ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30.

Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka trešo valstu valstspiederīgie, kuriem ir pienākums saņemt vīzas un kuri ir izceļojuši no Francijas teritorijas tikai ar patvēruma pieprasījuma izskatīšanas ietvaros izsniegtu pagaidu uzturēšanās atļauju vai apstiprinājumu par patvēruma pieprasījuma vai pirmā uzturēšanās atļaujas pieprasījuma iesniegšanu, var atgriezties Šengenas telpā vienīgi ar atkārtotas ieceļošanas vīzu, ko izsniegušas konsulārās iestādes vai – izņēmuma gadījumos – prefektūras iestādes. Līdz ar to šķiet, ka apkārtrakstā nav pārņemtas ŠRK 13. panta 1. punkta otrā teikuma prasības, saskaņā ar kurām tas neattiecas uz īpašajiem noteikumiem par patvēruma tiesībām un starptautisko aizsardzību. Šo izņēmuma klauzulu varētu piemērot attiecībā uz patvēruma tiesībām, piemēram, tajos gadījumos, kuros ieceļošanas atteikums varētu būt pretrunā tā saucamajam Non-refoulement principam un Pamattiesību hartas 18. pantam ( 9 ). Ja šādas izņēmuma klauzulas neesamība ministra apkārtrakstā praksē radītu tādas sekas, ka bēgļi tiktu tieši vai netieši nosūtīti atpakaļ uz valsti, kur tie tiek vajāti, tad būtu jāpārbauda apkārtraksta atbilstība Savienības tiesībām no šāda aspekta. Taču, tā kā šī problēma nav attiecīgā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets, tad es to sīkāk neapskatīšu.
43.

Es vēlos arī norādīt, ka noteiktas lingvistiskās versijas (it īpaši spāņu, dāņu, vācu, angļu, itāliešu un somu valodas versijas) pamatregulas 94. panta 1. punktā ( 11 ) un 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā ( 12 ) lieto dažādus jēdzienus, turpretim franču valodas versijā abās tiesību normās tiek lietots tas pats jēdziens, proti, “taisnīga atlīdzība”. Tomēr, nespējot izdarīt secinājumus par šīm lingvistiskajām atšķirībām, šīs tiesību normas ir jāizvērtē to attiecīgajā kontekstā, it īpaši ņemot vērā to mērķus.
31.

Savukārt, lasot kopā regulas 16. panta 1. punktu un Akta par pievienošanās nosacījumiem 2. pantu, izriet, ka dalībvalstij, kas pievienojās Savienībai pēc regulas spēkā stāšanās, bija pienākums, sākot no tās pievienošanās Savienībai brīža, atzīt jebkuru lēmumu par maksātnespējas procedūras uzsākšanu, ja to ir pieņēmusi kompetenta tiesa atbilstoši regulas 3. pantam. Līdz ar to, sākot no valsts pievienošanās Savienībai datuma, atbilstoši regulas 17. panta 1. punktam lēmumam uzsākt maksātnespējas procedūru, kuru ir pieņēmusi dalībvalsts kompetentā tiesa saskaņā ar regulas 3. pantu, ir tādas sekas, kādas ir paredzētas valsts, kurā uzsāk maksātnespējas procedūru, tiesiskajā regulējumā attiecībā uz attiecīgo jauno dalībvalsti.
9.

