ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Regulas Nr. 1122/2009 4. pantā “Pastāvīgajām ganībām izmantotās zemes uzturēšana individuālā līmenī” ir paredzēts: “1. Ja konstatē, ka šīs regulas 3. panta 1. punktā minētā attiecība samazinās, tad attiecīgā dalībvalsts valsts vai reģionālā līmenī paredz, ka lauksaimniekiem, kuri pieprasa atbalstu saskaņā ar jebkuru no Regulas [..] Nr. 73/2009 I pielikumā uzskaitītajām tiešo maksājumu shēmām, ir pienākums nepārveidot pastāvīgajām ganībām izmantotu zemi bez iepriekšējas atļaujas. Ja pirmajā daļā minētās atļaujas iegūšana ir atkarīga no nosacījuma, ka zemes platība tiek noteikta kā pastāvīgās ganības, šādu zemi no pirmās pārveidošanas dienas uzskata par pastāvīgajām ganībām, atkāpjoties no 2. panta 2. punktā noteiktās definīcijas. Minētās platības izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības audzēšanai piecus gadus pēc kārtas no pārveidošanas dienas. 2. Ja konstatē, ka šīs regulas 3. panta 2. punktā minēto pienākumu nevar izpildīt, tad attiecīgā dalībvalsts papildus pasākumiem, kas jāveic saskaņā ar šā panta 1. punktu, valsts vai reģionālā līmenī paredz, ka lauksaimniekiem, kuri pieprasa atbalstu saskaņā ar jebkuru no Regulas [..] Nr. 73/2009 I pielikumā uzskaitītajām tiešo maksājumu shēmām, ir pienākums pārveidot zemi atpakaļ par pastāvīgajām ganībām izmantotu zemi – šis pienākums attiecas uz tiem lauksaimniekiem, kuru rīcībā ir zeme, kas tikusi pārveidota no pastāvīgajām ganībām izmantotas zemes par zemi citiem lietojumiem. [..]”
37

Šajā ziņā uzreiz ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 1896/2006 12. panta 5. punkta un 13.–15. panta izriet, ka visi šajā regulā paredzētie rīkojumi, izmantojot kādu no minētajos 13.–15. pantā aprakstītajām metodēm, ir jāizsniedz atbilstoši šajā regulā noteiktajam prasību minimumam. Kā savu secinājumu 36.–41. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šo prasību minimuma neievērošanas gadījumā tiktu izjaukts līdzsvars starp ar Regulu Nr. 1896/2006 sasniegt gribētajiem mērķiem, proti, ātrumu un efektivitāti, no vienas puses, un tiesību uz aizstāvību ievērošanu, no otras puses.
48

No otras puses, no Regulas preambulas 17. un 18. apsvēruma, kā arī no Regulas 3. panta 2. un 4. punkta izriet, ka tajā ir skaidri nodalītas teritoriālās procedūras, kuras ir uzsāktas pirms galvenās procedūras uzsākšanas, un sekundārās procedūras. Tomēr tikai attiecībā uz pirmajām minētajām procedūrām tiesības pieprasīt to sākšanu ir piešķirtas tikai kreditoriem, kuru domicils, parastā uzturēšanās vieta vai juridiskā adrese atrodas dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas uzņēmums vai kura prasījums rodas šā uzņēmuma darbības dēļ (šajā ziņā skat. spriedumu Zaza retail, C‑112/10, EU:C:2011:743, 30. punkts). No minētā izriet a contrario, ka šie ierobežojumi nav piemērojami sekundārajām procedūrām.
36

Taču šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka pamatlietā nodokļa maksāšanai it īpaši ir pakļauta jebkura saskaņā ar Beļģijas vai ārvalsts tiesībām dibināta juridiska persona, kurai Antverpenes provinces teritorijā ir uzņēmējdarbības vieta, ko tā izmanto vai kas paredzēta savām vajadzībām, neatkarīgi no uzņēmējdarbības vietas rakstura un šā nodokļa maksātāju darbībām. Šā pēdējā minētā nodokļa apjoms ir atkarīgs no uzņēmējdarbības vietu aizņemtās platības. Tādējādi šie nodokļa maksātāji nav vienīgi operatori, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus vai kas izmanto Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā paredzētās tiesības.
29

