Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lietās T‑56/09 un T‑73/09

Saint‑Gobain Glass France SA , Courbevoie (Francija),

Saint‑Gobain Sekurit Deutschland GmbH & Co. KG , Aix‑la‑Chapelle (Vācija),

Saint‑Gobain Sekurit France SAS , Thourotte (Francija),

ko sākotnēji pārstāvēja B. van de Walle de Ghelcke , B. Meyring , E. Venot un M. Guillaumond , vēlāk – B. van de Walle de Ghelcke , B. Meyring un E. Venot , advokāti,

prasītājas lietā T‑56/09,

Compagnie de Saint‑Gobain SA , Courbevoie , ko pārstāv P. Hubert un E. Durand , advokāti,

prasītāja lietā T‑73/09,

pret

Eiropas Komisiju , ko sākotnēji pārstāvēja A. Bouquet , F. Castillo de la Torre , M. Kellerbauer un N. von Lingen , vēlāk – A. Bouquet , F. Castillo de la Torre , M. Kellerbauer un F. Ronkes Agerbeek , pārstāvji,

atbildētāja,

ko atbalsta

Eiropas Savienības Padome , ko pārstāv E. Karlsson un F. Florindo Gijón , pārstāvji,

persona, kas iestājusies lietā T‑56/09,

par prasībām atcelt Komisijas 2008. gada 12. novembra Lēmumu C(2008) 6815, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.125 – Automašīnu stikls), kas grozīts ar Komisijas 2009. gada 11. februāra Lēmumu C(2009) 863, galīgā redakcija, un 2013. gada 28. februāra Lēmumu C(2013) 1118, galīgā redakcija, ciktāl šis lēmums attiecas uz prasītājām, kā arī, pakārtoti, prasību atcelt šī lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to prasītājām ir uzlikts naudas sods, vai, papildus pakārtoti, prasībām samazināt šī naudas soda apmēru.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ] (referents), tiesneši F. Deuss [ F. Dehousse ] un J. Švarcs [ J. Schwarcz ],

sekretāre K. Kristensena [ C. Kristensen ], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 11. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

Tiesvedības priekšvēsture

1. Prasības šajā lietā tika celtas, lai panāktu Komisijas 2008. gada 12. novembra Lēmuma C(2008) 6815, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.125 – Automašīnu stikls) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 173, 13. lpp.), atcelšanu. Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija cita starpā konstatēja, ka noteikts skaits uzņēmumu, tostarp prasītājas, neievēroja šīs normas, dažādos laika posmos starp 1998. gada martu un 2003. gada martu piedaloties visos pret konkurenci vērstos nolīgumos un saskaņotās darbībās automašīnu stiklu nozarē EEZ (apstrīdētā lēmuma 1. pants).

2. Saint‑Gobain Glass France SA , Saint‑Gobain Sekurit Deutschland GmbH & Co. KG un Saint‑Gobain Sekurit France SAS (turpmāk tekstā visas kopā – “ Saint‑Gobain ”), prasītājas lietā T‑56/09, ir sabiedrības, kas nodarbojas ar materiālu, tostarp automašīnu stikla, ražošanu, pārstrādi un izplatīšanu. Tās ir Compagnie de Saint‑Gobain SA (turpmāk tekstā – “ Compagnie ”), prasītājas lietā T‑73/09, 100 % piederoši meitasuzņēmumi. Pilkington Group Ltd ietilpst cita starpā sabiedrības Pilkington Automotive Ltd , Pilkington Automotive Deutschland GmbH , Pilkington Holding GmbH un Pilkington Italia SpA (turpmāk tekstā visas kopā – “ Pilkington ”). Pilkington , kura arī cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu (lieta T‑72/09), ir viena no vislielākajām stikla un stikla izstrādājumu ražotājām pasaulē, it īpaši automašīnu nozarē. Soliver NV , kas cēla prasību atcelt šo pašu lēmumu (lieta T‑68/09), ir vismazākā izmēra stikla ražotāja, kura darbojas automašīnu nozarē.

3. Asahi Glass Co. Ltd (turpmāk tekstā – “ Asahi ”) ir stikla, ķimikāliju un elektronisko detaļu ražotāja, kas reģistrēta Japānā. Asahi pieder visas akcijas Beļģijas stikla uzņēmumā Glaverbel SA/NV , kuram savukārt pašam 100 % pieder AGC Automotive France (turpmāk tekstā – “ AGC ”). AGC līdz 2004. gada 1. janvārim bija nosaukums Splintex Europe SA (turpmāk tekstā – “ Splintex ”). Asahi , kura ir viena no apstrīdētā lēmuma adresātēm, necēla prasību par šo pēdējo minēto lēmumu.

4. Izmeklēšana, kas beidzās ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tika uzsākta pēc tam, kad Vācijas advokāts, kurš rīkojās anonīma klienta vārdā, nosūtīja Komisijai vēstules, kuras ietvēra informāciju par nolīgumiem un saskaņotām darbībām starp dažādiem uzņēmumiem, kas nodarbojas ar automašīnu stikla ražošanu un izplatīšanu.

5. 2005. gada februārī un martā Komisija uzsāka pārbaudes prasītāju, kā arī Pilkington , Soliver un AGC telpās. Komisija šo pārbaužu laikā izņēma vairākus dokumentus un datnes.

6. Pēc šīm pārbaudēm Asahi un Glaverbel , kā arī to meitasuzņēmumi, uz kuriem attiecās izmeklēšana (turpmāk tekstā visi kopā – “pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzēja”), iesniedza pieteikumu par atbrīvošanu no naudas soda vai naudas soda apmēra samazināšanu saskaņā ar Komisijas paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] apmēra samazināšanu karteļu [aizliegtas vienošanās] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”). Pieteikumu par nosacītu atbrīvošanu no naudas soda Komisija noraidīja 2006. gada 19. jūlijā, taču informējot pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzēju, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 26. punktu tā plāno piemērot samazinājumu no 30 līdz 50 % no tā naudas soda summas, kāds pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzējai tiktu piemērots parastā kārtībā.

7. Laika posmā starp 2006. gada 26. janvāri un 2007. gada 2. februāri Komisija nosūtīja prasītājām, kā arī Pilkington , Soliver , Asahi , Glaverbel un AGC lūgumus sniegt informāciju saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantu. Attiecīgie uzņēmumi atbildēja uz šiem dažādajiem lūgumiem.

8. Turklāt Komisija nosūtīja ar šādu pašu pamatojumu lūgumus sniegt informāciju vairākiem automašīnu ražotājiem, Itālijas autobusu ražotājam, kā arī divām profesionālām asociācijām stikla nozarē, no kuriem arī tika saņemtas atbildes.

9. 2007. gada 18. aprīlī Komisija sagatavoja paziņojumu par iebildumiem attiecībā uz vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas sastāvēja no nolīgumiem vai saskaņotām darbībām starp automašīnu stikla ražotājiem ar mērķi īstenot līgumu par piegādi automašīnu ražotājiem sadali. Par šo paziņojumu par iebildumiem tika informētas prasītājas, kā arī Pilkington , Soliver , Asahi , Glaverbel un AGC . Katram no uzņēmumiem, kam tika adresēts šis paziņojums par iebildumiem, bija piekļuve lietas materiāliem, un Komisija tos aicināja izteikt apsvērumus šajā sakarā. Uzklausīšana, kurā piedalījās visi minētie adresāti, Komisijā notika 2007. gada 24. septembrī.

Apstrīdētais lēmums

10. Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu 2008. gada 12. novembrī. Tā cita starpā konstatēja, ka Saint‑Gobain un Compagnie piedalījās nolīgumos un saskaņotās darbībās, kas minētas iepriekš 1. punktā, laika posmā starp 1998. gada 10. martu un 2003. gada 11. martu (apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punkts) un sākotnēji tām “solidāri” uzlika naudas sodu 896 miljonu euro apmērā (apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punkts).

11. Pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzējai, attiecībā uz kuru tika konstatēts, ka tā piedalījās pārkāpumā laika periodā starp 1998. gada 18. maiju un 2003. gada 11. martu, tika uzlikts naudas sods 113,5 miljoni euro apmērā (apstrīdētā lēmuma 1. panta a) punkts un 2. panta a) punkts).

12. Attiecībā uz Pilkington Komisija nolēma, ka šis uzņēmums piedalījās nolīgumos un saskaņotās darbībās laika posmā no 1998. gada 10. marta līdz 2002. gada 3. septembrim (apstrīdētā lēmuma 1. panta c) punkts). Komisija tam sākotnēji uzlika naudas sodu 370 miljonu euro apmērā (apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punkts).

13. Visbeidzot, attiecībā uz Soliver Komisija uzskatīja, ka šis uzņēmums piedalījās pārkāpumā laika posmā no 2001. gada 19. novembra līdz 2003. gada 11. martam (apstrīdētā lēmuma 1. panta d) punkts). Komisija šim uzņēmumam uzlika naudas sodu EUR 4 396 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punkts).

14. Apstrīdētajā lēmumā Komisija vadījās no konstatējuma, ka automašīnu stiklu tirgus raksturojums, proti, it īpaši būtiskas tehniskās prasības, kā arī augsts inovāciju līmenis, ir izdevīgs integrētiem un starptautiska mēroga piegādātājiem. AGC , Pilkington un Saint‑Gobain ir starp galvenajiem automašīnu stikla ražotājiem pasaulē un apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī kopumā nosedza aptuveni 76 % no stikla, kas paredzēts oriģinālā aprīkojuma tirgum (automašīnas stikla montāža rūpnīcā automašīnas salikšanas brīdī), piedāvājuma pasaulē. Komisija arī norāda uz būtisku tirdzniecības apjomu starp [Eiropas Savienības] dalībvalstīm un EBTA dalībvalstīm, kas ir daļa no EEZ automašīnu stikla jomā. Turklāt automašīnu ražotāji apsprieda pirkuma līgumus saistībā ar automašīnu stikla piegādi EEZ līmenī.

15. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka automašīnu stikla piegādātāji, kurus skar Komisijas izmeklēšana, pārkāpuma perioda laikā nepārtraukti nodrošināja savas attiecīgās tirgus daļas ne tikai ar “automašīnu skaitu”, proti, pārdošanu pēc automašīnu modeļiem, bet arī globāli ar visu automašīnu skaitu kopumā.

16. Pilkington , Saint‑Gobain un AGC šajā sakarā piedalījās trīspusējās sanāksmēs, kas dažkārt sauktas par “kluba sanāksmēm”. Šīs sanāksmes, kuras pēc kārtas organizēja katrs no šiem uzņēmumiem, notika dažādu Eiropas pilsētu viesnīcās, privātās rezidencēs, kas pieder šo uzņēmumu darbiniekiem, kā arī profesionālās asociācijas Groupement européen de producteurs de verre plat ( GEPVP ) [Eiropas lokšņu stikla tirdzniecības organizācijas] un Associazione nazionale degli industriali del vetro ( Assovetro ) (Nacionālā stikla ražotāju asociācija) telpās.

17. Tāpat starp šiem konkurentiem tika organizētas arī sanāksmes vai divpusējas tikšanās ar mērķi pārrunāt pašreizējo vai nākotnes automašīnu modeļu stiklu piegādi. Šīs dažādās tikšanās vai sanāksmes attiecās uz tirgus daļu novērtēšanu un nodrošināšanu, automašīnu stiklu piegāžu ražotājiem sadali un informācijas par cenām apmaiņu, kā arī uz citas komerciāli sensitīvas informācijas apmaiņu un uz šo dažādo konkurentu stratēģiju koordinēšanu cenu noteikšanas un klientu piesaistes jomā.

18. Pirmā no šīm divpusējām sanāksmēm, kurā piedalījās Saint‑Gobain un Pilkington , notika 1998. gada 10. martā Charles‑de‑Gaulle lidostas Parīzē (Francija) viesnīcā Hyatt Regency . Savukārt pirmā trīspusējā sanāksme notika 1998. gada pavasarī Kēnigsvinterā [ Königswinter ] (Vācija) par Splintex ( AGC ) lielākajiem klientiem atbildīgā privātajā rezidencē. Šīs sanāksmes notika jau pēc tam, kad bija notikušas informatīvas tikšanās starp Saint‑Gobain un Pilkington sākot no 1997. gada, kuru mērķis bija harmonizēt šo uzņēmumu ražoto tumši tonēto stiklu tehniku attiecībā uz krāsu, biezumu un gaismas caurlaidību. Taču šīs tikšanās Komisija neiekļāva strīdīgajā aizliegtajā vienošanās, jo tās, pēc Komisijas domām, būtībā attiecās uz lokšņu stikla ražošanas ķēdes vēlīnu posmu pirms tā transformēšanas par automašīnu stiklu.

19. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir identificējusi gandrīz 90 sanāksmes un tikšanās laika posmā starp 1998. gada pavasari un 2003. gada martu. Pēdējā trīspusējā tikšanās notika 2003. gada 21. janvārī, savukārt pēdējā divpusējā sanāksme notika 2003. gada marta mēneša otrajā pusē starp Saint‑Gobain un AGC . Dalībnieki izmantoja saīsinājumus vai kodu nosaukumus, lai šajās sanāksmēs vai šo tikšanos laikā sevi identificētu.

20. Soliver uzsāka savu dalību aizliegtajā vienošanās tikai 2001. gada 19. novembrī un to turpināja līdz 2003. gada 11. martam. Saint‑Gobain sazinājās ar Soliver kopš 2000. gada, lai piedalītos strīdīgajā aizliegtajā vienošanās. Aizliegtās vienošanās sākotnējie dalībnieki, šajā gadījumā Saint‑Gobain , Pilkington un AGC , izmantoja šajā sakarā Soliver atkarību no izejvielu ražotājiem, jo Soliver neražo tādu lokšņu stiklu, kāds ir nepieciešams automašīnu stikla izgatavošanai.

21. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu kopējais aizliegtās vienošanās plāns ietvēra automašīnu stikla piegāžu sadali starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem gan attiecībā uz jau esošiem, gan jauniem piegādes līgumiem. Šī plāna mērķis bija garantēt šo dalībnieku tirgus daļu stabilitāti. Lai sasniegtu šo mērķi, dalībnieki sanāksmju un tikšanos, kas minētas iepriekš 16.–20. punktā, laikā apmainījās ar informāciju par cenām, kā arī ar citu sensitīvu informāciju. Turklāt tie koordinēja arī savu cenu noteikšanas politiku un klientu piesaistīšanu. It īpaši tika saskaņotas atbildes, kādas sniedzamas uz automašīnu ražotāju lūgumiem paziņot cenu piedāvājumus, lai ietekmētu automašīnu ražotāju izvēli attiecībā uz stikla piegādātāju, pat vairākiem no šiem piegādātājiem vairāku piegādes avotu gadījumā. Dalībniekiem šajā gadījumā bija divi veidi, kā veicināt piegādes līguma piešķiršanu norunātam ražotājam, proti, vai nu neiesniegt vispār nekādu piedāvājumu, vai arī atkārtoti iesniegt piedāvājuma nodrošinājumu, proti, piedāvājumu ar augstākām cenām nekā minētā ražotāja piedāvātās cenas. Par korektīviem pasākumiem kompensāciju veidā, kas tiek piešķirtas vienam vai vairākiem dalībniekiem, tika nolemts tad, kad tas izrādījās nepieciešams, lai nodrošinātu, ka piedāvājumu vispārējā situācija EEZ līmenī joprojām ir saskaņā ar norunāto sadalījumu. Kad ar korektīvajiem pasākumiem bija paredzēts ietekmēt esošos piegādes līgumus, paņēmiens, kādu izmantoja konkurenti, lai pielāgotu tirgus daļas, ietvēra automašīnu ražotāju brīdināšanu par to, ka tehniska problēma vai izejmateriālu trūkums var traucēt pasūtīto detaļu piegādi, un ieteikšanu tiem vērsties pie cita piegādātāja.

22. Turklāt, lai saglabātu norunāto līgumu sadalījumu, aizliegtas vienošanās dalībnieki vairākkārt vienojās par cenu samazinājumiem, kādus piešķirt automašīnu ražotājiem, pamatojoties uz produktivitātes pieaugumu, vai pat par iespējamiem cenu paaugstinājumiem, kādus piemērot tiem automašīnu modeļiem, kuru ražošanas apjoms ir bijis mazāks par plānoto. Tāpat tie vajadzības gadījumā vienojās par ierobežojumiem attiecībā uz informācijas par viņu ražošanas patiesajām izmaksām izpaušanu automašīnu ražotājiem, lai izvairītos no pārāk biežiem lūgumiem no pēdējo minēto puses samazināt cenu.

23. Saskaņošana ar mērķi nodrošināt tirgus daļu stabilitāti tika padarīta iespējama cita starpā ar automašīnu stikla piegādes tirgus pārskatāmību. Tirgus daļu attīstība tika aprēķināta, pamatojoties uz ražošanas izmaksām un pārdošanas [apjoma] prognozēm, ņemot vērā iepriekš noslēgtos piegādes līgumus.

24. Komisija norāda apstrīdētajā lēmumā, ka pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzēja apstiprināja, ka sākot, vēlākais, ar 1998. gadu Splintex pārstāvji piedalījās kopā ar noteiktiem konkurentiem no konkurences tiesību viedokļa prettiesiskās darbībās. Turklāt paziņojumā par iebildumiem izklāstīto faktu patiesuma neapstrīdēšana no Saint‑Gobain puses ir jāsaprot kā apstiprinājums no šī uzņēmuma puses aprakstam, kādu Komisija veikusi attiecībā uz strīdīgo sanāksmju un tikšanās saturu.

25. Visbeidzot, Pilkington , Saint‑Gobain un AGC 2001. gada 6. decembra sanāksmē vienojās par jaunu aprēķina metodi, lai sadalītu un atkārtoti piešķirtu piegādes līgumus.

26. Pamatojoties uz šo netiešo pierādījumu kopumu, Komisija atzina Saint‑Gobain , Compagnie , Pilkington , Soliver un pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzēju par atbildīgām EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta vienotā un turpinātā pārkāpumā.

27. Vienošanās starp šiem dalībniekiem ir uzskatāmas, pēc Komisijas domām, par tādiem nolīgumiem vai saskaņotām darbībām šo normu izpratnē, kas izkropļoja konkurenci automašīnu stikla piegādes tirgū. Turklāt šis pārkāpums ir vienots un turpināts, jo aizliegtas vienošanās dalībnieki izteica savu kopīgo vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā un izstrādāja kopīgu plānu ar mērķi ierobežot viņu individuālo komerciālo autonomiju, sadalot automašīnu stikla piegādes, kas paredzētas īpašām automašīnām un vieglajiem kravas automobiļiem, kā arī izkropļojot šo stiklu cenas ar mērķi nodrošināt kopējo stabilitāti tirgū un saglabāt tajā mākslīgi augstas cenas. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šo sanāksmju un tikšanos biežums un nepārtrauktais raksturs piecu gadu laikā noveda pie rezultāta, ka visus lielos ražotājus, kas EEZ izgatavo īpašas automašīnas un vieglos kravas automobiļus, skāra aizliegtā vienošanās.

28. Turklāt Komisija uzskatīja, ka nekas nenorādīja uz to, ka nolīgumi un saskaņotās darbības starp automašīnu stikla piegādātājiem ietekmēja efektivitātes palielināšanos vai veicināja tehnisko vai ekonomisko attīstību automašīnu stikla nozarē. Tāpēc Komisija šajā gadījumā noraidīja EKL 81. panta 3. punkta piemērošanu.

29. Runājot par apstrīdētā lēmuma adresātu identificēšanu, Komisija cita starpā uzskatīja, ka Compagnie 100 % apmērā netieši piederēja Saint‑Gobain akcijas. Šādos apstākļos tā uzskatīja, ka Compagnie , domājams, bija noteicoša ietekme uz Saint‑Gobain komercdarbības politiku. Citi elementi, tādi kā grupas, kuru tieši vai netieši kontrolē Compagnie (turpmāk tekstā – “ Saint‑Gobain grupa”), komercdarbības struktūra un Saint‑Gobain valdes sastāvs, apstiprināja šo noteicošo ietekmi. Tā kā Compagnie nespēja atspēkot šo pieņēmumu, tad Komisija secināja, ka tā kopā ar Saint‑Gobain bija viens uzņēmums, kas piedalījās pārkāpumā, un tāpēc Compagnie un Saint‑Gobain uzlika naudas sodu, kas tām ir solidāri jāsamaksā.

30. Runājot par pārkāpuma ilgumu, Komisija uzskatīja, ka Saint‑Gobain un Compagnie tajā piedalījās no 1998. gada 10. marta līdz 2003. gada 11. martam. Pilkington dalība tika apstiprināta par laika periodu no 1998. gada 10. marta līdz 2002. gada 3. septembrim. Savukārt Soliver piedalījās pārkāpumā laika posmā no 2001. gada 19. novembra un 2003. gada 11. martam.

31. Runājot par naudas soda aprēķinu, Komisija vispirms noteica cenu, par kādu katrs uzņēmums – dalībnieks pārdeva automašīnu stiklu EEZ ietvaros tiešā vai netiešā saistībā ar pārkāpumu. Šajā ziņā tā nošķīra vairākus laika posmus. Attiecībā uz laika periodu no 1998. gada marta līdz 2000. gada 30. jūnijam, kas tika kvalificēts kā “kāpuma” periods, tā uzskatīja, ka pierādījumi par pārkāpumu ir attiecībā tikai uz daļu no Eiropas automašīnu ražotājiem. Tāpēc Komisija, runājot par šo laika posmu, atzina vienīgi automašīnu stikla pārdošanu ražotājiem, attiecībā uz kuriem tai bija tieši pierādījumi par dalību aizliegtā vienošanās. Attiecībā uz laika periodu no 2000. gada 1. jūlija un 2002. gada 3. septembrim Komisija norādīja, ka aprēķini, kas tika veikti aizliegtās vienošanās ietvaros, attiecās uz vismaz 90 % no pārdotā apjoma EEZ ietvaros. Līdz ar to tā secināja, ka, runājot par šo periodu, ir jāņem vērā kopējais automašīnu stiklu skaits, kurus pārdeva apstrīdētā lēmuma adresāti. Visbeidzot, pārkāpuma perioda beigās, proti, laika posmā no 2002. gada 3. septembra un 2003. gada martam, karteļa darbība kļuva mazāk aktīva pēc Pilkington izstāšanās. Tāpēc Komisija nolēma attiecībā uz šo periodu ņemt vērā vienīgi pārdošanu tiem automašīnu ražotājiem, attiecībā uz kuriem tai bija tieši pierādījumi par saistību ar aizliegto vienošanos. Šo pārdošanas skaitļu vidējais lielums vēlāk tika aprēķināts attiecībā uz katru konkrēto automašīnu stikla piegādātāju, iepriekš minētās pārdošanas vērtības dalot ar mēnešu skaitu, kad katrs no minētajiem piegādātājiem piedalījās pārkāpumā, un sareizinot dalījuma rezultātu ar divpadsmit.

32. Vēlāk Komisija norādīja, ka attiecīgais pārkāpums, kas ietvēra klientu sadalījumu, bija viens no vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem. Ņemot vērā šī pārkāpuma raksturu, tā ģeogrāfisko apjomu un aprēķināto tirgus daļu, kas apvieno uzņēmumus, kuri šajā pārkāpumā piedalījās, Komisija naudas soda pamatsummas aprēķināšanai izmantoja 16 % no katra iesaistītā uzņēmuma pārdošanas vērtības un sareizināja to ar dalības pārkāpumā gadu skaitu. Turklāt preventīvā nolūkā naudas sodu pamatsumma tika palielināta vēl par papildu summu (vai iesaistīšanās maksu), kas tika noteikta 16 % apmērā no pārdošanas vērtības.

33. Naudas soda, kas solidāri tika uzlikts Saint‑Gobain un Compagnie , pamatsumma tika palielināta par 60 % recidīva dēļ. Savukārt naudas sods, kas tika uzlikts Soliver , tika samazināts līdz 10 % no pēdējā minētā apgrozījuma saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Par 50 % naudas soda summa tika samazināta pieteikuma iecietības programmas piemērošanai iesniedzējai, ņemot vērā pierādījumus, ko tā bija iesniegusi Komisija un kas pēdējai minētai ļāva labāk izprast pārbaužu laikā iegūtos dokumentus.

34. 2009. gada 11. februārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2009) 863, galīgā redakcija, ar kuru tika labots ierobežots skaits apstrīdētā lēmuma punktu.

35. 2013. gada 28. februārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2013) 1118, galīgā redakcija, ar kuru tika labots cita starpā apstrīdētais lēmums attiecībā uz pārdošanas darījumiem, ko [konfidenciāli] veica Saint‑Gobain līdz 1999. gada 31. maijam (turpmāk tekstā – “2013. gada 28. februāra lēmums par labojumu izdarīšanu”). Ar šo lēmumu Komisija laboja prasītājām uzliktā naudas soda summu un to noteica 880 miljonu euro apmērā.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

36. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 13. februārī, Saint‑Gobain cēla prasību lietā T‑56/09. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 18. februārī, Compagnie cēla prasību lietā T‑73/09.

37. Pēc rakstveida procesa pabeigšanas un pēc Compagnie lūguma atkārtoti sākt minēto procesu lietā T‑73/09 pēdējā minētā 2010. gada 6. septembrī iesniedza kancelejā papildu rakstu. Ar dokumentu, kas tika iesniegts kancelejā 2010. gada 22. oktobrī, Komisija iesniedza savus apsvērumus par šo papildu rakstu.

38. Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tika norīkots uz otro palātu, kurai attiecīgi tika nodotas šīs lietas.

39. Ar 2012. gada 23. aprīļa rīkojumu Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas nolēma apvienot lietas T‑56/09 un T‑73/09 mutvārdu procesā.

40. Vispārējā tiesa 2012. gada 11. decembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem. Šajā sakarā lietas dalībnieki tika aicināti iesniegt apsvērumus par iespējamo lietu T‑56/09 un T‑73/09 apvienošanu sprieduma taisīšanai un tie norādīja, ka šajā sakarā tie apsvērumus neiesniegs.

41. Lietā T‑56/09 Saint‑Gobain prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Saint‑Gobain ;

– pakārtoti – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Saint‑Gobain ;

– papildus pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tai tika uzlikts ar apstrīdēto lēmumu, līdz atbilstošai summai;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

42. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību lietā T‑56/09 kā nepamatotu;

– piespriest Saint‑Gobain atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

43. Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika saņemta 2009. gada 19. februārī, Saint‑Gobain pielāgoja savus prasījumus prasībai par tiesību akta atcelšanu, lai panāktu, pirmkārt, tās apstrīdētā lēmuma redakcijas atcelšanu, kas tika grozīta ar 2009. gada 11. februāra Lēmumu C(2009) 863, galīgā redakcija, un, otrkārt – pakārtoti, naudas soda, kas tika uzlikts ar grozītā lēmuma 2. pantu, samazināšanu.

44. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2009. gada 7. maijā, Eiropas Savienības Padome lūdza atļauju iestāties lietā T‑56/09 Komisijas prasījumu atbalstam. Vispārējās tiesas septītās palātas priekšsēdētājs apmierināja šo lūgumu ar 2009. gada 7. jūlija rīkojumu.

45. Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību lietā T‑56/09 kā nepamatotu;

– pienācīgi lemt par tiesāšanās izdevumiem.

46. Lietā T‑73/09 Compagnie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas skar Compagnie , un izdarīt visus nepieciešamos secinājumus no šīs atcelšanas, ciktāl runa ir par naudas soda apmēru;

– pakārtoti, samazināt apmēru naudas sodam, kas tai ar apstrīdēto lēmumu ir uzliks solidāri ar Saint‑Gobain ;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

47. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību lietā T‑73/09 kā nepamatotu;

– piespriest Compagnie atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

48. Pēc 2013. gada 28. februāra lēmuma par labojumu izdarīšanu pieņemšanas Komisija ar 2003. gada 7. marta vēstuli lūdza Vispārējo tiesu atkārtoti sākt mutvārdu procesu.

49. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šajā sakarā Vispārējās tiesas otrā palāta ar 2013. gada 23. aprīļa rīkojumu nolēma atkārtoti sākt mutvārdu procesu.

