13

Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 63.–69. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja sekas, kas no tā izriet attiecībā uz šo veselības apdrošināšanas iestāžu darbības kvalificēšanu par saimnieciska vai nesaimnieciska rakstura darbību. Šie pēdējie minētie punkti ir formulēti šādi: “63 Pirmkārt, ir jāuzskata, ka veselības apdrošināšanas sabiedrību iespēja gūt, izmantot un sadalīt daļu to peļņas var apdraudēt to darbības nesaimniecisko raksturu, pretēji tam, ko Komisija ir uzskatījusi [strīdīgā] lēmuma 94. apsvērumā. 64 Ir taisnība, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka iespēja izmantot un sadalīt peļņu ir stingrāk regulēta nekā tradicionālās tirdzniecības nozarēs, jo šī iespēja šajā gadījumā ir pakļauta tādu prasību ievērošanai, kas ir paredzētas, lai nodrošinātu sistēmas turpinātību un tās pamatā esošo sociālo un solidaritātes mērķu sasniegšanu. Tomēr šim konstatējumam nav nozīmes, lai izslēgtu attiecīgās darbības saimniecisko raksturu, tiklīdz attiecīgā tirgus dalībnieki darbojas, cenšoties gūt peļņu. Proti, Slovākijas veselības apdrošināšanas sabiedrību iespēja brīvi censties gūt un īstenot peļņu neatkarīgi no valsts veselības apdrošināšanas uzdevuma izpildes un no valsts veiktās kontroles katrā ziņā pierāda, ka to mērķis ir peļņas gūšana un līdz ar to darbības, ko tās veic tirgū, ietilpst saimnieciskās darbības jomā. Tādējādi tas, ka vēlāk pastāv stingri nosacījumi attiecībā uz peļņas, kas varētu rasties no šīm darbībām, izmantošanu un sadali, neļauj apšaubīt šo darbību saimniecisko raksturu. 65 Otrkārt, ir jāuzskata, ka zināmas konkurences esamība attiecībā uz piedāvājuma kvalitāti un apjomu, kuru Slovākijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā īsteno dažādas iestādes, ietekmē arī darbības saimniecisko raksturu, pretēji tam, ko Komisija būtībā ir uzskatījusi [strīdīgā] lēmuma 92. un 93. apsvērumā. 66 Lai gan no lietas materiāliem izriet, ka veselības apdrošināšanas iestādes nevar brīvi noteikt iemaksu apmēru un formāli konkurēt tarifu jomā, likumdevējs tomēr ir ieviesis konkurences elementu kvalitātes jomā, jo iestādes var brīvi papildināt tiesību aktos noteiktos obligātos pakalpojumus ar tādiem papildu bezmaksas pakalpojumiem kā labāka atsevišķu veidu papildu un preventīvas aprūpes segšana saistībā ar obligātajiem pamatpakalpojumiem vai pastiprinātas palīdzības dienesta esamība apdrošinātajām personām. Tādējādi tie var atšķirties piedāvājuma kvalitātes un apjoma jomā, lai piesaistītu apdrošinātās personas, kuras atbilstoši tiesību aktiem var brīvi izvēlēties savu veselības apdrošināšanas sabiedrību un mainīt to reizi gadā. Rīcības brīvība, kas ir iestādēm, lai tās varētu konkurēt, ļauj apdrošinātajām personām tādējādi iegūt labāku sociālo aizsardzību, ņemot vērā līdzvērtīgu iemaksu līmeni, jo papildu pakalpojumi tiek piedāvāti bez maksas. Kā uzsver prasītāja, pat ja Slovākijas veselības apdrošināšanas iestādēm ir pienākums piedāvāt vienus un tos pašus tiesību aktos noteiktos pakalpojumus, tās konkurē attiecībā uz to piedāvātās apdrošināšanas “kvalitātes un cenas attiecību” un līdz ar to attiecībā uz iepirkuma procesa kvalitāti un efektivitāti, kā to [strīdīgā] lēmuma 93. apsvērumā atzīst pati Komisija. 67 Tādējādi, pat ja Slovākijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā pastāvošā konkurence neattiecas ne uz obligātajiem tiesību aktos noteiktajiem pakalpojumiem, ne formāli uz iemaksu apmēru, tā tomēr ir intensīva un sarežģīta tirgus svārstīguma dēļ, ko izraisa apdrošināto personu iespēja brīvi izvēlēties savu veselības apdrošināšanas pakalpojumu sniedzēju un mainīt to reizi gadā, un tādēļ, ka tā attiecas uz pakalpojuma kvalitāti, kas ir atkarīga no apdrošināto personu personīgā vērtējuma. 68 No tā izriet, ka obligātās veselības apdrošināšanas pakalpojumu sniegšanai Slovākijā, ņemot vērā veselības apdrošināšanas sabiedrību peļņas gūšanas mērķi un intensīvo konkurenci attiecībā uz kvalitāti un pakalpojumu piedāvājumu, ir saimniecisks raksturs. 69 Šo secinājumu nevar apšaubīt, pat ja tiktu apgalvots, ka SZP un VšZP nav peļņas gūšanas mērķa. Protams, ja subjektiem, kuru darbība tiek aplūkota, nav šāda mērķa, bet tiem ir rīcības brīvība, lai iesaistītos konkurencē dalībnieku piesaistīšanai, šī konkurence automātiski nevar atspēkot to darbības nesaimniecisko raksturu, it īpaši, ja šis konkurences elements ir ieviests, lai mudinātu slimokases veikt savu darbību saskaņā ar labas pārvaldības principiem (skat. spriedumu, 2004. gada 16. marts, AOK Bundesverband u.c., C‑264/01, C-306/01, C‑354/01 un C‑355/01, EU:C:2004:150, 56. punkts). Taču no judikatūras [atbilstoši spriedumiem, 2008. gada 1. jūlijs, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, 27. punkts), un 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 122. un 123. punkts),] izriet, ka apstāklis, ka preču un pakalpojumu piedāvājums tiek veikts bez peļņas gūšanas nolūka, nav šķērslis tam, lai subjekts, kas veic šos darījumus tirgū, tiktu uzskatīts par uzņēmumu, ja šis piedāvājums konkurē ar citu tirgus dalībnieku, kas darbojas peļņas gūšanas nolūkā, piedāvājumu. No tā izriet, ka darbības saimniecisko raksturu nosaka ne tikai konkurence konkrētā tirgū, bet drīzāk tas, ka minētajā tirgū darbojas uzņēmēji, kuru mērķis ir peļņas gūšana. Šajā gadījumā tā tas ir, jo starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka pārējie aplūkotā tirgus dalībnieki faktiski darbojas peļņas gūšanas nolūkā, līdz ar to SZP un VšZP ietekmes izplatīšanās rezultātā būtu jāuzskata par uzņēmumiem.”