ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]

SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 26. maijā ( )

Lieta C‑148/10

Express Line NV

pret

Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie

(Hof van beroep te Brussel (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas kompetence – Prasītājas pamata lietā daļēja atteikšanās no prasības – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas – Pasta pakalpojumi – Pasta pakalpojumu, kas nav universālie pakalpojumi, sniedzēji – Lietotāju sūdzību ārējas izskatīšanas procedūras – Direktīva 97/67/EK – 19. pants – Piemērojamība – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība

I – Ievads

1. Hof van beroep te Brussel (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) uzdod divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvu 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai ( ). It īpaši tā jautā par minētās direktīvas 19. panta normu piemērojamību, it īpaši ievērojot šī dokumenta vēlākos grozījumus ( ). Turklāt iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt LESD 56. un nākamos pantus par pakalpojumu sniegšanas brīvību.

2. Strīds, kurš jāizskata iesniedzējtiesai, ir starp Express Line NV, kas kļuvusi par DHL International NV (turpmāk tekstā – “Express Line”), un Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Beļģijas Pasta pakalpojumu un telekomunikāciju institūts, turpmāk tekstā – “IBPT”) saistībā ar to, ka IBPT vēlējās uz minētās sabiedrības ekspressūtījumu darbībām attiecināt Beļģijas pasta nozares ombuda dienesta kompetenci un šajā ziņā lūdza tai veikt iemaksu.

3. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tiek lūgts noteikt, vai dalībvalstis ir pilnvarotas noteikt ārējas pasta pakalpojumu lietotāju sūdzību izskatīšanas procedūras attiecībā uz tādiem pakalpojumu sniedzējiem, kas nesniedz universālos pasta pakalpojumus, ņemot vērā Direktīvas 97/67 normas un galvenokārt tās 19. pantu, kurā šāda sistēma ir noteikta universālo pasta pakalpojumu sniedzējiem.

4. Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā iesniedzējtiesa arī jautā, vai šāda paplašināšana ir saderīga ar Līgumā par ES darbību noteiktajiem pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem. Tomēr, ievērojot šai lietai raksturīgos faktiskos apstākļus, šķiet, ka principi, kas izriet no brīvības veikt uzņēmējdarbību, arī var tikt piemēroti un tādējādi arī Tiesai var būt lietderīgi tos interpretēt.

5. Tomēr, ievērojot ar pamata lietu saistītās tiesvedības gaitu attiecībā uz atteikšanos no prasības pamata lietā pēc tam, kad iesniedzējtiesa bija iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vispirms ir jānosaka, vai vēl ir jāsniedz atbildes uz jautājumiem, kas uzdoti saistībā ar strīdu, kurš, iespējams, ir zaudējis reālo raksturu.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

– Direktīva 97/67

6. Direktīvas 97/67 preambulas 35. un 41. apsvērumā ir paredzēts:

“(35) [..] vajadzība uzlabot pakalpojumu kvalitāti nozīmē to, ka strīdi jāatrisina ātri un efektīvi; [..] papildus atlīdzībai likumīgos veidos, kādi ir pieejami saskaņā ar dalībvalstu un Kopienas tiesībām, būtu jāparedz procedūra caurskatāmai, vienkāršai un nesadārdzinātai sūdzību izskatīšanai, kurā varētu piedalīties visas ieinteresētās puses;

[..]

(41) [..] šī direktīva neietekmē to, kā piemēro Līguma noteikumus, īpaši tos, kuri attiecas uz konkurenci un pakalpojumu sniegšanas brīvību.”

7. Direktīvas 97/67 1. pantā ir noteikts:

“Ar šo direktīvu paredz kopējus noteikumus, kas attiecas uz:

[..]

– vispārējo pakalpojumu kvalitātes standartu noteikšanu un tādas sistēmas izveidi, ar ko nodrošina atbilstību minētajiem standartiem,

– [..]

– neatkarīgu valsts regulatīvo iestāžu izveidi.”

8. Direktīvas 97/67 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka “šajā direktīvā tiek piemērotas šādas definīcijas: [..] “pasta pakalpojumi” ir pakalpojumi, kas saistīti ar pasta sūtījumu savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi”.

9. Atbilstoši Direktīvas 97/67 3. un 4. pantam dalībvalstis norāda vienu vai vairākus universālo pakalpojumu sniedzējus, precizējot, ka šis pakalpojums ir saistīts ar noteiktas kvalitātes pastāvīgo pasta pakalpojumu sniegšanu par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās ( ).

10. Līdz 2010. gada 31. decembrim, kas ir diena, kad beidzās Direktīvas 2008/6 transponēšanas termiņš, dalībvalstīm bija iespēja rezervēt noteiktus pakalpojumus universālo pakalpojumu sniedzējam(-iem) atbilstoši Direktīvas 97/67 7. pantam, precizējot, ka šie pakalpojumu sniedzēji var piedāvāt arī pakalpojumus, kas nav universālie pakalpojumi.

11. Attiecībā uz pakalpojumu sniedzējiem, kas nav norādīti, dalībvalstis, pamatojoties uz minētās direktīvas 9. pantu, varēja ieviest vai nu vispārīgas atļaujas attiecībā uz pakalpojumiem, kas nav universālie pakalpojumi, vai nu atļauju procedūras, tostarp individuālas licences, attiecībā uz pasta pakalpojumiem, kas nav rezervēti, bet ir saistīti ar universālo pakalpojumu.

12. Saskaņā ar Direktīvas 97/67 19. pantu:

“Dalībvalstis nodrošina to, ka lietotāju sūdzību izskatīšanai tās izstrādā caurskatāmas, vienkāršas un nesadārdzinātas procedūras, īpaši gadījumiem, kas saistīti ar zudumu, nolaupīšanu, sabojāšanu vai neatbilstību pakalpojuma kvalitātes standartiem.

Dalībvalstis pieņem šos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka minētās procedūras dod iespēju godīgi un ātri atrisināt strīdus, paredzot atlīdzinājumu un/vai kompensāciju, ja tas ir pamatoti.

Neskarot citas pārsūdzības iespējas saskaņā ar dalībvalsts un Kopienas tiesību aktiem, dalībvalstis nodrošina to, ka lietotāji individuāli vai, ja dalībvalsts likumdošanas aktos tas ir atļauts, – kopīgi ar organizācijām, kas pārstāv lietotāju un/vai patērētāju intereses, var iesniegt lietas izskatīšanai dalībvalsts kompetentajā iestādē, ja lietotāju sūdzības universālo pakalpojumu sniedzējam nav atrisinātas apmierinoši.

Saskaņā ar 16. pantu dalībvalstis nodrošina to, ka universālo pakalpojumu sniedzēji kopā ar gada ziņojumu par darbības uzraudzību publicē informāciju par sūdzību skaitu un to risināšanas veidu.”

