ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS]

SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 29. septembrī ( )

Lieta C‑213/04

Ewald Burtscher

pret

Josef Stauderer





1. Austrijas reģionu tiesību akti paredz valsts iestāžu uzraudzību pār zemes iegādi. Zināmos apstākļos tie ierobežo [zemes] iegādi, lai izveidotu vasarnīcu (sekundāru mītni).

2. Šajā lietā Austrijas Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) jautā Tiesai, vai EKL 56. pants par kapitāla brīvu apriti pieļauj tādus Forarlbergas [Vorarlberg] reģiona tiesību aktus, kas regulē zemes iegādi, saskaņā ar kuriem, ja noteiktajā termiņā neiesniedz noteikto deklarāciju, darījums ir retroaktīvi atcelts.

Attiecīgās Kopienu tiesības

3. EKL 56. panta 1. punkts nosaka:

“Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.”

4. Direktīvas 88/361 ( ) 6. panta 4. punkts nosaka:

“Esošos valstu tiesību aktus, kas regulē vasarnīcu (sekundāru mītņu) iegādi, var uzturēt spēkā tikmēr, kamēr Padome šajā jomā pieņem citus noteikumus saskaņā ar Līguma 69. pantu. Šis noteikums neietekmē citu Kopienas tiesību aktu spēkā esamību.” [EKL] 69. pants tika atcelts ar Amsterdamas līgumu ( ). Tā atcelšanas brīdī Padome nepieņēma sīkākus nosacījumus šajā jomā.

Attiecīgās valsts tiesību normas

5. Vorarlberg Grundverkehrsgesetz (Forarlbergas Likums par darījumiem ar nekustamo īpašumu, turpmāk tekstā – “VGVG”) regulē zemes iegādi Forarlbergā.

6. Saskaņā ar šī likuma 1969. gada redakciju ( ) (turpmāk tekstā – “VGVG 1969”) personām, kuras nav Austrijas pilsoņi, [zemes] iegādei bija vajadzīga kompetentās nekustamo īpašumu darījumu iestādes piekrišana.

7. Šī likuma nākamā redakcija (turpmāk tekstā – “VGVG 1993” ( )) paredzēja šādu piekrišanu apbūves gabalu iegādei kopumā.

8. Saskaņā ar VGVG 1993 7. panta 2. punktu, iegādājoties apbūves gabalu izmantošanai citiem mērķiem, nevis brīvdienu mītnes izveidošanai, nebija vajadzīga [kompetentās iestādes] piekrišana, ja pircējs rakstiski apliecināja un turklāt paziņoja, ka pirkums nav paredzēts brīvdienu mītnes izveidošanai. [VGVG 1993] 2. panta 6. punktā zemes iegāde, kas paredzēta brīvdienu mītnes izveidošanai, tika definēta kā tāda zemes iegāde, uz kuras vai nu pircējs, vai trešā persona ir iecerējusi izveidot vai izmantot brīvdienu mītni.

9. Saskaņā ar nākamo VGVG redakciju ( ), uz kuru [turpmāk tekstā] atsaukšos kā uz “VGVG 2000”, tiesības iegādāties apbūves gabalus, iesniedzot rakstisku deklarāciju, nevis saņemot piekrišanu, piemēroja arī pirkumiem, kas paredzēti brīvdienu mītnes izveidošanai. Saskaņā ar VGVG 2000 7. panta 2. punktu pircējam ir jādeklarē, ka zemes apgabals ir apbūves gabals, ka pirkums ir vai nav paredzēts brīvdienu mītnes izveidošanai un ka viņš ir Austrijas pilsonis vai atbilst vienam no 3. pantā paredzētajiem nosacījumiem.

10. 3. panta 1. punkts nosaka:

“Tiktāl, ciktāl tas izriet no Eiropas Savienības tiesībām, un ievērojot 3. panta 2. punktu, noteikumi par zemes iegādi, ko veic personas, kas nav Austrijas pilsoņi, neattiecas uz

[..]

d) personām, kas izmanto tiesības uzturēties;

e) personām un uzņēmējsabiedrībām, kas izmanto tiesības uz kapitāla brīvu apriti, ar nosacījumu, ka tās ir rezidenti Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā, vai teritorijā, uz ko attiecas Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu.” ( )

11. 3. panta 2. punkts nosaka:

“Ja iegādes mērķis ir brīvdienu mītnes izveidošana, no noteikumiem par kapitāla brīvu apriti Līgumā par EEZ neizriet nekādi izņēmumi attiecībā uz normām, ar ko regulē nekustamā īpašuma darījumus ar personām, kas nav Austrijas pilsoņi. ( )”

12. 9. pants attiecas uz prasību saņemt [kompetentās iestādes] piekrišanu nekustamā īpašuma darījumiem ar personām, kas nav Austrijas pilsoņi. 9. panta 1. punktā ir norādīti darījumi, kuriem šo prasību piemēro, un 9. panta 2. punktā ir izklāstīti detalizēti noteikumi, kas regulē piekrišanas sistēmas specifiskus elementus.

