ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
127

Apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai arī to, ka pārsūdzētā sprieduma 677. punktā tā ir nepietiekami pamatojusi savu secinājumu par to, ka ļaunprātīgas izmantošanas prettiesiskumam EKL 82. panta ietvaros nav nekādas saistības ar tās atbilstību citām tiesību normām. Tādējādi tiesai esot bijis jāizskaidro, kādā veidā šajā gadījumā AZ likumīgo tiesību īstenošana ir ļaunprātīgas izmantošanas gadījums. Turklāt pašā Savienības tiesiskajā regulējumā farmācijas jomā esot paredzēts apvienot inovāciju veicināšanu ar konkurences aizsardzību. Tās arī uzskata, ka Vispārējā tiesa, kā ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus kvalificējot virkni darbību, kas atšķīrās no tām, kuras identificējusi Komisija, esot pārsniegusi savu kompetenci.
9

Ietvarlikuma VIII nodaļas 4. iedaļas ar nosaukumu “Uzraudzība un sankcijas” 157. pantā ir noteikts: “Neskarot Code pénal [Kriminālkodeksa] 269.–274. pantu, ar brīvības atņemšanu uz laiku no astoņām dienām līdz vienam gadam un ar naudas sodu no EUR 500 līdz EUR 2500 vai tikai ar vienu no šiem sodiem soda: [..] 3) darbā norīkotu pašnodarbinātu personu, kura nav ievērojusi šajā nodaļā un tās izpildes dekrētos paredzētos noteikumus; [..].”
Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK, 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunkts, 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts un 17. panta 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka, pirmkārt, nodokļa maksātājam, kas īslaicīgi savām privātajām vajadzībām izmanto daļu no ražošanas līdzekļa, kurš veido uzņēmējdarbības aktīvu daļu, saskaņā ar šīm tiesību normām ir tiesības atskaitīt PVN, kas ir samaksāts iepriekš par izdevumiem, kuri ir radušies, lai veiktu ilgtermiņa pārveidojumus minētajos līdzekļos, kaut gan šie pārveidojumi tika veikti, lai īstenotu šo pagaidu izmantošanu privātām vajadzībām, un ka, otrkārt, šīs tiesības uz nodokļa atskaitīšanu pastāv neatkarīgi no tā, vai tā ražošanas līdzekļa iegādes laikā, kurā tika veikti minētie pārveidojumi, PVN bija ietverts nodokļa maksātājam izsniegtajā rēķinā un vai pēdējais minētais to ir atskaitījis.
22

Būtībā tā pārmet Portugāles Republikai strīdīgajās tiesību normās noteikto nodokļu jomā atšķirīgo attieksmi attiecībā uz nerealizēto kapitāla pieaugumu starp sabiedrības darbības pārcelšanu uz citu dalībvalsti, no vienas puses, un līdzīgu pārcelšanu Portugāles teritorijā, no otras puses. Atbilstoši Komisijas uzskatam tad, ja sabiedrība īsteno savas tiesības uz brīvu uzņēmējdarbības veikšanu un pārceļ darbību no Portugāles teritorijas uz citu dalībvalsti, nebūtu jāuzliek nodokļa maksājums, kas tiktu iekasēts agrāk vai kas būtu lielāks par to, kurš ir piemērojams sabiedrībai, kura veic darbības pārcelšanu, bet paliek Portugāles teritorijā. Līdz ar to strīdīgās tiesību normas varot radīt šķēršļus uzņēmējdarbības veikšanas brīvībai un ar tām tiekot pārkāpts LESD 49. pants.
34

Šajā ziņā no Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5) apakšpunkta izriet, ka “veselīguma norāde” minētās regulas izpratnē ir definēta, izmantojot saikni, kādai ir jāpastāv starp pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu, no vienas puses, un veselību, no otras puses. Ņemot to vērā, ir jākonstatē, ka šajā definīcijā nav precizēts ne tas, vai šai saiknei ir jābūt tiešai vai netiešai, ne tas, cik tai ir jābūt intensīvai vai ilgstošai. Šādos apstākļos jēdziens “saikne” ir jāinterpretē plaši.
76

