ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5)

par LESD 63.–65. panta, kā arī Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses un Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Libānas Republiku, no otras puses, interpretācijas sekām pamatlietā: — ja dividendes saņemošās sabiedrības rezidences dalībvalsts iestādes var saņemt informāciju no Tunisijas Republikas, kas ir dividendes sadalošās sabiedrības rezidences valsts, kura ļauj pārbaudīt, ka ir izpildīts nosacījums par to, ka šīs dividendes sadalošā sabiedrība ir nodokļa maksātāja, LESD 63. un 65. pantā, kā arī EK un Tunisijas nolīguma 34. panta 1. punktā nav pieļauts atteikums piešķirt, piemērojot Juridisko personu ienākuma nodokļa kodeksa tā redakcijā, kas bija spēkā 2009. gadā, 46. panta 1. punktu vai 46. panta 8. punktu, sadalīto dividenžu pilnīgu vai daļēju atskaitījumu no saņemošās sabiedrības, nodokļa bāzes, un šajā ziņā Portugāles Republika nevar atsaukties uz LESD 64. panta 1. punktu; — LESD 63. un 65. pantā, kā arī Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses, 34. panta 1. punktā un Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Libānas Republiku, no otras puses, 31. pantā nav pieļauts atteikums piešķirt atbilstoši Juridisko personu ienākuma nodokļa kodeksa minētajā redakcijā 46. panta 11. punktam sadalīto dividenžu daļēju atskaitījumu no dividendes saņemošās sabiedrības nodokļu bāzes, ja šis noteikums var tikt piemērots situācijās, kad nevar tikt pārbaudīts, vai šīs dividendes sadalošās sabiedrības ir nodokļa maksātājas Tunisijā un Libānā, kas ir šo sabiedrību rezidences valstis, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai, un šajā ziņā Portugāles Republika nevar atsaukties uz LESD 64. panta 1. punktu; — summas, kas saņemtas, pārkāpjot Savienības tiesību normas, ar procentiem ir jāatlīdzina nodokļu maksātājam.
92

Šajā ziņā, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Grieķijas Republikai ir jāpiespriež maksāt Komisijai, ieskaitot kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”, kavējuma naudu EUR 30000 apmērā par katru nokavējuma dienu to pasākumu īstenošanā, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu 2009. gada 10. septembra spriedumu Komisija/Grieķija (C‑286/08, nav publicēts, EU:C:2009:543), sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz pilnīgai 2009. gada 10. septembra sprieduma Komisija/Grieķija (C‑286/08, nav publicēts, EU:C:2009:543) izpildei. Šī summa ir sadalāma trīs daļās, kuras atbilst trijiem Komisijas izvirzītajiem iebildumiem un kuras atbilst 10 % no kopējās kavējuma naudas apmēra attiecībā uz pirmo iebildumu, proti, EUR 3000, un attiecībā uz otro un trešo iebildumu – 45 % no šīs summas, proti, EUR 13500, turklāt attiecībā uz trešo iebildumu, kurš attiecas uz tā saukto “vēsturisko” atkritumu pareizu apsaimniekošanu, ir piemērojams samazinājums reizi semestrī atbilstoši tai šo atkritumu daļai, kuras apsaimniekošana būs atbilstoša, šim samazinājumam ir piemērojami griesti 50 % apmērā no šim iebildumam atbilstošās kavējuma naudas summas, proti, EUR 6750.
18

