ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Šīs direktīvas 8. pantā “Noteikums par drošību” ir noteikts: “1. Ja kāda dalībvalsts konstatē, ka 4. panta 1. punktā un 2. punkta otrajā ievilkumā minētās ierīces, pat pareizi uzstādītas, uzturētas un lietotas tām paredzētajā nolūkā, var kaitēt slimnieku, lietotāju un attiecīgos gadījumos arī citu cilvēku veselībai un/vai drošībai, tā veic visus atbilstīgos pagaidu pasākumus, lai šādas ierīces izņemtu no apgrozības vai aizliegtu, vai arī ierobežotu to laišanu tirgū vai ieviešanu. Dalībvalstis nekavējoties informē Komisiju par visiem šādiem pasākumiem, pamatojot savu lēmumu un jo īpaši norādot, vai neatbilstība šai direktīvai ir saistīta ar: a) 3. pantā minēto pamatprasību nepildīšanu; b) 5. pantā minēto standartu nepareizu piemērošanu, ja ir apgalvots, ka standarti ir piemēroti; c) pašu standartu nepilnībām. 2. Komisija apspriežas ar ieinteresētajām personām, tiklīdz tas iespējams. Ja pēc šādām apspriedēm Komisija konstatē, ka: – pasākumi ir pamatoti, tā tūlīt par to informē dalībvalsti, kas tos ierosinājusi, kā arī pārējās dalībvalstis; ja 1. punktā minētais lēmums attiecas uz standartu nepilnībām, Komisija, apspriedusies ar ieinteresētajām personām, divu mēnešu laikā nodod lietu 6. panta 1. punktā minētajai komitejai, ja dalībvalsts, kas pieņēmusi šādu lēmumu, ir nolēmusi uzturēt to spēkā, un sāk 6. pantā minētās procedūras; – pasākumi nav pamatoti, tā tūlīt informē par to dalībvalsti, kas tos ierosinājusi, kā arī ražotāju vai viņa [Eiropas Savienībā] reģistrēto pilnvaroto pārstāvi. 3. Ja kādai prasībām neatbilstošai ierīcei ir CE zīme, kompetentā dalībvalsts attiecīgi vēršas pret marķētāju un informē par to Komisiju un pārējās dalībvalstis. 4. Komisija nodrošina to, lai dalībvalstis tiktu informētas par šīs procedūras norisi un rezultātiem.”
173.

Šajā gadījumā gan no iepriekš minētajiem konstatējumiem par iepriekšējas novērtējuma fāzes neievērošanu, kas pamatota ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu, gan no citu īpašu lietas materiālu neesamības izriet, ka Polijas iestādes nav vērtējušas iespēju izmantot alternatīvus vai kompensācijas pasākumus ( 50 ) to meža apsaimniekošanas pasākumu vietā, kas pieņemti un īstenoti, pamatojoties uz 2016. gada pielikumu, kā arī Lēmumu Nr. 51. Līdz ar to var arī konstatēt, ka, lai gan Polijas iestādes ir atsaukušās uz sabiedrības drošības iemesliem ar mērķi pamatot to, ka tika pieņemti un īstenoti apstrīdētie pasākumi, kuru negatīvā ietekme līdz ar to tika netieši atzīta, Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punkta norādījumi, kuros ietvertas atkāpes, netika ievēroti.
21.

Jau no Valsts padomes jautājuma formulējuma izriet, ka tai nav šaubu par šiem abiem nosacījumiem. Tas tāpēc, ka atbilstoši tam attiecīgo tiesību aktu par teritorijas noteikšanu pieņēma reģionālā iestāde, proti, Valonijas reģions (Beļģija), un līdz ar to pirmais nosacījums ir izpildīts. Attiecībā uz otro nosacījumu ir jānorāda, ka, lai gan nav konstatējams pienākums noteikt attiecīgo teritoriju, šajā ziņā pietiek ar to, ja pasākums ir reglamentēts valsts tiesību vai normatīvos aktos, kuri nosaka šajā ziņā kompetentās iestādes, kā arī izstrādes procesu ( 7 ). Saskaņā ar prejudiciālo jautājumu teritorijas noteikšana ir paredzēta likumā. Turklāt šajā tiesību normā, Valonijas Teritorijas labiekārtošanas, pilsētplānošanas un īpašuma kodeksa 127. panta 1. punkta 8. apakšpunktā, ir arī noteiktas kompetentās iestādes, kā arī izstrādes process.
35.