– Direktīva 2002/39/EK

13. Direktīvas 2002/39 preambulas 28. apsvērumā ir paredzēts:

“(28) Dalībvalstu regulatīvajām iestādēm varētu būt lietderīgi licenču ieviešanu saistīt ar prasībām, ka licences saņēmēju pakalpojumu patērētājiem jābūt pieejamām pārredzamām, vienkāršām un samērā lētām procedūrām viņu sūdzību izskatīšanai neatkarīgi no tā, vai sūdzības attiecas uz pakalpojumiem, ko sniedz vispārējo pakalpojumu sniedzēji, vai uz tiem, ko sniedz operatori, to skaitā individuālie licences saņēmēji, kuriem ir izsniegtas atļaujas. Turklāt var būt lietderīgi, ka šīs procedūras ir pieejamas visu pasta pakalpojumu lietotājiem neatkarīgi no tā, vai šie pakalpojumi ir vai nav universālie pakalpojumi. Pie šādām procedūrām jāpieskaita procedūras atbildības noteikšanai pasta sūtījumu zuduma vai bojājuma gadījumā.”

14. Ar minētās direktīvas noteikumiem Direktīvas 97/67 19. panta pirmā un otrā daļa tika aizstāta ar šādu redakciju:

“Dalībvalstis nodrošina to, ka pakalpojumu lietotāju sūdzību izskatīšanai izstrādā pārredzamas, vienkāršas un samērā lētas procedūras, īpaši zuduma, laupīšanas, bojājuma gadījumiem vai gadījumiem, kad pakalpojuma kvalitāte neatbilst standartiem (tostarp procedūras atbildības noteikšanai, ja ir iesaistīts vairāk nekā viens operators).

Dalībvalstis var paredzēt arī šī principa piemērošanu to pakalpojumu saņēmējiem, kas ir:

– ārpus vispārējo pakalpojumu jomas 3. panta nozīmē un

– vispārējo pakalpojumu jomā 3. panta nozīmē, bet ko vispārējo pakalpojumu sniedzējs nesniedz.

Dalībvalstis pieņem pasākumus, lai nodrošinātu, ka pirmajā daļā minētās procedūras dod iespēju godīgi un ātri izšķirt strīdus, pamatotos gadījumos nosakot atlīdzības un/vai kompensācijas piešķiršanas kārtību.”

– Direktīva 2008/6

15. Arī ar Direktīvu 2008/6, kurā paredzēta pilnīga pasta pakalpojumu iekšējā tirgus atvēršana, tika grozīta Direktīva 97/67.

16. It īpaši preambulas 42. apsvērumā ir paredzēts, ka, pirmkārt, nolūkā pastiprināt patērētāju aizsardzību, ir lietderīgi paplašināt sūdzību procedūru principu minimuma piemērošanas jomu, lai tā neaptvertu tikai universālā pakalpojuma sniedzējus, un, otrkārt, lai palielinātu sūdzību izskatīšanas procedūru efektivitāti, ir lietderīgi veicināt ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūru izmantošanu. Ar šo direktīvu izdarītie jaunākie grozījumi Direktīvas 97/67 19. pantā atbilst attiecīgi definētajiem mērķiem.

17. Dalībvalstīm direktīvas 2. panta 1. punktā noteiktais Direktīvas 2008/6 transpozīcijas termiņš ir 2010. gada 31. decembris, ievērojot minētās direktīvas 3. pantā paredzētos pārejas noteikumus, kuriem šajā lietā nav nozīmes. Tā kā šis termiņš vēl nebija beidzies pamata lietas faktu laikā un tā kā transpozīcija Beļģijas tiesību sistēmā notika tikai ar 2010. gada 13. decembrī pieņemtā likuma stāšanos spēkā ( ), minētā direktīva šajā lietā nav piemērojama.

B – Valsts tiesības

18. Direktīva 97/67 tika transponēta Beļģijas tiesību sistēmā ar 1991. gada 21. marta Likumu par dažu valsts tautsaimniecības uzņēmumu reformu ( ) (turpmāk tekstā – “1991. gada likums”), kas grozīts vairākas reizes un it īpaši ar Karaļa 1999. gada 9. jūnija dekrētu par izpildi ( ) (turpmāk tekstā – “Karaļa 1999. gada dekrēts”).

19. 1991. gada likumā bija norādīts tikai viens universālo pakalpojumu sniedzējs, proti, La Poste ( ), un tam bija rezervēta atsevišķu pasta pakalpojumu sniegšana. Pasta pakalpojumu, kas nav rezervēti, bet kas ir saistīti ar universālo pakalpojumu, sniegšanai ir izvirzīts nosacījums par individuālas licences saņemšanu ( ). Savukārt pasta pakalpojumu, kas nav saistīti ar universālo pakalpojumu, sniegšanai citu nosacījumu starpā ir izvirzīts nosacījums par deklarācijas iesniegšanu IBPT ( ).

20. Šī likuma I sadaļā ar virsrakstu “Autonomie valsts uzņēmumi” ir iekļauta X nodaļa par šādu uzņēmumu “ombuda dienestu”, kas ir sadalīta divās daļās, no kurām viena ir par minētā dienesta kompetenci, bet otra ir par tā sastāvu un darbību.

21. Attiecībā uz pasta nozares ombuda dienesta kompetenci 1991. gada likuma 43.b pantā, kas ir iekļauts ar 2006. gada 21. decembra likumu ( ) (turpmāk tekstā – “2006. gada likums), ir noteikts:

“1. [IBPT] ir izveidots pasta nozares ombuda dienests, kas skata lietas saistībā ar šādu uzņēmumu [pakalpojumu] lietotājiem:

1. LA POSTE;

2. uzņēmumi, kuri piedāvā pasta pakalpojumus [..] un kuru piedāvāšanai ir nepieciešama licence [..];

3. uzņēmumi, kuri piedāvā pasta pakalpojumus [..] un kuru piedāvāšanai ir nepieciešama deklarācija [..].

Lietas attiecībā uz lietotājiem ir lietas saistībā ar lietotāju, kas paši nepiedāvā pasta pakalpojumus, interesēm.

[..]

3. Pasta nozares ombuda dienestam ir uzticēti šādi uzdevumi:

1. izskatīt visas lietotāju sūdzības saistībā ar:

a) LA POSTE darbībām, [..]

b) uzņēmumu, kas paredzēti šī panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunktā, pasta darbībām.

[..]

3. būt par vidutāju, lai veicinātu mierizlīguma panākšanu strīdos starp šī panta 1. punktā paredzētajiem uzņēmumiem un lietotājiem;

4. sniegt šī panta 1. punktā paredzētajiem uzņēmumiem rekomendāciju, ja mierizlīgums nevar tikt panākts. Rekomendācijas kopija tiek nosūtīta sūdzības iesniedzējam;

5. vislabākā veidā izskaidrot lietotājiem, kas [šajā dienestā] vēršas rakstveidā vai mutvārdos, viņu tiesības un intereses; [..].

