ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Minētā leģislatīvā dekrēta 11. pantā ir noteikts: “1. Lai atbalstītu atjaunojamo energoresursu izmantošanu, enerģijas ietaupījumus, samazinātu oglekļa dioksīda emisijas un valsts elektroenerģijas resursu izmantošanu, no 2001. gada importētājiem un operatoriem, kuri atbild par iekārtām, kas katru gadu importē vai ražo elektroenerģiju no neatjaunojamiem avotiem, ir pienākums nākamā gada laikā ievadīt valsts elektroenerģijas tīklā no atjaunojamiem enerģijas avotiem ražotas enerģijas kvotu, kas saražota iekārtās, kuras pēc šī dekrēta spēkā stāšanās ir nodotas darbībai vai kurās ir paaugstinājusies ražotspēja papildu ražotspējas robežās. 2. Šā panta 1. punktā paredzētais pienākums attiecas uz elektroenerģijas importu un ražošanu, neskaitot koģenerāciju, centrāles pašas patēriņu un eksportu vairāk kā 100 GWh apmērā; 1. punktā minētā kvota sākotnēji ir noteikta divu procentu apmērā par elektroenerģiju, kas pārsniedz 100 GWh. 3. Šīs pašas struktūrvienības var izpildīt šo pienākumu, pilnībā vai daļēji no citiem ražotājiem vai no valsts elektroenerģijas pārvades tīkla operatora iegādājoties ekvivalentas kvotas vai ar tām saistītas tiesības, ar nosacījumu, ka valsts elektroenerģijas tīklā tiek ievadīta enerģija, kas ir saražota no atjaunojamiem energoresursiem. [..] 4. Valsts elektroenerģijas pārvades tīkla operators garantē prioritāti tai elektroenerģijai, kas ir saražota iekārtās, kurās parasti tiek izmantoti (tieši šādā kārtībā) atjaunojamie energoresursi, koģenerācijas sistēmas, pamatojoties uz īpašiem [AEEG] definētiem kritērijiem, un valsts primārās kurināmās enerģijas avoti, attiecībā uz šiem pēdējiem minētajiem nosakot maksimālo ikgadējo kvotu, kas nepārsniedz piecpadsmit procentus no visas primārās enerģijas, kura nepieciešama, lai saražotu patērēto elektroenerģiju. [..]”
6

Code rural et de la pêche maritime [Lauku un jūras zvejas kodeksa] L. 741‑9. pantā, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, ir noteikts: “Lauksaimniecības darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas līdzekļus veido: I.- Slimības, maternitātes, invaliditātes un nāves gadījumam: 1° Iemaksas: a) ko veic darba devēji un apdrošinātās personas no apdrošinātās personas atalgojuma vai ienākumiem; b) ko veic pensiju saņēmēji no pensijām – pilnībā vai daļēji finansētām no darba devēja iemaksām vai arī iemaksu pārpirkšanas rezultātā radītām –, izņemot indeksācijas vai piemaksas par bērniem un izņemot papildu izdienas gadus; c) ko veic pabalstu saņēmēji no code de la sécurité sociale [Sociālā nodrošinājuma kodeksa] L. 131‑2. pantā minētajiem pabalstiem un ienākumu papildinājumiem; 2° Daļa no ieņēmumiem, kas gūti no sociālā nodrošinājuma iemaksām, kuras minētas code de la sécurité sociale L. 136‑1., L. 136‑6., L. 136‑7. un L. 136‑7-1. pantā. II.- Vecuma apdrošināšanai: a) iemaksas, ko veic darba devēji un apdrošinātās personas no apdrošināto personu atalgojuma vai ienākumiem, piemērojot maksimālo apmēru; b) iemaksas, ko veic darba devēji no apdrošināto personu kopējā atalgojuma vai ienākumiem; III.- Atraitņa vai atraitnes pabalsta apdrošināšanai – apdrošinātajām personām veicot iemaksas no sava atalgojuma vai ienākumiem.”
2)

