ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
94.

Tomēr ir skaidrs, ka tas tā nav noticis. Nav strīda par to, ka no faktiskā viedokļa Milāna bija viena no EMA mītnes vietas kandidātpilsētām. Šis apstāklis galvenokārt ir izšķirošs, lai noteiktu, vai prasītāja ir skarta individuāli. Tomēr tam ir nozīme arī attiecībā uz prasītāja kā konkurenta tiesiskās situācijas noteikšanu, izvērtējot tā tiešo skārumu. Patlaban pietiek konstatēt, ka Milānas pilsēta procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts dalībvalstu pārstāvju lēmums, ne tikai noteikti bija viena no kandidātpilsētām, bet arī tās piedāvājums tika skaidri izvērtēts likumdošanas procedūrā, to pakļaujot vairākiem grozījumu piedāvājumiem procedūrā Parlamentā. Līdz ar to nevar apšaubīt Milānas kā konkurentes pozīciju.
126.

Otrām kārtām, Spānijas valdība apstrīd naudas soda automātiskumu. Pirmkārt, tā atgādina, ka, lai to varētu uzlikt, ir obligāti jābūt izpildītiem pārkāpumu, par kuru sods tiek noteikts, veidojošajiem elementiem, un šajā ziņā pierādīšanas pienākums ir administrācijai ( 84 ). Otrkārt, tā uzskata, ka nodokļu administrācijai ir jāpierāda arī nodokļu maksātāja vaina, kas citastarp izrietot no LFG 178. un 179. panta un 183. panta 1. punkta. Tās ieskatā, Spānijas nodokļu un administratīvajā sistēmā sankcijas nevar tikt noteiktas automātiski un it īpaši sankcijas var tikt piemērotas tikai tad, ja vaina ir tikusi pietiekami pamatota un pierādīta, jo atbilstoši nevainīguma prezumpcijas principam pienākums pierādīt faktus un vainu pilnībā gulstas tikai uz administrāciju. Kopš 720. veidlapas izveides no visiem deklarācijas iesniegšanas gadījumiem pēc termiņa tikai 7,6 % gadījumu esot bijis pamats piemērot sankciju nodokļu jomā.
16.

Šajā tiesā prasītājs norādīja, ka atbildētājs ir izteicis apmelojošus apgalvojumus saistībā ar to, ka prasītājs ir neatbilstoši pildījis savus pienākumus. Šī rīcība viņam esot nodarījusi mantisko un nemantisko kaitējumu. Mantisko kaitējumu veidojot alga, kas Eiropas Komisijai viņam būtu bijusi jāizmaksā par laikposmu no 2016. gada 1. novembra līdz 2019. gada 31. oktobrim, kopumā –452299,32 EUR. Prasītāja ieskatā, no viņa reputācijai nodarītā kaitējuma izrietošais nemantiskais kaitējums kavē viņa turpmāko karjeru ES iestādēs un struktūrās un ir uzskatāms par nodarītu 600000 EUR apmērā. Pamatojoties uz to, prasītājs lūdza valsts tiesu pieņemt pagaidu kārtā izpildāmu spriedumu, kurā atbildētājam tiek uzdots atlīdzināt prasītājam nodarīto mantisko un nemantisko kaitējumu, atsaukt dažus, iespējams, apmelojošus apgalvojumus un atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
1.

Lai arī interneta ienākšana neizraisīja televīzijas izzušanu, kā daži to paredzēja, tā noteikti vājināja televīzijas stāvokli, it īpaši no ekonomiskā un finanšu viedokļa. Runa nav vienīgi par konkurenci, ko televīzijas programmām rada internetā pieejamais saturs, bet arī, ja ne galvenokārt, par interneta spēju reklāmas tirgū konkurēt ar “tradicionālajiem” medijiem, it īpaši televīzijas raidorganizācijām, un mazināt pēdējo minēto ienākumus tajā. Papildus tam ir jāmin vispārēji nelabvēlīgi ekonomiskie apstākļi un secīgas krīzes, it īpaši 2008. gada finanšu krīze un pašlaik ar Covid‑19 saistītā sanitārā krīze.
36.