13. Atbilstīgi VGVG 2000 7. panta 4. punktam gadījumā, ja iegādes mērķis ir brīvdienu mītnes izveidošana, pircējam ir jāiesniedz no kompetentās iestādes saņemts sertifikāts par to, ka īpašuma lietošana brīvdienu mītnes vajadzībām ir saderīga ar pilsētplānošanas noteikumiem. Ja šie noteikumi ir ievēroti, [kompetentai] iestādei sertifikāts ir jāizsniedz.

14. Ciktāl tas ir būtiski, 17. panta 2. punkta pēdējais teikums noteic, ka deklarācija, ko paredz 7. panta 2. punkts, ir jāiesniedz trīs mēnešu laikā no līguma noslēgšanas dienas.

15. 29. pants attiecas uz darījumu ierobežojumu juridiskajām sekām. Tā pirmajā apakšpunktā ir noteikts, ka, ja saskaņā ar likumu prasītā piekrišana [nav piešķirta] vai deklarācija nav iesniegta, attiecīgo līgumu nedrīkst izpildīt; it īpaši īpašuma [in rem] tiesības nevar tikt ierakstītas nekustamā īpašuma reģistrā. Līgums pusēm tomēr ir saistošs.

16. Ciktāl tas ir būtiski, 29. panta 2. punkts nosaka:

“Ja [..] divus gadus pēc 17. panta 2. punkta pēdējā teikumā noteiktā termiņa [..] nav iesniegta 7. pantā paredzētā deklarācija, darījums retroaktīvi nav spēkā.”

Fakti un tiesvedība valstī

17. Burčera [Burtscher] kungs ir Austrijas pilsonis un reģistrēts apbūves gabala īpašnieks Forarlbergā. Īpašuma īpašumtiesības viņam ar līgumu 1995. gada 9. novembrī nodeva māte.

18. Štauderera [Stauderer] kungs ir Vācijas pilsonis, kura pamata dzīves vieta ir Vācijā. Viņš un viņa ģimene ir lietojusi īpašumu kā brīvdienu mītni kopš 1974. gada.

19. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir noteikts, ka viņam kā Vācijas pilsonim likums, kāds tas bija spēkā tajā laikā ( ), neļāva saņemt kompetentās iestādes piekrišanu īpašuma iegādei.

20. Burčera vecāki un Štauderers 1975. gada 16. jūnijā parakstīja divus līgumus attiecībā uz īpašumu. Saskaņā ar pirmo līgumu bija vienošanās, ka īpašums tiks izīrēts Štaudereram uz 99 gadiem no 1975. gada 1. janvāra un ka pušu pienākumi pāriet to tiesību un saistību pārņēmējiem. Štauderers apņēmās samaksāt ATS 350 000 kā avansa maksājumu par īri; avansa maksājuma neizmantotā daļa viņam tiktu atmaksāta gadījumā, ja īres līgums tiktu pārtraukts priekšlaicīgi. Viņš arī uzņēmās atbildību par īpašuma uzturēšanu un nodokļu maksājumiem, un ar īpašuma lietošanu saistītajiem izdevumiem.

21. Saskaņā ar otro līgumu Burčera vecāki apņēmās pārdot īpašumu Štaudereram par ATS 350 000 gadījumā, ja likumīgā kārtā rastos iespēja iegūt īpašuma tiesības. Tajā laikā, kad līgums tika noslēgts, likumīgā kārtā tas nebija iespējams.

22. 1994. gada 12. jūlijā vietējā kompetentā iestāde nolēma, ka īpašuma lietošana brīvdienu mītnes vajadzībām bija aizliegta ar likumu par teritorijas plānošanu. Tomēr Štauderers turpināja lietot īpašumu.