2013. gada 21. janvārī nodokļu administrācija nolēma laikā no 2013. gada 11. februāra līdz 17. maijam veikt pārbaudes uz vietas, lai pārbaudītu Senatex nodokļu deklarāciju pamatotību par 2008.–2011. gadu. Šīs pārbaudes laikā nodokļu administrācija uzskatīja, ka nav iespējams atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN par komisijas norēķiniem, ko Senatex veicis attiecībā uz tā tirdzniecības pārstāvjiem, jo šie norēķini neesot uzskatāmi par likumīgiem rēķiniem apvienoto UStG 15. panta 1. punkta un 14. panta 4. punkta noteikumu izpratnē. Šī administrācija uzskata, ka šajos dokumentos – ne pašos komisijas norēķinos, ne to pielikumos – nebija ietverts to saņēmēja nodokļu maksātāja numurs vai PVN reģistrācijas numurs. Turklāt minētajos norēķinos neesot bijis norādes uz kādu citu dokumentu, no kura varētu tikt secināta šī informācija. Šo pašu iemeslu dēļ nodokļu administrācija konstatēja, ka nav atļaujama arī atskaitīšana, kas veikta par reklāmas aģenta izrakstītajiem rēķiniem.
39

Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, Aston Martin kā parādniece, kura ir pienācīgi tikusi informēta un uzaicināta piedalīties tiesvedībā, ir bijusi neaktīva visā šajā tiesvedībā un vispār tajā nav piedalījusies. Šī iemesla dēļ attiecībā uz to tika pasludināts aizmugurisks spriedums. No tā izriet, ka uz šīs sabiedrības situāciju attiecas Regulas Nr. 805/2004 3. panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunkts, saskaņā ar kuru prasījumu uzskata par neapstrīdētu, “ja parādnieks tiesas procesa gaitā to nekad nav apstrīdējis saskaņā ar izcelsmes valsts tiesību aktos paredzētajām atbilstīgajām procesuālajām normām”.
12

2008. gada 27. oktobrīSanofi‑Aventis Deutschland vērsās United States District Court for the Eastern District of Texas (Amerikas Savienoto Valstu Teksasas Austrumu rajona Federālā tiesa, ASV) ar sūdzību par licencēto patentu pārkāpumu pret Genentech un Biogen Idec Inc. Pēdējās minētās tajā pašā dienā cēla prasību par šo patentu atzīšanu par spēkā neesošiem United States District Court for the Northern District of California (Amerikas Savienoto Valstu Kalifornijas Ziemeļu rajona Federālā tiesa, ASV). Šīs abas tiesvedības tika apvienotas šajā pēdējā tiesā, kas tās ar 2011. gada 11. marta nolēmumu noraidīja.
35

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka pamatlietā apspriestie stieņi, lai arī to zelta saturs atkarībā no stieņa ir aptuveni 500 vai 600 tūkstošdaļas, tiek sakausēti no dažādiem veciem priekšmetiem, kā arī lūžņiem un rūpnieciskajiem atlikumiem, to saturā ir dažādi metāli un materiāli un tie nevar tikt izmantoti tādā stāvoklī, kādā tie ir, bet tie pirms jebkādas to sastāvdaļu izmantošanas ir jāapstrādā, lai varētu nošķirt metālus no nemetāliskām sastāvdaļām un no tiem iegūt dažas vielas.
9

Közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (1988. gada Likums Nr. I par ceļu satiksmi, turpmāk tekstā – “Likums par ceļu satiksmi”) 20. pantā ir paredzēts: “1) Naudas sodu piemēro personām, kuras pārkāpj šajā likumā, kā arī speciālajās tiesību normās un Kopienas tiesību aktos paredzētos noteikumus attiecībā uz [..] d) reģistrācijas iekārtu un tahogrāfa apļveida diagrammu, kā arī digitālajiem tahogrāfiem nepieciešamo vadītāja karšu izmantošanu autotransporta jomā, [..] 2) Procedūru par naudas soda uzlikšanu ir atļauts virzīt (atbilstoši 11. punktā definētajām uzraudzības kompetencēm): par transportu atbildīgajai iestādei, policijai, muitas iestādei, par katastrofu novēršanu atbildīgajai iestādei, par nodarbinātību atbildīgajai iestādei un iestādei, kura atbild par sabiedrisko vietu uzraudzību. 3) Speciālās tiesību normas, ar kurām regulē par procedūru atbildīgās iestādes uzraudzības darbības, ir piemērojamas 2. punktā minētajai naudas soda piemērošanas procedūrai, ja vien šajā pantā nav noteikts citādi. 4) Jebkurai personai – izņemot vieglā automobiļa, kas ir iznomāts no automobiļu parka pārvaldītāja Likuma par reģistrācijas nodokli izpratnē, nomnieku vai vadītāju, ja reģistrācijas nodoklis par automobili ir ticis samaksāts un ja vieglā pasažieru automobiļa vadītājs, uzrādot muitas iestādes izsniegtu apstiprinošu dokumentu, to pierāda –, kura pārkāpj kādu no 1. punkta a)–j) un l) apakšpunkta noteikumiem, var uzlikt naudas sodu no 10000 līdz 800000 [Ungārijas] forintu [HUF] apmērā un k) apakšpunktā minētajā gadījumā [HUF] 10000 līdz 300000 apmērā. Speciālā tiesību normā nosaka gan par attiecīgo noteikumu pārkāpuma gadījumā piemērojamā naudas soda maksimālo apmēru, gan naudas sodu, kādu var piemērot šajā pašā procedūrā par vairākām pārkāpjošām darbībām vai bezdarbībām. Naudas sodu nepiemēro, ja kopš pārkāpjošās darbības veikšanas ir pagājuši divi gadi (noilgums). 5) Par kāda no iepriekš minēto noteikumu pārkāpumu atbildīgajai personai ir pienākums maksāt naudas sodu. Tiklīdz var tikt pierādīta vairāku personu atbildība, tām ir pienākums maksāt speciālajā tiesību normā noteikto naudas sodu samērīgi ar katras personas attiecīgās atbildības pārkāpumā daļu. Ja nevar noteikt katras personas atbildības daļu, tad pienākums maksāt naudas sodu uz tām gulstas līdzīgās daļās. Pienākumu maksāt naudas sodu nevar piemērot no personas, kas veic autopārvadājumu, neatkarīgu ārkārtēju apstākļu gadījumā, kurus tā nebija paredzējusi un nevarēja saprātīgi paredzēt. [..]”
26

Šādos apstākļos Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [universālā pakalpojuma direktīvas] sākotnējā redakcijā 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka piekļuve numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, ir jānodrošina ne tikai galalietotājiem no citām dalībvalstīm, bet arī galalietotājiem no attiecīgā publiski pieejamā komunikāciju tīkla operatora dalībvalsts ar sekām, ka šī pienākuma izpildes pārbaudei, ko veic [VRI], tiek paredzētas prasības, kas izriet no Savienības tiesību efektivitātes un valsts tiesību interpretācijas atbilstoši Savienības tiesībām principiem? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai [universālā pakalpojuma direktīvas] 28. pants, skatīts kopā ar [Hartas] 16. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai izpildītu pirmajā normā minēto pienākumu, var tikt piemērota procedūra, kas ir paredzēta [piekļuves direktīvas] 5. panta 1. punktā? 3) Vai [piekļuves direktīvas] 8. panta 3. punkts, skatīts kopā ar [universālā pakalpojuma direktīvas] 28. pantu un [Hartas] 16. pantu, vai [piekļuves direktīvas] 8. panta 3. punkts, skatīts kopā ar [piekļuves direktīvas] 5. panta 1. punktu un [Hartas] 16. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai nodrošinātu publiski pieejama komunikāciju tīkla iekšzemes operatora galalietotājiem piekļuvi pakalpojumiem, kas tiek sniegti cita iekšzemes operatora tīklā, izmantojot numurus, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, [VRI] var noteikt norēķinu starp operatoriem par savienojumu principus, izmantojot nodevu par zvana savienojuma pabeigšanas nodrošināšanu likmes, kas ir noteiktas vienam no šiem operatoriem, pamatojoties uz piekļuves direktīvas 13. pantu, atkarībā no izmaksām, ja operators šādas likmes piemērošanu ir piedāvājis sarunu gaitā, kas notikušas, izpildot [piekļuves direktīvas] 4. pantā paredzēto pienākumu, bet kam nav bijis labvēlīgs rezultāts?”
17

Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg (Hamburgas Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai ir iestājušies Regulas Nr. 2454/93 74. panta 1. punkta pirmajā daļā minētie materiālie apstākļi, saskaņā ar kuru izstrādājumiem, kas deklarēti brīvai apgrozībai Savienībā, ir jābūt tiem pašiem izstrādājumiem, kas eksportēti no tās saņēmējas valsts, kura tiek uzskatīta par to izcelsmes valsti, tādā gadījumā kā aplūkojamais, ja vairāki daļēji palmu kodolu eļļas daudzumi no dažādām vispārējās preferenču sistēmas eksportētājvalstīm, kuras tiek uzskatītas par izcelsmes valstīm, netiek eksportēti fiziski nošķirti un importēti Savienībā, bet eksporta brīdī attiecīgi tiek iepildīti vienā transportkuģa tilpnē un tur sajaukti, turklāt var tikt izslēgts, ka šo izstrādājumu pārvadāšanas laikā līdz to laišanai brīvā apgrozībā transportkuģa tilpnē ir nokļuvuši citi izstrādājumi – it īpaši tādi, uz kuriem neattiecas preferences režīms?”
Tomēr atšķirībā no šīs prezumpcijas atbilde uz jautājumu, vai tas vien, ka tika nosūtīts tāds paziņojums kā pamatlietā, ņemot vērā visus iesniedzējtiesā iesniegtos apstākļus, var būt pietiekams pierādījums, ka šī paziņojuma adresāti zināja vai tiem noteikti vajadzēja zināt par tā saturu, neizriet no “saskaņoto darbību” jēdziena un turklāt nav ar to nesaraujami saistīta. Faktiski ir jāuzskata, ka šāds jautājums ir saistīts ar pierādījumu izvērtēšanu un vajadzīgo pierādījumu apjomu, līdz ar to saskaņā ar procesuālās autonomijas principu un ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus uz to attiecas valsts tiesības.
26

Tieši pretēji, no minētā Īstenošanas lēmuma preambulas 35. apsvēruma un 2. panta izriet, ka tas ir piemērojams, “[neskarot]” pienākumus, kādi izriet no apstrīdētā lēmuma attiecībā uz termiņu attiecīgo psihoaktīvo vielu pakļaušanai kontroles pasākumiem un kriminālsodiem, proti, 2015. gada 2. oktobri. No minētā izriet, ka Padome nevēlējās ne apšaubīt šo pienākumu, kādi izriet no apstrīdētā lēmuma, spēkā esamību, ne arī noteikt šo pienākumu spēkā esamību ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties uz Īstenošanas lēmumu 2015/1875.
16

Piekļuves direktīvas 13. pantā “Cenu kontroles un izmaksu uzskaites pienākumi” ir paredzēts: “1. [VPI] saskaņā ar 8. panta noteikumiem var uzlikt pienākumus attiecībā uz izmaksu segšanu un cenu kontroli, ieskaitot pienākumus par cenu orientāciju uz izmaksām un pienākumus attiecībā uz izmaksu uzskaites sistēmām, lai nodrošinātu savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves īpašus veidus, situācijās, kad tirgus analīze parāda, ka efektīvas konkurences trūkums nozīmē to, ka attiecīgais operators var paturēt cenas pārmērīgi augstā līmenī vai piemērot cenu ierobežojumus, kaitējot lietotājiem. [VPI] ņem vērā investīcijas, ko veicis operators, un ļauj tam gūt samērīgu peļņu no attiecīgā ieguldītā kapitāla, ņemot vērā iesaistītos riskus. 2. [VPI] nodrošina to, ka izmaksu segšanas mehānisms vai cenu metodoloģija, kas ir atļauta, veicina efektivitāti un ilgstošu konkurenci un palielina patērētāju labumu. Šajā sakarā [VPI] var arī ņemt vērā cenas, kas ir pieejamas salīdzināmos konkurences tirgos. 3. Ja operatoram ir pienākums attiecībā uz cenu orientāciju uz to izmaksām, attiecīgais operators pierāda, ka cenas veidojas no izmaksām, ieskaitot saprātīgu peļņu par investīcijām. Lai aprēķinātu efektīvas pakalpojumu sniegšanas izmaksas, [VPI] var izmantot izmaksu uzskaites metodes neatkarīgi no tām, kuras izmanto uzņēmums. [VPI] var pieprasīt operatoram sniegt savu cenu pilnīgu pamatojumu un vajadzības gadījumā var pieprasīt koriģēt cenas. [..]”
34

