ĢENERĀLADVOKĀTES K. ŠTIKSAS‑HAKLAS [C. STIX-HACKL] SECINĀJUMI,

sniegti 2003. gada 20. novembrī ( )

Lieta C‑164/01 P

G. van den Berg

pret

Eiropas Savienības Padomi

un

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Piena kvota – Regula (EEK) Nr. 857/84 – References daudzums – Ražotāji, kas ir apņēmušies neveikt pārdošanu – Cēloņsakarība – Zemnieku saimniecības maiņa – References daudzuma nodošana – Noilgums – Pārtraukums – Apturēšana

Satura rādītājs

I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Noteikumi par references daudzuma piešķiršanu, kas īpaši piemērojami zemnieku saimniecības nodošanas gadījumā

B – Padomes un Komisijas tiesību akti saistībā ar SLOM ražotāju kompensāciju

III – Fakti

IV – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums

V – Apelācijas sūdzība

VI – Tiesiskais vērtējums

A – Par Kopienas atbildību laikposmā pēc sākotnējās SLOM zemnieku saimniecības pārdošanas (pirmais apelācijas sūdzības pamats)

1. Lietas dalībnieku galvenie argumenti

2. Vērtējums

B – Par tiesību uz zaudējumu atlīdzību noilgumu (otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats)

1. Lietas dalībnieku galvenie argumenti

2. Vērtējums

a) Vispārīgi par tiesību uz zaudējumu atlīdzību noilguma pārtraukumu vai apturēšanu

b) Par noilguma novērtējumu Pārsūdzētajā spriedumā

VII – Par tiesāšanās izdevumiem

VIII – Secinājumi





I – Ievads

1. Šī apelācijas sūdzība ir iesniegta par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedumu lietā T‑143/97 ( ) (turpmāk tekstā – "Pārsūdzētais spriedums"), ar ko Pirmās instances tiesa kā nepieņemamu noraidīja Nīderlandes piena ražotāja Gerhardusa van den Berha [Gerhardus van den Berg] prasību pret Padomi un Komisiju par zaudējumu atlīdzību.

2. Šī lieta ir daļa veselā strīdu kompleksā, kas vispārēji attiecas uz tā saukto SLOM ražotāju ( ) situāciju piena kvotu sistēmā, tas ir, uz piena ražotājiem, kas atbilstoši Regulai (EEK) Nr. 1078/77 ( ) uzņēmušies saistības piecu gadu laikā nepārdot pienu vai piena produktus (turpmāk tekstā – "nepārdošanas saistības") vai arī pārveidot savus piena govju ganāmpulkus gaļas ražošanai (turpmāk tekstā – "pārveidošanas saistības").

3. Šo problēmu pamatā ir tas, ka, ieviešot piena kvotu sistēmu no 1984. gada 1. aprīļa, kas piena ražošanas ierobežošanas nolūkos paredzēja noteiktus references daudzumus un nodevas gadījumam, kad šie daudzumi tiek pārsniegti, netika ņemta vērā SLOM ražotāju situācija. Saskaņā ar Padomes 1984. gada 31. marta Regulu (EEK) Nr. 857/84 tās sākotnējā redakcijā ( ), kas reglamentē references daudzumu aprēķināšanu katrā atsevišķā gadījumā, references daudzumus noteica, pamatojoties uz piena piegādēm atsauces gadā, kas, kā izrādījās, pilnībā vai daļēji sakrita ar SLOM ražotāju nepārdošanas saistību laikposmiem. Tā rezultātā šādiem piena ražotājiem nevarēja piešķirt references daudzumu, jo tie atsauces gadā nebija saražojuši pienu, un tādējādi tie nevarēja ražot pienu, kas būtu atbrīvots no nodevām.

4. No tā izrietošā nelabvēlīgā SLOM ražotāju situācija, kas daļēji tika paildzināta Kopienas likumdevēja "koriģējošo pasākumu" dēļ un "papildināta" ar turpmākiem juridiskiem aspektiem, nu jau ilgāk kā desmit gadus dažādos veidos nodarbina Kopienu tiesas un atspoguļojas virknē sekundāro tiesību aktu. Šie spriedumi un sekundāro tiesību pasākumi, kas daļēji attiecas uz noteikumu (spēkā esamību) par pašu references daudzumu piešķiršanu un daļēji – uz SLOM ražotāju zaudējumu atlīdzību šo noteikumu rezultātā, veido turpmāk sīkāk izklāstītas atbilstošās tiesību normas, kuru kontekstā izskatāma šī lieta.

5. Jau savos 2003. gada 18. septembra secinājumos apvienotajās lietās C‑162/01 P un C‑163/01 P ( ) esmu izteikusies par atbildības problēmu attiecībā uz SLOM ražotājiem, kur šajās lietās galvenokārt tika skatīts jautājums par to, vai Kopienas atbildība ir atkarīga no nosacījuma, ka piena ražošana tiek atsākta pēc nepārdošanas saistību beigām vai ka attiecīgais SLOM ražotājs izteicis šādu nodomu.

6. Šī apelācijas sūdzība līdzīgos tiesiskajos un faktiskajos apstākļos jo īpaši izvirza divus jautājumus: no vienas puses, vai Pirmās instances tiesa Pārsūdzētajā spriedumā pamatoti ir atzinusi, ka Kopienas atbildība par ciestajiem zaudējumiem, kas radušies references daudzuma nepiešķiršanas rezultātā, beidzas ar attiecīgā SLOM ražotāja saimniecības maiņu, un, no otras puses, vai Pirmās instances tiesa ir pamatoti atzinusi, ka attiecīgajām tiesībām uz zaudējumu atlīdzību pārtraukuma vai apturēšanas neesamības gadījumā ir iestājies noilgums.

II – Atbilstošās tiesību normas

7. Turpmāk es tikai norādīšu apelācijas sūdzības pamatā minētos Kopienu tiesību aktus. Attiecībā uz plašāku tiesisko kontekstu saistībā ar šo lietu es atsaucos uz atbilstošajām tiesību normām savos 2003. gada 18. septembra secinājumos apvienotajās lietās Bouma un Beusmans ( ).

A – Noteikumi par references daudzuma piešķiršanu, kas īpaši piemērojami zemnieku saimniecības nodošanas gadījumā

8. Atbilstoši 3.a panta 1. punktam, kas šajā regulā ietverts ar Padomes 1989. gada 20. marta Regulu (EEK) Nr. 764/89, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 857/84 ( ), ražotāji pēc pieteikuma saņem pagaidu references daudzumu, cita starpā ievērojot nosacījumu, ka:

"a) nav [..] pilnībā nodevuši savu piena ražošanas saimniecību pirms nepārdošanas vai pārveidošanas saistību laikposma beigām;

b) pieteikumā norāda pierādījumus [..], ka savā saimniecībā pilnā apmērā var saražot pieprasīto references daudzumu." [Neoficiāls tulkojums].

9. Atbilstoši 3.a panta 1. punktam Komisijas 1988. gada 3. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1546/88, ar kuru nosaka Padomes Regulas (EEK) 804/68 5.c pantā minētās papildu nodevas piemērošanas noteikumus ( ), ko groza ar Komisijas 1989. gada 20. aprīļa Regulu (EEK) Nr. 1033/89 ( ), pieteikumu īpašam references daudzumam ražotājs iesniedz "kompetentajā iestādē, ko norāda dalībvalsts [..] un ievērojot nosacījumu, ka ražotājs var pierādīt, ka tas joprojām pārvalda pilnībā vai daļēji to pašu zemnieku saimniecību, kuru tas pārvaldīja brīdī, kad tika apstiprināts viņa [..] piemaksprēmiju piešķiršanas pieteikums".

10. Līdz ar to ir jāatsaucas uz 7. pantu Regulā Nr. 857/84, ko groza ar Padomes 1985. gada 26. februāra Regulu (EEK) Nr. 590/85 ( ), kurā ir paredzēts:

"1. Zemnieku saimniecības pārdošanas, iznomāšanas vai nodošanas ar mantojumu gadījumā attiecīgais references daudzums pilnībā vai daļēji tiek nodots pircējam, nomniekam vai mantiniekam saskaņā ar izstrādājamiem noteikumiem.

Gadījumos, kad zemes tiek nodotas publiskām iestādēm un/vai sabiedriski lietderīgai izmantošanai, neskarot 3. punkta otro daļu, dalībvalstis var paredzēt, ka viss references daudzums vai tā daļa attiecīgajai zemnieku saimniecībai vai tikai tās daļai, kas tiek nodota, ir iepriekšējā ražotāja rīcībā, ja tas plāno turpināt piena ražošanu.

[..]

4. Gadījumos, kad lauku nomas termiņš iztek un nomniekam nav tiesību uz nomas līguma pagarināšanu ar analogiem nosacījumiem, dalībvalstis var paredzēt, ka viss references daudzums vai tā daļa attiecīgajai zemnieku saimniecībai, kas ir nomas objekts, ir iepriekšējā nomnieka rīcībā, ja tas plāno turpināt piena ražošanu."

