ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības, kas apstiprināta ar Padomes 1968. gada 29. februāra Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68, ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (OV L 56, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2004. gada 22. marta Regulu (EK, Euratom) Nr. 723/2004 (OV L 124, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PDNK”), 96. pantā ir paredzēts: “1. Bijušais līgumdarbinieks, kurš, pārtraucot darba attiecības ar kādu no Kopienu iestādēm, kļūst par bezdarbnieku un: a) kurš no Kopienas nesaņem izdienas pensiju vai invaliditātes pabalstu; b) kurš pārtrauc darba attiecības citu iemeslu dēļ, kas nav atkāpšanās vai darba līguma laušana sakarā ar disciplināriem pārkāpumiem; c) ir nostrādājis vismaz sešus mēnešus; d) ir dalībvalsts iedzīvotājs; ir tiesīgs saņemt mēneša bezdarbnieka pabalstu atbilstīgi turpmāk paredzētajiem noteikumiem. Ja viņš ir tiesīgs saņemt bezdarbnieka pabalstu pēc kādas valsts shēmas, tad viņa pienākums ir par to ziņot iestādei, kurā viņš strādājis, un iestāde par to tūlīt informē Komisiju. Šādā gadījumā minētā pabalsta summu atskaita no pabalsta, ko maksā saskaņā ar 3. punktu. 2. Lai saņemtu minēto bezdarbnieka pabalstu, bijušajam līgumdarbiniekam: a) pēc paša pieprasījuma jābūt reģistrētam par darba meklētāju pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts nodarbinātības dienestos; b) jāpilda saistības, kas šīs dalībvalsts tiesību aktos noteiktas personām, kuras atbilstīgi minētiem valsts tiesību aktiem saņem bezdarbnieka pabalstus; c) katru mēnesi jānosūta tai iestādei, kurā viņš strādājis, apliecinājums, ko izdevis kompetentais valsts nodarbinātības dienests un kurā paziņots, vai viņš ir vai nav pildījis šā punkta a) un b) apakšpunktā minētās saistības un nosacījumus; šo apliecinājumu minētā iestāde tūlīt nosūta Komisijai. Arī tad, ja nav izpildītas b) apakšpunktā minētās valsts noteiktās saistības, Kopiena var piešķirt vai saglabāt pabalstu slimības, nelaimes gadījuma, maternitātes, invaliditātes gadījumā vai situācijā, kas atzīta par līdzvērtīgu, vai kad valsts iestāde, kas ir kompetenta panākt šo saistību izpildi, ir piešķīrusi atbrīvojumu. [..] 7. Līgumdarbinieki finansē vienu trešo daļu no bezdarba apdrošināšanas shēmas [..] [..] 9. Valsts departamenti, kuri atbild par nodarbinātību un par bezdarbu un kuri darbojas saskaņā ar savas valsts likumiem, un Komisija efektīvi savā starpā sadarbojas, lai nodrošinātu pienācīgu šā panta piemērošanu. [..]”
25

Tādējādi, kā norādījusi pati iesniedzējtiesa, ar “landgoed” īpašumtiesību pāreju saistītās nodokļu priekšrocības mērķis ir valsts dabas ainavu saglabāšana, kas ietver arī kultūrvēsturiskā mantojuma saglabāšanu. Šo mērķi konkrēti iespējams secināt gan no Likuma par dabas ainavu aizsardzību 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertās lauku īpašuma definīcijas, atbilstoši kurai nekustamie īpašumi, uz kuriem atrodas mājas vai citas lauku īpašumam raksturīgas ēkas, ir uzskatāmi par lauku īpašuma neatņemamu sastāvdaļu, kā arī no Klasifikācijas lēmuma 1. pantā ietvertās “landgoed” ietilpstošās “dzīvojamās mājas” definīcijas, atbilstoši kurai kompleksu ir jāietver dārzam vai vēsturiskam parkam, kurš ir izveidots pirms 1850. gada, un vismaz vienai no tā komponentēm ir jābūt aizsargātai celtnei atbilstoši 1988. gada Likuma par vēstures pieminekļiem 6. panta 1. punktam.
12