Tomēr, kā to pamatoti apgalvo Komisija un kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 43. punktā, rīcības brīvību, ko dalībvalstis var izmantot, pārņemdamas direktīvas 17. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ierobežo pienākums izvēlēties vienu no divām paredzētajām atlīdzinājuma sistēmām, kas attiecīgi ir paredzētas minētā panta 2. un 3. punktā, bez iespējas tās piemērot kumulatīvi. Līdz ar to zaudējumu atlīdzības piešķiršanas sekas nevar būt tādas, ka tiek piešķirts dubults atlīdzinājums, kombinējot kompensāciju par klientūru ar zaudējumu atlīdzību, kas tostarp izriet no komisijas maksu zaudējuma pēc līguma izbeigšanas.
16

Netieši atsaucoties uz sprieduma AG2R Prévoyance (C‑437/09, EU:C:2011:112) 59.–65. punktu, kurā šis jautājums ticis atstāts valsts tiesu vērtējumam, iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai arī AG2R Prévoyance ir bezpeļņas organizācija un rīkojas, pamatojoties uz solidaritātes principu, sociālie partneri – pēc tam, kad bija notikušas sarunas, tostarp par tās saistību izpildes noteikumiem, – to ir brīvi izraudzījušies no to sociālā nodrošinājuma iestāžu, savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvo biedrību un apdrošināšanas sabiedrību vidus, ko var izraudzīties tādas papildshēmas pārvaldības apdrošināšanai kā pamatlietās esošās. Tādējādi šī sociālā nodrošinājuma iestāde ir jāuzskata par uzņēmumu, kas veic saimniecisko darbību un kuru sociālie partneri ir izraudzījušies citu to uzņēmumu vidū, ar kuriem tā konkurē sociālā nodrošinājuma pakalpojumu tirgū.
Eiropas Kopienas un tās dalībvalstu, no vienas puses, un Šveices Konfederācijas, no otras puses, 1999. gada 21. jūnijā parakstītā Nolīguma par personu brīvu pārvietošanos 2. pantā un šī nolīguma I pielikuma 9. pantā ietvertie nediskriminēšanas un vienlīdzīgas attieksmes principi ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāda divpusēja konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu kā 1971. gada 11. augustā starp Šveices Konfederāciju un Vācijas Federatīvo Republiku noslēgtā konvencija, kas grozīta ar 2002. gada 12. marta pārskatīšanas protokolu, atbilstoši kurai kompetence ar nodokli aplikt tāda Vācijas nodokļu maksātāja ienākumus no darba samaksas, kuram nav Šveices pilsonības, taču kurš savu dzīvesvietu ir pārcēlis no Vācijas uz Šveici, tomēr saglabājot darba vietu pirmajā minētajā valstī, ir šo ienākumu gūšanas vietas valstij, proti, Vācijas Federatīvajai Republikai, taču kompetence aplikt ar nodokļiem Šveices pilsoņa ienākumus no darba samaksas analoģiskā situācijā ir jaunajai dzīvesvietas valstij, šajā gadījumā – Šveices Konfederācijai.
41