Pirmkārt, lai pieņemtu šādas tiesību normas par piespiedu pilnvaru piešķiršanu robežsargiem, kas ir minētas divos iepriekšējos šī sprieduma punktos, ir jāveic politiska izvēle, kas ir tikai Savienības likumdevēja pienākums, jo tā prasa dažādu iesaistīto interešu novērtēšanu, pamatojoties uz vairākkārtēju izvērtējumu. Atkarībā no šādu normu pieņemšanas pamatā esošās politiskās izvēles lielākā daļa robežsargu pilnvaru var atšķirties, to īstenošanai esot atkarīgai vai nu no atļaujas saņemšanas, vai no pienākuma, vai no aizlieguma, kā, piemēram, piemērot piespiedu pasākumus, pielietot ieročus vai nosūtīt aizturētās personas uz noteiktu vietu. Turklāt, līdzko šīs pilnvaras saistās ar darbību veikšanu attiecībā uz kuģiem, šo pilnvaru izmantošana var – atkarībā no to apmēra – aizskart trešās valsts, zem kura karoga attiecīgie kuģi ir reģistrēti, suverenitātes tiesības. Tādējādi šādu normu pieņemšana ir būtisks ŠRK sistēmas uzlabojums.
24

Tā norāda, ka, lai arī Sestās direktīvas 28.c panta A daļas a) punkta pirmajā daļā nav skaidri prasīts, ka pircējam, lai piegāde Kopienas iekšienē būtu atbrīvota no PVN, jārīkojas ar individuālu identifikācijas numuru PVN mērķiem, šāda prasība tomēr varētu izrietēt no minētajā tiesību normā izklāstītā nosacījuma, ka šim pircējam jābūt “nodokļa maksātāj[am] [..], kurš attiecīgi [šādā statusā] darbojas [citā] dalībvalstī”. Tā arīdzan vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā Sestās direktīvas 22. panta 8. punktu, redakcijā, kas izriet no tās 28.h panta, un šīs direktīvas 28.c panta A daļas a) punkta pirmo daļu, šis nosacījums neatļauj dalībvalstīm saistoši noteikt šādu pierādīšanas kārtību piegādātājam, it īpaši gadījumā, ja, kā tas ir noticis pamatlietā, trešajā valstī iedibināts pircējs nav reģistrējies nevienā dalībvalstī un piegādātājs arīdzan nav pierādījis, ka pircējs Kopienas iekšējo preču iegādi būtu deklarējis nodokļu administrācijai.
11

Šī likuma 188. pantā par pienākumu konsultēties ir paredzēts: “1. Ja darba devējs 90 dienu vai īsākā laikā vienā uzņēmumā ir paredzējis atlaist 20 vai vairāk darba ņēmējus, darba devējam par šo atlaišanu jākonsultējas ar visām personām, kas likumīgi pārstāv jebkuras personas, kuras var skart ierosinātā atlaišana vai pasākumi, kas tiek noteikti saistībā ar šo atlaišanu. 1.a Konsultēšanās jāsāk laicīgi un katrā ziņā: a) ja darba devējs ir paredzējis atlaist 100 vai vairāk darba ņēmējus atbilstoši 1. punktā minētajam – vismaz 90 dienas, un b) vismaz 30 dienas, pirms pirmā atlaišana stājas spēkā. [..] 2. Konsultēšanās ietver konsultēšanos par to, kā: a) izvairīties no atlaišanas, b) samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un c) mazināt atlaišanas sekas, un darba devējs to veic ar mērķi panākt vienošanos ar darba ņēmēju pārstāvjiem. [..] [..] 4. Konsultēšanās mērķiem darba devējs darba ņēmēju pārstāvjiem rakstveidā paziņo: a) savu priekšlikumu iemeslus, b) to darba ņēmēju skaitu un aprakstu, kurus ir paredzēts atlaist, c) kopējo šī darba devēja attiecīgajā uzņēmumā nodarbināto to darba ņēmēju skaitu, kas atbilst šim aprakstam, d) piedāvāto metodi atlaižamo darba ņēmēju izvēlei, e) piedāvāto metodi atlaišanas īstenošanai, pienācīgi ņemot vērā jebkādu procedūru, par kuru ir vienošanās, tostarp laika posmu, kādā atlaišana ir īstenojama, un f) piedāvāto metodi, lai aprēķinātu atlaišanas pabalstu (kas izmaksājams citādi, nevis atbilstoši pienākumiem, kas noteikti ar jebkādu normatīvu aktu vai saskaņā ar to) darba ņēmējiem, kuri var tikt atlaisti. [..] 7. Ja atsevišķā gadījumā pastāv īpaši apstākļi, kuru dēļ darba devējam saprātīgu iemeslu dēļ nav iespējams ievērot 1.a, 2. un 4. punktā paredzētās prasības, viņam cik vien iespējams ir jāveic visas darbības minētās prasības ievērošanai, ciktāl tas ir saprātīgā mērā praktiski šādos apstākļos. [..]”
a)

