ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Minētās direktīvas 6. pantā “Konkurences iestādes lietas materiālos iekļautu pierādījumu izprasīšana” ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka zaudējumu atlīdzināšanas prasību nolūkā gadījumos, kad valstu tiesas izdod rīkojumu par konkurences iestādes lietas materiālos iekļautu pierādījumu izprasīšanu, papildus 5. pantam piemēro šo pantu. [..] 4. Novērtējot informācijas izprasīšanas rīkojuma samērīgumu, valstu tiesas saskaņā ar 5. panta 3. punktu apsver arī: a) vai lūgums ir konkrēti formulēts attiecībā uz to dokumentu raksturu, priekšmetu vai saturu, kuri iesniegti konkurences iestādei vai atrodas šādas konkurences iestādes lietas materiālos, nevis iesniegts kā vispārīgi formulēts pieteikums saistībā ar dokumentiem, kuri iesniegti konkurences iestādei; b) vai puse, kas izprasa informāciju, to dara saistībā ar valsts tiesā celtu zaudējumu atlīdzināšanas prasību; un c) saistībā ar 5. un 10. punktu vai pēc konkurences iestādes lūguma saskaņā ar 11. punktu – vajadzību garantēt konkurences tiesību aktu efektīvu publiski tiesisko izpildi. 5. Valstu tiesas var izprasīt turpmāk minētās pierādījumu kategorijas tikai pēc tam, kad konkurences iestāde, pieņemot lēmumu vai citā veidā, ir slēgusi [pabeigusi] savu procedūru: a) informācija, kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām; b) informācija, kuru konkurences iestāde ir sagatavojusi un pusēm nosūtījusi saskaņā ar savu procedūru; un c) izlīguma iesniegumi, kas ir atsaukti. 6. Dalībvalstis nodrošina, ka zaudējumu atlīdzināšanas prasību nolūkā valstu tiesas nevienā brīdī nevar no puses vai trešās personas izprasīt nevienu no turpmāk minētajām pierādījumu kategorijām: a) liecības saskaņā ar iecietības programmu; un b) izlīguma iesniegumi. 7. Prasītājs var iesniegt pamatotu lūgumu, lai valsts tiesa piekļūst 6. punkta a) vai b) apakšpunktā minētajiem dokumentiem tikai nolūkā nodrošināt, ka to saturs atbilst 2. panta 16. un 18. punktā dotajām definīcijām. Veicot šādu novērtējumu, valstu tiesas var lūgt tikai kompetentas konkurences iestādes palīdzību. Attiecīgo pierādījumu autoriem var būt arī iespēja tikt uzklausītiem. Valsts tiesa nekādā gadījumā neļauj pārējām pusēm vai trešām personām piekļūt minētajiem pierādījumiem. 8. Ja 6. punkts attiecas tikai uz dažām prasīto pierādījumu daļām, pārējās to daļas – atkarībā no kategorijas, kurai tās pieder, – tiek izsniegtas saskaņā ar attiecīgajiem šā panta punktiem. 9. Attiecībā uz konkurences iestādes lietas materiālos esošajiem pierādījumiem, kuri neietilpst nevienā no šajā pantā minētajām kategorijām, pierādījumu izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas prasībām var izdot jebkurā laikā, neskarot šo pantu. [..] 11. Ciktāl konkurences iestāde vēlas izklāstīt savu viedokli par izprasīšanas lūguma samērīgumu, tā pēc savas iniciatīvas var iesniegt apsvērumus valsts tiesai, kurai lūdz izdot izprasīšanas rīkojumu.”
3

