ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
43

No tā izriet – kā to apgalvo Komisija – ka ar Direktīvas 2006/123 1. panta 2. un 3. punktu no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir paredzēts izslēgt tikai VTNP, kuri ir uzticēti publiskām vai privātām struktūrām vai monopoliem, kas atšķirībā no tiem, kuri ir izveidoti ar Likumu Nr. CC un Valdības dekrētu Nr. 356/2012, pastāvēja datumā, kurā minētā direktīva stājās spēkā.
46

Līdz ar to no līguma izrietošo prasījuma tiesību īpašnieks, kas vēlas iesniegt actio pauliana, ir tiesīgs to darīt “attiecīgās saistības izpildes vietā”, jo šī jurisdikcija ir atļauta Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Tā kā šajā gadījumā kreditora prasība ir vērsta uz tā interešu aizsardzību, izpildot no būvniecības līguma izrietošās saistības, no minētā izriet, ka “attiecīgās saistības izpildes vieta” saskaņā ar šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir vieta, kur atbilstoši šim līgumam ir izpildīti šie būvdarbi, tas ir, Polijā.
43

No Direktīvas 2004/48 32. apsvēruma izriet, ka ar to tiek respektētas pamattiesības un ievēroti principi, kas ir atzīti Hartā. It īpaši šī direktīva ir vērsta uz to, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma pilnīgu ievērošanu saskaņā ar Hartas 17. panta 2. punktu.
10

2014. gada 8. septembrī Trento autonomā province sagatavoja šīs personas karjeras kopsavilkumu, lai viņu klasificētu pakāpē saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas bija piemērojams no 2012. gada 1. janvāra. Atbilstoši 1994. gada 16. aprīļa Leģislatīvā dekrēta Nr. 297485. panta 1. punktam C. Motter šajā nolūkā tika atzīts 80 mēnešu darba stāžs no faktiski nostrādātajiem 96 mēnešiem. Pirmie četri gadi tika ņemti vērā pilnībā, nākamie četri gadi – ierobežotā divu trešdaļu proporcijā, proti, 32 no 48 mēnešiem. Viņa tika klasificēta pirmajā pakāpē.
24

Šādas prasības nevar tikt secinātas arī no šo direktīvu sistēmas un mērķa. Minēto direktīvu mērķis, kā izriet no Direktīvas 2013/32 12. apsvēruma, attiecīgi principā ir ieviest normas attiecībā uz starptautiskās aizsardzības piešķiršanas un atņemšanas procedūrām dalībvalstīs, lai izveidotu kopēju patvēruma procedūru Savienībā, kā arī saskaņā ar Direktīvas 2008/115 2. un 4. apsvērumu ieviest efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, pilnībā ievērojot attiecīgo personu pamattiesības, kā arī cieņas neaizskaramību (attiecībā uz Direktīvu 2008/115 skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 48. punkts un tajā minētā judikatūra). Savukārt no minēto direktīvu apsvērumiem nekādi neizriet, ka to mērķis būtu paredzēt dalībvalstīm pienākumu ieviest otrā līmeņa tiesas.
6

Regulas Nr. 1896/2006 20. pantā “Pārskatīšana izņēmuma gadījumos” ir paredzēts: “1. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja a) i) maksājuma rīkojumu izsniedza, izmantojot vienu no metodēm, kas paredzētas 14. pantā, un ii) izsniegšana nenotika savlaicīgi no atbildētāja neatkarīgu apstākļu dēļ, neļaujot viņam sagatavoties aizstāvībai, vai b) ja atbildētāju no iebilšanas pret prasījumu kavējuši nepārvaramas varas apstākļi vai ārkārtas apstākļi, kas nav radušies viņa vainas dēļ, visos gadījumos ar noteikumu, ka viņš rīkojas nekavējoties. 2. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs arī lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja maksājuma rīkojums ir izdots acīmredzami aplami, ņemot vērā šajā regulā noteiktās prasības, vai citu ārkārtas apstākļu dēļ. 3. Ja tiesa noraida atbildētāja pieteikumu, pamatojoties uz to, ka nav piemērojams neviens no 1. un 2. punktā minētajiem pārskatīšanas iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums paliek spēkā. Ja tiesa nolemj, ka pārskatīšana ir pamatota saskaņā ar vienu no 1. un 2. punktā norādītajiem iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums nav spēkā.”
11

