ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

Atbilstoši Likuma Nr. 289/2002 8. pantam nodokļu maksātāji, kas nav ievērojuši savus pienākumus attiecībā uz taksācijas periodiem laikposmā no 1998. līdz 2001. gadam, t.i., dažos gadījumos tikai vienu gadu pirms šā likuma pieņemšanas, var izvairīties no jebkādas kontroles un no piemērojamajām sankcijām summas, kas atbilst papildu PVN deklarācijā norādītajai PVN summai divkāršā apmērā, robežās. Itālijas iestādēm vairs nav pamata pārbaudīt ar nodokli apliekamus darījumus, kas veikti četru gadu laikā pirms minētā likuma pieņemšanas, tomēr ievērojot šā paša likuma 8. panta 6. punktā noteiktās summas. Šī atteikšanās principā ir piemērojama gadījumā, kad nodokļu maksātājs deklarē un samaksā summu, kas tam būtu bijis jāsamaksā sākotnēji. Tomēr, ņemot vērā, kas pārbaudes var veikt tikai attiecībā uz summām, kas pārsniedz nodokļu maksātāja papildu PVN deklarācijā norādītās summas divkāršā apmērā, Likums Nr. 289/2002 var būt stingrs stimuls nodokļu maksātājiem deklarēt tikai daļu no nodokļa, kas faktiski būtu jāsamaksā. No tā izriet, ka nodokļu maksātāji, kas izmanto šo pantu, galīgi izvairīsies no saviem pienākumiem deklarēt un samaksāt PVN summu, kas parastajos apstākļos būtu maksājama par taksācijas periodiem laikposmā no 1998. līdz 2001. gadam.
3

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām, vērtējot biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļas, lai noteiktu kapitāla nodokli, to kapitāla daļas ārvalstu personālsabiedrībās vērtē pēc tirgus vērtības, lai gan kapitāla daļu vērtību iekšzemes personālsabiedrībās nosaka, ņemot vērā tikai kapitāla vērtību. Ja tirgus vērtību nevar izsecināt no cesijas pēdējo divpadsmit mēnešu laikā pirms novērtēšanas, to nosaka pēc kapitāla vērtības un attiecīgās sabiedrības prognozējamās peļņas.
3

Direktīvas 89/104 5. pantā ar virsrakstu “Tiesības, ko piešķir preču zīme” ir paredzēts: “1. Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot [izmantot] komercdarbībā: a) jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču zīme; b) jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme [un apzīmējums], identitātes vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja], kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi. 2. Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt [aizliegt] visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas, lietot [izmantot] komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šīs zīmes nepamatota lietošana [izmantošana] rada negodīgas priekšrocības [kas izriet no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas] vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai. 3. Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības: a) apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam; b) preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu vai sniegšanu ar šo apzīmējumu [..]; c) preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu; d) apzīmējuma lietošanu [izmantošanu] darījumu dokumentos un reklāmā. [..] 5. Šā panta 1. līdz 4. punkts neietekmē normas nevienā dalībvalstī attiecībā uz aizsardzību pret šā apzīmējuma lietošanu citos nolūkos, nevis preču un pakalpojumu atšķiršanai, ja [šī] apzīmējuma nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības, kas izriet no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas, vai kaitē preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.”
28

Tādējādi no Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrās direktīvas 67/228/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu likumi par apgrozījuma nodokļiem — kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas piemērošanas struktūra un īpašie noteikumi (OV 71, 1303. lpp.), izriet, ka apgrozījuma nodokļa mērķis ir paredzēt vienlīdzīgus nodokļu uzlikšanas nosacījumus viena veida darījumiem, lai arī kāda būtu dalībvalsts, kas to veic (2006. gada 3. oktobra spriedums lietā C-475/03 Banca Popolare di Cremona, Krājums, I-9373. lpp., 20. un 23. punkts). Šajā kontekstā Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkta mērķis ir nodrošināt dalībvalstīs vienveidīgu nodokļu bāzi.
30

