Minētās pazīmes ir pavisam četras: vispārēja pievienotās vērtības nodokļa ieturēšana par darījumiem, kuru priekšmets ir preces vai pakalpojumi; tā apmēra noteikšana proporcionāli nodokļa maksātāja saņemtajai samaksai par precēm un sniegtajiem pakalpojumiem; šī nodokļa ieturēšana katrā ražošanas un izplatīšanas procesa stadijā, ieskaitot mazumtirdzniecību un neatkarīgi no iepriekš notikušo darījumu skaita; summu, kas samaksātas iepriekšējās ražošanas vai izplatīšanas procesa stadijās, atskaitīšana no maksājamā pievienotās vērtības nodokļa apmēra, ko veic nodokļa maksātājs, līdz ar to nodoklis attiecīgajā stadijā tiek ieturēts tikai par šajā stadijā pievienoto vērtību, un, visbeidzot, tā galīgo apmēru sedz gala patērētājs.

Turpretī ar Sestās direktīvas 33. pantu tiek pieļauta tāda nodokļa saglabāšana vai ieviešana, kam nav kādas no būtiskajām pievienotās vērtības nodokļa pazīmēm.

Lai novērtētu, vai nodokli, maksājumu vai nodevu var uzskatīt par apgrozījuma nodokli Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu 91/680, 33. panta izpratnē, cita starpā ir jāskatās, vai tā rezultātā tiek apdraudēta kopējās pievienotās vērtības nodokļa sistēmas darbība, ieturot nodokli par preču un pakalpojumu apriti un apliekot komercdarījumus līdzīgā veidā, kādā tiek uzlikts minētais nodoklis.

33. panta 1. punkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu 91/680, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pieļauj tāda nodokļa maksājumu, kam ir tādas pazīmes kā vietējam Ungārijas uzņēmumu nodoklim. Faktiski šāds nodoklis atšķiras no pievienotās vērtības nodokļa tādējādi, ka tas nav uzskatāms par apgrozījuma nodokli minētās tiesību normas izpratnē.

Vispirms, lai arī pievienotās vērtības nodokli ietur katrā darījumā tirdzniecības stadijā un tā summa ir proporcionāla preču vai sniegto pakalpojumu cenai, tādu nodokli kā apskatāmo turpretī ietur par radušos atšķirību, kas ir noteikta ar grāmatvedības noteikumu palīdzību, starp apgrozījumu, kas saistīts ar pārdotajām precēm vai sniegtajiem pakalpojumiem finanšu gada laikā, no vienas puses, un pārdoto preču pašizmaksu, starppakalpojumu vērtību un materiālu izmaksām, no otras puses. Tā kā šādu nodokli tādējādi aprēķina, pamatojoties uz periodisku apgrozījumu, katras pārdotās preces vai sniegtā pakalpojuma gadījumā precīzi nav iespējams noteikt no klienta ieturamā nodokļa apmēru, un tādēļ nevar uzskatīt, ka šāds nodoklis ir proporcionāls preču vai sniegto pakalpojumu cenai.

Vēl, lai gan nodokļu maksātājam saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu ir ļauts maksājamo vai samaksāto pievienotās vērtības nodokli atskaitīt no visu preču vai pakalpojumu cenas, kas izmantoti šo ar nodokli aplikto darījumu vajadzībām, tomēr attiecībā uz kopējo apskatāmā nodokļa tiesisko regulējumu atskaitījums, kam ir nozīme ar šo nodokli apliekamās bāzes noteikšanas stadijā, tiek piemērots pārdoto preču pašizmaksas, starppakalpojumu vērtības un materiālu izmaksu apmērā. Ar apskatāmo nodokli apliekamā bāze tādējādi nav ierobežota ar pievienoto vērtību ražošanas vai izplatīšanas stadijā, bet attiecas uz vispārējo nodokļa maksātāja apgrozījumu, uz ko attiecas tikai minētie kritēriji.

Visbeidzot, lai gan, izmantojot nodokļa atskaitījumu mehānismu, kas ir paredzēts Sestās direktīvas 17.–20. pantā, pievienotās vērtības nodokli tomēr maksā tikai gala patērētājs un tas ir pilnībā neitrāls attiecībā uz nodokļa maksātājiem, kas ir iesaistīti ražošanas un izplatīšanas procesā pirms galīgās nodokļu ieturēšanas neatkarīgi no darījumu skaita, tas tā nav attiecībā uz apskatāmo nodokli. Faktiski nav droši, ka šis nodoklis galu galā būtu jāmaksā gala patērētājam, kas savukārt ir tāda patēriņa nodokļa kā pievienotās vērtības nodoklis raksturojošā iezīme.

(sal. ar 39., 40.– 44., 45., 47., 51., 52., 60. un 61. punktu un rezolutīvo daļu)