ĢENERĀLADVOKĀTA JEVGENIJA TANČEVA [EVGENI TANCHEV]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 3. aprīlī ( 1 )

Lieta C‑654/17 P

Bayerische Motoren Werke AG un Freistaat Sachsen

pret

Eiropas Komisiju

Apelācijas sūdzība – Reģionālais atbalsts lieliem ieguldījumu projektiem – Vācijas atbalsts BMW projektam Leipcigā elektroautomobiļu ražošanai – Lēmums, ar kuru atbalsta pasākums atzīts par daļēji nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Atbalsta samērīgums – Regula (EK) Nr. 800/2008 – Iestāšanās lietā Vispārējā tiesā

Satura rādītājs

I. Tiesiskais regulējums II. Tiesvedības priekšvēsture III. Tiesvedība Vispārējā tiesā, 2015. gada 11. maija rīkojums un pārsūdzētais spriedums IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi V. Par galveno apelācijas sūdzību A. Par pirmo apelācijas pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu 1. Lietas dalībnieku argumenti 2. Vērtējums a) Par pieņemamību b) Par lietas būtību 1) Par pirmā apelācijas pamata pirmo daļu 2) Par pirmā apelācijas pamata otro daļu 3) Par pirmā apelācijas pamata trešo daļu 4) Par pirmā apelācijas pamata ceturto daļu B. Par otro apelācijas pamatu, kas attiecas uz LESD 288. panta, VGAR 3. panta un 13. panta 1. punkta un diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu 1. Lietas dalībnieku argumenti 2. Vērtējums a) Par pieņemamību b) Par lietas būtību 1) Par otrā apelācijas pamata pirmo daļu i) Ievads ii) Komisijai ir ekskluzīva kompetence novērtēt atbalsta saderību neatkarīgi no tā summas iii) Atbalsts, kas atbilst VGAR nosacījumiem, nav pastāvošs atbalsts iv) Saderība var tikt novērtēta, ņemot vērā samērīguma kritēriju, kas noteikts 2009. gada paziņojumā v) Secinājumi 2) Par otrā apelācijas pamata otro daļu VI. Par pretapelācijas sūdzību A. Lietas dalībnieku argumenti B. Vērtējums 1. Par pretapelācijas sūdzības pieņemamību a) Pretapelācijas sūdzības, kas izvirzīta pret 2015. gada 11. maija rīkojumu, pieņemamība b) Pretapelācijas sūdzības, kas celta par pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šajā spriedumā ietverts lēmums atļaut iestāties lietā, pieņemamība c) Pretapelācijas sūdzības par pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir ņemti vērā vienīgi Freistaat Sachsen izvirzītie argumenti, pieņemamība d) Par to, ka Tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes lemt par iestāšanās lietā pirmajā instancē pieņemamību 2. Par lietas būtību a) Par pirmo apelācijas pamatu attiecībā uz Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas pārkāpumu b) Par otro apelācijas pamatu attiecībā uz kļūdu faktu kvalifikācijā c) Par trešo apelācijas pamatu attiecībā uz noteikumu par pierādīšanas pienākumu pārkāpumu VII. Par tiesāšanās izdevumiem VIII. Secinājumi

1. Ar šo apelācijas sūdzību Bayerische Motoren Werke AG (turpmāk tekstā – “BMW”) lūdz Tiesu atcelt Vispārējās tiesas ( 2 ) spriedumu, ar kuru tā noraidīja prasību daļēji atcelt Komisijas Lēmumu C(2014) 4531 final par valsts atbalstu, ko Vācijas Federatīvā Republika plānoja piešķirt BMW jaunas ražotnes izbūvei Leipcigā (Vācija) divu jaunu automobiļu modeļu, elektriskā automobiļa “i3” un hibrīdautomobiļa “i8”, ražošanai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ( 3 ).

2. Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka valsts atbalsta pieejamība bija iemesls, kāpēc tika pieņemts BMW lēmums investēt Leipcigā, nevis citā sākotnēji ieplānotajā vietā, t.i., Minhenē (Vācija), kur saskaņā ar uzņēmuma iekšējiem dokumentiem projekta izmaksas būtu par 17 miljoniem EUR mazākas nekā Leipcigā. Komisija konstatēja, ka atbalsts, kas tika paziņots aptuveni 45 miljonu EUR apmērā, ir saderīgs ar iekšējo tirgu vienīgi tās starpības apmērā, kāda pastāv starp BMW izmaksām ieguldījumiem Leipcigā un izmaksām ieguldījumiem Minhenē, t.i., vienīgi 17 miljonu EUR apmērā. Atbalsta summa, kura pārsniedz 17 miljonus EUR, tika atzīta par nesaderīgu.

3. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja BMW iesniegto apelācijas sūdzību, kurā BMW lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ar kuru paziņotā atbalsta summa, kura pārsniedz 17 miljonus EUR, tika atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.

4. Šai Tiesai iesniegtā apelācijas sūdzība it īpaši izraisa jautājumu par atbalsta samērīgumu. Šajā lietā arī rodas jautājums par iestāšanās lietā Vispārējā tiesā pieļaujamību. Turklāt Komisija iesniedza pretapelācijas sūdzību, ar kuru tā lūdza Tiesu atcelt, pirmkārt, Vispārējās tiesas rīkojumu ( 4 ), ar kuru šī tiesa apmierināja lūgumu par iestāšanos lietā, ko bija iesniegusi Freistaat Sachsen (Saksijas brīvvalsts, Vācija), kur atrodas Leipciga, un, otrkārt, pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā tika ņemti vērā vienīgi personas, kas iestājusies lietā, argumenti un tādējādi ietvēra lēmuma par iestāšanās lietā pieļaujamību.

I. Tiesiskais regulējums

5. Komisijas Regulas (EK) Nr. 800/2008 (2008. gada 6. augusts), kas atzīst noteiktas atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, piemērojot Līguma 87. un 88. pantu (Vispārējā grupu atbrīvojuma regula) (turpmāk tekstā – “VGAR”) ( 5 ), 6. panta 2. punktā ir noteikts: “Par reģionālo ieguldījumu atbalstu, ko piešķir lieliem ieguldījumu projektiem, jāziņo Komisijai, ja atbalsta kopējais apjoms no visiem avotiem pārsniedz 75 % no atbalsta maksimālā apjoma, ko varētu saņemt par ieguldījumu ar attiecināmām izmaksām 100 miljonu euro apmērā, piemērojot atbalsta standarta robežvērtību, kas ir spēkā attiecībā uz lielajiem uzņēmumiem apstiprinātajā reģionālā atbalsta kartē datumā, kad atbalsts ir piešķirams”.

6. VGAR 13. panta 1. punktā ir noteikts: “Reģionālās ieguldījumu un nodarbinātības atbalsta shēmas ir saderīgas ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 3. punkta nozīmē, un uz tām attiecas atbrīvojums no prasības par paziņošanu saskaņā ar Līguma 88. panta 3. punktu, ja ir izpildīti šajā pantā minētie nosacījumi. [..]”

II. Tiesvedības priekšvēsture

7. 2010. gada 30. novembrī Vācija paziņoja Komisijai par savu nodomu piešķirt BMW atbalstu ieguldījumu subsīdiju veidā ieguldījumiem par kopējo summu līdz 45257273 EUR ( 6 ) saskaņā ar 2008. gada 7. decembraInvestitionszulagengesetz 2010 (Likums par atbalstu ieguldījumiem), redakcijā ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “IZG”) ( 7 ), lai Leipcigā uzceltu elektroautomobiļa “i3” un hibrīdautomobiļa “i8” ražotni.

8. 2011. gada 13. jūlijā Komisija nolēma uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu.

9. 2014. gada 9. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru, kā minēts iepriekš 2. punktā, tā konstatēja, ka paziņotais atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu vienīgi 17 miljonu EUR apmērā, kas ir starpība starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē. Paziņotā atbalsta summa, kas pārsniedz 17 miljonus EUR, t.i., 28257273 EUR, ir nesaderīga ar iekšējo tirgu.

III. Tiesvedība Vispārējā tiesā, 2015. gada 11. maija rīkojums un pārsūdzētais spriedums

10. 2014. gada 19. septembrīBMW cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ar kuru par nesaderīgu ar iekšējo tirgu tika atzīta atbalsta summa, kura pārsniedza 17 miljonus EUR. Pakārtoti BMW lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ar kuru par nesaderīgu tika atzīta atbalsta summas daļa, kas pārsniedza 17 miljonus EUR, taču nepārsniedza summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības saskaņā ar VGAR 6. panta 2. punktu (šajā gadījumā šī summa bija 22,5 miljoni EUR).

11. 2015. gada 16. janvārīFreistaat Sachsen iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā BMW prasījumu atbalstam. Ar 2015. gada 11. maija rīkojumu Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs atļāva Freistaat Sachsen iestāties lietā. Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs nosprieda, ka Freistaat Sachsen ir interese par Vispārējai tiesai nodotās lietas risinājumu Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas izpratnē, jo, atzīstot atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu tikai 17 miljonu EUR apmērā, Komisija ir liegusi Freistaat Sachsen gūt ekonomisku labumu no piešķirtā atbalsta paziņotās summas apmērā, tādēļ apstrīdētais lēmums faktiski ietekmē šī reģiona ekonomiku.

12. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.

13. Vispārējā tiesa noraidīja pirmo pamatu par LESD 108. panta 3. punkta pārkāpumu. Pirmkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija ir veikusi rūpīgu un objektīvu pārbaudi iepriekšējas izskatīšanas procedūrā un tā varēja uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru, pamatojoties uz to, ka nevarēja tikt izslēgta iespēja, ka ir pārsniegtas Valsts reģionālā atbalsta pamatnostādņu 2007.–2013. gadam (turpmāk tekstā – “RAP”) ( 8 ) 68. punktā noteiktās robežvērtības. Otrkārt, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija ir veikusi rūpīgu un objektīvu pārbaudi arī formālās izmeklēšanas procedūrā un tā varēja pārbaudīt, vai ir izpildīti kritēriji, kas ir noteikti Komisijas paziņojumā attiecībā uz kritērijiem reģionālā atbalsta lieliem ieguldījumu projektiem padziļinātam novērtējumam (turpmāk tekstā – “2009. gada paziņojums”) ( 9 ), neatkarīgi no tā, vai minētās robežvērtības ir vai nav pārsniegtas. Treškārt, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, piemērojot 2009. gada paziņojumu.

14. Vispārējā tiesa noraidīja otro pamatu par LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu. Pirmkārt, Komisija pareizi konstatēja, ka saskaņā ar 2009. gada paziņojuma 22. panta 2. punktu atbalstam ir stimulējoša ietekme, jo tas BMW deva stimulu izvietot ieguldījumus Leipcigā, nevis Minhenē. Otrkārt, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka starpība starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē ir 17 miljoni EUR un ka atbalsts ir samērīgs tikai līdz šai summai. Treškārt, lai atzītu, ka atbalsta daļa, kas pārsniedz 17 miljonus EUR, nav saderīga ar iekšējo tirgu, Komisijai nebija jāveic ekonomiskā analīze un jāpierāda, ka šī atbalsta daļa varētu negatīvi ietekmēt konkurenci. Ceturtkārt, Komisija pareizi konstatēja, ka nevar tikt ņemts vērā to faktisko izmaksu novērtējums, ko Vācija sniedza pēc atbalsta paziņošanas.

15. Visbeidzot, Vispārējā tiesa noraidīja trešo pamatu, kas bija izvirzīts pakārtoti, par to, ka, atzīstot, ka atbalsts ir saderīgs vienīgi līdz summai 17 miljonu EUR apmērā, t.i., vienīgi apmērā, kas ir mazāks par summu, kura saskaņā ar VGAR 6. panta 2. punktu ir atbrīvota no paziņošanas prasības (šajā lietā 22,5 miljoni EUR), Komisija ir pārkāpusi LESD 108. panta 3. punktu un VGAR. Reģionālais atbalsts, kas, kā izskatāmajā lietā, pārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto individuālo paziņošanas robežvērtību, ir jāinterpretē atbilstoši 2009. gada paziņojumā izklāstītajiem kritērijiem, nevis atbilstoši VGAR. Komisija nav pārsniegusi savas pilnvaras, ierobežojot atbalsta apjomu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura atbrīvota no paziņošanas prasības, jo tiek tikai pieņemts, ka atbalsts, kas atbrīvots no paziņošanas prasības, ir saderīgs ar iekšējo tirgu.

IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

16. Ar savu apelācijas sūdzību BMW, kuru atbalsta Freistaat Sachsen, lūdz Tiesu: – atcelt pārsūdzēto spriedumu; – atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ar kuru par nesaderīgu ar iekšējo tirgu tika atzīta atbalsta daļa 28257273 EUR apmērā, t.i., paziņotā atbalsta daļa, kas pārsniedz 17 miljonus EUR; – pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ar kuru tika aizliegta un atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu tā atbalsta daļa, kas nepārsniedz summu, kura ir atbrīvota no VGAR 6. panta 2. punktā izklāstītās paziņošanas prasības tiktāl, ciktāl šī summa pārsniedz 17 miljonus EUR; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

17. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi: – noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu; – piespriest BMW atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18. Komisija ir iesniegusi pretapelācijas sūdzību, lūdzot Tiesu: – atcelt 2015. gada 11. maija rīkojumu; – atcelt pārsūdzētajā spriedumā ietverto lēmumu par iestāšanās lietā pieļaujamību un apsvērumus attiecībā uz argumentiem, kurus Freistaat Sachsen sniedza papildus BMW argumentiem; – lemt kā pirmās instances tiesai par pieteikumu par iestāšanos lietā un noraidīt šo pieteikumu kā nepamatotu; – piespriest BMW atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Freistaat Sachsen prasījumi Tiesai ir šādi: – noraidīt pretapelācijas sūdzību; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā apelācijas tiesvedībā.

20. BMW prasījumi Tiesai ir šādi: – noraidīt pretapelācijas sūdzību; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

21. Tiesas sēdē 2019. gada 23. janvārīBMW, Komisija un Freistaat Sachsen sniedza mutvārdu paskaidrojumus.

V. Par galveno apelācijas sūdzību

22. BMW izvirza divus apelācijas pamatus. Pirmkārt, BMW ieskatā Vispārējā tiesa, neveikusi ekonomisko analīzi, lai pārliecinātos, ka atbalsta daļa, kas pārsniedza 17 miljonus EUR, varētu izraisīt konkurences izkropļojumu, konstatējot, ka Komisija varēja ierobežot atbalsta summu līdz 17 miljoniem EUR, ir pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu. Otrkārt, BMW uzskata, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, ierobežojot atbalsta summu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības saskaņā ar VGAR 6. panta 2. punktu, proti, 22,5 miljoni EUR, ir pārkāpusi LESD 288. pantu, VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu un diskriminācijas aizliegumu.