Direktīvas 2006/54 5. panta c) punkts un 7. panta [1. punkta] a) apakšpunkta iii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tādas pensijas saņēmējiem, ko valsts kontrolēts uzņēmums, noslēdzot vienošanos, ir apņēmies izmaksāt viņiem tieši un kas pārsniedz noteiktus šajā tiesiskajā regulējumā paredzētos sliekšņus, pirmkārt, netiek izmaksāta summa, kas tiek ieturēta no tādas šīs pensijas daļas, kura pārsniedz vienu no šiem sliekšņiem, un, otrkārt, netiek veikta līgumiski noteiktā šīs pensijas indeksācija, pat ja bijušo darba ņēmēju, kuru šādas arodpensijas summu ir ietekmējis minētais regulējums, procentuālā daļa ir ievērojami lielāka starp bijušajiem darba ņēmējiem – vīriešiem, kuri ietilpst šī regulējuma piemērošanas jomā, nekā starp bijušajām darba ņēmējām – sievietēm, kuras ietilpst šajā piemērošanas jomā, ja šādas sekas attaisno objektīvi faktori, kas nav saistīti ar jebkādu diskrimināciju dzimuma dēļ, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
4

Regulas Nr. 1259/2010 9., 21., 24., 26. un 29. apsvērumā ir noteikts: “(9) Šai regulai iesaistītajās dalībvalstīs būtu jānodrošina skaidrs un vispusīgs tiesiskais regulējums attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai, jāsniedz pilsoņiem pienācīgs rezultāts tiesiskās noteiktības, paredzamības un elastības ziņā, kā arī jānovērš tādas situācijas rašanās, kad viens no laulātajiem ceļ laulības šķiršanas prasību, pirms to izdarījis otrs, lai nodrošinātu, ka tiesvedību reglamentē konkrēti tiesību akti, kurus viņš vai viņa uzskata par savām interesēm labvēlīgākiem. [..] (21) Ja piemērojamo tiesību aktu izvēle nav notikusi, ar šo regulu būtu jāievieš saskaņotas kolīziju normas, pamatojoties uz secīgu piesaistes faktoru gradāciju, kuras pamatā ir laulāto cieša saistība ar attiecīgajiem tiesību aktiem, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un paredzamību un lai novērstu tādas situācijas rašanos, kad viens no laulātajiem ceļ laulības šķiršanas prasību, pirms to izdarījis otrs, ar nolūku panākt, ka tiesvedību reglamentē konkrēti tiesību akti, kurus tas uzskata par savām interesēm labvēlīgākiem. Šādi piesaistes faktori būtu jāizvēlas tā, lai nodrošinātu, ka laulības šķiršanas vai laulāto atšķiršanas tiesvedību reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru laulātajiem ir cieša saistība. [..] (24) Konkrētās situācijās, piemēram, gadījumos, kad piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu vai nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai, pamatojoties uz dzimumu, tomēr būtu jāpiemēro tās tiesas valsts tiesību akti, kurā celta prasība. Tomēr tam nevajadzētu skart sabiedriskās kārtības klauzulu. [..] (26) Ja šajā regulā ir atsauce uz to, ka tās iesaistītās dalībvalsts tiesību aktos, kuras tiesā celta prasība, nav paredzēta laulības šķiršana, tad tas būtu jāinterpretē tā, ka šīs dalībvalsts tiesību aktos nav laulības šķiršanas institūta. Šādā gadījumā tiesai nebūtu jāuzliek par pienākumu pasludināt laulības šķiršanu vai laulāto atšķiršanu saskaņā ar šo regulu. [..] [..] (29) [..] šīs regulas [mērķi ir] tiesiskās noteiktības, paredzamības un elastības palielināšan[a] starptautiska rakstura laulības lietu tiesvedībā un tādējādi arī personu brīvas pārvietošanās Savienībā veicināšan[a] [..].”
42

Otrkārt, šāda interpretācija atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principiem arī neļautu garantēt identisku un paredzamu attieksmi pret visiem pieteikuma iesniedzējiem, kuri hronoloģiski atrodas vienādā situācijā, jo tās rezultātā pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos apmierināšana tiktu padarīta atkarīga galvenokārt no apstākļiem, kuri ir atkarīgi no administrācijas vai valsts tiesas, it īpaši no lielāka vai mazāka ātruma, ar kādu pieteikums tiek izskatīts vai tiek pieņemts nolēmums par prasību, kas celta par lēmumu, ar kuru noraidīts šāds pieteikums, nevis no apstākļiem, kas ir atkarīgi no pieteikuma iesniedzēja (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, A un S, C‑550/16, EU:C:2018:248, 55. un 60. punkts).
7