11. Šajā sakarā Regulas Nr. 1546/88 7. pantā ir paredzēti šādi piemērošanas noteikumi:

"Piemērojot Regulas (EEK) Nr. 857/84 7. pantu un neskarot minētā panta 3. punktu, ražotāju un uzpircēju kvota A un B formulu ietvaros, kā arī references daudzums ražotājiem, kas pārdod tieši patēriņam, tiek nodots, pastāvot šādiem nosacījumiem:

1) pilnīgas zemnieku saimniecības pārdošanas, iznomāšanas vai nodošanas ar mantojumu gadījumā attiecīgais references daudzums tiek nodots ražotājam, kas pārņem zemnieku saimniecību;

2) zemnieku saimniecības daļas pārdošanas, iznomāšanas vai nodošanas ar mantojumu gadījumā attiecīgais references daudzums tiek sadalīts starp ražotājiem, kas ir zemnieku saimniecības ieguvēji, atbilstoši zemes platībām, kuras tiek izmantotas piena ražošanai, vai atbilstoši citiem dalībvalstu noteiktiem objektīviem kritērijiem. Dalībvalstis var neņemt vērā nodotās daļas, kur piena ražošanai izmantotā platība ir mazāka par dalībvalsts noteikto minimālo platību. References daudzuma daļu, kas atbilst šai platībai, pilnībā var ieskaitīt rezervē;

3) 1. un 2. punkta, kā arī ceturtās daļas noteikumi ir piemērojami saskaņā ar dažādiem valsts regulējumiem pēc analoģijas ar citiem nodošanas gadījumiem, kas ietver līdzīgu juridisku iedarbību uz ražotājiem;

4) gadījumos, kad piemēro Regulas (EEK) Nr. 857/84 7. panta 1. punkta otro daļu un 7. panta 4. punktu, attiecīgi, par zemes nodošanu publiskām iestādēm un/vai sabiedriski lietderīgai izmantošanai, no vienas puses, un gadījumos, kad lauku nomas termiņš iztek, nepastāvot iespējām to pagarināt ar analogiem nosacījumiem, no otras puses, viss references daudzums vai tā daļa attiecīgajai zemnieku saimniecībai vai tās daļai, kura, atbilstoši gadījumam, tiek nodota vai kuras nomas līgums netiek pagarināts, ir nododama attiecīgajam ražotājam, ja tas plāno turpināt piena ražošanu, ar nosacījumu, ka tā rīcībā esošo references daudzumu summa attiecīgajai zemnieku saimniecībai, kuru tas pārņem vai kurā tas ražo savu produkciju, nav lielāka par references daudzumu, kāds tam bija pirms nodošanas vai nomas līguma termiņa notecēšanas.

1., 2. un 4. punkta noteikumus attiecībā uz nodošanu dalībvalstis var piemērot gan references laikposmā, gan pēc tam.

[..]"

B – Padomes un Komisijas tiesību akti saistībā ar SLOM ražotāju kompensāciju

12. Ievērojot 1992. gada 19. maija spriedumu apvienotajās lietās Mulder u.c. pret Padomi un Komisiju ( ) (turpmāk tekstā – "spriedums Mulder II"), Padome un Komisija 1992. gada 5. augustā publicēja Paziņojumu 92/C 198/04 ( ).

13. Paziņojuma 1. punktā ir noteikts, ka Kopienai ir atbildība pret katru ražotāju, kas izpilda spriedumā Mulder II noteiktos kritērijus un nosacījumus. Pārējos paziņojuma punktos ir noteikts:

"2) Iestādes apņemas attiecībā uz visiem 1. punktā norādītajiem ražotājiem līdz 3. punktā paredzētā termiņa notecēšanai atteikties izvirzīt iebildi par noilgumu, kas izriet no EK Tiesas Statūtu 43. panta noteikumiem, ar nosacījumu, ka tiesības uz atlīdzību vēl nebija noilgušas līdz šī paziņojuma publicēšanas dienai "Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī" vai līdz dienai, kad ražotājs jau bija vērsies iestādēs.

3) Lai piešķirtu 1992. gada 19. maija spriedumam pilnu iedarbību, iestādes pieņems praktiskus pasākumus atlīdzībai attiecīgajām personām, ieskaitot procentu jautājumu. [..]"

14. Lai ievērotu spriedumu Mulder II, Padome 1993. gada 22. jūlijā pieņēma Regulu (EEK) 2187/93, kas paredz piedāvāt kompensāciju dažiem piena un piena produktu ražotājiem, kuru saimnieciskā darbība uz laiku ir ierobežota ( ). Ar šo Regulu ražotājiem, kuriem piešķirts galīgs īpašs references daudzums ( ), tiek piedāvāta vienotas likmes atlīdzība par visiem zaudējumiem, kas tiem radušies spriedumā Mulder II minētā tiesiskā regulējuma dēļ.

15. Atbilstoši šīs Regulas 8. panta 1. punktam atlīdzība tiek piešķirta vienīgi par laikposmu, par kuru tiesības uz atlīdzību nav noilgušas. Attiecībā uz šo laikposmu 8. panta 2. punktā ir paredzēts:

"a) par dienu, kurā beidzas EK Tiesas Statūtu 43. pantā noteiktais piecu gadu noilguma termiņš, tiek noteikts datums, kad pieteikums tiek iesniegts Kopienas iestādēs, vai, ja tiek iesniegta prasība Tiesā, datums, kad prasība ir ierakstīta Tiesas reģistrā, vai, vēlākais, iestāžu paziņojuma publicēšanas "Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī" Nr. C 198 datums, proti, 1992. gada 5. augusts;

b) atlīdzības laikposms sākas piecus gadus pirms noilguma pārtraukuma datuma, bet ne agrāk kā 1984. gada 2. aprīlī vai ne agrāk kā datumā, kad beigušās nepārdošanas vai pārveidošanas saistības;

c) atlīdzības laikposma beigu datums ir 1989. gada 29. marts tiem ražotājiem, kas savu īpašo references daudzumu ir saņēmuši atbilstoši Regulai (EEK) Nr. 764/89, bet 1991. gada 15. jūnijs tiem ražotājiem, kas savu īpašo references daudzumu ir saņēmuši atbilstoši Regulai (EEK) Nr. 1639/91."

16. Regulas Nr. 2187/93 10. panta 2. punktā par atlīdzības pieteikuma iesniegšanu ir noteikts šādi:

"Ražotājs adresē savu pieteikumu kompetentajai iestādei. Ražotāja pieteikums jāiesniedz kompetentajā iestādē vēlākais līdz 1993. gada 30. septembrim, pretējā gadījumā tas tiks noraidīts.

EK Tiesas Statūtu 43. pantā paredzētais noilguma termiņš atsāk tecēt attiecībā uz visiem ražotājiem, sākot no pirmajā daļā paredzētā datuma, ar nosacījumu, ka minētajā daļā norādītais pieteikums nav iesniegts pirms šī datuma, ja vien noilgumu nepārtrauc ar prasības pieteikumu, kas iesniegts Tiesā saskaņā ar tās Statūtu 43. pantu."

III – Fakti

17. Pamata lietas fakti Pārsūdzētajā spriedumā ( ) ir atspoguļoti šādi:

"14. Prasītājs ir piena ražotājs Nīderlandē. Tā kā viņš saskaņā ar Regulu Nr. 1078/77 uzņēmās nepārdošanas saistības līdz 1985. gada 23. februārim, viņš atsauces gada laikā neražoja piena produktus, piemērojot Regulu Nr. 857/84. Tā rezultātā viņš nevarēja saņemt references daudzumu pēc šīs Regulas stāšanās spēkā.

15. 1985. gada 1. maijā prasītājs iegādājās zemnieku saimniecību Dalfsen (Nīderlande), kuru viņš vienu gadu pārvaldīja kopā ar savu sākotnējo zemnieku saimniecību, kas atradās Veijē [Wijhe] (Nīderlande). Savu zemnieku saimniecību Veijē viņš pārdeva 1986. gada 13. maijā.

16. Ar sava advokāta 1989. gada 31. marta vēstuli Padomei un Komisijai prasītājs, kā arī 351 cits ražotājs, kas, izpildot savas apņemšanās saistības Regulas Nr. 1078/77 ietvaros, nebija piegādājuši pienu atsauces gada laikā un kas parasti tika saukti par SLOM ražotājiem un [šajā gadījumā] ir uzskaitīti vēstulei pievienotajā pielikumā, norādīja, ka tie uzskatīja Kopienu par atbildīgu par zaudējumiem, kas radās Regulas Nr. 857/84 spēkā neesamības dēļ, kā to Tiesa atzina spriedumā Mulder I. Iestādes uz šo vēstuli neatbildēja.

17. Pēc sprieduma Mulder I un Regulas Nr. 764/89 pieņemšanas prasītājs 1989. gada jūnijā atkārtoti prasīja piešķirt kvotu. Šo pieteikumu noraidīja 1989. gada 30. augustā, pamatojoties uz to, ka prasītājs vairāk nepārvaldīja to pašu zemnieku saimniecību, kuru viņš pārvaldīja, uzņemoties nepārdošanas saistības.

18. Prasītājs valsts tiesās nesekmīgi pārsūdzēja šo lēmumu par noraidīšanu. Minētais lēmums tādējādi stājās likumīgā spēkā.

19. Ar 1992. gada 14. jūlija vēstuli prasītāja padomnieks prasītāja un 1989. gada 31. marta vēstules pielikumā norādīto ražotāju vārdā pieprasīja ar šīs vēstules datumu pārtraukt noilguma tecējumu. Savā 1992. gada 22. jūlija vēstulē Padomes Juridiskā dienesta ģenerāldirektors atbildēja, ka noilguma termiņš atsāka tecēt attiecībā uz 348 ražotājiem, tostarp prasītāju, kas nebija cēluši prasību. Tomēr viņš piekrita, ka 1992. gada 14. jūlija vēstule attiecībā uz viņiem varētu izveidot jaunu iepriekšēju pieteikumu EK Tiesas Statūtu 43. panta nozīmē. Turpinājumā viņš norādīja, ka Padome neņems vērā noilgumu kopš šī datuma līdz 1992. gada 17. septembrim, ciktāl attiecīgo personu pieteikumiem par atlīdzību 1992. gada 14. jūlijā jau nebija iestājies noilgums. Nobeigumā viņš precizēja:

"Šī perioda laikā iestādes centīsies kopīgi pieņemt praktiskus noteikumus atlīdzībai saskaņā ar Tiesas spriedumu.

