Lieta T-53/03

BPB plc

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Ģipša plākšņu tirgus — Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums — Vienots un turpināts pārkāpums — Recidīvs — Naudas sods — Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai — Paziņojums par sadarbību”

Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedums II ‐ 1353

Sprieduma kopsavilkums

Pat ja Komisijai ir pienākums uzņēmumiem, kas apsūdzēti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, dot piekļuvi visiem apsūdzošajiem vai attaisnojošajiem dokumentiem, ko tā apkopojusi izmeklēšanas gaitā, šis pienākums neaptver citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citus konfidenciālus dokumentus. Tādējādi gadījumos, kad informācija sniegta pilnīgi brīvprātīgi, taču to papildina lūgums saglabāt konfidencialitāti, lai aizsargātu informācijas sniedzēja anonimitāti, iestādei, kas piekrīt saņemt šo informāciju, šāds nosacījums ir jāievēro. Faktiski Komisijas spējai nodrošināt anonimitāti no noteiktiem saviem informācijas avotiem ir izšķiroša nozīme, lai novērstu un efektīvi apkarotu aizliegtas pret konkurenci vērstas darbības. Procedūra, kas uzsākta, pamatojoties uz informāciju, kuras izcelsmes avots netiek atklāts, atbilst likuma prasībām, ja netiek iespaidota iespēja attiecīgajam uzņēmumam darīt zināmu savu viedokli par faktu atbilstīgumu patiesībai vai to apjomu, par paziņotajiem dokumentiem vai arī par secinājumiem, ko Komisija no tiem izdarījusi. (sal. ar 36. un 37. punktu)

Ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā apsūdzētajiem uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Šajos apstākļos attiecīgais izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem, par kuriem tiek apgalvots, ka tie ir piedalījušies pārkāpumā. Ievērojot, ka dokumenti, kas attiecīgajiem uzņēmumiem nav paziņoti administratīvā procesa laikā, nav tādi pierādījumi, pret kuriem var iebilst, ja izrādās, ka Komisija lēmumā balstījusies uz dokumentiem, kuri nav ietverti izmeklēšanas materiālos un nav paziņoti prasītājiem, šos dokumentus nevar izmantot kā pierādījumus. Ja pastāv citi dokumentāri pierādījumi, par kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem bija zināms administratīvā procesa laikā, kas īpaši pamato Komisijas secinājumus, nepaziņota apsūdzoša dokumenta kā pierādījuma atmešana nemazina apstrīdētajā lēmumā ietverto iebildumu pamatotību. Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka iznākums, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, atšķirtos, ja kā apsūdzošs pierādījums tiktu atmests nepaziņots dokuments, uz kuru ir balstījusies Komisija, lai apsūdzētu šo uzņēmumu. (sal. ar 41. un 43.–45. punktu)

Prāvas par konkurences noteikumu pārkāpumu gadījumā Komisijai ir jāsniedz atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu apstākļus, kas veido pārkāpumu. Tai it īpaši ir pienākums iesniegt visus pierādījumus, kas ļauj secināt, ka uzņēmums piedalījies šādā pārkāpumā un tā atbildību par dažādiem apstākļiem, ko šī piedalīšanās ietver. Ciktāl tas attiecas uz nolīgumiem un saskaņotām darbībām, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis, Komisijai ir jāpierāda, ka uzņēmums ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, kas bija visiem dalībniekiem, un ka tas zināja par citu uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja tos saprātīgi paredzēt un ka bija gatavs uzņemties par to risku. Saistībā ar pret konkurenci vērstajām darbībām un nolīgumiem ir ierasts, ka darbības norisinās slepeni, ka sanāksmes norisinās slepeni un ka ar tām saistītā dokumentācija tiek samazināta līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tiešā veidā apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti, kā rezultātā bieži noteiktas detaļas jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Līdz ar to vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai nolīguma pastāvēšana, taču arī, attiecīgā gadījumā, pārkāpuma vienotais un turpinātais raksturs, ir jāsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences noteikumu pārkāpumu. Turklāt lai gan Komisijas atrasta izolēta dokumenta saturs nevar nepārprotami atklāt pret konkurenci vērstas rīcības pastāvēšanu, jo šo saturu ir iespējams izskaidrot citādi, nevis ar vēlmi ierobežot konkurenci, šis apstāklis tomēr nevar izslēgt, ka šo dokumentu interpretē tādējādi, ka tas apstiprina šādas gribas pastāvēšanu, ja tas ir daļa no citu dokumentu kopuma, kas sniedz pierādošas norādes par pret konkurenci vērstu vienlaicīgu un līdzīgu rīcību pastāvēšanu. Komisijai tādējādi nav pienākuma iesniegt pierādījumu, “kas izslēdz saprātīgas šaubas” (“beyond reasonable doubt”) par pārkāpumu. (sal. ar 61.–64., 210., 227. un 249. punktu)