50. Ar 2013. gada 30. jūlija vēstuli Saint‑Gobain informēja Vispārējo tiesu, cita starpā, par savu prasījumu pielāgošanu, lai ņemtu vērā 2013. gada 28. februāra lēmumu par labojumu izdarīšanu. Saint‑Gobain , apgalvojot, ka tās prasība atcelt tiesību aktu joprojām ir pamatota, un paziņojot, ka tā joprojām uztur savu prasību piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tomēr pakārtoti cēla prasību piespriest Komisijai daļēji atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Komisija savukārt ar 2013. gada 30. jūlija vēstuli iesniedza savus apsvērumus par minēto lēmumu par labojumu izdarīšanu, kā arī par Saint‑Gobain atteikšanos no viena no tās pamatu daļām. Ar attiecīgi 2013. gada 22. jūlija un 1. augusta vēstulēm Padome un Compagnie informēja Vispārējo tiesu, ka tās šajā sakarā apsvērumus neiesniegs.

51. Mutvārdu process noslēdzās 2013. gada 11. septembrī.

Juridiskais pamatojums

52. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tiek nolemts apvienot šīs lietas sprieduma taisīšanai saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantu.

I – Par prasības priekšmetu

53. Saskaņā ar apsvērumiem, kādus prasītājas sniedza gan tiesas sēdē, gan pēc mutvārdu procesa atkārtotas sākšanas, kā arī saskaņā ar apsvērumiem, kurus Saint‑Gobain iesniedza Vispārējai tiesai ar 2013. gada 11. marta vēstuli, ir jāuzskata, ka šīs prasības ir celtas par apstrīdēto lēmumu tādā redakcijā, kādā tas ir pēc pēdējo grozījumu izdarīšanas ar 2013. gada 28. februāra lēmumu par labojumu izdarīšanu, ciktāl minētās prasības ir celtas gan par minētā lēmuma kā tāda atcelšanu, gan arī ciktāl ar tām tiek prasīts, lai Vispārējā tiesa samazina prasītājām solidāri uzlikto naudas sodu.

II – Par prasījumiem, kas izvirzīti primāri un kuru mērķis ir atcelt apstrīdēto lēmumu

54. Pirmkārt, ir jāizvērtē pamati par atcelšanu, kas izvirzīti lietā T‑56/09. Dažus no šiem pamatiem un argumentiem, kurus iesniedza Saint‑Gobain un kuri saskan ar Compagnie pamatiem un argumentiem lietā T‑73/09, ir lietderīgi izvērtēt kopā. Otrkārt, ir jāizvērtē Compagnie celtās prasības atcelt tiesību aktu īpašos argumentus, kuri nav saistīti ne ar vienu no Saint‑Gobain iesniegtajiem pamatiem.

A – Lieta T‑56/09

55. Saint‑Gobain būtībā izvirza sešus pamatus, no kuriem pirmais ir balstīts uz Regulas Nr. 1/2003 prettiesiskumu, otrais – uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, trešais – uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatošanu un kļūdu naudas soda aprēķinā, ceturtais – uz kļūdu tiesību piemērošanā, uzliekot Compagnie atbildību par Saint‑Gobain prettiesisko rīcību, uz sodu individuālas attiecināmības principa pārkāpumu un uz nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, kā arī uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, piektais – uz principa par sodu nepiemērošanu ar atpakaļejošu spēku un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu un, visbeidzot, sestais – uz Saint‑Gobain uzliktā naudas soda nesamērīgo raksturu.

1. Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz Regulas Nr. 1/2003 prettiesiskumu

56. Pirmajā pamatā Saint‑Gobain izvirza iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulu Nr. 1/2003, jo ar to Komisijai tiek piešķirtas gan izmeklēšanas pilnvaras, gan pilnvaras sodīt par EKL 81. panta pārkāpumu. Tā kā šī iebilde pēc būtības ir līdzīga tai, kādu izvirzīja Compagnie lietā T‑73/09, tad tās ir jāizvērtē kopā.

57. Šis pamats ir sadalāms divās daļās. Pirmkārt, ar šādu Komisijas funkciju apvienošanu netiek ievērotas tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu. Otrkārt, Komisijai atzītās pilnvaras pieņemt lēmumus par sodu piemērošanu saskaņā ar EKL 81. pantu neatbilst nevainīguma prezumpcijas principam.

a) Par pirmo daļu, kas ir balstīta uz tiesību uz neatkarīgu un objektīvu tiesu pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

58. Saint‑Gobain un Compagnie būtībā apgalvo, ka, apvienojot Komisijas izmeklēšanas pilnvaras un pilnvaras pieņemt lēmumus par sodu piemērošanu EKL 81. panta piemērošanas ietvaros, kā tas ir paredzēts Regulā Nr. 1/2003, netiek ievērotas tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu, kaut arī runa ir par būtisku garantiju tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ir paredzēta Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punktā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta 2. punktā.

59. Saint‑Gobain visupirms apgalvo, ka sankcijām, kādas noteica Komisija šajā sakarā, ir krimināltiesisks raksturs ne tikai tāpēc, ka EKL 81. pantā paredzētais aizliegums attiecas uz ikvienu uzņēmumu un nevis uz noteiktu uzņēmumu kategoriju, bet arī šādu sankciju iebiedējošā un represīvā mērķa dēļ. Likumdevēja norādei Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punktā uz to, ka šīm sankcijām nav krimināltiesiska rakstura, šajā gadījumā nav nozīmes. Līdz ar to tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu šajā gadījumā ir piemērojamas bez ierobežojumiem.

60. Tomēr no judikatūras izriet, ka Komisija nevar tikt kvalificēta kā neatkarīga un objektīva tiesa.

61. Regulas Nr. 1/2003 spēkā neesamībai, kas no minētā izriet, nav pretrunā iespēja, kāda saskaņā ar minēto regulu ir Komisijas pieņemtā lēmuma par soda noteikšanu adresātam, celt prasību par šo lēmumu Vispārējā tiesā. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka neatkarības un objektivitātes principi ir jāievēro jau tajā stadijā, kad tiek uzlikts sods.

62. Runājot par šo pēdējo minēto punktu, Saint‑Gobain atgādina, ka vienīgi ārkārtas apstākļos, kurus raksturo īpašas efektivitātes prasības un pārkāpumu vieglais raksturs, pilnvaras pieņemt lēmumu par apsūdzības pamatotību, kas ietilpst ECPAK 6. panta 1. punktā, var deleģēt administratīvai iestādei, par kuras lēmumiem var celt prasību tiesā, kurai ir neierobežota kompetence. Šajā lietā šādu apstākļu nav.

63. Pat ja ir jāuzskata, ka attiecīgajām sankcijām nav krimināltiesību raksturs, ir jākonstatē, ka tiesību uz neatkarīgu un objektīvu tiesu ierobežošana ar Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumu izmeklēšanas un sodīšanas sistēmu nozīmētu leģitimitātes un samērīguma principu neievērošanu. Tādējādi nekāds tiesas noslogotības risks nevar pamatot šīs sistēmas ieviesto pilnvaru apvienošanu. Turklāt tiesību uz neatkarīgu un objektīvu tiesu ierobežošana nebūtu samērīga, ņemot vērā ne tikai saskaņā ar EKL 81. pantu un Regulu Nr. 1/2003 uzlikto sankciju smagumu, bet arī raksturojumu kontrolei, kādu veic Vispārējā tiesa prasības gadījumā.

64. Šajā ziņā Saint‑Gobain un Compagnie apgalvo, ka Vispārējai tiesai, kad tā lemj par prasībām atcelt lēmumus par sodu piemērošanu, ko pieņēmusi Komisija saskaņā ar EKL 81. pantu, nav neierobežota kompetence ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē. Tiesa šādas kontroles gadījumā principā veic pārbaudi vienīgi par to, vai ir pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, un par to, vai ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana. Tāpat ir jāņem vērā fakts, ka prasībai, kas celta Vispārējā tiesā, nav apturošas iedarbības attiecībā uz apstrīdēto lēmumu.

65. Saint‑Gobain iebilst arī pret Padomes izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru iebilde par prettiesiskumu, kas izvirzīta attiecībā uz Regulu Nr. 1/2003, liktu apšaubīt EKL 83. panta 2. punkta spēkā esamību. Šajā Līguma noteikumā nav paredzēts Komisijai apvienot izmeklēšanas pilnvaras un pilnvaras sodīt par konkurences normu pārkāpumiem, jo šādu izvēli ir izdarījis likumdevējs.

66. Visbeidzot, Compagnie apgalvo, ka tas, ka Komisijas izmeklēšanas pilnvaru un pilnvaru sodīt par konkurences normu pārkāpumiem apvienošana rada problēmu, ir apstiprināts Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2009. gada 11. jūnija spriedumā Dubus SA pret Franciju (Nr. 5242/04).

67. Komisija un Padome iebilst pret šādu kritiku.

68. Kaut arī nevar noliegt, ka uzņēmumiem, kas iesaistīti administratīvās kontroles procedūrā konkurences jomā, ir tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu, Komisija apstrīd viedokli, saskaņā ar kuru ECPAK 6. panta 1. punkts ir piemērojams vienādi gan krimināltiesību jomā šaurā nozīmē, gan administratīvo sodu jomā.

69. Komisija šajā ziņā atgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam sankcijām, kas noteiktas, pamatojoties uz EKL 81. pantu, nav krimināltiesiska rakstura. Tā arī apgalvo, ka, kā tas izriet no Savienības tiesas judikatūras, Komisiju nevar uzskatīt par tiesu, kas uzliek kriminālsodus. No minētā izriet, ka ECPAK 6. pants nav pilnībā piemērojams attiecībā uz to gadījumā, ja tā pieņem lēmumus, pamatojoties uz EKL 81. panta 1. punktu. Tā Vispārējā tiesa 2008. gada 8. jūlija spriedumā lietā T‑54/03 Lafarge /Komisija (Krājumā nav publicēts) atzina, ka Komisijas izmeklēšanas pilnvaru un soda noteikšanas pilnvaru konkurences jomā apvienošana nav pretrunā pamattiesību aizsardzībai.

70. Turklāt Saint‑Gobain esot kļūdaini uzskatījusi, ka no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras var izsecināt trīs kumulatīvus nosacījumus administratīvā soda noteikšanas pilnvaru deleģēšanai administratīvai iestādei jomās, kas neietilpst krimināltiesību kodolā. Pirmkārt, pat lieli naudas sodi var neietilpt krimināltiesību kodolā. Otrkārt, ECPAK 6. pantā piedāvātās garantijas neliedz administratīvai iestādei īstenot soda noteikšanas pilnvaras jomās, kurām nav raksturīgs liels skaits pārkāpumu, ar nosacījumu, ka mērķis ir likumīgs. Saprotams, ka efektīva kriminālvajāšana un sodīšana par konkurences normu pārkāpumiem ir leģitīms mērķis.

71. Turklāt Komisija apgalvo, ka Vispārējās tiesas īstenotajai kontrolei ir visas neierobežotas kompetences pazīmes Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izpratnē. Vēl jo vairāk tas tā ir tādu naudas sodu gadījumā, kurus piemēro par aizliegtu vienošanos un attiecībā uz kuriem Vispārējai tiesai var būt jāpārbauda to atbilstošais raksturs saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka Vispārējā tiesa līdz šim brīdim ir tikai daļēji izmantojusi savu neierobežoto tiesas kontroles kompetenci, lai samazinātu Komisijas uzlikto naudas sodu summas.

72. Visbeidzot, šis pamats, tā kā ar to tiek prasīts atzīt, ka Komisijas lēmumi par konkurences tiesību pārkāpumu konstatēšanu un sodīšanu nav saistoši un izpildāmi, ir pretrunā principam, saskaņā ar kuru uz Komisijas lēmumiem attiecas spēkā esamības prezumpcija tik ilgi, kamēr tie nav atcelti vai atsaukti, kā arī principam, kas ietverts EKL 242. pantā, saskaņā ar kuru prasībai atcelt tiesību aktu principā nav apturošas iedarbības.

73. Padomei ir būtībā Komisijai līdzīga argumentācija. Tā cita starpā apgalvo, ka uz sodu sistēmu, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1/2003, neattiecas krimināltiesības un ka līdz ar to ECPAK 6. panta 1. punkts šajā gadījumā nav piemērojams. Padome arī uzskata, ka ar izvirzīto iebildi par prettiesiskumu Saint‑Gobain patiesībā vēlas apšaubīt EKL 83. panta 2. punkta spēkā esamību, jo šajā normā ir paredzēts, ka likumdevēja pienākums ir definēt Komisijas un Eiropas Savienības Tiesas attiecīgo lomu kriminālvajāšanas un sodīšanas par konkurences normu pārkāpumiem jomā. Tomēr Savienības tiesa nav kompetenta lemt par primārās tiesību normas spēkā esamību.

74. Visbeidzot, runājot par Compagnie argumentu no Eiropas Cilvēktiesību tiesas sprieduma lietā Dubus SA pret Franciju (minēts iepriekš 66. punktā), apstākļi minētajā lietā atšķiras no šīs lietas apstākļiem. Šis spriedums attiecās uz Francijas Banku komisijas, kuras lēmumiem ir tiesas nolēmumu spēks, kriminālvajāšanas un sodīšanas pilnvaru apvienošanu. Savukārt Komisiju tomēr nevar uzskatīt par tiesu ECPAK 6. panta izpratnē.

Vispārējās tiesas vērtējums

75. Vispārējā tiesa uzskata – pat neesot nepieciešamībai lemt par iebildi par nepieņemamību attiecībā uz šo pamatu, ko Komisija ir izvirzījusi lietā T‑73/09 –, ka pirmā pamata pirmā daļa nav pamatota, kā tas izriet pēc analoģijas no judikatūras attiecībā uz lietām, kurās būtībā tika apstrīdēta Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās Regulas par [EKL 81]. un [EKL 82]. panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), spēkā esamība (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑348/94 Enso Española /Komisija, Recueil , II‑1875. lpp., 55.–65. punkts; 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑156/94 Aristrain /Komisija, Recueil , II‑645. lpp., 23.–40. punkts, un iepriekš 69. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Lafarge /Komisija, 36.–47. punkts).

76. Vispirms ir jāatgādina, ka tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ir garantētas ECPAK 6. panta 1. punktā, ir uzskatāmas par Savienības tiesību vispārējo principu, kas vēlāk tika iekļauts Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā.

77. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija nav “tiesa” ne ECPAK 6. panta izpratnē (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 Van Landewyck u.c./Komisija, Recueil , 3125. lpp., 81. punkts, un 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, Recueil , 1825. lpp., 7. punkts), ne arī Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas izpratnē. Turklāt Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punktā ir skaidri teikts, ka Komisijas lēmumiem, ar kuriem tiek uzlikts naudas sods par konkurences tiesību pārkāpumu, nav krimināltiesiska rakstura.

