:655). Attiecībā uz kritiku par to, ka Tiesa nav parūpējusies nošķirt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. punktu no efektivitātes un vienlīdzīgas attieksmes principiem, skat., piemēram, Krommendijk, J., “Is there light on the horizon? The distinction between “Rewe effectiveness” and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte”, 53 (2016) Common Market Law Review, 1395. lpp., it īpaši 1408. un nākamās lpp.

( 55 ) Skat. šo secinājumu 47.–49. punktu. Atzīmēju, ka ģenerāladvokāts V. van Gervens [W. van Gerven] secinājumu lietā Avdel Systems (C‑408/92 un C‑28/93, EU:C:1994:183) 15. punktā norādīja uz prasību “pilnībā ievērot vienlīdzīgas attieksmes principu” un 24. punktā – uz “tiešu (un principā tūlītēju) 119. panta piemērošanu “horizontālām shēmām””.

( 56 ) Piemēram, spriedums, 2016. gada 30. jūnijs, Toma un Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 57 ) Šajā saistībā apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas uz spriedumiem, 1984. gada 20. marts, Razzouk un Beydoun/Komisija (75/82 un 117/82, EU:C:1984:116); 1986. gada 4. decembris, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465); 1991. gada 7. februāris, Nimz (C‑184/89, EU:C:1991:50), un 1994. gada 28. septembris, Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353).

( 58 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, 26. punkts).

( 59 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, 27. punkts).

( 60 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353, 35. un 36. punkts).

( 61 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Beune (C‑7/93, EU:C:1994:350, 28. punkts).

( 62 ) Spriedums, 1994. gada 28. septembris, Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349).

( 63 ) Šajā nozīmē pirmais atbildētājs atsaucas uz ģenerāladvokāta V. van Gervena secinājumiem apvienotajās lietās Ten Oever (C‑109/91, C‑110/91, C‑152/91 un C‑200/91, EU:C:1993:158, 19. punkts, 4. zemsvītras piezīme un tajos minētā judikatūra).