Padome, kuru atbalsta Komisija, apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto tiešā skāruma nosacījumu, kā to ir interpretējusi Tiesa, nevis konstatējot, ka apstrīdētajai regulai ir tieša ietekme uz Marquis Energy tiesisko situāciju, bet, augstākais, izceļot netiešo ietekmi uz šīs sabiedrības, kura neeksportē savu produkciju uz Savienības tirgu, ekonomisko situāciju. Taču šīs iestādes uzskata, ka Tiesa, it īpaši 2015. gada 28. aprīļa spriedumā T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) jau ir noraidījusi apgalvojumu, ka tiešā skāruma nosacījuma izpildei pietiekot pierādīt, ka strīdīgais pasākums rada tīri ekonomiskas sekas vai arī nelabvēlīgus konkurences apstākļus. Šajā lietā Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas tiesību piemērošanā izrietot ir īpaši no pārsūdzētā sprieduma 72., 73., 76., 78. un 79. punkta. Komisija piebilst, ka, piemērojot judikatūru saistībā ar tiešā skāruma nosacījumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 56.–67. punktā esot kļūdījusies, uzskatot, ka šāda skāruma konstatēšanai pietiek ar to, ka Marquis Energy ir saražojusi produktu, kuram, trešajai personai to eksportējot uz Savienību, ir noteikts antidempinga maksājums. Šāda pieeja sajaucot tiešo ar netiešo un juridisko ar ekonomisko. Komisija uzskata, ka šajā analīzē neko nemainot Marquis Energy mēģinājums savos Tiesai iesniegtajos procesuālajos rakstos sagrozīt pārsūdzētā sprieduma faktisko saturu.
1)

Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 15. septembra spriedumu Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija (T‑220/13, nav publicēts, EU:T:2016:484) daļā, kurā Vispārējā tiesa ir nolēmusi, ka Eiropas Komisija nebija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jau formālās izmeklēšanas procedūras stadijas sākumā un pirms rīkojuma par atgūšanu pieņemšanas konstatējot pilnīgu neiespējamību Itālijas Republikai atgūt atbalstu, kas Komisijas Lēmumā 2013/284/ES (2012. gada 19. decembris) par valsts atbalstu S.A. 20829 (C 26/2010, ex NN 43/2010 (ex CP 71/2006)) Itālijas īstenotā shēma attiecībā uz atbrīvojuma no pašvaldības nekustamā īpašuma nodokļa piemērošanu nekustamajam īpašumam, ko noteiktiem mērķiem izmanto nekomerciāli subjekti, tiek uzskatīts par nelikumīgu, pamatojoties vienīgi uz to, ka tai neesot bijis iespējams no pieejamajām kadastra un nodokļu datubāzēm retrospektīvi izgūt tāda veida datus, kuri nepieciešami, lai uzsāktu apgalvotā atbalsta atgūšanu.
100.

Saistībā ar pamatu, kas izriet no Dzelzceļu drošības direktīvas 16. panta 1. punkta pārkāpuma, atbilstoši Tiesas Reglamenta 141. panta 1. un 2. punktam pusei, kas atsakās no prasības, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja pretējā puse to ir prasījusi apsvērumos par atteikšanos no prasības. Tomēr pēc tās puses pieteikuma, kura atsakās no prasības, tiesāšanās izdevumus var piespriest pretējai pusei, ja to pamato šīs pretējās puses rīcība.
Vispārējā tiesa norādīja, ka racionāls tirgus dalībnieks būtu ņēmis vērā savu pakļautību riskam, kas izriet no kapitālieguldījuma un no garantijas, kuri ir piešķirti kādai sabiedrībai, kam vēlāk ir radušās finansiālas grūtības, un būtu paredzējis veikt pasākumus, lai novērstu šī riska iestāšanos (pārsūdzētā sprieduma 63. punkts). Saskaņā ar Vispārējās tiesas norādīto varētu būt racionāli, ka tirgus dalībnieks, kam pieder kapitāldaļas kādā sabiedrībā, kurai tas ir arī piešķīris garantiju, veic pasākumus, kas rada zināmus zaudējumus, ja tie ļauj būtiski samazināt vai pat novērst risku zaudēt savu kapitālu un izpildīt garantiju (pārsūdzētā sprieduma 65. punkts), tāpēc no ekonomikas viedokļa racionāli var būt, ka Dānijas valdība piekrīt tādiem 2012. gada pasākumiem kā samazinātas vērtības aktīvu nodošana, ciktāl to izmaksas ir ierobežotas un tie ir saistīti ar samazinātu risku un ciktāl to neveikšanas gadījumā būtu ļoti iespējams, ka tai būs jāsedz zaudējumi, kas ir lielāki nekā minētās izmaksas (pārsūdzētā sprieduma 66. punkts).
5.

