ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 23. aprīlī ( 1 )

Lieta C‑73/19

Belgische Staat, ko pārstāv Minister van Werk, Economie en Consumenten, atbildīgs par Buitenlandse handel,

Belgische Staat, ko pārstāv Directeur‑Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie,

Directeur‑Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie

pret

Movic BV,

Events Belgium BV,

Leisure Tickets & Activities International BV

(Hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Jēdziens “civillietas un komerclietas” – Prasība par atturēšanos no darbības, ko valsts iestādes ir cēlušas patērētāju interešu aizsardzībai

I. Ievads

1. 2002. gada 1. oktobra spriedumā Henkel ( 2 ) Tiesa norādīja, ka jēdzienā “civillietas un komerclietas”, kas definē lielāko daļu Savienības tiesību starptautisko privāttiesību instrumentu piemērošanas jomu, ietilpst arī tiesiskais strīds, kura ietvaros tiek celta patērētāju aizsardzības apvienības prasība par atturēšanos no negodīgu noteikumu izmantošanas. Ar savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu noteikt, vai šajā jēdzienā ietilpst arī tiesiskais strīds, kura ietvaros dalībvalsts iestādes paredz celt prasību, kas ir vērsta pret negodīgu tirgus praksi un/vai komercpraksi.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesību akti

2. Saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1215/2012 ( 3 ) 1. panta 1. punktu to “piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas būtības. Tā neattiecas jo īpaši uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām vai uz valsts atbildību par darbību un bezdarbību, īstenojot valsts varu (acta iure imperii)”.

B. Beļģijas tiesības

1. 2013. gada 30. jūlija likums

3. Loi du 30 juillet 2013 relative à la revente de titres d’accès à des événements [2013. gada 30. jūlija Likums par ieejas biļešu uz pasākumiem tālākpārdošanu] (Moniteur belge, 2013. gada 6. septembris, 63069. lpp., turpmāk tekstā – “2013. gada 30. jūlija likums”) 5. panta 1. punktā ir aizliegta biļešu regulāra tālākpārdošana, to izrādīšana regulāras tālākpārdošanas nolūkā, kā arī līdzekļu nodrošināšana, kas tiks izmantoti regulārai tālākpārdošanai. Turklāt šī likuma 5. panta 2. punktā ir aizliegta ieejas biļešu neregulāra pārdošana par augstāku cenu nekā to galējā cena.

4. Saskaņā ar minētā likuma 14. pantu komerclietu tiesas priekšsēdētājs konstatē darbību, ar kuru tiek pārkāpts šī likuma 5. pants, un uzdod no tās atturēties. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka prasība par atturēšanos no darbības tiek celta pēc ministra vai directeur général de la direction générale du contrôle et de la médiation, Service public fédéral de l’économie, PME (petites et moyennes entreprises), des classes moyennes et de l’énergie [Ekonomikas, mazo un vidējo uzņēmumu, vidusslāņa un enerģētikas federālās valsts iestādes Kontroles un starpniecības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora], vai ieinteresēto personu ierosinājuma.

2. Komerctiesību kodekss

5. Livre VI du code de droit économique du 28 février 2013 [2013. gada 28. februāra Komerctiesību kodeksa] (redakcijā, kas ir piemērojama lietas apstākļiem pamatlietā, turpmāk tekstā – “CDE”) VI grāmatas 4. sadaļā ir ietverta 1. nodaļa “Negodīga komercprakse attiecībā pret patērētājiem”, ar kuras VI.92.–VI.100. pantu tiek īstenota Direktīva 2005/29/EK ( 4 ). Šajā sakarā it īpaši šī kodeksa VI.100., VI.97., VI.99. un VI.93. pantā ir definēta negodīga komercprakse.

6. Saskaņā ar CDE XVII.1. pantu komerclietu tiesas priekšsēdētājs konstatē tādu – pat krimināli sodāmu – darbību esamību, kas veido šī kodeksa tiesību normu pārkāpumu, izņemot dažas īpašas darbības, un uzdod no tām atturēties. CDE XVII.7. pantā ir paredzēts, ka prasība, kas pamatota ar šī kodeksa XVII.1. pantu, tiek celta it īpaši pēc ieinteresēto personu, ministra, Ekonomikas, mazo un vidējo uzņēmumu, vidusslāņa un enerģētikas federālās valsts iestādes Kontroles un starpniecības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora un patērētāju interešu aizsardzībai izveidotas apvienības, ciktāl tā ceļ prasību savu kopējo statūtos definēto interešu aizsardzībai, ierosinājuma.

III. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

7. 2016. gadā Beļģijas varas iestādes ir cēlušas divas prasības pagaidu noregulējuma noteikšanai, kas ir vērstas pret atbildētājām – saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibinātām sabiedrībām Movic BV, Events Belgium BV un Leisure Tickets & Activities International BV – par atturēšanos no darbībām.

8. Šajās prasībās tiek lūgts: – pirmkārt, konstatēt, ka atbildētājas Beļģijā, izmantojot to uzturētās interneta vietnes, piedāvā ieejas biļešu uz pasākumiem tālākpārdošanu par augstāku cenu nekā sākotnējā pārdevēja minētā cena, pavisam dzēšot sākumcenu un sākotnējā pārdēvēja norādi, un ka minētās darbības veido 2013. gada 30. jūlija likuma 4. panta 1. punkta, 5. panta 1. punkta un 5. panta 2. punkta pārkāpumu un CDE VI.100., VI.97., VI.99. un VI.93. panta, nepieciešamības gadījumā lasot tos kopā ar Nederlands Burgerlijk Wetboek (Nīderlandes Civilkodekss) 6. grāmatas 193.b–l93.g pantu, pārkāpumu; – otrkārt, uzlikt pienākumu atturēties no šo pārkāpumu veikšanas; – treškārt, uzdot veikt pasludinātā nolēmuma publiskošanas pasākumus uz to sabiedrību rēķina, kuras dibinātas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām; – ceturtkārt, uzlikt naudas sodu 10000 EUR apmērā par katru konstatēto pārkāpumu no sprieduma paziņošanas un, visbeidzot, – piektkārt, nospriest, ka attiecīgie pārkāpumi var tikt fiksēti vienkārši ar direction générale de l’inspection économique [Ekonomiskās inspekcijas ģenerāldirektorāta] zvērināta ierēdņa sastādītu protokolu atbilstoši CDE XV.2. un turpmākajiem pantiem.

9. Atbildētājas izvirza iebildi par Beļģijas tiesu iestāžu starptautiskās jurisdikcijas neesamību, apgalvojot, ka Beļģijas varas iestādes bija rīkojušās, īstenojot valsts varu, līdz ar to šīs darbības neietilpst Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomā. Pirmajā instancē šis iebildums tika apmierināts.

10. Prasītājas iesniedza apelācijas sūdzību hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa, Beļģija). Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai tiesvedība, kuras pamatā ir Beļģijas iestāžu saskaņā ar [2013. gada 30. jūlija] Likuma par ieejas biļešu uz pasākumiem tālākpārdošanu 14. pantu un [CDE] XVII.7. pantu pret Nīderlandes sabiedrībām celta prasība par prettiesiskas tirgus prakses un/vai komercprakses, kurai ir negatīva ietekme uz patērētājiem, konstatēšanu un izbeigšanu, kura izpaužas tādējādi, ka šīs sabiedrības no Nīderlandes, ar interneta vietņu starpniecību tālākpārdodot biļetes uz pasākumiem Beļģijā, galvenokārt vēršas pie Beļģijas klientiem, ir civillieta vai komerclieta Regulas [Nr. 1215/2012] 1. panta 1. punkta izpratnē un vai šādā lietā pieņemts tiesas nolēmums tāpēc var ietilpt šīs regulas piemērošanas jomā?”

11. Rakstveida apsvērumus iesniedza atbildētājas, Beļģijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. Tās pašas ieinteresētās personas tika pārstāvētas 2020. gada 29. janvāra tiesas sēdē.

IV. Analīze

12. Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai jēdziens “civillietas un komerclietas” Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 1. punkta izpratnē attiecas arī uz tādu tiesisku strīdu starp dalībvalsts iestādēm un citā dalībvalstī dibinātiem privāttiesību subjektiem, kura ietvaros šīs valsts iestādes pieprasa, pirmkārt, konstatēt pārkāpumu esamību, it īpaši saistībā ar negodīgu komercpraksi, otrkārt, uzlikt pienākumu atturēties no to veikšanas, treškārt, noteikt publiskošanas pasākumus uz atbildētāju rēķina, ceturtkārt, piespriest noteikta apmēra naudas sodu par katru konstatēto pārkāpumu no sprieduma izsniegšanas brīža un, piektkārt, nospriest, ka pārkāpumi var tikt fiksēti vienkārši ar protokolu, ko sastāda šo iestāžu zvērināts ierēdnis.

