ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 16. janvārī ( 1 )

Lieta C‑456/18 P

Ungārija

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Valsts atbalsts – Lēmums sākt procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 11. panta 1. punkts – Pārtraukšanas rīkojums – Pārtraukšanas rīkojuma apstrīdamība – Interese celt prasību, neņemot vērā priekšmeta zudumu – Komisijas veikta rīcības brīvības īstenošana, izdodot pārtraukšanas rīkojumu – Samērīgums – Pienākums norādīt pamatojumu

I. Ievads

1. Izskatāmā apelācijas sūdzība par pārsūdzēto Vispārējās tiesas spriedumu ( 2 ) sniedz Tiesai iespēju lemt par atsevišķu tiesisko aizsardzību pret pagaidu pārtraukšanas rīkojumu valsts atbalsta procedūrā. Ar šādu rīkojumu Ungārijai skaidri tika liegts turpināt īstenot divus atbalsta pasākumus līdz izmeklēšanas procedūras beigām.

2. LESD 108. panta 3. punktā gan ir noteikts, ka attiecīgā dalībvalsts no brīža, kad ir uzsākta izmeklēšanas procedūra, nevar īstenot ierosināto atbalsta pasākumu. Tomēr, ja dalībvalsts turpina to darīt, pagaidu pārtraukšanas rīkojums ļauj Komisijai īstenot vienkāršotu procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi. Acīmredzot Komisijai attiecībā uz Ungāriju bija īpašas aizdomas, tādēļ tā pagaidu rīkojumu ir izdevusi vienlaikus ar lēmumu par procedūras sākšanu. Pamatojumā Komisija galvenokārt tomēr balstās uz atbalsta esamību un apjomu.

3. Šajā ziņā jāuzsver, ka Komisijas veiktā pārbaude attiecas uz diviem normatīvajiem aktiem (plašākā izpratnē) nodokļu jomā, kuru atbalsta raksturs primāri izriet no progresīvās likmes. Vēl nav atrisināts un strīdīgs ir jautājums, vai to faktiski var uzskatīt par atbalstu LESD 107. panta izpratnē ( 3 ). Tomēr Ungārija vēlāk nav apstrīdējusi Komisijas galīgo lēmumu pēc būtības (par abu normatīvo aktu atbalsta iezīmēm), bet gan joprojām atsevišķi vēršas tikai pret pagaidu rīkojumiem. Ungārija uzskata, ka tie ir pieņemti, pieļaujot kļūdas vērtējumā, un nav bijuši pietiekami pamatoti.

4. Tomēr Vispārējā tiesa pirmajā instancē to ir vērtējusi citādi, tādēļ Tiesai tagad apelācijas tiesvedībā ir jālemj, vai Vispārējā tiesa pamatoti nav iebildusi pret pagaidu pārtraukšanas rīkojumiem, kuri pašlaik jau ir zaudējuši priekšmetu.

II. Atbilstošās tiesību normas

5. Procedūra attiecībā uz nelikumīgu atbalstu ir reglamentēta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai ( 4 ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 659/1999”), III nodaļā.

6. Tās 11. pantā ( 5 ) ir paredzēts: “1. Pēc tam, kad attiecīgai dalībvalstij dota iespēja iesniegt savas piezīmes, Komisija var pieņemt lēmumu, kas prasa dalībvalstij pārtraukt jebkādu nelikumīgu atbalstu, līdz Komisija pieņem lēmumu par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu (turpmāk – “pārtraukšanas rīkojums”). 2. Pēc tam, kad attiecīgai dalībvalstij dota iespēja iesniegt savas piezīmes, Komisija var pieņemt lēmumu, kas prasa dalībvalstij pagaidām atgūt jebkādu nelikumīgu atbalstu, līdz Komisija pieņem lēmumu par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu (turpmāk – “atgūšanas rīkojums”), ja izpildīti šādi kritēriji: – saskaņā ar iedibināto praksi nav šaubu par to, ka attiecīgajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, un – ir jārīkojas steidzami, un – kādam konkurentam ir nodarīts būtisks un nelabojams kaitējums. [..]”

7. Regulas Nr. 659/1999 12. pants ļauj Komisijai pārtraukšanas rīkojumu neievērošanas gadījumā bez iepriekšējas procedūras ierosināt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi LESD 258. panta izpratnē: “Ja dalībvalsts nepilda pārtraukšanas vai atgūšanas rīkojumu, Komisija ir tiesīga, vienlaikus veicot izskatīšanu, kas pamatojas uz tai pieejamo informāciju, iesniegt attiecīgo lietu izskatīšanai tieši Eiropas Savienības Tiesā un lūgt paziņot par to, ka šāda neizpilde ir Līguma pārkāpums.”

8. Nepaziņota atbalsta gadījumā Komisija formālu izmeklēšanas procedūru pabeidz, pieņemot lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktu, to skatot kopā ar 7. pantu. Minētās regulas 7. panta 5. punktā ir reglamentēts atbalsta ieviešanas aizliegums, tā sauktais negatīvais lēmums: “Ja Komisija konstatē, ka paziņotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka attiecīgais atbalsts netiek ieviests [..].”

III. Lietas konteksts

9. 2014. gadā Ungārija, pirmkārt, pieņēma Likumu XCIV par veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem. Otrkārt, tā izdarīja grozījumus 2008. gada Likumā XLVI par pārtikas apriti un tās uzraudzību.

10. Ar abiem tiesību aktiem Ungārija attiecīgajiem uzņēmumiem ieviesa progresīvas iemaksu struktūras, kas stājās spēkā 2015. gada sākumā.

11. Ungārija nepaziņoja Komisijai par šiem pasākumiem. Reaģējot uz to, Komisija informēja Ungāriju, ka, pēc Komisijas domām, Likuma XLVI un Likuma XCIV normas varētu būt ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts. Komisija abās vēstulēs brīdināja par pārtraukšanas rīkojumiem Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta nozīmē un aicināja Ungāriju iesniegt apsvērumus. Ungārija neatsaucās uz šo aicinājumu.

12. 2015. gada 15. jūlijā Komisija uzsāka divas formālās izmeklēšanas procedūras saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu ( 6 ).

13. Vienlaikus Komisija abās procedūrās izdeva pārtraukšanas rīkojumus. Pamatojumam tā, pirmkārt, norādīja, ka Ungārija neesot iesniegusi apsvērumus saistībā ar brīdinājumu par pārtraukšanas rīkojumiem un uzskatot, ka attiecīgie tiesību akti nav valsts atbalsts. Otrkārt, Ungārija joprojām turpinot piešķirt nelikumīgo atbalstu. Treškārt, uz apgrozījumu balstīto nodevu strauji progresīvais raksturs potenciāli varot būtiski ietekmēt konkurences situāciju tirgū ( 7 ).

