10

Šajā ziņā tā uzskatīja, ka: “36 [..] judikatūra par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu Hartas 47. panta kontekstā (spriedumi, Otis u.c., T‑199/11, EU:C:2012:684, 54.–63. punkts, un Koninklijke Grolsch/Komisija, T‑234/07, EU:T:2011:476, 39. un 40. punkts) ir attīstījusies, kas attaisno to, ka tā pārskata iespēju piemērot savstarpējas atbilstības prasību gadījumā, kad iebilde par prettiesiskumu pirmo reizi ir izvirzīta prasībā tiesā (spriedums, 2014. gada 12. marts, CR/Parlaments, F‑128/12, Krājums‑CDL, EU:F:2014:38, 29. punkts). 37 It īpaši spriedumā Koninklijke Grolsch/Komisija (EU:T:2011:476, 37., 39. un 40. punkts) Vispārējā tiesa, vispirms konstatējusi, ka nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam par konkurences tiesību normu pārkāpumiem administratīvajā procesā būtu pienākums apstrīdēt dažādos šajā paziņojumā iekļautos faktiskos vai tiesiskos apstākļus, pretējā gadījumā tam būtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā, noraidīja Komisijas argumentu, ar kuru tika apšaubīta pamata pieņemamība tādēļ, ka tas skaidri un precīzi nebija izvirzīts administratīvā procesa laikā. Faktiski Vispārējā tiesa nosprieda, ka aprakstītajos apstākļos šāds arguments nozīmētu ierobežot prasītājas iespēju vērsties tiesā un it īpaši tās tiesības uz savas lietas izskatīšanu tiesā. Taču, kā to atgādināja Vispārējā tiesa, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai ir garantētas Hartas 47. pantā. 38 Kaut gan patiešām šajā spriedumā minētā judikatūra ir attīstīta atšķirīgā jomā, nevis tiesvedībā starp Eiropas Savienības iestādēm un to darbiniekiem, spriedums Koninklijke Grolsch/Komisija (EU:T:2011:476) attiecas uz iespējas vērsties tiesā ierobežojuma, kuru likumdevējs nav tieši paredzējis, atbilstību Hartas 47. pantam. Civildienesta tiesvedības jomā noteikums par atbilstību starp pamatiem, kas norādīti pirmstiesas procedūrā, un tiem, kas norādīti prasības pieteikumā, lai gan tam ir pamatojums Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā, un, tā kā tas attiecas uz ECB darbiniekiem, Nodarbināšanas kārtības 41. pantā un Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.1. pantā, ir judikatūras izcelsmes norma. 39 Taču [Civildienesta tiesa] uzskata, ka trīs veidu apsvērumi nepieļauj, ka iebilde par prettiesiskumu, kura pirmo reizi ir norādīta prasībā, tiktu atzīta par nepieņemamu tikai tāpēc, ka tā nav norādīta sūdzībā pirms šīs prasības. Šie apsvērumi ir saistīti, pirmkārt, ar pirmstiesas procedūras mērķi, otrkārt, ar iebildes par prettiesiskumu raksturu un, treškārt, ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu. 40 Pirmkārt, attiecībā uz pirmstiesas procedūras mērķi, kurš ir vienāds gan Civildienesta noteikumu 91. panta kontekstā, gan ECB darbinieku strīdu kontekstā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šai procedūrai nav jēgas, ja iebildumi tiek vērsti pret lēmumu, kuru iecēlējinstitūcija vairs nevar grozīt. Tāpat Civildienesta noteikumu 91. panta kontekstā judikatūrā ir izslēgta nepieciešamība iesniegt sūdzību par lēmumiem, kurus pieņēmušas konkursu atlases komisijas vai novērtējumu ziņojumu komisijas (spriedums CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). 41 Tāpat arī pienākums izvirzīt iebildi par prettiesiskumu sūdzībā, lai tā vēlāk netiktu atzīta par nepieņemamu, neatbilstu pirmstiesas procedūras mērķim [..]. 42 Faktiski, ņemot vērā Eiropas Savienības iestāžu izdoto aktu tiesiskuma prezumpcijas principu, saskaņā ar kuru Savienības tiesiskais regulējums ir uzskatāms par pilnībā spēkā esošu līdz brīdim, kad tā prettiesiskumu ir konstatējusi kompetentā tiesa, iecēlējinstitūcija nevar izvēlēties nepiemērot spēkā esošu vispārpiemērojamu aktu, kas, tāsprāt, ir pretrunā tiesību normai ar augstāku juridisko spēku, tikai tādēļ, lai atrisinātu strīdu ārpustiesas ceļā (spriedums CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). 