ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing (turpmāk tekstā — “Stichting”) ir nodibinājums, kura dalībnieki ir dažādas medicīnas un veselības apdrošināšanas iestādes, un dažos gadījumos arī šo iestāžu individuāli locekļi, piemēram, atsevišķas slimnīcas. Stichting dalībnieku darbības ir atbrīvotas no PVN. Tā galvenais mērķis ir veicināt medicīniskās aprūpes kvalitāti. Šim nolūkam tas sniedz dažādus pakalpojumus saviem dalībniekiem. Galvenokārt šie pakalpojumi (it īpaši saistībā ar medicīnas darbiniekiem un medicīnas māsām paredzēto profesionālo standartu definēšanu un uzturēšanu) tiek sniegti slimnīcās un izmaksas tiek sadalītas atkarībā no gultu skaita. Šādu pakalpojumu (kurus būtībā apmaksā no valdības līdzekļiem) atbrīvošanai no nodokļa saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem īsteno Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunktu, nodokļu iestādes piekrīt.
137.

Ar atbildības novirzīšanu saistītie šķēršļi celt prasības pret citām personām saskaņā ar Konvencijas par atbildību III panta 4. punktu, it īpaši pret c) apakšpunktā minēto fraktētāju, atbilst “piesārņotājs maksā” principam. Pirmkārt, pret šīm personām, ja atbildība palielinās, var celt prasību tieši, proti, ja zaudējumus ir izraisījusi to personīga rīcība vai bezdarbība, lai radītu tādus zaudējumus, vai nolaidība, apzinoties, ka šāds kaitējums var rasties. Otrkārt, saskaņā ar Konvencijas par atbildību III panta 5. punktu pret šīm personām īpašnieks var celt regresa prasību. Līdz ar to ir nodrošināts, ka arī šīm personām atbilstoši to vainai saskaņā ar “piesārņotājs maksā” principu var uzlikt pienākumu samaksāt izmaksas. Šāds prasījums būtu it īpaši jāpārbauda, ja Total sabiedrības ir daļēji vai pilnīgi atbildīgas par kuģa avāriju, kā to konstatēja Tribunal de grande instance ( 85 ) un pieļauj Komisija un Francija.
68.

Tam, ka atbilstoši Sestās direktīvas 19. panta 2. punktam no šī aprēķina tiek izslēgts apgrozījums, kas attiecināms uz “ražošanas līdzekļu, ko nodokļa maksātājs lieto savām uzņēmējdarbības vajadzībām”, pārdošanu, ir sava nozīme. Ieņēmumi, kas gūti no šādu preču pārdošanas, ir jāizslēdz no minētajiem aprēķiniem, tāpēc ka šāda pārdošana principā notiek izņēmuma kārtā vai vismaz parasti nenotiek. Līdz ar to preces vai pakalpojumus, kurus izmanto jaukta veida darbībām, neizmanto proporcionāli radītajam apgrozījumam. Šāda apgrozījuma iekļaušana atmaksājamās daļas aprēķinos sagrozītu aprēķinu rezultātu, jo tas vairs neatspoguļotu, kāda daļa no precēm un pakalpojumiem, kurus izmanto jaukta veida darbībām, ir izmantota ar nodokli apliekamām darbībām un kāda daļa — ar nodokli neapliekamām darbībām.
53.