Šajā prasībā uzdots jautājums par to, vai EKL 28. pantam pretrunā ir Dekrēta Nr. 2001-317 1. pants tiktāl, ciktāl tas ierobežo augu aizsardzības līdzekļu paralēlā importa atļaušanas vienkāršoto procedūru, to attiecinot tikai uz gadījumiem, kad ievestajam līdzeklim un references līdzeklim ir kopīga izcelsme tādā ziņā, ka tos, izmantojot to pašu formulu, ir ražojis viens un tas pats uzņēmums vai saistīts uzņēmums, vai uzņēmums, kas strādā uz licences pamata.
24

Tā kā Verwaltungsgericht Köln (Ķelnes Federālā Administratīvā tiesa) bija šaubas par to, kā tai būtu jāinterpretē Direktīvas 97/67 12. panta piektais ievilkums, lasot to kopā ar šīs direktīvas 7. pantu, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu, kas ir vienādi formulēts no C-287/06 līdz C-292/06 lietai: “Vai EKL 47. panta 2. punkts kopā ar EKL 95. pantu un kopā ar Direktīvas [97/67/EK] [..] 12. panta piekto ievilkumu un 7. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja vispārējo pakalpojumu sniedzējs piemēro īpašus tarifus klientiem komersantiem, kas nodod pasta iestāžu tīklam pasta centros jau sašķirotus pasta sūtījumus, vispārējo pakalpojumu sniedzējam ir pienākums šos īpašos tarifus piemērot arī uzņēmumiem, kuri pasta sūtījumus savāc no sūtītāja un tos iepriekš sašķiro, lai atdotu šos sūtījumus pasta iestāžu tīklam tajos pašos pieņemšanas punktos un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā klientiem komersantiem, un vispārējo pakalpojumu sniedzējs nevar pret to iebilst, atsaucoties uz to, ka tam ir pienākums sniegt vispārējos pakalpojumus?”
54

It īpaši, kā to ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 73. punktā un pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem, to nosacījumu un pienākumu samērīgums, ko Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punktu var noteikt koncentrācijas dalībniekiem, tiek izvērtēts nevis pārbaudot, vai pēc to īstenošanas koncentrācijai vēl būs Kopienas mērogs, bet gan lai nodrošinātu, ka minētie nosacījumi un pienākumi būtu samērīgi ar identificēto konkurences problēmu un ļautu to pilnībā novērst.
4

Attiecīgās tiesību normas par au pair ir minētas it īpaši Apvienotās Karalistes Parlamenta 1994. gadā pieņemto imigrācijas noteikumu (United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395; turpmāk tekstā — “Immigration Rules”) 88.–93. punktā, kas ir formulēti šādi: “Au pair darba definīcija 88. Šo noteikumu izpratnē au pair darbs ir vienošanās, saskaņā ar kuru jaunietis: a) ierodas Apvienotajā Karalistē, lai apgūtu angļu valodu; [..] b) noteiktu periodu dzīvo angliski runājošā ģimenē, kur viņam ir piemērotas iespējas mācīties; c) palīdz mājas darbos ne vairāk kā 5 stundas dienā, par to saņemot saprātīgu atalgojumu un divas brīvdienas nedēļā. Nosacījumi au pair jaunieša ieceļošanas atļaujas [“leave to enter”] saņemšanai 89. Personai, kas vēlas saņemt atļauju ieceļošanai Apvienotajā Karalistē au pair statusā, ir jāatbilst šādiem nosacījumiem: i) tai jāvēlas ieceļot Apvienotajā Karalistē, lai uzsāktu darbu, par kuru jau ir panākta vienošanās un kura jēdziens tiek saprasts atbilstoši iepriekš 88. punktā sniegtajai definīcijai; [..] ii) tai jābūt vecumā no 17 līdz 27 gadiem vai arī minētajā vecumā jābūt bijušai laikā, kad tā šajā sakarā saņēmusi ieceļošanas atļauju; [..] iii) tā nedrīkst būt precējusies; [..] iv) tai nedrīkst būt ģimenes saistību; [..] v) tai jābūt vienas no šādu valstu pilsoņiem — [..] Turcija; [..] vi) tā nedrīkst plānot uzturēties Apvienotajā Karalistē au pair statusā ilgāk nekā 2 gadus; [..] vii) tai jāplāno atstāt Apvienoto Karalisti pēc uzturēšanās tajā au pair statusā; [..] viii) ja minētā persona jau agrāk ir uzturējusies Apvienotajā Karalistē au pair statusā, tad tā nedrīkst mēģināt saņemt ieceļošanas atļauju, kuras derīguma termiņš pārsniedz divus gadus kopš brīža, kad tā pirmoreiz ir saņēmusi šādu atļauju; ix) tai jāvar sevi uzturēt un nodrošināt ar dzīvesvietu bez valsts līdzekļu atbalsta. Au pair ieceļošanas atļauja 90. Personai, kas vēlas saņemt au pair ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē, var atļaut iebraukt teritorijā uz periodu, kas nav ilgāks par 2 gadiem, ar nosacījumu, ka tā tur nestrādās citu darbu kā tikai au pair, kā arī, ja imigrācijas dienesta darbinieks uzskata, ka ir izpildīti visi iepriekš 89. punktā minētie nosacījumi [..]”.
32

