Lieta C-487/06 P

British Aggregates Association

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Apelācija — Valsts atbalsts — Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē”

Ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi, sniegti 2008. gada 17. jūlijā I ‐ 10521

Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 22. decembra spriedums I ‐ 10555

Sprieduma kopsavilkums

EKL 88. pantā paredzētās valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros ir jānošķir, pirmkārt, šā panta 3. punktā paredzētais atbalsta iepriekšējās izskatīšanas posms, kura vienīgais mērķis ir ļaut Komisijai formulēt savu sākotnējo nostāju par attiecīgā atbalsta pilnīgu vai daļēju saderīgumu, un, otrkārt, šā panta 2. punktā paredzētais pārbaudes posms. Tikai saistībā ar šo pēdējo minēto pārbaudi, kuras mērķis ir ļaut Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas faktiem, Līgums paredz Komisijas pienākumu informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus. Gadījumā, ja, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas procedūru, Komisija ar lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz šā paša panta 3. punktu, atzīst, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, personas, uz kurām attiecas šīs procesuālās garantijas, to izpildi var nodrošināt tikai tad, ja tās var apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā. Šī iemesla dēļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē celta prasība par šāda lēmuma atcelšanu ir atzīstama par pieņemamu, ja tās iesniedzējs ar šīs prasības palīdzību vēlas aizsargāt procesuālās tiesības, kas tam pastāv saskaņā ar iepriekš minēto tiesību normu. Par šādām ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, kas var celt prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, ir uzskatāmas personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, tas ir, it īpaši tie uzņēmumi, kas ir šī atbalsta saņēmēju konkurenti, un arodapvienības. Savukārt, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts, pamatotību kā tādu, tikai ar to vien, ka attiecīgo prasītāju var uzskatīt par “ieinteresēto pusi” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nav pietiekami, lai prasību atzītu par pieņemamu. Prasītājam ir jāpierāda, ka neatkarīgi no attiecīgā atbalsta pasākuma individuālā vai vispārīgā rakstura tam ir īpašs statuss, proti, ka attiecīgais lēmums ir to ietekmējis dažu tam specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura to raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ to individuāli izceļ analogi adresātam. Tā tas tostarp ir tad, ja atbalsts, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis prasītāja stāvokli tirgū. Fakts, ka tiesību akts pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārpiemērojams tiktāl, ciktāl tas ir piemērojams visiem ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, neizslēdz, ka tas dažus no tiem var skart individuāli. Ir atzīstama par pieņemamu tāda prasība, ko cēlusi uzņēmumu apvienība, kas darbojas viena vai vairāku savu biedru vārdā, kuri paši būtu varējuši celt prasību, kas būtu pieņemama, apstrīdot Komisijas lēmumu iepriekšējās izskatīšanas procedūras noslēgumā necelt iebildumus pret valsts pasākumu, ja šis pasākums var būtiski ietekmēt vismaz viena tās biedra stāvokli tirgū. (sal. ar 26.–30., 32., 33., 35., 39. un 55. punktu)

Ar to apstākli vien, ka Komisijas lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, var zināmā mērā ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un ka attiecīgais uzņēmums zināmā mērā konkurē ar šī tiesību akta adresātu, katrā ziņā nav pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka šis tiesību akts minēto uzņēmumu ir skāris individuāli. Tādējādi uzņēmums nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu attiecībā pret atbalstu saņēmušo uzņēmumu, bet tam turklāt ir jāpierāda, ka tā faktiskā situācija to individuāli izceļ analogi adresātam. Valsts atbalsta piešķiršana var radīt kaitējumu saimnieciskās darbības subjekta konkurētspējas stāvoklim, tostarp radot peļņas zudumu vai nelabvēlīgāku attīstību nekā tā, kas būtu pastāvējusi šāda atbalsta neesamības gadījumā. Tāpat šāda kaitējuma apmērs var būt dažāds atkarībā no daudziem apstākļiem, kā, piemēram, attiecīgā tirgus struktūra vai attiecīgā atbalsta raksturs. Būtisku konkurenta stāvoklim tirgū radītu kaitējumu līdz ar to nevar pierādīt tikai atsevišķu apstākļu esamība, kas liecina par tā komerciālo vai finansiālo rādītāju pasliktināšanos. (sal. ar 47., 48. un 53. punktu)