8. panta 5. punktam līdzīgs formulējums ir izmantots 2. iedaļas (“[ES] preču zīmju spēks”) 9. pantā (“Tiesības, ko piešķir [ES] preču zīme”). 9. panta 1. punktā ir uzskaitīti apstākļi, kādos ES preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt visām trešajām personām bez viņa piekrišanas darījumos izmantot apzīmējumus. To skaitā ir 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētās tiesības aizliegt izmantot “jebkādu apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs [ES] preču zīmei saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta [ES] preču zīme, ja šī pēdējā ir [Eiropas Savienībā] pazīstama un ja minētās zīmes izmantošanā bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no [ES] preču zīmes atšķirīguma vai pazīstamības vai tai kaitēt” ( 6 ).
60.

Tādējādi atskaitīšanas tiesības sasaista divus PVN maksājumus: a) to, kuru nodokļu maksātājs ir samaksājis par to preču piegādi, kuras tas iegādājās no sava piegādātāja, un b) to, kuru nodokļu maksātāja klients tam samaksā, kad šis nodokļu maksātājs tam piegādā savas preces. Rēķini ( 19 ) ir pierādījums saistīto darījumu esamībai un cenas samaksai, kurā ir iekļaujama PVN summa, kas izriet no attiecīgās nodokļa likmes ( 20 ).
44.

Länsförsäkringar kā vienu no iemesliem norādīja, ka zaudējumi nav radušies saistībā ar apdrošinātās darbību, jo runa ir par fiktīviem produktiem. Tāpēc Per Rytterborg rīcība neesot bijusi apdrošināšanas starpniecība un līdz ar to tā neietilpst Likuma 2005:405 piemērošanas jomā, tādējādi uz to neattiecas profesionālās civiltiesiskās atbildības apdrošināšana.
35.

Iestāde iebilst, norādot, ka Ministerul Afacerilor Externe (Ārlietu ministrija, Rumānija) cēla iebildumus, kad ar to apspriedās VSN pieņemšanas procesa laikā. Šī ministrija it īpaši norādīja uz viedokļu apmaiņu ar Eiropas Komisiju par attiecīgā Rumānijas tiesiskā regulējuma saderību ar Direktīvu 2006/123, it īpaši tas attiecas uz prasību, ka veterinārārstiem ir pilnībā jāpieder to sabiedrību daļām, kuras pārvalda veterinārās aptiekas Rumānijā. Iestāde norāda arī uz Consiliul Concurenței (Konkurences padome, Rumānija) viedokli, kura informēja, ka no Veterinārsanitāro noteikumu 43. panta j) punkta noteikumiem iespējami izriet konkurences ierobežojums veterināro preparātu mazumtirdzniecības tirgū, tos pārdodot veterinārajās aptiekās. Ņemot vērā saņemtos apsvērumus, Iestāde uzskata, ka Likuma Nr. 160/1998 4. panta i) punktā paredzētās ekskluzīvās tiesības attiecas uz veterinārārsta darbību, nevis uz tās struktūras darbību, kurā veterinārārsts strādā. Likumā Nr. 160/1998 nav paredzēts, ka sabiedrību īpašniekiem ir jābūt vienīgi veterinārārstiem, jo veterinārārsts var strādāt šādā sabiedrībā un līdz ar to nodrošināt atbilstību ekskluzivitātes noteikumiem pārdot mazumtirdzniecībā, izmantot un administrēt attiecīgos preparātus.
24.

