ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Otrkārt, attiecībā uz attiecīgās informācijas izmantošanu prasībās atlīdzināt zaudējumus, kuras celtas pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem, Komisija norāda, ka, lai arī šī informācija būtu tiešām noderīga, lai atbalstītu šādas darbības, tas tomēr nenozīmējot, ka tās izpaušana varētu nodarīt būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, ko varētu novērst, apturot apstrīdētā lēmuma izpildi. Šajā sakarā Komisija apgalvo, ka finansiālo kaitējumu, kas saistīts ar atlīdzībām, ko apelācijas sūdzības iesniedzējiem varētu piespriest izmaksāt, būtu izraisījusi nevis tieši minētās informācijas izpaušana, bet gan apelācijas sūdzības iesniedzēju aizliegtā vienošanās, kas konstatēta lēmumā par automobiļu stikliem. Tādējādi attiecīgās informācijas izpaušana aprobežojoties tikai ar to, ka tā personām, kam šīs aizliegtās vienošanās rezultātā ir nodarīts kaitējums, ļauj saņemt par to kompensāciju, pamatojoties uz tiesībām, kas tām īpaši ir atzītas Līgumos. Komisija piebilst, ka attiecībā uz atlīdzības apmēru, kāds varētu būt tieši saistīts ar attiecīgās informācijas izpaušanu, apelācijas sūdzības iesniedzēji nav pietiekami juridiski pierādījuši nedz to, ka pienākums maksāt šo summu varētu tiem radīt finansiālu kaitējumu, kas varētu apdraudēt to pastāvēšanu vai būtiski samazināt to tirgus daļas, nedz arī to, ka nav iespējams noteikt šīs summas apmēru, kaut arī to personu skaits, kam ar lēmumu par automobiļu stikliem konstatētā karteļa pastāvēšanas dēļ ir nodarīts kaitējums, ir ierobežots.
13

Minēto noteikumu 2. pantā ir paredzēts: “1. References cena, uz kuru attiecas šie noteikumi, nedrīkst pārsniegt viszemāko cenu, ko paziņotājs faktiski piemērojis par līdzīgu preci vai pakalpojumu tajā pašā mazumtirdzniecības vietā vai tālpārdošanas vietnē pēdējo trīsdesmit dienu laikā pirms reklāmas sākuma. Šādi noteikta references cena var tikt saglabāta cenu samazinājumu gadījumā, par kuriem ir paziņots secīgi vienas komerciālas darbības ietvaros, viena mēneša ietvaros, sākot skaitīt no pirmā cenu samazinājuma paziņojuma, vai viena samazinājumu vai izpārdošanas perioda ietvaros. Tāpat paziņotājam pēc Code de commerce [Komerckodeksa] L. 450‑1. pantā norādīto oficiālo personu pieprasījuma ir jāspēj ar rēķiniem, izrakstiem, pasūtījumu veidlapām, kases čekiem vai jebkādiem citiem dokumentiem pamatot visas cenas, ko viņš faktiski ir piemērojis šajā periodā. 2. Paziņotājs kā references cenu var izmantot arī izstrādājuma ražotāja vai importētāja ieteikto cenu vai no ekonomiskā regulējuma tiesību normas izrietošo maksimālo cenu. Šādā gadījumā viņam pēc Code de commerce L. 450‑1. pantā norādīto amatpersonu pieprasījuma tāpat ir jāspēj pamatot šo atsauču atbilstību īstenībai un to, ka šīs cenas vispārpieņemti piemēro citi šī paša izstrādājuma izplatītāji. 3. Gadījumā, ja līdzīga prece pirms tam nav tikusi tirgota tajā pašā mazumtirdzniecības vietā vai tajā pašā tālpārdošanas vietnē vai ja uz šo preci vairs neattiecas ražotāja vai importētāja ieteiktā cena, tad 1. pantā minētos cenu samazinājumu[s] [paziņojumus] var aprēķināt, atsaucoties uz pēdējo ieteikto cenu, ar nosacījumu, ka tā nav agrāka par trim gadiem pirms [attiecīgās] reklāmas sākuma. Šādā gadījumā paziņojumā par cenu samazinājumu līdzās references cenai ir jāietver norāde “ieteiktā cena”, pievienojot gadskaitli, uz kuru šī cena attiecas. Paziņotājam pēc Code de commerce L. 450‑1. pantā norādīto amatpersonu pieprasījuma ir jāspēj arī pamatot šīs ieteiktās cenas un fakta, ka tā ir tikusi piemērota, atbilstību īstenībai.”
1