Direktīvas 2004/38 VI nodaļas ar nosaukumu “Ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežojumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ” 27., 30. un 31. pantā ir noteikts: “27. pants Vispārīgi principi 1. Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos. 2. Pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, atbilst proporcionalitātes principam un pamatojas tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav pamatojums šādu pasākumu veikšanai. [..] 30. pants Lēmumu paziņošana 1. Attiecīgajām personām rakstiski paziņo visus lēmumus, kas pieņemti saskaņā ar 27. panta 1. punktu, tā, lai viņām būtu saprotams to saturs un radītās sekas. 2. Attiecīgās personas precīzi un plaši informē par sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumiem, uz kuriem pamatojas par viņiem pieņemtais lēmums, izņemot, ja tas ir pretrunā valsts drošības interesēm. 3. Paziņojumā norāda tiesu vai administratīvo iestādi, kurā attiecīgā persona var pārsūdzēt lēmumu, pārsūdzības termiņu un attiecīgā gadījumā laiku, kas personai atvēlēts, lai izceļotu no dalībvalsts teritorijas. Izņemot pienācīgi pamatotus steidzamus gadījumus, laiks, kas atvēlēts izceļošanai no teritorijas, nedrīkst būt īsāks par vienu mēnesi no paziņojuma dienas. 31. pants Procesuālās garantijas 1. Uzņēmējā dalībvalstī attiecīgajām personām jābūt piekļuvei juridiskajām un vajadzības gadījumā administratīvajām pārsūdzības procedūrām, lai pārsūdzētu vai pieprasītu izskatīt tiesā jebkādu lēmumu, kas pieņemts pret šīm personām sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. 2. Ja iesniegumam par tāda lēmuma pārsūdzēšanu vai izskatīšanu tiesā, kas paredz izraidīšanu, ir pievienots pieteikums izdot pagaidu rīkojumu apturēt minētā lēmuma izpildi, faktiskā izraidīšana no teritorijas nevar notikt, līdz nav pieņemts lēmums par pagaidu rīkojumu, izņemot: — ja lēmums par izraidīšanu pamatojas uz iepriekšēju tiesas spriedumu, vai — ja attiecīgajām personām iepriekš ir bijusi iespēja pieprasīt jautājuma izskatīšanu tiesā, vai arī — ja lēmums par izraidīšanu pamatojas uz nopietniem valsts drošības apsvērumiem saskaņā ar 28. panta 3. punktu. 3. Pārsūdzības procedūrās tiek pārbaudīta lēmuma likumība, kā arī fakti un apstākļi, ar kuriem pamatots ierosinātais pasākums. Tām jānodrošina, ka lēmums nav nesamērīgs, jo īpaši, ņemot vērā 28. pantā noteiktās prasības. 4. Dalībvalstis drīkst izraidīt attiecīgo indivīdu no savas teritorijas, kamēr vēl noris pārsūdzības procedūra, bet tās nedrīkst liegt indivīdam aizstāvēt sevi personiski, izņemot gadījumus, kad viņa/viņas ierašanās varētu radīt nopietnas problēmas sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai vai ja pārsūdzība vai jautājuma izskatīšana tiesā ir saistīta ar aizliegumu ieceļot to teritorijā.”
14