4. Gala lietotāju sūdzības pieņem, ja sūdzības iesniedzējs ir iesniedzis sūdzību saskaņā ar attiecīgā uzņēmuma iekšējo strīdu izskatīšanas procedūru. Gala lietotāju sūdzības nepieņem, ja tās pasta nozares ombuda dienestā ir iesniegtas anonīmi vai ja tās nav iesniegtas rakstveidā.

[..]

7. Ja pasta nozares ombuda dienests ir atzinis lietotāja sūdzību par pieņemamu, operators aptur piedziņas procedūru uz laika periodu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, sākot no sūdzības iesniegšanas ombuda dienestā, vai līdz brīdim, kad pasta nozares ombuda dienests ir sniedzis rekomendāciju, vai līdz brīdim, kad mierizlīgums var tikt panākts.”

22. Attiecībā uz pasta nozares ombuda dienesta darbību 1991. gada likuma 45.b pantā, kas ir iekļauts ar 2006. gada likumu ( ), ir noteikts minētā dienesta sniegto pakalpojumu finansēšanas veids. Šim mērķim ir paredzēta “ombuda iemaksa”, kura 1991. gada likuma 43.b pantā paredzētajiem uzņēmumiem katru gadu ir jāmaksā IBPT, pamatojoties uz informāciju, kas tiem ir jāsniedz atbilstoši šī paša likuma 45.b panta 4. punktam.

23. Minētā likuma 45.b panta 5. punktā ir norādīts, ka katru gadu IBPT nosaka individuālu ombuda iemaksas summu, kas jāmaksā uzņēmumam, pamatojoties uz sarežģītu algebras formulu, kurā būtībā ņemts vērā it īpaši, pirmkārt, attiecīgā uzņēmuma iepriekšējā gada apgrozījums, ko tas ir sasniedzis ar darbībām, kuras ir ombuda dienesta kompetences jomā ( ), un, otrkārt, ombuda dienesta iepriekšējā gadā izskatīto sūdzību skaits attiecībā uz šo uzņēmumu. Noteiktajā termiņā neveiktās iemaksas rada neierobežotas tiesības piemērot likumā noteikto procentu likmi, palielinot to par 2 % atbilstoši šī paša panta 6. punkta otrajai daļai.

III – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

24. Express Line pieder uzņēmumu grupai DHL, kuras juridiskā adrese ir Vācijā. Tās pamatdarbība ir ekspressūtījumu pakalpojumu piedāvāšana, proti, kā tā pati norāda, – individuāli pārvadāt dokumentus, pakas, paletes vai autokravas pa gaisa vai sauszemes ceļiem savu klientu labā.

25. Pēc IBPT pieprasījuma Express Line attiecībā uz atsevišķiem tās sniegtajiem pakalpojumiem 2006. gada 23. decembrī iesniedza deklarāciju par pasta pakalpojumu, kuri nav universālie pakalpojumi, sniegšanu atbilstoši 1991. gada likuma 148.a panta 1. punkta 1. apakšpunktam. Tomēr tā pie šīs deklarācijas pievienoja iebildumu, ka nepiekrīt tam, ka ekspressūtījumu pakalpojumi tiek atzīti par “pasta pakalpojumiem”.

26. IBPT savā 2007. gada 11. jūlija vēstulē informēja Express Line, ka tā ietilpst pasta nozares ombuda dienesta kompetences jomā, un no tā izriet, ka tā ir uzskatāma par tādu, kurai ir pienākums veikt iemaksu ombuda dienesta finansēšanai. Turklāt IBPT lūdza Express Line sniegt informāciju par tās 2006. gada apgrozījumu saistībā ar darbībām, uz kurām attiecas ombuda dienesta kompetence, iemaksas, kura tai šajā ziņā ir jāmaksā, aprēķināšanai.

27. Express Line nepiekrita tam, ka uz to tiek attiecināta pasta nozares ombuda dienesta [kompetence], apgalvojot, ka tās ekspressūtījumu darbības ir pārvadājumu un loģistikas pakalpojumi – kas saistīti ar citiem pakalpojumiem un paredzēti galvenokārt uzņēmumiem –, nevis pasta pakalpojumi.

28. IBPT 2008. gada 13. novembra vēstulē konstatēja, ka Express Line ir pārkāpusi 1991. gada likuma 43.b un 45.b pantu un, brīdinot par administratīva soda piemērošanu, noteica pienākumu 15 dienu laikā sniegt nepieciešamo informāciju ombuda iemaksas aprēķināšanai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”).

29. Pēc tam, kad Express Line bija iesniegusi pieprasīto finanšu informāciju, lai izvairītos no minētā soda, tā iesniedza hof van beroep te Brussel prasību attiecībā uz brīdinājuma [vēstuli] ( ). Tā galvenokārt lūdza atcelt apstrīdēto aktu un pakārtoti – iesniegt prejudiciālus jautājumus Eiropas Savienības Tiesai.

30. Šādos apstākļos hof van beroep te Brussel ar 2010. gada 23. marta lēmumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai normas, kas ietvertas Direktīvā 97/67 [..], redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/39 [..], un it īpaši, bet ne tikai tās 19. pants, – arī ņemot vērā grozījumus, kas izdarīti ar Direktīvu 2008/6 [..], kurai vēlākais līdz 2010. gada 31. decembrim jābūt transponētai valsts tiesībās, – ir jāsaprot un jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis nav pilnvarotas tādu pakalpojumu sniedzējiem, kas nav universālie pasta pakalpojumi, kā obligātu noteikt ārējo sūdzību izskatīšan[as] [sistēmu], jo:

i) attiecībā uz piemērojamām sūdzību procedūrām pasta pakalpojumu lietotāju aizsardzībai direktīvā ir noteikta pilnīga saskaņošana; vai

ii) šis pienākums ar Direktīvu 2002/39 ir uzlikts tikai universālo pakalpojumu sniedzējiem un kopš Direktīvas 2008/6 [..] ieviešanas – visiem universālo pakalpojumu sniedzējiem, bet saskaņā ar direktīvas 19. panta 1. punkta otrās daļas formulējumu – neatkarīgas ārpustiesas strīdu izšķiršanas shēmas izstrādi strīdu izšķiršanai starp citu pasta pakalpojumu sniedzējiem, izņemot universālos pasta pakalpojumus, un gala patērētājiem dalībvalstis tikai atbalsta, bet nedrīkst noteikt[?]

