ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [DÁMAS0 RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 6. septembrī ( )

Lieta C‑230/03

Mehmet Sedef

pret

Freie und Hansestadt Hamburg

[Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. pants – Pakāpeniskas tiesību piešķiršanas sistēma – Nepārtrauktas nodarbinātības prasība – Darba ņēmējs Turcijas pilsonis, kas strādā par jūrnieku uz kuģiem, kas peld zem dalībvalsts karoga – Profesijas specifikas nesvarīgums





1. Bundesverwaltungsgericht (Vācijas Federālā administratīvā tiesa) saskaņā ar EKL 234. pantu Tiesai uzdeva divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par Eiropas Kopienas un Turcijas nodibinātās asociācijas īstenošanu (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80“) ( ) 6. pantu.

2. Minētajā tiesību normā darba ņēmējiem Turcijas pilsoņiem tiek piešķirtas tiesības, kuru apjoms ir atkarīgs no tā, cik ilgi viņi bijuši nodarbināti kādā no dalībvalstīm.

3. Iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz zināmu pārtraukumu jūrnieka darba stāžā ietekmi uz brīvas pieejas algotam darbam iegūšanai vajadzīgo nodarbinātības periodu aprēķinu.

I – Atbilstošās tiesību normas

4. Attiecības starp Turciju un Eiropas Savienību mainās atkarībā no politiskajiem un ekonomiskajiem apstākļiem attiecīgajā laikā ( ), bet to tiesiskais regulējums paliek nemainīgs ( ).

A – Asociācijas līgums

5. 1963. gada 12. septembrī Ankarā tika parakstīts Līgums, ar kuru nodibināta asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kas Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK ( ) (turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”).

6. Kā jau esmu norādījis secinājumos lietā Öztürk ( ), līgumā paredzēts sekmēt komerciālo attiecību starp abām pusēm pastāvīgu un līdzsvarotu nostiprināšanu, nodrošināt paātrinātu Turcijas tautsaimniecības attīstību, kā arī vairot nodarbinātību un uzlabot dzīves apstākļus minētajā valstī. Ievaddaļā ir atzīts, ka atbalsts, ko Kopiena sniedz Turcijas tautas pūliņiem uzlabot savas labklājības līmeni galu galā atvieglos minētās valsts pievienošanos ( ).

7. Šo centienu īstenošanai tika paredzēts sagatavošanās posms, lai Turcijas Republika ar Kopienas palīdzību nostiprinātu savu tautsaimniecību (3. pants), pārejas posms, kas paredzēts, lai nodrošinātu pakāpenisku muitas ūnijas izveidi ( ), tuvinot attiecīgās finanšu politikas (4. pants), un vēl viens noslēguma posms, kas paredzēts, lai stiprinātu minēto politiku saskaņotību (5. pants).

8. Lai nodrošinātu sistēmas pieaugošu attīstību, līgumslēdzējas puses izveidoja Padomi, kas rīkojas tai Asociācijas līgumā piešķirto pilnvaru robežās (6. pants) un minēto mērķu sasniegšanai ir apveltīta ar lēmējtiesībām tam paredzētajos gadījumos (22. pants).

9. Otrā posma īstenošana ietvēra pakāpeniskas darba ņēmēju pārvietošanās liberalizēšanas izvērtējumu ( ), šajā nolūkā līgumslēdzējas puses balstījās uz EEK līguma 48. un 49. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants un EKL 40. pants) un EEK līguma 50. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 41. pants) (12. pants) ( ).

B – Papildprotokols

10. Pārejas posms noslēdzās 1970. gadā, Asociācijas līgumā ietverot Papildprotokolu ( ), kas stājās spēkā 1973. gadā (62. pants), lai noteiktu nākamā posma īstenošanas nosacījumus, kārtību un termiņus (1. pants).

11. Asociācijas līguma II daļā regulēta personu brīva pārvietošanās un pakalpojumu sniegšanas brīvība, bet darba ņēmējiem ir veltīta pirmā nodaļa, kas ietver 36. pantu, saskaņā ar kuru minētā brīvība ieviešama pakāpeniski saskaņā ar Asociācijas līguma 12. pantā noteiktajiem principiem laikā no divpadsmitā gada beigām līdz divdesmit otrajam gadam pēc minētā līguma stāšanās spēkā ( ); Asociācijas padome nosaka kārtību, kas jāievēro, lai sasniegtu šo mērķi.

12. Asociācijas līguma 37. pantā noteikts, ka Kopienā nodarbinātie Turcijas pilsoņi bauda vienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar attiecīgo valstu pilsoņiem darba nosacījumu un samaksas ziņā.

