Dublinas III regulas 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam ir tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli, proti, pārsūtīšanas lēmuma faktisku un juridisku apelāciju vai pārskatīšanu tiesā. Turklāt no Tiesas judikatūras par Dublinas III regulas 29. pantu izriet, ka, ņemot vērā, pirmkārt, šīs regulas preambulas 19. apsvērumā minēto mērķi atbilstoši Pamattiesību hartas 47. pantam nodrošināt attiecīgo personu efektīvu aizsardzību un, otrkārt, minētās regulas preambulas 5. apsvērumā izklāstīto mērķi nodrošināt ātru par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, pieteikuma iesniedzējam ir jābūt pieejamam efektīvam un ātram tiesību aizsardzības līdzeklim, kas viņam ļauj atsaukties uz apstākļiem, kuri ir radušies pēc attiecībā uz viņu pieņemtā pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas, ja to ņemšanai vērā ir noteicoša nozīme, lai šī pati regula tiktu pareizi piemērota (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 25. oktobris, Shiri, C‑201/16 , EU:C:2017:805 , 44. punkts). Ar tādu tiesību aktu kā tas, uz kuru attiecas pamatlieta un ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, pārsūdzot pārsūtīšanas lēmumu, tiek ļauts atsaukties uz apstākļiem, kas ir radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas, šis pienākums paredzēt efektīvu un ātru tiesību aizsardzības līdzekli ir izpildīts (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2017. gada 25. oktobris, Shiri, C‑201/16 , EU:C:2017:805 , 45. punkts).

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 27. panta 1. punkts, to lasot šīs regulas preambulas 19. apsvēruma un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā ir tāds valsts tiesību akts kā tas, uz kuru attiecas pamatlieta un kurā ir paredzēts, ka pārsūtīšanas lēmuma pārbaudei tiesā ir jābūt balstītai uz faktisko situāciju brīdī, kad tiek noturēta tiesas, kas izskata lietu, pēdējā tiesas sēde, vai, ja tiesas sēde netiek noturēta, – brīdī, kad šī tiesa pieņem nolēmumu par pārsūdzību.

Apstāklis, ka šāda persona pirmās uzturēšanās laikā otrās no šīm dalībvalstīm teritorijā jau bija iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas bija ticis noraidīts šīs regulas 26. panta 1. punktā paredzētajos apstākļos, nevar izmanīt šo analīzi. Tāpat tas, ka vēl noris lēmuma, ar kuru ir ticis noraidīts pirmās uzturēšanās laikā attiecīgās dalībvalsts teritorijā iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums, pārsūdzības process kompetentajā tiesā, nevar izslēgt Dublinas III regulas 24. panta piemērošanu tādā situācijā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, jo, tā kā šī pārsūdzības pieteikuma iesniegšanai nav noteikta apturoša iedarbība, ir jāuzskata, ka šis lēmums rada tiesiskās sekas, kādas izriet no šīs regulas, un tātad izraisa pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas uzsāktās administratīvās procedūras izbeigšanu.

Regulas Nr. 604/2013 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta un kurā trešās valsts valstspiederīgais ir bez uzturēšanās atļaujas atgriezies tās dalībvalsts teritorijā, kas iepriekš ir viņu pārsūtījusi uz citu dalībvalsti, atpakaļuzņemšanas pieprasījums ir jānosūta šajā tiesību normā paredzētajos termiņos un ka to tecējums nevar sākties, pirms pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts ir uzzinājusi par attiecīgās personas atgriešanos tās teritorijā.

Tātad, ņemot vērā, ka Savienības likumdevējs šīs regulas 24. pantā nav nošķīris situācijas, kurās atpakaļuzņemšanas procedūra ir uzsākta pirmo reizi, un situācijas, kad šī procedūra būtu jāveic atkārtoti, jo attiecīgā persona ir pēc pārsūtīšanas atgriezusies pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, šajā pantā minētie termiņi ir jāievēro arī pēdējā minētajā gadījumā.

Runājot par šo termiņu aprēķināšanu, ir jānorāda, ka to mērķis ir atpakaļuzņemšanas procedūras ilguma ierobežošana un tiem ir noteicoša nozīme, sekmējot starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķa īstenošanu, jo tiek garantēts, ka atpakaļuzņemšanas procedūra tiek īstenota bez nepamatotas kavēšanās (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2017. gada 26. jūlijs, Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, 53. un 54. punkts, kā arī 2017. gada 25. oktobris, Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, 31. punkts). Šajā nolūkā minētie termiņi garantē, ka pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts atpakaļuzņemšanas procedūru uzsāk saprātīgā termiņā no brīža, kad tās rīcībā ir informācija, kas tai ļauj iesniegt atpakaļuzņemšanas pieprasījumu citai dalībvalstij, turklāt šajā ziņā piemērojamais termiņš ir atšķirīgs atkarībā no šīs informācijas rakstura. No minētā izriet, ka šo pašu termiņu tecējums, loģiski spriežot, nevarētu sākties datumā, kad pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts rīcībā nebūtu informācijas, kas tai ļautu uzsākt atpakaļuzņemšanas procedūru.

(skat. 61.–64. un 70. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)