A. Par pirmo apelācijas pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

23. Savā pirmajā apelācijas pamatā BMW norāda, ka Vispārējā tiesa, nepārbaudījusi, vai atbalsta daļa, kas pārsniedz 17 miljonus EUR, varētu izraisīt konkurences izkropļojumu, pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktā konstatējot, ka Komisija varēja ierobežot atbalstu līdz 17 miljoniem EUR, proti, līdz summai, kas atbilst starpībai starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē, esot pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu.

24. Pirmais apelācijas pamats ir iedalīts četrās daļās.

25. Sava pirmā apelācijas pamata pirmajā daļā BMW uzskata, ka nevar tikt pieņemts, ka jebkāda atbalsta summa, kas pārsniedz summu, kura ir atzīta par samērīgu saskaņā ar 2009. gada paziņojuma 33. punktu, proti, jebkāda atbalsta summa, kas pārsniedz izmaksu starpību, izraisa konkurences izkropļojumu. Faktiski LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā ir aizliegts tikai atbalsts, kam ir “nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm”. Tāpēc Komisija, nedefinējot atbilstošo tirgu un neizvērtējot atbalsta saņēmēja stāvokli šajā tirgū, nevarēja atzīt par nesaderīgu ar iekšējo tirgu atbalsta summu, kura pārsniedz izmaksu starpību.

26. Pirmā apelācijas pamata otrajā daļā BMW uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 149. punktā Vispārējās tiesas veiktais konstatējums, ka Komisijai nebija pienākuma pārbaudīt, vai atbalsta summa, kas pārsniedz 17 miljonus EUR, izkropļo konkurenci, esot pretrunā judikatūrai.

27. Pirmā apelācijas pamata trešajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējai tiesai esot bijusi jākritizē Komisija par neizkliedētām šaubām par atbilstošā tirgus un atbalsta saņēmēja stāvokļa šajā tirgū precīzu definēšanu.

28. Pirmā apelācijas pamata ceturtajā daļā BMW uzskata, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka atbalsts 17 miljonu EUR apmērā bija pietiekams, lai pieņemtu lēmumu par ieguldījumiem Leipcigā, esot sagrozījusi faktus. Tas ir saistīts ar to, ka šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz pieņēmumu, ka atbalsts tikšot piešķirts gandrīz 50 miljonu EUR apmērā.

29. Komisija apgalvo, ka pirmais apelācijas pamats esot pilnībā nepieņemams un daļēji nepamatots.

30. Komisijas ieskatā pirmā apelācijas pamata pirmā daļa esot nepieņemama, jo tas esot jauns pamats. Ar pirmā apelācijas pamata pirmo daļu BMW Tiesā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka Komisijai nebija pienākuma izvērtēt negatīvo ietekmi uz konkurenci, esot pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu. Tomēr Vispārējā tiesā BMW atsaucās uz LESD 107. panta 3. punkta, nevis uz šī panta 1. punkta pārkāpumu.

31. Komisijas ieskatā pirmā apelācijas pamata otrā daļa arī neesot pieņemama. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas vai nu uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, kas ir jauns pamats un šādā gadījumā nav pieņemams, vai uz LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu. Tomēr pēdējā gadījumā no apelācijas sūdzības iesniedzējas citētās judikatūras skaidri izrietot, ka patiesībā jautājums ir par apstrīdētā valsts pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas savukārt atkal esot jauns pamats. Katrā ziņā pirmā apelācijas pamata otrā daļa neesot pamatota, jo, lai atzītu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu atbalsta summu, kas pārsniedz 17 miljonus EUR, Komisijai nebija pienākuma izvērtēt, vai šī summa varētu izraisīt konkurences izkropļojumu.

32. Pēc Komisijas domām, pirmā apelācijas pamata trešā daļa esot nepieņemama. Tiktāl, ciktāl tajā atkal ir veikta atsauce uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, tas esot jauns pamats. Tiktāl, ciktāl tajā ir veikta atsauce uz LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu, tā neatbilstot nosacījumiem, kas izvirzīti Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 169. panta 2. punktā. Katrā ziņā pirmā apelācijas pamata trešā daļa esot nepamatota.

33. Komisija uzskata, ka pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa esot nepieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav precizējusi, kādi pārsūdzētā sprieduma punkti tiek apstrīdēti. Katrā ziņā otrā apelācijas pamata ceturtā daļa esot nepamatota, jo pārsūdzētā sprieduma 154. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka dokumenti, kuri iespējami pierāda, ka starpība starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē ir gandrīz 50 miljoni EUR, nevis 17 miljoni EUR, tika sagatavoti pēc lēmuma par ieguldījumiem Leipcigā pieņemšanas un līdz ar to Komisija nevarēja atsaukties uz tiem. Turklāt attiecīgajai dalībvalstij ir jāsniedz visa informācija, kas ļautu Komisijai pārbaudīt, vai saderības nosacījumi ir izpildīti.

34. BMW ieskatā pirmais apelācijas pamats esot pieņemams.

35. Freistaat Sachsen pilnībā piekrīt BMW sniegtajiem apsvērumiem. Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu. Pirmkārt, Komisija esot pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka iespējamo preču tirgiem ir jāietver zemākais līmenis, par kādu ir pieejami statistikas dati, kas nozīmē elektroautomobiļu tirgu, un nedefinējot atbilstošo ģeogrāfisko tirgu. Vispārējā tiesa esot kļūdaini konstatējusi, ka nebija jārisina jautājums par tirgus definēšanu, jo Komisija varētu uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru pat tad, ja RAP 68. punktā noteiktās robežvērtības nebūtu pārsniegtas. Otrkārt, konstatējot, ka Komisija varēja ierobežot atbalsta summu ar izmaksu starpību, Vispārējā tiesa esot kļūdaini pielīdzinājusi stimulējošās ietekmes un atbalsta samērīguma jēdzienus. Treškārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka Komisijai ir pienākums pārbaudīt negatīvo ietekmi uz konkurenci tikai pēc tam, kad tā ir konstatējusi, ka atbalsts ir nepieciešams.

2. Vērtējums

36. Apstrīdētajā lēmumā Komisija atzina par nesaderīgu ar iekšējo tirgu paziņotā atbalsta daļu, kura pārsniedz starpību starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē, proti, paziņotā atbalsta daļu, kas pārsniedz 17 miljonus EUR. Ar pirmo apelācijas pamatu BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, neveikusi ekonomisko analīzi, lai pārliecinātos, ka atbalsta daļa, kas pārsniedz šo izmaksu starpību, varētu izraisīt konkurences izkropļojumu, konstatējot, ka Komisija varēja ierobežot atbalsta summu līdz izmaksu starpībai, ir pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu.

a) Par pieņemamību

37. Pirmkārt, Komisijas izvirzītā iebilde par pirmā apelācijas pamata pirmās, otrās un trešās daļas nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka tajās ir veiktas atsauces uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ka šis pamats netika izvirzīts Vispārējā tiesā, ir noraidāma. Tā ir tiesa, ka apelācijas sūdzībā ir atsauce uz LESD 107. panta 1. punktu un ka šī punkta pārkāpums netika izvirzīts Vispārējā tiesā. Tomēr apelācijas sūdzībā ir atsauce arī uz LESD 107. panta 3. punktu, kas tika izvirzīta Vispārējā tiesā. No BMW argumentiem par atbalsta samērīguma novērtējumu skaidri izriet, ka apelācijas sūdzības pirmajā pamatā ir veikta atsauce uz LESD 107. panta 3. punkta, nevis 1. punkta pārkāpumu.

38. Otrkārt, Komisijas izvirzītā iebilde par pirmā apelācijas pamata trešās daļas nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka nekādi argumenti šajā ziņā nav sniegti, kā tas ir prasīts Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir noraidāma. Pirmā apelācijas pamata trešajā daļā BMW apgalvo, ka, lai atzītu atbalsta pasākumu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, Komisijai ir jāpierāda, ka tam ir negatīva ietekme uz konkurenci, un šajā ziņā tai ir jādefinē atbilstošais tirgus un jāizvērtē atbalsta saņēmēja stāvoklis šajā tirgū. Tādējādi BMW sniedz argumentus, lai atbalstītu pamatu par to, ka, nekliedējot šaubas par tirgus definēšanu, Komisija esot pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu.

39. Tāpat arī Komisijas izvirzītā iebilde par pirmā apelācijas pamata trešās daļas nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka tajā nav norādīti pārsūdzētā sprieduma apstrīdētie punkti, kā tas prasīts Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā, ir noraidāma. Pirmajā apelācijas pamatā ir atsauce uz pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktu. Šajos punktos Vispārējā tiesa nosprieda, ka, lai ierobežotu atbalsta pasākumu līdz summai, kura tiktu uzskatīta par samērīgu, Komisijai nebija jāpierāda, ka atbalsta daļai, kas pārsniedz šo summu, ir negatīva ietekme uz konkurenci un ka tā pastiprina atbalsta saņēmēja stāvokli tirgū. Tādējādi, kā apkopots iepriekšējā punktā, pirmā apelācijas pamata trešajā daļā ir pareizi apstrīdēti pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punkts.

40. Treškārt, Komisijas izvirzītā iebilde par pirmā apelācijas pamata ceturtās daļas nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka tajā nav norādīti apstrīdētie pārsūdzētā sprieduma punkti, manuprāt, ir apmierināma. Tas saistīts ar to, ka pirmā apelācijas pamata ceturtajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka lēmums investēt Leipcigā tika pieņemts, pamatojoties uz pieņēmumu, ka atbalsts tikšot piešķirts 17 miljonu EUR apmērā, nevis gandrīz 50 miljonu EUR apmērā, esot sagrozījusi faktus un pierādījumus. Vispārējā tiesa izskatīja šo jautājumu pārsūdzētā sprieduma 154.–161. punktā. Tomēr pirmajā apelācijas pamatā ir atsauce tikai uz pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktu.

41. Es secinu, ka pirmā apelācijas pamata pirmā, otrā un trešā daļa ir pieņemamas, bet šī pamata ceturtā daļa nav pieņemama.

b) Par lietas būtību

1) Par pirmā apelācijas pamata pirmo daļu

42. Pirmā apelācijas pamata pirmajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka Komisija varēja pieņemt, ka paziņotā atbalsta daļa, kas pārsniedz starpību starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē, varētu izraisīt konkurences izkropļojumu, esot pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu. BMW ieskatā Komisijai bija jāpierāda, ka šī atbalsta daļa izraisa konkurences izkropļojumu, un šajā ziņā bija jāveic ekonomiskā analīze.

43. Uzskatu, ka pirmā apelācijas pamata pirmā daļa ir noraidāma.

44. Saskaņā ar 2009. gada paziņojumu, lai atbalsta pasākumu atzītu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, Komisijai nav jāpierāda, ka tas varētu izkropļot konkurenci.

45. 2009. gada paziņojumā ir noteikti kritēriji, kurus piemēro, lai novērtētu lieliem ieguldījumu projektiem ( 10 ) piešķirtā reģionālā atbalsta saderību, kad, kā šajā lietā ( 11 ), tiek uzsākta formālā izmeklēšanas procedūra ( 12 ). Saskaņā ar šo paziņojumu Komisijai ir jālīdzsvaro pozitīvie aspekti, kas varētu būt reģionālajam atbalstam, “jo īpaši kohēzijas veicināšanā, piesaistot ieguldījumus mazāk attīstītajām teritorijām”, ar “iespējamo negatīvo ietekmi” uz atbalsta saņēmēja konkurentiem un citiem reģioniem ( 13 ).

46. No vienas puses, Komisijai ir jānovērtē reģionālā atbalsta pasākuma pozitīvā ietekme. Pirmkārt, šā pasākuma mērķim ir jābūt palīdzēt mazināt atšķirības starp dažādu ES reģionu attīstības līmeņiem; otrkārt, tam ir jābūt piemērotam instrumentam šī mērķa sasniegšanai; treškārt, tam ir jānodrošina stimulējoša ietekme, un, ceturtkārt, tam ir jābūt samērīgam ( 14 ). Attiecībā uz trešo nosacījumu īpaši ir jāatzīmē, ka tam ir divi iespējami scenāriji, – atbalsta neesamības gadījumā ieguldījumi netiks veikti (pirmais scenārijs) vai arī atbalsta neesamības gadījumā ieguldījumi tiks veikti citā vietā (otrais scenārijs). Šajā lietā ir konstatēts, ka atbalstam ir stimulējoša ietekme uz otrā scenārija pamata, jo atbalsta neesamības gadījumā ieguldījumi tiktu veikti Minhenē, nevis Leipcigā ( 15 ). Attiecībā uz ceturto nosacījumu ir jāatzīmē, ka atbalsts par samērīgu otrā scenārija gadījumā tiek uzskatīts, ja tas ir vienāds ar starpību starp izmaksām, ko atbalsta saņēmējs iegulda atbalstāmajā reģionā, un ar izmaksām, kas tiek ieguldītas citā reģionā. Šajā lietā atbalsta summa tika ierobežota līdz 17 miljoniem EUR, jo starpība starp BMW ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē bija 17 miljoni EUR ( 16 ).

47. No otras puses, iepriekšējā punktā aprakstītā pozitīvā ietekme ir jālīdzsvaro ar negatīvo ietekmi, kuru atbalsta pasākums var izraisīt konkurencei, proti, ietekmes radīšanu tirgū, neefektīvu tirgus struktūru radīšanu vai saglabāšanu un to negatīvu ietekmi uz tirdzniecību ( 17 ).

48. Tomēr saskaņā ar 2009. gada paziņojumu Komisija var veikt līdzsvara pārbaudi, kā aprakstīts iepriekš 46. punktā, vienīgi tad, kad tā ir noteikusi, ka atbalsta pasākums ir nepieciešams, lai piesaistītu ieguldījumus attiecīgajā atbalstītajā reģionā. Turklāt saskaņā ar šī paziņojuma 52. punktu, “nosakot, ka atbalsts ir nepieciešams kā stimuls, lai piesaistītu ieguldījumus attiecīgajā reģionā, Komisija līdzsvaros [..] pozitīvos un negatīvos faktorus” ( 18 ).

49. Savukārt, ja Komisija konstatē, ka atbalsta pasākums nav nepieciešams, tā var atzīt šo pasākumu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nepārbaudot, vai šis pasākums izkropļo konkurenci.

