ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 10. jūlija spriedums –

Caviro Distillerie u.c./Komisija

(lieta C‑345/18 P) ( 1 )

Apelācija – Tirdzniecības politika – Dempings – Īstenošanas lēmums (ES) 2016/176 – Ķīnas izcelsmes vīnskābes, ko ražo Hangzhou Bioking Biochemical Engineering Co. Ltd, imports – Regula (EK) Nr. 1225/2009 – 3. panta 2., 3. un 5. punkts – Būtiska kaitējuma neesamība – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Zaudējumu noteikšana – Visu to attiecināmo ekonomisko faktoru un norāžu novērtējums, kuri ietekmē Eiropas Savienības ražošanas nozares situāciju – Tirgus daļa

1. Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Kaitējums – Iestāžu rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas (Padomes Regulas Nr. 1225/2009 3. panta 1., 2., 3., 5. un 6. punkts) (skat. 14.–17., 40. punktu)

2. Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Kaitējums – Vērā ņemami faktori – Kopējs vērtējums (Padomes Regulas Nr. 1225/2009 3. panta 1., 2., 3., 5. un 6. punkts) (skat. 19.–22. punktu)

3. Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu un pierādījumu vērtējums – Nepieņemamība – Faktu un pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā – Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu – Pamats par pierādījumu sagrozīšanu – Nepieciešamība precīzi norādīt sagrozītos elementus un kļūdas analīzē, kas noveda pie šīs sagrozīšanas (LESD 256. pants, Tiesas statūtu 58. panta 1. daļa) (skat. 66. punktu)

4. Apelācija – Pamati – Nepietiekams pamatojums – Vispārējās tiesas izmantots netiešs pamatojums – Pieļaujamība – Nosacījumi (LESD 256. pants, Tiesas statūtu 36. pants un 53. panta 1. daļa) (skat. 77., 78. punktu)

Rezolutīvā daļa

1) Apelācijas sūdzību noraidīt.

2) Caviro Distillerie Srl, Distillerie Bonollo SpA, Distillerie Mazzari SpA un Industria Chimica Valenzana (ICV) SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) OV C 259, 23.7.2018.
50

Šajā ziņā pamatlietās aplūkotās situācijas atšķiras no situācijas, kad ar Savienības aktu dalībvalstīm tiek piešķirta brīvība izvēlēties vienu no vairākiem piemērošanas režīmiem vai rīcības vai novērtējuma brīvība, kas ir ar šo aktu izveidotā regulējuma neatņemama sastāvdaļa, vai arī no situācijas, kurā ar šādu aktu dalībvalstīm ir atļauts noteikt specifiskus pasākumus, kas paredzēti, lai sekmētu tās mērķa īstenošanu (šajās dažādajās nozīmēs skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, N. S. u.c., C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 64.–68. punkts; 2017. gada 16. februāris, C. K. u.c., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 53. punkts; 2017. gada 9. marts, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 46., 47., 52. un 53. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2017. gada 13. jūnijs, Florescu u.c., C‑258/14, EU:C:2017:448, 48. punkts).
65

