27

Attiecībā uz prasītāju to prasības atbalstam izvirzīto pirmo pamatu Pirmās instances tiesa ir vispirms pārbaudījusi jautājumu par mātes sabiedrības vainojamību meitas sabiedrības prettiesiskā rīcībā, lemjot šādi: “57 Ievadā ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ietver ekonomiskās vienības, kas katra sastāv no personāla, materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas, kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T-9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II-1487. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra). 58 Tādējādi Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodu, neizriet ne no tā, ka mātes sabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī, pamatotāk, no mātes sabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu iepriekš minētajā izpratnē. Faktiski ir jāatgādina, ka Kopienas konkurences tiesības atzīst, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido ekonomisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības nenosaka savu uzvedību tirgū autonomi (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums T-203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II-4071. lpp., 290. punkts). 59 Tāpat ir jānorāda, ka Komisijas lēmumu konkurences tiesībās piemērošanas un izpildīšanas mērķiem kā adresāts ir jānorāda vienība, kas ir juridiska persona (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T-305/94 līdz T-307/94, no T-313/94 līdz T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, tā dēvētā “PVC II”, Recueil, II-931. lpp., 978. punkts). 60 Īpašā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpjošās darbības izdarītāja, kapitāla daļas 100% apmērā, pastāv vienkārša prezumpcija, ka šai mātes sabiedrībai ir izšķiroša ietekme pār savas meitas sabiedrības darbību (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82 AEG[-Telefunken]/Komisija, Recueil, 3151. lpp., 50. punkts, un iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā PVC II, 961. un 984. punkts), un ka tās tādējādi ir viens vienīgs uzņēmums EKL 81. panta izpratnē (Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās T-71/03, T-74/03, T-87/03 un T-91/03 Tokai Carbon u.c./Komisija, [..], 59. punkts). Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienas tiesā apstrīd Komisijas lēmumu tai noteikt naudas sodu par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāapvērš šī prezumpcija, iesniedzot pierādījumus, kas varētu pierādīt meitas sabiedrības autonomiju (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-314/01 Avebe/Komisija, Krājums, II-3085. lpp., 136. punkts; tāpat šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā C-286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I-9925. lpp.; turpmāk tekstā — “spriedums lietā Stora”, 29. punkts). 61 Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, lai gan ir tā, ka Tiesa iepriekš 60. punktā minētā sprieduma lietā Stora 28. un 29. punktā ir izvirzījusi citus apstākļus, izņemot īpašumtiesības uz meitas sabiedrības kapitāla daļas 100% apmērā, tādus kā mātes sabiedrības ietekmes pār tās meitas sabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšana un divu sabiedrību kopīga pārstāvēšana administratīvajā procesā, tomēr Tiesa šos apstākļus ir izvirzījusi tikai lai norādītu visus apstākļus, uz kuriem Pirmās instances tiesa bija balstījusi savu pamatojumu secinājumam, ka tā nav balstījusies tikai uz to, ka mātes sabiedrībai pieder visas meitas sabiedrības kapitāla daļas. Tāpēc apstāklis, ka Tiesa šajā lietā ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas vērtējumu, nevar novest pie iepriekš 60. punktā minētā sprieduma lietā AEG[-Telefunken]/Komisija 50. punktā ietvertā principa grozīšanas. 62 Šajos apstākļos, lai secinātu, ka mātes sabiedrība izšķiroši ietekmē meitas sabiedrības komercdarbības politiku, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder tās mātes sabiedrībai. Pēc tam Komisija varēs prasīt, lai mātes sabiedrība ir solidāri atbildīga par tās meitas sabiedrībai noteiktā naudas soda samaksāšanu, ja vien šī sabiedrība nepierādīs, ka tās meitas sabiedrība būtībā nepiemēro mātes sabiedrības izdotās direktīvas un tādējādi tirgū darbojas autonomi. 63 Tāpat saistībā ar šīm ievada piezīmēm ir jāizvērtē arguments, kam ir centrālā vieta prasītāju rakstveida apsvērumos, proti, ka ietekme, kas, kā tiek prezumēts, ir mātes sabiedrībai, jo tai pieder visas tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, attiecas uz tās komercdarbības politiku stricto sensu [..]. Saskaņā ar prasītāju viedokli, šī politika attiecas, piemēram, uz izplatīšanas un cenu stratēģiju. Līdz ar to atbilstoši šim argumentam mātes sabiedrība varētu apvērst minēto prezumpciju, pierādot, ka tieši meitas sabiedrība vada šos konkrētos komercdarbības politikas aspektus, šajā sakarā nesaņemot norādījumus. 64 Šajā sakarā ir jānorāda, ka, izvērtējot vienotas ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp vairākām sabiedrībām, kas ir daļa no grupas, Kopienu tiesa ir izvērtējusi, vai mātes sabiedrība ir varējusi ietekmēt cenu politiku (šajā sakarā skat. Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedumus lietā 48/69 [Imperial Chemical Industries]/Komisija, Recueil, 619. lpp., 137. punkts, un lietā 52/69 Geigy/Komisija, Recueil, 787. lpp., 45. punkts), ražošanu un izplatīšanu (šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents/Komisija, Recueil, 223. lpp., 37. un 39.–41. punkts), pārdošanas mērķus, bruto peļņu, pārdošanas izdevumus, naudas plūsmu (“cash flow”), uzkrājumus un mārketingu (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-102/92 Viho/Komisija, Recueil, II-17. lpp., 48. punkts). Tomēr no tā nevar secināt, ka vienīgi šie aspekti attiecas uz meitas sabiedrības komercdarbības politikas jēdzienu ar mērķi piemērot EKL 81. un 82. pantu attiecībā uz tās mātes sabiedrību. 65 Tieši pretēji, no šīs judikatūras kopsakarā ar apsvērumiem, kas iztirzāti iepriekš 57. un 58. punktā, izriet, ka mātes sabiedrībai ir Pirmās instances tiesas vērtējumam jāiesniedz visi pierādījumi par organizatoriskajām, ekonomiskajām un juridiskajām saiknēm starp tās meitas sabiedrību un pašu mātes sabiedrību un ko tā uzskata par tādiem, kas pierāda, ka tās nav vienota ekonomiska vienība. Tāpat no tā izriet, ka savā vērtējumā Pirmās instances tiesai ir jāņem vērā visi pierādījumi, ko tai iesnieguši lietas dalībnieki, un pierādījumu raksturs un nozīme var atšķirties atkarībā no katras attiecīgās lietas īpašajām iezīmēm. 66 Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāpārbauda, vai Akzo Nobel un tās meitas sabiedrības, kas ir [apstrīdētā lēmuma] adresātes, ir vienota ekonomiska vienība.”