Turklāt šī interpretācija atbilst Direktīvas 2001/23 mērķim nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp darba ņēmēju interesēm, no vienas puses, un īpašumtiesību saņēmēja interesēm, no otras puses, un no tā tostarp izriet, ka īpašumtiesību saņēmējam ir jābūt iespējai veikt pielāgojumus, kas ir nepieciešami tā darbības turpināšanai (šajā ziņā skat. spriedumu Alemo‑Herron u.c., C‑426/11, EU:C:2013:521, 25. punkts).
22

Tādā situācijā, par kādu ir pamatlieta, nav strīda par to, ka visi Beļģijas iedzīvotāju ienākumi no nekustamā īpašuma tiek ņemti vērā, nosakot nodokļa likmi, kas piemērojama to ienākumiem, kas apliekami ar nodokli Beļģijā. Nav strīda arī par to, ka ienākumi no neizīrēta īpašuma, kas atrodas Beļģijā, tiek noteikti, pamatojoties uz kadastrālajiem ienākumiem, kuru summa ir mazāka par īres vērtību, kuru izmanto, lai noteiktu ienākumus no šāda īpašuma, kas atrodas citā dalībvalstī.
10

Saskaņā ar šī likuma 85. pantu: “Nodoklis 9 [%] apmērā no nodokļa bāzes ir jāiekasē no šādu pakalpojumu pārdošanas, kā arī no [šādu preču] starpkopienu pārdošanas, pirkšanas, izņemšanas no glabāšanas režīma un importa: [..] 7) [grāmatas]; [..] Par grāmatu 1. punkta 7) apakšpunkta izpratnē netiek uzskatīti: 1) publikācijas citā veidā, kas nav iespiešana vai līdzīgs process; 2) laikraksti, un 3) publikācijas, kurās ir ietverti galvenokārt reklāmas materiāli.”
35

Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem šķiet izrietam, ka pamatlietā M. A. Ben Alaya atbilst Direktīvas 2004/114 6. un 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem. It īpaši nešķiet, ka Vācijas iestādes pret viņu būtu atsaukušās uz kādu no šīs direktīvas 6. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajiem iemesliem. Tādējādi tādā situācijā kā pamatlietā šķiet, ka valsts iestādēm būtu viņam jāpiešķir uzturēšanās atļauja, un par to jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
20

Jautājumā par pirmajiem pieciem šā sprieduma 17. punktā atgādinātajiem aspektiem jānorāda, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Consiglio Nazionale Forense ir izveidota ar likumu un ir pastāvīga. Turklāt gan no tā, ka šīs iestādes kompetence izspriest prasības par vietējo kolēģiju padomju pieņemtajiem lēmumiem ir paredzēta likumā un nav fakultatīva, gan no tā, ka lēmumi, ko tā pieņem, īstenojot šo kompetenci, ir apveltīti ar izpildu spēku, secināms, ka šīs iestādes nolēmumi ir saistoši. Visbeidzot, lietā nav strīda par to, ka Consiglio Nazionale Forense, pirmkārt, savā procesuālajā kārtībā, kas lielā mērā balstīta uz civilprocesuālo kārtību, ievēro sacīkstes principu gan rakstveida, gan mutiskajā posmā un, otrkārt, lietas izlemj, pamatojoties uz likumu.
10

Direktīvas 2003/109 5. panta “Nosacījumi pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai” 1. punktā ir noteikts: “Dalībvalstis pieprasa, lai trešo valstu pilsoņi sniedz pierādījumus par to, ka viņu rīcībā gan pašiem, gan atkarīgajiem ģimenes locekļiem ir: a) stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā minimālo darba algu un pensiju līmeni pirms pieteikuma iesniegšanas par pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanu; b) apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz pilsoņiem attiecīgajā dalībvalstī.”
7

