ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES

[ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2016. gada 21. decembrī

( 1 )

Atzinuma procedūra 2/15,

kas ierosināta pēc Eiropas Komisijas lūguma

“Lūgums sniegt atzinumu saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu — Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un Singapūras Republiku noslēgšana — Kompetenču sadalījums starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm”

Satura rādītājs

1. Eiropas Komisija lūdz Tiesas atzinumu saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu par kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm saistībā ar paredzēto Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un Singapūras Republiku (turpmāk tekstā – “EUSFTA”) ( 2 ) noslēgšanu. EUSFTA tekstā, par kuru Komisija ir rīkojusi sarunas, ir paredzēts, ka tas tiks noslēgts kā nolīgums starp Eiropas Savienību un Singapūras Republiku (turpmāk tekstā – “Singapūra”), bez dalībvalstu līdzdalības. Komisija lūdz Tiesas skaidrojumu par to, vai šāda pieeja ir pareiza.

2. Komisija uzskata, ka Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence noslēgt EUSFTA. Tā norāda, ka šī nolīguma lielākā daļa ir Eiropas Savienības kompetencē saskaņā ar LESD 207. pantu par kopējo tirdzniecības politiku, kura ir ekskluzīvā kompetence (LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts), un ka Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetence noslēgt citas nolīguma daļas izriet no leģislatīva akta, kas piešķir tai pilnvaras to darīt (pirmais pamats saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu), vai no apstākļa, ka EUSFTA noslēgšana var ietekmēt kopīgos noteikumus vai mainīt to darbības jomu (trešais pamats saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu). Eiropas Parlaments kopumā piekrīt Komisijai. Visi pārējie lietas dalībnieki, kas ir iesnieguši apsvērumus, apgalvo, ka Eiropas Savienība nevarot noslēgt šo nolīgumu viena pati, jo atsevišķas EUSFTA daļas ietilpst Eiropas Savienības un dalībvalstu dalītā kompetencē un pat ekskluzīvā dalībvalstu kompetencē. Tādēļ arī dalībvalstīm būtu jābūt EUSFTA līgumslēdzējām pusēm.

3. EUSFTA ir daļa no jaunās paaudzes tirdzniecības un ieguldījumu nolīgumiem, par kuriem Eiropas Savienība ir vienojusies vai risina sarunas ar tirdzniecības partneriem citos pasaules reģionos. Nolīgums nav “viendabīgs nolīgums”: tas neattiecas uz vienu konkrēto jomu vai priekšmetu, nedz arī īsteno vienu mērķi. Tas jo īpaši tiecas panākt tirdzniecības un ieguldījumu liberalizāciju un nodrošina noteiktus aizsardzības standartus tādā veidā, kas apvieno ekonomiskus un neekonomiskus mērķus. Lai arī EUSFTA pamatā ir pastāvošie noteikumi, kas ir atrodami Pasaules Tirdzniecības organizācijas (turpmāk tekstā – “PTO”) nolīgumos ( 3 ), tas arī paplašina šos noteikumus un ietver jomas, kas šajos nolīgumos (vēl) nav iekļautas.

4. Lai noskaidrotu, vai Eiropas Savienība var noslēgt EUSFTA bez dalībvalstīm, vispirms ir jānoskaidro jomas, kas ir aptvertas ar šo nolīgumu, un tajā izvirzītos mērķus ( 4 ). Pēc tam tas būs par pamatu, piemērojot atšķirīgus Līguma noteikumus par kompetenču piešķiršanu Eiropas Savienībai un šo kompetenču raksturu. To darot, ir lietderīgi piemērot noteikumus, kas ir paredzēti LESD 3. panta 1. punktā (par tiešu ekskluzīvo kompetenci), pirms LESD 3. panta 2. punktā paredzēto noteikumu (par netiešu ekskluzīvo kompetenci ( 5 )) piemērošanas un vajadzības gadījumā pirms LESD 4. pantā paredzēto noteikumu (par dalīto kompetenci) piemērošanas.

EUSFTA

5. 2006. gada decembrī Komisija ieteica Eiropas Savienības Padomei pilnvarot to risināt sarunas par brīvās tirdzniecības nolīgumu ar Dienvidaustrumu Āzijas valstu asociācijas (turpmāk tekstā – “ASEAN”) valstīm Eiropas Kopienas un dalībvalstu vārdā. 2007. gada aprīlī Padome atļāva Komisijai sākt sarunas. Sarunas par divu reģionu nolīgumu izrādījās grūtas un tādēļ tika apturētas. Pēc tam Komisija ierosināja turpināt risināt sarunas par divpusējiem brīvās tirdzniecības nolīgumiem ar attiecīgām ASEAN valstīm, sākot ar Singapūru. 2009. gada decembrī Padome, pamatojoties uz sarunu norādēm, kuras tā bija izsniegusi sarunām ar ASEAN, atļāva Komisijai risināt sarunas par tirdzniecības nolīgumu ar Singapūru. Šīs sarunas sākās 2010. gada martā. 2011. gada septembrī Padome grozīja sarunu norādes, lai pievienotu aptverto tēmu sarakstam ieguldījumus. To darot, Padome norādīja, ka mērķis ir iekļaut nolīguma ieguldījumu nodaļā tādas dalītās kompetences jomas kā portfeļa ieguldījumi ( 6 ), strīdu izšķiršana un īpašums un ekspropriācija.

6. 2013. gada 20. septembrī Eiropas Savienība (kuras vārdā rīkojās Komisija) un Singapūra parafēja EUSFTA tekstu (proti, apstiprināja to kā galīgo), izņemot nodaļu par ieguldījumiem. Tajā pašā dienā šis teksts tika padarīts publiski pieejams.

7. Kad kļuva zināms, ka šajā tekstā ir paredzēts, ka Eiropas Savienība parakstīs un noslēgs EUSFTA bez dalībvalstu līdzdalības, Tirdzniecības politikas komiteja (komiteja, kuru saskaņā ar LESD 207. panta 3. punktu ieceļ Padome) 2014. gada februārī iesniedza šo jautājumu Pastāvīgo pārstāvju komitejai (turpmāk tekstā – “COREPER”). Tirdzniecības politikas komiteja aicināja COREPER apstiprināt procedūru EUSFTA parakstīšanai un noslēgšanai un lūdza to aicināt Komisiju kā sarunu rīkotāju Eiropas Savienības un dalībvalstu vārdā pielāgot tekstu šī nolīguma veida jauktajam raksturam. COREPER norādīja, ka delegācijas bija vienisprāt par to, ka EUSFTA ir jāparaksta un jānoslēdz kā jauktās kompetences līgums, proti, ka gan Eiropas Savienībai, gan dalībvalstīm ir jābūt tā līgumslēdzējām pusēm.

8. Sarunas par ieguldījumu nodaļu tika pabeigtas 2014. gada oktobrī. 2015. gada jūnijā Komisija nosūtīja Tirdzniecības politikas komitejai konsolidēto ieguldījumu nodaļas tekstu un norādīja, ka viss līgums tagad ir parafēts.

9. EUSFTA sastāv no preambulas, 17 nodaļām, protokola un pieciem vienošanās dokumentiem.

10. Pirmajā nodaļā (“Mērķi un vispārīgās definīcijas”) ir noteikts, ka EUSFTA mērķi ir izveidot brīvās tirdzniecības zonu atbilstīgi GATT 1994 ( 7 ) XXIV pantam un GATS ( 8 ) V pantam un liberalizēt un atvieglot tirdzniecību un ieguldījumus starp pusēm atbilstoši EUSFTA.

11. Otrajā nodaļā (“Valsts režīms un preču piekļuve tirgum”) vispirms ir atkārtoti apstiprināts pušu pienākums noteikt valsts režīmu ( 9 ) saskaņā ar GATT 1994 III pantu (kas ar šo nodaļu ir iekļauts EUFSTA). Tajā ir paredzētas saistības arī attiecībā uz netarifa pasākumiem. Atsevišķi noteikumi ir piemērojami informācijas pieejamības nodrošināšanai un informācijas apmaiņai, paziņojumiem un pieprasījumiem un administrēšanas pasākumiem.

12. Trešajā nodaļā (“Tirdzniecības aizsardzības instrumenti”) ir paredzēti pienākumi saistībā ar, pirmkārt, antidempinga un kompensācijas pasākumiem un, otrkārt, diviem aizsardzības pasākumu veidiem (globālie aizsardzības pasākumi un divpusējie aizsardzības pasākumi).

13. Ceturtās nodaļas (“Tehniskie šķēršļi tirdzniecībā”) mērķis ir atvieglot un palielināt preču tirdzniecību pušu starpā, nodrošinot satvaru nevajadzīgu tirdzniecības šķēršļu prevencijai, identificēšanai un likvidēšanai Nolīguma par tehniskajiem šķēršļiem tirdzniecībā (kas ir kļuvis par EUSFTA daļu) darbības jomā.

14. Piektās nodaļas (“Sanitārie un fitosanitārie pasākumi”) mērķi ir: a) aizsargāt cilvēku, dzīvnieku un augu dzīvību un veselību pušu attiecīgajās teritorijās, vienlaikus atvieglojot pušu savstarpējo tirdzniecību sanitāro un fitosanitāro pasākumu (turpmāk tekstā – “SFS pasākumi”) jomā; b) sadarboties Līguma par sanitāro un fitosanitāro pasākumu piemērošanu (turpmāk tekstā – “SPS līgums”) turpmākā īstenošanā un c) uzlabot saziņu, sadarbību un ar SFS pasākumu īstenošanu saistītu jautājumu izšķiršanu, kas skar pušu savstarpējo tirdzniecību.

15. Sestajā nodaļā (“Muita un tirdzniecības atvieglošana”) ir atzīta muitas un tirdzniecības atvieglošanas jautājumu nozīmība mainīgajā globālās tirdzniecības vidē un sadarbības šajā jomā stiprināšanas nozīmība. Tajā ir paredzēti principi, uz kuriem ir jāpamatojas pušu muitas noteikumiem un procedūrām.

16. Septītās nodaļas (“Netarifa šķēršļi tirdzniecībai un ieguldījumiem enerģijas ražošanā no atjaunojamiem resursiem”) mērķis ir veicināt, attīstīt un palielināt enerģijas ražošanu no atjaunojamiem un ilgtspējīgiem nefosiliem avotiem (zaļā enerģija), jo īpaši atvieglojot tirdzniecību un ieguldījumus. Nodaļa attiecas uz pasākumiem, kas var ietekmēt pušu savstarpējo tirdzniecību un ieguldījumus, kuri saistīti ar zaļās enerģijas ražošanu, bet ne uz produktiem, no kuriem tiek ražota enerģija.

17. Astotajā nodaļā (“Pakalpojumi, uzņēmējdarbība un elektroniskā komercija”) puses atkārtoti apstiprina savas attiecīgās saistības, kas izriet no PTO līguma ( 10 ). Šajā nodaļā ir noteikti nepieciešamie pasākumi pakāpeniskai savstarpējai pakalpojumu tirdzniecības, proti, pakalpojumu pārrobežu sniegšanas no vienas puses teritorijas otras puses teritorijā un vienas puses teritorijā otras puses pakalpojuma patērētājam, uzņēmējdarbības un fizisko personu pagaidu klātbūtnes darījumdarbības vajadzībām liberalizēšanai. Elektroniskā komercija tajā ir aplūkota atsevišķi. Tajā ir arī noteikumi par datorpakalpojumu, pasta pakalpojumu, telesakaru pakalpojumu, finanšu pakalpojumu un starptautisko jūras pārvadājumu pakalpojumu iekšējo regulējumu.

18. Devītajai nodaļai (“Ieguldījumi”) ir divas daļas.

19. A sadaļa ietver būtiskus noteikumus ieguldījumu aizsardzībai. Šajā nodaļā “ieguldījumi” ir “ikviena veida aktīvi, kuriem piemīt ieguldījumu īpašības, ieskaitot tādas īpašības kā kapitāla vai citu resursu saistības, ieguvumu vai peļņas gaidas, riska uzņemšanās vai konkrēts ilgums”. Galvenās prasības attiecas uz valsts režīmu, taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi un pilnīgu aizsardzību un drošību, kā arī atlīdzību par zaudējumiem, kuri rodas sakarā ar karu vai citu bruņotu konfliktu, revolūciju, ārkārtas situāciju valstī, sacelšanos, nemieru vai protestu otras puses teritorijā. A sadaļā ir paredzēts arī, ka neviena puse tieši vai netieši nenacionalizē, neekspropriē otras puses ieguldītāju ieguldījumus, uz kuriem attiecas šī sadaļa, un nenosaka tiem pasākumus, kuru ietekme ir līdzvērtīga nacionalizācijai vai ekspropriācijai, izņemot, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi. Turklāt katra puse visus pārvedumus, kas ir saistīti ar ieguldījumiem, uz kuriem attiecas devītā nodaļa, atļauj veikt brīvi konvertējamā valūtā bez ierobežojumiem vai aizkavēšanas. Stājoties spēkā EUSFTA, 9.‑D pielikumā uzskaitītie divpusējie nolīgumi starp Savienības dalībvalstīm un Singapūru vairs nav spēkā un tiek aizstāti ar EUSFTA.

20. B sadaļā ir paredzēts ieguldītāja un valsts strīdu izšķiršanas [Investor-State Dispute Settlement] (ISDS) mehānisms. Šis mehānisms, kas var ietvert šķīrējtiesu, attiecas uz strīdu starp prasītāju no vienas puses un otru pusi par pēdējās puses režīmu (iekļaujot bezdarbību), par kuru tiek apgalvots, ka ar to tiek pārkāpti A sadaļas noteikumi un radīti zaudējumi vai kaitējums prasītājam vai tā uzņēmumam, kas veic uzņēmējdarbību uz vietas. Atsevišķā noteikumā ir paredzēts, ka neviena puse principā nesniedz diplomātisku aizsardzību un neceļ starptautisku prasību par strīdu, par kuru kāds no tās ieguldītājiem un otra puse ir piekrituši vērsties vai ir vērsušies šķīrējtiesā saskaņā ar devītās nodaļas B sadaļu.

21. Desmito nodaļu (“Publiskais iepirkums”) piemēro jebkuram pasākumam, kas attiecas uz publiskā iepirkuma veidu, uz kuru attiecas nolīgums, proti, publisko iepirkumu, ko veic publiskā iepirkuma veicējs un kura vērtība pārsniedz noteiktu slieksni. Tajā ir paredzētas tirgus pieejamības un ārpustirgus pieejamības prasības.

22. Vienpadsmitajā nodaļā (“Intelektuālais īpašums”) ir noteiktas tiesības un pienākumi attiecībā uz septiņām intelektuālā īpašuma tiesību kategorijām, uz kurām attiecas arī TRIPS līgums, un vienu kategoriju, uz kuru šis nolīgums neattiecas, proti, augu šķirņu tiesības. Šīs sadaļas struktūra ir atbilstoša TRIPS līguma struktūrai: katrā apakšsadaļā ir aplūkota intelektuālā īpašuma tiesība, uz kuru attiecas EUSFTA, un ir ietvertas arī tiesības un pienākumi, kas ir noteikti citos daudzpusējos nolīgumos (no kuriem daži ir iekļauti TRIPS līgumā un daži nav).

23. Divpadsmitajā nodaļā (“Konkurence un saistīti jautājumi”) galvenā uzmanība ir pievērsta brīvas un netraucētas konkurences nozīmei pušu tirdzniecības attiecībās. Tajā ir noteikti principi attiecībā uz monopoliem un apvienošanās darbībām, publiskā sektora uzņēmumiem, uzņēmumiem ar īpašām vai ekskluzīvām tiesībām un valsts monopoliem un subsīdijām.