13. Lai gan šķiet, ka šīs darbības attiecas vai uz negodīgu tirgus praksi, vai uz negodīgu komercpraksi, iesniedzējtiesa nepaskaidro, kā minētie prakses veidi ir savstarpēji saistīti. Tiesas sēdes laikā Beļģijas valdība un viena no atbildētājām norādīja, ka 2013. gada 30. jūlija likums ir lex specialis attiecībā pret CDE. No minētā esmu secinājis, ka šī lex specialis neesamības gadījumā katrs pārkāpums veidotu negodīgu komercpraksi. Bez tam šķiet, ka šiem tiesību aktiem ir kopējs mērķis, proti, patērētāju tiesību aizsardzība, un tiem ir analoģiska loģika.

14. Turklāt ir taisnība, ka prejudiciālā jautājuma formulējums varētu likt domāt, ka iesniedzējtiesai ir šaubas tikai par prasījumiem, kas attiecas uz pārkāpumu esamības konstatēšanu un rīkojumu par atturēšanos no minēto pārkāpumu veikšanas. Tomēr iesniedzējtiesai, lai varētu atzīt tās jurisdikciju atbilstoši Regulā Nr. 1215/2012 minētajiem jurisdikcijas pamatiem, lai varētu skatīt pamatlietu ( 5 ), ir jāsecina, ka neviens no Beļģijas valdības izvirzītajiem prasījumiem nevar pilnībā vai daļēji izslēgt šo lietu no šīs regulas materiāltiesiskās piemērošanas jomas.

15. Bez tam no prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa arī jautā, vai pamatlietā pieņemtais lēmums pēc būtības ietilptu Regulas Nr. 1215/2012 ratione materiae piemērošanas jomā. Lai gan var rasties šaubas par to, vai atbilde uz šo jautājumu ir nepieciešama šīs iesniedzējtiesas lēmumam par starptautiskās jurisdikcijas neesamības izņēmumu, ir jāatgādina, ka lēmumā pēc būtības tiks skatīti visi prasījumi, kas ietverti minētajā tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā.

16. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un no lietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka pamatā šaubas ir jautājumā par to, vai tās kompetences īstenošana, kas piemīt valsts iestādei, lai celtu prasību nolūkā izbeigt 2013. gada 30. jūlija likuma un CDE VI grāmatas tiesību normu pārkāpumus, ir uzskatāma par darbību, kas veikta, īstenojot valsts varu. Šajā kontekstā diskusijas priekšmets ir šādi punkti: pirmkārt, pretēji jebkurai citai personai Beļģijas varas iestādēm nav jāpierāda, ka tām ir personīga interese, lai celtu tādu prasību kā pamatlietā, otrkārt, izmeklēšanas pilnvaras, kas piemīt šīm iestādēm, nepiemīt privāttiesību subjektiem, un, treškārt, minētajām varas iestādēm tādas pilnvaras piemīt arī izpildes procesā.

17. Lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu, vispirms atgādināšu attiecīgo judikatūru saistībā ar jēdziena “civillietas un komerclietas” interpretāciju Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 1. punkta nozīmē (A sadaļa). Tad, ņemot vērā šo judikatūru, analizēšu strīdīgos aspektus, par kuriem lietas dalībniekiem ir atšķirīgas pozīcijas, un to nozīmi uz sniedzamo atbildi uz prejudiciālo jautājumu, proti, tos aspektus, kas attiecas uz interesi, ar kuru rīkojas valsts iestāde (B sadaļa), attiecībā uz šai iestādei piemītošajām izmeklēšanas pilnvarām (C sadaļa) un attiecībā uz minētajai iestādei piemītošajām pilnvarām izpildes procesā (D sadaļa).

A. Civillietas un komerclietas

18. Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 1. punktu šo regulu piemēro civillietās un komerclietās (pirmais teikums), turpretī tā neattiecas uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām vai uz valsts atbildību par darbību iure imperii (otrais teikums).

19. “Civillietu un komerclietu” jēdziens definē Regulas Nr. 1215/2012 materiāltiesisko piemērošanas jomu pretstatā jēdzieniem, kas saistīti ar publiskajām tiesībām. Atšķirība starp lietām, kuras ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, un tām lietām, kuras tajā neietilpst, izriet no tā, ka viens no lietas dalībniekiem īsteno publiskās varas prerogatīvas, kas izslēdz tādu lietu no šīs piemērošanas jomas ( 6 ).

20. Šajā sakarā Tiesa ir vairākkārt spriedusi, ka, lai gan noteiktas tiesvedības starp valsts iestādi un privāttiesību subjektu var ietilpt Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomā, tas tā nav gadījumā, ja valsts iestāde rīkojas, īstenojot valsts varu ( 7 ).

21. Lai noteiktu, vai tas tā ir, ir jānoskaidro apstākļi, kuri raksturo juridiskās attiecības starp lietas dalībniekiem, kā arī tiesvedības priekšmets ( 8 ) vai alternatīvi, kā tas izriet no dažiem Tiesas spriedumiem ( 9 ), jāpārbauda pamats un celtās prasības īstenošanas nosacījumi tiesvedības ietvaros.

22. Atsauce uz publiskās varas prerogatīvām, kas var izslēgt lietu no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas, var tikt veikta, no vienas puses, juridiskajās attiecībās starp iestādi un privāttiesību subjektu, no kurām šis strīds radies, vai, no otras puses, šī strīda izskatīšanai paredzētās procedūras ietvaros ( 10 ).

23. Šo judikatūras skaidrojumu kontekstā, ņemot vērā lietas dalībnieku pozīciju atšķirību galvenos aspektus, ir jānosaka, vai strīds pamatlietā ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā.

B. Par valsts iestādes rīcības interesēm

24. Lietas dalībnieku pozīciju atšķirību priekšmets galvenokārt ir par to, vai Beļģijas iestāžu intereses, ar kuru tās rīkojas, īpatnību dēļ lieta, kuras ietvaros šīs iestādes prasa konstatēt negodīgas tirgus prakses un/vai komercprakses esamību un uzlikt pienākumu atturēties no šādas prakses, ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā.

25. Proti, kas attiecas uz atbildētājām, tās apgalvo, ka Beļģijas iestādes ir cēlušas prasības par atturēšanos no darbību veikšanas vispārējo interešu aizsardzībai. Šajā ziņā šīm iestādēm piemītot prerogatīvas, ko tām tieši piešķir valsts likumdevējs, un tātad tās rīkojas valsts varas īstenošanas kontekstā. Pretēji jebkurai citai personai, kas vēlētos celt prasību par atturēšanos no darbību veikšanas, pamatojoties uz 2013. gada 30. jūlija likuma 14. pantu un CDE XVII.7. pantu, Beļģijas iestādēm nav jāpierāda, ka tām piemīt pašu interese.

26. Beļģijas valdība atzīst, ka attiecīgās Beļģijas iestādes aizstāv vispārējas intereses. Turklāt tā precizē, ka šīs intereses ir saistītas ar to, lai nodrošinātu komercprakses regulējuma ievērošanu, kuras mērķis ir aizsargāt gan uzņēmēju, gan patērētāju privātās intereses.

27. Tātad ir jānosaka, vai lieta ir izslēgta no “civillietu un komerclietu” jēdziena, pamatojoties, pirmkārt, uz to, ka šo strīdu ierosina valsts iestāde, kas aizstāv vispārējas intereses, otrkārt, ka likumdevējs šai iestādei ir īpaši piešķīris pilnvaras celt šādu prasību un, treškārt, ka jebkurai citai personai, kas vēlas celt šādu prasību, ir jābūt pašu interesei.

1. Valsts varas īstenošana vispārējās interesēs

28. Spriedumā Pula Parking ( 11 ) Tiesa uzskatīja, ka strīds, kas ir pamatā lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, par to, kā pie teritoriālas kopības piederoša sabiedrība iekasē nodevu par autostāvvietu, ietilpst jēdzienā “civillietas un komerclietas”, lai gan publiskas autostāvvietas apsaimniekošana un šīs nodevas iekasēšana, kā tas izriet no šī sprieduma, ir vietējas nozīmes uzdevums.