No Pievienošanās akta 2. panta izriet, ka tiesību akti, kurus [Eiropas Savienības] iestādes pieņēmušas pirms pievienošanās, ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un ir piemērojami tajās no pievienošanās dienas. Tomēr to piemērošana šo dalībvalstu fiziskām un juridiskām personām ir atkarīga no vispārējiem Kopienu tiesību īstenošanas noteikumiem dalībvalstīs, kuri ir noteikti pamatlīgumos un — jauno dalībvalstu gadījumā — pašā Pievienošanās aktā.
13

Ludwigs-Apotheke iesniedza prasību par pagaidu noregulējumu rīkojuma izdošanai, lai Juers Pharma atturas no šādu sarakstu sūtīšanas, pamatodama, ka šādi sūtījumi ir Vācijā neatļautu zāļu reklāma, kas ir aizliegta ar HWG 8. pantu, un 2004. gada 9. augustāLandgericht Hamburg (Hamburgas Apgabaltiesa) izdeva rīkojumu, apmierinot šo prasību. Pēc Juers Pharma iebildumu iesniegšanas, Landgericht Hamburg, lemjot par lietu no jauna, sekoja šīs sabiedrības argumentācijai un 2004. gada 12. oktobra rīkojumā nolēma, ka šajā pagaidu noregulējuma tiesvedībā izskatāmie zāļu saraksti nav kvalificējami par reklāmu. Šāds secinājums tika pamatots ar Direktīvas 2001/83 86. panta 2. punkta trešo ievilkumu, kurā ir noteikts, ka šīs direktīvas VIII sadaļa par reklāmu neattiecas uz faktiskus datus ietverošiem informatīviem paziņojumiem un uzziņas materiāliem, kas attiecas cita starpā uz tirdzniecības katalogiem un cenrāžiem, ar noteikumu, ka tajos nav ziņu par zālēm. Līdz ar to saskaņā ar šo pēdējo rīkojumu HWG 8. pantā noteiktais reklāmas aizliegums nav piemērojams tādiem zāļu sarakstiem, kādi tika izskatīti pagaidu noregulējuma tiesvedībā.
a)

Nekavējoties iesaldēt līdzekļus un citus finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus, kas pieder šīm personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ieskaitot līdzekļus, kas ir saistīti ar īpašumu, kurš tām pieder vai ko tās vai personas, kas rīkojas to vārdā vai atbilstoši to pilnvarojumam, tieši vai netieši kontrolē, un nodrošināt, lai to pilsoņi vai personas, kas atrodas to teritorijās, tieši vai netieši nenodotu nedz šos līdzekļus, nedz citus līdzekļus, finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus mērķiem, kurus šādas personas cenšas sasniegt”.
Nosakot, vai pasākumam ir selektīvs raksturs, ir būtiski noteikt atskaites punktu un šis punkts nav obligāti jānosaka valsts teritorijas robežās.

Šajā sakarā, lai noteiktu valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādes pieņemtā pasākuma, ar kuru tikai daļā dalībvalsts teritorijas tiek noteikta nodokļa likme, kas ir mazāka nekā pārējā dalībvalsts teritorijā spēkā esošā, selektivitāti, ir jāpārbauda, vai šī iestāde ir pieņēmusi šo pasākumu, īstenojot pilnvaras, kas ir pietiekami neatkarīgas no centrālās varas, un vajadzības gadījumā jāizpēta, vai tā tiešām ir piemērojama visiem uzņēmumiem, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā, vai visiem produktiem, kuri tiek pārdoti šajā teritorijā.