Likuma par zālēm 4. panta attiecīgajās daļās ir noteikts: “1. Saskaņā ar 3. un 4. punkta atrunu no ārpus Polijas importētas zāles var laist tirgū bez nepieciešamības saņemt tām atļauju, ja tās ir vajadzīgas, lai glābtu pacienta dzīvi vai aizsargātu viņa veselību, ar nosacījumu, ka attiecīgās zāles drīkst tirgot tajā valstī, no kuras tās tikušas ievestas, un tām ir derīga tirdzniecības atļauja. 2. 1. punktā minētais zāļu importa pamatojums ir slimnīcas ārsta vai pacientu ārpus slimnīcas ārstējoša ārsta prasība, kuru apstiprina attiecīgās medicīnas nozares konsultants. 3. Saskaņā ar 1. punkta noteikumiem tirgū nevar laist šādas zāles: (1) par kurām veselības ministrs ir izdevis lēmumu par atteikumu piešķirt atļauju, par atteikumu pagarināt atļaujas derīguma termiņu vai par atļaujas atcelšanu, un (2) kuras satur tādu pašu iedarbīgu vielu vai vielas un kurām ir tāda pati deva un forma kā zālēm, saistībā kurām tikusi saņemta atļauja, ņemot vērā 3.a punktā ietverto atrunu. 3.a [Šī panta] 3. punkta 2. apakšpunkta noteikumi neattiecas uz 1. punktā minētajām zālēm ar konkurētspējīgu cenu attiecībā pret tādu zāļu cenu, kurām saskaņā ar 3. panta 1. vai 2. punktu ir saņemta atļauja, ar nosacījumu, ka šo prasību izteicis veselības apdrošināšanas ārsts, to apstiprinājis attiecīgās medicīnas nozares konsultants un veselības ministrs ar lēmumu ir izteicis savu piekrišanu šo zāļu importam. 4. [Šī panta] 1. punktā minētās zāles, kurām, ņemot vērā to lietošanas drošumu vai importa apjomu, saskaņā ar 3. panta 1. punktu jābūt piešķirtai tirdzniecības atļaujai, var arī nebūt laistas tirgū. 5. Aptiekām, vairumtirgotājiem un slimnīcām, kas nodarbojas ar komerciālu 1. punktā minēto zāļu pārdošanu, jābūt šo zāļu reģistram. 6. Pamatojoties uz šo reģistru, farmācijas vairumtirgotājs vēlākais 10 dienu laikā pēc katra ceturkšņa beigām nosūta veselības ministram apkopotu ievesto zāļu sarakstu. 7. Veselības ministrs ar noteikumiem nosaka: (1) (svītrots); (2) sīku izklāstu par 1. punktā minēto zāļu no ārpus Polijas importa metodi un veidu, īpaši attiecībā uz: (a) prasības raksturu; (b) veidu, kādā šis ministrs nosaka 3. punktā minētos gadījumus; (c) veidu, kādā Valsts Veselības fonda priekšsēdētājs nosaka 2004. gada 27. augusta Likuma par veselības aprūpes pabalstiem, ko finansē no valsts līdzekļiem (Dziennik Ustaw Nr. 210, 2135. nod., ar vēlākiem grozījumiem), 36. panta 4. punktā minētos gadījumus; (d) veidu, kādā vairumtirgotāji, farmaceiti un slimnīcas uztur ievesto zāļu reģistru; un (e) informācijas apjomu, kuru veselības ministram sniedz farmācijas vairumtirgotājs.”
40.

Šādas tiesību normas identificēšana, šķiet, it īpaši rada sarežģījumus, ja runa ir par, no vienas puses, iestādes Reglamenta vai tās pieņemtā tiesību akta formas pārkāpumu un, no otras puses, tiesību normas, kas attiecas uz kompetenču sadalījumu, pārkāpumu vai nu horizontālā veidā starp Eiropas Savienības iestādēm, vai vertikālā veidā starp minētajām iestādēm un dalībvalstīm. Tādējādi Vispārējā tiesa varēja secināt, ka, ja runa ir par tīri formālu sūdzību, normatīvā akta iespējamais pamatojuma trūkums nevar izraisīt Kopienas atbildību ( 13 ). Turklāt Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Vreugdenhil/Komisija uzskatīja, ka tiesību normas, kas attiecas uz kompetenču sadalījumu starp dažādām Kopienas iestādēm, ir vērstas vienīgi uz institucionālā līdzsvara ievērošanu, nevis lai aizsargātu privātpersonas, līdz ar to šādu tiesību normu pārkāpums viens pats nevar izraisīt Kopienas atbildību ( 14 ).
76.