78. Tomēr, ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smaguma pakāpi, tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu jo īpaši attiecas uz procedūrām par uzņēmumiem piemērojamu konkurences normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe /Komisija, Recueil , I‑8417. lpp., 20. un 21. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 143. lpp.).

79. Eiropas Cilvēktiesību tiesai bija iespēja precizēt savā 2011. gada 27. septembra spriedumā lietā A. Menarini Diagnostics Srl pret Itāliju (Nr. 43509/08) nosacījumus, saskaņā ar kādiem naudas sodu, kurš, ņemot vērā tā summu, kā arī preventīvo un represīvo mērķi, ir uzskatāms par kriminālsodu, var uzlikt administratīvā iestāde, neizpildot visas ECPAK 6. panta 1. punktā paredzētās prasības. Šajā spriedumā šaubas bija attiecībā uz konkurences tiesību pārkāpumu sodīšanas sistēmu Itālijā. Eiropas Cilvēktiesību tiesa būtībā norādīja, ka ECPAK 6. panta 1. punkta ievērošana neizslēdza to, ka administratīva iestāde, kurai ir sodīšanas pilnvaras, var uzlikt “sodu” konkurences tiesību jomā, ar nosacījumu, ka lēmums, ko pieņēmusi pēdējā minētā, vēlāk var tikt pakļauts tiesas iestādes, kam ir neierobežota kompetence, kontrolei. Šādas tiesas iestādes īpašību vidū ir kompetence faktiski un juridiski katrā jautājumā grozīt zemākas iestādes pieņemto lēmumu. Līdz ar to tiesas kontrole šādos gadījumos nedrīkst ietvert tikai “ārējā” tiesiskuma pārbaudi kontrolei nodotajam lēmumam, jo tiesai ir jāspēj novērtēt konkurences iestādes izvēles samērīgumu un pārbaudīt tās tehniskos vērtējumus.

80. Tāpēc ir jākonstatē, ka kontrole, kādu veic Vispārējā tiesa attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem Komisija uzliek sodus Savienības konkurences tiesību pārkāpumu gadījumos, atbilst šīm prasībām.

81. Šajā ziņā vispirms ir jāuzsver, ka Savienības tiesības nosaka Komisijai uzraudzības uzdevumu, kas ietver pienākumu izmeklēt EKL 81 panta 1. punkta un EKL 82. panta pārkāpumus, vienlaikus Komisijai esot pienākumam šīs administratīvās procedūras ietvaros ievērot Savienības tiesībās paredzētās procesuālās garantijas. Turklāt Regulā Nr. 1/2003 ir piešķirtas pilnvaras ar lēmumu noteikt finansiālas sankcijas uzņēmumiem un uzņēmumu asociācijām, kas ar nodomu vai aiz neuzmanības pārkāpj šos noteikumus.

82. Turklāt prasība par ikviena Komisijas lēmuma, ar kuru tiek konstatēts un sodīts konkurences normu pārkāpums, efektīvu pārbaudi tiesā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas izriet no dalībvalstīm kopīgām konstitucionālajām tradīcijām (iepriekš 75. punktā minētais spriedums lietā Enso Española /Komisija, 60. punkts). Šis princips vēlāk tika ietverts Pamattiesību hartas 47. pantā (Tiesas 2010. gada 22. decembra spriedums lietā C‑279/09 DEB , Krājums, I‑13849. lpp., 30. un 31. punkts, un 2011. gada 28. jūlija spriedums lietā C‑69/10 Samba Diouf , Krājums, I‑7151. lpp., 49. punkts).

83. No judikatūras izriet, ka Komisijas pieņemto lēmumu, lai sodītu par konkurences tiesību pārkāpumiem, pārbaude tiesā, kas tika paredzēta Līgumos un papildināta ar Regulu Nr. 1/2003, atbilst šim principam (šajā ziņā skat. Tiesas 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑272/09 P KME Germany u.c./Komisija, Krājums, I‑12789. lpp., 106. punkts, un spriedumu lietā C‑386/10 P Chalkor /Komisija, Krājums, I‑13085. lpp., 67. punkts).

84. Pirmkārt, Vispārējā tiesa ir neatkarīga un objektīva tiesa, kas izveidota ar Padomes 1988. gada 24. oktobra Lēmumu 88/591/EOTK, EEK, Euratom, ar ko izveido Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesu (OV L 319, 1. lpp., un labojums – OV 1989, L 241, 4. lpp.). Kā tas izriet no minētā lēmuma preambulas trešā apsvēruma, tā tika izveidota it īpaši, lai uzlabotu individuālo interešu tiesisko aizsardzību saistībā ar prasībām, kas prasa sarežģītu faktu detalizētu izmeklēšanu.

85. Otrkārt, Vispārējā tiesa ir kompetenta saskaņā ar Lēmuma 88/591 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu īstenot jurisdikciju, ko Tiesai piešķīruši Līgumi un to īstenošanai pieņemtie tiesību akti, tostarp “lietās, ko saskaņā ar [EKL 230]. panta otro daļu [..] pret kādu [..] iestādi ierosina fiziskas vai juridiskas personas saistībā ar uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu īstenošanu”. Saistībā ar prasībām, kas balstītas uz EKL 230. pantu, Komisijas lēmuma, ar kuru fiziskas vai juridiskas personas tiek vainotas konkurences tiesību pārkāpumā un ar kuru šajā ziņā tiek uzlikts naudas sods, likumības pārbaude ir jāuzskata par šī lēmuma efektīvu pārbaudi tiesā. Pamati, kurus var izvirzīt attiecīgā fiziskā vai juridiskā persona, lai pamatotu savu prasību atcelt tiesību aktu, var ļaut Vispārējai tiesai izvērtēt pamatotību gan tiesību, gan faktu ziņā ikvienai apsūdzībai, kuru izvirza Komisija konkurences jomā.

86. Treškārt, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu likumības kontrole, kas paredzēta EKL 230. pantā, tiek papildināta ar neierobežotu tiesas kompetenci, kas pilnvaro tiesu – papildus sankcijas likumības kontrolei – aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt noteikto naudas sodu vai kavējuma naudu (šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil , I‑8375. lpp., 692. punkts).

87. No minētā izriet, ka Saint‑Gobain un Compagnie arguments, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums ir pretlikumīgs tikai tāpēc vien, ka tas tika pieņemts tādas sistēmas ietvaros, kas paredz Komisijas izmeklēšanas un sodīšanas pilnvaru apvienošanu saistībā ar EKL 81. panta pārkāpumiem, nav pamatots un ka līdz ar to pamata pirmā daļa ir jānoraida.

b) Par otro daļu, kas ir balstīta uz nevainīguma prezumpcijas principa neievērošanu

Lietas dalībnieku argumenti

88. Otrajā daļā Saint‑Gobain un Compagnie apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu nav ievērots nevainīguma prezumpcijas princips, kas paredzēts ECPAK 6. panta 2. punktā, kā arī Pamattiesību hartas 48. pantā, jo to pieņēma administratīvā iestāde, kurai nav neatkarīgas un objektīvas tiesas statuss, un ka turklāt iespējamai prasībai, kas par šo lēmumu tiktu celta Vispārējā tiesā, nebūtu apturošas iedarbības.

89. Saint‑Gobain uzskata, ka šis pārkāpums, kas ir balstīts uz Regulas Nr. 1/2003 prettiesiskumu, nevar tikt izslēgts tikai tāpēc vien, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka ar minēto regulu netiekot pārkāptas tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu, jo Komisijas lēmuma, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums, adresātiem ir iespēja apstrīdēt šo lēmumu Vispārējā tiesā. Faktiski pat šādas hipotēzes gadījumā šāda lēmuma adresātu vaina vajadzības gadījumā varētu tikt likumīgi pierādīta tikai tad, kad šo lēmumu apstiprinātu Vispārējā tiesa, lemjot par prasību atcelt tiesību aktu.

90. Visbeidzot, tas būtu nepareizi, ja Komisija norādītu uz lēmuma, ar kuru konstatēts konkurences tiesību pārkāpums, adresātu, kuru mērķis ir panākt šī lēmuma atcelšanu, tiesībām iesniegt Komisijā bankas garantiju naudas soda tūlītējas samaksas vietā. Papildus tam, ka Komisijai tiek atstāta pilnīga rīcības brīvība, šāda iespēja neko nemaina apstāklī, ka lēmums var radīt sekas, vēl pirms Vispārējā tiesa ir taisījusi nolēmumu.

91. Šādos apstākļos Komisija neesot likumīgi pierādījusi, ka Saint‑Gobain un Compagnie esot pārkāpušas konkurences tiesības, un tāpēc apstrīdētais lēmums esot jāatceļ tiktāl, ciktāl tas skar pēdējās minētās.

92. Komisija un Padome iebilst pret šādu kritiku.

93. Komisija atgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana saistībā ar Savienības konkurences normu pārkāpumu, tiek uzskatīts par nevainīgu līdz brīdim, kad Komisija pierāda tā dalību šādā pārkāpumā. Padome piebilst, ka šajā gadījumā nevar runāt par nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, jo galīgais lēmums par pārkāpuma esamību un Saint‑Gobain vainojamību tajā nav pieņemts tik ilgi, kamēr nolēmumu nav pieņēmusi Vispārējā tiesa.

94. Turklāt Komisija uzskata, ka Saint‑Gobain argumentācija ir tas pats, kas iebilde par EKL 242. panta prettiesiskumu, saskaņā ar kuru prasībām, kas celtas Tiesā, nav apturošas iedarbības. Tomēr Savienības tiesas kompetencē nav lemt par primāro tiesību normas spēkā esamību.

95. Visbeidzot Komisija atsaucas uz faktu, ka, neskatoties uz to, ka šai prasībai nav apturošas iedarbības uz apstrīdēto lēmumu, prasītājai bija iespēja iesniegt bankas garantiju naudas soda pagaidu maksājuma vietā. Šī iespēja izrietēja cita starpā no fakta, ka konkurences normu pārkāpuma esamība vēl netika konstatēta neatkarīgā un objektīvā tiesā, pirms Vispārējā tiesa bija pabeigusi tiesvedību, un ka naudas soda summa nevar tikt uzskatīta par galīgi noteiktu pirms tiesvedības pabeigšanas.

Vispārējās tiesas vērtējums

96. Šajā otrajā daļā Saint‑Gobain un Compagnie būtībā apgalvo, ka, tā kā Komisija nav neatkarīga un objektīva tiesa, tā nevar likumīgi konstatēt to uzņēmumu vainu, attiecībā uz kuriem tā apstiprina dalību EKL 81. panta pārkāpumā. Līdz ar to sodi, kurus tā uzliek, pamatojoties uz EKL 81. panta 1. punktu, tiek noteikti, neievērojot nevainīguma prezumpcijas principu.

97. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips, kas vēlāk tika iekļauts Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā, ir piemērojams cita starpā procedūrās par uzņēmumiem piemērojamu konkurences normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑199/92 P Hüls /Komisija, Recueil , I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts, un lietā C‑235/92 P Montecatini /Komisija, Recueil , I‑4539. lpp., 175. un 176. lpp.; Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone /Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 216. punkts).

98. Vēlāk iedibinātajā judikatūrā tika precizēta šī principa piemērošanas joma.

99. Nevainīguma prezumpcija nozīmē, ka ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu. Šādi tā liedz lēmumā, ar kuru izbeidz procesu, jebkādi oficiāli konstatēt un pat jebkādi minēt personas, kas apsūdzēta noteiktā pārkāpumā, atbildību bez iespējām šai personai saņemt visas garantijas, ko parasti piešķir aizstāvības tiesību īstenošanai procesā, kurš risinās atbilstoši parastajai gaitai un kura rezultātā tiek pieņemts nolēmums par pretenziju pamatotību (Vispārējās tiesas 2005. gada 6. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02 Sumitomo Chemical un Sumika Fine Chemicals /Komisija, Krājums, II‑4065. lpp., 106. punkts).

100. Tāpēc Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsniedz pierādījumi, kas juridiski pietiekami pierāda pārkāpumu veidojošo faktu pastāvēšanu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra). Komisijai ir nepieciešams sniegt precīzus un saskanīgus pierādījumus, lai radītu stingru pārliecību, ka izdarīts pārkāpums (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen /Komisija, Recueil , II‑2707. lpp., 43. un 72. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2011. gada 5. oktobra spriedumu lietā T‑11/06 Romana Tabacchi /Komisija, Krājums, II‑6681. lpp., 129. punkts).

101. Arī Savienības tiesai ir jāvadās savā rīcībā pēc prasībām attiecībā uz nevainīguma prezumpcijas ievērošanu, kad tā tiek lūgta pārbaudīt lēmumus, ar kuriem Komisija ir konstatējusi EKL 81. panta pārkāpumu. Tādējādi tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma konstatēšanu adresātam. Līdz ar to tiesa nevar secināt, ka Komisija it īpaši prasības atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu procesā attiecīgo pārkāpumu ir juridiski pietiekami pierādījusi, ja tiesai par šo jautājumu vēl saglabājas šaubas (iepriekš 100. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 60. punkts).

102. Tādējādi no iepriekš minētā 99.–101. punkta izriet, ka nevainīguma prezumpcijas princips nav šķērslis tam, ka personas, kas tiek vainota attiecīgajā Savienības konkurences tiesību pārkāpumā, atbildība tiek noteikta atbilstoši procedūrai, kas norisinās absolūtā saskaņā ar kārtību, kāda paredzēta noteikumos, kas izriet no EKL 81. panta, Regulas Nr. 1/2003, kā arī Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un [EKL] 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.) un kuras ietvaros ir bijusi iespēja pilnībā izmantot tiesības uz aizstāvību.

103. Ja ar sodīšanas pilnvarām, kas ir piešķirtas Komisijai EKL 81. panta pārkāpuma gadījumā, principā netiek ievērota nevainīguma prezumpcija, tad iebildums par apturošas iedarbības neesamību prasībai, kas celta Vispārējā tiesā pret lēmumu, ar kuru tiek noteikts sods par Savienības konkurences tiesību pārkāpumu, nav derīgs. Šādos apstākļos vairs nav nepieciešams izskatīt jautājumu par to, vai, kā to apgalvo Padome, šāds iebildums ir pielīdzināms iebildei par EKL 242. panta prettiesiskumu.