24. Trīspadsmitajā nodaļā (“Tirdzniecība un ilgtspējīga attīstība”) ir aplūkota pušu apņemšanās attīstīt un veicināt starptautisko tirdzniecību un divpusējās tirdzniecības un ekonomikas attiecības tā, lai veicinātu ilgtspējīgu attīstību. Galvenie pienākumi paredz, ka katrai pusei ir jānosaka savi vides un darba aizsardzības līmeņi un attiecīgi jāpieņem vai jāgroza savi atbilstošie tiesību akti un rīcībpolitika saderīgi ar principiem, kas iestrādāti starptautiski atzītos vides un nodarbinātības standartos vai nolīgumos, kuros tā ir puse. Nodaļā ir paredzēti arī atsevišķi pienākumi saistībā ar kokmateriālu un koksnes izstrādājumu tirdzniecību un zivju produktu tirdzniecību, kā arī ir paredzēti īpaši noteikumi par strīdu izšķiršanu.

25. Četrpadsmitā nodaļa (“Pārredzamība”) ietver pienākumus, kuru mērķis ir izveidot normatīvo vidi, kas ir pārredzama un paredzama ekonomikas dalībniekiem, un noteikt skaidrāku un labāku režīmu attiecībā uz pārredzamību, apspriešanos un vispārēji piemērojamu pasākumu labāku administrēšanu. Principā šie pienākumi ir piemērojami līdzās konkrētākiem noteikumiem citās EUSFTA nodaļās.

26. Piecpadsmitajā nodaļā (“Strīdu izšķiršana”) ir paredzēti vispārēji piemērojami noteikumi, kas reglamentē izvairīšanos no pušu domstarpībām par EUSFTA interpretāciju un piemērošanu vai to atrisināšanu, lai, ja iespējams, rastu savstarpēji pieņemamu risinājumu. Šīs strīdu izšķiršanas procedūras dažādie posmi ir: pieprasījums apspriesties, (pieprasījums) izveidot šķīrējtiesas kolēģiju, pagaidu ziņojuma izsniegšana un galīga nolēmuma izsniegšana. Atsevišķās tiesību normās ir aplūkotas izpildes procedūras un tiesiskās aizsardzības instrumentu piemērošana nolēmuma izpildes nodrošināšanai.

27. Sešpadsmitā nodaļa (“Mediācijas mehānisms”) ievieš mediācijas mehānismu, kura mērķis ir veicināt savstarpēji saskaņota risinājuma atrašanu, izmantojot visaptverošu un paātrinātu mediācijas procedūru. Ja vien nav paredzēts citādi, tā attiecas uz ikvienu pasākumu, kas ietilpst EUSFTA darbības jomā un nelabvēlīgi ietekmē tirdzniecību vai ieguldījumus starp pusēm.

28. Septiņpadsmitajā nodaļā (“Institucionāli, vispārīgi un nobeiguma noteikumi”) ir trīs kategoriju noteikumi. Pirmajā kategorijā ir izveidota institucionālā struktūra, kas ietver dažādas komitejas, kurās puses sanāk, lai uzraudzītu un atvieglotu EUSFTA izpildi un piemērošanu. Otrā kategorija attiecas uz lēmumu pieņemšanu, grozījumiem, EUSFTA stāšanos spēkā, tiešo ietekmi, pievienošanos, EUSFTA piemērošanas teritoriju, dažādiem pielikumiem un citiem tekstiem, kas ir neatņemama EUSFTA sastāvdaļa, un EUSFTA teksta autentiskajām redakcijām. Trešā kategorija attiecas uz materiāliem jautājumiem, tostarp nodokļiem, norēķinu kontu un kapitāla apriti, valsts ieguldījumu fondiem, ierobežojumiem maksājumu bilances aizsardzībai un drošības izņēmumiem.

29. EUSFTA nodaļu tekstam ir pievienots protokols par noteikumiem par izcelsmi, vienošanās par 17.6. pantu (“Nodokļu uzlikšana”), šķīrējtiesnešu atalgojumu, papildu noteikumiem par muitu, atzīto tirgus dalībnieku programmu savstarpējo atzīšanu un Singapūras specifiskajiem ierobežojumiem, kas skar platību vai piekļuvi dabas resursiem.

30. Sīkāks EUSFTA kopsavilkums ir iekļauts šo secinājumu pielikumā. Šī pielikuma mērķis nav apkopot katru EUSFTA aspektu, bet gan sniegt kopsavilkumu par galvenajiem punktiem, kuri attiecas uz šiem secinājumiem. Gan lūguma apraksts, gan pušu apsvērumi, gan mana lūguma analīze jālasa kopā ar minēto pielikumu.

Eiropas Savienības tiesības

Līgums par Eiropas Savienību

31. LES 5. pantā ir nostiprināts kompetences piešķiršanas princips, saskaņā ar kuru kompetence, kas Līgumos nav piešķirta Eiropas Savienībai, paliek dalībvalstīm ( 11 ). LES 5. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “[..] Savienība darbojas tikai to kompetenču robežās, ko tai Līgumos piešķīrušas dalībvalstis, lai sasniegtu tajos paredzētos mērķus”, un ka “kompetence, kas Līgumos nav piešķirta Savienībai, paliek dalībvalstīm”.

32. LES 21. panta 2. punktā ir minēti principi, kas Eiropas Savienībai ir jāievēro, un mērķi, kas Eiropas Savienībai ir jāsasniedz, nosakot un īstenojot kopējo politiku un darbības. Tos pašus principus un mērķus piemēro, sagatavojot un īstenojot Eiropas Savienības ārējās darbības, kā arī citu tās politiku ārējos aspektus (LES 21. panta 3. punkts). Šie mērķi iekļauj “veicinā[t] visu valstu integrāciju pasaules ekonomikā, arī pakāpeniski atceļot starptautiskās tirdzniecības ierobežojumus” (LES 21. panta 2. punkta e) apakšpunkts), un “palīdzē[t] attīstīt starptautiskus pasākumus vides kvalitātes saglabāšanai un uzlabošanai, kā arī pasaules dabas resursu stabilai apsaimniekošanai un izmantošanai, lai nodrošinātu ilgtspējīgu attīstību” (LES 21. panta 2. punkta f) apakšpunkts).

Līgums par Eiropas Savienības darbību

33. LESD 2. pantā ir paredzēts: “1. Ja Līgumos Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence kādā konkrētā jomā, tad veikt likumdošanas funkciju un pieņemt juridiski saistošus aktus drīkst tikai Savienība; dalībvalstis to var darīt pašas tikai tad, ja Savienība tās pilnvarojusi vai tas vajadzīgs Savienības pieņemto aktu īstenošanai. 2. Ja kādā konkrētā jomā Līgumos Savienībai ir piešķirta kompetence, kas ir kopīga ar dalībvalstīm, Savienība un dalībvalstis drīkst veikt likumdošanas funkciju un pieņemt juridiski saistošus aktus šajā jomā. Dalībvalstis īsteno savu kompetenci tiktāl, ciktāl Savienība nav īstenojusi savu kompetenci [ ( 12 )]. Dalībvalstis atkal īsteno savu kompetenci tiktāl, ciktāl Savienība ir pārtraukusi īstenot savu kompetenci. [..]”

34. 25. protokola ( 13 ) par kopīgas kompetences īstenošanu vienīgajā pantā ir paredzēts: “Attiecībā uz [LESD] 2. panta 2. punktu par kopīgu kompetenci, ja Eiropas Savienība ir rīkojusies kādā konkrētā jomā, šo kompetenču darbības joma attiecas tikai uz tiem elementiem, kas noteikti attiecīgajā Savienības aktā un tādēļ neattiecas uz visu jomu”.

35. LESD 3. panta 1. punktā ir uzskaitītas jomas, kurās Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence, tostarp: “a) muitas savienība; [..] d) jūras bioloģisko resursu saglabāšana saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku; e) kopējā tirdzniecības politika”.

36. LESD 3. panta 2. punktā ir noteikts, ka Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē ir arī noslēgt starptautisku līgumu, “ja tā slēgšana ir paredzēta Savienības leģislatīvajā aktā [pirmais pamats] vai ja tas ir nepieciešams, lai ļautu Savienībai īstenot tās iekšējo kompetenci [otrais pamats], vai tiktāl, ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu [trešais pamats]”.

37. LESD 4. pantā, kas attiecas uz dalīto kompetenci, ir noteikts: “1. Savienība dala kompetenci ar dalībvalstīm, ja Līgumos tai piešķirta kompetence, kura neattiecas uz 3. un 6. pantā minētajām jomām ( 14 ). 2. Savienības un dalībvalstu dalītā kompetence attiecas galvenokārt uz šādām jomām: a) iekšējais tirgus, b) sociālā politika – šajā Līgumā noteiktajos aspektos, [..] d) lauksaimniecība un zivsaimniecība, izņemot jūras bioloģisko resursu saglabāšanu, e) vide, [..] g) transports, [..] i) enerģētika, [..].”

38. Saskaņā ar LESD 9. pantu, kas ir daļa no vispārpiemērojamiem noteikumiem, nosakot un īstenojot Savienības politiku un darbības, Eiropas Savienība “ņem vērā prasības, kas saistītas ar augsta līmeņa nodarbinātības veicināšanu [un] atbilstīgas sociālās aizsardzības nodrošināšanu [..]”.

39. LESD 11. pantā (kas arī ir daļa no vispārpiemērojamiem noteikumiem) ir paredzēts, ka, “nosakot un īstenojot Savienības politiku un darbības, tajās jāparedz vides aizsardzības prasības, lai veicinātu noturīgu attīstību”.

40. LESD piektās daļas I sadaļā, kurā ir iekļauts LESD 205.–207. pants, ir iekļauti vispārīgi noteikumi attiecībā uz Savienības ārējo darbību.

41. LESD 206. pantā ir paredzēts, ka “Savienība, nodibinot muitas savienību saskaņā ar 28. līdz 32. pantu, vispārēju interešu labā veicina pasaules tirdzniecības harmonisku attīstību, starptautiskās tirdzniecības un tiešo ārvalstu ieguldījumu ierobežojumu pakāpenisku atcelšanu, kā arī muitas un citu šķēršļu mazināšanu”.

42. LESD 207. panta 1. punktā ir paredzēts: “Kopējas tirdzniecības politikas pamatā ir vienādi principi, jo īpaši attiecībā uz pārmaiņām tarifu likmēs, uz tarifu un tirdzniecības nolīgumu slēgšanu saistībā ar preču un pakalpojumu tirdzniecību un intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem, uz ārvalstu tiešajiem ieguldījumiem, uz liberalizācijas pasākumu, eksporta politikas un tirdzniecības aizsardzības pasākumu vienādošanu, tostarp to pasākumu, ko veic dempinga vai subsīdiju gadījumā. Kopējo tirdzniecības politiku īsteno, ievērojot Savienības ārējās darbības principus un mērķus.”

43. Saskaņā ar LESD 207. panta 5. punktu “uz starptautisku nolīgumu apspriešanu un noslēgšanu transporta jomā attiecas trešās daļas VI sadaļa[, kas ietver tiesību normas par kopējo transporta politiku,] un 218. pants”.

44. LESD 207. panta 6. punktā ir noteikts, ka “šajā pantā paredzētās kompetences īstenošana kopējās tirdzniecības politikas jomā neietekmē Savienības un dalībvalstu kompetences savstarpējo dalījumu, un tās dēļ nav jāveic dalībvalstu normatīvo aktu saskaņošana, ja Līgumi tādu saskaņošanu neparedz”.

45. LESD 216. pantā ir noteikts, kad Savienība var slēgt starptautisku nolīgumu ar vienu vai vairākām trešajām valstīm. Saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktu tā var to darīt, “[..] ja tas paredzēts Līgumos [pirmais pamats] vai ja šāda nolīguma noslēgšana ir nepieciešama, lai saskaņā ar Savienības politiku sasniegtu kādu no Līgumos izvirzītajiem mērķiem [otrais pamats], vai ja tas ir noteikts saistošā Savienības tiesību aktā [trešais pamats], vai tas varētu ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to saturu [ceturtais pamats]”. LESD 216. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šie nolīgumi ir saistoši Savienības iestādēm un tās dalībvalstīm.

46. LESD 218. pantā ir izklāstītas procesuālo tiesību normas, kas tostarp ir piemērojamas starptautisku nolīgumu apspriešanai, parakstīšanai un noslēgšanai: “1. Neskarot 207. pantā paredzētos īpašos noteikumus, Savienības nolīgumus ar trešām valstīm vai starptautiskām organizācijām apspriež sarunās un noslēdz saskaņā ar turpmāk norādīto procedūru. 2. Padome atļauj sākt sarunas, pieņem sarunu norādes, atļauj nolīgumu parakstīšanu un noslēdz nolīgumus. 3. [..] Komisija [..] sniedz ieteikumus Padomei, kura pieņem lēmumu, atļaujot sākt sarunas [..]. 4. Padome var nolīguma sarunu vadītājam dot norādes un iecelt īpašu komiteju, ar kuru apspriežoties, sarunas jāveic. 5. Pēc sarunu vadītāja priekšlikuma Padome pieņem lēmumu, ar kuru atļauj parakstīt nolīgumu un vajadzības gadījumā – to provizoriski piemērot līdz brīdim, kad tas stājas spēkā. 6. Padome pieņem lēmumu par nolīguma slēgšanu pēc nolīguma sarunu vadītāja priekšlikuma. [..]” 11. Jebkura dalībvalsts, Eiropas Parlaments, Padome vai Komisija var saņemt Tiesas atzinumu par to, vai paredzētais nolīgums ir saderīgs ar Līgumu noteikumiem. Ja Tiesas lēmums ir nelabvēlīgs, paredzētais nolīgums nevar stāties spēkā, kamēr tas nav grozīts vai kamēr Līgumi nav pārskatīti.”

Lūgums sniegt Tiesas atzinumu

47. Ar 2015. gada 10. jūlija pieteikumu Komisija lūdza Tiesu sniegt atzinumu saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu par šādu jautājumu: “Vai Savienībai ir nepieciešamā kompetence vienai pašai parakstīt un noslēgt [EUSFTA]? Konkrētāk: — Kādi nolīguma noteikumi ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē? — Kādi nolīguma noteikumi ietilpst Savienības dalītajā kompetencē? — Vai nolīgumā ir noteikumi, kas ietilpst dalībvalstu ekskluzīvajā kompetencē?”

48. Rakstveida apsvērumus par Komisijas lūgumu iesniedza Padome, Parlaments un visu dalībvalstu valdības, izņemot Beļģiju, Horvātiju, Igauniju un Zviedriju. 2016. gada 12. un 13. septembrī notika tiesas sēde, kurā piedalījās Komisija, Padome, Parlaments un Austrijas, Beļģijas, Čehijas Republikas, Dānijas, Somijas, Francijas, Vācijas, Grieķijas, Īrijas, Itālijas, Lietuvas, Nīderlandes, Polijas, Rumānijas, Slovēnijas un Spānijas valdības.

Jautājumi, kas radās ar Komisijas iesniegto lūgumu sniegt atzinumu

49. Komisijas lūgums sniegt atzinumu ir acīmredzami pieņemams, jo EUSFTA vēl nav noslēgts un tāpēc tas ir nolīgums, kas ir “paredzēts” LESD 218. panta 11. punkta izpratnē. Būtībā lūgums sastāv no divām daļām.

50. Pirmā daļa attiecas uz jautājumu par to, vai Eiropas Savienība var parakstīt un noslēgt EUSFTA viena pati, proti, neiesaistot dalībvalstis.