23. 2000. gada 11. septembrī Burčers cēla prasību [tiesā], prasot Štaudereram atbrīvot īpašumu, pamatojoties uz to, ka viņam nav īpašumtiesību (turpmāk tekstā – “pirmā tiesvedība”). Gan Berufungsgericht (Apelācijas tiesa), gan Oberster Gerichtshof nolēma, ka 1975. gadā noslēgtās vienošanās bija darījumi, ar kuriem apgāja likumu. Darījumam, ar kuru apiet likumu, ir jāpiemēro tie tiesību akti, kas attiecas uz [patiesībā] domāto darījumu. Tāpēc saskaņā ar attiecīgajiem VGVG 2000 noteikumiem Štaudereram divu gadu laikā no šo noteikumu ieviešanas bija jāiesniedz deklarācija. Šīs deklarācijas neiesniegšanas dēļ viņš zaudēja iespēju iegūt īpašumtiesības uz šo īpašumu. Tāpēc darījums bija jāatceļ.

24. Otrajā tiesvedībā pirmās instances tiesa noteica Štauderera veiktās izmaksas par zemes gabalu un lika viņam atbrīvot īpašumu atbilstoši lūgumam par prejudiciālu nolēmumu, pretī saņemot EUR 38 280,57. Apelācijas tiesa atstāja spēkā šo spriedumu. Kasācijā, ko Štauderers iesniedza Oberster Gerichtshof, viņš apgalvoja, ka spriedums pirmajā tiesvedībā ir pretrunā Tiesas spriedumam lietā Salzmann II ( ).

25. Šajā lietā tika nolemts, ka tāda iepriekšējas piekrišanas procedūra, kāda ir VGVG, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kas nav savietojams ar Līguma 73.b panta 1. punktu (tagad 56. panta 1. punkts), ņemot vērā gan diskriminācijas iespējamību, kas raksturīga šādai procedūrai, gan to, ka tās vispārējo interešu mērķa sasniegšanai tā nebija noteikti nepieciešama ( ).

26. Saskaņā ar šo spriedumu Oberster Gerichtshof apturēja tiesvedību un saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva Tiesai šādu jautājumu:

“Vai EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to nepieļauj valsts tiesību aktu (VGVG), saskaņā ar kuru tiesiskas nekustamā īpašuma iegūšanas gadījumā, ieguvējam noteiktajā termiņā nedeklarējot to, ka zemes gabals ir apbūvēts, ka īpašums nav iegūts, lai izveidotu brīvdienu mītni, un ka ieguvējs ir Austrijas pilsonis vai pret to būtu piemērojama tāda pati attieksme kā pret Austrijas pilsoni, ir pamats darījuma atzīšanai par spēkā neesošu retroaktīvi?”

27. Rakstveida apsvērumus ir iesniedzis Burčers, Štauderers, Austrija, Spānija un Komisija. Visi [iepriekš minētie] bija pārstāvēti tiesas sēdē.

Par pieņemamību

28. Štauderers apstrīd lūguma par prejudiciālo nolēmumu pieņemamību ar diviem pamatiem. Pirmkārt, viņš apstrīd Austrijas tiesu jurisdikciju pamata prāvā saskaņā ar Briseles konvenciju ( ). Otrkārt, viņš uzskata, ka [valsts tiesas] lūgums ir bezmērķīgs, jo no 2004. gada 1. janvāra VGVG jaunā redakcija vairs neparedz ierobežojumus apbūves gabalu iegādei.

Briseles konvencija

29. Štauderers apgalvo, ka Briseles konvencijas 16. pants nepiešķir jurisdikciju Austrijas tiesām. Tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības vai nekustamā īpašuma īre, 16. pants piešķir ekskluzīvu jurisdikciju tās līgumslēdzējas valsts tiesām, kurā atrodas [nekustamais] īpašums. Tomēr uz šo lietu 16. pants neattiecas; tiesības panākt īpašuma atbrīvošanu ir personiskas tiesības.

30. Štauderers atsaucas arī uz konvencijas 18. pantu, kas noteic, ka piekritība ir tiesai, kurā ierodas atbildētājs, izņemot [gadījumus], ja [tas] ieradies vienīgi tāpēc, lai apstrīdētu jurisdikciju. Šajā sakarā viņš uzskata, ka Austrijas tiesas nav ņēmušas vērā atbildētāja ierašanās pirmās instances tiesā patieso būtību. Līdz ar to Austrijas tiesām nav jurisdikcijas.