Šos pēdējos apsvērumus, kas pamato O2 atbalstīto interpretāciju, Tiesa, manuprāt, tomēr noraidīja spriedumā lietā Toshiba. Minētā sprieduma 54. punkts, uz kuru atsaucas O2, patiesībā nepamato minēto apgalvojumu, jo, kaut arī Tiesa tajā ir atzinusi, ka “nevar uzskatīt, ka reklāmas devējs negodīgi gūst priekšrocību no reputācijas, kas ir saistīta ar tā konkurenta atšķirības zīmēm, ja atsauce uz šādām zīmēm ir nosacījums efektīvai konkurencei attiecīgajā tirgū”, nekas nenorāda uz to, ka tā arī ir vēlējusies teikt, ka, tieši pretēji, tad, ja atsauce uz šādu zīmi nebija nosacījums efektīvai konkurencei tirgū, šāda atsauce noteikti reklāmas devējam rada negodīgu ar zīmes reputāciju saistītu priekšrocību. Spriedumā lietā Toshiba Tiesa drīzāk uzskatīja, ka konkurenta atšķirības zīmju izmantošana ļauj reklāmas devējam “gūt negodīgu priekšrocību no to reputācijas tikai tad, ja to minēšanas rezultātā sabiedrība, kurai ir paredzēta reklāma, uzskata, ka ražotājs, kura preces ir identificēts, un konkurējošais piegādātājs ir saistīti savā starpā, līdz ar to sabiedrība ražotāja preču reputāciju attiecina uz konkurējošā piegādātāja precēm” ( 32 ).
24.

Attiecībā uz šo pirmo punktu visi lietas dalībnieki piekrīt, ka Direktīvā 2003/55 nav nekādas norādes par pienākumu priekšlaikus izbeigt strīdīgās koncesijas. Tomēr valsts tiesa uzdod jautājumu it īpaši par Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta atbilstību, kas, pēc tās domām, varētu uzlikt dalībvalstīm tādu pienākumu no 2007. gada 1. jūlija. Šajā pantā ir noteikts: “dalībvalstis nodrošina to, ka tiesīgie patērētāji [..] no 2007. gada 1. jūlija [ir] — visi patērētāji”. No tā izriet, ka līdz šim termiņam visiem patērētājiem atbilstoši Kopienu tiesībām ir jābūt iespējai iegādāties dabasgāzi no pašu izraudzīta piegādātāja.
12.

Marks & Spencer šo strīdu turpināja Court of Appeal [Apelācijas tiesa]. Lieta papildus atmaksai par teacakes attiecās arī uz vēl vienu atmaksas prasību saistībā ar nodokļu piemērošanu dāvanu kartēm. Court of Appeal lūdza Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz noilguma normu saderību ar Kopienu tiesībām. Līdz ar to Court of Appeal atlika vairs vienīgi jautājums par nodokļu piemērošanu dāvanu kartēm. Attiecībā uz teacakes Court of Appeal acīmredzot nosprieda, ka nevar ņemt vērā Kopienu tiesībās noteikto, jo Sestajā direktīvā nav notikusi nodokļu likmes saskaņošana.
11.

Preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai Kopienas iekšienē UstG 1993 6.a panta 4. punkts paredz tiesiskās paļāvības aizsardzības noteikumu, kas ir formulēts šādi: “Ja uzņēmējs preču vai pakalpojumu piegādi uzskata par atbrīvotu no nodokļa, lai gan nav izpildīti 1. punkta nosacījumi, piegāde jāuzskata par atbrīvotu no nodokļa, ja atbrīvojums no nodokļa pamatots ar pircēja nepatiesi sniegtu informāciju un uzņēmējs, pat ievērojot kārtīga komersanta rūpību, nevarēja konstatēt, ka šī informācija ir nepatiesa. Šajā gadījumā pircējs ir parādā nesamaksāto nodokli.”
20.