Šīs direktīvas 6.e panta “Regulētu mazumtirdzniecības viesabonēšanas pakalpojumu sniegšana” 1. un 3. punktā ir noteikts: “1. Neskarot otro daļu, ja viesabonēšanas pakalpojumu sniedzējs piemēro papildmaksu par regulētu mazumtirdzniecības viesabonēšanas pakalpojumu izmantošanu, pārsniedzot jebkādas godīgas izmantošanas politikas jebkādus limitus, tā atbilst šādām prasībām (izņemot PVN): [..]. 3. Viesabonēšanas pakalpojumu sniedzēji var piedāvāt un viesabonenti apzināti var izvēlēties tādu viesabonēšanas tarifu, kas nav noteikts saskaņā ar 6.a, 6.b, 6.c pantu un šā panta 1. punktu, kā rezultātā viesabonenti gūst labumu no kāda cita regulēto viesabonēšanas pakalpojumu tarifa nekā no tiem, kas viņiem būtu piešķirti, nepastāvot šādai izvēlei. Šādiem viesabonentiem viesabonēšanas pakalpojumu sniedzējs atgādina par viesabonēšanas priekšrocībām, kas tādējādi tiktu zaudētas. Neskarot pirmo daļu, viesabonēšanas pakalpojumu sniedzēji visiem esošiem un jauniem viesabonentiem automātiski piemēro tarifu, kas noteikts saskaņā ar 6.a un 6.b pantu un šā panta 1. punktu. Jebkurš viesabonents jebkurā brīdī var pieprasīt pāriet uz tarifu, kas noteikts saskaņā ar 6.a, 6.b, 6.c pant[u] un šā panta 1. punktu, vai atteikties no tā. Ja viesabonenti apzināti nolemj atteikties no tarifa, kas noteikts saskaņā ar 6.a, 6.b, 6.c pant[u] un šā panta 1. punktu, vai pāriet atpakaļ uz to, jebkuru tarifa maiņu veic vienas darbdienas laikā no pieprasījuma saņemšanas, tā ir bez maksas un nav saistīta ar nosacījumiem vai ierobežojumiem attiecībā uz tādiem abonēšanas elementiem, kas nav viesabonēšana. Viesabonēšanas pakalpojumu sniedzēji var aizkavēt maiņu par noteiktu minimālo laikposmu, kurā jābūt spēkā iepriekšējam viesabonēšanas tarifam, kas nepārsniedz divus mēnešus.”
72

Šo secinājumu neatspēko tas, ka noteiktas dalībvalstis saskaņā ar Romas konvencijas 5. panta 3. punktu vai 17. pantu ir paziņojušas atrunu un to pārsūtījušas WIPO ģenerāldirektoram saskaņā ar WPPT 3. panta 3. punktu. Proti, lai gan no šī starptautiskā nolīguma 1. panta izriet, ka neviena no tā normām nevar atbrīvot dalībvalstis no to pienākumiem saskaņā ar Romas konvenciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, 50. punkts), šī atruna ļauj vienīgi ierobežot saistības, ko uzņēmusies dalībvalsts saskaņā ar šo konvenciju, bet nerada tai nekādu jaunu pienākumu. No tā izriet, ka to nekādā gadījumā nevar uzskatīt par minētās valsts pienākumu, kura izpildi var traucēt šī sprieduma 68. punktā izklāstītā Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta interpretācija.
24

Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 27.–39. punktā izvērtēja iebildes par prettiesiskumu, kuru izvirzījuši Carreras Sequeros u.c., apjomu un pieņemamību. Šajā ziņā, sākumā atgādinājusi savu judikatūru, Vispārēja tiesa šī sprieduma 35. punktā nosprieda, ka, “ņemot vērā saikni, kas vieno pārejas noteikumus un galīgos noteikumus, jo pirmajiem nav nekāda iemesla pastāvēt bez otrajiem minētajiem noteikumiem, un ņemot vērā kompetentās institūcijas rīcības brīvības neesamību, šajā lietā ir jāuzskata, ka pastāv tieša juridiska saikne starp [apstrīdētajiem] lēmumiem un jaunā Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. panta pirmo daļu un ka, tā kā šī pirmā daļa ir jaunā Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. panta otrās daļas pirmā ievilkuma rezultāts, tā vismaz netieši ir piemērojama minētajiem lēmumiem, ciktāl tai ir bijusi nozīme to pieņemšanā, jo šie lēmumi galvenokārt uz to balstījās, lai arī formāli tā nebija to juridiskais pamats”. Līdz ar to atbilstoši minētā sprieduma 36. punktam, “[apstrīdētie] lēmumi attiecībā uz [Carreras Sequeros u.c.] bija jaunā Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. panta pirm[reizējā] piemērošana, un tās sekas ir tādas, ka no 2016. gada viņi saņemtu vairs tikai 24 atvaļinājuma dienas”.
73

Turklāt ir jāuzsver, ka Direktīvas 2004/35 vispārējā sistēmā tās 2. panta 7. punktā minētās profesionālās darbības var veikt tikai personas, kuras ietilpst tās piemērošanas jomā, proti, uzņēmēji, kuri šīs direktīvas 2. panta 6. punktā ir definēti kā jebkura fiziska vai juridiska persona, kas ir privāto vai publisko tiesību subjekts un kas ir iesaistīta profesionālā darbībā vai vada to (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 4. marts, Fipa Group u.c., C‑534/13, EU:C:2015:140, 52. punkts). Tādējādi no Direktīvas 2004/35 2. panta 6. un 7. punkta lasījuma izriet, ka termins “profesionālā darbība” aptver plašu jēdzienu un ietver arī publisko tiesību juridisko personu veiktu bezpeļņas rakstura sabiedrisko darbību. Parasti šādas darbības nav saistītas ar tirgu un tām nav arī konkurences rakstura, un tādēļ, Direktīvas 2004/35 2. panta 7. punktā minētajam jēdzienam “uzņēmums” piešķirot tikai ekonomikas, tirdzniecības vai rūpniecības nozīmi, no jēdziena “profesionālā darbība” tiktu izslēgtas gandrīz visas šādas darbības.
29

Treškārt, attiecībā uz faktu, ka prece tika izmantota no antidempinga maksājumiem atbrīvotiem mērķiem, ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 2017/271 1. panta 4. punktu tādu produktu kā pamatlietā esošais “atbrīvo no paplašinātā galīgā antidempinga maksājuma, ja tas tiek importēts nevis lietošanai par saimniecības foliju, bet citām vajadzībām”, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti muitas noteikumi par galapatēriņa procedūru, jo īpaši Savienības Muitas kodeksa 254. pants. Tāpēc, lai gan preču izmantošana ir iemesls atbrīvojumam no antidempinga maksājumiem, tā nevar attaisnot to, ka importētājs nav ievērojis atbrīvojuma no antidempinga maksājuma pieprasījuma procedūru, kāda ir ieviesta ar šo regulu.
12

Šai tiesai ir šaubas par to, vai šajā gadījumā ar attiecīgo automašīnu iegādi no Austrijā reģistrētiem automašīnu pārdevējiem un šo automašīnu piegādi Austrijā pašu par sevi pietiek, lai pamatotu Austrijas tiesu jurisdikciju, ņemot vērā šo tiesību normu. Tā no Tiesas judikatūras, it īpaši no 1995. gada 19. septembra sprieduma Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, 14. un 15. punkts), izdara secinājumu, ka jurisdikcija lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, tiešajiem cietušajiem ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl tie atsaucas uz sākotnējo kaitējumu, nevis uz vienkāršu sekojošu kaitējumu.
12