Pēc tehnisko piedāvājumu izvērtēšanas atlases komiteja noraidīja trīs no četrām sabiedrībām, kas piedalījās šī līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā. Vienīgā sabiedrība, kas izturēja konkursu, proti, Croce Amica One, tika provizoriski atzīta par izraudzīto pretendentu ar lēmumu, kas tika minēts 2011. gada 10. maija protokolā. Tomēr, tā kā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, lai “veiktu tā saukto “obligāto” pārbaudi jebkādām nesamērībām, kas identificētas piedāvājumā”, šajā gadījumā bija izpildīti, jo par cenu un citiem vērtēšanas faktoriem piešķirtie punkti bija vienādi vai lielāki nekā četras piektdaļas no atbilstošā maksimālā sliekšņa, kāds bija paredzēts uzaicinājumā iesniegt piedāvājumus, līgumslēdzēja iestāde pieprasīja pierādījumus attiecībā uz Croce Amica One tehnisko piedāvājumu. Veikusi šo pārbaudi, atlases komiteja ar protokolā iekļauto 2011. gada 23. jūnija lēmumu secināja, ka piedāvājumā bija nesamērības.
19

ClientEarth lūdza High Court of Justice (England & Wales), Queen’s bench Division (Administrative Court) [Anglijas un Velsas Administratīvā tiesa] izdot izpildrīkojumu, ar kuru būtu noteikts, ka Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs ir jāpārskata gaisa kvalitātes plānu sagatavošanas projekts, lai nodrošinātu, ka tajos visos ir iekļautas ziņas par to, kā saskaņā ar Direktīvas 2008/50 22. pantu pēc iespējas drīz un vēlākais līdz 2015. gada 1. janvārim tiks sasniegti slāpekļa dioksīda robežlielumi.
10)

Lai jēdzienu “eksports no Kopienas” varētu skaidrot konsekventi, būtu jāprecizē, ka produktu uzskata par eksportētu tad, kad to izved no Kopienas muitas teritorijas.”
15

Komisijas 2009. gada 13. oktobra Regulas (EK) Nr. 953/2009 par vielām, ko īpašu uztura apsvērumu dēļ var pievienot īpašas diētas pārtikas produktiem (OV L 269, 9. lpp.), pielikumā atbilstoši Direktīvas 2009/39 4. panta 3. punktam ir sagatavots to vielu, tostarp vitamīnu un minerālvielu, saraksts, ko īpašu uztura apsvērumu dēļ var pievienot īpašas diētas pārtikas produktiem. Šīs regulas preambulas 4. un 5. apsvērumā ir noteikts: “(4) Vielu izvēlē jāņem vērā galvenokārt to nekaitīgums, kā arī to pieejamība lietošanai cilvēku uzturā un to organoleptiskās un tehnoloģiskās īpašības. Ja noteikumos, kas piemērojami īpašām pārtikas produktu kategorijām, nav noteikts citādi, vielu iekļaušana to vielu sarakstā, ko var izmantot īpašas diētas pārtikas produktu ražošanā, nenozīmē, ka to pievienošana minētajai pārtikai ir vajadzīga vai vēlama. (5) Ja uzturvielas pievienošanu uzskata par nepieciešamu, tās izmantošanu nosaka ar īpašiem noteikumiem attiecīgās īpašās direktīvās, kurās vajadzības gadījumā paredz arī attiecīgus kvantitatīvos nosacījumus.”
27

Šis konstatējums nevar tikt atspēkots ar Komisijas argumentu par to, ka iestādēm ir sniegta iespēja saskaņot dokumentu, kas ir to rīcībā, pieprasītāju intereses ar labas pārvaldības interesi. Tiesa, no sprieduma Padome/Hautala (C‑353/99 P, EU:C:2001:661) 30. punkta var secināt, ka no samērīguma principa izriet, ka iestādes īpašos gadījumos, kad pieprasīto dokumentu apjoms vai cenzējamo dokumentu daļu apjoms radītu nesamērīgu administratīvo slodzi, var samērot piekļuves pieprasītāja intereses, no vienas puses, un darba slodzi, kas izriet no piekļuves pieteikuma apstrādes, lai aizsargātu labas pārvaldības interesi, no otras puses.
24

Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, pirmkārt, ka saskaņā ar 2001. gada nolīgumu Navantia ir pienākums atmaksāt Spānijas valstij nekustamā īpašuma nodokli, kurš atbilstoši 2004. gada likuma 60. un 61. pantam ir jāmaksā Concello de Ferrol par zemes gabalu, kurš ir Navantia rīcībā un uz kura tā ir ierīkojusi savu kuģu būvētavu, un, otrkārt, ka šī paša likuma 62. pantā paredzētā strīdīgā atbrīvojuma no nodokļa sekas ir tādas, ka netiek veikts nekāds šī nodokļa maksājums, proti, Spānijas valsts to nemaksā Concello de Ferrol un tā rezultātā – Navantia to nemaksā Spānijas valstij.
29

Nav strīda, pirmkārt, par to, ka Citiportfolios fonds atrodas Luksemburgā un ka tā daļas bija tirgotas Beļģijā. Otrkārt, ar 1990. gada 4. decembra likuma 138. panta otro daļu bija iecerēts Beļģijas tiesībās transponēt PVKIU direktīvas 45. pantu, un P. Gruslin uz šīm tiesību normām pamatojās, lai panāktu pamatlietā aplūkoto apliecību izsniegšanu. Līdz ar to, kā savu secinājumu 22. punktā norāda ģenerāladvokāts, nešķiet, ka prejudiciālais jautājums, kas katrā ziņā attiecas uz šā panta interpretāciju, būtu atrauts no pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmeta.
39

No tās teksta izriet, ka minētajā tiesību normā paredzētie trīs reģistrācijas atteikuma pamati ir autonomi. To secīga citēšana, kā arī jēdziena “tikai un vienīgi” lietošana nozīmē, ka katrs no tiem ir jāpiemēro neatkarīgi no pārējiem.
15

Ņemot vērā, ka B. tiesības uz ģimenes pabalstu no brīža, kad bija jāsāk piemērot Regulu Nr. 883/2004, proti, no 2010. gada 1. maija, bija jāizvērtē no jauna, Krajský úřad Moravskoslezského kraje (Morāvijas-Silēzijas apgabala reģionālā iestāde), kuras pilnvaras ir tikušas nodotas Ministerstvo práce a sociálních věcí, ar savu 2010. gada 16. novembra lēmumu nolēma viņai atņemt tiesības saņemt attiecīgo pabalstu, sākot no 2010. gada 1. maija, pamatojoties uz to, ka Čehijas Republika vairs nav kompetentā dalībvalsts, jo par B. un viņas ģimenes interešu centra atrašanās vietu ir noteikta Francija.
6

Šīs pašas direktīvas 15. pantā ar nosaukumu “Turēšana apsardzībā” ir noteikts: “1. Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja a) pastāv bēgšanas iespējamība vai b) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu. Ikviena turēšana apsardzībā ir iespējami īsa, un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību. [..] 5. Turēšana apsardzībā ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā laikposmu, kas nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus. 6. Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ: a) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai b) kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”
5

