ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

EKL 43. un 49. pants ir jāinterpetē tādējādi, ka: a) lai tādus monopolus, kā pamata lietās aplūkotie valsts monopoli sporta derību un loteriju jomā, varētu pamatot ar mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām, attiecīgajām valsts iestādēm nav noteikti jāspēj iesniegt pētījumu par minētā pasākuma samērīgumu, kurš būtu veikts pirms šo pasākumu pieņemšanas; b) fakts, ka dalībvalsts dod priekšroku šādam monopolam, nevis sistēmai, ar kuru tiek izsniegtas atļaujas privātu uzņēmumu darbībai, kuri varētu veikt savu darbību saskaņā ar regulējumu, kas neparedzētu ekskluzīvas tiesības, var atbilst samērīguma prasībai, ciktāl, ņemot vērā augsta patērētāju aizsardzības līmeņa mērķi, minētā monopola ieviešana tiek papildināta ar tāda tiesiskā regulējuma ieviešanu, kurš nodrošina, ka šī monopola īpašnieks patiešām pats saskaņotā un sistemātiskā veidā varēs sasniegt šādu mērķi, izmantojot kvantitatīvi šaurāku un kvalitatīvi labāku piedāvājumu atbilstoši minētajam mērķim, uz kuru attiektos stingra valsts iestāžu kontrole; c) pats apstāklis, ka dalībvalsts kompetentās iestādes varētu saskarties ar zināmām grūtībām, lai nodrošinātu to, ka ārvalstīs reģistrēti spēļu un derību organizētāji, kuri, pārkāpjot minēto monopolu, izmantojot internetu, noslēdz derības ar personām, kuras atrodas minēto iestāžu teritoriālajā kompetencē, ievērotu šādu monopolu, nevar ietekmēt iespējamo šī monopola atbilstību minētajiem Līguma noteikumiem; d) situācijā, ja valsts tiesa konstatē, ka vienlaicīgi: — reklāmas pasākumi, kurus veic šāda monopola īpašnieks un kuri ir saistīti ar cita veida azartspēlēm, kuras arī piedāvā šis īpašnieks, nav ierobežoti, ciktāl tas nepieciešams, lai patērētājus virzītu uz piedāvājumu, kuru sniedz šis īpašnieks, viņus novēršot no citām nelicencētām spēļu vietām, bet gan ir paredzēti, lai veicinātu patērētāju tieksmi pēc spēlēm un stimulētu to aktīvu dalību tajās, lai palielinātu gaidāmo peļņu no šādas darbības; — privāti uzņēmēji, kuriem ir atļaujas, var izmantot citu veidu azartspēles, un — attiecībā uz citu veidu azartspēlēm, uz kurām neattiecas minētais monopols un kurām turklāt ir lielāka atkarības riska iespēja, nekā spēlēm, uz kurām attiecas šis monopols, kompetentās iestādes veic vai neiebilst pret piedāvājuma paplašināšanas politiku nolūkā attīstīt un stimulēt dalību spēlēs, īpaši, lai palielinātu peļņu no tām; minētā valsts tiesa var pamatoti uzskatīt, ka šāds monopols nav piemērots, lai nodrošinātu mērķa novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām īstenošanu, saskaņā ar kuru tika ieviests monopols, veicinot spēļu iespēju samazināšanu un saskaņotā un sistemātiskā veidā ierobežojot darbību šajā jomā;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 312/2

Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 29. oktobra spriedums — Eiropas Kopienu Komisija/Vācijas Federatīvā Republika

(Lieta C-536/07) (1)

(Valsts pienākumu neizpilde - Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi - Direktīva 93/37/EEK - Līgums starp publisku iestādi un privātu uzņēmumu par šī uzņēmuma uzceļamo izstāžu zāļu iznomāšanu minētajai iestādei - Atlīdzība, kas privātajam uzņēmumam tiek maksāta, 30 gadu laikā pārskaitot ikmēneša nomas maksu)

2009/C 312/03

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — D. Kukovecs [D. Kukovec] un R. Zauers [R. Sauer])

Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika (pārstāvji — M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], kā arī H. J. Prīss [H.-J. Prieß], Rechtsanwalt)