Kā ticis atgādināts pārsūdzētā sprieduma 296. punktā (kas nav apstrīdēts apelācijas sūdzībā), “šāda veida vienošanās par iepirkumu veikšanu tikai no konkrēta uzņēmuma neatkarīgi no tā, vai kā pretatlīdzība tiek saņemtas atlaides vai piešķirtas lojalitātes atlaides, lai veicinātu, ka pircējs veic iepirkumus tikai no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma, nav saderīgas ar neizkropļotas konkurences kopējā tirgū mērķi, jo to pamatā nav tāds ekonomiska rakstura pakalpojums, kas varētu pamatot šo pienākumu vai priekšrocību, bet to mērķis ir atņemt vai ierobežot pircēja izvēles iespējas attiecībā uz tā apgādes avotiem un liegt ražotājiem piekļuvi tirgum” ( 36 ). No iepriekš minētā sprieduma lietā Hoffmann-La Roche/Komisija un no konteksta, kādā tas ticis citēts pārsūdzētā sprieduma 59. punktā, kļūst skaidrs, ka ekskluzīvo tiesību līgums neatkarīgi no tā statusa un īstenojamības saskaņā ar valsts līgumtiesībām pats par sevi ir pamudinājums uz ekskluzīvām tiesībām.
55.

Tā kā Nīderlandes tiesiskā regulējuma mērķis, visticamāk, ir cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, ir jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka vispārējā prezumpcija par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai krāpniecību nodokļu jomā nevar balstīties uz to, ka citā dalībvalstī reģistrēts darba devējs nodod uzņēmumam piederošu transportlīdzekli attiecīgajā dalībvalstī dzīvojošam darba ņēmējam profesionāliem mērķiem, pat – profesionāliem un privātiem mērķiem. Šī prezumpcija tādējādi nevar pamatot arī tādu nodokli, kurš ierobežo vienas no Līgumā paredzētajām pamatbrīvībām izmantošanu ( 34 ).
17.

Otrkārt, tā kā aplikšana ar nodokli un nodokļa maksāšanas pienākums, no vienas puses, un tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu, no otras puses, saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli ir jāuzskata par materiāli saistītiem jēdzieniem, tai rodas jautājums, vai un kādā veidā šī saistība materiālajās tiesībās ir jāatspoguļo procesuālajās tiesībās, it īpaši, vai šī saikne starp aplikšanu ar nodokli un nodokļa atskaitīšanu attiecībā uz to pašu darījumu nozīmē, ka būtu jāizvairās no lēmumiem, kas pēc būtības ir pretrunīgi, un ja tā, tad kā tas būtu sasniedzams.
9.

Vienotās likmes kompensācijas procentu piemērošanai nedrīkst būt tāds iznākums, ka vienotas likmes lauksaimniekiem atmaksā summu, kas pārsniedz aprēķināto priekšnodokli (299. pants). Vienotās likmes kompensāciju, kas pienākas atsevišķam lauksaimniekam, aprēķina, piemērojot tā piegādāto produktu un sniegto pakalpojumu neto cenai attiecīgos vienotās likmes kompensācijas procentus (300. pants). Vienotās likmes kompensāciju maksā vai nu klients, vai arī publiskas iestādes (301. pants). Ja to ir samaksājis klients nodokļa maksātājs, tas var to atskaitīt no PVN par savas paša produkcijas realizācijas darījumiem, vai arī pieprasīt nodokļu pārvaldei to atmaksāt (303. pants).
58.