Lai piemērotu EKL 81. panta 1. punktu, pietiek ar to, ka nolīguma mērķis bijis ierobežot, traucēt vai izkropļot konkurenci neatkarīgi no tā konkrētajām sekām. Tādējādi gadījumā, ja nolīgumi noslēgti sanāksmēs, kurās piedalījušies konkurējoši uzņēmumi, šis noteikums ir pārkāpts, ja šīm sanāksmēm bijis iepriekš minētais mērķis un tās ir bijušas vērstas uz tirgus darbības mākslīgu organizēšanu. Tas no tā izriet arī, piemēram, ja divi uzņēmumi izsaka savu kopējo gribu izbeigt cenu karu un stabilizēt attiecīgos tirgus. Šādā gadījumā noteikta uzņēmuma atbildība par pārkāpumu ir pienācīgi apstiprināta tad, ja tas piedalījies šajās sanāksmēs, zinot, kāds ir to mērķis, pat ja tas vēlāk nav īstenojis kādu no tajās saskaņotajiem pasākumiem. Tas, ka uzņēmums lielākā vai mazākā mērā regulāri apmeklējis sanāksmes, kā arī tas, kādā mērā uzņēmums izpildījis sanāksmēs saskaņotos pasākumus, neietekmē atbildības iestāšanos, bet gan tās apmēru un līdz ar to soda smagumu. Uzņēmumi, kas noslēdz nolīgumu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, principā nevar izvairīties no EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas, apgalvojot, ka to nolīgumam nav bijis novērtējamas ietekmes uz konkurenci. (sal. ar 83., 84., 87. un 90. punktu)

Nolīgumi par apmaiņu ar informāciju ir pretēji konkurences noteikumiem, jo tie ietekmē vai samazina nedrošības par attiecīgā tirgus darbību līmeni, kā rezultātā tiek ierobežota konkurence starp uzņēmumiem. Faktiski Līguma tiesību normām par konkurenci ir raksturīgi, ka ikvienam tirgus dalībniekam ir autonomi jānosaka politika, ko tas plāno īstenot kopējā tirgū. Līdz ar to šāda autonomijas prasība neļauj starp uzņēmējiem uzsākt jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta uzvedību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas ir izlēmis rīkoties tirgū pats vai attiecībā pret to, ja šo kontaktu mērķis vai sekas ir tādu konkurences nosacījumu izveidošanās, kas neatbilst normāliem attiecīgā tirgus apstākļiem, ņemot vērā piegādāto preču vai pakalpojumu raksturu, uzņēmumu nozīmi un skaitu, kā arī minētā tirgus apmēru. Patiesi konkurējošā tirgū apstāklis, ka tirgus dalībnieks ņem vērā informāciju par tirgus darbību, kura ir tā rīcībā, pateicoties informācijas apmaiņas sistēmai, lai pielāgotu savu uzvedību tirgū, ievērojot piedāvājuma atomizēto raksturu, no pārējo tirgus dalībnieku viedokļa nesamazina vai neizslēdz visu nedrošību attiecībā uz to konkurentu uzvedības paredzamo raksturu. Tomēr oligopolā tirgū, kas ir spēcīgi koncentrēts, informācijas apmaiņa tirgū pēc sava rakstura ļauj uzņēmumiem noskaidrot to konkurentu pozīciju tirgū un komerciālo stratēģiju, un tādējādi ievērojami mainīt konkurenci, kas pastāv starp tirgus dalībniekiem. Ir jāprezumē, ka — ja vien nav pierādīts pretējais, kas jāpierāda ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, — uzņēmumi, kas piedalās saskaņotībā un kas paliek aktīvi tirgū, ņem vērā apmaiņu ar informāciju ar saviem konkurentiem, lai izlemtu to uzvedību tirgū. Tas tā vēl jo vairāk ir, ja darbību saskaņošana notiek regulāri ilgā laika periodā. (sal. ar 106.–109., 180.–184. un 313. punktu)