50. No tā izriet, ka, ja atbalsta pasākums nav nepieciešams, lai piesaistītu ieguldījumu attiecīgajā atbalstāmajā reģionā, šis pasākums var tikt atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu pat tad, ja ir pierādījumi (ko sniedz attiecīgā dalībvalsts), ka tas nevar izraisīt konkurences izkropļojumu vai arī ka tas veicinās konkurenci. 2009. gada paziņojumā vienkārši netiek ņemta vērā ne pozitīva, ne negatīva ietekme uz konkurenci, ko izraisa atbalsta pasākums, kurš nav atzīts par nepieciešamu.

51. Man jānorāda, ka 2009. gada paziņojuma 52. punktā minētā atsauce uz atbalstu, kas atzīts par “nepieciešamu kā stimuls, lai piesaistītu ieguldījumus attiecīgajā reģionā”, ir jāsaprot kā atsauce uz atbalstu, kurš atzīts ne tikai par stimulējošu, bet arī par samērīgu. Ja atbalsts ir nepieciešams, bet nesamērīgs, atbalsta daļa, kura pārsniedz samērīgu summu, var tikt atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu pat tad, ja ir pierādījumi, ka tas neizraisīs konkurences izkropļojumu. Man jāatzīmē, ka šajā ziņā atbalsta daļa, kura pārsniedz samērīgu summu, var tikt uzskatīta par tādu, kurai nav stimulējošas ietekmes. Papildus tam, ja tiktu konstatēts, ka atbalsta pasākuma negatīvas ietekmes uz konkurenci neesamība kompensē tā nesamērīgu summu, kā rezultātā tas ir jāatzīst par saderīgu, tas būtu pretrunā reģionālā atbalsta pamatjēgai.

52. Es secinu, ka saskaņā ar 2009. gada paziņojumu, lai ierobežotu paziņotā atbalsta summu līdz starpībai starp ieguldījumu izmaksām attiecīgajā reģionā un ieguldījumu izmaksām citā reģionā, Komisijai nav jāpierāda, ka atbalsta daļa, kas pārsniedz šo izmaksu starpību, varētu izraisīt konkurences izkropļojumu.

53. Pievēršu uzmanību tam, ka BMW neapstrīdēja 2009. gada paziņojuma likumību.

54. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 146. punktā konstatējot, ka attiecībā uz atbalsta daļu, kas ir atzīta par nesamērīgu, jo tā pārsniedz starpību starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē, Komisija varēja “pieņemt”, ka tas izkropļotu konkurenci un ka nav “jāanalizē iespējami pozitīvie aspekti”, pirms tā atzīs šo atbalsta daļu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav pieļāvusi kļūdu.

2) Par pirmā apelācijas pamata otro daļu

55. Pirmā apelācijas pamata otrajā daļā BMW uzskata, ka Vispārējās tiesas konstatējums par to, ka Komisija var atzīt par nesaderīgu atbalsta daļu, kura pārsniedz izmaksu starpību, nepierādot, ka šī daļa kropļo konkurenci, ir pretrunā judikatūrai.

56. Manuprāt, pirmā apelācijas pamata otrā daļa ir noraidāma.

57. BMW atsaucas uz spriedumu lietā Wam, kurā Tiesa nosprieda, ka Komisijai ir “pienākums pārbaudīt, vai atbalsts [..] var izkropļot konkurenci” ( 19 ). Tomēr šis apgalvojums attiecas uz atbalsta pasākuma klasificēšanu par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, nevis uz šī atbalsta saderības ar iekšējo tirgu novērtēšanu. Turklāt lietā Wam punktā, kas seko punktam ar iepriekš citēto apgalvojumu, Tiesa nosprieda, ka Komisijai “nebija jāveic konkrētā tirgus ekonomiskā analīze”, lai klasificētu valsts pasākumu par valsts atbalstu ( 20 ).

58. Jāatzīst, ka pārsūdzētā sprieduma 149. punktā Vispārējai tiesai nebija jābalstās uz pēdējo citātu no sprieduma lietā Wam, jo šis citāts attiecas uz valsts pasākuma klasificēšanu par valsts atbalstu, nevis uz atbalstu saderības novērtēšanu. Tomēr Komisija pārsūdzētā sprieduma 146. punktā pareizi nosprieda, ka, lai konstatētu, ka nesamērīgs atbalsts ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu, Komisijai nav jāanalizē pozitīva ietekme uz konkurenci, kas var būt šim atbalstam, citiem vārdiem, Komisijai nav jāveic ekonomiskā analīze šajā sakarā.

59. BMW balstās arī uz spriedumu lietā Smurfit Kappa, kurā izskatīts reģionālais atbalsts lielam ieguldījumu projektam (papīrfabrikas izveide Brandenburgas Ziemeļaustrumu reģionā [Brandenburg-Nordost]). Tā ir tiesa, ka šajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, lai atbalstu atzītu par saderīgu, Komisija nevarēja “pārbaudīt vienīgi, vai atbalstītā projekta izraisītās nelabvēlīgās sekas kā konkurences kropļojumi būs ierobežotā līmenī, un nepārbaudīt, vai reģionālā atbalsta priekšrocības pārsniegs minētās nelabvēlīgas sekas, lai cik minimālas tās būtu” ( 21 ). Tomēr, vēlos uzsvērt, ka lietā Smurfit Kappa Vispārējā tiesa pati norādīja, ka 2009. gada paziņojums vēl nebija pieņemts brīdī, kad tika pieņemts spriedumā apstrīdētais lēmums ( 22 ).

60. Papildus tam BMW balstās uz spriedumu lietā Kotnik, kurā Tiesa nosprieda, ka “[..] paziņojuma pieņemšana [..] Komisiju neatbrīvo no pienākuma pārbaudīt konkrētus ārkārtējus apstākļus, kurus konkrētā gadījumā norāda dalībvalsts, lai lūgtu tieši piemērot LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu, un pamatot savu atteikumu šo lūgumu apmierināt” ( 23 ). Tomēr no tā neizriet, ka šajā lietā Komisijai būtu bijusi jānovērtē attiecīgā atbalsta saderība ar kopējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, nevis saskaņā ar 2009. gada paziņojumu. Turklāt, ja paziņojumā ir izklāstīti kritēriji konkrēta atbalsta saderības novērtēšanai, saderība var tikt novērtēta tieši saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu tikai pēc attiecīgās dalībvalsts pieprasījuma, kam no juridiskā viedokļa ir pietiekami jāpierāda, ka pastāv ārkārtēji apstākļi, kuri prasa tieši piemērot šo tiesību normu ( 24 ). Šajā lietā nav apgalvots, ka Vācija pieprasīja tieši piemērot LESD 107. panta 3. punktu.

61. Es secinu, ka pirmā apelācijas pamata otrā daļa ir jānoraida.

3) Par pirmā apelācijas pamata trešo daļu

62. Pirmā apelācijas pamata trešajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nekritizējot Komisiju par nekliedētām šaubām par atbilstošo tirgu un atbalsta saņēmēja stāvokli šajā tirgū, esot pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu. Ja Komisija būtu definējusi atbilstošo tirgu, tā būtu konstatējusi, ka atbalsta saņēmējam nav ietekmes šajā tirgū, līdz ar to nebija jāierobežo paziņotā atbalsta summa līdz 17 miljoniem EUR.

63. Tā ir tiesa, ka saskaņā ar 2009. gada paziņojuma 37. punktu, “lai novērtētu tirgus daļas un iespējamo pārprodukciju tirgū strukturālās lejupslīdes laikā, Komisijai jādefinē konkrētā produkta tirgus un ģeogrāfiskais tirgus”. Tomēr šis punkts ietilpst 2009. gada paziņojuma 3. sadaļā, kura attiecas uz atbalsta negatīvo ietekmi. Es esmu nonācis pie secinājuma, ka šī ietekme nav jāizvērtē, ja atbalsts ir atzīts par nesamērīgu. Tādējādi šajā situācijā Komisijai nav jādefinē atbilstošais tirgus.

64. Līdz ar to pirmā apelācijas pamata trešā daļa ir jānoraida.

4) Par pirmā apelācijas pamata ceturto daļu

65. Pirmā apelācijas pamata ceturtajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka lēmums investēt Leipcigā tika pieņemts, pamatojoties uz pieņēmumu, ka atbalsts tikšot piešķirts 17 miljonu EUR apmērā, nevis gandrīz 50 miljonu EUR apmērā, esot sagrozījusi faktus un pierādījumus.

66. Kā minēts iepriekš 40. punktā, pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa, manuprāt, nav pieņemama. Tomēr, ja Tiesa uzskatīs to par pieņemamu, es pierādīšu, ka tā tik un tā nav pamatota.

67. Šajā ziņā jāatgādina kaut vai tas, ka uzņēmuma dokumentos, kas datēti, sākot ar 2009. gada decembri, aprēķinātā izmaksu starpība starp abām vietām bija EUR 17 miljoni EUR ( 25 ) un tikai 2012. gada septembrī, t.i., pēc tam, kad projekts par ieguldījumiem Leipcigā tika paziņots Komisijai 2010. gada 30. novembrī ( 26 ), Vācija norādīja, ka 29 miljoni EUR ir jāpieskaita sākotnējai summai 17 miljonu EUR apmērā ( 27 ). Tāpēc Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 160. punktā konstatējot, ka lēmums ieguldīt Leipcigā tika pieņemts, pamatojoties uz izmaksu starpību 17 miljonu EUR apmērā, un ka nav jāņem vērā papildu izmaksas 29 miljonu EUR apmērā, nav sagrozījusi faktus vai pierādījumus.

68. Es secinu, ka pirmais apelācijas pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams (attiecībā uz ceturto daļu) un daļēji nepamatots (attiecībā uz pirmo, otro un trešo daļu).

B. Par otro apelācijas pamatu, kas attiecas uz LESD 288. panta, VGAR 3. panta un 13. panta 1. punkta un diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

69. Otrajā apelācijas pamatā ir atbalstīti pakārtoti izvirzītie prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl ar tiem par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ir atzīta atbalsta daļa, kura pārsniedz 17 miljonus EUR, bet nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, kura šajā lietā ir 22,5 miljoni EUR.

70. Otrais pamats ir iedalīts divās daļās.

71. Otrā apelācijas pamata pirmajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, apstiprinot apstrīdētajā lēmumā atbalsta summas ierobežojumu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības, esot pārkāpusi, pirmkārt, LESD 288. pantu un, otrkārt, VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu.

72. Pirmkārt, BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 288. pantu. Apstiprinot apstrīdētajā lēmumā atbalsta summas ierobežojumu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir noteikta VGAR 6. panta 2. punktā, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi atkāpšanos no regulas noteikumiem lēmumā, tādējādi pārkāpjot LESD 288. pantu. Tas ir pretrunā reģionālā atbalsta mērķim un VGAR shēmai.

73. Otrkārt, BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu. Atbalsts apmērā, kas ir mazāks par šīs regulas 6. panta 2. punktā noteikto robežvērtību, ir jāuzskata par saderīgu ar iekšējo tirgu un attiecīgi par pastāvošu atbalstu Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 ( 28 ) 1. panta b) punkta izpratnē.

74. Otrā apelācijas pamata otrajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, apstiprinot apstrīdētajā lēmumā atbalsta ierobežojumu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības, esot pārkāpusi diskriminācijas aizlieguma principu. Tas saistīts ar to, ka ikvienam BMW konkurentam varētu tikt piešķirts atbalsts, kura apmērs ir vienāds ar VGAR 6. panta 2. punktā noteikto apmēru.

75. Komisija apgalvo, ka otrais apelācijas pamats nav pieņemams, jo tas ir jauns pamats, un ka tas katrā ziņā nav pamatots.

76. Komisijas ieskatā otrā apelācijas pamata pirmā daļa neesot pamatota. Atbalsts, kas ir atbrīvots no paziņošanas prasības saskaņā ar VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu, neesot uzskatāms par pastāvošu atbalstu Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē. Tostarp tas neesot uzskatāms par atļautu atbalstu šīs normas ii) apakšpunkta izpratnē.

77. Komisijas ieskatā otrā apelācijas pamata otrā daļa nav pamatota. Pirmkārt, BMW arguments esot hipotētisks. Otrkārt, iespējamajam konkurentam atbalsts, kas ir vienāds ar VGAR 6. panta 2. punktā noteikto apmēru, tiktu piešķirts tikai tad, ja visi šajā regulā noteiktie nosacījumi būtu izpildīti. Treškārt, BMW nebūtu tādā pašā situācijā kā šis konkurents, jo šim konkurentam tiktu piešķirts atbalsts, kam piemērojams atbrīvojums, taču BMW tiktu piešķirts atļauts atbalsts. Ceturtkārt, ja pastāvētu nevienlīdzīga attieksme, tā būtu attiecināma uz attiecīgo dalībvalsti, nevis uz Komisiju.

78. BMW norāda, ka otrā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa esot pieņemamas, jo tās neesot jauni pamati.

79. Freistaat Sachsen apgalvo, ka Vispārējā tiesa, apmierinot apstrīdētajā lēmumā atbalsta summas ierobežojumu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības, esot pārkāpusi, pirmkārt, LESD 288. pantu un, otrkārt, VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu. Pēc Freistaat Sachsen domām, atbalsts, kas nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, nevar izraisīt bažas par konkurenci. Atbalsts saskaņā ar 2009. gada paziņojuma 56. punkta zemsvītras piezīmi ir jāpiešķir apmērā, kas nepārsniedz šo robežvērtību. Jebkāds cits risinājums novestu pie nelabvēlīgas attieksmes pret paziņoto atbalstu, un ar to tiktu pārkāpti tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi.

2. Vērtējums

80. Otrajā apelācijas pamatā ir atbalstīti pakārtoti izvirzītie prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu daļā, ar kuru par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ir atzīta atbalsta daļa, kura pārsniedz 17 miljonus EUR, bet nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto robežvērtību. Ar šo apelācijas pamatu BMW apgalvo, ka, pirmkārt, esot pārkāpts LESD 288. pants un VGAR 3. pants un 13. panta 1. punkts un, otrkārt, diskriminācijas aizlieguma princips.

a) Par pieņemamību

81. Komisija norāda, ka otrā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa neesot pieņemamas, jo tās neesot izvirzītas Vispārējā tiesā.

82. Manuprāt, šīs iebildes par nepieņemamību ir noraidāmas.

83. Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka pamats par VGAR 3. panta un 13. panta 1. punkta pārkāpumu esot jauns pamats.