Regulas Nr. 528/2012 1.–3., 6., 28. un 31. apsvērumā ir teikts: “(1) Biocīdi ir vajadzīgi, lai kontrolētu cilvēku vai dzīvnieku veselībai kaitīgus organismus un organismus, kas bojā dabīgus vai rūpnieciski ražotus materiālus. Tomēr biocīdi tiem raksturīgo īpašību un lietošanas paņēmienu dēļ var radīt risku cilvēkiem, dzīvniekiem un videi. (2) Biocīdus nevajadzētu piedāvāt tirgū un lietot, ja vien tie nav atļauti saskaņā ar šo regulu. Apstrādātus izstrādājumus nevajadzētu laist tirgū, ja vien visas aktīvās vielas, kas ir biocīdos, ar kuriem šie izstrādājumi ir apstrādāti vai kuri ir to sastāvā, nav apstiprinātas saskaņā ar šo regulu. (3) Šīs regulas mērķis ir uzlabot biocīdu brīvu apriti Savienībā, vienlaikus nodrošinot augstu aizsardzības līmeni gan cilvēku un dzīvnieku veselībai, gan videi. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš mazāk aizsargātu grupu – piemēram, grūtnieču un bērnu – aizsardzībai. Šīs regulas pamatā vajadzētu būt piesardzības principam, lai nodrošinātu, ka, ražojot un piedāvājot tirgū aktīvās vielas un biocīdus, nerodas kaitīga ietekme uz cilvēku vai dzīvnieku veselību vai nepieņemama ietekme uz vidi. Lai pēc iespējas likvidētu šķēršļus biocīdu tirdzniecībai, būtu jāparedz noteikumi par aktīvo vielu apstiprināšanu un biocīdu piedāvāšanu tirgū un lietošanu, tostarp noteikumi par atļauju savstarpēju atzīšanu un par paralēlu tirdzniecību. [..] (6) Ņemot vērā galvenās izmaiņas, kas būtu jāveic spēkā esošajos noteikumos, regula ir piemērots juridisks instruments [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 98/8/EK [(1998. gada 16. februāris) par biocīdo produktu laišanu tirgū (OV 1998, L 123, 1. lpp.)] aizstāšanai, lai paredzētu skaidrus, sīki izstrādātus un tieši piemērojamus noteikumus. Turklāt regula nodrošina to, ka juridiskās prasības tiek vienlaicīgi un saskaņoti ieviestas visā Savienībā. [..] (28) Lai nodrošinātu to, ka tirgū tiek piedāvāti tikai šīs regulas attiecīgajiem noteikumiem atbilstīgi biocīdi, biocīdiem vajadzētu saņemt atļauju vai nu no kompetentajām iestādēm – lai piedāvātu tos tirgū un lietotu dalībvalsts teritorijā vai tās daļā –, vai arī no Komisijas – lai piedāvātu tos tirgū un lietotu Savienībā. [..] (31) Lai nodrošinātu kompetento iestāžu saskaņotu pieeju, ir jānosaka kopēji principi biocīdu novērtēšanai un atļaušanai.”
111

Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. No šādas perspektīvas tai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
65

Tomēr iespēja celt prasību par publiskā iepirkuma līguma izbeigšanu, kuras dēļ tie tiek iekļauti neuzticamo piegādātāju sarakstā, nav efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis pret lēmumu, ar kuru tie ir iekļauti šajā sarakstā un tādējādi principā izslēgti no dalības turpmākajās publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās. Proti, kā izriet no analīzes, kas attiecas uz otro jautājumu, līguma izbeigšanas, no vienas puses, un iekļaušanas sarakstā un izslēgšanas no dalības, no otras puses, likumība saskaņā ar Savienības tiesībām var būt atkarīga no dažādiem elementiem.
103

Savukārt Komisijai nebija jāpārbauda, vai šis Itālijas Republikas noteiktais sloga sadalījums pats par sevi ir pretrunā tiesībām, kuras Braesch u.c., to ieskatā, izriet no Savienības vai valsts tiesību aktiem. Šāds pārkāpums – ja tas tiktu konstatēts – izrietētu nevis no atbalsta paša par sevi, tā priekšmeta vai no tā neatdalāmiem aspektiem, bet gan – kā izriet no šā sprieduma 81. punkta – no pasākumiem, kurus šī dalībvalsts ir veikusi, lai Komisija pieņemtu lēmumu, ar kuru minētais atbalsts tiek atļauts sākotnējās izskatīšanas stadijas noslēgumā.
53

