18

Šajā ziņā Vispārējā tiesa attiecībā uz Vispārējas tiesas un Civildienesta tiesas attiecīgās kompetences noteikšanu sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 47.–53. pantā nosprieda šādi: “47 Pašreizējā Savienības tiesību stāvoklī šī norobežošana ir saistīta ar prasītāja personīgo statusu un strīdus izcelsmi saskaņā ar patstāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai strīds starp ierēdni un iestādi, no kuras viņš ir atkarīgs vai bija atkarīgs, ja tas rodas nodarbinātības attiecībās, kas saista vai saistīja šo personu ar iestādi, ietilpst LESD 270. panta (agrāk – EKL 236. panta) un Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta piemērošanas jomā un neietilpst LESD 268. panta (agrāk – EKL 235. panta) un 340. panta (agrāk – 288. panta), kas reglamentē Savienības vispārīgo ārpuslīgumiskās atbildības režīmu, piemērošanas jomā ([spriedumi Meyer-Burckhardt/Komisija, 9/75, EU:C:1975:131 7. punkts; Reinarz/Komisija un Padome, 48/76, EU:C:1977:30, 10. punkts; kā arī Allo u.c./Komisija, 176/83, EU:C:1985:290, 18. punkts, rīkojums Pomar/Komisija, 317/85, EU:C:1987:267. 7. punkts; spriedums Polinsky/Tiesa, T‑1/02, EU:T:2004:298, 47. punkts]). 48 Ja tas tā ir, minētā judikatūra neļauj noteikt, vai [mirušā ierēdņa] tuviniekiem personīgā kaitējuma, gan materiālā, gan morālā, ko viņi apgalvo, ka ir cietuši, atlīdzības prasība bija jāceļ Vispārējā tiesā vai Civildienesta tiesā. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šī judikatūra īpaši attiecas tikai uz lietām starp i) ierēdni vai bijušo ierēdni un iestādi, no kuras viņš ir atkarīgs vai bija atkarīgs, kuras ii) ir radušās darba tiesiskajās attiecībās, kas tos saista vai saistīja, un līdz ar to tā ir tikai daļēji pārnesama uz gadījumu, kad strīds nešaubīgi ir radies darba tiesiskajās attiecībās, bet nevis attiecībā uz ierēdni vai bijušo ierēdni, bet starp viņa tuvinieku, ģimenes locekli vai tiesību pārņēmēju un iestādi, no kuras ir vai bija atkarīgs šis ierēdnis. 49 Ja šīs trešās personas iegūst attiecīgā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesības un tātad darbojas kā viņa tiesību pārņēmējas, šādā statusā, lai tādējādi iegūtu īpašumā mantojuma masu, prasot zaudējumu atlīdzību, kas pienākas pašam ierēdnim, šāda transponēšana ir iespējama, jo strīds paliek neatkarīgi no veiktās īpašuma nodošanas strīds starp ierēdni un iestādi, no kuras viņš bija atkarīgs, un tas ir radies darba tiesiskajās attiecībās, kas tos vienoja. 50 Šajā gadījumā šis apsvērums attiecas uz otro prasītāja izvirzīto kaitējuma veidu, kas ir minēts iepriekš 20. punktā, tas ir, morālu kaitējumu ex haerede, ko cietis [mirušais ierēdnis] no uzbrukuma brīža līdz viņa nāvei. Šajā vērtējumā Civildienesta tiesa pamatoti norādīja pārsūdzētā sprieduma 116. punktā, ka iepriekš 47. punktā minētā judikatūra ir transponējama uz strīdu starp miruša ierēdņa tiesību pārņēmējiem vai viņu likumīgo pārstāvi un iestādi, no kuras šis ierēdnis bija atkarīgs. 51 Savukārt, ja minētā trešā persona rīkojas, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību, kas tai ir personīga, neatkarīgi no tā, vai šis kaitējums ir materiāls vai morāls, šāda attiecīgās judikatūras attiecināšana nav pamatota ne ar tās saturu, ne ar principiālajiem apsvērumiem, kas to ir iedvesmojuši. Pat pieļaujot, ka šāds strīds ir radies darba tiesiskajās attiecībās starp attiecīgo ierēdni un iestādi, personīgais subjektīvais nosacījums, kas saistīts ar ierēdņa, kam piemīt aplūkotās tiesības, statusu, katrā ziņā nav izpildīts un tātad Civildienesta tiesai principā nav kompetences ratione personae lemt atbilstoši LESD 270. pantam un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantam. 52 Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, [spriedumā Komisija/Petrilli (T‑143/09 P, EU:T:2010:531)] ir apstiprināta šī analīze un paskaidrots tās pamatojums. Šī sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka strīds civildienesta jomā atbilstoši EKL 236. pantam (tagad – LESD 270. pants) un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantam, ieskaitot tos, kas attiecas uz kaitējumu, kas ierēdnim un darbiniekam ir radīts, uz ko attiecas īpaši vai speciāli noteikumi salīdzinājumā ar tiem, kas izriet no vispārīgajiem principiem, kuri regulē Savienības ārpuslīgumisko atbildību atbilstoši EKL 235. pantam (tagad – LESD 268. pants) un EKL 288. pantam (tagad – LESD 340. pants). Vispārējā tiesa uzskata, ka tad, kad Savienība rīkojas kā darba devējs, tai ir pastiprināta atbildība, kas izpaužas kā pienākums atlīdzināt zaudējumus, kuri radušies personālam jebkādas nelikumības dēļ, kas pieļauta šādā statusā, kaut arī atbilstoši Kopienu tiesībām tai ir jāatlīdzina tikai tie zaudējumi, kas ir radušies “pietiekami būtiska” tiesību normas pārkāpuma dēļ (pastāvīgā judikatūra kopš [sprieduma Bergaderm un Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361]). 53 Šie apsvērumi, kas pamatojas uz īpašo un speciālo Savienības papildu atbildības pret savu personālu režīmu, ko pamato it īpaši ar darba attiecībām, ar šīm tiesībām un īpašajiem pienākumiem, kā, piemēram, pienākumu ņemt vērā darbinieku intereses, un ar uzticības attiecībām, kam ir jāpastāv starp iestādēm un to ierēdņiem vispārīgās interesēs, precīzi nav izpildīti gadījumā, kad runa ir par trešajām personām, kas nav ierēdņi. Pat tad, ja ir runa par ierēdņa šauras ģimenes locekļiem, ņemot vērā tādus sociālos pabalstus, kādi ir minēti Civildienesta noteikumu 76. pantā, judikatūrā nav atzīta iestāžu rūpības pienākuma pret tiem pastāvēšana ([spriedums Leussink u.c./Komisija, 169/83 un 136/84. EU:C:1986:371] 21.–23. punkts).”