51. Otrajā daļā tiek jautāts, kādas EUSFTA tiesību normas ietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē, Eiropas Savienības dalītajā kompetencē un dalībvalstu ekskluzīvajā kompetencē.

52. Ja Tiesas atbilde uz pirmo lūguma daļu ir “jā”, jo viss EUSFTA ietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvajā ārējā kompetencē (pamatojoties vai nu uz LESD 3. panta 1. punktu, vai LESD 3. panta 2. punktu), nav vajadzības atbildēt uz otro daļu. Tad Eiropas Savienība viena pati noslēgs EUSFTA.

53. Ja Eiropas Savienībai nav ekskluzīvas kompetences attiecībā uz visu EUSFTA, situācija ir sarežģītāka. Ja kompetence saistībā ar EUSFTA ir daļēji Eiropas Savienības ekskluzīva kompetence (saskaņā ar LESD 3. pantu) un daļēji dalīta (saskaņā ar LESD 4. pantu), kas var parakstīt (vai kam ir jāparaksta) šo nolīgumu ( 15 )?

54. Šajā posmā man ir jāizklāsta, kā es saprotu savstarpējo saistību iekšējo un ārējo kompetenču sistēmā.

55. LESD 2.–4. pants ir jālasa kopā ar LES 4. un 5. pantu. Tie ir jālasa, ņemot vērā arī to vietu LESD pašā sākumā (“Pirmā daļa – Principi”, “I sadaļa – Kategorijas un Savienības kompetences jomas”) un ņemot vērā to, kas ir bijis agrāk iepriekšējās Līgumu versijās.

56. Tagad ir svarīgi atgādināt versijas, kas ir kļuvušas par LESD un kas izrietēja no Māstrihtas (1992), Amsterdamas (1997) un Nicas (2001) līgumiem. Konkrētāk, EK līguma 3.b panta, kas tika grozīts ar Māstrihtas līgumu par Eiropas Savienību (vēlāk (Amsterdamas un tad Nicas līguma) EKL 5. pants), trijos punktos bija ietverta kompetenču analīze, kas iekļāva secīgi kompetenču piešķiršanas, subsidiaritātes un proporcionalitātes principu ( 16 ). Šajā laika posmā tomēr nebija nekāda detalizēta kompetenču saraksta. Ar nepieņemto Līgumu par Konstitūciju Eiropai šāds saraksts būtu ticis ieviests, un saturs un būtiskie elementi, kas tagad ir atrodami LESD 2., 3. un 4. pantā, tika vairāk vai mazāk tiešā veidā pārņemti no konstitūcijas projekta un ievietoti Lisabonas līgumā ( 17 ).

57. Šīs iepriekšējās versijas skaidri norāda, ka tagadējā LESD ievada sadaļa nav par ārējām attiecībām. Tā ir par galveno konstitucionālo jautājumu par varas dalīšanu starp Eiropas Savienību un to veidojošām dalībvalstīm – par kompetences piešķiršanas principu. Būtībā Eiropas Savienībai piešķir kompetenci, lai ļautu tai pieņemt tiesību aktus dažādās politikas un saimnieciskās darbības jomās Eiropas Savienības teritorijā. Tas ir uz ES orientēts skatījums uz pasauli (pretēji “Weltanschauung”). Tas ir par vēlamā līdzsvara atrašanu starp vienojošo (pārnacionālo) centrālo varu, kas izveidota saskaņā ar Līgumiem, un Eiropas Savienību veidojošām, joprojām suverēnām dalībvalstīm (“Herren der Verträge”). No kompetenču sadalījuma, uz kuru balstās viss Eiropas Savienības projekts, ir jābūt skaidram, kam ir kompetence darboties konkrētās jomās. Būtiskākais ir, “kas ir kompetents darboties Eiropas Savienības teritorijā: Eiropas Savienība vai dalībvalstis”? Tādējādi kompetenču sadalījums starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm vienmēr ietekmēs arī ārējās kompetences īstenošanu.

58. Kādas ir bijušas ar Lisabonas līgumu ieviesto izmaiņu sekas?

59. Īsā un izsmeļošā jomu sarakstā kompetences tika neatgriezeniski (ja vien netiek grozīts Līgums) piešķirtas Eiropas Savienībai (LESD 3. panta 1. punkts). Vairums kompetenču jomu tomēr parādās “galveno jomu” sarakstā, proti, neizsmeļošā dalīto kompetenču sarakstā (LESD 4. panta 2. punkts). Kompetence, kas ir definēta kā “dalīta”, nekad nekļūs par a priori ekskluzīvu ES kompetenci LESD 3. panta 1. punkta izpratnē. Tā ir taisnība, ka, ja Eiropas Savienība, izmantojot tās LESD 2. panta 2. punktā paredzētās pārņemšanas tiesības (kuras es apspriedīšu pēc brīža), faktiski aizņem kādu lauku, šādi aizņemtais lauks kļūst par jomu, kurā Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence. Tomēr atšķirība starp a priori ekskluzīvām ES kompetencēm saskaņā ar LESD 3. panta 1. punktu, no vienas puses, un kompetencēm, kas faktiski ir kļuvušas par ekskluzīvām ES kompetencēm, īstenojot LESD 2. panta 2. punktā paredzēto mehānismu ( 18 ), no otras puses, ir šāda: a priori ekskluzīva ES kompetence nekad (ja vien netiek grozīts Līgums) neatgriezīsies neekskluzīvā ES kompetencē. Turpretī teorētiski ir iespējams, ka joma, kurā šobrīd pastāv ES tiesiskais regulējums, kas ir pieņemts, īstenojot prioritārās tiesības atbilstoši LESD 2. panta 2. punktam, varētu atgriezties pie dalībvalstīm. Savienības likumdevējam būtu tikai jānolemj pārtraukt likumdošanas procesu un jāatceļ esošie ES tiesību akti šajā jomā.

60. Dalītā kompetence saskaņā ar LESD 4. pantu turklāt ir nesaraujami saistīta ar (atsevišķu) Līguma noteikumu, kas piešķir Eiropas Savienībai kompetenci, kura nav ne ekskluzīva kompetence (LESD 3. pants), ne papildu kompetence (LESD 6. pants: “kompetenc[e] [..] veikt darbības, lai atbalstītu, koordinētu vai papildinātu dalībvalstu darbības”). Tas ir tādēļ, ka LESD 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka “[Eiropas] Savienība dala kompetenci ar dalībvalstīm, ja Līgumos tai piešķirta kompetence, kura neattiecas uz 3. un 6. pantā minētajām jomām” ( 19 ). Tādējādi LESD 4. pantā ir definēts, ka pastāv dažādas kompetences, kas tiek dalītas starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm.

61. Tālāk LESD 2. pantā ir aplūkoti dažādi kompetences īstenošanas aspekti. Konkrētāk, LESD 2. panta 2. punkta otrajā teikumā ir ietverta Eiropas Savienības “tiesība uz pārņemšanu”. Šī norma dod Eiropas Savienībai tiesības izvēlēties sākt īstenot vienu no uzskaitītajām dalītajām kompetencēm. Ciktāl tā to dara (bet tikai tiktāl), dalībvalstis vairs nevar īstenot savu dalīto kompetenci šajā konkrētajā jautājumā. Tādējādi 25. protokolā ir skaidri norādīts, ka, “ja Eiropas Savienība ir rīkojusies kādā konkrētā jomā, šo kompetenču darbības joma attiecas tikai uz tiem elementiem, kas noteikti attiecīgajā [ES] aktā un tādēļ neattiecas uz visu jomu”. Ir skaidri norādīts, ka pārņemšana saskaņā ar LESD 2. panta 2. punktu ir atgriezeniska. Ja Eiropas Savienība pārstāj darboties attiecībā uz konkrētas dalītās kompetences konkrēto daļu, šī kompetence atgriežas dalībvalstīm. Un daļām vienmēr ir jāveido kopums – katru kompetenci, kas ir īstenota dalītā jomā, īsteno vai nu Eiropas Savienība, vai nu dalībvalstis. Tā nevar tikt ieslodzīta starp šīm abām.

62. Pārsvarā Eiropas Savienības kompetences īstenošana joprojām ir saistīta ar to, kas notiek “iekšienē” – proti, Eiropas Savienības teritorijā. Daži kompetenču sadalījuma aspekti joprojām vienmēr ietekmē ārējo darbību. Tas attiecas gan uz jomām, kurās Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence, gan uz dalītās kompetences jomām. Veicot šo ārējo darbību, ir jāievēro norunātais kompetenču sadalījums starp Eiropas Savienību un to veidojošām dalībvalstīm. Šie principi ir jāievēro visās darbībās, kuras veic Eiropas Savienība, gan iekšējās, gan ārējās ( 20 ).

63. Kompetence muitas savienības jomā un kompetence kopējā tirdzniecības politikā (kuras abas LESD 3. panta 1. punktā ir uzskaitītas kā ekskluzīvas Eiropas Savienības kompetences) ir detalizēti atzīta un izteikta LESD piektās daļas ar nosaukumu “Savienības ārējā darbība” 206. pantā (Muitas savienība) un 207. pantā (kopējā tirdzniecības politika). Kopējā tirdzniecības politika ir viens no tīri ārējās ES kompetences retajiem piemēriem. Lai arī LESD 207. panta 2. punktā Eiropas Parlaments un Padome, pieņemot regulas saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, ir pilnvaroti veikt pasākumus, kas nosaka kopējās tirdzniecības politikas īstenošanu, šīs regulas ir ārējās darbības līdzekļi (kas ir domāti, lai, izmantojot ES tiesību aktus, regulētu tirdzniecību ar trešajām valstīm). Ekvivalenta iekšējā kompetence ir tiesību aktu tuvināšanas kompetence LESD 114. un 115. pantā, lai regulētu iekšējo tirgu, kas LESD 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir definēts kā dalīta kompetence.

64. Atšķirībā no LESD 3. panta 1. punkta, kurā netiek tieši runāts par ārējo kompetenci, LESD 3. panta 2. punktā ir norādīti apstākļi, kādos Eiropas Savienības “ekskluzīvā kompetencē ir arī noslēgt starptautisku līgumu”. Četri ( 21 ) pamati, kurus ir paredzējuši Līguma autori (“ja tā slēgšana ir paredzēta [Eiropas] Savienības leģislatīvajā aktā vai ja [tā slēgšana] ir nepieciešam[a], lai ļautu [Eiropas] Savienībai īstenot tās iekšējo kompetenci”, “tiktāl, ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu”), atspoguļo un galvenokārt kodificē agrāko Tiesas judikatūru ( 22 ). LESD 216. pants (kas ietver detalizētus noteikumus, kuri reglamentē, kad Eiropas Savienība “var slēgt nolīgumu ar vienu vai vairākām trešajām valstīm vai starptautiskām organizācijām”), tāpat atspoguļo un kodificē Tiesas judikatūru par ES ārējās kompetences esamību; tas ir tieši saistīts ar kompetenču sadalījumu, kas ir veikts LESD 2.–4. pantā. LESD 216. panta 1. punktā ir noteikta ES ārējās kompetences esamība, nevis tās ekskluzīvais raksturs – pēdējais minētais ir noteikts LESD 3. panta 1. un 2. punktā.

65. Ņemot vērā šos apsvērumus, es pievērsīšos ārējās kompetences detalizētākai izskatīšanai.

66. Saistībā ar kopējo tirdzniecības politiku LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir noteikts, ka Eiropas Savienībai šajā jomā ir ekskluzīva kompetence. LESD 207. pantā ir skaidri noteikts, ka kopējās tirdzniecības politikas “pamatā ir [..] tarifu un tirdzniecības nolīgumu slēgšan[a] saistībā ar [dažādām jomām]”. Pirmajā pamatā saskaņā ar 216. panta 1. punktu ir norādīts, ka Eiropas Savienība var slēgt starptautisku nolīgumu, “ja tas paredzēts Līgumos”. Tātad, ja ir paredzēts, ka kāda noteikta joma ietilpst kopējā tirdzniecības politikā (sarežģīts jautājums, kura analīzei ir veltīta liela šo secinājumu daļa), Eiropas Savienībai būs ekskluzīva ārējā kompetence noslēgt starptautisku nolīgumu, kas attiecas uz šo jomu. Pārējās LESD 3. panta 1. punktā uzskaitītās ekskluzīvās kompetences var tikt saistītas ar pārējiem pamatiem saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktu, it īpaši ar otro pamatu (“ja šāda nolīguma noslēgšana ir nepieciešama, lai saskaņā ar [Eiropas] Savienības politiku sasniegtu kādu no Līgumos izvirzītajiem mērķiem”).

67. Ja ir izpildīts viens no LESD 3. panta 2. punktā paredzētajiem pamatiem un Eiropas Savienībai ir ārējā kompetence saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktā paredzētajiem detalizētajiem noteikumiem, kas piešķir kompetenci slēgt starptautiskus nolīgumus, šī ārējā kompetence būs ekskluzīva. Tagad es pēc kārtas īsumā izskatīšu katru pamatu.

68. Pirmkārt, vai mēs varam definēt “saistošo [ES] tiesību aktu”, kurā ir paredzēts, ka Eiropas Savienība var noslēgt tādu starptautisku nolīgumu (trešais pamats saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktu)? Ja tas tā ir un ja šis akts ir “[Eiropas Savienības] leģislatīvais akts” (pirmais pamats saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu) ( 23 ), iegūtā ES ārējā kompetence būs ekskluzīva ( 24 ).

69. Otrkārt, vai starptautiska nolīguma noslēgšana ir “nepieciešama, lai saskaņā ar [Eiropas] Savienības politiku sasniegtu kādu no Līgumos izvirzītajiem mērķiem” (otrais pamats saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu)? Ja tas tā ir un ja praksē Eiropas Savienības iekšējo kompetenci vienkārši nevar īstenot bez arī ārējā komponenta esamības (otrais pamats saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu), iegūtā ES ārējā kompetence tāpat būs ekskluzīva. Kā to liecina judikatūra pirms Lisabonas līguma, šādas situācijas ir retas, bet iespējamas ( 25 ).

70. Visbeidzot, vai jau ir bijušas tik daudzas ES likumdošanas darbības, ka tagad Eiropas Savienībai ir ekskluzīva ES ārējā kompetence saskaņā ar kodificēto “AETR efektu” ( 26 )? Pierādot, ka starptautiska nolīguma slēgšana “var ietekmēt kopīgos noteikumus vai mainīt to darbības jomu ( 27 ), automātiski tiks izpildīti ceturtā pamata saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktu un trešā pamata saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu nosacījumi, un tādējādi Eiropas Savienībai būs ekskluzīva ārējā kompetence.

71. Ja Eiropas Savienībai nav ekskluzīvas ārējās kompetences, pamatojoties uz LESD 3. pantu, vai tai ir dalīta ārējā kompetence, pamatojoties uz LESD 2. un 4. pantu (kas reglamentē dalīto kompetenci) un LESD 216. pantu (kas piešķir ārējo kompetenci), vai arī šeit vispār nav ES ārējās kompetences, vai varbūt tā ir tikai papildu ārējā kompetence ( 28 )? Šeit situācija ir sarežģītāka.

72. Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai saskaņā ar LESD 4. pantu vispār pastāv dalīta kompetence. Pieņemot, ka atbilde uz šo jautājumu ir “jā”, ir jāaplūko LESD 216. panta 1. punkts, lai pārbaudītu, vai ir izpildīts kāds no tajā uzskaitītajiem pamatiem, kas dod Eiropas Savienībai kompetenci noslēgt starptautisku nolīgumu. Tā kā šāda pieņēmuma gadījumā nav ekskluzīvas ārējās kompetences saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu, visdrīzāk būs būtiski pirmais, otrais un trešais pamats saskaņā ar šo noteikumu. LESD 4. panta un LESD 216. panta 1. punkta kombinācija rada apstākļus, kas vajadzīgi ES dalītas ārējās kompetences esamībai. Kā būt ar tās īstenošanu?

