Keywords

Summary



Keywords

1. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtēšanas kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

2. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtēšanas kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām – Holdingsabiedrībai, kas neveic reālu darbību, piederoša meitassabiedrība

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

3. Apelācija – Pamati – Kāda Vispārējās tiesas argumentācijas aspekta precīzas kritikas nepieciešamība

(LESD 256. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

4. Apelācija – Pamati – Pirmoreiz apelācijas tiesvedībā izvirzīts pamats – Nepieņemamība

(Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkts)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai par konkurences tiesību normu pārkāpumiem

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

Summary

1. Ar jēdzienu “uzņēmums” tiek apzīmēta jebkura vienība, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šādas vienības juridiskā statusa un tās kapitāla nodrošinājuma veida. Šajā ziņā, pirmkārt, Savienības konkurences tiesību kontekstā jēdziens “uzņēmums” nozīmē ekonomisku vienību, pat ja no juridiskā skatupunkta šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas, un, otrkārt, līdzko šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences tiesības, tai atbilstoši personiskās atbildības principam ir jāatbild par šādu pārkāpumu. Meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā izpilda mātessabiedrības dotus rīkojumus, īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder Savienības konkurences tiesību pārkāpumu izdarījušās meitassabiedrības, kapitāldaļas, pirmkārt, šai mātessabiedrībai var būt izšķiroša ietekme uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētajai mātessabiedrībai faktiski ir izšķiroša ietekme uz tās meitassabiedrības rīcību. Šādos apstākļos, lai prezumētu, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitassabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātessabiedrībai. Līdz ar to Komisija var uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi.

(sal. ar 37., 38., 40. un 41. punktu)

2. Lai gan holdingsabiedrība, kas “neveic reālu darbību”, tieši neiesaistās tirgū, nevar noliegt, ka tā var īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrību komercdarbības politiku, it īpaši ņemot vērā tās saskaņošanas un finanšu vadības uzdevumu, un līdz ar to var prezumēt, ka tāda izšķiroša ietekme faktiski tiek īstenota, ja mātessabiedrībai pieder visas vai gandrīz visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas. Tāpēc, lai atspēkotu minēto prezumpciju par izšķirošās ietekmes uz meitassabiedrības komerciālo politiku faktisku izmantošanu, kas ir tikai prezumpcija, kuru var atspēkot, nepietiek norādīt uz to, ka mātessabiedrība neveic reālu darbību.

(sal. ar 48. un 49. punktu)

3. No LESD 256. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam.

Šajā ziņā, pat ja apelācijas sūdzībā var identificēt pārsūdzētā sprieduma apstrīdēto daļu, apelācijas sūdzība, kurā argumentācija nav pietiekami skaidra un precīza, lai Tiesa varētu veikt tiesiskuma pārbaudi, ir jānoraida. Tā kā būtiskie apstākļi pietiekami loģiski un saprotami neizriet no pašas apelācijas sūdzības, kas ir formulēta neskaidri un divdomīgi, Tiesa nevar veikt likumības pārbaudi, pretējā gadījumā tā spriestu ultra petita .

(sal. ar 59.–61. punktu)

4. Apelācijā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas ticis sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatījusi pirmās instances tiesa. Tādēļ lietas dalībnieks, pirmo reizi izvirzot Tiesā pamatu, kuru tas varēja izvirzīt Vispārējā tiesā, bet nav to izdarījis, nedrīkst grozīt strīda priekšmetu, jo tādējādi šis lietas dalībnieks Tiesā, kuras kompetence apelācijas jomā ir ierobežota, varētu iesniegt prasību par strīdu, kas ir plašāks par to, kas ticis izskatīts Vispārējā tiesā. Šāds pamats jāuzskata par nepieņemamu apelācijas tiesvedībā.

(sal. ar 64. punktu)

5. Saskaņā ar Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredzēto metodi naudas soda sastāvdaļas tādos atbildību pastiprinošos apstākļos kā atkārtots pārkāpums ir aprēķināmas, pamatojoties uz “pamatsummu”, ko aprēķina no “sākumsummas” un ko palielina ar reizināšanas koeficientu par pārkāpuma ilgumu.

Būtībā šo sākumsummu nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un faktisko attiecīgās sabiedrības pārkāpuma ietekmi uz konkurenci. Attiecīgajā gadījumā, ņemot vērā attiecīgās sabiedrības faktisko ekonomisko spēju, šo apmēru var pielāgot, lai nodrošinātu naudas soda preventīvo raksturu. Saskaņā ar Pamatnostādņu 2. un 3. punktu Komisija, noteikusi naudas soda pamatsummu, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, vajadzības gadījumā veic minētās summas palielināšanu un samazināšanu atbilstoši atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem.

Tomēr šajās pamatnostādnēs ir paredzētas tikai uzvedības normas, kurās norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā pārvaldes iestāde nevar atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu.

(sal. ar 72., 73., 81. un 88. punktu)