ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 27. janvārī ( 1 )

Lieta C‑591/19 P

Eiropas Komisija

pret

Fernando De Esteban Alonso

Apelācija – Bijušais Eiropas Komisijas ierēdnis – Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) izmeklēšana – Informācijas par faktiem, kas var būt par pamatu krimināllietas ierosināšanai, nosūtīšana valsts tiesu iestādēm – Lēmuma 1999/396/EK, EOTK, Euratom 4. pants – Pienākums informēt un uzklausīt iesaistīto personu – Regulas (EK) Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkts – Komisijas tiesības iesniegt sūdzību un iestāties kā civilprasītājai valsts tiesu iestādēs – Kaitējums, kas esot radies OLAF un Komisijas rīcības tiesvedības laikā dēļ – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Cēloņsakarība

I. Ievads

1. Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 11. jūnija spriedumu De Esteban Alonso/Komisija (T‑138/18, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2019:398), kurā šī tiesa piesprieda Komisijai samaksāt Fernando De Esteban Alonso (turpmāk tekstā – “prasītājs”) 62000 EUR kā atlīdzību par morālo kaitējumu, ko viņš cietis Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) un Komisijas prettiesiskās rīcības dēļ saistībā ar informācijas nosūtīšanu valsts tiesu iestādēm un pret viņu valsts tiesā ierosināto krimināllietu.

2. Šī apelācijas sūdzība sniedz Tiesai iespēju pirmoreiz lemt, no vienas puses, par Lēmuma 1999/396/EK, EOTK, Euratom ( 2 ) 4. panta piemērošanas jomu attiecībā uz OLAF izmeklēšanā iegūtas informācijas nosūtīšanu valsts tiesu iestādēm pirms šīs izmeklēšanas noslēgšanas un, no otras puses, par Regulas (EK) Nr. 1073/1999 ( 3 ) 9. panta 4. punkta piemērošanas jomu attiecībā uz Komisijas iestāšanos kriminālprocesā pirms minētās OLAF izmeklēšanas noslēgšanas ( 4 ).

II. Atbilstošās tiesību normas

3. OLAF, kas izveidots ar Komisijas Lēmumu 1999/352/EK, EOTK, Euratom (1999. gada 28. aprīlis) ( 5 ), saskaņā ar šī lēmuma 2. pantu ir uzdots tostarp veikt iekšējo administratīvo izmeklēšanu iestādēs, lai cīnītos pret krāpšanu, korupciju un jebkuru citu nelikumīgu darbību, kas negatīvi ietekmē Eiropas Savienības finanšu intereses, un izmeklēt ar profesionālās darbības veikšanu saistītus nopietnus pārkāpumus, ko varētu uzskatīt par Savienības ierēdņu pienākumu nepildīšanu, attiecībā uz ko var sākt disciplināras un attiecīgos gadījumos kriminālprocesuālas darbības.

A. Regula Nr. 1073/1999

4. Regula Nr. 1073/1999 reglamentē inspekcijas, pārbaudes un citus pasākumus, ko OLAF darbinieki veic, pildot savus pienākumus. OLAF veikto izmeklēšanu veido “ārēja” izmeklēšana (ārpus Savienības iestādēm) un “iekšēja” izmeklēšana (šo iestāžu iekšienē). Šī regula, kas ratione temporis ir piemērojama lietas faktiem, tika atcelta ar Regulu Nr. 883/2013.

5. Regulas Nr. 1073/1999 10. apsvērumā bija paredzēts: “tā kā šī izmeklēšana jāveic saskaņā ar Līgumu un jo īpaši saskaņā ar Protokolu [(Nr. 7)] par privilēģijām un imunitāti Eiropas [Savienībā ( 6 )], ievērojot [Eiropas Savienības] Civildienesta noteikumus ( 7 ) un pārējo Eiropas [Savienības] darbinieku nodarbināšanas kārtību [..] un pilnībā ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības, īpaši taisnīguma principu, ievērojot iesaistīto personu tiesības izteikt savus uzskatus par faktiem, kas uz tām attiecas, un ievērojot principu, ka izmeklēšanas secinājumi var pamatoties vienīgi uz elementiem, kam ir pierādījumu vērtība; tā kā tālab iestādēm, organizācijām, birojiem un aģentūrām jāizstrādā noteikumi, saskaņā ar kuriem veic tādas iekšējās izmeklēšanas; tā kā attiecīgi būtu jāgroza Civildienesta noteikumi, lai noteiktu ierēdņu un pārējo darbinieku tiesības un pienākumus sakarā ar iekšējo izmeklēšanu”.

6. Šīs regulas 4. panta “Iekšēja izmeklēšana” 1. un 5. punkts bija formulēts šādi: “1. Šīs regulas 1. pantā minētajās jomās [OLAF] veic administratīvu izmeklēšanu iestādēs, organizācijās, birojos un aģentūrās [..]. Šo iekšējo izmeklēšanu veic saskaņā ar Līgumu noteikumiem, jo īpaši saskaņā ar Protokolu [(Nr. 7)] par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, un atbilstīgi ievērojot Civildienesta noteikumus, saskaņā ar nosacījumiem un procedūrām, kas paredzētas šajā regulā un iestāžu, organizāciju, biroju un aģentūru pieņemtajos lēmumos. Iestādes savstarpēji apspriežas par noteikumiem, kas jāpieņem ar šādiem lēmumiem. [..] 5. Ja izmeklēšana atklāj, ka loceklis, vadītājs, ierēdnis vai cits darbinieks var būt personiski līdzdalīgs, par to informē attiecīgo iestādi, organizāciju, biroju vai aģentūru, kurai viņš ir piederīgs. Ja izmeklēšanai vajadzīga pilnīga slepenība vai vajadzīgi izmeklēšanas līdzekļi, kas ir valsts tiesu iestāžu kompetencē, šādas informācijas sniegšanu var atlikt.”

7. Minētās regulas 9. pantā “Ziņojums par izmeklēšanu un turpmāka rīcība” bija noteikts: “1. Kad pabeigta [OLAF] veiktā izmeklēšana, Birojs direktora vadībā sagatavo ziņojumu, kurā norāda konstatētos faktus, finanšu zaudējumus, ja tādi ir, un izmeklēšanas secinājumus, tostarp [OLAF] direktora ieteikumus par turpmāku rīcību. 2. Sagatavojot šādus ziņojumus, ņem vērā attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos noteiktās procedūras prasības. Tā sagatavoti ziņojumi kļūst par pierādījumiem administratīvās lietās vai tiesvedībā tajā dalībvalstī, kurā šo ziņojumu izmantošana izrādās vajadzīga, tieši tāpat un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts administratīvo inspektoru sagatavotie administratīvie ziņojumi. Uz tiem attiecas tādi paši vērtēšanas noteikumi kā tie, ko piemēro valsts administratīvo inspektoru sagatavotiem administratīviem ziņojumiem, un tiem ir tāda pati vērtība kā šādiem ziņojumiem. 3. Pēc ārējās izmeklēšanas sagatavotus ziņojumus un jebkurus citus dokumentus, kas ar to saistīti, nosūta attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm saskaņā ar noteikumiem, kas attiecas uz ārējo izmeklēšanu. 4. Pēc iekšējās izmeklēšanas sagatavotus ziņojumus un jebkurus citus dokumentus, kas ar to saistīti, nosūta attiecīgajai iestādei, organizācijai, birojam vai aģentūrai. Iestāde, organizācija, birojs vai aģentūra veic tādus pasākumus, īpaši disciplinārus pasākumus vai prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa šīs izmeklēšanas rezultāti, un par to ziņo [OLAF] direktoram termiņā, kādu tas noteicis sava ziņojuma secinājumos.”