C – Lēmums Nr. 1/80

13. Pēc 1976. gada 20. decembra Lēmuma Nr. 2/76 par Asociācijas līguma 12. panta īstenošanu 1980. gada 19. septembrī Asociācijas padome pieņēma Lēmumu Nr. 1/80 ( ).

14. Lēmuma 6. pants ietverts otrās nodaļas ar nosaukumu “Sociālie noteikumi” 1. iedaļā, kas veltīta “Jautājumiem, kuri saistīti ar darba ņēmēju nodarbinātību un brīvu pārvietošanos”. Tā redakcija ir šāda:

“1. Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam, kas ir Turcijas pilsonis un kas pieder dalībvalsts likumīgajam darba tirgum,

– pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja ir brīva darba vieta;

– pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas darba ņēmējiem, ir tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc savas izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;

– pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram algotam darbam pēc savas izvēles.

2. Ikgadējais atvaļinājums un prombūtne dzemdību, darba negadījuma vai īsas slimības dēļ tiek pielīdzināti likumīgai nodarbinātībai. Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ netiek ieskaitīti likumīgas nodarbinātības laikposmā, tomēr neskar tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības perioda laikā.

[..]”

II – Fakti, pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

15. 1952. gadā dzimušais Turcijas pilsonis Sedefs [Sedef] kopš 1977. gada strādāja par jūrnieku pie dažādiem Vācijas darba devējiem bez vajadzības saņemt darba atļauju, lai arī viņam bija jāsaņem uzturēšanās atļauja, kuru viņš secīgi saņēma, jo tās spēkā esamība aprobežojās ar katrām konkrētajām darba tiesiskajām attiecībām. Kopš 1993. gada 18. janvāra veselības stāvokļa dēļ tika atzīta viņa darbnespēja šajā profesijā.

16. Laiku no nodarbinātības sākuma līdz darbspējas zaudēšanai var iedalīt, kā to dara iesniedzējtiesa, četrās grupās:

1) darbs, kurā ietilpst ikgadējais atvaļinājums, ievērojot, ka vairākkārt pie viena un tā paša darba devēja strādāts ilgāk nekā gadu, lai arī nekad nesasniedzot trīs gadus ( );

2) bezdarbs, kurā tiek ierēķināti vienīgi iestāžu konstatētie laikposmi, kuru ilgums svārstās no viena mēneša un nedaudzām dienām līdz gandrīz astoņiem mēnešiem ( );

3) slimības atvaļinājumi, kas ietver gan neilgus, gan ilgus laikposmus, kas reiz pat pārsniedza gadu ( ), un

4) citi laikposmi, kam pieskaitāmi laikposmi, kurus ieinteresētā persona pati raksturo kā “bezalgas atvaļinājumus” un kas, skaita ziņā septiņpadsmit, aptuveni piecpadsmit gadu laikā ilguši no vienas līdz septiņdesmit dienām, atbilst aptuveni trīspadsmit mēnešiem (7,2 %) ( ).

17. 1992. gadā, vēloties strādāt uz sauszemes, viņš lūdza uzturēšanās atļauju, kas būtu derīga ne tikai profesionālajai darbībai jūrniecībā, bet kuru Freie und Hansestadt Hamburg (Brīvpilsēta un Hanzas pilsēta Hamburga) viņam atteicās piešķirt.

18. VerwaltungsgerichtHamburg (Hamburgas Administratīvā tiesa, Vācija), kurā Sedefs vērsās, pamatodamās uz Lēmuma Nr. 1/80 6. pantu, noteica, ka atļauja bija jāpiešķir.

19. Atbildētāja iestāde to apelācijas kārtībā pārsūdzēja Hamburgisches Oberverwaltungsgericht (Hamburgas Augstākajā administratīvajā tiesā), kura tās sūdzību apmierināja, pamatojoties uz to, ka neesot tikušas izpildītas minētajā tiesību normā izvirzītās prasības.

20. Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa), kurā Sedefs cēla kasācijas sūdzību, uzskatīdama, ka saskaņā ar valsts tiesību normām ( ) prasītājam nav tiesību saņemt atļauju, tā kā tā piešķirama vienīgi, balstoties uz Eiropas Kopienu tiesību normām, apturēja tiesvedību, lai Tiesai uzdotu šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai saskaņā ar Asociācijas līgumu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju izveidotās Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešais ievilkums un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējam Turcijas pilsonim, kas kopš 1977. gada vairāk nekā piecpadsmit gadus ir likumīgi strādājis darbu, kuram nav nepieciešama darba atļauja, jūrniecībā pie vairākiem darba devējiem dalībvalstī, pie kuras likumīgā darba tirgus tas pieder, un kas šajā periodā ir izpildījis Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmā ievilkuma nosacījumus, ir tiesības saņemt uzturēšanās atļauju, ja viņa darbs jūrniecībā ir bijis pārtraukts 17 reizes uz laiku no 1 līdz 70 dienām (kopā aptuveni 13 mēnešus) starp diviem darba līgumiem, nerēķinot pārtraukumus slimības dēļ un bezdarba dēļ, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, ja darba ņēmējs Turcijas pilsonis, pēc viņa izteikumiem, garākos pārtraukumus ir pavadījis pie savas ģimenes Turcijā un šajā ziņā nav konstatēta piespiedu bezdarba situācija? Vai šajā sakarā ir nozīme tam, ka šādi pārtraukumi attiecīgajai profesijai (šajā gadījumā jūrniecībā) ir raksturīgi?

2) Vai tiesības saņemt uzturēšanās atļauju saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešo ievilkumu ietver to, ka darba ņēmējam Turcijas pilsonim iepriekš ir jāizpilda Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta otrajā ievilkumā izvirzītie nosacījumi? Vai šajā sakarā ir nozīme tam, ka darba devēja maiņa, pirms pagājuši 3 gadi, ir raksturīga attiecīgajai profesijai (šajā gadījumā jūrniecībā)?”

III – Tiesvedība Tiesā

21. Tiesas Statūtu 20. pantā noteiktajā termiņā savus rakstveida apsvērumus iesniedza Freie und Hansestadt Hamburg, Vācijas valdība un Komisija.

22. 2005. gada 30. jūnija tiesas sēdē savu apsvērumu mutiskai paušanai piedalījās Sedefs un Komisijas pārstāvji.

IV – Prejudiciālo jautājumu vērtējums

23. Tā kā iesniedzējtiesas jautājumi ir par Lēmuma Nr. 1/80 6. pantu, pirms to izskatīšanas būtu jāpauž vispārīgas pārdomas par šīs tiesību normas saturu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz izskatāmo gadījumu; jāizskata arī jautājums par to, kāda nozīme ir apstāklim, ka Sedefs bija jūrnieks.

A – Lēmuma Nr. 1/80 6. pantā noteiktais tiesiskais režīms

24. Lēmumā Nr. 1/80 darba ņēmēji Turcijas pilsoņi netiek pielīdzināti Kopienu darba ņēmējiem, tā kā viņi nebauda ne no brīvas pārvietošanās izrietošās tiesības, ne pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Viņiem ir vienīgi zināmas tiesības uzņemošajā valstī, kuras teritorijā viņi ir likumīgi iebraukuši un noteiktu laiku bijuši likumīgi nodarbināti ( ); viņi neatrodas arī tādā pašā stāvoklī kā trešo valstu pilsoņi ( ).

25. Lēmuma Nr. 1/80 6. pantā kā priekšnosacījums dažādu tiesību iegūšanai atkarībā no uzturēšanās ilguma ir noteikta prasība, ka darba ņēmējam “[jā]pieder dalībvalsts likumīgajam darba tirgum”.

1) Piederība likumīgajam darba tirgum

26. Šis pamatnosacījums norāda uz darba tiesiskajām attiecībām, kas tiek īstenotas Kopienu teritorijā vai vismaz ir ar to cieši saistītas un kam turklāt jābūt “likumīgam” darbam.

27. Lai konstatētu atbilstību pirmajam no šiem nosacījumiem, judikatūrā tiek izmantoti tie paši kritēriji, ko izmanto saistībā ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ( ), saiknes esamībai tiekot konstatētai gadījumā, kad par labu citai personai un tās vadībā tiek veikta īsta un faktiska saimnieciska darbība, par kuru tiek saņemts atalgojums ( ). Tādā pašā kārtībā nosakāma teritoriālā saikne, noteikti vērā ņemot darbā pieņemšanas un algota darba izpildes vietu, kā arī valsts tiesību aktus darba un sociālā nodrošinājuma tiesību jomā ( ).

28. Likumīgas iekļaušanās darba tirgū priekšnoteikums ir stabils un neapdraudēts stāvoklis ( ), kā arī tas, ka darba ņēmējs ir ievērojis uzņemošās valsts tiesību un administratīvo aktu prasības, iegūstot tiesības strādāt attiecīgajā valstī ( ).