Situācijā, kurā reģionālā vai vietējā iestāde, īstenojot pilnvaras, kas ir pietiekami neatkarīgas no centrālās varas, nosaka nodokļa likmi, kura ir mazāka par valsts likmi un kura ir piemērojama tikai tiem uzņēmumiem, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā, atbilstošais tiesiskais regulējums, lai novērtētu nodokļu pasākuma selektivitāti, var attiekties tikai uz attiecīgo ģeogrāfisko zonu, ja valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādei, it īpaši tās statusa un pilnvaru dēļ, ir noteicoša loma, veidojot politisku un ekonomisku vidi, kurā darbojas uzņēmumi, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā. Šajā sakarā šī nozīmīgā loma ir autonomijas sekas, nevis tās iepriekšējs nosacījums. Ja valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde ir pietiekami autonoma, tas ir, ja tai ir autonomija no institucionālā, procesuālā un ekonomiskā viedokļa, tai ir būtiska loma, veidojot politisko un ekonomisko vidi, kurā darbojas uzņēmumi, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā.

Lai līdzīgos apstākļos pieņemtu lēmumu varētu uzskatīt par tādu, kas pieņemts, īstenojot pietiekami autonomas šīs iestādes pilnvaras, pirmām kārtām šis lēmums ir jāpieņem reģionālai vai vietējai iestādei, kurai konstitucionālā līmenī ir jābūt piešķirtam politiskam un administratīvam statusam, kas būtu nošķirts no centrālās valdības. Šīs autonomijas pastāvēšana prasa, lai valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde uzņemtos nodokļa samazinājuma pasākuma politiskās un finanšu sekas. Tas tā nav, ja valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde neuzņemas budžeta vadību, tas ir, tā nepārvalda ne ienākumus, ne izdevumus. Turklāt lēmumam ir jābūt pieņemtam, centrālajai valdībai tieši neietekmējot tā saturu, kaut arī šāda procesuāla autonomija neizslēdz, ka sadarbības procedūra tiek īstenota, lai novērstu konfliktus, lai gan, noslēdzoties šai procedūrai, galējo lēmumu pieņem valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde, nevis centrālā valdība. Visbeidzot, valsts nodokļu likmes, kura piemērojama uzņēmumiem, kas atrodas reģionā, samazināšanas finansiālās sekas nedrīkst tikt kompensētas ar palīdzību vai subsīdijām vai arī izrietēt tikai no konkrētas finanšu plūsmas no citiem reģioniem vai centrālās valdības.

(sal. ar 46.–51., 55., 67., 96., 133., 107., 123., 135., 144. punktu un rezolutīvo daļu)
Tiesību akti, kuros līgumslēdzējai iestādei ir noteikts būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības piešķirt tikai tādiem uzņēmumiem, kas, iesniedzot piedāvājumu, rakstiski apliecinājuši, ka par attiecīgo pakalpojuma sniegšanu saviem darbiniekiem izmaksās vismaz minēto pakalpojumu sniegšanas vietā piemērojamā koplīgumā noteikto atlīdzību, nepastāvot iespējai minēto koplīgumu kvalificēt kā vispārēji piemērojamu, algas likmi nenosaka saskaņā ar Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā un otrajā ievilkumā un 8. punkta otrajā daļā paredzēto kārtību. Tādējādi šādu algas likmi nevar uzskatīt par minimālo algas likmi šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta nozīmē, ko dalībvalstīm saskaņā ar to ir tiesības noteikt citās dalībvalstīs reģistrētiem uzņēmumiem, ja tie sniedz starptautiskus pakalpojumus.

Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 7. punktu nevar interpretēt tādā veidā, ka tas ļauj uzņemošajai dalībvalstij pakalpojumu sniegšanu tās teritorijā pakārtot priekšnosacījumam ievērot darba noteikumus un nosacījumus, kas pārsniedz obligātos minimālās aizsardzības noteikumus.

