Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulas (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 28. pants, to aplūkojot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka:

– tam pretrunā nav tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, uz kuru attiecas pamatlieta un kurā ir paredzēts, ka situācijā, kad starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšana sākas pēc tam, kad pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts ir akceptējusi uzņemšanas pieprasījumu, šī aizturēšana var turpināties ilgākais divus mēnešus ar nosacījumu, pirmkārt, ka aizturēšanas ilgums nepārsniedz pārsūtīšanas procedūrai nepieciešamo laiku, kas ir novērtēts, ņemot vērā šīs procedūras konkrētās vajadzības katrā atsevišķajā gadījumā, un, otrkārt, ka attiecīgā gadījumā šis ilgums nepārsniedz sešas nedēļas no datuma, kad beidzas pārsūdzības vai pārskatīšanas apturošā iedarbība;

– tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, uz kuru attiecas pamatlieta un ar kuru tādā situācijā tiek atļauta minētās aizturēšanas turpināšana trīs vai divpadsmit mēnešus, kuru laikā pārsūtīšana varēja efektīvi tikt veikta;

Tātad Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais maksimālais sešu nedēļu termiņš, kurā ir jātiek veiktai aizturētas personas pārsūtīšanai, ir piemērojams tikai tad, ja konkrētā persona jau ir aizturēta, kad īstenojas viens no šajā tiesību normā paredzētajiem gadījumiem. Līdz ar to, ja konkrētās personas aizturēšana līdz tās pārsūtīšanai sāktos pēc tam, kad saņēmēja dalībvalsts ir akceptējusi uzņemšanas pieprasījumu, aizturēšanas ilgums ar kādu no šīs regulas 28. panta 3. punktā paredzētajiem konkrētajiem termiņiem tiktu ierobežots tikai attiecīgā gadījumā, sākot no dienas, kad atbilstoši minētās regulas 27. panta 3. punktam pārsūdzība vai pārskatīšana zaudētu savu apturošo iedarbību.

Lai gan maksimālais aizturēšanas ilgums Dublinas III regulā nav noteikts, šādai aizturēšanai tomēr ir jāatbilst vispirms šīs regulas 28. panta 3. punkta pirmajā daļā paustajam principam, saskaņā ar kuru aizturēšanu veic uz iespējami īsāku laikposmu un ne ilgāk kā uz laiku, kas saprātīgi uzskatāms par nepieciešamu, lai ar pienācīgu rūpību izpildītu vajadzīgās administratīvās procedūras, līdz ir pabeigta pārsūtīšana. Turklāt konkrētā persona nedrīkst tikt aizturēta uz laikposmu, kura ilgums ievērojami pārsniedz sešas nedēļas, kuru laikā pārsūtīšana varēja efektīvi tikt veikta, jo no Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta trešās daļas izriet, ka šis laikposms principā ir pietiekams, lai kompetentās iestādes veiktu pārsūtīšanu, ņemot vērā, ka ar šo regulu noteiktā pārsūtīšanas no vienas dalībvalsts uz citu procedūra ir vienkāršota (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 60. punkts).

Līdz ar to, ņemot vērā, ka apstāklis, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšana sākas pēc tam, kad pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts ir akceptējusi uzņemšanas pieprasījumu, nevar īpaši apgrūtināt šīs personas pārsūtīšanu, aizturēšana, kā ilgums ir trīs vai divpadsmit mēneši, kuru laikā pārsūtīšana varēja efektīvi tikt veikta, pārsniedz termiņu, kas ir saprātīgi uzskatāms par nepieciešamu, lai ar pienācīgu rūpību izpildītu vajadzīgās administratīvās procedūras, līdz ir pabeigta pārsūtīšana.

Turpretim šādā situācijā, ņemot vērā novērtējuma brīvību, kas ir dalībvalstīm pasākumu veikšanā ar mērķi īstenot Savienības tiesību aktus, aizturēšana, kuras ilgums ir divi mēneši, nevar tikt uzskatīta par noteikti pārmērīgu, taču par to, vai tas ir adekvāts katra atsevišķā gadījuma raksturīgajām pazīmēm, ir jāpārliecinās kompetentajai iestādei, un tas var tikt pārbaudīts valstu tiesās.

(skat. 39.–41., 45.–47. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)