Katru no šiem “nosacījumiem”, manā ieskatā, raksturo piederība īpašam tiesību, priekšrocību un pienākumu kopumam, kas nosaka konkrēto darba attiecību saturu katrā no šīm lietām. Turklāt ir skaidrs, ka priekšrocības, kas vēl joprojām pienākas pastāvīgajam ierēdnim, atrodoties īpašajā atvaļinājumā, ietekmē darba attiecību aspektus, kurus Tiesa jau atzinusi par tādiem, kas veido daļu no “darba nosacījumiem” ( 13 ).
15.

II pielikumā ir precizēts, kādas nodaļas ir jāparedz apliecībā. Šī pielikuma f) punktā ir šāda norāde: “Tiesības ceļot uz citu dalībvalsti ar vienu vai vairākiem šajā apliecībā norādītiem B, C vai D kategorijas šaujamieročiem ir atkarīgas no vienas vai vairākām attiecīgām iepriekšējām atļaujām no apmeklējamās dalībvalsts. Šo vai šīs atļaujas var ierakstīt apliecībā. Iepriekš minētā iepriekšējā atļauja principā nav vajadzīga, lai ceļotu ar C vai D kategorijas šaujamieroci ar mērķi medīt vai arī ar B, C vai D kategorijas šaujamieročiem ar nolūku piedalīties šaušanā mērķī, ar nosacījumu, ka ceļotājam ir šaujamieroča apliecība un tas var minēt ceļojuma iemeslu. Ja kāda dalībvalsts saskaņā ar 8. panta 3. punktu ir informējusi pārējās dalībvalstis, ka noteiktu B, C vai D kategorijas šaujamieroču glabāšana ir aizliegta vai par to jāsaņem atļauja, pievieno vienu no sekojošajiem paziņojumiem: “Ieceļot… (attiecīgā valsts/valstis) ar… (identifikācija) šaujamieroci ir aizliegts.” “Ieceļošana… (attiecīgā valsts/valstis) ar… (identifikācija) šaujamieroci ir pakļauta atļaujas saņemšanai.””
40.

Padome šajā ziņā norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nepieciešamība vienveidīgi piemērot un interpretēt Savienības tiesības normas izslēdz to, ka tiesību norma vienā no tās redakcijām tiek vērtēta atrauti, un no tās izriet prasība interpretēt šādu tiesību normu, ņemot vērā tās autora gribu un tās mērķi un ievērojot tās redakciju visās Savienības valodās ( 21 ). Tāpēc katrā ziņā atšķirīga valodas redakcija viena pati nevarot būt pārāka par pārējām valodu redakcijām. Šajā gadījumā, izņemot bulgāru valodas redakciju, visās Vispārējās tiesas Reglamenta valodu redakcijās esot izmantoti jēdzieni, no kuriem viennozīmīgi izrietot, ka prasības grozīšanas lūguma gadījumā runai būtu jābūt par atsevišķu rakstveida dokumentu.
85.

Šajā neformālajā procedūrā, kuru Komisija izstrādājusi savā ziņojumā “Rezultātu Eiropa – [Savienības] tiesību aktu piemērošana” ( 31 ), ir ietverta brīvprātīga Komisijas un dalībvalstu sadarbība, kas vispārēji ir vērsta uz to, lai vienlaikus pareizi piemērotu Savienības tiesības un savlaicīgi atrisinātu jautājumus, kas radušies saistībā ar šo piemērošanu. Lai arī šādā procedūrā var tikt pieprasītas vienīgi ziņas vai informācija, vairumā gadījumu tā ir vērsta uz to, lai pēc iespējas novērstu procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi uzsākšanu saskaņā ar LESD 258. pantu ( 32 ). Tomēr pat šādas neformālas procedūras izbeigšana, kas nekādi nav reglamentēta ar Līguma tiesību normām, nekādi neskar Komisijas spēju uzsākt formālu procedūru saskaņā ar LESD 258. pantu. Katrā ziņā Komisijas nostāja pati par sevi nevar tikt balstīta uz dalībvalsts tiesisko paļāvību attiecībā uz sava valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām, ja, kā tas ir šajā lietā, no judikatūras izriet, ka nav objektīvas un būtiskas neskaidrības attiecībā uz Savienības tiesību, it īpaši Direktīvas 2006/112 tiesību normu, piemērojamību.
14.