8. Šīs pašas regulas 10. pantā “Informācijas nodošana, ko veic [OLAF]” bija noteikts: “1. Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu un Regulas (Euratom, EK) Nr. 2185/96 [ ( 8 )] noteikumus, [OLAF] jebkurā laikā var nodot attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm ārējā izmeklēšanā iegūto informāciju. 2. Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu, [OLAF] direktors nodod attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm informāciju, ko [OLAF] iekšējā izmeklēšanā ieguvis par jautājumiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai. Saskaņā ar izmeklēšanas prasībām viņš reizē informē attiecīgo dalībvalsti. 3. Neskarot šīs regulas 8. un 9. pantu, [OLAF] var jebkurā laikā nodot attiecīgai iestādei, organizācijai, birojam vai aģentūrai iekšējā izmeklēšanā iegūto informāciju.”

B. Lēmums 1999/396

9. Iesaistītās personas informēšanas kārtība saistībā ar OLAF iekšējo izmeklēšanu Lēmuma 1999/396 4. pantā ir paredzēta šādi: “Ja ir konstatēta kāda Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka iespējama personiska saistība ar lietu, attiecīgā persona ātri jāinformē, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu. Nekādā ziņā pēc izmeklēšanas pabeigšanas nedrīkst izdarīt secinājumus, kuros minēts kāda konkrēta Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka vārds, ja iesaistītajai personai nav dota iespēja paust savu viedokli par visiem faktiem, kas uz viņu attiecas. Gadījumos, kad izmeklēšanai nepieciešams ievērot pilnīgu slepenību un vajadzīga tāda izmeklēšana, kas piekrīt kādas valsts tiesu iestādei, ar Komisijas priekšsēdētāja vai ar ģenerālsekretāra piekrišanu var neievērot prasību uzaicināt Komisijas locekli, ierēdni vai citu darbinieku izteikt savu viedokli.”

III. Tiesvedības priekšvēsture

10. Prasītājs ir bijušais Komisijas ierēdnis, kas tostarp pildīja direktora pienākumus Eiropas Savienības Statistikas biroja (turpmāk tekstā – “Eurostat”) Informātikas, publikāciju un ārējo sakaru direktorātā laikā no 1993. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. janvārim, līdz tika iecelts citā amatā Komisijā.

11. Lai nodrošinātu statistikas datu izplatīšanu, Eurostat balstījās uz Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju biroju (OPOCE). 1996. gadā šis birojs bija izveidojis pārdošanas punktu tīklu, kurus dēvēja par datashops. Attiecības starp Eurostat, OPOCE un katru datashop tika organizētas, balstoties uz finanšu līgumiem. 1999. gada septembrī Eurostat iekšējā auditā tika atklāti finanšu pārvaldības pārkāpumi un radās aizdomas par līdzekļu piesavināšanos, 2000. gada 17. martā [Finanšu kontroles ģenerāldirektorāts] vērsās OLAF, un tas sāka vairākas izmeklēšanas.

12. Vienā no šīm izmeklēšanām saistībā ar lietu Eurostat‑Datashop‑Planistat OLAF ģenerāldirektors 2003. gada 19. marta rakstā nosūtīja Francijas tiesu iestādēm informāciju par faktiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai (turpmāk tekstā – “2003. gada 19. marta raksts”). Šajā rakstā bija nosaukts vārdā Y. Franchet, Eurostat ģenerāldirektors lietas faktu rašanās brīdī un minētā raksta datumā, un D. Byk, Eurostat nodaļas vadītājs šo faktu rašanās brīdī, kas šī paša raksta datumā bija kļuvis par tā direktoru. Prasītājs šajā rakstā netika nosaukts.

13. 2003. gada 4. aprīlīprocureur de la République du tribunal de grande instance de Paris [Parīzes Vispārējās pirmās instances tiesas Republikas prokurors] (Francija) sāka izmeklēšanu par zagtas mantas slēpšanu un līdzdalību uzticības ļaunprātīgā izmantošanā. 2003. gada 3. aprīlīOLAF ģenerāldirektors nosūtīja Komisijas ģenerālsekretāram kopsavilkuma rakstu par notiekošo izmeklēšanu saistībā ar Eurostat. 2003. gada 10. jūlijā Komisija iesniedza sūdzību pret X un iestājās lietā kā civilprasītāja.

14. 2003. gada 25. septembrīOLAF pieņēma galaziņojumu lietā Eurostat‑Datashop‑Planistat, un tas tika nosūtīts Francijas tiesu iestādēm. Arī šeit prasītājs nebija nosaukts vārdā.

15. 2004. gada 29. janvārī, atbildot uz Francijas prokuratūras pieprasījumu, Komisija atļāva atņemt prasītājam imunitāti saskaņā ar Protokola par privilēģijām un imunitāti 17. panta otro daļu. Prasītājs par to netika informēts. Pēc tam Komisija pret viņu sāka disciplinārlietu.

16. 2008. gada 9. septembrī pēc nopratināšanas, uz kuru Francijas Kriminālpolicija prasītāju bija uzaicinājusi ierasties liecinieka statusā, viņš tika aizturēts un nākamajā dienā atzīts par aizdomās turamo par uzticības ļaunprātīgu izmantošanu.

17. 2013. gada 9. septembrījuge d’instruction du tribunal de grande instance de Paris [Parīzes Vispārējās pirmās instances tiesas izmeklētājtiesnesis] izdeva rīkojumu par tiesvedības izbeigšanu (turpmāk tekstā – “rīkojums par tiesvedības izbeigšanu”) attiecībā uz visām aizdomās turētajām personām, tostarp prasītāju. Komisija kā civilprasītāja krimināllietā iesniedza apelācijas sūdzību par šo rīkojumu, taču ar 2014. gada 23. jūnija spriedumu cour d’appel de Paris [Parīzes apelācijas tiesa] (Francija) to noraidīja, pēc tam Komisija iesniedza kasācijas sūdzību par šo pēdējo spriedumu; ar 2016. gada 15. jūnija spriedumu Cour de cassation [Kasācijas tiesa] (Francija) noraidīja šo kasācijas sūdzību.

18. 2008. gada 15. septembrī un pēc tam 2013. gada 12. decembrī prasītājs iesniedza Komisijai lūgumus sniegt palīdzību, balstoties uz Civildienesta noteikumu 24. pantu, taču Komisija tos noraidīja. Par otro noraidījumu prasītājs vispirms iesniedza sūdzību, kuru noraidīja iecēlējinstitūcija, un pēc tam prasību, ko Eiropas Savienības Civildienesta tiesa noraidīja ar 2015. gada 15. jūlija rīkojumu ( 9 ), kuru Vispārējā tiesa apstiprināja apelācijas tiesvedībā ar 2016. gada 9. septembra spriedumu ( 10 ).

19. 2016. gada 22. decembrī prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu iesniedza lūgumu par zaudējumu atlīdzību, kas esot nodarīti OLAF un Komisijas rīcības dēļ. Tā kā iecēlējinstitūcija noraidīja šo lūgumu kā nepamatotu, prasītājs iesniedza sūdzību par lēmumu noraidīt viņa lūgumu. Ar 2017. gada 29. novembra lēmumu iecēlējinstitūcija noraidīja šo sūdzību kā nepamatotu.

IV. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

20. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 28. februārī, prasītājs cēla prasību, kura pamatota ar LESD 270. pantu un ar kuru tiek lūgts atlīdzināt morālo, fizisko un mantisko kaitējumu, kas esot radies prasītājam OLAF un Komisijas pieļauto kļūdu dēļ, jo, pirmkārt, viņš nav ticis uzklausīts, pirms pret viņu izvirzītie apsūdzošie elementi tika nodoti Francijas iestādēm, un, otrkārt, Komisija pret viņu nepamatoti turpināja kriminālvajāšanu. Prasītājs apgalvo, ka šie zaudējumi esot sasnieguši 1102291,68 EUR, kam jāpieskaita 3000 EUR kā neatgūstamās izmaksas un tiesāšanās izdevumi.

21. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka trīs nosacījumi, uz kuriem balstās Savienības atbildība, proti, iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskums, zaudējumu realitāte un cēloņsakarība starp iestādes rīcību un minēto kaitējumu, bija izpildīti. Tāpēc tā daļēji apmierināja prasītāja prasību un piesprieda Komisijai samaksāt viņam 62000 EUR kā atlīdzību par morālo kaitējumu, ko viņš cietis šīs iestādes un OLAF prettiesiskās rīcības dēļ.