Lai novērtētu valsts pasākuma selektivitāti, ir jāpārbauda, vai attiecīgās tiesiskās iekārtas ietvaros minētais pasākums ir uzskatāms par priekšrocību konkrētiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kuri atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā. Valsts atbalsta jēdziens tomēr neietver pasākumus, kuri izdevumu ziņā rada diferenciāciju uzņēmumu starpā, ja šāda diferenciācija izriet no attiecīgās sistēmas rakstura vai uzbūves. Turklāt valsts intervences pasākuma mērķis nav pietiekams apstāklis, lai šis pasākums netiktu atzīts par “atbalstu” EKL 87. panta izpratnē. EKL 87. panta 1. punktā nav paredzēts nodalījums atkarībā no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas. Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi šo tiesību normu, nospriežot, ka dalībvalstis, līdzsvarojot dažādas pastāvošās intereses, var brīvi definēt savas prioritātes vides aizsardzības jomā un līdz ar to — noteikt preces vai pakalpojumus, kuriem tās nolemj piemērot dabas resursu nodokli, no kā izriet, ka vienīgi tas apstāklis, ka līdzīgs nodoklis netiek piemērots visām līdzīgajām darbībām, kam ir līdzvērtīga ietekme uz vidi, neļauj uzskatīt, ka šīs līdzīgās darbības, kurām netiek piemērots šis dabas resursu nodoklis, saņem selektīvu priekšrocību. Šī pieeja, kurā tiek ņemts vērā vienīgi ar vides aizsardzību saistītais mērķis, a priori izslēdz iespēju uzskatīt, ka dabas resursu nodokļa nepiemērošana atsevišķiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri, ņemot vērā sasniedzamo mērķi, atrodas salīdzināmās situācijās, ir selektīva priekšrocība, neraugoties uz nodokļu pasākuma radītajām sekām. Kaut arī vides aizsardzība ir viens no Kopienas pamatmērķiem, tomēr tas, ka ir jāņem vērā ar šo aizsardzību saistītās prasības, nevar pamatot selektīvu pasākumu izslēgšanu no EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomas, kaut arī tie būtu tik specifiski pasākumi kā dabas resursu nodokļi, jo vides mērķi katrā ziņā var tikt ņemti vērā arī valsts atbalsta pasākuma saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšanas brīdī saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu. (sal. ar 82.–87., 91. un 92. punktu)

Valsts atbalsta jēdzienam, kā tas ir definēts Līgumā, ir juridisks raksturs un tas ir interpretējams saskaņā ar objektīviem elementiem. Šī iemesla dēļ Kopienu tiesai ir pienākums, ņemot vērā gan konkrētos tajā izskatāmās lietas apstākļus, gan Komisijas veiktā novērtējuma tehnisko vai komplekso raksturu, veikt pilnīgu pārbaudi attiecībā uz jautājumu par to, vai pasākums ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Nekas nepamato to, ka Komisijai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemta lēmuma ietvaros būtu “plaša rīcības brīvība” attiecībā uz kāda pasākuma atzīšanu par “valsts atbalstu” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, jo tas nozīmētu, ka tiesas pārbaude par Komisijas veikto novērtējumu principā nebūtu pilnīga. Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka gadījumā, ja Komisija pēc pirmās pārbaudes EKL 88. panta 3. punktā paredzētās procedūras ietvaros nevar iegūt pārliecību, ka attiecīgais valsts pasākums vai nu nav “atbalsts” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, vai arī tas, lai gan ir atzīstams par atbalstu, tomēr ir saderīgs ar Līgumu, vai arī gadījumā, ja šī procedūra nav tai ļāvusi pārvarēt visas grūtības, ko rada attiecīgā pasākuma saderīguma novērtēšana, Komisijai ir pienākums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru “un tai šajā sakarā nav plašas rīcības brīvības”. Tāpat, kaut arī tiesas pārbaude attiecībā uz jautājumu par to, vai attiecīgais pasākums ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ja Komisijas veiktajam novērtējumam ir tehnisks vai komplekss raksturs, ir ierobežota, Pirmās instances tiesai tas ir jākonstatē konkrētajā lietā. (sal. ar 111.–114., 185. un 186. punktu)

Apelācijas sūdzība, kurā tikai burtiski atkārtoti vai atspoguļoti pamati un argumenti, kas iepriekš iesniegti Pirmās instances tiesā, tostarp tādi, kas pamatoti ar faktiem, ko Pirmās instances tiesa noteikti noraidījusi, neatbilst prasībām par pamatojuma sniegšanu, kas izriet no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta. Šāda apelācija faktiski ir prasība veikt vienkāršu Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu, kas nav Tiesas kompetencē. Taču, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs savu apelācijas sūdzību nevarētu balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau izmantojis Pirmās instances tiesā, tad apelācijas tiesvedība zaudētu daļu no savas jēgas. (sal. ar 122. un 123. punktu)