14. Ungārija noteiktajā termiņā cēla prasību par pārtraukšanas rīkojumiem.

15. 2016. gada 4. jūlijā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktu, to skatot kopā ar 7. panta 5. punktu, nolēma, ka strīdīgie tiesību akti ir ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un ir īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu ( 8 ). Abi negatīvie lēmumi ir kļuvuši galīgi.

16. Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto 2018. gada 25. aprīļa spriedumu noraidīja Ungārijas prasības par pārtraukšanas rīkojumiem. Spriedums Ungārijai tika paziņots 2018. gada 2. maijā.

IV. Tiesvedība Tiesā

17. 2018. gada 12. jūlijā Ungārija par Vispārējās tiesas spriedumu iesniedza izskatāmo apelācijas sūdzību. Ungārijas prasījumi ir šādi: – atcelt pārsūdzēto spriedumu; – atcelt Lēmumu C(2015) 4805 final, ciktāl ar to ir izdots pārtraukšanas rīkojums; – atcelt Lēmumu C(2015) 4808 final, ciktāl ar to ir izdots pārtraukšanas rīkojums; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18. Tiesas priekšsēdētājs ar 2018. gada 15. oktobra rīkojumu Polijas Republikai atļāva iestāties lietā Ungārijas prasījumu atbalstam ( 9 ).

19. Komisijas prasījumi ir šādi: – noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un/vai nepamatotu; – piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20. Tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza Ungārija, Polija un Komisija, kuras piedalījās arī 2019. gada 26. septembra tiesas sēdē.

V. Par apelācijas sūdzību

A. Par apelācijas sūdzības pieņemamību

21. Komisija uzskata, ka apelācija neesot pieņemama, jo apelācijas sūdzība esot neskaidra. No tās it īpaši nekļūst skaidrs, kādus sprieduma punktus Ungārija apstrīd. Turklāt Ungārija būtībā atkārtojot pamatus un argumentus, ko tā minēja tiesvedībā pirmajā instancē, un daudzkārt vēršoties pret apstrīdētajiem Komisijas lēmumiem, nevis pret pārsūdzēto spriedumu.

22. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas sūdzība neatbilst prasībām par pamatojuma sniegšanu, kas noteiktas Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 169. panta 2. punktā, ja apelācijā tikai tiek atkārtoti pamati un argumenti, kuri ir iepriekš izklāstīti Vispārējā tiesā. Tomēr, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna iztirzāt apelācijas tiesvedībā ( 10 ).

23. Šajā lietā pretēji Komisijas izteiktajiem apsvērumiem apelācijas sūdzībā nav iekļauts tikai jau pirmajā instancē izvirzīto argumentu atkārtojums. Proti, Ungārija vēršas pret pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, galvenokārt iebilstot pret to saistībā ar Komisijas rīcības brīvības īstenošanu, izdodot pārtraukšanas rīkojumus, un tās pienākumu norādīt pamatojumu. Tas ir pietiekami, lai apelāciju vēl uzskatītu par pieņemamu.

B. Par apelācijas sūdzības pamatotību

24. Izskatot apelācijas sūdzību, Tiesa pēc savas iniciatīvas izvērtē Vispārējā tiesā celto prasību pieņemamību ( 11 ).

25. Tādēļ, pirms izvērtēt apelācijas sūdzību pēc būtības, es vispirms analizēšu Vispārējā tiesā celto Ungārijas prasību pieņemamību. Tas tādēļ, ka gadījumā, ja prasības jau būtu bijušas nepieņemamas, Vispārējā tiesa, tās noraidot, galarezultātā nebūtu pieļāvusi kļūdu vērtējumā un Ungārijas iesniegtā apelācijas sūdzība būtu nepamatota.

1. Par prasību attiecībā uz pārtraukšanas rīkojumiem pieņemamību

26. Ņemot vērā, ka negatīvie lēmumi pašlaik ir kļuvuši galīgi, prasības par pagaidu pārtraukšanas rīkojumiem varētu būt kļuvušas nepieņemamas.

27. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka prasības ir pieņemamas. Nevarot runāt nedz par prasības priekšmeta zudumu (skat. a) punktu), nedz par intereses celt prasību zudumu (skat. b) punktu). Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. punktā to pamato tādējādi, ka jautājums par prasības priekšmeta zudumu faktiski tiekot jaukts ar jautājumu par intereses celt prasību zudumu.

28. Jāpiekrīt Vispārējās tiesas secinājumiem par prasību pieņemamību, bet ne par pamatojumu.

a) Par prasības priekšmeta zudumu

29. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru strīda priekšmetam ir jāpastāv līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā tiesvedība lietā ir jāizbeidz ( 12 ).

30. Šī judikatūra, cik var spriest, gan attiecas tikai uz privātpersonu celtām prasībām saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, savukārt izskatāmajā lietā Ungārija ceļ prasību saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu. Šajā ziņā gan jāpiekrīt Vispārējai tiesai, ka dalībvalstīm kā privileģētām prasītājām LESD 263. panta otrās daļas izpratnē nav jāpierāda interese celt prasību. Tomēr no iepriekš minētā neizriet, ka dalībvalsts per se var celt prasību par tiesību aktiem, kas vairs nerada tiesiskās sekas. Pretēji Vispārējās tiesas viedoklim intereses celt prasību zudums nav tas pats, kas prasības priekšmeta zudums. Tas, ka privileģētam prasītājam nav jāizpilda īpašie nosacījumi attiecībā uz prasības celšanu, kas noteikti LESD 263. panta ceturtajā daļā, nenozīmē, ka tas Tiesā var celt prasības, kas, iespējams, ir tikai hipotētiskas ( 13 ).

31. Negatīviem lēmumiem kļūstot galīgiem, vairs nepiemēro no pārtraukšanas rīkojumiem izrietošo aizliegumu īstenot iecerētos pasākumus. Tas tādēļ, ka no negatīvo lēmumu izdošanas brīža Ungārija neatkarīgi no pārtraukšanas rīkojumiem nedrīkst īstenot iecerētos pasākumus.

32. Ir zudusi arī iespēja izmantot ar pārtraukšanas rīkojumu saistīto vienkāršoto kārtību, kādā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 12. pantu var celt prasību. Tas tādēļ, ka, negatīvajam lēmumam kļūstot galīgam, tā ir aizstāta ar līdzīgu vienkāršotu valsts pienākumu neizpildes procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punkta otro daļu ( 14 ).