22. Precīzāk, attiecībā uz OLAF un Komisijas rīcības prettiesiskumu Vispārējā tiesa iesākumā precizēja, ka tad, kad Savienība rīkojas darba devēja statusā, tai ir palielināta atbildība, kura izpaužas kā pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts tās personālam ar jebkādu prettiesisku darbību, kuru tā veikusi darba devēja statusā ( 11 ). Pirmkārt, Vispārējā tiesa secināja, ka OLAF, nosūtot lietas Eurostat‑Datashop ‑Planistat materiālus Francijas tiesu iestādēm, ir pārkāpis Lēmuma 1999/396 4. panta pirmo daļu un prasītāja tiesības uz aizstāvību ( 12 ) vai vismaz nav ievērojis pienākumu informēt prasītāju atbilstoši šai normai ( 13 ). Ievērojot amata pienākumus, ko prasītājs pildīja faktu norises laikā, viņš būtu bijis “jāpielīdzina” personām, kuru “personvārdi ir minēti”OLAF izmeklēšanā izdarītajos secinājumos, minētā lēmuma 4. panta pirmās daļas otrā teikuma izpratnē ( 14 ) vai vismaz būtu bijis jāuzskata par tādu, kas ir personiski iesaistīts faktos, kuri ir šīs izmeklēšanas pamatā, un šī iemesla dēļ viņš bija ātri jāinformē šī paša lēmuma 4. panta pirmās daļas pirmā teikuma izpratnē ( 15 ). Otrkārt, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, iestādamās lietā kā civilprasītāja un iesniedzot sūdzības Francijas tiesās pirms OLAF galīgā ziņojuma pieņemšanas, bez pietiekamiem un izšķirošiem pierādījumiem, kas attaisnotu prasītāju ( 16 ).

23. Attiecībā uz prasītāja ciesto morālo kaitējumu un cēloņsakarību starp atklātajiem pārkāpumiem un šo kaitējumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, secināja – ar apstākli, ka Komisija ir iestājusies lietā kā civilprasītāja un iesniegusi sūdzību Francijas tiesās pirms OLAF veiktās izmeklēšanas noslēgšanas, ir nodarīts aizskārums prasītāja godam un profesionālajai reputācijai un ka šis kaitējums tieši izriet no Komisijas rīcības ( 17 ). Otrkārt, Vispārējā tiesa secināja – fakts, ka OLAF nosūtīja Francijas tiesu iestādēm 2003. gada 19. marta rakstu, ar kuru prasītājs tika iesaistīts procesā, viņu iepriekš neuzklausot vai vismaz neinformējot, tam ir nodarījis morālo kaitējumu tādēļ, ka viņam netika dota iespēja ne izteikties, ne aizstāvēties attiecībā uz faktiem, ar ko tika pamatota pret viņu vērstā kriminālvajāšana, un ka šis kaitējums izriet no OLAF prettiesiskās rīcības ( 18 ).

V. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

24. 2019. gada 1. augustā Komisija iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Tā lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un noraidīt pirmajā instancē iesniegto prasību, kā arī piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

25. Prasītājs lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un – pakārtoti – pilnībā apmierināt viņa prasību Vispārējā tiesā ( 19 ), kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

VI. Vērtējums

26. Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza trīs pamatus: pirmais balstīts uz faktu kļūdainu juridisko kvalifikāciju atbilstoši Lēmuma 1999/396 4. pantam, otrais balstīts uz tiesību kļūdu Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta interpretācijā, un trešais, kas iesniegts pakārtoti, balstīts uz cēloņsakarības neesamību starp rīcību un apgalvoto kaitējumu.

27. Iesākumā jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības atbildības iestāšanās ir atkarīga no tā, vai ir izpildīta virkne nosacījumu attiecībā uz iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējumu realitāti un cēloņsakarību starp iestādes rīcību un minēto kaitējumu ( 20 ). Šo nosacījumu kumulatīvais raksturs nozīmē – ja viens no tiem nav izpildīts, Savienības atbildība nevar iestāties ( 21 ).

28. Precīzāk, attiecībā uz nosacījumu par iestādei vai institūcijai pārmestās rīcības prettiesiskumu pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pamatoti precizēja, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas pastāvīgo judikatūru ( 22 ), ja Savienība rīkojas darba devēja statusā, tai ir palielināta atbildība, kura izpaužas kā pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas radīts tās personālam ar jebkādu prettiesisku darbību, kuru tā veikusi darba devēja statusā ( 23 ), un turklāt nav nepieciešams zināt, vai runa ir par pietiekami smagu tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām ( 24 ). Šis precizējums nav ticis apstrīdēts.

29. Savukārt nosacījums par cēloņsakarības pastāvēšanu attiecas uz pietiekami tiešu cēloņsakarības saikni starp Savienības iestāžu rīcību un kaitējumu, un par šo saikni pierādījumi jāsniedz prasītājam, tādējādi pārmestajai rīcībai jābūt kaitējuma galvenajam cēlonim ( 25 ).

30. Šo apsvērumu gaismā ir jāizvērtē prasības trīs pamati, no kuriem pirmais attiecas uz OLAF rīcības prettiesiskumu atbilstoši Lēmuma 1999/396 4. pantam, otrais – uz Komisijas rīcības prettiesiskumu atbilstoši Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktam un trešais – uz cēloņsakarību starp šo rīcību un Vispārējās tiesas atzīto morālo kaitējumu.

A. Par pirmo pamatu, kas balstīts uz faktu kļūdainu juridisko kvalifikāciju atbilstoši Lēmuma 1999/396 4. pantam

31. Pirmajā pamatā Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot prasītāju par “personiski iesaistītu” vai “vārdā nosauktu” Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas izpratnē. Prasītājs iebilst, ka, lai gan viņš nebija “nosaukts vārdā”OLAF ziņojuma secinājumos, viņš izrādījās “personiski iesaistīts”2003. gada 19. marta rakstā, jo pēc šī raksta – kas ietvēra skaidru norādi uz viņu – nosūtīšanas un balstoties uz tajā ietverto informāciju, ko tas ietvēra, procureur de la République du tribunal de grande instance de Paris bija sācis izmeklēšanu, kurā viņš bija nosaukts vārdā.

32. Lai izvērtētu šo pamatu, vispirms ir jāpievēršas Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas interpretācijai un pēc tam jāizvērtē Vispārējās tiesas secinājumi, saskaņā ar kuriem prasītājs, pirmkārt, jāpielīdzina “vārdā nosauktai” personai OLAF“izmeklēšanas noslēgumā izdarītajos secinājumos” šīs tiesību normas otrā teikuma izpratnē un, otrkārt, viņš vismaz bijis “personiski iesaistīts” faktos, kas ir OLAF izmeklēšanas pamatā, un šī iemesla dēļ viņš bija “ātri jāinformē” minētās normas pirmā teikuma izpratnē.

1. Par Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas interpretāciju

33. Lēmuma 1999/396 4. panta pirmajā daļā, kurā ir noteikti OLAF iekšējā izmeklēšanā iesaistīto personu informēšanas nosacījumi, ir it īpaši paredzēts, pirmkārt, ka gadījumos, kad izmeklēšanas gaitā kļūst iespējama Komisijas ierēdņa “personiska iesaiste”, attiecīgā persona par to ātri jāinformē, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu, un, otrkārt, ka pēc izmeklēšanas pabeigšanas nedrīkst izdarīt secinājumus, kuros Komisijas ierēdnis “nosaukts vārdā” [minēts Komisijas ierēdņa vārds], ja iesaistītajai personai nav dota iespēja paust savu viedokli par visiem faktiem, kas uz viņu attiecas.