Tādējādi no Procedūru direktīvas 15. panta 2. un 3. punkta izriet, ka personiskā intervija ir jārīko apstākļos, kuros pienācīgi nodrošināta konfidencialitāte un kuri pieteikuma iesniedzējam ļauj sniegt vispusīgu sava pieteikuma pamatojumu. Runājot ir īpaši par pēdējo minēto aspektu, šīs direktīvas 15. panta 3. punkta a) apakšpunktā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt, ka persona, kam jāveic intervija, ir kompetenta ņemt vērā personiskos un vispārējos apstākļus, kas saistīti ar pieteikumu, tostarp pieteikuma iesniedzēja kultūras izcelsmi, dzimumu, seksuālo orientāciju, dzimumidentitāti vai neaizsargātību. Savukārt, minētās direktīvas 15. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir prasīts, lai dalībvalstis, cik vien iespējams, nodrošinātu, ka interviju ar pieteikuma iesniedzēju veic tā paša dzimuma persona, ja viņš to lūdz, ja vien tas nav balstīts uz pamatiem, kuri neattiecas uz pieteikuma iesniedzēja grūtībām sniegt vispusīgu sava pieteikuma pamatojumu. Turklāt šīs pašas direktīvas 15. panta 3. punkta c) apakšpunktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums izvēlēties tulku, kurš var nodrošināt piemērotu saziņu starp pieteikuma iesniedzēju un personu, kas veic interviju, lai īstenotu pieteikuma iesniedzēja tiesības, kuras ir paredzētas Procedūru direktīvas 12. panta 1. punkta b) apakšpunktā, uz to, lai vajadzības gadījumā tiktu nodrošināti šāda tulka pakalpojumi viņa argumentu norādīšanai. Attiecībā uz pēdējās minētās direktīvas 15. panta 3. punkta e) apakšpunktu ir jānorāda, ka tajā dalībvalstīm ir prasīts nodrošināt, lai intervija ar nepilngadīgajiem tiktu veikta bērniem piemērotā veidā.
22

Cofemel iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Tribunal da Relação de Lisboa (Lisabonas apelācijas tiesa, Portugāle), kas atstāja to spēkā. Sava nolēmuma pamatošanai minētā tiesa vispirms norādīja, ka Autortiesību un blakustiesību kodeksa 2. panta 1. punkta i) apakšpunkts – Direktīvas 2001/29 gaismā, kā Tiesa to ir interpretējusi 2009. gada 16. jūlija spriedumā Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465) un 2011. gada 1. decembra spriedumā Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798) – ir jāsaprot tādējādi, ka autortiesību aizsardzība attiecas uz lietišķās mākslas darbiem, rūpnieciskajiem dizainparaugiem un dizaina darbiem ar nosacījumu, ka tiem ir oriģināls raksturs, proti, ka tie ir paša autora intelektuālās jaunrades rezultāts, un netiek prasīta kāda īpaša estētiskās vai mākslinieciskās vērtības pakāpe. Tālāk minētā tiesa uzskatīja, ka konkrētajā gadījumā G‑Star apģērba modeļi “ARC” un “ROWDY” ir darbi, kas aizsargājami saskaņā ar autortiesībām. Visbeidzot tā secināja, ka ar dažiem no Cofemel ražotajiem apģērbiem tiek pārkāptas G‑Star autortiesības.
34

Lietā, kurā ir taisīts šis spriedums, aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā bija paredzēts, ka, lai noteiktu atsauces datumu Land Salzburg (Zalcburgas federālā zeme, Austrija) darba ņēmēju paaugstināšanai viņu pakāpes augstākos darba samaksas līmeņos, tika pilnībā ņemti vērā nodarbinātības laikposmi, kas bez pārtraukuma nostrādāti šīs pašvaldības dienestā, bet jebkurš cits nodarbinātības laikposms tika ņemts vērā tikai kopumā 60 % apmērā. Kā izriet no sprieduma SALK 40. punkta, šis tiesiskais regulējums ir vērsts uz to, lai atļautu pārvietošanos atsevišķas minētajā pašvaldībā ietilpstošo darba devēju grupas ietvaros, un tas tā ir neatkarīgi no jautājuma, vai profesionālā pieredze, kas iegūta pie viena no šīs grupas darba devējiem, ir atbilstoša, ievērojot pie cita minētās grupas darba devēja veiktos pienākumus.
40

Līdz ar to LESD 45. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to valsts tiesai ir noteikts atstāt nepiemērotu tādā valsts tiesību normā par tiesu jurisdikciju paredzētu nosacījumu par dzīvesvietu, kāda ir aplūkota pamatlietā, neatkarīgi no tā, vai parādu atvieglošanas tiesvedība, kura arī ir paredzēta tiesiskajā regulējumā, varbūtēji skar fizisko personu parādus saskaņā ar minēto tiesisko regulējumu.
66

