ĢENERĀLADVOKĀTA

M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO]

SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 11. janvārī 1( )





Lieta C‑343/04

Land Oberösterreich

pret

ČEZ as

[Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija – Izņēmuma jurisdikcija “tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” – Prasība, kuras mērķis ir izbeigt traucējumus lauksaimniecības darbībai, ko radījusi kaimiņvalsts, kas nav Līgumslēdzēja valsts, teritorijā esošā atomelektrostacija

1. Ikdienas dzīves vienkāršās situācijas visbiežāk tiek uzskatītas par tādām, kas rada vienkārši atrisināmus juridiskus jautājumus. Šis nav tāds gadījums, lai gan saistās ar kaimiņu attiecībām. Lai gan dažas kaimiņattiecības ilustrē brālības piemērus, apliecinot sakāmvārdu “kaimiņš tuvumā ir labāks nekā brālis tālumā” ( ), nedrīkst aizmirst, ka kaimiņattiecības, kā to teicis izcils jurists, galvenokārt “māca negatīvu brālību: paciet savu kaimiņu un nedari tam ļaunu”, jo kaimiņu bieži vien ir “grūtāk paciest vai pat ieredzēt nekā mūsu citur mītošo radinieku” ( ). Tādējādi kaimiņattiecības nereti rada sarežģītus un bieži vien kaislīgus juridiskus strīdus.

2. Šajā Oberster Gerichtshof lūgumā Tiesa sastopas ar skaidru un klasisku situāciju, kurā viena zemes gabala īpašnieks vēlas novērst iespējamo iedarbību uz savu īpašumu, ko rada izplūdes no blakus esošā īpašuma. Fakts, ka abi iesaistītie īpašumi neatrodas Austrijas teritorijā un ka iespējamās izplūdes rada atomelektrostacija, piešķir šai lietai starptautisku raksturu un sarežģītību.

3. Lieta tiks analizēta saskaņā ar 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās ( ), kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos ( ), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos ( ), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Republikas un Portugāles Republikas pievienošanos ( ), kā arī ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos ( ) (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija” vai “Konvencija”).

4. Tiesai uzdotā jautājuma būtība ir – vai gadījumos, kad iespējami skartais zemes gabals atrodas Austrijā, Austrijas tiesām ir jurisdikcija izskatīt preventīvu darbību piemērošanu saskaņā ar Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu “tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības”.

I – Pamatprāva, atbilstošās tiesību normas un Tiesai uzdotie jautājumi

5. Prasītājam – Land Oberösterreich (turpmāk tekstā – “prasītājs” vai “Land Oberösterreich”) – pieder zemes gabals, kas atrodas Oberösterreich ziemeļos un kas tiek izmantots lauksaimniecībā, arī agronomijas izmēģinājumiem, un uz kura atrodas arī lauksaimniecības skola. Atbildētājs ir Čehijas energopiegādes uzņēmums ČEZ as (turpmāk tekstā – “ČEZ”), kas vada Temelinas atomelektrostaciju, kura atrodas tam piederošajā īpašumā apmēram 60 km attālumā no prasītāja īpašuma.

6. Land Oberösterreich kā attiecīgā zemes gabala, kuru tas vēlas aizsargāt pret iespējamo traucējumu, īpašnieks 2001. gada 31. jūlijā cēla Linz Landesgericht (Lincas Federālā zemes tiesa) prasību pret ČEZ. Būtībā prasība tika celta pret ČEZ, prasot izbeigt jonizētā starojuma, kas izplatās no zemes gabala, uz kura atrodas Temelinas atomelektrostacija, iespējamo iedarbību uz prasītāja īpašumu tiktāl, ciktāl šī iedarbība uz prasītāja īpašumu pārsniedz ietekmi, ko rada atomelektrostacija, kas tiek izmantota saskaņā ar atzītiem tehnoloģiskiem standartiem.

7. Pakārtoti prasītājs lūdza izdot rīkojumu, ar ko atbildētājam uzdotu izbeigt jonizētā starojuma, kas izplatās no viņa zemes gabala, radītos riskus, ciktāl šie riski pārsniedz tos, kurus rada atomelektrostacija, kas tiek izmantota saskaņā ar vispāratzītiem tehnoloģiskiem standartiem.

8. Prasība Linz Landesgericht tika iesniegta, pamatojoties uz Austrijas Civilkodeksa, Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (turpmāk tekstā – “ABGB”), 364. panta 2. punktu, kas noteic:

“Nekustamā īpašuma īpašnieks var aizliegt kaimiņam iedarbību, kas rodas no viņa nekustamā īpašuma sakarā ar netīriem ūdeņiem, dūmiem, gāzi, siltumu, smaku, troksni, satricinājumu un citiem līdzīgiem traucējumiem tiktāl, ciktāl tie attiecībā uz vietējiem apstākļiem pārsniedz parasto līmeni un ievērojami ietekmē nekustamā īpašuma normālu izmantošanu. Katrā ziņā tieša novadīšana ir nelikumīga, izņemot, ja tas īpaši atļauts.”

9. Saskaņā ar ABGB 354. pantu “īpašumtiesības ir tiesības lietot un valdīt lietu un iegūt no tās izrietošos labumus pēc savām vēlmēm, un nepieļaut visiem citiem [gūt šos labumus]”. Saskaņā ar Austrijas likumu personai ir tiesības aizsargāt savu īpašumu no citu personu aizskārumiem, izmantojot actio negatoria, kas prasītājam dod tiesības neatzīt citu lietu tiesību pastāvēšanu attiecībā uz īpašumu un efektīvi to aizsargā pret prettiesisku aizskārumu. Saskaņā ar iesniedzējvalsts jurisdikciju prasība par aizskāruma novēršanu (tā sauktā “Immissionsabwehrklage”) saskaņā ar ABGB 364. panta 2. punktu tiek uzskatīta par actio negatoria paveidu vai “Eigentumsfreiheitsklage”, kuras mērķis ir nodrošināt nekustamā īpašuma aizskāruma novēršanu.

10. Prasītājs Linz Landesgericht paskaidro, ka radioaktīvais un jonizētais starojums ir tāda veida izplūdes, kuras regulē ABGB 364. panta 2. punkts, un ka atomelektrostacijas izmēģinājuma laikā no tās emitētā radiācija un, katrā ziņā, augsnes radioaktīvais piesārņojums, ko, visticamāk, ir radījusi atomelektrostacijas parastā darbība vai nepareiza darbība, pārsniedz parastos apkārtnē pastāvošos rādījumus un neatgriezeniski rada kaitējumus prasītāja zemei, apgrūtinot tās vispārpieņemto izmantošanu dzīvošanai, izglītojošiem un lauksaimniecības mērķiem. Attiecīgi Linz Landesgericht celtā prasība izdot rīkojumu traucējuma novēršanai saskaņā ar ABGB 364. panta 2. punktu tika apmierināta, un Linz Landesgericht bija jurisdikcija šajā jautājumā saskaņā ar Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

11. Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts noteic, ka līgumslēdzējai valstij, kuras teritorijā atrodas īpašums, ir izņēmuma jurisdikcija neatkarīgi no domicila “tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības vai nekustamā īpašuma noma”. [Neoficiāls tulkojums]

12. ČEZ savā aizstāvībā norādīja uz vietējās jurisdikcijas neesamību, pamatojoties uz to, ka Briseles konvencijas 16. pants neparedz juridisko pamatu jurisdikcijas noteikšanai prasībai par traucējuma novēršanu, kā Immissionsabwehrklage. Atbildētājs uzskata, ka šādas prasības attiecas uz delikta tiesībām un ietilpst Briseles konvencijas 5. panta 3. punktā. Šis punkts noteic, ka:

“Personu, kuras domicils ir Līgumslēdzējā valstī, citā Līgumslēdzējā valstī var iesūdzēt:

[..]

3) lietās, kas attiecas uz deliktu vai kvazideliktu, tās valsts tiesā, kur kaitējums noticis; [..].” [Neoficiāls tulkojums]

13. Tādējādi ir izveidots speciāls jurisdikcijas režīms attiecībā uz vispārējo Konvencijas 2. pantā noteikto režīmu, saskaņā ar kuru “personas, kuru domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā”. [Neoficiāls tulkojums]

14. Saskaņā ar atbildētāja viedokli 16. pants ir jāinterpretē ne tikai kā tāds, kas nepiešķir jurisdikciju saistībā ar prasību par traucējuma novēršanu attiecībā uz ne‑līgumslēdzējām valstīm, bet arī tādējādi, ka saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām Austrijas tiesas izdotais rīkojums tiktu uzskatīts par nelikumīgu iejaukšanos Čehijas Republikas teritoriālajā un tiesiskajā suverenitātē un nebūtu tur izpildāms.