Uzskatīt, ka paralēlā rīcība ir pierādījums saskaņotām darbībām, var vienīgi tad, ja saskaņošana tam ir vienīgais iespējamais izskaidrojums. Faktiski, lai gan EKL 81. pants aizliedz jebkāda veida vienošanos, kas pēc sava rakstura ir tāda, kas izkropļo konkurenci, tas neizslēdz tirgus dalībnieku tiesības gudri adaptēties konstatētajai uzvedībai vai lai rēķinātos ar saviem konkurentiem. Situācijā, kad Komisija konstatē, ka vairāki uzņēmumi ir vienojušies par cenu kara izbeigšanu vairākos Eiropas tirgos, tas, ka paziņojumi par cenu paaugstināšanu notika gandrīz vienlaikus, un paziņoto cenu paralēlisms ir spēcīgas norādes par iepriekšēju saskaņošanu, lai informētu konkurējošos uzņēmumus par cenu paaugstināšanos, pat ja intervāli starp dažādajiem paziņojumiem par cenu paaugstināšanu, iespējams, ir ļāvuši uzņēmumiem uzzināt par informāciju, kas ir no tirgus, un pat ja šīs paaugstināšanas ne vienmēr ir bijušas tieši tajā pašā līmenī. (sal. ar 143. un 144. punktu)

Tas, ka uzņēmums saņem no konkurenta informāciju par tā nākotnes rīcību tirgū, ir saskaņotas darbības, ko aizliedz EKL 81. panta 1. punkts, kaut arī tas attiecas uz pilnībā vienpusēju rīcību. Lai gan ir tiesa, ka saskaņotu darbību jēdziens faktiski prasa, lai pastāvētu kontakti starp konkurentiem, ko raksturo savstarpējība, tomēr šis nosacījums ir izpildīts, ciktāl viens konkurents lūdz vai, mazākais, pieņem, ka otrs konkurents tam izpauž savus nodomus vai nākotnes uzvedību. Tas, pateicoties šādas informācijas saņemšanai, ko tas noteikti tieši vai netieši ņem vērā, iepriekš novērš nedrošību par pirmā rīcību nākotnē, lai arī visiem tirgus dalībniekiem ir autonomi jānosaka politika, ko tie iecerējuši īstenot tirgū. Tā tas ir arī gadījumā, kad attiecīgā informācija ir bijusi zināma klientiem jau pirms tā tika paziņota konkurentam un tādējādi to varēja iegūt tirgū. Faktiski, tieša nosūtīšana ļauj konkurentam šo informāciju uzzināt vienkāršāk, ātrāk un tiešāk nekā ar tirgus starpniecību un ļauj radīt savstarpējas pārliecības pilnu klimatu attiecībā uz to nākotnes rīcību. (sal. ar 153., 154. un 231.–236. punktu)

EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī vairākas darbības vai arī turpināta rīcība. Vienota pārkāpuma jēdziens aptver tieši tādu situāciju, kad vairāki uzņēmumi ir piedalījušies pārkāpumā, ko veido turpināta rīcība, kas vērsta uz vienu ekonomisku mērķi, kas paredz izkropļot konkurenci, vai pat individuāli pārkāpumi, kas savstarpēji saistīti to mērķa identiskuma dēļ (elementu kopuma vienots mērķis) un subjektu identiskuma dēļ (attiecīgo uzņēmumu, kuri apzinās, ka piedalās kopējā mērķī, identiskums). Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viens vai vairāki šādu darbību vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst kopējā plānā to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā. Tādējādi būtu mākslīgi šo turpināto rīcību, ko raksturo viens mērķis, sadalīt, saskatot tajā vairākus atsevišķus pārkāpumus. Pārkāpuma vienotais raksturs faktiski izriet no aizliegtās vienošanās katra dalībnieka īstenotā mērķa identiskuma un nevis no šīs aizliegtās vienošanās piemērošanas kārtības. Līdz ar to vienkārši apstāklis, ka katrs uzņēmums piedalās pārkāpumā tādā formā, kas tam ir atbilstoša, neiespaido to, ka pārkāpums tiek kvalificēts kā vienots un turpināts. Faktiski, pat ja EKL 81. panta 1. punktā paredzētie nolīgumi un saskaņotās darbības obligāti izriet no vairāku uzņēmumu sadarbības, kuri visi ir pārkāpuma līdzautori, to dalība var izpausties dažādās formās, it īpaši atkarībā no attiecīgā tirgus rakstura, no katra uzņēmuma stāvokļa šajā tirgū, īstenotajiem mērķiem un izvēlētajiem vai paredzētajiem īstenošanas veidiem. Tāpat vispārējā nolīguma, kurš aptver vairākus gadus, kontekstā nav lielas nozīmes dažu mēnešu intervālam starp aizliegtās vienošanās izpausmēm, taču savukārt izšķirošs ir apstāklis, ka dažādās darbības ietilpst vienotā plānā to vienādā mērķa dēļ. Visbeidzot, apstāklis, ka saskaņoto darbību skaits un intensitāte atšķīrās atkarībā no attiecīgā tirgus, nenozīmē, ka pārkāpums neattiecās uz tirgiem, kuros šīs darbības ir bijušas mazāk intensīvas vai skaitā mazāk. Visi šie apstākļi ir jāņem vērā, vienīgi novērtējot pārkāpuma smagumu, un, attiecīgā gadījumā, nosakot naudas soda apmēru. (sal. ar 240., 252. un 255.–260. punktu)