Ar pirmo grozījumu regulu tika paplašināta īstenošanas regulas piemērošanas joma, attiecinot to arī uz atsevišķiem akvakultūras dzīvniekiem ( 8 ), un kā II sadaļas 2.a nodaļa “Akvakultūras dzīvnieku ražošana” īstenošanas regulā tika iekļauti īpaši noteikumi attiecībā uz šo dzīvnieku ražošanu. Minētās nodaļas 25.e pantā “Nebioloģiskās akvakultūras dzīvnieku izcelsme un pārvaldība” tika paredzēti ārkārtas apstākļi, kuros ražošanas procesā var tikt izmantoti nebioloģiskās akvakultūras dzīvnieki. Minētā 25.e panta 3. punktā tika paredzēta iespēja izmantot nebioloģiskās akvakultūras dzīvnieku mazuļus, kuru procentuālais daudzums tiktu pakāpeniski samazināts: līdz 2011. gada beigām – līdz 80 %, līdz 2013. gada beigām – līdz 50 % un līdz 2015. gada beigām – līdz 0 % (turpmāk tekstā – “noteikums par nebioloģiskās akvakultūras dzīvnieku mazuļu izmantošanas pakāpenisku samazināšanu”). Savukārt 25.e panta 4. punktā tika precizēti ierobežojoši nosacījumi, saskaņā ar kuriem ir atļauta akvakultūras dzīvnieku mazuļu ievākšana savvaļā. Sākotnējā redakcijā 25.e panta teksts bija šāds: “1. Pavairošanas nolūkos vai ģenētisko krājumu uzlabošanai un tad, ja bioloģiskās akvakultūras dzīvnieki nav pieejami, saimniecībā drīkst ievietot savvaļā notvertus vai nebioloģiskās akvakultūras dzīvniekus. Pirms izmantot šādus dzīvniekus pavairošanas vajadzībām, tie vismaz trīs mēnešus jātur saskaņā ar bioloģiskās pārvaldības noteikumiem. 2. Tirgus izmēra akvakultūras dzīvnieku ražošanā un, ja nav pieejami bioloģiskās akvakultūras dzīvnieku mazuļi, saimniecībā drīkst ievietot nebioloģiskās akvakultūras dzīvnieku mazuļus. Ražošanas ciklu vismaz pēdējās divās trešdaļās pārvalda saskaņā ar bioloģiskās pārvaldības noteikumiem. 3. Saimniecībā ievietoto nebioloģiskās akvakultūras dzīvnieku mazuļu maksimālais procentuālais daudzums ir šāds: 80 % no 2011. gada 31. decembra [līdz 2011. gada 31. decembrim], 50 % no 2013. gada 31. decembra [līdz 2013. gada 31. decembrim] un 0 % no 2015. gada 31. decembra [līdz 2015. gada 31. decembrim]. 4. Tirgus izmēra akvakultūras dzīvnieku ražošanai paredzētu akvakultūras dzīvnieku mazuļu ievākšana savvaļā ir atļauta tikai šādos gadījumos: a) ja, piepildot dīķus, akvakultūras dzīvnieku turēšanas sistēmas un iežogojumus, tajos dabīgā veidā iepeld zivju vai vēžveidīgo kāpuri un mazuļi; b) kad ievāc Eiropas zuša mazuļus, ja konkrētajā vietā ir spēkā apstiprināts zušu pārvaldības plāns un zušu mākslīga pavairošana joprojām ir neatrisināta problēma.”
31.