31. Uzskatu, ka tiesvedībās Tiesā, kas uzsāktas saskaņā ar [EKL] 234. pantu, iebildumi par lūguma pieņemamību uz tā pamata, ka iesniedzējtiesai šajā lietā nav jurisdikcijas, parasti ir jānoraida. Iebildumus par jurisdikciju ir jāizskata valsts tiesai. Kā Tiesa jau vairākkārt nolēmusi, funkciju sadalījums valsts tiesas un Eiropas Kopienu Tiesas starpā šādā tiesvedībā prasa, ka valsts tiesai ir jāpiemēro normas, kas regulē tiesu darba organizāciju un procesu tajos ( ). Saskaņā ar šiem nolēmumiem [tikai] valsts tiesas kompetencē ir lemt par jurisdikciju, ja iebildums ir pamatots ar valsts [tiesību] normām.

32. Tāpat ir, ja iebildums pamatots ar Briseles konvencijas normām (tagad Regula Nr. 44/2001 ( )), ja vien šīs konvencijas noteikumi nav skaidri izteikts lūguma priekšmets ( ).

33. Šīs pieejas pamatā ir pamatoti pragmatiski apsvērumi. Kopumā Tiesu nevajadzētu novērst no atbildēšanas uz iesniegto lūgumu. Turklāt pat tad, ja tā galu galā nolemj, ka valsts tiesai nav jurisdikcijas, Tiesas lēmums par jautājuma būtību, ko ietver lūgums, tik un tā var būt noderīgs lietas izlemšanā.

34. Nostāja varētu būt atšķirīga gadījumā, ja valsts tiesai acīmredzami nebūtu jurisdikcijas.

35. Pēc analoģijas no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan valsts tiesas kompetencē ir konkrētajos apstākļos noteikt saskaņā ar EKL 234. pantu uzdotā jautājuma atbilstību, Eiropas Kopienu Tiesai nav jurisdikcijas sniegt nolēmumu, ja ir acīmredzams, ka lūgtā interpretācija neattiecas uz faktiskajiem apstākļiem vai pamata prāvas mērķi [priekšmetu] ( ).

36. Pēc manām domām Tiesai tāpat būtu jāatsakās sniegt prejudiciālu nolēmumu, pamatojoties ar to, ka valsts tiesai nav jurisdikcijas, tikai ja tas ir acīmredzams.

37. Šajā gadījumā nekādā ziņā nav nepārprotams tas, ka Austrijas tiesai nav jurisdikcijas.

38. Varētu būt, kā Štauderers apgalvo, ka Briseles konvencijas 16. panta 1. punkts nav piemērojams tā iemesla dēļ, ka pamata prāvā apskatāmās līgumiskās tiesības drīzāk ir tiesības in personam, nevis tiesības in rem ( ), un līdz ar to šis nosacījums Austrijas tiesām nepiešķir ekskluzīvu jurisdikciju.

39. Ja tas tā ir, man šķiet, ka būtu jāpiemēro [Briseles konvencijas] 5. pants, kas piešķir jurisdikciju līgumisko saistību izpildes vietas tiesām. Saskaņā ar faktiem jādomā, ka izpildes vietai būtu jābūt Austrijai, un tātad jebkurā gadījumā Austrijas tiesām būtu jurisdikcija izskatīt lietu.

40. Turklāt Štauderera apsvērums par to, ka Austrijas tiesas saskaņā ar 18. pantu nav kompetentas, manuprāt, ir nepamatots. Šis pants noteic, ka piekritība ir tiesai, kurā ierodas atbildētājs, izņemot [gadījumus], ja [tas] ieradies vienīgi tāpēc, lai apstrīdētu jurisdikciju. Šķiet, ir skaidrs, ka Štauderers gan pirmajā, gan otrajā tiesvedībā ieradās Austrijas tiesā, lai apstrīdētu Burčera iesniegto prasību būtību.

41. No tā izriet, ka Tiesai nav jāturpina pārbaudīt, vai iesniedzējtiesai nav jurisdikcijas.

Par mērķa trūkumu

42. Otrkārt, Štauderers apstrīd lūguma pieņemamību, pamatojoties ar to, ka tas ir bezmērķīgs, jo kopš likuma pieņemšanas 2004. gada 11. maijā, ar ko groza VGVG 2000 ( ), Forarlbergas reģionālais likumdevējs atcēla ierobežojumus apbūves gabalu iegādei. Viņš uzskata, ka Oberster Gerichtshof, pieņemot lēmumu, jāpamatojas uz jaunākajiem tiesību aktiem, kas stājās spēkā 2004. gada 1. jūnijā un kas, cita starpā, atcēla VGVG 2000 7. panta 2. punkta par deklarācijas iesniegšanu, iegādājoties apbūves gabalu.