Savā apelācijas sūdzībā Cap Actions SNCM (turpmāk tekstā – “Cap Actions”), kopīgo ieguldījumu fonds, ar kura starpniecību Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) darba ņēmējiem pieder 9 % no šīs sabiedrības kapitāla, lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 7. jūlija rīkojumu SNCM/Komisija (T‑1/15, EU:T:2015:489; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru tika noraidīts tās pieteikums par iestāšanos lietā T‑1/15 to prasītājas pirmajā instancē izvirzīto prasījumu atbalstam, kuros ir lūgts atcelt Komisijas 2013. gada 20. novembra Lēmumu 2014/882/ES par valsts atbalstu SA 16237 (C 58/2002) (ex N 118/2002), ko Francija īstenojusi sabiedrības SNCM labā (OV 2014, L 357, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
No Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 2. klauzulas 1. punkta formulējuma izriet, ka tā piemērošanas joma ir uztverama plašā nozīmē, jo tas vispārīgā veidā attiecas uz “noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar spēkā esošiem tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi katrā dalībvalstī”. Turklāt minētā pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā minētā noteikta laika darba ņēmēju definīcija aptver visus darba ņēmējus, nenošķirot viņus atkarībā no tā, vai viņu darba devējs ir publisks vai privāts subjekts. Ciktāl no pamatnolīguma piemērošanas jomas nav izslēgta neviena īpaša nozare, tas ir jāpiemēro arī dzīvnieku veselības kontroles jomai.

No tā izriet, ka tāds darba ņēmējs, kurš publiskajā sektorā ir nodarbināts kā veterinārārsta asistents dzīvnieku veselības kontroles jomā un ar kuru saskaņā ar valsts tiesību normām darba devējs noteikti noslēdz darba līgumu uz noteiktu laiku, ietilpst pamatnolīguma piemērošanas jomā.

(sal. ar 33.–35. punktu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar piegādes publiskā iepirkuma procedūru, kuras vērtība nepārsniedz Direktīvā 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1251/2011, noteikto slieksni, ir jāatzīst par acīmredzami nepieņemamu, jo valsts tiesa nav sniegusi nevienu elementu, kas ļautu Tiesai iegūt informāciju attiecība uz noteiktas pārrobežu intereses esamību. Taču, kā izriet no Tiesas Reglamenta 94. panta, Tiesai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jāspēj atrast faktu, uz kuriem balstīti jautājumi, izklāsts, kā arī jāspēj secināt saikni, kas pastāv starp šiem faktiem un konkrētajiem jautājumiem. Tādējādi nepieciešamo elementu, kas ļauj veikt noteiktas pārrobežu intereses esamības pārbaudi, konstatējumi tāpat kā vispārīgi visi konstatējumi, kuri jāveic valsts tiesām un no kuriem ir atkarīga atvasināto tiesību aktu vai Savienības primāro tiesību piemērojamība, ir jāveic pirms vēršanās Tiesā.

Šajā ziņā, lai gan, protams, ir gadījumi, kuros Tiesa, nesaņēmusi šajā ziņā skaidru informāciju no iesniedzējtiesas, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu elementiem var izdarīt secinājumus par iespējamu noteiktas pārrobežu intereses esamību, savādāk ir tad, ja, trūkstot jebkādam šāda veida elementam lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa uzskata, ka tā nevar uzņemties izdarīt šāda veida secinājumu. Šajos apstākļos Tiesa uzskata, ka tai nav iespējams sniegt lietderīgu atbildi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, lai rastu risinājumu lietā, kura tai iesniegta, bet tas ir LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības mērķis.