15. Linz Landesgericht noraidīja prasītāja celto prasību. Tā nosprieda, ka saskaņā ar Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu piešķirtā izņēmuma jurisdikcija ir jāinterpretē sašaurināti. Šī tiesa uzskata, ka tiesvedības, kuru objekts ir lietu tiesības, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiek skarts īpašumtiesību un valdījuma apjoms un esamība, un tāpēc tiesvedības priekšmetam ir jābūt lietu tiesībām.

16. Linz Landesgericht turklāt uzskatīja, ka tā nevar izskatīt prasību, iepriekš nepārbaudot, vai te runa ir par iekārtu, kas ir oficiāli atļauta ABGB 364.a panta izpratnē. Saskaņā ar šo normu, kas nosaka izņēmumu ABGB 364. panta 2. punktā formulētajam vispārīgajam noteikumam, “ja traucējumu rada pazemes iekārtas vai iekārtas, kas uz kaimiņa īpašuma ir ierīkotas, pamatojoties uz administratīvu atļauju, īpašnieks nevar tiesā prasīt, lai tiktu atlīdzināts nodarītais zaudējums, pat ja tas rodas sakarā ar apstākļiem, kuri nav tikuši ņemti vērā administratīvās atļaujas procesā”. Linz Landesgericht uzskata, ka šāda oficiāli atļautas iekārtas esamības pārbaude rada milzīgu aizskārumu Čehijas Republikas suverenitātei.

17. Izskatot prasītāja apelāciju, apelācijas tiesa daļēji atcēla šo spriedumu, noraidot atbildētāja aizstāvības argumentu par vietējās jurisdikcijas neesamību tādēļ, ka ABGB 364. panta 2. punktā paredzētās prasības par aizskāruma novēršanu regulē arī Briseles konvencijas 16. pants.

18. Atbildētājs iesniedza lūgumu par šī sprieduma pārskatīšanu Oberster Gerichtshof, kura pēc tam uzdeva Tiesai šādu jautājumu:

“Vai 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (“Briseles konvencija”) 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā frāze “tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tā ietver arī prasību (preventīvu) par rīkojuma izdošanu, kura mērķis, piemērojot Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (ABGB) (Vispārējais Civilkodekss) 364. panta 2. punktu, ir aizliegt izplūdes (šajā lietā – Čehijas Republikā atrodošās atomelektrostacijas izdalītā jonizētā starojuma iedarbība), ko prasītājam piederošajiem zemes īpašumiem rada nekustamais īpašums, kas atrodas kaimiņvalstī, kura nav Eiropas Savienības dalībvalsts?”

II – Izvērtējums

19. Vēsturiski dažādās Eiropas vietējās tiesību sistēmās ir izstrādāti dažādi juridiski instrumenti, lai risinātu no kaimiņattiecībām izrietošas tiesiskas problēmas. Tādējādi, ja šādām attiecībām ir starptautisks raksturs, kā šajā lietā, kur kaimiņos esošie īpašumi atrodas divās dažādās valstīs, juridiskā sarežģītība sākotnēji rodas, ņemot vērā iespējamo jurisdikciju konfliktu, ko regulē Briseles konvencija.

20. Iesākumā ir jāatgādina, ka netika ne prasīts, ne pierādīts, ka prasītājs šajā gadījumā jebkādā veidā atšķirtos no jebkura cita privāta uzņēmuma. Land Oberösterreich darbojas nevis kā valsts iestāde, bet kā Oberösterreich ziemeļu daļā esoša zemes gabala, uz kura atrodas lauksaimniecības skola, īpašnieks. To pašu var teikt par ČEZ. Apstāklim, ka lielākā daļa ČEZ akciju pieder Čehijas valstij, šajā lietā nav nozīmes. Tāpēc ir skaidrs, ka tiesvedība starp pusēm attiecas uz Konvencijas materiālo sfēru kā civillieta saskaņā ar 1. pantu ( ).

21. Vēl viens sākuma jautājums ir par Briseles konvencijas un citu konvenciju piemērošanu, kuras attiecas uz jurisdikcijas jautājumiem attiecībā uz zaudējumiem īpašajā atomenerģijas jomā ( ). Tās ietver 1960. gada 21. jūlija Parīzes konvenciju par trešās personas atbildību kodolenerģijas jomā un 1963. gada 21. maija Vīnes konvenciju par civilo atbildību par kodolkaitējumiem, kā arī 1988. gada 21. septembra Kopīgo protokolu par Vīnes konvencijas un Parīzes konvencijas pielietojumu. Lai arī Čehijas Republika pievienojās Vīnes konvencijai un Kopīgajam protokolam, ne Vīnes, ne Parīzes konvencija netiek piemērota šajā lietā, jo Austrija nav pievienojusies nevienai no šīm konvencijām ( ).

22. Pēdējais no sākumā apskatāmajiem jautājumiem ir Konvencijas piemērošanas joma, kas ir visas lietas pamatā. Faktiski brīdī, kad Austrijā 2001. gadā tika uzsākta tiesvedība, šīs lietas atbildētāja domicils neatradās Līgumslēdzējā valstī. Čehijas Republika kļuva par Eiropas Savienības dalībvalsti 2004. gada 1. maijā ( ). Konvencijas 4. pants skaidri noteic, ka gadījumos, ja atbildētāja domicils nav kādā Līgumslēdzējā valstī, katras Līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikciju nosaka attiecīgās valsts tiesību akti. Tomēr 4. pants izslēdz iespēju, ka 16. pantā paredzētajās izņēmuma jurisdikcijas lietās notiktu šī valsts tiesību aktu piemērošana attiecībā uz starptautiskās jurisdikcijas lietām ( ). Šādā veidā 16. pantam ir galvenā loma tādējādi, ka tas nosaka pamatu Konvencijas jurisdikcijas piemērošanai, kas citādi nebūtu iespējams, ņemot vērā, ka atbildētājs neatrodas Līgumslēdzējā valstī.

23. Šajā sakarā Tiesa Owusu lietā nesen ir spriedusi, ka “Briseles Konvencijas normas jautājumā par izņēmuma jurisdikciju [..] tāpat var būt piemērojamas tiesiskajās attiecībās tikai starp vienu Līgumslēdzēju valsti un vienu vai vairākām trešajām valstīm. Saskaņā ar Briseles Konvencijas 16. pantu tā tas ir gadījumā, ja starp personām pastāv strīds par lietu tiesībām saistībā ar īpašumtiesībām vai nekustamā īpašuma nomu, vai saskaņā ar Briseles Konvencijas 17. pantu gadījumā, ja jurisdikcijai piemērojamā konvencija attiecas uz vismaz vienu no pusēm, kuras domicils ir trešajā valstī, bet tā izvēlas tiesu līgumslēdzējas valsts teritorijā” ( ). Ciktāl 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts sniedz Līgumslēdzējai valstij vispārēju un vienotu pamatu izņēmuma jurisdikcijas piemērošanai prasībās par lietu tiesībām, tās piemērošanā loģiski ir jāizslēdz paralēlu valsts normu par jurisdikciju prasībās par lietu tiesībām piemērošana ( ).

24. Ja Līgumslēdzēja valsts, kurai saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu nav jurisdikcijas izskatīt prasību par lietu tiesību jautājumiem, varētu likumīgi pieprasīt šādu jurisdikciju, lai izskatītu prasību par lietu tiesībām atbilstoši šīs valsts likumam, pieņemt galīgo spriedumu un pēc tam sagaidīt, ka šis spriedums tiek atzīts citā Līgumslēdzējā valstī, tas izraisītu tieši tādus jurisdikciju konfliktus, kuru risināšanai ir paredzēts 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts. Paralēlu konfliktējošu valsts tiesību normu, kas piešķir izņēmuma jurisdikciju prasībās par lietu tiesībām, piemērošana kopā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu noteikti pasliktinātu Konvencijas iedarbīgumu ( ). Turklāt tas noteikti būtu pretrunā ar vienoto un obligāto izņēmuma jurisdikcijas piešķiršanu starp līgumslēdzējām valstīm ( ) un tiesiskās noteiktības principu, kas ir būtisks Konvencijas pamatprincips ( ).