Pirmām kārtām, attiecībā uz apdrošināšanas sabiedrības sagatavotā unit‑linked tipveida grupas līguma klasificēšanu par “komercpraksi” Direktīvas 2005/29 izpratnē, pirmkārt, ir jāatgādina, ka jēdziens “komercprakse” šīs direktīvas 2. panta d) punktā ir definēts īpaši plaši, proti, šai praksei ir jābūt, no vienas puses, komerciālai, t.i., tai ir jābūt tirgotāju veiktai, un, no otras puses, tieši saistītai ar preču pārdošanas veicināšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. Šajā ziņā Tiesa ir paskaidrojusi, no vienas puses, ka formulējums “tieši saistīta ar produkta pārdošanu” tostarp ietver jebkuru pasākumu, kas izdarīts saistībā ar līguma noslēgšanu, un jēdziens “produkts” minētās direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē turklāt attiecas uz jebkurām precēm vai pakalpojumiem. No otras puses, no šīs pašas direktīvas 2. panta b) punkta izriet, ka jēdziens “tirgotājs” attiecas uz “jebkuru fizisku vai juridisku personu”, kas veic darbību par atlīdzību, ciktāl komercprakse ir daļa no darbības, kas ir tās profesionālā darbība, tostarp, ja šo praksi izvērš cits uzņēmums, kas darbojas šīs personas vārdā un/vai uzdevumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 24. februāris, A u.c. (Unit‑linked apdrošināšanas līgumi), C‑143/20 un C‑213/20, EU:C:2022:118, 129. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
64

Ievērojot iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/18 3. panta 1. punkts kopsakarā ar šīs direktīvas I B pielikuma 1. punktu un ņemot vērā tās 17. apsvērumu ir jāinterpretē tādējādi, ka organismi – kuri ir radīti, piemērojot mutaģenēzes paņēmienu/metodi, kas balstīta uz to pašu kārtību, kādā mutagēns izmaina attiecīgā organisma ģenētisko materiālu, kā mutaģenēzes paņēmiens/metode, kura tradicionāli tiek izmantota vairākiem lietojumiem un kuras drošums jau sen ir atzīts, bet kas no šī otrā mutaģenēzes paņēmiena/metodes atšķiras ar citām iezīmēm, – principā ir izslēgti no šajā tiesību normā paredzētā atbrīvojuma, ar nosacījumu, ka ir konstatēts, ka šīs iezīmes var izraisīt attiecīgā organisma ģenētiskā materiāla modifikācijas, kuras pēc to rakstura vai rašanās tempa atšķiras no tām, kas izriet no minētā otrā mutaģenēzes paņēmiena/metodes piemērošanas. Tomēr in vitro kultūrām raksturīgā iedarbība pati par sevi nepamato to, ka no šī atbrīvojuma tiek izslēgti organismi, kas radīti, in vitro piemērojot mutaģenēzes paņēmienu/metodi, kura tradicionāli ir tikusi izmantota vairākiem in vivo lietojumiem un kuras drošums attiecībā uz šiem lietojumiem jau sen ir atzīts.
24

Turpinot – jautājumā par to, kādiem nosacījumiem ir jābūt izpildītiem, lai līgumslēdzēja iestāde, kas kopīgi ar citām līgumslēdzējām iestādēm īsteno kontroli pār attiecīgo juridisko personu, varētu veikt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu in house, iesniedzējtiesa vaicā par to, kādā veidā šai līgumslēdzējai iestādei ir jādarbojas kontrolētā subjekta struktūrās un faktiski jāpiedalās kontrolē pār to, konkrēti saskaņā ar šīs pašas direktīvas 12. panta 3. punkta otrās daļas i) apakšpunktā noteikto prasību. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka C kategorijas dalībnieki, kuru vidū ir SLSP Sambre & Biesme, pārstāvēja izteiktu mazākumu, tāpēc tie nevarēja faktiski piedalīties kontrolē pār Igretec.
51