notiek ar galveno mērķi vai vienu no galven[aj]iem mērķiem nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem; ja kādu no 1. pantā minētajām operācijām neveic nopietnu komerciālu mērķu dēļ, piemēram, lai restrukturētu sabiedrības, kas piedalās šajās operācijās, vai racionalizētu to darbības, tad tas var pamatot pieņēmumu, ka operācijas galvenais mērķis vai viens no galven[aj]iem mērķiem ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem.”
41

Šādā situācijā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 1408/71 II nodaļas tiesību normas, kurās ir noteikti tiesību akti, kas ir piemērojami darba ņēmējiem, kuri pārvietojas Eiropas Savienībā, ir vērstas uz to, lai ieinteresētajām personām principā būtu piemērojama tikai vienas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kā rezultātā iespējams izvairīties no atbilstošo valsts tiesību aktu pārklāšanās un no tā izrietošajām nelabvēlīgajām sekām. Šis princips ir izteikts šīs regulas 13. panta 1. punktā (it īpaši skat. 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-16/09 Schwemmer, Krājums, I-9717. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
29

Šajos apstākļos The Person Appointed by the Lord Chancellor under Section 76 of the Trade Marks Act 1994, on Appeal from the Registrar of Trade Marks nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “Direktīvas 2008/95 [..] kontekstā: 1) Vai dažādas preces vai pakalpojumi, uz kuriem attiecas preču zīmes reģistrācijas pieteikums, ir jāidentificē skaidri un precīzi, un, ja tas tā ir, cik lielai ir jābūt skaidrības un precizitātes pakāpei? 2) Vai ir pieļaujams izmantot [Nicas] klasifikācijas klašu nosaukumu vispārīgos formulējumus, lai identificētu dažādas preces vai pakalpojumus, uz kuriem attiecas preču zīmes reģistrācijas pieteikums? 3) Vai ir nepieciešams vai pieļaujams šādu [Nicas] klasifikācijas klašu nosaukumu vispārīgo formulējumu izmantošanu interpretēt saskaņā ar Paziņojumu Nr. 4/03 [..]?”
35

Atsaucoties uz Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), 28. pantu, Komisija uzsver, ka pienākuma ievērot uzņēmumu komercnoslēpumu, kurš ir spēkā visās konkurences jomās, mērķis esot nodrošināt arī to tiesības uz aizstāvību, kas izriet no Savienības tiesību pamatprincipiem un ir ietvertas ECPAK 6. pantā, atbilstoši tam, ko Tiesa ir nospriedusi tās 2002. gada 15. oktobra sprieduma apvienotajās lietās C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, I-8375. lpp.) 299. punktā. Turklāt esot jāuzskata, ka informācija, kuru Komisijai paziņo uzņēmumi, kuri piedalās koncentrācijas kontroles procedūrā, ietilpst to privātās darbības jomā ECPAK 8. panta izpratnē. Ņemot vērā, ka šiem uzņēmumiem var būt pienākums nodot savu informāciju Komisijai, esot jāievēro šajā pantā minētie nosacījumi.
17