25. Jebkādai citai interpretācijai šajā gadījumā turklāt būtu īpaši neparedzamas sekas. Ja Austrijas tiesas varētu pieņemt spriedumu, pamatojoties uz paralēlu konfliktējošu valsts tiesību normu, kas piešķir izņēmumu jurisdikciju prasībās par lietu tiesībām, un tā izpilde vai atzīšana tiktu prasīta Čehijas Republikā, rastos konflikts par sprieduma atzīšanu vai izpildi. Šāds konflikts, kurā iesaistītas divas valstis, kas tagad abas ir dalībvalstis, būtu ārpus Kopienas likumdošanas regulējuma par spriedumu brīvu kustību, ko nosaka Konvencija un nesen – Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001, kas tagad ir saistoša gan Austrijai, gan Čehijas Republikai ( ).

26. Vispirms es koncentrēšos uz jēdziena “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” interpretāciju Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Otrkārt, es apskatīšu tādu problēmu kā Immissionsabwehrklage darbības raksturojumu pēc tās būtības un mērķa, lai noteiktu, vai uz to attiecas vai neattiecas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts. Visbeidzot, es apskatīšu veiktā raksturojuma nozīmi un attiecības starp jurisdikciju nekustamā īpašuma lietu tiesību jautājumos, kas izriet no 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta, un īpašo jurisdikciju, kas ir noteikta Konvencijas 5. panta 3. punktā par lietām, kas attiecas uz deliktu un kvazideliktu.

A – Jēdziena “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” interpretācija Konvencijas 16. panta izpratnē

27. Tiesai jau ir bijusi iespēja interpretēt Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu un noteikt šīs izņēmuma jurisdikcijas režīma apjomu prasībās attiecībā uz nekustamā īpašuma lietu tiesībām.

28. Tiesa, pirmkārt, ir nospriedusi, ka šis jēdziens ir jātulko autonomi. Tādējādi ir jāatrod definīcija [jēdzienam] “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības”, kas ir “neatkarīgs” no jebkādas ekvivalentas valsts tiesību normas Līgumslēdzējā valstī ( ), tāpat kā tas bija jādara attiecībā uz citiem 16. pantā paredzētajiem izņēmuma jurisdikcijas pamatojumiem ( ).

29. Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka šo jēdzienu “nedrīkst interpretēt plašāk, nekā to prasa tā mērķis”, jo Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas “rezultātā lietas dalībniekiem tiek liegta tiesas izvēle, kas citos gadījumos būtu [to] izvēlēta tiesa, un atsevišķos gadījumos [to] izvēlētās tiesas spriedumi tiktu pārskatīti tiesā, kas nav neviena no lietas dalībnieku izvēlētām [tiesām]” ( ).

30. 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā izņēmuma jurisdikcijas režīma raison d’être izvērtējumam tādēļ ir galvenā loma šī jēdziena interpretācijā, lai noteiktu tā apjomu. Tūlīt es apskatīšu šo aspektu. Pēc tam, vadoties no šī loģiskā pamatojuma, es aplūkošu atšķirību starp prasībām lietu tiesību jautājumos un prasībām in personam, kas ir galvenais, interpretējot 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un ko Tiesa ir pieņēmusi, lai precīzāk definētu to apjomu.

1. 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētās izņēmuma jurisdikcijas teleoloģija

31. Attiecībā uz 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās kārtības prasībās lietu tiesību jautājumos teleoloģiju Tiesa ir nospriedusi, ka judikatūrā galvenais iemesls Līgumslēdzējas valsts, kurā atrodas nekustamais īpašums, tiesu ekskluzīvajai jurisdikcijai ir apstāklis, ka “locus rei sitae tiesai, ņemot vērā, ka tā atrodas tuvāk, ir vislabāk iespējams iegūt precīzu informāciju par faktiskajiem apstākļiem un parasti piemērot tās valsts, kurā atrodas īpašums, normas un paražas” ( ). Izņēmuma jurisdikcijas piešķiršana saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu Tiesas judikatūrā ir pamatota arī ar apsvērumiem, kas “attiecas uz taisnīgumam atbilstošu pielietošanu” ( ), jo “prasības attiecībā uz nekustamā īpašuma lietu tiesībām bieži ietver strīdus, kam nereti nepieciešama pārbaude, izmeklēšana un ekspertu atzinumi, kas jāveic uz vietas” ( ).

32. Pamatojoties uz šo teleoloģisko pieeju, Tiesa izveidoja autonomo definīciju [jēdzienam] “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības”. Šis jēdziens ietver tikai “tādas prasības, kurās jānosaka nekustamā īpašuma apjoms, saturs, īpašumtiesības vai valdījums, vai citu nekustamā īpašuma lietu tiesību esamība un jānodrošina šo tiesību turētājiem to interesēm piederošo pilnvaru aizsardzība” ( ).

33. Komisija, ČEZ un Apvienotās Karalistes valdība lielā mērā paļaujas uz šādiem apsvērumiem par tuvumu un pareizas tiesvedības apsvērumiem, lai apgalvotu, ka šīs lietas risinājums ir relatīvi vienkāršs. Ņemot vērā, ka lielākā daļa izmeklēšanu un pārbaužu šajā lietā ir jāveic Čehijas Republikā, lai noteiktu, vai Temelinas atomelektrostacija izdala radioaktīvu un jonizējošu starojumu, kas pārsniedz modernām rūpnīcām pieļaujamos apjomus, ir pamatoti uzskatīt, ka, sašaurināti interpretējot šo pantu, uz Immissionsabwehrklage neattiecas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētās prasības lietu tiesību jautājumos ( ). Šiem apsvērumiem es nepiekrītu divu iemeslu dēļ.

34. Pirmkārt, tāpēc, ka apsvērums par tuvumu un pareizas tiesvedības apsvērums nedarbojas tikai Čehijas jurisdikcijas tiesu labā. Kā to norādīja Land Oberösterreich un Polijas valdība, šādi apsvērumi darbojas arī Austrijas tiesu labā, kas ir tuvāk skartajam nekustamajam īpašumam un tādējādi var labāk analizēt izplūžu iespējamo iedarbību uz to.

35. Otrkārt, mani nepārliecina, ka 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietverto izņēmuma jurisdikcijas režīmu prasībās par lietu tiesībām var izskaidrot tikai ar pareizas tiesvedības politikas apsvērumiem un, galu galā, ar tās valsts, kurā atrodas nekustamais īpašums, tiesu tuvumu.

36. Šādi apsvērumi noteikti attaisno, ka forum rei sitae tiek uzskatīts par tādu, kam ir vistuvākā saistība ar lietas apstākļiem, lai gan to ne vienmēr ir viegli noteikt gadījumos, kad, kā šajā gadījumā, ir iesaistīti divi īpašumi, un tāpēc jurisdikcija, pirmkārt, tiek piešķirta šai tiesai. Šīs teleoloģiskās analīzes problēma ir tāda, ka tā nepietiekoši izskaidro šīs jurisdikcijas izņēmuma raksturu. Citiem vārdiem sakot, kāpēc valsts, kuras teritorijā atrodas īpašums, tiesām saskaņā ar Konvenciju būtu jurisdikcija, izslēdzot visas citas, noteikt īpašumtiesības, valdījumu un iespējamo ierobežoto tiesību uz nekustamo īpašumu esamību un to interesēm piederošo pilnvaru aizsardzību ( )?

37. Arguments, ka pārbaudes, izmeklēšanas un ekspertīzi var veikt tikai locus rei sitae, nepavisam nesniedz atbildi uz šo jautājumu. Tiesām ir reālas iespējas sadarboties, lai nodibinātu lietas apstākļiem būtiskus faktus, vietā, kur atrodas nekustamais īpašums ( ). Šis arguments par tuvumu un pareizas tiesvedības arguments pamatojas uz praktiskiem vienkāršības vai iespējas apsvērumiem. Šie apsvērumi pietiekoši izskaidro īpašās jurisdikcijas režīmu ( ), bet ne izņēmuma jurisdikciju prasībām lietu tiesību jautājumos, kas liedz jebkuras citas valsts tiesām šīs prasības izskatīt, pat ja atbildētāja domicils atrodas šajā valstī.

38. Iemeslu, kas izskaidro lietu tiesību izņēmuma jurisdikciju, analīze nav tikai akadēmisks jautājums. Tieši pretēji, ir īpaši svarīgi, kā to atzinusi Tiesa, noteikt nekustamā īpašuma lietu tiesību tiesvedību jēdziena precīzo nozīmi un apjomu un, galu galā, noteikt, vai tādas prasības kā Immissionsabwehrklage ietilpst šajā jēdzienā. Manuprāt, Tiesai šajā sakarā būtu jāizvairās noteikt 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās izņēmuma jurisdikcijas apjomu prasībās lietu tiesībās, balstoties uz iemesliem, kas nav pietiekoši, lai pamatotu šīs jurisdikcijas izņēmuma raksturu.