2017. gada 23. martā NG un OH cēla prasību Tribunalul Specializat Cluj (Klužas specializētā tiesa, Rumānija), lai tā tostarp konstatētu, ka refinansēšanas līguma vispārīgo darījuma noteikumu 4. sadaļas 1. punktam ir negodīgs raksturs. NG un OH apgalvo arī, ka Banca Transilvania nav izpildījusi savu pienākumu viņiem sniegt informāciju, jo tā šī līguma apspriedes un noslēgšanas laikā nav brīdinājusi par risku, kādu ietver sākotnējā līguma pārveide uz ārvalstu valūtu. It īpaši, tā kā aizņēmējiem ir tikai tie ieņēmumi, kas gūti Rumānijas lejās, Banca Transilvania bija jāvērš viņu uzmanība uz šīs valūtas novērtēšanas ietekmi attiecībā uz to ārvalstu valūtu, kurā aizdevums ir jāatmaksā. Turklāt, noteikums par aizdevuma atmaksu ārvalsts valūtā esot radījis nelīdzsvarotību par sliktu aizņēmējiem, jo viņi bija vienīgie, kas uzņemas maiņas kursa risku. Tad NG un OH lūdza Tribunalul Specializat Cluj (Klužas specializētā tiesa) nofiksēt CHF/RON maiņas kursa likmi tādā vērtībā, kādā tā bija refinansēšanas līguma noslēgšanas dienā, kā arī atlīdzināt samaksātās summas pēc neizdevīgāka maiņas kursa.
13

Prasītāja pamatlietā par šo spriedumu iesniedza revīzijas sūdzību iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka tad, ja attiecīgā kafejnīca, kas ir daļa no uzņēmuma īpašuma bez iespējas to izmantot privātām vajadzībām, vairs netiek izmantota ar nodokli apliekamiem mērķiem, tā nav šīs kafejnīcas izmantošanas veida maiņa, saistībā ar kuru būtu jāizdara korekcija saskaņā ar UStG 15.a pantu. Šī izmantošanas neesamība esot jāsaprot kā ieguldījuma kļūdas rezultāts. Tas, ka nodokļu pārvalde atteica daļēju minētās kafejnīcas amortizāciju, pierādot, ka joprojām pastāvēja nodoms to izmantot no 2009. līdz 2012. gadam. Piekļuve attiecīgajai kafejnīcai esot tikusi bloķēta vienīgi drošības dēļ. Tās izmantošana no pansionāta iemītnieku puses neesot palielinājusies.
4

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.), 11. pants “Izpilde” ir šāds: “1. Dalībvalstis nodrošina piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs. Tādi līdzekļi ietver tiesību normas, saskaņā ar ko tādas personas vai organizācijas, kurām saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem ir likumīgas intereses apkarot negodīgu komercpraksi, tostarp konkurenti, var: a) celt prasību tiesā pret šādu negodīgu komercpraksi un/vai b) ierosināt šādas negodīgas komercprakses izskatīšanu administratīvā iestādē, kas ir kompetenta vai nu pieņemt lēmumus par sūdzībām, vai ierosināt attiecīgu tiesvedību. Katra dalībvalsts nosaka, kuru no šīm iespējām izmantot, kā arī to, vai dot iespēju tiesām vai administratīvām iestādēm pieprasīt, lai pirms lietas ierosināšanas būtu izmantoti citi noteikti līdzekļi sūdzību izskatīšanai, tostarp 10. pantā minētie līdzekļi. Šīs iespējas ir pieejamas neatkarīgi no tā, vai ietekmētie patērētāji atrodas dalībvalsts teritorijā, kur atrodas tirgotājs, vai citā dalībvalstī. [..] 2. Saskaņā ar 1. punktā minētajām tiesību normām dalībvalstis tiesām vai administratīvām iestādēm piešķir pilnvaras, kas ļauj gadījumos, kad tās uzskata šādus pasākumus par vajadzīgiem, ņemot vērā visu iesaistīto intereses, it sevišķi sabiedrības intereses: a) likt pārtraukt negodīgu komercpraksi vai ierosināt attiecīgu tiesvedību, lai panāktu negodīgas komercprakses pārtraukšanu, vai b) aizliegt negodīgu komercpraksi vai ierosināt attiecīgu tiesvedību, lai panāktu negodīgas komercprakses aizliegšanu, ja negodīga komercprakse vēl nav sākusies, bet tās īstenošana ir paredzama, pat nepierādot tirgotāja faktiski nodarītos zaudējumus vai kaitējumu, nodomu vai nolaidību. Dalībvalstis arī paredz paātrinātu procedūru, lai veiktu pirmajā daļā minētos pasākumus: – vai nu pagaidu kārtā, – vai ar galīgo spēku, zinot, ka katra dalībvalsts nosaka, kuru no abām iespējām izvēlēties. Dalībvalstis turklāt var piešķirt tiesām vai administratīvām iestādēm pilnvaras, lai likvidētu sekas, ko rada negodīga komercprakse, par kuras izbeigšanu ir pieņemts galīgs lēmums: a) prasīt attiecīgā lēmuma pilnīgu vai daļēju publicēšanu tādā formā, kādu uzskata par piemērotu; b) papildus pieprasīt publicēt paziņojumu ar labojumu. [..]”
13

