ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES [HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 9. septembrī ( 1 )

Lieta C‑242/20

HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb, kas rīkojas kā HRVATSKE ŠUME javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., Zagreb, tiesību pārņēmēja

pret

BP EUROPA SE, kas rīkojas kā DEUTSCHE BP AG tiesību pārņēmēja, kura savukārt rīkojas kā THE BURMAH OIL (Deutschland) GmbH tiesību pārņēmēja

(Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Horvātijas Republikas Augstā komerclietu tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās – Jurisdikcija – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Atgūšanas prasība, kas ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos – Kvalifikācija – 5. panta 1. punkts un 5. panta 3. punkts – Īpašā jurisdikcija “lietās, kas attiecas uz līgumiem” un “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”

I. Ievads

1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Horvātijas Republikas Augstā komerclietu tiesa) ir uzdevusi Tiesai divus jautājumus par to, kā interpretēt Regulu (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Briseles I regula”).

2. Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar tiesvedību starp saskaņā ar Horvātijas tiesībām dibinātu sabiedrību HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb, un Hamburgā (Vācija) reģistrētu sabiedrību BP EUROPA SE par naudas summu, kas tika atsavināta no pirmās minētās sabiedrības bankas konta un izpildes procedūras ietvaros tika nodota otrās sabiedrības īpašumā. Tā kā šī procedūra vēlāk tika atzīta par spēkā neesošu, prasītāja pamatlietā lūdz atmaksāt attiecīgo summu, pamatojoties uz netaisnu iedzīvošanos.

3. Sākotnējā posmā, kurā ir strīds pamatlietā, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai Horvātijas tiesām ir jurisdikcija lemt par šo atgūšanas prasību vai arī ir jāvēršas Vācijas tiesās kā BP EUROPA domicila dalībvalsts tiesās. Atbilde tostarp ir atkarīga no tā, vai šāda prasība ietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē.

4. Tā nav pirmā reize, kad Tiesai tiek lūgts spriest par tādu prasību kvalifikāciju, kuras pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, no Briseles I regulas aspekta. Tomēr tā vēl nav viennozīmīgi atbildējusi uz jautājumu, vai jurisdikcijas noteikums “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”, kurš ir paredzēts šīs regulas 5. panta 3. punktā, ir piemērojams šāda veida prasībām. Tā kā šī tiesību norma no sistēmas viedokļa tiek saistīta ar minētās regulas 5. panta 1. punktā norādīto jurisdikcijas noteikumu “lietās, kas attiecas uz līgumiem”, izskatāmā lieta dos Tiesai iespēju sniegt kopīgu atbildi attiecībā uz šiem diviem noteikumiem.

5. Šajos secinājumos paskaidrošu, ka atgūšanas prasības, kuras pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, pirmkārt, nav saistītas ar “lietām, kas attiecas uz līgumiem” Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē, izņemot gadījumus, kad tās ir cieši saistītas ar līgumattiecībām, kas pastāvējušas vai, iespējams, pastāvējušas starp lietas dalībniekiem, un, otrkārt, neietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” šīs regulas 5. panta 3. punkta izpratnē.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Briseles I regula

6. Briseles I regulas 11. un 12. apsvērumā ir noteikts: “(11) Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. [..] (12) Papildus atbildētāja domicilam kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedību.”

7. Šīs regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts: “Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”

8. Minētās regulas 5. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts: “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt: “1) a) lietās, kas attiecas uz līgumiem – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesās; [..] 3) lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu.”

9. Briseles I regula tika aizstāta ar Regulu (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ( 3 ) (turpmāk tekstā – “Briseles Ia regula”). Tomēr saskaņā ar šīs pēdējās minētās regulas 66. pantu tā ir piemērojama tikai tiesvedībām, kuras sāktas kopš 2015. gada 10. janvāra. Tā kā pamatlietā aplūkotā prasība tika celta 2014. gada 1. oktobrī, tai ratione temporis ir piemērojama Briseles I regula.

B. Horvātijas tiesības

10. Horvātijas tiesībās noteikumi par netaisnu iedzīvošanos ir ietverti zakon o obveznim odnosima (Likums par saistībām, Narodne novine, br. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15 un 29/18) 1111.–1120. pantā.

11. Šī likuma 1111. pantā ir noteikts: “(1) Ja kādas personas īpašuma daļa jebkādā veidā tiek nodota citas personas īpašumā un tas nav pamatots ne ar vienu juridisku darbību, tiesas vai citas kompetentās iestādes lēmumu vai likumu, personai, kura guvusi labumu, tas ir jāatdod vai, ja tas nav iespējams, ir jākompensē iegūtā labuma vērtība. (2) Ar īpašuma nodošanu saprot arī to, ka tiek gūts labums no akta izpildes. (3) Pienākums atmaksāt vai kompensēt vērtību pastāv pat tad, ja labums ir gūts atbilstoši neefektīvam pamatam vai tādam pamatam, kas vēlāk ir ticis atcelts.”

III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

12. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka noteiktā datumā Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerclietu tiesa, Horvātija), pamatojoties uz THE BURMAH OIL (Deutschland) GmbH prasības pieteikumu, izdeva rīkojumu par FUTURA d.o.o., Zagreb (Horvātija), pienākuma piespiedu izpildi, par labu pirmajai minētajai sabiedrībai atsavinot naudas parādu, kas pieder otrajai minētajai sabiedrībai saistībā ar trešo sabiedrību, proti, HRVATSKE ŠUME ( 4 ).

13. Šī pēdējā minētā sabiedrība Vrhovni sud Republike Hrvatske (Augstākā tiesa, Horvātija) cēla ārkārtas prasību, kuras mērķis bija panākt, lai par spēkā neesošiem atzītu attiecībā uz to noteiktos izpildes pasākumus. Tā kā šai prasībai nebija apturošas iedarbības, piespiedu izpilde tika īstenota 2003. gada 11. martā, proti, datumā, kad no tās bankas konta tika izņemta summa 3792600,87 Horvātijas kunas (HRK) (aptuveni 503331 EUR) un tika nodota DEUTSCHE BP AG (kas pa šo laiku bija pārņēmusi THE BURMAH OIL (Deutschland) tiesības) saistībā ar attiecīgā prasījuma piedziņu.

14. HRVATSKE ŠUME celtās prasības ietvaros Vrhovni sud (Augstākā tiesa) 2009. gada 21. maija spriedumā nosprieda, ka attiecībā uz šo sabiedrību veiktie izpildes pasākumi nav spēkā.

15. Ar 2014. gada 1. oktobra prasības pieteikumu HRVATSKE ŠUME cēla Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerclietu tiesa) prasību par nepamatota maksājuma atgūšanu, kuras pamatā ir netaisna iedzīvošanās ( 5 ), pret BP EUROPA – kura pa šo laiku bija pārņēmusi DEUTSCHE BP tiesības. Šajā ziņā prasītāja pamatlietā būtībā apgalvoja, ka 2009. gada 21. maija spriedums, kuru pasludinājusi Vrhovni sud (Augstākā tiesa), ir licis izzust atsavinātā parāda nodošanas DEUTSCHE BP īpašumā juridiskajam pamatam un tādējādi šī sabiedrība ir netaisni iedzīvojusies. Līdz ar to BP EUROPA esot pienākums atmaksāt HRVATSKE ŠUME attiecīgo summu, kurai pieskaitīti likumiskie procenti.

16. Aizstāvībai BP EUROPA norādīja uz Horvātijas tiesu jurisdikcijas neesamību. Ar 2019. gada 20. marta rīkojumu Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerclietu tiesa) šī iemesla dēļ noraidīja HRVATSKE ŠUME celto prasību. Būtībā šī tiesa uzskatīja, ka, tā kā Briseles Ia regulā nav noteikuma par īpašo jurisdikciju netaisnas iedzīvošanās jomā, ir piemērojams tikai šīs regulas 4. panta 1. punktā paredzētais vispārīgais noteikums par atbildētāja domicila dalībvalsts tiesu jurisdikciju. Tātad prasītājai pamatlietā prasība esot bijusi jāceļ Vācijas tiesās.

17. HRVATSKE ŠUME pārsūdzēja šo rīkojumu Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Horvātijas Republikas Augstā komerclietu tiesa). Šī tiesa norāda, ka Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerclietu tiesa) kļūdaini ir atsaukusies uz Briseles Ia regulu, jo attiecībā uz prasību, kuru cēlusi prasītāja pamatlietā, ratione temporis ir piemērojama Briseles I regula ( 6 ). Turklāt iesniedzējtiesai radies jautājums, vai Horvātijas tiesu jurisdikcija šīs prasības skatīšanai varētu izrietēt no Briseles I regulas 5. panta 3. punkta vai tās 22. panta 5. punkta. Šajā ziņā minētā tiesa šaubās, pirmkārt, par to, vai prasība par nepamatota maksājuma atgūšanu, kuras pamatā ir netaisna iedzīvošanās, ietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” pirmās tiesību normas izpratnē. Otrkārt, tā jautā, vai attiecīgā prasība ir “lieta, kas attiecas uz spriedumu izpildi” otrās tiesību normas izpratnē, ņemot vērā, ka apgalvotā iedzīvošanās ir radusies saistībā ar izpildes procedūru.

18. Šādos apstākļos Visoki trgovački sud (Augstā komerclietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) [Vai] uz prasībām par tādu summu atmaksu, kas saņemtas netaisnas iedzīvošanās dēļ, attiecas [Briseles I regulā] paredzētais jurisdikcijas pamatojums, kurš ir noteikts “kvazideliktiem”, ņemot vērā, ka šīs regulas 5. panta 3. punktā citastarp ir paredzēts: “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt [..] lietās, kas attiecas uz [..] kvazideliktu – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”? 2) Vai uz civilprocesiem, kuri tika uzsākti, jo nepamatotu maksājumu atgūšanai attiecīgajā piespiedu izpildes tiesā procedūrā ir piemērojams laika ierobežojums, attiecas izņēmuma jurisdikcija atbilstīgi [Briseles I regulas] 22. panta 5. punktam, kurā ir paredzēts, ka tiesvedībā attiecībā uz spriedumu izpildi izņēmuma jurisdikcija ir tās dalībvalsts tiesām, kurā spriedums ticis izpildīts vai ir jāizpilda, neatkarīgi no domicila?”

19. Šis 2020. gada 6. maija lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika saņemts tā paša gada 8. jūnijā. Horvātijas un Čehijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus. Tiesas sēde izskatāmajā lietā nav notikusi.

IV. Analīze

20. Abi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības dalībvalstu tiesu jurisdikciju atbilstoši Briseles I regulai ( 7 ), lai izskatītu prasību, kas pamatota ar netaisnu iedzīvošanos. Atbilstoši Tiesas lūgumam šajos secinājumos tiks izskatīts vienīgi pirmais prejudiciālais jautājums.

21. Iesākumā ir jāatgādina, ka šīs regulas 2. panta 1. punktā kā vispārīgs noteikums ir paredzēta atbildētāja domicila dalībvalsts tiesu jurisdikcija. Šajā gadījumā nav strīda par to, ka BP EUROPA domicils šīs regulas piemērošanas nolūkā atrodas Vācijā ( 8 ). Tādējādi saskaņā ar šo tiesību normu jurisdikcija ir Vācijas tiesām.