33. Tādējādi atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktam izdots pārtraukšanas rīkojums radīja autonomas sekas tikai līdz negatīvā lēmuma pieņemšanai (šeit – 2016. gadā). Pēc tam pārtraukšanas rīkojums vairs nerada autonomas tiesiskās sekas. Līdz ar to strīds lietā pēc prasības celšanas 2015. gadā ir zaudējis priekšmetu.

b) Par Ungārijas intereses, lai apstrīdētie pārtraukšanas rīkojumi tiktu atcelti, saglabāšanos

34. Tomēr izņēmuma kārtā šajā lietā ir saglabājusies Ungārijas interese, lai apstrīdētie pārtraukšanas rīkojumi tiktu atcelti.

35. Neko šajā ziņā nemaina fakts, ka Ungārija negatīvajiem lēmumiem šajā lietā ļāva kļūt galīgiem. Pat ja pārtraukšanas rīkojums un negatīvais lēmums ir savstarpēji cieši saistīti, negatīvā lēmuma apstrīdēšana nav nosacījums tam, lai būtu interese priekšmetu zaudējuša pārtraukšanas rīkojuma atcelšanā. Abiem Komisijas lēmumiem ir atšķirīgs priekšmets.

36. Izskatot prasību par negatīvu lēmumu, Vispārējā tiesa vērtē, vai dalībvalsts īstenots pasākums ir aizliegts atbalsts, kā to nosaka LESD 107. panta 1. punkts. Tomēr šajā lietā runa ir par Komisijas pagaidu pasākumu noteikšanas pilnvarām pirms galīgu lēmumu pieņemšanas. Tām ir piemērojami citi nosacījumi. Ungārija nav rīkojusies pretrunīgi, neapstrīdot negatīvo lēmumu. Tādējādi nav zudusi Ungārijas interese prasīt pārtraukšanas rīkojuma atsevišķu pārbaudi pēc tā priekšmeta zuduma.

37. Saskaņā ar Tiesas judikatūru prasītājs noteiktos gadījumos saglabā interesi prasīt apstrīdētā akta atcelšanu. Tas ļauj prasītājam atturēt minētā akta autoru no tā, ka tas atkārtoti izdod nelikumīgu aktu. Lai šī interese saglabātos, šai nelikumībai ir jāvar atkārtoties nākotnē neatkarīgi no attiecīgās lietas konkrētajiem apstākļiem ( 15 ).

38. Komisija tiesas sēdē gan ir atzinusi, ka tā salīdzinoši reti izdod pārtraukšanas rīkojumus, un Ungārija nav arī apgalvojusi, ka Komisija citās konkrētās atbalsta procedūrās būtu brīdinājusi par to, ka tā varētu izdot pārtraukšanas rīkojumus.

39. Valsts atbalsta kontrole katrā ziņā tiek veikta ļoti plaši, un tās rezultātā Komisija ierosina daudzas procedūras. Turklāt nekas neliecina, ka Komisija savai praksei pārtraukšanas rīkojumu jomā piemērotu noteiktas vadlīnijas. Tādēļ ir grūti paredzēt, kad, kā un kādos apstākļos Komisija izmanto šīs pilnvaras.

40. Turklāt dalībvalstīm kā privileģētām prasītājām principā ir pastiprināta likumīga interese institūciju darbības likumības pārbaudē tiesā. Tam pretrunā nav arī nesen pieņemtais, 13. zemsvītras piezīmē minētais Tiesas rīkojums ( 16 ). Attiecīgajā rīkojumā Tiesa gan noraidīja Ungārijas intereses saglabāšanos. Tomēr strīda priekšmeta zudums minētajā gadījumā radās tādējādi, ka Ungārija grozīja pasākumu, kuru Komisija bija aizliegusi kā valsts atbalstu. Tā ir no izskatāmās lietas atšķirīga situācija. Šajā lietā ir domstarpības par Komisijas pilnvarām formālajā izmeklēšanas procedūrā. Citādi dalībvalstīm pret pārtraukšanas rīkojumiem kā pagaidu pasākumiem būtu liegta tiesiskā aizsardzība.

41. Visbeidzot, Ungārija, Polija un Komisija izteica vienotu viedokli, ka tiesiskās drošības apsvērumu dēļ tās ir ieinteresētas, lai pārtraukšanas rīkojumi tiktu pārbaudīti ( 17 ).

42. Tādēļ izskatāmajā lietā nav runa par hipotētisku strīdu. Gluži pretēji, eksistē pietiekami nopietns atkārtošanās risks, kas pamato intereses, lai tiktu veikta priekšmetu zaudējušo pārtraukšanas rīkojumu pārbaude, saglabāšanos.

c) Starpsecinājumi

43. Tādēļ Vispārējā tiesā celtās prasības bija pieņemamas.

2. Par apelācijas sūdzības pamatiem

44. Ungārija balstās uz trim apelācijas sūdzības pamatiem. Izvirzot pirmo pamatu, Ungārija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot nosacījumus pārtraukšanas rīkojumu izdošanai atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktam, un, otrkārt, nav pietiekami pārbaudījusi Komisijas īstenoto rīcības brīvību. Atbilstoši otrajam pamatam Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot Ungārijas izvirzītos argumentus. Trešais pamats attiecas uz Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu.

45. Otro pamatu a priori var noraidīt kā acīmredzami nepamatotu. Izvirzot šo pamatu, Ungārija iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 53.–57. punktā kā novēlotu un tādēļ saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 84. pantu kā nepieņemamu ir noraidījusi tiesas sēdē izvirzīto Ungārijas argumentu, atbilstoši kuram Komisija esot kļūdaini identificējusi tiesību aktus, kas attiecās uz strīdīgajiem Ungārijas pasākumiem. Tomēr Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, secinot, ka iebildums par Komisijas LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu bija nepieņemams jauns pamats, jo prasības pieteikumos norādītie Ungārijas argumenti bija vērsti tikai pret apstrīdētajiem rīkojumiem.

a) Par nosacījumiem pārtraukšanas rīkojumu izdošanai saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)

46. Izvirzot pirmā pamata pirmo daļu, Ungārija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot nosacījumus pārtraukšanas rīkojumu izdošanai atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktam.

1) Par LESD 108. panta 3. punkta ņemšanu vērā Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta kontekstā

47. Ungārija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, judikatūru attiecībā uz LESD 108. panta 3. punktu piemērojot kompetences sadalījumam starp dalībvalstu tiesām un Komisiju.

