LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/19

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2015. gada 26. novembra spriedumu apvienotajās lietās T-463/13 un T-464/13 Comunidad Autónoma de Galicia un Retegal/Komisija 2016. gada 5. februārī iesniedza Comunidad Autónoma de Galicia un Redes de Telecomunicación Galegas Retegal, S.A. (Retegal)

(Lieta C-70/16 P)

(2016/C 118/21)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Comunidad Autónoma de Galicia un Redes de Telecomunicación Galegas Retegal, S.A. (Retegal) (pārstāvji – F. J. García Martínez un B. Pérez Conde, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija un SES Astra

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— pieņemt un atzīt apelācijas sūdzībā izklāstītos pārsūdzības pamatus;

— atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 26. novembra spriedumu apvienotajās lietās T-463/13 un T-464/13;

— galīgi izspriest lietu prasībā par lēmuma atcelšanu, apmierinot prasījumus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzījušas attiecībā uz apstrīdēto Komisijas 2013. gada 19. jūnija lēmumu par valsts atbalstu SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)), ko Spānijas Karaliste īstenojusi zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās (ārpus Kastīlijas–Lamančas) (1);

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt šajā tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmais apelācijas pamats: kļūda tiesību piemērošanā, kas izriet no tā, ka pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa nav saskanīga ar konstatējumu par ceturtajā prasības pamatā apgalvotajām kļūdām, kas pieļautas apstrīdētajā lēmumā, kvalificējot un skaidri identificējot Retegal kā nelikumīga valsts atbalsta tiešo saņēmēju un aprēķinot atgūstamo naudas summu

Šajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz acīmredzamo pārsūdzētā sprieduma nepareizību tajā ziņā, ka šā nolēmuma rezolutīvajā daļā nav atspoguļots konstatējums par prasībā izklāstītajām kļūdām, kas apstrīdētajā lēmumā (lēmuma preambulas 193. un 194. apsvērumā) pielaistas jautājumā par Galisijas īpašo situāciju, un Retegal kvalificēta un skaidri identificēta kā nelikumīga valsts atbalsta tiešā saņēmēja, aprēķinot atgūstamo naudas summu. Lai arī pārsūdzētajā spriedumā (153. punktā) ir noteikts, ka gan šī apstrīdētajā lēmumā kļūdaini veiktā Retegal kvalificēšana par tiešo atbalsta saņēmēju (lēmuma preambulas 193. apsvērumā), gan nepareizais aprēķins (lēmuma preambulas 194. apsvērumā) attiecībā uz summu, kuru (lēmuma rezolutīvajā daļā) uzdots atgūt, vairs nav juridiski saistoši – kam piekrīt arī apelācijas sūdzības iesniedzējas – tajā tomēr šis tik skaidrais konstatējums netiek atspoguļots rezolutīvajā daļā, pat ja celtajā prasībā tika lūgts atcelt šos apstrīdētajā lēmumā kļūdaini veiktos konstatējumus, kas patiesībā pareizi ir atzīti par juridiski nesaistošiem, un tāpēc prasība ir daļēji jāapmierina ne tikai tālab, lai nolēmuma motīvu daļa būtu saskanīga ar rezolutīvo daļu, bet arī tiesiskās noteiktības loģisko apsvērumu dēļ (proti, lai novērstu turpmākas domstarpības jautājumā par apstrīdētā lēmuma tvēruma interpretāciju, kā tas mēdz gadīties atgūšanas posmā).

Otrais apelācijas pamats: kļūda tiesību piemērošanā, jo, pārsūdzētajā spriedumā nospriežot, ka ir izpildīti nosacījumi aplūkotās darbības kvalificēšanai par valsts atbalstu, ir pārkāpts LESD 107. panta 1. punkts

Šajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz atcelt spriedumu, pamatojoties uz to, ka tajā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, kas izriet no tā, ka tiesā veiktā pārbaude jautājumā par to, vai aplūkotā Galisijas iestāžu rīcība atbilst vai neatbilst visiem nosacījumiem, kas ļautu to kvalificēt par atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir veikta neatbilstoši judikatūrā noteiktajiem kritērijiem. Lai arī procedūras gaitā Komisija ir atzinusi, ka tai trūkst pietiekamas, ticamas un izsmeļošas informācijas par Galisijas īpašo situāciju – tādējādi apstiprinot kļūdu vērtējumā, uz ko šī apelācijas sūdzības iesniedzēja norādījusi prasībā – pārsūdzētajā spriedumā ir kļūdaini atzīts, ka aplūkotā Galisijas rīcība neesot saistīta ar publiskās varas prerogatīvu izmantošanu (proti, valsts iestāžu iejaukšanos, kas II zonā konstatētās esošā tirgus mazspējas dēļ bija vajadzīga, lai nodrošinātu iespēju iedzīvotājiem saņemt televīzijas signālu arī pēc analoās televīzijas atslēgšanas), bet gan esot saimnieciska rakstura. Spriedumā šāds secinājums ir izdarīts tāpēc, ka nav pārbaudīts, vai Komisijas norādītie fakti pēc būtības atbilst patiesībai, konkrēti saistībā ar to, ka pašvaldību digitalizētais tīkls nav nedz bijis, nedz arī ir izmantojams komerciāli. Kļūda spriedumā ir pielaista arī, apstiprinot Komisijas prezumpciju, ka ar šo pašvaldībām piederošo atbalsta infrastruktūru var “sniegt citus pakalpojumus”, kas ir atšķirīgi no “DTT atbalsta pakalpojuma”, lai arī šāda prezumētā komerciālā izmantojamība nav nedz fiziski, nedz juridiski iespējama.