22. Tomēr Briseles I regulā ir paredzēti arī noteikumi, kas atsevišķos gadījumos ļauj prasītājam iesūdzēt atbildētāju tiesā kādā citā dalībvalstī ( 9 ). Šajā regulā, tostarp tās 5. pantā, ir ietverti īpašās jurisdikcijas noteikumi, kas attiecas uz dažādām “jomām” un kas dod prasītājam iespēju celt prasību vēl vienā vai vairākās tiesās.

23. Šādi noteikumi it īpaši pastāv “lietās, kas attiecas uz līgumiem” un “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”. Attiecībā uz prasībām, kas ietilpst pirmajā kategorijā, ar Briseles I regulas 5. panta 1. punktu prasītājam ir ļauts celt prasību “attiecīgās saistības izpildes vietas” tiesā. Runājot par prasībām, kuras ietilpst otrajā kategorijā, šīs regulas 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka tās var celt tās vietas tiesā, “kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”.

24. Prasītāja iespēja izmantot šīs jurisdikcijas iespējas ir atkarīga no tā celtās prasības kvalifikācijas. Iesniedzējtiesa tieši izvirza jautājumu par kvalifikāciju. Tā būtībā jautā, vai tāda atgūšanas prasība, kura ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos un kuru ir cēlusi HRVATSKE ŠUME, nepastāvot īpašam noteikumam Briseles I regulā, ir saistīta ar šīs regulas 5. panta 3. punktā minētajām “lietām, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”. Galu galā ir jānosaka, vai Horvātijas tiesai, kurā šī sabiedrība ir vērsusies, izriet vai neizriet jurisdikcija no šīs tiesību normas.

25. Kā esmu norādījis šo secinājumu ievadā, prasību, kuras pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, kvalifikācija atbilstoši Briseles I regulai, patiesību sakot, Tiesas judikatūrā nav jauns jautājums ( 10 ). Tajā jau ir tikušas iesniegtas vairākas lietas par šo problemātiku saistībā ar dažādām šīs regulas normām ( 11 ). Tomēr tā vēl nav viennozīmīgi atrisinājusi jautājumu, kas uzdots izskatāmajā lietā ( 12 ).

26. Iesniedzējtiesa sliecas domāt, tāpat kā to dara Čehijas valdība un Komisija, ka uz prasību, kuras pamatā ir netaisna iedzīvošanās, attiecas Briseles I regulas 5. panta 3. punkts. Tāpat kā Horvātijas valdība – es tā neuzskatu. Šajā ziņā precizēju, ka, lai gan pirmais prejudiciālais jautājums attiecas tikai uz minēto 5. panta 3. punktu, šī tiesību norma no sistēmas viedokļa, kā tas tiks detalizēti izklāstīts turpinājumā, ir saistīta ar šīs regulas 5. panta 1. punktu. Proti, nevar spriest par pirmo tiesību normu, iepriekš nenoraidot otro tiesību normu. Tāpēc izvērtēšu tās pēc kārtas (B iedaļa). Pirms tam īsumā pievērsīšos netaisnas iedzīvošanās juridiskajam institūtam, kāds tas izriet no dalībvalstu tiesību sistēmām (A iedaļa).

A. Netaisnas iedzīvošanās galvenie aspekti

27. Cik man zināms, visās dalībvalstu tiesību sistēmās tādā vai citādā veidā ir pazīstams netaisnas iedzīvošanās institūts (kas tiek saukts arī par “netaisnīgu”, “nepamatotu” vai arī “nelikumīgu” iedzīvošanos) ( 13 ). Saskaņā ar šo institūtu personai, kas nepamatoti iedzīvojas uz kādas citas personas rēķina, ir pienākums to atmaksāt šai pēdējai minētajai personai ( 14 ). Parasti tiek uzskatīts, ka minētais institūts ir taisnīguma principa izpausme, saskaņā ar kuru neviens nedrīkst iedzīvoties uz citas personas rēķina ( 15 ).

28. Šī paša institūta aprises dažādās dalībvalstīs atšķiras. Konkrētāk, dažās valstu tiesībās, piemēram, Ungārijas un Polijas tiesībās, ir ietverts netaisnu iedzīvošanos aptverošs jēdziens, kuram atbilst viena vienīga prasība, kas vēsturiski tiek saukta par de in rem verso. Citās valstu tiesībās, tostarp Dānijas, Spānijas, Francijas vai arī Austrijas tiesībās, šis institūts ir sadalīts dažādos variantos un atbilstošās prasībās, un nepamatotu maksājumu atgūšana (condictio indebiti) tajās it īpaši ir nošķirta no citām netaisnas iedzīvošanās formām. Turklāt juridiskā kategorija, ar kuru šis institūts un tā iespējamie varianti ir saistīti, atšķiras. Piemēram, Francijas tiesībās netaisna iedzīvošanās (un nepamatots maksājums) pieder pie “kvazi‑līgumiem”, kas ir jēdziens, kurš turklāt nav pazīstams citās tiesību sistēmās, piemēram, Vācijas tiesībās, savukārt Common law minētais institūts pieder pie nesenas tiesību jomas, kas tiek apzīmēta kā law of restitution ( 16 ).

29. Lai arī tā ir, šīs nianses nav noteicošas, lai piemērotu Savienības noteikumus par starptautiskajām privāttiesībām. Konkrētāk, man nešķiet, ka ir jānošķir nepamatots maksājums no netaisnas iedzīvošanās, jo otrais jēdziens, saprotot to plašā nozīmē, ietver pirmo jēdzienu. Turklāt šī pēdējā minētā institūta precīza klasifikācija katras dalībvalsts tiesībās nav tik būtiska kā fakts, ka tas parasti ietilpst “sui generis” kategorijā, un tas nav konkrēti saistīts ne ar līgumtiesībām, ne ar noteikumiem, kuri piemērojami civiltiesiskajai atbildībai.

30. Dalībvalstu tiesību sistēmās netaisna iedzīvošanās rada autonomu pienākuma pamatu. Precīzāk, šādas iedzīvošanās saņemšana rada atmaksāšanas pienākumu. Personai, kas ir iedzīvojusies, ir jāatdod personai, kuras finansiālais stāvoklis ir pasliktinājies, mantiska rakstura labums (vai attiecīgā gadījumā – šī labuma ekvivalents naudas izteiksmē), kuru pirmā minētā persona nepamatoti ir ieguvusi uz otrās minētās personas rēķina. Tādējādi likums cenšas novērst netaisnīgu situāciju, liekot atjaunot statu quo ante. Prasītājs atsaucas uz šo pienākumu prasības par netaisnu iedzīvošanos ietvaros ( 17 ). Tādēļ turpmāk šajos secinājumos ērtības labad runāšu par atgūšanas prasību(‑ām) vai pieteikumu(‑iem), kas pamatots(‑i) ar netaisnu iedzīvošanos.

31. Šajās dažādajās valstu tiesībās šādas prasības celšanas priekšnoteikums parasti ir četru nosacījumu izpilde, proti, 1) atbildētāja iedzīvošanās, 2) prasītāja finansiālā stāvokļa pasliktināšanās, 3) saistības starp iedzīvošanos un finansiālā stāvokļa pasliktināšanos esamība, kā arī 4) to attaisnojoša “pamata” (citiem vārdiem, juridiskā pamata) neesamība ( 18 ).

32. HRVATSKE ŠUME apgalvo, ka šajā gadījumā šie nosacījumi, kādi tie ir paredzēti Horvātijas tiesībās, ir izpildīti. Kā paskaidro iesniedzējtiesa, vairāku miljonu HRK atsavināšana no prasītājas pamatlietā bankas konta un šīs summas nodošana THE BURMAH OIL (Deutschland) īpašumā ir izraisījusi otrās minētās sabiedrības iedzīvošanos un no tās izrietošo pirmās minētās sabiedrības finansiālā stāvokļa pasliktināšanos. Lai gan šai līdzekļu nodošanai sākotnēji “pamats” bija rodams izpildes procedūrā, ko THE BURMAH OIL (Deutschland) bija īstenojusi pret FUTURA, un, konkrētāk, Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerclietu tiesa) noteiktajos izpildes pasākumos attiecībā uz HRVATSKE ŠUME, Vrhovni sud Republike Hrvatske (Augstākā tiesa) atzina šos pasākumus par spēkā neesošiem un ar atpakaļejošu spēku ir atcēlusi šo “pamatu” ( 19 ).

B. Atgūšanas prasību, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, kvalifikācija atbilstoši Briseles I regulas 5. panta 1. punktam un 5. panta 3. punktam

33. Tā kā galvenie netaisnas iedzīvošanās aspekti ir tikuši norādīti, tagad ir jāizvērtē prasību, kurām ir šāds pamatojums, kvalifikācija atbilstoši Briseles I regulas 5. panta 1. punktam un 5. panta 3. punktam. Šajā ziņā ir jāsniedz daži atgādinājumi par metodi.

34. Tā kā Briseles I regulā nav norādītas definīcijas, Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka “lietas, kas attiecas uz līgumiem”, kuras ir minētas pirmajā tiesību normā, un “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”, kuras ir norādītas otrajā tiesību normā, ir autonomi Savienības tiesību jēdzieni, kas ir jāinterpretē, galvenokārt atsaucoties ( 20 ) uz šīs regulas sistēmu un mērķiem, lai nodrošinātu tajā paredzēto jurisdikcijas noteikumu vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs. Tādējādi prasības piesaiste vienai vai otrai kategorijai nav atkarīga ne no risinājumiem, kas paredzēti tās valsts tiesībās, kur atrodas tiesa, kurā ir celta prasība (tā sauktais lex fori), ne no izmantotās kvalifikācijas piemērojamajos tiesību aktos (tā sauktais lex causae) ( 21 ).

35. Pirmkārt, attiecībā uz Briseles I regulas sistēmu – Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka tā ir balstīta uz šīs regulas 2. panta 1. punktā paredzēto vispārīgo noteikumu par atbildētāja domicila dalībvalsts tiesu jurisdikciju, savukārt īpašās jurisdikcijas noteikumi, kuri konkrēti ir norādīti tās 5. pantā, ir izņēmumi no šī vispārīgā noteikuma un kā tādi ir interpretējami šauri ( 22 ).

36. Otrkārt, attiecībā uz Briseles I regulas mērķiem – no tās 12. apsvēruma izriet, ka ar šīs regulas 5. panta 1. punktā un 5. panta 3. punktā paredzētajiem īpašās jurisdikcijas noteikumiem it īpaši tiek īstenoti ( 23 ) tiesas tuvuma un pareizas tiesvedības mērķi. Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka ar šīm tiesību normām prasītājam dotā izvēles iespēja tika ieviesta, ņemot vērā – “lietās”, uz kurām tās attiecas, – īpaši ciešo saikni starp prasību un tiesu, kura var tikt aicināta to izskatīt, lai nodrošinātu procesa lietderīgu organizāciju ( 24 ).

37. Ņemot vērā šos vispārīgos apsvērumus, Tiesa, pakāpeniski ieviešot savu judikatūru, ir definējusi “lietas, kas attiecas uz līgumiem” un “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”.

38. Pirmkārt, no Tiesas pastāvīgās judikatūras, kas aizsākta ar spriedumu Handte ( 25 ), izriet, ka Briseles I regulas 5. panta 1. punkta piemērošana “nozīmē, ka ir konstatēts juridisks pienākums, kuru brīvprātīgi ir uzņēmusies viena persona attiecībā pret otru un uz kuru ir balstīta prasītāja celtā prasība” ( 26 ). Citiem vārdiem sakot, “lietas, kas attiecas uz līgumiem” šīs tiesību normas izpratnē ietver visas prasības, kuras ir pamatotas ar šādu pienākumu ( 27 ).