Tādējādi nav nepieciešams Tiesā atkārtoti celt prasību noilguma pārtraukšanai.

Ja šie noteikumi [netiks] pieņemti līdz šā gada 17. septembrim, Padome informēs Jūs par nepieciešamajiem turpmākajiem soļiem."

20. 1993. gada 10. septembra vēstulē par atlīdzību konkrētiem ražotājiem Regulas Nr. 2187/93 ietvaros Komisija Nīderlandes iestādēm norādīja:

"Pielikumā ir atrodams SLOM prasītāju saraksts, kuri, pamatojoties uz Kopienas iestāžu 1992. gada 5. augusta vispārējo paziņojumu, pārtrauca noilguma termiņu, kas piemērojams to pieteikumiem par atlīdzības saņemšanu, lietu iesniedzot Komisijai, Padomei vai Tiesai."

21. Šajā sarakstā bija minēts prasītāja vārds, un 1989. gada 31. marts viņa gadījumā tika norādīts kā datums, kurā, pamatojoties uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu, tika pārtraukts noilgums."

IV – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums

18. Šādā kontekstā Van den Berha kungs (turpmāk tekstā – "prasītājs") ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1997. gada 29. aprīlī, pamatojoties uz EK līguma 178. pantu un 215. panta otro daļu (tagad – EKL 235. pants un 288. panta otrā daļa), cēla prasību pret Padomi un Komisiju (turpmāk tekstā – "atbildētāji") par zaudējumu atlīdzību, kas viņam radušies piena pārdošanas aizlieguma dēļ, piemērojot Regulu Nr. 857/84, kas papildināta ar Regulu Nr. 1371/84.

19. Prasītājs pieprasīja zaudējumu atlīdzību 606 315 Nīderlandes guldeņu apmērā, kā arī procentu maksājumus 8 % apmērā gadā, skaitot no prasības pieteikuma iesniegšanas dienas, par zaudējumiem, kas viņam nodarīti references daudzuma prettiesiskas nepiešķiršanas rezultātā un ko viņš cietis pēc savu nepārdošanas saistību beigām 1985. gada 23. februārī – datumā, kad attiecībā uz viņu stājās spēkā noteikumi par nodevām. ( )

20. Atbildētāji apstrīdēja prasītāja viedokli, saskaņā ar kuru ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos Kopienas atbildība par viņam nodarītajiem zaudējumiem, un cēla iebildumu par nepieņemamību, jo izvirzītajām tiesībām ir iestājies noilgums. ( )

21. Ar 1997. gada 24. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesa apturēja tiesvedību līdz sprieduma pasludināšanai lietā Mulder III.

22. Ar 1999. gada 11. marta rīkojumu Pirmās instances tiesa atjaunoja tiesvedību.

23. Ar Pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu. Turpmāk ir izklāstīts sprieduma pamatojums pēc būtības.

24. Tiesa savā spriedumā vispirms izskata jautājumu, vai Kopiena var būt atbildīga atbilstoši EK līguma 215. pantam (tagad – EKL 288. pants) un apstiprinošas atbildes gadījumā – līdz kuram datumam. Turpmāk tā pārbauda, vai izvirzītajām tiesībām nav iestājies noilgums. ( )

Sprieduma pamatojums par Kopienas atbildību

25. Pēc principu izklāstīšanas par iespējamo Kopienas ārpuslīgumisko atbildību pret SLOM ražotājiem, kas balstās uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, Pirmās instances tiesa atzīst, ka attiecībā uz zaudējumu atlīdzības prasību par laikposmu no 1985. gada 23. februāra līdz 1986. gada 13. maijam, kad prasītājs pārdeva savu SLOM zemnieku saimniecību, netiek apstrīdēts, ka viņš atbilstoši Regulai Nr. 857/84 nevarēja piegādāt pienu un ka Kopiena ir atbildīga par tā rezultātā ciestajiem zaudējumiem. ( )

26. Attiecībā uz zaudējumiem, kas radušies pēc 1986. gada 13. maija, Pirmās instances tiesa izvērtē, cik lielā mērā šie zaudējumi radušies tā apstākļa rezultātā, ka prasītājam 1985. gadā tika atteikta kvotas piešķiršana. Šajā sakarā tā nosprieda šādi ( ):

"44. Ir jāatgādina, ka prasītājs 1986. gadā nodeva savu SLOM zemnieku saimniecību un pārveda savu ražošanu uz citu zemnieku saimniecību, pamatojoties uz ekonomiskās efektivitātes apsvērumiem. Tādējādi ir skaidrs, ka šim prasītāja lēmumam, kas tika pieņemts brīvprātīgi, nav nekādas saiknes ar atteikumu piešķirt kvotu sakarā ar viņa nepārdošanas saistību notecēšanu 1985. gadā.

45. Turklāt, kā izriet no 7. panta 1. punkta Regulā Nr. 857/84, ko groza ar Padomes 1985. gada 26. februāra Regulu Nr. 590/85 (OV L 68, 1. lpp.), kas skatīta kopā ar Regulas Nr. 1546/88 7. pantu, pat gadījumā, ja piena ražotājs nebūtu uzņēmies nepārdošanas vai pārveidošanas saistības, vienas zemnieku saimniecības kvotas nodošana citai bija iespējama tikai gadījumos, kad zeme tika nodota publiskām iestādēm un/vai sabiedriskai izmantošanai (7. panta 1. punkts) vai arī lauku nomas termiņi tuvojās beigām un tos nevarēja pagarināt (7. panta 4. punkts).

46. Tādējādi pat pieņemot, ka patiesībai atbilda fakts, ka ražotāji, kam bija piešķirts references daudzums, 1985./1986. gadā to varēja nodot atbilstoši Nīderlandes administratīvajai praksei, šāda situācija tomēr nebūtu piekrītoša Kopienas likumdevējam un Nīderlandes iestāžu pienākums pret prasītāju būtu attiecīgā gadījumā īstenot nediskriminējošu attieksmi.

47. Turklāt ir jāatgādina, ka pēc Regulas Nr. 764/89 stāšanās spēkā prasītāja pieteikums kvotas saņemšanai, piemērojot šo regulu, tika noraidīts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1546/88 3.a panta 1. punktu (skat. iepriekš 7. punktu), saskaņā ar kuru īpašs references daudzums tiek piešķirts tad, ja ražotājs var pierādīt, ka tas pieteikuma iesniegšanas dienā pilnībā vai daļēji pārvalda SLOM zemnieku saimniecību.

48. Pretēji tam, uz ko pastāv prasītājs, un kā jau Tiesa to vairākkārt ir atzinusi [skat. jo īpaši 1994. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑98/91 Herbrink, Recueil 1994, I‑223. lpp.), šī prasība attiecas vienīgi uz īpašu references daudzumu atbilstoši Regulā Nr. 857/84 7. panta 1. punktā noteiktajam principam, saskaņā ar kuru references daudzums tiek nodots līdz ar zemēm, par kurām tas ticis piešķirts (13. punkts). Šādos apstākļos prasītājs nevar apgalvot, ka šīs prasības piemērošana viņa gadījumā rada tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, jo viņš savas SLOM zemnieku saimniecības nodošanas laikā nevarēja paredzēt, ka tiks piemērots šāds nosacījums.

49. Tā kā prasītājs savu SLOM zemnieku saimniecību pārdeva neatkarīgi no apstākļa, ka viņam 1985. gadā nelikumīgi tika atteikta kvotas piešķiršana, un tā kā pārdošana netika veikta tā, lai tai piešķirtu Regulā Nr. 857/84 paredzēto nodošanas iespēju, iemesli, kuru dēļ prasītājs nevarēja iegūt kvotu Regulas Nr. 764/89 ietvaros, un no tā izrietošais zaudējums nav attiecināmi uz Kopienu."

27. Pirmās instances tiesa nonāk pie secinājuma, ka tikai zaudējumi, ko prasītājs cietis līdz 1986. gada 13. maijam, ir radušies sakarā ar references daudzuma nepiešķiršanu ( ), un turpinājumā izskata, vai šai prasītāja prasībai nav iestājies noilgums.

Sprieduma pamatojums par noilgumu

28. Jautājumā par noilgumu Pirmās instances tiesa atzīst, ka noilguma termiņš tiesvedībai šajā tiesā ir sācis tecēt 1985. gada 23. februārī – datumā, kad Regula Nr. 857/84 kļuva piemērojama attiecībā uz prasītāju. Tiesības uz atlīdzību attiecas uz secīgiem laikposmiem, kas sākās katru dienu, kad pārdošana nebija iespējama. ( )

29. Pirmās instances tiesa uzskata – tā kā prasītājs pārdeva savu SLOM zemnieku saimniecību 1986. gada 13. maijā, tad viņš no šī datuma nebija tiesīgs saņemt references daudzumu. Tādēļ, "ņemot vērā – kā tas ir nospriests, – ka zaudējumiem, ko, pēc viņa apgalvojumiem, viņš ir cietis pēc šīs pārdošanas, nav nekāda sakara ar Regulas Nr. 857/84 piemērošanu viņam, noilguma termiņš beidzās piecus gadus pēc 1986. gada 13. maija, t.i., SLOM zemnieku saimniecības pārdošanas dienas, proti – 1991. gada 13. maijā, ja vien tas netika pārtraukts pirms šī datuma". ( )

30. Tādējādi Pirmās instances tiesa prasītāja izvirzītos iebildumus par noilguma iestāšanos noraida šādi ( ):

"62. Atbilstoši Tiesas Statūtu 43. pantam noilguma termiņu pārtrauc tikai tad, ja Kopienu tiesā tiek uzsākta tiesvedība vai ja pirms šādas tiesvedības lūgums tiek iesniegts attiecīgajai Kopienu iestādei, turklāt pēdējā minētajā gadījumā noilguma termiņš tiek pārtraukts tikai tad, ja pēc minētā lūguma tiesvedība tiek ierosināta atkarībā no gadījuma EK līguma 173. pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 230. pants) vai EK līguma 175. pantā noteiktajā termiņā [Tiesas 1973. gada 5. aprīļa spriedums lietā 11/72 Giordano/Komisija (Recueil 1973, 417. lpp., 6. punkts) un Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. novembra spriedums lietā T‑222/97 Steffens/Padome un Komisija (Recueil 1998, II‑ 4175. lpp., 35. un 42. punkts)].