43. Saskaņā ar šīs prasības atcelšanu Vorarlberger Grundverkehrsgesetz (Likuma par darījumiem ar nekustamo īpašumu) konsolidētajā redakcijā, ko pieņēma 2004. gada 19. augustā ( ) (turpmāk tekstā – “VGVG 2004”), tika izdarīts papildu grozījums, kas nenorāda uz apbūves gabalu iegādi kontekstā ar pasākumiem, kas paredz noteiktu zemes iegādes [darījumu] retroaktīvu atcelšanu. VGVG 2000 29. pants noteic, ka, ja atbilstoši 7. panta 2. punkta prasībām pēc noteiktā divu gadu termiņa pēc pārdevuma līguma noslēgšanas nav iesniegta deklarācija saistībā ar iegādi, darījums retroaktīvi nav spēkā. Pretēji tam līdzvērtīgs noteikums – VGVG 2004 27. punkts – neprasa, lai ar apbūves gabalu saistīts darījums tiktu atcelts gadījumā, ja šāda deklarācija nav iesniegta. No otras puses, citos apstākļos tas paredz šādu sankciju.

44. Lūgumā sniegt nolēmumu nav minēts ne likuma 2004. gada 11. maija grozījumi, ne VGVG 2004.

45. Tiesas sēdē Austrija norādīja, ka saskaņā ar Austrijas civilprocesa normām piemērojamais tiesiskais regulējums noteiktā lietā ir tas, kas ir spēkā tiesvedībā pirmajā instancē.

46. Jautājums par to, kāds valsts tiesiskais regulējums pamata prāvā ir jāpiemēro, pamatojoties ar valsts procesuālajām normām, ir jāizlemj valsts tiesai.

47. VGVG 2004 šķietami nav nekā, kas norādītu, ka tam ir atpakaļejošs spēks attiecībā uz apbūves gabalu iegādi. Tādējādi nav acīmredzama iemesla domāt, ka šis tiesiskais regulējums attiecas uz šo lietu un ka lūgums šobrīd ir bezmērķīgs.

48. Tāpēc, manuprāt, Tiesai būtu jāpieņem lūgums. Tādējādi tagad aplūkošu uzdoto jautājumu.

Par lietas būtību

49. Burčers norāda, ka darījums attiecas uz lauksaimniecības zemes gabalu, kā tas ir ierakstīts nekustamā īpašuma izmantošanas reģistrā, un, kā tas paredzēts VGVG 2000, šādas zemes iegādei piemēro piekrišanas procedūru. Viņš arī norāda, ka soda piemērošana, ar ko retroaktīvi atceļ darījumu, ja noteiktajā termiņā neiesniedz noteikto deklarāciju, nav EKL 56. panta pārkāpums. Šajā sakarā viņu atbalsta Austrija.

50. Štauderers uzskata, ka sodam saistībā ar deklarācijas iesniegšanas procedūras neievērošanu jābūt samērīgam un tāpēc tas nevar novest pie tiesību iegūt īpašumu zaudējuma, kā tas ir prasīts šajā lietā.

51. Vispirms jāatceras, ka, lai gan saskaņā ar EKL 295. pantu īpašumtiesību tiesiskais režīms ietilpst dalībvalstu kompetencē, tas nav svītrots no Līguma pamatnoteikumiem. Tāpēc valsts tiesiskajam regulējumam par zemes iegādi ir jāatbilst Līguma normām par kapitāla brīvu apriti ( ).

52. Tādējādi jautājums ir par to, vai valsts tiesiskais regulējums, kas atceļ zemes pārdevuma darījumu, ja nav iesniegta noteikta deklarācija, ir saderīgs ar EKL 56. pantu.

53. Ir ticis nospriests, ka iepriekšējas piekrišanas procedūra zemes iegādei savā būtībā ierobežo kapitāla brīvu apriti ( ).

54. Līdzīgi deklarēšanas procedūra, kas ir saistīta ar pasākumiem, kas neievērošanas gadījumā paredz, ka zemes pārdevuma darījums var tikt atcelts, savā būtībā šķietami ierobežo kapitāla brīvu apriti. Tāpēc tas ietilpst [EKL] 56. pantā noteiktā aizlieguma jomā.