39. Otrkārt, saskaņā arī ar pastāvīgo judikatūru, kas izriet no sprieduma Kalfelis un kas tikko tikusi precizēta spriedumā Wikingerhof, “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē ietver “visas prasības, ar kurām tiek lūgts konstatēt atbildētāja atbildību un kuras nav “lietas, kas attiecas uz līgumiem”” šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē, “proti, tās nav pamatotas ar juridisku pienākumu, ko viena persona attiecībā pret otru brīvi ir uzņēmusies” ( 28 ).

40. No šīm definīcijām, aplūkojot tās kopā, izriet, kā esmu to izskaidrojis secinājumos lietā Wikingerhof ( 29 ) un kā Tiesa ir nospriedusi spriedumā ar tādu pašu nosaukumu ( 30 ), ka prasības piesaiste “lietām, kas attiecas uz līgumiem” Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē vai “lietām, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” šīs regulas 5. panta 3. punkta izpratnē ir atkarīga no pienākuma, ar kuru šī prasība ir pamatota.

41. Būtībā kvalifikācijas “pārbaude” ietver tā pienākuma identificēšanu, uz kuru prasītājs atsaucas pret atbildētāju, un pēc tam šī pienākuma rakstura noteikšanu, kurš savukārt ir atkarīgs no fakta vai darbības, kas veido šī pienākuma pamatu. Kā to izklāstīšu turpinājumā, ja attiecīgā pienākuma pamatā ir līgums vai kādas citas brīvprātīgas saistības, ko viena persona ir uzņēmusies attiecībā pret otru, šim pienākumam un līdz ar to prasībai ir “līgumisks” raksturs Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē. Savukārt, ja attiecīgā pienākuma pamatā ir “notikums, kas rada kaitējumu”, pienākums un prasība ir tādi, kas izriet no “neatļautas darbības vai kvazidelikta” šīs regulas 5. panta 3. punkta izpratnē ( 31 ). Visbeidzot, ja šis pamats ir rodams citur, vienas vai otras tiesību normas piemērošana ir izslēgta.

42. Šajā kontekstā Regulā (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) ( 32 ) (turpmāk tekstā – “Romas I regula”), no vienas puses, un Regulā (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) ( 33 ) (turpmāk tekstā – “Romas II regula”), no otras puses, ir sniegtas lietderīgas norādes, lai noteiktu konkrētā pienākuma raksturu un tādējādi lemtu par tās prasības kvalifikāciju, kuru tas pamato. Lai gan šīm regulām nav tieši tādas pašas piemērošanas jomas kā attiecīgi Briseles I regulas 5. panta 1. punktam un 5. panta 3. punktam ( 34 ), tās tomēr tiesību normu kolīziju jomā ir līdzvērtīgas šīm tiesību normām, un šīs trīs regulas ir jāinterpretē pēc iespējas saskanīgāk ( 35 ).

43. Tā kā ir sniegti šie atgādinājumi, turpmākajās iedaļās izskaidrošu, kāpēc atgūšanas prasības, kuras pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, principā nav saistītas ar “lietām, kas attiecas uz līgumiem”, izņemot atsevišķus gadījumus (1. iedaļa), un kāpēc tās neietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” (2. iedaļa).

1. Atgūšanas prasības, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, principā neietilpst “lietās, kas attiecas uz līgumiem”

44. Kā esmu paskaidrojis šo secinājumu 38. punktā, “lietas, kas attiecas uz līgumiem” Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē ietver visas prasības, kuras ir pamatotas ar “juridisku pienākumu, ko persona ir brīvprātīgi uzņēmusies”, proti, ar “līgumsaistībām” autonomā nozīmē, kurā šis jēdziens ir jāsaprot Savienības starptautiskajās privāttiesībās ( 36 ). Šāda pienākuma pamatā ir līgums vai kādas citas brīvprātīgas saistības, ko viena persona uzņēmusies attiecībā pret citu personu ( 37 ).

45. Taču saistībā ar prasību, kas pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, atmaksāšanas pienākums, uz kuru atsaucas prasītājs, parasti neizriet no šādām atbildētāja brīvprātīgām saistībām attiecībā pret prasītāju. Tieši pretēji, šis pienākums ir radies neatkarīgi no tās personas vēlmes, kura ir iedzīvojusies. Ja šajā gadījumā BP EUROPA priekštece ir sākusi izpildes procedūru, kas ir izraisījusi tās iedzīvošanos, tās vēlme ar to arī aprobežojas. Tās nodoms nebija uzņemties saistības pret HRVATSKE ŠUME. Minētais atmaksāšanas pienākums patiesībā izriet tieši no likuma, kas taisnīguma apsvērumu dēļ tiesiskās sekas piesaista tam, ka nepastāv “pamats”, kas attaisnotu šo iedzīvošanos.

46. Līdz ar to pienākums, kura pamatā ir netaisna iedzīvošanās, parasti nav “juridisks pienākums, ko persona brīvprātīgi ir uzņēmusies” tās judikatūras izpratnē, kas ir saistīta ar Briseles I regulas 5. panta 1. punktu. Atgūšanas prasības, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, tādējādi principā nav saistītas ar šajā tiesību normā paredzētajām “lietām, kas attiecas uz līgumiem” ( 38 ).

47. Romas II regulas lasījums apstiprina šo interpretāciju. Proti, no šīs regulas 2. panta 1. punkta izriet, ka atmaksāšanas pienākums, kura pamatā ir netaisna iedzīvošanās, tiek uzskatīts par “ārpuslīgumiskām saistībām”, uz kurām attiecas minētā regula ( 39 ) un uz kurām tās 10. pantā attiecas īpaši tiesību normu kolīzijas noteikumi.

48. Šādos apstākļos ir jāizdara atkāpe no iepriekš izklāstītās interpretācijas. Proti, kā ļoti pamatoti norāda Komisija, atgūšanas prasības, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, var būt saistītas ar dažādiem kontekstiem. Konkrētāk, lai gan šāda prasība var tikt celta starp personām, kuras turklāt nav saistītas ne ar kādām tiesiskajām attiecībām, kā tas, šķiet, ir HRVATSKE ŠUME un BP EUROPA gadījumā ( 40 ), tā var būt arī cieši saistīta ar līgumattiecībām, kas pastāvējušas vai, iespējams, pastāvējušas starp lietas dalībniekiem.

49. Taču, kā Tiesa ir nospriedusi spriedumā Profit Investment SIM ( 41 ), prasība atgūt maksājumus, kuri veikti saskaņā ar spēkā neesošu (nederīgu, atceltu utt.) līgumu, ietilpst “lietās, kas attiecas uz līgumiem” Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē. Manuprāt, tāda pati interpretācija ir piemērojama atgūšanas prasībām, kuras tiek celtas pēc tam, kad līgums tiek izbeigts neizpildes dēļ vai pēc nepamatota maksājuma, kas veikts līguma ietvaros, piemēram, ja līgumisks parādnieks samaksā parādu apmērā, kas pārsniedz tā reālo summu.

50. Proti, ja šādas atgūšanas prasības dažkārt (bet ne vienmēr) materiālajās tiesībās ir balstītas uz noteikumiem par netaisnu iedzīvošanos ( 42 ), tad, lai piemērotu Briseles I regulā paredzētos jurisdikcijas noteikumus, tās ir jāuzskata par tādām, kuru pamatā ir līgums. Būtībā prasītājs atsaucas uz “līgumsaistībām”, kuras, viņaprāt, nav spēkā vai kuras atbildētājs nav izpildījis, vai kuras viņš uzskata par “pārmērīgi izpildītām”, lai pamatotu savas atprasījuma tiesības, kas veido pieprasīto “atlīdzinājumu” (remedy). Tātad šāda prasība galvenokārt ir balstīta uz konkrētām “līgumsaistībām”, jo atmaksāšanas pienākums, uz kuru atsaucas prasītājs, nepastāv autonomi ( 43 ).

51. Turklāt ar tiesas tuvuma un pareizas tiesvedības mērķiem, kuri tiek īstenoti ar Briseles I regulas 5. panta 1. punktu, ir saderīgs tas, ka tiesa, kas izskata līgumisku strīdu, var spriest par līguma spēkā neesamības, tā neizpildes vai “izpildes pārsniegšanas” sekām un it īpaši par atprasījumiem, kas no tām izriet ( 44 ). Konkrētāk, jurisdikcijai nebūtu jāatšķiras atkarībā no tā, vai, reaģējot uz to, ka atbildētājs nav izpildījis līgumsaistības, prasītājs pieprasa zaudējumu atlīdzināšanu vai arī līguma izbeigšanu un atmaksu saistībā ar sniegtajiem pakalpojumiem ( 45 ). Turklāt lemšana par šādām atgūšanas prasībām galvenokārt nozīmē to, ka tiesai, kas izskata lietu, būtībā ir jālemj par līgumiska rakstura jautājumiem – piemēram, attiecīgo līgumsaistību saturu, to spēkā esamību vai veidu, kādā tās bija jāizpilda atbildētājam –, izvērtējot atbilstošos pierādījumus. Tātad pastāv īpaši cieša saikne starp prasību un “attiecīgās saistības izpildes vietas” tiesu šīs tiesību normas izpratnē ( 46 ).

52. Turklāt, pirmkārt, Romas I regulas 12. panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā ir paredzēts, ka līgumam piemērojamie tiesību akti (saukti par lex contractus) reglamentē attiecīgi līgumsaistību neizpildes sekas un līguma spēkā neesamības sekas. Tātad Savienības likumdevējs ir ieņēmis nostāju par labu atgūšanas prasību, ko ceļ pēc līguma izbeigšanas vai līguma, kā arī saistību, kas ir to pamatā, spēkā neesamības atzīšanas, “līgumiskajam” raksturam. Otrkārt, no Romas II regulas 10. panta 1. punkta izriet, ka tad, ja ārpuslīgumiskas saistības, kas izriet no netaisnas iedzīvošanās, attiecas uz iepriekš pastāvējušām līgumattiecībām starp pusēm (parasti tad, ja līgumisks parādnieks samaksā parādu apmērā, kas pārsniedz tā reālo summu), šīm saistībām piemērojamie tiesību akti ir tie, kas reglamentē minētās attiecības, proti, lex contractus. Tādējādi šo abu regulu un Briseles I regulas saskaņotība, cik vien iespējams, tiek nodrošināta.

2. Atgūšanas prasības, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, neietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”

53. Tagad attiecībā uz Briseles I regulas 5. panta 3. punktu atgādināšu, ka no sprieduma Kalfelis judikatūras, kas minēta šo secinājumu 39. punktā, izriet divi kumulatīvi nosacījumi – prasība ietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” šīs tiesību normas izpratnē, ja, pirmkārt, tās “mērķis ir konstatēt atbildētāja atbildību” un, otrkārt, tā “nav saistīta ar “lietām, kas attiecas uz līgumiem”” šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē.

54. No iepriekšējās iedaļas izriet, ka atgūšanas prasības, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, nav saistītas ar “lietām, kas attiecas uz līgumiem”, jo tās ir balstītas nevis uz “juridisku pienākumu, ko persona ir brīvprātīgi uzņēmusies”, bet gan uz “ārpuslīgumiskām saistībām” – izņemot, ja tās ir cieši saistītas ar iepriekšējām līgumattiecībām, kas pastāvējušas vai, iespējams, pastāvējušas starp lietas dalībniekiem.

