LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 285/23

Prasība, kas celta 2008. gada 12. augustā — Eiropas Kopienu Komisija/Vācijas Federatīvā Republika

(Lieta C-369/08)

(2008/C 285/37)

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — E. Traversa un P. Dejmek)

Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka Straßenverkehrszulassungsordnung (Ceļu satiksmes līdzekļu reģistrācijas noteikumi) VIIIb. pielikuma 2.1. punkts ir pretrunā EKL 43. pantam, skatot kopā ar EKL 48. pantu;

— piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

EKL 43. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka ierobežojumi kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ir aizliegti. No EKL 48. panta izriet, ka tādu sabiedrību tiesiskais statuss, kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Kopienā, Līguma noteikumu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības jomā ir pielīdzināts to fizisko personu tiesiskajam statusam, kuras ir dalībvalstu pilsoņi. Kā norāda Komisija, noteikumi par vienlīdzīgu attieksmi aizliedz ne tikai acīmredzamu diskrimināciju pilsonības dēļ vai sabiedrību gadījumā — reģistrācijas valsts dēļ, bet arī visa veida slēptu diskrimināciju, kas, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, rada tādas pašas sekas.

Saskaņā ar Straßenverkehrszulassungsordnung (Ceļu satiksmes līdzekļu reģistrācijas noteikumi) VIIIb. pielikuma 2.1. punktu Vācijā tehniskās apskates organizācijai var atļaut veikt tehniskās apskates un drošības pārbaudes, kā arī pieņemt transportlīdzekļus tikai tad, ja tajā strādā vismaz 60 patstāvīgi transportlīdzekļu inspektori, kam šī profesija ir galvenā nodarbošanās, turklāt šādas organizācijas atzītajā darbības teritorijā ir jābūt tādam apskates inženieru skaitam, lai uz katriem tās teritorijā reģistrētajiem 100 000 transportlīdzekļiem un piekabēm būtu vismaz viens vai augstākais 30 apskates inženieru.

Kā norāda Komisija, šāds nosacījums ir brīvības veikt uzņēmējdarbību prettiesisks ierobežojums, kas nav saderīgs ar EKL 43. pantu, vajadzības gadījumā skatot to kopā ar EKL 48. pantu. Nosacījums, ka organizācijā jābūt obligātam minimālajam patstāvīgu inspektoru skaitam, kas darbojas galvenokārt šajā profesijā, ir kvalitatīvs ierobežojums, jo uzņēmumiem, kas vēlas veikt attiecīgo darbību, tiek uzspiesta noteikta struktūra. Šāds nosacījums it īpaši nozīmē atkarīgu nodarbināto izslēgšanu, kas nevar kļūt par šādas tehniskās apskates organizācijas dalībniekiem. Papildus tam strīdīgais noteikums rada kvantitatīvu ierobežojumu, jo ar to šādai tehniskās apskates organizācijai ir paredzēts minimālais obligātais dalībnieku skaits. Šādi atzīšanas nosacījumi jebkuram citā dalībvalstī likumīgi reģistrētam tirgus dalībniekam, kam ir cita juridiska forma vai iekšējā struktūra, padara neiespējamu Vācijā piedāvāt tehniskās kontroles pakalpojumus. Visbeidzot, nosacījums, ka šādas organizācijas atzītajā darbības teritorijā ir jābūt tādam apskates inženieru skaitam, lai uz katriem tās teritorijā reģistrētajiem 100 000 transportlīdzekļiem un piekabēm būtu vismaz viens apskates inženieris, ir pretrunā EKL 43. pantam (saistībā ar EKL 48. pantu) tiktāl, ciktāl šāds kritērijs nostāda nelabvēlīgāka situācijā juridiskas personas, kas jau ir dibinātas citās dalībvalstīs un kuru apskates inženieru reģistrācijas vieta ne vienmēr ir atzītajā teritorijā.

Šajā gadījumā nav piemērojams nedz EKL 45., nedz EKL 46. pants.

EKL 45. pantā ir noteikts, ka Līguma noteikumus uzņēmējdarbības veikšanas brīvības jomā nepiemēro tādās darbības jomās, kas attiecīgās dalībvalstīs pastāvīgi vai īslaicīgi ir saistītas ar valsts varas īstenošanu. No pastāvīgās judikatūras izrietošie kritēriji par tiešu un konkrētu valsts varas īstenošanu tehniskās apskates organizāciju darbībā, it īpaši, veicot tehniskas apskates, šajā gadījumā nav izpildīti. Ne fakts, ka tehniskās apskates organizācijām esot jālemj par apskates uzlīmju izdošanu vai atsaukšanu, ne šo organizāciju valsts uzraudzība nepierāda to valsts varas īstenošanas pienākumus. Pirmkārt, galīgo lēmumu par apskates uzlīmes nepiešķiršanu var pieņemt tikai attiecīgās federālās zemes kompetentā iestāde (t.i., reģistrācijas iestāde) un nevis tehniskās apskates organizācija. Tehniskās apskates organizācijām drīzāk ir reģistrācijas iestādes palīga un sagatavotāja nozīme. Otrkārt, no fakta, ka valsts pārrauga zināmas iestādes, nevar secināt, ka visas pārraudzībā esošo iestāžu darbības ir saistītas ar valsts varas īstenošanu. Pat tad, ja tehniskās apskates organizācijas atsevišķas darbības būtu uzskatāmas par valsts varas īstenošanu, transportlīdzekļu tehniskās kontroles neietveršana uzņēmējdarbības veikšanas brīvības piemērojamības jomā būtu pārmērīga un ievērojami pārsniegtu EKL 45. pantā paredzētā izņēmuma mērķi. Transportlīdzekļu kontrole ir viennozīmīgi tehnisks uzdevums, kam gan ir publisko tiesību sekas, tomēr to nevar uzskatīt par tiešu valsts varas īstenošanu.

Runājot par EKL 46. pantu, kurā ir paredzēta atšķirīgas attieksmes iespēja sabiedriskās kārtības, sabiedriskās drošības vai veselības aizsardzības interesēs, Tiesas judikatūrā ir noteikts, ka uz šiem pamatojošiem apstākļiem var atsaukties tikai tad, ja pastāv patiess un pietiekami liels kādas minētās intereses apdraudējuma risks. Tā kā Vācijas iestādes šādu apdraudējumu nav pierādījušas, EKL 46. pantā paredzētā izņēmuma noteikuma piemērošanas nosacījumi nav izpildīti. Komisija ir pārliecināta, ka ar strīdīgo pasākumu sasniedzamo mērķi, proti, satiksmes drošības uzturēšana, var panākt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, kā, piemēram, ar piemērotu kontroles sistēmu visiem apskates inženieriem un tehniskās apskates organizācijām Vācijā.