55. Kapitāla brīva aprite tomēr var tikt ierobežota ar šādu procedūru ar nosacījumu, ka tai ir vispārēju interešu mērķis; ka tā tiek piemērota nediskriminējošā veidā, un ka tā ir samērīga vai, precīzāk, tā ir piemērota, lai nodrošinātu iecerētā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa [sasniegšanai] ( ). Tagad aplūkošu katru no šiem trim punktiem.

Par vispārējām interesēm

56. Austrija savos apsvērumos norāda, ka mērķis, ko tiecas īstenot ar deklarācijas sistēmu un ar to saistīto sodu, ar atpakaļejošu spēku atceļot darījumu, ir, pirmkārt, informēt kompetento iestādi par apbūves gabala iegādi un, otrkārt, uzlikt pircējam pienākumu turpināt lietot īpašumu deklarētajam mērķim, kas, kā uzskata Austrija, ir cieši saistīts ar mērķi novērst apbūves gabalu izmantošanu brīvdienu mītnes vajadzībām, pārkāpjot attiecīgos teritorijas plānošanas noteikumus.

57. Direktīvas 88/361 6. panta 4. punkts ļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu sekundāru mītņu iegādei tikmēr, kamēr Padome šajā jomā pieņem citus noteikumus, ko tā nav izdarījusi ( ).

58. Turklāt Tiesa ir norādījusi, ka ierobežojumi izveidot sekundāru mītni noteiktā ģeogrāfiskā zonā [teritorijā], ko kāda dalībvalsts uzliek, lai plānošanas nolūkos uzturētu pastāvīgu iedzīvotāju kopumu un attīstītu autonomu ar tūrismu nesaistītu darbību, var tikt uzskatīti par tādiem, kas veicina vispārēju interešu mērķi ( ).

59. Lai gan šīs norādes nosacījumi būtībā ir salīdzinoši plaši, saprotu tos tā, ka tie pieļauj [tādu] deklarēšanas procedūru, kas ir saistīta ar mērķi novērst apbūves gabalu izmantošanu brīvdienu mītnēm. Tāpēc uzskatu, ka deklarēšanas procedūra šķietami tiecas īstenot mērķi, kas ir saderīgs ar Kopienu tiesībām, un kapitāla brīvas aprites ierobežojums, ko tā rada, var tikt attaisnots ar nosacījumu, ka tas ir arī nepieciešams un samērīgs šī mērķa sasniegšanai.

Par nediskriminējošu piemērojumu

60. Otrkārt, jāizdara iepriekšēja piezīme par to, vai procedūru un ar to saistīto sodu, ar atpakaļejošu spēku atceļot darījumu, piemēro nediskriminējošā veidā. Tiesa, piemērojot pieeju, kas lietā Säger ( ) ir izstrādāta kontekstā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību, ir noteikusi, ka valsts noteikumi, kas nerada nevienlīdzīgu attieksmi pilsonības dēļ, tomēr var tikt uzskatīti par tādiem, kas traucē kapitāla brīvu apriti un tādējādi padara to par šķietamu ( ).

61. Tāpēc, lai konstatētu, ka EKL 56. pants ir pārkāpts, nav nepieciešams pierādīt, ka attiecīgās valsts normas pašas par sevi ir diskriminējošas.

62. Attiecībā uz to, vai šīs normas rada diskrimināciju, jāapsver divi aspekti: kas varētu šķist kā aizliegums citu dalībvalstu pilsoņiem, kas, paļaujoties uz kapitāla brīvas aprites nosacījumiem, iegādājas īpašumu, lai izveidotu brīvdienu mītni, un vai pēc tam, kad deklarācija ir iesniegta, ar sertifikāta izsniegšanu, kas vajadzīgs īpašumtiesību reģistrēšanai, tiek īstenota rīcības brīvība.

63. Štauderers apgalvo, ka VGVG 2000 3. panta 2. punkts rada diskrimināciju starp Austrijas pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem.

64. Spānija uzskata, ka Austrijas tiesību akti ir diskriminējoši tādēļ, ka tie attiecas uz nerezidentiem, kuriem sevi par tādiem jādeklarē.

65. VGVG 2000 3. panta 2. punkta nosacījumi no pirmā acu uzmetiena varētu šķist diskriminējoši. No vienas puses, tie šķietami aizliedz darījumus ar zemi ar personām, kas nav Austrijas pilsoņi, ja šīs personas, paļaujoties uz kapitāla brīvas aprites nosacījumiem EEZ līgumā, mēģina izvairīties no noteikumiem, kas attiecas uz šādiem darījumiem. No otras puses, 3. panta 2. punkts neietekmē darījumus ar zemi Austrijas pilsoņu starpā, jo nepārprotami uz viņiem neattiecas normas, kas ir piemērojamas pirmajā gadījumā.