29. Tādējādi ar šo spriedumu tiek parādīts, ka “rīkoties interesēs, kas ir salīdzināmas ar vispārējām interesēm vai valsts interesēm”, automātiski nenozīmē “rīkoties, īstenojot valsts varu”, ar Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 1. punktu saistītās judikatūras izpratnē ( 12 ).

2. Ar leģislatīvu aktu tieši piešķirtas pilnvaras

30. Liekas, ka viena no atbildētājām izprot Tiesas judikatūru tādā nozīmē, ka ir iespējams nošķirt divus gadījumus, kad strīds neietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā. No vienas puses, kad iestāde izmanto nesamērīgas pilnvaras salīdzinājumā ar piemērojamiem noteikumiem attiecībās starp privātpersonām un, no otras puses, kā to atspoguļo spriedumi Baten ( 13 ) un Blijdenstein ( 14 ), kad iestādes kompetence tiek pamatota ar tiesību normām, ar kurām likumdevējs tai īpaši piešķīris pašas prerogatīvu. Šī atbildētāja, šķiet, arī apgalvo, ka tad, ja Beļģijas iestādes rīkojas tikai tādēļ, ka likumdevējs tās ir norīkojis šādai rīcībai, tad tās rīkojas, īstenojot valsts varas prerogatīvas.

31. Tomēr spriedumā Pula Parking ( 15 ) Tiesa jau ir spriedusi – tikai tas vien, ka noteiktas pilnvaras ir uzticētas vai pat deleģētas ar valsts varas aktu, nenozīmē, ka, lai īstenotu šīs pilnvaras, ir jāizmanto valsts varas pilnvaras. Šajā sakarā, lai gan ierēdņa statuss būtu piešķirts ar valsts varas aktu, Tiesa spriedumā Sonntag ( 16 ) atzina – apstāklis, ka valsts skolu skolotājam ir piešķirts ierēdņa statuss un viņš rīkojas, būdams šajā statusā, nebūtu noteicošais, lai uzskatītu, ka prasība, kas vērsta pret šo skolotāju par zaudējumu atlīdzību, neietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā.

32. Konkrētāk, attiecībā uz valsts varas īstenoto pilnvaru leģislatīvajiem avotiem, runājot par Regulu (EK) Nr. 1393/2007 ( 17 ), kur definēta tās piemērošanas joma arī ar “civillietu un komerclietu” jēdzienu, Tiesa spriedumā Fahnenbrock u.c. jau ir norādījusi ( 18 ) – apstāklis, ka šīs pilnvaras ir ieviestas ar likumu, pats par sevi nav noteicošs, lai secinātu, ka valsts ir īstenojusi publisko varu. Šis apsvērums netika apšaubīts spriedumā Kuhn ( 19 ), kas attiecas uz “civillietu un komerclietu” jēdziena interpretāciju Regulas Nr. 1215/2012 kontekstā. Šajā spriedumā Tiesa, kas nosprieda, ka strīds neietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, nav aprobežojusies tikai ar konstatējumu, ka dalībvalsts ir īstenojusi tai ar valsts likumu tieši piešķirtas pilnvaras, bet arī pārbaudījusi, kādā pozīcijā ir šī valsts attiecībā pret privātpersonām šo pilnvaru īstenošanas dēļ ( 20 ).

33. Turklāt nav apstrīdams, ka spriedumos lietās Baten ( 21 ) un Blijdenstein ( 22 ), kurus minējusi viena no atbildētājām, Tiesa nosprieda: tā kā prasība ir pamatota ar tiesību normām, ar kurām likumdevējs piešķīris valsts iestādei pašu prerogatīvas, šī prasība nevar tikt uzskatīta par tādu, kas ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā judikatūras nozīmē saistībā ar “civillietu un komerclietu” jēdzienu.

34. Tomēr no šiem diviem spriedumiem neizriet, ka tikai tas apstāklis vien, ka tādas pilnvaras vai kompetences īstenošana, ko likumdevējs ir īpaši piešķīris valsts iestādei, automātiski nozīmē publiskās varas prerogatīvu izmantošanu. Minētajos spriedumos Tiesa atzina, ka attiecīgās prasības ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, kaut arī iestādes atsaukušās uz tiesībām celt prasību, kuras tām tieši piešķīris likumdevējs uz tiesību normu pamata, kuras attiecas tikai uz valsts iestādēm ( 23 ). Noteicošais elements, lai noteiktu, ka minētās darbības ietilpst šajā jēdzienā, bija apstāklis, ka ar atsauci uz civiltiesību noteikumiem šīs tiesību normas nenostāda valsts iestādes tādās tiesiskajās situācijās, kad notiek atkāpšanās no vispārīgiem noteikumiem. Tātad šīs iestādes neīsteno valsts varas prerogatīvas.

35. Līdz ar to nav pietiekami konstatēt, ka atbilstoši valsts tiesību aktiem valsts iestādei piemīt noteiktas pilnvaras vai kompetence, kuru nav jebkuram privāttiesību subjektam saskaņā ar šiem valsts tiesību aktiem. Lai izslēgtu Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanu, ir nepieciešams, lai šai valsts iestādei būtu valsts varas prerogatīva Tiesas judikatūrā izklāstītajā nozīmē. Šajā kontekstā nav jāaizmirst, ka jēdziens “civillietas un komerclietas” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens. Tas, vai pilnvaru vai kompetenču īstenošana ir valsts varas izpausme, nevar būt atkarīgs tikai no valsts tiesību aktu, kuriem pakļauta valsts iestāde, pārbaudes un konstatācijas, ka šie tiesību akti paredz atšķirības piemērojamā tiesiskajā režīmā attiecībā pret dažām personām ( 24 ), lai gan atsauce uz šiem tiesību aktiem varētu izrādīties noderīga, lai noteiktu šīs valsts iestādes īstenoto pilnvaru loku ( 25 ). Turklāt atsauce tikai uz tiesību aktiem bieži vien ir pietiekama, lai noteiktu, kādas pilnvaras vai kompetences ir parasti pieejamas privāttiesību subjektiem.

36. Man atliek tikai noskaidrot, vai apstāklis, ka valsts iestāde ir atbrīvota no pienākuma pierādīt, ka tai ir pašu interese prasības celšanai par atturēšanos no darbības, ir uzskatāms par valsts varas prerogatīvu Tiesas judikatūras izpratnē.

3. Vai atbrīvojums no pašu intereses pierādīšanas ir uzskatāms par valsts varas prerogatīvu?

37. Atbilstoši Beļģijas tiesību aktiem valsts iestāde, šķiet, ir atbrīvota no pienākuma pierādīt, ka ar prasību par atturēšanos no darbības šī iestāde aizstāv interesi vai aizsargā tiesības, kuras tai ir. Turpretī privātpersonai šādas prasības celšanai ir nepieciešams būt “ieinteresētās personas” statusā 2013. gada 30. jūlija likuma un CDE noteikumu nozīmē.

38. Taču no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet vismaz tas, kas attiecas uz CDE, ar ko tika īstenota Direktīva 2005/29, ka prasību par atturēšanos no darbības var celt arī vienības, kurām ir juridiskās personas statuss, kā arī – ar noteiktiem nosacījumiem – asociācijas, kuru mērķis ir aizsargāt patērētāju intereses. Tāda asociācija neaizstāv savas pašas intereses vai tai esošās tiesības. Tā drīzāk rīkojas patērētāju kopējo interešu vai vispārējo interešu aizsardzībai, un tas ir likumdevējs, kas tai piešķir pilnvaras celt prasību par atturēšanos no darbības uz tādu tiesību normu kā CDE XVII.7. pants pamata.

39. Attiecībā uz interesi celt prasību un līdz ar to procesuālajiem aspektiem, ko nosaka interese, kurā celta prasība, piemēram, locus standi vai prasības pieņemamību, valsts iestādes tiesiskā situācija tātad ir salīdzināma ar patērētāju tiesību aizsardzības asociācijas situāciju. Šāda asociācija arī var celt prasību par atturēšanos no darbības, neraugoties uz pašu intereses neesamību.

40. Šajā kontekstā ir vērts atgādināt, ka spriedumā Henkel ( 26 ) Tiesa nosprieda tādā nozīmē, ka strīds, kura ietvaros asociācija ceļ prasību kopējo interešu aizsardzībai patērētāju vārdā, ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, jo šī prasība nekādā veidā neattiecas uz nesamērīgu pilnvaru īstenošanu salīdzinājumā ar attiecībām starp privāttiesību subjektiem piemērojamām vispārējo tiesību normām.