Otrkārt, no šīs tiesību normas izriet, ka pieprasījuma iesniedzējas iestādes dokumentam, kurš (iespējams) ir pievienots pieprasījumam un atļauj veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, nav nepieciešama nekāda atzīšana pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī un tas tajā nevar tikt papildināts vai aizstāts. No minētā izriet, ka šādā pavaddokumentā ietvertā analīze, kas parasti attiecas uz izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai nepieciešamo nosacījumu izpildi saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību normām, nav nedz jāpapildina, nedz jāaizstāj pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, nedz tā to drīkst darīt, kas, šķietami norāda, kā to apgalvo Igaunijas un Ungārijas valdības, ka dokumentā ietvertie apsvērumi attiecībā uz nepieciešamību veikt pieprasītos izpildes nodrošināšanas pasākumus un iespēju veikt šādus pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī ir saistoša pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai ( 8 ).
30.

Konkrēti, tiesa patiesībā vēlas noskaidrot, vai ipso iure īpašumtiesību pāreja pret pārveidošanas nodevas samaksu ir darījums, par kuru uzliek nodokli (piegāde vai pakalpojums par atlīdzību) (par to B sadaļā) un vai šajā ziņā prasītāja ir rīkojusies kā nodokļa maksātāja (par to C sadaļā). Ja tas tā ir, pastāvīgā lietojuma tiesību ipso iure pārveidošana par īpašumtiesībām pret pārveidošanas nodevu – nepastāvot atbrīvojumam no nodokļa – ir apliekama ar PVN.
30.

Beļģijas iestāžu kriminālvajātajai personai ir Pamatlēmuma 27. pantā atzītās tiesības uz to, ka ‑ atskaitot šajā normā paredzētos izņēmumus – “pret to veikt kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību [drīkst] tikai par nodarījumu, par kuru tā nodota” ( 7 ).
84.

Secinot – tā kā šie elementi netiek skaidri izvirzīti, jo šādi jautājumi patiešām attiektos uz akta spēkā esamību, pietiek pieminēt, ka, no vienas puses, kā tas ir aprakstīts iepriekšējos šīs iedaļas punktos, Regulā Nr. 258/97 bija ietvertas drošības un pārskatīšanas klauzulas un procedūras, kuras acīmredzot netika izmantotas. No otras puses, ES likumdevējs patiešām ir reaģējis uz sociālām un zinātniskām izmaiņām, ciktāl tas attiecas uz jauniem pārtikas produktiem, kas sastāv no dzīvniekiem, kā jaunas regulas – Regulas 2015/2283 – pieņemšana to diezgan skaidri parāda. Neraugoties uz to, pēdējā minētā regula nav jāpiemēro de facto ar atpakaļvērstu spēku, izmantojot apšaubāmu tās priekšgājējas “interpretāciju judikatūrā”.
12.

PVN kodeksa 89.b pantā ir paredzēts: “1. Gadījumā, ja maksājums, kas izriet no rēķina, kurš apliecina preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu valsts teritorijā, 150 dienu laikā no līgumā vai rēķinā norādītās maksājuma dienas nav samaksāts, parādniekam ir pienākums koriģēt atskaitīto priekšnodokli, kas izriet no šī rēķina, norēķinu periodā, kurā beidzas 150 dienas pēc līgumā vai rēķinā norādītā maksājuma termiņa beigām. 1.a 1. punkta noteikumi netiek piemēroti, ja parādnieks parādu ir samaksājis vēlākais tā norēķinu perioda pēdējā dienā, kurā pagājušas 150 dienas no dienas, kad beidzies šī maksājuma samaksas termiņš. [..] 2. Gadījumā, ja parāds tiek daļēji samaksāts 150 dienu laikā no līgumā vai rēķinā norādītā maksājuma termiņa beigām, korekcija attiecas uz priekšnodokli par parāda nesamaksāto daļu. Attiecīgi tiek piemērots 1.a punkts. [..] 4. Gadījumā, ja parāds tiek samaksāts pēc 1. punktā minētās korekcijas veikšanas, nodokļa maksātājam ir tiesības palielināt priekšnodokļa summu, kas iekasēta par norēķinu periodu, kurā samaksāts parāds, par 1. punktā minēto nodokļa summu. Parāda daļējas samaksas gadījumā priekšnodokli attiecīgi var palielināt par šo daļu. [..] 6. Ja tiek konstatēts, ka nodokļu maksātājs nav izpildījis 1. punktā noteikto pienākumu, nodokļu iestādes vadītājs vai fiskālās kontroles iestāde nosaka papildu nodokļa saistības 30 % apmērā no nodokļa summas, kas izriet no neapmaksātajiem rēķiniem un kas nav koriģēta saskaņā ar 1. punktu. Attiecībā uz fiziskām personām, kuru atbildība iestājusies par to pašu darbību kā par nodokļu pārkāpumu vai par noziedzīgu nodarījumu nodokļu jomā, papildu nodokļu saistības netiek noteiktas.”
92.