Līdz ar to jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, saskaņā ar kuru atlīdzība par piegādi vai pakalpojumiem, ko nodokļu maksātājs rezidents maksā sabiedrībai nerezidentei, netiek uzskatīta par atskaitāmiem ar saimniecisko darbību saistītiem izdevumiem, ja pēdējai minētajai reģistrācijas dalībvalstī ienākuma nodoklis nav jāmaksā vai arī uz to saistībā ar konkrētajiem ienākumiem attiecas ievērojami labvēlīgāks nodokļu režīms par to, kāds attiecībā uz šiem ienākumiem ir noteikts pirmajā dalībvalstī, ja vien nodokļu maksātājs nepierāda, ka šī atlīdzība atbilst faktiskiem un godīgiem darījumiem un nepārsniedz parastās robežas, kamēr saskaņā ar vispārējo regulējumu šāda atlīdzība ir atskaitāma kā ar saimniecisko darbību saistīti izdevumi, ja tie ir nepieciešami, lai gūtu vai saglabātu ar nodokli apliekamus ieņēmumus, un ja nodokļu maksātājs ir pierādījis to autentiskumu un summu.
36

No minētā izriet, ka jautājums par to, vai persona ir uzskatāma par eksportētāju Regulas Nr. 800/1999 izpratnē, nav atkarīgs no tā, vai tā tika ierakstīta attiecīgajā eksporta deklarācijas ailē. Citiem vārdiem sakot, persona, kurai ir tiesības uz eksporta kompensāciju, proti, attiecīgajā gadījumā – eksporta licences īpašnieks, ir uzskatāma par “eksportētāju” minētās regulas izpratnē, pat ja minētajā ailē ir ierakstīts citas personas vārds, kā tas, šķiet, ir pamatlietās.
14

Savukārt apstrīdētās regulas mērķis, tāpat kā Regulas Nr. 881/2002 mērķis, esot cīnīties pret terorismu un tā finansēšanu, kas atbilstot LESD 75. panta mērķiem. Šo konstatējumu pamatojot iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija 169. punkts, kurā ir minēts, ka šīs pēdējās minētās regulas galvenais mērķis un priekšmets ir cīņa pret starptautisko terorismu, it īpaši tam liedzot izmantot savus finanšu resursus, iesaldējot to personu vai struktūru līdzekļus un saimnieciskos resursus, par kurām ir aizdomas, ka tās ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās. Turklāt Tiesa minētā sprieduma 199. punktā esot konstatējusi, ka Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] nostāja, saskaņā ar kuru minētā regula attiecas uz vienu no mērķiem, kuri izriet no LES tā redakcijā pirms Lisabonas līguma, ārējo attiecību jomā un kuru vidū ir kopējā ārpolitika un drošības politika (turpmāk tekstā – “KĀDP”), ir pretrunā pašam EKL 308. panta formulējumam.
19

Ar notariālajiem aktiem Balkan and Sea Properties 2009. gada martā nopirka nekustamo īpašumu no sabiedrības Ravda tur EOOD par kopējo summu BGN 21318852. Šī sabiedrība pieder Holding Varna AD, kurai pašai pieder 27,98 % no Balkan and Sea Properties kapitāldaļām.
26

Līdz ar to uzdotie jautājumi ir jāsaprot tā, ka ar tiem ir paredzēts noskaidrot, vai Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tās nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šīs dalībvalsts rezidentiem, kuri ir aizņēmušies citā dalībvalstī reģistrētu transportlīdzekli no šīs citas dalībvalsts rezidenta, uzsākot šī transportlīdzekļa izmantošanu valsts autoceļu tīklā, pilnā apmērā ir jāsamaksā nodoklis, kas parasti ir maksājams, reģistrējot transportlīdzekli pirmajā dalībvalstī, neatkarīgi no šī transportlīdzekļa izmantošanas attiecīgās valsts autoceļu tīklā ilguma un nepastāvot tiesībām saņemt atbrīvojumu no šī nodokļa vai tā atmaksu.
61