41. Varētu iebilst, ka lieta, kas ir pamatā spriedumam Henkel ( 27 ), attiecas uz prasību par atturēšanos no darbības negodīgu noteikumu izmantošanā un ir pamatota ar Direktīvu 93/13/EEK ( 28 ), savukārt šī lieta attiecas uz prasību par atturēšanos no negodīgas komercprakses, kuras pamatā ir Direktīva 2005/29. Tomēr ir jāatgādina, ka Tiesa ir apstiprinājusi spriedumā Henkel ( 29 ) sniegto interpretāciju, attiecinot to arī uz citu Savienības privāttiesību instrumentu, proti, Regulu (EK) Nr. 864/2007 ( 30 ), kuras jēdzienu interpretācijai ir jābūt saskaņotai ar Regulas Nr. 1215/2012 jēdzieniem ( 31 ). Konkrētāk, Tiesa ir nospriedusi, ka “civillietu un komerclietu” jēdzienā ietilpst “prasība par atturēšanos [no negodīgu noteikumu izmantošanas] atbilstoši Direktīvai 2009/22/EK [ ( 32 )]”.

42. Šajā ziņā saskaņā ar Direktīvas 2009/22 1. panta 1. punktu tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu regulējumu, kas attiecas uz prasību par atturēšanos no darbības celšanu ar mērķi aizsargāt patērētāju kopējās intereses, kuras iekļautas uzskaitīto direktīvu I pielikumā. No šīs tiesību normas izriet, ka prasība par atturēšanos no negodīgas komercprakses Direktīvas 2005/29 nozīmē ir arī Direktīvā 2009/22 norādītā prasība.

43. Līdz ar to ir maznozīmīgi, vai tās ir valsts iestādes, kas vērsušās iesniedzējtiesā pamatlietas izspriešanai. Vispirms – atbilstoši Direktīvas 2009/22 3. pantam, lasot kopsakarā ar tās 2. pantu, dalībvalstis izraugās tiesas vai administratīvas iestādes, kurās var vērsties ar prasībām par atturēšanos no darbības, ko ceļ “tiesīgās iestādes”, proti, pirmkārt, viena vai vairākas neatkarīgas valsts iestādes dalībvalstīs, kur pastāv šādas valsts iestādes, un/vai, otrkārt, organizācijas, kuru mērķis ir aizsargāt patērētāju kopējās intereses. Šo tiesīgo iestāžu prasībām par atturēšanos no darbībām varētu būt tāds pats mērķis, proti, atturēšana no noteiktas prakses patērētāju kopējās interesēs. Šādā juridiskajā situācijā neatkarīga valsts iestāde attiecībās ar profesionāļiem arī var īstenot to pašu lomu, ko īsteno patērētāju kopējo interešu aizsardzības organizācijas, kuru prasības ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā.

44. Tad – Direktīvas 2005/29 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir uzlikts pienākums dalībvalstīm nodrošināt piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs. Tādi līdzekļi ietver tiesību normas, saskaņā ar ko tādas personas vai organizācijas, kurām atbilstoši attiecīgo valstu tiesību aktiem ir likumīgas intereses apkarot negodīgu komercpraksi, tostarp konkurenti, var: pirmkārt, celt prasību tiesā pret šādu negodīgu komercpraksi un/vai, otrkārt, ierosināt šādas negodīgas komercprakses izskatīšanu administratīvā iestādē, kas ir kompetenta vai nu pieņemt lēmumus par sūdzībām, vai ierosināt attiecīgu tiesvedību. Savienības likumdevējs tātad paredz it īpaši patērētāju tiesību aizsardzības īstenošanas modeli, kur administratīvajām iestādēm nav kompetences, lai izskatītu prasības, kas vērstas pret negodīgu komercpraksi. Turpretī šīm iestādēm ir jārīkojas valsts tiesās patērētāju interešu aizsardzībai, kas tās nostāda vienādās pozīcijās ar personām vai organizācijām, kuras arī minētas Direktīvas 2005/29 11. panta 1. punktā.

45. Visbeidzot – tāpat ārpus patērētāju aizsardzības konteksta dalībvalstu tiesību aktos dažreiz tiek atļauts valsts iestādēm celt prasības valsts tiesās pašu intereses neesamības gadījumā vispārējas, kopējas vai pat individuālas intereses aizsardzībai, it īpaši, ja ir runa par privāttiesību subjektu, kurš šādā procesā būtu uzskatāms par vājāku pusi ( 33 ). Atzīt šādu situāciju par izslēgtu no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas nozīmētu mazināt valsts iestāžu lomu pārrobežu situācijās, neraugoties uz to, ka šādas procedūras var būt grūti nošķiramas no procedūrām, kuras uzsāk privāttiesību subjekti.

46. Tātad, ņemot vērā Tiesas judikatūrā izklāstītās atziņas attiecībā uz “civillietu un komerclietu” jēdzienu, valsts iestāde vai patērētāju aizsardzības tiesību asociācija, kas ceļ prasību par atturēšanos no darbības, ir salīdzināmā situācijā ar jebkuru ieinteresēto personu. Patiešām, tā ir atbrīvota no pienākuma pierādīt, ka tā rīkojas savās pašu interesēs. Taču tas nenozīmē, ka tai ir kādas prerogatīvas, kas varētu tai sniegt kompetenci vai pilnvaras, kuras grozītu tās tiesisko attiecību ar privāttiesību subjektiem civilo vai komerciālo raksturu vai mainītu tā strīda priekšmetu, kurā celta prasība par atturēšanos no darbību veikšanas ( 34 ). Tai arī nepiemīt tādas pilnvaras vai kompetence attiecībā uz procesuālo ietvaru, kas ir noteikts tāda strīda izskatīšanai, kura izcelsme atrodama šajās tiesiskajās attiecībās; tas ir identisks, lai arī kāds būtu lietas dalībnieku statuss šajā procesā ( 35 ).

4. Sākotnējais secinājums

47. Lai apkopotu šo manis veiktās analīzes daļu, es uzskatu, ka rīcības vispārējās interesēs vai citu interesēs fakts automātiski neizslēdz strīdu no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas ( 36 ). Tikai apstāklis, ka tiek īstenotas ar leģislatīvu aktu tieši piešķirtas pilnvaras vai kompetence, arī automātiski nenozīmē tādu izslēgšanu ( 37 ). Maznozīmīgi ir arī tas, ka valsts iestādes iespēja celt prasību nav pakārtota pašu intereses esamībai. Lai strīds būtu izslēgts no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas, šīm pilnvarām ir jābūt nesamērīgām pret attiecībās starp privātpersonām piemērojamiem vispārējo tiesību normu noteikumiem ( 38 ). Kā tas izriet no manis veiktās analīzes, vismaz attiecībā uz prasībām negodīgas komercprakses strīdos to pilnvaru īstenošana, kuras attiecas uz citiem aspektiem, nevis interesi, kurā rīkojas valsts iestāde, locus standi un celtas prasības pieņemamību, principā nav uzskatāma par šāda veida nesamērīgu pilnvaru īstenošanu. Līdz ar to, ņemot vērā pārbaudes saistībā ar izmeklēšanas un izpildes pilnvarām, pie kā es atgriezīšos vēlāk, nekas neliecina, ka pamatlieta attiecas uz nesamērīgām pilnvarām.

C. Par izmeklēšanas pilnvarām

48. Spriedumā lietā Sunico u.c. ( 39 ) Tiesa sprieda par izmeklēšanas kompetenču ietekmi uz tiesiska strīda kā “civillietas un komerclietas” kvalifikāciju. Tādējādi, ņemot vērā no šī sprieduma gūtās atziņas, var pārbaudīt viena atbildētāja argumentu, saskaņā ar kuru Beļģijas iestādes varēja izmantot savus konstatējumus un paziņojumus kā juridisku pierādījumu, kā rezultātā svarīgas lietas materiālu daļas veido virkne ziņojumu un valsts pārbaudītāju secinājumi. Beļģijas iestādes kā lietas materiālus arī uzrādot patērētāju sūdzības, un tām esot pieeja šādiem lietas materiāliem, ņemot vērā, ka tās saņem šos dokumentus, izmantojot savu interneta vietni/elektronisko adresi “iestāžu” statusā.