Ja būtu pilnīgi pārbaudīti konkrētie lietas aspekti, kā tas prasīts norādītajā judikatūrā, Vispārējā tiesa nebūtu izdarījusi šādu secinājumu, jo infrastruktūra, kas tika digitalizēta ar aplūkoto Galisijas iestāžu iejaukšanos, nedz tās tehnisko raksturlielumu (vienkāršs tornis un kabīne), nedz aprīkojuma līmeņa (vienīgi DTT aprīkojums), nedz tai piemērojamā tiesiskā regulējuma (valsts tiesību norma, kurā vienīgi teritoriālajām iestādēm atļauts sniegt digitālās zemes televīzijas signāla pārvades pakalpojumu bez finansiālas atlīdzības) dēļ nebija un arī joprojām nav izmantojama komerciāli, un tāpēc galu galā nav arī uzskatāma par LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā ietilpstošu pasākumu.

Trešais apelācijas pamats: kļūda tiesību piemērošanā, jo nav izpildīts pienākums norādīt spriedumu pamatojumu (Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pants un Vispārējās tiesas Reglamenta 81. pants) un LESD 107. panta 1. punkts, pārsūdzētajā spriedumā kļūdaini vērtējot atbalsta selektivitāti

Šajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka – jautājumā par aplūkotajam pasākumam piedēvēto selektivitāti – pārsūdzētajā spriedumā (85. punkts) ir pieļauti tas pats pamatojuma trūkums un tā pati kļūda vērtējumā kā apstrīdētajā lēmumā (lēmuma preambulas 113. apvērums), jo, neanalizējot šos prasībā norādītos trūkumu un kļūdu un neatbildot uz prasībā norādīto, tajā – skaidri un nepārprotami neizklāstot savu pamatojumu – ir vienīgi apstiprināta Komisijas nostāja šajā jautājumā, tādējādi ne tikai neizpildot pienākumu pamatot spriedumus, bet arī neveicot salīdzināmības analīzi, kas vajadzīga, lai varētu izvērtēt, vai atbalsts ir vai nav selektīvs. Ja Vispārējā tiesa nebūtu izlaidusi šo vajadzīgo analīzi, tā būtu konstatējusi, ka Galisijas II zonas pašvaldību situācija nebūt nav salīdzināma ar citu “uzņēmumu, kas izmanto citas tehnoloģijas” – kā tas varētu būt gadījumā ar dalībnieku, kas iestājies lietā – situāciju nedz faktiski, nedz juridiski, jo šie citi “uzņēmumi” šādu digitālās televīzijas signāla pārvades pakalpojumu Galisijas II zonas iedzīvotājiem nedz sniedza (ar valsts tiesiskajā regulējumā noteiktajiem nosacījumiem, proti, “bez finansiālas atlīdzības”), nedz arī tiem bija šis pakalpojums jāsniedz, nedz arī tie grasījās to sniegt.

Ceturtais apelācijas pamats: kļūda tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 14. pantu, 106. panta 2. punktu un 26. protokolu par sabiedriskiem pakalpojumiem, kā arī tos interpretējošo judikatūru

Šis pamats ir iedalīts trīs daļās, kurās norādīts, ka esot izdarīts LESD 14. panta, 106. panta 2. punkta un 26. protokola, kā arī tos interpretējošās judikatūras pārkāpums, jo šajā spriedumā Vispārējā tiesa nepareizi interpretē šīs Līguma normas par PVTN. Pirmā daļa ir par to, ka spriedumā nav ņemta vērā rīcības brīvība, ar kādu dalībvalstis ir apveltītas, definējot PVTN, šajā gadījumā šo rīcības brīvību interpretējot tādējādi, ka tā tiek ignorēta un saturiski iztukšota. Oficiālajā tiesību aktā, kurā tika atļauta aplūkotā valsts iestāžu iejaukšanās, bija skaidri un konkrēti noteikta sabiedriskā pakalpojuma sūtība, un šis akts atbilda visiem nosacījumiem, kas judikatūrā izvirzīti, lai varētu uzskatīt, ka PVTN definēts pienācīgi. Otrajā daļā tiek norādīts, ka spriedumā nav izvērtēta acīmredzamas kļūdas esamība sabiedriskā pakalpojuma definēšanā, nedz arī konstatēts, ka valsts iestāžu veiktā PVTN definēšana būtu acīmredzami kļūdaina, lai gan tika konstatēts, ka šī darbība būtībā ir visnotaļ skaidri kvalificējama kā PVTN. Trešajā daļā tiek norādīts uz spriedumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, kļūdaini interpretējot valsts tiesību normas, no kurām secināts, ka PVTN neesot skaidri un konkrēti definēts sprieduma Altmark (2) izpratnē.

(1) Komisijas 2013. gada 19. jūnija Lēmums 2014/489/ES par valsts atbalstu SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)), ko Spānijas Karaliste īstenojusi zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās (ārpus Kastīlijas–Lamančas) (OV 2014, L 217, 52. lpp.).

(2) C-280/00, EU:C:2003:415.