Precīzāk, ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka viņa situācija ir jāuzskata par amatu nesavienojamības situāciju vai mandāta atsaukšanu Vēlēšanu akta 7. panta 3. punkta un 13. panta 3. punkta izpratnē, lai gan tā bija jāaplūko kā ex post radusies nesavienojamība, uz kuru neattiecas neviens no šiem noteikumiem. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz Parlamenta Reglamenta 4. panta 7. punktu, kurā ir paredzēti gadījumi, kuros Parlaments var atteikties konstatēt kāda tā locekļa amata vietas atbrīvošanos. Visbeidzot, ar trešo pamatu O. Junqueras i Vies apgalvo, ka pretēji Pirmās instances tiesas nospriestajam nedz no Vēlēšanu akta 8. un 12. panta, nedz no Parlamenta Reglamenta 3. panta 3. punkta neizriet, ka Parlaments nevarētu apstrīdēt tādu dalībvalsts lēmumu kā šajā lietā aplūkotais.
6

Šīs direktīvas 5. panta “Darījumi, kam neuzliek netiešos nodokļus” 2. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis neuzliek netiešos nodokļus šādiem darījumiem: a) akciju vai citu šāda veida kapitāla vērtspapīru vai to sertifikātu radīšana, emisija, kotēšanas uzsākšana biržā, laišana tirgū vai darījumi ar tiem, neatkarīgi no to emitenta; b) aizņēmumi, tostarp valsts obligācijas, kas ir radušies, emitējot obligācijas vai citus tirgojamus vērtspapīrus, neatkarīgi no to emitenta vai visām ar tiem saistītām formalitātēm vai šādu obligāciju vai citu tirgojamu vērtspapīru radīšana, emisija, kotēšanas sākšana biržā, laišana tirgū vai darījumi ar tiem.”
47

Šo pozitīvo vai negatīvo pienākumu pārkāpums, ko izdarījusi dalībvalsts, var kavēt tādu attiecīgo privātpersonu tiesību izmantošanu, kuras tām netieši piešķirtas saskaņā ar attiecīgajām Savienības tiesību normām un uz kurām tām ir tiesības atsaukties valsts līmenī, un tādējādi var mainīt tiesisko situāciju, kuru ar šīm tiesību normām ir paredzēts radīt šīm privātpersonām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 4. oktobris, Kantarev, C‑571/16, EU:C:2018:807, 103. un 104. punkts, kā arī 2020. gada 10. decembris, Euromin Holdings (Cyprus), C‑735/19, EU:C:2020:1014, 90. punkts). Tādēļ šo Savienības tiesību normu pilnīga efektivitāte un to tiesību aizsardzība, kuras ar tām tiek piešķirtas, prasa, lai privātpersonām būtu iespēja saņemt atlīdzinājumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c., C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 33. un 34. punkts), un tas tā ir neatkarīgi no tā, vai attiecīgajām tiesību normām ir tieša iedarbība, jo šī īpašība nav nepieciešama (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 18.–22. punkts) un ar to pašu par sevi nepietiek (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c., C‑98/14, EU:C:2015:386, 108. un 109. punkts), lai būtu izpildīts pirmais no šī sprieduma 44. punktā atgādinātajiem trim nosacījumiem.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. pantu Nolīgumā par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas nolīgums”), kā arī 10. panta 1. punktu un 13. pantu 1980. gada 19. septembra Lēmumā Nr. 1/80, kuru pieņēmusi Asociācijas padome, kas izveidota saskaņā ar minēto nolīgumu, ar kuru tiek izveidota asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”).
148

Ar ceturto pamatu LG pārmet Vispārējai tiesai, ka pamatojums ir pretrunīgs. Tādējādi Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 169., 204. un 209. punktā esot skaidri izslēgusi pret konkurenci vērsta nodoma esamību, pārbaudīdama dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas konstatējumu. Otrkārt, tā tomēr esot atsaukusies uz šādu nodomu minētā sprieduma 339., 368. un 374. punktā un to esot ņēmusi vērā, aprēķinot naudas soda apmēru, minētā sprieduma 397.–406. punktā. Šī pretruna un pretkonkurences nodoma ņemšana vērā naudas soda aprēķināšanas stadijā esot ietekmējusi to, kā Vispārējā tiesa ir īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, un līdz ar to tam noteiktā naudas soda apmēru.
22