Tieši kā lielākajā daļā gadījumu pret konkurenci vērstu saskaņotu darbību vai nolīguma pastāvēšana ir jāizsecina no virknes sakritību un norādēm, kas, kopā ņemtas un nepastāvot citam atbilstošam izskaidrojumam, var pierādīt konkurences noteikumu pārkāpumu, attiecībā uz šo noteikumu vienotu un turpinātu pārkāpumu katra atšķirīgā pārkāpuma izpausme apstiprina pierādījumus, ka šāds pārkāpums patiešām ir noticis. Tādējādi dažādās attiecīgā pārkāpuma izpausmes ir jāizvērtē vispārējā kontekstā, kas izskaidro to pastāvēšanas iemeslu. Tas tādējādi ir nevis riņķveida loģikas pamatojums, bet gan pierādījumu vērtējums, kurā dažādu faktu pierādījuma vērtību apstiprina vai negatīvi iespaido pārējie pastāvošie fakti, kuri kopā var pierādīt vienota pārkāpuma pastāvēšanu. (sal. ar 249. un 250. punktu)

Nosakot apmēru naudas sodam par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, pārkāpuma smagums jānovērtē, īpaši ņemot vērā konkurencei radīto ierobežojumu raksturu, kas ir būtiskais kritērijs šajā sakarā, pat gadījumā, kad ir jāņem vērā arī konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielums un ietekme tirgū, ja to ir iespējams noteikt. Horizontālu aizliegtu vienošanos, ar ko nosaka cenas, ņemot vērā tā raksturu, Komisija var pamatoti kvalificēt kā sevišķi smagu. Šādu kvalifikāciju neliek apšaubīt nedz apstāklis, ka aizliegtās vienošanās ietekme uz tirgu ir bijusi ierobežota, nedz apstāklis, pieņemot, ka tas atbilst patiesībai, ka Komisija, ievērojot aizliegto vienošanos ierobežoto ietekmi uz tirgu, ir samazinājusi naudas soda apmēru citos lēmumos, jo, pirmkārt, apstākļiem, kas attiecas uz rīcības mērķi, var būt lielāka nozīme, nosakot naudas sodu, nekā apstākļiem, kas attiecas uz šīs rīcības sekām, un, otrkārt, Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks kritērijs naudas sodiem konkurences jautājumā. (sal. ar 268., 271.–275. un 278. punktu)

Lai Komisija varētu pamatoties uz aizliegas vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu, lai aprēķinātu naudas soda apmēru, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu atbilstoši Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta pirmajai daļai, pietiek, ja tā var sniegt konkrētas un ticamas norādes, kas ar saprātīgu iespējamību parādītu, ka aizliegtā vienošanās ir bijusi ar šādu ietekmi, bez nepieciešamības to aprēķināt vai šajā sakarā sniegt skaitlisku novērtējumu. Faktiski, aizliegtas vienošanās ietekmes uz tirgu izvērtēšana obligāti ietver norādi uz prezumpcijām. Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāizvērtē, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nepastāvētu. Izvērtējot faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz katra no tiem relatīvo nozīmi. Ir jāņem vērā objektīvais apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ tās dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības savstarpēji konkurēt attiecībā uz cenām. Tādējādi novērtējums ietekmei, kas izriet no apstākļiem, izņemot brīvprātīgu aizliegtās vienošanās dalībnieku atturēšanos, obligāti ir balstīts uz saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms. Gan apstāklis, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija turētāji lielākajai daļai (vai gandrīz visam) konkrētajam tirgum, un tas, ka pierādītā kārtība bija īpaši vērsta uz to, lai paaugstinātu cenas līmenī, kas būtu augstākas nekā līmenis, kuru tās citādi būtu sasniegušas, ir norādes, kas parāda, ka pārkāpums varēja izraisīt nozīmīgas pret konkurenci vērstas sekas. Savukārt, ja ir pierādīta aizliegtas vienošanās īstenošana, Komisijai nevar prasīt, lai tā sistemātiski pierādītu, ka nolīgumi faktiski ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem panākt tādu darījumu cenu līmeni, kas augstāks par cenu līmeni, kāds būtu pastāvējis, ja aizliegtas vienošanās nebūtu. Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kuru iegūšanai būtu vajadzīgi lieli līdzekļi, ņemot vērā, ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, kas balstīti uz ekonomikas modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un kuru nekļūdīgais raksturs nekādā veidā nav pierādīts. (sal. ar 297., 300., 301., 303. un 307. punktu)