34. Tātad šajā tiesību normā ir regulēti divi dažādi gadījumi, ar kuriem saistītas atšķirīgas sekas. Pirmais gadījums galvenokārt attiecas uz situāciju, kad izmeklēšanas gaitā parādās kāda ierēdņa “personiskas iesaistes” iespējamība, savukārt otrais galvenokārt skar situāciju, kad izmeklēšanas noslēgumā izdarītos secinājumos kāds ierēdnis “nosaukts vārdā”. Pirmā jēdziena piemērošana paredz lietas apstākļu vērtējumu pēc būtības, lai pārbaudītu, vai pastāv kādi elementi, kas var pierādīt attiecīgās personas iesaisti, turpretim otrā jēdziena piemērošana paredz formālāku vērtējumu, vai persona ir vai nav minēta izmeklēšanas noslēgumā izdarītajos secinājumos ( 26 ).

35. Manā ieskatā, nošķīrums starp šiem diviem gadījumiem ir īpaši svarīgs, ņemot vērā atšķirīgās juridiskās sekas, kas ar tiem saistītas: no vienas puses, tas ir pienākums ātri informēt personu, kas šķiet personiski iesaistīta, un, no otras puses, pienākums ļaut vārdā nosauktajai personai tikt uzklausītai. Turklāt šie abi gadījumi atšķiras arī saistībā ar brīdi, kad ir jāizpilda iepriekš minētie pienākumi: Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas pirmajā teikumā ir minēts ļoti vispārīgs pienākums “ātri” informēt iesaistīto personu, savukārt šīs normas otrajā teikumā ir noteikts, ka attiecīgā persona jāuzklausa pirms secinājumu izdarīšanas izmeklēšanas noslēgumā, un tas noteikti attiecas uz tiem secinājumiem, kas ietverti OLAF direktora vadībā sagatavotā ziņojumā ( 27 ).

36. Šajā gadījumā Vispārējā tiesa secināja, pirmkārt, ka prasītājs bija jāpielīdzina “vārdā nosauktai” personai un līdz ar to viņš bija jāuzklausa Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas otrā teikuma izpratnē ( 28 ) un, otrkārt, ka šī persona vismaz būtu bijusi jāuzskata par tādu, kas ir personiski iesaistīta, un līdz ar to ātri jāinformē šīs tiesību normas pirmā teikuma izpratnē ( 29 ). Tādēļ šie abi Vispārējās tiesas secinājumi, kas ir Komisijas iebildumu priekšmets, ir jāizvērtē iepriekš minētās Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas interpretācijas gaismā.

2. Par Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru prasītājs būtu jāpielīdzina “vārdā nosauktai” personai OLAF “izmeklēšanas noslēgumā izdarītajos secinājumos”

37. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa galvenokārt secināja, ka, ievērojot amata pienākumus, ko prasītājs pildīja faktu norises laikā, viņš būtu bijis “jāpielīdzina” personām, kuru vārdi ir minēti OLAF secinājumos ( 30 ). Vispārējā tiesa balstīja šo secinājumu uz šādiem diviem elementiem.

38. Pirmkārt, 2003. gada 19. marta rakstā izcelts fakts, ka prasītājs hierarhiski bija starp savu priekšnieku Y. Franchet, Eurostat ģenerāldirektoru, un savu padoto D. Byk, nodaļas vadītāju. Tādējādi, pat ja prasītāja vārds nav minēts OLAF izmeklēšanas galaziņojumā, Francijas krimināliestādes noteikti galu galā viņu turētu aizdomās par iesaisti tajā aprakstītajos faktos ( 31 ). Otrkārt, 2003. gada 19. marta rakstā bija uzsvērts, ka daļa par labu Eurostat piesavinātā datashops apgrozījuma aizgāja “melnajā kasē”, kuras izmantošanai bija nepieciešama Eurostat ierēdņa atļauja; šis ierēdnis rakstā nav minēts, taču no rīkojuma par tiesvedības izbeigšanu viņu bija iespējams identificēt, jo nebija nekādu šaubu par šajā rakstā aprakstītajos faktos iesaistīto personu identitāti ( 32 ).

39. Līdz ar to Vispārējā tiesa prasītāja “pielīdzināšanu” personai, kas “nosaukta vārdā”, balstīja reizē uz viņa ieņemto amatu, proti, viņa hierarhiski starp divām OLAF izmeklēšanā vārdā nosauktām personām novietotas personas lomu, un uz pilnvarām, ko šis amats viņam piešķīra, it īpaši pilnvarām dot atļauju izmantot “melno kasi”, kas bija šīs izmeklēšanas priekšmets.

40. Pirmkārt, man šķiet, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir sajaukusi abus gadījumus, kas ir minēti Lēmuma 1999/396 4. panta pirmajā daļā. Tā “vārdā nosauktas personas” jēdziena vērtējumam ir piemērojusi tādu pašu faktisko apstākļu novērtējumu kā tas, kas prasīts “personiski iesaistīta indivīda” jēdziena vērtējumā. Citiem vārdiem sakot, Vispārējā tiesa ir ļoti plaši interpretējusi “vārdā nosauktas personas” jēdzienu, tādējādi to būtībā pielīdzinot “personiski iesaistīta indivīda” jēdzienam ( 33 ).

41. Manā ieskatā, šāda interpretācija atņem jebkādu lietderību nošķīrumam starp abiem gadījumiem, kas paredzēti Lēmuma 1999/396 4. panta pirmajā daļā, un sajauc pienākumu izmeklēšanas laikā ātri informēt personiski iesaistītu ierēdni par apstrīdētajiem faktiem ar pienākumu uzklausīt vārdā nosauktu personu pirms galīgā ziņojuma pieņemšanas. Tādēļ man šķiet, ka šī interpretācija ir pretrunā pašam interpretētās tiesību normas tekstam.

42. Otrkārt, Vispārējā tiesa ir sajaukusi arī brīžus, kuros ir jānovērtē abu iepriekš minēto situāciju esamība. Kā secinājusi Vispārējā tiesa, 2003. gada 4. aprīlīprocureur de la République du tribunal de grande instance de Paris sāka izmeklēšanu pēc 2003. gada 19. marta raksta saņemšanas ( 34 ). Taču šajā rakstā, kurš, pēc prasītāja domām, ir radījis viņam kaitējumu ( 35 ), nebija ietverti secinājumi, kas izdarīti “izmeklēšanas noslēgumā”, jo galaziņojums tika pieņemts tikai 2003. gada 25. septembrī.

43. Tomēr Vispārējā tiesa nebija ņēmusi vērā šo faktu un savā vērtējumā ( 36 ) balstījās bez izšķiršanas uz secinājumiem, kas izdarīti galaziņojumā un 2003. gada 19. marta rakstā ( 37 ), turklāt Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šos secinājumus “apstiprināja” rīkojums par tiesvedības izbeigšanu, kas tika izdots 2013. gada 21. janvārī, proti, gandrīz desmit gadu pēc 2003. gada 19. marta raksta pieņemšanas, kad tika pabeigta Francijas tiesu iestāžu izmeklēšana ( 38 ). Tādējādi Vispārējās tiesas interpretācijā nav ņemts vērā nošķīrums, kas skaidri izriet no Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas, no vienas puses, starp galīgā ziņojuma pieņemšanu, kas iedarbina OLAF pienākumu vispirms uzklausīt iesaistītās personas, un, no otras puses, jebkura cita dokumenta pieņemšanu, kas pirms tam notikusi OLAF izmeklēšanas gaitā, piemēram, tāda dokumenta pieņemšanu kā 2003. gada 19. marta raksts, kas tikai iedarbina pienākumu ātri informēt iesaistītās personas ( 39 ).

44. Tādējādi uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot Lēmuma 1999/396 4. panta pirmo daļu.

3. Par Vispārējās tiesas secinājumu, ka prasītājs katrā ziņā bija “personiski iesaistīts” faktos, kas ir OLAF izmeklēšanas pamatā, un šī iemesla dēļ viņš ir bijis “ātri jāinformē”

45. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pakārtoti secināja, ka prasītājs vismaz būtu bijis jāuzskata par “personiski iesaistītu” faktos, kuri ir OLAF izmeklēšanas pamatā, un šī iemesla dēļ viņš bijis ātri jāinformē, ciktāl nav pierādīts, ka tas būtu varējis traucēt šo izmeklēšanu ( 40 ).