Šajā sakarā jānoskaidro, vai šī panta 3. punkts (saskaņā ar kuru “eksporta kompensācija netiek piešķirta par dzīvniekiem, kas pārvadāšanās laikā ir gājuši bojā, vai par dzīvniekiem, attiecībā uz kuriem kompetentā iestāde, ņemot vērā 2. punktā minētos dokumentus, 4. pantā minētos pārbaudes ziņojumus un/vai jebkādu citu tās rīcībā esošu pierādījumu par 1. pantā ietverto noteikumu ievērošanu, uzskata, ka nav tikusi izpildīta direktīva par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā”), kā uz to ir norādīts Finanzgericht Hamburg lūgumā, ietver “izņēmumu”. Šajā sakarā ir jānoskaidro, vai tas ir jālasa kopā ar 2. punktu — atbilstoši kuram tādi eksporta kompensāciju pieteikumi, kas sagatavoti saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3665/87 47. pantu, šajā pantā noteiktajā termiņā ir jāiesniedz kopā ar pierādījumu, ka ir ievēroti 1. panta noteikumi; šis pierādījums tiek sniegts: i) atbilstoši aizpildīta 2. panta 3. punktā minētā dokumenta veidā un ii) vajadzības gadījumā — 3. panta 2. punktā minētā ziņojuma veidā, — vai arī šie tiesību noteikumi ir jāsaprot un jāpiemēro nesaistītā veidā. Pirmajā gadījumā daudz mazāka nozīme tiktu piešķirta pierādījumam, ka ir izpildīts 5. panta 2. punkts, kuru eksportētājs iesniedz tāda dokumenta veidā, kuru tādas valsts pilnvarotais veterinārārsts, no kuras dzīvnieki tiek izvesti ārpus Kopienas, ir izsniedzis saskaņā ar 2. panta 3. punktu un saskaņā ar kuru pilnvarotais veterinārārsts apliecina, ka tiktāl, ciktāl tas ir būtiski šajā lietā, viņš ir veicis pārbaudi un atzinis, ka “transportlīdzeklis, ar kuru dzīvnieki tiek izvesti no Kopienas muitas teritorijas, atbilst Direktīvas 91/628/EEK noteikumiem” (šīs direktīvas 5. pantā inter alia ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka “jebkurš pārvadātājs [..] c) pārvadā dzīvniekus, uz kuriem attiecas šī direktīva, transportlīdzeklī, kas atbilst pielikumā noteiktajām prasībām”); pietiktu ar to, ka valsts iestāde, kura ir kompetenta izmaksāt kompensāciju, varētu izteikt būtiskas šaubas par direktīvas ievērošanu, pamatojoties uz jebkuru tās rīcībā esošu informāciju, lai apstrīdētu eksportētāja iesniegtos pierādījumus un pieprasītu pierādīt, ka šādas šaubas nav pamatotas. Savukārt otrajā gadījumā attiecīgajai valsts iestādei būtu jāpierāda, ka tās minētie pierādījumi ir pamatoti, un jāpierāda, ka ar eksporta kompensācijas pieteikumam pievienotajiem dokumentiem nevar pierādīt, ka direktīva ir izpildīta.
53.

Turklāt izskatās, lai gan tas ir jāpārbauda valsts tiesai, ka šīs būtiskās atšķirības pilnībā tika likvidētas jau 1993. gadā, pirmkārt, attiecībā uz nodokļu maksātājiem, kuri uzsāka savu darbību pēc 1993. gada 1. jūlija, otrkārt, ja nodokļu maksātāja deklarējamā atskaites summa bija mazāka par FRF 10000 un, treškārt, ja Valsts kases parāds nodokļu maksātājam bija mazāks par FRF 150000 (EUR 22867,35). Patiešām, no likumdošanas reformām, kā to izskaidro puses, izriet, ka jau 1993. gadā, kad reformas stājās spēkā, nodokļu maksātājiem, kurus ietekmēja pārejas pasākumi, ar kuriem tika ieviesta viena mēneša termiņa principa atcelšana, tika atmaksāts būtisks apjoms, proti 25 %, no deklarētās atskaites summas. 1994. gadā tika noteikts atmaksāt nākošos 10 % no deklarētās atskaitāmās summas. Lūgumā sniegt prejudiciālo nolēmumu iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka Valsts kases parādam tiek piemērota arī procentu likme.
11.

Atbilstoši sākotnējam maršruta plānam, kurš tika iesniegts Ķīles iestādēm, attiecīgajam braucienam bija jānotiek no Neiminsteres līdz Rasai ar kopējo pārvadājuma ilgumu 28 stundas. Tomēr no rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka attiecīgā krava no nosūtīšanas vietas izbrauca plkst. 13.30 un sasniedza Proseko tikai nākošajā dienā plkst. 16.00; pirmā pārbrauciena daļa ilga 9 ar pusi stundas, tai sekoja divu stundu garš pārtraukums dzīvnieku atpūtai; bet otrā pārbrauciena daļa ilga 15 stundas — ilgāk nekā šajā sakarā tas ir paredzēts; un redzams, ka šie divi pārtraukumi tika veikti, lai novērstu negadījumu, kā arī lai veiktu transportlīdzekļa pārbaudi. No pieturas Proseko atbilstoši rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu norādītajam pārvadāšana, pamatojoties uz kompetentā robežveterinārārsta rīkojumu, tika atsākta pēc 20 stundu garas atpūtas, kuras laikā dzīvnieki tika izkrauti, pabaroti un padzirdīti, lai, visbeidzot, apmēram pēc četrām ar pusi stundām sasniegtu galamērķi Rasā.
25.