55. Tātad atliek izvērtēt, vai šādas prasības “mērķis ir konstatēt atbildētāja atbildību”“sprieduma Kalfelis judikatūras” izpratnē.

56. Kā jau esmu norādījis, tāpat kā Horvātijas valdība, es nepiekrītu šim viedoklim ( 47 ).

57. Pirmām kārtām, atgādināšu, ka atbilstoši Briseles I regulas 5. panta 3. punktam jurisdikcija “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” ir tās vietas tiesai, “kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”. Tātad šāda “notikuma, kas rada kaitējumu” identificēšana ir nepieciešama šīs tiesību normas piemērošanai. Līdz ar to runa ir par jebkuras prasības priekšnoteikumu “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”.

58. Sākot no sprieduma Bier ( 48 ), Tiesa ir sadalījusi jēdzienu “notikums, kas rada kaitējumu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē divos atsevišķos jēdzienos – “kaitējums” (vai, citiem vārdiem, “nodarījums”) un “šo kaitējumu radījušais notikums” ( 49 ). Šajā ziņā Tiesa ir atsaukusies uz ārpuslīgumisko atbildību veidojošajiem elementiem, kādi tie izriet no vispārējiem principiem, kuri ir nostiprināti dalībvalstu tiesību sistēmās ( 50 ). Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka “atbildība par neatļautu darbību vai kvazideliktu var iestāties vienīgi tad, ja var tikt pierādīta cēloņsakarība starp kaitējumu un šī kaitējuma pamatā esošo notikumu” ( 51 ).

59. Līdz ar to prasības “mērķis ir konstatēt atbildētāja atbildību” sprieduma Kalfelis izpratnē, ja tā ir balstīta uz “notikumu, kas rada kaitējumu”, kurš ir attiecināms uz atbildētāju un ar kuru ir nodarīts kaitējums prasītājam ( 52 ). Atbilstoši Tiesas judikatūrai un vispārējiem principiem, kuri ir minēti iepriekšējā punktā, šāds “notikums, kas rada kaitējumu” ir prettiesiska rīcība, proti, darbība vai bezdarbība, kura ir pretrunā pienākumam vai aizliegumam, kas ikvienam noteikts likumā, un ar kuru ir nodarīts kaitējums citai personai ( 53 ).

60. Iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas par to, vai nošķīrums, kas veikts Briseles I regulas 5. panta 3. punktā vairākās valodu versijās, starp lietām, kas attiecas uz “neatļautu darbību” un “kvazideliktu”, neprasa sniegt plašāku šīs tiesību normas piemērošanas jomas interpretāciju. Šajā ziņā tā sliecas uzskatīt, ka otrais jēdziens – atšķirībā no pirmā jēdziena – varētu ietvert juridiskus faktus, kuri nav “notikumi, kas rada kaitējumu”.

61. Manuprāt, tā tas nav. Tiesa judikatūrā attiecībā uz Briseles I regulas 5. panta 3. punktu pamatoti nekad nav nošķīrusi “neatļautas darbības” no “kvazideliktiem”. Papildus tam, ka šis nošķīrums nav ietverts visās šīs regulas valodu versijās ( 54 ), termina “kvazidelikts” esamības dažās no tām mērķis nav paplašināt šīs tiesību normas piemērošanas jomu. Patiesībā runa ir par aizguvumu no Francijas tiesībām, kurās pastāv īpatnība, ka civiltiesiskā atbildība, kas izriet no brīvprātīgas rīcības (neatļautas darbības), tiek nošķirta no civiltiesiskās atbildības, kas izriet no notikumiem, kuri rada kaitējumu un kuri izraisīti aiz neuzmanības vai nolaidības (kvazidelikti) ( 55 ). Galu galā ar minēto terminu attiecīgajās valodu versijās tiek vienīgi norādīts, ka šajā tiesību normā ir ietverti “notikumi, kas rada kaitējumu” neatkarīgi no tā, vai tie ir izraisīti tīši vai aiz neuzmanības ( 56 ). “Neatļautas darbības” un “kvazidelikti” ir divi šo pašu “notikumu” varianti. Turklāt, kā norāda pati iesniedzējtiesa, ja jēdziens “kvazidelikts” ietvertu citu veidu juridiskus faktus, minētajā 5. panta 3. punktā netiktu sniegts kritērijs par jurisdikciju attiecībā uz konkrētajām prasībām.

62. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasības “mērķis ir konstatēt atbildētāja atbildību” sprieduma Kalfelis izpratnē un tādējādi tā ir saistīta ar “lietām, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē, ja tā ir balstīta uz ārpuslīgumiskām saistībām, kuru pamatā, kā esmu paskaidrojis šo secinājumu 41. punktā, ir “notikums, kas rada kaitējumu” (“neatļauta darbība” vai “kvazidelikts”), kā tas ir definēts šo secinājumu 59. punktā ( 57 ). Savukārt prasība, kas pamatota ar ārpuslīgumiskām saistībām un kas izriet no juridiska fakta, kurš nav “notikums, kas rada kaitējumu”, neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā. Kopumā minētā tiesību norma attiecas nevis uz visām ārpuslīgumiskajām saistībām, bet gan uz to apakškategoriju, kuru es kvalificēšu kā “no neatļautas darbības vai kvazidelikta izrietošas saistības”.

63. Tādējādi, lai gan kategorija, kuru veido “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” un kura ir interpretēta spriedumā Kalfelis, aptver ļoti dažādu veidu atbildību ( 58 ), tomēr pretēji tam, ko liek saprast Komisija, runa nav par “atlikušo kategoriju”, kurā ir aptvertas visas prasības, kas ir pamatotas ar civiltiesiskām vai komerciālām saistībām un kas nav “līgumiskas” Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē ( 59 ). Šajā spriedumā Tiesa ir tikai norādījusi, ka šī tiesību norma un šīs regulas 5. panta 3. punkts ir savstarpēji izslēdzoši un uz vienu un to pašu prasību par civiltiesisko atbildību nevar attiekties abas šīs tiesību normas vienlaikus ( 60 ). Lai gan tā ir, pastāv prasības, uz kurām neattiecas neviena no šīm abām tiesību normām, jo tās ir balstītas uz saistībām, kuras nav ne “līgumiskas”, ne “no neatļautas darbības vai kvazidelikta izrietošas” saistības.

64. Tomēr, otrām kārtām, lai gan atgūšanas prasība, kas ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, principā ir balstīta uz ārpuslīgumiskām saistībām ( 61 ), šo saistību pamatā nav uz atbildētāju attiecināms “notikums, kas rada kaitējumu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē ( 62 ). Proti, kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, netaisna iedzīvošanās nevar tikt uzskatīta par šādu “notikumu”. Pretēji tam, ko apgalvo Čehijas valdība un Komisija, runa tātad nav par “kvazideliktu” šīs tiesību normas izpratnē.

65. Proti, atmaksāšanas pienākums, kas ir pamatā šādai prasībai, izriet no tā, ka atbildētājs ir iedzīvojies un ka nepastāv (vai šajā gadījumā ar atpakaļejošu spēku ir atcelts) “pamats”, kas to attaisno ( 63 ). Tādējādi, kā pamatoti norāda Horvātijas valdība, šādas prasības priekšnoteikums nav jebkāda atbildētājam piedēvējama darbība vai bezdarbība, kas rada kaitējumu. Attiecīgais pienākums ir radies spontāni – neatkarīgi no atbildētāja rīcības ( 64 ).

66. Čehijas valdība būtībā atbild, ka notikums, kas ir izraisījis iedzīvošanos (proti, šajā gadījumā izpildes procedūras īstenošana, ko veikusi atbildētāja pamatlietā un kas vēlāk tika atzīta par spēkā neesošu), esot jāpielīdzina “notikumam, kas rada kaitējumu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē.

67. Tomēr, manuprāt, šāda pielīdzināšana nav jāveic. Vispirms – patiesību sakot, pienākums, kas ir pamatā atgūšanas prasībai netaisnas iedzīvošanās dēļ, izriet nevis no šo iedzīvošanos izraisījušā notikuma, bet gan no pašas iedzīvošanās. Turpinot – šis notikums, kas ir izraisījis iedzīvošanos, ne vienmēr ir attiecināms uz atbildētāju. Ļoti bieži šis notikums, gluži pretēji, būs attiecināms uz prasītāju – kurš, piemēram, kļūdas dēļ būs nepamatoti pārskaitījis naudas summu. Visbeidzot – lai gan šajā gadījumā izpildes procedūras īstenošana ir notikusi pēc atbildētājas pamatlietā iniciatīvas, to nevar uzskatīt par “notikumu, kas rada kaitējumu”, jo šāda darbība nekādi nav prettiesiska un tā nav radījusi prasītājai pamatlietā “kaitējumu” šī termina juridiskajā nozīmē.

68. Savukārt Komisija atbild, ka “notikums, kas rada kaitējumu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē ir tas, ka atbildētāja pamatlietā nav prasītājai pamatlietā atmaksājusi summu, kas saistīta ar strīdīgo iedzīvošanos, pārkāpjot Likuma par saistībām 1111. pantu ( 65 ).

69. Šim argumentam nevar piekrist. Proti, apgalvotais atmaksāšanas pienākums hipotētiski pastāvēja pirms atbildētājas pamatlietā iespējamā atteikuma to izpildīt. Tādējādi uzskats, ka minētais pienākums izriet no atbildētājas pamatlietā rīcības, nozīmētu apļveida argumentāciju. Attiecīgais pienākums ir radies iepriekš, proti, tas ir radies, atgādināšu, kopš attiecīgās netaisnās iedzīvošanās iestāšanās brīža (vai šajā gadījumā – brīdī, kad izpildes procedūra tika atzīta par spēkā neesošu ex tunc).

70. Turklāt, ja tas vien, ka atbildētājs nav izpildījis iepriekš pastāvošu pienākumu, būtu jāuzskata par “notikumu, kas rada kaitējumu”, Briseles I regulas 5. panta 3. punktam būtu ļoti plaša piemērošanas joma, jo prasība tiesā civillietās un komerclietās parasti ir pamatota ar to, ka atbildētājs nav izpildījis iespējamo pienākumu ( 66 ).

71. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, situācija nav salīdzināma ar situāciju lietā, kurā tika pasludināts spriedums Austro‑Mechana ( 67 ), uz kuru arī atsaucas iesniedzējtiesa. Šīs lietas apstākļi, manuprāt, ir ļoti īpaši.

72. Jāatgādina, ka minētajā spriedumā Tiesa ir nospriedusi, ka prasība samaksāt “taisnīgu atlīdzību”, kas paredzēta Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā ( 68 ) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, kādu to ir formulējusi Austro‑Mechana, autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija, pret sabiedrībām Amazon, ietilpst jēdzienā “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Briseles I regulas 5. panta 3. punkta izpratnē ( 69 ). Šīs prasības pamatā bija pienākums samaksāt šo “atlīdzību”, kas Amazon bija noteikts saskaņā ar Austrijas tiesībām, jo Austrijas teritorijā tika tirgoti datu nesēji ( 70 ). Minētajā gadījumā runa nebija par prettiesisku rīcību. Tomēr šī rīcība veicināja kaitējumu, kas tiesību īpašniekiem nodarīts, izgatavojot to aizsargāto objektu privātas kopijas. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru minētās “atlīdzības” mērķis ir atlīdzināt šo kaitējumu. Austro‑Mechana kā kolektīvā pārvaldījuma organizācija saņēma šo pašu “atlīdzību” tās pārstāvēto tiesību īpašnieku vārdā. Tātad zaudējumi, uz kuriem atsaucās šī sabiedrība, patiesībā bija šo īpašnieku zaudējumi. Galu galā, visu apsverot, pienākums, kas bija prasības pamatā, izrietēja no “notikuma, kas rada kaitējumu” ( 71 ). Turklāt Austrijas tiesas bija vispiemērotākās, lai novērtētu kaitējumu, ko šiem pašiem tiesību īpašniekiem radīja Austrijas patērētāju izgatavotās privātās kopijas (kas bija atkarīgas no to datu nesēju skaita, kurus Austrijā pārdeva sabiedrības Amazon), un līdz ar to lemtu par “taisnīgās atlīdzības” summu, kas šīm sabiedrībām ir jāmaksā ( 72 ).