(sal. ar 29.–32. punktu un rezolutīvo daļu)
Kā norādīts Direktīvas 93/13 preambulas desmitajā apsvērumā, vienveidīgas normas par negodīgiem noteikumiem būtu jāpiemēro “visiem līgumiem”, kuri noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem un kas definēti minētās direktīvas 2. panta b) un c) punktā. Šajā ziņā, ievērojot minētajā apsvērumā uzskaitītos izņēmumus, līguma priekšmetam nav nozīmes, lai definētu šīs direktīvas piemērošanas jomu. Tādējādi, atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie šo līgumu slēdz profesionālās darbības ietvaros vai ne, – Direktīvā 93/13 ir definēti līgumi, kuriem tā ir piemērojama.

Jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkta izpratnē ir objektīvs raksturs un tas ir jāizvērtē, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz izvērtēt, vai attiecīgās līgumiskās attiecības iekļaujas tādas darbības ietvaros, kura ir ārpus profesijas. Valsts tiesai, kas izskata strīdu par līgumu, kurš varētu būt minētās direktīvas piemērošanas jomā, ņemot vērā visus lietas apstākļus un visus pierādījumus, ir jāpārbauda, vai attiecīgais līgumslēdzējs var tikt kvalificēts kā “patērētājs” minētās direktīvas izpratnē.

Attiecībā uz jautājumu par to, vai fiziska persona, kura uzņemas garantēt saistības, ko komercsabiedrība ir uzņēmusies attiecībā pret bankas iestādi aizdevuma līguma ietvaros, var tikt uzskatīta par patērētāju, šāds garantijas vai galvojuma līgums, ja saistībā ar tā priekšmetu tas var tikt aprakstīts kā papildinošs līgums attiecībā pret galveno līgumu, no kura izriet parāds, kas tajā tiek garantēts, no līgumslēdzēju pušu viedokļa ir atsevišķs līgums, jo to ir noslēgušas citas personas, nevis galvenā līguma puses. Tādējādi tieši saistībā ar garantijas vai galvojuma līguma pusēm ir jāizvērtē statuss, kādā tās ir rīkojušās. Valsts tiesai ir jānosaka, vai šī fiziskā persona ir rīkojusies savas profesionālās darbības ietvaros vai sakarā ar funkcionālām saiknēm, kas tai ir ar sabiedrību, kam tā uzņemas būt par galvotāju, tādām kā tās vadīšana vai ievērojama dalība tās pamatkapitālā, vai arī tā ir rīkojusies privātos nolūkos.

(sal. ar 31.–34. punktu)
2)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, it īpaši tās 47. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir reglamentēta koncesiju piešķiršana azartspēļu jomā, kā pamatlietā aplūkotais neietilpst to piemērošanas jomā.
Tiesas (septītā palāta) 2016. gada 24. maija rīkojums –

Leonmobili un Leone

(lieta C‑353/15) ( 1 )

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — 3. panta 1. un 2. punkts — Maksātnespējas procedūras — Starptautiskā jurisdikcija — Parādnieka galveno interešu centrs — Sabiedrības juridiskās adreses pārcelšana uz citu dalībvalsti — Uzņēmuma neesamība izcelsmes dalībvalstī — Prezumpcija, saskaņā ar kuru galveno interešu centrs ir jaunās juridiskās adreses atrašanās vieta — Pretēji pierādījumi”

1. Prejudiciāli jautājumi — Skaidri no judikatūras izsecināma atbilde — Reglamenta 99. panta piemērošana (LESD 267. pants; Tiesas Reglamenta 99. pants) (sal. ar 18. un 19. punktu)