2) Piešķirtās tiesības

29. Pakāpeniskas integrācijas sistēmā ir paredzēts piešķirt atšķirīgas priekšrocības atkarībā no darba stāža ilguma ( ).

30. Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta, kam saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir tieša iedarbība ( ), trīs ievilkumos ir noteiktas trīs veidu tiesības, kas tiek iegūtas secīgi, pagarinoties dalībvalstī nostrādātajam laikam, radot tam atbilstošas uzturēšanās tiesības ( ).

31. Ja likumīgi nostrādāts ilgāk par vienu gadu, iespējams pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja; ja tas ilgst vēl divus gadus, drīkst nomainīt darba devēju, bet ne amatu vai valsti; visbeidzot, pēc vēl viena gada paveras iespēja veikt jebkādu algotu darbu attiecīgajā valstī.

32. Sasniedzot augstāko pakāpi, iegūtās priekšrocības tiek zaudētas tikai tad, ja kādu iemeslu dēļ darba tirgus tiek galīgi atstāts ( ) vai ja pēc pārejoša perioda, kurā persona nestrādā, tiek pārsniegts jaunu darba tiesisko attiecību uzsākšanai saprātīgi vajadzīgais laiks ( ).

3) Laika aprēķināšana

33. Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta ievilkumos paredzēto tiesību rašanās ir pakārtota nosacījumam, ka darbs tiek “nepārtraukti” veikts vienu, trīs vai četrus gadus. Līdz ar to, darbam izbeidzoties, laika prasības izpilde tiek pārtraukta tādējādi, ka, to atsākot, aprēķins neturpinās, bet tiek atsākts no jauna.

34. Ņemot vērā, ka iepriekš minētais princips varētu radīt netaisnību, 2. punktā ir uzskaitīti vairāki izņēmumi, atbilstoši darba tiesisko attiecību pārtraukumu veidiem un ilgumam tos, kas rada pozitīvas sekas, jo pagājušais laiks tiek pielīdzināts likumīgai nodarbinātībai (ikgadējais atvaļinājums, prombūtne dzemdību, darba negadījuma vai īslaicīgas slimības dēļ), nošķirot no tiem, kas aizkavē negatīvas sekas, jo novērš agrāk iegūtu tiesību zaudēšanu (paredzētajā kārtībā konstatēts bezdarbs un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ).

35. Šajos pēdējos gadījumos uz personu, kas savu profesionālo darbību ir pārtraukusi kāda iepriekš norādīta iemesla dēļ, neattiecina aprēķina atsākšanu tādā kārtībā, it kā tā uzņemošajā valstī nekad nebūtu bijusi likumīgi nodarbināta ( ).

36. Īpašie noteikumi par nodarbinātības nepārtrauktību kļūst nepiemērojami, līdzko darba ņēmējs Turcijas pilsonis ir izpildījis 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā noteiktās prasības, iegūstot saskaņā ar šo normu piešķiramās beznosacījuma tiesības ( ), turklāt kļūdams tiesīgs pārtraukt savu piederību darba tirgum, jo viņš jau ir likumīgi integrējies tajā ( ). Šo gadījumu, kurā noteiktiem pārtraukumiem nav nozīmes, nedrīkst sajaukt ar iepriekš minētajiem gadījumiem, kuros ir apdraudēta tiesību iegūšana.

37. Jāuzsver arī tas, ka, lai arī aprakstītie nosacījumi ir jāinterpretē sašaurināti ( ), jo pretējā gadījumā tiktu sagrozīts aprēķins, dažkārt vērā ņemami ir citi laikposmi, kas parasti ir īslaicīgi ( ).

B – Lēmuma Nr. 1/80 6. panta interpretācija un jūrnieka darbs

38. Katra Tiesai uzdotā prejudiciālā jautājuma beigās iesniedzējtiesa vaicā par jūrnieka darba īpatnību nozīmi.

39. Kuģniecība ir pazīstama kā nozare, kas kopš saviem aizsākumiem ir saistīta ar daudzējādām briesmām un lielām grūtībām, jo tiek veikta naidīgā un nepielūdzamā vidē ( ), lai arī apstākļi, kādos tā tiek veikta, laika gaitā ir mainījušies. “Mums, tālbraucējiem jūrniekiem, jūra galvenokārt ir ceļš, gandrīz tikai un vienīgi ceļš. Bet kāds ceļš! Nekad neaizmirsīšu pirmo reizi, kad šķērsoju okeānu. Pasaulē vēl valdīja burukuģis. Kas tie bija par laikiem! Neapgalvoju, ka toreiz jūra bija labāka, nē; bet poētiskāka, noslēpumaināka, nepazīstamāka gan. Mūsdienās jūra strauji industrializējas; jūrnieks savā dzelzs kuģī zina, kad viņš dosies jūrā, kad piestās krastā; ir zināma diena un stunda …; toreiz tas tā nebija; tika ceļots nejaušības, veiksmes, labvēlīga vēja pavadībā [..] mūsdienās mainījusies ir jūra, mainījies ir kuģis un arī pats jūrnieks”. Šādi savam varonim lika teikt pazīstams 1898. gada paaudzes spāņu rakstnieks ( ).