Vācijas valdība uzsver, ka Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrās daļas formulējumā nav minēts ne iespējams nosacījuma par pastāvīgo dzīvesvietu dalībvalsts, kas izsniedz vadītāja apliecību, teritorijā pārkāpums, ne iespējamā aizlieguma iegūt jaunu apliecību beigas. Lai gan šīs tiesību normas tiek lietotas franču valodas (“à une personne dont le permis de conduire fait l’objet, sur son territoire, d’une restriction, d’une suspension ou d’un retrait”) un angļu valodas (“to a person whose driving licence is restricted, suspended or withdrawn in the former State’s territory”) redakcijās, tās teksts pilnībā atļauj to piemērot personai, kuras vadītāja apliecība ir atņemta atbilstoši Vācijas tiesībām, attiecībā uz kurām pagaidu aizlieguma iegūt jaunu apliecību laikposms ir beidzies. Gadījumā, ja Vācijas vadītāja apliecība vēl nav atdota minētajai personai, šī persona turpina būt “tiesību atņemšanas subjekts”.
61

Jautājumā par nodevām, kas prasāmas no atļauju uzturēties Nīderlandē saskaņā ar Direktīvas 2003/109 16. pantu lūdzošo trešo valstu pilsoņu ģimenes locekļiem, jānorāda, ka gan šajā direktīvā, gan valsts tiesiskajā regulējumā pieteikumi, kurus iesniedz pastāvīgā iedzīvotāja ģimenes locekļi, ja ģimene ir jau izveidota pirmajā dalībvalstī, kurā šis iedzīvotājs ir ieguvis savu statusu, tiek nošķirti no pieteikumiem, kurus iesniedz tādas ģimenes locekļi, kura nav izveidota pirmajā dalībvalstī. Pirmās iedzīvotāju kategorijas gadījumā visiem ģimenes locekļiem tiek prasīta summa EUR 188 apmērā, savukārt otrās kategorijas gadījumā summa EUR 830 apmērā tiek prasīta no pirmā pieteikumu saskaņā ar minēto 16. pantu iesniedzošā ģimenes locekļa un summa EUR 188 apmērā tiek prasīta katram no pārējiem ģimenes locekļiem.
Padomes 2003. gada 18. februāra Regula (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas 2. panta c) punktā minētā patvēruma pieteikuma atsaukšana, kas notiek, pirms par šī pieteikuma izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts ir piekritusi patvēruma meklētāja uzņemšanai, nozīmē, ka šī regula vairs nav piemērojama. Šādā gadījumā dalībvalstij, kuras teritorijā ir ticis iesniegts pieteikums, ir jāpieņem vajadzīgie lēmumi, kas izriet no šādas atsaukšanas, un it īpaši jāpārtrauc pieteikuma izskatīšana, izdarot par to ierakstu patvēruma meklētāja lietā.
89

Lai izvērtētu tāda iebilduma pamatotību, kurā teikts, ka nav pietiekamas saiknes starp strīdīgo piešķiršanas kritēriju un līguma priekšmetu, pirmkārt, ir jāņem vērā attiecīgie kvalitātes marķējumu “EKO” un “MAX HAVELAAR” kritēriji. Kā izriet no šī sprieduma 34. un 37. punkta, šie pamatā esošie kritēriji raksturo attiecīgi bioloģiskās lauksaimniecības un godīgas tirdzniecības produktus. Kas attiecas uz bioloģiskās ražošanas veidu, kas ir reglamentēts Savienības tiesiskajā regulējumā, proti, lietas faktu rašanās laikā Regulā Nr. 2092/91, tad tās preambulas otrajā un devītajā apsvērumā ir norādīts, ka šis ražošanas veids veicina vides aizsardzību, jo tas paredz ievērojamus ierobežojumus attiecībā uz mākslīgo mēslu un pesticīdu lietošanu. Kas attiecas uz godīgu tirdzniecību, no minētā 37. punkta izriet, ka kritēriji, kurus nosaka kvalitātes marķējumu “MAX HAVELAAR” piešķirošā organizācija, paredz atbalstīt nelielus ražotājus no jaunattīstības valstīm, uzturot ar tiem komercattiecības, kurās tiek ņemtas vērā šo ražotāju patiesās vajadzības, nevis vienkārši tirgus likumi. No šīm norādēm izriet, ka strīdīgais piešķiršanas kritērijs attiecas uz vides un sociāliem raksturlielumiem, kas ir noteikti Direktīvas 2004/18 53. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
63