Attiecībā uz jautājumiem, kas minēti Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmās daļas a)–g) apakšpunktā, šī direktīva skaidri paredz aizsardzības līmeni, kura ievērošanu uzņemošā dalībvalsts var prasīt uzņēmumiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, par labu to darba ņēmējiem, kas norīkoti darbā minētās uzņemošās dalībvalsts teritorijā. Līdz ar to, neizslēdzot iespēju citās dalībvalstīs reģistrētajiem uzņēmumiem brīvprātīgi — it īpaši saskaņā ar saistībām, ko tie uzņēmušies par labu saviem norīkotajiem darbiniekiem, — pievienoties uzņemošajā dalībvalstī koplīgumam, kas varētu būt labvēlīgāks, aizsardzības līmenis, kas jānodrošina uzņemošās dalībvalsts teritorijā norīkotiem darba ņēmējiem, principā ir ierobežots ar Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmās daļas a)–g) apakšpunktā paredzēto, ja vien minētajiem darba ņēmējiem nav jau piemērojami labvēlīgāki darba noteikumi un nosacījumi attiecībā uz minētajā normā paredzētajiem jautājumiem atbilstoši tiesību aktiem vai koplīgumiem izcelsmes dalībvalstī.

(sal. ar 33. un 34. punktu)
Lieta C-507/06

Malina Klöppel

pret

Tiroler Gebietskrankenkasse

(Oberlandesgericht Innsbruck lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Tiesības uz bērna kopšanas pabalstu saskaņā ar Austrijas tiesībām — Vērā neņemti citā dalībvalstī piešķirta ģimenes pabalsta laikposmi — Regula (EEK) Nr. 1408/71”

Tiesas (otrā palāta) 2008. gada 21. februāra spriedums I - 945

Sprieduma kopsavilkums

Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Vienlīdzīga attieksme – Bērna kopšanas pabalsts

(Padomes Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punkts)

Ar Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktu ir pretrunā situācija, ja dalībvalsts, lai piešķirtu tiesības uz tādu ģimenes pabalstu kā bērna kopšanas pabalsts, atsakās ņemt vērā laikposmu, kurā pielīdzināms pabalsts ir saņemts citā dalībvalstī, kā tādu, kas būtu pabeigts šīs pašas dalībvalsts teritorijā.

EKL 39. panta 2. punktā paredzētais nediskriminācijas princips, kas migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma jomā ir konkretizēts iepriekš minētajā 3. panta 1. punktā, aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju to personu pilsonības dēļ, kas gūst labumu no sociālā nodrošinājuma shēmām, bet vēl arī visas slēptās diskriminācijas formas, kas, piemērojot citus izšķiršanas kritērijus, faktiski noved pie tāda paša rezultāta. Tā par netieši diskriminējošiem ir atzīstami valsts tiesībās paredzētie nosacījumi, kas, lai gan ir piemērojami neatkarīgi no pilsonības, tomēr būtiski vai lielākoties ietekmē migrējošus darba ņēmējus, kā arī visi vienlīdzīgi piemērojamie nosacījumi, ko attiecīgās valsts darba ņēmēji var izpildīt vieglāk nekā migrējošie darba ņēmēji, vai arī tādi nosacījumi, attiecībā uz kuriem pastāv risks, ka tie nelabvēlīgi ietekmēs it īpaši migrējošos darba ņēmējus.

(sal. ar 17., 18. un 22. punktu un rezolutīvo daļu)
Rīcības kvalificēšana par “krimināli sodāmu rīcību” Regulas Nr. 1697/79 par to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, kas nav iekasēti no personas, kura deklarējusi muitas procedūrai preces, par kurām ir jāmaksā šādi nodokļi, 3. panta pirmās daļas izpratnē ietilpst to muitas iestāžu kompetencē, kurām ir jānosaka precīza attiecīgā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa. Pirmkārt, no šīs tiesību normas teksta expressis verbis izriet, ka iestādes, kas ir kompetentas kvalificēt rīcību kā “krimināli sodāmu rīcību”, ir tās pašas iestādes, kas šādas rīcības pieļaušanas dēļ nav varējušas iegūt muitas parādu un līdz ar to plāno veikt tā pēcmuitošanas piedziņu. Kā paredz inter alia Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punkts, netiek apstrīdēts, ka šāda muitas nodokļa summas noteikšana un tās piedziņas procesa uzsākšana ir jāveic dalībvalstu muitas iestādēm. Otrkārt, Regulas Nr. 1697/79 3. panta pirmajā daļā nav atsauces nedz uz notiesājošu spriedumu krimināllietā, nedz arī uz jebkāda kriminālprocesa uzsākšanu, tomēr tajā nepārprotami ir atsauce uz tādas rīcības veikšanu, kas var būt krimināli sodāma. Šī tiesību norma neparedz, ka dalībvalsts tiesību aizsardzības iestādēm būtu jāuzsāk tiesvedība krimināllietā un par attiecīgo rīcības autoru jāpasludina notiesājošs spriedums, nedz a fortiori, ka šādai kriminālvajāšanai nedrīkstētu iestāties noilguma termiņš.