Attiecībā uz naudas sodiem, ko Komisija ir noteikusi par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, prasības saistībā ar tādu būtisku formas prasību, kāds ir pienākums norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda novērtējuma elementus, kurus tā ir ņēmusi vērā saskaņā ar savām Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, un, attiecīgā gadījumā, saskaņā ar Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu, un kuri tai ir ļāvuši novērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu, lai aprēķinātu naudas sodu. Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir jānosaka, ņemot vērā apstākli, ka pārkāpumu smagums ir jānosaka, pamatojoties uz lielu skaitu elementu, un nav izstrādāts ierobežots vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti ir jāņem vērā. Turklāt, ir svarīgi novērst, ka tirgus dalībnieki viegli varētu paredzēt naudas sodus, lai netiktu iedragāta to preventīvā iedarbība. Ja naudas soda apmērs būtu rezultāts aprēķiniem, kas izdarīti saskaņā ar vienkāršu aritmētisku formulu, uzņēmumi varētu paredzēt iespējamās sankcijas un tās salīdzināt ar to, ko tie iegūst no konkurences tiesību noteikumu pārkāpuma. Tādējādi pienākums sniegt pamatojumu neliek Komisijai norādīt savā lēmumā skaitļus, kas saistīti ar naudas sodu aprēķināšanas metodi. (sal. ar 331., 333., 336. un 343. punktu)

Tā kā Komisijai nav pienākuma veikt naudas soda apmēra aprēķināšanu, vadoties no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma, vēl jo vairāk Komisijai nav jānodrošina, lai gadījumā, kad naudas sodi ir noteikti vairākiem uzņēmumiem, kas bijuši iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, galīgie naudas sodi, kas noteikti attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visa veida atšķirības starp šiem uzņēmumiem no to kopējā apgrozījuma vai no to apgrozījuma konkrētās preces tirgū viedokļa. Faktiski, pirmkārt, Kopienu tiesības neietver vispārpiemērojamu principu, saskaņā ar kuru sodam ir jābūt samērīgam ar uzņēmuma nozīmīgumu to produktu, kas ir pārkāpuma priekšmets, tirgū. Otrkārt, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā tāpat nav prasīts, lai gadījumos, kad naudas sods par vienu pārkāpumu tiek uzlikts vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, mazam vai vidējam uzņēmumam nosakāmais naudas sods procentuāli no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu. No šīs normas izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums. Ja Komisija vienā pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem uzliek pamatotus naudas sodus samērīgi ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, tai nevar pārmest, ka attiecībā uz dažiem uzņēmumiem naudas soda apmērs ir lielāks nekā attiecībā uz citiem, rēķinot pēc apgrozījuma daļas. Vēl jo vairāk Komisijai nav pienākuma noteikt naudas sodus, kas ir samērīgi ar uzņēmuma apgrozījumu un ir pilnīgā saskaņā ar tiem sodiem, kuri ir noteikti iepriekšējās lietās ar līdzīgu pārkāpuma smagumu. Faktiski, tās agrākā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks kritērijs attiecībā uz naudas sodiem konkurences jautājumos. Tas, ka Komisija iepriekš piemērojusi noteiktus naudas sodus par atsevišķiem pārkāpumu veidiem, neizslēdz tās iespēju palielināt šo sodu apmēru līdz Regulā Nr. 17 norādītajām robežām, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu. Turklāt pārkāpumu smagums ir jānosaka, pamatojoties uz vairākiem elementiem, tādiem kā lietas īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvā iedarbība, turklāt nav izstrādāts ierobežots vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti ir jāņem vērā. Atbilstīgā informācija, piemēram, tirgi, preces, valstis, uzņēmumi un attiecīgie laika periodi, katrā lietā atšķiras. Kopienu tiesai tās neierobežotās kompetences ietvaros saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 17 17. pantu ir jāizvērtē naudas soda apmēra atbilstība. (sal. ar 338.–344. punktu)