Taču neesot strīda par to, ka Francijas iestādes administratīvajā procesā minēja tikai ienesīguma prognozes, bet to apgalvojumu pamatošanai nebija iesniegti nekādi dati. Turklāt neviens no lietas materiāliem neesot liecinājis, ka Francijas valsts būtu plānojusi apmaiņā pret apstrīdēto atbrīvojumu no nodokļa saņemt potenciālu peļņu. Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka no tās nevar prasīt, lai tā veiktu attiecīgā nodokļa atbrīvojuma pārbaudi minētā kritērija aspektā.
34

Šādos apstākļos, tā kā izmeklēšanas laikā bija pieejami Eurostat statistikas dati, kuri norādīja uz to, ka ar attiecīgo produktu salīdzināmi produkti tiek ražoti dažādās trešās valstīs ar tirgus ekonomiku tādā daudzumā, kas nav nenozīmīgs, tad Komisijai pēc savas iniciatīvas bija jāpārbauda, vai kāda no šādām valstīm var būt analogā valsts pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Komisija nevarēja aprobežoties tikai ar aptaujas lapas nosūtīšanu diviem Taizemē reģistrētiem uzņēmumiem un, nesaņemot atbildes, secināt, ka nav iespējams noteikt normālo vērtību, pamatojoties uz cenām, ko piemēro trešajā valstī ar tirgus ekonomiku. Pirmkārt, ir jākonstatē, ka imports no Taizemes bija izteikti mazākā apmērā nekā imports no Izraēlas, Svazilendas un Turcijas. Taizemē reģistrēto uzņēmumu atteikums sadarboties tātad nekādi neatbrīvoja Komisiju no pienākuma veikt pieejamās informācijas par citām trešajām valstīm ar tirgus ekonomiku pārbaudi. Otrkārt, ir jākonstatē, ka galīgā maksājuma regulas preambulas 17. apsvērumā ir tikai apgalvots, ka normālās vērtības aprēķins, kas ir veikts, pamatojoties uz cenām Savienībā, ir vienīgā sapratīgā aprēķina bāze, nenorādot pamatojumu, kura dēļ neviena cita no iepriekš minētajām trešajām valstīm ar tirgus ekonomiku, nevis Taizeme, nevarēja tikt izvēlēta par analogo valsti, liekot secināt, ka Savienības iestādes ar visu pienācīgo rūpību nav pārbaudījušas pierādījumus, kuri izriet no Eurostat statistikas datiem.
18

BLM šo lēmumu pārsūdzēja Tribunal de première instance de Mons [Monsas Pirmās instances tiesa]. Nodokļu pārvalde savos prasījumos šajā tiesā pakārtoti formulēja pretprasību, kurā tā lūdza nodokļa bāzi par attiecīgā nekustamā īpašuma izmantošanu privātajām vajadzībām par pagājušo gadu noteikt 1/15 apmērā no šī īpašuma daļas cenas. Šī tiesa 2006. gada 8. augusta spriedumā it īpaši uzskatīja, ka gada bāze par to, ka BLM bija bez maksas nodevusi izmantošanai nekustamo īpašumu, bija jānosaka 1/20 apmērā no par nekustamā īpašuma lietošanas tiesību iegādi samaksātās cenas attiecībā uz privātajām vajadzībām izmantoto daļu.
52