Priekšmets

Valsts pienākumu neizpilde — Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 54. lpp.), 7. panta, lasot to kopsakarā ar 11. pantu, pārkāpums — Atklātas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras nerīkošana pirms līguma noslēgšanas starp Ķelnes pilsētu un privātu ieguldījumu sabiedrību par to, ka pilsēta 30 gadus nomās, par to samaksājot vairāk kā EUR 600 miljonus, četras izstāžu zāles, kas minētajai privātajai sabiedrībai jāuzceļ saskaņā ar sīki izstrādātiem līguma dokumentiem

Rezolutīvā daļa:

1) Ķelnes pilsētai ar Grundstücksgesellschaft Köln Messe 15 bis 18 GbR, kas ir kļuvusi par Grundstücksgesellschaft Köln Messe 8-11 GbR, noslēdzot 2004. gada 6. augusta līgumu, nepiemērojot Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras], 7. panta 4. punktā un 11. pantā paredzēto līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi šajās tiesību normās paredzētos pienākumus;

2) Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

(1) OV C 51, 23.2.2008.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 327/4

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 6. novembra spriedums (Regeringsrätten (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet/Skatteverket

(Lieta C-291/07) (1)

(PVN - Ar nodokli apliekamu darījumu izpildes vieta - Nodokļu piesaiste - Pakalpojuma sniedzējs, kas reģistrēts citā dalībvalstī nekā pakalpojuma saņēmējs - Nodokļa maksātāja statuss - Pakalpojumi, kas tiek sniegti valsts fondam, kurš veic saimniecisku darbību un darbību, kam nav saimnieciska rakstura)

(2008/C 327/06)

Tiesvedības valoda — zviedru

Iesniedzējtiesa

Regeringsrätten

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet

Atbildētāja: Skatteverket

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regeringsrätten — 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta un 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretācija Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.) un 56. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 196. panta interpretācija Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) — Valsts fonds, kas vienlaicīgi veic saimniecisku darbību un arī citas darbības un kas izmanto konsultantu pakalpojumus, ko sniedz citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, šīm darbībām neietilpstot direktīvas piemērošanas jomā

Rezolutīvā daļa:

9. panta 2. punkta e) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 1999. gada 17. jūnija Direktīvu 1999/59/EK, kā arī 56. panta 1. punkta c) apakšpunkts Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, kas pērk konsultāciju pakalpojumus no citā dalībvalstī reģistrēta nodokļa maksātāja un kas veic gan saimniecisku darbību, gan arī darbību, kura neietilpst šo direktīvu piemērošanas jomā, ir jāuzskata par nodokļa maksātāju pat tad, ja minētie pakalpojumi tika izmantoti tikai saistībā ar pēdējo minēto darbību.

(1) OV C 183, 4.8.2007.
2)

iekārta ir jākvalificē kā “sadedzināšanas iekārta” vai “līdzsadedzināšanas iekārta” Direktīvas 2000/76 3. panta 4. un 5. punkta izpratnē atkarībā no tās galvenā mērķa. Kompetentajām iestādēm ir jānosaka šis mērķis, pamatojoties uz to faktisko elementu vērtējumu, kas pastāv šīs vērtēšanas laikā. Veicot šādu vērtēšanu, it īpaši ir jāņem vērā saražotās enerģijas vai ģenerēto materiālu produktu apjoms salīdzinājumā ar attiecīgajā iekārtā sadedzināto atkritumu daudzumu, kā arī šīs ražošanas stabilitāte un ilgstošais raksturs.
3)

maršruta plāns, kurā iepriekš ar rakstāmmašīnu ir ierakstīta norāde par to, ka dzīvnieki pārvadāšanas pa jūru laikā ir tikuši pabaroti un padzirdīti “vakarā, no rīta, pusdienlaikā, vakarā un no rīta”, var izpildīt Direktīvas 91/628, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/29, prasības tiktāl, ciktāl tiek pierādīts, ka šīs darbības patiešām ir notikušas. Ja kompetentā valsts iestāde, ņemot vērā visus eksportētāja iesniegtos dokumentus, uzskata, ka minētās direktīvas prasības nav izpildītas, tai ir jāizvērtē, vai šī neizpilde ietekmēja dzīvnieku labturību, vai attiecīgajā gadījumā šāda neizpilde var tikt novērsta un vai tās sekām būtu jābūt tādām, ka eksporta kompensācija tiek zaudēta, samazināta vai saglabāta.
1)