48. Šāds viedoklis ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68. punktā ir pareizi atspoguļojusi judikatūru attiecībā uz LESD 108. panta 3. punktu ( 18 ), atbilstoši kurai valstu tiesu pilnvaras tiek ierobežotas jau tad, kad Komisija prezumē paziņošanas pienākuma pārkāpumu un sāk formālo izmeklēšanas procedūru.

49. Turklāt Vispārējās tiesas apsvērumi par formālās izmeklēšanas procedūras sākšanas un pārtraukšanas rīkojumu “galven[ajām] tiesisk[ajām] sekām” (pārsūdzētā sprieduma 33. punkts) un attiecīgi “būtībā vienām un tām pašām tiesiskām sekām” (pārsūdzētā sprieduma 99. punkts), ko kritizē Ungārija, nekādi neietekmē lietas iznākumu. Jo šie tiesisko seku pārfrāzējumi nekādi nemaina to esamību. Tātad tiem nav nozīmes lietas atrisināšanā, jo Ungārijai nevar radīt nekādu juridisku priekšrocību ( 19 ). Līdz ar to Ungārijas izvirzītie argumenti ir neefektīvi.

50. Tādējādi Vispārējā tiesa nav nepareizi novērtējusi LESD 108. panta 3. punkta tiesiskās sekas Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta kontekstā.

2) Par Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta interpretāciju

51. Ungārija saistībā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta interpretāciju izsaka kritiku par pārsūdzētā sprieduma 73. punktu. Tajā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka atbalsta kontroles iedarbīgums tiktu vājināts, ja pārtraukšanas rīkojuma izdošana būtu pakārtota vēl kādiem citiem materiāltiesiskiem nosacījumiem. Ungārija uzskata, ka to ir grūti saskaņot ar judikatūru. Saskaņā ar judikatūru Komisijai nav automātiski jāizdod pārtraukšanas rīkojumi, ja atbalsts nav paziņots atbilstoši LESD 108. panta 3. punkta pirmajam teikumam ( 20 ).

52. Tomēr no Vispārējās tiesas apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 73., kā arī 112. punktā neizriet, ka Komisijai būtu automātisks pienākums izdot pārtraukšanas rīkojumus. Gluži pretēji, Komisija ir tiesīga (“var”) izdot pārtraukšanas rīkojumus. Tā ir Komisijas rīcības brīvība lemt, vai izmantot šīs pilnvaras.

53. Turklāt Vispārējā tiesa arī ir pareizi interpretējusi Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu. Pārsūdzētā sprieduma 70. punktā tā ir secinājusi, ka nosacījumi, kas paredzēti Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā, ietver tikai vienu materiāltiesisku nosacījumu un vienu procesuālu nosacījumu. Procesuālā ziņā Komisijai ir jādod attiecīgajai dalībvalstij iespēja izteikt savus apsvērumus. Materiāltiesiskā ziņā Komisijai attiecīgais valsts pasākums pagaidām ir jākvalificē kā nelikumīgs valsts atbalsts.

54. Piedevām Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72. punktā pamatoti ir norādījusi, ka papildu nosacījumi, kas paredzēti atgūšanas rīkojuma izdošanai Regulas Nr. 659/1999 11. panta 2. punkta izpratnē, neattiecas uz pārtraukšanas rīkojuma izdošanu Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta izpratnē.

55. Tas a contrario izriet no 2. punkta, salīdzinot to ar 1. punktu, kurā tieši nav izvirzīti papildu nosacījumi. Pretējā gadījumā jēgu zaudētu likumdevēja lēmums papildu nosacījumus izvirzīt tikai pagaidu atgūšanas rīkojumu izdošanai saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 2. punktu.

56. Arī Regulas Nr. 659/1999 11. panta jēga un mērķis liecina, ka papildu nosacījumiem jābūt izpildītiem tikai attiecībā uz Komisijas izdotiem pagaidu atgūšanas rīkojumiem. Tas tādēļ, ka pagaidu atgūšanas rīkojumi rada sekas pagātnē. Turpretim pārtraukšanas rīkojums rada sekas nākotnē. Ņemot vērā aizliegumu īstenot iecerēto pasākumu, kas tāpat jau ir noteikts LESD 108. panta 3. punkta trešajā teikumā, Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta tiesiskās sekas galvenokārt izpaužas vienkāršotā iespējā Komisijai celt prasību pret attiecīgo dalībvalsti saskaņā ar 12. pantu. Šī prasība ir īpašs prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi veids ( 21 ). Tā ļauj Komisijai īstenot vienkāršotu procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, lai ātri un efektīvi novērstu pastiprinātu dalībvalsts pienākumu neizpildes risku.

57. Ungārija gan apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 59.–87. punktā sagrozot faktus vai attiecīgi pierādījumus, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka šie nosacījumi faktiski arī ir izpildīti. Šajā sakarā Ungārija galvenokārt abstrakti atsaucas uz priekšrocības un selektivitātes jēdzieniem. Tomēr tā nemin konkrētus argumentus, kādus faktus vai pierādījumus Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi. Tādēļ šis Ungārijas apgalvojums nav vērā ņemams.

3) Starpsecinājumi

58. Tādējādi jāsecina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, vērtējot Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā izvirzītos nosacījumus, tādēļ pirmā apelācijas pamata pirmā daļa ir jānoraida.

b) Par Komisijas rīcības brīvību (pirmā apelācijas pamata otrā daļa)

59. Izvirzot pirmā apelācijas pamata otro daļu, Ungārija un Polija iebilst pret Vispārējās tiesas veikto Komisijas rīcības brīvības pārbaudi.

60. Ungārija kļūdaini uzskata, ka Vispārējā tiesa ir piešķīrusi Komisijai neierobežotu rīcības brīvību. Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 86. un 94. punktā ir pamatoti secinājusi, ka Savienības iestāžu aktus un tādējādi arī pārtraukšanas rīkojumu izdošanu pārbauda, vai tie atbilst Līgumiem un vispārējiem tiesību principiem ( 22 ).

61. Ungārija un Polija vēl arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārbaudot Komisijas rīcības brīvību, jo tā ir secinājusi, ka pārtraukšanas rīkojumi atbilstot vispārējam samērīguma principam.

1) Par pārtraukšanas rīkojumu nepieciešamību

62. Ungārija un Polija iebilst, ka Komisijai ir bijusi iespēja veikt mazāk ierobežojošu pasākumu salīdzinājumā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā paredzētajiem pārtraukšanas rīkojumiem, proti, sākt formālu izmeklēšanas procedūru, un Vispārējā tiesa to neesot ņēmusi vērā.

63. Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 29. punktā ir pareizi secinājusi, ka dalībvalstīm no lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru pašām ir jāizdara secinājumi, proti, jāaptur valsts pasākuma īstenošana, savukārt Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā paredzētie pārtraukšanas rīkojumi ir tieši – un nepārprotami – saistoši ( 23 ).

64. Ņemot vērā šo kontekstu, lēmuma sākt formālo izmeklēšanas procedūru pieņemšana vien gan var būt mazāk ierobežojošs pasākums par pārtraukšanas rīkojuma izdošanu. Tomēr Komisijai būtu liegta iespēja vajadzības gadījumā tieši celt prasību Tiesā un tādā veidā panākt īstenošanas aizliegumu. Tātad šādā gadījumā tā uzreiz nerīkotos efektīvi. Turklāt atbilstoši Ungārijas un Polijas izvirzītajiem argumentiem pārtraukšanas rīkojumi vienmēr būtu nesamērīgi, ja Komisija tos izdod vienlaikus ar formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu.

65. Tādēļ, lai gan tika sākta formālās izmeklēšanas procedūra, bija nepieciešams izdot pārtraukšanas rīkojumus.

2) Par pārtraukšanas rīkojumu samērīgumu nodokļu tiesību jomā

66. Turklāt Polija uzskata – Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka šajā lietā esot bijis jābūt īpašiem apstākļiem, lai pārtraukšanas rīkojumu izdošana nodokļu tiesību jomā būtu atbilstīga.

67. Tomēr pretēji Polijas izteiktajiem apsvērumiem, lai izdotu pārtraukšanas rīkojumu, tostarp nodokļu tiesību jomā, nav vajadzīgi šādi īpaši apstākļi.

68. Komisijai, kad tā pārbauda, vai no vispārīgiem tiesiskajiem regulējumiem nodokļu jomā izriet atbalsts, gan ir jāievēro dalībvalstu autonomija nodokļu jomā. Manuprāt, tā rezultātā tiek veikta selektīvas priekšrocības pārveidota analīze ( 24 ). Tomēr, ja, izmantojot šo pārveidoto analīzi, Komisija izdara provizorisku secinājumu, ka, iespējams, pastāv nelikumīgs atbalsts, tai ir arī tiesības izdot pagaidu pārtraukšanas rīkojumus saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu.

69. Tā tas ir neatkarīgi no tā, vai attiecīgais pasākums galu galā patiešām ir valsts atbalsts ( 25 ). Pārtraukšanas rīkojumu Komisija nedrīkst izdot tikai tad, ja ir acīmredzams, ka atbalsta nav. Lai gan vēl nav precizēts, vai progresīvās likmes struktūra var nozīmēt selektīvu priekšrocību ( 26 ), nav acīmredzami izslēgts, ka runa ir par valsts atbalstu. Turklāt Ungārija nav apstrīdējusi Komisijas negatīvos lēmumus un pašlaik tie ir kļuvuši galīgi. Līdz ar to šajā lietā pat ir konstatēts, ka strīdīgie pasākumi ir ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts.

70. Tomēr, īstenojot savu rīcības brīvību, lai izdotu pārtraukšanas rīkojumus, Komisijai ir jāņem vērā to īpašā jēga un mērķis. Kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 32. punktā, attiecīgais mērķis ir nodrošināt Komisijai vienkāršotu iespēju celt prasību saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 12. pantu. Tādējādi Komisija var efektīvi reaģēt uz pastiprinātu dalībvalsts pienākumu neizpildes risku (šajā ziņā skat. jau 56. punktu).

3) Komisijas īstenotā rīcības brīvība

71. Ungārija un Polija īpaši izvirza iebildumu, ka, pārbaudot pārtraukšanas rīkojumu samērīgumu, Vispārējā tiesa nav pareizi ņēmusi vērā Komisijas agrāko praksi.

72. Pārsūdzētā sprieduma 113. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi – ar to vien, ka par dažās dalībvalstīs pastāvošiem pasākumiem nodokļu jomā Komisija formālās izmeklēšanas procedūras ir uzsākusi, neizdodot pārtraukšanas rīkojumu, savukārt, sākot līdzīgas procedūras attiecībā uz citām dalībvalstīm, tā šādus rīkojumus ir izdevusi, vēl nav pietiekami, lai pierādītu nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Ungārija it īpaši neesot pierādījusi, ka norādītās procedūras ir salīdzināmas (pārsūdzētā sprieduma 111. punkts).

73. Tiesas sēdē Tiesā Komisija apliecināja, ka tā kopš 1990. gada ir izdevusi vien aptuveni 20 pārtraukšanas rīkojumu. Ungārija un Polija to ir pasniegušas vairāku simtu kopš tā laika īstenoto valsts atbalsta procedūru kontekstā.

74. Tādējādi Komisijai šajā lietā, īstenojot savu rīcības brīvību, bija jāņem vērā tas, ka līdzšinējā praksē tā savas pilnvaras izdot pārtraukšanas rīkojumus ir izmantojusi tikai retu reizi. Jābūt saprotamam, kāpēc tā šajā lietā pārtraukšanas rīkojumus tomēr izdeva.

75. Ja Komisija izdod pārtraukšanas rīkojumu pēc tam, kad tā ir sākusi formālo izmeklēšanas procedūru, tā, īstenojot savu rīcības brīvību, var ņemt vērā, ka dalībvalsts iecerēto pasākumu īsteno, lai gan ir pieņemts lēmums par procedūras sākšanu.

76. Tomēr, ja Komisija pārtraukšanas rīkojumu, kā šajā lietā, izdod vienlaikus ar formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu, tā savu rīcības brīvību pienācīgi īsteno gadījumā, ja tai ir aizdomas, ka, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, dalībvalsts īstenos atbalsta pasākumus, lai gan ir sākta formālā izmeklēšanas procedūra. Turklāt uz šiem apsvērumiem ir balstījusies arī Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 136. punktā izvērtējot Komisijas norādīto pamatojumu.

77. Kā liecina pārsūdzētā sprieduma 81. punkts, šajā ziņā Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā, ka četrus mēnešus pirms strīdīgo lēmumu pieņemšanas Komisija ir sākusi formālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz nodokli, ko Ungārija bija ieviesusi reklāmas jomā un ko raksturoja tas, ka progresīva nodokļa likme tika piemērota apgrozījumam, kuru plašsaziņas līdzekļu uzņēmumi realizēja, sniedzot reklāmas pakalpojumus ( 27 ). Tādēļ tas līdzinājās veselības iemaksai un grozītajai pārtikas aprites pārbaudes nodevai. Pirms un pēc minētā lēmuma pieņemšanas notika viedokļu apmaiņa starp Komisiju un Ungārijas iestādēm.