Tādējādi šiem secinājumiem ir šāda struktūra. Vispirms sākšu ar norādi uz atšķirību starp abiem šīs lietas galvenajiem jēdzieniem: transportlīdzekļu vadīšanas tiesībām, no vienas puses, un vadītāja apliecību, no otras puses (A). Pēc tam novērtēšu no direktīvas izrietošos dalībvalstu pienākumus (B), pirms izvērtēt vispārējos no Līgumiem izrietošos pienākumus, piemērojot sodus tajās jomās, uz kurām attiecas Savienības primārās tiesības (C).
48.

Visbeidzot, 1998. gada 12. marta spriedumā Dethier Équipement ( 21 ) Tiesa, kurai bija lūgts noteikt, vai Direktīva 77/187 ir piemērojama tāda uzņēmuma pārņemšanai, kas tiek likvidēts ar tiesas nolēmumu saskaņā ar Beļģijas likumu, izvērsa tālāk savu pieeju. Vispirms tā precizēja, ka ir jāņem vērā ne vien procedūras mērķa kritērijs, bet arī attiecīgās procedūras noteikumi, it īpaši attiecībā uz to, vai šo noteikumu rezultātā uzņēmuma darbība tiek turpināta vai tiek pārtraukta, kā arī ir jāņem vērā Direktīvas 77/187 ( 22 ) mērķi. Šajā tiesvedībā – lai gan attiecīgās procedūras mērķis bija aktīvu realizācija – Tiesa konstatēja, ka tāda uzņēmuma situācija, kas tiek likvidēts ar tiesas nolēmumu, ievērojami atšķiras no bankrotējuša uzņēmuma situācijas ( 23 ), it īpaši saistībā ar likvidatora norīkošanu un viņa funkcijām. It īpaši likvidācijas procedūrā ar tiesas nolēmumu Beļģijā – pretēji bankrotam –, likvidators, lai gan to ieceļ tiesa, ir tā uzņēmuma struktūra, kura veic aktīvu pārdošanu pilnsapulces pārraudzībā. Šādos apstākļos Tiesa uzskatīja, ka iemesli, kuru dēļ tā Direktīvas 77/187 piemērošanu izslēdza bankrota gadījumā, var nepastāvēt gadījumā, kad uzņēmums tiek likvidēts ar tiesas nolēmumu, it īpaši gadījumā, kuru izskata valsts tiesa, kurā darbības turpināšana būtu nodrošināta, ja uzņēmums būtu bijis īpašumtiesību nodošanas priekšmets ( 24 ).
96.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stokholmas Administratīvā apelācijas tiesa migrācijas lietās, Zviedrija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regula (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 28. panta 3. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā aplūkotā, kurā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts ir aizturējusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pēc tam, kad pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts bija piekritusi to uzņemt atpakaļ, šo dalībvalstu rīcībā ir sešu nedēļu termiņš, sākot no pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas brīža, lai veiktu viņa pārsūtīšanas izpildi; 2) Regulas Nr. 604/2013 28. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs ir pārsūdzējis pārsūtīšanas lēmumu vai lūdzis to pārskatīt, attiecīgo dalībvalstu rīcībā ir sešu nedēļu termiņš, lai izpildītu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu, sākot no brīža, kad viņa pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības, neatkarīgi no tā, vai tā ir apturēšana šīs regulas 27. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē, vai par to ir lēmušas kompetentās valstu tiesas atbilstoši minētās regulas 27. panta 3. punkta b) apakšpunktam, vai to ir lūgusi attiecīgā persona saskaņā ar šīs pašas regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu; 3) Regulas Nr. 604/2013 28. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi valsts tiesību akti kā aplūkotie, kuros starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas nolūkā no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti ir atļauts viņu aizturēt ne ilgāk par diviem mēnešiem, ja nav būtisku iemeslu, kas pamato ilgāku aizturēšanu, trīs mēnešus, ja šādi iemesli pastāv, un, visbeidzot, divpadsmit mēnešus, ja ir iespējams, ka šīs pārsūtīšanas izpildei būs vajadzīgs ilgāks laiks pieteikuma iesniedzēja sadarbības trūkuma dēļ vai ja procedūras izpildei nav nepieciešamo dokumentu.
21.

