24

Šajos apstākļos Székesfehérvári Törvényszék (Sēkešfehērvāras tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Savienības tiesību normas un pamatprincipi (konkrēti, LES 4. panta 3. punkts un vienveidīgas interpretācijas prasība), kā tos interpretējusi Eiropas Savienības Tiesa, it īpaši [2003. gada 30. septembra] spriedumā [Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)], ir jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesas, kura pēdējā instancē pasludina spriedumu, ar ko ir pārkāptas Savienības tiesības, atbildības iestāšanos var pamatot tikai ar valsts tiesībām vai arī valsts tiesībās noteiktajiem kritērijiem? Ja atbilde ir noliedzoša – vai Savienības tiesību normas un pamatprincipi, it īpaši [2003. gada 30. septembra] spriedumā [Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)] noteiktie trīs kritēriji, lai konstatētu “valsts” atbildību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, vai ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos dalībvalsts atbildība par minētās valsts tiesu pieļautu Savienības tiesību pārkāpumu, ir jāvērtē, pamatojoties uz valsts tiesībām? 2) Vai Savienības tiesību normas un pamatprincipi (konkrēti, LES 4. panta 3. punkts un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasība), it īpaši Tiesas spriedumi par dalībvalsts atbildību[– 1991. gada 19. novembra spriedums Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428), 1996. gada 5. marta spriedums Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79) un 2003. gada 30. septembra spriedums Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) –], ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja spriedumi, kurus dalībvalsts tiesas, kas izlemj lietu pēdējā instancē, pasludina, pārkāpjot Savienības tiesības, iegūst res judicata spēku, ir izslēgta dalībvalsts atbildības atzīšana par nodarītajiem zaudējumiem? 3) Vai atbilstoši [Direktīvai 89/665] vai [Direktīvai 92/13] Savienības tiesību izpratnē ir nozīme pārbaudes procedūrai publiskā iepirkuma jomā saistībā ar publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība pārsniedz Kopienu noteikto slieksni, un administratīvā lēmuma pārbaudei tiesā minētajā procedūrā? Ja atbilde ir apstiprinoša – vai ir nozīme Savienības tiesībām un Tiesas judikatūrai[, tostarp 2004. gada 13. janvāra spriedumam Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17) un 2006. gada 16. marta spriedumam Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178), kā arī, it īpaši, 2014. gada 10. jūlija spriedumam Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)] attiecībā uz nepieciešamību pieļaut lietas jaunu izskatīšanu kā ārkārtas tiesību aizsardzības līdzekli, kas valsts tiesībās ir paredzēts saistībā ar tāda administratīvā lēmuma pārbaudi tiesā, kurš pieņemts minētajā pārbaudes procedūrā publiskā iepirkuma jomā? 4) Vai direktīvas par pārbaudes procedūrām publiskā iepirkuma jomā (proti, [Direktīva 89/665] vai [Direktīva 92/13]) ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts tiesas, kas izskata pamatlietu, var neņemt vērā apstākli, kurš ir jāpārbauda saskaņā ar [Tiesas] spriedumu, kas pasludināts prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā saistībā ar pārbaudes procedūru publiskā iepirkuma jomā, un tāpat šo apstākli var neņemt vērā arī valsts tiesas, kuras lemj tiesvedībā, kas uzsākta saistībā ar pieteikumu par lietas jaunu izskatīšanu, kurš ir iesniegts par pamatlietā pieņemto nolēmumu? 5) Vai [Direktīva 89/665], it īpaši tās 1. panta 1. un 3. punkts, un [Direktīva 92/13], it īpaši tās 1. un 2. pants – jo sevišķi, ņemot vērā [2004. gada 13. janvāra spriedumu Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17), 2006. gada 16. marta spriedumu Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178), 2008. gada 12. februāra spriedumu Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78), 2009. gada 4. jūnija spriedumu Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) un 2014. gada 10. jūlija spriedumu Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)], – ir jāinterpretē tādējādi, ka ar minētajām direktīvām, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasību un līdzvērtības un efektivitātes principiem ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums vai tā piemērošana, saskaņā ar kuru tiesa, kas izskata lietu, neraugoties uz to, ka Tiesas spriedumā, kurš ir pasludināts prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā pirms nolēmuma otrajā instancē pieņemšanas, ir noteikta atbilstīga Savienības tiesību interpretācija, to noraida termiņa nokavējuma dēļ un vēlāk tiesa, kas izskata pieteikumu par lietas jaunu izskatīšanu, atzīst šo pieteikumu par nepieņemamu? 