73. Šeit ir jāatgriežas pie LESD 2. panta 2. punkta un Eiropas Savienības tiesībām uz pārņemšanu. Ja Eiropas Savienība neizvēlas izmantot šīs tiesības, ārējā kompetence – tāpat kā iekšējā kompetence – paliks dalībvalstīm, un no tā izriet, ka tās (un nevis Eiropas Savienība) būs kompetentas apspriest, parakstīt un noslēgt starptautisku nolīgumu, kura priekšmets ietilpst šajā dalītās kompetences jomā. Tomēr LESD 2. panta 2. punkta tekstu var lasīt tādējādi, ka tas ļauj Eiropas Savienībai īstenot tās tiesības uz pārņemšanu saistībā gan ar ārējo, gan ar iekšējo kompetenci.

74. Šī ierosinājuma pieņemšana nenozīmē, ka Eiropas Savienībai ir neierobežota tiesība apliecināt ārējo kompetenci jebkurā no 4. pantā uzskaitītām dalītām kompetencēm neatkarīgi no tā, vai tā ir izvēlējusies īstenot šo tiesību iekšēji. Tiesas sēdē Padome uzsvēra, ka tas, vai Eiropas Savienība vai dalībvalstis īstenos ārējo kompetenci noslēgt kādu noteiktu starptautisku nolīgumu dalītas kompetences jomā, ir “politiska izvēle”. Kā es to saprotu, tiesiskās garantijas, kas ir šīs politiskās izvēles pamatā, ir detalizētās procedūras, kas ir paredzētas LESD 218. pantā. 218. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “Padome atļauj sākt sarunas, pieņem sarunu norādes, atļauj nolīgumu parakstīšanu un noslēdz nolīgumus”. Turpmākos punktos ir norādīts, ka gan sarunu uzsākšanai (LESD 218. panta 3. punkts), gan nolīguma parakstīšanai (LESD 218. panta 5. punkts), gan tā noslēgšanai (LESD 218. panta 6. punkts) katram ir vajadzīgi atsevišķi Padomes lēmumi – proti, dalībvalstu, kuras darbojas kā Padomes locekles, lēmumi, kas atļauj attiecīgai ES iestādei darboties. Šajā procedūrā Padome pieņem lēmumus ar kvalificētu balsu vairākumu, izņemot noteiktas jomas, kurās ir nepieciešama vienprātība (LESD 218. panta 8. punkts); un līguma noslēgšanai, ciktāl tā attiecas uz ES ārējās kompetences īstenošanu, parasti ir vajadzīga arī Eiropas Parlamenta piekrišana vai vismaz apspriešanās ar to (attiecīgi LESD 218. panta 6. punkta a) un b) apakšpunkts).

75. No tā izriet, ka starptautisks nolīgums, kurš aptver jomas, kuras ietilpst dalītā ārējā kompetencē, un kuru galu galā parakstīs un noslēgs Eiropas Savienība viena pati, ir konceptuāli pilnīgi atšķirīgs no starptautiska nolīguma, kas aptver tikai jomas, kuras ir Eiropas Savienības ekskluzīvā ārējā kompetencē. Pirmajā gadījumā dalībvalstīm kopā (darbojoties kā Padomes loceklēm) ir pilnvaras vienoties, ka darbosies Eiropas Savienība, vai uzstāt, ka tās turpinās īstenot individuālo ārējo kompetenci. Pēdējā minētajā gadījumā tām nav šādas izvēles, jo ekskluzīva ārējā kompetence jau pieder Eiropas Savienībai.

76. Ja starptautisku nolīgumu paraksta gan Eiropas Savienība, gan to veidojošās dalībvalstis, tad gan Eiropas Savienība, gan dalībvalstis ir šī nolīguma puses starptautisko tiesību izpratnē. Tam ir sekas galvenokārt saistībā ar atbildību par līguma pārkāpumu un tiesībām celt prasību saistībā ar tādu pārkāpumu. Lai nodrošinātu pārredzamību Eiropas Savienībā un trešās valsts (vai valstu), ar kuru tiek noslēgts šis starptautiskais nolīgums, interesēs tāpēc būtu vēlams, lai šādos lēmumos tiktu ļoti skaidri norādīti precīzi dalītās kompetences aspekti, par kuriem dalībvalstis (darbojoties kā Padomes locekles) ir vienojušās, ka tos īstenos Eiropas Savienība, no vienas puses, un aspekti, kurus (joprojām) īstenos dalībvalstis, no otras puses. Man šķiet, ka attiecīgajam nolīgumam pievienota deklarācija par kompetencēm arī nebūtu bijusi lieka.

77. Visbeidzot, ja starptautisku nolīgumu paraksta gan Eiropas Savienība, gan tās dalībvalstis, saskaņā ar starptautiskajām tiesībām katrai dalībvalstij ir tiesības izbeigt šo nolīgumu saskaņā ar nolīgumā paredzēto attiecīgo līguma darbības izbeigšanas procedūru. Galu galā tā piedalās nolīgumā kā suverēna valsts, nevis tikai kā Eiropas Savienības piedēklis (un šajā saistībā nav svarīgs apstāklis, ka Eiropas Savienībai varētu būt bijusi vadošā loma nolīguma apspriešanā). Tomēr, ja dalībvalsts to izdarīs, LESD 216. panta 2. punkta sekas būs – kā ES tiesību jautājums –, ka tai joprojām būs saistošas nolīguma jomas, kas ir noslēgtas saskaņā ar ES kompetenci (tādēļ, ka tā ir ES dalībvalsts), ja vien un līdz brīdim, kamēr Eiropas Savienība nebūs izbeigusi nolīguma darbību ( 29 ). Spēja patstāvīgi darboties kā starptautisko tiesību subjektam atspoguļo nepārtrauktu dalībvalsts starptautisko kompetenci; apstāklis, ka nolīgums paliek daļēji saistošs dalībvalstij arī tad, ja saskaņā ar starptautiskajām tiesībām tā to izbeidz, atspoguļo nevis starptautiskās tiesības, bet ES tiesības.

78. Situācija ir atšķirīga, ja dalībvalstij ir ekskluzīva kompetence vienā vai vairākās starptautiskā nolīguma daļās (un pārējais nolīgums ir Eiropas Savienības ekskluzīvā vai dalītā kompetencē): tad nolīgums ir jāslēdz gan dalībvalstīm, gan Eiropas Savienībai ( 30 ).

79. Tomēr, joprojām pieņemot, ka Tiesai ir jāatbild uz lūguma otro daļu, vai Tiesai ir jānosaka, kam ir kompetence saistībā ar katru un ikvienu EUSFTA noteikumu?

80. Manuprāt, nē.

81. Atzinumā 2/00 Tiesa skaidri noteica, ka, pieņemot, ka kompetence noslēgt starptautisku nolīgumu ir dalīta starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, gan Eiropas Savienības ekskluzīvās kompetences, gan dalībvalstu dalītās (vai ekskluzīvās) kompetences saistībā ar konkrētu nolīgumu precīzs apmērs vien nevar ietekmēt ne Eiropas Savienības kompetenci noslēgt šo nolīgumu, ne vispārīgāk Eiropas Savienības lēmuma par parakstīšanu materiālo vai procesuālo tiesiskumu ( 31 ). LESD 218. panta 11. punktā paredzētās procedūras mērķis ir tieši novērst sarežģījumus, kas varētu rasties gan starptautiskajā, gan ES līmenī, ja tiktu atzīts, ka lēmums par līguma noslēgšanu ir spēkā neesošs ( 32 ). Šajā procedūrā Tiesai nav jāsniedz konkrētas norādes par to, kam ir kompetence saistībā ar katru un ikvienu konkrētā nolīguma noteikumu un kam ir jābūt atbildīgam par tajā ietvertā starptautiskā pienākuma izpildi ( 33 ).

82. Drīzāk, atbildot uz Komisijas lūguma otro daļu, es pārbaudīšu, kurās EUSFTA daļās Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence (pamatojoties uz LESD 3. panta 1. punktu vai arī uz LESD 3. panta 2. punktu), vai pastāv daļas, kurās kompetence ir dalīta ar dalībvalstīm (pamatojoties uz LESD 4. pantu), un vai joprojām pastāv citas daļas, kurās Eiropas Savienībai nav kompetences. EUSFTA ir ļoti neviendabīgs nolīgums. Tas nozīmē, ka, analizējot kompetences esamību un tās (ekskluzīvo vai dalīto) raksturu, nevēršami būs jākoncentrējas (atkarībā no konteksta) uz atsevišķām EUSFTA nodaļām vai nodaļu grupām, uz šī nolīguma daļu vai daļām, vai dažreiz uz atsevišķu tiesību normu.

83. Lai arī lūgums attiecas tikai uz kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm, dažos rakstveida apsvērumos (it īpaši Padomes) ir ierosināts, ka varētu būt arī jautājums par procesu, kādā Komisija risināja sarunas par EUSFTA un tagad piedāvā to parakstīt. Kaut arī sarunu norādes paredzēja sarunas par jauktu nolīgumu, Komisija risināja sarunas par EUSFTA kā par nolīgumu starp Eiropas Savienību un Singapūru vien. Vai tādējādi Komisija nav ievērojusi LESD 218. panta 4. punktu un savstarpējas lojālas sadarbības principu, kas noteikts LES 13. panta 2. punktā?

84. Pēc maniem uzskatiem, šajā tiesvedībā nav vajadzīgs un nav lietderīgi ieņemt nostāju šajā jautājumā. Sarunu par EUSFTA norises process vien neietekmē kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm tā noslēgšanai. Tāpēc tas neietilpst Komisijas lūguma tvērumā. Tāpat procesuālo tiesību pārkāpums saskaņā ar ES tiesībām (parasti) neietekmē nolīguma spēkā esamību kā starptautisko tiesību jautājumu ( 34 ). Tādēļ turpmāk es nepievērsīšos šim jautājumam.

85. Ir svarīgi paturēt prātā arī, ka Komisijas lūgums neattiecas uz EUSFTA (jebkuras daļas) materiālo atbilstību Līgumiem. Tādējādi Tiesai netiek lūgts izskatīt, piemēram, ISDS mehānisma atbilstību Līgumiem. Šis strīdu izšķiršanas veids parādās ne tikai EUSFTA, bet arī citos tirdzniecības un ieguldījumu nolīgumos, par kuriem Eiropas Savienība ir vienojusies vai šobrīd risina sarunas. Šajā tiesvedībā jautājums attiecībā uz ISDS mehānismu (un citiem EUSFTA paredzētajiem strīdu izšķiršanas veidiem) ir vienīgi jautājums par to, “kas var lemt”. Tādēļ šajos secinājumos mana analīze neskars jautājumus (ja tādi būs), kas varētu rasties saistībā ar EUSFTA, tostarp noteikumu par ISDS mehānismu, materiālo saderību ar Līgumiem ( 35 ).

86. Visbeidzot (un varbūt pašsaprotami) mani secinājumi šajā lietā attiecas tikai uz EUSFTA. Līdz ar to tie neskar kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm attiecībā uz citiem tirdzniecības un ieguldījumu nolīgumiem.

87. Šo secinājumu atlikušajā daļā es vispirms izklāstīšu pamatprincipus, kas reglamentē ārējo kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, un juridisko pamatu ES darbībai. Pēc tam es izskatīšu galvenās iezīmes Eiropas Savienības tiešajai ekskluzīvai kompetencei kopējā tirdzniecības politikā (LESD 207. panta 1. punkts), tās netiešo ekskluzīvo kompetenci (LESD 3. panta 2. punkts) un tās dalīto kompetenci (LESD 4. pants) ārējā darbībā. Tādā vispārējā kontekstā es pēc tam pievērsīšos kompetenču sadalījumam attiecībā uz jomām, uz kurām attiecas EUSFTA.

Kompetenču sadalījums starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm un juridiskais pamats EUSFTA noslēgšanai

88. Tiesas sēdē tika konstatēts, ka Padome un vairākas dalībvalstis uzskata, ka kompetenču sadalījums starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm attiecībā uz EUSFTA ir jānosaka vispirms, pirms tam, kad nākamajā posmā tiks noteikts juridiskais pamats, uz kuru ir jābūt balstītam Eiropas Savienības lēmumam parakstīt un noslēgt EUSFTA.

89. Skaidrs, ka Tiesai netiek lūgts šajā lietā izlemt šo jautājumu. Tomēr, manuprāt, Padome un vairākas dalībvalstis pārprot attiecības starp principiem, kas reglamentē (ārējo) kompetenču sadalījumu, un principiem, kas reglamentē juridiskā pamata ES darbībai izvēli.

90. Eiropas Savienībai ir tikai piešķirtās pilnvaras ( 36 ). Tādējādi tai ir jāsaista tās pieņemtais pasākums ar kādu Līguma tiesību normu, ar kuru tā ir pilnvarota apstiprināt tādu pasākumu ( 37 ). Šī juridiskā pamata izvēle ir jāpamato ar objektīvu informāciju, ko tiesa var pārbaudīt, tostarp norādot šī tiesību akta mērķi un saturu ( 38 ).

91. Atzinumā 1/08 Tiesa paskaidroja, ka Eiropas Savienības kompetence – vai tā būtu vai nebūtu ekskluzīva – noslēgt nolīgumus un juridiskais pamats, kurš tai ir jāizmanto šajā pašā nolūkā, ir divi ļoti cieši saistīti jautājumi ( 39 ). Faktiski jautājums par to, vai vienīgi Savienībai ir kompetence noslēgt nolīgumu vai arī šāda kompetence ir dalīta ar dalībvalstīm, tostarp ir atkarīgs no to ES tiesību normu piemērošanas jomas, kas Savienības iestādēm var piešķirt pilnvaras piedalīties šādā nolīgumā ( 40 ).

92. Konstatējums, ka Eiropas Savienībai ir kompetence darboties kādā noteiktā jomā (un tādējādi šīs darbības juridiskā pamata noteikšana), tāpēc ir priekšnoteikums, lai saskaņā ar LESD 3. un 4. pantu noteiktu kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm attiecībā uz konkrētu ārējo darbību ( 41 ).

93. Nosakot juridisko pamatu, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja Eiropas Savienības nolīgumam ir vairāk nekā viens mērķis vai ir divas vai vairākas sastāvdaļas, no kurām viena ir identificējama kā galvenā vai noteicošā sastāvdaļa, bet cita(‑as), ir (vai nav) tikai nejauša vai ar ārkārtīgi šauru piemērošanas jomu, Eiropas Savienībai ir jānoslēdz šis nolīgums, pamatojoties uz vienu juridisko pamatu, proti, to, ar ko saistīts galvenais vai dominējošais mērķis vai sastāvdaļa ( 42 ). Tādējādi, ja EUSFTA dominējošais mērķis ir īstenot kopējo tirdzniecības politiku un citi tā aspekti attiecīgi ir jāuzskata vai nu par obligāto papildu elementu šai galvenajai sastāvdaļai, vai par ar ārkārtīgi šauru piemērošanas jomu, materiāls juridiskais pamats šī nolīguma noslēgšanai būtu LESD 207. panta 1. punkts ( 43 ). Tad saskaņā ar LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu Eiropas Savienībai būtu ekskluzīva kompetence noslēgt EUSFTA ( 44 ).