40. Šī darbība tāpat kā līdz šim arī pašreiz ievērojami atšķiras no pārējām. Bargie dzīves un darba apstākļi jūrā un īpatnības ir ņemtas vērā gan starptautiskajās ( ), gan dalībvalstu ( ), gan Eiropas Kopienu tiesībās.

41. Kā piemērs attiecībā uz pēdējām no minētajām būtu jāmin Padomes 1999. gada 21. jūnija Direktīva 1999/63/EK attiecībā uz Nolīgumu par jūrnieku darba laika organizēšanu, ko noslēgusi Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociācija (EKKĪA) un Eiropas Savienības Transporta darbinieku arodbiedrību federācija (ESTDAF) ( ); un Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 13. decembra Direktīva 1999/95/EK par noteikumu ieviešanu attiecībā uz to jūrnieku darba stundām, kas strādā uz kuģiem, kuri ierodas Kopienas ostās ( ).

42. Līdzīgi tam, kā notiek citās jomās, piemēram, transportā ( ), jūrnieku darba specifika atspoguļojas tiesību normās, kas galvenokārt attiecas uz veselības aizsardzību un darba drošību.

43. Tas, ka profesijai ir paredzēts atsevišķs regulējums, uzskatāmi parāda, ka tad, kad ticis uzskatīts par vajadzīgu, profesijas īpatnības ir tikušas ņemtas vērā.

44. Lēmumā Nr. 1/80 nav minēts neviens konkrēts darba ņēmēju veids, un tādēļ tā noteikumi ir vienādi piemērojami visu profesiju darba ņēmējiem.

45. Šo apgalvojumu par patiesībai mazāk atbilstošu nepadara 12. pants, kurā Kopienas dalībvalstīm un Turcijai ir atļauts uz laiku automātiski nepiemērot 6. un 7. pantu gadījumos, kad faktiski tiek vai draud tikt smagi skarts kāda apgabala, darbības nozares vai profesijas dzīves vai nodarbinātības līmenis, jo šī pēdējā norāde ir vispārīga un ir izskaidrojama ar stāvokļa ārkārtējo un pārejošo raksturu.

46. Turklāt Tiesa ir noteikusi, ka 6. panta 1. punkta redakcija ir vispārīga un bez nosacījumiem, jo tā neļauj dalībvalstīm atsevišķām darba ņēmēju Turcijas pilsoņu kategorijām atņemt tām tiesību normā tieši piešķirtās tiesības ( ). Šis princips ir paplašināti attiecināms uz visiem gadījumiem, kad tiek uzsvērts kādas konkrētas profesijas īpašais raksturs.

47. Tādējādi kādas nodarbes plašā izpratnē īpašībām nav nozīmes, interpretējot attiecīgo tiesību normu, kuras vienveidīgums tiktu apdraudēts, ja tiktu pieļauti izņēmumi un ja noteikumi tiktu pielāgoti atkarībā no veiktās darbības, jo nekas neliegtu īpaši izturēties arī pret citām darba jomām, kas novestu pie kazuistiskas judikatūras, kas apdraudētu sistēmas saskaņotību un tiesisko drošību, tomēr nekas neliedz gadījumā, kad ir apstrīdētas minētajā tiesību normā paredzētās tiesības, ņemt vērā konkrētās lietas faktus.

C – Pirmais prejudiciālais jautājums

48. Galvenais iesniedzējtiesas jautājums ir par Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešā ievilkuma un 2. punkta interpretāciju, lai noskaidrotu, kāda ietekme uz brīvas pieejas darba tirgum atzīšanu ir pārtraukumiem, kuru pamatā nav nedz pienācīgi apliecināta bezdarba situācija, nedz slimības atvaļinājumi, kā arī, kāda ietekme ir tam, ka profesijai ir raksturīga darba devēja maiņa, lai arī šo pēdējo aspektu, kas ietverts arī otrajā uzdotajā jautājumā, esmu nupat iztirzājis.