Turklāt, tā kā saskaņā ar LESD 325. pantu dalībvalstīm, lai apkarotu krāpšanu, kas kaitē Kopienu finanšu interesēm, ir jāveic tādi paši pasākumi, kādus tās veic, lai apkarotu krāpšanu, kas kaitē to pašu finanšu interesēm, tām, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma un ja to valsts tiesībās ir paredzēta procentu iekasēšana saistībā ar šāda nelikumīgi no valsts budžeta gūta labuma atgūšanu, tām analoģiski ir jāiekasē procenti, atgūstot no Savienības budžeta nelikumīgi gūtu labumu, it īpaši gadījumā, kad, pretēji situācijai iepriekš minētajā lietā Fromme, summas, kas iekasētas kā šie procenti, kuru atgūšana paredzēta valsts tiesībās, galu galā tiek ieskaitītas Savienības budžetā.
Turpinājumā ir jānorāda, ka no lietas materiāliem neizriet arī, ka pamatlietā būtu izskatāms jautājums par tāda valsts tiesību noteikuma piemērošanu, kas ietver kādas no LESD garantētajām brīvībām ierobežojumu, kā arī iespējamo šāda ierobežojuma pamatojamību ar nepieciešamību novērst ļaunprātīgu rīcību. Līdz ar to nav nozīmes arī Tiesas judikatūrai attiecībā uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu tiešo nodokļu jomā, kura tostarp izriet no 2006. gada 12. septembra sprieduma lietā C-196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas (Krājums, I-7995. lpp.), 2007. gada 13. marta sprieduma lietā C-524/04 Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (Krājums, I-2107. lpp.), 2008. gada 4. decembra sprieduma lietā C-330/07 Jobra (Krājums, I-9099. lpp.), kā arī no iepriekš minētā sprieduma lietā Glaxo Wellcome.
41

Atbilstoši LES 4. panta 3. punkta attiecīgi otrajai un trešajai daļai dalībvalstis “veic visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem”, un “atturas no jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu”, tai skaitā, direktīvās paredzēto mērķu sasniegšanu (skat. 2011. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-61/11 PPU El Dridi, Krājums, I-3015. lpp., 56. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kelly, 36. punkts).
29

No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, pirmkārt, ka Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā no šīs regulas – kas saskaņā ar tās preambulas 7. apsvērumu ir piemērojama visiem civillietu un komerclietu jautājumiem, izņemot dažus skaidri noteiktus jautājumus – piemērošanas jomas ir izslēgtas vienīgi prasības, kas izriet tieši no maksātnespējas procesa un ir ar to cieši saistītas. Otrkārt, no šiem pašiem apsvērumiem izriet, ka vienīgi tādas prasības, kas izriet tieši no maksātnespējas procesa un ir ar to cieši saistītas, ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 piemērošanas jomā.
2)

Vai atbildē uz iepriekšējo jautājumu trešās personas nodomam nav nozīmes vai arī šī atbilde atšķiras atkarībā no attiecīgās personas rīcības, un apstāklim, ka minētā trešā persona vēlāku Kopienas dizainparaugu ir pieteikusi un reģistrējusi pēc tam, kad tā no agrāka Kopienas dizainparauga īpašnieka bija saņēmusi ārpustiesas pretenziju ar prasību izbeigt preces tirdzniecību tāpēc, ka ar to tiek pārkāptas no agrāka dizainparauga izrietošas tiesības, ir izšķiroša nozīme?”
1)

neveicot tādus pasākumus paredzētajā termiņā, kas vajadzīgi, lai saskaņā ar Komisijas 2007. gada 18. jūlija Lēmuma 2008/723/EK par valsts atbalstu C 37/05 (ex NN 11/04), ko īsteno Grieķija – No nodokļa atbrīvots rezervju fonds, 1. panta 1. punktu atgūtu atbalstu, kurš atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, izņemot to, kas ir minēts šī lēmuma 1. panta 2. punktā, kā arī 2. un 3. pantā, Grieķijas Republika nav izpildījusi šī lēmuma 4.–6. pantā paredzētos pienākumus;
16

Saskaņā ar Finanšu ministra 2005. gada 25. maija Dekrēta par nodokļa atmaksāšanu noteiktiem nodokļu maksātajiem, par nodokļa atmaksāšanu avansā, par rēķinu izrakstīšanu un to glabāšanas kārtību, kā arī par to preču un pakalpojumu sarakstu, kuri nav atbrīvoti no PVN (Dz. U. Nr. 95, 798. pozīcija), kas bija piemērojams līdz 2008. gada 1. decembrim, 9. panta 1. punkta 1) un 2) apakšpunktu pirkumu apliecinošā rēķinā ir jānorāda vismaz pārdevēja un pircēja vārdi un uzvārdi vai nosaukumi, vai saīsināti nosaukumi, kā arī to adreses un pārdevēja un pircēja PVN reģistrācijas numuri.