Otrkārt, Īrijas un Grieķijas valdības uzskata, ka nav notikusi publiskošana Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē. Ar to esot domāta tikai izziņošana diskotēkās, koncertos vai bāros. Šajā ziņā Īrijas valdība norāda, ka Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā ietverto publiskošanas jēdzienu nevarot interpretēt tā, kā Tiesa spriedumā lietā SGAE/Rafael Hoteles esot interpretējusi publiskošanas jeb izziņošanas sabiedrībai jēdzienu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē. Pirmām kārtām Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā paredzētas autoriem ekskluzīvas tiesības. Turpretī skaņu ierakstu producentiem saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 2. punktu ekskluzīvas tiesības tiekot paredzētas tikai par padarīšanu pieejamu sabiedrībai, bet saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu par publiskošanu tiekot paredzētas tikai ekonomiskas tiesības. Turklāt šīm tiesībām esot atšķirīgs starptautisko tiesību konteksts. It īpaši WPPT līguma 2. punkta g) apakšpunktā definētais publiskošanas jēdziens esot šaurāks par WCT līguma 8. pantā lietoto jēdzienu. Šajā ziņā Īrijas valdība norāda, ka saskaņā ar WPPT līguma 2. panta g) apakšpunktu skaņu ierakstiem jābūt pārraidītiem, kas notiekot tikai tādā gadījumā, ja radiouztvērēju vai televizoru faktiski ieslēdz. Turklāt Tiesa savu interpretāciju par Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā ietverto izziņošanas sabiedrībai jeb publiskošanas jēdzienu esot pamatojusi uz to, ka šis jēdziens ietverot arī tiesības padarīt pieejamu sabiedrībai. Turpretī Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā nav paredzētas tiesības uz taisnīgu atlīdzību par skaņu ieraksta “padarīšanu pieejamu sabiedrībai”. Bez tam Direktīvas 2001/29 preambulas apsvērumi, no vienas puses, un Direktīvas 2006/115 preambulas apsvērumi, no otras puses, izslēdzot vienādu publiskošanas jēdziena interpretāciju. Turklāt, Direktīvā 2006/115 kodificējot Direktīvu 92/100, neesot ietverta ne atsauce uz Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu, kā arī neesot precizēts, ka publiskošanas jēdziens ietverot arī netiešu izziņošanu. Tāpat esot jāņem vērā Romas konvencijā un WPPT līgumā noteiktās iespējas paredzēt izņēmumus. Visbeidzot, pret vienādu interpretāciju liecinot tas, ka dalībvalstis varot paredzēt plašākas tiesības. Grieķijas valdība piebilst, ka pārāk plaša publiskošanas jēdziena interpretācija radītu nevēlamas sekas, jo tādā gadījumā centrālās antenas ierīkošanu dzīvojamā mājā un radiouztvērēju vai televizoru izīrēšanu varētu uzskatīt par publiskošanu. Proti, šajā lietā runa esot tikai par apraides uztveršanu, ko aizsargā pamattiesības. Turklāt esot jāņem vērā tūrisma nozares intereses.
271.

Attiecībā uz VMOG Royaume-Uni, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 108. punkta, šī sabiedrība savu atbildi uz Komisijas anketu iesniedza novēloti, un tādēļ tās datus nevarēja izmantot zaudējumu noteikšanā. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 109. punktā Pirmās instances tiesa pauda viedokli, ka, ņemot vērā novēloti sniegto atbildi uz anketu, Padome esot varējusi noteikt, ka šīs sabiedrības pārdošanas apjoms bija mazāks par 3 % no kopējā Savienības ražotāju, kas iesnieguši sūdzību, pārdošanas apjoma. Tādējādi Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka šo pārdošanas apjomu neņemšana vērā nevarēja izšķiroši ietekmēt zaudējumu noteikšanu un tādējādi ar to nevarēja pamatot lēmumu izslēgt no Savienības ražošanas nozares definīcijas Savienības ražotāju, ar kuru bija saistīta VMOG Royaume-Uni.
108.

No šā noteikuma formulējuma, loģiskā konteksta un mērķa izriet, ka to nevar interpretēt tāpat kā EKL 253. pantu. Kā jau ir norādīts iepriekš, ja Komisija noraida VSP, tas bloķē attiecīgās dalībvalsts iespēju pieņemt galīgo lēmumu un tai savs VSP ir jāgroza un jāpaziņo par savu VSP Komisijai samērā īsā laikposmā ( 16 ). Tādējādi pienākums norādīt pamatojumu, kas noteikts Direktīvas 9. panta 3. punktā, ir jāinterpretē, ņemot vērā ierobežojumu laikā un lojālas sadarbības principu starp Komisiju un dalībvalstīm. No tā izriet, ka Direktīvas 9. panta 3. punkta trešais teikums Komisijai uzliek pienākumu sniegt dalībvalstij visus nepieciešamos norādījumus, lai tā spētu Direktīvā noteiktajos termiņos izstrādāt grozīto VSP un ziņot par to, kā arī pieņemt galīgo lēmumu.
10.