Turklāt man šķiet saderīgi ar šīm vietējo pašvaldību iestāžu sadarbības formulām, ka to izveidoto centralizēto iepirkumu struktūras aprobežojas ar to attiecīgajām teritorijām to kopumā. No to pašvaldību viedokļa, kuras saņem pakalpojumus no centralizēto iepirkumu struktūras, to starpā esošās saiknes ietekme var izpausties tikai tās teritorijā.
30.

To nemaina lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādītais apstāklis, ka šo afrodīziju sastāvdaļas ir vielas, kuras var arī būt pārtikas produktu sastāvdaļas. Ja produktam ir kombinēts raksturs, tā klasificēšanai par pārtikas produktu aplūkojamo noteikumu izpratnē būtu jābūt atkarīgai no produkta rakstura kopumā, nevis no tā atsevišķu sastāvdaļu rakstura. Afrodīziju sastāvdaļas tiek piemeklētas un apvienotas saistībā ar to ietekmi uz dzimumtieksmi, nevis to uzturvērtības dēļ.
1.

Nav grūti iedomāties pasažiera neapmierinātību, un it īpaši viņam radītās neērtības, kad aviosabiedrība, ar kuru viņš bija ceļojis, viņam paziņo par viņa reģistrētās bagāžas nozaudēšanu. Tomēr – vai viņa bagāžas nozaudēšana katrā ziņā ir visnopietnākais bagāžai nodarītais bojājums, kas no šīs nozaudēšanas pierādīšanas brīža pamato to, ka pasažierim par nodarīto kaitējumu ir jāpiešķir kompensācija Monreālā 1999. gada 28. maijā noslēgtajā Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”) paredzētās maksimālās summas apmērā, un vai šādā gadījumā pasažieris ir jāatbrīvo no pierādīšanas pienākuma? Tāds būtībā ir lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aplūkotais jautājums.
49.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja un Somijas un Zviedrijas valdības apgalvo, ka tā tas nebūt nav. Atbildētājs nav atcēlis apstrīdēto lēmumu. No sprieduma ClientEarth ( 22 ) izriet, ka to dokumentu publicēšana, kuriem bija pieprasīta piekļuve, nav vērā ņemams apstāklis, lai noteiktu, vai ir saglabājies prasības priekšmets. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvo, ka viņa tā arī nav saņēmusi no Parlamenta autentisku pieprasītā dokumenta versiju. Viņa nevar pētījumos izmantot nepilnīgu un neautentisku informāciju, kas paņemta no privāta bloga internetā.
29.

Iebildei par nepieņemamību nevar piekrist. Iesniedzējtiesas mērķis nav, lai Tiesa lemtu par Likuma Nr. 123/2012 interpretāciju, noskaidrojot, kura no divām interpretācijas metodēm ir pareiza no valsts tiesību viedokļa. Runa ir par to, ka, pieņemot vienu no šīm pretrunīgajām interpretācijām (“šauro”), rodas šaubas par valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām.
15.

AJFP konstatēja, ka 2012. gadā 69 % no prasītāja ienākumu kopsummas tika gūti no maksātnespējas procesa administratora darbības, 17 % – no nekustamā īpašuma izīrēšanas un 14 % – no grāmatvedības eksperta un konsultanta nodokļu jomā darbības. Tādējādi AJFP par prasītāja pamatdarbību aplūkojamajā gadā uzskatīja maksātnespējas procesa administratora darbību, ņemot vērā no tās gūto ienākumu īpatsvaru no visas saimnieciskās darbības gūto ienākumu kopumā, un – ka nekustamā īpašuma izīrēšanu nevarot uzskatīt par šādas darbības “palīgdarījumu”, ko varētu izslēgt no minētā gada apgrozījuma aprēķina.
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/92/ES (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu 11. panta 1. punkta b) apakšpunktam nav pretrunā valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru prasītājs, kurš nav atzīta vides aizsardzības apvienība, tāda lēmuma, darbības vai bezdarbības, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, atcelšanu procesuāla pārkāpuma dēļ var prasīt tikai tad, ja viņš pierāda, ka viņam pašam ir liegta vismaz viena no šajā direktīvā, it īpaši tās 6. pantā, paredzētajām garantijām. Tomēr ar Direktīvas 2011/92 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru direktīvā paredzētās procesuālās garantijas netiek uzskatītas par būtiskām personas tiesībām, un tādēļ personas tiesības lūgt atcelt lēmumu, darbību vai bezdarbību, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, ir atkarīgas no nosacījuma, ka tai ir bijušas liegtas tiesības piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā.
52.