39. Šāds pamatojums ir jāmeklē ne tikai praktiskos apsvērumos par tuvumu lietas apstākļiem, vienkāršību un iespēju atbilstoši spriest tiesu. Tas ir arī cieši saistīts ar taisnīguma juridisko principu: katras Līgumslēdzējas valsts tradicionālo suverenitāti kontrolēt, iztiesāt un aizsargāt privātpersonu reālās tiesības uz tās teritorijā esošo nekustamo īpašumu ( ). Nekustamā īpašuma tiesības ir tipiska joma, kur obligāto politisko un ekonomisko iemeslu dēļ valsts, kurā atrodas īpašums, saglabā likumdošanas tiesības, kuras dabiski paplašinās uz izņēmuma jurisdikciju prasībās par lietu tiesībām ( ). Pamatojoties uz šo principu, katra Līgumslēdzēja valsts saglabā jurisdikcijas monopolu prasībās par lietu tiesībām saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu ( ).

40. Manuprāt, nav jāstrīdas, kā to dara daži autori, par to, ka šo ar Konvenciju piešķirto jurisdikcijas monopolu pamato viens vienīgs fakts, ka spriedumi prasībās par lietu tiesībām ir jāizpilda valstī, kurā taisa spriedumu. Šādas “praktiskas vajadzības” ( ) noteikti ir noderīgas, taču tās ir tikai viens no daudziem sarežģītiem raison d’être attiecībā uz 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto izņēmuma jurisdikciju.

41. Turklāt Tiesa nekustamā īpašuma nomas paralēlajā kontekstā – kas arī ir izņēmuma jurisdikcijas priekšmets saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu – ir apstiprinājusi nekustamā īpašuma atrašanās vietas tiesu izņēmuma jurisdikciju, lai arī a priori spriedums būtu izpildāms citā jurisdikcijā. Tas ir tieši tāpat kā prasībās par zaudējumiem ( ), kuras Tiesa ir ietvērusi 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajā izņēmuma jurisdikcijā. Tas tā ir pat tad, ja atbildētāja domicils atrodas ārpus Līgumslēdzējas valsts, kuras teritorijā atrodas īpašums, un spriedums ir jāizpilda valstī, kas nav tā valsts, kurā atrodas nekustamais īpašums ( ).

42. Tāpēc, manuprāt, ciktāl katrai valstij parasti ir ekskluzīvas tiesības kontrolēt tās lietu tiesību organizāciju, struktūru un apjomu, kā arī to aizsardzību, tiktāl tai loģiski būs izņēmuma jurisdikcija spriest par šādām tiesībām un noteikt tām limitus un ierobežojumus attiecībā uz tās teritorijā esošo nekustamo īpašumu.

43. Šajā nozīmē ir jāsaprot Tiesas centrālais interpretējošais apgalvojums par 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto prasību lietu tiesībās autonomo jēdzienu, saskaņā ar kuru “Līgumslēdzējas valsts, kurās atrodas īpašums, tiesām” ir izņēmuma jurisdikcija tikai prasībās, kurās “jānosaka nekustamā īpašuma apjoms, saturs, īpašumtiesības vai valdījums, vai citu lietu tiesību esamība un jāsniedz šo tiesību turētājiem to interesēm piekrītošu pilnvaru aizsardzība” ( ).

2. Atšķirība starp prasībām par lietu tiesībām un prasībām in personam

44. “Tiesvedības, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” autonomais jēdziens netika radīts juridiskā vakuumā. Tas balstās uz klasisku juridisku atšķirību starp prasībām par lietu tiesībām – t.i., tām, kas minētas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā kā “tiesvedība, kuras priekšmets ir lietu tiesības” – un prasībām in personam, kuras attiecas uz tiesvedību, kuras priekšmets ir tiesības in personam. Šī atšķirība, kas labi zināma lielākajā daļā Līgumslēdzēju valstu, lai arī mazāk zināma paražu tiesību juristiem ( ), ir Konvencijas centrālais jautājums, it īpaši attiecībā uz 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un Tiesa to īpaši ir apstiprinājusi ( ). Ir ļoti noderīgi detalizētāk definēt 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā jurisdikcijas monopola praktisko apjomu no tikko aprakstītā izņēmuma jurisdikcijas režīma raison d’être viedokļa.

45. Šī atšķirība pamatojas uz tiesības veidu, kas būtībā ir prasības pamatā. “Tiesvedībā, kuras priekšmets ir lietu tiesības 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē”, prasītājs apgalvo, ka “viņam ir tiesības, kas tieši attiecas uz īpašumu, kuras ir īstenojamas attiecībā pret visu pasauli” ( ). Šādu prasību priekšmets ir lietu tiesības kā vara pār lietu (res), nepieļaujot nekādu neatļautu šīs lietas aizskārumu. No otras puses, prasībās in personam prasītājs “vēlas tikai aizstāvēt tiesības” pret noteiktām personām ( ). Šādām tiesībām var būt dažādi avoti (līgums, delikts, kvazilīgums utt.), tomēr jebkurā gadījumā tiesība attiecas tieši uz tās avotā noteikto personu vai personām ( ).

46. Kā likumā bieži gadās, šo atšķirību ir vieglāk noteikt, nekā piemērot praksē. Piemēram, salīdzinot prasību in personam, kas rodas no neatļautas darbības, un prasību lietu tiesībās, atšķirība ir skaidra. Prasības, ko rada atbildība par neatļautu darbību, pamatā ir pienākums atlīdzināt zaudējumus un/vai izbeigt pārkāpēja uzvedības radīto kaitējumu. Atbildība par neatļautu darbību ir avots, kas rada šo pienākumu, kas, kā ar jebkuru pienākumu, obligāti attiecas uz noteiktām personām, t.i., pārkāpēju un cietušo. Tādējādi cietušā prasība izpildīt šo pienākumu – samaksāt kompensāciju vai izbeigt kaitējumu – ir noteikti vērsta pret konkrēto personu – parādnieku, un tādējādi tā ir prasība in personam. Prasība tāpēc joprojām būs in personam, ja, kā lietā Henkel ( ), tā ir preventīva prasība, kas celta ar mērķi novērst neizbēgamu neatļautu darbību (vai deliktu) un attiecīgi zaudējumu rašanos cietušajam.

47. Savukārt prasību par lietu tiesībām pamatā ir nevis pienākums, kas ietver noteiktu parādnieku, bet lietu tiesība kā tieša vara pār res (lietu), ko var celt erga omnes. Ja var teikt, ka šāda tiesība rada pienākumu, tas ir tikai visas pasaules pienākums neiejaukties tajā bez īpašnieka piekrišanas. Lietu tiesību centrā ir īpašnieka vara pār lietu. Turpretī tiesību in personam centrā ir juridiskais pienākums, kas ir saistošs noteiktām personām ( ).

48. Tiesvedībā, kuras priekšmets ir lietu tiesības, prasītājs tāpēc atsaucas uz lietu tiesībām, lai nodibinātu to apjomu, saturu, iespējamās hipotēkas, servitūtus vai citus aprobežojumus, kas varētu to ierobežot un aizsargāt īpašumu pret aizskārumu, kas nav savietojams ar šīm tiesībām piemītošajām priekšrocībām. Turpretim tiesvedībā in personam viņš atsaucas uz pienākumu, kas saista prasītāju ar atbildētāju un kas rodas no īpaša avota, piemēram, atbildības par neatļautu darbību. Tieši no šīs īpašās attiecības rodas tiesiska prasība par zaudējumu atlīdzību, nevis no pašas lietu tiesības. Kā Tiesa ir konsekventi spriedusi – lai piemērotu 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nepietiek ar to, “ka prasībā ir iesaistīta nekustamā īpašuma lietu tiesība vai ka prasība ir saistīta ar nekustamo īpašumu: prasībai ir jābalstās uz lietu tiesību un nevis uz tiesību in personam [..]” ( ).