No iepriekš minētā izriet, kā to būtībā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 102.–105., 107. un 108. punktā, ka gadījumā, kad tiesa visaptveroši ir lēmusi par starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja sūdzību un šajā ziņā – ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus – veikusi aktualizētu pārbaudi par “starptautiskās aizsardzības nepieciešamību”, pēc kuras tā ir ieguvusi pārliecību, ka, piemērojot Direktīvā 2011/95 paredzētos kritērijus, minētajam pieteikuma iesniedzējam bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss pienākas to iemeslu dēļ, ar kuriem viņš ir pamatojis savu pieteikumu, un ja šī tiesa ir atcēlusi administratīvās iestādes vai tiesai līdzīgas iestādes lēmumu, ar kuru šis pieteikums ir noraidīts, un lietu ir nosūtījusi atpakaļ šai iestādei, tad, ja vien nav radušies jauni faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kuri ir objektīvs iemesls veikt jaunu aktualizētu vērtējumu, minētajai iestādei šīs tiesas nolēmums un tā pamatā esošie argumenti ir saistoši. Tādējādi, izskatot atpakaļ nosūtīto lietu, minētajai iestādei vairs nav rīcības brīvības attiecībā uz lēmumu piešķirt vai nepiešķirt pieprasīto aizsardzību to pašu iemeslu dēļ, kuri ir tikuši iesniegti minētajai tiesai; pretējā gadījumā Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktam, aplūkojot to Hartas 47. panta gaismā, kā arī Direktīvas 2011/95 13. un 18. pantam pilnībā tiktu atņemta to lietderīgā iedarbība.
40

Līdz ar to, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savus interpretācijas jautājumus tikai ar dažām Savienības tiesību normām, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa sniegtu valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā ir vai nav uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas iesniedzējtiesas iesniegtās informācijas, it īpaši no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma, ir jāizdala tie minēto tiesību elementi, kuru interpretācija ir nepieciešama, ņemot vērā pamatlietas priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. decembris, AREX CZ, C‑414/17, EU:C:2018:1027, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
18

Vispirms ir jānorāda, ka Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.), 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts un Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē vienādi un ka tātad Tiesas judikatūru attiecībā uz pirmo no šīm normām var izmantot, lai interpretētu otru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 10. jūnijs, Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, 27. punkts).
30

Pirmkārt, ir jākonstatē, ka 2014. gada 26. novembra spriedumā Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401) Tiesa uzskatīja, ka valsts tiesiskajā regulējumā pirms Likuma Nr. 107/2015 nebija paredzētas sankcijas ar pietiekami efektīvu un preventīvu raksturu, lai nodrošinātu tiesību normu, kas ir pieņemtas, piemērojot pamatnolīgumu, pilnīgu efektivitāti. Tostarp Tiesa uzskatīja, ka vienīgā iespēja šajā lietā aplūkotajiem pasniedzējiem panākt viņu darba attiecību uz noteiktu laiku pārveidošanu par darba attiecībām uz nenoteiktu laiku bija atkarīga no viņu apstiprināšanas amatā, kas notikusi viņu pakāpšanās uz augšu piemērotības sarakstā dēļ, un tātad no apstākļiem, kas bija jāuzskata par neparedzamiem un nedrošiem, jo tie bija atkarīgi no uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vispārējā ilguma, kā arī no amata vietām, kas starplaikā bija atbrīvojušās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c., C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 107. punkts).
87