1. Spriedums lietā “Sunico” u.c.

49. Lietā, kurā taisīts spriedums Sunico u.c. ( 40 ), dalībvalsts valsts iestāde lūdza informāciju par atbildētājiem no citas dalībvalsts iestādēm saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1798/2003 ( 41 ), pirms tā cēla prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas radušies pievienotās vērtības nodokļa krāpšanās dēļ. Šajā kontekstā rodas jautājums, vai apstāklis, ka šāda informācija ir pieprasīta, ietekmēja tiesisko attiecību raksturu starp tiesiskā strīdā iesaistītajām pusēm, tāpēc šis strīds tika izslēgts no “civillietu un komerclietu” jēdziena ( 42 ).

50. Secinājumos šajās lietā ( 43 ) ģenerāladvokāte Kokote [Kokott] norādīja, ka tomēr no Tiesai pieejamās informācijas nav konstatējams, vai un attiecīgi cik lielā mērā lūgums sniegt ziņas ir nozīmīgs arī pamatlietā. Tomēr ģenerāladvokāte norādīja, ka lūgums sniegt ziņas ir instruments, kas prasītājam, kurš ir privāto tiesību subjekts, nav pieejams. Līdz ar to, ja saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām būtu pieļaujams, ka valsts iestāde šajā lietā izmanto tās valsts varas pārstāvja statusā iegūto informāciju un pierādījumus, šī iestāde attiecībā pret atbildētājiem nebūtu tādā pašā situācijā kā privāto tiesību subjekts.

51. Tiesa spriedumā Sunico u.c. ( 44 ) apstiprināja, ka no lietas materiāliem neizriet, ka pamatlietā valsts iestāde būtu izmantojusi pierādījumus, kas ir iegūti ar tās valsts varas funkciju īstenošanas palīdzību. Tiesa nosprieda, ka iesniedzējtiesai “ir jāpārbauda, vai tas tā patiešām nav bijis un vai attiecīgā gadījumā [šī valsts iestāde] saistībā ar prasību, ko tā ir cēlusi pret [atbildētājām pamatlietā], atradās tādā pašā situācijā kā persona, kas ir privāttiesību subjekts” ( 45 ).

52. Lai arī šajā spriedumā ir izdarīta atsauce uz konkrētu ģenerāladvokātes secinājumu punktu, doktrīnā ir apgalvots, ka Tiesa ir pieņēmusi mazāk kategorisku risinājumu nekā šajos secinājumos ieteiktais ( 46 ).

53. Arī es saprotu šo spriedumu tādā nozīmē, ka, lai strīdu izslēgtu no “civillietu un komerclietu” jēdziena, nepietiek ar to valsts noteikumu identificēšanu, kuri in abstracto ļauj valsts iestādei iegūt pierādījumu elementus, kas savākti, izmantojot savas valsts varas prerogatīvas, un izmantot tos lietas ietvaros. Tāpat nav pietiekami konstatēt, ka šie pierādījumu elementi tikuši izmantoti šajā lietā. Lai šis strīds tiktu izslēgts no šī jēdziena, tāpat ir arī jānoskaidro, vai šo pierādījumu elementu izmantošanas dēļ valsts iestāde nav tādā pašā situācijā kā privāttiesību subjekts analoģiskā tieslietā.

2. Sprieduma “Sunico” u.c. atziņu piemērošana

54. Sākumā būtu jāprecizē – tas, ka Beļģijas iestādes iesniedza patērētāju sūdzības kā pierādījumu elementus, nenozīmē, ka šīs iestādes ir citādā situācijā nekā privāttiesību subjekts analoģiska tiesību strīda kontekstā. Proti, lai gan patērētāju tiesību aizsardzības asociācija ir privāttiesību iestāde un tā neīsteno valsts varas prerogatīvas, tā var ievākt šādas sūdzības un izmantot tās tiesiskos strīdos pret profesionāļiem.

55. Tomēr šajā ziņā var rasties šaubas par to, vai valsts iestādei ir izmeklēšanas pilnvaras šī vārda tiešā nozīmē, kas šai iestādei ļauj iegūt pierādījumus analogā veidā kā policijas iestādēm. Uzskatu, ka šādu pilnvaru izmantošana nozīmē valsts varas prerogatīvu izmantošanu. Tiesiskais strīds pret valsts iestādi, kurā cietušais pieprasītu zaudējumu atlīdzību par pierādījumu vākšanas rezultātā nodarītu kaitējumu, principā neizriet no Regulas Nr. 1215/2012, jo tas attiecas uz atbildību par darbību vai bezdarbību, kas veikta, īstenojot valsts varu.

56. Tomēr pierādījumu elementu, kas savākti, izmantojot valsts varas prerogatīvas, izmantošana tiesību strīdā automātiski neietekmē tiesiskās attiecības starp lietas dalībniekiem vai strīda priekšmetu.

57. Proti, privāttiesību subjekts var arī izmantot pierādījumus, kurus ir savākusi valsts iestāde, izmantojot tās valsts varas prerogatīvas. Piemēram, lietā pret ceļu satiksmes negadījuma izraisītāju šajā negadījumā cietusī persona var iesniegt policijas iestādes sagatavotus dokumentus. Ja cietušā rīcībā nav šādu dokumentu, šī persona var principā lūgt valsts tiesu, lai valsts iestādei tiktu uzlikts pienākums iesniegt šos dokumentus šīs lietas nolūkos. Tāpat tirgus dalībnieks var uzsākt tiesvedību strīdā konkurences tiesībās, kuras ietvaros tas iesniedz follow‑on prasību, kuras atbalstam tas atsaucas uz lēmumu, ar kuru tiek konstatēts šo tiesību noteikumu pārkāpums ( 47 ). Ir acīmredzams, ka šādiem strīdiem ir civiltiesisks un komerctiesisks raksturs un uz tiem attiecas Regula Nr. 1215/2012.

58. Ar apstākli, ka dokumentam, ko valsts iestāde izstrādājusi atbilstoši savām pilnvarām, ir īpašs pierādījuma spēks, šis pierādījums netiek apstrīdēts. Proti, noteikumi, kas ir piemērojami arī tiesiskos strīdos starp privāttiesību subjektiem, piešķir šādu vērtību noteiktām pierādījumu elementu kategorijām.

59. Turklāt uzskatīt, ka valsts iestādes celta prasība ir izslēgta no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas, jo šī iestāde ir izmantojusi pierādījumu elementus, kas savākti, izmantojot savas prerogatīvas, nozīmētu vājināt viena no Savienības likumdevēja atzītajiem patērētāju tiesību aizsardzības īstenošanas modeļiem efektivitāti ( 48 ). Šajā modelī atšķirībā no modeļa, kurā administratīvā iestāde pati lemj par pārkāpuma sekām, administratīvā iestāde ir atbildīga par patērētāju interešu aizstāvēšanu valsts tiesā.

60. Tomēr valsts iestādei var būt pilnvaras, kas tai ļauj izmantot pierādījumus, izslēdzot jebkuru privāttiesību subjektu. Piemēram, valsts tiesību aktos var paredzēt, ka iestādes apkopotie pierādījumi ir konfidenciāli un ka šī iestāde izlemj par iespējamu to izpaušanu. Tāpat saskaņā ar valsts procesuālajiem tiesību aktiem var būt piemērojama atšķirīga kārtība attiecībā uz otra lietas dalībnieka to pašu iesniegto pierādījumu elementu apstrīdēšanu atkarībā no tā, vai tos iesniedz valsts iestāde vai privāttiesību subjekts.

61. Šīs ir situācijas, kuras, manuprāt, atbilst situācijai, kas izskatīta spriedumā lietā Sunico u.c. ( 49 ), proti, situācijai, kur noteiktu pierādījumu elementu izmantošanas dēļ valsts iestāde nav tādā pašā situācijā kā privāttiesību subjekts analoģiskā tieslietā. Tomēr nekas neliecina, ka pamatlietā būtu parādījusies situācija, kas varētu izslēgt šo strīdu no šīs regulas piemērošanas jomas.

62. Pilnības labad nevajadzētu aizmirst, ka situācija, kas ir paredzēta spriedumā lietā Sunico u.c. ( 50 ), attiecas uz apstākļiem, kuros a priori“civillietu un komerclietu” jēdzienā ietilpstošais strīds tika izslēgts no tā tāpēc, ka viena no strīda pusēm izmantojusi noteiktus pierādījumu elementus. Tomēr, manuprāt, lielākajā daļā gadījumu tas, ka daži pierādījumu elementi ir pieejami tikai valsts iestādei, izriet no tā, ka attiecības starp šo iestādi un personu nelīdzinās ab initio attiecībām starp privātpersonām.