94. No otras puses, ja Tiesa konstatētu, ka EUSFTA vienlaikus ir vairāki mērķi vai vairākas sastāvdaļas, kas ir nesaraujami saistītas un kam attiecībā pret citām nav palīgrakstura, un līdz ar to ir piemērojamas dažādas Līgumu tiesību normas, Eiropas Savienības akts, ar kuru ir noslēgts šis nolīgums, ir pamatojams ar vairākiem juridiskiem pamatiem, kas atbilst šīm sastāvdaļām ( 45 ).

95. Šādā kontekstā tagad es aplūkošu kopējās tirdzniecības politikas darbības jomu LESD 207. panta izpratnē.

LESD 207. panta 1., 5. un 6. punkts

96. Tiesa ir precizējusi Eiropas Savienības ekskluzīvo kompetenci kopējā tirdzniecības politikā ilgi pirms LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta, kurā tagad ir skaidri apstiprināta Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetence šajā politikā, stāšanās spēkā. Tādējādi pašā pirmajā atzinumā, kas tika sniegts, pamatojoties uz (tagadējā) LESD 218. panta 11. punktu, Tiesa nosprieda, ka ekskluzīvā kompetence kopējā tirdzniecības politikā bija pamatota, jo, ļaujot dalībvalstīm līdztekus īstenot pilnvaras šajā jomā, “nozīmētu atzīt, ka attiecībās ar trešajām valstīm dalībvalstis var pieņemt nostājas, kas atšķiras no tām, kuras plāno pieņemt [Eiropas Savienība], un tādējādi tiktu izkropļots institucionālais ietvars, apšaubīta savstarpējā uzticība [Eiropas Savienības] iekšienē un pēdējai netiktu pieļauts pildīt tās uzdevumu, aizstāvot kopīgās intereses” ( 46 ). Šī argumentācija atbilst muitas savienības, kas ieviesta ar Romas līgumu, izveidošanas mērķim. Iekšēji šo savienību veido ievedmuitas un izvedmuitas nodokļu, kā arī citu maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību starp dalībvalstīm absolūts aizliegums ( 47 ). Tajā pašā laikā Līgumos Eiropas Savienībai un tās iestādēm ir uzticēts uzdevums ārēji aizstāvēt Eiropas Savienības komerciālās intereses. Ļaujot dalībvalstīm īstenot savu tirdzniecības politiku ar ārpasauli (un faktiski šajā kontekstā īstenot savas intereses) paralēli Eiropas Savienības darbībām, acīmredzami tiktu traucēta šī pamatfunkcija.

97. Šajā tiesvedībā Komisija aicina Tiesu pārskatīt savu līdzšinējo judikatūru saistībā ar kopējās tirdzniecības politikas darbības jomu. Cik tālu ir paplašinājusies šīs politikas darbības joma līdz ar izmaiņām, kuras tika ieviestas ar Lisabonas līgumu (it īpaši attiecībā uz intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem, ārvalstu tiešajiem ieguldījumiem, pakalpojumu tirdzniecību, LESD 207. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu, kas attiecas uz transporta jomu, un ierobežojumiem, kuri izriet no LESD 207. panta 6. punkta)?

98. Dažas dalībvalstis iesaka, ka pēc Tiesas atzinuma 1/94 vairs nav lietderīgi uzskatīt kopējo tirdzniecības politiku par “dinamisku”.

99. Es neesmu pārliecināta, ka ir īpaši noderīgi diskutēt par to, vai kopējā tirdzniecības politika ir “dinamiska”. Svarīgi ir tas, ka LESD 207. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, lai gan ievērotu šī noteikuma formulējumu, gan nodrošinātu, ka Eiropas Savienība spēj īstenot efektīvu kopējo tirdzniecības politiku starptautiskā tirdzniecības vidē, kas pastāvīgi attīstās.

100. Es piekrītu viedoklim, ko ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] izteica atzinuma procedūras 3/15 kontekstā, ka, tā kā tirdzniecības prakses, modeļi un tendences laika gaitā attīstās, starptautiskās tirdzniecības priekšmetu nevar nedz noteikt abstrakti, ne identificēt statiskā un neelastīgā veidā ( 48 ). Tomēr tas, kas ir uzskatāms par “tirdzniecības politiku” vai “ieguldījumu politiku” starptautiskajās attiecībās, un tas, kas ir kopējā tirdzniecības politika saskaņā ar ES tiesību aktiem, ne vienmēr ir viens un tas pats.

101. Tiesa ir arī uzsvērusi nepieciešamību nodrošināt Eiropas Savienības kopējās tirdzniecības politikas efektivitāti. Atzinumā 1/78 Tiesa paskaidroja, ka vairs nebūtu iespējams veikt jebkādu vērtīgu kopējo tirdzniecības politiku, ja Eiropas Savienība nebūtu spējīga arī atbilstoši izmantot darbības līdzekļus, kuri ir ārpus instrumentiem, kas ir paredzēti iedarbībai tikai uz tradicionālajiem ārējās tirdzniecības aspektiem. Tādā nozīmē saprotamā “tirdzniecības politika” laika gaitā kļūtu neefektīva ( 49 ), un tādējādi pakāpeniski liegtu Eiropas Savienībai pildīt tās globālās tirdzniecības dalībnieka lomu gan divpusējā kontekstā ar valstīm, kas nav ES dalībvalstis, gan daudzpusējos forumos ( 50 ). Tāpēc kopējā tirdzniecības politika neaprobežojas tikai ar pasākumiem, kas īsteno komerciālos mērķus. Tā var ietvert pasākumus, kuru mērķi nav tikai komerciāli, kā, piemēram, attīstība ( 51 ), ārlietas un drošības politika ( 52 ) vai vides vai cilvēku veselības aizsardzība ( 53 ), ja vien šiem pasākumiem ir arī tieša un tūlītēja ietekme uz tirdzniecību. Saistība starp kopējo tirdzniecības politiku un (citiem) Eiropas Savienības ārējās darbības principiem un mērķiem ir skaidri atzīta LESD 207. panta 1. punkta pēdējā teikumā.

102. Tomēr tas nenozīmē, ka kopējās tirdzniecības politikas darbības jomai nav ierobežojumu. Tāpat apstāklis, ka kāda joma ir minēta tirdzniecības (un ieguldījumu) nolīgumā, nav pietiekams, lai šī joma ietilptu kopējā tirdzniecības politikā. Nolīgumi vai tiesību normas, kurus citi starptautisko tiesību subjekti var uzskatīt par tirdzniecības vai komerciālās politikas daļu, ne vienmēr ietilpst “kopējās tirdzniecības politikas” definīcijā Līgumu izpratnē. Definējot šo politiku, Tiesa ir ierobežota ar LESD 206. un 207. panta formulējumu.

103. LESD 207. panta nozīmē ir svarīgi, lai Eiropas Savienības (iekšējā vai ārējā) darbība saistītos tieši ar starptautisko tirdzniecību, proti, tirdzniecību ar trešajām valstīm (nevis tirdzniecību iekšējā tirgū) ( 54 ), tādā ziņā, ka tā ir it īpaši domāta, lai veicinātu, atvieglotu vai reglamentētu tirdzniecību, un tieši un tūlītēji to ietekmē ( 55 ). Tādējādi ar to vien, ka Eiropas Savienības akts var ietekmēt starptautisko tirdzniecību, nav pietiekami, lai tas ietilptu kopējā tirdzniecības politikā.

104. Nodalot (starptautiskās) saistības, kas ietilpst kopējā tirdzniecības politikā, no tām, kuru galvenais mērķis ir uzlabot iekšējā tirgus darbību, ir svarīgi noteikt, vai nolīguma mērķis būtībā ir paplašināt ārpus Eiropas Savienības teritorijas to dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu, kas “lielākoties jau ir notikusi” ar ES sekundārajiem tiesību aktiem, kuri attiecas uz tirdzniecību iekšējā tirgū ( 56 ). Ja tas tā ir, var prezumēt, ka šī nolīguma mērķis ir veicināt starptautisko tirdzniecību un tādēļ tā noslēgšana ietilpst kopējā tirdzniecības politikā. Un otrādi, ja tieši šī “iekšējā” tuvināšana ir nolīguma priekšmets, dominējošais nolīguma mērķis ir uzlabot iekšējā tirgus darbību un līdz ar to tas neiekļaujas kopējā tirdzniecības politikā, pat ja tas ietekmē starptautisko tirdzniecību ( 57 ).

105. Vairākus lietas dalībniekus uztrauc vai nu vispār, vai saistībā ar konkrētu EUSFTA nodaļu, ka tas, ka pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā Komisija plaši interpretē kopējās tirdzniecības politikas darbības jomu, apdraud LESD 207. panta 6. punktu.

106. Pēc maniem uzskatiem, LESD 207. panta 6. punkts attiecas tikai uz LESD 207. panta 1. punktā paredzēto Eiropas Savienības kompetenču īstenošanu. Tas paredz, ka šī kompetence ir pierādīta. Tādējādi tas nevar mainīt LESD 207. panta 1. punktā paredzēto Eiropas Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci. LESD 207. panta 6. punktā ir paredzēti divi ierobežojumi, pat ja šķiet, ka otrais papildina pirmo.

107. Pirmkārt, kompetences īstenošana kopējās tirdzniecības politikas jomā nevar ietekmēt Eiropas Savienības un dalībvalstu kompetences savstarpējo dalījumu. Pēc maniem uzskatiem, šis pirmais ierobežojums ir kompetenču piešķiršanas principa, kas ir paredzēts LESD 2. panta 1. un 2. punktā un sīkāk precizēts 18. deklarācijā attiecībā uz kompetenču robežām ( 58 ), izpausme. Citiem vārdiem sakot, Eiropas Savienības ekskluzīvās kompetences kopējā tirdzniecības politikā īstenošana nedrīkst mainīt vai citādi ietekmēt Līguma noteikumus par kompetenču sadalījumu citās jomās, kuras neietilpst šajā kompetencē (kā, piemēram, tirdzniecība iekšējā tirgū). Es pamatoju šo interpretāciju ar LESD 207. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts juridiskais pamats, lai pieņemtu “[..] pasākumus, kas nosaka kopējās tirdzniecības politikas īstenošanu”, nevis apgalvojumu, ka Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz visiem pasākumiem, kas var tikt pieņemti, pildot pienākumus, kuri izriet no nolīguma, ko Eiropas Savienība ir noslēgusi, īstenojot savu ekskluzīvo kompetenci kopējā tirdzniecības politikā.

108. Tā, piemēram, ja Eiropas Savienība īsteno tās ekskluzīvo kompetenci saskaņā ar LESD 207. panta 1. punktu attiecībā uz visu TRIPS līgumu ( 59 ), tas nenozīmē, ka tai ir kompetence regulēt katru jautājumu iekšējā tirgū, uz ko attiecas šis līgums. Tāpat tāda īstenošana nevar mainīt ārējo kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm un Eiropas Savienību attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesībām kopumā.

109. Savukārt es nelasu pirmo ierobežojumu tādā nozīmē, ka Eiropas Savienības kompetences kopējā tirdzniecības politikā īstenošana ir atkarīga no tā, vai Eiropas Savienībai ir iekšējā kompetence, pamatojoties uz kādu citu pamatu, vai arī tā ir īstenojusi šo kompetenci ( 60 ). Konkrētāk, uzstāšana uz paralēlismu starp kopējās tirdzniecības politikas ārējiem aspektiem un citu ES politiku iekšējiem aspektiem nav nekādi pamatota citās LESD 207. panta daļās. Tādējādi LESD 207. panta 4. punktā ir skaidri apstiprināts, ka kopējā tirdzniecības politika var ietvert kultūras un audiovizuālo pakalpojumu tirdzniecību un sociālo, izglītības un veselības aprūpes pakalpojumu tirdzniecību. Turpretī Eiropas Savienības iekšējās kompetences sabiedrības veselības jomā ir ierobežotas, jo tās tikai papildina dalībvalstu darbības ( 61 ). Turklāt ES darbībai ir jāievēro dalībvalstu pienākumi definēt savu veselības politiku un organizēt un sniegt veselības pakalpojumus un medicīnisko aprūpi ( 62 ).

110. Otrais ierobežojums, kas ir paredzēts LESD 207. panta 6. punktā, ir, ka kompetences īstenošana kopējās tirdzniecības politikas jomā nevar izraisīt dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu saskaņošanu, ja Līgumi tādu saskaņošanu neparedz. Kā tas ir skaidri apstiprināts LESD 207. panta 4. punktā, šis ierobežojums nenozīmē, ka kopējā tirdzniecības politika nevar aptvert tirdzniecības jautājumus, attiecībā uz kuriem citi Līguma noteikumi nepieļauj saskaņošanu (kā, piemēram, sociālās politikas, izglītības, sabiedrības veselības vai kultūras jautājumi) ( 63 ). Drīzāk tas nozīmē, ka, īstenojot savas kompetences saskaņā ar LESD 207. pantu, Eiropas Savienība nevar darboties tā, lai apietu Līgumos paredzēto saskaņošanas aizliegumu. Tādējādi šis ierobežojums ir īpašs pirmā ierobežojuma papildinājums.

111. Šajā atzinuma procedūrā Tiesai ir jāinterpretē arī LESD 207. panta 5. punkts, it īpaši saistībā ar pienākumiem, kuri attiecas uz transportu EUSFTA astotajā nodaļā (“Pakalpojumi, uzņēmējdarbība un elektroniskā komercija”) ( 64 ). Saskaņā ar šo tiesību normu uz starptautisku nolīgumu apspriešanu un noslēgšanu transporta jomā attiecas LESD trešās daļas VI sadaļa, proti, Līguma noteikumi par Eiropas Savienības transporta politiku. Tādējādi šādi nolīgumi neietilpst kopējās tirdzniecības politikas darbības jomā.

112. Šis izņēmums nav nekas jauns. Līgumi vienmēr saglabāja transporta politiku ārpus kopējās tirdzniecības politikas. Faktiski tas bija šis izņēmums, kas lika Tiesai spriedumā lietā AETR noteikt netiešas ekskluzīvās ārējās kompetences principu – pretēji tiešai ekskluzīvai kompetencei kopējā tirdzniecības politikā ( 65 ).

113. Lai gan spriedums lietā AETR bija saistīts ar nolīgumu, ar ko izveido drošības noteikumus, atzinumā 1/94 Tiesa nesaskatīja iemeslu izdarīt atšķirīgu secinājumu attiecībā uz tirdzniecības nolīgumiem, kas iekļauj arī pārvadājumus, kā, piemēram, GATS ( 66 ). Tā noteica, ka “[AETR sprieduma] pamatā esošā ideja ir, ka starptautiskie nolīgumi transporta jomā nav iekļauti [kopējā tirdzniecības politikā]” ( 67 ). Šī nostāja nemainījās Nicas līgumā ( 68 ) un Lisabonas līgumā ( 69 ). Transporta pakalpojumu starptautiskajā tirdzniecībā Līgumu mērķis tādējādi ir “saglabāt principiālu paralēlismu starp iekšējo kompetenci, kas tiek īstenota, vienpusēji pieņemot [ES] tiesību normas, un ārējo kompetenci, kas tiek īstenota, noslēdzot starptautiskos nolīgumus, vienai un otrai kompetencei [..] esot nostiprinātai Līguma sadaļā, kas īpaši veltīta kopējai transporta politikai” ( 70 ).