Runājot par situāciju pamatlietā, no Tiesas rīcībām esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Vācijas tiesībās paredzētais rīkojums par sodu tiek pieņemts, pamatojoties uz sui generis procesu. Šajā procesā ir paredzēts, ka apsūdzētajai personai vienīgā iespēja panākt sacīkstes principam atbilstošas debates, kurās tā varētu pilnībā izmantot savas tiesības tikt uzklausītai, ir iebildes iesniegšana par minēto rīkojumu. Šī iebilde, ko var iesniegt rakstveidā vai tieši kompetentās tiesas kancelejā, ja tā ir izteikta mutiski, un uz kuru neattiecas pienākums norādīt pamatojumu, ir jāiesniedz īpaši īsā divu nedēļu termiņā no datuma, kad minētais rīkojums tiek paziņots, un tā nav jāiesniedz ar advokāta obligātu piedalīšanos, jo apsūdzētā persona to var iesniegt pati.
38

Turklāt Regulas Nr. 1896/2006 12. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka Eiropas maksājuma rīkojumā atbildētāju informē tostarp par to, ka rīkojums izdots, balstoties vienīgi uz prasītāja sniegto informāciju, un tiesa to nav pārbaudījusi, un šīs regulas 12. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka šis rīkojums kļūs izpildāms, ja vien tiesā netiks iesniegts paziņojums par iebildumu saskaņā ar 16. pantu. Tas arī skaidri izriet no Eiropas maksājuma rīkojuma izsniegšanas atbildētājam, izmantojot E standarta veidlapu, kas ietverta Regulas Nr. 1896/2006 V pielikumā.
6

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka IFN Beteiligungs GmbH (turpmāk tekstā – “IFN”) pieder 99,71 % no IFN‑Holding AG (turpmāk tekstā – “IFN‑Holding”) pamatkapitāla, kurai savukārt pieder kapitāldaļu vairākums noteikta skaita akciju sabiedrībās, kurām nodoklis jāmaksā daļēji vai neierobežotā apmērā. 2006. un 2007. gadā IFN‑Holding piederēja 100 % no CEE Holding GmbH (turpmāk tekstā – “CEE”), kas 2005. gadā bija iegādājusies 100 % no HSF s.r.o. Slowakei (turpmāk tekstā – “HSF”), Slovākijā dibinātas sabiedrības, kapitāla. CEE un HSF, sākot attiecīgi no 2005. un 2006. gada, kļuva par sabiedrību grupas dalībniecēm 1988. gada Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 9. panta izpratnē. Pēc IFN‑Holding un CEE apvienošanās, kas stājās spēkā 2007. gada 31. decembrī, IFN‑Holding pārņēma visas CEE tiesības un pienākumus, tostarp dalību HSF.
7

Par minēto spriedumu D. C. Târșia2011. gada 29. septembrīTribunalul Sibiu (Sibiu apgabaltiesa) iesniedza kasācijas sūdzību. D. C. Târșia, pamatojoties uz Likuma par administratīvo procesu 21. panta 2. punktu, lūdza, pirmkārt, atcelt minētās tiesas spriedumu Nr. 401/2008 un, otrkārt, izskatīt lietu no jauna, ar pamatojumu, ka Tiesa savā spriedumā Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219) ir nospriedusi, ka LESD 110. pants nepieļauj tādu nodokli kā nodokli par piesārņojumu, kas paredzēts minētajā valdības Steidzamības normatīvajā rīkojumā Nr. 50/2008. D. C. Târșia līdz ar to uzskata, ka, apmierinot Rumānijas valsts apelāciju, tika pārkāpts Savienības tiesību pārākuma princips un ka samaksātais speciālais nodoklis par vieglajām automašīnām esot jāatmaksā pilnā apmērā.
4

PVN direktīvas preambulas 65. apsvērumā ir noteikts: “Ņemot vērā to, ka minēto iemeslu dēļ šīs direktīvas mērķus nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs un to, ka tos var labāk sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Atbilstīgi proporcionalitātes principam, kā noteikts minētajā pantā, šī direktīva nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai.”
17