43 Šāda izvēle a fortiori nozīmētu izslēgt, ka attiecīgā administrācija ir rīkojusies saistošās kompetences īstenošanas ietvaros, jo šādā gadījumā tai nav tiesību atcelt vai grozīt darbinieka apstrīdēto lēmumu, pat ja tā uzskatītu par pamatotu izvirzīto iebildi par prettiesiskumu pret tiesību normu, uz kuras pamata ir pieņemts apstrīdētais lēmums (spriedums CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 36. punkts). 44 Turklāt tas, ka iebilde par prettiesiskumu pirmo reizi tiek izvirzīta prasībā, nedrīkst ietekmēt tiesiskās noteiktības principu, jo, pat ja ieinteresētā persona šādu iebildi par prettiesiskumu būtu izvirzījusi sūdzības stadijā, administrācija nevarētu uz šo apstākli atsaukties, lai strīdu ar savu darbinieku atrisinātu izlīguma ceļā. 45 Otrkārt, attiecībā uz iebildes par prettiesiskumu raksturu – atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 277. pantā ir nostiprināts vispārējs princips, saskaņā ar kuru ikvienam lietas dalībniekam – lai panāktu tiesību akta, par kuru tas var celt prasību, atcelšanu – ir nodrošinātas tiesības ar blakus prasību apstrīdēt tāda Savienības iestāžu pieņemta vispārpiemērojama tiesību akta spēkā esamību, kas ir apstrīdētā tiesību akta juridiskais pamats, ja šim lietas dalībniekam nav bijis tiesību celt tiešu prasību pret šādu aktu, kurš tam ir radījis sekas, bet kura atcelšanu tas nav bijis tiesīgs lūgt (spriedumi Simmenthal/Komisija, 92/78, EU:C:1979:53, 39. punkts; Andersen u.c./Parlaments, 262/80, EU:C:1984:18, 6. punkts, un Sina Bank/Padome, T‑15/11, EU:T:2012:661, 43. punkts). Tādējādi LESD 277. panta mērķis ir aizsargāt personu no prettiesiska normatīvā akta piemērošanas, ievērojot, ka spriedumam, ar kuru tiek konstatēta nepiemērojamība, ir iedarbība tikai attiecībā uz konkrētās lietas dalībniekiem un ka ar šo spriedumu netiek apstrīdēts pats akts, kas ir kļuvis neapstrīdams (spriedumi, Carius/Komisija, T‑173/04, EU:T:2006:333, 45. punkts un tajā minētā judikatūra, un CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 38. punkts). 46 Taču, pieņemot, ka pienākums izvirzīt iebildi par prettiesiskumu sūdzībā, lai tā vēlāk netiktu atzīta par nepieņemamu, varētu atbilst pirmstiesas procedūras mērķim, [Civildienesta tiesa] uzskata, ka pašas iebildes par prettiesiskumu raksturs ir līdzsvarot tiesiskuma principu un tiesiskās noteiktības principu (spriedums CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 39. punkts). 47 Turklāt no LESD 277. panta redakcijas izriet, ka lietas dalībnieks vispārpiemērojamu aktu pēc prasības celšanai paredzētā termiņa beigām var apstrīdēt vienīgi tiesvedības Savienības tiesā ietvaros. Tātad šāda izņēmuma iedarbība nevar pilnībā izpausties administratīvas sūdzības procedūras ietvaros (spriedums CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 40. punkts). 48 Visbeidzot un treškārt, [Civildienesta tiesa] atgādina, ka efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas šobrīd ir nostiprināts Hartas 47. panta otrajā daļā, saskaņā ar kuru “ikvienai personai ir tiesības uz [..] lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos [..] noteiktā tiesā [..]”. Šī daļa atbilst 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punktam (spriedums (pārskatīšana), Arango Jaramillo u.c./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 40. un 42. punkts). 49 No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punkta interpretāciju, uz kuru ir jāatsaucas atbilstoši Hartas 52. panta 3. punktam, izriet, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā nav absolūtas, it īpaši attiecībā uz prasības pieņemamības nosacījumiem. Ja ieinteresētajām personām ir jāvienojas par to, ka tiek piemērotas normas, ar kurām ieviesti šie ierobežojumi, šāda piemērošana tomēr nevar liegt indivīdiem atsaukties uz pieejamo pārsūdzības iespēju (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu, 2011. gada 6. decembris, Anastasakis pret Grieķiju, prasības pieteikums Nr. 41959/08, Recueil des arrêts et décisions nav publicēts, 24. punkts; spriedumu (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB, EU:C:2013:134, 43. punkts, rīkojumu Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, C‑73/10 P, EU:C:2010:684, 53. punkts, un spriedumu CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 42. punkts). 