Pievienotās vērtības kodeksa (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, turpmāk tekstā – “CIVA”), tā redakcijā, kas bija piemērojama 2004. finanšu gadam, 23. pantā ir noteikts: “1. Ja nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības ietvaros veic preču piegādes vai sniedz pakalpojumus, no kuriem daļa nedod tiesības uz atskaitīšanu, tad par pirkumiem samaksātais nodoklis ir atskaitāms tikai atbilstoši procentam, kas atbilst gada ienākumiem no darījumiem, kas dod tiesības uz atskaitīšanu. 2. Neņemot vērā iepriekšējās daļas noteikumus, nodokļa maksātājs var veikt atskaitīšanu atbilstoši faktiskajam visu izlietoto preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumam, ar nosacījumu, ka par to iepriekš tiek paziņots tiešo un netiešo nodokļu ģenerāldirekcijai, tomēr tas neskar šīs iestādes tiesības paredzēt speciālus nosacījumus vai izbeigt šo procedūru nopietnu nodokļu iekasēšanas traucējumu gadījumā. 3. Nodokļu iestādes var likt nodokļu maksātājam ievērot iepriekšējā punkta noteikumus: a) ja nodokļa maksātājs veic nošķirtas saimnieciskās darbības; b) ja 1. punktā noteiktās procedūras piemērošana rada vērā ņemamus nodokļu iekasēšanas traucējumus. 4. 1. punktā noteiktie konkrētās atskaitīšanas procenti rodas no daļskaitļa, kura skaitītāju veido preču piegādes un pakalpojumu sniegšanas, kas saskaņā ar 19. pantu un 20. panta 1. punktu dod tiesības uz atskaitīšanu, gada [apgrozījuma] summa, neieskaitot nodokli, un saucēju veido visu nodokļa maksātāja veikto darbību, ieskaitot darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa vai neietilpst nodokļa piemērošanas jomā, it īpaši neapliktās subsīdijas, izņemot kapitāla subsīdijas, gada [apgrozījuma] summa, neieskaitot nodokli. 5. Tomēr iepriekš minētajā aprēķinā netiek iekļauta to pamatlīdzekļu pāreja, kas ir izmantoti uzņēmuma darbībā, un darbības ar nekustamo īpašumu vai finanšu darbības, kurām ir papildu raksturs, salīdzinot ar nodokļu maksātāja veiktajām darbībām. [..]”
61

Līdz ar to, runājot par attiecīgajām precēm un ievērojot vērtējumu, kas šajā ziņā ir jāizdara iesniedzējtiesai, tā kā šīs preces ir iespējams klasificēt gan KN pozīcijā 8473 kā KN pozīcijā 8471 ietilpstošas mašīnas daļas, gan kā preces atbilstoši kādai no KN pozīcijām 8422, 8456, 8501, 8504, 8543 un 8544, tās, ņemot vērā to attiecīgās raksturiezīmes, ir jāklasificē kā atsevišķas preces vienā no šīm pēdējām minētajām pozīcijām.
Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kas grozīta ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK, 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 7. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij no jauna ieviest kapitāla nodokli par kapitālsabiedrības kapitāla palielināšanu, uz kuru attiecas pirmā no šīm tiesību normām, kam šāds nodoklis tika uzlikts 1984. gada 1. jūlijā, bet kas vēlāk no tā tika atbrīvota.
35

Kā to savu secinājumu 48. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, produkta ekvivalences jēdziens, cik vien iespējams, tādējādi ir jāinterpretē aplūkojamo energoproduktu aizstājamības vai savstarpējas aizstājamības kontekstā. Pamatlietā tādēļ ir jāpārbauda, vai, lai sasniegtu šajā gadījumā vēlamo rezultātu, kādu no Direktīvas 2003/96 I pielikuma C tabulā atrodamajiem produktiem varēja izmantot kā aplūkojamo energoproduktu aizstājēju. Šādā veidā tiek nodrošināts, ka diviem produktiem, kas pilda vienu un to pašu funkciju, tiek piemērota viena un tā pati nodokļa likme.
21

No abos iepriekšējos punktos minētās judikatūras izriet, ka preču lietošanas mērķis var būt objektīvs klasifikācijas kritērijs, ja tas minētajai precei ir raksturīgs un šo raksturīgumu var novērtēt atkarībā no tās objektīvajām īpašībām un pazīmēm (skat. it īpaši spriedumu Krings, EU:C:2004:122, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Atbilstoši Tiesas judikatūrai produkts, kas tam piemītošo īpašību un objektīvo iezīmju dēļ acīmredzot ir paredzēts medicīniskai izmantošanai, var tikt klasificēts KN 30. nodaļā (skat. spriedumu Thyssen Haniel Logistic, EU:C:1995:160, 14. punkts, un spriedumu TNT Freight Management (Amsterdam), EU:C:2012:459, 41. punkts).
38