Regulas Nr. 1260/1999 38. pantā bija noteikts: “1. Neierobežojot Komisijas pienākumu izpildīt Eiropas Savienības vispārējo budžetu, dalībvalstis pirmām kārtām uzņemas atbildību veikt palīdzības finanšu kontroli. Šim nolūkam to veiktie pasākumi ietver: a) pārbaudi par to, vai ir izveidota vadības un kontroles kārtība un vai to īsteno tā, lai nodrošinātu Kopienas fondu efektīvu un pareizu izmantošanu; [..] e) pārkāpumu nepieļaušanu, atklāšanu un novēršanu, paziņošanu par tiem Komisijai saskaņā ar noteikumiem un Komisijas informēšanu par administratīviem un tiesas procesiem; [..] h) jebkādu zaudējumu, kas radušies atklāta pārkāpuma rezultātā, atlīdzināšanu un, vajadzības gadījumā, procentu iekasēšanu par kavētiem maksājumiem. [..] 3. Komisija un dalībvalstis uz divpusēju administratīvu pasākumu pamata sadarbojas, lai saskaņotu pārbaužu plānus, metodes un izpildi, palielinot to lietderību. Tās nekavējoties apmainās ar veikto pārbaužu rezultātiem. Vismaz vienreiz gadā un katrā ziņā pirms gada ziņojuma, ko paredz 34. panta 2. punkts, izskata un izvērtē: [..] c) pamanīto pārkāpumu finansiālās sekas, veiktos vai vēl veicamos pretpasākumus, lai tās labotu, un, ja nepieciešams, izmaiņas vadības un kontroles sistēmās. 4. Pēc šīs pārbaudes un novērtējuma, neierobežojot pasākumus, ko nekavējoties veic dalībvalsts, kā to paredz šis un 39. pants, Komisija var izteikt apsvērumus, jo īpaši attiecībā uz atklāto pārkāpumu finansiālajām sekām. Šos apsvērumus adresē dalībvalstij un attiecīgajai konkrētās palīdzības vadošajai iestādei. Šiem apsvērumiem, ja nepieciešams, pievieno lūgumu veikt korektīvus pasākumus, lai labotu konstatētās nepilnības vadībā un novērstu atklātos pārkāpumus, kas vēl nav izlaboti. Dalībvalstij ir iespēja komentēt šos apsvērumus. [..] 5. Neskarot šo pantu, Komisija pēc pienācīgas pārbaudes var apturēt visus starpposma maksājumus vai to daļu, ja tā konstatē, ka attiecīgie izdevumi ir saistīti ar nopietniem pārkāpumiem, kas līdz šim nav novērsti, un ir steidzīgi jārīkojas. Komisija informē attiecīgo dalībvalsti par šo rīcību un tās iemesliem. Ja pēc pieciem mēnešiem apturēšanas iemesli vēl pastāv vai attiecīgā dalībvalsts nav paziņojusi Komisijai, kādus pasākumus tā ir veikusi, lai novērstu šo nopietno pārkāpumu, piemēro 39. pantā izklāstītos noteikumus. [..]”
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp J. Deckmyn un Vrijheidsfonds VZW (turpmāk tekstā – “Vrijheidsfonds”), bezpeļņas organizāciju, [no vienas puses,] un W. Vandersteen, komiksu Suske en Wiske (franču valodā – Bob et Bobette) autora, dažādiem mantiniekiem, kā arī ar šiem darbiem saistīto tiesību īpašniekiem (turpmāk tekstā – “Vandersteen u.c.”), [no otras puses,] par to, ka J. Deckmyn ir izplatījis kalendārus, kuros viņš ir attēlojis zīmējumu (turpmāk tekstā – “attiecīgais zīmējums pamatlietā”), kas bijis līdzīgs zīmējumam, kurš ir ticis attēlots uz viena no Suske en Wiske sērijas žurnāliem vāka.
17

Runājot par pirmo pamatu, ar kuru Spānijas Karaliste būtībā apgalvoja, ka trīs mēnešu termiņa, kāds ir paredzēts gan grozītās Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punktā, gan arī Regulas Nr. 1386/2002 18. panta 3. punktā, ievērošana nozīmē, ka lēmums par finanšu korekcijām bija jāpieņem trīs mēnešu laikā no noklausīšanās datuma vai vismaz no datuma, kad Komisija saņēma papildu informāciju no Spānijas valdības, kas nozīmē, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts novēloti un tāpēc ir nelikumīgs, Vispārējā tiesa atzina pārsūdzētā sprieduma 32. punktā, ka no tās sprieduma Grieķija/Komisija (T‑404/05, EU:T:2008:510, 44. punkts), kurš tika apstiprināts ar Tiesas rīkojumu Grieķija/Komisija (C‑43/09 P, EU:C:2010:36), izriet, ka grozītās Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punktā nav paredzēts nekāds termiņš, kādā Komisijai ir jāpieņem lēmums. Turklāt šāda interpretācija skaidri izriet no šīs tiesību normas formulējuma. Trīs mēnešu termiņš, uz kuru tajā ir atsauce, attiecas uz vienošanās noslēgšanu starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti.
16