Priekšrocības nodarbinātības izslēgšanai no PVN piemērošanas jomas ir acīmredzamas. Ja nodarbinātība netiktu atbrīvota no PVN, tad katram darbiniekam būtu jāreģistrējas kā PVN maksātājam un par visām algām būtu jāmaksā PVN. Jāatzīst, ka tādā gadījumā darba devēji, kuri piegādā ar nodokļiem apliekamas preces vai sniedz pakalpojumus, varētu atskaitīt šo PVN, tomēr tiem, kuri sniedz no nodokļa atbrīvotus pakalpojumus vai piegādā no nodokļa atbrīvotas preces, tiktu uzlikts būtisks nodokļu slogs, ja netiktu ieviests kompensējošs mehānisms, un pats šāds mehānisms būtu apgrūtinošs. Pretstatā tam, ja nodarbinātība tiek izslēgta no PVN piemērošanas jomas, tad šīs nodarbinātības izmaksas veido daļu no vērtības, kas pievienota piegādātajām precēm vai sniegtajiem pakalpojumiem. Līdz ar to tā tiek automātiski iekļauta ar nodokļiem apliekamajā summa, kad šāda preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana tiek aplikta ar nodokļiem, tomēr PVN izpratnē tai nav nozīmes attiecībā uz no nodokļiem atbrīvotu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu. Papildus ievērojamiem ietaupījumiem attiecībā uz administratīvo darbu tiek nodrošināta nodokļa neitralitāte un tā vispārīga piemērošana attiecībā uz ar nodokļiem apliekamu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu.
Kā to uzsver apelācijas sūdzības iesniedzēja ( 20 ), jāatzīmē, ka ir diezgan grūti atšķirt plaši pazīstamas preču zīmes no preču zīmēm ar reputāciju. Starp Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. un 2. punktu, no vienas puses, un tās pašas regulas 8. panta 5. punktu, no otras puses, pastāv līdzība. Tomēr no norādes uz slavu un plašu pazīstamību saistībā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu nevar izsecināt arī norādi uz šīs regulas 8. panta 5. punktu, kurā ir paredzēts gadījums, kad divām preču zīmēm, no kurām vienai ir reputācija Kopienā, atbilstošas preces un pakalpojumi nav līdzīgi. Interpretācija, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts būtu tikai un vienīgi minētās regulas 8. panta 1. un 2. punkta turpinājums un šie noteikumi būtu jāizskata kopā, lai gan uz 8. panta 5. punktu nebūtu izdarīta norāde ITSB instancēs, neievēro 8. panta 5. punkta piemērošanas jomu. No sistēmiskās interpretācijas viedokļa, gan no Regulas Nr. 40/94 8. panta iekšējās sistēmas, gan no tā ārējās sistēmas izriet, ka 1., 2. un 5. punktā ir ietverti dažādi kritēriji. Ārējā sistēma, proti, teksta uzbūve, skaidri liecina par to, ka šīs regulas 8. panta 1., 2. un 5. punkts ir dažādi punkti. Saskaņā ar iekšējo sistēmu, t.i., teksta satura organizāciju, šo punktu mērķi ir atšķirīgi ( 21 ).
213.

Šajos apstākļos apstrīdētais lēmums neattiecas uz sadarbību attīstības jomā, bet gan tam, vismaz galvenokārt, ir izvirzīti mērķi, kas noteikti LES 11. panta 1. punktā, — it īpaši miera uzturēšanas un starptautiskās drošības stiprināšanas mērķi — mērķi, kuri — Komisija to neapstrīd — neatbilst nevienam no Kopienai izvirzītajiem mērķiem ( 95 ).
9.