No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, it īpaši no Vācijas valdības apsvērumiem, izriet, ka 1977. gada 1. jūlijā ieviestā audzināšanas pabalsta rašanās pamatā ir Vācijas laulības un ģimenes tiesību reforma, saistībā ar kuru, pirmkārt, laulības šķiršanas lietās “vainas princips” ir ticis aizstāts ar “laulības neizdošanās principu” un, otrkārt, tiesības uz uzturlīdzekļiem pēc laulības šķiršanas ir tikušas principā atdalītas no atbildības par laulības neizdošanos. Saistībā ar šo reformu ar audzināšanas pabalstu tika paredzēts nodrošinājuma jomā kompensēt iespējami radušos līdzekļu nepietiekamību, kas varētu kaitēt pārdzīvojušajam šķirtajam laulātajam, starp “tiesību uz pensiju kompensējošu sadalījumu”, ar kura ieviešanu ir tikusi atcelta apgādnieka zaudējuma pensija, kas līdz šim tika piešķirta pārdzīvojušajam šķirtajam laulātajam, un šķirtā laulātā uzturēšanu.
27

Šādos apstākļos Administrativen sad Veliko Tarnovo nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tādos gadījumos, kāds ir pamatlietā, kad nekavējoties tikusi veikta pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana saistībā ar priekšapmaksu par nākotnē veicamu un konkrētu preču piegādi, [..] Direktīvas 2006/112 [..] 168. panta a) punkts, lasot to kopā ar tās 65. pantu, 90. panta 1. punktu un 185. panta 1. punktu, ir interpretējams tādējādi, ka, ņemot vērā piegādes noteikumos paredzētā pretizpildījuma nesniegšanu objektīvu un/vai subjektīvu iemeslu dēļ, tiesības uz nodokļa atskaitīšanu to īstenošanas brīdī ir jāatsaka? 2) Vai no šīs saistītās interpretācijas, kā arī ievērojot PVN neitralitātes principu, izriet, ka šādā situācijā nozīme ir (vai nav) tam, ka piegādātājs valsts tiesībās paredzētajā kārtībā rēķinā norādīto PVN un/vai summu, kurai uzliek nodokli, var koriģēt, un kā šāda koriģēšana ietekmētu sākotnējo priekšnodokļa atskaitīšanas tiesību atteikumu? 3) Vai Direktīvas 2006/112 205. pants, lasot to kopā ar 168. panta a) punktu un 193. pantu, kā arī ņemot vērā direktīvas preambulas 44. apsvērumu, ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstis drīkst piegādes saņēmējam nodokļa atskaitīšanu liegt atbilstoši vienīgi tādiem kritērijiem, kuri paredzēti to tiesību aktos, saskaņā ar kuriem nodokļa parāds rodas citai personai, nevis nodokļa maksātājam, ja šādā gadījumā iekasējamā nodokļa summa atšķirtos no summas, kas tiktu iegūta, strikti ievērojot dalībvalsts paredzētos noteikumus? 4) Ja uz trešo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai tādas valsts tiesību normas, kādas ir aplūkojamas pamatlietā, piemērojot Direktīvas 2006/112 205. pantu, ir pieļaujamas un atbilstošas efektivitātes un samērīguma principiem, ja tajās ir paredzēta solidāra atbildība par PVN samaksu, atsaucoties uz pieņēmumiem, kuru pamatā ir nevis tieši konstatējami objektīvi fakti, bet drīzāk aprakstoši civiltiesību jēdzieni, par kuriem strīda gadījumā tiek lemts atbilstoši citam tiesiskajam regulējumam?”
34