No tā izriet, ka ar ceļojuma pakalpojumu nesniegšanu vai nepienācīgu sniegšanu pietiek, lai attiecīgajam ceļotājam piešķirtu tiesības saņemt kompleksā ceļojuma cenas samazinājumu no organizatora, kas viņam to ir pārdevis. Šim neatbilstības cēlonim, it īpaši atbildības par to noteikšana šim organizatoram, šajā ziņā nav nozīmes. Kā ģenerāladvokāte arī ir norādījusi secinājumu 17. punktā, neatbilstības konstatējums ir objektīvs tādā ziņā, ka ir nepieciešama tikai attiecīgā ceļotāja kompleksajā pakalpojumā iekļauto pakalpojumu salīdzināšana ar faktiski sniegtajiem pakalpojumiem.
28

No šī viedokļa, ja parādnieks, izpildot vienu un to pašu līgumu, pieļauj maksājumu kavējumus attiecībā uz vairākām periodiskām preču piegādēm vai periodisku pakalpojumu sniegšanu, tā sekas nevar būt tādas, ka fiksētā minimālā summa, kas ir jāmaksā kā kompensācija par atgūšanas izmaksām par katru maksājuma kavējumu, tiek samazināta līdz vienreizējai fiksētai summai. Šāds samazinājums vispirms atņemtu lietderīgo iedarbību Direktīvas 2011/7 6. pantam, kura mērķis, kā uzsvērts iepriekšējā punktā, ir ne tikai atturēt no šiem maksājumu kavējumiem, bet arī atlīdzināt ar šīm summām “kreditoram radušās atgūšanas izmaksas”, jo šīm izmaksām ir tendence palielināties proporcionāli to maksājumu skaitam un summām, kuras debitors nesamaksā termiņā. Šis samazinājums turklāt nozīmētu piešķirt parādniekam atkāpi no šīs direktīvas 6. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām uz fiksētu summu bez “objektīva iemesla” šai atkāpei minētās direktīvas 7. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunkta izpratnē. Visbeidzot – šis samazinājums atbrīvotu parādnieku no tās finansiālā sloga daļas, kas izriet no tā pienākuma par katru laikā nesamaksāto rēķinu samaksāt šī 6. panta 1. punktā paredzēto fiksēto summu 40 EUR (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, 37. punkts).
22

Treškārt, termins “produkta nosaukums”, kas ir lietots vienīgi Regulas Nr. 1169/2011 VI pielikuma A daļas 4. punkta a) un b) apakšpunktā, minētajā regulā nav definēts. Dažās valodu versijās, piemēram, vācu (“Produktname”) vai franču (“nom du produit”) valodās, šis termins vairāk atšķiras no Regulas Nr. 1169/2011 17. pantā ietvertā termina, proti, attiecīgi “Bezeichnung des Lebensmittels” un “dénomination de la denrée alimentaire”, nekā citās valodu versijās, piemēram, spāņu (“denominación del producto” un “denominación del alimento”), čehu (“název produktu” un “název potraviny”), angļu (“name of the product” un “name of the food”), horvātu (“naziv proizvoda” un “naziv hrane), itāļu (“denominazione del prodotto” un “denominazione dell’alimento”), holandiešu (“benaming van het product” un “benaming van het levensmiddel”), poļu (“nazwa produktu” un “nazwa środka spożywczego”), portugāļu (“denominação do produto” un “denominação do género alimentício”), rumāņu (“denumirea produsului” un “denumirea produsului alimentar”), slovāku (“názov výrobku” un “názov potraviny”), slovēņu (“ime proizvoda” un “ime živila”), somu (“tuotteen nimi” un “elintarvikkeen nimi”) un zviedru (“produktens beteckning” un “livsmedlets beteckning”) valodās.
23

Šī tiesa uzskata, ka dalībvalstij patiešām ir plaša rīcības brīvība paredzēt iespēju pieņemt lēmumu par uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus atsaukšanu. Proti, no 2014. gada 11. decembra sprieduma Croce Amica One Italia (C‑440/13, EU:C:2014:2435, 33.–35. punkts) izrietošā Tiesas judikatūras atziņa ir tāda, ka atsaukšanas iemesli tostarp var būt balstīti uz pamatiem, kuriem ir saistība ar novērtējumu par to, vai no sabiedrības interešu viedokļa ir lietderīgi pabeigt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, ņemot vērā arī ekonomiskā konteksta vai faktisko apstākļu iespējamās izmaiņas vai arī attiecīgās līgumslēdzējas iestādes vajadzības.
17