114. Šī iemesla dēļ LESD 207. panta 5. punkta piemērošana neaprobežojas ar starptautiskiem nolīgumiem, kas attiecas tikai vai galvenokārt uz tirdzniecību ar transporta pakalpojumiem. Kā Tiesa noteica atzinumā 1/08, pretējā gadījumā tas nozīmētu, ka starptautiskā nolīguma normas ar pilnīgi identisku mērķi ietilptu vai nu transporta politikas jomā, vai tirdzniecības politikas jomā vienīgi atkarībā no tā, vai nolīguma līgumslēdzējas puses būtu izlēmušas nodarboties vienīgi ar šādu transporta pakalpojumu tirdzniecību vai arī būtu izlēmušas vienlaikus nodarboties ar šādu tirdzniecību un cita veida pakalpojumu tirdzniecību, vai arī nodarboties ar to visu kopumā ( 71 ).

115. Lai arī LESD 207. panta 5. punkta darbības joma ir plaša, man šķiet, ka frāze “starptautiskie nolīgumi transporta jomā” nenozīmē, ka katrs nolīgums, kas ir piemērojams pārvadājumiem (proti, būtībā preču vai personu pārvadāšanas pakalpojumam ar vienu vai vairākiem transporta līdzekļiem no viena punkta uz otru), ir izslēdzams no kopējās tirdzniecības politikas. Apstāklis, ka vispārpiemērojamus pasākumus praksē var piemērot arī transportam, ne vienmēr iedarbina LESD 207. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu. Drīzāk starptautisks nolīgums “transporta jomā” ir nolīgums, kurā ir iekļauti noteikumi, kas attiecas tieši uz transportu. Tas izskaidro, kāpēc atzinumā 1/08 Tiesa koncentrējās uz nozaru saistībām (un horizontālām saistībām, kas ir piemērojamas papildus šīm saistībām), lai secinātu, ka ir izpildīti nosacījumi LESD 207. panta 5. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanai.

116. Šī tiesvedība rāda, ka joprojām pastāv neskaidrība par LESD 207. panta 5. punkta darbības jomu. Jautājumi par saistībām, kuras attiecas uz tirdzniecību ar transporta pakalpojumiem, ietver jautājumu par to, vai LESD 207. panta 5. punktā paredzētais izņēmums aptver uzņēmējdarbību (kā definēts EUSFTA), pat ja LESD trešās daļas VI sadaļa to neregulē, un vai šajā izņēmumā ietilpst arī pakalpojumi, kas ir “pakārtoti” transporta pakalpojumiem. Šos jautājumus es aplūkošu, analizējot EUSFTA astoto nodaļu ( 72 ).

LESD 3. panta 2. punkts

117. Ja, pamatojoties uz LESD 3. panta 1. punktu, Eiropas Savienībai nav tiešas ekskluzīvas kompetences noslēgt starptautisku nolīgumu, tai tomēr var būt netieša ekskluzīva kompetence, pamatojoties uz LESD 3. panta 2. punktu. Abi LESD 3. panta punkti attiecas tieši uz kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm. Tomēr atšķirībā no LESD 3. panta 1. punkta 3. panta 2. punkts attiecas tikai uz ārējo kompetenci. Visi dažādie tajā paredzētie pamati tomēr vienmēr paredz kādas iekšējās kompetences īstenošanu.

118. Lai pierādītu Eiropas Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci, Komisija atsaucas uz diviem pamatiem, kas ir pamatoti ar LESD 3. panta 2. punktu.

119. Attiecībā uz astotās nodaļas daļu par pakalpojumiem, uzņēmējdarbību un elektronisko komerciju ( 73 ) Komisija atsaucas uz pirmo pamatu saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu, atbilstoši kuram Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence, “[..] ja tā slēgšana ir paredzēta Savienības leģislatīvajā aktā”. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šī noteikuma loģiskais pamats ir, ka var būt situācijas, kad, lai arī pašos Līgumos Eiropas Savienības ārējā kompetence nav paredzēta, iestāžu pieņemtie kopīgie noteikumi paredz šo kompetenci, paredzot starptautisko nolīgumu noslēgšanu ( 74 ). Tādās situācijās Eiropas Savienība iegūst ekskluzīvu kompetenci no kopīgiem noteikumiem ( 75 ), jo, ļaujot dalībvalstīm slēgt pašām savus starptautiskos nolīgumus, varētu tikt apdraudēta saskaņota ārējā darbība jomās, kuras aptver minētie ES noteikumi ( 76 ).

120. Attiecībā uz dažām citām EUSFTA daļām ( 77 ) Komisija pamatojas uz trešo pamatu saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu. Saskaņā ar šo pamatu Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence noslēgt starptautisku nolīgumu, “[..] ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu”. Šis pamats atbilst testam, kuru Tiesa paredzēja spriedumā AETR, lai definētu “[..] starptautisko saistību raksturu, kuras dalībvalstīm ir aizliegts uzņemties ārpus Savienības iestāžu ietvara, ja Līguma mērķu īstenošanai ir pieņemti Savienības kopīgie noteikumi” ( 78 ).

121. Tā saucamais “AETR princips” sniedz pamatu Eiropas Savienības netiešai ekskluzīvai kompetencei noslēgt starptautisku nolīgumu. Sākotnēji tas tika izstrādāts, ņemot vērā, no vienas puses, primāro tiesību aktu prasību, ka dalībvalstīm jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no iestāžu darbībām, un, no otras puses, dalībvalstu pienākumu atturēties no visiem pasākumiem, kas varētu apdraudēt Līgumu mērķu sasniegšanu ( 79 ). Tādējādi Eiropas Savienībai ir ekskluzīva ārējā kompetence, ja pastāv risks, ka dalībvalstis, rīkojoties ārpus ES iestāžu ietvara, varētu uzņemties starptautiskās saistības, kas ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu. Ar to varētu tikt apieti Līgumos paredzētie noteikumi par ES politiku īstenošanu un tādējādi varētu tikt apšaubīta pati ES integrācijas procesa būtība.

122. Tiesas judikatūrā ir sniegtas dažas norādes par to, kā pārbaudīt, vai ir izpildīti trešā pamata piemērošanas nosacījumi. Ir jāveic īpaša analīze par saistību starp ierosināto starptautisko nolīgumu un attiecīgajā laikā spēkā esošajiem ES tiesību aktiem. Piemērojot šo analīzi un atbilstoši kompetenču piešķiršanas principam, ekskluzīva ārējā kompetence ir jāpierāda tam dalībniekam, kas uz to atsaucas ( 80 ).

123. Pirmais solis šajā analīzē ir definēt jomu, uz kuru attiecas starptautiskais nolīgums, lai noteiktu, kādi kopīgie noteikumi ir būtiski. Nolīguma priekšmetu var noteikt pēc nolīguma satura un mērķa. Šajā saistībā, lai arī analizējot tā dēvētos viendabīgos nolīgumus, ir iespējams aprakstīt visu nolīgumu kā nolīgumu, kas aptver “kādu jomu”, un pēc tam pārbaudīt, vai šī joma ir pilnībā saskaņota ar kopīgajiem noteikumiem vai arī šī joma lielākoties ir aptverta ar šiem kopīgajiem noteikumiem ( 81 ), šo pieeju nevar viegli pārnest uz tādu nolīgumu kā EUSFTA, kas dažādās nodaļās un daļās reglamentē vairākas “jomas”.

124. Komisijas argumenti šajā lietā izvirza jaunu jautājumu. Vai trešais pamats saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu jāpiemēro tikai tad, ja ES iestādes jau ir pieņēmušas “kopīgus noteikumus”, pildot Eiropas Savienības likumdošanas kompetences, vai arī paši Līguma noteikumi zināmos nosacījumos var būt “kopīgi noteikumi”? Komisija norāda, ka Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetence saistībā ar EUSFTA tiesību normām par ieguldījumu veidiem, kas nav ārvalstu tiešie ieguldījumi, izriet no “kopīgiem noteikumiem”, kas ir ietverti pašā LESD 63. pantā. Es aplūkošu šo jautājumu, analizējot EUSFTA devītās nodaļas A sadaļu ( 82 ).

125. Otrais solis ir noteikt, kādi kopīgi noteikumi pastāv šajā jomā. Tomēr starptautiska nolīguma darbības jomai un kopīgajiem noteikumiem nav jābūt savstarpēji pilnībā atbilstošiem ( 83 ). Var būt pietiekami, ja starptautiskais nolīgums ietilpst nozarē, kura lielākoties jau tiek regulēta ar šiem kopīgajiem noteikumiem ( 84 ). Attiecīgie kopīgie noteikumi var ietvert ne tikai tiesību aktus, kas piemērojami konkrētajā jomā, uz kuru attiecas nolīgums, bet arī tiesību aktus, kuriem ir plašāka piemērošanas joma ( 85 ). Nav nozīmes arī tam, ka šie kopīgie noteikumi ir (nav) atrodami vienā un tajā pašā ES tiesību instrumentā ( 86 ).

126. Kopīgie noteikumi nav tikai tie noteikumi, kas reglamentē situācijas, kurās ir iesaistīts elements, kas nav ES elements, un kurām tādējādi ir ārējā dimensija ( 87 ). Identificējot kopīgos noteikumus, ir jāņem vērā gan šobrīd spēkā esošie ES tiesību akti, gan šo noteikumu attīstība nākotnē, ciktāl analīzes veikšanas laikā šī attīstība ir paredzama ( 88 ).

127. Lietas dalībnieku argumenti par to, kādi kopīgie noteikumi ir būtiski, piemērojot AETR principu transporta pakalpojumu jomā un ieguldījumu veidiem, kas nav ārvalstu tiešie ieguldījumi, liecina, ka pastāv dažādi pārpratumi par “kopīgiem noteikumiem”. Šī tiesvedība dod Tiesai iespēju sniegt vajadzīgo skaidrojumu ( 89 ).

128. Trešais solis ir izvērtēt starptautiska nolīguma noslēgšanas (iespējamo) ietekmi uz attiecīgajiem kopīgajiem noteikumiem. Nav jāpierāda, ka šāda ietekme ir: risks, ka kopīgie noteikumi var tikt ietekmēti vai to darbības joma var tikt mainīta, ir pietiekams ( 90 ). Tāds risks pastāv, ja saistības saskaņā ar starptautisko nolīgumu ietilpst kopīgo noteikumu darbības jomā ( 91 ). Nav jāpierāda iespējamā pretruna, proti, konflikts starp starptautisko nolīgumu un kopīgajiem noteikumiem ( 92 ).

129. Ja ar kopīgajiem noteikumiem pilnībā ir saskaņota joma, kuru reglamentē starptautiskais nolīgums ( 93 ), ekskluzīvā kompetence noslēgt šo nolīgumu ir viegli konstatējama. Jāuzskata, ka starptautiskās saistības, kas rodas ar šī nolīguma noslēgšanu, ietekmē saskaņotos noteikumus.

130. Ja saskaņošana ir tikai daļēja, tas apstāklis vien, ka starptautiskais nolīgums (vai tā daļa(‑s)) attiecas uz jomu, kuru “lielākoties aptver” ES noteikumi, automātiski neizraisa secinājumu, ka Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence risināt sarunas par visu šo starptautisko nolīgumu (vai attiecīgo daļu), nepārbaudot, vai ir piemērojams AETR princips. Viss ir atkarīgs no uzņemto saistību satura un to iespējamās saiknes ar ES tiesību normām ( 94 ).

131. 25. protokols par kopīgas kompetences īstenošanu nemazina tikko izklāstītos principus. Šis protokols attiecas tikai uz LESD 2. panta 2. punktu. Tā vienīgais mērķis ir definēt Eiropas Savienības kompetences, kas ir dalīta ar dalībvalstīm, īstenošanas darbības jomu. Tajā ir skaidri norādīts, ka šīs kompetences īstenošanas darbības joma “attiecas tikai uz tiem elementiem, kas noteikti attiecīgajā [Eiropas] Savienības aktā un tādēļ neattiecas uz visu jomu”. Tāpēc 25. protokolu nevar interpretēt kā ierobežojošu Eiropas Savienības ekskluzīvās ārējās kompetences tvērumu gadījumos, kas ir minēti LESD 3. panta 2. punktā, kā ir paskaidrots judikatūrā ( 95 ).

132. Ņemot vērā iepriekš minēto, tagad es aplūkošu kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm attiecībā uz EUSFTA.

Mērķi un vispārīgas definīcijas, kas attiecas uz EUSFTA ( EUSFTA pirmā nodaļa ( 96 ) )

Argumenti

133. Komisija uzskata, ka pirmā nodaļa pilnībā ietilpst kopējā tirdzniecības politikā. Pēc Komisijas uzskatiem, vispārīgie mērķi, kas ir noteikti EUSFTA 1.1. un 1.2. pantā, lielā mērā iekļaujas kopējās tirdzniecības politikas mērķu ietvarā, kas paredzēts LESD 206. pantā. EUSFTA mērķi esot tikai nedaudz plašāki par kopējās tirdzniecības politikas mērķiem. Tādā gadījumā šie mērķi katrā ziņā iekļaujoties LESD mērķu ietvarā (konkrētāk, LESD 63. panta 1. punkta, 91. panta un 100. panta).

134. Pārējie lietas dalībnieki nav izvirzījuši nekādus konkrētus argumentus saistībā ar pirmo nodaļu.

Analīze

135. Manā skatījumā, Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence, pamatojoties uz LESD 207. panta 1. punktu, lai pieņemtu lēmumu izveidot brīvās tirdzniecības zonu saskaņā ar GATT 1994 XXIV pantu un GATS V pantu ( 97 ) un vienotos, ka EUSFTA mērķi ir liberalizēt un veicināt tirdzniecību un ieguldījumus. Šādi jautājumi acīmredzami ietilpst kopējā tirdzniecības politikā.

136. Turklāt tiesību normas, kurās ir uzskaitītas vispārēji piemērojamās definīcijas, ir tikai pakārtotas. Šīs tiesību normas nav tādas, kas izmaina kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm attiecībā uz citām EUSFTA tiesību normām.

137. Tādējādi jāsecina, ka pirmā nodaļa pilnībā ietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē saskaņā ar LESD 207. pantu.

Preču tirdzniecība ( EUSFTA otrā līdz sestā nodaļa ( 98 )un EUSFTA 1. protokols ( 99 ) )

Argumenti

138. Komisija uzskata, ka otrā līdz sestā nodaļa pilnībā ietilpst kopējā tirdzniecības politikā.

139. Komisija apgalvo, ka visi otrās nodaļas noteikumi konkrēti attiecas uz starptautisko preču tirdzniecību, jo to nolūks esot liberalizēt preču tirdzniecību starp pusēm un tie tieši un tūlītēji ietekmējot šo tirdzniecību. Tas attiecoties gan uz šīs nodaļas noteikumiem par tarifiem, kas ir minēti LESD 207. panta 1. punktā, gan uz netarifa noteikumiem, kuri atveido, iekļauj ar atsauci vai ir izstrādāti, pamatojoties uz esošiem GATT 1994 un citu daudzpusējo nolīgumu par preču tirdzniecību noteikumiem (un tādējādi, kā Tiesa noteica atzinumā 1/94, automātiski ietilpst kopējā tirdzniecības politikā).

140. Komisija izvirza līdzīgus argumentus attiecībā uz trešo nodaļu (LESD 207. panta 1. punkts aptver “tirdzniecības aizsardzības pasākumu[s] [..], tostarp to[s] pasākumu[s], ko veic dempinga vai subsīdiju gadījumā”), ceturto nodaļu (jo tā atvieglojot preču tirdzniecību, nodrošinot satvaru nevajadzīgu tirdzniecības šķēršļu prevencijai, identificēšanai un likvidēšanai TBT līguma [Līguma par tehniskajām barjerām tirdzniecībā] darbības jomā) un piekto nodaļu (jo tās mērķis esot mazināt SFS pasākumu negatīvo ietekmi uz tirdzniecību). Nolīgums par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VI panta īstenošanu (Antidempinga nolīgums), Līgums par subsīdijām un kompensācijas pasākumiem (SCM līgums), Nolīgums par aizsardzības pasākumiem, TBT līgums un SPS nolīgums visi esot daļa no daudzpusējiem nolīgumiem par preču tirdzniecību, kas saskaņā ar atzinumu 1/94 ietilpst kopējā tirdzniecības politikā.