No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm un no precizējumiem, ko ieinteresētās personas iekļāvušas Tiesā iesniegtajos apsvērumos, izriet, ka ikvienai šī sprieduma 82. punktā minētajai saimnieciskās darbības subjektu kategorijai priekšrocība tiek piešķirta selektīvi. Proti, kā izriet no Lēmuma Nr. 916, SIPE režīms sniedz priekšrocību tikai atsevišķiem elektroenerģijas ražotājiem, tostarp it īpaši tiem, kuri ražo elektroenerģiju no atjaunojamiem energoresursiem vai izmantojot koģenerāciju, kā arī ražotājiem, kuri sekmē piegādes drošumu, valsts drošību un enerģētikas neatkarību, valsts elektroenerģijas tīkla drošību un uzticamību vai arī stratēģisku piegādes projektu īstenošanu. Turklāt katru no šiem saimnieciskās darbības subjektiem – izņemot saules enerģijas spēkstaciju apsaimniekotājus, kurus skar valsts atteikums pildīt uzņemtās saistības, – Lietuvas valdība nomināli nosaka par SIPE paredzēto līdzekļu potenciālu saņēmēju, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 916 pielikumā pievienotā apraksta 11. un 11.1 punktu.
34

Turpinot par Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas 2008/95 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kuros preču zīmes īpašniekam ir piešķirta īpaša aizsardzība pret to, ka trešās personas izmanto apzīmējumus, kas ir identiski vai līdzīgi preču zīmei, un tādējādi var maldināt sabiedrību, no šo tiesību normu formulējuma, lasot to kopā ar šīs regulas 8. apsvērumu un šīs direktīvas 11. apsvērumu, izriet, ka minētā aizsardzība preču zīmes īpašniekam tiek piešķirta tikai tajos gadījumos, kad pastāv identiskums vai līdzība ne tikai starp trešās personas izmantoto apzīmējumu un preču zīmi, bet arī starp precēm vai pakalpojumiem, kas aptverti ar šo apzīmējumu, no vienas puses, un tiem, ko aptver preču zīme, no otras puses.
47

Proti, no Direktīvas 2003/86 4. apsvēruma izriet, ka tās galvenais mērķis ir atvieglot trešo valstu pilsoņu, proti, apgādnieku, integrāciju dalībvalstīs, atļaujot tiem dzīvot ģimenē, ģimenei atkalapvienojoties (spriedums, 2016. gada 21. aprīlis, Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, 26. punkts un tajā minētā judikatūra). No šī mērķa, kā arī no šīs direktīvas, lasot to kopsakarā, it īpaši no tās 13. panta 3. punkta un 16. panta 3. punkta, izriet, ka, iekams attiecīgie ģimenes locekļi, pamatojoties uz minētās direktīvas 15. pantu, nav ieguvuši patstāvīgas uzturēšanās tiesības, viņu uzturēšanās tiesības ir atvasinātas no attiecīgā apgādnieka tiesībām, kuru mērķis ir veicināt pēdējā minētā integrāciju. Šādos apstākļos dalībvalstij ir jāvar uzskatīt, ka apgādnieka īstenota krāpšana ietekmē ģimenes atkalapvienošanās procesu kopumā – it īpaši šī apgādnieka ģimenes locekļu atvasinātās uzturēšanās tiesības, un uz šī pamata atsaukt minēto ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju, lai arī šie pēdējie minētie nezināja par īstenoto krāpšanu. Tas tā ir vēl jo vairāk tad, ja, kā izskatāmajā lietā, īstenotā krāpšana ietekmē apgādnieka uzturēšanās tiesību likumīgumu.
66

Otrkārt, runājot par to primāro vispārējo interešu apsvērumu identificēšanu, kuriem eventuāli varētu būt nozīme, lai attaisnotu no specifikāciju 5. panta c) un e) punkta izrietošos ierobežojošos pasākumus, no Dekrētlikuma Nr. 181‑A/2014 preambulas izriet, ka specifikācijās ir jāņem vērā fakts, ka TAP ir “uzņēmums, kas ir cieši saistīts ar šo valsti, un šī saikne būtu jāsaglabā [un ka] līdz ar to būtu jādod priekšroka risinājumam, kas ļauj saglabāt tā “nacionālās kompānijas” pozīciju”, un ka specifikācijām ir jānodrošina, ka TAP reprivatizācijas procesā ir ievērota tostarp “valsts mēroga tranzītmezgla [“hub national”] stratēģiskā nozīme, jo tas ir būtisks ķēdes posms attiecībās starp Eiropu, Āfriku un Latīņameriku, un šajā ziņā TAP veiktiem lidojumiem ir galvenā loma”, tajā pašā laikā ņemot vērā to, “cik svarīgi ir iekšzemes savienojumi, it īpaši tie, kuri nodrošina komunikāciju starp kontinentālo teritoriju un salām un kuriem ir būtiska nozīme teritoriālās un sociālās kohēzijas un ekonomiskās attīstības veicināšanā”.
21