73. Trešām kārtām, interpretāciju, saskaņā ar kuru uz atgūšanas prasību, kas pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, neattiecas Briseles I regulas 5. panta 3. punkts, manuprāt, apstiprina cita sprieduma Kalfelis rindkopa. Atgādināšu, ka lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, privātpersona cēla prasību pret savu banku saistībā ar neveiksmīgiem biržas darījumiem un šajā ziņā tā bija formulējusi kumulatīvus prasījumus, kuri balstīti uz triju veidu pamatiem, proti, līgumisko atbildību, atbildību par neatļautu darbību un, visbeidzot, netaisnu iedzīvošanos. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa tostarp bija uzdevusi Tiesai jautājumu par to, vai tiesas, kuras jurisdikcijā saskaņā ar Briseles I regulas 5. panta 3. punktu bija lemt par prasījumu, kas pamatots ar atbildību par neatļautu darbību, jurisdikcijā bija arī lemt papildus par prasījumiem, kuri balstīti uz līgumisko atbildību un netaisnu iedzīvošanos.

74. Tiesa ir atbildējusi uz šo jautājumu, ka “tiesas, kuras jurisdikcijā saskaņā ar [Briseles I regulas 5. panta 3. punktu] ir izskatīt uz deliktu balstītas prasības daļu, jurisdikcijā nav izskatīt citas tās pašas prasības daļas, kuras nav balstītas uz delikta pamatiem” ( 73 ). Taču ar izteicienu “nav balstītas uz delikta pamatiem”, lasot to iepriekšējā punktā atgādinātajā kontekstā, netieši, bet noteikti ir veikta atsauce uz līgumisko atbildību un netaisnu iedzīvošanos.

75. Ceturtām kārtām, pretēji Čehijas valdībai un Komisijai es uzskatu, ka Romas II regulas interpretācija neatspēko, bet, gluži pretēji, pamato šajos secinājumos piedāvāto interpretāciju.

76. Proti, lai gan, kā esmu norādījis šo secinājumu 47. punktā, šajā regulā kā “ārpuslīgumiskās saistības”, uz kurām attiecas tās piemērošanas joma, ir ietvertas saistības, kuru pamatā ir netaisna iedzīvošanās, šīs saistības minētajā regulā ietilpst īpašā kategorijā ( 74 ).

77. Precīzāk, Romas II regulas II nodaļā, pirmkārt, ir ietverti noteikumi, kuri ir piemērojami ārpuslīgumiskajām saistībām, kas izriet no “neatļautas darbības”. Šim jēdzienam, manuprāt, ir tāda pati nozīme kā identiskam jēdzienam, kurš ir ietverts Briseles I regulas 5. panta 3. punktā ( 75 ). Tādējādi šeit ir minētas “no neatļautas darbības vai kvazidelikta izrietošas saistības”, kuras ir norādītas šo secinājumu 62. punktā ( 76 ). Galu galā šajā II nodaļā principā ir ietvertas tādas pašas saistības kā minētajā 5. panta 3. punktā ( 77 ).

78. Otrkārt, Romas II regulas III nodaļā ir apkopoti noteikumi, kas ir piemērojami ārpuslīgumiskajām saistībām, kuras izriet no “darbības, kas nav neatļauta darbība” ( 78 ). Uz prasībām, kuru pamatā ir konkrētās saistības, hipotētiski nebūtu jāattiecas Briseles I regulas 5. panta 3. punktam ( 79 ). Taču šajā III nodaļā ir ietverta netaisna iedzīvošanās. Šī klasifikācija tātad apstiprina, ka atmaksāšanas pienākums, kas ir uz šādu iedzīvošanos balstītas prasības pamatā, neizriet no “notikuma, kas rada kaitējumu” minētā 5. panta 3. punkta izpratnē ( 80 ).

79. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka uz atgūšanas prasībām, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, neattiecas Briseles I regulas 5. panta 3. punkts ( 81 ).

80. Pretēji tam, ko liek saprast Čehijas valdība, šī interpretācija neizraisa nekādu taisnīguma neievērošanu. Situācijās, kurās šīs regulas 5. panta 1. punkts nav piemērojams ( 82 ), no tā vienkārši izriet, ka attiecīgajai personai nav iespējas izvēlēties jurisdikciju, lai celtu prasību, kas ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, un tā būs jāceļ tās dalībvalsts tiesās, kurā ir atbildētāja domicils, atbilstoši minētās regulas 2. panta 1. punktā paredzētajam vispārīgajam noteikumam ( 83 ).

81. Turklāt šis rezultāts, pirmkārt, pilnībā atbilst Briseles I regulas sistēmai. Atgādināšu, ka tā ir balstīta uz atbildētāja domicila tiesas jurisdikcijas principu ( 84 ). Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka šis vispārīgais noteikums, kas ir actor sequitur forum rei principa izpausme ( 85 ), ir izskaidrojams ar to, ka tas ļauj atbildētājam principā vieglāk aizstāvēties sava domicila tiesās ( 86 ). Šī izvēle dot priekšroku atbildētājam savukārt ir pamatota ar to, ka atbildētājs parasti ir vājākā pozīcijā tiesvedībā, jo viņš nav to sācis un pret viņu tiek celta prasītāja prasība ( 87 ).

82. Tādējādi nevar apgalvot, kā to dara Komisija, ka civiltiesisko un komerciālo saistību jomā starp Briseles I regulas 5. panta 1. punktu un 5. panta 3. punktu nebūtu jābūt “juridiskam vakuumam” un ka līdz ar to vienmēr būtu jāpastāv atbildētāja domicila dalībvalsts tiesu jurisdikcijas alternatīvai. Ja šajās tiesību normās paredzētās papildu tiesas vienmēr būtu pieejamas, vispārīgais noteikums tiktu novirzīts otrajā plānā un prasītājam lielā mērā tiktu dota priekšroka, kas ir pretēji Savienības likumdevēja gribai ( 88 ).

83. Gluži pretēji – atbilstoši tam, ko tikko paskaidroju, Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka Briseles I regulas 5. panta 3. punkts – kā atkāpe no šī vispārīgā noteikuma – ir interpretējams šauri un tādējādi to nevar interpretēt “plašāk, nekā tas ir skaidri paredzēts” minētajā tiesību normā ( 89 ). Taču termina “notikums, kas rada kaitējumu” tik plašs lasījums, kā to ierosina Čehijas valdība vai Komisija, tieši nozīmētu piemērot šo tiesību normu gadījumā, kas tajā skaidri nav paredzēts, proti, netaisnas iedzīvošanās gadījumā ( 90 ).

84. Otrkārt, neesmu pārliecināts, ka tiesas tuvuma un pareizas tiesvedības mērķi ( 91 ), kas ir Briseles I regulas 5. panta 3. punkta pamatā, paģērē atšķirīgu interpretāciju.

85. Proti, papildus tam, ka šie mērķi katrā ziņā neļauj neievērot minētā 5. panta 3. punkta noteikumus, es šaubos, ka šajā gadījumā pastāv “īpaši cieša” saikne starp pamatlietā aplūkoto prasību un Horvātijas tiesu, kurā vērsusies prasītāja pamatlietā, un līdz ar to – ka šī tiesa noteikti ir piemērotāka nekā Vācijas tiesas, lai spriestu par šīs sabiedrības apgalvojumiem, proti, lai noteiktu, vai šādas iedzīvošanās nosacījumi ir izpildīti ( 92 ), it īpaši, savācot un izvērtējot šajā sakarā nozīmīgos pierādījumus.

86. Iesniedzējtiesa, kurai pievienojas Čehijas valdība un Komisija, uzskata, ka tas tā ir tādēļ, ka notikums, kas ir izraisījis iedzīvošanos, proti, izpildes procedūra, kuru sākusi BP EUROPA priekštece, ir noticis Horvātijā. Visi atbilstošie faktiskie apstākļi tādējādi esot saistīti ar šo valsti, savukārt vienīgi atbildētājas pamatlietā domicils ir Vācijā.

87. Tomēr, lai lemtu par atgūšanas prasību, kas pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, vispirms ir jānosaka, vai tiešām šāda iedzīvošanās ir notikusi. Tādējādi šķiet, ka vispiemērotākās tiesas, lai spriestu par šādu prasību, ir nevis tās vietas tiesas, kur ir iestājies notikums, kas ir izraisījis iedzīvošanos, bet – kā opcija – tās vietas tiesas, kurā atbildētājs, iespējams, ir iedzīvojies.

88. Pēc analoģijas, Romas II regulas 10. panta 3. punktā ir paredzēts, ka tad, ja netaisna iedzīvošanās ir notikusi, bet starp pusēm nav iepriekš pastāvējušas attiecības un to pastāvīgā dzīvesvieta nav vienā un tajā pašā valstī, no tā izrietošajām ārpuslīgumiskajām saistībām piemērojamie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, kurā “notikusi netaisna iedzīvošanās”. Tādējādi runa ir nevis par valsti, kurā ir iestājies notikums, kas ir izraisījis iedzīvošanos, bet gan par valsti, kurā atbildētājs ir saņēmis attiecīgo ekonomisko labumu. Gadījumā, kad naudas līdzekļi tiek pārskaitīti uz bankas kontu, kā tas ir šajā gadījumā, iedzīvošanās valsts ir tā, kur atrodas banku iestāde, kurā šis konts ir reģistrēts ( 93 ).

89. Iespējams, ka šajā gadījumā šī vieta ir Vācijā ( 94 ). Atbildētāja domicila dalībvalsts tiesas tātad, ciktāl tās atbilst vietai, kurā ir saņemts iedzīvošanās objekts, vislabāk var novērtēt šīs iedzīvošanās realitāti ( 95 ). No tā, manuprāt, izriet, ka vispārīgi nepastāv “īpaši cieša saikne”, kas prasības, kuras ir pamatotas ar netaisnu iedzīvošanos, piesaistītu citai tiesai, kas nav atbildētāja domicila tiesa ( 96 ).

90. Turklāt praktiskas neērtības saistībā ar HRVATSKE ŠUME pienākumu iesūdzēt BP EUROPA tās domicila dalībvalsts tiesās (neērtības, kuras, atgādināšu, izriet no Savienības likumdevēja gribas ( 97 )) tiek kompensētas ar procesuālu priekšrocību – pieņemot, ka prasība ir pamatota, un ciktāl atbildētājas pamatlietā īpašums atrodas Vācijā, prasītājas pamatlietā rīcībā jau būs valsts izpildāms nolēmums, lai atgūtu strīdīgo summu (Vācijas tiesu vēlāk pasludinātais spriedums), nevis tam būs pienākums izmantot eksekvatūras procedūru, lai šajā dalībvalstī tiktu atzīts par izpildāmu iespējamais Horvātijā pasludinātais spriedums ( 98 ).