49. Abas prasības ir pilnīgi atšķirīgas, neskatoties uz faktu, ka abās prasībās varētu būt lietu tiesība, kuru abas šīs prasības – lai arī atšķirīgos veidos – vēlas aizstāvēt. Lieta Bier ( ) ir izskaidrojoša tādā veidā, ka prasība in personam, kas rodas no neatļautas darbības, kalpo īpašumtiesību aizsardzībai. Bier ieskatā Mines de Potasse radīja ievērojamu pārpalikušā sāls izplūšanu Reinā, Francijā, kas skāra Nīderlandē atrodošos Bier nekustamo īpašumu. Bier lūdza tiesas atzīt, ka šāda Mines de Potasse veiktā noplūde bija nelikumīga, un uzdot minētajai kompānijai novērst īpašumam radītos zaudējumus. Šī prasība neapšaubāmi bija prasība in personam. Tās mērķis bija panākt, lai Mines de Potasse izpilda tai saistošo pienākumu pret Bier, un tās īpašais avots bija atbildība par neatļautu darbību ( ). No otras puses, prasība par lietu tiesībām – kas nebija lietas “Mines de Potasse” pamatā – tieši attiektos uz tiesību pār lietu (piemēram, īpašumu) ierobežošanu un aizskāruma novēršanu, kas nav pamatota ar jebkādu esošo tiesību vai prerogatīvu pār to.

50. Tā ka pirmajā mirklī viss iepriekš minētais var likties tikai kā semantikas jautājums tādā nozīmē, ka šīs prasības, neskatoties uz to, vai tās izriet no delikta tiesībām vai īpašumtiesībām, izskatās kā dažādi līdzekļi viena un tā paša rezultāta sasniegšanai, kas, galu galā, ir aizsargāt īpašumtiesības. Šo iespaidu rada fakts, ka šādu aizsardzību var sniegt tiesas rīkojums. Tas varētu būt tikai izvēles jautājums starp rīkojumu, kas formāli rodas uz īpašumtiesību pamata, vai tādu, kas rodas uz delikta tiesību pamata.

51. Tomēr ir būtiskas un nozīmīgas atšķirības starp prasībām in rem un prasībām in personam, lai aizsargātu nekustamo īpašumu pret traucējumu. Tās ir radījušas noturīgas atšķirīgas juridiskās tradīcijas, kas dažādās Līgumslēdzējās valstīs ir attīstījušās un konsolidējušās delikta tiesībās un īpašumtiesībās.

52. Izbeigt īpašuma traucējumu ir iespējams vairākumā Eiropas valstu juridisko sistēmu privāttiesībās, ne tikai prasību in personam veidā, bet arī prasību in rem veidā Konvencijas izpratnē. Šajā sakarā ir labi zināms, ka lielākajā daļā kontinentālās Eiropas juridisko sistēmu īpašumtiesību aizsardzību var panākt prasībās, kurās ir res (lietas) un tiesības pār to kā šo prasību tūlītējs priekšmets. Manuprāt, tieši to Tiesa apstiprina, kad tā skaidri ietver 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā prasības, kas “šo tiesību turētājiem sniedz to interesēm piekrītošo pilnvaru aizsardzību” ( ). Tas, piemēram, notiek actio negatoria gadījumā, kas ir labi zināma galvenokārt Vācijā ( ), Itālijā ( ) un arī Austrijā atbilstoši darbību kārtībai, kādā zemes īpašnieks aizstāv tā tiesības pret svešu traucējumu, kas savādāk radītu servitūtu, hipotēku vai vienkārši tā īpašumtiesību ierobežojumu. Ja to piemēro īpašajā lietu tiesību kontekstā attiecībā uz kaimiņos esošajiem īpašumiem, actio negatoria galu galā atļautu noteikt, vai traucējuma rašanās brīdī īpašumtiesības uz īpašumu sniedzas pietiekami tālu, lai pamatotu šo traucējumu un sekojošo īpašumtiesību ierobežojumu skartajam īpašumam.

53. Citas Eiropas juridiskās sistēmas vienkārši nav pazīstamas ar tādām prasībām kā actio negatoria. Tomēr tās spēj nodrošināt ekvivalentus gala rezultātus nekustamā īpašuma aizsardzībā pret traucējumu, kas rodas no kaimiņos esošā īpašuma, izmantojot tiesību iestādes, kas tā vietā liek uzsvaru uz personas, kas ir atbildīga par aizskārumu, uzvedību. Tā tas ir neatļautas rīcības – traucējuma gadījumā ( ). Dažādas tiesību sistēmas vēsturiski katra savā īpašajā sociālajā un kultūras kontekstā ir izstrādājušas ekvivalentus, bet atšķirīgus juridiskos instrumentus, lai aizsargātu īpašumu no ārēja traucējuma, dažas fokusējas uz pašu lietu un tiesību uz to, citas – uz attiecībām starp konkrētām personām, kas ietver traucējuma radītāja uzvedību ( ).

54. Tādēļ nedrīkst pieņemt, ka, tiklīdz ir prasība par īpašuma traucējuma rašanās novēršanu vai traucējuma izbeigšanu, šādai prasībai obligāti jābūt tādai, kas attiecas uz delikta jēdzienu Briseles konvencijas 5. panta 3. punktā. Šādu viedokli šajā lietā uztur ČEZ, Apvienotā Karaliste un Komisija, taču es tam nevaru piekrist.

55. Šāds viedoklis dažos veidos varētu likties intuitīvs lielākajai daļai juristu, kas nav tik pazīstami ar īpašumtiesībām Eiropas tiesību sistēmu lielākajā daļā ( ). Varētu būt pareizi, ka atšķirībā no delikta tiesībām īpašumtiesības ir pārslogotas ar juridiskām definīcijām, kuras daudzi juristi uzskata par arhaiskām, lai risinātu problēmas, ko rada īpašuma traucējums no kaimiņos esoša īpašuma. Varbūt tas ir pats “īpašumtiesību” tradicionālais jēdziens, jo tiesiskā pārsvara attiecība starp personu un lietu arvien vairāk kļūst par novecojušu konceptu, ko aizstāj starppersonu juridiskie koncepti ( ).

56. Tomēr patiesībā šādi “arhaiski” tiesību jēdzieni, kas izriet no īpašumtiesībām un ar to saistītajām prasībām, lai izbeigtu nekustamā īpašuma traucējumu, kas nav pamatots ar jebkādu iepriekšēju tiesību uz to, pastāv un ir labi iedibināti tiesību sistēmās visā Eiropā. Nevar ignorēt šo nozīmīgo tiesisko realitāti un vienkārši secināt, ka visas prasības, kuru mērķis ir aizsargāt nekustamo īpašumu no traucējuma, ir jāraksturo kā prasības in personam jautājumos, kas saskaņā ar Konvenciju attiecas uz neatļautu darbību, deliktu un kvazideliktu.

57. Briseles konvencijas normu par jurisdikciju konfliktiem mērķis ir tikai nodrošināt vienotu jurisdikcijas noteikšanu starp Līgumslēdzējām valstīm. Šajā nolūkā 5. panta 3. punkts piešķir jurisdikciju prasībām in personam attiecībā uz zaudējumiem un/vai draudošu zaudējumu novēršanu ( ). 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts, no otras puses, piešķir jurisdikciju cita veida prasībām, kuras, ņemot vērā augstāk minēto mērķi, var ietvert prasības, lai noskaidrotu īpašumtiesību ierobežojumu esamību (tādu kā servitūtus, hipotēkas vai ar likumu noteiktus īpašumtiesību aprobežojumus, kas galu galā var būt par labu kaimiņos esošajam īpašumam) un izbeigtu jebkuru nesaderīgu nekustamā īpašuma traucējumu.

58. Konvencijai, ņemot vērā tās mērķi noteikt jurisdikciju, ir jārespektē tiesību sistēmu izveidotās institucionālās izvēles valsts līmenī, lai pēc būtības, pat ja tas nebūtu ideāli, regulētu nekustamā īpašuma aizsardzību. Ja visu no īpašumtiesībām un prasībām par zaudējumiem izrietošo tiesisko aizsardzību pakļautu Konvencijas 5. panta 3. punktam par delikta jautājumiem, tā būtu iejaukšanās šajā izvēlē. Šāda pieeja nozīmētu, ka Līgumslēdzējā valstī esoša nekustamā īpašuma īpašnieki varētu tikai šajā valstī meklēt sava nekustamā īpašuma aizsardzību pret citā valstī radītu traucējumu, ja atbildētāja domicils būtu vienā Līgumslēdzēja valstī, kā to paredz Konvencijas 2. pants, 4. pants un 5. panta 3. punkts.