No otras puses, iesniedzējtiesai ir šaubas par noteikumiem, kas piemērojami filiāles izdevumiem, kas vienlaikus rodas no darījumiem tās reģistrācijas dalībvalstī un no darījumiem ar tās galveno uzņēmumu, it īpaši ņemot vērā vispārējo izmaksu jēdzienu un atskaitāmo daļu.
8

1992. gada 29. decembraReal Decreto 1624/1992 por el que se aprueba el Reglamento del Impuesto sobre el Valor Añadido (Karaļa dekrēts 1624/1992, ar ko apstiprina Noteikumus par pievienotās vērtības nodokli) 31. pantā “Īpašs atmaksas regulējums attiecībā uz uzņēmējiem un pašnodarbinātām personām, kas nav [PVN] piemērošanas teritorijas, nedz arī Kopienas, Kanāriju salu, Seūtas vai Meliljas rezidenti”, redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu norises laikā, ir paredzēts: “[..] 7. [..] Ja pastāv šaubas par to datu ticamību un pareizību, kas ietverti pieteikumā par nodokļa atmaksu vai tajā minēto rēķinu vai importa dokumentu elektroniskā kopijā, kompetentā iestāde, kas ir atbildīga par attiecīgā pieteikuma izskatīšanu, nepieciešamības gadījumā var pieprasīt pieteicējam iesniegt attiecīgo dokumentu oriģinālus, uzsākot procedūru, kuras mērķis ir papildu vai vēlākas informācijas iegūšana saskaņā ar Likuma 37/1992 119. panta 7. punktu. Minēto dokumentu oriģināliem ir jābūt pieejamiem nodokļu administrācijai visā periodā, līdz iestājas attiecīgā nodokļa [iekasēšanas] noilguma termiņš. Uz pieprasījumiem par papildu vai vēlākas informācijas sniegšanu to adresātam ir jāsniedz atbilde viena mēneša laikā no to saņemšanas dienas. 8. Lēmumu par pieteikumu par nodokļa atmaksu pieņem un adresātam paziņo četru mēnešu laikā pēc datuma, kad kompetentajā iestādē tika saņemts attiecīgais pieteikums tā izskatīšanai. Tomēr gadījumā, ja ir nepieciešams pieprasīt papildu vai vēlāku informāciju, attiecīgais lēmums ir jāpieņem un jāpaziņo pieteicējam divu mēnešu laikā no pieprasītās informācijas saņemšanas [dienas] vai gadījumā, ja adresāts nav sniedzis atbildi uz šo pieprasījumu, beidzoties viena mēneša termiņam kopš pieprasījuma dienas. Šādos gadījumos atmaksas procedūras ilgums ir vismaz seši mēneši no dienas, kad kompetentajā iestādē tika saņemts attiecīgais pieteikums tā izskatīšanai. Katrā ziņā, ja ir nepieciešams pieprasīt papildu vai vēlāku informāciju, maksimālais pieteikuma par nodokļa atmaksu izskatīšanas termiņš ir astoņi mēneši, attiecīgo termiņu skaitot no dienas, kad tas tika saņemts iestādē, un pieteikums tiek uzskatīts par noraidītu, ja pēc šajā pantā norādīto termiņu beigām iesniedzējs nav saņēmis tiešu paziņojumu par pieņemto lēmumu. [..] 10. Ja iesniegtajā pieteikumā ietvertais lūgums par atmaksu tiek noraidīts pilnībā vai daļā, iesniedzējam ir tiesības pārsūdzēt attiecīgo lēmumu saskaņā ar [2003. gada 17. decembraLey 58/2003 General Tributaria (Likums 58/2003 par Vispārējo nodokļu likumu; turpmāk tekstā – “Vispārējais nodokļu likums”)] V sadaļā ietvertajām normām. [..]”
42