63. No tā izriet, ka prasītājs noilguma pārtraukšanai atbilstoši Tiesas Statūtu 43. pantam nevar balstīties uz iestādēm adresēto 1989. gada 31. marta vēstuli, jo pēc tās netika ierosināta tiesvedība Pirmās instances tiesā.

64. Prasītājs apgalvo, ka no 1992. gada 5. augusta paziņojuma piemērošanas viņam izriet, ka atbildētāji apņēmās necelt iebildumus par noilgumu pēc 1989. gada 31. marta, t.i., pēc datuma, kurā viņš vērsās iestādēs.

65. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atsacīšanās atsaukties uz noilgumu, kas tika ietverta 1992. gada 5. augusta paziņojumā, bija vienpusējs akts, kura mērķis bija ierobežot prasību skaitu, iedrošinot ražotājus sagaidīt vienotas likmes atlīdzības sistēmas ieviešanu, ko paredz Regula Nr. 2187/93 (iepriekš minētā sprieduma lietā Steffens/Padome un Komisija 38. punkts).

66. Šis paziņojums bija īpaši paredzēts ražotājiem, kuru tiesības uz atlīdzību vēl nebija noilgušas laikā, kad tas tika publicēts "Oficiālajā Vēstnesī", vai laikā, kad tas jau bija adresēts kādai no iestādēm (skat. iepriekš 11. punktu). Ar šo pēdējo norādi atbildētāji vērsās pie ražotājiem, kas bija griezušies pie iestādēm pirms minētā paziņojuma publikācijas, lai prasītu tiesības uz atlīdzību, pamatojoties uz spriedumu Mulder II, un kurus lūdza necelt prasības par atlīdzību, kamēr nav pieņemta regula par vienotas likmes atlīdzību. Šīs atsauces mērķis tādējādi bija aizstāvēt šo ražotāju tiesības uz atlīdzību.

67. Tomēr ir jāatzīst, ka uz 1989. gada 31. marta vēstuli atbildētāji nesniedza atbildi un ka tādējādi tie šajā laikā nav uzņēmušies nekādas saistības attiecībā uz prasītāju. Šādos apstākļos prasītājs nevar balstīties uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu.

68. Noraidāms ir prasītāja arguments attiecībā uz faktu, ka viņa vārds ir iekļauts sarakstā, ko Komisija nosūtīja Nīderlandes iestādēm pēc Regulas Nr. 2187/93 spēkā stāšanās un kurā tika uzskaitīti ražotāji, uz kuriem attiecās apņemšanās neatsaukties uz noilgumu, kas bija ietverta 1992. gada 5. augusta paziņojumā.

69. Vispirms ir jānorāda, ka šis saraksts tika adresēts valsts iestādēm, lai gadījumos, ja tās saņemtu atlīdzības pieteikumus Regulā Nr. 2187/93 paredzētās vienošanās ietvaros, tām norādītu, no kāda datuma pieteikumu noilgums ir pārtraukts. Tas nenošķir SLOM ražotājus, kam tika piešķirts noteikts references daudzums un kas tādējādi varēja saņemt vienošanās piedāvājumu Regulas Nr. 2187/93 ietvaros, no tiem, kas tāpat kā prasītājs nebija saņēmuši kvotu un tādējādi nevarēja būt šādas vienošanās dalībnieki. No minētā izriet, ka prasītāja vārds šajā sarakstā tika iekļauts kļūdaini.

70. Tomēr šādas kļūdas raksturs nevarēja radīt prasītājā cerības, ka viņš varētu izmantot 1992. gada 5. augusta paziņojumā ietverto apņemšanos un ka viņa pieteikuma noilgums tika pārtraukts ar 1989. gada 31. martu. Faktiski pēc pirmā vērtējuma, brīdī, kad tika nosūtīts 1993. gada 10. septembra saraksts, prasītājs jau zināja, ka viņš nevar izmantot vienošanos, ko paredz Regula Nr. 2187/93, un ka tādējādi uz viņu neattiecās iepriekš minētā saistība.

71. Turklāt prasītāja nostāja par minētās prasības noilguma termiņu nerada diskrimināciju salīdzinājumā ar Komisijas attieksmi pret citiem SLOM ražotājiem, kas saņēma atlīdzības piedāvājumus, jo, atbilstoši iepriekš minētajam (skat. 69. punktu), prasītāja stāvoklis bija atšķirīgs salīdzinājumā ar to personu stāvokli, kuras saņem Regulas Nr. 2187/93 priekšrocības.

72. Visbeidzot, attiecībā uz prasītāja apgalvojumiem par Bosa [Booss] kunga izteikumiem pietiek atzīt, ka tos neapstiprina nekādi pierādījumi."

31. Ar šādu pamatojumu Pirmās instances tiesa visbeidzot atzīst – nepastāvot noilguma termiņa pārtraukumam vai apturēšanai vēlākais līdz 1991. gada 13. maijam, 1997. gada 29. aprīļa prasības pieteikums ir iesniegts nokavēti, proti, laikā, kad prasītāja tiesībām uz atlīdzību jau bija iestājies noilgums. ( )

V – Apelācijas sūdzība

32. Van den Berhs (turpmāk tekstā – "apelācijas sūdzības iesniedzējs") 2001. gada 13. aprīlī iesniedza Tiesā šo apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas spriedumu. Viņa prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedumu lietā T‑143/97;

– nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā;

– piespriest Padomei un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus Pirmās instances tiesā un šajā Tiesā.

33. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzību daļēji kā nepieņemamu un jebkurā gadījumā kā nepamatotu visā tās kopumā;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

34. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

– atzīt apelācijas sūdzību par nepamatotu;

– pakārtoti – atzīt prasību par zaudējumu atlīdzību par nepieņemamu;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI – Tiesiskais vērtējums

35. Apelācijas sūdzības iesniedzējs savas sūdzības pamatojumam izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz jautājumu par to, vai Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesībās, novērtējot Kopienas atbildību par viņa ciestajiem zaudējumiem laikposmā pēc zemnieku saimniecības maiņas. Gan ar otro, gan ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs vēršas pret Pirmās instances tiesas atzinumu, ka tiesībām uz zaudējumu atlīdzību ir iestājies noilgums. Tā kā šie pēdējie pamati pēc būtības balstās uz vienādiem iebildumiem, tad tie turpmāk tiks izskatīti kopā.

A – Par Kopienas atbildību laikposmā pēc sākotnējās SLOM zemnieku saimniecības pārdošanas (pirmais apelācijas sūdzības pamats)

1. Lietas dalībnieku galvenie argumenti

36. Pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc būtības apgalvo – Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 43.–50. punktā ir kļūdaini atzinusi, ka Kopiena nav atbildīga par zaudējumiem, ko viņš cietis pēc zemnieku saimniecības maiņas 1986. gada 13. maijā.

37. Vispirms Pirmās instances tiesa nepareizi ir interpretējusi kompetenču sadali starp Kopienu un dalībvalstīm. Attiecībā uz Pārsūdzētā sprieduma 46. punktu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka runa ir par Kopienu iestāžu, nevis par valsts iestāžu pienākumiem. Atbilstoši Kopienu regulām, valsts iestādēm bija aizliegts piešķirt references daudzumus gadījumos, kad zemnieku saimniecība tika pārcelta, tādēļ atbildība šajā sakarā ir jāuzņemas Kopienu iestādēm.

38. Atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzēja teiktajam, Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā Pirmās instances tiesa turklāt ir nepareizi interpretējusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, kā arī sprieduma lietā Herbrink nozīmi. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, šķiet, norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar atsaukties uz šo principu, jo paļāvība, ko viņš piemin, nav aizsargājama. Viņš neatsaucas ne uz vienu citu paļāvību kā vien to, lai pret viņu attiektos kā pret "parastu" ražotāju, vai, citiem vārdiem sakot, paļāvību, ka viņš netiks pakļauts īpašiem ierobežojumiem tā iemesla dēļ, ka ir SLOM ražotājs. Tieši šādu paļāvību Pirmās instances tiesa atzina par tiesisku (leģitīmu) spriedumā lietā Herbrink ( ). Ja, kā var secināt no minētā sprieduma, nomnieks var pārcelt savu references daudzumu uz jaunu zemnieku saimniecību, arī SLOM ražotājam jābūt iespējai pārcelt savu references daudzumu uz jaunu saimniecību. Jāizsaka nožēla, ka Pirmās instances tiesa nav atzinusi šādu paralēli ar spriedumu lietā Herbrink.

39. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver – vienu gadu vienlaicīgi apsaimniekojot veco un jauno saimniecību, viņš nomainīja saimniecību tieši tādā veidā, kas saskaņā ar Nīderlandes administratīvo praksi ļauj katram ražotājam pārcelt references daudzumu uz jauno saimniecību. Tas vienmēr ir bijis vispārīgi atzīts, ka šāda prakse atbilst Kopienu tiesībām. Paredzot negaidītu prasību ar atpakaļejošu spēku, saskaņā ar kuru SLOM ražotājam ir jāpierāda, ka viņš joprojām pilnībā vai daļēji apsaimnieko to pašu saimniecību, kuru apsaimniekoja, pieprasot piemaksprēmiju, Regula Nr. 1033/89 pārkāpj viņa tiesisko paļāvību uz to, ka viņš tāpat kā jebkurš ražotājs varēs pārcelt savu references daudzumu šādā rūpīgi izvēlētā veidā. Jebkurā gadījumā noraidāms ir Pirmās instances tiesas un atbildētāju arguments, ka atbilstoši Kopienu tiesībām viņš nebūtu varējis pārcelt savu references daudzumu arī kā parasts ražotājs vai ka viņš nevarēja atsaukties uz Nīderlandes praksi.