D. Par kompetenci izpildes procesā

63. Ar savu ceturto prasījumu Beļģijas iestādes lūdza iesniedzējtiesu uzlikt naudas sodu, kas noteikts par katru konstatēto pārkāpumu no tiesas pamatlietā pieņemtā sprieduma izsniegšanas. Ar savu piekto prasījumu šīs iestādes lūdz, lai tiktu arī nospriests, ka attiecīgie pārkāpumi var tikt fiksēti vienkārši ar zvērināta ierēdņa sastādītu protokolu. Šis pēdējais minētais prasījums, pēc vienas no atbildētājām domām, nozīmē, ka arī izpildes procedūrā Beļģijas varas iestādēm piemīt kompetence, kura nepiemīt nevienam parastam lietas dalībniekam civillietu vai komerclietu tiesiskos strīdos.

64. Turpretī ne iesniedzējtiesa, ne lietas dalībnieki neizsaka šaubas par to, vai prasījums par naudas sodu, kas pienākas par pārkāpumiem nākotnē, var izslēgt pamatlietu, kā arī šajā lietā pieņemto lēmumu no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas. Taču prasījums par naudas sodu ir saistīts ar prasījumu par nākotnē izdarītu pārkāpumu konstatējumu ar vienkāršu protokolu. Vispirms es analizēšu jautājumu, vai šīs regulas piemērošanas jomā ietilpst lieta, kurā šāds naudas sods tiek prasīts.

1. Naudas sods par nākotnē izdarītiem pārkāpumiem

65. No sprieduma Realchemie Nederland ( 51 ) izriet, ka to, vai Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomā ietilpst tiesas lēmums par naudas sodu, kas uzlikts par citā tiesas lēmumā pasludināta aizlieguma pārkāpumu, nosaka nevis paša šī pasākuma iedaba, bet gan to tiesību iedaba, kuru ievērošana ar to tiek nodrošināta. Sekojot tai pašai loģikai, spriedumā Bohez ( 52 ) Tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā šo tiesību raksturu, kuru ievērošanu nodrošina naudas sods, “civillietu un komerclietu” jēdzienā pirms Regulas Nr. 1215/2012 bijušās regulas nozīmē neietilpst tāda naudas soda izpilde, kas kādā nolēmumā par aizgādības un saskarsmes tiesībām ir noteikts tālab, lai nodrošinātu, ka šīs saskarsmes tiesības ievēro aizgādības tiesību subjekts. Saskaņā ar šo spriedumu šāda izpilde turpretī ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 ( 53 ) piemērošanas jomā.

66. Ir taisnība, ka judikatūras līnija, kurā ietilpst šie spriedumi, ir izstrādāta galvenokārt kontekstā ar lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar aizsardzības ( 54 ) vai pagaidu pasākumiem ( 55 ), uz kuriem attiecas atsevišķs lēmums, kura izpilde ir prasīta ( 56 ), vai šādiem pasākumiem, kas tiek prasīti atsevišķā pagaidu noregulējuma procedūrā ( 57 ). Turpretī no attiecīgā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tieši neizriet, ka šajā gadījumā ir runa par aizsardzības vai pagaidu pasākumiem.

67. Tomēr šajā kontekstā būtu jānošķir spriedums Bohez ( 58 ), kurā tiek uzdots jautājums par naudas soda – kuru lietu par saskarsmes tiesībām pēc būtības izspriedusī izcelsmes dalībvalsts tiesa noteikusi tālab, lai nodrošinātu šo tiesību īstenojamību, – piedziņu. Šis naudas sods atbilda fiksētai summai, kas bija jāmaksā par katru bērna neuzrādīšanas dienu.

68. Jāatzīmē, ka Beļģijas iestādes, šķiet, līdzīgu prasību iesniedz pamatlietā. Iesniedzējtiesa, protams, nesniedz sīkāku informāciju par prasījumu par naudas sodu. Runājot par Beļģijas valdību, tā paskaidro, ka šis naudas sods esot piemērojams tikai par pārkāpumiem, kurus valsts tiesa ir definējusi pamatlietas kontekstā. No prasījuma par naudas sodu formulējuma arī izriet, ka tas ir paredzēts, lai garantētu Beļģijas iestāžu pieprasītā tiesas lēmuma efektivitāti, ciktāl šis lēmums attiektos uz atturēšanos no negodīgas tirgus prakses un/vai komercprakses.

69. Turklāt Beļģijas Tiesu kodeksa XXIII nodaļas “Par naudas sodu” 1385.bis pantā ir noteikts, ka tiesa pēc vienas puses pieteikuma var piespriest otrai pusei samaksāt naudas summu, sauktu par kavējuma naudu [astreinte], par pamatsaistību neizpildi, neskarot pienākumu attiecīgā gadījumā atlīdzināt zaudējumus. Šī kodeksa 1385.ter pantā ir paredzēts, ka tiesa var noteikt naudas sodu, it īpaši summu, kas atbilst pārkāpumam. Lai arī iesniedzējtiesa nenorāda, vai Beļģijas iestāžu prasība ir pamatota ar šo tiesību normu, šķiet, ka tās saturs pilnībā atbilst tam, ko prasa šīs iestādes. Tādēļ spriedums Bohez ( 59 ) ir vēl svarīgāks attiecībā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu: šajā spriedumā minētais naudas sods tika uzlikts, pamatojoties uz Beļģijas Tiesu kodeksa 1385.bis pantu.

70. Ņemot vērā judikatūru, uz kuru attiecas spriedums Bohez ( 60 ), var norādīt, ka tad, ja “civillietu un komerclietu” jēdzienā ietilpst lieta, kurā iestādes prasa, pirmkārt, konstatēt negodīgu tirgus praksi un/vai komercpraksi un otrkārt, uzlikt pienākumu atturēties no šīs prakses, šī lieta turpina ietilpt šajā jēdzienā arī tad, ja naudas soda mērķis ir nodrošināt tās iznākumā pieņemtā tiesas lēmuma izpildi.

71. Protams, ir svarīgi neaizmirst šo secinājumu 22. punktā minēto hipotēzi, saskaņā ar kuru tiesiskais strīds tiek izslēgts no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas tā ietvaros celtās prasības pamatojuma un tās īstenošanas nosacījumu dēļ. Tomēr no Beļģijas Tiesu kodeksa 1385.bis panta izriet, ka šīs dalībvalsts iestāžu iesniedzējtiesā izvirzītais prasījums par naudas sodu, šķiet, ir standarta pasākums civilprocesā, kas pieejams arī privātpersonām. Līdz ar to nedz apstāklis par prasījuma uzlikt šādu naudas sodu izvirzīšanu, nedz apstāklis par lūgumu izpildīt tiesas lēmumu, ar kuru tiek apmierināts šis prasījums, nav valsts varas prerogatīvu īstenošana.

72. Ņemot vērā iepriekš minēto, prasība, ar kuru valsts iestādes prasa uzlikt konkrēta apmēra naudas sodu par katru konstatēto pārkāpumu no tiesas nolēmuma izsniegšanas dienas, ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, ja, pirmkārt, šī naudas soda mērķis ir garantēt šajā jēdzienā ietilpstošā lietā pieņemta tiesas lēmuma efektivitāti un, otrkārt, ja minētais naudas sods ir standarta pasākums civilprocesā, kurš pieejams arī privātpersonām vai kura īstenošana nav saistīta ar nesamērīgām pilnvarām salīdzinājumā ar vispārējo tiesību normām, kuras piemēro attiecībās starp privātpersonām ( 61 ).

2. Pārkāpumu konstatēšana, ko veic administratīvās iestādes

73. Iesniedzējtiesa nesniedz detalizētu informāciju par aspektiem, par kuriem var rasties šaubas saistībā ar piekto prasījumu par nākotnes pārkāpumu konstatēšanu ar vienkāršu zvērināta ierēdņa sastādītu protokolu. Līdz ar to, lai šai tiesai sniegtu noderīgu atbildi, es izdarīšu dažus vispārīgus apsvērumus attiecībā uz šo prasījumu, pamatojoties uz lietas dalībnieku apsvērumiem.