atsakoties aprēķināt un samaksāt Eiropas Kopienu Komisijai pašu resursus, kuri netika iekasēti laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim, attiecībā uz militārā aprīkojuma importu, atbrīvojot to no muitas nodokļiem, kā arī atsakoties pārskaitīt nokavējuma procentus saistībā ar šo pašu resursu neiemaksāšanu Eiropas Kopienu Komisijai, Grieķijas Republika attiecīgi līdz 2000. gada 31. maijam nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Padomes 1989. gada 29. maija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu, kas grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96, 2. un 9.–11. pantā, kā arī pēc šī datuma — tajos pašos Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, pantos;
C 45/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2022. gada 21. novembrī iesniedza Corte suprema di cassazione (Itālija) – LivaNova plc/Ministero dell’Economia e delle Finanze u. c.

(Lieta C-713/22)

(2023/C 45/17)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Corte suprema di cassazione

Pamatlietas puses

Prasītājs: LivaNova plc

Atbildētājas: Ministero dell’Economia e delle Finanze, Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Presidenza del Consiglio dei ministri

Prejudiciālie jautājumi

Vai Sestās direktīvas [82/891/EEK] (1) 3. pants, kas piemērojams (22. pants) arī sadalīšanai, veidojot jaunas sabiedrības, – daļā, kurā noteikts, ka (a) “ja pasīvu sadale nav paredzēta sadalīšanas noteikumu projektā un ja šo noteikumu interpretācija nerada iespēju pieņemt lēmumu par to sadali, katra saņēmējsabiedrība par to ir solidāri atbildīga”, un ka (b) “dalībvalstis var paredzēt, ka šī solidārā atbildība attiecas tikai uz tīriem aktīviem, ko piešķir katrai saņēmējsabiedrībai” – ir pretrunā ar tādu valsts tiesību normas, kas noteikta ar Civilkodeksa 2506.bis panta trešo punktu, interpretāciju, saskaņā ar kuru saņēmējsabiedrības solidārā atbildība saistībā ar “pasīviem”, kuru sadale projektā nav paredzēta, attiecas ne tikai uz jau sadalītiem pasīviem, bet arī (i) uz tiem, kurus var identificēt kā pēc sadalīšanas radušās kaitīgās sekas saistībā ar pirms sadalīšanas notikušu rīcību (darbību vai bezdarbību), vai (ii) uz no tās izrietošu turpmāku rīcību, kas ir pastāvīgs pārkāpums, kurš rada kaitējumu videi un kura sekas sadalīšanas laikā vēl nav pilnībā nosakāmas?

(1) Padomes sestā direktīva (1982. gada 17. decembris), kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz akciju sabiedrību sadalīšanu (OV 1982, L 378, 47. lpp.).
1)

Vai REACH regulas (1) 6. panta 1. punkts un 3. panta 10. un 11. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrācijas pienākums gulstas uz personu, kura pasūta vai iegādājas vielu no ārpus Eiropas Savienības reģistrēta ražotāja, pat ja visas formalitātes, kas saistītas ar vielas fizisko ievešanu Savienības muitas teritorijā, faktiski veic trešā persona, kura arī skaidri apliecina, ka ir par to atbildīga? Vai, atbildot uz šo jautājumu, ir nozīme tam, vai pasūtītais vai iegādātais daudzums ir tikai daļa (tomēr vairāk nekā viena tonna) no lielākas tā paša ārpus Eiropas Savienības reģistrētā ražotāja sūtītas tās pašas vielas partijas, kuru šī trešā persona ieved Savienības muitas teritorijā, lai to tur uzglabātu muitas noliktavā?
1)