Direktīvas 2011/95 V nodaļā “Kvalificēšana par personu, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir ietverts 17. pants “Izslēgšana”, atbilstoši kuram: “1. Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to persona loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka: a) viņš izdarījis noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā noteikts starptautiskos dokumentos, kas sastādīti, lai paredzētu noteikumus pret šādiem noziegumiem; b) viņš izdarījis smagu noziegumu; c) viņš ir vainīgs darbībās, kas ir pretējas ANO mērķiem un principiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā; d) viņš rada draudus tās dalībvalsts sabiedrībai vai drošībai, kurā viņš uzturas. 2. Šā panta 1. punktu piemēro personām, kas kūda vai citādi piedalās tur minēto noziegumu vai darbību izdarīšanā. 3. Dalībvalsts var izslēgt trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja viņš pirms uzņemšanas attiecīgajā dalībvalstī ir izdarījis vienu vai vairākus noziegumus, uz kuriem neattiecas 1. punkts, par kuriem būtu piemērojams cietumsods, ja tie būtu izdarīti attiecīgajā dalībvalstī, un ja viņš atstājis savu izcelsmes valsti vienīgi tādēļ, lai izvairītos no sankcijām par minētajiem noziegumiem.”
44

Otrkārt, kā tika norādīts šī sprieduma 29. punktā, autoriem Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā garantētajām tiesībām ir preventīvs raksturs. Taču attiecībā uz izziņošanas darbību, ievietojot tīmekļvietnē hipersaiti, kas norāda uz iepriekš ar autortiesību īpašnieka atļauju izziņoto darbu, īpašnieka preventīvā rakstura tiesības nezūd, jo autors gadījumā, ja viņš nevēlās vairs izziņot savu darbu attiecīgajā tīmekļvietnē, varētu prasīt izņemt to no tīmekļvietnes, kurā tas tika sākotnēji izziņots, padarot par novecojušu jebkuru uz to vērstu hipersaiti. Savukārt tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, darba izvietošana citā tīmekļvietnē ir uzskatāma par jaunu izziņošanu, kas ir neatkarīga no sākotnējās atļautās izziņošanas. Šīs izvietošanas tiešsaistē rezultātā attiecīgais darbs būtu palicis pieejams šajā pēdējā tīmekļvietnē neatkarīgi no autora iepriekšējās piekrišanas un par spīti jebkurai darbībai, ar ko tiesību īpašnieks izlemtu vairs neizziņot savu darbu tīmekļvietnē, kurā sākotnēji tas tika izziņots ar viņa atļauju.
18

No otras puses, šīs pieejas sekas ir tādas, ka patērētājam, kas iegādājas preci, kuru gadatirgū pārdošanai piedāvā tirgotājs, kam ir “stacionārs” veikals, kurā tas šo pašu preci parasti pārdod, un kas tikai reizēm to pārdod gadatirgos, ir atteikuma tiesības, kuras ir paredzētas Direktīvas 2011/83 9. pantā, savukārt pārdevums, ko ir īstenojis cits tirgotājs, kurš parasti savas preces pārdod gadatirgos un kuram nav stacionāra veikala, netiek uzskatīts par tādu, kas ir veikts “ārpus uzņēmuma telpām” un tādējādi ar to nav saistītas minētās atteikuma tiesības.
3