49. Šajā lietā problēma rodas tāpēc, ka Sedefs ir nostrādājis ilgāk nekā piecpadsmit gadus uz Vācijas kuģiem pie dažādiem darba devējiem, bet saskaņā ar Bundesverwaltungsgericht sniegtajām ziņām nepārtraukti ir nostrādājis tikai laikposmu, kas vajadzīgs, lai iegūtu minētās tiesību normas pirmajā ievilkumā noteiktās tiesības, proti, atjaunot darba atļauju pie esošā darba devēja.

50. Ja pieskaitītu laikposmus, kuru ilgums svārstās no vienas līdz septiņdesmit dienām un kurus ieinteresētā persona dēvē par “bezalgas atvaļinājumiem”, tiktu sasniegts noteiktais slieksnis, lai iegūtu augstākās, trešajā ievilkumā paredzētā līmeņa tiesības, bet tikai ar noteikumu, ka šos laikposmus var attiecināt uz šīs tiesību normas 2. punktu.

51. Šajā ziņā šķiet skaidrs, ka tie nav pielīdzināmi ikgadējam atvaļinājumam vai pārtraukumiem īslaicīgas slimības dēļ, kurus noteikti var ieskaitīt aprēķinā, un tā to izprot arī iesniedzējtiesa.

52. Tie nav pielīdzināmi arī laikam, kad ieinteresētā persona ilgstoši bija darbnespējīga, kas minēts citviet.

53. Kas attiecas uz to pielīdzināšanu bezdarbam, tiesību normā ir minēti vienīgi tie bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes. Šī apliecināšana ir jāsaprot saistībā ar tās mērķi, proti, novērst krāpšanu, sekmējot valsts uzraudzību pār darba ņēmējiem, jo oficiālas reģistrēšanās trūkums skartu stāvokļa likumīgumu ( ).

54. Taču no Bundesverwaltungsgericht rīkojumā sniegtajām ziņām ir secināms, ka ieinteresētā persona varēja likumīgi atteikties reģistrēties kā darba meklētājs, ņemot vērā izredzes to ātri vien atrast ( ), kā tas arī daudzkārt bija noticis; tāpat šķiet, ka tā parasti bez lielām grūtībām veica algotu darbu pēc atgriešanās Vācijā ( ), kur turklāt, lai strādātu par jūrnieku, darba atļauja nav vajadzīga, bet pietiek ar uzturēšanās atļauju.

55. Tādējādi īsus pārtraukumus varētu pielīdzināt paredzētajā kārtībā konstatētiem bezdarba periodiem, jo līdz ar to netiktu apdraudēta ne piederība Kopienu dalībvalsts darba tirgum, ne bezdarba oficiālas apliecināšanas mērķis ( ).

56. Šo viedokli pamato arī tas, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta mērķis, kā jau esmu norādījis iepriekš, ir brīva darba ņēmēju pārvietošanās, kuras priekšnosacījums ir likumīga darba veikšana, apstāklis, kas Sedefa gadījumā ir pietiekami pierādīts.

57. To pamato arī 1997. gada 17. aprīļa spriedums lietā Kadiman ( ), uz ko Komisija atsaucas savos rakstveida apsvērumos. Lai arī tas attiecas uz Lēmuma Nr. 1/80 7. pantu, kas paredzēts, lai darba ņēmēju Turcijas pilsoni apvienotu ar viņa ģimenes locekļiem gadījumos, kad viņi uzņemošajā valstī “nepārtraukti” nodzīvojuši trīs gadus, tajā ir pieļauts, “ka ieinteresētā persona saprātīgu laiku neatrodas kopīgajā dzīvesvietā likumīgu iemeslu dēļ, piemēram, lai dotos brīvdienās vai apmeklētu ģimeni savā izcelsmes valstī” (48. punkts).

58. Šis pēdējais gadījums attiektos uz virkni strīdīgo laikposmu, bet ne uz tiem, kuru pārmērīgā ilguma iemesls ir darba piedāvājuma pārlieku ilgā noformēšana, vai tas, ka tikšanās ar ģimeni ir turpinājusies ilgāk, nekā būtu bijis saprātīgi.

59. Katrā ziņā Tiesai nenākas noteikt, kuri gadījumi ir pielīdzināmi Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punktā paredzētajiem, jo tā būtu iejaukšanās valsts tiesas kompetencē; tādējādi tai ir tikai jādod norādes, kas vajadzīgas Kopienu tiesību pareizai piemērošanai pamata lietā.