2. Eiropas Savienības tiesības — Pārākums — Pretrunā esošas valsts tiesības — Eksistējošu tiesību normu ipso jure nepiemērojamība — Pienākums ievērot augstākas instances tiesas norādījumus, kas neatbilst Savienības tiesībām — Nepieļaujamība (LESD 267. pants) (sal. ar 21.–25. punktu)

3. Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Maksātnespējas procedūras — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — Starptautiskā jurisdikcija maksātnespējas procesa uzsākšanai — Parādnieka galveno interešu centra dalībvalsts tiesas — Parādnieka galveno interešu centrs — Autonoms Savienības tiesību jēdziens (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts) (sal. ar 32. punktu)

4. Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Maksātnespējas procedūras — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — Starptautiskā jurisdikcija maksātnespējas procesa uzsākšanai — Parādnieka galveno interešu centra dalībvalsts tiesas — Noteikšanas kritēriji — Prezumpcija par labu sabiedrību juridiskajai adresei — Atspēkojama prezumpcija — Objektīvu un trešām personām pārbaudāmu elementu nepieciešamība — Parādnieces sabiedrības juridiskās adreses pārcelšana pirms pieteikuma iesniegšanas par maksātnespējas procesa ierosināšanu — Prezumpcija par labu jaunajai juridiskajai adresei (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts) (sal. ar 33.–41. punktu un rezolutīvo daļu)

Rezolutīvā daļa:

Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja sabiedrības juridiskā adrese ir tikusi pārcelta no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti, tiesa, kurā pēc minētās pārcelšanas tiek izskatīts pieteikums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu izcelsmes dalībvalstī, var atkāpties no prezumpcijas, saskaņā ar kuru šīs sabiedrības galveno interešu centrs atrodas jaunās juridiskās adreses atrašanās vietā, un uzskatīt, ka datumā, kad tajā tika iesniegts attiecīgais pieteikums, šo interešu centrs vēl joprojām bija šajā izcelsmes dalībvalstī, lai arī šai sabiedrībai tajā vairs nebija uzņēmuma, tikai tad, ja no citiem objektīviem pierādījumiem, ko trešajām personām ir iespējams pārbaudīt, izriet, ka šajā datumā tajā vēl joprojām atradās faktiskais minētās sabiedrības vadības un kontroles, kā arī tās interešu pārvaldības centrs.

( 1 ) OV C 302, 14.9.2015.
INFORMĀCIJA PAR NEPUBLICĒTAJIEM NOLĒMUM IEM 
Jud ikatūr as krājums 
Tiesas (piektā palāta) 2 0 1 6 . gada 3 0. jūnija rīkojums – ERDF 
(lieta C-6 6 9 / 1 5 ) 1 
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesību normu neesamība —  
Acīmredzama nepieņemamība — Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts un 94. pants  
Prejudiciāli jautājumi — Pieņemamība — Prasība, kurā nav sniegti nekādi precizējumi par faktiskajiem 
apstākļiem un tiesisko regulējumu un nav norādīts vēršanās Tiesā pamatojums — 
Acīmredzama nepieņemamība (LESD 267. pants; Tiesas statūtu 23. pants; Tiesas Reglamenta 
53. panta 2. punkts un 94. pants) (sal. ar 12.–22. punktu) 
Rezolutīvā daļa: 
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Cour d’appel de Versailles (Francija) iesniegusi ar 2015 . gada 
8. decembra nolēmumu, ir acīmredzami nepieņemams. 
1 — OV C 78, 29.2.2016 . 
LV 
ECLI:EU:C:2016 :509 1
Informācijas izpaušana saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 30. pantu un tiesības piekļūt dokumentiem atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem juridiski atšķiras. Tomēr tiktāl, ciktāl izpaušana skar izvilkumus no dokumentiem, tā noteikti nozīmē, ka trešās personas uzzina par šo informāciju, kuras konfidencialitātes aizsardzība tādējādi izbeidzas.