104. Katrā ziņā jānorāda, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa savā 2002. gada 23. jūlija spriedumā lietā Janosevic pret Zviedriju ( Recueil des arrêts et décisions 2002‑VII, 1. lpp., 106.–110. punkts) atzina, ka tiesībām uz nevainīguma prezumpciju principā nav pretrunā tas, ka kriminālsankcijas, kuras ir noteikusi administratīva iestāde, var tikt izpildītas, pirms tās ir kļuvušas galīgas, noslēdzoties tiesvedībai tiesā, ar nosacījumu, ka šāda izpilde notiek saprātīgās robežās, saglabājot taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm, un soda adresāts var atjaunot savu sākotnējo stāvokli viņa prasības apmier ināšanas gadījumā. Tomēr prasītājas neizvirzīja nevienu argumentu, kas ļautu secināt, ka Savienības konkurences tiesību pārkāpumu izmeklēšanas un sodīšanas sistēma, kāda tika izveidota ar Regulu Nr. 1/2003 un kuru pirmo reizi ieviesa Komisija, neatbilst šīm prasībām.

105. Ņemot vērā iepriekš minēto analīzi un neatkarīgi no kontroles, kāda šajā gadījumā tiek veikta attiecībā uz iepriekš 97.–101. punktā izklāstīto prasību ievērošanu, otrā daļa līdz ar to ir jānoraida kā nepamatota un tāpēc pirmais pamats, kas ir balstīts uz iebildi par prettiesiskumu, ir jānoraida pilnībā, neesot vajadzībai lemt par šīs otrās daļas pieņemamību.

2. Par otro pamatu, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību neievērošanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

106. Ar otro pamatu Saint‑Gobain apgalvo, ka Komisija neievēroja tās tiesības uz aizstāvību, jo tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, nedodot Saint‑Gobain iespēju iesniegt savus apsvērumus par visbeidzot izvēlēto naudas soda aprēķina metodi. Līdz ar to Komisija, aprēķinot naudas sodu, izmantoja noteiktu skaitu elementu, par kuriem neinformēja Saint‑Gobain , ieskaitot ar pārkāpumu saistītās pārdošanas vērtību. Norādes, kas bija ietvertas paziņojumā par iebildumiem, neļāva Saint‑Gobain pienācīgi darīt zināmu savu viedokli šajā sakarā, kaut arī pārdošanas vērtība ir viens no noteicošajiem faktiem naudas soda aprēķināšanā, kurš saskaņā ar ECPAK 6. panta 1. punktu ir jāiesniedz apspriešanai. Patiesībā šajā paziņojumā nebija ietverta tā informācija saistībā ar pārdošanu, kas tika izmantota naudas soda pamatsummas aprēķināšanā, un informācija saistībā ar metodi, kādu Komisija paredzēja izmantot, lai identificētu attiecīgo pārdošanu. Turklāt šajā dokumentā nebija ietverta neviena norāde attiecībā uz [pārkāpuma] smaguma pakāpi, ko Komisija varētu piemērot, vai arī veidu, kādā varētu tikt ņemts vērā recidīvs.

107. Neviens no papildu informācijas pieprasījumiem, kas tika adresēti Saint‑Gobain vēlākā stadijā un kas attiecās uz pārdošanas vērtības noteikšanu, nenovērsa šīs nepilnības. Savukārt norāde paziņojumā par iebildumiem par to, ka skartais pārdošanas [apjoms] tika noteikts saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), šajā gadījumā nebija atbilstoša, jo šī aprēķināšanas metode vēl nebija skaidra apstrīdētā lēmuma sagatavošanas brīdī. Šīs neskaidrības jo īpaši atspoguļojas dažādu lūgumu sniegt informāciju, kurus Komisija šajā sakarā nosūtīja Saint‑Gobain , konsekvences trūkumā.

108. Šādos apstākļos Saint‑Gobain uzskata, ka tai netika dota iespēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par naudas soda aprēķina metodi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

109. Saint‑Gobain kritizē arī judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai konkurences tiesību pārkāpumu izmeklēšanas un sodīšanas procedūru ietvaros ir pienākums vienīgi norādīt šo lēmumu adresātiem galvenos faktiskos un tiesību elementus, kas var izraisīt naudas soda uzlikšanu, šiem pašiem adresātiem neesot iespējai izmantot tiesības ietekmēt šādus lēmumus. Pēc tās domām, šāda judikatūra nevar nodrošināt pamattiesību ievērošanu. Turklāt ir jāņem vērā fakts, ka precīzākas informācijas paziņošana izmeklēšanas procedūras laikā ne vienmēr ļautu attiecīgajiem uzņēmumiem ietekmēt Komisijas lēmumu, jo pēdējai minētajai lēmuma pieņemšanas brīdī šādas norādes nav saistošas.

110. Tāpat Saint‑Gobain arī apgalvo, ka, pieņemot 2006. gada pamatnostādnes, Komisija ierobežoja savu rīcības brīvību saistībā ar naudas soda aprēķina bāzi, jo jēdziens “skartā pārdošana” ir objektīvs un pārbaudāms elements. No minētā izriet, ka Komisija katrā ziņā šajā gadījumā nevar atsaukties uz judikatūru, kuras mērķis ir izvairīties no komisāru kolēģijas nākotnes lēmumu neatbilstošas ietekmēšanas.

111. Komisija vispirms atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru norāžu došana iebildumu izteikšanas stadijā saistībā ar paredzēto naudas sodu lielumu nepiemērotā veidā ietekmētu tās lēmumus. Taču uzņēmumiem nav pienākuma precīzi paredzēt naudas sodu apmēru, lai izmantotu tiesības uz aizstāvību. Tāpēc tiesības tikt uzklausītam tiktu ievērotas vismaz tiktāl, ciktāl Komisija norāda šādā paziņojumā, ka tā izvērtēs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāuzliek naudas sodi, un ciktāl tā šajā paziņojumā norāda galvenos faktu un tiesību elementus, kuru rezultātā var tikt pieņemts lēmums par šādu naudas sodu uzlikšanu.

112. Turpinājumā Komisija uzsver, ka Saint‑Gobain adresētajā paziņojumā par iebildumiem bija skaidri norādīts, ka šajā gadījumā bija piemērojama 2006. gada pamatnostādnēs paredzētā aprēķināšanas metode. Tāpat tā apgalvo, ka tā nosūtīja attiecīgajiem uzņēmumiem dažādus lūgumus sniegt informāciju par atbilstošajām pārdošanas vērtībām, lai aprēķinātu naudas sodu. Līdz ar to, ņemot vērā tās rīcības brīvību naudas soda aprēķināšanā EKL 81. panta pārkāpuma gadījumos, Komisija uzskata, ka Saint‑Gobain tiesības uz aizstāvību apstrīdētajā lēmumā tika pilnībā ievērotas.

113. Tāpat Komisija iebilst pret Saint‑Gobain argumentu, saskaņā ar kuru pēdējai minētajai netika dota iespēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par recidīva kā atbildību pastiprinoša apstākļa ņemšanu vērā. Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka paziņojumā par iebildumiem tā it īpaši vērsa Saint‑Gobain uzmanību uz recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli, kā arī uz dažādiem agrākiem konstatējumiem par EKL 81. panta pārkāpumu. Šādi Komisija pat pārsniedza pienākumus, kādi tai ir saskaņā ar iepriekš 97. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone /Komisija (50. punkts). Faktu, ka Saint‑Gobain paziņojumā par iebildumiem saņēma pietiekamu informāciju par recidīvu, apstiprina šī uzņēmuma izvirzītie argumenti, lai savā atbildē uz minēto paziņojumu apstrīdētu šo atbildību pastiprinošo apstākli.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

114. Saint‑Gobain argumentācija ietver divus atsevišķus iebildumus, kas ir balstīti uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

115. Ar savu pirmo iebildumu Saint‑Gobain pārmet Komisijai, ka tā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas neesot norādījusi tās pārdošanas vērtības, kādas tā ņēma vērā, lai aprēķinātu tai uzlikto naudas sodu, šajā sakarā izmantoto aprēķina metodi, kā arī smaguma pakāpi, kādu tā piemēroja.

116. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru fakts, ka iebildumu paziņošanas stadijā tiek doti norādījumi par paredzēto naudas sodu apmēru, ciktāl uzņēmumiem nav tikusi dota iespēja iesniegt apsvērumus par iebildumiem, kas pret tiem izvirzīti, neatbilstoši ietekmētu Komisijas lēmumu (skat. iepriekš 77. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā Musique Diffusion française u.c./Komisija, 21. punkts, un 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 434. punkts un tajā minētā judikatūra).

117. Fakts, ka saimnieciskās darbības subjekts nevar iepriekš precīzi zināt apmēru naudas sodam, kādu Komisija piemēros katrā konkrētā gadījumā, šķiet pamatots, ņemot vērā sodīšanas un iebiedēšanas mērķus, kādi ir sankciju politikai konkurences jomā. Šie mērķi tiktu apdraudēti, ja attiecīgie uzņēmumi varētu novērtēt priekšrocības, kādas tie var gūt no savas dalības pārkāpumā, jau iepriekš ņemot vērā apmēru naudas sodam, kāds tiem tiks uzlikts prettiesiskās rīcības dēļ (2006. gada 5 aprīļa spriedums lietā T‑279/02 Degussa /Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 83. punkts).

118. Tādējādi, ja Komisija savā paziņojumā par iebildumiem ir skaidri norādījusi, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un ja Komisija norādījusi galvenos faktiskos un juridiskos apstākļus, kuru dēļ varētu tikt noteikts naudas sods, kā, piemēram, pārkāpuma smagumu un ilgumu un to, ka pārkāpums izdarīts tīši vai aiz neuzmanības, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi rīkojoties, Komisija tiem sniedz informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret apsūdzību pārkāpumā, bet arī pret naudas soda uzlikšanu (šajā ziņā skat. iepriekš 116. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 428. punkts un tajā minētā judikatūra, un Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 181. punkts).

119. Turklāt Komisijai nav pienākuma paziņojumā par iebildumiem informēt uzņēmumus, attiecībā uz kuriem tiek veikta izmeklēšana saistībā ar EKL 81. panta pārkāpumu, par naudas soda apmēra iespējamo palielināšanu ar mērķi nodrošināt tā preventīvo iedarbību (Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02 BASF /Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 62. punkts).

120. No minētā izriet, ka, runājot par naudas sodu summas noteikšanu, attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību attiecībā pret Komisiju tiek nodrošinātas, izmantojot iespēju iesniegt apsvērumus par pārmesto faktu ilgumu, smagumu un pret konkurenci vērsto raksturu, taču nav nepieciešams, ka šī iespēja attiecas uz veidu, kādā Komisija plāno izmantot pārkāpuma smaguma un ilguma obligātos kritērijus šādas [naudas soda summas] noteikšanas nolūkā (iepriekš 116. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 439. punkts). Šajā ziņā attiecīgie uzņēmumi saņem papildu nodrošinājumu attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu, jo Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence un tā tostarp var atcelt vai samazināt naudas sodu (skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99 LR AF 1998 /Komisija, Recueil , II‑1705. lpp., 200. punkts un tajā minētā judikatūra).

121. Šajā gadījumā vispirms ir jākonstatē, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem, kurš tika nosūtīts Saint‑Gobain , detalizēti izklāstīja faktus, uz kuriem tā plānoja balstīties, lai konstatētu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Turklāt paziņojuma par iebildumiem 129.–131., kā arī 132.–135. lpp. tā izklāstīja iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka saziņa, kādā piedalījās Saint‑Gobain , bija uzskatāma par nolīgumiem vai saskaņotām darbībām šī noteikuma izpratnē.

122. Turpinājumā Komisija tāpat izklāstīja paziņojuma par iebildumiem 132.–135. un 152.–155. lpp. elementus, uz kuriem tā balstījās, lai novērtētu cita starpā Saint‑Gobain dalības pārkāpumā ilgumu. Tā arī aprakstīja minētā paziņojuma 156. un 157. lpp. galvenos faktus, kurus tā plānoja ņemt vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, proti, tostarp faktu, ka tādas slepenas vienošanās, kādas ir šīs lietas pamatā, ir viens no visnopietnākajiem EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem, faktu, ka šīs vienošanās ir ietekmējušas visu automašīnu stikla nozari, kaitējot ne tikai automašīnu ražotājiem, bet arī sabiedrībai kopumā, faktu, ka aizliegtas vienošanās dalībnieki apzinājās savas rīcības prettiesisko raksturu un ka aizliegtās vienošanās darbības aptvēra visu EEZ.

123. Turklāt paziņojuma par iebildumiem 489. punktā Komisija precizēja, ka tā plānoja ņemt vērā Saint‑Gobain iespējamo vadītājas lomu aizliegtajā vienošanās, jo tā dažādos laikos pārstāvēja citu uzņēmumu intereses kluba sanāksmēs un turklāt sasauca lielāko daļu minētā kluba sanāksmju. Tā arī piebilda, ka naudas sodu apmēru tā aprēķinās, ņemot vērā katra attiecīgā uzņēmuma dalības aizliegtās vienošanās norisē ilgumu, kā arī iespējamos atbildību pastiprinošos vai mīkstinošos apstākļus.

124. Tomēr, tā kā Komisija šādā veidā ir norādījusi galvenos faktiskos un tiesību elementus, uz kuriem tā balstīja naudas sodu aprēķinu, tai, kā tas izriet no iepriekš 120. punktā minētās judikatūras, nebija pienākuma precizēt veidu, kādā tā izmantos katru no minētajiem elementiem, lai noteiktu naudas soda apmēru. Šajā gadījumā nav nozīmes tam, ka Komisija galu galā apstrīdētajā lēmumā daļēji atkāpās no atbilstošās pārdošanas vērtības aprēķināšanas metodes, kāda ir paredzēta 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā.

125. Katrā ziņā jānorāda, ka Komisija paziņojuma par iebildumiem 156. lpp. norādīja, ka naudas sods, ko tā šajā gadījumā uzliks, tiks aprēķināts, atsaucoties uz 2006. gada pamatnostādnēs ietvertajiem principiem. Taču, ja, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 664.–667. apsvēruma, Komisija šajā gadījumā ir nolēmusi daļēji atkāpties no šīs vērā ņemamā stikla pārdošanas [apjoma] aprēķināšanas metodes, tad tas ir tieši tāpēc, lai atbildētu uz noteiktiem iebildumiem – kurus paziņojuma par iebildumiem adresāti izteikuši savos apsvērumos par šo paziņojumu, kā arī savās atbildēs uz dažādiem lūgumiem sniegt informāciju, kurus tiem nosūtīja Komisija – par atbilstošā pārdošanas [apjoma] aprēķināšanas metodi, kas paredzēta minēto pamatnostādņu 13. punktā.