Vispirms ir jāatgādina, ka Pamatlēmuma mērķis – kā it īpaši izriet no tā 1. panta 1. un 2. punkta, kā arī no tā preambulas 5. un 7. apsvēruma – ir aizvietot daudzpusējo izdošanas sistēmu starp dalībvalstīm ar to personu, kas ir notiesātas vai turētas aizdomās, nodošanas starp tiesu iestādēm sprieduma izpildei vai kriminālvajāšanas veikšanai sistēmu, un šī pēdējā minētā sistēma ir balstīta uz savstarpējas atzīšanas principu (skat. Tiesas 2013. gada 29. janvāra spriedumu lietā C-396/11 Radu, 33. punkts, un 2013. gada 26. februāra spriedumu lietā C-399/11 Melloni, 36. punkts).
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 91/680, 13. panta B daļas d) punkta 6. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas ieguldījumu sabiedrības, kurās ir sakopots vairāku ieguldītāju kapitāls, kuri uzņemas risku saistībā ar tajā sakopoto aktīvu pārvaldīšanu, lai iegādātos, turētu, pārvaldītu un pārdotu nekustamo īpašumu, gūstot no tā peļņu, kas tiks izmaksāta visiem daļu turētājiem dividenžu veidā, pēdējiem minētajiem gūstot labumu arī no to daļu vērtības pieauguma, var tikt uzskatītas par ieguldījumu fondiem šīs normas izpratnē, ar nosacījumu, ka attiecīgā dalībvalsts piemēro šīm sabiedrībām īpašu valsts uzraudzību.

Šajā ziņā tādēļ, ka ieguldījumu fondi ir pakļauti salīdzināmai īpašai valsts uzraudzībai neatkarīgi no tā, vai tie sastāv no vērtspapīriem vai nekustamajiem īpašumiem, starp šo ieguldījumu fondu veidiem pastāv arī tieša konkurence. Ieguldītājam abos gadījumos ir svarīgi tikai par tā ieguldījumu maksātie procenti. Šajā ziņā nodokļu neitralitātes princips nepieļauj no pievienotās vērtības nodokļa viedokļa atšķirīgi aplūkot līdzīgus pakalpojumus, starp kuriem pastāv konkurence .

(sal. ar 63. un 64. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Nosakot naudas sodus par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, Komisijas paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un tā apmēra samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (2002. gada paziņojums par sadarbību) 23. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pierādījumus, ko uzņēmums ir iesniedzis pieteikumā saskaņā ar šo paziņojumu, var tikt uzskatīts par Komisijai iepriekš nezināmu fakta pierādījumu tikai tad, ja tam tik tiešām ir būtiska pievienotā vērtība salīdzinājumā ar jau Komisijas rīcībā esošu informāciju. Šī interpretācija, pirmkārt, izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību vispārējās sistēmas. Saskaņā ar šī paziņojuma 7. un 21. punktu, kā arī 23. punkta a) apakšpunktu Komisijas noteiktā naudas soda samazinājuma piešķiršana saskaņā ar minēto paziņojumu nozīmē, ka uzņēmumi, kas plāno to saņemt, Komisijai iesniedz pierādījumus, kuriem ir būtiska pievienotā vērtība salīdzinājumā ar jau tās rīcībā esošajiem. Tas pats ir spēkā attiecībā uz šī paša paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļā minēto daļēju atbrīvojumu no naudas soda. Otrkārt, šīs tiesību normas piemērošanas nolūkā ir jāpieņem, ka Komisijas rīcībā esošs pierādījums līdzinās zināšanām par tā saturu neatkarīgi no tā, vai šo pierādījumu faktiski tās dienesti ir vērtējuši un analizējuši.

(sal. ar 70–72. punktu)
Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesnešu atalgojuma nosacījumi ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

Lai gan LESD 153. panta 5. punktā ir paredzēts izņēmums no Savienības kompetences sociālās politikas jomā tādējādi, ka Savienībai nav tiesību iejaukties atalgojuma jautājumos, ir jānošķir šajā tiesību normā lietotais termins “darba samaksa” no šī paša termina, kas lietots Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā [latviešu valodā – “atalgojums”], jo pēdējais minētais ir nodarbinātības nosacījumu daļa un tas tiešā veidā neparedz atalgojuma lieluma noteikšanu.

(sal. ar 26., 27., 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)