84. Tā ir tiesa, ka prasības pieteikumā Vispārējai tiesai BMW vienkārši atsaucas uz VGAR pārkāpumu. Tajā nav norādīts, kādas šīs regulas normas Komisija esot pārkāpusi. Tostarp tajā nav atsauces uz VGAR 3. pantu vai 13. panta 1. punktu. Tomēr BMW pamats, kas izvirzīts Vispārējā tiesā, par to, ka “pat paziņošanas gadījumā atbalsts apmērā līdz paziņošanas robežvērtībai vienmēr ir jāuzskata par saderīgu ar iekšējo tirgu”, var tikt interpretēts tikai kā atsauce uz VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu, jo tieši šajās normās ir noteikts, ka atbalsts, kas atbilst šajā regulā noteiktajām prasībām (it īpaši atbalsts, kas ir mazāks par šīs regulas 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību), ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Tādējādi pamatu par VGAR 3. panta un 13. panta 1. punkta pārkāpumu nevar uzskatīt par jaunu pamatu.

85. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka BMW pamats par LESD 288. panta pārkāpumu neesot izvirzīts Vispārējā tiesā.

86. BMW arguments Tiesā ir norādīts šādi. VGAR piešķīra dalībvalstīm kompetenci novērtēt tā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, kas nepārsniedz šīs regulas 6. panta 2. punktā noteikto robežvērtību, tādējādi atņemot Komisijai kompetenci šajā ziņā. Līdz ar to, ja, kā šajā lietā, Komisija īsteno šo kompetenci un novērtē tā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, kas nepārsniedz minēto robežvērtību, ar šīs iestādes lēmumu tiek pārkāpts LESD 288. pants. Turklāt no šīs normas izriet, ka regulas, atšķirībā no lēmumiem, ir vispārpiemērojamas, līdz ar to regulām ir prioritāte pār lēmumiem.

87. Tā ir tiesa, ka Vispārējā tiesā BMW neizvirzīja pamatu par LESD 288. panta pārkāpumu. Tomēr prasības pieteikumā Vispārējai tiesai BMW apgalvo, ka, ierobežojot atbalsta summu līdz apmēram, kas ir mazāks par summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības, “Komisija esot pārsniegusi savas pilnvaras un nelikumīgi ierobežojusi [Vācijas] kompetenci piešķirt atbalstu bez iepriekšējas paziņošanas saskaņā ar apstiprinātu IZG shēmu”. Tādējādi, kaut arī nav atsauces uz LESD 288. pantu, pamats par to, ka Komisijai nebija tiesību izvērtēt tās atbalsta daļas saderību, kura nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto robežvērtību, un par to, ka normu hierarhija tikusi pārkāpta, nevar tikt uzskatīts par jaunu pamatu.

88. Treškārt, Komisija apgalvo, ka pamats par diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu ir jauns.

89. Šajā ziņā jāatgādina kaut vai tas, ka prasības pieteikumā Vispārējai tiesai BMW apgalvo, ka, ja šī tiesa konstatētu, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, ierobežojot atbalstu līdz summai, kas ir mazāka par paziņošanas robežvērtību, “tas novestu pie pretlikumīgas BMW diskriminācijas salīdzinājumā ar citiem atbalsta saņēmējiem, kuri saskaņā ar IZG varētu saņemt atbalstu apmērā līdz 22,5 miljoniem EUR”. Līdz ar to pamats par diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu nav jauns.

90. Tādējādi, manuprāt, otrais apelācijas pamats ir pieņemams.

b) Par lietas būtību

91. Ar pakārtoti izvirzīto otro apelācijas pamatu BMW uzskata, ka paziņotais atbalsts 45257273 EUR apmērā bija jāatzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu līdz VGAR 6. panta 2. punktā noteiktajai paziņošanas robežvērtībai, kura šajā lietā ir 22,5 miljoni EUR ( 29 ). Tomēr Komisija atzina atbalstu par saderīgu tikai apmērā līdz 17 miljoniem EUR, proti, līdz starpībai starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē. Tādējādi BMW apgalvo, ka, konstatējot, ka Komisija, atzīstot, ka paziņotais atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu apmērā līdz 17 miljoniem EUR, nevis 22,5 miljoniem EUR, nav pieļāvusi kļūdu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi, pirmkārt, LESD 288. pantu un VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu un, otrkārt, diskriminācijas aizlieguma principu.

1) Par otrā apelācijas pamata pirmo daļu

i) Ievads

92. Iemesls, kāpēc, saskaņā ar BMW viedokli, izskatāmais atbalsts bija jāatzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu apmērā līdz VGAR 6. panta 2. punktā noteiktajai paziņošanas robežvērtībai, ir tas, ka Komisijai nav kompetences novērtēt to atbalsta pasākumu saderību, kuru summa nepārsniedz šo robežvērtību. Faktiski pēc VGAR pieņemšanas šī kompetence, kā uzskata BMV, tika nodota dalībvalstīm. Līdz ar to, ja atbalsta pasākuma summa nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību un attiecīgā dalībvalsts konstatē, ka visi šajā regulā noteiktie nosacījumi ir izpildīti, šis atbalsts ir saderīgs. Komisija nevar izvērtēt šī atbalsta saderību, nemaz nerunājot par tā atzīšanu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu. No otras puses, ja atbalsta pasākuma summa pārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, Komisija var novērtēt tikai tās atbalsta daļas saderību, kura pārsniedz šo robežvērtību, un tikai šī daļa var tikt atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu. Attiecībā uz atbalsta daļu, kas ir mazāka par minēto robežvērtību, Komisijai ir pienākums atzīt to par saderīgu. Līdz ar to Vispārējā tiesa, konstatējot, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija varēja ierobežot atbalstu līdz summai, kas ir mazāka par VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, ir pieļāvusi kļūdu.

93. Savukārt Komisija apgalvo, ka tai ir ekskluzīva kompetence izvērtēt atbalstu saderību. Šajā ziņā nav svarīgi, vai atbalsta summa pārsniedz vai nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību. Tādējādi, no vienas puses, ja atbalsta pasākuma summa nepārsniedz šo robežvērtību un attiecīgā dalībvalsts konstatē, ka visi šajā regulā noteiktie nosacījumi ir izpildīti, Komisija tomēr var atzīt šo atbalstu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu. Šī iemesla dēļ atbalsts, kuru attiecīgā dalībvalsts atzīst par atbilstošu visiem VGAR nosacījumiem, nevar tikt uzskatīts par atļautu atbalstu. No otras puses, ja atbalsta pasākuma summa pārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, Komisija var novērtēt šī atbalsta visas summas saderību. Tā var konstatēt, ka viss atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

94. Zemāk izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka otrā apelācijas pamata pirmā daļa ir noraidāma. Manuprāt, Komisijai ir kompetence novērtēt atbalsta pasākumu saderību pat tad, ja to summa nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību. No tā izriet, kā tas ir šajā lietā, ka, ja atbalsta pasākuma summa pārsniedz šo robežvērtību, Komisijai ir kompetence novērtēt šī atbalsta visas summas saderību un tai nav pienākuma atzīt atbalstu par saderīgu apmērā līdz summai, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības.

ii) Komisijai ir ekskluzīva kompetence novērtēt atbalsta saderību neatkarīgi no tā summas

95. Saskaņā ar judikatūru iepriekšējās kontroles sistēmas īstenošana attiecībā uz plāniem piešķirt jaunu atbalstu, kas paredzēta LESD 108. panta 3. punktā, ir gan Komisijas, gan valsts tiesu ziņā un to attiecīgās lomas ir viena otru papildinošas, bet atšķirīgas. Atbalsta pasākumu saderības ar iekšējo tirgu izvērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē, un tās darbību kontrolē Savienības tiesas, savukārt valstu tiesas rūpējas par to, lai līdz Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanai tiktu nodrošināta indivīdu tiesību aizsardzība gadījumos, kad valsts iestādes, iespējams, nav ievērojušas LESD 108. panta 3. punktā paredzēto aizliegumu ( 30 ).

96. Es nepiekrītu BMW argumentam par to, ka, pieņemot VGAR, kompetence izvērtēt tā atbalsta saderību, kura summa nepārsniedz šīs regulas 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, tika nodota dalībvalstīm.

97. Šajā ziņā es norādu, ka VGAR ir noteikti vispārīgi saderības kritēriji, kuru pamatā ir Komisijas pieredze jomās, uz kurām attiecas šī regula ( 31 ). Saskaņā ar VGAR 3. pantu, ja atbalsta pasākums ( 32 ) atbilst šīs regulas I nodaļā noteiktajiem nosacījumiem un II nodaļas attiecīgajiem noteikumiem, tas “ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu [LESD 107. panta 3. punkta] izpratnē un uz to attiecas [LESD 108. panta 3. punkta] atbrīvojums no paziņošanas prasības. VGAR 13. panta 1. punktam, kas attiecas uz reģionālo atbalstu, ir līdzīgs formulējums. Savukārt, ja atbalsta pasākums neatbilst VGAR nosacījumiem, par to jāziņo Komisijai, kura veic individuālu novērtējumu attiecībā uz saderību ar iekšējo tirgu atbilstoši LESD 107. panta 3. punktam. Šis atbalsts nevar tikt īstenots, iekams Komisija nav pieņēmusi galīgo lēmumu. Tas tā ir it īpaši tādā gadījumā, kad atbalsta pasākuma summa pārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību, kura šajā lietā ir 22,5 miljoni EUR ( 33 ).

98. Attiecīgajai dalībvalstij ir jānovērtē, vai atbalsta pasākums atbilst VGAR noteiktajiem nosacījumiem un vai tas līdz ar to var tikt īstenots bez iepriekšējas paziņošanas Komisijai. Kā Komisija norādījusi savā priekšlikumā par to, kādiem nolūkiem tiks pieņemta Pilnvarojuma regula ( 34 ), tādu kategoriju atbrīvojuma regulu kā, piemēram, VGAR pieņemšana atspoguļo “valsts atbalsta kontroles decentralizāciju” ( 35 ).

99. Tomēr attiecīgās dalībvalsts konstatējums par to, ka atbalsta pasākums atbilst VGAR nosacījumiem, neliedz Komisijai pārbaudīt, vai šie nosacījumi ir vai nav izpildīti, un, ja tie nav izpildīti, konstatēt, ka šis atbalsta pasākums nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

100. Tas ir saistīts ar to, ka kompetence novērtēt atbalsta pasākumu saderību Komisijai vispirms tika piešķirta LESD 107. panta 3. punktā. Man nav saprotams, kā tāda regula kā, piemēram, VGAR varēja liegt Komisijai kompetenci, kura tai ir piešķirta primārajās tiesībās.

101. Tādējādi, ja tāda ieinteresētā persona kā saņēmēja konkurents iesniedz sūdzību, apgalvojot, piemēram, ka valsts pasākums ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, jo tas neatbilst VGAR izklāstītajiem nosacījumiem, Komisijai ir pienākums to izskatīt ( 36 ). Tas izriet no Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punkta otrās daļas ( 37 ).

102. Otrkārt, ja attiecīgā dalībvalsts konstatē, ka atbalsta pasākums atbilst VGAR nosacījumiem, šis konstatējums nav uzskatāms par saderības atzīšanu. Pārbaudot, vai VGAR nosacījumi ir izpildīti, valsts tiesa piemēro vispārīgos saderības kritērijus, ko noteikusi Komisija, pamatojoties uz savu pieredzi ( 38 ). Tā neveic atbalsta pasākuma individuālu novērtējumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu vai gadījumā, kad reģionālais atbalsts tiek piešķirts lieliem ieguldījumu projektiem saskaņā ar 2009. gada paziņojumu. Tikai pēdējais minētais novērtējums, kuru Komisijai ir ekskluzīva kompetence veikt, var novest pie saderības atzīšanas ( 39 ). Paziņojumā par tiesību normu piemērošanu ir noteikts, ka valsts tiesa “var tikai izvērtēt, vai visi [VGAR] nosacījumi ir izpildīti. Pretējā gadījumā tā nevar izvērtēt atbalsta pasākuma saderību, jo vienīgi Komisijai ir tiesības veikt minēto izvērtēšanu” ( 40 ).

103. Tādējādi, kā Vispārējā tiesa to pareizi nosprieda pārsūdzētā sprieduma 177. punktā, ja valsts tiesa konstatē, ka atbalsta projekts atbilst VGAR nosacījumiem, šis konstatējums ir uzskatāms par vienkāršu pieņēmumu par saderību, t.i., “prezumpciju par saderību ar iekšējo tirgu”.

iii) Atbalsts, kas atbilst VGAR nosacījumiem, nav pastāvošs atbalsts

104. No tā, kā apgalvo Komisija un pretēji BMW apgalvojumiem, izriet, ka atbalsts, kuru attiecīgā dalībvalsts uzskata par atbilstošu VGAR nosacījumiem, nav “pastāvošs atbalsts” Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē. Saskaņā ar šīs normas ii) apakšpunktu pastāvošs atbalsts var tostarp būt atbalsts, “ko atļāvusi Komisija vai Padome”. Atbalsts, kuru attiecīgā dalībvalsts uzskata par atbilstošu VGAR nosacījumiem, nav atļauts, jo tā saderība ar iekšējo tirgu ir vienkārši pieņemta. To nav atļāvusi Komisija vai Padome ( 41 ), jo novērtējumu veica attiecīgā dalībvalsts. Šajā ziņā man ir jāatzīmē, ka, ja dalībvalsts konstatē, ka atbalsta pasākums atbilst VGAR nosacījumiem, dalībvalstīm ir tikai jāsniedz Komisijai kopsavilkums ar informāciju par šo pasākumu ( 42 ). Acīmredzami, šis kopsavilkums nevar tikt salīdzināts ar informāciju, kas ir jāsniedz, kad tiek paziņots par atbalsta pasākumu ( 43 ).

105. Tādējādi atbalsts, kuru attiecīgā dalībvalsts ir kļūdaini atzinusi par atbilstošu VGAR nosacījumiem, ir “jauns atbalsts” Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē. Tā kā tas ir jauns atbalsts, par to ir jāziņo Komisijai ( 44 ), kura novērtēs tā saderību ar iekšējo tirgu.

106. Tādējādi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 176. punktā konstatējot, ka apstrīdētais atbalsts nav atļauts pastāvošs atbalsts, nav pieļāvusi kļūdu.

107. Turklāt es vēlos uzsvērt, ka, pretēji BMW apgalvojumiem, no 2009. gada paziņojuma 56. punkta zemsvītras piezīmes neizriet, ka šajā lietā Vācija patur tiesības piešķirt atbalstu apmērā līdz VGAR 6. panta 2. punktā noteiktajai paziņošanas robežvērtībai.

