No tā izriet, ka Komisija principā ir tiesīga summās, kas ir jāmaksā saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu, iekļaut procentus, kuri ir saistīti ar parādiem, kas nav tikuši atgūti attiecīgi minētajā tiesību normā noteiktajā termiņā. Tomēr šī procentu iekļaušana noteikti ir atkarīga no tā, vai konkrētajā gadījumā pastāv attiecīgās dalībvalsts pienākums pieprasīt samaksāt procentus par attiecīgajām summām.

Regulas Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 32. pants attiecas uz dalībvalstu pienākumiem saistībā ar summu atgūšanu no saņēmējiem, kas ir izdarījuši pārkāpumus vai pieļāvuši nolaidību. Pirmkārt, atbilstoši minētā panta 1. punktam summas, kas ir atgūtas pēc pārkāpuma vai nolaidības gadījuma, kā arī ar tām saistītie procenti tiek pārskaitīti maksātājam, kurš tos pieskaita Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) piešķirtiem ieņēmumiem mēnesī, kad nauda faktiski tiek saņemta. Otrkārt, 32. panta 5. punkts attiecas uz īpašām situācijām, kurās dalībvalsts nav atguvusi summas konkrētā termiņā. Šādās situācijās 50 % no neatgūšanas finansiālajām sekām sedz attiecīgā dalībvalsts un 50 % sedz no Savienības budžeta. Šis finansiālās atbildības sadalījums attiecas uz visu veidu finansiāla rakstura sekām, kuras ir saistītas ar nepamatoti izmaksāto summu neatgūšanu un pie kurām ir pieskaitāmas gan pamatsummas, gan ar tām saistītie procenti, kas bija jāmaksā saskaņā ar šīs pašas regulas 32. panta 1. punktu.

Šajā ziņā, lai gan procentu izslēgšana no atgūstamās summas un tādējādi summas, kas attiecīgajai dalībvalstij ir jāmaksā no tās budžeta, samazināšana atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktam nav saderīga ar Savienības budžeta finanšu interešu aizsardzību, no šiem apsvērumiem nevar tikt secināts, ka ir nostiprināts vispārējs princips, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums pieprasīt procentus, atgūstot summas, kas ir jāmaksā pārkāpumu dēļ.

Lauksaimniecības parādu atgūšanas jomā, tā kā ne nozaru regulās, ne Regulā Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu nav ietverts nekāds pienākums pieprasīt procentus par šādiem parādiem, šāds pienākums šajā gadījumā var tikt pamatots ar līdzvērtības principu, ja attiecīgās dalībvalsts tiesībās ir paredzēta procentu iekasēšana saistībā ar šādas nelikumīgi no valsts budžeta gūtas priekšrocības atgūšanu. Tas pats attiecas uz finansiāliem maksājumiem, kas dalībvalstu administrācijām ir jāiekasē Savienības vārdā.

Lai piemērotu līdzvērtības principu, par līdzvērtīgiem nevar uzskatīt parādus, kas attiecas uz papildmaksājumiem piena nozarē un uz eksporta kompensācijām, no vienas puses, un valsts nodokļu parādus, no otras puses. Papildmaksājumu par pienu mērķis ir Savienības budžetā radīt līdzekļus, un minētos maksājumus raksturo to funkcija stabilizēt lauksaimniecības tirgus, lai gan valsts nodokļiem ir raksturīga to galvenā, ja ne ekskluzīvā funkcija – valsts budžetā radīt ieņēmumus. Turklāt lauksaimniecības maksājumi tiek iekasēti no vienas stingri noteiktas maksātāju kategorijas, nevis no visiem iedzīvotājiem, un ieņēmumi no papildmaksājumiem tiek izmantoti piena nozares izdevumu finansēšanai, konkrētāk, lai atbrīvotos no piena, ko ražotāji ir saražojuši, pārsniedzot tiem piešķirtās kvotas.

Turklāt eksporta kompensāciju sistēmas mērķis ir ļaut eksportēt Eiropas produktus, kas citādi vairs nebūtu rentabli uzņēmējam. Eksporta kompensācijas, kas veido lauksaimniekiem piešķirtu priekšrocību, pēc to rakstura atšķiras no valsts nodokļiem. Faktiski, ja pirmās tiek finansētas no Savienības budžeta, tad otrās papildina valsts budžetu. Lai gan summas, kas ir saistītas ar nepamatoti izmaksātajām un atgūtajām eksporta kompensācijām, ir ieskaitītas Savienības budžetā kā ieņēmumi, ir jāsecina, ka atšķirībā no valsts nodokļu atgūšanas nepamatoto eksporta kompensāciju atmaksāšanas mērķis ir nevis konkrēti papildināt Savienības budžetu, bet gan atgūt summas, kuras vispār nebūtu bijis jāizmaksā.

(sal. ar 91., 92., 97.–100., 104., 106., 110. un 111. punktu)