60. Iepriekš izklāstītie apsvērumi man liek ierosināt uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkts aptver tādus darba tiesisko attiecību pārtraukumus kā šajā lietā, izņemot tos, kuru pārmērīgā ilguma iemesls ir darba piedāvājuma pārlieku ilgā noformēšana vai tas, ka tikšanās ar ģimeni ir turpinājusies ilgāk, nekā būtu bijis saprātīgi, bet šo pārtraukumu klasificēšana ir valsts tiesas ziņā.

D – Otrais prejudiciālais jautājums

61. Bundesverwaltungsgericht vēlas arī noskaidrot, vai Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā paredzēto tiesību iegūšana ir pakārtota iepriekšējai otrajā ievilkumā izvirzīto prasību izpildei.

62. Iepriekš minētās tiesību normas ievilkumos secīgi piešķir arvien plašākas tiesības uz brīvu piekļuvi darba tirgum atkarībā no likumīgas nodarbinātības ilguma. Aplūkojot tikai darba tiesisko attiecību ilguma aspektu, katram posmam izvirzītās prasības var novērtēt patstāvīgi tādējādi, ka augstāks līmenis ietver zemākos – četriem un trim gadiem ietverot attiecīgi trīs un vienu gadu.

63. Grūtības rodas, pārbaudot, vai nodarbinātība ir bijusi pie viena darba devēja vai pie vairākiem, jo otrajā ievilkumā izvirzītās prasības ir izpildītas vienīgi pēc trīs likumīgas nodarbinātības gadiem, kopš šā brīža rodoties iespējai pieņemt piedāvājumus no citiem darba devējiem, nevis esošā darba devēja.

64. Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā paredzētajā pakāpeniskās integrācijas sistēmā, lai sasniegtu augstāko tiesību slieksni, ir jāiziet ikviens no dažādajiem posmiem, tādējādi nepieļaujot pārlekšanu uz augstākā pakāpiena.

65. Grafiski var iztēloties četrus koncentriskus apļus. Vismazākajā ir vienīgi cerības, bet, nostrādājot vienu gadu pie viena un tā paša darba devēja, darba ņēmējs iekļūst otrajā, kopš šā brīža baudot iespēju pagarināt darba atļauju; gadījumā, ja darbā – pieņemot, ka pie pirmā darba devēja – pagājuši trīs gadi, tiek sasniegts trešais aplis, kas ļauj, strādājot tajā pašā profesijā, nomainīt darba devēju; tādā pašā darbā nostrādājot četrus gadus, tiesības izvēlēties darba devēju papildina tiesības izvēlēties jebkuru citu nodarbošanos.

66. Šajā sakarā jānorāda uz judikatūru, kas iedibināta ar iepriekš minēto spriedumu lietā Eroglu un kurā noteikts, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu piemēro, ja tiek lūgta darba atļaujas pagarināšana, “lai turpinātu darbu pie tā paša darba devēja pēc tam, kad pagājis sākotnējais likumīgas nodarbinātības gada termiņš” (13. punkts), tā saturu nepaplašinot tiktāl, ka būtu iespējams nomainīt darba devēju, “pirms nav pagājis tā otrajā ievilkumā noteiktais trīs gadu termiņš”, kas turklāt “atņemtu dalībvalstu darba ņēmējiem minētajā ievilkumā paredzētās priekšrocības, darba ņēmējam Turcijas pilsonim nomainot darba devēju” (14. punkts).

67. Tādā pašā garā arī 1997. gada 29. maija spriedumā lietā Eker ( ) noteikts, ka “pakāpeniska integrācijas [..] sistēma tiktu grauta, ja ieinteresētajai personai būtu tiesības sākt strādāt pie cita darba devēja, kamēr vēl pat nav izpildīta [..] 1. punkta pirmajā ievilkumā noteiktā viena gada ilgas likumīgas nodarbinātības prasība, jo tikai pēc trīs gadu ilgas likumīgas nodarbinātības attiecīgajā dalībvalstī darba ņēmējam Turcijas pilsonim ir tiesības sākt darbu pie cita darba devēja [..]” (23. punkts).

68. Iepriekš izklāstītie apsvērumi kalpo par izejas punktu atbildei uz uzdoto jautājumu, tomēr tie nav jāsaprot automātiski, neņemot vērā citus apstākļus, uz kuru nozīmi dalībvalsts ir īpaši norādījusi, lemjot par darba ņēmēja Turcijas pilsoņa prasījumiem. Nepievēršot uzmanību šai specifikai, tiesību norma tiktu piemērota burtiski, neņemot vērā tās iedvesmojošo būtību un mērķi, tādējādi atstājot novārtā taisnīguma ideju, kurai var tuvoties, veicot noteikumu teleoloģisku un sistemātisku interpretāciju.