59. Es nedomāju, ka Tiesai šādā veidā būtu jāiejaucas labi izveidotās juridiskās tradīcijās attiecībā uz jautājumu par to, vai personai ir jāaizsargā nekustamais īpašums no kaimiņos esošā īpašuma radītā traucējuma, likumā nosakot ierobežojumus attiecībā uz īpašumtiesībām vai tā vietā izmantojot delikta tiesības. Manuprāt, piemērojot Konvencijas procesuālās normas, ir jāizvairās no šādiem subjektīviem lēmumiem par labu jebkurai no Līgumslēdzējās valstīs esošajām patstāvīgajām īpašuma vai delikta sistēmām attiecībā uz nekustamā īpašuma aizsardzību. Ciktāl Konvencijas mērķis ir vienkārši noteikt jurisdikciju starp dažādām Līgumslēdzējām valstīm, tajā pašā laikā respektējot to dažādās patstāvīgās tiesību sistēmas, tās normas interpretācijai un šīs tiesvedības raksturojumam saskaņā ar analīzi ir pilnībā jārespektē Līgumslēdzēju valstu patstāvīgo tiesību sistēmu daudzveidība.

B – Tādas prasības kā Immissionsabwehrklage raksturojums

60. Nav šaubu, ka jēdziens “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības”, ir jāinterpretē autonomi. Šo interpretāciju nevar balstīt uz nozīmi, kas šim jēdzienam piešķirta konkrētajā Līgumslēdzējā valstī. Vēl jo vairāk, kā Tiesa ir uzsvērusi, šo autonomo jēdzienu nevar interpretēt plašāk, nekā to prasa apstākļi izņēmuma jurisdikcijas piešķiršanai tiesai rei sitae ( ).

61. Jautājums, kas šobrīd jāapskata, ir par to, vai tāda prasība kā Immissionsabwehrklage iekļaujas vai neiekļaujas prasību par lietu tiesībām autonomajā jēdzienā saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Tas ir tipisks vingrinājums, raksturojot konkrētu prasības veidu, šajā gadījumā – Immissionsabwehrklage. Grūtības šajā raksturojumā, kā tas bieži gadās arī privātajās starptautiskajās tiesībās, rada apstāklis, ka tas nav faktu, bet prasības, kas izriet no noteiktām valsts likuma normām, raksturojums.

62. Šajā sakarā nav šaubu, ka būtībā nav nozīmes, ka Austrijā saskaņā ar iesniegto lūgumu Immissionsabwehrklage tiek klasificēta kā prasība par lietu tiesībām.

63. Nepieciešamais autonomais raksturojums drīzāk prasa veikt Immissionsabwehrklage satura un mērķa objektīvu izpēti, lai noteiktu tās raksturu. Šāda analīze ir jāveic, objektīvi izvērtējot Immissionsabwehrklage tās juridiskās sistēmas kontekstā, kurai tā pieder. Apzinoties Immissionsabwehrklage būtību un mērķi, būs iespējams noteikt, vai tā atbilst vai neatbilst lietu tiesību autonomajam jēdzienam saskaņā ar Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ņemot vērā augstāk minēto nozīmi un mērķi ( ).

64. Manuprāt, tas ir iesniedzējtiesas ziņā – veikt šādu Immissionsabwehrklage kā daļas no savas valsts tiesību normām analīzi. Katrā ziņā Immissionsabwehrklage precīza satura un mērķa analīzei, kas nepieciešama, lai noteiktu, vai tā veido vai neveido prasību par lietu tiesībām saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir nepieciešama atbilde uz šī noteiktā raksturojuma centrālo jautājumu, t.i., vai ar šo prasību tieši vēlas noteikt ierobežojumus īpašumtiesībām, kas izriet no attiecībām starp kaimiņos esošajiem īpašumiem.

65. Šajā sakarā es piebildīšu, ka lielākā daļa valsts sistēmu ir pazīstamas ar tiesību normām, kas nosaka a priori likumā paredzētus īpašumtiesību ierobežojumus attiecībā uz izplūdēm, kas rodas no kaimiņos esošiem īpašumiem ( ).

66. Šādas normas tieši attiecas uz īpašumtiesībām raksturīgo tiesību ierobežošanu katram no kaimiņos esošajiem īpašumiem. Tāpēc, kad tiesa izskata uz šādām normām pamatotu prasību, ar ko lūdz novērst izplūdi, to pareizi varētu uzskatīt kā tādu, kas tieši nosaka īpašumtiesību ierobežojumus, vai nu aprobežojot īpašumtiesību izmantošanu īpašumam, no kura rodas izplūdes, vai aprobežojot īpašumtiesību izmantošanu īpašumam, kas cieš no šī traucējuma, ja tiek uzturēta prasība, ka šim īpašumam būtu jāpacieš izplūdes ( ).

67. Turklāt jebkurš ierobežojums, ko tiesa var piemērot aizskartajam īpašumam, lemjot, ka tam ir jāsamierinās ar izplūdēm no kaimiņos esošā īpašuma, būs labums, kas piešķirts vienam īpašumam, atļaujot tam radīt noteikta apjoma traucējumu otram [īpašumam]. Šādu lēmumu nevar izpildīt, nodibinot servitūtu. Katrā ziņā tā rezultāts būs viena īpašuma īpašumtiesību ierobežojums, kas galu galā dod labumu citam, un šāds ierobežojums turpināsies, neskatoties uz personām, kam faktiski pieder kaimiņos esošie īpašumi ( ).

68. Ja tas tā ir attiecībā uz prasību par Immissionsabwehrklage saskaņā ar ABGB 364. panta 2. punktu, tad nevar teikt, ka nekustamā īpašuma lietu tiesības nav šīs tiesvedības tiešais priekšmets. Iesniedzējtiesai šajā gadījumā ir jāraksturo Immissionsabwehrklage kā prasība par lietu tiesībām, kas ietilpst 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā.

69. Ievērojot šos apsvērumus, es uzskatu, ka prasība, ar kuru lūdz noteikt likumā paredzētos īpašumtiesību aprobežojumus sakarā ar kaimiņu attiecībām starp īpašumiem un izbeigt nekustamā īpašuma traucējumu, kas nav savietojams ar šādiem aprobežojumiem, ir jāuzskata kā tāda, kas ietilpst jēdzienā “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” saskaņā ar Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Valsts tiesas ziņā ir noteikt, vai tas pats attiecas uz Immissionsabwehrklage saskaņā ar ABGB 364. panta 2. punktu.

70. Atšķirīgs, bet saistīts jautājums ir par iespējamo ABGB 364.a panta piemērošanu, saskaņā ar kuru, “[..] ja traucējumu rada vielu izplūde no [..] oficiāli atļautām iekārtām, pārsniedzot pieļaujamās normas, zemes īpašniekam ir tikai tiesības tiesas ceļā prasīt zaudējumu atlīdzību [..]”.

71. Šajā sakarā ir jāuzsver, pirmkārt, ka Austrijas tiesām saskaņā ar Konvencijas 1. pantu nav jurisdikcijas, lai izskatītu jebkādu uz lietu attiecināmu administratīvu jautājumu. Tāpēc jautājums par oficiālas atļaujas atomelektrostacijas darbībai esamību, saturu un juridiskām sekām ir jautājums, kas ir kompetentas Čehijas valsts iestādes, “kas darbojas, realizējot savas valsts iestādes tiesības”, ziņā ( ).

72. Otrkārt, tiklīdz kompetentās valsts iestādes atbild uz šo jautājumu, Austrijas tiesām ir jāuzskata administratīvā atļauja kā fakts, kas jāņem vērā, piemērojot ABGB 364.a pantu. Rezultātā, pat ja Immissionsabwehrklage saskaņā ar 364. panta 2. punktu tiek uzskatīta kā ietilpstoša Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta kompetencē, šajā lietā var nebūt izpildīts ABGB 364.a pantā paredzētais nosacījums, lai izdotu rīkojumu, ar ko aizliedz iespējamās izplūdes. Pastāvot šādiem apstākļiem, manuprāt, ir skaidrs, ka jebkāda alternatīva prasība par zaudējumiem saskaņā ar ABGB 364.a pantu neapšaubāmi, kā acīmredzama prasība in personam, būs ārpus izņēmuma jurisdikcijas, ko Austrijas tiesām piešķir Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts. Dabiski, ja Austrijas tiesas pašlaik izskata šādu prasību par zaudējumiem, tām var būt jurisdikcija izskatīt to saskaņā ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu, kas tagad ir saistoša gan Austrijai, gan Čehijas Republikai.