Uzņēmumu, tas ir, ekonomisku vienību, kas ietver darba spēka, materiālos un nemateriālos elementus — vada orgāni, kas paredzēti tā statūtos, un ikvienu lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodu, var adresēt statūtos paredzētajai uzņēmuma vadībai (padome, direktoru komiteja, priekšsēdētājs, direktors utt.). Konkurences noteikumus varētu viegli apiet, ja Komisijai tiktu izvirzīta prasība, saskaroties ar uzņēmuma pārkāpjošu darbību, pārbaudīt un pierādīt, kas tieši ir dažādu darbību izdarītājs, kādēļ varētu tikt kavēta uzņēmuma, kas guvis labumu no aizliegtās vienošanās, sodīšana. (sal. ar 360. un 430. punktu)

Lai aprēķinātu konkurences noteikumu pārkāpuma ilgumu, Komisija var ņemt vērā gadu daļas. Faktiski nekas Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, aprēķinot naudas soda apmēru, neliedz ņemt vērā faktisko pārkāpuma ilgumu. Šāda pieeja ir pilnībā loģiska un saprātīga un katrā ziņā ietilpst Komisijas izvērtēšanas pilnvarās. (sal. ar 361. punktu)

Attiecībā uz ilgstošiem konkurences noteikumu pārkāpumiem Komisija pārkāpuma smaguma dēļ var automātiski piemērot maksimālo noteiktās summas palielināšanas likmi 10 % apmērā par gadu. Faktiski, pat ja Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.B punkta pirmās daļas trešajā ievilkumā nav paredzēts automātisks palielinājums, tas šajā ziņā atstāj Komisijai rīcības brīvību. (sal. ar 362. punktu)

Lai palielinātu naudas soda summu, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, kā tas paredzēts Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.B punktā, nebūtu loģiski ņemt vērā pārkāpuma intensitātes variācijas attiecīgajā laika periodā. Faktiski šī palielināšana tiek īstenota sākumsummai, kas tiek noteikta, pamatojoties uz visa pārkāpuma smagumu un tādējādi jau atspoguļojot pārkāpuma dažādas intensitātes, piemērojot noteiktu procentu. (sal. ar 364. punktu)

Recidīva jēdziens obligāti neietver iepriekš piespriesta naudas soda konstatējumu, bet tikai atzinumu par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu. Faktiski recidīva vērā ņemšana ir vērsta uz to, lai pamudinātu uzņēmumus, kuri izrādījuši tieksmi atbrīvoties no konkurences noteikumiem, mainīt savu uzvedību, jo recidīvs parāda, ka ar iepriekšēju šā uzņēmuma izdarīta pārkāpuma konstatējumu nav bijis pietiekami, lai novērstu pārkāpjošu darbību atkārtošanu. Tādējādi izšķirošais recidīva elements ir nevis iepriekšēja naudas soda noteikšana un, vēl jo vairāk, tā apmērs, bet gan iepriekšējs tās pašas Līguma normas līdzīga pārkāpuma konstatējums. Pastāvot diviem vienlaicīgiem pārkāpumiem, naudas soda summas palielinājums, ar kuru tiek sodīts viens no šiem pārkāpumiem, ņemot vērā apstākli, ka par otru jau ir pieņemts lēmums, ar kuru noteikta sankcija, nav pamatots tad, ja lielākā daļa līdzdalības otrajā pārkāpumā ir notikusi pirms lēmuma, ar kuru noteikta sankcija par pirmo pārkāpumu. Savukārt Komisija nepārkāpj savas izvērtēšanas pilnvaras, ja tā recidīva dēļ palielina naudas soda summu, kas noteikta par otro pārkāpumu, tādēļ, ka tas ir turpinājies vairākus gadus pēc pirmā pārkāpuma konstatēšanas. (sal. ar 387.–388., 390., 391., 393., 394. un 396. punktu)