6) Ja saskaņā ar valsts tiesībām lietas jauna izskatīšana ir jāpieļauj, lai, pamatojoties uz jaunu konstitucionālās tiesas nolēmumu, atjaunotu atbilstību konstitūcijai, vai nebūtu jāpieļauj lietas jauna izskatīšana saskaņā ar līdzvērtības principu un [2010. gada 26. janvāra sprieduma Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39)] noteikto principu gadījumā, ja pamattiesvedībā nebija iespējams ņemt vērā Tiesas spriedumu valsts tiesībās paredzēto noteikumu par procesuālajiem termiņiem dēļ? 7) Vai [Direktīva 89/665], it īpaši tās 1. panta 1. un 3. punkts, un [Direktīva 92/13], it īpaši tās 1. un 2. pants, ņemot vērā [2008. gada 12. februāra spriedumu Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78)], saskaņā ar kuru privātpersonai nav īpaši jāatsaucas uz Tiesas judikatūru, ir jāinterpretē tādējādi, ka pārbaudes procedūras publiskā iepirkuma jomā, kuras reglamentē minētās direktīvas, var tikt ierosinātas tikai, pamatojoties uz pārbaudes pieprasījumu, kurā minētais pārkāpums publiskā iepirkuma jomā ir skaidri aprakstīts un turklāt skaidri norādīta pārkāptā tiesību norma par publisko iepirkumu – konkrēts pants un punkts – proti, pārbaudes procedūrā publiskā iepirkuma jomā var tikt pārbaudīti tikai tie pārkāpumi, kurus pieprasījuma iesniedzējs ir norādījis saistībā ar publiskā iepirkuma jomā pārkāpto tiesību normu – konkrētu pantu un punktu –, savukārt jebkurā citā administratīvā un civiltiesiskā procedūrā pietiek ar to, ka privātpersona min faktus un sniedz tiem pierādījumus un kompetentā iestāde vai tiesa pieņem nolēmumu saskaņā ar to saturu? 8) Vai [2003. gada 30. septembra spriedumā Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) un 2006. gada 13. jūnija spriedumā Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)] paredzētais nosacījums par pietiekami būtisku pārkāpumu ir jāinterpretē tādējādi, ka pārkāpums nav izdarīts, ja tiesa, kura izlemj lietu pēdējā instancē, pilnībā neievērojot ļoti rūpīgi izstrādāto Tiesas pastāvīgo judikatūru – tostarp balstoties uz atšķirīgiem juridiskiem atzinumiem –, noraida privātpersonas lūgumu uzdot jautājumu prejudiciāla nolēmuma sniegšanai saistībā ar nepieciešamību atļaut lietas jaunu izskatīšanu, sniedzot absurdu pamatojumu, ka Savienības tiesiskajā regulējumā – šajā gadījumā konkrēti [Direktīvās 89/665 un 92/13] – nav tiesību normu, kas reglamentē lietas jaunu izskatīšanu, lai arī tai tika ļoti precīzi norādīta atbilstošā Tiesas judikatūra, tostarp arī [2014. gada 10. jūlija spriedums Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)], kurā tieši ir nospriests, ka ir jāveic lietas jauna izskatīšana saistībā ar publiskā iepirkuma procedūru? Ņemot vērā [1982. gada 6. oktobra spriedumu Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335)], cik plašs pamatojums ir jāsniedz valsts tiesai, kura neatļauj veikt lietas jaunu izskatīšanu, neievērojot juridisko interpretāciju, ko Tiesa ir noteikusi kā saistošu? 9) Vai LES 19. pantā un 4. panta 3. punktā noteiktie efektīvas tiesību aizsardzības tiesā un līdzvērtības principi, ar LESD 49. pantu nostiprinātā brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība un [Direktīva 93/37], kā arī [Direktīvas 89/665, 92/13 un 2007/66] ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tas, ka kompetentās iestādes un tiesas, acīmredzami neievērojot piemērojamās Savienības tiesības, vienu pēc otras noraida prasītāja celtās prasības par iespējas piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā liegšanu, saistībā ar kurām attiecīgā gadījumā ir jāsagatavo daudzi dokumenti ar būtisku laika un naudas līdzekļu ieguldījumu vai jāpiedalās tiesas sēdēs, un, lai arī ir skaidrs, ka teorētiski pastāv iespēja atzīt atbildību par zaudējumiem, kuri nodarīti tiesvedības funkciju pildīšanas dēļ, attiecīgajā tiesiskajā regulējumā prasītājam ir liegta iespēja lūgt tiesai atlīdzināt zaudējumus, kas tam ir nodarīti, veicot prettiesiskus pasākumus? 10) Vai [1983. gada 9. novembra spriedumā San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318), 2003. gada 30. septembra spriedumā Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) un 2006. gada 13. jūnija spriedumā Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)] noteiktie principi ir jāinterpretē tādējādi, ka nevar tikt atlīdzināti zaudējumi, kuri radušies tāpēc, ka dalībvalsts tiesa, kura izlemj lietu pēdējā instancē, neievērojot Tiesas pastāvīgo judikatūru, nav pieļāvusi lietas jaunu izskatīšanu, kuru ir lūgusi privātpersona noteiktajā laikā un kuras ietvaros tai būtu bijusi iespēja lūgt atlīdzināt tai radušos izdevumus?”