69. Lietas materiāli patiešām liecina, ka Vācijas iestādes ir bez iebildumiem piešķīrušas Sedefam uzturēšanās atļaujas, kas viņam bija vajadzīgas, lai strādātu par jūrnieku, pat tad, kad viņš tās lūdza, lai stātos darbā dažādās kompānijās, neskatoties uz to, ka viņš nekad nav bijis darba tiesiskajās attiecībās ar vienu un to pašu darba devēju ilgāk nekā trīs gadus – tikai pāris gadījumos to ilgums pārsniedza gadu ( ). Tādējādi tās izdarīja atkāpi no tiesību normas burtiskā teksta, izsverot visu attiecīgo faktoru kopumu, lai tiesību normas būtību īstenotu, ņemot vērā Sedefa gadījuma īpatnības. Vienīgi tagad, kad viņš lūdz iespēju strādāt uz sauszemes, viņam tiek prasīts stingri ievērot 6. panta 1. punkta ievilkumus ( ).

70. Šajā sakarā jau minētajā spriedumā lietā Ertanir, uz ko rakstveida apsvērumos atsaukusies arī Komisija, ir noteikts, ka jāņem vērā “īslaicīgi periodi, kad darba ņēmējam Turcijas pilsonim nebija derīgas uzturēšanās vai darba atļaujas uzņemošajā dalībvalstī, kuri neietilpst šā lēmuma 6. panta 2. punkta piemērošanas jomā, gadījumos, kad uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes šā iemesla dēļ nenoliedza, ka ieinteresētās personas uzturēšanās valsts teritorijā bija likumīga, bet gan gluži pretēji – izsniedza viņam jaunu uzturēšanās vai darba atļauju” (69. punkts).

71. Ņemot vērā šo judikatūru, jāsecina, ka šeit izklāstītajos apstākļos valsts pārvaldes iestāžu rīcība, piekāpīgi interpretējot Lēmuma 6. panta 1. punkta ievilkumos noteiktās prasības, ilgāk nekā sešpadsmit gadu garumā ir radījusi iespaidu, ka ieinteresētās personas statuss ir likumīgs. To apliecina apstāklis, ka, lai arī tā bija ieguvusi tikai pirmajā ievilkumā paredzētās tiesības, kas tai ļāva turpināt darbu pie esošā darba devēja, tās tai secīgi un atkārtoti piešķīra atļaujas darbam citos nozares uzņēmumos, lai gan šīs tiesības ir paredzētas otrajā ievilkumā un pakārtotas prasībai būt darba tiesiskajās attiecības ar vienu un to pašu darba devēju ilgāk nekā trīs gadus.

72. Šīs ziņas papildina konstatējums par ieinteresētās personas piederību likumīgajam Vācijas darba tirgum un stabilu nodarbinātību no 1977. gada, kad tā sāka strādāt par jūrnieku, līdz 1993. gadam, kad tika konstatēta darba nespēja ( ).

73. Šīs lietas īpatnības, Lēmumam Nr. 1/80 Tiesas atzītā noderīgā iedarbība ( ), kā arī Asociācijas līguma mērķis, aplūkojot saistībā ar pārējām piemērojamajām tiesību normām, kas ir vērstas uz darba ņēmēju brīvas pārvietošanās pieaugošu nodrošināšanu, norāda uz to, ka tādos apstākļos kā šeit aprakstītie Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā noteiktās prasības jāizvērtē patstāvīgi, iepriekš neizvērtējot otrā ievilkuma prasības.

V – Secinājums

74. Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai uz Bundesverwaltungsgericht uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt, ka:

1) Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par Eiropas Kopienas un Turcijas starpā nodibinātās asociācijas īstenošanu 6. panta 2. punkts aptver tādus pārtraukumus darba tiesiskajās attiecībās kā šajā lietā, izņemot tos, kuru pārmērīgā ilguma iemesls ir darba piedāvājuma pārlieku ilgā noformēšana vai tas, ka tikšanās ar ģimeni ir turpinājusies ilgāk, nekā būtu bijis saprātīgi, bet šo pārtraukumu klasificēšana ir valsts tiesas ziņā;

2) lai saņemtu uzturēšanās atļauju saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešo ievilkumu, iepriekš ir jāizpilda minētās tiesību normas otrajā ievilkumā noteiktās prasības, bet tādos izņēmuma apstākļos kā šajā lietā aplūkojamo darba līgumu gadījumā minētā trešā ievilkuma prasības var tikt izvērtētas patstāvīgi.