126. No minētā izriet, ka Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pietiekami informēja Saint‑Gobain par tiem faktiskajiem un tiesību elementiem, uz kuriem tā plānoja balstīties, lai konstatētu Saint‑Gobain dalību EKL 81. panta pārkāpumā, un ka Saint‑Gobain tiesības uz aizstāvību šajā ziņā tika ievērotas. Tāpēc pirmajam iebildumam nevar piekrist.

127. Ar otro iebildumu Saint‑Gobain apgalvo, ka Komisija administratīvās procedūras laikā tai nedeva iespēju pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par recidīva kā atbildību pastiprinoša apstākļa ņemšanu vērā.

128. Šajā ziņā ir pietiekami uzsvērt, neskarot vēlāk veicamo sestā pamata pirmās daļas izvērtēšanu, ka paziņojuma par iebildumiem 157. un 158. lpp. Komisija ne tikai vērsa attiecīgo uzņēmumu uzmanību uz faktu, ka tā varētu piemērot noteikumus par recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli, bet arī precizēja attiecībā uz Saint‑Gobain un Compagnie situāciju trīs agrākus lēmumus par sodu noteikšanu saistībā ar EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem, uz kuriem tā plānoja atsaukties, lai konstatētu attiecībā uz šiem uzņēmumiem recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli. Turklāt no atbildes, kādu Saint‑Gobain sniedza uz paziņojumu par iebildumiem, izriet, ka tā izvirzīja dažādus argumentus, lai iebilstu pret iespējamo naudas soda palielināšanu sakarā ar recidīvu uz viena vai otra no minētajiem lēmumiem pamata.

129. Līdz ar to otrais iebildums ir jānoraida. Tāpēc otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

3. Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz nepietiekamu pamatojumu un kļūdu naudas soda aprēķinā

130. Kā vienu pamatu ir jāizvērtē pamatus, kurus Saint‑Gobain izvirzīja prasības pieteikumā kā trešo un ceturto pamatu, ciktāl tie ir uzskatāmi par šī paša pamata divām daļām, kas attiecas uz pārdošanas skaitļiem, kādus izmantoja Komisija, lai aprēķinātu naudas soda, kas tika uzlikts Saint‑Gobain , pamatsummu.

a) Par pirmo daļu, kas ir balstīta uz nepietiekamu pamatojumu

Lietas dalībnieku argumenti

131. Pirmajā daļā Saint‑Gobain apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums EKL 253. panta un Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, jo tajā nav precīzi norādīti dažādie pārdošanas skaitļi, uz kuru pamata tika aprēķināts naudas sods, piemērojot 2006. gada pamatnostādņu 13. punktu. Pienākums pamatot apstrīdēto lēmumu šajā jautājumā vēl jo vairāk ir gadījumā, kad runa ir par jomu, kurā Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot lielus naudas sodus.

132. Konkrētāk, Saint‑Gobain pārmet Komisijai, ka tā nav sniegusi nekādus pierādījumus tam, ka izmantotie Saint‑Gobain pārdošanas skaitļi ir pareizs un atbilstošs aprēķina rezultāts vai, tieši pretēji, ka šis aprēķins ir kļūdains. Apstrīdētais lēmums patiešām neļauj identificēt ražotājus, kuri tika ņemti vērā pārkāpuma kāpuma periodos un beigās un attiecībā uz kuriem Komisija apgalvo, ka tai ir tieši pierādījumi tam, ka šie ražotāji bija strīdīgās aizliegtās vienošanās priekšmets. Tāpat no minētā izriet, ka Saint‑Gobain nevarēja pārbaudīt, vai šādi pierādījumi pastāv. Lēmumā nebija norādīts arī katra ražotāja pārdošanas apjoms pārkāpuma trijos posmos. Visbeidzot, lēmumā nav minēts precīzs skaits dalības [pārkāpumā] mēnešu, ko ņēma vērā Komisija, lai aprēķinātu skartās pārdošanas vērtību. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nevarētu īstenot atbilstošu pārbaudi un apstrīdētajā lēmumā nebūtu norādīts vai nebūtu pietiekami norādīts pamatojums.

133. Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu pastiprina fakts, ka tā apstrīdētajā lēmumā atkāpās no 2006. gada pamatnostādnēs paredzētajiem noteikumiem attiecībā uz pārdošanas apjomiem, kuriem ir jākalpo par naudas soda aprēķina bāzi. Kaut arī šajās pamatnostādnēs ir noteikts, ka ir jāņem vērā attiecīgo preču pārdošanas vērtība dalības pārkāpuma pēdējā pilnajā gadā, Komisija šajā gadījumā izmantoja skaitli, kas veido visa pārkāpuma perioda laikā īstenotās pārdošanas kopējo gada vidējo vērtību.

134. Saint‑Gobain piebilst, ka nepietiekamu pamatojumu apstrīdētajā lēmumā, runājot par izmantoto pārdošanas vērtību, nevar kompensēt ar tiesvedības Vispārējā tiesā laikā sniegto informāciju. Katrā ziņā papildu informācija, kādu Komisija sniedza savā aizstāvības rakstā, nav tāda, ko var uzskatīt par pietiekamu pamatojumu, jo uz svarīg iem jautājumiem joprojām nav sniegtas atbildes.

135. Komisija apstrīd šos argumentus. Tā uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietverts paskaidrojums par metodi, kādu tā izmantoja, lai noteiktu naudas soda pamatsummu. Tomēr it īpaši no 2003. gada 2. oktobra sprieduma lietā C‑196/99 P Aristrain /Komisija ( Recueil , I‑11005. lpp., 56. punkts) izriet, ka skaitliski dati nav nepieciešami, lai lēmuma, ar kuru tiek uzlikts sods, pamatojumu varētu uzskatīt par pietiekamu.

136. Pēc Komisijas domām, papildu paskaidrojumus, kurus tā sniedza savā iebildumu rakstā, varēja izsecināt jau no rūpīgas apstrīdētā lēmuma izvērtēšanas vai vismaz tos varēja prognozēt.

137. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Saint‑Gobain , tie automašīnu ražotāji, kuri tika ņemti vērā aizliegtas vienošanās kāpuma un krituma periodos, tika identificēti apstrīdētā lēmuma faktu izklāstā. Tas pats attiecas arī uz faktu, ka ražotājs, kurš ir bijis kolūzijas priekšmets noteiktā gadā, ir ticis ņemts vērā arī turpmākajos gados. Tāpat no apstrīdētā lēmuma var izsecināt arī attiecīgo mēnešu skaitu par katru pārkāpuma dalībnieku un par katru periodu.

138. Attiecībā uz izmantoto apgrozījumu par 1998. gadu Komisija norādīja, ka, tā kā attiecīgie uzņēmumi nav snieguši pietiekamus precizējumus šajā jautājumā, tā bija faktiski spiesta veikt aprēķinu, balstoties uz skaitliskajiem datiem par 1999. gadu, taču ņemot vērā vienīgi tos ražotājus, kuri bija 1998. gada kolūzijas priekšmets.

139. Turklāt Komisija apstrīdētajā lēmumā pienācīgi izskaidroja iemeslus, kuri tai lika šajā gadījumā atkāpties no 2006. gada pamatnostādnēs paredzētā principa par dalības pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā veiktās pārdošanas ņemšanu vērā. Šādu atkāpi pamato aizliegtās vienošanās raksturojums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, saistībā ar līgumiem par automašīnu stikla piegādi, kas tika noslēgti pēc konkursa procedūras un atstāti spēkā vēl ilgu laiku. Šis konteksts lika ņemt vērā atsevišķus posmus, kuri atspoguļoja it īpaši aizliegtas vienošanās kāpumu un kritumu līdz tās izbeigšanai. Šī atkāpšanās turklāt bija labvēlīga minētā lēmuma adresātiem uzņēmumiem, jo saskaņā ar Komisijas apgalvoto naudas sods būtu bijis daudz lielāks, ja tiktu ņemts vērā kopējais apgrozījums pārkāpuma pēdējā gadā.

140. Komisija piebilst, ka tā nevarēja atklāt apstrīdētajā lēmumā precīzākus pārdošanas skaitļus, jo tie ir uzskatāmi par komercnoslēpumu.

Vispārējās tiesas vērtējums

141. Trešā pamata pirmajā daļā Saint‑Gobain būtībā pārmet Komisijai, pirmkārt, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav sniegusi detalizētu aprēķinu, atbilstoši kuram tā noskaidroja Saint‑Gobain attiecīgās pārdošanas apjomu [konfidenciāla informācija] euro apmērā, un, otrkārt, ka tā nav izklāstījusi iemeslus, kas tai šajā gadījumā lika atkāpties no 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā paredzētās aprēķina metodes.

142. Tomēr neviens no šiem iebildumiem nav atbalstāms.

143. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 253. pantu, kuru turpmāk papildina arī Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunkts, Komisijai ir pienākums pamatot lēmumus, kurus tā pieņem.

144. Pienākums atsevišķā lēmumā norādīt pamatojumu ir vērsts uz to, lai Savienības tiesa varētu kontrolēt lēmuma likumību un sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu informāciju, lai tā zinātu, vai lēmums ir pamatots vai varbūt tajā, iespējams, pieļauta kļūda, pamatojoties uz kuru var apstrīdēt tā likumību (šajā ziņā skat. iepriekš 135. punktā minēto 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā Aristrain /Komisija, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).

145. Tādējādi pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar tai nelabvēlīgo lēmumu. Pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina Tiesā notiekošajā procesā (1981. gada 26. novembra spriedums lietā 195/80 Michel /Parlaments, Recueil , 2861. lpp., 22. punkts).

146. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē atkarībā no apstākļiem katrā atsevišķā gadījumā. Pamatojumā nav obligāti jānorāda visi attiecīgie faktiskie un tiesību apstākļi, jo tas, vai pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai attiecīgā akta formulējumu, bet arī kontekstu, kādā šis akts tika pieņemts (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval un Brink’s France , Recueil , I‑1719. lpp., 63. punkts).

147. Runājot par skaitlisko datu attiecībā uz naudas sodu aprēķinu norādīšanu, ir jāatzīmē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā patiesībā nebija detalizēti norādījusi tieši Saint‑Gobain pārdošanas rādītājus, kurus tā izmantoja, lai aprēķinātu naudas sodu, kas tika uzlikts Saint‑Gobain .

148. Tomēr, runājot par naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumu, ir jāatzīst, ka Komisija ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā savā lēmumā ir norādījusi novērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noskaidrot izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu, un tai nav jāsniedz sīkāks izklāsts vai jānorāda skaitļos izteikti elementi, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas veidu (2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija, Recueil , I‑9925. lpp., 66. punkts; skat. 2011. gada 3. marta spriedumu lietā T‑110/07 Siemens /Komisija, Krājums, II‑477. lpp., 311. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2011. gada 13. jūlija spriedumu lietā T‑138/07 Schindler Holding u.c./Komisija, Krājums, II‑4819. lpp., 243. punkts un tajā minētā judikatūra).

149. Tāpēc skaitlisko datu par naudas sodu apmēra aprēķināšanas veidu norādīšana – ciktāl šādi dati ir noderīgi – nav jāveic obligāti, lai izpildītu pienākumu norādīt pamatojumu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑291/98 P Sarrió /Komisija, Recueil , I‑9991. lpp., 75.–77. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffaisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 414. punkts).

150. Patiesībā, runājot par naudas soda apmēra noteikšanas pilnīgu pamatošanu, ir jāatgādina, ka, cita starpā paredzot, ka naudas sods, kas uzlikts uzņēmumam, kurš pārkāpis Savienības konkurences normas, tiek noteikts, ņemot vērā šī pārkāpuma ilgumu un smagumu, un ka minētais naudas sods nevar pārsniegt 10 % no kopējā apgrozījuma, kādu šis uzņēmums īstenojis iepriekšējā finanšu gadā, Regulas Nr. 1/2003 23. pants piešķir Komisijai rīcības brīvību naudas sodu apmēra noteikšanā, lai virzītu uzņēmumu rīcību uz to, ka tie ievēro konkurences normas (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑53/03 BPB /Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 335. punkts un tajā minētā judikatūra).

151. Turklāt ir svarīgi novērst, ka tirgus dalībnieki viegli varētu paredzēt naudas sodus. Ja Komisijai būtu pienākums savā lēmumā norādīt skaitļus, kas attiecas uz naudas soda apmēra aprēķināšanas metodi, tiktu iedragāta šo naudas sodu preventīvā iedarbība. Ja naudas soda apmērs ir rezultāts aprēķinam, kas izdarīts uz vienkāršas aritmētiskas formulas pamata, tad uzņēmumiem faktiski būtu iespēja paredzēt iespējamo sankciju un salīdzināt to ar ieguvumiem, kādus tie gūtu no konkurences tiesību normu pārkāpuma (iepriekš 150. punktā minētais spriedums lietā BPB /Komisija, 336. punkts, un iepriekš 117. punktā minētais spriedums lietā Degussa /Komisija, 83. punkts).

152. Pretēji Saint‑Gobain apgalvotajam, tikai ar to vien, ka naudas sodu aprēķināšanas metode tika pielāgota 2006. gada pamatnostādnēm, nevar apšaubīt šos konstatējumus.

153. No šo pamatnostādņu 13. punkta izriet, ka, lai noteiktu uzliekamā naudas soda apmēru, Komisija izmanto preču vai pakalpojumu pārdošanas vērtības, kādas izmanto attiecīgais uzņēmums saistībā ar tiešu vai netiešu pārkāpumu attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā, kas ir mazāka par EEZ teritoriju, un ka parasti Komisija ņem vērā pārdošanu, ko uzņēmums ir veicis tā dalības pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā. Turklāt, pieņemot šādu uzvedības normu un ar pamatnostādņu publicēšanu paziņojot, ka turpmāk šo normu Komisija piemēros gadījumiem, ar kuriem tā ir saistīta, pēdējā minētā pati ierobežo savas rīcības brīvības izmantošanas iespējas un nevar atteikties no šīm normām, nevēlēdamās, lai attiecīgā gadījumā to sodītu par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu (iepriekš 116. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 211. punkts).