Turklāt Direktīvas 2009/72 50. apsvērumā ir noteikts, ka šīs direktīvas mērķis ir pilnveidot “sabiedriskā pakalpojuma saistības [..] un no tām izrietošās kopējās minimālās prasības, lai visiem patērētājiem [..] nodrošinātu ieguvumus no konkurences un taisnīgām cenām” un ka “Savienības pilsoņiem un, ja dalībvalstis to uzskata par vajadzīgu, maziem uzņēmumiem vajadzētu būt iespējai izmantot sabiedriskā pakalpojuma saistības, jo īpaši attiecībā uz piegādes drošumu un saprātīgām cenām [..]”. No tā izriet, ka SPS Direktīvas 2009/72 izpratnē ir pienākums, kas var radīt kopējās minimālās prasības un kas dod labumu neidentificētai personu kategorijai, pat neraugoties uz to, ka tie ne vienmēr ir galapatērētāji. Savukārt finansēšanas saistības nenodrošina kopējās minimālās prasības, un tās arī palīdz noteiktai saņēmēju grupai, proti, vai nu dalībvalstīm, kad tās nolemj pašas sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, vai uzņēmumiem, kas ir atbildīgi par šī pakalpojuma sniegšanu.
29.

Beļģijas Karaliste noraida Komisijas argumentu, ka dienesta noslēpuma ievērošanas pienākuma ierobežošanas fakts nozīmējot, ka aplūkotais aizliegums neesot nepieciešams. No sprieduma Wouters u.c. ( 6 ) izrietot, ka pietiek ar to, ka pastāv “noteikta nesaderība” starp advokāta profesijas pienākumiem, no vienas puses, un sertificētu grāmatvežu pienākumiem, no otras puses, lai pamatotu sadarbības aizliegumu starp šīm divām profesijām.
91.

Minētais pensijas pabalsts kompensē solidaritātes zaudējumu, kas izriet no juridiskajām saistībām, kuras uz pāra locekļiem gulstas no brīža, kad viņu savienība tiek noslēgta, un kuras turpinās laika gaitā. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 26. pantā ir noteikts, ka tad, ja pārdzīvojušais laulātais apprecas no jauna, tas zaudē tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, taču tas nenotiek, ja laulātajam ir kopdzīves attiecības (vai reģistrētas partnerattiecības), neatkarīgi no to ilguma un stabilitātes.
51.

No iepriekš 31. punktā minētajām definīcijām izriet, ka pārvades sistēmas un sadales sistēmas jēdzieniem ir objektīvs raksturs, proti, ka tie attiecas uz tīklu kā tādu, nevis uz subjektu, kas to apsaimnieko, un abi jēdzieni ir balstīti uz diviem kritērijiem – vienu stingri objektīvu jeb sprieguma līmeni – ļoti augsts un augsts spriegums ir pārvades sistēma, bet augsts, vidējs un zems spriegums ir sadales sistēma, un otru – funkcionālu, kas ir saistīts ar funkciju, kuru katrs no diviem sistēmas veidiem nodrošina elektroenerģijas sistēmas organizācijā un darbībā, proti, elektroenerģijas novadīšanu, lai to piegādātu tiešajiem lietotājiem vai izplatītājiem – pārvades sistēmā, un, lai to pārdotu vairumtirgotājiem vai tiešajiem lietotājiem – sadales sistēmā.
32.

Treškārt – un, iespējams, vissvarīgāk – es stipri šaubos, ka iesniedzējtiesas ierosinātā rīcības gaita atbilst lietas taisnīgas izskatīšanas un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principiem, kas ir sīkāk precizēti “acīmredzamo pilnvaru teorijā” (“doctrine of appearances”), ko Eiropas Cilvēktiesību tiesa izvērsa no vispārpieņemtā principa, ka “tiesiskums ir ne tikai jānodrošina, bet tāpat ir jābūt redzamam, ka tas tiek nodrošināts” (“justice must not only be done; it must also be seen to be done”). Atbilstība Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktam pieprasa, lai tiesvedība būtu taisnīga gan pēc būtības, gan pilnvaru īstenošanas ziņā. It īpaši tiesas locekļiem jābūt ne tikai objektīviem un neatkarīgiem, bet viņiem visā tiesvedības procesā ir jārīkojas tā, lai nerastos nekādas aizdomas par neobjektivitāti ( 6 ). Pieņemu, ka tādi paši tiesību principi ir iestrādāti arī Savienības tiesību sistēmā ( 7 ).
20.