78. Pārsūdzētā sprieduma 136. un 137. punktā Vispārējā tiesa turklāt ir ņēmusi vērā, kā izriet no lietas materiāliem, ka Ungārija nebija apturējusi šos pasākumus nodokļu jomā, lai gan bija sākta attiecīgā procedūra. Ņemot vērā šo kontekstu, Vispārējā tiesa ir secinājusi – pastāvēja risks, ka, lai gan ir sākta formālā izmeklēšanas procedūra, Ungārija turpinās īstenot attiecīgos pasākumus.

79. Vispārējā tiesa no tā varēja secināt, ka Komisija ir ņēmusi vērā savu agrāko praksi, īstenojot rīcības brīvību. Galarezultātā arī šajā ziņā nav apstrīdama Vispārējās tiesas veiktā rīcības brīvības pārbaude.

4) Starpsecinājumi

80. Tātad Vispārējā tiesa ir pareizi secinājusi, ka Komisija nebija pieļāvusi kļūdas, īstenojot savu rīcības brīvību.

c) Par Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu (trešais pamats)

81. Izvirzot trešo pamatu, Ungārija apgalvo – Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, kā tas ir noteikts LESD 296. panta otrās daļas pirmajā teikumā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 1. punktā un 2. punkta c) apakšpunktā.

82. Vispirms ir jāprecizē, uz ko attiecas Komisijas pamatojums, izdodot pārtraukšanas rīkojumus (skat. 1) punktu). Pēc tam es izvērtēšu, vai Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārbaudot Komisijas norādīto pamatojumu (skat. 2) punktu).

1) Par Komisijas pienākuma norādīt pamatojumu priekšmetu, izdodot pārtraukšanas rīkojumus

83. LESD 296. panta otrajā daļā ir skaidri noteikts pienākums norādīt pamatojumu iestāžu pieņemtiem tiesību aktiem. Līdzīgi tiesības uz labu pārvaldību saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktu ietver pārvaldes pienākumu pamatot savus lēmumus. Hartas 41. pantā ir atspoguļots vispārējs Savienības tiesību princips, uz kuru dalībvalstis var atsaukties ( 28 ).

84. Manuprāt, šajā lietā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, norādot, ka Komisijas sniegtajam pamatojumam ir jāattiecas uz abiem nosacījumiem, kas minēti Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā, kā arī – pretēji Komisijas viedoklim – uz tās rīcības brīvības īstenošanu.

85. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 296. panta otrajā daļā prasītajam Savienības iestāžu aktu pamatojumam ir skaidri un nepārprotami jānorāda tās iestādes argumentācija, kura izdevusi tiesību aktu, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt kontroli. Pamatojuma norādīšanas prasība ir izvērtējama, ņemot vērā visus konkrētās lietas apstākļus, it īpaši attiecīgā tiesību akta saturu, norādīto motīvu raksturu un akta adresātu vai citu personu, kuras tas skar tieši un individuāli, iespējamo interesi saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas LESD 296. panta otrās daļas prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu ( 29 ).

86. Pirmkārt, saistībā ar attiecīgā pasākuma kvalifikāciju par nelikumīgu atbalstu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 129. punktā pareizi ir secinājusi, ka pārtraukšanas rīkojuma pamatojumam izvirzītām prasībām ir jāatbilst tām, kādas judikatūrā tiek izvirzītas attiecībā uz lēmumiem sākt formālo izmeklēšanas procedūru.

87. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 133. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi – no strīdīgajiem lēmumiem izriet, ka Komisija ir devusi Ungārijai iespēju izteikt savus apsvērumus. Šajā ziņā pret pamatojumu nevar neko iebilst.

88. Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 135. punktā Vispārējā tiesa ir pamatoti pieņēmusi, ka Komisijas norādītajam pamatojumam ir jāattiecas arī uz tās rīcības brīvības īstenošanu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Komisijai ir jāņem vērā konkrētās tiesiskās sekas, ko rada pārtraukšanas rīkojums saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 12. pantu, ja pārtraukšanas rīkojums ir iekļauts lēmumā sākt formālo izmeklēšanas procedūru.

89. Kā minēts 85. punktā, pienākuma norādīt pamatojumu jēga un mērķis paredz, ka pārtraukšanas rīkojuma izdošanai jānotiek tā, lai kļūtu saprotams, kāpēc Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nepildīs savu pienākumu, kas noteikts LESD 108. panta 3. punktā, un neapturēs pasākuma īstenošanu. Tas nozīmē, ka arī pamatojumā tiks ņemts vērā pārtraukšanas rīkojuma īpašais raksturs. Kā norādīts iepriekš 56. un 70. punktā, ja ir pastiprināts risks, ka dalībvalsts turpinās piemērot apstrīdēto pasākumu, Komisijai ir jābūt iespējai izmantot vienkāršoto procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 12. pantam. Pienākums norādīt pamatojumu jo īpaši jāpilda tad, ja, ņemot vērā šo raksturu, līdzšinējā praksē pārtraukšanas rīkojumi ir izdoti tikai retu reizi.

2) Par Vispārējās tiesas veikto Komisijas pamatojuma pārbaudi

90. Ungārija un Polija uzskata – Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka Komisija neesot pamatojusi savas aizdomas, ka Ungārija īstenošot attiecīgos valsts pasākumus, lai gan ir sākta formālā izmeklēšanas procedūra.

91. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 136. punktā divus elementus ir uzskatījusi par pietiekamu skaidrojumu Komisijas lēmumam izdot pārtraukšanas rīkojumus. Pirmkārt, Komisija esot varējusi balstīties uz apstākli, ka Ungārija apstrīdēja pasākumu atbalsta raksturu. Otrkārt, Ungārija neesot sniegusi savus apsvērumus par plānotajiem pārtraukšanas rīkojumiem.

92. Tomēr šie abi elementi nesniedz pietiekamu pamatojumu Komisijas aizdomām, ka, lai gan ir sākta formālā izmeklēšanas procedūra, Ungārija turpinās īstenot attiecīgos valsts pasākumus, pirms procedūra tiks pabeigta. Tātad no strīdīgajiem lēmumiem neizriet, ka varētu būt nepieciešams piemērot vienkāršoto procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi.

93. Proti, dalībvalstij ir pilnīgas tiesības aizstāvēties, norādot, ka attiecīgais pasākums nav valsts atbalsts. No tā nevar izdarīt secinājumu par pastiprinātu risku, ka dalībvalsts ignorēs LESD 108. panta 3. punkta tiesiskās sekas. Tā tas it īpaši ir tad, kad runa ir par tādu strīdīgu tiesību jautājumu kā izskatāmajā lietā.

