Jēdziens “parāda prasības, kas dod tiesības piedalīties peļņas sadalē”, kas ir izmantots Abkommen zwischen der Republik Österreich und der Bundesrepublik Deutschland zur Vermeidung der Doppelbesteuerung auf dem Gebiet der Steuern vom Einkommen und vom Vermögen (Austrijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu attiecībā uz ienākuma un kapitāla nodokļiem) 11. panta 2. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver vērtspapīrus, kuru emisijas noteikumu raksturiezīmes var apkopot šādi: vērtspapīri dod tiesības saņemt ikgadēju maksājumu atbilstoši fiksētiem procentiem no to nominālvērtības; ja ikgadējā maksājuma dēļ var veidoties bilances zaudējumi, maksājuma summu attiecīgi samazina; vērtspapīri tomēr to pastāvēšanas laikā dod tiesības uz pēcmaksu turpmākajos gados ar nosacījumu, ka šāda pēcmaksa nerada bilances zaudējumus; procentu maksājumiem un pēcmaksai ir prioritāte pār dotācijām rezervēs un maksājumiem galvotājiem; ieguldītā vērtspapīru kapitāla atmaksa notiek pēc to nominālvērtības; ja veidojas bilances zaudējumi, attiecīgi tiek samazināts atmaksas prasījuma apmērs. Arī šajā gadījumā atmaksas prasījumi tiek pieskaitīti vērtspapīru nominālvērtībai to pastāvēšanas laikā turpmākajos gados, ja vien tas nerada bilances zaudējumus; vērtspapīri nedod tiesības piedalīties emitenta likvidācijas ieņēmumu sadalē, un emitentsabiedrībai ir uzteikuma tiesības, ja zūd iespēja par vērtspapīriem atskaitīt nodokli.

Šos vērtspapīrus var uzskatīt par īpaša veida obligācijām. No to emisijas noteikumiem izriet, ka atlīdzībā par tiem tiek maksāti fiksētas likmes procenti no to nominālvērtības. Taču to īpatnība būtībā ir apstāklī, ka procentu maksājums tiek samazināts vai pat pārtraukts, ja šāda maksājuma dēļ emitentsabiedrība pārskata gadu noslēdz ar zaudējumiem, bet nesamaksāto summu pēcmaksa tiek veikta, kad tā atkal gūst peļņu, ja vien šāda pēcmaksa nerada zaudējumus.

Vispirms, runājot par vārdiem “piedalīties peļņas sadalē” piešķiramo parasto nozīmi, gan ikdienas valodā, gan vispārpieņemtajos grāmatvedības standartos tiek norādīts uz pieņēmumu, kas principā nozīmē iespējamību saņemt daļu no uzņēmuma ikgadējās darbības pozitīvajiem rezultātiem.

Turklāt izteiciens “piedalīties peļņas sadalē” parasti asociējas ar mainīgumu un neparedzamību, kas ir raksturīga jebkuram riska saimnieciskas darbības gada rezultātam. Tāpat piedalīšanās peļņas sadalē pārskata gadā parasti nozīmē tiesības saņemt nenoteiktu summu, kas var mainīties no gada uz gadu un turklāt var izrādīties nulles apmērā.

Tātad izteiciens “parāda prasības, kas dod tiesības piedalīties peļņas sadalē” attiecas uz finanšu produktiem, par kuriem atlīdzība vismaz daļēji mainās atkarībā no debitora ikgadējās peļņas apmēra.

Šādu interpretāciju apstiprina gan kontekstuāla analīze, gan to noteikumu mērķa analīze, kuros atrodams jēdziens “parāda prasības, kas dod tiesības piedalīties peļņas sadalē”.

Turpinājumā, runājot par kontekstu, šis jēdziens ir lietots Austrijas un Vācijas konvencijas 11. panta 2. punktā pirms šo jēdzienu ilustrējoša uzskaitījuma, kurā ir norādīti trīs finanšu instrumentu veidi, kuru kopīgā raksturiezīme ir tāda, ka atlīdzība par šiem instrumentiem var būt mainīga atkarībā no emitenta ikgadējās peļņas.

Visbeidzot, runājot par to noteikumu mērķi, kuros ietverta frāze “parāda prasības, kas dod tiesības piedalīties peļņas sadalē”, jānorāda, ka Austrijas un Vācijas konvencijas 11. panta 2. punkts ir formulēts kā izņēmums no līgumslēdzēju valstu fiskālās kompetences sadalījuma principa, kas ir izklāstīts šīs konvencijas 11. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru procentiem nodoklis tiek principā uzlikts šo procentu saņēmēja reģistrācijas vai rezidences valstī. Šajā izņēmuma noteikumā ir atļauts “arī” procentus no parāda prasības, kas dod tiesības piedalīties peļņas sadalē, aplikt ar nodokli to izcelsmes valstī. Tātad šo procentu saņēmēja reģistrācijas vai rezidences valstij ir jānovērš nodokļu dubulta uzlikšana, nodokli, kas ir jau iekasēts izcelsmes vietā, ieskaitot pārējos nodokļos, kuri jāmaksā šī parāda kreditoram.

Ņemot vērā šo Austrijas un Vācijas konvencijas vispārējo sistēmu un mērķi, proti, cik vien iespējams novērst nodokļu juridisku dubultu uzlikšanu pārrobežu situācijās starp abām līgumslēdzējām valstīm, kritērijs, kas atļauj atkāpties no nolīgtā fiskālās kompetences sadalījuma, t.i., piedalīšanās peļņas sadalē, ir jāinterpretē šauri, kā noteikts iepriekš.

Šīs konvencijas 11. panta 2. punktā minētā izteiciena “piedalīties peļņas sadalē” plaša interpretācija varētu ierobežot tās 11. panta 1. punkta tvērumu, kurš, stingri sadalot kompetenci attiecībā uz nodokļu uzlikšanu procentiem, paredz novērst jebkādu nodokļu dubultu uzlikšanu, savukārt minētā 11. panta 2. punkta piemērošana nozīmē nodokļu dubultu uzlikšanu, kuras nelabvēlīgās sekas attiecībā uz iekšējā tirgus pareizu darbību tiek vienīgi mazinātas ar ieskaita noteikumu, kas ir paredzēts šīs pašas konvencijas 23. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 2. punkta b) apakšpunktā.

(skat. 12., 32., 40.–44., 48.–50., 54. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)