C – Sekas, kas varētu rasties, ja Immissionsabwehrklage ietilptu 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās izņēmuma jurisdikcijas kompetencē

73. Ja šajā lietā abi minētie nekustamie īpašumi atrastos Austrijā, nebūtu īpašu problēmu, ja Immissionsabwehrklage tiktu raksturota kā prasība, kas saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu ir Austrijas tiesu izņēmuma jurisdikcijas kompetencē ( ).

74. Tomēr šajā lietā tiktāl, ciktāl tajā ir iesaistīts divās dažādās valstīs esošs nekustamais īpašums, Immissionsabwehrklage raksturojumam kā prasībai par lietu tiesībām 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē ir niansētāka iedarbība. Ja Austrijas tiesas var pieprasīt izņēmuma jurisdikciju saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lai izskatītu prasības par to teritorijā esošu nekustamā īpašuma lietu tiesību ierobežojumiem un aizsardzību, ne mazāk patiesi ir tas, ka Čehijas Republikas tiesas saskaņā ar valsts tiesību aktiem var likumīgi prasīt līdzvērtīgu izņēmuma jurisdikciju attiecībā uz nekustamo īpašumu, kuru uzskata par izplūžu avotu.

75. Manuprāt, pie nosacījuma, ka šajā lietā Immissionsabwehrklage tiek raksturota kā prasība par lietu tiesībām 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, Austrijas tiesām būtu izņēmuma jurisdikcija izskatīt šo prasību, neskatoties uz faktu, ka Čehijas tiesas arī varētu pieprasīt izņēmuma jurisdikciju.

76. Tādējādi tas mūs noved pie vienlaicīgām izņēmuma jurisdikcijām. Pirmajā mirklī šķiet, ka šī neērtā situācija ir loģisks absurds. Tomēr ne katrā gadījumā ir šāds absurds.

77. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka situācija, kur dažādas tiesas var likumīgi pieprasīt izņēmuma jurisdikciju prasībās par lietu tiesībām par to pašu cēloni vai juridisko problēmu, ir apskatīta un regulēta Konvencijas 23. pantā. Šī norma noteic, ka “gadījumos, kur prasības ir vairāku tiesu izņēmuma jurisdikcijā, jebkura tiesa, izņemot pirmo iesaistīto tiesu, atsakās no jurisdikcijas par labu šai tiesai.” [Neoficiāls tulkojums]

78. Šī norma a priori tiek reti piemērota, pateicoties raksturīgajai loģikai, ka valsts, kurā atrodas nekustamais īpašums, izskata prasības par lietu tiesībām un piemēro savu īpašumtiesību sistēmu. Šāda 23. panta piemērošana var rasties vai nu tad, kad juridiski nav iespējams atdalīt vienu īpašumu no kaimiņos esošajiem īpašumiem, sakarā ar ko tiek risināta būtiska juridiskā problēma, vai, ja viens nekustamais īpašums izplešas divās dažādās valstīs un nav dalāms ( ).

79. Lietā Scherrens Tiesa nedaudz apskatīja jautājumu par 23. panta piemērošanu ( ). Šajā lietā Šerena [Scherrens] kungs cēla prasību, apgalvojot, ka ir lauksaimniecības zemes, kas atradās Nīderlandē (apmēram divpadsmit hektāri) un iestiepās septiņus kilometrus Beļģijā (pieci hektāri), nomnieks. Šo prasību apstrīdēja iznomātāji. Šerena kungs iesniedza atsevišķas prasības Nīderlandē un Beļģijā attiecībā uz atsevišķiem zemes gabaliem, un Tiesai tika uzdots jautājums, vai katras valsts tiesai ir izņēmuma jurisdikcija attiecībā uz šajā valstī esošo zemes gabalu. Tā nosprieda, ka “Konvencijas 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka strīdā par divās Līgumslēdzējās valstīs atrodošos nekustamo īpašumu nomas faktu izņēmuma jurisdikcija par katrā Līgumslēdzējā valstī esošo nekustamo īpašumu ir šīs valsts tiesai” ( ).

80. Ar šādu risinājumu praktiski netika atzīta vienlaicīgu izņēmuma jurisdikciju esamība abu valstu tiesās, lai spriestu par visu zemes gabalu. Līdz ar to netika apskatīta 23. panta piemērošana, par kuru Komisija strīdējās lietā Scherrens. Šāda Tiesas pieeja ir saprotama, ņemot vērā faktu, ka dažādās valstīs esošie zemes gabali, kā to atzīmēja ģenerāladvokāts Mančīni, “tiesiskā nolūkā bija dalāmi atsevišķās daļās un tādējādi tie varēja ietilpt divu valstu tiesu jurisdikcijā” ( ).

81. Gadījumos, kad divi nekustamie īpašumi nav dalāmi tiesiskā nolūkā, vienlaicīgu izņēmuma jurisdikciju esamība ir ne tikai acīmredzama, neskatoties uz tās izņēmuma raksturu, bet, vēl jo vairāk, tā prasa vienkāršu risinājumu, piemēram, tādu, kāds tiek dots 23. pantā. Šajā sakarā mums tikai jāapskata klasiskā situācija, kurā notiek strīds par servitūta apjomu starp diviem kaimiņos esošiem īpašumiem, kas atrodas divās dažādās valstīs. Valdošā īpašuma īpašnieks apgalvo, ka viņa zemes gabalam ir likumā noteikts ceļa servitūts (piemēram, lai piekļūtu koplietošanas ceļam) attiecībā pret kaimiņos esošo īpašumu. Šī kaimiņos esošā īpašuma īpašnieks apstrīd prasību, apgalvojot, ka viņam ir šāda tiesība.

82. Prasība par šāda servititūta apjoma noteikšanu ir jāklasificē kā prasība par lietu tiesībām Konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un nevis kā prasība in personam. Tiesa, kas izskata šādu prasību, lems tieši par lietu tiesībām kā varu pār lietu. Abu īpašumu īpašnieki var mainīties, bet servitūts saglabāsies tik ilgi, kamēr pastāvēs apstākļi tā nodibināšanai. Vēl vairāk, ciktāl šāda servitūta nodibināšana rada kalpojošā īpašuma īpašumtiesību aprobežojumu servitūta veidā, kamēr valdošā īpašuma īpašumtiesības gūst labumu no šī servitūta, tas būs gadījums, kad divi nekustamie īpašumi nav dalāmi tiesiskā nolūkā. Juridiski nav iespējams analizēt viena īpašuma lietu tiesības, neapskatot otra īpašuma lietu tiesības. Tas, manuprāt, iekļautu šo lietu Konvencijas 23. panta piemērošanas jomā.

83. Dotajā lietā mēs neapskatām tieši servitūtus. Bet, ciktāl ar šo prasību tiek lūgts noteikt vienu īpašumtiesību aprobežojumus, ko nevar izdarīt, norobežojoties no kaimiņos esošā īpašuma īpašumtiesībām, ir jāatzīst, ka šie divi konkrētie īpašumi ir tiesiski nedalāmi.

84. Ērtības, kas rodas, ja jēdzienu “prasības par lietu tiesībām” saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu interpretē šauri, lai izvairītos no 23. pantā paredzētās vienlaicīgas izņēmuma jurisdikcijas un attiecīgi tiesas izvēles, ko veic prasītājs, noteikti ir viens no apsvērumiem. Tomēr es nedomāju, ka jēdziena “prasības par lietu tiesībām” interpretācija saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu un konkrētās prasības formas objektīvs raksturojams kā tāds, kas ietilpst šajā normā, var būt atkarīgs no attiecīga konstatējuma par vienlaicīgas izņēmuma jurisdikcijas esamību. Īpaši tad, ja tiek ņemts vērā, ka Konvencijas 23. pants pats par sevi skaidri nosaka un regulē šādas vienlaicīgas izņēmuma jurisdikcijas situācijas.

85. Attiecībā uz tiesas vietas izvēli nav nekā nepareiza, ļaujot izvēlēties tiesas vietu situācijā, kurā ir iesaistīti divi tiesiski nedalāmi īpašumi tādā nozīmē, ka viena tiesa nevar izskatīt prasību par lietu tiesību attiecībā uz vienu īpašumu, līdzvērtīgā veidā neizvērtējot lietu tiesības attiecībā uz otru ( ). Šāda tiesas vietas izvēle ir tikai sekas tam, ka tikai viena tiesa var pieņemt lēmumu par strīdus priekšmetu un saskaņā ar 23. pantu; vienkāršākais kritērijs, nosakot tiesas jurisdikciju, ir pirmās tiesas kritērijs.