16. un 17. pantā 3. protokolā par jēdziena “noteiktas izcelsmes izstrādājumi” definīciju un administratīvās sadarbības metodēm, redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Asociācijas padomes, kas izveidota starp Eiropas Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Latvijas Republiku, no otras puses, 1998. gada 2. decembra Lēmumu Nr. 4/98, ar kuru Asociācijas nolīguma 3. protokolā ir izdarīti grozījumi, kas noteikti Apvienotās komitejas Lēmumā Nr. 1/97, kas ir pieņemts, pamatojoties uz Līgumu par brīvo tirdzniecību un ar tirdzniecību saistītajiem jautājumiem starp Eiropas Kopienu, Eiropas Atomenerģētikas kopienu un Eiropas Ogļu un tērauda kopienu, no vienas puses, un Latvijas Republiku, no otras puses (OV 1999, L 6, 10. lpp.) (turpmāk tekstā – “3. protokols”), bija precizēts, ka Latvijas izcelsmes precēm ir piemērojami Asociācijas nolīguma noteikumi, uzrādot eksportēšanas valsts muitas dienestu izsniegtu preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1.
38

Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru jautājums par to, vai brīdī, kad nodokļa maksātājam prece tikusi piegādāta, tas ir rīkojies kā nodokļa maksātājs, proti, saimnieciskās darbības nodrošināšanai, ir fakta jautājums, kas iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tostarp attiecīgo preču veidu un laikposmu, kurš aizritējis no attiecīgo preču iegādes līdz to izmantošanai nodokļa maksātāja saimnieciskajā darbībā (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 1991. gada 11. jūlijs, Lennartz, C‑97/90, EU:C:1991:315, 21. punkts, un 2015. gada 22. oktobris, Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, 21. punkts).
44

Šī argumenta mērķis faktiski ir apstrīdēt to darba ņēmēju, kas ir izvēlējušies izbeigt savus darba līgumus saskaņā ar Darba likuma 40. pantu, no vienas puses, un to darba ņēmēju, kuru darba līgumi ir izbeigti saskaņā ar šī paša likuma 50.–52. pantu, no otras puses, situāciju salīdzināmību. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka nevar uzskatīt, ka darba līguma izbeigšana atbilstoši šim 40. pantam notiek pēc darba ņēmēja vēlēšanās, jo tā ir sekas tam, ka darba ņēmējs apsver tik būtiskus grozījumus viņa darba līgumā kā darba vietas pārcelšana tādā attālumā, kas darba ņēmējam liek mainīt dzīvesvietu, un ka likumā ir paredzēts, ka darba devējam ir jāmaksā pabalsts, ja darba ņēmējs atsakās piekrist šai pārcelšanai un izvēlas izbeigt darba tiesiskās attiecības.
15

Turklāt no 2015. gada 16. jūlija sprieduma Larentia + Minerva un Marenave Schiffahrt (C‑108/14 un C‑109/14, EU:C:2015:496) izrietot, ka izdevumi saistībā ar šo meitasuzņēmumu kapitāldaļu iegādi, kas radušies holdinga sabiedrībai, kura iesaistās to pārvaldībā un kura tādējādi veic saimniecisko darbību, ir jāuzskata par tās vispārējo izdevumu daļu un par šiem izdevumiem samaksātais nodoklis principā ir pilnībā jāatskaita, ja vien noteikti iepriekš veikti saimnieciskie darījumi nav atbrīvoti no nodokļa.
12

Kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 32. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēji nav apstrīdējuši, ka attiecīgo summu nesamaksāšana nevar būt iemesls viņu bērnu izslēgšanai no Beļģijas obligātās izglītības iestādes. Tomēr bērni, kuru vecāki nesedz specifiskās izglītības programmas izmaksas, varētu tikt izslēgti no šīs programmas. Līdz ar to tiem būtu jāpiedalās valsts izglītības programmās, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēju dzimtā valoda un kultūras mantojums atšķiras no beļģu tautas valodas un kultūras mantojuma.
41