Šo secinājumu neatspēko apsvērumi par šo nodokļu parādnieku tiesiskās drošības principa un nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Muitas iestādes, kvalificējot rīcību kā “krimināli sodāmu rīcību”, nekonstatē, ka ir izdarīts noziedzīgs nodarījums, bet tas tiek darīts tikai tāda administratīva procesa ietvaros un vajadzībām, kura vienīgais mērķis ir ļaut minētajām iestādēm labot situāciju, kurā nav iekasēta pareiza vai pietiekama ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summa. Šī kvalifikācija nedrīkst skart kontroli, ko dalībvalstu tiesas var veikt pār muitas iestāžu lēmumiem, un nekādi apdraudēt sekas kopumā, ieskaitot iespējamo nodokļu summas, ko šīs iestādes ir nepamatoti pieprasījušas, atmaksu, kas atbilstoši piemērojamām valsts tiesībām var izrietēt no minēto tiesu lēmumiem un inter alia – no lēmumiem par kriminālvajāšanas izbeigšanu vai apsūdzēto attaisnošanu. Līdz ar to, tā kā šajā jomā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz nosacījumi, kas ļauj parādniekiem apstrīdēt Regulas Nr. 1697/79 3. pantā paredzētā izņēmuma piemērošanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz neiekasēto nodokļu piedziņas procesa noilgumu, un jāpieprasa, lai tiesu nolēmumos tiktu paredzētas iespējamās sekas šajā sakarā, ja šie nosacījumi nav mazāk labvēlīgi kā tie, kas paredzēti līdzīga rakstura valsts prasībām, un ja tie nepadara praktiski neiespējamu Kopienu tiesiskās kārtības ietvaros piešķirto tiesību izmantošanu.

(sal. ar 22., 24.–31. punktu un rezolutīvo daļu)
50

Lai gan saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas (skat. 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-273/97 Sirdar, Recueil, I-7403. lpp., 15. punkts, un 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-285/98 Kreil, Recueil, I-69. lpp., 15. punkts). Kā Tiesa jau ir secinājusi, atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir paredzētas EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu (skat. 2003. gada 11. marta spriedumu lietā C-186/01 Dory, Recueil, I-2479. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
33

Līdz ar to ir jānosaka, vai lietotāji un uzņēmumi, kas ir uzņēmuma, kuram ir (iepriekš ir bijusi) būtiska ietekme attiecīgajā tirgū, konkurenti, var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no Kopienu tiesiskās kārtības, it īpaši direktīvām par telekomunikācijām, un tādējādi — vai to tiesības ietekmē valsts pārvaldes iestādes pieņemts lēmums, kas tiem nav adresēts. Apstiprinošas atbildes gadījumā tiem ir jābūt pārsūdzības tiesībām, lai šo lēmumu pakļautu tiesas kontrolei.
9

Komisija būtībā apgalvo, ka attiecīgās VW likuma normas, pirmkārt, atkāpdamās no vispārējās normas, ierobežojot jebkura akcionāra balsstiesības ar 20 % no Volkswagen pamatkapitāla, otrkārt, pieprasot vairāk nekā 80 % pārstāvētā kapitāla vairākumu pilnsapulces lēmumiem, kam saskaņā ar vispārējo normu nepieciešams tikai 75 % vairākums, un, treškārt, ļaujot, atkāpdamās no vispārējās normas, Vācijas Federatīvajai Republikai un Lejassaksijas federālajai zemei katrai iecelt divus pārstāvjus šīs sabiedrības uzraudzības padomē, var atturēt no tiešiem ieguldījumiem un tādējādi ir kapitāla brīvas aprites ierobežojumi EKL 56. panta izpratnē.