46. Šajā ziņā, pirmkārt, atgādināšu, ka Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas pirmajā teikumā ir it īpaši paredzēts, ka ierēdnis, kura personiska saistība [iesaiste] ir iespējama, ir “ātri jāinformē”, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu. Otrkārt, norādīšu, ka Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punktā ir īpaši regulēta informācijas nodošana tiesām un paredzēts, ka OLAF direktors nodod attiecīgās dalībvalsts tiesām OLAF izmeklēšanā iegūto informāciju par faktiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai. Šajā tiesību normā nav paredzēti nekādi termiņi vai nosacījumi šīs informācijas nodošanai. Manuprāt, ciktāl runa ir par informācijas nodošanu tiesām, minētā norma ir lex specialis attiecībā uz Lēmuma 1999/396 4. panta pirmo daļu.

47. Nedz no Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas, kuru Vispārējā tiesa pēc analoģijas ir piemērojusi šajā lietā, nedz no Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkta, kurš īpaši regulē informācijas nodošanu tiesām, neizriet, ka personiski iesaistīta ierēdņa informēšanai obligāti būtu jānotiek, pirms OLAF direktors šo informāciju nodod tiesu iestādēm. Turklāt nedz no pārsūdzētā sprieduma, nedz no lietas materiāliem neizriet, ka informācijas nodošana tiesām šajā gadījumā būtu apdraudējusi prasītāja tiesības uz aizstāvību OLAF izmeklēšanas vai Francijas tiesu iestāžu izmeklēšanas laikā vai arī ka OLAF rīcība būtu pārkāpusi citas normas vai pamatprincipus ( 41 ).

48. Tādēļ uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot Lēmuma 1999/396 4. panta pirmo daļu tādējādi, ka gadījumā, kad ir iespējama ierēdņa personiska iesaiste, viņš par to jāinformē pirms informācijas nodošanas tiesu iestādēm Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkta izpratnē.

49. Līdz ar to uzskatu, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jāpieņem.

B. Par otro pamatu, kas balstīts uz tiesību kļūdu Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta interpretācijā

50. Otrajā pamatā Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta interpretācijā, secinot a contrario šai tiesību normai, ka Komisijai ir aizliegts iestāties lietā kā civilprasītājai un iesniegt sūdzību valsts tiesā pirms iespējamas OLAF izmeklēšanas noslēgšanas. Tā apgalvo, ka nav neviena pamatota iemesla šādi ierobežot Komisijas iespējas iestāties lietā kā civilprasītājai vai iesniegt sūdzību valsts tiesās. Prasītājs iebilst, ka viņš bijis izsaukts valsts kriminālizmeklēšanas ietvaros, tieši pamatojoties uz Francijas tiesām nosūtīto 2003. gada 19. marta rakstu, kas pieņemts OLAF iekšējā izmeklēšanā, un līdz ar to viņš bija jāinformē un jāuzklausa saistībā ar faktiem, kuri uz viņu attiecas, pirms šī raksta nodošanas minētajām iestādēm, ievērojot tiesību uz aizstāvību principu un nevainīguma prezumpciju.

51. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa būtībā secināja, ka Komisijai attiecīgo ierēdņu aizsardzības nolūkā nevajadzēja iestāties lietā kā civilprasītājai un iesniegt sūdzību Francijas tiesās pirms OLAF izmeklēšanas – kas attiecās uz tiem pašiem faktiem – noslēgšanas, jo, trūkstot OLAF izmeklēšanas secinājumiem, Komisija nebūtu spējusi pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu ( 42 ). Vispārējā tiesa nonāca pie šāda secinājuma, kriminālvajāšanai valsts tiesā pēc analoģijas piemērojot “argumentāciju”, saskaņā ar kuru Komisija nevar sākt disciplinārlietu pirms OLAF izmeklēšanas noslēgšanas, un, Vispārējās tiesas ieskatā, šī argumentācija ir balstīta uz Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, kā tas interpretēts 2008. gada 8. jūlija spriedumā Franchet un Byk/Komisija ( 43 ).

52. Manuprāt, Vispārējās tiesas pēc analoģijas veiktā argumentācija ietver tiesību kļūdu. Jāsecina, ka faktiski Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta otrajā teikumā ir vienīgi noteikts, ka “iestāde, organizācija, birojs vai aģentūra veic tādus pasākumus, īpaši disciplinārus pasākumus vai prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa šīs izmeklēšanas rezultāti”. Turklāt, kā izriet no šīs regulas 9. panta nosaukuma, šī norma regulē galvenokārt “turpmāko rīcību” pēc OLAF izmeklēšanas, piedevām šī regula attiecas vienīgi uz OLAF veiktu izmeklēšanu. Līdz ar to, ņemot vērā tekstuālu un kontekstuālu interpretāciju, Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta otrā teikuma priekšmets nav nedz regulēt, nedz ierobežot Komisijas pilnvaras un rīcības brīvību attiecībā uz iespēju ierosināt tiesvedību vai piedalīties – it īpaši civilprasītāja statusā – tiesvedībā, turklāt neatkarīgi no tās pilnvarām vai pienākumiem saistībā ar turpmāko rīcību pēc OLAF izmeklēšanas.

53. Pati Vispārējā tiesa atzīst, ka neviena konkrēta tiesību norma neliedz Komisijai iestāties lietā kā civilprasītājai vai vērst kriminālvajāšanu pret ierēdni, pirms OLAF pieņēmis galīgo izmeklēšanas ziņojumu. Tomēr tā uzskata, ka argumentāciju attiecībā uz disciplinārlietām var piemērot pēc analoģijas procesiem valsts tiesās un tas atbilst Regulas Nr. 1073/1999 garam un burtam ( 44 ).

54. Šajā ziņā norādīšu, ka Vispārējā tiesa nepaskaidro, kāds juridiskais pamats šajā gadījumā attaisno minēto analoģiju. Argumentācijā, uz kuru tā atsaucas, ir vienīgi, pirmkārt, atkārtots secinājums, pie kāda tā nonāca 2008. gada 8. jūlija spriedumā Franchet un Byk/Komisija ( 45 ), otrkārt, piesaukts Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants ( 46 ) un, treškārt, atgādināts Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta formulējums ( 47 ).

55. Runājot, pirmkārt, par 2008. gada 8. jūlija spriedumu Franchet un Byk/Komisija ( 48 ), ir jāsecina, ka šajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija bija pārkāpusi noteikumus, kas liedz sākt disciplinārlietu pirms OLAF izmeklēšanas pabeigšanas ( 49 ), savu secinājumu balstot galvenokārt uz Komisijas 2002. gada 19. februāra Lēmuma C(2002) 540 par administratīvo izmeklēšanu un disciplinārlietu veikšanu 5. panta 2. un 7. punkta piemērošanu ( 50 ) un vienīgi pakārtoti pieminot Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu ( 51 ), neizdarot no šīs pēdējās tiesību normas nekādus īpašus secinājumus.

56. Katrā ziņā, pat ja uzskatītu, ka Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkts pats par sevi varētu pamatot aizliegumu Komisijai sākt disciplinārlietu pirms OLAF izmeklēšanas pabeigšanas, ar to nepietiek, lai bez papildu paskaidrojumiem pamatotu šī aizlieguma piemērošanu pēc analoģijas kriminālvajāšanai valsts tiesās, kā to izdarījusi Vispārējā tiesa ( 52 ). Patiesībā, manuprāt, šie divi gadījumi ir radikāli pretēji: no vienas puses, tā ir disciplinārlieta, kuru Komisija izskata izmeklētāja un lēmējinstitūcijas statusā un kuras specifiskais priekšmets ir noteikt ierēdņa iespējamu atbildību, raugoties no viņa disciplināro pienākumu skatpunkta; no otras puses, tiesvedība, kas sākta pēc valsts tiesu iestāžu iniciatīvas un ko izskata šīs pēdējās, un kam ir atšķirīgs mērķis, proti, pierādīt iespējamu kriminālpārkāpumu veikšanu, un pār šo procesu Komisijai nav nekādas kontroles.