141. Visbeidzot arī sestā nodaļa konkrēti attiecoties uz starptautisko tirdzniecību, jo tās mērķis ir atvieglot preču tirdzniecību un nodrošināt efektīvu muitas kontroli. Komisija piebilst, ka lielākā daļa no šīs nodaļas noteikumiem atbilst detalizētākiem noteikumiem par to pašu jautājumu PTO līguma par tirdzniecības atvieglošanu, kas šobrīd ir ietverts PTO līguma 1.A pielikumā ( 100 ). Pēc Komisijas uzskatiem, ne dalībvalstis, ne pārējās iestādes neapstrīd Eiropas Savienības ekskluzīvo kompetenci attiecībā uz šo jauno PTO līgumu.

142. Parlaments būtībā atbalsta Komisijas nostāju.

143. Lai arī Padome un gandrīz visas dalībvalstis neizvirza nevienu konkrētu argumentu saistībā ar otro līdz sesto nodaļu, viena no dalībvalstīm apgalvo, ka Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetence neaptver muitas sadarbību, kas ir paredzēta EUSFTA 6.1. panta 1. punkta otrajā teikumā. LESD 206. pantā ir atsauce vienīgi uz muitas savienības nodibināšanu saskaņā ar LESD 28.–32. pantu. Tādējādi tas neaptverot LESD 33. pantu, kas nodrošina juridisku pamatu, lai pieņemtu “[..] pasākumus, lai stiprinātu sadarbību starp dalībvalstu muitām, kā arī starp dalībvalstīm un Komisiju”. Turklāt atbilstoši LESD 6. panta g) punktam, kas ir apstiprināts LESD 197. panta 2. punktā (vienīgais XXIV sadaļas “Administratīvā sadarbība” noteikums), attiecībā uz administratīvo sadarbību Eiropas Savienībai ir kompetence vienīgi atbalstīt, koordinēt vai papildināt dalībvalstu darbības.

Analīze

144. Otrā līdz sestā nodaļa reglamentē preču tirdzniecības regulējuma dažādus aspektus. Jautājumi, kurus aptver šīs nodaļas, un tajās paredzētie saistību veidi zināmā mērā atbilst noteiktiem PTO līgumiem, kas ir saistīti ar preču tirdzniecību.

145. Pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā kopējā tirdzniecības politika jau aptvēra preču tirdzniecību. Atzinumā 1/94 Tiesa secināja, ka (toreizējai) Eiropas Kopienai saskaņā ar EK līguma 113. pantu bija ekskluzīva kompetence noslēgt “daudzpusējus nolīgumus par preču tirdzniecību”, proti, nolīgumus, kas iekļauti PTO līguma 1.A pielikumā (turpmāk tekstā – “1.A pielikuma līgumi”) ( 101 ). Tas iekļauj GATT 1994, bet arī vēl 12 citus nolīgumus. Tiesa secināja, ka visi 1.A pielikuma līgumi ietilpst kopējā tirdzniecības politikā, neizvērtējot katru atsevišķi ( 102 ). Tādējādi tika atzīts, ka tie visi konkrēti attiecas uz starptautisko tirdzniecību tādā ziņā, ka tie galvenokārt ir domāti, lai veicinātu, atvieglotu vai reglamentētu šo tirdzniecību, un tieši un tūlītēji to ietekmē. Lielākā daļa no PTO līguma 1.A pielikuma nolīgumiem ietver saistības attiecībā tostarp uz piekļuvi tirgum, valsts režīmu un citiem iekšējā regulējuma veidiem, pārredzamību, izskatīšanu tiesā un administratīvu izskatīšanu, un tirdzniecības mērķu līdzsvarošanu ar netirdzniecības mērķiem. Dažu šo nolīgumu piemērošanas joma ir definēta, atsaucoties uz preču veidu (piemēram, Līgums par lauksaimniecību un Līgums par tekstilijām un apģērbu), citi attiecas uz īpašiem tirdzniecības instrumentu veidiem (piemēram, TBT līgums, Līgums par ar tirdzniecību saistītiem investīciju pasākumiem, Antidempinga nolīgums; SCM līgums un Nolīgums par aizsardzības pasākumiem), tirdzniecības pasākumiem ar konkrētu mērķi (piemēram, SPS līgums) vai importēšanas vai eksportēšanas procesa noteiktiem posmiem (piemēram, Līgums par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VII panta īstenošanu (turpmāk tekstā – “Muitas vērtības noteikšanas līgums”), Līgums par pirmsnosūtīšanas inspekciju, Līgums par izcelsmes noteikumiem un Līgums par importa licencēšanas kārtību).

146. Tādējādi atzinumā 1/94 ir skaidri noteikts, ka Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence jautājumos, kurus aptver šie nolīgumi, un ar tiem uzņemtajās saistībās ( 103 ). Šī nostāja nemainās pēc Lisabonas līguma, kas nav mainījis kopējās tirdzniecības politikas aprakstu, ciktāl tā attiecas uz preču tirdzniecību.

147. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir skaidrs, ka otrā līdz piektā nodaļa konkrēti attiecas uz preču tirdzniecību. To priekšmets būtībā atbilst jautājumiem, kurus aptver noteikti PTO līguma 1.A pielikuma līgumi, kas iekļaujas Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē kopējā tirdzniecības politikā. Tātad otrā nodaļa attiecas uz GATT 1994 I, II, un XI panta priekšmetu, kas iekļauj galvenās tirgus piekļuves saistības preču tirdzniecībā. Jautājumi, kurus aptver trešā nodaļa, attiecas uz GATT 1994 noteikumiem par antidempingu, subsīdijām un aizsardzības pasākumiem un attiecīgiem konkrētākiem nolīgumiem (Antidempinga nolīgums, Nolīgums par subsīdijām un kompensācijas pasākumiem, Nolīgums par aizsardzības pasākumiem) PTO līguma 1.A pielikumā. Ceturtā un piektā nodaļa attiecas uz netarifa šķēršļiem, kurus aptver GATT 1994 III panta regulējums (valsts režīms) un detalizētāks regulējums, kas ir atrodams TBT līgumā un SPS līgumā, kas arī ir iekļauti PTO līguma 1.A pielikumā.

148. Šie jautājumi attiecas uz preču pārrobežu aprites, to izlaišanas un muitošanas procesu un to tirgus režīmu. Tādējādi tie ir konkrēti saistīti ar starptautisko tirdzniecību.

149. Turklāt noteikumi, kuru mērķis ir atvieglot šo procesu (kas ir būtisks preču importam un eksportam) un padarīt šo procesu, kā arī šo preču tirgus režīmu reglamentējošos noteikumus pārredzamākus, paredzamus, efektīvus un rentablus, veicina, atvieglo vai reglamentē tirdzniecību un tieši un tūlītēji to ietekmē ( 104 ).

150. Šis secinājums attiecas arī uz muitas sadarbību, kas ir paredzēta sestajā nodaļā, un papildu noteikumiem saistībā ar muitu, kas ir atrodami 3. vienošanās un 4. vienošanās par atzīto tirgus dalībnieku programmu savstarpējo atzīšanu noteikumos (abas vienošanās attiecas uz sesto nodaļu).

151. Sestā nodaļa attiecas uz muitas procedūrām un novērtēšanu, un tirdzniecības veicināšanu (kas daļēji ir aptvertas ar GATT 1994), Muitas vērtības noteikšanas līgumu, kā arī neseno PTO Tirdzniecības veicināšanas līgumu. Sestajā nodaļā paredzētie sadarbības veidi zināmā mērā atbilst tiem, kurus piemēro muitas lietās saskaņā ar GATT 1994 un Muitas vērtības noteikšanas līgumu. Papildus vispārējiem noteikumiem par publikāciju ( 105 ) pēdējos minētajos līgumos ir paredzētas arī konsultācijas par muitas vērtības noteikšanas sistēmas administrācijas jautājumiem ( 106 ). Turklāt vispārīgākā līmenī GATT 1994 un 1.A pielikuma līgumos ir paredzētas daudzas līdzīgas sadarbības formas dažādos jautājumos, kas ir saistīti ar preču tirdzniecību ( 107 ). Šādi noteikumi neliedza Tiesai atzinumā 1/94 secināt, ka šie nolīgumi pilnībā ietilpst kopējā tirdzniecības politikā ( 108 ).

152. Es neatbalstu formālu argumentu, kas ir pamatots ar nošķiršanu, attiecībā uz preču tirdzniecību iekšējā tirgū starp Līguma noteikumiem, kas reglamentē muitas savienību (LESD 30.–32. pants) un muitas sadarbību (LESD 33. pants). LESD 206. pants, kurā ir noteikti muitas savienības mērķi, patiešām attiecas tikai uz LESD 28.–32. pantu. Tomēr tas ir tāpēc, ka tie ir noteikumi, ar kuriem tiek izveidota muitas savienība. Tāda noteikuma kā LESD 33. pants, kas piedāvā juridisko pamatu tiesību aktu pieņemšanai, lai stiprinātu muitas sadarbību Eiropas Savienībā, nolūks nav tāds. Tādējādi saprātīgi nevar izdarīt nekādu secinājumu par kopējās tirdzniecības politikas darbības jomu no apstākļa, ka LESD 206. pantā nav tiešas atsauces uz LESD 33. pantu. Tāpat LESD 6. panta g) punktam un 197. pantam nav nekādas ietekmes uz šīs politikas darbības jomu. Šajos noteikumos vispārīgā veidā ir aplūkota administratīvā sadarbība starp dalībvalstīm un starp tām un Eiropas Savienību. Tādējādi tie neierobežo Eiropas Savienības ekskluzīvo kompetenci ietvert tās kopējā tirdzniecības politikā pasākumus, kuru mērķis ir uzlabot administratīvo sadarbību ar trešajām valstīm attiecībā uz jautājumiem, kuri ietilpst šajā politikā.

153. Visbeidzot mana otrās līdz sestās nodaļas analīze attiecas arī uz 1. protokolu par jēdziena “noteiktas izcelsmes ražojumi” definīciju un administratīvās sadarbības metodēm. Šis protokols ietver noteikumus par izcelsmi. Tas acīmredzami ir konkrēti saistīts ar starptautisko preču tirdzniecību.

154. Līdz ar to jāsecina, ka saskaņā ar LESD 207. pantu otrā līdz sestā nodaļa pilnībā ietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē kopējā tirdzniecības politikā.

155. Tagad es pievērsīšos astotajai nodaļai. Tā kā septītā nodaļa (“Netarifa šķēršļi tirdzniecībai un ieguldījumiem enerģijas ražošanā no atjaunojamiem resursiem”) un trīspadsmitā nodaļa (“Tirdzniecība un ilgtspējīga attīstība”) rada līdzīgus jautājumus saistībā ar kopējās tirdzniecības politikas darbības jomu un saistību starp tirdzniecības un ar tirdzniecību nesaistītiem mērķiem ( 109 ), es izskatīšu septīto nodaļu vēlāk kopā ar trīspadsmito nodaļu.

Pakalpojumi, uzņēmējdarbība un elektroniskā komercija ( EUSFTA astotā nodaļa ( 110 ) )

Argumenti

Vispārīgi argumenti

156. Komisija norāda, ka A sadaļā ir paredzēts EUSFTA astotās nodaļas mērķis un darbības joma. Šīs nodaļas B līdz D sadaļa ietilpstot Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē, jo to darbības joma atbilst saistību atbilstoši 1., 2., 3. un 4. pakalpojumu sniegšanas režīmam saskaņā ar GATS darbības jomai, uz ko attiecas LESD 207. panta 1. punkts. Saskaņā ar GATS I panta 2. punkta a) līdz d) apakšpunktu šie četri režīmi aptver pakalpojuma sniegšanu: a) no vienas (PTO) dalībvalsts teritorijas jebkuras citas (PTO) dalībvalsts teritorijā (turpmāk tekstā – “1. režīms” jeb “pārrobežu pakalpojumu sniegšana”); b) vienas (PTO) dalībvalsts teritorijā jebkuras citas (PTO) dalībvalsts pakalpojuma patērētājam (turpmāk tekstā – “2. režīms” jeb “patēriņš ārzemēs”); c) ko veic vienas (PTO) dalībvalsts pakalpojumu sniedzējs, izmantojot komerciālo pārstāvniecību jebkuras citas (PTO) dalībvalsts teritorijā (turpmāk tekstā – “3. režīms” jeb “komerciāla pārstāvniecība”), un d) ko veic vienas (PTO) dalībvalsts pakalpojumu sniedzējs, izmantojot (PTO) dalībvalsts fizisko personu klātbūtni jebkuras citas (PTO) dalībvalsts teritorijā (turpmāk tekstā – “4. režīms” jeb “fizisku personu klātbūtne”).

157. Komisija uzskata, ka katra astotās nodaļas E sadaļas (“Tehniskais regulējums”) apakšsadaļa ir pietiekami cieši saistīta ar starptautisko tirdzniecību.

158. Attiecībā uz vispārēji piemērojamiem noteikumiem (1. apakšsadaļa) Komisija atsaucas uz salīdzinājumu ar GATS noteikumiem un ar vairākiem nesaistošiem līdzekļiem, kurus ir pieņēmušas dažādas PTO struktūras. Komisija turklāt apgalvo, ka EUSFTA 8.16. pants par kvalifikāciju savstarpējo atzīšanu ietilpst kopējā tirdzniecības politikā, jo veicina ārvalstu pakalpojumu sniedzēju piekļuvi tirgum, un Tiesa ir apstiprinājusi, ka tādas saistības GATS ir daļa no kopējās tirdzniecības politikas. EUSFTA 8.17. pantā par pārredzamību ir paredzēti pienākumi, kas ir izplatīti starptautiskajos tirdzniecības nolīgumos un līdzinās pienākumiem, kas ir noteikti GATS III panta 1. un 4. punktā. Neskaidrības attiecībā uz pasākumiem, kas ir piemērojami komercdarbības regulēšanai, var atturēt pakalpojumu sniedzējus no piekļuves starptautiskajiem tirgiem.

159. Saistībā ar iekšējo regulējumu (2. apakšsadaļa) Komisija būtībā norāda, ka šajā apakšsadaļā ir paredzēti nosacījumi, lai nodrošinātu, ka licencēšanas un kvalifikācijas prasības un procedūras netraucē starptautiskai tirdzniecībai. To mērķis esot līdzīgs GATS VI panta 4. punkta mērķim, kas ir nodrošināt, lai tādi standarti un procedūras, pat ja tie nav diskriminējoši, neveidotu nevajadzīgas barjeras pakalpojumu tirdzniecībā. Turklāt EUSFTA 8.19. panta 3. punktā paredzētais pienākums saglabāt vai izveidot tiesas, šķīrējtiesas vai administratīvas tiesas vai procedūras, kuras ļauj pārskatīt lēmumus, ir līdzīgs pienākumam, kas ir atrodams GATS VI panta 2. punkta a) apakšpunktā.

160. Turklāt Eiropas Savienības kompetencē saskaņā ar LESD 207. panta 1. punktu tāpat ir īpaši noteikumi par datorpakalpojumiem, pasta pakalpojumiem, telesakaru pakalpojumiem un finanšu pakalpojumiem (3., 4., 5. un 6. apakšsadaļa), no kuriem daži atkārtoti apstiprina vai ir paredzēti, pamatojoties uz GATS saistībām.