Šādos apstākļos iesniedzējtiesa lūdza Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) paust savu nostāju šajā jautājumā. 2016. gada 7. aprīļa tiesas sēdē Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) Krimināllietu palātas plēnums apstiprināja pretrunas starp ECPAK 5. panta 4. punktu, lasot to apvienojumā ar tās 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu, un valsts tiesību normām, kas liedz tiesai lemt par pamatotām aizdomām, ka apsūdzētais ir izdarījis noziedzīgo nodarījumu, pastāvēšanu. Kā izriet no tiesas sēdes protokola, tiesneši ir pauduši šaubas par praktiskajām iespējām vienlaicīgi nodrošināt, ka tiek ievērots ECPAK 5. panta 4. punkts, lasot to apvienojumā ar šīs konvencijas 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu, un ECPAK 6. panta 1. punkts, kurš attiecas uz tiesu objektivitāti. Par problemātisku tika atzīta iespēja norīkot tādu atsevišķu iztiesāšanas sastāvu, kas lemtu tikai par paturēšanas apcietinājumā pamatojumu. Tiesnešu ieskatā šāds pasākums radītu risku, ka tiktu kavēta to tiesu pienācīga darbība, kurām ir vien ierobežots amatā esošo tiesnešu skaits.
84.

Iesniedzējtiesa vēl pauž bažas, ka maksas noteikšana it īpaši par šajā gadījumā apstrīdētajām televīzijas frekvencēm no digitālo multipleksu trešās grupas ( 49 ) varētu diskriminēt jaunos tīklu operatorus attiecībā pret jau tirgū aktīvajiem uzņēmumiem (t.s. “incumbents”), it īpaši abiem tirgus līderiem Rai un Mediaset. Tas tādēļ, ka pēdējie minētie uzņēmumi, kā uzsver arī Europa Way un Persidera, to televīzijas frekvences no pirmās un otrās grupas ieguva, attiecīgo izmantošanas tiesību iegūšanas brīdī nesamaksājot finansiālu atlīdzību.
77.

Tomēr uzskatu, ka, ja ir apstrīdēts lēmums, norādot uz diviem b) un c) apakšpunktā minētajiem atteikuma pamatiem, ņemot vērā to piemērošanas jomu pārklāšanos, būtu dodama priekšroka tam, ka Vispārējā tiesa būtu aplūkojusi abus, pat ja tā izmantotu tikai vienu no tiem. Piekrītot citiem ģenerāladvokātiem, es ierosinātu tostarp, ka analīze būtu jāsāk ar c) apakšpunktu ( 64 ), atsaucoties uz to, ka regulas par Savienības preču zīmi likumdošanas kontekstā būtu dodama priekšroka tam, lai netiktu pielīdzināti abi kritēriji, ne arī tie tiktu aplūkoti kā savstarpēji cieši saistīti ( 65 ).
66.

Turklāt Īrijas argumentācija mani nepārliecina. Pienākums atmaksāt nodokļus, kas ir iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, ir dalībvalstīm, pamatojoties uz šīm tiesībām. Tā izpildi tās nevar padarīt atkarīgu no tā, ka personas, kam ir tiesības uz nodokļa atmaksu, finansē finansiālos izdevumus, kādi rodas dalībvalstīm, lai izpildītu šo pienākumu. Tā vēl jo vairāk ir tad, kad dalībvalsts tā organizē savu nodokļa iekasēšanas sistēmu, ka tā daļas atmaksa noteiktās situācijās ir neizbēgama. Visi izdevumi saistībā ar šādas sistēmas organizēšanu ir jāfinansē no nodokļiem, kas iekasēti atbilstoši tiesībām, nevis no ieturējumiem no summām, kas ir jāatmaksā personām, kam uz to ir tiesības.
1.

Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesu lūdz lemt par to, kā interpretējama Direktīva 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu ( 2 ), un jo īpaši par to, vai minētās direktīvas 13. pants nav pretrunā tādai valsts tiesību normai, kas ļauj tiesību īpašniekam prasīt no iespējamā pārkāpēja zaudējumu atlīdzību iepriekš noteiktā apmērā, ko, izmantojot iesniedzējtiesas lietoto terminoloģiju, varētu uzskatīt par tādu, kam ir “soda raksturs”.