66. Tomēr VGVG 2000 7. panta 2. punkts šķietami vienlīdz gan Austrijas pilsoņiem, gan citu dalībvalstu pilsoņiem piemēro prasību deklarēt, vai apbūves gabala iegādes nolūks ir vai nav izveidot brīvdienu mītni. No tā izriet, ka šāda prasība, ja tiek piemērota, vienlīdz attiecas gan uz citu dalībvalstu pilsoņiem, gan uz Austrijas pilsoņiem.

67. Kaut gan 3. panta 2. punkta nosacījumi varētu šķist diskriminējoši, man nešķiet, ka deklarēšanas procedūra aplūko citu dalībvalstu pilsoņus un Austrijas pilsoņus atšķirīgi.

68. Otrs aspekts, nosakot, vai deklarēšanas sistēma un ar to saistītais sods, ar atpakaļejošu spēku atceļot darījumu, varētu tikt piemērots diskriminējošā veidā, ir, vai a) sertifikāta izsniegšana, ko pēc tam, kad deklarācija ir iesniegta saskaņā ar VGVG 2000 7. panta 4. punktu, veic kompetentā iestāde, vai b) darījuma atcelšana ar atpakaļejošu spēku saskaņā ar VGVG 2000 29. panta 2. punktu ietver rīcības brīvības izmantošanu.

69. Attiecībā uz piekrišanas procedūrām, kuru mērķis ir novērst nekustamā īpašuma iegādi, lai izveidotu sekundāru mītni (vasarnīcu), judikatūrā norādīts, ka prasība pircējam sniegt pierādījumus par īpašuma izmantošanu nākotnē piešķir kompetentajai iestādei kaut ko līdzīgu rīcības brīvībai, kas varētu tikt piemērota diskriminējošā veidā ( ).

70. Pretēji tam, saskaņā ar deklarēšanas procedūru, kas izklāstīta VGVG 2000, nekas neliecina par to, ka kompetentā iestāde sertifikātu izsniegšanā izmanto jebkādu rīcības brīvību. Pircējam jādeklarē, ka īpašums ir apbūvēts, ka viņš ir Austrijas pilsonis, vai viņš izmanto tiesības uz kapitāla brīvu apriti un ir kādas Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalsts iedzīvotājs un vai pirkums ir vai nav paredzēts brīvdienu mītnes izveidošanai. Ja teritorijas plānošanas noteikumi ir ievēroti, deklarācija tiek vienkārši apliecināta ar kompetentās iestādes izsniegtu sertifikātu.

71. Ja, no otras puses, divu gadu laikā no pirkuma līguma noslēgšanas dienas deklarāciju neiesniedz, darījums retrospektīvi nav spēkā. Šīs normas automātiskais raksturs nozīmē, ka tā neietver rīcības brīvības izmantošanu.

72. Tādējādi pastāv neliela iespēja, ka procedūra varētu tikt piemērota diskriminējošā veidā.

Par nepieciešamību un piemērotību

73. Treškārt, jāapsver, vai deklarēšanas procedūra un ar to saistītais sods, ar atpakaļejošu spēku atceļot darījumu, ir nepieciešami un piemēroti, lai novērstu nekustamā īpašuma iegādi, lai izveidotu sekundāru mītni (vasarnīcu), pārkāpjot attiecīgos teritorijas plānošanas noteikumus.

74. Tiesa iepriekš ir apskatījusi, vai deklarēšanas procedūra, kuras likumīgais mērķis ir ierobežot īpašuma iegādi, lai izmantotu sekundārās mītnes vajadzībām, ir piemēroti līdzekļi šī mērķa sasniegšanai.