Tomēr attiecībā uz eksportu no valstīm, kurās nav tirgus ekonomikas ( 7 ), pamatregulas 2. panta 7. punktā kopš 1998. gada ir ietverts īpašs tiesiskais regulējums, ar kuru šajā lietā nozīmīgajā redakcijā it īpaši ir paredzēts ņemt vērā jaunos ekonomiskos apstākļus Krievijā un Ķīnas Tautas Republikā ( 8 ): a) Importējot preces no valstīm, kuras nav tirgus ekonomikas valstis [..], parasto vērtību nosaka, pamatojoties uz cenu vai salikto vērtību kādā trešā valstī ar tirgus ekonomiku, vai pamatojoties uz cenu, importējot preces no šīs trešās valsts uz citām valstīm, ietverot Kopienu, vai, ja tas nav iespējams, izmantojot jebkuru citu pieņemamu pamatojumu, ietverot cenu, kāda Kopienā ir faktiski samaksāta vai maksājama par līdzīgu preci un kuru nepieciešamības gadījumā attiecīgi koriģē, ietverot pieņemamu peļņas procentu. [..] b) Veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu no Ķīnas Tautas Republikas, Ukrainas, Vjetnamas un Kazahstānas, kā arī no tādām valstīm bez tirgus ekonomikas, kas ir PTO dalībvalstis, līdz ar izmeklēšanas sākšanas dienu [parasto] vērtību nosaka atbilstīgi 1. līdz 6. punktam, ja, pamatojoties uz pienācīgi argumentētiem iesniegumiem, ko iesniedz viens vai vairāki izmeklēšanai pakļauti ražotāji, un saskaņā ar c) apakšpunktā minēt[ja]iem kritērijiem un procedūrām iespējams pierādīt, ka konkrētie ražotāji attiecībā uz līdzīgu produktu ražošanu un pārdošanu darbojas gandrīz pilnīgas tirgus ekonomikas apstākļos. Ja to nav iespējams veikt, tad piemēro a) apakšpunkta noteikumus. c) Saskaņā ar b) apakšpunktu pieprasījums ir jāiesniedz rakstveidā, un tajā ir jābūt pietiekamiem pierādījumiem par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, tas ir, ja: — uzņēmumu lēmumi par cenām, izmaksām un ieguldījumiem, piemēram, ietverot izejvielas, tehnoloģiju un darbaspēka izmaksas, produkcijas izlaidi, realizāciju un investīcijām, tiek pieņemti, reaģējot uz tirgus informāciju, kas atspoguļo pieprasījumu un piedāvājumu, bez valsts nozīmīgas iejaukšanās šai sakarā un lielāko ieguldījumu izmaksas būtībā atspoguļo tirgus vērtības, [..].”
35.

Gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan no tās satura un mērķa izriet, ka tā paredzēta, lai izveidotu vispārēju sistēmu, ar kuru ikvienai personai tiktu nodrošināta vienlīdzīga attieksme “nodarbinātības un profesijas jomā”, sniedzot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir kāds no tās 1. pantā minētajiem iemesliem, starp kuriem ir arī vecums. Konkrētāk, no Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta izriet, ka, nepārsniedzot Kopienai piešķirto kompetenci, tā ir piemērojama “visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs”, attiecībā, no vienas puses, uz “nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos”, un, no otras puses, uz “nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu”.
40.