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka pati pasta direktīva neliedz dalībvalstīm ārējo sūdzību izskatīšanu, kas universālo pakalpojumu sniedzējiem paredzēta [Direktīvas 97/67] 19. panta 2. punkta pirmajā daļā, obligāti noteikt arī tādu pasta pakalpojumu sniedzējiem, kas nav universālie pasta pakalpojumi, – vai pakalpojumu sniegšanas brīvības principi (EKL 49. un nākamie panti, pašreiz – LESD 56. un nākamie panti) ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi, ko dalībvalsts ieviesusi, pamatojoties uz primāriem vispārējo interešu iemesliem patērētāju aizsardzībai, ar kuriem ārējā sūdzību izskatīšana, kas universālo pakalpojumu sniedzējiem paredzēta [Direktīvas 97/67] 19. panta 2. punkta pirmajā daļā, tiek obligāti noteikta arī tādu pasta pakalpojumu sniedzējiem, kas nav universālie pasta pakalpojumi, atbilst [Līgumam par ES darbību] pat tad, ja, piemērojot atbilstošo sūdzību izskatīšan[as] [sistēmu], nav nekādas atšķirības starp patērētāju sūdzībām un citu gala lietotāju sūdzībām, lai gan ļoti liela daļa šo pakalpojumu (šajā lietā – eksprespakalpojumu un kurjera pakalpojumu) lietotāju ir profesionāli lietotāji[?]”

IV – Tiesvedība Tiesā

31. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika iesniegts 2010. gada 29. martā.

32. Express Line, Beļģijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus.

33. Express Line ar 2011. gada 14. janvāra vēstuli informēja Tiesu, ka tā iesniedzējtiesā izskatāmajā tiesvedībā ir atsaukusi pamatu, kuru bija izvirzījusi, pamatodamās uz pakalpojumu sniegšanas brīvības principu un Direktīvu 97/67, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/39. Līdz ar to Express Line lūdza Tiesu pieņemt zināšanai, ka tai šajā lietā vairs nav pamata sniegt atbildi uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.

34. Tiesas kancelejā 2011. gada 18. februārī saņemtajā vēstulē IBPT pauda viedokli, ka Express Line nevar iesniegt šādu lūgumu, jo Beļģijas tiesībās netiek atzītas prasītājas pamata lietā tiesības iesniedzējtiesas vietā lemt par to, vai vēl ir vai nav nepieciešama atbilde uz abiem prejudiciālajiem jautājumiem, lai iesniedzējtiesa varētu lemt par strīda priekšmetu. Tā norādīja, ka, ja pirmais no abiem jautājumiem ir pārfrāzēts Express Line ierosinātais jautājums, tad otro jautājumu ir sagatavojusi pati hof van beroep te Brussel, un tas ir pakārtots atbildei, kas tiks sniegta uz pirmo jautājumu.

35. Ar 2011. gada 9. marta faksu iesniedzējtiesa paziņoja Tiesai, ka par atteikšanās priekšmetu ir kļuvis pamats, kas balstīts uz LESD 56. pantu un Direktīvu 97/67, kas bija pamats tās lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā norādīja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šāds pavērsiens, bez šaubām, ietekmē Tiesas kompetenci sniegt atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.

36. 2011. gada 17. marta tiesas sēdē nebija pārstāvēta ne IBPT, ne arī Polijas valdība.

37. Express Line atsauca savu viedokli par to, ka uz prejudiciālajiem jautājumiem vairs nav jāsaņem atbildes, ievērojot pamata lietas procesuālo stadiju. Tādējādi tā arī aicināja Tiesu izbeigt procesu un, pakārtoti, apturēt tiesvedību, līdz iesniedzējtiesa saistībā ar pamata lietu atbildēs uz lūgumu saistībā ar pamata, kas balstīts uz Savienības tiesībām, atsaukumu.

38. Beļģijas valdība un Komisija neizteicās par šo procesuālo problēmu, bet izteicās tikai par strīda būtību.

39. Pēc tiesas sēdes Express Line ar 2010. gada 25. marta vēstuli nosūtīja Tiesai rīkojumu, kuru hof van beroep te Brussel bija izdevusi 2011. gada 9. martā, saskaņā ar kuru tā 2011. gada 8. februārī bija uzklausījusi lietas dalībniekus pamata lietā saistībā ar Express Line atteikšanos no sava pirmā pamata attiecībā uz LESD 56. panta un Direktīvas 97/67 pārkāpumu, kā arī saistībā ar prasījumu par tiesvedības apturēšanas, par ko bija lēmusi šī tiesa, izbeigšanu un prasījumu atsākt tiesvedību tuvākajā iespējamā dienā.

40. Neraugoties uz iepriekš sniegto informāciju, iesniedzējtiesa nav formāli atsaukusi savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

V – Vērtējums

A – Par lietas procesuālo stadiju

41. Ievērojot nesenos notikumus valsts tiesā ierosinātajā tiesvedībā, it īpaši ņemot vērā, ka Express Line ir atteikusies no pamata, kura dēļ saskaņā ar hof van beroep te Brussel ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, var rasties jautājums par nepieciešamību Tiesai lemt par tai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.

42. Atgādinu, ka attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem prejudiciālā nolēmuma tiesvedība ir stadija procesā, ko izskata valsts tiesa ( ). Tikai interpretācijas lūgums vai spēkā esamības izvērtēšanas lūgums atkarībā no situācijas tiek iesniegts Tiesā nenodot tai lietu. Līdz ar to minētā tiesa neatsakās no lietas. Ar lēmumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, kas tiek paziņots Tiesai, vienīgi tiek apturēts valsts tiesā notiekošais process līdz brīdim, kad Tiesa ir pieņēmusi nolēmumu par prejudiciālo jautājumu ( ).

43. Savukārt Tiesa nevar lemt par prejudiciālu interpretācijas lūgumu, ja nav vai arī vairs nav – kā varētu būt šajā gadījumā – strīda pamata lietā, no kura izriet jautājumi saistībā ar Savienības tiesībām, par kuriem iesniedzējtiesai būtu jālemj.

44. Gan no LESD 267. panta un Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. panta normām, gan no to sistēmas izriet, ka valsts tiesas ir tiesīgas uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus tikai, ja to izskatīšanā ir strīds, kura ietvaros tām tiek lūgts pieņemt lēmumu, iespējams, ņemot vērā prejudiciālu nolēmumu. Tādējādi Tiesas kompetencē nav sniegt atbildi uz prejudiciālu jautājumu, ja laikā, kad tas ir iesniegts, iesniedzējas tiesnesim izskatīšanā esošais process jau ir noslēdzies ( ).

45. Turklāt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un tādējādi Tiesas kompetences pamats ir nevis iespēja uzklausīt konsultatīvu viedokli par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem ( ), bet gan vajadzība faktiski iztiesāt esošu lietu. Ja minētā lieta tiek izbeigta, tad līdz ar to zūd nepieciešamība atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem.