57. Lai gan pirmajā gadījumā ir pamatoti paredzēt, lai Komisija pirms disciplinārlietas sākšanas sagaidītu OLAF izmeklēšanas pabeigšanu, tomēr otrajā gadījumā, ja pastāv elementi, kas rada aizdomas par kriminālpārkāpumiem, var būt piemēroti nekavējoties vērsties valsts tiesā, lai ļautu tai bez jebkādas kavēšanās sākt aizdomās turēto atbildīgo personu vajāšanu neatkarīgi no tā, vai Komisija līdztekus uzsāk disciplinārlietu.

58. Runājot, otrkārt, par Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantu, kuru piemin Vispārējā tiesa, atliek vien secināt, ka šai tiesību normai nav nekādas nozīmes šajā lietā. No šīs normas izriet, ka tad, “ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tiem pašiem nodarījumiem, galīgo lēmumu pieņem tikai pēc tam, kad tiesa, kas izskata lietu, ir pieņēmusi galīgo spriedumu”. Citiem vārdiem sakot, šī tiesību norma paredz apturēt disciplinārlietu, ja izskatīšanā ir krimināllieta, un nevis otrādi – apturēt jebkuru darbību krimināllietā, ja tiek izskatīta disciplinārlieta. Galu galā šīs normas pastāvēšana parāda, ka pretēji Vispārējās tiesas izvēlētajai pieejai kriminālvajāšana ir prioritāra attiecībā pret jebkuru disciplinārlietu, ko izskata Komisija.

59. Treškārt, ja arī saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu attiecīgajai iestādei ir “jāveic” pasākumi saistībā ar vēršanos tiesā, kādus prasa OLAF izmeklēšanas ziņojums, ciktāl šis ziņojums ir šai tiesvedībai nepieciešams pierādījums ( 53 ), no šīs tiesību normas a contrario neizriet, ka Komisija “nevar” pirms OLAF izmeklēšanas beigām nekavējoties vērsties tiesā, ja uzskata, ka tās rīcībā ir informācija vai elementi, kas varētu ļaut sākt tiesas izmeklēšanu vai veidot šai izmeklēšanai noderīgus pierādījumus.

60. Turklāt uzskatu, ka pārējie Vispārējās tiesas ad abundantiam minētie fakti arī nevarētu likt apšaubīt šo secinājumu. Patiesībā apstāklis, ka Komisija apzinājās, ka tās rīcībā esošā informācija šajā stadijā neļauj izdarīt secinājumus par attiecīgajiem ierēdņiem ( 54 ) un ka šajā lietā jānodrošina nevainīguma prezumpcijas ievērošana ( 55 ), nekavēja, drīzāk pat attaisnoja to, ka Komisija iesniedza sūdzību pret X, kura neattiecās uz prasītāju, kā arī iestājās lietā kā civilprasītāja ( 56 ). Vēl jo vairāk tas tā ir tādēļ, ka šī iestāde iestājās lietā kā civilprasītāja jau pēc vēršanās OLAF uzsāktā tiesvedībā ( 57 ) un bija saņēmusi no OLAF direktora sīki izstrādātu ziņojumu, kurā viņš norādīja, ka ir saņēmis informāciju no Francijas tiesām, saskaņā ar kuru viņš uzskatīja par nepieciešamu, ka Komisija iesniedz sūdzību, “lai finansiālā atlīdzinājuma prasījums nebūtu [ie]robežots vienīgi ar Francijā izdarītajiem piesavināšanās faktiem un lai tādējādi varētu prasīt atlīdzinājumu par visu – arī Luksemburgā un Briselē – nodarīto kaitējumu” ( 58 ), neraugoties uz faktu, ka atbilstoši code de procédure pénale français [Francijas Kriminālprocesa kodeksa] 87. pantam iestāšanās lietā civilprasītāja statusā var notikt jebkurā brīdī izmeklēšanas laikā ( 59 ).

61. Līdz ar to, lai arī nevar izslēgt, ka noteiktos apstākļos citu Savienības noteikumu vai pamatprincipu, piemēram, citastarp tiesību uz aizstāvību vai nevainīguma prezumpcijas, piemērošanas dēļ Komisijai būtu atbilstoši vai nepieciešami sagaidīt OLAF izmeklēšanas rezultātus pirms kāda ierēdņa iesūdzēšanas tiesā, lietas materiālos nav neviena elementa, no kura izrietētu, ka šajā gadījumā varētu tikt piemēroti šādi principi vai vismaz tie būtu pārkāpti.

62. Nobeigumā – uzskatu, ka Vispārējās tiesas minētie apstākļi nepamato Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta piemērošanu pēc analoģijas šajā lietā tādā nozīmē, kas ļautu ierobežot Komisijas iespēju iesniegt sūdzību pret X vai iestāties lietā kā civilprasītājai tiesvedībā, kas sākta pēc vēršanās OLAF ( 60 ).

63. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ierosinu pieņemt otro apelācijas sūdzības pamatu.

C. Par trešo pamatu, kas balstīts uz cēloņsakarības neesamību

64. Trešajā pamatā, kas izvirzīts pakārtoti, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apmierinot prasību, neraugoties uz cēloņsakarības neesamību, no vienas puses, starp 2003. gada 19. marta raksta nosūtīšanu un Komisijas lēmumu iesniegt sūdzību pret X, neinformējot prasītāju, un, no otras puses, prasītāja minēto kaitējumu, jo šis kaitējums ir vienīgi Francijas tiesu iestāžu iniciatīvas, pār kuru nebija varas nedz Komisijai, nedz OLAF, rezultāts. Prasītājs iebilst, ka pret viņu kā augstu Eiropas ierēdni bija vērstas īpaši smagas un nepamatotas apsūdzības tiesvedībā un tas viņa bijušajiem kolēģiem un tuviniekiem ir licis domāt, ka viņš veicis sodāmus pārkāpumus un bijis iesaistīts Eiropas [līmeņa] finanšu skandālā. Tādējādi viņš cietis morālu kaitējumu, kas apdraud viņa reputāciju un godu.

65. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, pirmkārt, – tas, ka Komisija iestājās lietā kā civilprasītāja un iesniedza sūdzību Francijas tiesās pirms OLAF izmeklēšanas pabeigšanas, bija nodarījis aizskārumu prasītāja godam un profesionālajai reputācijai un šis kaitējums radās tieši no Komisijas rīcības ( 61 ), un, otrkārt, tas, ka OLAF bija nosūtījis Francijas tiesu iestādēm 2003. gada 19. marta rakstu, ar kuru prasītājs tika iesaistīts procesā, viņu iepriekš neuzklausot vai vismaz neinformējot, ir nodarījis šim pēdējam morālo kaitējumu tādēļ, ka viņam nebija iespējas nedz izteikties, nedz aizstāvēties attiecībā uz faktiem, ar ko tika pamatota pret viņu vērstā kriminālvajāšana, un šis kaitējums izriet no OLAF prettiesiskās rīcības ( 62 ).

66. Manuprāt, šo Vispārējās tiesas argumentāciju nevar pieņemt.

67. Vispirms man šķiet acīmredzams, ka Vispārējās tiesas vērā ņemtais kaitējums, it īpaši prasītāja goda un profesionālās reputācijas aizskārums ( 63 ), kā arī netaisnības, nevarības un baiļu izjūta ( 64 ), bija prasītāja atzīšanas par aizdomās turēto Francijas tiesu iestādēs tiešas sekas un neizrietēja attiecīgi no OLAF un Komisijas rīcības, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš nebija minēts ne 2003. gada 19. marta rakstā, ne Komisijas sūdzībā pret X, un tādēļ, ka pēdējās minētās iestāšanās lietā kā civilprasītājai notika Francijas tiesu iestāžu jau uzsāktā tiesvedībā.