Vai tādu pasākumu akumulācija, kuru veikšanu nosaka, pieprasa vai pieļauj subjekts, kas valstī faktiski īsteno valdības pilnvaras, un kas it īpaši izpaužas tādējādi, ka: — sievietēm ir aizliegta politisku amatu ieņemšana un dalība politisku lēmumu pieņemšanā; — sievietēm nav pieejami tiesiski līdzekļi, lai saņemtu aizsardzību no ar dzimumu saistītas vardarbības dēļ un vardarbības ģimenē; — sievietes vispārīgi ir pakļautas piespiedu laulību riskam, lai gan subjekts, kas faktiski īsteno valdības pilnvaras, tās ir aizliedzis, bet sievietēm netiek nodrošināta efektīva aizsardzība pret piespiedu laulībām un šādas laulības dažkārt tiek noslēgtas, arī piedaloties personām, kas faktiski īsteno valsts varu un ir informētas, ka tiek noslēgta piespiedu laulība; — sievietes nedrīkst veikt profesionālu darbību vai to var veikt ierobežotā apjomā tikai mājās; — sievietēm tiek apgrūtināta piekļuve ārstniecības iestādēm; — sievietēm tiek liegta piekļuve izglītībai – pilnībā vai lielā mērā (piemēram, atļaujot meitenēm iegūt tikai pamatskolas izglītību); — sievietes bez (konkrētā radniecības pakāpē esoša) vīrieša pavadības nedrīkst uzturēties vai pārvietoties sabiedrībā vai katrā ziņā nedrīkst atrasties tālāk par konkrētu attālumu no dzīvesvietas; — sievietēm, atrodoties sabiedrībā, ir pilnībā jāaizklāj ķermenis un jāaizsedz seja; — sievietes nedrīkst nodarboties ar sportu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (1) (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (pārstrādāta versija), 9. panta 1. punkta b) apakšpunktā izpratnē ir jāuzskata par pietiekami smagiem, lai ietekmētu sievieti līdzīgā veidā, kā minēts šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā?
1)

Vai LESD 49., 56. un/vai 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, nosakot nodokļu maksātāja peļņu, netiek atskaitīti procenti, kas ar nodokļu maksātāju saistītam uzņēmumam maksājami saistībā ar aizdevumu, kas ir noslēgts, lai iegādātos vai papildus iepirktu tāda uzņēmuma kapitāldaļas, kurš pēc šīs iegādes vai iepirkuma ir uzskatāms par saistītu uzņēmumu, pamatojoties uz to, ka attiecīgais aizdevums ir kvalificējams kā (daļa no) tīri mākslīgas struktūras, turklāt neatkarīgi no tā, vai šis aizdevums kā tāds ir radies brīvas konkurences apstākļos?
(e)

piespriest, ka visām apelācijas sūdzības iesniedzējiem saņemtajām summām tiek pieskaitīti kompensācijas procenti, skaitot no 2017. gada 23. maija (vai, pakārtoti, sākot no 2017. gada 7. jūnija) līdz sprieduma datumam, kā arī nokavējuma procenti, skaitot no sprieduma datuma, izņemot tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā, kuriem tiks pieskaitīti nokavējuma procenti no sprieduma datuma; un
1)

Vai Briseles Ia [regulas Nr. 1215/2012] (1) 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts, skatot to kopsakarā ar Maksātnespējas [regulas Nr. 1346/2000] (2) 3. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Briseles Ia [regulas Nr. 1215/2012] 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie jēdzieni “bankrot[s], ar maksātsnespējīgu uzņēmējsabiedrību vai citu juridisko personu likvidāciju saistīt[as] procedūr[as], tiesas rīkojum[i], mierizlīgum[i] un līdzīg[as] procedūr[as]” ietver arī tiesvedību, kurā prasības pieteikumā norādītais prasījums ir aprakstīts kā vienkāršs prasījums no piegādēm un pakalpojumiem, neminot atbildētājas jau iestājušos maksātnespēju, turklāt prasījuma faktiskais juridiskais pamats ir balstīts uz Nīderlandes īpašajām atkāpes ietverošām maksātnespējas tiesību normām (Nederlandse Wet van 30 september 1893, op het faillissement en de surséance van betaling [1893. gada 30. septembra Likuma par maksātnespēju un maksājumu apturēšanu, turpmāk tekstā – “NIG”] 25. panta 2. punkts), un kurā: — ir jāpārbauda, vai šāds prasījums ir uzskatāms par pārbaudāmu prasījumu (NIG 26. pants, skatot to kopsakarā ar 110. pantu) vai nepārbaudāmu prasījumu (NIG 25. panta 2. punkts), — jautājums par to, vai abus prasījumus var pieteikt vienlaicīgi un vai viens neizslēdz otru, ņemot vērā katra prasījuma īpašās tiesiskās sekas (tostarp iespēju izmantot bankas garantiju, kas izsniegta pēc maksātnespējas iestāšanās), ir jāizvērtē saskaņā ar Nīderlandes maksātnespējas tiesību īpašajām normām? Kā arī,
F)