46. Saistībā ar prejudiciālā nolēmuma tiesvedību valsts tiesa, ņemot vērā lietas īpatnības, vislabāk var noteikt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi ( ).

47. Tomēr problēmas, kas var rasties saistībā ar valsts tiesas rīcības brīvības izmantošanu un ar attiecībām, ko tā šajā ziņā uztur ar Tiesu, attiecas tikai un vienīgi uz Savienības tiesību jomu. Tādējādi, lai arī Tiesai ir jāvar pēc iespējas vairāk paļauties uz valsts tiesas vērtējumu par tai uzdoto jautājumu nepieciešamību ( ), tai ir arī jāspēj veikt jebkuru ar tās funkciju pildīšanu saistītu vērtējumu, tostarp, lai vajadzības gadījumā – kā jādara ikvienai tiesai – pārbaudītu, vai lieta ir tai piekritīga ( ).

48. Tā kā pamata tiesvedības pastāvēšana ir nosacījums minētajai kompetencei, Tiesa var to pārbaudīt pēc savas iniciatīvas ( ); ir precizēts, ka iesniedzējtiesas tiesības konstatēt, ka tiesvedība ir izbeigta, un atsaukt prejudiciālus jautājumus neizriet no valsts tiesībām, bet gan no LESD 267. panta interpretācijas, kura normas valsts tiesai ir obligātas ( ).

49. Jau ir nospriests, ka tikai valsts tiesai principā ir tiesības atsaukt savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tā uzskata, ka šāds lēmums vairs nav vajadzīgs, lai tā atrisinātu pamata lietu, tomēr arī prasītāja pamata lietā var ierosināt šādu atsaukumu, iespējams, atsakoties no iesniegtās prasības ( ). Pat daļēja atteikšanās, kas gan neizraisa pamata lietas izbeigšanu, var būt pietiekama, lai Tiesa vairs nevarētu spriest par tai uzdoto jautājumu ( ).

50. Šajā lietā no informācijas, kas Tiesai tapusi zināma pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas, izriet, ka, lai gan Express Line nav pilnībā atsaukusi savu prasību valsts tiesā, Express Line ir atteikusies no vienīgā tajā izvirzītā pamata, kas bija nozīmīgs no Savienības tiesību viedokļa, proti, tā vairs neatsaucas uz iespējamu LESD 56. panta un Direktīvas 97/67 pārkāpumu.

51. Man šķiet, ka intereses zuduma dēļ attiecībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamata lietas atrisināšanai tas no šī brīža zaudēja savu priekšmetu. Turklāt, kaut arī iesniedzējtiesas nostāja ir neviennozīmīga, iespējams, grūtību dēļ, ko šajā ziņā rada valsts procesuālās tiesības ( ), šķiet, ka iesniedzējtiesa aicina Tiesu par to lemt.

52. Hof van beroep te Brussel 2011. gada 9. martā izdotajā rīkojumā uzsver, ka “atteikšanās no pamata, kas bija iemesls lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, saskaņā ar Tiesas judikatūru ietekmē Tiesas kompetenci sniegt atbildi uz uzdoto jautājumu”. Turklāt tā noslēdza šo lēmumu, norādot, ka “lietas izskatīšana ir atlikta ex officio līdz brīdim, kad Tiesa ar spriedumu būs konstatējusi, ka prejudiciālais jautājums ir zaudējis juridisko pamatu”.

53. Ja iemesli, kuru dēļ, neraugoties uz šo skaidro nostāju, hof van beroep te Brussel ir atturējusies atsaukt savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nav skaidri, tad var pieņemt, ka tie ir saistīti ar procesuāliem ierobežojumiem. Šādā gadījumā Tiesa jau ir piekritusi palīdzēt iesniedzējtiesai. Tā ir nospriedusi, ka, ja minētā tiesa uzskata, ka tai nav tiesību saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām atteikties no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, tad Tiesa var konstatēt, ka iesniedzējtiesas izskatīšanā esošajai lietai ir zudis priekšmets, un no tā secināt, ka atbilde uz uzdoto prejudiciālo jautājumu vairs nav jāsniedz ( ).

54. Lai kādi arī nebūtu iesniedzējtiesas nevēlēšanās atsaukt lūgumu iemesli, ievērojot ar pamata lietu saistītā procesa gaitu, Tiesas atbilde uz šajā lietā tai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, manuprāt, vairs nav nepieciešami strīda izšķiršanai, kuru izskata minētā tiesa. Tādējādi ir jāpieņem lēmums par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas.

55. Tikai gadījumā, ja Tiesa nevēlētos piekrist manam priekšlikumam par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas, es turpmāk, pakārtoti, aplūkošu sniedzamās atbildes pēc būtības.

B – Par pasta pakalpojumu jēdzienu

56. Express Line atspēko to, ka pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tā iesniedza deklarāciju, apstrīdētajā aktā tiek kvalificēti kā “pasta pakalpojumi”, pamatodamās uz to, ka šāda pieeja esot pretrunā Savienības tiesībām. Tā norāda, ka, tā kā Express Line pakalpojumi ir ierobežoti ar ekspressūtījumu pārvadājumu un loģistikas pakalpojumiem, tie neesot attiecināmi uz jēdzienu “pasta pakalpojumi” Direktīvas 97/67 2. panta 1. punkta nozīmē, kurā ir saraksts ar četrām darbībām, kas saskaņā ar ieinteresētās personas viedokli ir jāveic kumulatīvi ( ). Express Line apgalvo, ka 1991. gada likums, kurā uzskaitītajām darbībām paredzēts alternatīvs raksturs ( ), piešķir plašāku piemērošanas jomu, nekā paredzēts direktīvā, un tādējādi rada nepareizu tās transpozīciju Beļģijas tiesību sistēmā.

57. Kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, šis iebildums ir jāizvērtē vispirms, jo pakalpojumu, kas attiecas uz minēto kvalifikāciju, sniegšana ir priekšnoteikums ombuda regulējuma piemērošanai, kas tiek apstrīdēts.

58. Vispirms vēlos norādīt, ka, manuprāt, Tiesai nav pamata izteikties par šo jautājumu, ņemot vērā, ka hof van beroep te Brussel jau ir noraidījusi pamata daļu, balstoties uz šo pamatojumu, un no tā ir tieši secinājusi, ka nav lietderīgi tās izskatīšanā esošā strīda attiecīgajos apstākļos uzdot par to prejudiciālu jautājumu. Atbilstoši judikatūrai atbildes sniegšana uz papildu jautājumu, kuru prasītāja pamata lietā pēc būtības izvirzījusi savos apsvērumos, būtu pretrunā uzdevumam, kas Tiesai noteikts LESD 267. pantā, ja iesniedzējtiesa, kurai vienīgajai ir tiesības izvērtēt, cik lielā mērā tai ir nepieciešama Savienības tiesību interpretācija sprieduma taisīšanai, uzskata, ka minētā jautājuma iesniegšana šajā gadījumā būtu lieka ( ).