Turklāt, lai arī vispārējo interešu mērķis, ar kādu tiek sniegti noteikti pakalpojumi, ko tostarp sniedz publisko tiesību subjekti, ir ņemams vērā kopējās PVN sistēmas ietvaros, ciktāl saskaņā ar Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punktu daži no šiem pakalpojumiem ir atbrīvoti no PVN, nav strīda par to, ka uz attiecīgo darbību, kas NTN uzticēta atbilstoši attiecīgajam līgumam, neattiecas neviens no šiem izņēmumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 29. oktobris, Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, 41. punkts).
5

Minētās direktīvas 1. pantā “Mērķi” ir paredzēts: “1. Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot šobrīd atšķirīgos iepakojuma un izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas pasākumus dažādās valstīs, lai, no vienas puses, novērstu jebkādu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, un, no otras puses, garantētu iekšējā tirgus sekmīgu darbību un izvairītos no tirdzniecību kavējošiem apstākļiem, kā arī no brīvas konkurences izkropļošanas vai ierobežošanas Kopienā. 2. Tādēļ šajā direktīvā paredzēti pasākumi, kuru mērķis kā pirmā prioritāte ir novērst izlietotā iepakojuma rašanos un papildu pamatprincipi ir atkārtota lietošana, pārstrāde un citas izlietotā iepakojuma reģenerācijas formas, tādējādi samazinot šādu atkritumu galīgo apglabāšanu.”
24

Saskaņā ar StGB 57. pantu “Nosacīta notiesāšana attiecībā uz ierobežota laika brīvības atņemšanas soda izpildes atlikušo daļu”: “1. Kad ir izciestas divas trešdaļas, bet ne mazāk kā divi mēneši no piespriestā soda, tiesa nosaka nosacītu notiesāšanu attiecībā uz ierobežota laika brīvības atņemšanas soda atlikušo daļu, nosakot pārbaudes laiku, ja to var pamatot ar sabiedriskās drošības interesēm un ja notiesātā persona tam piekrīt. Tiesa lemj, it īpaši ņemot vērā notiesātās personas personību, priekšvēsturi, apstākļus, kādos izdarīts tās nodarījums, to tiesiski aizsargāto interešu nozīmību, kas tiktu apdraudētas recidīva gadījumā, notiesātās personas uzvedību soda izpildes laikā, tās dzīves apstākļus un sekas, kādas attiecībā uz to varētu radīt nosacīta notiesāšana. 2. Kad ir izciesta puse no brīvības atņemšanas soda ilguma, kas tomēr ir vismaz seši mēneši, tiesa var noteikt nosacītu notiesāšanu attiecībā uz atlikušā soda izpildi, nosakot pārbaudes laiku, ja notiesātā persona pirmo reizi izcieš brīvības atņemšanas sodu un ja sods nepārsniedz divus gadus vai ja kopējais vērtējums par izdarīto nodarījumu, notiesātās personas personību un tās attīstību soda izpildes laikā liecina par īpašiem apstākļiem un ja ir izpildīti pārējie 1. punkta nosacījumi. 3. 56.a–56.e pantu piemēro mutatis mutandis; pat tad, ja pārbaudes laiks vēlāk tiek samazināts, tas nevar būt īsāks par atlikušā soda ilgumu. Kad notiesātā persona ir izcietusi vismaz gadu no soda pirms nosacītās notiesāšanas attiecībā uz atlikušā soda izpildi ar pārbaudes laiku, tiesa parasti to pakļauj probācijas amatpersonas uzraudzībai un vadībai uz visu pārbaudes laiku vai tā daļu. 4. Ciktāl brīvības atņemšanas sods ir nokārtots ieskaitīšanas rezultātā, to uzskata par izciestu 1.–3. panta nozīmē. 5. 56.f un 56.g pantu piemēro mutatis mutandis. Tiesa arī atceļ nosacīto notiesāšanu tad, ja laikā no notiesāšanas līdz lēmumam par nosacītu notiesāšanu notiesātā persona ir izdarījusi pārkāpumu, kuru tiesa materiālu iemeslu dēļ nevarēja ņemt vērā, lemjot par nosacīto notiesāšanu, un kurš būtu izraisījis nosacītas notiesāšanas atteikumu, ja būtu ticis ņemts vērā; par notiesāšanu uzskata nolēmumu, kurā fakti pēc būtības varēja tikt izskatīti pēdējo reizi. 6. Tiesa var nenoteikt nosacītu notiesāšanu attiecībā uz atlikušā ierobežota laika brīvības atņemšanas soda izpildi ar pārbaudes laiku, ja notiesātā persona sniedz nepietiekamas vai nepatiesas norādes par vietu, kurā atrodas konfiscētie priekšmeti, kas iegūti pārkāpuma rezultātā. [..]”
Līdz ar to apzīmējuma reģistrāciju var atteikt, pamatojoties uz Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tikai tad, ja var saprātīgi paredzēt, ka ieinteresētās personas to faktiski atpazīs kā vienas no minētajām raksturīgajām pazīmēm aprakstu.