Vai var uzskatīt, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēti no Pamatnolīguma 5. klauzulai pretrunā esošas secīgu pagaidu līgumu noslēgšanas vai to pagarināšanas pietiekami atturoši pasākumi, kas atbilst prasībām, kas ir noteiktas Tiesas judikatūrā tās 2018. gada 7. marta spriedumā lietā C-494/16 (2) Santoro, un 2019. gada 8. maija spriedumā lietā C-494/17 (3) Rossato attiecībā uz darba ņēmēja ciesto zaudējumu atlīdzināšanu restitutio in integrum kārtībā, ja tajā paredzēta tikai fiksēta apmēra un objektīvi noteikta kompensācija (divdesmit dienu alga par katru nostrādāto gadu, nepārsniedzot viena gada algu), taču nav paredzēta papildu kompensācija, lai pilnībā atlīdzinātu nodarītos zaudējumus, ja tie pārsniedz šo summu?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2022. gada 19. aprīlī iesniedza Landgericht Erfurt (Vācija) – Seven.One Entertainment Group GmbH/Corint Media GmbH

(Lieta C-260/22)

(2022/C 284/19)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Landgericht Erfurt

Pamatlietas puses

Prasītāja: Seven.One Entertainment Group GmbH

Atbildētāja: Corint Media GmbH

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai Direktīva 2001/29/EK (1) ir jāinterpretē tādējādi, ka raidorganizācijas ir tiešie un sākotnējie labuma guvēji no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību, kas paredzētas saistībā ar t.s. privātās kopēšanas izņēmumu saskaņā ar Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu?

2) Vai raidorganizācijām, ņemot vērā to no Direktīvas 2001/29/EK 2. panta e) punkta izrietošās tiesības, var tikt liegtas tiesības uz taisnīgu atlīdzību, kas izriet no Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta, jo tām arī kā filmu producentiem var būt tiesības uz taisnīgu atlīdzību saskaņā ar Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu?

3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša:

Vai ir pieļaujama vispārēja [tiesību uz taisnīgu atlīdzību] liegšana raidorganizācijām, lai gan raidorganizācijas atkarībā no to konkrētā programmu satura iegūst filmu producentu tiesības daļēji tikai ļoti nelielā apjomā (it īpaši televīzijas programmas ar lielu daļu programmu, kas licencētas no trešām personām) un daļēji neiegūst vispār (it īpaši radio programmu raidorganizācijas)?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.).
2)

Pakārtoti iepriekšējam jautājumam (proti, vienīgi tad, ja tiks atzīts, ka ES tiesības liek selektīvi nepiemērot 485. pantu, tātad – ņemt vērā “labvēlīgāku” tiesību normu), vai 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.) pielikumā, 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskajā regulējumā tā liek pielīdzināt – nolūkā aprēķināt skolotāja, kas pieņemts darbā uz nenoteiktu laiku, darba stāžu par iepriekšējo nestabilas nodarbinātības periodu, – nestabili nodarbināta skolotāja sniegtos pagaidu pakalpojumus, bez minimāla katrā mācību gadā nostrādāto dienu atbilstības sliekšņa? Vai arī, tieši pretēji, 4. klauzulai atbilst tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir izslēgta nestabili nodarbināto skolotāju sniegto pagaidu pakalpojumu (īslaicīgas un gadījuma rakstura citu skolotāju aizstāšanas) nozīme, ja šie pakalpojumi katrā mācību gadā netika sniegti vismaz 180 dienas vai arī no 1. februāra līdz mācību gada beigu pārbaužu noslēgumam (Likuma Nr. 124/1999 11. panta 14. punkts, saskaņā ar kuru “Vienota teksta 489. panta 1. punkts ir jāsaprot tādā nozīmē, ka no 1974.–1975. mācību gada sniegtie ārštata pedagoga pakalpojumi ir uzskatāmi par darbu pilna mācību gada garumā, ja to ilgums ir vismaz 180 dienas vai arī, ja pakalpojumi ir sniegti bez pārtraukuma no 1. februāra līdz mācību gada beigu pārbaužu noslēgumam”)?
1)