Iesniedzējtiesas skatījumā kapitālsabiedrības reorganizācija par cita veida kapitālsabiedrību atbilstoši Direktīvas 69/335 4. panta 3. punkta a) apakšpunktam nav kapitālsabiedrības izveidošana šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to nav apliekama ar kapitāla nodokli. Šī tiesa, atgādinot, ka minētās direktīvas 10. panta c) punktā – atšķirībā no tās 10. panta a) un b) apakšpunkta – nav skaidri paredzēti tās 4. pantā noteiktie darījumi, uzskata, ka nevar izslēgt, ka nodevu daļas pārskaitīšana Valsts kasei, uz ko ir norāde 2008. gada 11. decembra un 2013. gada 19. augusta rīkojumos, ir aizliegta aplikšana ar nodokli atbilstoši Direktīvas 69/335 10. panta c) punktam.
1

Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt papildprotokola, kas parakstīts 1970. gada 23. novembrī Briselē un kas Eiropas Ekonomikas Kopienas vārdā noslēgts, atzīts un apstiprināts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72, ar kuru noslēdz 1970. gada 23. novembrī parakstīto papildprotokolu un finanšu protokolu Nolīgumam par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un paredz pasākumus, kas pieņemami to spēkā stāšanās nolūkā (OV L 293, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Papildprotokols”), 41. panta 1. punktu. Šo nolīgumu 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un tas [EEK] vārdā tika noslēgts, atzīts un apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu Nr. 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”). Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas arī uz Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīvas 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV L 251, 12. lpp.) 7. panta 2. punkta pirmās daļas interpretāciju.
24

Izņemot minētās direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu, kurš attiecas vienīgi uz apzīmējumiem, kas sastāv no formas, kuru tiek lūgts reģistrēt attiecībā uz preci, un kas līdz ar to uz pamatlietu neattiecas, 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta normās apzīmējumu kategorijas nav konkrēti nodalītas (šai ziņā skat. spriedumu Linde u.c., EU:C:2003:206, 42. un 43. punkts). No tā izriet, ka vērtēšanas kritēriji, kuri kompetentajai iestādei būtu jāizmanto, piemērojot pēdējās minētās normas apzīmējumiem, kuri sastāv no tirdzniecības telpas iekārtojuma zīmējuma, neatšķiras no kritērijiem, kas izmantojami attiecībā uz citiem apzīmējumu veidiem.
32

Tomēr, runājot par Direktīvu 92/40 un Direktīvu 2005/94, no to 1. panta izriet, ka to piemērošanas joma attiecas tikai uz profilakses pasākumu un kontroles pasākumu noteikšanu gadījumā, ja ir aizdomas vai faktiski tiek noteikts putnu gripas uzliesmojums saimniecībā starp mājputniem vai citiem nebrīvē turētiem putniem.
19

Saskaņā ar Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai 2009. gada 12. jūnija Lēmuma Nr. H1 par pamatu pārejai no Padomes Regulas [..] Nr. 1408/71 un Regulas [..] Nr. 574/72 uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu [..] Nr. 883/2004 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu [..] Nr. 987/2009 un par to, kā piemērot Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai lēmumus un ieteikumus (OV 2010, C 106, 13. lpp.), 5. punktu: “Regulas [..] Nr. 1408/71 un Regulas [..] Nr. 574/72 piemērošanai nepieciešamie dokumenti (t.i., E‑formas, Eiropas veselības apdrošināšanas kartes un pagaidu aizstājēji sertifikāti), ko pirms Regulas [..] Nr. 883/2004 un Regulas [..] Nr. 987/2009 spēkā stāšanās dienas izdevuši dalībvalstu dienesti, kompetentās iestādes un citas struktūras, joprojām ir derīgi (neraugoties uz to, ka tajos minētās atsauces skar Regulu [..] Nr. 1408/71 un Regulu [..] Nr. 574/72), un pārējo dalībvalstu iestādēm, dienestiem un citām struktūrām pat pēc minētās dienas tie jāņem vērā, līdz beidzies dokumentu derīguma termiņš vai tie tiek anulēti vai aizstāti ar dokumentiem, kas izdoti vai paziņoti saskaņā ar Regulu [..] Nr. 883/2004 un Regulu [..] Nr. 987/2009.”
28