75. Lietā Konle Tiesa noteica, ka deklarēšanas procedūra kopā ar pasākumiem, kas var tikt pieņemti procedūras pārkāpuma gadījumā, varētu būt iedarbīgs pārraudzības līdzeklis, ar ko varētu likumīgi novērst īpašuma iegādi sekundārai mītnei ( ). Turklāt par piemērotiem papildinošiem pasākumiem tā uzskatīja šādi:

“Šajā sakarā pietiek tikai norādīt, ka par tādu valsts tiesību aktu par sekundārajām mītnēm pārkāpumu, kāds ir pamata prāvas pamatā, var sodīt ar naudas sodu, ar lēmumu, ar ko ieguvējam pieprasa nekavējoties pārtraukt nelikumīgu zemes izmantošanu, pretējā gadījumā paredzot sodu – piespiedu pārdošanu, vai deklarējot, ka pirkums nav spēkā, kā rezultātā zemesgrāmatā atjauno pirms īpašuma iegādes bijušos ierakstus.” ( )

76. Lietā Reisch tā vēlreiz atkārtoja, ka līdzīga deklarēšanas procedūra, ko papildina sods par tās pārkāpšanu, ir saderīga ar Kopienu tiesībām ( ).

77. Lietā Salzmann II Tiesa vēlreiz atzina par labāku deklarēšanas procedūras izmantošanu kopā ar samērīgiem juridiskajiem instrumentiem kā alternatīvu pārmērīgi ierobežojošai piekrišanas sistēmai, ko ietvēra VGVG 1993 ( ).

78. Atbilstoši šiem spriedumiem šķiet, ka tāda deklarēšanas procedūra kā apskatāmā ir piemērots līdzeklis, lai sasniegtu mērķi, ko tiecas īstenot ar valsts tiesību aktiem. Tā ļauj kompetentajai iestādei pārbaudīt, vai īpašums ir iegādāts brīvdienu mērķiem. Ja tā ir, tad tā var pārbaudīt teritorijas plānošanas noteikumu ievērošanu.

79. Tomēr galvenais jautājums ir par to, vai sods, retroaktīvi atceļot pirkuma darījumu, ja neiesniedz šādu deklarāciju, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu šīs procedūras ievērošanu.

80. Austrija apgalvo, ka sods ir samērīgs, jo nav citu līdzekļu, kas pietiekami mudinātu apbūves gabala pircējus noteiktajā termiņā iesniegt prasīto deklarāciju; tikai ar sodu, retroaktīvi atceļot pirkumu, var sasniegt mērķi novērst nelikumīgu īpašuma izmantošanu brīvdienu vajadzībām.

81. Štauderers, Komisija un Spānija argumentē, ka sods ir nesamērīgs.

82. Komisija uzskata, ka soda automātiskais raksturs it tas, kas to padara nesamērīgu. Piekrītu [tam].

83. Papildinot šo argumentu, piebildīšu, ka uzliktais sods varētu būt nepiemērots. Darījuma atcelšana, kā tas ir pieņemts lietā Konle, būtu samērīga tikai tad, ja tiktu konstatēts, ka ir pārkāpts likumīgs ierobežojums sekundāras mītnes iegādei. Šis lēmums parasti tiktu pamatots ar kompetentās iestādes saņemto deklarāciju. Tomēr darījuma atcelšana vienīgi tāpēc, ka nav saņemta deklarācija, un līdz ar to nekonstatējot likumīga ierobežojuma pārkāpumu, šķiet nepārdomāta un varētu būt pretrunā mērķim, ko tiecas sasniegt Austrijas tiesību akti, jo tas varētu kavēt ar šo mērķi saskanīgu [īpašuma] izmantošanu.

84. Nepiekrītu Austrijas viedoklim, ka administratīvie sodi kā alternatīva ir nepietiekami, lai novērstu īpašuma iegādi brīvdienu vajadzībām.

85. Kā norāda Komisija, VGVG 2000 34. punktā ir uzskaitīti šī tiesiskā regulējuma pārkāpumi, par kuriem var piemērot naudas sodu. Neredzu pamatu tam, kāpēc šajā sarakstā nevarēja tikt iekļauta attiecīgās deklarācijas neiesniegšana noteiktajā termiņā.

86. Tāpēc uzskatu, ka valsts tiesiskais regulējums, kas noved pie zemes pirkuma darījuma retroaktīvas atcelšanas, ja pircējs noteiktajā termiņā neiesniedz noteikto deklarāciju, ir nesamērīgs, varētu arī nesasniegt un varētu pat izjaukt mērķa, uz ko tiecas, sasniegšanu.

Secinājumi

87. Tādējādi uzskatu, ka Tiesai uz Oberster Gerichtshof uzdoto jautājumu, būtu jāsniedz šāda atbilde:

EKL 56. pants nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kas regulē zemes pirkuma darījumus, saskaņā ar kuriem, ja noteiktajā termiņā neiesniedz noteiktu deklarāciju, tā rezultātā zemes pirkuma darījums tiek atcelts ar atpakaļejošu spēku.