154. No minētā izriet, ka ir jāpārbauda, vai, lasot apstrīdēto lēmumu, Saint‑Gobain varēja saprast, ka tai uzliktā naudas soda aprēķins tika veikts, balstoties uz alternatīvu metodi tai, kas paredzēta 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā, un uzzināt iemeslus, kuri lika Komisijai šajā gadījumā atkāpties no rīcības modeļa, kuru tā bija noteikusi minētajā punktā.

155. Šajā ziņā vispirms ir jāatzīmē, ka Komisija norādīja gan paziņojumā par iebildumiem, gan apstrīdētajā lēmumā, ka naudas sods tika aprēķināts, atsaucoties uz 2006. gada pamatnostādnēs izklāstītajiem principiem. Cita starpā tā apstrīdētā lēmuma 658. apsvērumā atgādināja atbilstošā pārdošanas apjoma aprēķināšanas noteikumu, kas izklāstīts minēto pamatnostādņu 13. punktā. Tāpat Komisija izklāstīja arī iemeslus, kāpēc, pēc tās domām, atbilstošās pārdošanas vērtības aprēķināšana šajā gadījumā nevarēja tikt veikta, atsaucoties vienīgi uz tiem līgumiem, attiecībā uz kuriem tai bija tieši pierādījumi par nolīgumu vai saskaņotu darbību. Lai pamatotu šo pieeju, Komisija cita starpā apgalvoja apstrīdētā lēmuma 660.–662. apsvērumā ne vien to, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības varēja tikt pierādītas attiecībā uz visiem lielajiem automašīnu ražotājiem EEZ pārkāpuma perioda laikā, bet arī to, ka šīs aizliegtās vienošanās mērķis bija nodrošināt dalībnieku tirgus daļu vispārējo stabilitāti un ka šī stabilitāte tika panākta cita starpā ar kompensāciju mehānismu, balstoties uz visiem individuālajiem kontiem un iesaistot visus stiklojuma elementus.

156. Turpinājumā Komisija norādīja, ka šajā gadījumā tā atkāpās no aprēķina metodes, kas ietver vienīgi tā pārdošanas apjoma ņemšanu vērā, kāds tika panākts dalības pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā. Apstrīdētā lēmuma 664.–667. apsvērumā Komisija būtībā pamatoja šo atkāpi no normas, kas ietverta 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā, ar faktu, ka laika posmā no 1998. gada marta līdz 2003. gada martam aizliegto vienošanos raksturoja mainīga intensitāte. Pirmā perioda laikā, proti, laikā no 1998. gada marta līdz 2000. gada pirmajai pusei, kas tika kvalificēts kā “kāpuma periods”, Komisijas rīcībā bija tieši pierādījumi par pārkāpumu vienīgi attiecībā uz daļu no Eiropas automašīnu ražotājiem. Turpretim laika periodā no 2000. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 3. septembrim nolīgumi vai aizliegtas vienošanās skāra vismaz 90 % EEZ pārdoto oriģinālā aprīkojuma automašīnu stiklu. Visbeidzot, laika posmu no 2002. gada 3. septembra līdz pārkāpuma perioda beigām, kas tiek raksturots kā “krituma” periods, raksturo karteļa aktivitātes samazināšanās pēc Pilkington izstāšanās.

157. Ņemot vērā šos apstākļus, Komisija norādīja, ka tā izmantoja “detalizētāku” pieeju, kas ietvēra kāpuma un krituma perioda nozīmes samazināšanu naudas soda pamatsummas aprēķinā, šajā gadījumā izmantojot vienīgi to pārdošanas vērtību, kāda bija noteikta tiem automašīnu ražotājiem, attiecībā uz kuriem Komisijai bija tieši pierādījumi, ka tie bija kolūzijas priekšmets. Turpretim Komisija precizēja, ka visa pārdošana EEZ kopumā tika ņemta vērā attiecībā uz laika periodu no 2000. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 3. septembrim. Kā tika konstatēts iepriekš 155. punktā, šādu pieeju Komisija pamatoja it īpaši apstrīdētā lēmuma 660.–662. apsvērumā, norādot, ka nolīgumus vai saskaņotas darbības varēja konstatēt attiecībā uz visiem lielajiem automašīnu ražotājiem EEZ pārkāpuma perioda laikā, bet norādot arī to, ka šīs aizliegtās vienošanās mērķis bija nodrošināt dalībnieku tirgus daļu vispārējo stabilitāti un ka šī stabilitāte tika panākta cita starpā ar kompensāciju mehānismu, balstoties uz visiem individuālajiem kontiem un iesaistot visus stiklojuma elementus.

158. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 667. apsvērumu pārdošanas, kuras tika izmantotas, lai aprēķinātu naudas sodu, tika noteiktas attiecībā uz katru aizliegtas vienošanās dalībnieku, pamatojoties uz kopējo pārdošanas apjomu, kas tika izlīdzināts nupat izklāstītajā veidā, sadalīts uz dalības pārkāpumā mēnešu skaitu un sareizināts ar divpadsmit, lai iegūtu gada vidējo lielumu. Tāpat Komisija arī precizēja, ka aprēķini tika veikti, pamatojoties uz skaitļiem, kurus iesniedza attiecīgie uzņēmumi, atbildot uz lūgumu sniegt informāciju, kas tiem tika nosūtīts 2008. gada 25. jūlijā.

159. Kā to savos procesuālajos rakstos pamatoti uzsver Komisija, šie paskaidrojumi ir jālasa kopā ar citām apstrīdētā lēmuma daļām, kuras attiecas it īpaši uz aizliegtas vienošanās darbību (apstrīdētā lēmuma 120.–428. apsvērums) un kurās Komisija sistemātiski identificēja ražotājus, kuri bija prettiesiskās saziņas priekšmets dažādos pārkāpuma periodos.

160. Turklāt Komisija ir sniegusi apstrīdētajā lēmumā dažādus precizējumus par metodi, kādu tā izmantoja, lai aprēķinātu naudas sodus, kurus tā uzlika katram no šajā gadījumā iesaistītajiem uzņēmumiem, it īpaši attiecībā uz attiecīgo pārdošanu skaitļiem, vērā ņemto pārdošanas vērtības daļu, papildu summu, kā arī naudas soda pamatsummas korekciju.

161. Visbeidzot, kaut arī tā ir taisnība, ka apstrīdētajā lēmumā nav sniegti paskaidrojumi par pārdošanas skaitļiem, kādi tika izmantoti attiecībā uz 1998. gadu, ir jākonstatē, ka Saint‑Gobain izmeklēšanas laikā nesniedza pārdošanas skaitļus attiecībā uz katru ražotāju par šo gadu. No minētā izriet, kā to pamatoti apgalvo Komisija, ka tā likumīgā un paredzamā veidā šajā kontekstā izmantoja pārdošanas skaitļus par pēdējo gadu, kas šajā gadījumā bija 1999. gads, lai aprēķinātu naudas sodu, kas tika uzlikts Saint‑Gobain .

162. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā ietvertās norādes ļāva Saint‑Gobain saprast ne tikai iemeslus, kas Komisijai šajā gadījumā lika daļēji atkāpties no 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā ietvertās uzvedības normas, bet arī informāciju, uz kuras pamata Komisija novērtēja pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī naudas soda aprēķināšanas metodi. Turklāt, neskatoties uz to, ka šī aprēķina detaļas nebija ietvertas apstrīdētajā lēmumā, pēdējo minēto šajā ziņā nevar uzskatīt par tādu, kam nav pamatojuma vai ir nepietiekams pamatojums.

163. Līdz ar to pamata pirmā daļa nav pamatota.

b) Par otro daļu, kas ir balstīta uz kļūdu aprēķinā

Lietas dalībnieku argumenti

164. Saint‑Gobain , kas apgalvo, ka, lasot Komisijas iebildumu rakstu, ir atklājusi, ka pēdējā minētā esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas ietver kļūdu naudas soda aprēķinā, šajā ziņā savā replikā izvirza jaunu pamatu.

165. Saint‑Gobain norāda, ka skartās pārdošanas apjoms, kādu sākotnēji izmantoja Komisija attiecībā uz Saint‑Gobain , bija [konfidenciāli] euro. Tomēr, rūpīgi piemērojot Komisijas ieteikto aprēķina metodi, Saint‑Gobain ieguva skaitli [konfidenciāli] euro, proti, summu, kas ir zemāka par [konfidenciāli] euro, kādu izmantoja Komisija. Šo atšķirību var izskaidrot, kā apgalvo Saint‑Gobain , ar tādu skaitļu iekļaušanu naudas soda aprēķina bāzē, kas atbilst pārdošanai, kas veikta ārpus EEZ. Tomēr saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 13. punktu šādus skaitļus nevar ņemt vērā, aprēķinot naudas sodu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.

166. Komisija izsaka šaubas par šīs pamata daļas pieņemamību. Tā uzskata, ka Saint‑Gobain jau bija iespēja izvirzīt šo iebildumu savā prasības pieteikumā, jo no apstrīdētā lēmuma izriet, ka tieši Saint‑Gobain nosūtītie pārdošanas skaitļi tika izmantoti par šim uzņēmumam uzliktā naudas soda aprēķina pamatu.

167. Runājot par lietas būtību, Komisija apgalvo, ka tā izmantoja tos pārdošanas skaitļus, kurus tai bija nosūtījusi Saint‑Gobain . Protams, pēdējā minētā izmeklēšanas laikā norādīja, ka daļa no pārdošanas, kas atbilda minētajiem skaitļiem, neattiecās uz aizliegto vienošanos un ka daļa no skartās pārdošanas tika īstenota ārpus EEZ. Taču Saint‑Gobain neprecizēja, ne kāda veida pārdošana tika īstenota ārpus EEZ, ne arī ar to saistītos klientus un pat ne apgrozījuma summu šīs pārdošanas rezultātā. Turklāt Saint‑Gobain šajā ziņā minētie skaitļi netika apstiprināti.

168. Komisija izvirza vairākus citus apstākļus, kas, pēc tās domām, neļauj samazināt attiecīgo apgrozījumu, kā to vēlas Saint‑Gobain , un kas attiecas uz pārdošanu ārpus EEZ. Vispirms, Saint‑Gobain nepaskaidroja, vai šo iespējamo piegādi ārpus EEZ bija centralizēti apsprieduši ražotāji vai arī tā netika centralizēti apspriesta. Turpinājumā, pēc Komisijas domām, nevarēja izslēgt, ka šī piegāde bija paredzēta uz ražotāju noliktavām Savienībā, lai pēc tam tālāku piegādi veiktu licencēti uzpircēji ārpus EEZ. Turklāt pārdošanas skaitļu iespējama samazināšana šajā ziņā prasīja attiecībā uz noteiktiem pārdošanas periodiem precīzi sadalīt pārdošanu katram attiecīgajam ražotājam, ko nebija izdarījusi Saint‑Gobain . Visbeidzot, Komisija norāda, ka Saint‑Gobain nav izvirzījusi nevienu ticamu pierādījumu tam, ka pārdošana tika veikta ārpus EEZ. Turklāt no izmeklēšanas lietas materiāliem izriet, ka Saint‑Gobain pati atteicās veikt šāda veida detalizētu sadalījumu, ņemot vērā skarto pārdošanu nelielo apjomu.

Vispārējās tiesas vērtējums

169. Vispārējā tiesa vispirms uzsver, ka Komisija apstiprināja Saint‑Gobain izvirzīto hipotēzi, saskaņā ar kuru naudas sods, kas tai tika uzlikts, tika aprēķināts, neatņemot no paziņotajiem pārdošanas skaitļiem tās iespējamās summas, kas atbilst apgalvotajai pārdošanai ārpus EEZ.

170. Turpinājumā ir jānorāda, ka 2007. gada 10. decembra un 2008. gada 25. jūlija lūgumos sniegt informāciju, kuri tika nosūtīti Saint‑Gobain , Komisija tai lūdza paziņot apgrozījumu, kāds tika īstenots EEZ vairāku secīgu gadu garumā. Katrā no šiem lūgumiem Komisija prasīja Saint‑Gobain sniegt, ja tas bija iespējams, apstiprinātus skaitļus un nodalīt apgrozījumus, kas tika īstenoti attiecībā uz katru skarto automašīnu ražotāju.

171. Savās atbildēs, kas tika nosūtītas Komisijai 2008. gada 28. janvārī un 2008. gada 22. augustā, Saint‑Gobain iesniedza informāciju par kopējo apgrozījumu un apgrozījumu attiecībā uz katru ražotāju par 1999.–2004. gadu, kas tika iegūta no starptautiskās tirdzniecības datu bāzes. Taču šajās pašās atbildēs Saint‑Gobain norādīja, ka nosūtītie skaitļi ietvēra arī automašīnu stikla pārdošanu klientiem, kas atrodas ārpus EEZ, proti, Polijā, Čehijas Republikā un Slovākijā. Tomēr uzskatot, ka šis pārdošanas apjoms veido salīdzinoši nelielu apgrozījumu un ka būtu grūti to izsecināt no starptautiskās tirdzniecības datu bāzes, Saint‑Gobain informēja Komisiju, ka šajā ziņā tā atteicās veikt pielāgošanu minētajai datu bāzei. Tomēr tā izsecināja no kopējā apgrozījuma par katru attiecīgo gadu sagaidāmos procentus, kas atspoguļojot ārpus EEZ veikto pārdošanu.

172. Līdz ar to ir jākonstatē, ka iepriekšējā punktā paredzētās atbildes neietver īpašu aprēķinu attiecībā uz ražotāju un gadu pārdošanai, kas tika īstenota klientiem, kuri atrodas ārpus EEZ, neskatoties uz lūgumiem sniegt informāciju, kurus šajā ziņā Komisija nosūtīja Saint‑Gobain . Taču no apstrīdētā lēmuma 667. apsvēruma izriet, ka Komisija, runājot par aizliegtās vienošanās kāpuma un krituma periodiem, ņēma vērā vienīgi pārdošanas tiem ražotājiem skaitļus, attiecībā uz kuriem tā varēja pierādīt, ka līgumi par automašīnu stikla piegādi bija nolīgumu vai koluzīvu darbību priekšmets. No minētā izriet, ka Komisija nevarēja, pamatojoties uz informāciju, kuru tai sniedza Saint‑Gobain , noteikt, vai un, ja jā, tad cik lielā mērā pārdošanas apjoms, ko tā esot īstenojusi ārpus EEZ, skar šos ražotājus.