Pēc šī sprieduma Itālijas Republika aplūkotā valsts atbalsta atgūšanas reglamentēšanas nolūkā pakāpeniski pieņēma 1. pantu 2007. gada 15. februāra Dekrētlikumā Nr. 10 par pienākumu, kas izriet no Kopienu un starptautiskām tiesībām, piemērošanu (decreto-legge n. 10 – Disposizioni volte a dare attuazione ad obblighi comunitari ed internazionali), kas ar 2007. gada 6. aprīļa Likumu Nr. 46 grozīts un pārveidots par likumu “Eiropas Kopienu Tiesas 2006. gada 1. jūnijā taisītā sprieduma lietā C‑207/05 izpilde. Komisijas 2002. gada 5. jūnija Lēmuma 2003/193/EK ieviešana. Pārkāpuma procedūra atbilstoši EKL 228. pantam. Nr. 2006/2456” (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 10/2007”), Dekrētlikuma Nr. 185/2008 24. pantu un 19. pantu 2009. gada 25. septembra Dekrētlikumā Nr. 135 par steidzamiem pasākumiem pienākumu, kas izriet no Kopienu tiesībām, izpildei un Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu izpildi (decreto-legge n. 135 – Disposizioni urgenti per l’attuazione di obblighi comunitari e per l’esecuzione di sentenze della Corte di giustizia delle Comunità europee), kas ar 2009. gada 20. novembra Likumu Nr. 166 grozīts un pārveidots par likumu.
31

Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 48., 51., 53., 56. un 58. punktā, citi faktori, ņemot vērā šī sprieduma 26. punktā atgādinātos kritērijus, ir apstiprinājuši, ka pamatlietā pastāv “uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreja” Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta izpratnē. Uz to norāda tas, ka TAP aizstāja AIA, pārņemot tās izpildāmos līgumus par čarterreisiem, kuri bija noslēgti ar ceļojumu rīkotajiem, kas liecina par to, ka TAP pārņēma AIA klientus, tas, ka TAP uzsāka ar čartera lidojumiem saistītu darbību maršrutos, kurus agrāk apkalpoja AIA, kas atspoguļo to, ka TAP turpināja darbību, kuru agrāk veica AIA, tas, ka AIA bijušie darbinieki tika atjaunoti darbā TAP, lai veiktu pienākumus, kas bija identiski tiem, kurus viņi pildīja AIA, kas liecina par to, ka TAP pārņēma daļu no darbiniekiem, kuri strādāja AIA, un, visbeidzot, tas, ka no 1993. gada 1. maijaTAP pārņēma daļu no čarterreisiem, kurus AIA veica līdz tās likvidācijai 1993. gada februārī, kas apliecina to, ka pārņemtās darbības faktiski netika pārtrauktas.
21

Līdz ar to uzdotais jautājums ir saprotams tādējādi, ka tas ir par to, vai LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tā, ka par “valsts atbalstu” ir kvalificējama tāda valsts tiesību norma, ar kuru, lai nodrošinātu lauku saimniecību interešu aizsardzību, valsts struktūrai ir aizliegts publiskā izsolē pārdot lauksaimniecības zemesgabalu vairāksolītājam, ja kompetentā pārvaldes iestāde uzskata, ka solītā summa ievērojami atšķiras no minētā zemesgabala vērtības.
27

Otrkārt, gadījumā, kad pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte ir konstatēta, otrajā sūtījumā šīs preces faktiski tika uzrādītas galamērķa vietas muitas iestādē. Attiecībā uz šādu gadījumu ir jākonstatē, ka minēto preču neuzrādīšana Jenšēpingas muitas iestādei pirmajā pārvadājumā un to uzrādīšana Kopenhāgenas brīvostā pēc to aizvešanas atpakaļ, minēto preču ietveršana otrajā tranzīta procedūrā, kā arī to novēlotā uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei nav apstākļi, kas paši par sevi ir pietiekami, lai rastos izņemšana no muitas uzraudzības.