No vienas puses, šīs tiesības ar minēto direktīvu ir piešķirtas tieši, attiecīgajam darba ņēmējam šajā ziņā neko neveicot, un, no otras puses, šīs tiesības nevar būt atkarīgas no citiem nosacījumiem, kuri šajā direktīvā nav tieši paredzēti, kas nozīmē, ka apstāklis, ka darba ņēmējs iepriekš nav lūdzis piešķirt finansiālu atlīdzību atbilstoši šīs direktīvas 7. panta 2. punktam, nav būtisks.
24

Turklāt attiecībā uz to, vai uz valsts tiesību aktiem attiecas viena vai otra aprites brīvība, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ir jāņem vērā attiecīgo tiesību aktu mērķis (skat. it īpaši spriedumu Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, 90. punkts, kā arī Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, 31.–33. punkts).
5

Regulas Nr. 6/2002 preambulas 9., 14., 16., 17., 19. un 25. apsvērumā ir noteikts: “(9) Šīs regulas noteikumi par dizainparaugu tiesību aktiem būtu jāsaskaņo ar attiecīgajiem noteikumiem Direktīvā 98/71/EK. [..] (14) Novērtējums attiecībā uz to, vai dizainparaugam ir individuāla iedaba, būtu jāpamato ar to, vai informēta lietotāja vispārējais iespaids, kas radies, dizainparaugu apskatot, skaidri atšķiras no iespaida, kas viņam radies no jau esoša dizainparauga veidojuma, ņemot vērā tā ražojuma būtību, kuram dizainparaugs ir izmantots vai kurā tas ir iekļauts, un jo īpaši ņemot vērā to ražošanas nozari, kurai tas piederīgs, kā arī dizainparauga autora brīvību, izveidojot dizainparaugu. [..] (16) Dažās no šīm nozarēm izveido lielu skaitu dizainparaugu tādiem produktiem, kam bieži ir īss ekonomiskās dzīves cikls, un aizsardzība bez apgrūtinājuma ar reģistrācijas formalitātēm ir priekšrocība, bet aizsardzības ilgums ir mazāk svarīgs. No otras puses, ir tādas rūpniecības nozares, kas piešķir lielu nozīmi reģistrācijas priekšrocībām sakarā ar lielāku juridisko noteiktību, kuru tā sniedz, un kas vēlas ilgāku aizsardzību atbilstīgi attiecīgo produktu paredzamajam ekonomiskās dzīves ciklam. (17) Tas liek izstrādāt divus aizsardzības veidus: vienu attiecībā uz īstermiņa nereģistrētiem dizainparaugiem un otru attiecībā uz ilgāka termiņa reģistrētiem dizainparaugiem [īstermiņa aizsardzību nereģistrētiem dizainparaugiem un ilgāka termiņa aizsardzību reģistrētiem dizainparaugiem]. [..] (19) Kopienas dizainparaugs būtu jāpieņem tikai tad, ja tas ir jauns un ja tam ir arī individuāla būtība salīdzinājumā ar citiem dizainparaugiem. [..] (25) Tās rūpniecības nozares, kurās izveido lielu skaitu dizainparaugu, kam iespējams īss ekonomiskās dzīves cikls un no kuriem tikai dažus laidīs tirgū, uzskatīs par izdevīgāku nereģistrētu Kopienas dizainparaugu. Reģistrēts Kopienas dizainparaugs ir jāpadara pieejamāks arī šīm rūpniecības nozarēm. Šim nolūkam būtu lietderīgi paredzēt vairāku dizainparaugu apvienošanu vienā kombinētā pieteikumā. Tomēr kombinētā pieteikumā ietvertus dizainparaugus var izskatīt atsevišķi attiecībā uz tiesību izpildi, licencēšanu, lietu tiesībām, izpildes panākšanu, maksātnespējas procedūrām, atsaukšanu, pārreģistrāciju, pārņemšanu, atliktu publicēšanu vai spēkā neesamības pasludināšanu.”
34