No atturēšanas viedokļa recidīvs ir apstāklis, kas attaisno nozīmīgu naudas soda, kas noteikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, pamatsummas palielinājumu. Tas faktiski ir pierādījums, ka iepriekš noteiktā sankcija nav bijusi ar pietiekami atturošu iedarbību. Šajā sakarā apstāklis, ka pirmajā pārkāpumā sodītā uzņēmuma loma ir bijusi minimāla un pasīva, nevar likt apšaubīt sekas, kas saistītas ar recidīvu, jo nozīmīgi ir tas, ka, neraugoties uz Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma konstatējumu, attiecīgais uzņēmums turpināja to pārkāpt. Nosakot palielinājumu recidīva dēļ, Komisija var vienīgi izvērtēt, kāda būtu naudas soda pamatsummas samērīga procentuālā daļa, neņemot vērā summu absolūtos skaitļos, ko izraisa šīs procentuālās daļas piemērošana. Ciktāl palielinājuma procenti nav pārmērīgi, palielinājuma summa absolūtos skaitļos ir tikai matemātiskas sekas, šos procentus piemērojot pamatsummai, kuras samērīgums attiecībā pret pārkāpuma smagumu un ilgumu ir atsevišķa izvērtējuma priekšmets. Tikai apstāklis, ka citā lēmumā Komisija atšķirīgi palielinājusi pamatsummu recidīva dēļ, nenozīmē, ka būtu pienākums piemērot šo pašu palielinājuma procentu apstrīdētajā lēmumā. Faktiski Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks kritērijs attiecībā uz naudas sodiem konkurences jautājumos, ievērojot, ka tas ir noteikts vienīgi Regulā Nr. 17. Tāpat attiecībā uz palielinājuma līmeni recidīva dēļ nozīmes nav apstāklim, ka šis palielinājums pārsniedz noteikto naudas soda sākumsummu, kas pārējiem pārkāpuma dalībniekiem noteikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu. Faktiski, ja naudas sods ir bijis noteikts pareizi un palielinājums recidīva dēļ ir samērīgs, apstāklis, ka palielinājuma summa absolūtos skaitļos ir augstāka nekā citiem pārkāpuma dalībniekiem noteikto naudas sodu sākumsumma, ir tikai palielinājuma matemātiskas sekas, kam nav nekāda sakara ar pārējo naudas sodu apmēru. Tas pats jāsecina arī attiecībā uz apstākli, ka palielinājums recidīva dēļ pārsniedz sodītajam uzņēmumam noteikto naudas soda samazinājumu, kas tam piešķirts tā sadarbības ar Komisiju dēļ. Faktiski tas attiecas uz divām atšķirīgām naudas soda apmēra noteikšanas stadijām. Visbeidzot, sodītais uzņēmums nevar, lai apstrīdētu naudas soda palielinājumu recidīva dēļ, atsaukties uz apstākli, ka Komisija tam uz šī paša pamata ir piemērojusi tādu pat palielinājumu, kā citam šī paša pārkāpuma dalībniekam, lai gan tā izdarītā agrākā pārkāpuma pazīmes nav līdzīgas pazīmēm, kas piemīt agrākajam pārkāpumam, par kuru apsūdzēts minētais uzņēmums. Faktiski, tā kā palielinājums recidīva dēļ ir saistīts ar atbildību pastiprinošu apstākli, kas saistīts ar attiecīgo uzņēmumu, nozīme ir apstāklim, ka abi uzņēmumi iepriekš ir bijuši iesaistīti pārkāpumos, taču tie, neraugoties uz šo pārkāpumu konstatāciju, nav izbeiguši savu dalību jaunā pārkāpumā. (sal. ar 398., 399., 401. un 406.–412. punktu)

Kaut arī patiešām ir nozīme tam, ka uzņēmums ir veicis pasākumus, lai novērstu, ka personāls arī turpmāk izdara jaunus Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus, tas tomēr neko nemaina attiecībā uz konstatētā pārkāpuma pastāvēšanu. Tādējādi tas vien, ka dažos gadījumos Komisija savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē kā atbildību mīkstinošu apstākli ir ņēmusi vērā, ka ir izstrādāta programma, lai nodrošinātu uzņēmuma rīcības atbilstību Kopienu tiesību noteikumiem, nerada tai pienākumu attiecīgā gadījumā rīkoties tādā pašā veidā. Tātad Komisijai nav pienākuma ņemt vērā šo apstākli kā atbildību mīkstinošu apstākli, ja tā ir ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas nozīmē to, ka šajā sakarā atšķirīgi nav novērtēti uzņēmumi, kuri ir viena un tā paša lēmuma adresāti. (sal. ar 423. un 424. punktu)

Iespēja uzņēmumam, kurš procedūrā par konkurences noteikumu pārkāpumu ir sadarbojies ar Komisiju, piešķirt naudas soda samazinājumu ārpus paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās noteiktajiem ietvariem, kas ir paredzēta Komisijas pieņemto Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta sestajā ievilkumā, pieņem, ka uzņēmuma sadarbību nav bijis iespējams atlīdzināt, piemērojot paziņojumu par sadarbību, kā arī to, ka tā bijusi efektīva, t.i., ļāvusi Komisijai vieglāk izpildīt savu uzdevumu konstatēt un sodīt Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumus. (sal. ar 426. un 428. punktu)