Lai arī tas, ka tiesa ir izmantojusi šādu metodi, neatbrīvo to no kritikas, it īpaši tāpēc, ka ir redzamas tiesas, kas izskatījusi lietu pēc būtības, šaubas par juridiski pareizas kvalifikācijas piešķiršanu Kopienu tiesību aktam, tas pats par sevi nav pietiekams pamats atcelt pārsūdzēto spriedumu, it īpaši, ja — kā šajā gadījumā — Pirmās instances tiesas argumentācijas otrās daļas mērķis ir tostarp atbildēt uz argumentāciju, ko prasītāja izklāstījusi prasības pieņemamības pirmajā instancē pamatojumam.
Pirmās sekas: no vienas puses, attiecīgajai personai nav tiesību celt prasību atzīt likumu par nekonstitucionālu; tā var vienīgi lūgt, bet ne piespiest, lietu izskatošo tiesu uzdot šo jautājumu Tribunal Constitucional. Savukārt Tiesa ir atzinusi, ka pārākuma princips liek lietu izskatošajai valsts tiesai, pamatojoties uz pušu pieprasījumu, nepiemērot Kopienu tiesībām neatbilstošu likumu ( 32 ). Tomēr likuma atzīšana par neatbilstošu Kopienu tiesību normai visai bieži ir atkarīga no tās interpretācijas un prejudiciālā jautājuma uzdošana Tiesai, lai, ja nepieciešams, precizētu šo interpretāciju, tāpat nav atkarīga no pušu ierosmes, bet gan pilnībā pakārtota valsts tiesas veiktajam vērtējumam par šī prejudiciālā jautājuma relevanci un uzdošanas nepieciešamību ( 33 ). Protams, valsts tiesām, kuru lēmumi nav pārsūdzami, saskaņā ar EKL 234. pantu ir pienākums, ja rodas Kopienu tiesību interpretācijas jautājums, to nosūtīt izskatīšanai Tiesai. Taču “acte clair” [nepārprotamā akta] teorija ( 34 ) atsevišķos gadījumos vai zināmos apstākļos atbrīvo valsts augstāko tiesu no šī pienākuma uzdot prejudiciālo jautājumu. No otras puses, Spānijas tiesas tiesības nosūtīt izskatīšanai jautājumu par likuma konstitucionalitāti nav tik plašas. No Spānijas Konstitūcijas 163. panta un Pamatlikuma par Tribunal Constitucional 35. panta ( 35 ), kā tos ir interpretējusi pati Tribunal Constitucional ( 36 ), izriet, ka indivīdi var, apstrīdot likuma konstitucionalitāti lietu izskatošajā tiesā, likt šai tiesai veikt iepriekšēju pārbaudi un, ja tā pati to uzskata par nekonstitucionālu, nosūtīt šo likuma konstitucionalitātes jautājumu izskatīšanai Tribunal Constitucional. Iespējas apstrīdēt likuma konstitucionalitāti vai tā atbilstību Kopienu tiesībām lietu izskatošajā valsts tiesā tātad īpaši neatšķiras ( 37 ). Turklāt jāpiebilst: ja indivīds nepanāk, ka lietu izskatošā valsts tiesa vēršas Tribunal Constitucional ar jautājumu par likuma konstitucionalitāti, tam vēl ir iespēja ar šo jautājumu vērsties tieši Tribunal Constitucional, iesniedzot recurso de amparo [individuālu konstitucionālās aizsardzības apelāciju], taču tam acīmredzami nav šādu tiešas likuma apstrīdēšanas tiesību, ievērojot Kopienu tiesības, ne valsts tiesā, ne [Eiropas Kopienu] Tiesā.
47.

Atgādināšu, ka saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta noteikumiem “dalībvalstis nodrošina to, ka darbinieku pārstāvji, veicot savas funkcijas, bauda atbilstīgu aizsardzību un garantijas, kas ļauj pienācīgi veikt tiem uzticētos pienākumus”. Kopienas likumdevēja izmantotais formulējums sniedz dalībvalstīm un sociālajiem partneriem plašu rīcības brīvību, lai noteiktu pasākumus, kurus tie uzskata par nepieciešamiem augstvērtīgai darbinieku pārstāvju funkciju izpildei. Netiek noteikts par pienākumu kāds specifisks pasākums. Piemēram, es varētu iedomāties, ka Kopienas likumdevējs detalizētā veidā izvirza prasību, ka darbinieku pārstāvju rīcībā jābūt darba vietai un nepieciešamajam materiālajam nodrošinājumam to funkciju veikšanai vai arī ka tiem jānodrošina apmācības iespējas vai apmaksāta neierašanās darbā. Nekas no minētā tieši neizriet no Direktīvas 2002/14 7. panta noteikumiem, ne vairāk kā noteikums par darbinieku pārstāvju pastiprinātu aizsardzību pret atlaišanu.
95.

Sniedzot piemēru tam, kāda bija manu secinājumu ietekme uz spriedumu lietā Postkantoor, es citēju šo tekstu un aicinu to salīdzināt ar manu secinājumu šajā lietā 91. un 92. punktu: “Preču zīme, ko veido kombinēts vārds, kurā katrs no elementiem ir preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem pieteikta reģistrācija, īpašības aprakstošs, pati ir minētās īpašības aprakstoša Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta ( 29 ) izpratnē, izņemot gadījumu, kad ir jūtama atšķirība starp vārdu un vienkāršu to veidojošo elementu summu, kas ļauj pieņemt, ka šīs kombinācijas neparastais raksturs attiecībā uz minētajām precēm vai pakalpojumiem ir pamatā tam, ka vārds rada pietiekami attālinātu iespaidu salīdzinājumā ar to, ko rada vienkārša to veidojošo elementu radītā iespaida kombinācija tādējādi, ka šis iespaids dominē pār minēto elementu summu [..] ( 30 ).”
23.