94. Turklāt dalībvalstīm ir tikai dota iespēja, nevis noteikts pienākums izteikt savus apsvērumus par pārtraukšanas rīkojumu izdošanu. Saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta trešo daļu dalībvalstis gan sekmē Savienības uzdevumu izpildi un atturas no jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu. Tādējādi, ja dalībvalsts nesadarbojas ar Komisiju, Komisija visādā ziņā šo faktu var vērtēt kā negatīvu indikatoru. Tomēr, atsevišķi aplūkots, bez citiem papildu apstākļiem, tas nebūtu pietiekams, lai pamatotu Komisijas aizdomas, ka dalībvalsts nepildīs savus pienākumus, kas noteikti LESD 108. panta 3. punktā.

95. Arī citi faktori liecina, ka izdarītais spriedums nav pareizs. Līdztekus Vispārējās tiesas minētajiem aspektiem Komisija lēmuma par veselības iemaksām 47. un 48. apsvērumā un attiecīgi lēmuma par grozīto pārtikas aprites pārbaudes nodevu 56. un 57. apsvērumā pārtraukšanas rīkojumu izdošanu gan pamatoja ar to, ka Ungārija šo rīkojumu izdošanas brīdī vēl joprojām tupināja atbalstu piešķirt un tādējādi pastāvēja risks, ka var tikt būtiski ietekmēta konkurence.

96. Tomēr arī no šiem abiem aspektiem Komisija nevarēja izdarīt secinājumu, ka Ungārija nepildīs savu pienākumu, kas noteikts LESD 108. panta 3. punkta trešajā teikumā. Tas tādēļ, ka, no vienas puses, pirms pārtraukšanas rīkojumu izdošanas vēl nepastāvēja no formālās izmeklēšanas procedūras sākšanas izrietošais aizliegums īstenot iecerēto pasākumu, jo Komisija pārtraukšanas rīkojumus izdeva vienlaikus ar formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu. No otras puses, aizliegums īstenot iecerēto pasākumu pastāv neatkarīgi no tā, cik nopietna ir pasākuma ietekme uz konkurenci. LESD 108. panta 3. punktā nav veikta diferenciācija atkarībā no atbalsta apjoma. Tādējādi atbalsta apjomam principā nevar būt nozīmes arī pagaidu pasākuma gadījumā, kura mērķis ir vien dot iespēju sākt vienkāršotu procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi.

97. Atbilstoši Ungārijas un Polijas izteiktajai kritikai no Komisijas strīdīgo lēmumu pamatojuma drīzāk būtu bijis jāizriet norādēm par to, kādu apstākļu dēļ Komisijai bija bažas, ka Ungārija turpinās īstenot iecerētos pasākumu, lai gan ir sākta formālā izmeklēšanas procedūra.

98. Kā izklāstīts 78. punktā, no Komisijas materiāliem izskatāmajā lietā izriet, ka dažus mēnešus pirms tam Ungārija nebija apturējusi attiecīgos pasākumus saistībā ar reklāmas nodokli, lai gan bija sākta formālā izmeklēšanas procedūra. Pēc visa spriežot, šis apstāklis pamudināja Komisiju izdot pārtraukšanas rīkojumus. Principā pret to nekas arī nebūtu iebilstams. Tomēr šis rīcības brīvības aspekts ir tik būtisks, ka Komisijai tas būtu bijis jāiekļauj savā pamatojumā.

99. Pretēji pārsūdzētā sprieduma 137. punktā paustajam Vispārējās tiesas viedoklim iepriekš minētais nav tikai daļa no apstrīdēto rīkojumu izdošanas konteksta, ko Ungārija nevarēja nezināt. Ja Ungārijas iepriekšējā rīcība patiešām bija noteicošais indikators, kas Komisijai radīja bažas, ka Ungārija turpinās pasākumu īstenot, lai gan ir sākta formālā izmeklēšanas procedūra, tādā gadījumā šiem Komisijas apsvērumiem ir jāizriet no paša publicētā pārtraukšanas rīkojuma pamatojuma. Šajā lietā tas tā nav.

100. Tikai [šāds skaidri norādīts pamatojums] ļauj, pirmkārt, rīkojuma adresātiem, otrkārt, citiem potenciāliem prasītājiem un, treškārt, Vispārējai tiesai izprast Komisijas īstenoto rīcības brīvību un to pārbaudīt. Kopumā ņemot, no iepriekš minētā izriet, ka Komisijas pamatojums bija nepietiekams un pārsūdzētā sprieduma 137. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka Komisija ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

3) Starpsecinājumi

101. Pārbaudot Komisijas norādīto pamatojumu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Apstrīdēto pārtraukšanas rīkojumu pamatojums neatbilst normatīvajām prasībām.

d) Secinājumi

102. Līdz ar to Ungārijas apelācijas sūdzība ir pamatota.

VI. Par tiesvedību Tiesā

103. Ja apelācija ir pamatota, Tiesa saskaņā ar Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu atceļ Vispārējās tiesas lēmumu un var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

104. Tā kā pārtraukšanas rīkojumu pamatojums ir prettiesisks, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ un jālemj, ka strīdīgie lēmumi bija jāatceļ, ciktāl ar tiem tika izdoti pārtraukšanas rīkojumi.

105. Tiesa līdz šim gan ir atcēlusi arī priekšmetu zaudējušus tiesību aktus ( 30 ). Ja priekšmetu zaudējuši tiesību akti vairs nerada tiesiskās sekas, faktiski ir grūti iedomājama to atcelšana. Šādās situācijās būtībā atliek tos tikai atzīt par spēkā neesošiem. Tādēļ, ja līdzīgi kā izskatāmajā lietā saglabājas interese, lai akti tiktu atcelti, ierosinu secināt, ka šie tiesību akti bija spēkā neesoši.

VII. Par tiesāšanās izmaksām

106. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

107. Saskaņā ar 184. panta 1. punktu, to skatot kopā ar 140. panta 1. punktu, Polija, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

VIII. Secinājumi

108. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ierosinu Tiesai lemt šādi: 1. Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 25. aprīļa spriedumu Ungārija/Komisija (T‑554/15 un T‑555/15). 2. Atzīt, ka Lēmums C(2015) 4805 final un Lēmums C(2015) 4808 final ir jāatceļ, ciktāl ar tiem ir izdoti pārtraukšanas rīkojumi. 3. Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus. 4. Polijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

( 1 ) Oriģinālvaloda – vācu.