Apstākļos, kad uzņēmums, kurš paziņojis Komisijai informāciju par Savienības konkurences normu pārkāpumu, piemērojot Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos, apstrīd Komisijas pilnvaras publicēt izvilkumus no šīs informācijas, lai gan tiešām apsvērumi par piekļuvi lietas materiāliem, piemērojot Regulu Nr. 1049/2001 nav tieši piemērojami, nevar tikt izslēgts, ka nozīmīgi savukārt ir apsvērumi, saskaņā ar kuriem Komisijai ir tiesības prezumēt, ka procedūras saskaņā ar LESD 101. pantu lietas materiālos esošo dokumentu izpaušana principā apdraud šādā procedūrā iesaistīto uzņēmumu komerciālo interešu aizsardzību. Līdz ar to nevar izslēgt uzskatu, ka vispārēja piekļuve šādiem dokumentiem apdraud līdzsvaru, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies nodrošināt Regulā Nr. 1/2003 un Regulā (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu, ko vada Komisija, starp attiecīgo uzņēmumu pienākumu paziņot Komisijai, iespējams, sensitīvu komercinformāciju, lai tā varētu atklāt aizliegtās vienošanās pastāvēšanu un noteikt tās saderību ar LESD 101. pantu, no vienas puses, un paaugstinātas aizsardzības garantiju, kas, pamatojoties uz dienesta noslēpumu un komercnoslēpumu, ir nodrošināma informācijai, kas šādi tiek nodota Komisijai, no otras puses.

Taču nešķiet, ka jau uzreiz būtu iespējams izslēgt, ka konkrēto dokumentu izvilkumu izpaušanai lēmuma, ar ko konstatē konkurences tiesību pārkāpumu, nekonfidenciālajā versijā nevarētu būt tādas pašas sekas tiktāl, ciktāl šī izpaušana būtībā atbilst vispārējai, lai arī daļējai, piekļuvei šiem dokumentiem.

Ja tas tā izrādītos, tādā gadījumā būtu runa nevis par atļaušanu privātpersonai atsaukties uz vienīgi par labu Komisijai atzītu pieņēmumu, bet gan par apsvērumu, uz kuriem Tiesa ir balstījusi šo pieņēmumu, atzīšanu par piemērojamiem pēc analoģijas līdzīgā situācijā un, eventuāli, par uz šiem pašiem apsvērumiem balstītu spekulatīvu pieņēmumu, saskaņā ar kuru attiecīgajiem uzņēmumiem principā būtu tiesības sagaidīt, ka, izņemot gadījumus, kad šis pieņēmums var tikt atspēkots, iecietības programmas ietvaros sniegtā informācija būtu aizsargājama ar dienesta noslēpumu.

