Keywords

Summary



Keywords

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ārsti – Diplomu un kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšana – Direktīva 93/16 – Ģimenes ārsti – Dalībvalstu pienākums atļaut veikt ģimenes ārsta praksi savā sociālā nodrošinājuma sistēmā tikai speciāla diploma īpašniekiem – Ierobežojums – Ārstu, kas nav ieguvuši īpašu diplomu, bet līdz 1995. gada 1. janvārim izmantojuši savas tiesības veikt uzņēmējdarbību, iegūtās tiesības – Piemērojamība – Dalībvalstu pienākums iegūtās tiesības uzskatīt par līdzvērtīgām iegūtam īpašam diplomam – Neesamība – Priekšrocību piešķiršana ārstiem, kuru īpašumā vienlaicīgi ir īpašs diploms un iegūtās tiesības – Pieļaujamība

(Padomes Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts)

Summary

Direktīvas 93/16 par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu 36. panta 1. punkta pirmā daļa paredz, ka no 1995. gada 1. janvāra, ievērojot iegūtās tiesības, katra dalībvalsts atļauj veikt vispārējo medicīnas praksi savas valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā tikai tad, ja īpašumā ir diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas apstiprina tāda speciāla vispārējās medicīnas prakses mācību kursa pabeigšanu, kas saskaņā ar minētās direktīvas 30. pantu jāizveido katrā dalībvalstī, kura savā teritorijā rīko pilnu mācību kursu, kas ir priekšnoteikums ārsta prakses uzsākšanai un veikšanai.

Minētā 36. panta 2. punktā paredzēts, ka katra dalībvalsts nosaka iegūtās tiesības tikai ar vienu nosacījumu, proti, ka tā atzīst ārstu iegūtās tiesības, kaut arī tie nav ieguvuši tādus diplomus, sertifikātus, vai citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, kuru tiesības pirms 1995. gada 1. janvāra ir atzītas šajā dalībvalstī, pamatojoties uz diplomiem, sertifikātiem vai citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, kas tiem izsniegti citā dalībvalstī, un kuri tāpat pirms minētās dienas ir ieguvuši tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā.

Šis noteikums tomēr nepieprasa, lai dalībvalstis piešķirtu vienādu vērtību iepriekš iegūtajām tiesībām un iegūtam speciālam vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātam. Tādējādi tas neuzliek dalībvalstīm par pienākumu uzskatīt, ka pirms 1995. gada 1. janvāra iegūtās tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts veselības sistēmā ir līdzvērtīgas iegūtam speciālam vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātam.

Tādēļ tikai ar to faktu vien, ka ārstiem ar speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu, no vienas puses, un ārstiem tikai ar minētajām iegūtajām tiesībām, no otras puses, attiecībā uz ārstu amatu sadali nav vienādas panākumu iespējas, nav pārkāpts iepriekš minētais noteikums.

Jo īpaši 36. panta 2. punkts neiestājas pret to, ka dalībvalstis piešķir ārstiem, kuriem vienlaicīgi ir minētais sertifikāts un iegūtas tiesības:

– ievērojami lielāku amatu rezervi, nekā tā paredz attiecīgi ārstiem ar minēto sertifikātu un ārstiem ar iepriekš iegūtām tiesībām veikt praksi, tiem atļaujot vienlaicīgi pretendēt uz abām paredzētajām amatu kategorijām;

– vēl labvēlīgāku attieksmi, piešķirot tiem – laikā, kad tie pretendē uz amatu kvotu ārstiem, kas tiesības praktizēt profesijā ieguvuši līdz 1994. gada 31. decembrim – papildu punktus, kas paredzēti par iepriekš minētā sertifikāta iegūšanu.

(sal. ar 30.–31., 34.–35., 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)