( 2 ) Spriedums, 2018. gada 25. aprīlis, Ungārija/Komisija (T‑554/15 un T‑555/15, EU:T:2018:220).

( 3 ) Vodafone Magyarország (C‑75/18), Tesco‑Global Áruházak (C‑323/18), Komisija/Polija (C‑562/19 P) un Komisija/Ungārija un Polija (C‑596/19 P). Skat. arī manus secinājumus lietā Vodafone Magyarország (C‑75/18, EU:C:2019:492, 136. un nākamie punkti) un manus secinājumus lietā Tesco‑Global Áruházak (C‑323/18, EU:C:2019:567, 128. un nākamie punkti).

( 4 ) Padomes 1999. gada 22. marta Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes Regulu (ES) Nr. 734/2013 (2013. gada 22. jūlijs) (OV 2013, L 204, 15. lpp.).

Ar 2015. gada 14. oktobri Regula Nr. 659/1999 tika aizstāta ar Padomes Regulu (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).

( 5 ) Tagad gandrīz identisks Regulas 2015/1589 13. pants.

( 6 ) Komisijas 2015. gada 15. jūlija lēmumi (valsts atbalsts SA.40018 (ex 2014/NN), C(2015) 4808 final un SA.41187 (2015/NN), C(2015) 4805 final), OV 2015, C 277, 12. un 24. lpp.

( 7 ) “In that context, the Commission underlines that the steeply progressive character of the turnover fee is capable of having a significant impact on the competitive situation in the market” (Komisijas 2015. gada 15. jūlija lēmumu 47. un attiecīgi 56. apsvērums).

( 8 ) Komisijas 2016. gada 4. jūlija Lēmums (ES) 2016/1846 par pasākumu SA.41187 (2015/C) (iepriekš 2015/NN), ko Ungārija īstenojusi attiecībā uz veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem (izziņots ar dokumenta numuru C(2016) 4049) (OV 2016, L 282, 43. lpp.), un Lēmums (ES) 2016/1848 par pasākumu SA.40018 (2015/C) (ex 2015/NN), kuru īstenojusi Ungārija, saistībā ar Ungārijas pārtikas aprites pārbaudes nodevas 2014. gada grozījumu (izziņots ar dokumenta numuru C(2016) 4056) (OV 2016, L 282, 63. lpp.).

( 9 ) No Polijas iestāšanās raksta, kurā pretēji Tiesas Reglamenta 132. panta 2. punkta [a)] apakšpunktam nav norādīti prasījumi, skaidri izriet, ka Polija atbalsta Ungārijas apelācijas pamatus un līdz ar to – tās prasījumus.

( 10 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 4. aprīlis, OZ/EIB (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, 33. un 34. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 11 ) Skat. rīkojumu, 2012. gada 15. februāris, Internationaler Hilfsfond/Komisija (C‑208/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:76, 34. punkts un tajā minētā judikatūra), un manus secinājumus lietā HX/Padome (C‑423/16 P, EU:C:2017:493, 48. punkts).

( 12 ) Spriedumi, 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 42. punkts), 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 61. punkts), un 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 43. punkts).

( 13 ) Skat. rīkojumu, 2017. gada 11. oktobris, Ungārija/Komisija (C‑204/17 P(R), nav publicēts, EU:C:2017:751, 18. punkts).

( 14 ) Skat. spriedumus, 1990. gada 14. februāris, Francija/Komisija (C‑301/87, EU:C:1990:67, 23. punkts), un 2001. gada 3. jūlijs, Komisija/Beļģija (C‑378/98, EU:C:2001:370, 24. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Nilsa Vāla [Nils Wahl] secinājumus lietā Komisija/Vācija (C‑527/12, EU:C:2014:90, 25. punkts) un ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas‑Haklas [Christine Stix‑Hackl] secinājumus lietā Itālija/Komisija (C‑400/99, EU:C:2001:191, 64. punkts).

( 15 ) Skat. spriedumu, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 16 ) Rīkojums, 2017. gada 11. oktobris, Ungārija/Komisija (C‑204/17 P(R), nav publicēts, EU:C:2017:751, 18. punkts).

( 17 ) Šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 46. punktu.

( 18 ) Spriedums, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:755, 41. un 42. punkts).

( 19 ) Skat. spriedumus, 2009. gada 6. oktobris, GlaxoSmithKline Services/Komisija (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, EU:C:2009:610, 23. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2011. gada 21. decembris, Iride/Komisija (C‑329/09 P, nav publicēts, EU:C:2011:859, 50. punkts).

( 20 ) Skat. spriedumu, 1999. gada 17. jūnijs, Beļģija/Komisija (C‑75/97, EU:C:1999:311, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 21 ) Spriedums, 1990. gada 14. februāris, Francija/Komisija (C‑301/87, EU:C:1990:67, 23. punkts), un ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi lietā Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:442, 56. zemsvītras piezīme 33. punktā), kā arī ģenerāladvokātes K. Štiksas‑Haklas secinājumi lietā Itālija/Komisija (C‑400/99, EU:C:2001:191, 65. punkts).

( 22 ) Spriedumi, 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 44. punkts), 2012. gada 26. jūnijs, Polija/Komisija (C‑335/09 P, EU:C:2012:385, 48. punkts), 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 91. punkts), un 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 35. punkts).

( 23 ) Skat. spriedumu, 2001. gada 9. oktobris, Itālija/Komisija (C‑400/99, EU:C:2001:528, 60. punkts).

( 24 ) Skat. manus secinājumus lietā Vodafone Magyarország (C‑75/18, EU:C:2019:492, 163. un nākamie punkti) un lietā Tesco‑Global Áruházak (C‑323/18, EU:C:2019:567, 150. un nākamie punkti).

( 25 ) Skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:442, 27. punkts).

( 26 ) Skat. 3. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.

( 27 ) 2015. gada 12. marta Lēmums C(2015) 1520 par pasākumu SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) – Ungārija – reklāmas nodoklis (OV 2015, C 136, 7. lpp.).

( 28 ) Skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Spānija/Padome (C‑521/15, EU:C:2017:982, 89. punkts), un manus secinājumus attiecīgajā lietā (EU:C:2017:420, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 29 ) Spriedums, 2016. gada 10. marts, HeidelbergCement/Komisija (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, 16. punkts un tajā minētā judikatūra); īpaši par tiesību aktiem valsts atbalsta jomā, tomēr vēl attiecībā uz EKL 253. pantu 2011. gada 21. jūlija spriedums Alcoa Trasformazioni/Komisija (C‑194/09 P, EU:C:2011:497, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 30 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, rezolutīvās daļas 2) un 3) punkts).