Ar 2014. gada 26. septembra vēstuli prasītāja iesniedza vairākus dokumentus, no kuru satura izriet, ka preces ražo Wuxi un tās tika piegādātas SF Suntech Deutschland GmbH – vienam no ar Wuxi saistītajiem uzņēmumiem Vācijā. Šo dokumentu skaitā bija saistību rēķins, kuru Wuxi izrakstījusi SF Suntech Deutschland GmbH un kurā bija iekļauta atsauce uz Komisijas Lēmumu 2013/423/ES (2013. gada 2. augusts), ar ko pieņem saistības, kuras piedāvātas saistībā ar antidempinga procedūru attiecībā uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu un plāksnīšu) importu ( 6 ), un China Chamber of Commerce for Import & Export of Machinery & Electronic Products (CCCME) eksporta saistību sertifikāts. Šajā eksporta saistību sertifikātā bija iekļauts līdzīgs paziņojums, bet ar atsauci uz Īstenošanas lēmumu 2013/707/ES.
73.

Faktiski, paredzot, ka patēriņa kredītlīgumiem nav jāpiemēro direktīvas transponēšanas regulējums, it īpaši 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts, valsts tiesības, kā tās ir interpretējusi Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa), ir paturējušas spēkā regulējumu, kas ir pretrunā ES tiesību aktiem divos veidos: atteikuma tiesības atšķiras no Direktīvas 2002/65 6. panta noteikumiem; tiek ieviests cits finanšu pakalpojumu jēdziens, kas atšķiras no direktīvas 2. panta b) punktā minētā jēdziena, kā arī pastāv atšķirīgs atteikuma tiesību regulējums atkarībā no finanšu pakalpojuma veida un līguma veida, kurā tas iekļauts.
17.

Tā kā Amtsgericht Norderstedt (Norderštetes pirmās instances tiesa) bija šaubas par attiecīgo ES tiesību aktu normu pareizu interpretāciju, tā nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus jautājumus prejudiciāla nolēmuma sniegšanai: “1) Vai [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, vienmēr ir patēriņa preces atrašanas vieta? 2) Ja tas tā nav – vai [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, vienmēr ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta? 3) Ja tas tā nav – kādi kritēriji attiecībā uz to, kā ir nosakāma vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, izriet no [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešās daļas? 4) Ja vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta – vai ar [Direktīvas] 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu, ir saderīga situācija, kad patērētājam ir avansā jāsedz izmaksas par piegādi un/vai nogādi atpakaļ, vai arī no “salabošanas bez atlīdzības” pienākuma izriet, ka pārdevējam ir pienākums veikt avansa maksājumu? 5) Ja vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta un patērētāja pienākums veikt avansa maksājumu ir saderīgs ar [Direktīvas] 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu – vai [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešā daļa, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesības prasīt līguma atcelšanu nav patērētājam, kurš uzņēmējam ir tikai norādījis uz defektu, nepiedāvājot patēriņa preci nogādāt uz uzņēmuma atrašanās vietu? 6) Ja vieta, kurā patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta, taču patērētāja pienākums veikt avansa maksājumu nav saderīgs ar [Direktīvas] 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu – vai [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešā daļa, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesības prasīt līguma atcelšanu nav patērētājam, kurš uzņēmējam ir tikai norādījis uz defektu, nepiedāvājot patēriņa preci nogādāt uz uzņēmuma atrašanās vietu?”
–

Lietā Wallenborn Transports, jo, lai arī preces tika izņemtas no muitas uzraudzības brīvajā zonā un vairs tajā neatradās, iesniedzējtiesa uzskatīja, ka ir pierādīts, ka pirms preču izvešanas no brīvās zonas uz galamērķi trešajā valstī “[nebija] notikusi vēlāka laišana tās dalībvalsts ekonomiskajā apritē, kuras teritorijā atrodas brīvā zona. Tā tas ir tāpēc, ka preces pēc to izņemšanas no muitas uzraudzības vispirms palika brīvajā zonā un tur netika nedz laistas brīvā apgrozībā, nedz patērētas vai izmantotas” ( 17 ).
14.