108. 2009. gada paziņojuma 56. punkta zemsvītras piezīmē ir noteikts, ka, “kad atbalsts tiek piešķirts, pamatojoties uz esošo reģionālo atbalsta shēmu, ir tomēr jāievēro, ka dalībvalsts saglabā iespēju piešķirt tāda apjoma atbalstu, kas atbilst tam maksimāli pieļaujam[aj]am apmēram, kādu ieguldījums, kura attiecināmie izdevumi ir 100 miljoni EUR, var saņemt saskaņā ar piemērojam[aj]iem noteikumiem”.

109. Tiesības, ko patur dalībvalsts saskaņā ar šo zemsvītras piezīmi, attiecas uz atbalstu, kas piešķirts, pamatojoties uz “pastāvošo” shēmu, proti, it īpaši, uz atbalstu, kuram nepieciešams Komisijas atļaujošais lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta ii) apakšpunktu. Šīs tiesības nav piemērojamas, kad atbalsts tiek piešķirts, pamatojoties uz atbalsta shēmu, uz kuru attiecas atbrīvojums, proti, pamatojoties uz shēmu, kuras saderība ar iekšējo tirgu ir tikai pieņemta, jo attiecīgā dalībvalsts ir atzinusi to par atbilstošu VGAR nosacījumiem. Atbalsta shēma nav “pastāvošs” atbalsts.

110. Šajā lietā paziņotā atbalsta juridiskais pamats ir IZG ( 45 ). Vācija uzskatīja, ka IZG atbilst VGAR izklāstītajiem nosacījumiem un ka tas ir atbrīvots no paziņošanas pienākuma un saderīgs ar iekšējo tirgu ( 46 ) Tādējādi IZG nav “pastāvoša” atbalsta shēma un BMW, lai apgalvotu, ka Vācija patur tiesības piešķirt atbalstu apmērā līdz VGAR 6. panta 2. punktā noteiktajai paziņošanas robežvērtībai, nevar atsaukties uz 2009. gada paziņojuma 56. punkta zemsvītras piezīmi.

111. Pretēji BMW apgalvojumiem, no sprieduma lietā Diputación Foral de Álava neizriet, ka Komisijai ir kompetence novērtēt tikai atbalsta daļu, kura pārsniedz šo robežvērtību. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka atbalsts, kas piešķirts saskaņā ar apstiprinātu atbalsta shēmu, “[ir] jauns atbalsts, ciktāl tas pārsniedz ierobežojumus, kuri noteikti programmas apstiprinājuma lēmumā” ( 47 ). Tomēr lietāDiputación Foral de Álava Komisija bija pieņēmusi lēmumu, apstiprinot izskatāmo atbalsta shēmu. Savukārt šajā lietā šāda lēmuma nebija. Tādējādi, kā Vispārējā tiesa pareizi konstatēja pārsūdzētā sprieduma 181. punktā, Komisija varēja novērtēt attiecīgā atbalsta pilnas summas saderību, nepārkāpjot principus, kas izklāstīti lietā Diputación Foral de Álava.

112. Tādējādi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 179. punktā konstatējot, ka 2009. gada paziņojuma 56. punkta zemsvītras piezīme neliedz Komisijai novērtēt, vai attiecīgais atbalsts, ņemot vērā, ka atbalsts “bija jānovērtē kā individuāls atbalsts, nevis kā atbalsts, kas ir piešķirts atbilstoši apstiprinātai reģionālā atbalsta shēmai”, ir samērīgs, nav pieļāvusi kļūdu.

113. Es secinu, ka Komisijai ir kompetence novērtēt atbalsta pasākuma saderību pat tad, ja šī atbalsta summa nepārsniedz VGAR 6. panta 2. punktā noteikto paziņošanas robežvērtību.

114. No tā izriet, kā tas ir šajā lietā, ka, ja paziņotā atbalsta summa pārsniedz šo robežvērtību, Komisija var novērtēt visas atbalsta summas saderību un ka, pretēji BMW apgalvojumiem, tai nav pienākuma atzīt atbalstu par saderīgu apmērā līdz summai, kura ir atbrīvota no prasības par paziņošanu.

115. No tā arī izriet, kā es pierādīšu turpmāk, ka Komisija var veikt saderības novērtējumu, piemērojot ne tikai VGAR noteiktos kritērijus, bet arī citus kritērijus, piemēram, tos, kas izklāstīti 2009. gada paziņojumā.

iv) Saderība var tikt novērtēta, ņemot vērā samērīguma kritēriju, kas noteikts 2009. gada paziņojumā

116. Šajā ziņā ir jāatsaucas uz spriedumu lietā Freistaat Sachsen ( 48 ).

117. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka, ja atbalsta summa pārsniedz grupu atbrīvojuma regulā noteikto individuālo paziņošanas robežvērtību ( 49 ), Komisija var novērtēt šo atbalstu ne tikai saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem kritērijiem, bet arī saskaņā ar citiem kritērijiem vai citiem Savienības tiesību instrumentiem. Pirmkārt, šajā grupu atbrīvojuma regulā noteiktie kritēriji var tikt piemēroti, ja tiek piemērotas šīs regulas būtiskās normas, atšķirībā no normām, kuras paredz atbrīvojumu no paziņošanas prasības. Otrkārt, var tikt piemēroti kritēriji, kas nav noteikti šajā grupu atbrīvojuma regulā. Šajā ziņā Tiesa atsaucas uz Regulas Nr. 68/2001 4. apsvērumu, kurā noteikts, ka šī regula neskar dalībvalstu iespēju paziņot par atbalsta projektiem un ka “šādus paziņojumus Komisija vērtēs, jo īpaši ņemot vērā šajā regulā izklāstītos kritērijus vai saskaņā ar piemērojamām Kopienas pamatnostādnēm un sistēmām, ja tādas pamatnostādnes un sistēmas pastāv” ( 50 ). Tiesa uzskata, ka vārdu “jo īpaši” izmantošana Regulas Nr. 68/2001 4. apsvērumā nozīmē, ka atbalsts ir jāizvērtē, jo īpaši, bet ne tikai, ņemot vērā šajā regulā izklāstītos kritērijus ( 51 ). Tādējādi Komisija varēja piemērot kritēriju, kas nav noteikts Regulā Nr. 68/2001, un pieprasīt, lai atbalsts būtu nepieciešams attiecīgo apmācības pasākumu īstenošanai ( 52 ).

118. Tāpat arī šajā lietā, lai atzītu izskatāmo atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu, Komisija var pieprasīt, lai tas atbilstu 2009. gada paziņojuma 33. punktā noteiktajam kritērijam, proti, ka atbalsta summa būtu ierobežota ar starpību starp ieguldījumu izmaksām Leipcigā un ieguldījumu izmaksām Minhenē (17 miljoni EUR). Šajā ziņā norādu, ka VGAR 7. apsvērumā, tāpat kā Regulas Nr. 68/2001 4. apsvērumā, ir noteikts, ka tas “neskar dalībvalstu iespēju paziņot” par reģionālā atbalsta pasākumiem un ka šādus atbalsta pasākumus “Komisija vērtēs, jo īpaši pamatojoties uz šajā regulā minētajiem nosacījumiem un ņemot vērā kritērijus, kas ir noteikti īpašās nostādnēs vai pamatnostādnēs, ko pieņēmusi Komisija” ( 53 ).

119. Tādējādi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 173. punktā konstatējot, ka attiecīgais atbalsts ir jāvērtē saskaņā ar 2009. gada paziņojumu, RAP un LESD 107. panta 3. punktu, nav pieļāvusi kļūdu.

v) Secinājumi

120. No tā izriet, ka, konstatējot, ka Komisija varēja ierobežot atbalstu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir atbrīvota no VGAR 6. panta 2. punktā noteiktās paziņošanas robežvērtības, Vispārējā tiesa nav pārkāpusi VGAR 3. pantu un 13. panta 1. punktu, jo šajās normās ir noteikta vienīgi prezumpcija par saderību attiecībā uz atbalstu, kas atbilst šīs regulas nosacījumiem. Ja atbalsta pasākuma summa pārsniedz šo robežvērtību, šīs normas neliedz Komisijai novērtēt šī pasākuma saderību, ņemot vērā kritērijus, kas atšķiras no VGAR noteiktajiem kritērijiem, un, pamatojoties uz šādiem kritērijiem, konstatēt, ka atbalsts ir saderīgs līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura atbrīvota no paziņošanas pienākuma saskaņā ar VGAR 6. panta 2. punktu.

121. No tā arī izriet, ka Vispārējā tiesa nav pārkāpusi LESD 288. pantu, jo apstrīdētais lēmums ir saskaņā ar VGAR.

122. Es secinu, ka otrā apelācijas pamata pirmā daļa ir jānoraida.

2) Par otrā apelācijas pamata otro daļu

123. Otrā apelācijas pamata otrajā daļā BMW apgalvo, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka Komisija varēja ierobežot BMW piešķirto atbalstu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura ir atbrīvota no paziņošanas prasības, jo jebkuram BMW konkurentam saskaņā ar IZG varētu tiktu piešķirts atbalsts līdz VGAR 6. panta 2. punktā noteiktajai paziņošanas robežvērtībai, esot pārkāpusi diskriminācijas aizlieguma principu.

124. Šajā ziņā jāatgādina kaut vai tas, ka jebkāds atbalsts, kas piešķirts BMW iespējamajam konkurentam saskaņā ar IZG bez iepriekšējas paziņošanas Komisijai, nebūtu uzskatāms par pastāvošu atbalstu Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē. Savukārt šajā lietā apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atzinusi BMW piešķirto atbalstu par saderīgu (kaut arī vienīgi apmērā līdz 17 miljoniem EUR), un līdz ar to tas ir pastāvošais atbalsts. No tā izriet, kā apgalvo Komisija, ka iespējamais konkurents un BMW nav līdzīgā situācijā un ka otrā apelācijas pamata otrā daļa ir noraidāma kā nepamatota.

125. Es secinu, ka otrais apelācijas pamats ir noraidāms kā pilnībā nepamatots. Tādējādi apelācijas sūdzība ir jānoraida.

VI. Par pretapelācijas sūdzību

A. Lietas dalībnieku argumenti

126. Komisija ir iesniegusi pretapelācijas sūdzību. Tā lūdz Tiesu atcelt, pirmkārt, 2015. gada 11. maija rīkojumu, ar kuru Freistaat Sachsen atļauts iestāties lietā ar lūgumu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, un, otrkārt, pārsūdzētajā spriedumā ietverto lēmumu atzīt iestāšanos lietā par pieņemamu un ņemt vērā personas, kas iestājusies lietā, izvirzītos argumentus. Komisija arī lūdz Tiesu pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā un noraidīt Freistaat Sachsen pieteikumu par iestāšanos lietā.

127. Komisija apgalvo, ka šī pretapelācijas sūdzība ir pieņemama.

128. Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka 2015. gada 11. maija rīkojums un pārsūdzētajā spriedumā ietvertais lēmums par iestāšanās pieņemamību var būt pretapelācijas sūdzības priekšmets saskaņā ar Tiesas Reglamenta 178. panta 1. vai 2. punktu. Komisija apgalvo, ka lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa ir kļūdaini atļāvusi iestāties lietā, var tikt apstrīdēts apelācijas sūdzībā, kas iesniegta pret galīgo spriedumu, to apstrīdot kā tiesvedības pārkāpumu, kurš nelabvēlīgi ietekmē Komisijas intereses. Ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 20., 21., 27., 31., 55., 57., 77., 97., 98., 124., 152., 163., 176., 177. un 180. punktā Freistaat Sachsen izvirzītos argumentus, Vispārējā tiesa esot paplašinājusi strīda priekšmetu un ietekmējusi Komisijas procesuālās intereses.

129. Savas pretapelācijas sūdzības pamatošanai Komisija izvirza trīs pamatus.

130. Pirmajā pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, 2015. gada 11. maija rīkojuma 20. apsvērumā konstatējot, ka Freistaat Sachsen ir interese par lietas risinājumu, un tādēļ tā var iestāties lietā Vispārējā tiesā sakarā ar apgalvoto ekonomisko ietekmi, kas izriet no ieguldījumu izvietošanas Leipcigā, esot pārkāpusi Tiesas statūtu 40. panta otro daļu. Komisijas ieskatā pusei ir interese par lietas risinājumu tikai tad, ja šis risinājums var mainīt šīs puses tiesisko stāvokli.

131. Ar savu otro pamatu Komisija apgalvo, ka, ja Tiesa uzskatītu, ka interesei par Vispārējai tiesai nodotās lietas risinājumu var būt ekonomisks raksturs, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka Freistaat Sachsen bija šāda interese. Tās vienīgā interese lietā var būt par apstrīdētā lēmuma pilnīgu atcelšanu, nevis par apstrīdētā lēmuma atcelšanu daļā, ar kuru par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ir atzīta atbalsta summa, kura pārsniedz 17 miljonus EUR.

132. Trešajā pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, tā kā tā nelūdza Freistaat Sachsen sniegt pierādījumus, lai pamatotu apgalvojumu par to, ka tai esot ekonomiska interese par lietas risinājumu, esot pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu.

133. Freistaat Sachsen uzskata, ka pretapelācijas sūdzība ir nepieņemama un katrā ziņā nepamatota. Tā apgalvo, ka pretapelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo, pirmkārt, Vispārējās tiesas lēmums apmierināt pieteikumu par iestāšanos lietā neietilpst Tiesas Reglamenta 178. panta 1. vai 2. punkta piemērošanas jomā, un, otrkārt, šīs tiesas statūtu 57. panta pirmajā daļā ir paredzēta apelācija pret Vispārējās tiesas lēmumu noraidīt pieteikumu par iestāšanos lietā, nevis apmierināt minēto pieteikumu. Katrā ziņā pretapelācijas sūdzība nav pamatota, jo, lai persona varētu iestāties lietā, kuru izskata Vispārējā tiesa, pietiek ar to, ka šai personai it ekonomiska interese par lietas risinājumu.

134. BMW apgalvo, ka pretapelācijas sūdzība neesot pieņemama, jo Komisija nepaskaidro, kā, ņemot vērā Freistaat Sachsen argumentus pārsūdzētajā spriedumā, Vispārējā tiesa esot apdraudējusi Komisijas procesuālās intereses. Turklāt BMW apgalvo, ka pretapelācijas sūdzība esot neefektīva, jo argumentus lietā izvirzīja ne tikai Freistaat Sachsen, bet arī BMW. Katrā ziņā pretapelācijas sūdzība neesot pamatota.

