Lieta C‑184/16

Ovidiu‑Mihăiță Petrea

pret

Ypourgos Esoterikon kai Dioikitikis Anasygrotisis

(Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2004/38/EK – Direktīva 2008/115/EK – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās citas dalībvalsts teritorijā, lai gan pastāv izbraukšanas rīkojums no šīs valsts teritorijas – Lēmuma par reģistrācijas apliecības atsaukšanu un otrā lēmuma par izraidīšanu tiesiskums – Iespēja izņēmuma kārtā izvirzīt iebildi par iepriekšēja lēmuma prettiesiskumu – Tulkošanas pienākums

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 14. septembra spriedums

Savienības pilsonība–Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā–Direktīva 2004/38/EK–Ieceļošanas un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ–Savienības pilsonim izsniegta reģistrācijas apliecība, lai gan pastāv izbraukšanas rīkojums no dalībvalsts teritorijas–Minētās apliecības atsaukšana un otrā lēmuma par izraidīšanu no teritorijas pieņemšana, kas ir pamatots vienīgi ar konstatējumu, ka joprojām ir spēkā izbraukšanas rīkojums–Pieļaujamība arī atbilstoši tiesiskās paļāvības aizsardzības principam

Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvai 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, kā arī tiesiskās paļāvības aizsardzības principam nav pretrunā tas, ka, pirmkārt, dalībvalsts atsauc reģistrācijas apliecību, kas kļūdaini izsniegta Eiropas Savienības pilsonim, attiecībā uz kuru joprojām ir spēkā izbraukšanas rīkojums, un, otrkārt, attiecībā uz viņu izdod izraidīšanas rīkojumu, kas ir pamatots vienīgi ar konstatējumu, ka izbraukšanas rīkojums joprojām ir spēkā. Iesākumā attiecībā uz reģistrācijas apliecības atsaukšanu Tiesa jau ir lēmusi, ka dalībvalsts pilsoņu tiesības ieceļot citas dalībvalsts teritorijā un tajā uzturēties EK līgumā noteikto mērķu īstenošanai ir tādas tiesības, ko šis līgums piešķir tieši vai atkarībā no konkrētā gadījuma ar noteikumiem, kas ir pieņemti minētā līguma īstenošanai. Līdz ar to uzturēšanās atļaujas izsniegšana dalībvalsts pilsonim ir uzskatāma nevis par tiesības nodibinošu aktu, bet gan par aktu, kas ļauj dalībvalstij konstatēt citas dalībvalsts pilsoņa individuālo situāciju saistībā ar Savienības tiesību noteikumiem (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, C‑325/09, Dias, EU:C:2011:498, 48. punkts un tajā minētā judikatūra). Tātad tāpat kā šis deklaratīvais raksturs neļauj kvalificēt pilsoņa uzturēšanos kā pretlikumīgu Savienības tiesību izpratnē, ņemot vērā vienīgi apstākli, ka viņam nav uzturēšanās atļaujas, tas nepieļauj arī to, ka Savienības pilsoņa uzturēšanās Savienības tiesību izpratnē tiek uzskatīta par likumīgu vienīgi tā iemesla dēļ, ka viņam ir formāli pareizi izsniegta šāda atļauja (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, C‑325/09, Dias, EU:C:2011:498, 54. punkts). Kā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 42. punktā, šāds risinājums ir vēl jo vairāk piemērojams atbilstoši LESD, kā tas arī ir minēts Direktīvas 2004/38 preambulas 11. apsvērumā. Šāds deklaratīvs raksturs līdz ar to piemīt arī Direktīvas 2004/38 8. panta 2. punktā minētajai reģistrācijas apliecībai tādējādi, ka šāda dokumenta izsniegšana pati par sevi nevar būt ieinteresētās personas tiesiskās paļāvības pamatā saistībā ar tās tiesībām uzturēties attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Attiecībā uz atgriešanas lēmuma pieņemšanas kārtību tādos apstākļos kā pamatlietā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ievērojot VI nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Savukārt šīs direktīvas 28. panta 1. punktā ir noteikts, ka kompetentās iestādes, pirms tiek pieņemts lēmums par izraidīšanu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības dēļ, ņem vērā tādus apsvērumus kā, piemēram, to, cik ilgi attiecīgais indivīds ir uzturējies tās teritorijā, viņa vecumu, veselības stāvokli, ģimenes un ekonomisko stāvokli, sociālo un kulturālo integrāciju uzņemošajā dalībvalstī un to, cik stipras saiknes viņu vieno ar izcelsmes valsti. Šīs tiesību normas, kas ir jāņem vērā, pieņemot jebkuru izraidīšanas lēmumu, it sevišķi ir piemērojamas izbraukšanas rīkojumiem, kas tiešā veidā ir minēti Direktīvas 2004/38 32. pantā. Ja Direktīvā 2004/38 nav paredzētas speciālas tiesību normas gadījumam, ja persona, attiecībā uz kuru ir pieņemts šāds izbraukšanas rīkojums, atgriežas attiecīgajā dalībvalstī, pārkāpdama šo rīkojumu, no visām šīs direktīvas normām kopā, it īpaši tām, kas attiecas uz iespējamu šāda veida izbraukšanas rīkojuma atcelšanu, izriet, ka kompetentajām iestādēm pašām ir pilnvaras nodrošināt šī izbraukšanas rīkojuma ievērošanu. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvā 2004/38 ir paredzēti nosacījumi, kādos kompetentās iestādes var pieņemt lēmumu par minētā izbraukšanas rīkojuma atcelšanu izmainījušos apstākļu dēļ. Direktīvas 2004/38 32. panta 1. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka personas, kas ir izraidītas no valsts, pēc pienācīga laikposma, ņemot vērā apstākļus, un visādā ziņā pēc trim gadiem no izbraukšanas rīkojuma izpildes var iesniegt pieteikumu par tā atcelšanu, izvirzot argumentus, lai konstatētu, ka ir būtiski mainījušies apstākļi, ar kuriem ir attaisnots lēmums par izbraukšanas rīkojumu. Tomēr šīs direktīvas 32. panta 2. punktā ir norādīts, ka šīm personām “nav tiesību ieceļot attiecīgās dalībvalsts teritorijā”, kamēr izskata viņu pieteikumu. Līdz ar to no šīs tiesību normas teksta tiešā veidā izriet, ka ar Direktīvu 2004/38 dalībvalstīm nekādi nav liegts pieņemt atgriešanas lēmumu pret personu, kas ir lūgusi atcelt attiecībā uz viņu izdoto izbraukšanas rīkojumu saskaņā ar šīs direktīvas 32. panta 1. punktu, kamēr pārbaude par šo lūgumu nav noslēgusies labvēlīgi. Tas tā katrā ziņā ir tad, ja ieinteresētā persona kā pamatlietā ir atgriezusies attiecīgās dalībvalsts teritorijā, nelūdzot atcelt attiecībā uz viņu izdoto izbraukšanas rīkojumu. Attiecībā uz jautājumu par to, vai kompetentajām iestādēm ir pienākums no jauna pārbaudīt, vai ir izpildīti Direktīvas 2004/38 27. un 28. pantā paredzētie nosacījumi, no paša izbraukšanas rīkojuma veida izriet, ka tas paliek spēkā tik ilgi, kamēr to neatceļ, un ka jau konstatējums vien par tā pārkāpumu ļauj šīm iestādēm pret ieinteresēto personu pieņemt jaunu lēmumu par izraidīšanu. (skat. 32.–35., 39.–49. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