Attiecībā uz kritērijiem, kas ir saistīti ar to, vai komersantam piešķirtā iespēja paziņot par aizdevuma līguma priekšlaicīgu izbeigšanu, ir atkāpe no šajā jomā piemērojamām vispārējām tiesību normām, ja nav īpašu līguma noteikumu, un vai valsts tiesību aktos ir paredzēti atbilstoši un efektīvi līdzekļi, kas patērētājam, uz kuru attiecas šāds noteikums, ļauj novērst sekas, ko rada aizdevuma maksājuma termiņa iestāšanās, iesniedzējtiesa norāda, ka šajā jomā piemērojamās vispārējās tiesības, ja nav īpašu līguma noteikumu, paredz, ka pirms līguma priekšlaicīgas izbeigšanas ir jānosūta brīdinājums par saistību neizpildi, vienlaikus ļaujot pusēm atteikties no šādas nosūtīšanas, ja vien tiek ievērots saprātīgs termiņš. Šajā gadījumā, tā kā pamatlietā aplūkotajā noteikumā ir paredzēts 30 dienu uzteikuma termiņš, iesniedzējtiesai ir šaubas par šī termiņa pietiekamību, lai ļautu aizņēmējam sazināties ar aizdevēju, sniegt paskaidrojumus par konstatēto pienākumu neizpildi un rast risinājumu, lai izbeigtu pienākuma veikt maksājumu vai maksājumus neizpildi. Tomēr tā norāda, ka pamatlietā aplūkotajā līgumā aizņēmējam ir paredzēta iespēja lūgt grozīt maksājuma termiņus un tas tam vajadzības gadījumā ļautu novērst nesamaksāšanas risku. Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai 2017. gada 26. janvāra spriedumā Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60) noteiktie kritēriji ir kumulatīvi vai alternatīvi, un, ja tie ir kumulatīvi, vai nevar izslēgt tāda noteikuma kā pamatlietā negodīgumu, ņemot vērā viena no šiem kritērijiem relatīvo nozīmīgumu.
23

No tā izriet, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 26. punktā, ka PVN direktīvas 203. pants ir piemērojams tikai tādam nodokļu parādam, kas pārsniedz to, kurš ir jāmaksā situācijās, kurās ir piemērojams šīs direktīvas 193. pants, un tātad tas neattiecas uz situācijām, kurās rēķinā norādītais PVN ir pareizs. Situācijā, kad daļa no rēķinā iekļautā PVN ir norādīta kļūdaini, minētās direktīvas 203. pants ir piemērojams tikai PVN summai, kas pārsniedz to, par kuru ir pienācīgi izrakstīts rēķins. Šajā pēdējā gadījumā pastāv nodokļu ieņēmumu zaudēšanas risks, jo nodokļa maksātājam, kas ir šāda rēķina saņēmējs, var prasīt izmantot savas atskaitīšanas tiesības saistībā ar šo PVN, lai gan kompetentajai nodokļu iestādei nebūtu iespējas noteikt, vai šo tiesību izmantošanas nosacījumi ir izpildīti.
18

Pēc negadījuma HUK‑COBURG pārskaitīja NO un LM 5000 EUR kā tāda kaitējuma atlīdzību, kas saistīts ar viņu mātes nāvi. Atzīstot šo summu par nepietiekamu, NO un LM, kuras pārstāv CD, cēla prasību pret HUK‑COBURG Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija), proti, iesniedzējtiesā, lūdzot samaksāt kaitējuma atlīdzību 300000 Bulgārijas levu (BGN) (aptuveni 153000 EUR) par nemantisko kaitējumu, kas radies AB nāves dēļ. Šis kaitējums izrietot no kaitējuma viņu psihiskajai veselībai, jo NO un LM ciešot no bezmiega, murgiem, garastāvokļa svārstībām, aizkaitināmības, nemiera, introvertības un trauksmes lēkmēm.
6