B. Vērtējums

135. Ar savu pretapelācijas sūdzību Komisija lūdz atcelt, pirmkārt, 2015. gada 11. maija rīkojumu un, otrkārt, pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to tika nospriests, ka iestāšanās lietā ir pieņemama, un 20., 21., 27., 31., 55., 57., 77., 97., 98., 124., 152., 163., 176., 177. un 180. punktā tika ņemti vērā argumenti, kurus izvirzīja vienīgi Freistaat Sachsen (salīdzinājumā ar argumentiem, kurus izvirzīja Freistaat Sachsen un BMW).

136. BMW un Freistaat Sachsen uzskata, ka pretapelācijas sūdzība ir nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.

137. Vēlos norādīt, ka, ja Tiesa konstatētu, kā es to ierosinu, ka apelācijas sūdzība būtu jānoraida, tā var uzskatīt, ka nav jālemj par pretapelācijas sūdzību.

138. Tas saistīts ar to, ka šajā lietā pretapelācijas sūdzībā ir lūgts atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šis spriedums ietver lēmumu, ar kuru ir atļauts iestāties lietā, un līdz ar to daļā, kurā tajā ir ņemti vērā personas, kas iestājusies lietā, argumenti. Ja Tiesa konstatētu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu šajā ziņā, no tā neizrietētu, ka pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ. Šis spriedums var tikt atcelts tikai tad, ja Tiesa konstatē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, noraidot lietas dalībnieka, nevis personas, kas iestājusies lietā, prasījumus vai pamatus. Tas saistīts ar to, ka personai, kas iestājusies lietā, nav atļauts izvirzīt savus prasījumus vai pamatus ( 54 ). Tādējādi, ja Tiesa konstatētu, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida, pārsūdzētais spriedums tiktu apmierināts pat tad, ja Tiesa konstatētu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, apmierinot Freistaat Sachsen pieteikumu par iestāšanos lietā ( 55 ). Vēlos atzīmēt, ka pati Komisija apgalvo, ka, ja Tiesa konstatētu, ka Vispārējā tiesa, apmierinot Freistaat Sachsen pieteikumu par iestāšanos lietā, ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētais spriedums nebūtu jāatceļ (bet ar to tiktu novērsts procesuālo normu pārkāpums Vispārējā tiesā).

139. Tomēr, lai secinājums būtu pilnīgs, es izskatīšu pretapelācijas sūdzību. Es uzskatu, ka tā nav pieņemama un papildus tam, ka tā ir neefektīva, tā katrā ziņā ir nepamatota.

1. Par pretapelācijas sūdzības pieņemamību

140. Freistaat Sachsen apgalvo, ka pretapelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo, pirmkārt, Tiesas statūtu 57. panta pirmajā daļā ir paredzēta apelācija pret Vispārējās tiesas lēmumu noraidīt pieteikumu par iestāšanos lietā, nevis pret šīs tiesas lēmumu apmierināt šādu pieteikumu; un, otrkārt, pēdējais minētais lēmums nevar tikt uzskatīts par lēmumu, pret kuru var iesniegt apelācijas sūdzību Tiesas Reglamenta 178. panta 1. vai 2. punkta izpratnē.

141. Manuprāt, pretapelācijas sūdzība ir pilnīgi nepieņemama. Zemāk es izklāstīšu iemeslus, kāpēc esmu nonācis pie šāda secinājuma.

142. Šajā ziņā es izvērtēšu, pirmkārt, tās pretapelācijas sūdzības pieņemamību, kas izvirzīta pret 2015. gada 11. maija rīkojumu; otrkārt, tās pretapelācijas sūdzības pieņemamību, kas izvirzīta pret pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šis spriedums ietver lēmumu par iestāšanās pieņemamību, un, treškārt, tās pretapelācijas sūdzības pieņemamību, kas izvirzīta pret pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā Vispārējā tiesa ņēma vērā argumentus, kurus ir izvirzījusi vienīgi Freistaat Sachsen. Visbeidzot, es izvērtēšu Komisijas argumentu par to, ka Tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes lemt par pieteikuma par iestāšanos Vispārējās tiesas lietā pieņemamību, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedz pretapelācijas sūdzību Tiesā vai ja, kā šajā lietā, persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedz apsvērumus Tiesā.

a) Pretapelācijas sūdzības, kas izvirzīta pret 2015. gada 11. maija rīkojumu, pieņemamība

143. Es uzskatu, ka Komisijas izvirzītā pretapelācijas sūdzība pret 2015. gada 11. maija rīkojumu, ar kuru Vispārējā tiesa pieņēma Freistaat Sachsen iesniegto pieteikumu par iestāšanos lietā, ir nepieņemama, jo lēmums, ar kuru atļauts iestāties lietā, nav pārsūdzams.

144. Šajā ziņā Tiesas Reglamenta 178. panta 1. punktā ir noteikts, ka pretapelācijas sūdzībā var lūgt “atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu”. Šī reglamenta 178. panta 2. punktā ir noteikts, ka pretapelācijas sūdzībā arī var lūgt atcelt “tiešu vai netiešu lēmumu par Vispārējā tiesā celtās prasības pieņemamību”.

145. Pirmkārt, 2015. gada 11. maija rīkojums neietilpst Tiesas Reglamenta 178. panta 2. punkta piemērošanas jomā, jo tas ir lēmums par iestāšanās lietā Vispārējā tiesā pieņemamību, nevis lēmums par prasības pieņemamību šajā tiesā.

146. Otrkārt, manuprāt, šis rīkojums neietilpst arī Tiesas Reglamenta 178. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

147. Šajā ziņā Tiesas Reglamenta 178. pants ir jālasa kopsakarā ar Tiesas statūtu 56. panta pirmo daļu ( 56 ). Šajā Tiesas statūtu normā ir noteikti lēmumi, kurus var pārsūdzēt, proti, pirmkārt, “Vispārējās tiesas galīgie lēmumi”, otrkārt, šīs tiesas lēmumi, “kas tikai daļēji atrisina lietas būtību”, un, treškārt, lēmumi, “kas izlemj procesa jautājumus attiecībā uz kompetences trūkumu vai prasības nepieņemamību”.

148. Lēmums atļaut iestāties lietā nevar tikt uzskatīts par galīgu lēmumu Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē ( 57 ). Tas arī nevar tikt uzskatīts par lēmumu, kas tikai daļēji atrisina lietas būtību ( 58 ). Tomēr rodas jautājums par to, vai lēmums atļaut iestāties lietā, ņemot vērā, ka iepriekš minētajā normā nav precizēts, vai tā attiecas uz prasības nepieņemamību vai iestāšanās lietā nepieņemamību, var tikt uzskatīts par lēmumu, ar kuru tiek izlemti procesa jautājumi attiecībā uz prasības nepieņemamību.

149. Saskaņā ar judikatūru pret Vispārējās tiesas lēmumu, ar ko noraidīts pamats par prasības nepieņemamību, var iesniegt apelācijas sūdzību (un pretapelācijas sūdzību) pat tad, ja Vispārējā tiesa prasību noraidījusi kā nepamatotu ( 59 ). Šo lēmumu var uzskatīt par lēmumu, ar kuru tiek izlemti procesa jautājumi attiecībā uz prasības nepieņemamību Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē.

150. Savukārt ir konstatēts, ka apelācijas sūdzība nevar tikt iesniegta pret šādiem lēmumiem: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja lēmums neapvienot divas lietas ( 60 ); rīkojums, ar kuru Vispārējā tiesa uzdod Komisijai uzrādīt noteiktus dokumentus ( 61 ); rīkojums, ar kuru Civildienesta tiesa konstatē, ka tai nav jurisdikcijas, un nodod prasību Vispārējai tiesai saskaņā ar Tiesas statūtu pielikuma 8. panta 2. punktu ( 62 ); rīkojums, ar kuru Civildienesta tiesa nospriež dzēst rakstveida apsvērumu noteiktas daļas to diskreditējošā rakstura dēļ ( 63 ); lēmums, ar kuru Vispārējās tiesas sekretārs atsakās apmierināt iesniedzēja lūgumu būt pārstāvētam ar advokātu preču zīmju un dizainparaugu lietās ( 64 ); rīkojums, ar kuru noraida pieteikumu par juridisko palīdzību ( 65 ); lēmums, ar kuru noraida pieteikumu par tiesneša noraidīšanu ( 66 ), un Vispārējās tiesas lēmums, ar kuru aptur tiesvedību, līdz Tiesa pasludinās savu spriedumu tiesvedībā, kas tikusi uzsākta tajā, par tāda paša pasākuma atcelšanu, kurš ticis pārsūdzēts Vispārējā tiesā ( 67 ). Tādējādi šie lēmumi nav lēmumi, ar kuriem tiek izlemti procesa jautājumi Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē (citādi pret tiem būtu iespējams iesniegt apelācijas sūdzību).

151. Manuprāt, lēmums atļaut iestāties lietā nevar tikt uzskatīts par lēmumu, ar kuru tiek izlemti procesa jautājumi attiecībā uz prasības nepieņemamību Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē. Jāatzīst, ka, atšķirībā no vairākuma lēmumu, kas minēti iepriekšējā punktā, lēmums atļaut iestāties lietā nevar tikt uzskatīts par vienkāršu administrēšanas līdzekli, jo persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, var iesniegt apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu ( 68 ) un, ja apelācijas sūdzību iesniedz procesa dalībnieks pirmajā instancē, tas tiek uzskatīts par procesa dalībnieku Vispārējā tiesā ( 69 ). Tomēr ir jākonstatē, ka lēmumi, kas minēti iepriekš 149. punktā un par kuriem konstatēts, ka tie ir pārsūdzami, attiecas uz prasības pieņemamību, nevis uz iestāšanos lietā. Manuprāt, no tā izriet, ka lēmums atļaut iestāties lietā nevar tikt uzskatīts par lēmumu, ar kuru tiek izlemti procesa jautājumi, un ka tādējādi tas neietilpst Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas piemērošanas jomā.

152. Treškārt, vēlos uzsvērt, ka šo statūtu 57. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka apelācijas sūdzība var tikt iesniegta par lēmumu, ar kuru noraidīts pieteikums par iestāšanos lietā, un ka šo apelācijas sūdzību var iesniegt persona, kuras pieteikums par iestāšanos lietā ticis noraidīts. No šīs normas, lasot to a contrario, izriet, ka lēmums apmierināt pieteikumu par iestāšanos lietā nav pārsūdzams.

153. Ceturtkārt, tas nav pretrunā iestāšanās lietā palīgraksturam. Saskaņā ar Tiesas statūtu 40. panta ceturto daļu un Tiesas Reglamenta 132. panta 2. punktu iestāšanās lietā priekšmets nevar būt cits kā vien pilnībā vai daļēji atbalstīt vienas puses prasījumus ( 70 ). Turklāt persona, kas iestājusies lietā, nevar izvirzīt pamatus, kurus nav izvirzījusi puse, kuru šī persona atbalsta, iestājoties lietā ( 71 ). Tādēļ, ja kļūdas dēļ personai ir atļauts iestāties lietā, tas negroza strīda priekšmetu.

154. Tādējādi pretapelācijas sūdzība, kas celta par 2015. gada 11. maija rīkojumu, nav pieņemama.

b) Pretapelācijas sūdzības, kas celta par pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šajā spriedumā ietverts lēmums atļaut iestāties lietā, pieņemamība

155. Pretapelācijas sūdzībā ir lūgts atcelt ne tikai 2015. gada 11. maija rīkojumu, bet arī pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir ietverts lēmums apmierināt Freistaat Sachsen iesniegto pieteikumu par iestāšanos lietā.

156. Es piekrītu Komisijai, ka pārsūdzētajā spriedumā ir ietverts (netiešs) lēmums, ar kuru ir atļauts iestāties lietā. Pretējā gadījumā šajā spriedumā nebūtu minēti Freistaat Sachsen izvirzītie argumenti.

157. Tomēr, pretēji Komisijas apgalvojumiem, es uzskatu, ka šis lēmums nav pārsūdzams.

158. Kā es norādīju 148.–151. punktā iepriekš, Vispārējās tiesas lēmums apmierināt pieteikumu par iestāšanos lietā nav “lēmums” Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē. Lai noteiktu, vai Vispārējās tiesas lēmums ir jāuzskata par “lēmumu” šīs normas nozīmē, nav svarīgi, vai tas ir ietverts atsevišķā dokumentā, piemēram, 2015. gada 11. maija rīkojumā, vai tas ir daļa no pārsūdzētā sprieduma.

159. Turklāt šo secinājumu 153. punktā norādītie iemesli attiecībā uz pretapelācijas sūdzību, kas iesniegta par 2015. gada 11. maija rīkojumu, ir piemērojami attiecībā uz pretapelācijas sūdzību, kas iesniegta par pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šajā spriedumā ir ietverts lēmums par iestāšanās lietā pieņemamību.

160. Tādējādi pretapelācijas sūdzība, kas iesniegta par pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šajā spriedumā ir ietverts lēmums apmierināt Freistaat Sachsen pieteikumu par iestāšanos lietā, nav pieņemama.

161. Tomēr tas tikai nozīmē, ka Vispārējās tiesas lēmums apmierināt pieteikumu par iestāšanos lietā, ņemot vērā, ka tas nav “lēmums” Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē, nevar būt apelācijas priekšmets. Tas nenozīmē, ka iestāšanās pirmajā instancē pieņemamība vispār nevar tikt apstrīdēta Tiesā.

162. Iestāšanās pirmajā instancē pieņemamība var tikt apstrīdēta kā pamats par Reglamenta pārkāpumu Vispārējā tiesā Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izpratnē. Tomēr Tiesa izskatīs šo pamatu tikai gadījumā, ja tas izvirzīts pieņemamā apelācijas sūdzībā. Lai šī apelācijas sūdzība būtu pieņemama, tai ir jābūt par Vispārējās tiesas “lēmuma” atcelšanu Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē. Citiem vārdiem sakot, ir nepieciešams, lai apelācijas sūdzības priekšmets būtu lēmums, kas atšķiras no lēmuma apmierināt pieteikumu par iestāšanos lietā, jo, kā esmu norādījis iepriekš, pēdējais minētais lēmums nav “lēmums” šīs normas izpratnē.

163. Piemēram, lietā Gaki-Kakouri Tiesa izskatīja pamatu par to, ka, noraidot puses sniegtos pierādījumus, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Reglamenta 85. panta 3. punktu, sacīkstes principu un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu. Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzībā nebija lūguma atcelt Vispārējās tiesas lēmumu, ar kuru noraidīti pierādījumi. Apelācijas sūdzībā bija lūgums atcelt lēmumu, ar kuru sprieduma rezolutīvajā daļā Vispārējā tiesa bija noraidījusi prasību, kas bija vērsta pret Tiesas atteikumu piešķirt prasītājai, šīs Tiesas bijušā tiesneša atraitnei, apgādnieka zaudējuma pensiju ( 72 ).