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (2008. gada 22. oktobris) 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāatsaka reģistrēt preču zīmi, kas sastāv no tāda vārdiska apzīmējuma kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, kurš apzīmē vīnkopības produktus un iekļauj ģeogrāfisko nosaukumu, ja šajā apzīmējumā it īpaši ir termins, kuru, no vienas puses, parasti lieto, lai apzīmētu iekārtas vai telpas, kurās tiek ražoti šie produkti, un, no otras puses, kurš arī ir viens no vārdiskajiem elementiem, kas veido tās juridiskās personas nosaukumu, kura vēlas panākt šīs preču zīmes reģistrāciju.

(skat. 28. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, ar kuru personai, kura uzglabā apbedīšanas urnu, pat neraugoties uz mirušās personas tieši pausto gribu, ir aizliegts uzticēt šīs urnas uzglabāšanu trešajai personai; ar kuru tai ir uzlikts pienākums uzglabāt to savā mājoklī, ja vien tā nav nodota pašvaldības kapsētā, un ar kuru turklāt ir aizliegta jebkāda darbība, kura tiek veikta peļņas gūšanas nolūkā un kuras priekšmets, pat ja tas nav vienīgais, ir apbedīšanas urnu uzglabāšana uz jebkādā pamata un neatkarīgi no uzglabāšanas laikposma.

Šajā ziņā, runājot, pirmkārt, par attaisnojumu, kas ir balstīts uz sabiedrības veselības aizsardzību, no Tiesas pastāvīgās judikatūras, protams, izriet, ka sabiedrības veselības aizsardzība ir viens no primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas ir atzīti Savienības tiesībās, un ka dalībvalstīm šajā jomā ir plaša rīcības brīvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez, C‑570/07 un C‑571/07, EU:C:2010:300, 44., 68. un 106. punkts). Tomēr šāds mērķis nevar attaisnot pamatlietā aplūkojamo ierobežojumu, ievērojot, ka mirušās personas pelni – atšķirībā no mirstīgajām atliekām – no bioloģiskā viedokļa ir inerti, jo karstuma iedarbības rezultātā tie ir kļuvuši sterili, no kā izriet, ka to glabāšana nevar radīt ar sabiedrības veselības apsvērumiem radītu ierobežojumu.

Runājot, otrkārt, par mērķi aizsargāt mirušo personu piemiņas pienācīgu cieņu, arī tas var būt primārs vispārējo interešu apsvērums. Tomēr ir jākonstatē, ka pastāv mazāk ierobežojoši pasākumi, lai sasniegtu šo mērķi, tādi kā, it īpaši, pienākums nodrošināt apbedīšanas urnu uzglabāšanu apstākļos, kas ir analoģiski pašvaldību kapsētu apstākļiem, un darbības izbeigšanas gadījumā – nodot šīs urnas publiskai kapsētai vai atdot tos mirušās personas radiniekiem.