59. Es, starp citu, pievienojos hof van beroep te Brussel nostājai ( ), kura uzskata, ka Beļģijas tiesību aktos, kas piemērojami šajā lietā, ir iekļauta jēdziena “pasta pakalpojumi” definīcija, kas ir saderīga ar Direktīvas 97/67 2. panta 1. punktā iekļauto definīciju, ņemot vērā, ka minētā panta redakcijā nav nekādu norāžu par to, ka tajā iekļautajam uzskaitījumam būtu kumulatīvs raksturs. Vēlos piebilst, ka šīs normas attīstība apstiprina viedokli, ka attiecīgajam operatoram nav jāapvieno visas četras uzskaitītās darbības ( ).

C – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

60. Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Direktīva 97/67, redakcijā, kas izriet no Direktīvas 2002/39, un galvenokārt, bet ne tikai tās 19. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj regulējumu, kas nosaka pasta pakalpojumu sniedzējiem, kas nav universālie pasta pakalpojumi, obligātu ārēju sūdzību izskatīšanas sistēmu.

61. Tikai Express Line apgalvo, ka uz šo prejudiciālo jautājumu, kas ir formulēts saskaņā ar tās lūgumu, ir jāsniedz apstiprinoša atbilde. Savukārt Beļģijas un Polijas valdības, tāpat kā Komisija, uzskata, ka Direktīva 97/67 pieļauj īstenoto regulējumu. Es arī pievienojos šai pēdējai nostājai.

62. Šajā gadījumā Express Line sniegtie pasta pakalpojumi, par kuriem tā iesniegusi deklarāciju IBPT, ir pakalpojumi, kas nav universālie pakalpojumi. Šajā ziņā prasītāja pamata lietā atsakās tikt pakļauta Beļģijas pasta nozares ombuda dienesta kompetencei un, pamatojoties uz to, veikt iemaksu par minēto pakalpojumu, kā IBPT tai prasa apstrīdētajā aktā. Prasītāja pamata lietā iebilst pret to, ka 1991. gada likumā ir paredzēts, ka arī uz pasta pakalpojumu sniedzējiem, kuru piedāvātie pasta pakalpojumi nav universālie pakalpojumi, tiek attiecināta ārējas sūdzību izskatīšanas sistēma, ko veido minētais ombuda dienests.

63. Tā pamato savus prasījumus it īpaši ar Direktīvas 97/67 – redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/39, – 19. pantu, kura ceturtajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina to, ka pakalpojumu lietotāji ( ) var vērsties dalībvalsts kompetentajā iestādē ārējā sūdzību izskatīšanas procedūrā, ja lietotāju sūdzības, kas iesniegtas tieši universālā pakalpojuma sniedzējam ( ), nav atrisinātas apmierinoši ( ). No šī teksta izriet, ka pasta pakalpojumu sniedzēji, uz kuriem īpaši attiecināma dalībvalstu izveidotā ārējas sūdzību izskatīšanas sistēma, ir universālā pakalpojuma sniedzēji.

64. Tomēr ar Direktīvu 97/67 īstenotā valsts noteikumu saskaņošana ir tikai minimāla, jo tās mērķis nav izveidot kopīgus noteikumus visai pasta nozarei ( ). It īpaši 19. panta ceturtā daļa redakcijā, kas piemērojama šajā gadījumā, sākas ar šādu atrunu: “neskarot citas iespējas pārsūdzēt saskaņā ar dalībvalsts un Kopienas tiesību aktiem”. Šī teksta mērķis tādējādi bija izveidot minimālas robežas, kurās dalībvalstīm būtu atļauts noteikt regulējumu, ievērojot citus Savienības tiesību noteikumus. Kā uzsver Komisija, Direktīvas 97/67 19. panta redakcijā nekas nenorāda uz to, ka dalībvalstīm nebūtu atļauts noteikt ārēju sūdzību izskatīšanas procedūru tādiem pakalpojumu sniedzējiem, kas nav universālā pakalpojuma sniedzēji.

65. Šī panta īpašais mērķis, kura uzdevums ir pastiprināt visu pasta pakalpojumu lietotāju interešu aizsardzību, tiem garantējot augstu pakalpojumu kvalitāti, kā norādīts vispārīgajā Direktīvas 97/67 nosaukumā, mani arī mudina piekrist tam, ka ar šo tekstu ir pieļauta iespēja, ka dalībvalstis paredz citus strīdu risināšanas veidus ( ).

66. Manuprāt, šādu analīzi apstiprina gan Direktīvas 97/67 preambula, gan arī Direktīvas 2002/39 preambula, ar ko tā šajā ziņā tika grozīta. Direktīvas 97/67 preambulas 35. apsvērumā ir norādīts, ka 19. pantā paredzētā sūdzību izskatīšanas procedūra ir “papildus tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas pieejami saskaņā ar dalībvalstu un Kopienas tiesībām”. Turklāt Direktīvas 2002/39 preambulas 28. apsvērumā ir minēta šī sūdzību izskatīšanas sistēma, vienādi to attiecinot uz universālo pasta pakalpojumu sniedzējiem, kā arī citu pakalpojumu sniedzējiem, proti, “uz tiem, ko sniedz operatori, to skaitā individuālie licences saņēmēji, kuriem ir izsniegtas atļaujas”. Tajā pašā apsvērumā ir papildināts, ka būtu lietderīgi, ka “šīs procedūras ir pieejamas visu pasta pakalpojumu lietotājiem neatkarīgi no tā, vai šie pakalpojumi ir vai nav universālie pakalpojumi”.

67. Šāds Eiropas likumdevēja apstiprināts nodoms paplašināt Direktīvas 97/67 19. pantā paredzēto aizsardzību, attiecinot to uz lielu pasta pakalpojumu lietotāju grupu, ir atspoguļots ar grozījumiem, kas ar Direktīvu 2002/39 iekļauti minētā panta pirmajā un otrajā daļā ( ).

68. Tāds pats nodoms bija, pieņemot Direktīvu 2008/6. Kā jau norādīju, minētās direktīvas normas nav piemērojamas ratione temporis šajā strīdā. Tomēr tās var sniegt noderīgu skaidrojumu attiecībā uz Direktīvas 97/67 interpretāciju, jo ar tām saturs ir mazliet grozīts. Direktīvas 2008/6 preambulas 42. apsvērumā ir paredzēts, ka “nolūkā pastiprināt patērētāju aizsardzību ir lietderīgi paplašināt sūdzību procedūru principu minimuma piemērošanas jomu, lai tā neaptvertu tikai universālā pakalpojuma sniedzējus”, kas norāda uz to, ka Direktīvas 97/67 mērķis nav īstenot dalībvalstu regulējumu pilnīgu saskaņošanu šajā jomā.