164. Šajā lietā savā pretapelācijas sūdzībā Komisija ne tikai apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ietvertais lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa apmierināja Freistaat Sachsen iesniegto pieteikumu par iestāšanos lietā, ir pārsūdzams ( 73 ), bet arī, ka ar šo lēmums ir pārkāpts Reglaments Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izpratnē. Šajā ziņā es uzsveru, ka pamats par to, ka ar lēmumu apmierināt pieteikumu par iestāšanos lietā ir pārkāpts Reglaments, ir izvirzīts pretapelācijas sūdzībā, kurā ir lūgts atcelt to pašu lēmumu. Savukārt lietā Gaki-Kakouri pamats par to, ka ar lēmumu par pierādījumu noraidīšanu ir pārkāpts Reglaments, tika izvirzīts apelācijas sūdzībā, kurā bija lūgts atcelt citu Vispārējās tiesas lēmumu, kurš tika izklāstīts tās sprieduma rezolutīvajā daļā. Tādējādi šajā lietā Tiesa nevar izskatīt pamatu par procedūras pārkāpumu Vispārējā tiesā, jo tas ir izvirzīts pretapelācijas sūdzībā, kura, ņemot vērā, ka tajā nav lūguma atcelt “lēmumu” Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē ( 74 ), ir nepieņemama.

c) Pretapelācijas sūdzības par pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir ņemti vērā vienīgi Freistaat Sachsen izvirzītie argumenti, pieņemamība

165. Visbeidzot, pretapelācijas sūdzībā ir lūgts atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šajā spriedumā, t.i., 20., 21., 27., 31., 55., 57., 77., 97., 98., 124., 152., 163., 176., 177. un 180. punktā, ir ņemti vērā vienīgi Freistaat Sachsen izvirzītie argumenti.

166. Es nesaprotu, kā, pieņemot vai noraidot argumentus, nevis pamatus vai prasījumus, var uzskatīt, ka Vispārējā tiesa ir pieņēmusi “lēmumu” Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē. Līdz ar to pretapelācijas sūdzība, kas iesniegta par pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā šajā spriedumā ir ņemti vērā vienīgi Freistaat Sachsen izvirzītie argumenti, ir nepieņemama.

167. Katrā ziņā tā nav efektīva. Komisijas minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa vai nu nav pieņēmusi lēmumu attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, argumentiem ( 75 ), vai izskatījusi personas, kas iestājusies lietā, un BMW izvirzītos argumentus ( 76 ), vai arī noraidījusi argumentus, kurus izvirzījusi vienīgi Freistaat Sachsen ( 77 ).

d) Par to, ka Tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes lemt par iestāšanās lietā pirmajā instancē pieņemamību

168. Lietā Stadtwerke Schwäbisch Hall Tiesa nosprieda, ka, lemjot par apelācijas sūdzību saskaņā ar Statūtu 56. pantu, tai – ja nepieciešams, pēc savas ierosmes – ir jālemj par prasības pieņemamību pirmajā instancē ( 78 ).

169. Komisija balstās uz šo spriedumu, apgalvojot, ka Tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes lemt par pieteikuma par iestāšanos lietā Vispārējā tiesā pieņemamību, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedz pretapelācijas sūdzību Tiesā vai ja tā iesniedz apsvērumus Tiesā.

170. Šis arguments nav pieņemams.

171. Šajā lietā Komisija apstrīd iestāšanās lietā Vispārējā tiesā pieņemamību, nevis prasības pieņemamību šajā tiesā, par ko bija runa lietā Stadtwerke Schwäbisch Hall un turpmākajā judikatūrā ( 79 ). Vēlos atzīmēt, ka, ja Tiesa konstatētu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, apmierinot pieteikumu par iestāšanos lietā, tas neietekmētu prasības pieņemamību Vispārējā tiesā ( 80 ).

172. Tā ir tiesa, ka, ja Vispārējā tiesa ir kļūdaini apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā, persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, var iesniegt apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu un tā var izvirzīt Tiesā pamatus, kurus nav izvirzījusi puse, kura pirmajā instancē tiek atbalstīta ar iestāšanos lietā ( 81 ). Tomēr man ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Tiesas statūtu 40. panta otro daļu jebkura persona var iestāties lietās, ko izskata Vispārējā tiesa, ja tā var pierādīt savu ieinteresētību attiecībā uz Tiesai nodotās lietas risinājumu. Man arī ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Tiesas statūtu 56. panta otro daļu personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, apelācijas sūdzības par Vispārējās tiesas spriedumu var iesniegt tikai tad, ja šis spriedums tās ietekmē tieši. Manuprāt, persona, kurai nav intereses par Vispārējai tiesai nodotās lietas risinājumu un kurai līdz ar to nav tiesību iestāties lietā šajā tiesā, nevar tikt uzskatīta par tieši ietekmētu ar šo spriedumu. Katrā ziņā citi procesa dalībnieki Vispārējā tiesā var iesniegt apsvērumus, atbildot uz personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, apsvērumiem.

173. Es secinu, ka pretapelācijas sūdzība ir pilnībā nepieņemama.

174. Tomēr, lai secinājums būtu pilnīgs, es pierādīšu, ka tā katrā ziņā nav pamatota.

2. Par lietas būtību

175. Pamatojot savu pretapelācijas sūdzību, Komisija izvirza trīs pamatus, proti, par Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas pārkāpumu, pieļauto kļūdu faktu juridiskajā kvalificēšanā un par noteikumu par pierādīšanas pienākumu pārkāpumu.

a) Par pirmo apelācijas pamatu attiecībā uz Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas pārkāpumu

176. Savā pirmajā apelācijas pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, 2015. gada 11. maija rīkojuma 20. punktā konstatējot, ka Freistaat Sachsen ir interese par Vispārējai tiesai nodotās lietas risinājumu, jo, ierobežojot atbalstu līdz 17 miljoniem EUR, ar apstrīdēto lēmumu Freistaat Sachsen tika liegta ekonomiskā priekšrocība, kas izriet no atbalsta, kura summa ir aptuveni 45 miljoni EUR, esot pārkāpusi Tiesas statūtu 40. panta otro daļu.

177. Atbilstoši Tiesas statūtu 40. panta otrajai daļai ikviena persona var iestāties lietās, ko izskata Eiropas Savienības tiesas, ja tā var pamatot savu interesi par lietas, kas tiek izskatīta kādā no šīm tiesām, risinājumu.

178. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdziens “interese par lietas risinājumu” šīs tiesību normas izpratnē ir jādefinē, ņemot vērā pašas lietas priekšmetu, un ir jāsaprot kā tieša un pastāvoša interese par pašiem prasījumiem, nevis kā interese attiecībā uz izvirzītajiem pamatiem vai argumentiem. Termins “lietas risinājums” attiecas uz galīgo lēmumu, kāds tas tiks norādīts pasludināmā sprieduma rezolutīvajā daļā. Šajā ziņā būtu jāpārliecinās it īpaši par to, vai pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzēju tieši ietekmē apstrīdētais pasākums un vai iesniedzēja interese par lietas risinājumu ir noteikta. Principā interese par lietas risinājumu ir uzskatāma par pietiekami tiešu tikai tiktāl, ciktāl šis risinājums var mainīt pieteikuma par iesaistīšanos lietā iesniedzēja tiesisko stāvokli ( 82 ).

179. Komisija apgalvo, ka interese par lietas risinājumu Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas izpratnē var būt tikai tiesiska, nevis ekonomiska.

180. Freistaat Sachsen un BMW apgalvo, ka pietiek ar ekonomisko interesi. Viņi pamatojas uz rīkojumu lietā Ramondín, kurā Tiesa nosprieda, ka Comunidad Autónoma de La Rioja bija interese par lietas risinājumu, lūdzot atcelt lēmumu, ar kuru Komisija atzina par nesaderīgu atbalsta shēmu, kuru bija pieņēmusi Territorio Histórico de Álava. Šajā rīkojumā Tiesas priekšsēdētājs atzīmēja, ka Comunidad Autónoma de La Rioja robežojas ar Territorio Histórico de Álava un ka Ramondín, proti, uzņēmums, kas veic saimniecisko darbību Larjohā [La Rioja] kopš 1971. gada, guva labumu no apstrīdētās atbalsta shēmas, kad tas pārcēlās uz Alavu [Álava] ( 83 ).

181. Tā ir tiesa, kā uzsver Komisija, ka iepriekš 178. punktā minētā judikatūra paredz, ka pieteikuma par iesaistīšanos lietā iesniedzēja tiesiskais stāvoklis ar attiecīgās lietas rezultātu tiek mainīts vai var tikt mainīts.

182. Tomēr saskaņā ar šo judikatūru šī prasība ir piemērojama tikai “principā”. Es norādu, ka lietā Ramondín tika uzskatīts, ka Comunidad Autónoma de La Rioja bija interese par lietas risinājumu, jo atbalsta shēma izraisīja konkrētu Larjohā reģistrēto uzņēmumu pārcelšanos un tas negatīvi ietekmēja to uzņēmumu konkurētspēju, kas palika Larjohā. Šajā lietā apstrīdētajā lēmumā ir paredzēta jaunās ražotnes izbūve Saksijā un tieši Freistaat Sachsen ir pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzēja. Lietas konteksts attiecas uz reģionālo atbalstu, un pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzēja ir atbalstāmais reģions, kura ekonomisko attīstību veicina attiecīgais atbalsts. Manuprāt, šajā situācijā ekonomisko interesi var uzskatīt par pietiekami tiešu. Šīs lietas fakti atšķiras no faktiem lietā Provincia di Ascoli Pisceno, kurā Tiesa konstatēja, ka Itālijas reģionam, kuru ekonomiskā struktūra esot būtiski atkarīga no apavu ražošanas, nebija intereses lietas risinājumā, lūdzot atcelt regulu, ar ko uzliek antidempinga maksājumu Ķīnas izcelsmes konkrētu apavu ar ādas virsu importam ( 84 ).

183. Tā ir tiesa, ka lietā Ramondín, kā uzsver Komisija, Comunidad Autónoma de La Rioja iesniedza sūdzību Komisijai, savukārt šajā lietā Freistaat Sachsen to nav iesniegusi. Tomēr lietā Ramondín Tiesa neatsaucās uz šo elementu. Turklāt saskaņā ar judikatūru dalība administratīvajā tiesvedībā un sūdzības iesniegšana ir faktori, pēc kuriem var noteikt, ka pastāv interese par lietas risinājumu ( 85 ). No tā neizriet, ka sūdzības iesniegšana ir nepieciešama, lai noteiktu šo interesi.

184. Tāpēc pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.

b) Par otro apelācijas pamatu attiecībā uz kļūdu faktu kvalifikācijā

185. Savā otrajā pamatā Komisija apgalvo, ka, ja Tiesa uzskatītu, ka interese par lietas risinājumu Tiesas statūtu 40. panta pirmās daļas izpratnē var būt ekonomiska, Vispārējā tiesa, konstatējot, ka Freistaat Sachsen bija šāda interese, ir pieļāvusi kļūdu. Komisijas ieskatā Freistaat Sachsen būtu interese par lietas risinājumu, ja tā lūgtu atcelt apstrīdēto lēmumu pilnībā. Tai nav intereses par lietas risinājumu, ja tā lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ir atzīta atbalsta summa, kura pārsniedz 17 miljonus EUR.

186. Es uzskatu, ka otrais apelācijas pamats ir jānoraida. Manuprāt, Freistaat Sachsen ir interese gūt labumu no ekonomiskajām sekām, kas izriet no atbalsta, kura apmērs ir trīs reizes lielāks par summu, kura ir atzīta par saderīgu apstrīdētajā lēmumā.

187. Tādējādi otrais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

c) Par trešo apelācijas pamatu attiecībā uz noteikumu par pierādīšanas pienākumu pārkāpumu

188. Savā trešajā pamatā Komisija apgalvo, ka, neprasot Freistaat Sachsen sniegt pierādījumus par to, ka tai ir interese par lietas risinājumu, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi noteikumus, kuros noteikts, ka parasti personai, kura ir norādījusi uz noteiktiem faktiem sava lūguma atbalstam, ir jāiesniedz pierādījumi par to pastāvēšanu.

189. Vēlos atzīmēt, ka 2015. gada 11. maija rīkojuma 19. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Freistaat Sachsen apgalvo, ka apstrīdētais atbalsts varētu radīt 800 darbavietas, tas veidotu sinerģiju ar reģionālo autobūves nozari un veicinātu zināšanu nodošanu, kā arī paātrinātu inovāciju procesu. Tā ir tiesa, ka Freistaat Sachsen nav sniegusi pierādījumus, kas pamatotu šos faktiskos apgalvojumus. Tomēr ir tiesa arī tas, ka savos apsvērumos par pieteikumu par iestāšanos lietā Komisija nav apstrīdējusi šos faktiskos apgalvojumus un ka Vispārējā tiesa 2015. gada 11. maija rīkojuma 20. punktā ir uzsvērusi, ka šie apgalvojumi netika apstrīdēti. Manuprāt, šādos apstākļos Vispārējā tiesa nav pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu.

190. Tādējādi trešais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

191. Es secinu, ka pretapelācijas sūdzība ir jānoraida.

VII. Par tiesāšanās izdevumiem

192. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

193. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā BMW spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Komisija ir prasījusi piespriest BMW atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jānospriež, ka BMW sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā. Reglamenta 184. panta 4. punktā ir paredzēts, ka, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, piedalās apelācijas tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Tā kā Freistaat Sachsen piedalījās apelācijas tiesvedībā, tai ir jāsedz savi tiesāšanās izdevumi apelācijas tiesvedībā.

194. Attiecībā uz pretapelācijas sūdzību, tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs un Freistaat Sachsen ir pieprasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jānospriež, ka Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Freistaat Sachsen tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies saistībā ar pretapelācijas sūdzību. Tā kā BMW piedalījās pretapelācijas tiesvedībā, tai ir jāsedz savi tiesāšanās izdevumi, kas ir radušies saistībā ar pretapelācijas sūdzību.

VIII. Secinājumi

195. Tādējādi es uzskatu, ka Tiesai būtu: – jānoraida apelācijas sūdzība; – jānoraida pretapelācijas sūdzība; – jāpiespriež Bayerische Motoren Werke AG segt savus izdevumus, kā arī atlīdzināt Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies apelācijas tiesvedībā; – jāpiespriež Freistaat Sachsen segt savus tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies apelācijas tiesvedībā; – jāpiespriež Eiropas Komisijai segt savus izdevumus, kā arī atlīdzināt Freistaat Sachsen tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies saistībā ar pretapelācijas sūdzību; – jāpiespriež Bayerische Motoren Werke AG segt savus izdevumus, kas ir radušies saistībā ar pretapelācijas sūdzību.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Spriedums, 2017. gada 12. septembris, Bayerische Motoren Werke/Komisija, T‑671/14, EU:T:2017:599 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).