Šīs pašas direktīvas 4. panta 1., 2. un 5. punktā ir noteikts: “1. Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, kā arī 16. pantu, dalībvalstis atļauj šādu ģimenes locekļu iebraukšanu un uzturēšanos: a) apgādnieka laulātais; b) apgādnieka vai viņa/viņas laulātā nepilngadīgi bērni, arī bērni, kas adoptēti saskaņā ar atbilstošās dalībvalsts kompetento iestāžu lēmumu vai lēmumu, kas ir automātiski piemērojams šīs dalībvalsts starptautisku saistību dēļ vai ir jāatzīst saskaņā ar starptautiskām saistībām; c) apgādnieka nepilngadīgi bērni, arī adoptēti bērni, ja apgādniekam pār tiem ir aizbildnība un bērni ir atkarīgi no viņa vai viņas. Dalībvalstis var atļaut atkalapvienošanos ar bērniem, par kuriem aizbildnība ir dalīta, ar noteikumu, ka otra puse, kas dala aizbildnību, ir devusi savu piekrišanu; d) laulātā nepilngadīgi bērni, arī adoptēti bērni, ja laulātajam pār tiem ir aizbildnība, un bērni ir atkarīgi no viņa vai viņas. Dalībvalstis var atļaut atkalapvienošanos ar bērniem, par kuriem aizbildnība ir dalīta, ar noteikuma, ka otra puse, kas dala aizbildnību, ir devusi savu piekrišanu. Šajā pantā minētie nepilngadīgie bērni nedrīkst būt pārsnieguši pilngadību, ko nosaka attiecīgās dalībvalsts tiesību akts, un nedrīkst būt precējušies. Ja bērns ir vecāks par 12 gadiem un ierodas atsevišķi no pārējās viņa/viņas ģimenes, dalībvalsts, pirms ieceļošanas un uzturēšanās atļaujas piešķiršanas saskaņā ar šo direktīvu, izņēmuma kārtā var pārbaudīt, vai viņš vai viņa izpilda nosacījumus par integrāciju, ko paredz spēkā esošie tiesību akti šīs direktīvas īstenošanas brīdī. 2. Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, dalībvalstis ar tiesību aktiem vai noteikumiem var atļaut šādu ģimenes locekļu ieceļošanu un uzturēšanos: a) apgādnieka vai viņa vai viņas laulātā pirmās pakāpes radinieki taisnā augšupējā līnijā, ja tie ir atkarīgi no apgādnieka un nesaņem pienācīgu ģimenes atbalstu izcelsmes valstī; [..]. 5. Lai nodrošinātu labāku integrāciju un nepieļautu piespiedu laulības, dalībvalstis var pieprasīt, lai apgādniekam un viņa/viņas laulātajam ir minimālais vecums un maksimāli 21 gadu vecs, pirms laulātais var pievienoties viņam/viņai.”
38

Turklāt īpaša uzmanība jāpievērš apstāklim, vai aplūkotā viela vai priekšmets nav vai vairs nav noderīgs tā īpašniekam, un tādējādi šī viela vai priekšmets šim īpašniekam būtu apgrūtinājums, no kura tas vēlētos atbrīvoties. Ja tas patiešām tā ir, pastāv risks, ka šis īpašnieks atbrīvosies no tam piederošās vielas vai priekšmeta veidā, kas var radīt kaitējumu videi, proti, to izmetot, izgāžot vai nekontrolēti apglabājot. Ja uz šo vielu vai priekšmetu attiecas jēdziens “atkritumi” Direktīvas 2008/98 izpratnē, uz to ir attiecināmi šīs direktīvas noteikumi, kas nozīmē, ka minētās vielas vai priekšmeta reģenerācija vai apglabāšana ir jāīsteno, neapdraudot cilvēku veselību un neizmantojot procedūras vai metodes, kuras varētu radīt kaitējumu videi (spriedums, 2020. gada 14. oktobris, Sappi Austria Produktion un Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein, C‑629/19, EU:C:2020:824, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).