Turklāt ir jāuzsver, ka Vispārējā tiesa jau ir uzkratījusi, ka tas, ka Vispārējā tiesā tiek izskatīta par Komisijas lēmumu ir celta prasība brīdī, kad šis lēmums tiek atsaukts, nav šķērslis tā atsaukšanai. Nekas neliecina par to, ka risinājumam būtu jābūt savādākam, runājot par apelācijas padomes lēmumu. Gluži pretēji – ir jāuzskata, ka, ja Vispārējā tiesa nolemtu, ka pēc apstrīdētā Apelācijas padomes lēmuma atsaukšanas tiesvedība ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas, tā netieši atzītu, ka apelācijas padomēm ir kompetence atsaukt savus lēmumus un ka tās var to darīt, pat ja par šādiem lēmumiem ir celta prasība Vispārējā tiesā.

Līdz ar to no Biroja pārbaudes vadlīniju tiesību normām nevar tikt secināts, ka apelācijas padomēm nebūtu pilnvaru atsaukt to lēmumus, jo no Regulas Nr. 207/2009 tās agrākajā redakcijā 80. panta 3. punkta, lasot to kopsakarā ar minētās regulas 65. pantu, izriet, ka no Regulas Nr. 207/2009 tās agrākajā redakcijā 80. panta 1. punkta izrietošās atsaukšanas pilnvaras ir piešķirtas arī apelācijas padomēm.

Vispārējā tiesa precizēja, ka procesuāla kļūda Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi tās agrākajā redakcijā 80. panta 1. punkta izpratnē ir kļūda, kurai ir procesuālas sekas. Tāpat Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka jautājumu izskatīšana pēc būtības vai pat Apelācijas padomes pieņemtā lēmuma grozīšana nevar tikt veikta Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta ietvaros.

Turklāt 2011. gada 22. novembra spriedumā lietā T‑275/10 mPAY24/ITSB – Ultra (“MPAY24”) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Apelācijas padomes lēmuma labojums, kurš šajā lēmumā tika pievienots punktam par apstrīdētās preču zīmes aprakstošo raksturu attiecībā uz ar to aptvertajām precēm un pakalpojumiem, skāra pašu laboto lēmumu pēc būtības. Vispārējā tiesa no tā secināja ne tikai to, ka šis labojums nevarēja tikt pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 53. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 102. panta 1. punkts), kurā ir paredzēts, ka “lēmumos var labot tikai lingvistiskas kļūdas, transkripcijas kļūdas un nepārprotamas kļūdas”, bet arī to, ka tas nevarēja tikt pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. pantu, tāpēc ka šī panta piemērošanas nosacījumi izskatāmajā lietā nebija izpildīti, jo nebija pieļauta neviena acīmredzama procesuāla kļūda.

Lietā, kurā ir pasludināts 2011. gada 22. novembra spriedums T–275/10 “MPAY24”, Apelācijas padomes tās labojumā pievienotā punkta mērķis bija papildināt labotā lēmuma pamatojumu. Tātad no iepriekš minētā sprieduma izriet, ka lēmuma pamatojuma papildināšana ietekmē šo pašu lēmumu pēc būtības un ka pamatojuma neesamība nevar tikt uzskatīta par kļūdu Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē.

Šis secinājums netika apšaubīts 2011. gada 18. oktobra spriedumā T–53/10 Augļu kastes un grozi uz ko atsaucās Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO). Minētā sprieduma 37. punktā Vispārējā tiesa apgalvoja, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir kļūda, kas ietekmē procesu, kura iznākumā tiek pieņemts kādas apelācijas padomes lēmums, un attiecīgi var padarīt šo lēmumu par spēkā neesošu pēc būtības. No šī apgalvojuma un no judikatūras, saskaņā ar kuru jēdziens “acīmredzama kļūda” nevar attiekties uz kļūdu, kas var padarīt lēmumu par spēkā neesošu pēc būtības, Vispārējā tiesa secināja, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums nav tāda acīmredzama kļūda saskaņā ar 39. pantu Komisijas Regulā (EK) Nr. 2245/2002, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem, kuru ir iespējams labot. Tātad 2011. gada 18. oktobra sprieduma T‑53/10 Augļu kastes un grozi 37. punkts neļauj izdarīt nekādus secinājumus attiecībā uz jautājumu par to, vai pamatojuma neesamība ir “acīmredzama procesuāla kļūda” Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē.

(skat. 55.–58. punktu)