Turpinot jāatzīst, ka, lai pakalpojumu sniegšanu uzskatītu par veiktu “par atlīdzību” minētās direktīvas izpratnē, atlīdzībai par šo piegādi vai pakalpojumu sniegšanu nav obligāti jābūt saņemtai tieši no to saņēmēja – to var saņemt arī no trešās personas (šajā ziņā skat. spriedumu apvienotajās lietās Loyalty Management UK un Baxi Group, C‑53/09 un C‑55/09, EU:C:2010:590, 56. punkts).
14

Minētās regulas 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka: “Ar šo piemēro antidempinga pagaidu maksājumu tādu stikla šķiedras sieta audumu importam, kam gan garumā, gan platumā sieta acs izmērs ir lielāks par 1,8 mm un kas sver vairāk nekā 35 g/m2; šos audumus pašlaik klasificē ar KN kodiem ex 7019 40 00, ex 7019 51 00, ex 7019 59 00, ex 7019 90 91 un ex 7019 90 99 (TARIC kodi 7019 40 00 11, 7019 40 00 21, 7019 40 00 50, 7019 51 00 10, 7019 59 00 10, 7019 90 91 10 un 7019 90 99 50), un to izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā.”
9

Regulas Nr. 574/72 107. panta “Pārrēķins citā valūtā” redakcija ir šāda: “1. Piemērojot šādus noteikumus: a) regulā [Nr. 1408/71]: tās12. panta 2., 3. un 4. punkts, 14.d panta 1. punkts, 19. panta 1. punkts b) apakšpunkta pēdējais teikums, 22. panta 1. punkta ii) apakšpunkta pēdējais teikums, 25. panta 1. punkta b) apakšpunkta priekšpēdējais teikums, 41. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts, 46. panta 4. punkts, 46.a panta 3. punkts, 50. pants, 52.b panta pēdējais teikums, 55. panta 1. punkta ii) apakšpunkta pēdējais teikums, 70. panta 1. punkta pirmā daļa, 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkts un b) apakšpunkta ii) punkta priekšpēdējais teikums; b) izpildes regulā [Nr. 574/72]: tās 34. panta 1., 4. un 5. punkts, konvertējot citā valūtā noteiktās summas, lieto konversijas likmi, ko aprēķinājusi Komisija un kam pamatā ir 2. punktā noteiktā bāzes laika posma Eiropas Centrālās Bankas publicētā valūtu maiņas kursa mēneša vidējā likme. 2. Bāzes laika posms ir: — janvāris tām konversijas likmēm, kas piemērojamas no nākamā 1. aprīļa, — aprīlis tām konversijas likmēm, kas piemērojamas no nākamā 1. jūlija, — jūlijs tām konversijas likmēm, kas piemērojamas no nākamā 1. oktobra, — oktobris tām konversijas likmēm, kas piemērojamas no nākamā 1. janvāra. 4. [Migrējošu darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma] administratīvā komisija pēc Revidentu padomes priekšlikuma nosaka datumu, kas jāņem vērā, lai noteiktu 1. punktā minētajos gadījumos piemērojamās konversijas likmes. 5. Konversijas likmes, kas piemērojamas 1. punktā minētajos gadījumos, publicē Eiropas Kopienas Oficiālajā Vēstnesī priekšpēdējā mēnesī pirms tā mēneša, no kura pirmās dienas tās ir piemērojamas. 6. Gadījumos, uz kuriem neattiecas 1. punkts, konversiju veic pēc oficiālā maiņas kursa maksāšanas dienā gan attiecībā uz pabalstu izmaksu, gan to kompensēšanu.”
16