V. Secinājumi

91. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Horvātijas Republikas Augstā komerclietu tiesa) pirmo uzdoto jautājumu atbildēt šādi: Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts un 5. panta 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atgūšanas prasība, kura ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos: – neietilpst “lietās, kas attiecas uz līgumiem” pirmās tiesību normas izpratnē, izņemot, ja tā ir cieši saistīta ar iepriekšējām līgumattiecībām, kas pastāvējušas vai, iespējams, pastāvējušas starp lietas dalībniekiem, un – neietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” otrās tiesību normas izpratnē.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Padomes regula (2000. gada 22. decembris) (OV 2001, L 12, 1. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2012. gada 12. decembris) (OV 2012, L 351, 1. lpp.).

( 4 ) Precīzāk, tajā laikā runa bija par HRVATSKE ŠUME javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., Zagreb, par kuras tiesību pārņēmēju vēlāk kļuva sabiedrība HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb. Tā kā šim apstāklim nav nozīmes šajā lietā, ērtības labad atsaukšos uz HRVATSKE ŠUME, lai vienādi apzīmētu vienu vai otru sabiedrību.

( 5 ) Iesniedzējtiesa skaidro, ka saskaņā ar Horvātijas tiesību normām par izpildes procedūru (skat. it īpaši Ovršni zakon (Likums par piespiedu izpildi, Narodne novine, br. 57/96, 29/99, 42/00, 173/03, 194/03, 151/04, 88/05, 121/05, 67/08, 139/10, 154/11 un 70/12) 58. panta 5. punktu), ja saistību piespiedu izpilde ir tikusi īstenota un ja izpildes pasākumi vēlāk ir atzīti par spēkā neesošiem, prasību par prettiesiski ieturēto līdzekļu atgūšanu var celt saistībā ar to pašu izpildes procedūru. Tomēr šāda prasība ir jāceļ vēlākais viena gada laikā no šīs procedūras pabeigšanas dienas. Taču šajā gadījumā Vrhovni sud (Augstākā tiesa) spriedums tika pasludināts sešus gadus pēc strīdīgās piespiedu izpildes īstenošanas. Līdz ar to HRVATSKE ŠUME bija jāceļ prasība par atgūšanu atsevišķi no sākotnējās izpildes procedūras.

( 6 ) Skat. šo secinājumu 9. punktu.

( 7 ) Netiek apstrīdēts, ka uz HRVATSKE ŠUME celto prasību attiecas Briseles I regula. Vispirms – šī prasība ietilpst tās materiālajā piemērošanas jomā, jo, pirmkārt, tā iekļaujas pārrobežu strīdā un, otrkārt, tā (a priori) ietilpst “civillietās un komerclietās” šīs regulas 1. panta 1. punkta izpratnē. Turpinot – uz minēto prasību ir attiecināma šīs regulas piemērojamība personām, jo tajā paredzētie jurisdikcijas noteikumi principā ir piemērojami tad, ja atbildētāja domicils ir kādas dalībvalsts teritorijā (skat. minētās regulas 8. apsvērumu), un BP EUROPA domicils ir Vācijā (skat. šo secinājumu 21. punktu). Visbeidzot – kā jau tika paskaidrots šo secinājumu 9. punktā, uz šo pašu prasību ir attiecināma šīs pašas regulas piemērojamība laikā.

( 8 ) Saskaņā ar Briseles I regulas 60. panta 1. punktu šīs regulas piemērošanai uzņēmējsabiedrības domicils ir vietā, kur ir tās statūtos noteiktā atrašanās vieta.

( 9 ) Šajā ziņā skat. Briseles I regulas 3. panta 1. punktu.

( 10 ) Šajos secinājumos atsaukšos uz lietām, kuras saistītas ar 1968. gada 27. septembrī Briselē parakstīto Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), Briseles I regulu (kas ir aizstājusi minēto konvenciju) un Briseles Ia regulu (ar kuru pārstrādāta pirmā regula), nenošķirot šos instrumentus. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tās sniegtā Briseles konvencijas un Briseles I regulas noteikumu interpretācija ir attiecināma uz Briseles Ia regulas normām (un otrādi), kad tās ir “līdzvērtīgas”. Tā tas it īpaši ir divu pirmo instrumentu 5. panta 1. un 3. punkta gadījumā, no vienas puses, un trešā instrumenta 7. panta 1. un 2. punkta gadījumā, no otras puses (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 24. novembris, Wikingerhof (C‑59/19, turpmāk tekstā – “spriedums Wikingerhof, EU:C:2020:950, 20. punkts un tajā minētā judikatūra)).

( 11 ) Skat. spriedumus, 1988. gada 27. septembris, Kalfelis (189/87, turpmāk tekstā – “spriedums Kalfelis, EU:C:1988:459); 1995. gada 28. marts, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85); 2013. gada 11. aprīlis, Sapir u.c. (C‑645/11, EU:C:2013:228); 2016. gada 20. aprīlis, Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2016:282); 2016. gada 28. jūlijs, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607), kā arī 2016. gada 12. oktobris, Kostanjevec (C‑185/15, EU:C:2016:763).

( 12 ) Šis jautājums jau ir bijis uzdots lietās, kurās tika pasludināts 1995. gada 28. marta spriedums Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85) un 2016. gada 28. jūlija spriedums Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607). Tomēr pirmajā spriedumā Tiesa ir atzinusi, ka tai nav kompetences pieņemt nolēmumu, savukārt otrajā spriedumā tā ir uzskatījusi, ka uz šo jautājumu nav jāatbild, jo attiecīgais lūgums neietilpa Briseles I regulas piemērošanas jomā. Turpretim ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] secinājumos lietā Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, 48.–75. punkts) ir sniedzis būtiskus apsvērumus attiecībā uz minēto jautājumu, uz kuriem es balstīšos. Visbeidzot, nesniedzot tomēr viennozīmīgu atbildi uz šo pašu jautājumu, spriedumā Kalfelis ir sniegtas norādes šajā ziņā (skat. šo secinājumu 73. un 74. punktu).

( 13 ) Attiecībā uz salīdzinošo analīzi skat. Von Bar, C., un citi (red.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR) – Interim Outline Edition; prepared by the Study Group on a European Civil Code and the Research Group on EC Private Law (Acquis Group), Sellier, European Law Publishers, Minhene, 2008, IV sēj., VII grāmata (“Unjustified enrichment”), 3843. un nākamās lpp., it īpaši 3850.–3874. lpp. Netaisna iedzīvošanās pastāv arī Savienības materiālajās tiesībās (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Somvao (C‑599/13, EU:C:2014:2462, 35. un 36. punkts), kā arī 2006. gada 16. novembris, Masdar (UK)/Komisija (T‑333/03, EU:T:2006:348, 94. punkts un tajā minētā judikatūra)).

( 14 ) Attiecībā uz līdzīgu definīciju skat. DCFR VII.‑1:101. panta 1. punktu.

( 15 ) Skat. it īpaši ģenerāladvokāta J. Mazaka [J. Mazák] secinājumus lietā Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:342, 47. punkts). Kā norāda iesniedzējtiesa, netaisna iedzīvošanās ir cēlusies no romiešu tiesību condictiones (condictio indebti, condictio sine causa u.c.) (skat. it īpaši Romani, A.‑M., “Enrichissement injustifié”, Répertoire de droit civil, Dalloz, 2018. gada februāris, 21. punkts).

( 16 ) Skat. it īpaši Von Bar, C., un citi, minēts iepriekš, 3860.–3865. lpp.

( 17 ) Skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 44. un 47. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, 61. punkts).

( 18 ) Iedzīvošanās gadījumā ir “pamats”, ja tā ir pamatota ar līgumu, vienpusēju aktu, likumā paredzētu pienākumu, tiesas nolēmumu utt. (skat. it īpaši spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 46. punkts)). Turklāt atgūšanas prasība, kas pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, parasti ir pieejama tikai pakārtoti, proti, tad, ja personai, kuras finansiālais stāvoklis ir pasliktinājies, nav pieejams neviens cits tiesiskās aizsardzības līdzeklis, lai saņemtu to, kas viņai pienākas (skat. it īpaši ģenerāladvokāta J. Mazaka secinājumus lietā Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:342, 47. un 48. punkts)).

( 19 ) Skat. šo secinājumu 12.–15. punktu.

( 20 ) Svarīgi ir arī vispārējie principi, kuri izriet no valstu tiesību sistēmām (skat. šo secinājumu 50. zemsvītras piezīmi).

( 21 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1983. gada 22. marts, Peters Bauunternehmung (34/82, EU:C:1983:87, 9. un 10. punkts); Kalfelis (15. un 16. punkts), kā arī Wikingerhof (25. punkts).

( 22 ) Skat. it īpaši spriedumus Kalfelis (19. punkts); 1998. gada 27. oktobris, Réunion européenne u.c. (C‑51/97, EU:C:1998:509, 16. punkts), kā arī Wikingerhof (26. punkts).

( 23 ) Briseles I regulā paredzēto jurisdikcijas noteikumu mērķis vispārīgi ir nodrošināt tiesisko drošību un tās ietvaros pastiprināt dalībvalstu teritorijā reģistrēto personu tiesisko aizsardzību. Šajā ziņā šiem jurisdikcijas noteikumiem ir jābūt ļoti paredzamiem – prasītājam ir jābūt iespējai viegli noteikt tiesas, kurās viņš var celt prasību, un atbildētājam ir jāspēj saprātīgi paredzēt tiesas, kurās viņš var tikt iesūdzēts (skat. šīs regulas 11. apsvērumu, kā arī spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, Mittelbayerischer Verlag (C‑800/19, EU:C:2021:489, 25. punkts un tajā minētā judikatūra)).

( 24 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1976. gada 6. oktobris, Industrie Tessili Italiana Como (12/76, EU:C:1976:133, 13. punkts); 1997. gada 20. februāris, MSG (C‑106/95, EU:C:1997:70, 29. punkts), kā arī Wikingerhof (28. un 37. punkts).

( 25 ) Spriedums, 1992. gada 17. jūnijs (C‑26/91, EU:C:1992:268, 15. punkts).

( 26 ) Spriedumi, 2005. gada 20. janvāris, Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33, 50. un 51. punkts); 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, 39. punkts), kā arī 2020. gada 11. novembris, Ellmes Property Services (C‑433/19, EU:C:2020:900, 37. punkts).

( 27 ) Skat. manus secinājumus lietā Wikingerhof (C‑59/19, turpmāk tekstā – “mani secinājumi lietā Wikingerhof, EU:C:2020:688, 36. punkts).

( 28 ) Skat. it īpaši spriedumus Kalfelis (18. punkts); 2002. gada 1. oktobris, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 36. punkts), kā arī Wikingerhof (23. punkts).

( 29 ) Skat. it īpaši 6., 39., 46., 49., 90. un 118. punktu.

( 30 ) Skat. spriedumu Wikingerhof (31. punkts).

( 31 ) Skat. manus secinājumus lietā Wikingerhof (49. punkts, kā arī tajā minētās atsauces). Attiecībā uz šīs “pārbaudes” nesenu piemērošanu skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, 88. un 89. punkts).

( 32 ) Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2008. gada 17. jūnijs) (OV 2008, L 177, 6. lpp.).

( 33 ) Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2007. gada 11. jūlijs) (OV 2007, L 199, 40. lpp.).

( 34 ) Skat. šo secinājumu 77. un 78. punktu.