74. Beļģijas iestāžu piektais prasījums, šķiet, ir paredzēts, lai ļautu tām pašām konstatēt pārkāpumus, par kuriem tiek uzlikts naudas sods, bez nepieciešamības šim nolūkam izmantot tiesu izpildītāju vai citus līdzekļus. Tādā pašā veidā Beļģijas valdība tiesas sēdē norādīja, ka gadījumā, ja valsts tiesa noraidītu piekto prasījumu, Beļģijas varas iestādēm būtu jāizmanto tiesu izpildītāja pakalpojumi, lai izdarītu šādus konstatējumus. Tāpat atbildētāji apgalvo, ka atšķirībā no Beļģijas varas iestādes privāto tiesību subjektam, piemēram, ir jāizmanto tiesu izpildītāja pakalpojumi un attiecīgā gadījumā jāpierāda pārkāpumi tiesā, kurā celta prasība.

75. Atgādinu, ka spriedumā lietā Henkel ( 62 ) Tiesa uzskatīja, ka patērētāju tiesību aizsardzības asociācijas celta prasība par atturēšanos no darbības ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, jo šīs prasības mērķis ir pakļaut tiesas kontrolei privāttiesiskas attiecības. Tomēr no lietas dalībnieku apsvērumiem, kas sniegti šo secinājumu iepriekšējos punktos, izriet, ka ar piekto prasījumu Beļģijas iestādes vēlētos, lai tām tiktu piešķirta kompetence konstatēt turpmāku pārkāpumu esamību. Šī prasījuma mērķis būtībā ir pakļaut šo iestāžu kontrolei juridiskas attiecības, kurās būtu iesaistīti atbildētāji, tāpēc tas attiecas uz valsts varas prerogatīvu izmantošanu.

76. Turklāt saskaņā ar CDE XV.2. pantu amatpersonu sastādīti protokoli tiek uzskatīti par ticamiem, kamēr nav pierādīts pretējais. Dokumentam, ko sastādījis privāto tiesību subjekts, nav šāda pierādīšanas spēka. Tādējādi, lai arī šķiet, ka šos protokolus varētu izmantot izpildes procedūrā, to sastādīšana drīzāk būtu pierādījumu vākšana. Kā es norādīju šo secinājumu 55. punktā, pilnvaru īstenošana pierādījumu vākšanā, kas nozīmē nesamērīgas pilnvaras salīdzinājumā ar noteikumiem, kuri piemērojami starp privātpersonām, nozīmē valsts varas prerogatīvu īstenošanu. Tas pats it īpaši attiecas uz gadījumiem, kad valsts iestāde izmanto pilnvaras, ar kurām tā cenšas aizstāt tiesu izpildītāju, pārkāpuma esamību nosakot ar tās sastādītu dokumentu. Strīds, kura mērķis ir šīs kompetences piešķiršana, attiecas uz nesamērīgām pilnvarām salīdzinājumā ar vispārējām tiesību normām, kuras piemēro attiecībās starp privātpersonām, tāpēc šī strīda priekšmets neļauj izdarīt apgalvojumu, ka tas ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā.

77. Nevar izslēgt, ka šādas kompetences piešķiršana uzlabotu tiesas pieņemta lēmuma strīdā, kurš ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā, efektivitāti. Tomēr piektais prasījums neattiecas ne uz aizsardzības vai pagaidu pasākumu, ne uz pasākumu, kas vērtējams kā rīkojums vienai pusei lietā samaksāt naudas sodu ( 63 ) vai kavējuma naudu ( 64 ), kura ietilpšana Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomā ir atkarīga no tiesību būtības, kuru aizsardzību nodrošina šī tiesība vai pasākums.

E. Nobeiguma apsvērumi

78. No manas analīzes izriet, ka, pirmkārt, īpašās iezīmes, kas ir saistītas ar valsts iestādes interesi celt prasību, nevar no Regulas Nr. 1215/2012 materiālās piemērošanas jomas izslēgt tādu strīdu kā pamatlieta ( 65 ). Otrkārt, tas, ka šai iestādei ir izmeklēšanas kompetence, kuras privātpersonām nav, un tā izmanto pierādījumus, kas ir savākti, izmantojot šo kompetenci, arī automātiski neizslēdz šo strīdu no Regulas Nr. 1215/2012 ratione materiae piemērošanas jomas ( 66 ). Treškārt, šis strīds ir izslēgts no šīs regulas darbības jomas tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasību, ar kuru valsts iestādes prasa nesamērīgas pilnvaras salīdzinājumā ar noteikumiem, kas ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām, proti, lai tām tiktu atļauts konstatēt pārkāpumu esamību ( 67 ).

79. Man vēl ir jāprecizē, ka, lai gan pamatlieta neietilpst Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomā, ciktāl tas attiecas uz piekto prasījumu, tā tomēr nav izslēgta attiecībā uz citiem prasījumiem ( 68 ).

V. Secinājumi

80. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa, Beļģija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lieta par prasību, ko dalībvalsts valsts iestādes cēlušas pret citā dalībvalstī dibinātiem privāttiesību subjektiem, lai konstatētu tādu pārkāpumu esamību, kuri veido negodīgu komercpraksi, uzdotu atturēties no tās, noteiktu publiskošanas pasākumus uz atbildētāju rēķina un uzliktu noteikta apmēra naudas sodu par katru turpmāko pārkāpumu, ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā šīs tiesību normas nozīmē. Turpretī tāds strīds ir izslēgts no šī jēdziena piemērošanas jomas tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasību, ar kuru valsts iestādes prasa, lai tām tiktu piešķirtas nesamērīgas pilnvaras salīdzinājumā ar noteikumiem, kas ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) C‑167/00, EU:C:2002:555, 30. punkts.

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.).

( 5 ) Tāpat jāuzsver, ka iesniedzējtiesa tieši nenorāda, uz kuru no Regulā Nr. 1215/2012 paredzētajiem pamatiem Beļģijas iestādes vēlas balstīties pamatlietā. Tiesas sēdē tās precizēja, ka vēršanās iesniedzējtiesā ir notikusi uz šīs regulas 7. panta 2. punkta pamata, proti, ka tai ir jurisdikcija lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, kā tās vietas tiesai, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu. Taču šis precizējums nevar niansēt atbildi uz uzdoto prejudiciālo jautājumu. Kā man jau ir bijusi iespēja aplūkot citā kontekstā, Regulas Nr. 1215/2012 1. pantā paredzētā piemērošanas joma ratione materiae ir viena un tā pati attiecībā uz visiem šajā regulā paredzētajiem jurisdikcijas pamatiem. Skat. manus secinājumus lietā Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, 23. punkts).

( 6 ) Skat. manus sniegtos secinājumus lietā Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, 59. punkts).

( 7 ) Skat. spriedumus, 2013. gada 11. aprīlis, Sapir u.c. (C‑645/11, EU:C:2013:228, 33. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2013. gada 12. septembris, Sunico u.c. (C‑49/12, EU:C:2013:545, 34. punkts).

( 8 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 9 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 10 ) Šajā sakarā doktrīnā norādīts, ka kritērijs attiecībā uz strīda priekšmetu, kā arī tas, kas attiecas uz pamatu un celtās prasības īstenošanas nosacījumiem, principā nešķiet Tiesas judikatūrā raduši piemērošanu, izslēdzot strīdu no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas. Skat. Van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oksforda, Portlenda, 2016, 38. lpp.

( 11 ) Skat. spriedumu, 2017. gada 9. marts (C‑551/15, EU:C:2017:193, 35. punkts).

( 12 ) Skat. arī manus secinājumus lietā Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, 79. punkts).

( 13 ) Spriedums, 2002. gada 14. novembris (C‑271/00, EU:C:2002:656).

( 14 ) Spriedums, 2004. gada 15. janvāris (C‑433/01, EU:C:2004:21).

( 15 ) Skat. spriedumu, 2017. gada 9. marts (C‑551/15, EU:C:2017:193, 35. punkts).

( 16 ) Skat. spriedumu, 1993. gada 21. aprīlis (C‑172/91, EU:C:1993:144, 21. punkts).

( 17 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2007. gada 13. novembris) par tiesas un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu [un paziņošanu] dalībvalstīs (“dokumentu izsniegšana [vai paziņošana]”) un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1348/2000 (OV 2007, L 324, 79. lpp.).

( 18 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs (C‑226/13, C‑245/13 un C‑247/13, EU:C:2015:383, 56. punkts).

( 19 ) Spriedums, 2018. gada 15. novembris (C‑308/17, EU:C:2018:911).

( 20 ) Skat. spriedumu, 2018. gada 15. novembris, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:911, 37. un 38. punkts).

( 21 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 14. novembris (C‑271/00, EU:C:2002:656, 36. punkts).

( 22 ) Skat. spriedumu, 2004. gada 15. janvāris (C‑433/01, EU:C:2004:21, 20. punkts).