40. Turpinot apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, kā tas jau izriet no iepriekš minētā iztirzājuma, ir nepareizi piemērojusi nosacījumu par cēloņsakarību. Atteikšanās piešķirt viņam īpašu references daudzumu 1989. gadā ir pamatojama nevis ar faktu, ka viņš nomainīja saimniecību, bet gan ar Kopienu tiesisko regulējumu. Pirmās instances tiesa nosacījumu par cēloņsakarību ir nepareizi piemērojusi saiknei starp sākotnējiem noteikumiem par nodevām un zemnieku saimniecības maiņu 1986. gadā. Šāda saikne, pats par sevi saprotams, nepastāv. Noteicošā cēloņsakarība pastāv starp Kopienu likumdevēja prettiesisko rīcību un apelācijas sūdzības iesniedzēja zaudētajiem ienākumiem.

41. Padome un Komisija apstrīd apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesībās, piemērodama tiesiskās paļāvības aizsardzības principu vai nosacījumu par cēloņsakarību vai arī nepareizi interpretēdama spriedumu lietā Herbrink, nospriežot, ka Kopiena nevar būt atbildīga par zaudējumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs cietis pēc saimniecības maiņas.

42. Abas iestādes pēc būtības apgalvo – kā to pareizi norādījusi Pirmās instances tiesa, saskaņā ar attiecīgajām regulām un spriedumu lietā Herbrink Kopienu tiesībās darbojas princips, ka references daudzums tiek nodots līdz ar zemes gabaliem, par kuriem tas ticis piešķirts. Tādēļ atbilstoši Kopienu tiesībām arī "parasts" ražotājs zemnieku saimniecības maiņas gadījumā, tādā kā šī maiņa, nevarētu pārcelt savu references daudzumu uz jauno saimniecību. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotā pārcelšanas iespēja labākajā gadījumā pastāvēja tikai atbilstoši Nīderlandes administratīvajai praksei.

43. Šajā sakarā Padome, atsaucoties uz Nīderlandes augstākās apelāciju instances SLOM lietās spriedumu ( ), izsaka šaubas, vai vispār pastāv apelācijas sūdzības iesniedzēja šādi raksturota pārcelšanas iespēja atbilstoši Nīderlandes tiesībām. Komisija uzsver, ka tā nekad nav atzinusi šādu praksi, ja tāda vispār ir pastāvējusi.

44. Tādēļ gan Padome, gan Komisija pēc būtības vienādi apgalvo, ka nevienlīdzīga attieksme salīdzinājumā ar "parastu" ražotāju, ja vispār tāda bijusi, notikusi atbilstoši valsts tiesībām, nevis atbilstoši vai saskaņā ar Kopienu tiesībām. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir pareizi atzinusi, ka jebkurā gadījumā Kopienu likumdevējam nevar pārmest tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, apgalvoto zaudējumu cēlonis bija nevis noteikumi par nodevām, bet gan apelācijas sūdzības iesniedzēja saimniecības brīvprātīga maiņa.

2. Vērtējums

45. Lai novērtētu, vai Pirmās instances tiesa pieļāvusi kļūdu tiesībās, atzīstot, ka Kopiena ir atbildīga tikai par zaudējumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs ir cietis līdz 1986. gada 13. maijam, Pārsūdzētā sprieduma attiecīgā daļa ir jāskata kontekstā.

46. Kā izriet no sprieduma ( ), apelācijas sūdzības iesniedzējs pamata lietā prasīja atlīdzināt zaudējumus, ko viņš cietis tā iemesla dēļ, ka pēc nepārdošanas saistību beigām 1985. gada 23. februārī saskaņā ar Regulu Nr. 857/84 nav varējis saņemt references daudzumu un ka regulas, kurām vajadzēja labot šo situāciju, neparedzēja references daudzuma piešķiršanu SLOM ražotājiem, kuri brīvprātīgi nomainīja savu sākotnējo zemnieku saimniecību ar citu saimniecību. Kopumā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo – kā to Pārsūdzētā sprieduma 41. punktā norāda Pirmās instances tiesa, – ka viņš ir cietis zaudējumus references daudzuma prettiesiska atteikuma rezultātā par laikposmu no 1985. gada 23. februāra līdz šodienai.

47. Atbilstoši Pirmās instances tiesas konstatētajiem faktiskajiem apstākļiem iespējams identificēt divus notikumus, kuros īstenojies atteikums piešķirt apelācijas sūdzības iesniedzējam references daudzumu laikposmā pēc viņa nepārdošanas saistību termiņa notecēšanas. No vienas puses, viņam tika atteikta references daudzuma piešķiršana tieši pēc nepārdošanas saistību termiņa beigām. No otras puses, lūgums piešķirt (īpašu) references daudzumu, kas tika izteikts pēc Regulas Nr. 764/89 spēkā stāšanās, tika noraidīts.

48. Līdz ar to pastāv divi regulējumi, ko var uzskatīt par aktiem, kas rada Kopienu iestāžu atbildību.

49. No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotos zaudējumus var attiecināt uz faktu, ka Kopienu likumdevējs Regulā Nr. 857/84 nav ņēmis vērā SLOM ražotāju situāciju tiktāl, ciktāl atsauces gadi no nodevām atbrīvoto references daudzumu aprēķināšanai sakrīt ar nepārdošanas saistību termiņu. Spriedumā Mulder II Tiesa atzina, ka Kopiena ir atbildīga par visiem zaudējumiem, kas radušies šī noteikuma piemērošanas rezultātā. ( )

50. No otras puses, references daudzuma atkārtotu atteikumu pēc Regulas Nr. 764/89 stāšanās spēkā un tādējādi ciestos zaudējumus var attiecināt uz noteikumu, saskaņā ar kuru ražotājs var saņemt references daudzumu tikai tad, ja viņš vēl pārvalda sākotnējo zemnieku saimniecību.

51. Kritizētos Pirmās instances tiesas atzinumus tagad vajadzētu skatīt šādā kontekstā – tā acīmredzami izvērtēja, vai un cik lielā mērā abi iepriekš minētie noteikumi par references daudzuma piešķiršanu rada tiesības uz zaudējumu atlīdzību.

52. Pārsūdzētā sprieduma 42.–46. punkts vispirms ir saistīti ar jautājumu, kādi zaudējumi attiecināmi uz Kopienu tā fakta dēļ, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam Regula Nr. 857/84 pirmo reizi kļuva piemērojama tikai pēc nepārdošanas saistību termiņa beigām un līdz ar to liedza viņam references daudzumu, jo tajā netika ņemts vērā, ka SLOM ražotāji atsauces gadā nevarēja ražot pienu.

53. Šajā sakarā ir jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesa cēloņsakarības nosacījuma kontekstā ir nepareizi atzinusi, ka tikai zaudējumi, kas radušies pirms sākotnējās saimniecības pārdošanas, nevis zaudējumi, kas radušies pēc tam, ir attiecināmi uz Kopienu.

54. Precīzāk izsakoties, jautājums ir par to, vai cēloņsakarības ķēdi starp iepriekš minētajiem noteikumiem un nepārtrauktiem zaudējumiem pārtrauca saimniecības pārdošana 1986. gada 13. maijā.

55. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Kopienu iestāžu rīcība var būt kaitējuma cēlonis tikai tad, ja pastāv tieša un ekskluzīva cēloņsakarība starp šo rīcību un zaudējumiem. ( )

56. Turpretī vajadzīgā cēloņsakarība (vairs) nepastāv, ja kaitējums tiktu nodarīts arī bez attiecīgās Kopienu iestāžu rīcības. ( )

57. Piemērojot pašreizējai lietai, tas nozīmē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ciestos zaudējumus nevar attiecināt uz apstākli, ka Regula Nr. 857/84 nepieļāva references daudzuma piešķiršanu SLOM ražotājiem, jo viņam netiktu piešķirts references daudzums neatkarīgi no šī noteikuma vai arī tā iemesla dēļ, ka viņš nav izpildījis citus nosacījumus, un tādēļ zaudējumi būtu radušies jebkurā gadījumā.

58. Šādu situāciju var uzskatīt par īpašu cēloņsakarības ķēdes pārtraukuma vai cēloņsakarības pārklāšanās veidu, ko radījusi zaudējumus cietušās personas rīcība. ( ) Zaudējumus cietusī persona savas darbības rezultātā ir nostādījusi sevi situācijā, kurā tā ciestu zaudējumus, pat ja nebūtu attiecīgās Kopienu iestāžu prettiesiskās rīcības, un tādējādi šos zaudējumus nevar tieši un ekskluzīvi attiecināt uz minēto rīcību. ( )

59. Līdz ar to zemnieku saimniecības pārdošana ir uzskatāma par cēloņsakarības ķēdi pārtraucošu apstākli, ja Kopienu references daudzuma regulējuma ietvaros šāda references daudzuma pārcelšana jebkurā gadījumā nebūtu iespējama.

60. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Regulas Nr. 857/84 7. panta 1. punktā ir noteikts visa references daudzuma tiesiskā regulējuma pamatprincips, proti, ka references daudzums tiek nodots kopā ar zemes platību, par kuru tas ir piešķirts. Tātad references daudzums ir piesaistīts zemei, nevis ražotājam. ( )

61. Turpretī references daudzuma atsevišķa nodošana saskaņā ar Kopienu tiesībām ir iespējama tikai Regulas Nr. 857/84 7. pantā paredzētajos izņēmuma gadījumos, kas tajā iekļauti ar Regulu Nr. 590/85, proti, ja zemes tiek nodotas publiskām iestādēm un/vai sabiedriski lietderīgai izmantošanai, kā arī beidzoties lauku nomas termiņam bez nomas līguma pagarināšanas iespējām. Pirmās instances tiesa uz to pareizi norādījusi Pārsūdzētā sprieduma 45. punktā.

62. Tādējādi – kā Pirmās instances tiesa pareizi atzinusi Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā – apelācijas sūdzības iesniedzēja raksturotā nodošanas iespēja zemnieku saimniecības maiņas gadījumos labākajā gadījumā varēja pastāvēt tikai saskaņā ar valsts tiesībām vai valsts administratīvo praksi.

63. Tomēr izšķirošs faktors ir tas, ka atbilstoši Kopienu tiesībām – turklāt ne tikai attiecībā uz SLOM ražotājiem – zemnieku saimniecības pārdošanas gadījumā nepastāvēja iespēja pārcelt references daudzumu uz jauno saimniecību.

64. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pareizi atzina, ka iespējamie zaudējumi, kas ciesti pēc sākotnējās zemnieku saimniecības pārdošanas, nav attiecināmi uz references daudzuma prettiesisku atteikumu pēc nepārdošanas saistību termiņa beigām, un tādējādi tie nav attiecināmi uz Kopienas iestāžu rīcību, jo pēc minētā brīža apelācijas sūdzības iesniedzējam references daudzums tāpat nebūtu bijis pieejams citu iemeslu dēļ.

65. Tomēr ir jāatzīst, ka iebildums par kļūdainu cēloņsakarības nosacījuma piemērošanu ir tiktāl pamatots, ciktāl Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 44. punktā un līdz ar to arī 49. punktā balstās uz cēloņsakarību starp references daudzuma nepiešķiršanu un SLOM zemnieku saimniecības pārdošanu. Kā tas izriet no iepriekš minētajiem paskaidrojumiem un kā to atbilstoši ir norādījis apelācijas sūdzības iesniedzējs, jautājums ir par to, cik lielā mērā zaudējumi ir uzskatāmi par references daudzuma prettiesiska atteikuma sekām Regulas Nr. 857/84 ietvaros.

66. Pārsūdzētā sprieduma 47. un 48. punkts līdz ar to ir jāizvērtē jautājuma kontekstā, vai Regulas Nr. 1546/88 3.a panta 1. punktā noteiktā prasība, saskaņā ar kuru ražotājam vēl jāpārvalda sava (sākotnējā) SLOM zemnieku saimniecība, lai varētu pieprasīt (īpašu) references daudzumu saskaņā ar 3.a pantu Regulā Nr. 857/84, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 764/89, rada tiesības prasīt zaudējumu atlīdzību. Precīzāk izsakoties, jautājums ir par to, vai attiecībā uz šo noteikumu ir izpildīts viens no atbildības nosacījumiem, proti, prettiesiskums.

67. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir norādījis – Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā ir kļūdaini atzinusi, ka šīs prasības piemērošana viņa gadījumā nerada tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.

68. Attiecībā uz to ir jāatzīst, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ražotāju tiesiskā paļāvība, kuri Kopienas rīcības rezultātā tika iedrošināti kopējās interesēs apturēt piena pārdošanu ierobežotā laikposmā, par to saņemot piemaksprēmiju, ir pārkāpta, ja šie ražotāji pēc nepārdošanas saistību termiņa beigām tiek pakļauti ierobežojumiem, kas viņus īpašā veidā ierobežo tieši šo saistību dēļ. ( )

69. Kā Pirmās instances tiesa to ir atzinusi Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā, attiecīgā prasība atbilst Regulas Nr. 857/84 7. panta 1. punktā noteiktajam vispārējam pamatprincipam, saskaņā ar kuru references daudzums tiek nodots kopā ar zemēm, par kurām tas ir piešķirts. ( ) Tā kā atbilstoši Kopienu tiesībām arī "parasti" ražotāji tiek pakļauti tādai pašai prasībai, tad apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar apgalvot, ka tieši savu nepārdošanas saistību dēļ viņš ir pakļauts īpašiem ierobežojumiem.

70. Turpretī citāda bija ražotāja situācija spriedumā lieta Herbrink. Šis SLOM ražotājs bija nomnieks. Attiecībā uz nomas līgumu termiņu tuvošanos beigām dalībvalstis ar Regulas Nr. 857/84 7. panta 4. punktu, kas grozīta ar Regulu Nr. 590/85, kopā ar Regulas Nr. 1546/88 7. panta 1. punkta 4. apakšpunktu tiek pilnvarotas nodot aizejošajam nomniekam to references daudzumu, kas pienācās iznomātajai zemnieku saimniecībai. Ciktāl attiecīgā dalībvalsts vispārēji izmantoja šādu pilnvarojumu, tiktāl SLOM ražotājs atbilstoši tiesiskās paļāvības aizsardzības principam varēja paļauties uz to, ka viņam arī pēc nomas līguma beigām pienāksies īpašs references daudzums. ( )

71. Bez tam apelācijas sūdzības iesniedzējs, atbildības noteikšanas nolūkā saskaņā ar Kopienu tiesībām un ievērojot tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, nevar atsaukties uz to, ka Nīderlandē "parasti" ražotāji varēja pārcelt savu references daudzumu uz citu zemnieku saimniecību. Tā kā šāda nodošanas iespēja, kā tas izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, nav pamatota ar Kopienu tiesībām, tad tā rezultātā nevar atvasināt tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu no Kopienu iestāžu puses. Gluži vispārēji saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir noteikts, ka atsaukšanās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pret Kopienu tiesisko regulējumu ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl pati Kopiena ir izveidojusi situāciju, kas var radīt tiesisku paļāvību. ( )

72. Apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumi par to, ka Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, sprieduma Herbrink nozīmi vai kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm un Kopienu, līdz ar to ir noraidāmi.

73. No visa iepriekš minētā izriet – Pirmās instances tiesa ir pareizi atzinusi, ka Kopiena ir atbildīga tikai par zaudējumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs ir cietis līdz 1986. gada 13. maijam. Ciktāl Pirmās instances tiesas atzinums par cēloņsakarības nosacījumu ir kļūdains, no judikatūras izriet, ka tam nav nekādas sekas, ja citu iemeslu dēļ izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi novērtējusi atbildības iestāšanās nosacījumu esamību vai neesamību. ( ) No maniem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet ( ), ka šajā gadījumā tā ir noticis.

74. Šādos apstākļos pirmais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.

B – Par tiesību uz zaudējumu atlīdzību noilgumu (otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats)

1. Lietas dalībnieku galvenie argumenti

75. Gan otrais, gan trešais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts pret Pirmās instances tiesas viedokli, saskaņā ar kuru attiecīgajām tiesībām uz zaudējumu atlīdzību ir iestājies noilgums. Otrā apelācijas sūdzības pamata ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējs kritizē noilguma novērtējumu Pārsūdzētajā spriedumā kā tiesiski kļūdainu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa nav atzinusi noilguma pārtraukumu laikposmā no 1989. gada 31. marta līdz paziņojuma publicēšanai 1992. gada 5. augustā. Trešā apelācijas sūdzības pamata ietvaros viņš kritizē noilgumu kā tiesiski kļūdainu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa turklāt nav atzinusi noilguma pārtraukumu vai apturēšanu laikposmā pēc 1992. gada 5. augusta. Abi apelācijas sūdzības pamati pēc būtības ir balstīti uz diviem faktoriem. No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzējs vadās pēc fakta, ka Pirmās instances tiesa nav piešķīrusi pienācīgu nozīmi 1992. gada 5. augusta paziņojumam vai nav no tās izdarījusi pareizos secinājumus par noilguma sekām. No otras puses, viņš apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi interpretējusi būtiskus faktus un līdz ar to pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. ( ) Līdz ar to spriedums kopumā pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes, tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības aizsardzības principus un pienākumu norādīt pamatojumu.

76. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc būtības jo īpaši apgalvo, ka Padome un Komisija ar 1992. gada 5. augusta paziņojumu attiecībā uz noteiktu SLOM ražotāju grupu, kurai pieder arī viņš pats, ir piekritušas neatsaukties uz noilguma iestāšanos attiecībā uz zaudējumu atlīdzības prasījumiem vai atteikušās no šīm tiesībām savas rīcības rezultātā. Viņš norāda, ka šis paziņojums apzināti ir formulēts plašāk nekā EK Tiesas Statūtu 43. pants (jaunajā redakcijā – Tiesas Statūtu 46. pants ( )) un tas ietver arī 1989. gada 31. marta paziņojumu. Turklāt, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskatiem, EK Tiesas Statūtu 43. panta interpretācija nav izšķiroša, jo viņš Pirmās instances tiesā balstījās uz paziņojumā minēto atteikšanos no tiesībām, nevis uz šo noteikumu. Taču no 1992. gada 5. augusta paziņojuma teksta skaidri izriet, ka Kopiena nevar ilgāk balstīties uz tiesību prasīt zaudējumu atlīdzību noilgumu attiecībā pret SLOM ražotāju, kuram ir piedāvāta zaudējumu atlīdzība Regulas Nr. 2187/93 ietvaros.

77. Arī pārrunās ar Komisiju par zaudējumu atlīdzību pēc 1993. gada tā neatsaucās uz noilgumu to SLOM ražotāju gadījumā, kuri bija parakstījuši 1989. gada 31. marta vēstuli, turklāt neatkarīgi no tā, vai SLOM ražotājs starplaikā bija cēlis prasību Pirmās instances tiesā vai ne. Pirmās instances tiesa kļūdījās, neņemot šo apstākli vērā.