Bundessozialgericht (Federālā Sociālo lietu tiesa) 2000. gada 8. novembra spriedumā sniedza SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunkta un 11. punkta 3. apakšpunkta interpretāciju. No minētā sprieduma izriet, ka, ņemot vērā 1998. gada 16. jūnija likuma mērķi, izņēmums no principa, ka atļauja izsniedzama atkarībā no faktiskā ārstēšanas pieprasījuma, ir pieļaujams neatliekamos gadījumos, ar nosacījumu, ka šāda priekšrocība ir pamatota tikai tad, ja attiecīgais psihoterapeits ir atvēris pats savu prakses vietu, kurā lielākoties praktizē pats. Līdz ar to Bundessozialgericht, pirmkārt, atzina, ka vietai, kur periodā no 1994. gada 25. jūnija līdz 1997. gada 24. jūnijam, kas ir paredzēts SGB V 95. panta 10. punkta 3. apakšpunktā un 11. punkta 3. apakšpunktā, ir atvērta psihoterapeita prakses vieta, pastāv saistība ar akreditēta psihoterapeita praktizēšanu šādā prakses vietā sākot no 1999. gada 1. janvāra un, otrkārt, minētajās tiesību normās norādītā dalība psihoterapeitiskās aprūpes sniegšanā vispārīgi ir uzskatāma par aizsargājamu, līdz ar to nav pakļauta kvotu sistēmai, ja minētajās tiesību normās norādītajā periodā nepārtrauktā 6–12 mēnešu laikposmā ir sniegta aprūpe 250 stundu apmērā.
87.

Kā to konkrētāk redzēsim analīzes otrajā daļā un kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, ierobežojums, kura pamatojums ir nepieciešamība nodrošināt nodokļu pārbaudes efektivitāti, ir plašāk piemērojams attiecībā uz apriti uz trešām valstīm vai no tām nekā Kopienas ietvaros, īpaši ņemot vērā to, ka pienākumi, kas dalībvalstīm izriet no Kopienu atvasinātiem tiesību aktiem informācijas apmaiņas jomā, nav saistoši šīm valstīm.
107.

Raugoties no cita aspekta, atzīmēšu, ka tas, ka lietu, kas atrodas Tribunal d’instance izskatīšanā, ierosināja laulātie Rampioni, un ka viņus pārstāvēja advokāts, lai arī attiecīgajās valsts lietās, kuru rezultātā tapa spriedumi lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores un Cofidis, patērētāji atbildētāji nebija ieradušies uz tiesu, šajā gadījumā nepamato citādu secinājumu attiecībā uz nepieciešamību ļaut tiesai iejaukties pēc savas ierosmes efektīvai patērētāja tiesību aizsardzībai. Faktiski problēma ir jārisina vispārējā līmenī, proti, ņemot vērā strīda raksturu un tiesvedības raksturīgās iezīmes, kādas ir vajadzīgas, lai to atrisinātu, tādējādi abstrahējoties no konkrētiem katras tiesvedības apstākļiem. Turklāt, manuprāt, nav pieņemami, ka pats patērētāja aizsardzības noteikums varētu tikt uzskatīts par piemērojamu pēc savas ierosmes attiecībā uz vienu patērētāju, bet ne attiecībā uz citu tikai tāpēc, ka pirmais nav varējis aizstāvēties tiesā ar advokāta palīdzību, bet otrais, tieši pretēji, to ir izdarījis.
21.