( 3 ) 2014. gada 9. jūlija Lēmums par valsts atbalstu Nr. SA. 32009 (2011/C) (ex 2010/N), ko Vācija plāno piešķirt BMW AG par lielu ieguldījumu projektu Leipcigā (OV 2016, L 113, 1. lpp.).

( 4 ) Rīkojums, 2015. gada 11. maijs, Bayerische Motoren Werke/Komisija, T‑671/14, nav publicēts, EU:T:2015:322 (turpmāk tekstā – “2015. gada 11. maija rīkojums”).

( 5 ) OV 2008, L 214, 3. lpp.

( 6 ) Man ir jāprecizē, ka atbalsts tika paziņots 49 miljonu EUR apmērā, un pēc tam, kad Vācija bija grozījusi paziņojumu, šī summa tika samazināta līdz 48,125 miljoniem EUR (45257273 EUR diskontētā vērtībā) (skat. apstrīdētā lēmuma 22. un 189. apsvērumu).

( 7 ) BGBl. 2008 I, 2350. lpp. IZG bija ietverta grupa, kas atbrīvota saskaņā ar X‑167/2008 (OV 2009, C 280, 7. lpp.).

( 8 ) OV 2006, C 54, 13. lpp. Saskaņā ar RAP 68. punktu Komisijai ir jāuzsāk formāla izmeklēšanas procedūra atbilstoši LESD 108. panta 2. punktam, ja, pirmkārt, lielam ieguldījumam piešķirtā reģionālā atbalsta summa “pārsniedz 75 % no maksimālās atbalsta summas, kādu var saņemt par ieguldījumu, kura attaisnotie izdevumi ir 100 miljoni EUR”, piemērojot spēkā esošo reģionālā atbalsta maksimālo intensitāti, un, otrkārt, gan tad, ja atbalsta saņēmējam ir vairāk nekā 25 % no attiecīgā(‑o) produkta(‑u) noieta attiecīgajā(‑os) tirgū(‑os), gan tad, ja projekta radītā ražošanas jauda ir lielāka par 5 % no tirgus apjoma.

( 9 ) OV 2009, C 223, 3. lpp.

( 10 ) Lieli ieguldījumu projekti ir projekti, kuru attaisnoto izdevumu summa pārsniedz 50 miljonus [EUR] (skat. RAP 60. punktu).

( 11 ) Skat. apstrīdētā lēmuma 2.–4. apsvērumu.

( 12 ) Kā minēts iepriekš, Komisijai formāla izmeklēšanas procedūra ir jāuzsāk, ja RAP 68. punktā noteiktās robežvērtības ir pārsniegtas (skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmi). RAP 63. zemsvītras piezīmē ir noteikts, ka Komisija “sagatavos papildu norādes par kritērijiem”, kas šajā situācijā piemērojami saderības novērtēšanai. Komisija pieņēma šīs norādes 2009. gada paziņojuma formā (skat. šī paziņojuma 8. punktu).

( 13 ) Skat. 2009. gada paziņojuma 2. punktu.

( 14 ) Skat. 2009. gada paziņojuma 11.–36. punktu.

( 15 ) Skat. 2009. gada paziņojuma 22. punktu un apstrīdētā lēmuma 173. apsvērumu.

( 16 ) Skat. 2009. gada paziņojuma 33. punktu un apstrīdētā lēmuma 175. un 189. apsvērumu.

( 17 ) Skat. 2009. gada paziņojuma 37.–51. punktu.

( 18 ) Mans izcēlums.

( 19 ) Spriedums, 2009. gada 30. aprīlis, Komisija/Itālija un Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, 57. punkts.

( 20 ) Spriedums, 2009. gada 30. aprīlis, Komisija/Itālija un Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, 58. punkts.

( 21 ) Spriedums, 2012. gada 10. jūlijs, Smurfit Kappa Group/Komisija, T‑304/08, EU:T:2012:351, 94. punkts.

( 22 ) Spriedums, 2012. gada 10. jūlijs, Smurfit Kappa Group/Komisija, T‑304/08, EU:T:2012:351, 95. punkts.

( 23 ) Spriedums, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c., C‑526/14, EU:C:2016:570, 41. punkts.

( 24 ) Spriedums, 2016. gada 8. marts, Komisija/Grieķija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 72.–75. punkts.

( 25 ) Skat. apstrīdētā lēmuma 85. un 175. apsvērumu.

( 26 ) Skat. apstrīdētā lēmuma 1. apsvērumu.

( 27 ) Skat. apstrīdētā lēmuma 101. un 176. apsvērumu.

( 28 ) Regula (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.).

( 29 ) Skat. iepriekš 33. zemsvītras piezīmi.

( 30 ) Spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Féderation nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, 8.–11. punkts; 2006. gada 5. oktobris, Transalpine Ölleitung in Österreich, C‑368/04, EU:C:2006:644, 36.–38. punkts; 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 27. un 28. punkts, un 2019. gada 23. janvāris, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑387/17, EU:C:2019:51, 54. un 55. punkts.

( 31 ) Skat. Padomes Regulas (EK) Nr. 994/98 (1998. gada 7. maijs) par to, kā piemērot Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 92. un 93. pantu attiecībā uz dažu kategoriju valsts horizontālo atbalstu (turpmāk tekstā – “Pilnvarojuma regula”) (OV 1998, L 142, 1. lpp.) 4. apsvērumu. Pilnvarojuma regulā Komisijai ir ļauts pieņemt kategoriju atbrīvojuma regulas attiecībā uz konkrētām atbalsta kategorijām. VGAR tika pieņemta, pamatojoties uz Pilnvarojuma regulu.

( 32 ) VGAR attiecas uz valsts pasākumiem, kas ir uzskatāmi par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (skat. šīs regulas 2. panta 1. punktu).

( 33 ) Saskaņā ar VGAR 6. panta 2. punktu par reģionālo atbalstu, kas piešķirts par labu lieliem ieguldījumu projektiem, “ir jāziņo Komisijai, ja atbalsta kopējais apjoms no visiem avotiem pārsniedz 75 % no maksimālā atbalsta apjoma, ko varētu saņemt par ieguldījumu ar atbalstāmām izmaksām 100 miljonu [EUR] apmērā”, piemērojot atbalsta reģionālo robežvērtību, kas ir spēkā attiecīgajā atbalstāmajā reģionā. Netiek apstrīdēts, ka izskatāmais atbalsta projekts ir liels ieguldījumu projekts, proti, projekts, kura atbalstāmās izmaksas pārsniedz 50 miljonus EUR (skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmi). Spēkā esošā reģionālā atbalsta Leipcigai robežvērtība brīdī, kad atbalsts tika piešķirts, bija 30 % (skat. apstrīdētā lēmuma 11. apsvērumu un Reģionālā valsts atbalsta Vācijai karti: 2007–2013, OV 2006, C 295, 6. lpp.). Tādējādi paziņošanas robežvērtība saskaņā ar VGAR 6. panta 2. punktu veidoja 22,5 miljonus EUR (75 % x 30 % x 100 miljoni EUR) (skat. apstrīdētā lēmuma 201. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 182. punktu).

( 34 ) Skat. iepriekš 31. zemsvītras piezīmi.

( 35 ) Skat. pamatojumu, ko Komisija iesniedza 1997. gada 15. jūlijā Priekšlikumam Padomes Regulai (EK) par to, kā piemērot Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 92. un 93. pantu attiecībā uz dažu kategoriju valsts horizontālo atbalstu (COM(97) 396, galīgā redakcija), 3.2. punktu. Saskaņā ar šo pamatojumu 3.1. punktu kategoriju atbrīvojuma regulu pieņemšana “padarītu Komisijas valsts atbalsta kontroli efektīvāku, atvieglojot Komisijas uzdevumu izskatīt paziņojumus gan par atbalsta shēmām, gan par individuālo atbalstu situācijā, kad Komisija saņem lielu skaitu paziņoto plānu piešķirt vai grozīt atbalstu, kas ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu, jo tie atbilst Komisijas noteiktajiem saderības kritērijiem”. Skat. arī Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinuma “Par priekšlikumu Padomes Regulai (EK) par to, kā piemērot Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 92. un 93. pantu attiecībā uz dažu kategoriju valsts horizontālo atbalstu” 2.1. punktu (OV 1998, C 129, 70. lpp.).

( 36 ) Spriedums, 2009. gada 9. septembris, Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, no T‑30/01 līdz T‑32/01 un no T‑86/02 līdz T‑88/02, EU:T:2009:314, 260. punkts.

( 37 ) Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka Komisija “izskata” jebkuru sūdzību, ar nosacījumu, ka to iesniedz ieinteresētā persona šīs regulas 1. panta h) punkta izpratnē, aizpildot šīs regulas 20. panta 2. punkta pirmajā daļā minēto veidlapu.

( 38 ) Skat. iepriekš 95. punktu.

( 39 ) Skat. Sinnaeve, I., “Block Exemptions for State aid: More Scope for State Aid Control by Member States and Competitors”, Common Market Law Review, 38. sējums (2001), 6. izdevums, 1479. lpp. (1495. lpp.). Skat. arī Berghofer, M., “The General Block Exemption Regulation: A Giant on Feet of Clay”, European State Aid Law Quarterly, 8. sējums (2009), 3. izdevums, 323. lpp. (328. lpp. un 55. zemsvītras piezīme).

( 40 ) Skat. Komisijas paziņojuma par valsts atbalsta tiesību normu piemērošanu valstu tiesās 16. punktu (turpmāk tekstā – “Paziņojums par tiesību normu piemērošanu”) (OV 2009, C 85, 1. lpp.).

( 41 ) Atsauce uz Komisijas atļauju ir atsauce uz tiesībām atzīt valsts atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu ārkārtas apstākļos, kuras Padomei piešķirtas LESD 108. panta 2. punkta trešajā daļā.

( 42 ) Skat. VGAR 9. panta 1. punktu un III pielikumu.

( 43 ) Skat. Komisijas Regulas (EK) Nr. 794/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko īsteno Regulu Nr. 659/1999 (OV 2004, L 140, 1. lpp.) I pielikuma veidlapu.

( 44 ) Ja tas tiktu īstenots, tas būtu jāuzskata par “nelikumīgu atbalstu” Regulas Nr. 659/1999 1. panta f) punkta nozīmē (ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumi lietā Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2018:768, 107. punkts).

( 45 ) Skat. apstrīdētā lēmuma 12. apsvērumu.

( 46 ) VGAR 9. panta 1. punktā minētais kopsavilkums tika sniegts Komisijai, kura to publicēja Oficiālajā Vēstnesī (informācija, ko paziņojušas dalībvalstis par valsts atbalstu, kas piešķirts saskaņā ar Regulu Nr. 800/2008, OV 2009, C 280, 5. lpp.).

( 47 ) Spriedums, 2002. gada 6. marts, Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, T‑127/99, T‑129/99 un T‑148/99, EU:T:2002:59, 229. punkts.

( 48 ) Spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen‑Anhalt/Komisija, C‑459/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:515.

( 49 ) Lietā Freistaat Sachsen piemērojamā grupu atbrīvojuma regula bija Komisijas Regula (EK) Nr. 68/2001 (2001. gada 12. janvāris) par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu mācību atbalstam (OV 2001, L 10, 20. lpp.).

( 50 ) Mans izcēlums.

( 51 ) Spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen‑Anhalt/Komisija, C‑459/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:515, 31. punkts.

( 52 ) Spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen‑Anhalt/Komisija, C‑459/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:515, 33. punkts.

( 53 ) Mans izcēlums.

( 54 ) Skat. šo secinājumu 153. punktu.

( 55 ) Pēc analoģijas skat. Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2000. gada 12. oktobris, Comunidad Autónoma del País Vasco u.c./Padome, C‑299/00 P(I), nav publicēts, EU:C:2000:566.

( 56 ) Tā ir tiesa, ka Tiesas statūtu 56. panta pirmā daļa attiecas uz apelācijas sūdzībām, nevis uz pretapelācijas sūdzībām. Tomēr, ņemot vērā, ka Statūtos nav īpašas normas attiecībā uz pretapelācijas sūdzībām, es neredzu iemeslu, kāpēc normas par apelācijas sūdzībām nebūtu iespējams piemērot attiecībā uz pretapelācijas sūdzībām.

( 57 ) Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē galīgs Vispārējās tiesas lēmums ir lēmums, ar kuru noslēdzas tiesvedība šajā tiesā. Manuprāt, par galīgiem lēmumiem ir jāuzskata šādi lēmumi: spriedums, ar ko tiek apmierināta vai noraidīta prasība; lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa konstatē, ka tiesvedība ir jāizbeidz (spriedums, 2010. gada 18. novembris, ArchiMEDES/Komisija, C‑317/09 P, nav publicēts, EU:C:2010:700, 94. un 95. punkts); spriedums, kas pieņemts aizmuguriski (spriedumi, 2008. gada 13. novembris, Komisija/Alexiadou, C‑436/07 P, nav publicēts, EU:C:2008:623, 7. punkts; 2015. gada 21. aprīlis, Anbouba/Padome, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, 14. punkts, un 2015. gada 9. jūnijs, Navarro/Komisija, T‑556/14 P, EU:T:2015:368, 5. punkts), un spriedums, ar ko noraida pieteikumu par pārskatīšanu (spriedumi, 1999. gada 18. marts, de Compte/Parlaments, C‑2/98 P, EU:C:1999:158, 15.–23. punkts, un 1999. gada 8. jūlijs, DSM/Komisija, C‑5/93 P, EU:C:1999:364, 30. punkts).

( 58 ) Vispārējās tiesas lēmums, ar kuru tikai daļēji tiek atrisināta lietas būtība, var būt, piemēram, lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa konstatē, ka Savienībai rodas ārpuslīgumiska atbildība, bet nelemj par zaudējumu apmēru (skat., piemēram, spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Komisija/Schneider Electric, C‑440/07 P, EU:C:2009:459).

( 59 ) Spriedumi, 1999. gada 21. janvāris, Francija/Comafrica u.c., C‑73/97 P, EU:C:1999:13; 2002. gada 26. februāris, Padome/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 50. punkts; 2004. gada 23. marts, Ombuds/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, 31.–33. punkts; 2005. gada 22. februāris, Komisija/max.mobil, C‑141/02 P, EU:C:2005:98, 45.–52. punkts; 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komis