Taču šķiet, ka GrEStG 6.a pants izraisa diferenciāciju starp, no vienas puses, tām sabiedrībām, kas veic reorganizācijas darījumus grupas ietvaros, kāds ir darījums, kurš minēts šajā normā, un kas var izmantot pamatlietā norādīto atbrīvojumu no nodokļa, un, no otras puses, sabiedrībām, kuras veic šo pašu darījumu un neietilpst grupā, bet kurām šis atbrīvojums nav piemērojams, lai gan viena un otra veida sabiedrības atrodas salīdzināmās faktiskās un juridiskās situācijās, ņemot vērā šī nodokļa mērķi – uzlikt nodokli īpašumtiesību maiņai no civiltiesību viedokļa, kas nozīmē šo tiesību pāreju no vienas fizikas vai juridiskas personas citai fiziskai vai juridiskai personai.
86

No tā izriet arī, ka darba ņēmējam, kas nepieder nevienai no ARG minētajām baznīcām, ir tiesības no sava darba devēja saņemt ARG 9. panta 5. punktā paredzēto piemaksu, ja šis darba devējs ir atteicies apmierināt viņa lūgumu atbrīvot viņu no pienākuma strādāt šajā dienā.
14

2010. gadā Korlea cēla Okresný súd Bratislava II (Bratislavas II rajona tiesa, Slovākija) prasību par zaudējumu atlīdzību, kas bija vērsta pret ÚRSO, it īpaši apgalvojot, ka aplūkotais maksājums esot ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību. ÚRSO apgalvoja, ka šis maksājums neietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm, bet ka tā mērķis esot nodrošināt Slovākijas Republikas enerģētikas tīkla apgādes drošību, uzticamību un stabilitāti, it īpaši laikposmā pirms 2009. gada, kurā tīkla stabilitāti traucēja divu Jaslovskes Bohunices [Jaslovské Bohunice] (Slovākija) atomelektrostacijas vienību darbības izbeigšana. ÚRSO arī norādīja, ka līdz to Slovākijas tirgus atkal kļuva stabils, proti, no 2009. gada 1. aprīļa tā vairs nepiemēroja minēto maksājumu.
18

Atbildot Padome apgalvo, ka piektā pamata trešā daļa neesot pamatota. Tā uzskata, kā Vispārējā tiesa nospriedusi pārsūdzētajā spriedumā, ka atšķirība starp ierobežojošo pasākumu veidu lietā, kurā tika pasludināts 2017. gada 26. jūlija spriedums Padome/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), un to, kas aplūkots šajā lietā, ņemot vērā šo pasākumu formulējumu, sistēmu, kā arī mērķus un vispārējos nosacījumus, ar kuriem tie ir pamatoti, esot milzīga. It īpaši Savienības politiskais mērķis atbalstīt Ukrainas režīmu tostarp saistībā ar tā reformām, lai stiprinātu tiesiskumu Ukrainā, ir būtisks faktors, jo Tiesa 2017. gada 19. oktobra spriedumā Yanukovych/Padome (C‑598/16 P, nav publicēts, EU:C:2017:786, 61. punkts) jau ir norādījusi, ka ierobežojoši pasākumi, kuru mērķis ir cīņa pret šīs valsts līdzekļu piesavināšanos, ietilpst atbalsta trešajai valstij politikā, kas vērta uz to, lai veicinātu gan šīs valsts ekonomisko, gan politisko stabilitāti.
48

Ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 168. panta 7. punktu Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu tiesības organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un it īpaši pieņemt noteikumus farmaceitisko izstrādājumu patēriņa reglamentēšanai ar mērķi nodrošināt to veselības apdrošināšanas sistēmu finansiālo līdzsvaru (spriedums, 2010. gada 22. aprīlis, Association of the British Pharmaceutical Industry, C‑62/09, EU:C:2010:219, 36. punkts).
3

Direktīvas 89/665 1. pantā “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” ir noteikts: “1. Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(OV 2004, L 134, 114. lpp.)], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu. [..] Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva [2004/18], līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus. 2. Dalībvalstis nodrošina to, ka starp uzņēmumiem, kuri norāda uz kaitējumu, kas nodarīts saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, nav diskriminācijas tādēļ, ka šajā direktīvā ir nošķirti attiecīgo valstu noteikumi, ar ko īsteno [Savienības] tiesību aktus, no citiem attiecīgo valstu noteikumiem. 3. Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums. [..]”
22

Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlieta ir cieši saistīta ar pasākumu, uz kuriem attiecas prejudiciālie jautājumi, iedarbību, līdz ar to atbildei uz šo pasākumu saderību ar Savienības tiesībām varētu būt ietekme uz šīs tiesvedības iznākumu. Iesniedzējtiesa norāda, ka M. Vavti ir pamatojis savu atteikumu, kas ir izraisījis šo tiesvedību, samaksāt Čepelnik 5000 EUR summu, kas atbilst atlikušajai maksājamajai attiecīgajai būvniecības summai, ar to, ka saskaņā ar AVRAG 7.m panta 5. punktu drošības naudas 5200 EUR apmērā iemaksāšanas, kura tam ir noteikta saskaņā ar šī paša likuma 7.m panta 3. punktu, sekas ir tādas, ka viņš ir atbrīvots no parāda samaksas sabiedrībai Čepelnik.
15

Šādos apstākļos tribunal de première instance de Liège (Ljēžas pirmās instances tiesa, Beļģija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [Beļģijas un Luksemburgas konvencijas] 15. panta 1. punkts – to interpretējot gan tādējādi, ka tajā ienākumu gūšanas vietas valsts tiesības ar nodokli aplikt atalgojumu, ko saņem pie Luksemburgas darba devēja nodarbināts Beļģijā dzīvojošs darbinieks, ir ļauts ierobežot proporcionāli Luksemburgas teritorijā veiktajam darbam, gan tādējādi, ka tajā ir ļauts piešķirt dzīvesvietas valstij kompetenci ar nodokli aplikt pārējo atalgojumu, kas saņemts par ārpus Luksemburgas teritorijas veikto darbu, gan tādējādi, ka tajā ir prasīts, lai darbinieks pastāvīgi un ikdienā fiziski atrastos darba devēja juridiskajā adresē, lai gan netiek apstrīdēts, ka viņš tur regulāri ierodas, kā tas izriet no elastīga vērtējuma, ko, pamatojoties uz objektīviem un pārbaudāmiem faktiem, veikusi tiesa, gan tādējādi, ka tajā tiesām ir prasīts izvērtēt katrā no šīm valstīm no dienas dienā veikto darba pienākumu esamību un apjomu, lai aprēķinātu tiem atbilstošo proporciju no 220 darba dienām, – ir pretrunā [LESD] 45. pantam tāpēc, ka ar to tiek radīti no pārrobežu darbības atturoši fiskālas iedabas šķēršļi, un vispārējam tiesiskās drošības principam tāpēc, ka tajā nav paredzēta stabila un droša kārtība, kādā no nodokļa ir atbrīvojams viss atalgojums, ko Beļģijas rezidents saņem atbilstoši līgumam ar darba devēju, kura faktiskās vadības centrs atrodas Luksemburgas Lielhercogistē, un šis iedzīvotājs ir pakļauts riskam, ka ar nodokli tiks divkārši aplikti visi viņa ienākumi vai daļa no tiem, kā arī neprognozējamam nodokļu režīmam bez jebkādas tiesiskās drošības?”