(skat. 54., 55., 57., 59. un 66. punktu un rezolutīvo daļu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28 (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK, 18. panta 7. punkts, lasot to kopā ar Komisijas Īstenošanas lēmumu 2011/438/ES (2011. gada 19. jūlijs) par shēmas ISCC (International Sustainability and Carbon Certification) atzīšanu, lai pierādītu atbilstību ilgtspējības kritērijiem saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvām 2009/28/EK un 2009/30/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam atbilst tāds valsts tiesiskais regulējums, par kādu ir runa pamatlietā un saskaņā ar kuru uzņēmējiem ir noteikti konkrēti, atšķirīgi un plašāki pienākumi, kas attiecas uz bioloģisko šķidro kurināmo ilgtspējības sertifikāciju, salīdzinājumā ar tiem, kas paredzēti ar tādu brīvprātīgo ilgtspējības sertifikācijas shēmu kā ISCC, kura ir atzīta ar šo īstenošanas lēmumu, kuru Eiropas Komisija ir pieņēmusi saskaņā ar šīs direktīvas 18. panta 4. punktu, ciktāl šī shēma ir tikusi apstiprināta vienīgi saistībā ar biodegvielām un šie nosacījumi attiecas vienīgi uz bioloģiskajiem šķidrajiem kurināmajiem.

Šajā ziņā no šīs direktīvas 18. panta 7. punkta izriet – ja uzņēmējs iesniedz pierādījumus vai informāciju, kas iegūta saskaņā ar nolīgumu vai shēmu, saistībā ar kuru Komisija ir pieņēmusi lēmumu saskaņā ar Direktīvas 2009/28 18. panta 4. punktu, un ciktāl uz to attiecas šis lēmums, dalībvalsts neprasa piegādātājam nodrošināt turpmākus atbilstības pierādījumus par šīs direktīvas 17. panta 2.–5. punktā definēto ilgtspējības kritēriju ievērošanu. Taču, ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu saistībā ar konkrētu sertifikācijas sistēmu vai ja šajā lēmumā ir precizēts, ka šī sistēma neaptver visus ilgtspējības kritērijus, kas definēti Direktīvas 2009/28 17. panta 2.–5. punktā, dalībvalsts šajā ziņā var brīvi noteikt uzņēmējiem pienākumu ievērot valsts tiesisko regulējumu, kas ir paredzēts, lai nodrošinātu šo kritēriju ievērošanu. No tā izriet, ciktāl ISCC shēmā, saistībā ar kuru ir pieņemts Īstenošanas lēmums 2011/438, tiek izmantota masu bilances metode, lai pierādītu biodegvielu ilgtspējību, nešķiet, ka ar to var tikt ierobežota dalībvalstu kompetence saskaņā ar Direktīvas 2009/28 18. panta 1. un 3. punktu noteikt atbilstības ilgtspējības kritērijiem, kuri noteikti Direktīvas 2009/28 17. panta 2.–5. punktā, pārbaudes kārtību saistībā ar bioloģisko šķidro kurināmo.

(skat. 33., 34., 36., 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
(Padomes Direktīvas 2003/86 3. panta 2. punkta c) apakšpunkts)

Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Savienības tiesību normas, kas ar valsts tiesībām ir kļuvušas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas situācijās, kuras neietilpst to piemērošanas jomā – Ietveršana – Savienības tiesību normas, ar kurām atsevišķas situācijas ir skaidri izslēgtas no to piemērošanas jomas – Ietekmes neesamība

(LESD 267. pants; Padomes Direktīvas 2003/86 3. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 12. panta 1. punkts)
Lieta C‑59/17

Château du Grand Bois SCI

pret

Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

(Conseil d État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lauksaimniecība – Vīna tirgus – Regula (EK) Nr. 555/2008 – Atbalsts vīna dārzu pārstrukturēšanai un pārveidei – Iepriekš neizziņotas pārbaudes uz vietas – Kontroles amatpersonu pilnvaras – Iespēja kontroles amatpersonām iekļūt lauku saimniecībā bez lauksaimnieka piekrišanas