173. Vispārīgāk runājot, tāpat kā Komisijai ir jākonstatē, ka Saint‑Gobain izmeklēšanas laikā neiesniedza nevienu pierādījumu tam, ka apgrozījuma daļa, ko tā vēlas atskaitīt no naudas soda aprēķina bāzes, atbilst pārdošanai, kas īstenota ārpus EEZ.

174. Līdz ar to, pat pieņemot, ka šī pamata daļa ir pieņemama, kaut arī tā tika iesniegta vienīgi replikas stadijā, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija nepieļāva nekādu kļūdu, izvēloties kā apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas sodu, ko uzlikt Saint‑Gobain , kopējo apgrozījumu un apgrozījumu attiecībā uz katru to ražotāju, par kuru tai tika iesniegta informācija, un neatskaitot no šiem apgrozījumiem iepriekš noteiktu procentu, kas atbilstot ārpus EEZ īstenotajai pārdošanai.

175. No minētā izriet, ka pamata otrā daļa, ciktāl tajā tiek prasīts atcelt apstrīdēto lēmumu, ir jānoraida kā nepamatota un līdz ar to ir jānoraida arī trešais pamats kopumā. Tomēr ir jāprecizē, ka šī daļa, ciktāl tajā tiek prasīts grozīt apstrīdēto lēmumu, tiks izvērtēta arī tālāk 463.–477. punktā.

4. Par ceturto pamatu, kurš ir balstīts uz kļūdu Compagnie atbildības noteikšanā par Saint‑Gobain prettiesisko rīcību, uz sodu individuālas attiecināmības principa pārkāpumu un uz nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, kā arī uz pilnvaru nepareizu izmantošanu

176. Šis pamats būtībā atbilst tiem pamatiem, kurus Compagnie izvirzīja lietā T‑73/09. Tāpēc tie ir jāizskata kopā.

177. Taču trešais pamats, kuru Compagnie izvirzīja lietā T‑73/09, ietver papildu iebildumu, kurš arī ir balstīts uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā maksimālā apmēra pārsniegšanu, bet kuram ir cita argumentācija. Compagnie faktiski apgalvo, ka, pat ja būtu jāsecina, ka Komisija ir pamatoti tai noteikusi atbildību par tās meitasuzņēmuma Saint‑Gobain Glass France rīcību, tā tomēr pieļāva kļūdu, izmantojot Saint‑Gobain grupas kopējo apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo apmēru, kāds ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā. Tā kā šis iebildums atšķiras no tā, kāds ir minēts šajā pamatā, tas ir jāizskata atsevišķi (skat. tālāk 442.–458. punktu).

a) Lietas dalībnieku argumenti

178. Saint‑Gobain un Compagnie pārmet Komisijai, ka tā vaino pēdējo minēto par Saint‑Gobain Glass France , kurai pieder 100 % tās kapitāldaļu, darbībām, kaut arī nav pierādīts, ka Compagnie īstenoja izšķirošu ietekmi uz Saint‑Gobain komercdarbības politiku.

179. Compagnie šajā ziņā apgalvo, ka gan konkurences normu pārkāpumu rakstura dēļ, gan ar [šiem pārkāpumiem] saistīto sankciju rakstura smaguma pakāpes dēļ juridisku personu šādā gadījumā var sodīt vienīgi tad, ja Komisija var pozitīvi pierādīt tās dalību šādā pārkāpumā. Atbildības par pārkāpumu uzlikšana mātesuzņēmumam par viena no tā meitasuzņēmumiem rīcību ir iespējama tad, ja tiek konstatēts, ka pēdējais minētais nav rīkojies autonomi vai ir vien ievērojis minētā mātesuzņēmuma norādījumus. Turpretim Compagnie uzskata, ka Komisija pieļauj kļūdu tiesību piemērošanā, prasot, kā tas ir šajā gadījumā, noteikt šādu atbildību, nepārbaudījusi, vai mātesuzņēmums patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma komercdarbības politiku. Šādos apstākļos vainot pārkāpumā nozīmētu sajaukt juridiskas personas un uzņēmuma jēdzienu nozīmes un līdz ar to neievērot sodu individuālas attiecināmības principu.

180. Compagnie uzskata, ka, kaut gan pierādījumi par to, ka meitasuzņēmums pilnībā pieder mātesuzņēmumam, sniedz stingru norādi uz to, ka mātesuzņēmumam var būt izšķiroša ietekme uz meitasuzņēmuma rīcību tirgū, ar to vien nav pietiekami, lai mātesuzņēmumu sauktu pie atbildības par meitasuzņēmuma rīcību. Šajā ziņā būtu nepieciešami papildu pierādījumi, neskatoties uz Savienības judikatūru, kurā jau ir lemts par pretējo.

181. Tas, ka Komisija vainoja Compagnie pārkāpumā, kuru bija izdarījusi Saint‑Gobain Glass France , kaut arī nebija informācijas, kas ļautu pierādīt, ka pēdējā minētā vienīgi sekoja mātesuzņēmuma norādījumiem, īstenojot komercdarbības politiku, ir pretrunā minētajam principam, kā arī nevainīguma prezumpcijas principam. Jo īpaši jānorāda, ka vispārīgu norādījumu došana meitasuzņēmumam vai tas, ka meitasuzņēmuma pārstāvis veic mātesuzņēmumā funkcijas, kas nav izpildes funkcijas, nevar pierādīt šādas kontroles īstenošanu. Tādējādi Komisija izdarīja neapstrīdamu pieņēmumu par Compagnie izšķirošu ietekmi, neievērojot principus, kas paredzēti Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumā C‑97/08 Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp.).

182. Compagnie uzskata, ka tai vajadzētu vienīgi pierādīt, ka grupa, kuras vadībā tā atrodas, netiek organizēta tā, ka tās rīcībā ir pietiekami personāla un materiālie resursi, lai regulāri un padziļināti iesaistītos tās meitasuzņēmumu komercdarbības politikas vadībā. Tas esot ticis pierādīts.

183. Vispirms, tas vien, ka pastāv visai Saint‑Gobain grupai kopēja stratēģija, kas publicēta pēdējās minētās interneta vietnē, nevar pierādīt, ka Compagnie īsteno izšķirošu ietekmi uz Saint‑Gobain komercdarbības politiku, šīs stratēģijas pamatā esošajiem principiem neesot saistītiem ar dažādu darbības jomu komercdarbības politiku šajā grupā. Turklāt Compagnie ierobežotie cilvēkresursi, kā arī dažādu tās departamentu ekskluzīvi funkcionālais mērķis liecina par neiespējamību tās praksē īstenot ietekmi, pat vispārēju, uz simtiem tās meitasuzņēmumu komercdarbības politiku. Tādējādi Compagnie nesniedz nekādas norādes par komercdarbības tehniku, kāda ir jāizmanto šiem meitasuzņēmumiem, lai sasniegtu to mērķus. Ierobežota skaita informācijas paziņošana Compagnie , piemēram, budžeta un finanšu ziņojumu nosūtīšana, turpmāk tiks organizēta saskaņā ar “ bottom‑up ” [no lejas uz augšu] sistēmu, kuru raksturo decentralizēta vadība un Saint‑Gobain grupas ļoti dažādās darbības jomas. Turklāt Komisija nepierādīja, ka Compagnie tika nosūtīti ziņojumi konkrēti par Saint‑Gobain komercdarbību “stiklojuma” jomā.

184. Turpinājumā, M. A. – Saint‑Gobain grupas “stiklojuma” nodaļas agrākā direktora – individuālā loma Compagnie neļāva konstatēt komerciālās autonomijas neesamību minētajā jomā. Compagnie apgalvo, ka M. A. funkcijas šajā jomā nebija izpildvaras funkcijas, jo viņa kā Compagnie ģenerāldirektora vietnieka statuss esot vairāk kā goda tituls. M. A. nevienā brīdī nebija loceklis Compagnie izpildkomitejā, kurā, ievērojot valdes pilnvaras, tiek pieņemti vienīgi tādi lēmumi, kas ietilpst Compagnie kompetencē grupas ietvaros. Turklāt M. A. pildīja funkcijas Compagnie ietvaros tikai sākot no 2001. gada 15. oktobra, proti, gandrīz četrus gadus pēc pārkāpuma sākuma, un viņš bija atbildīgs par inovācijām grupā tikai sākot no 2004. gada 1. maija, proti, vairāk kā gadu pēc strīdīgās aizliegtās vienošanās izbeigšanas. Savukārt ģenerālkomitejā, kaut arī tajā izskatītie jautājumi skar patiešām visai grupai kopējas intereses, apspriestā informācija ir pārāk vispārīga, lai ļautu samazināt izšķirošo ietekmi uz Saint‑Gobain grupas “stiklojuma” nodaļas komercdarbības politiku.

185. Divu Compagnie darbinieku dalībai Saint‑Gobain Glass France valdē, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šajā gadījumā nav nekādas nozīmes. Būtu normāla situācija, ja sabiedrības 100 % akcionārei būtu noteikts skaits vietu šīs sabiedrības valdē. No minētā izriet, ka fakts par šāda elementa pastāvēšanu, lai pārkāpumā vainotu Compagnie , tāpat kā vienkārša informācijas apmaiņa ar Saint‑Gobain Glass France palīdz padarīt neapstrīdamu pieņēmumu par noteicošo ietekmi, kā tas izriet no judikatūras.

186. Turklāt atsevišķā iebildumā Saint‑Gobain un Compagnie apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, esot nepareizi izmantotas pilnvaras, jo vainošanas Compagnie pārkāpumā vienīgais mērķis, pēc to domām, esot bijis atļaut, ka tām uzliktais ļoti lielais naudas sods nepārsniedz 10 % no katra “uzņēmuma un asociācijas, kas piedalījās pārkāpumā” apgrozījuma, kā tas ir noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. pantā. No minētā izriet, ka neatkarīgi no citiem pamatiem tām uzliktajam naudas sodam nevajadzētu pārsniegt 10 % no Saint‑Gobain apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā, proti, [konfidenciāli] miljonus euro.

187. Vispirms Komisija attiecībā pret šo pamatu izvirza iebildi par nepieņemamību, ciktāl šo pamatu izvirzīja Saint‑Gobain , jo pēdējā minētā šajā gadījumā vienīgi atsaucās uz noteiktiem argumentiem, kurus Compagnie bija iesniegusi izmeklēšanas laikā un kopsavilkuma veidā norādījusi apstrīdētajā lēmumā.

188. Runājot par lietas būtību, Komisija vispirms uzsver, ka Compagnie tai kļūdaini pārmetot uzņēmuma un juridiskas personas jēdzienu nozīmes jaukšanu apstrīdētajā lēmumā. Komisija patiesībā vainoja Compagnie pārkāpumā, kuru bija izdarījusi Saint‑Gobain , vienīgi pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka šīs sabiedrības bija viens un tas pats uzņēmums EKL 81. panta izpratnē.

189. Turpinājumā Komisija atgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru mātesuzņēmums, kuram pieder 100 % meitasuzņēmuma kapitāla, tiek uzskatīts par tādu, kam ir izšķiroša ietekme uz šī meitasuzņēmuma komercdarbības politiku, un tāpēc to var vainot šī meitasuzņēmuma izdarītos konkurences tiesību pārkāpumos. Šis pieņēmums ir pamatots ar to, ka lielākajā daļā gadījumu meitasuzņēmums, kurš 100 % pieder mātesuzņēmumam, neīsteno savu komercdarbības politiku autonomi. Pretēji Compagnie apgalvotajam līdz ar to nav nepieciešams, lai Komisija pozitīvi pierāda, ka mātesuzņēmums šajā gadījumā patiešām īstenoja šādu ietekmi.

190. Turklāt Komisija norāda, ka, ja tā būtu minējusi apstrīdētajā lēmumā noteiktus papildu elementus, lai pamatotu šādu prezumpciju, tad nevarētu secināt, ka tā uzskatīja, ka šādi elementi bija nepieciešami, lai uzskatītu Compagnie par atbildīgu par Saint‑Gobain pārkāpumu.

191. Pēc Komisijas domām, nav iemesla attaisnot atteikšanos no pieņēmuma, kas atgādināts iepriekš 189. punktā. Pirmkārt, nav nozīmes tam, ka trešo valstu tiesību sistēmās nav atzīta atspēkojama prezumpcija, kas ir līdzīga nupat aprakstītajai. Otrkārt, šī prezumpcija nav pretrunā principam par vienlīdzīgu attieksmi starp mātesuzņēmumiem, kuriem pilnībā pieder meitasuzņēmuma kapitāls, un mātesuzņēmumiem, kuriem pieder tikai ierobežots meitasuzņēmuma kapitāls, jo šie uzņēmumi neatrodas līdzīgās situācijās. Visbeidzot, katrā ziņā Komisija jau agrākos lēmumos bija atsaukusies uz tāda mātesuzņēmuma atbildību, kuram pieder tikai daļa no kāda tās meitasuzņēmuma kapitāla.

192. Attiecībā uz agrāku administratīvo praksi, kādu Compagnie , kā tā uzskatīja, varēja identificēt, Komisija norāda ne vien to, ka šāda prakse nevar izrietēt no viena precedenta, bet arī to, ka katrā ziņā šāda veida iespējama prakse neuzliek pienākumu izdarīt identisku vērtējumu arī vēlākos lēmumos. Katrā ziņā Komisija noraida to, ka pastāv jebkāda pretruna starp tās agrākiem lēmumiem, kurus minēja Compagnie , un apstrīdēto lēmumu, jo pēdējam minētajam ir cits faktu konteksts.

193. Turklāt, kā to apstiprināja Tiesa iepriekš 181. punktā minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, pats fakts, ka pieņēmumu par izšķirošu ietekmi ir grūti apgāzt, nenozīmē, ka šis pieņēmums nav atspēkojams. Šajā gadījumā Compagnie nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas atspēkotu attiecībā pret viņu izvirzīto prezumpciju. Compagnie kopā ar Saint‑Gobain Glass France patiešām ir viens uzņēmums konkurences tiesību izpratnē. Tāpat no minētā izriet, ka iebildums, saskaņā ar kuru ar apstrīdēto lēmumu šajā ziņā nav ievērots sodu individuālas attiecināmības princips vai turklāt arī nevainīguma prezumpcijas princips, ir jānoraida kā nepamatots.

194. Šādu secinājumu apstiprina dažādi element