78. Turklāt Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka rakstveida procesā lietā T‑179/96 ( ) Komisija, pamatojoties uz 1989. gada 31. marta vēstuli, atsauca savu prasību par noilgumu un tādējādi atkārtoti atzina, ka Kopiena nevar atsaukties uz noilgumu. Bez tam Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 72. punktā nepamatoti uzlika viņam pierādīšanas pienākumu attiecībā uz Komisijas ierēdņa izteikumiem un neatzina, ka šādi izteikumi vismaz bija netieša atzīšanās, ka 1989. gada 31. marta vēstulei kopā ar 1992. gada 5. augusta paziņojumu bija [noilguma] pārtraukuma efekts.

79. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs jo īpaši vēršas pret turpmākajiem Pirmās instances tiesas apsvērumiem Pārsūdzētā sprieduma 62.–70. punktā. Saistībā ar Pārsūdzētā sprieduma 62. un 63. punktu viņš norāda, ka attiecībā uz noilguma pārtraukumu viņš esot atsaucies nevis uz EK Tiesas Statūtu 43. pantu, bet gan uz 1992. gada 5. augusta vēstuli. Pārsūdzētā sprieduma 65. punkta apsvērumi, saskaņā ar kuriem 1992. gada 5. augusta vēstulē minētā atteikšanās uzskatāma par vienpusēju rīcību, nav būtiski attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesībām. Proti, runa nav par to, kāds bija Padomes un Komisijas paziņojuma vispārējais mērķis, bet gan par to, kādas tiesiskās attiecības pastāv starp Kopienu un apelācijas sūdzības iesniedzēju, ņemot vērā paziņojuma saturu un citus minētos apstākļus.

80. Viņš uzskata, ka Pirmās instances tiesas argumentācija Pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktā ir nesaprotama un kļūdaina, jo Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, no vienas puses, atšķirības 1992. gada 5. augusta paziņojuma un EK Tiesas Statūtu 43. panta tekstā un, no otras puses, iepriekš minēto nozīmi, ko Komisija piešķīrusi paziņojumam praksē un attiecībā uz 1989. gada 31. marta vēstuli.

81. No Pārsūdzētā sprieduma turklāt nav skaidrs, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējs varētu tikt pakļauts atšķirīgai attieksmei salīdzinājumā ar citiem SLOM ražotājiem, kuri, pēc Komisijas uzskatiem, varēja atsaukties uz 1989. gada 31. marta vēstuli saistībā ar 1992. gada 5. augusta paziņojumu, lai panāktu noilguma pārtraukumu.

82. Turklāt Pārsūdzētā sprieduma 68. un 69. punktā Pirmās instances tiesa neatzīst saraksta nozīmi, kuru Komisija nosūtījusi Nīderlandes iestādēm īsi pēc Regulas Nr. 2187/93 stāšanās spēkā. Saraksts ir vēl viens apstiprinājums tam, ka Komisija ar attiecīgo paziņojumu ir atteikusies no tiesībām prasīt noilguma iestāšanos attiecībā uz 1989. gada 31. marta vēstules autoriem. No tā arī izriet, ka nav pareizs atzinums 70. punktā, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja kļūdainā iekļaušana šajā sarakstā nevarēja būt par pamatu, lai viņam rastos pārliecība, ka viņš var gūt labumu no minētā paziņojuma.

83. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējs kopumā secina, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini novērtējusi jautājumu par tiesību uz zaudējumu atlīdzības noilgumu, un turpretī nonāk vienīgi pie atzinuma, ka attiecībā uz viņu Kopiena vismaz līdz 1993. gada 30. septembrim ( ) nevar atsaukties uz noilgumu. Tā kā Pirmās instances tiesa atzina, ka viņa prasībai jau šajā datumā pilnībā bija iestājies noilgums, viņš papildina, ka vispār netika izvērtēts, vai laikposmā no minētā datuma līdz prasības pieteikumam 1997. gada 29. aprīlī pastāvēja daļējs noilgums. Šo jautājumu Pirmās instances tiesai vajadzētu izskatīt pēc lietas nodošanas atkārtotai izskatīšanai.

84. Padome noraida apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumus daļēji kā nepieņemamus, bet jebkurā gadījumā kā nepamatotus.

85. Tā apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs mēģina panākt lietas atkārtotu izskatīšanu Tiesā, jo īpaši attiecībā uz faktu novērtēšanu. Katrā ziņā nepieņemami ir iebildumi, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi interpretējusi vai nav ņēmusi vērā attiecīgos faktus. Šajā sakarā Padome jo īpaši atsaucas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja apsvērumiem par Bosa kungu. Pakārtoti arī šie iebildumi nav pamatoti. Pēc Padomes uzskatiem, kā nepieņemama jauna prasība ir noraidāma tēze, saskaņā ar kuru Komisija laikposmā no 1989. gada 31. marta līdz 1992. gada 5. augustam ir atteikusies no savām tiesībām atsaukties uz noilgumu. Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja argumentu par 1989. gada 31. marta vēstules pārtraukuma efektu attiecībā uz laikposmu līdz 1989. gada 31. martam. Padome šajā sakarā piebilst, ka, pieņemot atteikšanos no noilguma līdz 1992. gada 5. augustam, nevar celt prasību par noilgumu laikposmā līdz šim datumam. Turpretī, ja noilguma pārtraukumu pieņem, tad, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pārtraukuma priekšrocības tiek pilnībā zaudētas, ja noteiktā termiņā Pirmās instances tiesā netiek celta prasība. Turklāt Padome vispārīgi norāda – apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka tikai Komisija ir atteikusies no tiesībām prasīt noilguma iestāšanos, lai arī šajā gadījumā šāda atteikšanās ir spēkā tikai tad, ja to izsaka abas attiecīgās iestādes.

86. Nav pamatoti arī apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti, saskaņā ar kuriem Pirmās instances tiesa nav pareizi novērtējusi 1992. gada 5. augusta paziņojuma nozīmi un no 1989. gada 31. marta vēstules izrietošās sekas. Padome jo īpaši atsaucas uz EK Tiesas Statūtu 43. pantu. Ja Kopienu iestāde ir noraidījusi lūgumu, tad saskaņā ar šo noteikumu atbildības noilgumu var pārtraukt tikai tad, ja divu mēnešu laikā tiek ierosināta tiesvedība. Padome neatbildēja uz 1989. gada 31. marta vēstuli, kas ir līdzvērtīgi netiešam noraidījumam, bet apelācijas sūdzības iesniedzējs minēto divu mēnešu laikā neierosināja tiesvedību.

87. Padome apstrīd tēzi, ka 1989. gada 31. marta vēstule tika iekļauta 1992. gada 5. augusta paziņojumā un līdz ar to ar atpakaļejošu spēku izraisīja noilguma pārtraukumu. Pirmās instances tiesa pareizi interpretēja šo paziņojumu EK Tiesas Statūtu 43. panta kontekstā, kuri kā primāro tiesību noteikums ir piemērojami Kopienu iestādēm.

88. Padome turklāt uzsver – Pirmās instances tiesa ir pareizi atzinusi, ka Komisijas lēmumi attiecībā uz citiem SLOM ražotājiem nerada apelācijas sūdzības iesniedzējam tiesības, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs neatradās tiem pielīdzināmā situācijā. Atteikšanās attiecībā uz šiem ražotājiem ir skatāma saistībā ar centieniem panākt miermīlīgu risinājumu ar ražotājiem, kuru tiesības prasīt zaudējumu atlīdzību nebija pilnībā noilgušas un kuriem bija tiesības uz zaudējumu atlīdzību. Runa nav par abstraktu vai vispārēju atteikšanos no tiesībām, ko Kopienai piešķir EK Tiesas Statūtu 43. pants. Padome atgādina arī to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs tikai kļūdas dēļ tika ietverts attiecīgo ražotāju sarakstā.

89. Komisija lielā mērā piekrīt Padomes uzskatiem. Arī tā uzskata, ka jautājums par noilgumu ir izlemjams, balstoties uz EK Tiesas Statūtu 43. pantu.

90. Komisija pēc būtības apgalvo – apelācijas sūdzības iesniedzējs nav apstrīdējis Pirmās instances tiesas pareizo atzinumu, ka tiesību uz zaudējumu atlīdzību noilgums iestājies 1991. gada 13. maijā, ja vien tas agrāk netika pārtraukts. Par vienīgo iespējamo pārtraukuma faktoru ir uzskatāma 1989. gada 31. marta vēstule. Tā kā pēc minētās vēstules netika ierosināta tiesvedība EK Tiesas Statūtu 43. pantā paredzētajā termiņā un iestādes nekad nav atbildējušas uz šo vēstuli, tad vienīgais jautājums ir par to, vai Kopienu iestādes ir radījušas apelācijas sūdzības iesniedzējam iespaidu, ka tās attiecībā uz viņu necels prasību par noilguma iestāšanos. Taču paziņojums tika nepārprotami adresēts ražotājiem, kuri izpildīja sprieduma Mulder II nosacījumus, tātad ražotājiem, kuriem bija galīgs references daudzums un kuru tiesībām vēl nebija iestājies noilgums. Apelācijas sūdzības iesniedzējs nepiederēja šai ražotāju grupai, attiecībā uz kuru Komisija atteicās no tiesībām celt noilguma prasību. To nemaina arī viņa iekļaušana sarakstā, kurš tika nosūtīts Nīderlandes iestādēm, jo viņš nebija tiesīgs saņemt zaudējumu atlīdzības piedāvājumu Regulas Nr. 2187/93 ietvaros, lai arī minētais saraksts tika nosūtīts tieši šādā nolūkā. Pirmās instances tiesa to visu pareizi ir atspoguļojusi Pārsūdzētā sprieduma 68.–71. punktā.