Atbilstoši Komisijas pieņemto Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta trešajam ievilkumam “pārkāpuma izbeigšana pēc Komisijas sākotnējās iejaukšanās (cita starpā pārbaudēm)” ir viens no atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Tomēr naudas sods nav automātiski samazināms tāpēc, ka pārkāpums ticis izbeigts pēc Komisijas sākotnējās iejaukšanās, bet šī samazināšana ir atkarīga no tā, kā Komisija, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras, novērtē attiecīgajā gadījumā pastāvošos apstākļus. Šajā sakarā šīs Pamatnostādņu normas piemērošana uzņēmumam ir īpaši atbilstoša tad, ja attiecīgās pret konkurenci vērstās rīcības raksturs nav īpaši izteikts. Savukārt tā piemērošana principā ir mazāk atbilstoša tad, ja ir pierādīts, ka rīcība ir skaidri vērsta pret konkurenci. Pat ja agrāk pārkāpuma brīvprātīgu izbeigšanu Komisija būtu uzskatījusi par atbildību mīkstinošu apstākli, tā, piemērojot šīs Pamatnostādnes, var ņemt vērā, ka acīmredzami sevišķi smagi pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī to prettiesiskums ir atzīts kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas, un līdz ar to uzskatīt, ka ir jāatsakās no šīs labvēlīgās prakses un par šāda pārkāpuma izbeigšanu naudas sods vairs nav jāsamazina. Šajos apstākļos tas, vai ir atbilstoši samazināt naudas sodu pārkāpuma izbeigšanas dēļ, ir atkarīgs no tā, vai uzņēmumam, pret kuru izvirzīta apsūdzība, bija saprātīgs pamats šaubīties par savas rīcības prettiesiskumu. Tas tā nav gadījumā, kas ir saistīts ar slepenu aizliegto vienošanos, kuras mērķis ir informācijas apmaiņa oligopolā tirgū un tirgu stabilizēšana. Šāda veida aizliegta vienošanās ir īpaši smags pārkāpums un tātad attiecīgajiem uzņēmumiem bija jāapzinās to rīcības prettiesiskums. Aizliegtās vienošanās slepenais raksturs arī apstiprina faktu, ka attiecīgie uzņēmumi apzinājās to rīcības prettiesiskumu. (sal. ar 436.–439. punktu)

Lai gan naudas sodam, kas noteikts par Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu, jābūt samērīgam ar pārkāpuma ilgumu un ar citiem elementiem, kas ņemami vērā pārkāpuma smaguma novērtējumā un starp kuriem ir arī attiecīgā uzņēmuma iespējamā peļņa no šīs rīcības, tas, ka uzņēmums nav guvis nekādu labumu no pārkāpuma, neliedz uzlikt naudas sodu, jo citādi sodam nebūtu preventīvā rakstura. Šajā sakarā, lai gan Komisija saskaņā ar savu Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 2. punkta piekto ievilkumu un saistībā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem var palielināt sankciju, lai pārsniegtu no pārkāpuma nelikumīgi gūtās peļņas summu, tas tomēr nenozīmē, ka tādēļ, ka pastāv šī iespēja, Komisijai turpmāk jebkuros apstākļos, nosakot naudas soda apmēru, būtu pienākums noteikt ar konstatēto pārkāpumu saistīto finansiālo labumu. Citiem vārdiem sakot, šāda labuma neesamību nevar uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli. (sal. ar 441.–443. punktu)

Pildot pienākumus, kas Komisijai noteikti konkurences jomā, tā drīkst iegūt visu vajadzīgo informāciju no dalībvalstu valdībām un kompetentajām iestādēm, kā arī no uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām. It īpaši Komisijai ir tiesības likt uzņēmumam sniegt tai visu vajadzīgo informāciju par faktiem, par ko tam varētu būt zināms, un vajadzības gadījumā iesniegt ar to saistītos dokumentus, kas ir tā rīcībā, pat ja tas varētu kalpot kā pierādījums pret šo vai kādu citu uzņēmumu par konkurencei neatbilstošu rīcību. Tā rezultātā, atbildes, kas sniegtas atbilstoši Regulas Nr. 17 11. panta 1. punktam, ir pienākuma izpilde, nevis brīvprātīga sadarbība paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās izpratnē. (sal. ar 468. punktu)