( 35 ) Skat. Romas I regulas un Romas II regulas 7. apsvērumu, kā arī manus secinājumus lietā Wikingerhof (5. punkts).

( 36 ) Turklāt Tiesa šo definīciju ir pārņēmusi Romas I regulā (skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 44. punkts)).

( 37 ) Uzsvēršu, ka visu saistību, tostarp “līgumsaistību”, pamatā pirmām kārtām ir likums. Tomēr jautājums ir par to, vai saskaņā ar likumu parādniekam šis pienākums ir noteikts, pamatojoties uz līgumu vai kādām citām tā brīvprātīgi uzņemtām saistībām vai neatkarīgi no šādām saistībām (šajā nozīmē skat. spriedumu Wikingerhof (33. un 34. punkts)). Attiecībā uz dažādiem brīvprātīgo saistību veidiem, ko Tiesa ir atzinusi savā judikatūrā, skat. manus secinājumus lietā Wikingerhof (37. punkts).

( 38 ) Šajā pašā nozīmē skat. Minois, M., Recherche sur la qualification en droit international privé des obligations, LGDJ, Parīze, 2020, 263. lpp. Es labi apzinos to, ka 2009. gada 14. maija spriedumā Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, 57. punkts) Tiesa kā obiter dictum ir likusi saprast, ka uz “līgumu sagatavojošu vai kvazi‑līgumtiesisku” prasību sistemātiski attiecas Briseles I regulas 5. panta 1. punkts. Tomēr, manuprāt, šeit runa ir par neveiksmīgu formulējumu. Papildus tam, ka kopš 2002. gada 17. septembra sprieduma Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499) ir konstatēts, ka uz pirmslīguma atbildību attiecas nevis šīs regulas 5. panta 1. punkts, bet gan tās 5. panta 3. punkts (skat. šo secinājumu 80. zemsvītras piezīmi), uz “kvazi‑līgumu” kategoriju, kas dažu valstu tiesībās ietver netaisnu iedzīvošanos (skat. šo secinājumu 28. punktu), nevar attiekties šis pats 5. panta 1. punkts to iemeslu dēļ, kurus tikko izskaidroju.

( 39 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 45. un 46. punkts). Pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 48. punkts).

( 40 ) Iesniedzējtiesas nolēmumā nav ietverta informācija par iespējamām līgumattiecībām, kas iekļaujas pamatlietas kontekstā. No tā izriet, ka, pirmkārt, THE BURMAH OIL (Deutschland) bija FUTURA kreditore. Attiecīgā prasījuma pamatā, iespējams, bija starp šīm abām sabiedrībām noslēgts līgums. Otrkārt, FUTURA, iespējams, bija HRVATSKE ŠUME kreditore. Tātad, iespējams, pastāvēja arī līgums starp šīm abām sabiedrībām. Savukārt starp THE BURMAH OIL (Deutschland) un HRVATSKE ŠUME, šķiet, nepastāvēja nekādas līgumattiecības (skat. šo secinājumu 12. punktu).

( 41 ) Spriedums, 2016. gada 20. aprīlis (C‑366/13, EU:C:2016:282, 55. un 58. punkts).

( 42 ) Proti, ja līgums, saskaņā ar kuru pakalpojumi ir sniegti, tiek atzīts par spēkā neesošu, šo pakalpojumu saņēmēja iedzīvošanās zaudē savu “pamatu” (skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 55. punkts)). Līdzīgā veidā līgumsaistību subjekta veiktajai pārmaksai nav “pamata” tieši tādēļ, ka tā pārsniedz to, kas bijis juridiski pamatots. Tomēr dažās tiesībās, tostarp Francijas un Ungārijas tiesībās, uz atprasījumiem pēc līguma atcelšanas attiecas īpaši līguma noteikumi (skat. it īpaši Von Bar, C., un citi, minēts iepriekš, 3860. lpp.).

( 43 ) Pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā Wikingerhof (99. punkts). Tāpat var uzskatīt, ka šajā kontekstā atmaksāšanas pienākums ir paredzēts likumā tā līguma dēļ, ko lietas dalībnieki bija parakstījuši vai, iespējams, bija parakstījusi (skat. šo secinājumu 37. zemsvītras piezīmi).

( 44 ) Šajā pašā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2015:274, 69.–82. punkts); Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, Informa Law, Oksona, 2009, 5. izdevums, 225.–227. lpp.; Magnus, U., un Mankowski, P., Brussels Ibis Regulation – Commentary, Otto Schmidt, Ķelne, 2016, 174.–176. lpp.; Hartley, T., Civil Jurisdiction and Judgments in Europe – The Brussels I Regulation, the Lugano Convention, and the Hague Choice of Court Convention, Oxford University Press, Oksforda, 2017, 111. lpp.; Grušić, U., “Unjust enrichment and the Brussels I Regulation”, International & Comparative Law Quarterly, 2019, 68. sēj., Nr. 4, 837.–868. lpp., it īpaši 849.–861. lpp., kā arī Minois, M., minēts iepriekš, 322. lpp.

( 45 ) Parasti kvalifikācijai nebūtu jābūt atkarīgai no prasītāja pieprasītā “atlīdzinājuma” (remedy) (skat. šo secinājumu 82. zemsvītras piezīmi).

( 46 ) Skat. šo secinājumu 36. punktu. Uzsvēršu, ka, tā kā “attiecīgās saistības” Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē attiecībā uz šādām atgūšanas prasībām, manuprāt, ir līgumsaistības, kas prasībā ir norādītas kā spēkā neesošas, atbildētāja neizpildītas vai prasītāja “pārmērīgi izpildītas” (skat. šo secinājumu 50. punktu), jurisdikcija ir attiecīgo saistību izpildes vietas tiesai (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Kostanjevec (C‑185/15, EU:C:2016:397, 64. punkts)).

( 47 ) Skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, 58. punkts) un manus secinājumus lietā Wikingerhof (66. zemsvītras piezīme). Pretēju viedokli skat. ģenerāladvokāta M. Darmona [M. Darmon] secinājumos lietā Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, nav publicēti, EU:C:1992:410, 102. punkts).

( 48 ) Spriedums, 1976. gada 30. novembris (21/76, EU:C:1976:166).

( 49 ) Skat. spriedumu, 1976. gada 30. novembris, Bier (21/76, EU:C:1976:166, 13.–15. punkts).

( 50 ) Skat. spriedumu, 1976. gada 30. novembris, Bier (21/76, EU:C:1976:166, 17. punkts). Šajā ziņā Tiesa dažkārt ir norādījusi, ka Briseles I regulā izmantotie jēdzieni ir jāinterpretē, atsaucoties, pirmkārt, uz šīs regulas mērķiem un sistēmu un, otrkārt, uz vispārējiem principiem, kuri izriet no visu valstu tiesību sistēmām (skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 25. marts, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, 60. punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, kategorijās, kas ietvertas Briseles I regulā, ir pārņemti jēdzieni, kuri izriet no civiltiesībām, komerctiesībām un procesuālajām tiesībām (piemēram, “līgums”, “neatļauta darbība”) un kuru nozīmi nav iespējams izsecināt, ņemot vērā vienīgi šīs regulas mērķus un sistēmu. Lai sniegtu šo jēdzienu autonomu definīciju, Tiesa tieši vai netieši (tostarp) pamatojas uz šiem pašiem vispārējiem principiem, kas ļauj izsecināt katra no tiem “kodolu”. Visos strīdīgajos gadījumos priekšroka ir dodama kvalifikācijai, kas vislabāk atbilst minētās regulas mērķiem un sistēmai (pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679, 47. punkts)).

( 51 ) Spriedums, 1976. gada 30. novembris, Bier (21/76, EU:C:1976:166, 16. punkts). Skat. arī spriedumus, 2009. gada 16. jūlijs, Zuid‑Chemie (C‑189/08, EU:C:2009:475, 28. punkts); 2013. gada 18. jūlijs, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, 34. punkts), kā arī 2016. gada 21. aprīlis, Austro‑Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, 41. punkts).

( 52 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 21. aprīlis, Austro‑Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, 39. un 40. punkts).

( 53 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 17. septembris, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, 25. un 27. punkts); 2002. gada 1. oktobris, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 41. un 42. punkts); 2013. gada 18. jūlijs, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, 35.–38. punkts); 2016. gada 21. aprīlis, Austro‑Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, 50. punkts), kā arī Wikingerhof (33., 34. un 36. punkts). Ideja par prettiesisku rīcību izriet no Briseles I regulas dažādām valodu versijām (skat. it īpaši itāļu valodas versiju (“in materia di illeciti civili dolosi o colposi”) un holandiešu valodas versiju (“onrechtmatige daad”) (mans izcēlums)). Tomēr nevar izslēgt, ka šīs regulas 5. panta 3. punkts ir piemērojams arī īpašajiem atbildības bez vainas gadījumiem, attiecībā uz kuriem likumā ir paredzēts, ka noteiktas darbības, kas turklāt ir likumīgas, rada atbildību par īpašiem zaudējumiem, ko tās rada citai personai. Tomēr šis īpašais gadījums šajā lietā netiek aplūkots.

( 54 ) Atbilstoši manis veiktajai izpētei termins “kvazidelikts” zināmā formā ir ietverts Briseles I regulas 5. panta 3. punktā bulgāru, spāņu, čehu, vācu, grieķu, angļu, franču, horvātu, itāļu, latviešu, lietuviešu, ungāru, maltiešu, poļu, rumāņu un slovēņu valodas versijās. Šis termins nav minēts šīs regulas dāņu, igauņu, holandiešu, portugāļu, slovāku, somu un zviedru valodas versijās.

( 55 ) Skat. Francijas Civilkodeksa 1241. pantu. Šis nošķīrums turklāt skaidri izriet no Briseles I regulas itāļu valodas versijas (“in materia di illeciti civili dolosi o colposi”) (mans izcēlums).

( 56 ) Skat. it īpaši Dickinson, A., The Rome II Regulation, Oxford University Press, 2008, 347. un 348. lpp., kā arī Magnus, U., un Mankowski, P., minēts iepriekš, 271. lpp. Turklāt, manuprāt, pat atbildības neatkarīgi no vainas gadījumi, kuri ir atkarīgi tikai no notikuma, kas rada kaitējumu, konstatējuma – neatkarīgi no jebkāda morālā elementa –, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

( 57 ) Skat. manus secinājumus lietā Wikingerhof (46. punkts). Apvērstā perspektīvā Tiesa jau ir izmantojusi jēdzienu “prasība saistībā ar neatļautu darbību” (spriedums, 2012. gada 25. oktobris, Folien Fischer un Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, 43. punkts)).

( 58 ) Skat. spriedumu, 1976. gada 30. novembris, Bier (21/76, EU:C:1976:166, 18. punkts). Attiecībā uz dažādiem piemēriem skat. manus secinājumus lietā Wikingerhof (48. punkts).

( 59 ) Skat. ģenerāladvokāta K. K. Gulmana [C. C. Gulmann] secinājumus lietā Reichert un Kockler (C‑261/90, nav publicēti, EU:C:1992:78, Krājums, 2169. lpp.); ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, 53.–57. punkts), kā arī ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:487, 98. punkts). Ir taisnība, ka 1998. gada 27. oktobra spriedumā Réunion européenne u.c. (C‑51/97, EU:C:1998:509, 24. punkts); 2014. gada 13. marta spriedumā Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, 27. punkts), kā arī 2015. gada 28. janvāra spriedumā Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, 44. punkts) Tiesa ir norādījusi, ka tad, ja attiecīgās prasības nav saistītas ar “lietām, kas attiecas uz līgumiem”, tās būtu jāuzskata par tādām, kuras ietilpst “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”. Tomēr Tiesa šādi ir argumentējusi, pamatojoties uz to, ka šīs prasības katrā ziņā bija balstītas uz prettiesisku rīcību, kura ir attiecināma uz atbildētāju un ar kuru ir nodarīts kaitējums prasītājam. Vienīgais jautājums bija par to, vai šī atbildība ir “līgumiska” vai tāda, kas izriet no “neatļautas darbības”.