161. F sadaļā ir ietvertas galvenokārt nodomu deklarācijas. Vienīgais materiālais pienākums (EUSFTA 8.58. pantā) ir muitas nodokļu uzlikšanas aizliegums, kas ir jautājums, kurš nepārprotami ietilpst kopējā tirdzniecības politikā.

162. Parlaments un Padome neizvirza konkrētus argumentus saistībā ar astotās nodaļas noteikumiem, kuri neattiecas uz transportu ( 111 ).

163. Dalībvalstis pievērš galveno uzmanību konkrētām tiesību normām, piemēram, par finanšu pakalpojumiem un par profesionālo kvalifikāciju savstarpējo atzīšanu.

164. Vairākas dalībvalstis apgalvo, ka ne visa 6. apakšsadaļa par finanšu pakalpojumiem ietilpst Eiropas Savienības kopējā tirdzniecības politikā. Direktīva 2014/65 par tirgiem un finanšu instrumentiem (turpmāk tekstā – “Direktīva MiFiD II”) ( 112 ), kas stāsies spēkā 2017. gada janvārī, saskaņojot tikai dažus aspektus tai finanšu un ieguldījumu pakalpojumu sniegšanai, ko veic trešo valstu valstspiederīgie.

165. Noteikumi par profesionālo kvalifikāciju savstarpējo atzīšanu arī neietilpstot kopējā tirdzniecības politikā. Pirmkārt, pretēji Komisijas apgalvotajam, tas apstāklis vien, ka jautājums ietekmē ārējās tirdzniecības attiecības vai ka to reglamentē starptautiskās ekonomiskās tiesības, neesot pietiekams, lai tas ietilptu kopējā tirdzniecības politikā. Otrkārt, Direktīva 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu ( 113 ) neskar dalībvalstu ekskluzīvo kompetenci atzīt profesionālās kvalifikācijas, kas ir iegūtas ārpus Eiropas Savienības teritorijas. Tāpat jūras transporta jomā pieņemtie kopīgie noteikumi, konkrētāk, Padomes Direktīva 96/50/EK (par nosacījumiem, ar kādiem valstis piešķir kuģu vadīšanas apliecību) un Direktīva 2008/106/EK (par jūrnieku minimālo sagatavotības līmeni) ( 114 ), paredz tikai minimālās prasības, kuras nevarot tikt ietekmētas ar EUSFTA 8.16. pantu. Treškārt, Komisija neesot ņēmusi vērā apstākli, ka GATS (konkrēti, VII panta 1. punkts) neprasa PTO dalībvalstīm atzīt trešo valstu profesionālās kvalifikācijas vai noslēgt šajā saistībā starptautiskus nolīgumus.

166. Turklāt veids, kādā saskaņā ar EUSFTA ir jāpanāk liberalizācija, konkrēti, uzņēmējdarbības jomā, ietekmēs vai varētu ietekmēt veselības un sociālos pakalpojumus, par kuriem paliek kompetentas dalībvalstis. Tas esot pretrunā LESD 207. panta 6. punktam. Komisija turklāt nepareizi argumentējot, ka tiesību normas par elektronisko komerciju ietver vienīgi nodomu deklarācijas.

167. Visbeidzot, Komisija nevarot atsaukties uz LESD 216. pantu, lai pamatotu dalītas kompetences esamību jomās, kas nav Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē. Komisija neesot pierādījusi nepieciešamību noslēgt EUSFTA, lai sasniegtu kādu no Līgumos minētajiem mērķiem.

Argumenti par transportu

168. Komisija apskata atsevišķi astotajā nodaļā paredzētās saistības, kuras konkrēti attiecas uz transportu (Eiropas Savienības īpašo saistību sarakstā 8.‑A pielikumā un E sadaļas 7. apakšsadaļā par starptautiskiem jūras pārvadājumu pakalpojumiem).

169. Komisija apgalvo, ka, lai arī ļoti būtiska tirdzniecības daļa starp Singapūru un Eiropas Savienību piecās transporta nozarēs, kuras aptver EUSFTA (gaisa, dzelzceļa, ceļu, iekšējo ūdensceļu, jūras), notiek saskaņā ar 3. režīmu (uzņēmējdarbība), noteikumi, kuri attiecas uz transporta pakalpojumu sniedzēju uzņēmējdarbību, neietilpst LESD 207. panta 5. punktā paredzētajā izņēmumā. Tas ir tāpēc, ka uzņēmējdarbība attiecībā uz transporta pakalpojumiem neietilpst LESD trešās daļas VI sadaļas (to lasot kopā ar LESD 58. panta 1. punktu) darbības jomā, kas ir minēta 207. panta 5. punktā, un neviens Līguma noteikums neliedz piemērot noteikumus par uzņēmējdarbības brīvību transportam. Šeit Komisija izdara analoģiju ar nošķiršanu starp, no vienas puses, transporta pakalpojumu sniegšanas brīvību saskaņā ar sekundārajiem tiesību aktiem, kas ir pieņemti saskaņā ar LESD trešās daļas VI sadaļu, kura ir ierobežota ar 1., 2. un 4. režīmu, un, no otras puses, uzņēmējdarbības brīvību saskaņā ar LESD 49. un nākamajiem pantiem.

170. Attiecībā uz EUSFTA paredzētajām saistībām, kuras ietilpst LESD 207. panta 5. punktā paredzētajā izņēmumā, Komisija uzskata, ka Eiropas Savienības ekskluzīva kompetence izriet no trešā pamata saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu. Dalībvalstu ārējā darbība varētu ietekmēt kopīgos noteikumus, kas ir pieņemti transporta pakalpojumu jomā, kura ir lielā mērā aptverta ar kopīgajiem noteikumiem. Ja Tiesa nepiekritīs un uzskatīs, ka katras transporta nozares saistības ir jāaplūko atsevišķi, vismaz EUSFTA saistības attiecībā uz starptautisko jūras transportu, dzelzceļa transportu un ceļu transportu, kā arī noteikti pakārtoti pakalpojumi esot Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē.

171. Attiecībā uz gaisa transporta pakalpojumiem Komisija uzskata, ka Eiropas Savienības ekskluzīva kompetence gaisa kuģu remonta un tehniskās apkopes pakalpojumos, kuru laikā gaisa kuģi neizmanto, gaisa pārvadājumu pakalpojumu pārdošanā un tirgvedībā un datorizētos rezervēšanas sistēmas pakalpojumos (uz kuriem attiecas B un C sadaļa) ir pamatota daļēji ar LESD 207. panta 1. punktu un daļēji ar pirmo un trešo pamatu saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu. Attiecībā uz gaisa kuģu remonta un apkopes pakalpojumiem Regulas (EK) Nr. 216/2008 ( 115 ) 12. pantā ir paredzēts, ka Eiropas Savienība noslēdz nolīgumu (pirmais pamats saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu). Attiecībā uz gaisa pārvadājumu pakalpojumu pārdošanu un tirgvedību Komisija argumentē, ka tās vien neiekļaujot preču vai pasažieru pārvadājumus: tādējādi tās ietilpstot kopējā tirdzniecības politikā. Datorizēti rezervēšanas sistēmas pakalpojumi ir plaši reglamentēti ar kopīgiem noteikumiem, konkrēti, Regulu (EK) Nr. 80/2009 ( 116 ), un tādējādi ietilpstot Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē saskaņā ar trešo pamatu saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu.

172. Ņemot vērā Eiropas Savienības un Singapūras ģeogrāfisko stāvokli, 1., 2. un 4. režīma praktiskā nozīme ir ierobežota.

173. Tātad attiecībā konkrēti uz iekšējo ūdensceļu transportu praksē ar EUSFTA netiek īstenota ārējā kompetence.

174. Attiecībā uz dzelzceļa transportu Eiropas Savienība neuzņēmās nekādas 1. vai 4. režīma saistības un uzņēmās visas saistības tikai attiecībā uz 2. režīmu. Katrā ziņā tās ir palīgsaistības EUSFTA saistībām transporta jomā vai saistībā ar kopējo tirdzniecības politiku. Attiecībā uz dzelzceļa transporta pakalpojumiem, kurus Singapūras uzņēmuma meitasuzņēmums, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, sniedz citā dalībvalstī (3. režīms), Direktīva 2012/34/ES ļauj operatoriem, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, brīvi sniegt pakalpojumus Savienības iekšienē, neparedzot valstspiederības prasības attiecībā uz meitasuzņēmuma īpašniekiem ( 117 ). Tāpēc šī joma esot aptverta ar kopīgiem noteikumiem.

175. Attiecībā uz ceļu transportu Eiropas Savienība uzņēmās ierobežotas saistības attiecībā uz pasažieru un kravu pārvadājumiem. Nav akceptētas 1. režīma saistības. Turpretī Eiropas Savienība uzņēmās visas saistības (bez atrunām) 2. režīmam un saistības ar atrunām 4. režīmam. Tāpat kā ar dzelzceļa transportu, uzņemtajām saistībām esot ierobežota praktiska nozīme. Katrā ziņā īpašas 2. režīma saistības esot palīgsaistības citām EUSFTA paredzētām saistībām. Saistībā ar gadījumu, kad Singapūras uzņēmuma meitasuzņēmums, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, sniedz šos pakalpojumus citā dalībvalstī (3. režīms), Regula (EK) Nr. 1072/2009 ( 118 ) un Regula Nr. 1073/2009 ( 119 ), tās lasot kopā ar Regulu (EK) Nr. 1071/2009 ( 120 ), izveido kopīgus noteikumus par autopārvadātāju uzņēmējdarbības veikšanas nosacījumiem Eiropas Savienībā. Tā kā šīs regulas ir piemērojamas neatkarīgi no meitasuzņēmuma īpašnieku valstspiederības, autopārvadājumu pakalpojumu pārrobežu sniegšana, ko veic uzņēmumi, kas veic uzņēmējdarbību Eiropas Savienībā, esot lielākoties aptverta ar kopīgiem noteikumiem. Tāpēc Eiropas Savienībai esot atbilstoša ekskluzīva ārējā kompetence saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu. Visbeidzot attiecībā uz 4. režīmu saistībā ar ceļu transportu Komisija izvirza tos pašus argumentus, ko saistībā ar jūras transportu ( 121 ). Praksē autopārvadājumu uzņēmums no Singapūras varētu nosūtīt vadošos darbiniekus (visdrīzāk uzņēmuma pārceltos darbiniekus ( 122 )) uz dalībvalstī dibinātu uzņēmumu. Tādā gadījumā minēto trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanai un uzturēšanās režīmam saistībā ar pārcelšanu uzņēmuma ietvaros ir piemērojama Direktīva 2014/66/ES ( 123 ). Katrā ziņā tās esot palīgsaistības Eiropas Savienības saistībām attiecībā uz autopārvadājumu sniegšanu atbilstoši 3. režīmam (kurā Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence ( 124 )).

176. Attiecībā uz jūras transportu Komisija norāda, ka kopīgi noteikumi esot atrodami Padomes Regulā (EEK) Nr. 4055/86 ( 125 ), kas aptver vismaz nozīmīgu daļu no jūras transporta pakalpojumu sniegšanas starp dalībvalstīm un trešajām valstīm. Tā aptver arī režīmu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgiem (proti, noteiktiem kuģniecības uzņēmumiem, kas veic uzņēmējdarbību trešajās valstīs). Atšķirībā no regulām, kuras attiecas uz gaisa transportu, Regula Nr. 4055/86 ir piemērojama noteiktiem trešo valstu kuģniecības uzņēmumiem ( 126 ). Arī šī regula neaprobežojoties ar Savienības iekšējiem kuģošanas ceļiem. Turklāt tā esot piemērojama arī gadījumā, kad Singapūras uzņēmumu meitasuzņēmumi, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, sniedz (pārrobežu) jūras transporta pakalpojumus no šīs dalībvalsts uz citu dalībvalsti.

177. Attiecībā uz 4. režīmu Komisija norāda, ka praksē kuģniecības uzņēmums no Singapūras sūtīs vadošos darbiniekus (visdrīzāk uzņēmuma pārceltos darbiniekus) uz dalībvalstī dibinātu uzņēmumu. Tādā gadījumā trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem saistībā ar pārcelšanu uzņēmuma ietvaros ir piemērojama Direktīva 2014/66. Katrā ziņā 4. režīma saistības esot obligāts papildu elements 3. režīma saistībām, kurās Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence ( 127 ).

178. Komisija piebilst, ka ostu pakalpojumi, kas ir EUSFTA 8.56. panta 6. punkta priekšmets (ietilpst 7. apakšsadaļā), vēl nav liberalizēti šo pakalpojumu sniedzējiem no ārvalstīm. Tas ir tādēļ, ka Eiropas Savienība neakceptēja saistības no tās Saistību saraksta. EUSFTA 8.56. panta 6. punkts ir tikai valsts režīma pienākuma papildinājums attiecībā uz starptautisko jūras transportu, ciktāl tas ir liberalizēts.

179. Attiecībā uz pakalpojumiem, kas papildina jūras transportu, iekšējo ūdensceļu transportu, dzelzceļa transportu un ceļu transportu, Komisija apgalvo, ka daži no šiem pakalpojumiem nav transporta pakalpojumi. Tāpēc tie ietilpst Eiropas Savienības kopējā tirdzniecības politikā. Konkrētāk, tas attiecas uz muitošanas pakalpojumu gadījumu. Attiecībā uz jūras transporta, iekšzemes ūdensceļu transporta, dzelzceļa transporta un autotransporta aprīkojuma tehnisko apkopi un remontu Komisija argumentē, ka šos pakalpojumus aptver Eiropas Savienības saistības attiecībā uz darījumdarbības pakalpojumiem. Tādējādi tie ietilpstot kopējā tirdzniecības politikā.

180. Ja Tiesa atzīs, ka dažas EUSFTA tiesību normas, kas ir saistītas ar transporta pakalpojumiem, neietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē, Komisija apgalvo, ka šīs tiesību normas ietilpst Eiropas Savienības dalītajā kompetencē, jo saskaņā ar otro pamatu saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktu šīs starptautiskās saistības esot nepieciešamas Līgumu mērķa sasniegšanai. Konkrētāk, Komisija atsaucas uz LESD 91. panta 1. punktā paredzēto mērķi izveidot kopīgus noteikumus transporta pakalpojumiem starp Eiropas Savienību un trešajām valstīm.

181. Parlaments argumentē, ka noteikti pakalpojumi (kā glabāšanas un noliktavas, kravu ekspedīcijas, stumšanas un vilkšanas) papildina jūras transporta pakalpojumus un tādējādi tie esot jāaplūko tāpat kā šie pakalpojumi. Parlaments arī norāda, ka 4. režīma saistības (fizisku personu pagaidu klātbūtne) ir vajadzīgas, lai nodrošinātu efektīvas tiesības veikt uzņēmējdarbību. Tāpēc 4. režīma pakalpojumu sniegšanas tiesiskajam režīmam ir jāseko 3. režīma režīmam un attiecīgi arī uz to neattiecas LESD 207. panta 5. punktā paredzētais izņēmums. Ja pakalpojumi 4. režīmā tomēr ir uzskatāmi par autonomiem, atbilstošās saistības aizvien ietilpst LESD 207. panta 1. punktā, jo fizisko personu pagaidu klātbūtne ir reglamentēta Līguma noteikumos par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā, nevis noteikumos par transporta politiku LESD trešās daļas VI sadaļā. Attiecībā uz jūras transportu Parlaments piebilst, ka saskaņā ar Regulu Nr. 4055/86 Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence kravu sadales pasākumos.

182. Padome un daudzas dalībvalstis argumentē, ka neesot pamata izslēgt uzņē