(sal. ar 50. un 52.–55. punktu)
13

Savā spriedumā Sánchez Morcillo un Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099) Tiesa jau ir interpretējusi Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktu, skatot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, attiecībā uz to pašu strīdu kā pamatlietā. Pamatlietas fakti tika izklāstīti minētā sprieduma 13.–18. punktā: “13 No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka prasītāji pamatlietā 2003. gada 9. jūnijā ar Banco Bilbao parakstīja notariālu aktu par hipotekārā aizdevuma piešķiršanu par summu EUR 300500, ieķīlājot savu mājokli. 14 Minētās summas atmaksas termiņš bija 2028. gada 30. jūnijs, sadalot to pa 360 ikmēneša maksājumiem. Parādnieku samaksas pienākuma nepildīšanas gadījumā Banco Bilbao bija tiesīga pieprasīt prasītājiem pamatlietā piešķirtā aizdevuma priekšlaicīgu atmaksu. Aizdevuma līguma 6.a punktā bija norādīti nokavējuma procenti – 19 % gadā, likumisko procentu likmei Spānijā pamatlietas attiecīgā perioda laikā esot 4 % gadā. 15 Prasītāju pamatlietā pienākuma veikt ikmēneša maksājumus šī aizdevuma atmaksai neizpildes dēļ Banco Bilbao2011. gada 15. aprīlī pieprasīja visas aizdevuma summas kopā ar parastajiem un nokavējuma procentiem atmaksu, kā arī ieķīlātā nekustamā īpašuma piespiedu pārdošanu izsolē tās labā. 16 Pēc procedūras piedziņas vēršanai uz hipotēkas objektu uzsākšanas prasītāji pamatlietā iesniedza pret to iebildumu [apgalvojot iesniegtā dokumenta nepietiekamību un to, ka tiesai, kurā celta prasība, nav piekritības], kas tika noraidīts ar Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón (Kasteljonas Pirmās instances tiesa Nr. 3) 2013. gada 19. jūnija lēmumu. Prasītāji pamatlietā pārsūdzēja šo nolēmumu; to atzīstot par pieņemamu, lieta tika nodota izskatīšanai Audiencia Provincial de Castellón (Kasteljonas provinces tiesa). 17 Iesniedzējtiesa norāda, ka, lai gan Spānijas civilprocesā tiek pieļauta apelācijas sūdzības iesniegšana par nolēmumu, ar ko, apmierinot parādnieka iesniegtu iebildumu, tiek izbeigta procedūra piedziņas vēršanai uz hipotēkas objektu, tajā turpretim netiek pieļauta iespēja parādniekam, kura iebildums ir ticis noraidīts, iesniegt apelācijas sūdzību par pirmās instances nolēmumu, ar ko tiek uzdota piespiedu izpildes procedūras turpināšana. 18 Iesniedzējtiesai ir nopietnas šaubas par šī valsts tiesiskā regulējuma saderību ar patērētāju tiesību aizsardzības mērķi, kāds ir Direktīvai 93/13, kā arī ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kādas ir paredzētas Hartas 47. pantā. Šī tiesa precizē, ka pārsūdzības tiesību piešķiršana parādniekiem varētu izrādīties vēl nozīmīgāka tāpēc, ka noteikti pamatlietā apskatāmā aizdevuma līguma noteikumi var tikt uzskatīti par “negodīgiem” Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē.”
19

Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka, neatzīstot tās interesi celt prasību sakarā ar to, ka apstrīdētajā regulā nav precizēts, ka apzīmējums “edam” ir sugas vārds pamatregulas 13. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, un ka šajā sakarā to var turpināt izmantot sieru tirdzniecībā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šā precizējuma neesamība nopietni nelabvēlīgi ietekmējot apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli, jo no Tiesas judikatūras izrietot, ka pastāv prezumpcija, saskaņā ar kuru katrs salikta nosaukuma elements tiek aizsargāts atsevišķi. Līdz ar to esot pierādāma apelācijas sūdzības iesniedzējas interese celt prasību un Vispārējā tiesa kļūdaini esot noraidījusi tās prasību kā nepieņemamu.
19

Enercon iebilst, ka atbildes sniegšana uz minēto pieteikumu saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktu nav vienīgais veids, kādā persona var iestāties lietā Vispārējā tiesā notiekošajā tiesvedībā. Jāņem vērā, ka Enercon piekrita tiesvedības valodai, kā arī iesniedza Vispārējā tiesā sava pārstāvja pilnvaru. Enercon norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā to ir minējusi kā vienu no lietas dalībniekiem, ka ITSB to arī ir minējis savos prasījumos un ka tās sarakste ar Tiesu kopš šīs apelācijas sūdzības iesniegšanas liecina, ka Tiesa šo apelācijas sūdzību uzskata par pieņemamu.
8

Šajā tiesvedībā Istituto Nazionale di Previdenza per i Dipendenti dell’Amministrazione Pubblica (Inpdap) norādīja, ka prasītājas pamatlietā apgādnieka zaudējuma pensiju saņemot, sākot vienīgi no datuma, kas ir vēlāks par 1995. gada 16. augustu. No Likuma Nr. 296/2006 vienīgā panta 774. punkta izrietot, ka Likuma Nr. 335/1995 1. panta 41. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz apgādnieka zaudējuma pensijām, kas ir maksājamas, sākot no 1995. gada 17. augusta, neatkarīgi no prasījumu uz tiešo pensiju rašanās datuma, īpašais papildmaksājums ir saprotams kā vecuma pensijas sastāvdaļa.
15