86. Es arī uzskatu, ka ieteiktajam risinājumam ir jābūt tādam, kas vislabāk sader ar 5. panta 3. punktā paredzēto režīmu, kā to interpretē Tiesa kopš sprieduma lietā “Mines de Potasse d’Alsace” ( ). Saskaņā ar šo režīmu gadījumos, kad ir bijusi kaitējoša rīcība un ir iestājušās kaitīgas sekas, abām tiesām vienlaicīga ir īpaša jurisdikcija, lai izskatītu prasības attiecībā uz neatļautu darbību tādējādi, lai prasītājs pēc savas izvēles varētu celt prasību pret atbildētāju jebkurā no šīm vietām.

87. Noslēgumā man ir dažas nobeiguma piezīmes attiecībā uz apstākļiem, kādos valsts tiesām ir jāizmanto tām ar Konvenciju piešķirtā jurisdikcija tādās lietās kā šī.

88. Režīmu, kādā nekustamā īpašuma īpašniekam piešķir tiesības tikt aizsargātām pret traucējumu un saņemt rīkojumu par tā izbeigšanu, nodibina ar tiesību normu par īpašumu. Savukārt prasība par zaudējumu atlīdzību tiek celta, balstoties uz tipisku tiesību normu par atbildību, kas paredz, ka īpašniekam ir jāpacieš izplūde, bet viņš var prasīt kompensāciju saskaņā ar civiltiesiskās atbildības režīmu ( ). Gan atbildības, gan īpašumtiesību normu mērķis ir atrisināt strīdus par traucējumu, un tie ir dažādi veidi, kādā zemes gabals tiek aizsargāts no izplūdēm. Būtībā, ja saskaramies ar jautājumu par traucējumiem, lēmuma pieņēmējam vai tiesnesim ir jāizvēlas starp tiesību normu par īpašumu un tiesību normu par atbildību.

89. Tomēr ir jāatceras, ka Konvencijas kontekstā mēs neizvēlamies starp patstāvīgas juridiskas problēmas juridiskiem risinājumiem, bet starp konkurējošām jurisdikcijām. Pat ja tiesību normas par atbildību piemērošana varētu būt vislabākais pārrobežu radioaktīvas izplūdes problēmas risinājums, kā to vedina domāt darījuma izdevumu analīze ( ), Tiesai nav tiesību dot priekšroku šādam risinājumam, ja tai lūdz interpretēt Konvencijas normas par jurisdikciju konfliktu. Konvencija nebalstās uz vēlmi radīt Līgumslēdzēju valstu patstāvīgo tiesību sistēmu vienotību attiecībā uz nekustamo īpašumu, pakļaujot visu delikta un īpašumtiesību likumā radīto zaudējumu atlīdzināšanu Konvencijas 5. panta 3. punktā minētajam delikta prasību jēdzienam. Drīzāk tā balstās uz vēlmi veicināt dažādu jurisdikciju koordināciju un sadarbību.

90. Tādējādi labākais veids, kādā risināt starptautiskās jurisdikcijas problēmas saskaņā ar Konvenciju tādos gadījumos kā šis, kad tās rodas starp Līgumslēdzējām valstīm, ir precīzi saistīt jurisdikciju delikta jautājumos ar jurisdikciju lietu tiesību jautājumos. Ja divi blakus esošie īpašumi atrodas dažādās Līgumslēdzējās valstīs, abas tiesas, manuprāt, var pieprasīt izņēmuma jurisdikciju, lai analizētu to teritorijā esošā nekustamā īpašuma īpašumtiesību aprobežojumus. Tāpat abas šīs tiesas tiks uzskatītas par pietiekoši kompetentām, lai lietu analizētu no delikta attiecību viedokļa, ja zaudējumi rodas vienā valstī, bet darbība, kas rada zaudējumus, tiek veikta citā valstī.

91. Ja abas tiesas galu galā nolemj izskatīt abas šīs prasības, kas izriet no delikta un no īpašumtiesībām, radīsies konfliktējošu spriedumu pieņemšanas risks. Lai novērstu šo risku, ir jāpiemēro Konvencijas 21. un 22. pantā paredzētie noteikumi par lis-pendens un līdzīgām prasībām ( ).

92. Piešķirot katrai no šīm tiesām jurisdikciju lemt vai nu par īpašumtiesību apjomu un/vai kaitējuma atlīdzināšanu par dažādās valstīs esoša nekustamā īpašuma traucējumu, jebkurā gadījumā rodas izdevumu pārvietošana no vienas valsts uz otru. Faktiski, ja, piemēram, tiesai galu galā būtu jurisdikcija lemt par visu prasības priekšmetu kā pirmajai iesaistītajai tiesai un tā būtu tās vietas tiesa, kur atrodas skartā ēka, tad tā drīkstētu pieņemt lēmumu, neizvērtējot piesārņojuma izdevumus un ieguvumus valstī, kur tas rodas, bet ņemot vērā tikai tos izdevumus, kurus rada tās valstī radītās izplūdes. Izdevumu pārvietošanas risks patiešām ir reāls gan tiesas, kas konstatējusi vienlaicīgu jurisdikciju delikta lietā saskaņā ar 5. panta 3. punktu, judikatūrā, gan vienlaicīgas izņēmuma jurisdikcijas gadījumā saskaņā ar 23. pantu. Šīs problēmas risinājums tomēr ir rodams valsts tiesu, kas ir pirmās tiesas šajās prasībās, īpašajos tiesu lēmumos.

93. Šajā sakarā koordinācijas un sadarbības gars, ko iedveš Konvencija, norāda uz uzticības nozīmi valstu tiesu starptautiskajā lomā. Tas ir īpaši svarīgi dažādās valstīs esošā nekustamā īpašuma starptautiskā traucējuma precīzajā kontekstā. Šajos gadījumos spriedumam ir jāpievērš īpaša uzmanība situācijas starptautiskajam raksturam. Tas nozīmē, ka valsts tiesām, kurām saskaņā ar Konvencijas normām ir jurisdikcija izskatīt starptautiskas situācijas, ir īpaši pienākumi, kas izriet no lietas starptautiskā rakstura, galvenokārt, lai izvairītos no augstāk minētā izdevumu pārvietošanas riska.

94. Šādi pienākumi pirmām kārtām izriet no ierobežojumiem, kas noteikti tādu spriedumu atzīšanai, kas nerespektē to iesaistīto tiesību sistēmu sabiedrisko kārtību, kurās var prasīt sprieduma izpildi ( ). Ciktāl spriedumā tiek runāts par starptautisko situāciju, kā gadījumā ar pārrobežu traucējumu, lēmums nebūs tāds, kam nav iedarbības citās valstīs, un šajā sakarā var rasties jautājums par sprieduma atzīšanu ārvalstīs. Tādēļ Līgumslēdzējas valsts tiesām, kurām ir jurisdikcija izskatīt šo lietu, ir jārespektē tie pienākumi, kas izriet no apsvērumiem par sprieduma neatbilstību ārvalsts sabiedriskās kārtības normām ( ).

95. Lietu par starptautiskiem traucējumiem kontekstā šie pienākumi ir jāņem vērā, pirmkārt, izvēloties piemērotāko juridisko kompensāciju. Ja tiesību sistēmas atļauj aizsargāt īpašumu, vai nu pamatojoties uz tiesību normu par īpašumu, vai tiesību normu par atbildību, lietas starptautiskā dimensija un iespējamās grūtības, veicot pilnīgu izdevumu un ieguvumu analīzi, var būt svarīgas šai izvēlei. Otrkārt, tās pašas bažas uzskatīt situāciju par tādu, kam ir starptautisks raksturs, var būt nozīmīgas, meklējot līdzsvaru starp visiem būtiskajiem elementiem attiecībā uz zaudējumu apjoma novērtējumu vai šāda zaudējuma rašanās riska novērtējumu.

III – Secinājums

96. Tādējādi es uzskatu, ka Tiesai uz Oberster Gerichtshof iesniegto jautājumu būtu jāsniedz šāda atbilde:

Prasība, ar kuru lūdz noteikt no īpašumu kaimiņattiecībām izrietošus īpašumtiesību aprobežojumus un izbeigt nekustamā īpašuma traucējumu, kas tiek uzskatīts par nesaderīgu ar šādiem aprobežojumiem, ietilpst jēdzienā “tiesvedība, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” saskaņā ar 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos, ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos, ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Republikas un Portugāles Republikas pievienošanos, kā arī ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos. Valsts tiesas ziņā ir noteikt, vai tas tā ir Immissionsabwehrklage gadījumā saskaņā ar Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch 364. panta 2. punktu.