50 Konkrēti, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir precizējusi, ka ar prasības pieņemamības nosacījumiem saistītie tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā ierobežojumi nevar ierobežot indivīda iespēju vērsties tiesā tādā veidā vai tādā apmērā, ka tiktu apdraudēta tā tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā būtība. Turklāt šādi ierobežojumi ir saderīgi ar ECPAK 6. panta 1. punktu tikai tad, ja tiem ir leģitīms mērķis un ja pastāv saprātīgas samērīguma attiecības starp izmantotajiem līdzekļiem un paredzēto mērķi (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumus, 2006. gada 24. maijs, Liakopoulou pret Grieķiju, prasības pieteikums Nr. 20627/04, Recueil des arrêts et décisions nav publicēts, 17. punkts; 2008. gada 24. aprīlis, Kemp u.c. pret Luksemburgu, prasības pieteikums Nr. 17140/05, Recueil des arrêts et décisions nav publicēts, 47. punkts, un 2014. gada 9. janvāris, Viard pret Franciju, prasības pieteikums Nr. 71658/10, Recueil des arrêts et décisions nav publicēts, 29. punkts). Faktiski tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā ir apdraudētas, kad to tiesiskais regulējums pārstāj kalpot tiesiskās noteiktības un pareizas tiesvedības mērķiem, radot sava veida barjeru, kas kavē indivīda iespējas panākt savas lietas izskatīšanu pēc būtības kompetentajā tiesā (ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] viedoklis par spriedumu (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB, EU:C:2013:134, 58.–60. punkts; Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 2009. gada 24. februāris, L’Erablière A.S.B.L. pret Beļģiju, prasības pieteikums Nr. 49230/07, Recueil des arrêts et décisions publicēti izvilkumi, 35. punkts; spriedums CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 43. punkts). 51 Taču iebildes par prettiesiskumu, kas pirmo reizi norādīta prasības pieteikumā, nepieņemamība kā sankcija ir uzskatāma par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ierobežojumu, kas nav samērīgs ar mērķi, kurš sasniedzams ar savstarpējas atbilstības prasību, proti, ļaut panākt izlīgumu strīdos, kas radušies starp attiecīgo ierēdni un administrāciju, un ievērot tiesiskās noteiktības principu (spriedums CP/Parlaments, EU:F:2014:38, 44. punkts un tajā minētā judikatūra). 52 Šajā ziņā [Civildienesta tiesa] atgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiek uzskatīts, ka ikviens parasti rūpīgs ierēdnis pārzina darbiniekiem piemērojamos noteikumus (attiecībā uz normām, kas piemērojamas ECB darbinieku atalgojumam, skat. spriedumu, BM/ECB, F‑106/11, EU:F:2013:91, 45. punkts; attiecībā uz Civildienesta noteikumiem skat. spriedumu CR/Parlaments, EU:F:2014:38, 45. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr iebilde par prettiesiskumu var likt [Civildienesta tiesai] izvērtēt šo normu likumību, ņemot vērā vispārējos principus vai augstāka juridiskā spēka tiesību normas, kas var pārsniegt darbiniekiem tieši piemērojamajos noteikumos noteikto. Tā kā iebildei par prettiesiskumu ir tāds raksturs, kā arī tādēļ, ka argumentācija, kas liek ieinteresētajai personai meklēt un izvirzīt šādu iebildi, no ECB darbinieka, kurš iesniedz sūdzību un kuram ne vienmēr ir atbilstoša juridiska kompetence, nevar tikt pieprasīts, lai tas noformulētu šādu iebildi pirmstiesas procedūras stadijā, pretējā gadījumā draudot ar vēlāku tās nepieņemamību. Tāds nepieņemamības paziņojums ir uzskatāms par nesamērīgu un netaisnīgu sodu attiecībā pret konkrēto darbinieku. 53 Turklāt, tas, ka uz iespēju celt iebildi par prettiesiskumu prasības pieteikuma stadijā tiek attiecināts savstarpējas atbilstības ar sūdzību noteikums, rada nepamatotas priekšrocības risku par labu konkrētai ierēdņu un darbinieku kategorijai, kuriem ir juridiskas zināšanas, salīdzinājumā ar visām citām ierēdņu un darbinieku kategorijām. 54 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmo reizi prasības pieteikumā izvirzītā iebilde par prettiesiskumu ir jāatzīst par pieņemamu.”