Iesniedzējtiesa šajā ziņā precizē, ka atsauce Karaļa 2011. gada 23. marta dekrētā uz kvalifikācijām, kas pārņemtas 1939. gada 20. februāra likuma 1.b un 2.a pielikumā, negarantē minimālas profesionālās pieredzes esamību, jo šajos pielikumos ir uzskaitītas kvalifikācijas, neprasot tām pievienot sertifikātu, kas apliecina, ka šīs kvalifikācijas ieguvējs ir faktiski strādājis par arhitektu. No minētā iesniedzējtiesa secina, ka no šī karaļa dekrēta neizriet, ka tajā minēto kvalifikāciju īpašnieki ir atbrīvoti no pienākuma iziet praksi tikai tad, ja viņi ir pilnībā kvalificēti profesionāļi. Pēc tās domām, no minētā izriet, ka ar šo karaļa dekrētu nav ievērota 1963. gada 26. jūnija likuma 52. panta pirmā daļa, kas ļauj piešķirt šādu atbrīvojumu tikai tiem attiecīgajiem valstspiederīgajiem, kuri ārvalstī ir snieguši pakalpojumus, kas pielīdzināmi praksei, un to nevar konstatēt, pamatojoties tikai uz kvalifikācijas esamību. Taču būtu jāpārbauda 1963. gada 26. jūnija likuma 52. panta pirmās daļas saderība ar Direktīvas 2005/36 21. panta 1. punktu un 49. pantu.
34

Visbeidzot, gadījumā, ja tiktu konstatēts III/2. punkta negodīgums, vēl rastos jautājums par to, vai princips, kas izriet no Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta un ir ietverts sprieduma lietā C‑618/10 Banco Español de Crédito (EU:C:2012:349) 73. punktā, ir piemērojams arī tad, ja, kā tas ir pamatlietā, aizdevuma līgums pēc minētā noteikuma atcelšanas vairs nevar pastāvēt. Ja tas tā būtu, Kúria vēlas noskaidrot, vai šis princips neļauj valsts tiesai grozīt šo noteikumu, lai novērstu tā negodīgumu, it īpaši, aizstājot to ar dispozitīvu valsts tiesību normu, kā to ir izdarījusi apelācijas instances tiesa.
19

Gaidot līguma noslēgšanu, līgumslēdzēja grupa, kura pa to laiku tika izveidota ar 2011. gada 4. oktobra notariāli apstiprinātu aktu, 2012. gada 28. februāra vēstulē paziņoja līgumslēdzējai iestādei, ka viens no uzņēmumiem, kas veidoja pagaidu uzņēmumu apvienību, ir izstājies no grupas, precizējot, ka līgumslēdzēja grupa – kuru veidoja vairs tikai grupu vadošais uzņēmums un divi citi uzņēmumi – neskatoties uz to ir iecerējusi un varēs uzņemties iepirkumu un varēs izpildīt konkursa paziņojumā izvirzītās tehniskās un ekonomiskās prasības arī samazinātā sastāvā.
15

Atbilstoši Uzņemšanas likuma 11. panta 3. punktam, nosakot obligāto reģistrācijas vietu, Fedasil jānodrošina, lai – pieejamo vietu ietvaros – šī vieta būtu pielāgota uzņemamajai personai. Šīs vietas pielāgotības novērtējums ir balstīts it īpaši uz tādiem kritērijiem kā uzņemamās personas ģimenes sastāvs, veselības stāvoklis, kādas no valsts valodām vai procesa valodas zināšanas. Šajos ietvarosFedasil pievērš īpašu uzmanību šī likuma 36. pantā minētajām mazāk aizsargātajām personām. Īpašos apstākļos Fedasil var atkāpties no šī panta 1. punkta noteikumiem un nenoteikt obligātu reģistrācijas vietu.
20

Cour d’appel de Douai [Duē Apelācijas tiesa] (Francija) ar savu 2011. gada 14. aprīļa spriedumu apstiprināja Tribunal de commerce de Roubaix-Tourcoing spriedumu, tostarp uzskatot, ka tiesvedībā starp Cartier un Axa assurances un Ziegler France bija izpildīti lis pendens nosacījumi un ka šī tiesa bija likumīgi atteikusies no jurisdikcijas par labu High Court of Justice. Cour d’appel de Douai nosprieda, ka no dokumenta par lietas ierosināšanu Apvienotās Karalistes tiesā, kas bija iesniegts pirms prasības celšanas Francijā, neapšaubāmi izrietēja, ka runa ir par to pašu pārvadāšanu, kas tika īstenota no sabiedrības Saflog noliktavām Cartier labā, un ka, pat ja tikai daži lietas dalībnieki bija tie paši abās tiesās, kurās lieta tiek izskatīta, nebija apstrīdams, ka Ziegler France atbildībai, par kuru spriež High Court of Justice, būs sekas attiecībā uz Montgomery Transports, Inko Trade, Jaroslav Matěja un Groupama Transport.