Mineralquelle Zurzach ir dzērienu ražotāja. 2006. gadā tā ieveda Kopienas muitas teritorijā tostarp dzērienu “Quelly Vita 10”. Runa ir par tā saukto “ACE” dzērienu (tas ir, kurā ietilpst A, C un E vitamīns), kuram ir šāds sastāvs: ūdens, cukurs, koncentrētas apelsīnu, citronu, vīnogu, ananāsu, mandarīnu, nektarīnu un marakujas sulas, aprikožu un guavas mīkstumi, skābinātāji: citronskābe, vitamīnu maisījums (vitamīns C, vitamīns B3, vitamīns E, pantotēnskābe, beta‑karotīns (provitamīns A), vitamīns B6, vitamīns B1, folijskābe, biotīns, vitamīns B12), konservanti (E 242 un E 202), stabilizatori (E 440 un E 410), aromatizētāji no aromatizētāju ekstraktiem, dabīgi aromatizētāji un dabīgiem aromatizētājiem identiski aromatizētāji. Kopējais sulas daudzums ir 12 %. Vitamīnu daudzums ir 15 % uz 100 ml, savukārt vitamīns A ir 30 % no ieteicamā daudzuma ikdienā.
6

Šīs pašas regulas 13. pants ir formulēts šādi: “Ja apkalpojošais gaisa pārvadātājs izmaksā kompensāciju vai pilda citas saistības, kas izriet no šīs regulas, šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo pārvadātāja tiesības prasīt kompensāciju no kādas personas, tostarp trešām pusēm, saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem. Šī regula nekādā ziņā neierobežo apkalpojošā gaisa pārvadātāja tiesības prasīt atlīdzinājumu no ceļojuma rīkotāja vai citas personas, ar kuru minētajam pārvadātājam ir līgums. Tāpat šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo ceļojumu rīkotāja vai trešās personas, kas nav pasažieris un ar kuru gaisa pārvadātājam ir līgums, tiesības prasīt atlīdzinājumu vai kompensāciju no gaisa pārvadātāja saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem.”
16

Šajā gadījumā Komisija izvirza tikai vienu apelācijas sūdzības pamatu, kas sadalīts piecās daļās, kuras pēc būtības attiecas uz to, ka ir pārkāpti līguma noteikumi, kas piemērojami dotāciju nolīgumam, un it īpaši II pielikuma II.5. daļas 3. punkta d) apakšpunkts. Konkrētāk, šī pamata pirmā daļa ir saistīta ar kļūdu, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot šo līguma noteikumu un tā piemērošanu, kad vērtējusi attiecīgo pārkāpumu “smago un sistemātisko raksturu”, pamatojot dotāciju nolīgumos paredzēto maksājumu apturēšanu; otrā daļa ir saistīta ar kļūdainu vērtējumu saistībā ar minēto pārkāpumu atkārtošanās risku; trešā ar to, ka Vispārējā tiesa ir veikusi kļūdainus atskaitījumus, pamatojoties uz noteiktām ad hoc korekcijām un summu atmaksām, ko veica ANKO; ceturtā saistīta ar to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi II pielikumu saistībā ar iespēju dotācijas saņēmējiem izmantot tādu izdevumu aprēķināšanas metodi, kas balstās uz vidējām izmaksām, piemērojot šo iespēju drīzāk fiktīviem nekā reāliem izdevumiem, kā arī par attiecīgo pierādījumu sagrozīšanu, un, visbeidzot, piektā – saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa esot sajaukusi maksājumu atlikšanas nosacījumus un deklarēto izdevumu atbilstības nosacījumus.