United Kingdom’s Foreign and Commonwealth Office [Apvienotās Karalistes Ārlietu un sadraudzības lietu ministrijai] (turpmāk tekstā – “FCO”) bija bažas par darījuma likumību. Tā oficiāli lūdza Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienestu] (turpmāk tekstā – “HMRC”) veikt izmeklēšanu. Šī izmeklēšana tika veikta 1998. gada novembrī. HMRC secināja, ka nav izpildītas prasības EXP apliecību izsniegšanai saskaņā ar AZT lēmuma 101. panta 2. punktu. Unit for the Coordination of Fraud Prevention [Krāpšanas novēršanas koordinēšanas vienībai] (turpmāk tekstā – “UCLAF”) ( 8 )1998. gada 25. novembrī tika paziņots par izmeklēšanas rezultātiem.
6.

Zviedrijas tiesību aktos ir paredzēts tā dēvētais pārvedums grupas ietvaros, lai izlīdzinātu uzņēmējdarbības rezultātus šajā uzņēmumu grupā. Sabiedrība, kura veic pārvedumu, to atskaita, un sabiedrība, kura to saņem, iekļauj to ar nodokli apliekamajā ienākumā. Veicot pārvedumu grupas ietvaros (arī netieši piederošam) meitasuzņēmumam, kuram radušies zaudējumi, mātesuzņēmums no ekonomiskā viedokļa šos zaudējumus var attiecināt uz sevi.
73.

Šajā spriedumā Tiesa vispirms ir atgādinājusi, ka, lai gan LESD 107. un 108. pantam, no vienas puses, un LESD 110. pantam, no otras puses, ir identisks mērķis, proti, novērst to, ka dalībvalsts divu veidu iejaukšanās pasākumu – proti, atbalsta piešķiršanas, no vienas puses, un diskriminējoša nodokļa uzlikšanas, no otras puses, – rezultātā tiek izkropļoti konkurences nosacījumi Savienības tirgū, attiecībā uz šīm tiesību normām ir paredzēti atšķirīgi piemērošanas nosacījumi, kas ir specifiski abiem valsts pasākumu veidiem, kuri ar tām attiecīgi tiek regulēti, un tās turklāt atšķiras ar to tiesiskajām sekām, it īpaši tādā nozīmē, ka saistībā ar LESD 107. un 108. panta īstenošanu Komisijas iejaukšanās pasākumam ir liela nozīme, kā tas nav saistībā ar LESD 110. panta īstenošanu ( 37 ). Tiesa no tā secina, ka diskriminējoša nodokļu prakse nav atbrīvota no LESD 110. panta piemērošanas tādēļ, ka tajā pašā laikā tā var tikt kvalificēta par valsts atbalsta finansēšanas veidu.
63.

Tādējādi var apgalvot, ka Lietuvas iestādes var a posteriori īstenot pārbaudi saistībā ar Polijā piešķirto atbrīvojumu no nodokļa. Atliek noskaidrot, kādi kritēriji un procedūra ir piemērojami, lai to veiktu. Iepriekš minētajā judikatūrā nav izsmeļošu norāžu par to, kad un kā dalībvalstij ir ļauts atcelt šo atbrīvojumu, īpaši gadījumos, kad preces, kurām ir piešķirts atbrīvojums citā dalībvalstī, ir importētas saņēmējā valstī, kura izvirza iemeslus, lai to atceltu.
95.

Vēl viens šķērslis 13. panta piemērošanai izriet no tā formulējuma un mērķa. Runājot par formulējumu, šis noteikums attiecas uz “personu, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē kreditoriem” (mans izcēlums). Runājot par mērķi, Tiesa ir spriedusi, ka 13. pantā minētā izņēmuma, kurš jāinterpretē šauri ( 44 ), “mērķis ir aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, – paredzot, ka uz šo aktu pat pēc maksātnespējas procedūras sākšanas turpinās attiekties tiesības, kas tam bija piemērojamas dienā, kad tas tika sagatavots [..]” ( 45 ).
22.

G. Pandalis pamato apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu ar trim apelācijas sūdzības pamatiem. Pirmais attiecas uz produktu, kuri ir marķēti ar preču zīmi “CYSTUS”, klasifikāciju “nemedicīnisku uztura bagātinātāju” kategorijā (par to B nodaļā), otrais – uz jautājumu, vai, marķējot produktus, G. Pandalis ir izmantojis preču zīmi “CYSTUS” preču zīmes veidā (par to C nodaļā), un trešais – uz tiesībām tikt uzklausītam procesā EUIPO (par to D nodaļā). Tomēr vispirms ir jāsniedz ievada apsvērumi par pirmajiem diviem pamatiem.