Kādas ir satura prasības, kurām ir jāatbilst sniegtai informācijai, lai to varētu atzīt par pietiekami “jēgpilnu” Vispārīgā datu aizsardzības regulas (VDAR) (1) 15. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē? Vai – ja nepieciešams, aizsargājot pastāvošu komercnoslēpumu – profilēšanas gadījumā pārzinim, informējot par “ietverto loģiku”, lai nodrošinātu automatizēta lēmuma rezultāta izsekojamību, konkrētajā gadījumā ir jāatklāj arī būtiska informācija, kas it īpaši ietver: 1) datu subjekta apstrādāto datu atklāšanu, 2) to algoritma daļu atklāšanu, uz kurām balstās profilēšana un kuras ir nepieciešamas izsekojamības nodrošināšanai, un 3) attiecīgo informāciju, lai noteiktu saikni starp apstrādāto informāciju un veikto novērtējumu? Vai gadījumos, kad notiek profilēšana, personai, kurai ir tiesības uz informāciju Vispārīgās datu aizsardzības regulas (VDAR) 15. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē, ir jāatklāj šāda informācija par konkrēto apstrādi, kas attiecas uz šo personu, pat ja tā ir komercnoslēpums, lai šī persona varētu aizsargāt savas tiesības saskaņā ar Vispārīgās datu aizsardzības regulas (VDAR) 22. panta 3. punktu: a) visas, ja nepieciešams, pseidoanonimizētas informācijas sniegšana, it īpaši par datu subjekta datu apstrādes veidu, kas ļauj pārbaudīt atbilstību Vispārīgās datu aizsardzības regulas (VDAR) prasībām, b) profilēšanai izmantoto ievades datu pieejamības nodrošināšana, c) parametri un ieejas mainīgie, kas izmantoti novērtējuma noteikšanā, d) šo parametru un ieejas mainīgo ietekme uz aprēķināto novērtējumu, e) informācija par parametru vai ieejas mainīgo rašanos, f) paskaidrojums, kāpēc personai, kurai ir tiesības uz informāciju Vispārīgās datu aizsardzības regulas (VDAR) 15. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē, ir piešķirts konkrēts novērtējuma rezultāts, un paskaidrojums, kāds apgalvojums ir saistīts ar šo novērtējumu, g) profila kategoriju uzskaitījums un paskaidrojums, kāds novērtējuma apgalvojums ir saistīts ar katru profila kategoriju?
B.

Vai Sestās PVN direktīvas 13. panta B daļas c) punkts un līdz ar to arī vēlākais PVN direktīvas 136. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka negadījumos cietušu transportlīdzekļu atlieku iegāde un pārdošana ir jāuzskata par izmantotu tikai un vienīgi no nodokļa atbrīvota subjekta vajadzībām, ja tiesības atskaitīt PVN par šīm precēm nebija radušās?
C 119/29

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2022. gada 10. janvārī iesniedza Conseil d'État (Francija) – Syndicat Les Entreprises du Médicament (LEEM)/Ministre des Solidarités et de la Santé

(Lieta C-20/22)

(2022/C 119/38)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Conseil d'État

Pamatlietas puses

Prasītājs: Syndicat Les Entreprises du Médicament (LEEM)

Atbildētāja: Ministre des Solidarités et de la Santé

Prejudiciālie jautājumi

Vai Padomes Direktīva 89/105/EEK (1988. gada 21. decembris) par to pasākumu pārskatāmību, kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas un to iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās (1), 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “zāļu vai noteiktu kategoriju zāļu cenu iesaldēšana” attiecas uz pasākumu, kura mērķis ir zāļu cenu kontrole, bet kas attiecas tikai uz atsevišķām zālēm un kuru nav paredzēts piemērot [visām] zālēm vai pat noteiktām to kategorijām, un savukārt garantijām, kas ar šo pantu attiecinātas uz tāda iesaldēšanas pasākuma pastāvēšanu, kāds ir noteikts minētajā pantā, attiecībā uz šādu pasākumu šķiet nav darbības jomas vai mērķa?

(1) OV 1989, L 40, 8. lpp.