2. Vērtējums

a) Vispārīgi par tiesību uz zaudējumu atlīdzību noilguma pārtraukumu vai apturēšanu

91. Lai izvērtētu kritizētos sprieduma pamatus un attiecīgi klasificētu apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumus, vispirms ir jāizskata ārpuslīgumiskām zaudējumu atlīdzības tiesībām piemērojamie noilguma noteikumi.

92. Vispirms ir jāatzīst, ka EK Tiesas Statūtu 43. pantā (tagad – Tiesas Statūtu 46. pants ( )), kas ir primāro tiesību noteikums attiecībā uz ārpuslīgumiskas atbildības noilgumu, ir minēts tikai noilguma pārtraukums, nevis apturēšana. ( )

93. Kā Pirmās instances tiesa ir pareizi norādījusi Pārsūdzētā sprieduma 62. punktā, atbilstoši minētā noteikuma tekstam noilguma termiņu var pārtraukt divējādi, proti, ja Kopienu tiesā tiek uzsākta tiesvedība vai ja pirms šādas tiesvedības lūgums tiek iesniegts attiecīgajai Kopienu iestādei. Pēdējā minētajā gadījumā noilguma termiņš tiek pārtraukts tikai tad, ja pēc minētā lūguma tiesvedība, atkarībā no gadījuma, tiek ierosināta EK līguma 230. pantā vai EK līguma 232. pantā noteiktajā termiņā. ( )

94. Taču, kā Eiropas Kopienu Tiesa atzinusi savā spriedumā lietā Roquette Frères/Komisija, jautājumu par noilgumu saskaņā ar Statūtu 46. pantu Tiesa nevar izskatīt pati pēc savas iniciatīvas. ( )

95. Tādējādi iestādes, pret kurām celta prasība, vai atbildētāji apelācijas tiesvedībā zaudējumu atlīdzības prasības noraidīšanu saskaņā ar Statūtu 46. pantu iestājušos noilgumu var novērst – un līdz ar to panākt noilguma termiņa pagarinājumu, – atsakoties no tiesībām atsaukties uz noilguma iestāšanos.

96. Šādā kontekstā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, SLOM ražotāju zaudējumu atlīdzības jomā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka Kopienu iestādes var atteikties no tiesībām atsaukties uz noilguma iestāšanos jau iepriekš un attiecībā uz konkrētu grupu, kā arī attiecībā uz konkrētu laikposmu. ( )

97. Lai arī to var uzskatīt par iepriekš minētā sprieduma lietā Roquette‑Frères turpinājumu, kurā Tiesa noilgumu saskaņā ar Statūtu 46. pantu būtībā atzina par tiesībām, no kurām var atteikties, izšķirošs ir jautājums par to, kādas sekas izriet no iepriekš izteikta noilguma atteikuma, ja Kopienu iestādes, pretēji šādam atteikumam, Pirmās instances tiesā atsaucas uz zaudējumu atlīdzības prasības noilgumu saskaņā ar Statūtu 46. pantu.

98. Šādā gadījumā varētu uzskatīt, ka Pirmās instances tiesai pilnā mērā, tas ir, attiecībā uz visu noilguma laikposmu, ir saistoši piemērot Statūtu 46. pantu, proti, tā rezultātā tai vajadzības gadījumā būtu jāatzīst zaudējumu atlīdzības prasības noilgums. Zaudējumus cietusī persona, kurai tika nodrošināta atteikšanās no zaudējumu atlīdzības prasības noilguma un kura tādēļ agrāk neierosināja tiesvedību, varētu tikai mēģināt celt atsevišķu prasību par zaudējumu atlīdzību, balstoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.

99. Taču Pirmās instances tiesa savā judikatūrā ir izvēlējusies citu ceļu. Šādus iepriekš izteiktus vienpusējus atteikumus celt iebildumus tā ir klasificējusi kā brīvprātīgu saistību uzņemšanos, kuru rezultātā iestādes nevar atsaukties uz noilguma iestāšanos attiecībā uz laikposmu, par kuru ir izteikts atteikums katrā konkrētā gadījumā. Atteikuma laikposms tiek atskaitīts no noilguma termiņa, un tā rezultātā atteikumam ir noilgumu apturoša iedarbība. ( )

100. Risinājums, kura pamatā noilguma termiņa apturēšana tiek atzīta saskaņā ar Pirmās instances tiesas pastāvīgo judikatūru, jebkurā gadījumā ir ieteicams, ņemot vērā tiesisko drošību un procesa ekonomijas apsvērumus.

101. Tā kā noilguma termiņa apturēšanas iespēja mazāk balstās uz Statūtu 46. pantu, bet gan vairāk uz attiecīgās personas, pret kuru iesniegta zaudējumu atlīdzības prasība, atteikumu atsaukties uz šo pantu, tad, manuprāt, to neierobežo fakts, ka šajā pantā ir minēts tikai noilguma pārtraukums.

102. Attiecībā uz noilguma termiņa tecēšanu prasījumiem par zaudējumu atlīdzību ir jānošķir, no vienas puses, Tiesas Statūtu 46. pantā paredzētās iespējas pārtraukt noilguma termiņa tecējumu un, no otras puses, tā apturēšana iepriekš minētajā nozīmē.

b) Par noilguma novērtējumu Pārsūdzētajā spriedumā

103. Kas attiecas uz noilguma novērtējumu Pārsūdzētajā spriedumā, tad jāatzīst, ka vispirms Pirmās instances tiesa 62. un 63. punktā izvērtēja noilguma pārtraukumu Tiesas Statūtu 46. panta nozīmē.

104. Attiecībā uz jautājumu par pārtraukumu, kā tas izriet no maniem iepriekš minētajiem apsvērumiem, Padome un Komisija pareizi norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs (pēc 1989. gada 31. marta vēstules Kopienu iestādēm) neierosināja tiesvedību un šī iemesla dēļ Pirmās instances tiesa 63. punktā pamatoti noraidīja šāda pārtraukuma esamību.

105. Tomēr Pārsūdzētā sprieduma turpmākajos punktos Pirmās instances tiesa neizskatīja jautājumu par noilguma pārtraukumu, bet gan par to, vai noilgums ir apturēts iepriekš izklāstītajā nozīmē ( ), tādējādi svarīgi nav tas, vai tika ierosināta tiesvedība Statūtu 46. panta nozīmē, bet gan tas, vai pastāv attiecīgs atteikums atsaukties uz noilgumu.

106. Kā Pirmās instances tiesa norāda Pārsūdzētā sprieduma 64. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesā argumentēja, ka Padome un Komisija ir apņēmušās necelt iebildumu par to, ka viņa prasībai ir iestājies noilgums attiecībā uz laikposmu pēc 1989. gada 31. marta.

107. Turklāt Pārsūdzētā sprieduma 65.–72. punktā Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai un cik lielā mērā, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja minēto rīcību un apstākļus, jo īpaši 1992. gada 5. augusta paziņojumu un apelācijas sūdzības iesniedzēja 1989. gada 31. marta vēstuli, Padome un Komisija tiešām atteicās no tiesībām prasīt noilguma iestāšanos.

108. Jautājums par to, vai un cik lielā mērā Padome un Komisija 1992. gada 5. augusta paziņojumā saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja 1989. gada 31. marta vēstuli un atbilstoši citiem apelācijas sūdzības iesniedzēja minētajiem apstākļiem tiešām viņam deklarēja, ka tās atsakās no tiesībām prasīt noilguma iestāšanos, ir jautājums par faktisko apstākļu novērtēšanu, kas nav pakļauts Tiesas kontrolei. Saskaņā par pastāvīgo Tiesas judikatūru, apelācijas sūdzību var balstīt tikai uz pamatiem, kas attiecas uz tiesību normu pārkāpumu, nevis uz faktu novērtējumu. ( )

109. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumi, kas veido otrā un trešā apelācijas sūdzības pamata balstu un saistībā ar šiem Pārsūdzētā sprieduma punktiem attiecas uz 1992. gada 5. augusta paziņojuma nozīmi, 1989. gada 31. marta vēstuli, Nīderlandes iestādēm nosūtīto sarakstu un Bosa kunga izteikumiem, ir noraidāmi kā nepieņemami.

110. Visbeidzot, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumu interpretāciju par to, ka Pirmās instances tiesa noilguma novērtējumā pārkāpa savu pienākumu norādīt pamatojumu, pietiek atzīt, ka Pirmās instances tiesa izvērtēja Pārsūdzētā sprieduma 52.–57. punktā rezumētos apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos argumentus pret noilgumu, pārbaudīja, vai noilgums tika pārtraukts ( ) vai apturēts ( ), un uz šāda pamata atzina, ka, nepastāvot pārtraukumam vai apturēšanai, noilgums bija iestājies jau 1991. gada 13. maijā. Līdz ar to Pirmās instances tiesa ievēroja savu pienākumu norādīt pamatojumu.

111. No visa iepriekš minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa savā vērtējumā par noilgumu nav pieļāvusi kļūdas tiesībās un otrais un trešais apelācija sūdzības pamats ir noraidāmi kā nepieņemami vai jebkurā gadījumā kā nepamatoti.

VII – Par tiesāšanās izdevumiem

112. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Ja visi apelācijas sūdzības iesniedzēja pamati visās to daļās atbilstoši maniem ieteikumiem tiek noraidīti kā nepamatoti vai nepieņemami, tad apelācijas sūdzības iesniedzējam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VIII – Secinājumi

113. Ar šādu pamatojumu iesaku Tiesai:

– apelācijas sūdzību noraidīt;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.