Strīdā, kuru izskata iesniedzējtiesa, Pontina Ambiente vēlas atcelt divus paziņojumus par nesamaksātiem maksājumiem, ar kuriem papildus ir uzlikti arī naudas sodi par kavētiem maksājumiem. Šajā sakarā tā apstrīdēja Likuma Nr. 549/95 3. panta 26. un 31. punktu, ciktāl tie uzliek poligona apsaimniekotājam atbildību par maksājumu un soda to par novēlotiem maksājumiem pašvaldībai, vienlaikus neparedzot noteikumus par soda naudu pašvaldības iestādēm, kuru dēļ šie maksājumi ir novēloti. It īpaši jāteic, ka poligona apsaimniekotāja maksājums nav atkarīgs no tā, vai pēdējais minētais ir saņēmis maksājumu no pašvaldības iestādēm par sniegtajiem pakalpojumiem.
59.

Tomēr šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai — direktīva pati nevar radīt pienākumus privātpersonām un tādējādi uz to nevar atsaukties attiecībā uz privātpersonām. No tā izriet, ka pat direktīvas norma, kas ir skaidra, precīza un bez nosacījumiem un ar kuru privātpersonām ir piešķirtas tiesības vai uzlikti pienākumi, nav piemērojama prāvā starp privātpersonām ( 7 ). Līdz ar to no direktīvas tieši nevar secināt darba devēja pienākumu maksāt lielāku atlaišanas pabalstu. Tomēr valsts tiesību normas ir jāinterpretē tiktāl, ciktāl iespējams atbilstoši Kopienu tiesībām ( 8 ). Pret valsts tiesību interpretāciju saskaņā ar Kopienu tiesībām neliecina tas, ka tā, iespējams, varētu būt apgrūtinoša privātpersonām ( 9 ). Tādējādi šis pienākums interpretēt valsts tiesību normas atbilstoši Kopienu tiesībām ir atzīts arī horizontālās tiesiskās attiecībās, kurās piespiedu kārtā netieši tiek apgrūtināta privātpersona ( 10 ).
1.

Ar šo lietu tiek uzdots jautājums par abpusējām ārējām sekām. No vienas puses, Austrija un īpaši Land Oberösterreich [Augšaustrijas pavalsts] uzskata, ka tās ir upuri ārējām sekām, ko radījis ČEZ un Čehijas iestādes, pie Austrijas robežas uzstādot kodolspēkstaciju, neņemot vērā riskus, kas tiek radīti otrā robežas pusē dzīvojošajiem. No otras puses, ČEZ un Čehijas Republika apgalvo, ka tā ir Austrijas Augstākās tiesas sniegtā interpretācija par Austrijas likumu, kas rada tiem ārējās sekas, prasot slēgt Čehijas kodolspēkstaciju tikai tādēļ, lai aizsargātu Austrijas iedzīvotāju intereses, un neņemot vērā situāciju Čehijas Republikā. Kopienu tiesības (EK līguma un EAEK līguma veidā) kļūst par šī strīda daļu, jo katrs lietas dalībnieks uz tām ir atsaucies, lai piešķirtu sev tiesības īstenot savu lēmumu attiecībā pret otru lietas dalībnieku. Ideālā gadījumā sniegtajam risinājumam tā vietā būtu jāliek katram lietas dalībniekam iekļaut savā lēmumā otras puses intereses, jo otras puses interešu vērā ņemšanas trūkums ir šīs lietas sākumā un pamatā. Diemžēl, tā kā šis jautājums ar EKL un EAEK līgumu nav pilnībā noregulēts, Tiesa var uzskatīt, ka tā tikai nosacīti var sniegt pilnībā apmierinošu risinājumu. Ņemot to vērā, manis piedāvāto piemērojamo noteikumu interpretāciju nosaka mērķis padarīt valsts iestādes pēc iespējas uzmanīgākas attiecībā uz to lēmumu sekām uz citas dalībvalsts un tās iedzīvotāju interesēm, jo šis mērķis var tikt uzskatīts par Eiropas integrācijas plāna būtību un iekļaujamu tās noteikumos.