69. No šīs interpretācijas ( ) es secinu, ka Direktīvas 97/67 normas, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/39, un it īpaši šīs direktīvas 19. pants, neliedz dalībvalstij ieviest tādus pasākumus, kādi ir pamata lietā.

D – Par otro prejudiciālo jautājumu

70. Ar savu otro jautājumu, kas uzdots pakārtoti, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 56. un nākamie panti par pakalpojumu sniegšanas brīvību liedz dalībvalstij ieviest minētās brīvības ierobežojumus uz pasta pakalpojumu sniedzējiem, kuri nesniedz universālos pasta pakalpojumus, obligātā veidā attiecinot ārējas sūdzību izskatīšanas sistēmu patērētāju aizsardzības apsvērumu dēļ, kaut arī šis regulējums neparedz nekādu atšķirību starp sūdzībām, kuras iesniedz patērētāji un citi gala lietotāji, ievērojot, ka lielākoties attiecīgo pakalpojumu saņēmēji ir profesionāļi.

71. Vispirms vēlos norādīt, ka, izņemot prasītāju pamata lietā, visi lietas dalībnieki, kas iesniedza savus apsvērumus, vienādi uzskata, ka Līguma par ES darbību normas nav pretrunā dalībvalsts attiecīgajiem tiesību aktiem. Tas ir arī mans viedoklis turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.

72. Pasta nozarē ar Savienības likumdevēja pieņemtajām direktīvām tiek īstenota minimāla saskaņošana. Līgumu un šajā gadījumā it īpaši Līguma par ES darbību normas neliedz dalībvalstīm noteikt regulējumu pārējā daļā, proti, jomās, kurās tās ir saglabājušas neierobežotu rīcības brīvību attiecībā uz likumdošanas darbību. Tomēr, kā tas ir atgādināts Direktīvas 97/67 42. apsvērumā un 26. pantā ( ), pat ja dalībvalstīm ir rīcības brīvība likumdošanas jomā, tām ir jāievēro Savienības tiesību principi, īstenojot tām saglabāto kompetenci.

73. Attiecībā uz pamata lietas faktiem man līdzīgi kā Komisijai šķiet, ka piemērojamie Savienības tiesību noteikumi ir vairāk saistīti ar brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas definēta LESD 49. un nākamajos pantos, nevis ar pakalpojumu sniegšanas brīvību ( ). Attiecīgos pasta pakalpojumus vispārēji sniedz uzņēmums, kas atrodas galamērķa dalībvalstī. Tādējādi Express Line, kas ir Vācijas sabiedrību grupas daļa, ir izveidota Beļģijas teritorijā.

74. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai ir iespēja interpretēt normas, kas nav minētas prejudiciālajos jautājumos ( ), lai iesniedzējtiesai sadarbības garā sniegtu visas atbildes, kas var būt lietderīgas tās izskatīšanā esošā strīda atrisināšanai.

75. Iesniedzējtiesai, ievērojot lietas īpašos apstākļos, būs jāizvērtē, vai situācija, par ko ir pamata lieta, ir saistīta ar brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tomēr, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, manuprāt, prejudiciālie jautājumi ir jāizvērtē, ievērojot gan LESD 49. pantu, gan arī LESD 56. pantu ( ).

76. Izvēloties jebkuru no šīm divām pārvietošanās brīvībām, pirmā vērtējuma daļa atbildes sniegšanai uz prejudiciālo jautājumu ir noteikt, vai 1991. gada likuma 43.b un 45.b pantā paredzētās ārējās sūdzību izskatīšanas sistēmas piemērošana pakalpojumu sniedzējiem, kuri sniedz pakalpojumus, kas nav universālie pakalpojumi, ir šķērslis attiecīgajai brīvībai.

77. Pats pienākums piedalīties šāda rakstura pasākumā nevar tikt pats par sevi uzskatīts par tādu, kas rada šķērsli brīvībai veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvībai. Manuprāt, uzņēmums, kas darbojas Savienības iekšējā tirgū, neizvirzīs prasību par to, ka dalībvalstī nav izveidotas klientu interešu tiesiskās aizsardzības struktūras, kas piedāvā strīdu izšķiršanu, izņemot to, kas paredzēta tiesas ceļā. Tomēr vēlos norādīt, ka, daudzas dalībvalstis, tāpat kā Beļģijas Karaliste, ir izvēlējušās paplašināt ārējo sūdzību izskatīšanas sistēmas, attiecinot tās uz pasta pakalpojumu sniedzējiem, kas darbojas ārpus universālā pakalpojuma nozares ( ).

78. Savukārt pienākums piedalīties šādas sistēmas finansēšanā var radīt ierobežojumu vienai no Līgumā par ES darbību garantētajām pamatbrīvībām, kas būtu pretrunā Savienības tiesībām. Parasti šāda veida struktūras finansē valsts, nevis uzņēmumu kopums, ieskaitot pakalpojumu sniedzējus, kuru pakalpojumi nav universālie pakalpojumi, kā tas ir šajā gadījumā. Protams, uzņēmumu pienākums veikt iemaksas administratīvo pārvaldes un uzraudzības struktūru budžetos nav uzskatāms par izņēmuma gadījumu valsts tautsaimniecības regulētajās nozarēs. Tomēr tās var pamatoti paļauties, ka finanšu iemaksa tiks sadalīta starp attiecīgajiem dažādajiem operatoriem nediskriminējošā, samērīgā un pārskatāmā veidā.

79. Šajā gadījumā attiecīgais pienākums patiešām nekaitē citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem vairāk kā Beļģijas pakalpojumu sniedzējiem, jo tas ir piemērojams visiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Beļģijas pasta nozares ombuda dienests, neatkarīgi no valsts piederības vai dibināšanas vietas. Tomēr, kaut arī tas šajā ziņā nav diskriminējošs, šis pienākums var ietekmēt uzņēmumu, kas dibināti vienā dalībvalstī, bet kuru pakalpojumu galamērķa dalībvalsts ir cita, kur tie sniedz līdzīgus pakalpojumus ( ), darbības, traucējot tiem vai padarot [šos pakalpojumus] mazāk pievilcīgus, vai atturēt citu dalībvalstu izcelsmes uzņēmumus, kas ieradušies ar attiecīgu nolūku, nodibināties Beļģijā ( ). Man šķiet, ka gan LESD 49. un nākamie panti, gan LESD 56. un nākamie panti nepieļauj tādu preventīvu faktoru attiecībā uz pieeju pasta pakalpojumu tirgum Beļģijā ( ).

80. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minēto ierobežojumu var pieļaut, ņemot vērā Līgumā par ES darbību tieši paredzētos atkāpes pasākumus – piemēram, pasākumus, kas paredzēti LESD 52. panta 1. punktā, – vai saskaņā ar Tiesas judikatūru to pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību kā Līguma par ES darbību pamatprincipus var ierobežot ar tiesību aktiem, kuru pamatā ir primāras vispārējas intereses, kas ietilpst šajā kategorijā, un kurus piemēro visām personām vai uzņēmumiem, kas darbojas dalībvalsts teritorijā, kur tiek sniegti pakalpojumi ( ).

81. Šajā gadījumā apturošajai iedarbībai attiecībā uz minēto pārvietošanās brīvību īstenošanu var rast likumīgu pamatojumu saistībā ar patērētāju aizsardzības interesēm, uz ko precīzi atsaucas Beļģijas Karaliste.

82. Tāpat kā Beļģijas un Polijas valdības, kā arī Komisija, es uzskatu, ka šajā ziņā nav nozīmes tam, ka valsts tiesību aktos nav nošķirtas sūdzības, kuras iesniedz privātpersonas, no sūdzībām, kuras iesniedz profesionāļi. Pat ja šī pēdējā grupa ir Express Line klientu lielākā daļa, Savienības tiesībās, un it īpaši Direktīvas 97/67 19. pantā ( ), nav nošķirti gadījumi, kad gala lietotāji, uz kuriem attiecas ombuda dienests, ir parakstījuši apstrīdētos līgumus privātiem vai profesionāliem mērķiem ( ). Turklāt minētā dienesta, kura mērķis ir paaugstināt pasta nozares pakalpojumu kvalitāti, darbības lietderīgums ir labāk nodrošināts, ja visas lietotāju kategorijas var dienestam iesniegt sūdzību.

83. Tādējādi šāds attaisnojums man šķiet pamatots, bet ar nosacījumu, ka norādītais šķērslis ir reāli samērīgs, proti, ka Beļģijas pasta nozares ombuda dienesta finansēšanas veids ir tāds, kas ļauj sasniegt izvirzīto mērķi, bet nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, to piemērojot saskanīgi un sistemātiski ( ). Iesniedzējtiesai būs jānoskaidro, vai šajā gadījumā Express Line noteiktais pienākums atbilst ombuda dienesta īstenotajai darbībai, lai aizsargātu šī uzņēmuma klientu intereses, vai arī šis pienākums ir tik pārmērīgs, ka tas pasta nozares tirgu Beļģijā šai pakalpojumu sniedzēju kategorijai padara mazāk pievilcīgu.

84. Manuprāt, valsts tiesību akti, uz kuriem atsaucas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, var būt ar līdzvērtīgu iedarbību attiecībā uz Beļģijas La Poste peļņas šķērssubsidēšanu, ja tiek noteikts – kas arī ir jānoskaidro iesniedzējtiesai –, ka ļoti liels ombuda dienestam iesniegto sūdzību skaits bija saistīts ar La Poste, bet tikai dažas bija saistītas ar Express Line, proti, tikai divas vai trīs no kopējā 2008. un 2009. gada aptuveni 9000 sūdzību skaita. Tomēr, lai pilnībā aizsargātu Līgumā par ES darbību paredzēto pamatbrīvību īstenošanu, jāņem vērā ne tikai dalībvalstu tiesībās paredzētie formālie noteikumi, bet arī to radītais konkrētais rezultāts.

85. Tomēr vēlos norādīt, ka šim pēdējam apsvērumam vairs nav praktiskas nozīmes attiecībā uz tiesību akta, kas ir šīs lietas priekšmets, attīstību pēc Direktīvas 2008/6 transpozīcijas Beļģijas tiesību sistēmā. Tādējādi no lietas materiālos sniegtās informācijas un 2010. gada 13. decembrī – proti, pēc lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas, – pieņemtā likuma normām ( ) izriet, ka iemaksu Beļģijas pasta nozares ombuda dienesta darbības izmaksu segšanai kritēriji ir būtiski mainījušies, un tagad galīgās iemaksas noteikšanai samērīgākā veidā tiek ņemts vērā ne tikai uzņēmuma apgrozījums, bet arī attiecībā uz uzņēmumu iesniegtais sūdzību skaits iepriekšējā gada laikā.

86. Visbeidzot, es uzskatu, ka Līguma par ES darbību normas attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību neliedz dalībvalstij noteikt tādus pasākumus, kādi ir pamata lietā, kas var radīt noteiktas ierobežojošas sekas, bet kuras var attaisnot ar pasta pakalpojumu lietotāju aizsardzības interesēm ar nosacījumu, ka uzņēmuma ieguldījums attiecīgā ombuda dienesta finansēšanā ir pietiekamā saistībā starp to sūdzību skaitu, kas saņemtas no personām, kas ir ieinteresētā uzņēmuma pakalpojumu lietotāji, un to sūdzību skaitu, kas attiecas uz citiem pakalpojumu sniedzējiem, uz kuriem attiecas minētā dienesta kompetence.

VI – Secinājumi

87. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai vispirms nospriest, ka tai nav pamata atbildēt uz hof van beroep te Brussel uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem un izdot rīkojumu par lietas izslēgšanu no Tiesas reģistra.

88. Pakārtoti, ja Tiesa uzskatītu, ka ir jāsniedz atbilde uz minētajiem prejudiciālajiem jautājumiem, es ierosinu tai atbildēt šādi:

1) normas, kas ietvertas Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvā 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai, kurā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvu 2002/39/EK izdarīti grozījumi attiecībā uz Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus pilnīgu izveidi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās neliedz dalībvalstij noteikt pasta pakalpojumu, kas nav universālie pasta pakalpojumi, sniedzējiem kā obligātu ārēju sūdzību izskatīšanas sistēmu, kā tas ir pamata lietā;

2) pakalpojumu sniegšanas brīvības principi, kas paredzēti LESD 56. un nākamajos pantos, un brīvības veikt uzņēmējdarbību principi, kas paredzēti LESD 49. un nākamajos pantos, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij, pamatojoties uz primāriem vispārējo interešu iemesliem pasta pakalpojumu lietotāju aizsardzībai, noteikt kā obligātu pasta pakalpojumu sniedzējiem, kas nav universālie pasta pakalpojumi, ārēju sūdzību izskatīšanas sistēmu, kā tas ir pamata lietā, pat ja saistībā ar šīs sistēmas piemērošanu sūdzības nav nošķirtas atkarībā no tā, vai tās iesniedz patērētāji vai gala lietotāji. Tomēr tas tā ir vienīgi gadījumos, ja attiecīgā ombuda dienesta finansēšanas veidā tiek pietiekami samērīgi – par ko jāpārliecinās valsts tiesai – ņemta vērā relatīvā nozīme, kāda ir sūdzību skaitam saistībā ar dažādiem pasta pakalpojumu sniedzējiem, uz kuriem attiecas ombuda dienesta kompetence.