LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/18

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā T-421/07 Deutsche Post AG/Eiropas Komisija 2012. gada 14. februārī iesniedza Deutsche Post AG

(Lieta C-77/12 P)

2012/C 118/29

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Deutsche Post AG (pārstāvji — J. Sedemund un T. Lübbig, Rechtsanwälte)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, UPS Europe NV/SA, UPS Deutschland Inc. & Co. OHG

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— pilnībā atcelt pārsūdzēto Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā T-421/07;

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šajā apelācijas sūdzībā runa galvenokārt ir par jautājumu, vai un ar kādiem nosacījumiem Komisijas lēmums par oficiālās izmeklēšanas procedūras ierosināšanu saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu un Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktu ir pārsūdzams lēmums LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. It īpaši rodas jautājums, vai šāds ierosināšanas lēmums papildus iepriekš pieņemtam ierosināšanas lēmumam, kas iespējami attiecies uz tiem pašiem valsts atbalsta pasākumiem, rada saistošas autonomas tiesiskās sekas.

Vispārējā tiesa šādas prasības pieņemamību būtībā ir noraidījusi, argumentējot, ka pašreizējā lietā pārsūdzētais 2007. gada ierosināšanas lēmums C 36/07 (ex NN 25/07) attiecoties uz tiem pašiem pasākumiem, uz kuriem attiecas pirms pārsūdzētā lēmuma pieņemtais 1999. gada ierosināšanas lēmums C 61/99 (ex NN 153/96). Apstāklis, ka jau pirms pieciem gadiem izmeklēšanas procedūrā, kas notikusi pirms pašreizējās oficiālās izmeklēšanas procedūras, ir ticis pieņemts negatīvs lēmums Regulas Nr. 659/1999 7. panta 5. punkta izpratnē, šādu vērtējumu neietekmē, jo ar šo negatīvo lēmumu iepriekšējā izmeklēšanas procedūra esot tikai daļēji pabeigta.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus apelācijas pamatus.

1. Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā neesot ņēmusi vērā, ka strīdīgais 2007. gada ierosināšanas lēmums radot autonomas tiesiskās sekas. Šis ierosināšanas lēmums esot attiecies uz valsts atbalsta pasākumiem, kas ievērojami pārsniedzot tos pasākumus, pret kuriem Komisija ir iebildusi 1999. gada ierosināšanas lēmumā. Turklāt 1999. gadā ierosinātā oficiālā izmeklēšanas procedūra esot tikusi pilnībā pabeigta ar 2002. gada negatīvo lēmumu (2002/753/EK), tādēļ 1999. gada ierosināšanas lēmums vairs neesot varējis radīt tiesiskas sekas. Tā kā Vispārējā tiesa ir noraidījusi pašreizējās prasības pieņemamību, tā ir pārkāpusi LESD 263. panta ceturto daļu, jo ikvienam lēmumam, kam ir autonomas tiesiskās sekas, saskaņā ar šo tiesību normu ir jābūt pārbaudāmam tiesā.

2. Otrkārt, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanās, neņemot vērā Komisijas pieļauto tiesiskās paļāvības, tiesiskās noteiktības un pareiza administratīva procesa principu pārkāpumu apjomu un to ietekmi uz pašreizējo izmeklēšanas procedūru. Vispārējā tiesa nav iebildusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo Komisija — pietiekami skaidri nenorādīdama federālajai valdībai un apelācijas sūdzības iesniedzējai — 1999. gadā ierosināto oficiālo izmeklēšanas procedūru vēlāk nav uzskatījusi par pilnīgi pabeigtu un piecus gadus pēc tās oficiālās pabeigšanas to atkal atsākusi.

3. Treškārt, apstāklis, ka Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējai šajā lietā ir liegusi jebkādu iespēju tieši pārsūdzēt 2007. gada ierosināšanas lēmumu, ir atteikšanās spriest tiesu, kas ir diametrāli pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kuras izriet no LES 6. panta 1. punkta, Pamattiesību hartas 47. panta 1. punkta, kā arī LES 6. panta 3. punkta apvienojumā ar ECPAK 6. panta 1. punkta pirmo teikumu.