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 7. augusta spriedums

Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Atbalsts pārstrukturēšanai un pārveidei vīna nozarē – Kontrole vīna nozarē – Iepriekš neizziņotas pārbaudes uz vietas – Kontroles amatpersonu pilnvaras – Pilnvaras iekļūt lauku saimniecībā bez lauksaimnieka piekrišanas – Neesamība

(Komisijas Regulas Nr. 555/2008 72. un 73. apsvērums un 76., 78. un 81. pants un 83. panta a) punkts)

Komisijas Regulas (EK) Nr. 555/2008 (2008. gada 27. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EK) Nr. 479/2008 par vīna tirgus kopējo organizāciju attiecībā uz atbalsta programmām, tirdzniecību ar trešām valstīm, ražošanas potenciālu un kontroli vīna nozarē, 76., 78. un 81. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos nav atļauts amatpersonām, kas veic pārbaudi uz vietas, iekļūt lauku saimniecībā, nesaņemot lauksaimnieka piekrišanu.

Šajā ziņā no tās 72. un 73. apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm ir jānodrošina iestāžu, kuras ir pilnvarotas veikt pārbaudes vīna nozarē, darbību efektivitāte, nosakot pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka šo iestāžu personālam ir pienācīgas izmeklēšanas pilnvaras, lai nodrošinātu Savienības vīna nozares tiesiskā regulējuma ievērošanu. Turklāt, kā to secinājumu 43. punktā norāda ģenerāladvokāts, šīs regulas 83. panta a) punktā precizē attiecībā uz pārbaudes amatpersonu tiesībām, ka katrai dalībvalstij ir jāraugās, lai tās amatpersonas varētu piekļūt vīna dārziem un citām vietām un iekārtām, kas nepieciešamas to uzdevumu veikšanai, tomēr neprasot, lai šī piekļuve būtu iespējama bez lauksaimnieka piekrišanas.

No tā izriet, ka Regula Nr. 555/2008 uztic dalībvalstīm uzdevumu reglamentēt savā nacionālo tiesību sistēmā pilnvaras, kas ir piešķirtas pārbaudes amatpersonām, kā arī lielu daļu veicamo pārbaužu kārtību, tajā skaitā kārtību par piekļuvi pārbaudāmajām vietām.

Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar Regulas Nr. 555/2008 normām nav piešķirta atļauja iekļūt lauksaimnieka zemes gabalos bez viņa atļaujas.

(skat. 25.–27. un 33. punktu un rezolutīvo daļu)
2)

Gadījumā, ja 1) punktā konstatētā pienākumu neizpilde šī sprieduma pasludināšanas dienā turpinās, Spānijas Karalistei tiek piespriests samaksāt Eiropas Komisijai kavējuma naudu EUR 10950000 apmērā par katru sešu mēnešu kavējumu vajadzīgo pasākumu, lai izpildītu 2011. gada 14. aprīļa sprieduma Komisija/Spānija (C‑343/10, nav publicēts, EU:C:2011:260 ), veikšanā, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz 2011. gada 14. aprīļa sprieduma Komisija/Spānija (C‑343/10, nav publicēts, EU:C:2011:260) pilnīgai izpildei, un tās faktiskā summa ir jāaprēķina katra sešu mēnešu laikposma beigās, kopējo summu, kas attiecas uz katru no šiem laikposmiem, samazinot procentuāli to aglomerāciju cilvēku ekvivalenta skaitam, kuru komunālo notekūdeņu savākšanas un attīrīšanas sistēmas līdz attiecīgā laikposma beigām ir tikušas pielāgotas 2011. gada 14. aprīļa spriedumā Komisija/Spānija (C‑343/10, nav publicēts, EU:C:2011:260) noteiktajām prasībām, salīdzinājumā ar to aglomerāciju cilvēku ekvivalenta skaitu, kurās šī sprieduma pasludināšanas dienā nav šādu sistēmu.