Šī likuma 8. pantā “Patērētāja kreditēšana” ir noteikts: “[..] (22) Patērētāja kreditēšanas līguma izmaksas ir samērīgas un atbilstošas godīgai darījumu praksei. Kredīta kopējās izmaksas patērētājam aprēķina normatīvajos aktos par patērētāju kreditēšanu noteiktajā kārtībā. (23) Par šā panta 2.2 daļā minētajām prasībām neatbilstošām uzskata tādas kredīta kopējās izmaksas patērētājam, kuras pārsniedz 0,55 procentus dienā no kredīta summas no pirmās līdz septītajai kredīta izmantošanas dienai (ieskaitot), 0,25 procentus dienā no kredīta summas no astotās līdz četrpadsmitajai kredīta izmantošanas dienai (ieskaitot) un 0,2 procentus dienā no kredīta summas, sākot ar piecpadsmito kredīta izmantošanas dienu. Līgumos, saskaņā ar kuriem kredīts atmaksājams pēc pieprasījuma vai kuros kredīta izmantošanas termiņš pārsniedz 30 dienas, par šā panta 2.2 daļā minētajām prasībām neatbilstošām uzskata tādas kredīta kopējās izmaksas patērētājam, kuras pārsniedz 0,25 procentus dienā no kredīta summas. Kredīta kopējo izmaksu ierobežojumu patērētājam nepiemēro tādiem patērētāju kredītlīgumiem, kurus noslēdzot kredīta devēja glabāšanā kā nodrošinājums nododama kāda lieta un saskaņā ar kuriem patērētāja atbildība ir ierobežota tikai ar ieķīlāto lietu. [..]”
26

Šis lidojums tika veikts 2017. gada 21. un 22. augustā, ielidojot Oslo ar gandrīz 24 stundu kavēšanos. Minētā kavēšanās bija radusies tādēļ, ka LE nebija iespējams pagūt uz iekāpšanu savienotajā reisā no Lisabonas uz Oslo, jo pirmais reiss no Fortalezas uz Lisabonu bija aizkavējies. Šī pēdējā minētā kavēšanās bija saistīta ar to, ka gaisa kuģis, kas veica šo lidojumu, sava iepriekšējā lidojuma laikā no Lisabonas uz Fortalezu bija spiests nolaisties Laspalmasā Grankanārijā (Spānija), lai izsēdinātu problemātiskas uzvedības pasažieri, kurš bija iekodis kādam pasažierim un uzbrucis vairākiem citiem pasažieriem, kā arī salona apkalpes locekļiem. Līdz ar to LE tika nogādāts galamērķī Oslo dienu vēlāk ar nākamo TAP reisu.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.), 12. pantu, lasot to kopsakarā ar Padomes Direktīvu 2001/40/EK (2001. gada 28. maijs) par tādu lēmumu savstarpēju atzīšanu, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgo personu izraidīšanu (OV 2001, L 149, 34. lpp.).
15

Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal (Likums Nr. 571/2003 par Nodokļu kodeksu), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem (turpmāk tekstā – “Nodokļu kodekss”), 128. pantā ir noteikts: “1. “Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam. [..] 9. Piegāde Kopienas iekšienē ir preču piegāde saskaņā ar 1. punktu, ko piegādātājs, šīs piegādes adresāts vai cita persona to vārdā nosūta vai transportē no vienas dalībvalsts uz galamērķi citā dalībvalstī. 10. Nodokļa maksātāja saimnieciskās darbības aktīvu daļas pārvietošana no Rumānijas uz galamērķi citā dalībvalstī tiek uzskatīta par piegādi Kopienas iekšienē par atlīdzību, izņemot 12. punktā paredzētos gadījumus, kad pārvietošana nepastāv. 11. Pārvietošana 10. punkta izpratnē ir kustamas mantas nosūtīšana vai transportēšana, kuru savas saimnieciskās darbības vajadzībām veic nodokļa maksātājs vai cita persona viņa vārdā no Rumānijas uz galamērķi citā dalībvalstī. 12. Šīs sadaļas izpratnē par pārvietošanu neuzskata nodokļa maksātāja vai citas personas viņa vārdā veiktu preču nosūtīšanu vai transportēšanu no Rumānijas uz galamērķi citā dalībvalstī saistībā ar šīs preces izmantošanu kādam no šādiem darījumiem: [..] g) šo preču pagaidu izmantošana nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalsts teritorijā saistībā ar pakalpojumiem galamērķa dalībvalstī, ko sniedz nodokļa maksātājs, kurš veic uzņēmējdarbību Rumānijā; [..]. 13. Ja kāds no 12. punktā minētajiem nosacījumiem vairs netiek pildīts, attiecīgās preces nosūtīšanu vai transportēšanu uzskata par pārvietošanu no Rumānijas uz galamērķi citā dalībvalstī. Šādā gadījumā uzskata, ka pārvietošana ir notikusi brīdī, kad šis nosacījums vairs netiek pildīts.”
71

Attiecībā uz otro šī sprieduma 66. punktā minēto nosacījumu, saskaņā ar kuru izraudzītajai vienībai lielākā daļa darbības ir jāveic līgumslēdzējas iestādes vai to iestāžu labā, kurām tā pieder, ir jānorāda, ka gadījumā, ja uzņēmums pieder vairākām pašvaldībām, šis nosacījums var tikt izpildīts, ja uzņēmums lielāko daļu darbības veic ar šīm pašvaldībām, aplūkojot tās kopumā, nevis tikai ar kādu no šīm pašvaldībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 11. maijs, Carbotermo un Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, 70. un 71. punkts). Šīs prasības mērķis it īpaši ir nodrošināt, lai Direktīva 2004/18 būtu piemērojama arī tajos gadījumos, kad uzņēmums, kuru kontrolē viena vai vairākas iestādes, darbojas tirgū un ir konkurētspējīgs ar citiem uzņēmumiem. Faktiski nav teikts, ka uzņēmumam tiktu liegta rīcības brīvība tikai tādēļ, ka lēmumus, kuri to skar, kontrolē pašvaldība vai pašvaldības, kurām pieder tā kapitāldaļas, ja vien uzņēmums joprojām var veikt būtisku daļu savas saimnieciskās darbības ar citiem tirgus dalībniekiem (spriedums, 2016. gada 8. decembris, Undis Servizi, C‑553/15, EU:C:2016:935, 32. un 33. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
81

Tādā pašā veidā Tiesa Savienības ārpuslīgumiskās atbildības strīda kontekstā atzina, ka, lai noteiktu, kuras tiesas kompetencē ir izskatīt konkrētu prasību, kas ir vērsta pret Savienību, lai to sauktu pie atbildības par kaitējumu, ir jāpārbauda, vai šīs prasības priekšmets ir Savienības saukšana pie līgumiskās atbildības vai ārpuslīgumiskās atbildības, un ka vienkārša atsauce uz tiesību normām, kuras neizriet no lietā aplūkojamā līguma, bet kuras ir saistošas pusēm, nevar izmainīt strīda raksturu un līdz ar to liegt saistībā ar šo strīdu vērsties kompetentajā tiesā. Ja būtu citādi, strīda raksturs un līdz ar to arī kompetentā tiesa varētu mainīties atkarībā no tiesību normām, uz kurām puses atsaucas, bet tas būtu pretrunā noteikumiem par dažādo tiesu materiālo kompetenci (spriedums, 2013. gada 18. aprīlis, Komisija/Systran un Systran Luxembourg, C‑103/11 P, EU:C:2013:245, 61. un 65. punkts).