68. Pēc tam jāsecina, ka pretēji prasītāja apgalvotajam, ka pret viņu “tika vērstas īpaši smagas un nepamatotas apsūdzības” ( 65 ), ne 2003. gada 19. marta rakstu, ne Komisijas sūdzību pret X un iestāšanos lietā kā civilprasītājai nevar pielīdzināt “apsūdzībām”. Komisija vienkārši informēja Francijas tiesu iestādes par faktiem, kas var būt kriminālpārkāpumi, pat neminot prasītāju kā iespējami atbildīgo par šiem pārkāpumiem, un šīm iestādēm ir pienākums pēc sākotnējās pierādījumu gūšanas lemt par to personu, kas, iespējams, atbildīgas par šiem pārkāpumiem, atzīšanu par aizdomās turētajiem un līdz ar to “apsūdzēšanu” ( 66 ).

69. Turklāt, pat pieņemot, ka apgalvotā prettiesiskā OLAF vai Komisijas rīcība ir veidojusi izvirzītā kaitējuma rašanās obligātu nosacījumu (conditio sine qua non) tādā nozīmē, ka Francijas tiesu iestādēm sniegtā informācija ir bijusi noteicoša tiesas procesa sākšanai šajās tiesās, ar to nepietiek, lai pierādītu pietiekami tiešu cēloņsakarību. Kā atgādināts iepriekšējā punktā, šī kaitējuma noteicošo cēloni Tiesas pastāvīgās judikatūras nozīmē veido tiesas izmeklēšanas sākšana, ar ko ir saistīta apgalvotā kaitējuma rašanās prasītājam un kas ietilpst Francijas tiesu iestāžu ekskluzīvā kompetencē ( 67 ).

70. Līdz ar to ierosinu pieņemt apelācijas sūdzības trešo pamatu.

VII. Par prasību Vispārējā tiesā

71. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu šī tiesa Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas gadījumā var pati pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

72. Šajā gadījumā, kā secināts triju apelācijas sūdzības pamatu vērtējumā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas attiecībā uz pirmā un trešā nosacījuma, kas jāizpilda, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, pārbaudi; par šiem nosacījumiem Vispārējā tiesā notika uz sacīkstes principu balstītas debates, un to pārbaude neprasa nekādu papildu procesa organizatorisko pasākumu veikšanu vai lietas izmeklēšanu.

73. Balstoties uz šajos secinājumos veikto vērtējumu, jāsecina, ka prasītāja Vispārējā tiesā iesniegtā prasība ir jānoraida vai nu tādēļ, ka nav izpildīts nosacījums par OLAF un Komisijai pārmestās rīcības prettiesiskumu, vai – pakārtoti – tādēļ, ka nepastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un apgalvoto kaitējumu.

VIII. Par tiesāšanās izdevumiem

74. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

75. Saskaņā ar šī reglamenta 138. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībai atbilstoši šī reglamenta 184. panta 1. punktam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, ierosinu piespriest viņam papildus paša tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Komisijai un kas atbilstoši tās prasījumiem saistīti gan ar tiesvedību pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedību.

IX. Secinājumi

76. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi: 1) Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 11. jūnija spriedumu De Esteban Alonso/Komisija (T‑138/18, EU:T:2019:398). 2) Noraidīt prasību lietā T‑138/18. 3) Piespriest Fernando De Esteban Alonso atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Komisijas Lēmums (1999. gada 2. jūnijs) par noteikumiem iekšējās izmeklēšanas veikšanai sakarā ar krāpšanas, korupcijas un citu Kopienas interesēm kaitējošu prettiesisku darbību novēršanu (OV 1999, L 149, 57. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (1999. gada 25. maijs) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) (OV 1999, L 136, 1. lpp.).

( 4 ) Šī norma tika aizvietota ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (OV 2013, L 248, 1. lpp.), 11. panta 4. punktu. Attiecībā uz šo lietu jaunā tiesību norma būtībā ir identiska iepriekšējai.

( 5 ) OV 1999, L 136, 20. lpp.

( 6 ) OV 2016, C 202, 266. lpp.; turpmāk tekstā – “Protokols par privilēģijām un imunitāti”.

( 7 ) Noteikumi izveidoti ar Padomes Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68 (1968. gada 29. februāris), ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (OV 1968, L 56, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”).

( 8 ) Padomes Regula (1996. gada 11. novembris) par pārbaudēm un apskatēm uz vietas, ko Komisija veic, lai aizsargātu Eiropas Kopienu finanšu intereses pret krāpšanu un citām nelikumībām (OV 1996, L 292, 2. lpp.).

( 9 ) F‑35/15, EU:F:2015:87.

( 10 ) T‑557/15 P, nav publicēts, EU:T:2016:456.

( 11 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 46. punkts.

( 12 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 82. punkts.

( 13 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 85. punkts.

( 14 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 77. punkts.

( 15 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 83. punkts.

( 16 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 109. punkts.

( 17 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 130. punkts.

( 18 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 131. punkts.

( 19 ) Tā kā prasītājs nav iesniedzis pretapelāciju, uzskatu, ka otrā prasījumu daļa nav pieņemama.

( 20 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 21 ) Spriedums, 1999. gada 9. septembris, Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, 63. punkts), kā arī rīkojums, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB (C‑571/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:208, 29. punkts).

( 22 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, UG/Komisija (T‑571/17, nav publicēts, tiek izskatīta apelācija, EU:T:2020:141, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 23 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 46. punkts.

( 24 ) Skat. spriedumu, 2018. gada 14. jūnijs, Spagnolli u.c./Komisija (T‑568/16 un T‑599/16, EU:T:2018:347, 196. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 25 ) Skat. rīkojumu, 2011. gada 31. marts, Mauerhofer/Komisija (C‑433/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:204, 127. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 26 ) Protams, lai efektīvi nodrošinātu tiesības tikt uzklausītam, kas paredzētas otrajā gadījumā, jānorobežojas no tīri formālas “vārdā nosauktas personas” jēdziena interpretācijas, kas ļautu OLAF nepildīt savus pienākumus, izvairoties no attiecīgās personas nosaukšanas. Tomēr, manuprāt, iespēja piemērot šo jēdzienu ārpus situācijas, kurā persona secinājumos ir skaidri nosaukta, ir ierobežota ar gadījumiem, kad šī norma tiek piemērota prettiesiski, it īpaši situācijās, kad ir skaidri redzams, ka secinājumi, kas izdarīti izmeklēšanas noslēgumā, var attiekties vienīgi uz tūlītēji identificējamu personu (piemēram, saistot to ar pildāmajiem pienākumiem) kā atbildīgo par izmeklēšanas pamatā esošajiem faktiem, lai gan šī persona secinājumos nemaz nav [vārdā] nosaukta.

( 27 ) Skat. Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2003. gada 8. aprīlis, Gómez‑Reino/Komisija (C‑471/02 P(R), EU:C:2003:210, 68. punkts).

( 28 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 77. punkts.

( 29 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 83. punkts.

( 30 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 77. punkts.

( 31 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 75. punkts. Vispārējās tiesas ieskatā, šo secinājumu “apstiprināja” rīkojums par tiesvedības izbeigšanu, no kura izrietēja, ka prasītājs kopš 1994. gada bija D. Byk priekšnieks.

( 32 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 76. punkts. Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Vispārējā tiesa balstās arī uz rīkojumu par tiesvedības izbeigšanu, no kura izrietēja, ka pie prasītāja kopā ar citām personām, kas pārstāv Eurostat, bija vērsies darījumu partneris, lai saņemtu atļauju apmaksāt nosūtītos rēķinus, ka šādu atļauju varēja dot tikai piecas personas, tostarp prasītājs, un ka naudas plūsmu saistībā ar finanšu rezervi, kas bija izveidota Eurostat kontos, līdz 1998. gadam kontrolēja prasītājs, kas bija D. Byk priekšnieks.