Direktīvai 2004/38 un Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvai 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, nav pretrunā tas, ka tādu Eiropas Savienības pilsoņa atgriešanas lēmumu kā pamatlietā pieņem tās pašas iestādes un atbilstoši tādai pašai procedūrai kā trešās valsts valstspiederīgā, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, atgriešanas lēmumu, kāds ir paredzēts Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktā, ja vien tiek piemēroti Direktīvas 2004/38 transponēšanas pasākumi, kas ir labvēlīgāki minētajam Savienības pilsonim. (skat. 56. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)

Efektivitātes principam nav pretrunā tāda tiesu prakse, atbilstoši kurai dalībvalsts pilsonis, attiecībā uz kuru ir pieņemts atgriešanas lēmums tādos apstākļos kā pamatlietā, prasības tiesā pamatojumam, kas ir celta par šo lēmumu, nevar izvirzīt iebildi par iepriekš pret viņu izdotā izbraukšanas rīkojuma prettiesiskumu, ja vien ieinteresētajai personai ir bijusi iespēja efektīvi un savlaicīgi apstrīdēt šo pēdējo lēmumu atbilstoši Direktīvas 2004/38 normām. Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz sīki procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Savienības tiesībās. Tomēr šāda veida kārtība nevar būt tāda, ar ko padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (spriedumi, 2004. gada 29. aprīlis, Orfanopoulos un Oliveri, C‑482/01 un C‑493/01, EU:C:2004:262, 80. punkts, kā arī 2014. gada 13. marts, Global Trans Lodzhistik OOD, C‑29/13 un C‑30/13, EU:C:2014:140, 33. punkts). Savienības tiesībām nekādi nav pretrunā tas, ka valsts tiesībās nav paredzēta iespēja prasībā pret individuālu aktu, kā, piemēram, atgriešanas lēmumu, izvirzīt iebildi par izbraukšanas rīkojuma prettiesiskumu, kas ir ieguvis galīgu spēku, vai nu tādēļ, ka ir beidzies termiņš prasības celšanai par šo pēdējo minēto aktu, vai arī tādēļ, ka par to celtā prasība ir tikusi noraidīta. Kā Tiesa ir vairākkārt lēmusi, saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai tiesiskās noteiktības interesēs, vienlaikus aizsargājot konkrēto indivīdu un iestādi, ir saderīga ar Savienības tiesībām (spriedums, 2016. gada 17. novembris, Stadt Wiener Neustad, C‑348/15, EU:C:2016:882, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr ieinteresētajai personai ir jābūt iespējai efektīvi un savlaicīgi apstrīdēt sākotnējo izbraukšanas rīkojumu un atsaukties uz Direktīvas 2004/38 normām. (skat. 58.–61. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)