( 60 ) Skat. spriedumu Wikingerhof (26. punkts).

( 61 ) Skat. šo secinājumu 54. punktu.

( 62 ) Šajā pašā nozīmē skat. House of Lords [Lordu palātas] (Apvienotā Karaliste) 1997. gada 30. oktobra spriedumu Kleinwort Benson Ltd pret City of Glasgow District Council [1997] UKHL 43; Magnus, U., un Mankowski, P., minēts iepriekš, 272. lpp.; Gaudemet‑Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe, LGDJ, Parīze, 4. izdevums, 2010, 219. lpp.; Grušić, U., minēts iepriekš, 86. lpp., kā arī Minois, M., minēts iepriekš, 262.–265. lpp.

( 63 ) Skat. šo secinājumu 32. punktu.

( 64 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 49. punkts), un ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, 62. punkts).

( 65 ) Izklāstīts šo secinājumu 11. punktā.

( 66 ) Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, 61. punkts). Šāds rezultāts būtu pretrunā šīs tiesību normas šauras interpretācijas principam (skat. šo secinājumu 83. punktu).

( 67 ) Spriedums, 2016. gada 21. aprīlis (C‑572/14, EU:C:2016:286).

( 68 ) Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2001. gada 22. maijs) (OV 2001, L 167, 10. lpp.).

( 69 ) Atgādinu, ka dalībvalstīm, kuras savos tiesību aktos ievieš izņēmumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām, kas atzītas tiesību īpašniekiem saistībā ar viņu aizsargāto darbu kopēšanu privātai lietošanai (tā sauktais “privātās kopēšanas” izņēmums), ir jāparedz pienākums maksāt “taisnīgu atlīdzību” šiem īpašniekiem. Lai gan principā šī “atlīdzība” būtu jāmaksā lietotājiem, kuri izgatavo šīs kopijas, dalībvalstis var arī likt maksāt šo atlīdzību personām, kuras tirgo datu nesējus, kas ļauj veikt šo kopēšanu (skat. Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un spriedumu, 2016. gada 21. aprīlis, Austro‑Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, 17.–26. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra)).

( 70 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 21. aprīlis, Austro‑Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, 37. punkts).

( 71 ) Šis spriedums tātad pieder pie šo secinājumu 53. zemsvītras piezīmē minētajiem īpašajiem gadījumiem.

( 72 ) Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā Austro‑Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:90, 93. punkts). Turpretī šāds tuvums, manuprāt, šajā lietā nav atrodams (skat. šo secinājumu 84.–89. punktu).

( 73 ) Spriedums Kalfelis (19. punkts) (mans izcēlums).

( 74 ) Tas saskan ar to, ka dalībvalstu materiālajās tiesībās netaisna iedzīvošanās ietilpst sui generis kategorijā (skat. šo secinājumu 29. punktu).

( 75 ) Ņemot vērā Savienības likumdevēja pausto vēlmi nodrošināt konsekvenci šo abu regulu interpretācijā (skat. šo secinājumu 42. punktu).

( 76 ) Pretēji dažām Briseles I regulas valodu versijām Romas II regulā nav atsauces uz jēdzienu “kvazidelikts”. Pēdējās minētās regulas 11. un 12. apsvērumā tomēr ir precizēts, ka tajā ietvertie noteikumi par tiesību normu kolīziju ir piemērojami arī “atbildībai par neatļautu darbību” un “atbildībai neatkarīgi no vainas”.

( 77 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 39. punkts). Izņemot to, ka Briseles I regulas materiālajā piemērošanas jomā ir ietverti izņēmumi, kuri nav ietverti Romas II regulā, un otrādi.

( 78 ) Skat. Romas II regulas 29. apsvērumu.

( 79 ) Vēlreiz atsaucos uz šo secinājumu 62. punktu. Šajā ziņā Romas II regulas piemērošanas joma, manuprāt, ir plašāka nekā Briseles I regulas 5. panta 3. punkta piemērošanas joma. Ir taisnība, ka 2002. gada 17. septembra spriedumā Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499) Tiesa ir nospriedusi, ka prasība par pirmslīguma atbildību ietilpst jēdzienā “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” šīs tiesību normas izpratnē, savukārt Savienības likumdevējs ir iedalījis culpa in contrahendo Romas II regulas 12. pantā starp “darbībām, kas nav neatļauta darbība”. No tā izriet zināma nekonsekvence. Proti, kā Tiesa ir nospriedusi, pienākums atlīdzināt kaitējumu, ko radījusi nepamatota līgumsarunu izbeigšana, izriet no “notikuma, kas rada kaitējumu”, kurš ir attiecināms uz atbildētāju, proti, no tādu tiesību normu pārkāpuma, ar kurām pusēm ir noteikts pienākums šādās sarunās rīkoties labticīgi (skat. minētā sprieduma 25. un 27. punktu).

( 80 ) Komisijas apgalvojums, kurš ietverts paskaidrojumu raksta 8. lpp. Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”), kas iesniegts 2003. gada 22. jūlijā (COM(2003) 427, galīgā redakcija), un saskaņā ar kuru netaisna iedzīvošanās pieder pie “kvazideliktiem”, manuprāt, ir nepareizs. “Kvazidelikti” kā “neatļautas darbības” – atšķirībā no netaisnas iedzīvošanās – ietilpst Romas II regulas II nodaļas piemērošanas jomā.

( 81 ) Uzsvēršu – izšķirošais faktors nav tas, ka šādas prasības mērķis ir īpašuma atgūšana. Kā esmu norādījis šo secinājumu 41. punktā, prasības kvalifikācija ir atkarīga no tā pienākuma pamata, uz kuru ir balstīta šī prasība, nevis no prasītāja pieprasītā “atlīdzinājuma” (remedy). Tādējādi, manuprāt, uz atgūšanas prasībām, kuras ir pamatotas ar “notikumu, kas rada kaitējumu” (skat. Common law jēdzienu “restitution for wrongdoing”), attiecas Briseles I regulas 5. panta 3. punkts (šajā pašā nozīmē skat. Magnus, U., un Mankowski, P., minēts iepriekš, 272. lpp.). Tas pats mutatis mutandis attiecas uz Romas II regulu (skat. Dickinson, A., minēts iepriekš, 301.–307., 496. un 497. lpp.).

( 82 ) Skat. šo secinājumu 44.–52. punktu.

( 83 ) Tātad situācija būtiski atšķiras no situācijas, kas tika aplūkota 2008. gada 16. decembra spriedumā Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726), kuru ir minējusi Čehijas valdība. Šajā spriedumā Tiesa ir nospriedusi, ka Savienības tiesām, kurām atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai daļai ir ekskluzīva kompetence lemt par prasībām “lietās, kas attiecas uz ārpuslīgumisku atbildību”, kuras vērstas pret Savienību, šajā ziņā ir arī kompetence izskatīt prasību, kas ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos (skat. šī sprieduma 48. punktu). Tiesa uzskata, ka pretēja interpretācija varētu izraisīt taisnīguma liegšanu. Tā kā valsts tiesu kompetencē LESD sistēmā ir lemt par Savienības “līgumisko atbildību” un Savienības tiesu kompetencē ir izskatīt tās “ārpuslīgumisko atbildību”, otrā jēdziena šauras interpretācijas rezultātā, iespējams, tiktu radīts negatīvs kompetences konflikts, jo ne valstu tiesām, ne Savienības tiesām nebūtu tiesību izskatīt šādu prasību (skat. šī sprieduma 49. punktu). Savukārt Briseles I regulas sistēmā šī problēma nav atrodama.

( 84 ) Skat. šo secinājumu 35. punktu.

( 85 ) Šajā izteicienā ir pausta ideja, ka prasītājam ir jāiesūdz atbildētājs pēdējā minētā domicila tiesā.

( 86 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1992. gada 17. jūnijs, Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, 14. punkts); 2000. gada 13. jūlijs, Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, 35. punkts), kā arī 2002. gada 19. februāris, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, 52. punkts).

( 87 ) Skat. spriedumu, 1997. gada 20. marts, Farrell (C‑295/95, EU:C:1997:168, 19. punkts).

( 88 ) Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa secinājumus lietā Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, 55. punkts).

( 89 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 90 ) Šī šauras interpretācijas loģika ir jāpiemēro vēl jo vairāk tāpēc, ka pretēja risinājuma rezultātā daudzos gadījumos jurisdikcija tiktu piešķirta prasītāja domicila tiesai, tādējādi izveidojot forum actoris, kas ir diametrāli pretējs vispārīgajam noteikumam, kurš paredzēts Briseles I regulā (skat. spriedumu, 1995. gada 19. septembris, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, 13. punkts)). Proti, Komisija ierosina par “kaitējuma rašanās vietu” uzskatīt vietu, kur prasītājam būtu bijis jāatmaksā iedzīvošanās rezultātā saņemtais īpašums, un tas vairumā gadījumu, manuprāt, nozīmētu to, ka tiks noteikta prasītāja domicila vieta.

( 91 ) Skat. šo secinājumu 36. punktu.

( 92 ) Tie ir atgādināti šo secinājumu 31. punktā.

( 93 ) Šajā nozīmē skat. Commercial Court, Queen’s Bench Division [Komerctiesas Karaļnama kompetences lietu departamenta] (Apvienotā Karaliste) 2015. gada 15. jūlija spriedumu Banque Cantonale de Genève pret Polevent Ltd u.c. [2016] 2 W.L.R. 550, 18. punkts, kā arī Dickinson, A., minēts iepriekš, 503.–508. lpp. Turklāt likumdošanas procesa laikā Parlaments bija piedāvājis kā piesaistes kritēriju izmantot “tās valsts tiesību aktus, kurā galvenokārt radās notikums, kas izraisījis netaisno iedzīvošanos, neatkarīgi no valsts, kurā notikusi iedzīvošanās” (mans izcēlums) (skat. Eiropas Parlamenta nostāju, kas pieņemta pirmajā lasījumā 2005. gada 6. jūlijā, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr..../2005 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”), dokuments P6_TC1‑COD(2003)0168). Tomēr Savienības likumdevējs galu galā šo priekšlikumu nav pieņēmis.

( 94 ) Tomēr iesniedzējtiesas nolēmumā šajā ziņā nav ietverti precizējumi.

( 95 ) Attiecībā uz pierādījumu par prasītājas pamatlietā attiecīgo finansiālā stāvokļa pasliktināšanos un par “pamata” neesamību, manuprāt, tas šajā gadījumā ir rodams Vrhovni sud (Augstākā tiesa) spriedumā (skat. šo secinājumu 14. punktu), kas varēs tikt atzīts Vācijā, un šajā ziņā nebūtu jāizmanto nekāda procedūra (skat. Briseles I regulas 33. pantu).

( 96 ) Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, 69. punkts), kā arī House of Lords (Apvienotā Karaliste), Kleinwort Benson Limited pret City of Glasgow District Council, Lord Goff atzinumu.

( 97 ) Skat. šo secinājumu 81. punktu.

( 98 ) Skat. Briseles I regulas 38.–41. pantu.