( 33 ) Turklāt, pat veicot neformālu “vārdā nosauktas personas” jēdziena interpretāciju, kā piedāvāts šo secinājumu 26. zemsvītras piezīmē, Vispārējās tiesas uzsvērtie apstākļi, manuprāt, nepierāda, ka OLAF secinājumos apstrīdētie fakti būtu varējuši attiekties vienīgi uz prasītāju, vēl jo vairāk tādēļ, ka, no vienas puses, bija arī citas personas, “vārdā nosauktas”, kuras OLAF turēja aizdomās, un ka, no otras puses, tiesības atļaut “melnās kases” izmantošanu, kas bija izmeklēšanas priekšmets, bija vēl četrām personām, no kurām viena bija vārdā nosaukta 2003. gada 19. marta rakstā. Piedevām tas, ka Francijas tiesu iestādes sākotnēji bija uzaicinājušas prasītāju tikai liecinieka statusā, un tas, ka rīkojums par tiesvedības izbeigšanu, kas tika pieņemts tiesas izmeklēšanas noslēgumā, viņu attaisnoja, netieši un a posteriori apstiprina – tas, ka OLAF nenosauca vārdā prasītāju, bija objektīvi pamatots ar neskaidrību par viņa dalību apstrīdētajos faktos.

( 34 ) Skat. it īpaši pārsūdzēto spriedumu, 15. un 71. punkts.

( 35 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 53. punkts.

( 36 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 75. un 76. punkts.

( 37 ) Norādīšu, ka šajā jautājumā Vispārējās tiesas izvēlētā pieeja apstrīdētajā spriedumā atbilst tai, kas izmantota 2008. gada 8. jūlija spriedumā Franchet un Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257), kurš attiecas uz to pašu OLAF izmeklēšanu un tās pašas tiesību normas piemērošanu, taču par šo spriedumu nav iesniegta apelācijas sūdzība. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa, visādā ziņā atzīstot, ka Lēmuma 1999/396 4. panta pirmā daļa attiecas uz secinājumiem, kas ietverti ziņojumā, kurš sagatavots OLAF direktora vadībā (131. punkts), uzskatīja, ka tomēr ir jāizvērtē, vai valsts tiesu iestādēm nosūtītā informācija, kad vēl nebija nekāda ziņojuma (132. punkts), būtu jāsaprot tādējādi, ka tā ietvēra secinājumus, kuros [vārdā] nosaukti prasītāji (133. punkts), nesniedzot par to paskaidrojumus.

( 38 ) Turklāt, lai gan, kā norāda Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktā, rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu ir minēti daži fakti, kas attiecas uz prasītāju, tomēr jāsecina, ka šie elementi nav kavējuši tiesu iestādes pilnībā attaisnot prasītāju, un tas – pretēji Vispārējās tiesas secinājumam – drīzāk šķiet a posteriori apstiprinām faktu, ka OLAF nebija nosaucis prasītāju vārdā (skat. arī šo secinājumu 33. zemsvītras piezīmi).

( 39 ) Piedevām pretēji pienākumam uzklausīt vārdā nosauktās personas, kam jānotiek pirms galīgā ziņojuma, pienākums “ātri informēt” iesaistītās personas, manuprāt, var attiekties vienīgi uz informēšanu pēc brīža, kad konstatēta attiecīgā indivīda personiskā iesaiste, un tas obligāti neliedz veikt šo informēšanu līdztekus vai pēc informācijas nosūtīšanas tiesu iestādēm.

( 40 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 83. punkts.

( 41 ) Turklāt, visādā ziņā ņemot vērā apelācijas tiesas kompetences robežas faktu pārbaudē, man šķiet lietderīgi secināt, ka Vispārējā tiesa secinājumu par to, ka prasītājs bija “personiski iesaistīts”, izdarīja vienīgi uz viņa veikto pienākumu un no tiem izrietošo pilnvaru pamata (skat. šo secinājumu 38. un 39. punktu), neņemot vērā apstākli, ka OLAF bija nosaucis divas citas personas kā iesaistītas izmeklēšanas pamatā esošajos faktos. Tādējādi attiecībā uz faktu izvērtējumu un attiecīgo personu iesaisti šajos faktos Vispārējā tiesa OLAF pārbaudi, kas veikta saskaņā ar kompetenci, kura izriet no Lēmuma 1999/352 un Regulas Nr. 1073/1999, aizvietoja ar savējo, nepaskaidrojot, kādā ziņā OLAF veiktais vērtējums bija kļūdains.

( 42 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 108. punkts.

( 43 ) T‑48/05, EU:T:2008:257, 351. punkts. Skat. pārsūdzēto spriedumu, 98.–102. punkts.

( 44 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 100. punkts.

( 45 ) T‑48/05, EU:T:2008:257, 351. punkts. Skat. pārsūdzēto spriedumu, 98. punkts.

( 46 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 99. punkts.

( 47 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 101. un 102. punkts.

( 48 ) T‑48/05, EU:T:2008:257.

( 49 ) Skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, 350. un 351. punkts).

( 50 ) Skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, 346.–348. punkts).

( 51 ) Skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, 349. punkts).

( 52 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 100. punkts.

( 53 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 102. punkts.

( 54 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 103. punkts.

( 55 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 104. punkts.

( 56 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 105. punkts.

( 57 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 103. punkts. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 108. punktā minēto secinājumu, ka Komisijai nevajadzēja iestāties lietā kā civilprasītājai un iesniegt sūdzību Francijas tiesās pirms OLAF izmeklēšanas pabeigšanas, ir grūti savienot ar pārsūdzētā sprieduma 111.–115. punktā minēto argumentāciju, kurā Vispārējā tiesa noraidīja iebildumu par tiesību uz labu pārvaldību un rūpības pienākuma pārkāpumu, [ko Komisija esot pieļāvusi,] turpinot tiesvedību bez pietiekamu pierādījumu sniegšanas. Šajā ziņā Vispārējā tiesa it īpaši norādīja, ka iespēja īstenot savas tiesības tiesā ir tāda vispārējā tiesību principa izpausme, kura saknes ir meklējamas dalībvalstu kopīgajās konstitucionālajās tradīcijās un kurš ir nostiprināts arī 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, un, tā kā piekļuve tiesai ir pamattiesības un vispārējs princips, kas garantē tiesību ievērošanu, tad vienīgi pavisam īpašos ārkārtas apstākļos fakts, ka iestāde iesniedz prasību tiesā, var tikt kvalificēts kā dienesta pārkāpums (pārsūdzētais spriedums, 111. punkts).

( 58 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 106. punkts.

( 59 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 107. punkts.

( 60 ) Turklāt šāda iespēja ir garantēta ar LESD 335. pantu, saskaņā ar kuru visās dalībvalstīs Savienībai ir visplašākā tiesībspēja un rīcībspēja, ko šo valstu tiesību akti piešķir juridiskām personām, un šajā nolūkā to pārstāv Komisija. Lietas materiālos nav neviena elementa, no kura izrietētu, ka Francijas tiesību akti šajā gadījumā ierobežotu Komisijas iespēju vērsties tiesā.

( 61 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 130. punkts.

( 62 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 131. punkts.

( 63 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 130. punkts.

( 64 ) Skat. pārsūdzēto spriedumu, 131. punkts.

( 65 ) Skat. šo secinājumu 64. punktu.

( 66 ) Turklāt savos rakstos prasītājs apgalvoto kaitējumu saista galvenokārt ar “viņa atzīšanu par aizdomās turēto” un “lēmumu sākt pret viņu tiesvedību”. Taču runa acīmredzami ir par aktiem, kuri var tik attiecināti tikai uz Francijas tiesu iestāžu pilnvarām. Piedevām ne prasītājs, ne Vispārējā tiesa nav paskaidrojuši, vai un kādā mērā OLAF un Komisijas aktos, kurus prasītājs apstrīd, ietvertā informācija, kam pēc tās rakstura vajadzētu būt konfidenciālai, būtu varējusi kļūt publiski pieejama, tādējādi aizskarot prasītāja godu un reputāciju.

( 67 ) Skat. it īpaši šo secinājumu 29. punktā minēto judikatūru.