( 23 ) Skat. spriedumus, 2002. gada 14. novembris, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, 32. punkts), un 2004. gada 15. janvāris, Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, 21. punkts). Skat. arī Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, Informa law from Routledge, 6. izdevums, Taylor & Francis Group, Ņujorka, 2015, 61. lpp. Attiecībā uz spriedumu Baten šajā nozīmē skat. Toader, C., “La notion de matière civile et commerciale”, Europa als Rechts‑ und Lebensraum: Liber amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, Hess, B., Jayme, E., Mansel, H.‑P. vadībā, Verlag Ernst und Werner Gieseking, Bīlefelde, 2018, 523. lpp.

( 24 ) Proti, stingras pieturēšanās pie šādas interpretācijas sekas būtu, ka dalībvalsts likumdevēja izvēle attiecībā uz valsts iestāžu pilnvaru loku salīdzinājumā ar tām pilnvarām, kuras piemīt privāttiesību subjektiem, noteiktu Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanu. Taču no judikatūras izriet, ka šīs regulas piemērošanu nevar noteikt saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem kādu pilnvaru kvalifikācija kā valsts varas prerogatīva. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1980. gada 16. decembris, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, 11. punkts), un 1993. gada 21. aprīlis, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, 22. un 25. punkts). Turklāt, lai gan tikai attiecīgie valsts tiesību akti, iespējams, varētu būt viegli identificējami attiecībā uz nolēmumu atzīšanu un izpildi, turpretī attiecībā uz pārbaudi, ko veic procedūras uzsākšanas laikā nolūkā noteikt, vai tiesai, kurā iesniegta prasība, ir vai nav jurisdikcija izskatīt attiecīgo lietu, tas tā nav.

( 25 ) Skat. manus sniegtos secinājumus lietā Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, 89. punkts un tajā minētā doktrīna).

( 26 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 1. oktobris (C‑167/00, EU:C:2002:555, 30. punkts).

( 27 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 1. oktobris (C‑167/00, EU:C:2002:555).

( 28 ) Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).

( 29 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 1. oktobris (C‑167/00, EU:C:2002:555, 29. punkts).

( 30 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”) (OV 2007, L 199, 40. lpp.).

( 31 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 39. punkts).

( 32 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 23. aprīlis) par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību (OV 2009, L 110, 30. lpp.).

( 33 ) Manas dalībvalsts tiesību sistēmā, Polijas tiesībās, tas ir gadījums, kad civillietu tiesā lietas izskatīšanā iestājas prokurors.

( 34 ) Protams, jautājums par to, vai Beļģijas iestādēm piemīt izmeklēšanas un izpildes pilnvaras, kuras varētu tikt uzskatītas par nesamērīgām pilnvarām, ir diskutējams (skat. šo secinājumu C un D sadaļu). Tomēr, pat ja šīm iestādēm piemistu šāda kompetence, tas neizriet no tā, ka tās ir atbrīvotas no pienākuma pierādīt, ka ar prasību par atturēšanos no darbības tās aizstāv pašas savu interesi vai tiesības.

( 35 ) Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Sapir u.c. (C‑645/11, EU:C:2013:228, 36. punkts).

( 36 ) Skat. šo secinājumu 29. punktu.

( 37 ) Skat. šo secinājumu 35. punktu.

( 38 ) Skat. šo secinājumu 46. punktu.

( 39 ) Spriedums, 2013. gada 12. septembris (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 40 ) Spriedums, 2013. gada 12. septembris (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 41 ) Padomes Regula (2003. gada 7. oktobris) par administratīvu sadarbību pievienotās vērtības nodokļu jomā un Regulas (EEK) Nr. 218/92 atcelšanu (OV 2003, L 264, 1. lpp.).

( 42 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Sunico u.c. (C‑49/12, EU:C:2013:545, 42. punkts).

( 43 ) Skat. ģenerāladvokātes Kokotes secinājumus lietā Sunico u.c. (C‑49/12, EU:C:2013:231, 45. punkts).

( 44 ) Spriedums, 2013. gada 12. septembris (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 45 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Sunico u.c. (C‑49/12, EU:C:2013:545, 42. un 43. punkts). Mans izcēlums.

( 46 ) Šajā ziņā skat. De Troyer, I., ““De fiscus in burger”: nieuwe wegen voor de inning van belastingen in het buitenland?”, Tijdschrift voor fiscaal recht, 2015, 481. sējums, 426. lpp., 10. punkts.

( 47 ) Šī pieņēmuma ilustrācijai skat. spriedumu, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 10. punkts).

( 48 ) Skat. šo secinājumu 44. punktu.

( 49 ) Spriedums, 2013. gada 12. septembris (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 50 ) Spriedums, 2013. gada 12. septembris (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 51 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris (C‑406/09, EU:C:2011:668, 40.–42. un 44. punkts).

( 52 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris (C‑4/14, EU:C:2015:563, 33., 37. un 39. punkts).

( 53 ) Padomes Regula (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.).

( 54 ) Skat. spriedumu, 1979. gada 27. marts, Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, 2. punkts), ko Tiesa min spriedumā, 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668).

( 55 ) Skat. spriedumu, 1998. gada 17. novembris, Van Uden (C‑391/95, 33. punkts), ko Tiesa arī min spriedumā, 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668).

( 56 ) Skat. spriedumus, 1979. gada 27. marts, Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, 2. punkts), un 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, 35. punkts).

( 57 ) Skat. spriedumu, 1998. gada 17. novembris, Van Uden (C‑391/95, 33. punkts).

( 58 ) Skat. tostarp spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, 49. punkts).

( 59 ) Spriedums, 2015. gada 9. septembris, (C‑4/14, EU:C:2015:563). Attiecībā uz šo Beļģijas Tiesu kodeksa tiesību normu skat. arī manus secinājumus lietā Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:233, 42. punkts un tajā minētā doktrīna).

( 60 ) Spriedums, 2015. gada 9. septembris (C‑4/14, EU:C:2015:563).

( 61 ) Lai gan ne iesniedzējtiesa, ne lietas dalībnieki neizsaka šaubas par publiskošanas pasākumiem, tomēr pilnīguma labad es atzīmēju, ka arī tie nav izslēgti no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomas. Proti, tie ir īpaši paredzēti 2013. gada 30. jūlija likuma 14. panta 1. punkta 2. apakšpunktā, un šķiet, ka tie veido civilprocesa standarta pasākumu, kas pieejams privātpersonām. Tādējādi lieta, kurā tiek prasīti šādi pasākumi, neattiecas uz nesamērīgu pilnvaru izmantošanu salīdzinājumā ar noteikumiem, kas piemērojami attiecībās starp privātpersonām. Turklāt, kaut arī šie pasākumi ir atšķirīgi no naudas soda, to mērķis ir nodrošināt tāda tiesas lēmuma efektivitāti, ar kuru tiek konstatēta negodīga komercprakse. Šajā ziņā Direktīvas 2005/29 11. panta 2. punkts paredz, ka dalībvalstis, lai likvidētu sekas, ko rada negodīga komercprakse, par kuras izbeigšanu ir pieņemts galīgs lēmums, var pieprasīt publicēt attiecīgo lēmumu vai paziņojumu ar labojumu. Nekas neliecina, ka ir runa par pasākumiem, kuri ir rezervēti tikai valsts iestādēm.

( 62 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 1. oktobris (C‑167/00, EU:C:2002:555, 30. punkts).

( 63 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, 44. punkts).

( 64 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, 35. punkts).

( 65 ) Skat. šo secinājumu 47. punktu.

( 66 ) Skat. šo secinājumu 60. un 61. punktu.

( 67 ) Skat. šo secinājumu 75. un 77. punktu.

( 68 ) Proti, no 1993. gada 21. aprīļa sprieduma Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, 6., 14.–16. un 21. punkts) var secināt, ka Regula Nr. 1215/2012 ir piemērojama arī krimināllietu tiesas lēmumiem civillietās, kuri satur krimināltiesību un civiltiesību normas. Šajā gadījumā tikai civiltiesību normas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā. Turklāt saskaņā ar manu 1997. gada 27. februāra sprieduma van den Boogaard (C‑220/95, EU:C:1997:91, 21. punkts) izpratni ir tāpat iespējams, ka tikai daži civillietu tiesas pieņemta nolēmuma aspekti ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā. Principā tas pats būtu jāattiecina uz situāciju, kurā tikai daži lietas apstākļi ietilpst “civillietu un komerclietu” jēdzienā.