Spriedumā lietā Komisija/Portugāle Tiesa skaidri norādīja, ka tā uzskata, ka principi, kas izriet no minētās judikatūras par Garantiju nodaļas regulu noteikumiem, ir attiecināmi arī uz atbalstu, ko piešķīrusi ELVGF Virzības nodaļa saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 21. pantu. Tiesa šajā sakarā atsaucās uz Garantiju nodaļas un Virzības nodaļas kopīgo pazīmi, proti, to, ka to darbība tiek finansēta no Kopienu budžeta, kas tām ļauj piešķirt finanšu atbalstus kā subsīdijas darbībām, kuras ietilpst to attiecīgajā kompetences jomā. Tiesa norādīja, ka “uz šādiem atbalstiem, kam ir tikai viens finansēšanas avots, attiecas tie paši maksāšanas noteikumi, piemēram, tāds noteikums, kas paredz, ka atbalsta saņēmēja saņemtā summa atbilst tai, kas tam tikusi piešķirta” ( 13 ).
47

Treškārt, ar to vien, ka daudzi Rumānijas transporta nozares uzņēmumi ir nelieli un tiem ir ierobežota rentabilitāte, nepietiek, lai pierādītu, ka tie nespēs tikt galā ar izmaksām, kas izrietēs no strīdīgā pasākuma piemērošanas, un tāpēc būs spiesti pārtraukt darbību, pārorientēt to uz citām darbības jomām vai arī reģistrēties citās dalībvalstīs.
22

No tā izriet, ka prasība par līguma noteikumu pārskatāmību, kāda tā izriet no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta un 5. panta, nevar tikt sašaurināta, attiecinot to tikai uz noteikumu saprotamību no formālā un gramatiskā viedokļa. Ņemot vērā, ka ar minēto direktīvu ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu ir nelabvēlīgākā situācijā, tostarp attiecībā uz informācijas apjomu, šī prasība par līguma noteikumu sastādīšanu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un tādējādi arī šajā pašā direktīvā izvirzītā pārskatāmības prasība ir jāsaprot plaši (spriedumi, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, C‑609/19, EU:C:2021:469, 42. punkts, kā arī 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
26

Protams, šai tiesību normai nav pretrunā tas, ka tirgotājs sabiedrībai piedāvā izmantot dažādas tālruņa līnijas atkarībā no šo zvanu veicējiem un to priekšmeta, tostarp ņemot vērā to, vai zvana veicējs jau ir noslēdzis līgumu ar šo tirgotāju vai to vēl nav izdarījis. Tomēr tālruņa līnijas numurs, kas speciāli izveidots saiknei ar patērētājiem, kuri ir noslēguši līgumu ar tirgotāju, ar tarifu, kas nepārsniedz pamata tarifu, ir jānorāda šā tirgotāja klientiem paredzētajos saziņas līdzekļos un patērētājiem šajos saziņas līdzekļos to ir jāvar viegli ieraudzīt.
20

Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv šaubas attiecībā uz dalībvalsts noteikumu, kuri bija spēkā pirms un pēc minētā 34. panta 2.bis punkta pieņemšanas, saderību ar Savienības tiesību normām. Tā norāda, ka pēc 2013. gada 18. jūlija sprieduma Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa), izskatījusi jautājumu par to darbības veidu konkretizēšanu, ar kuriem saistītās administratīvās izmaksas var tikt ņemtas vērā regulatīvās iestādes finansēšanas vajadzībām, no šā sprieduma izsecināja, ka Tiesa Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā uzskaitītos darbības veidus ir attiecinājusi tikai uz vienu darbību, proti, regulēšanu, ko veic valsts regulatīvā iestāde (turpmāk tekstā – “VRI”), lai gan, kā tā norāda, šāda attiecināšana neizriet nedz no šīs normas, nedz no minētā sprieduma. Tā uzskata, ka Tiesa nupat minētajā spriedumā nav pievērsusies pamatlietai būtiskajam jautājumam par “ex ante regulēšanas” darbību un ka Tiesas judikatūrā nav precizēts attiecīgo VRI darbības veidu tvērums.
19

2011. gada 13., 15. un 26. aprīlī Gardinia Home Decor Savienībā no Ķīnas importēja dažādu garumu aizkaru stangas no metāla, to vidus bija tukšs, un tās bija metinātas garenšuvē, tām bija vienveidīga apļveida šķērseniska daļa 16 vai 20 mm garumā, un to virsma bija lakota vai galvanizēta. Šīs stangas vēl ražotājvalstī tika atsevišķi ietītas plēvē, marķētas ar etiķeti, no kuras ir saprotams, ka tās ir paredzēts lietot kā aizkaru stangas, un to abi gali bija noslēgti ar plastmasas aizbāžņiem, kuri paredzēti, lai stangas transportēšanas un izstādīšanas pārdošanai laikā aizsargātu no bojājumiem, taču kurus varētu izmantot arī atsevišķi iegādājama dekoratīva uzgaļa vietā.
24

Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānošķir glābšanas sanitārais ārkārtas pakalpojums, no vienas puses, un transportēšanas neatliekamās medicīniskās palīdzības automobilī pakalpojums, no otras puses. Direktīvas 2014/24 10. pants, lasot to kopā ar šīs direktīvas 28. apsvērumu, kā arī Publisko līgumu kodeksa 17. panta 1. punkta h) apakšpunktu, no noteikumiem par publisko iepirkumu izslēdzot sanitāro glābšanas ārkārtas pakalpojumu, kuru bezpeļņas organizāciju gadījumā veido pacienta, kurš atrodas ārkārtas situācijā, transportēšana neatliekamās medicīniskās palīdzības transportlīdzeklī un pirmās palīdzības sniegšana viņam. Savukārt uz transportēšanu neatliekamās medicīniskās palīdzības automobilī bez neatliekama rakstura attiecoties Direktīvas 2014/24 74.–77. pantā paredzētais “atvieglotais režīms”, jo, kā tas ir pamatlietā, tā vērtība ir vismaz Direktīvā 2014/24 paredzētie 750000 EUR.
13

Septītajā argumentā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka informēts lietotājs izdara izvēli, kas balstīta uz priekšrokas došanu vienam vai otram modelim atkarībā no viņa informētības un uzmanības līmeņa. Tādēļ tā vēlas zināt, vai šajā gadījumā ir iespējams pamatoties uz mehāniskiem transportlīdzekļiem kopumā, lai secinātu individuālo raksturu atkarībā no tā ražojuma pielietojuma, kuru attēlo minētais dizainparaugs, vai arī – vismaz attiecībā uz tiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kuri attiecīgā gadījumā atrodas tirgū vairākas desmitgades, – informēts lietotājs būtu jādefinē šaurāk, turklāt atkarībā no tirgus faktiskajām iezīmēm. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Tiesai, šķiet, vēl nav bijusi iespēja lemt par šādu jautājumu un līdz ar to šis jautājums skar Savienības tiesību attīstību.
21

Ņemot vērā minētos kontekstuālos apstākļus, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi tajā izskatāmās tiesvedības iztiesāšanai, tās uzdotie jautājumi ir jāuztver kā tādi, ar kuriem tā būtībā vēlas noskaidrot, vai Regula Nr. 261/2004, it īpaši tās 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka pasažieriem, kuru lidojums kavējas trīs stundas vai ilgāk pēc ielidošanas un kuru rīcībā ir apstiprināta rezervācija uz šo lidojumu, var atteikt izmaksāt kompensāciju saskaņā ar šo regulu, pamatojoties tikai uz to, ka, iesniedzot kompensācijas prasību, viņi nav pierādījuši, ka ir ieradušies uz minētā lidojuma reģistrāciju, it īpaši uzrādot iekāpšanas karti.
21

Ir jāatgādina, ka prasība par tiesas neatkarību ietilpst to pamattiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu saturā, kurām ir kardināla nozīme kā garantijai visu tiesību aizsardzībai, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, un dalībvalstu kopējo vērtību, kas izklāstītas LES 2. pantā, tostarp tiesiskuma, saglabāšanai (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 48. punkts).
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp – pirmajā lietā – Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (drošības un tieslietu valsts sekretārs, Nīderlande) (turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) un C, bet – otrajā un trešajā lietā – starp J un S, no vienas puses, un valsts sekretāru, no otras puses, par to aizturēšanas pasākumu likumību, kas pret C, J un S veikti pēc tam, kad viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumi tika noraidīti kā acīmredzami nepamatoti Direktīvas 2013/32 32. panta 2. punkta un 46. panta 6. punkta a) apakšpunkta izpratnē.