ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 14. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑334/16

José Luís Núñez Torreiro

pret

AIG Europe Limited, Sucursal en España,

Unespa – Unión Española de Entidades Aseguradoras y Reaseguradoras

(Audiencia Provincial de Albacete (Alvasetes provinces tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2009/103/EK – Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Obligātā apdrošināšana – Atkāpes – Militāra transportlīdzekļa izraisīts negadījums nepiemērotā apvidū – Jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” – Jēdziens “transportlīdzekļa parastā funkcija”

I. Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvas 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību ( 2 ) 3. un 5. pantu.

2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp José Luís Núñez Torreiro un apdrošināšanas sabiedrību, proti, AIG Europe Limited, Sucursal en España ( 3 ), (turpmāk tekstā – “apdrošinātājs”) par atlīdzības izmaksu atbilstoši civiltiesiskās atbildības obligātajai apdrošināšanai saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu ( 4 ).

3. Iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu mērķis būtībā ir precizēt jēdzienu “transportlīdzekļu lietošana” un it īpaši uzzināt, vai dalībvalstīm ir iespēja to definēt citādi, ņemot vērā Direktīvu 2009/103, lai noteiktu, vai lietošanas vieta var būt pamats atkāpei no apdrošināšanas pienākuma, kā dēļ ir jāprecizē jēdziens “transportlīdzekļa parastā funkcija”, kas ir aplūkots 2014. gada 4. septembra spriedumā Vnuk ( 5 ).

4. Šajos secinājumos es norādīšu, ka, tā kā Direktīvas 2009/103 3. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” ir definēts kā Savienības tiesību autonoms jēdziens, tas visās dalībvalstīs ir jāinterpretē vienveidīgi, ņemot vērā transportlīdzekļa lietošanu atbilstoši tā “parastajai funkcijai”, un iesniedzējtiesai viss pamatlietā aplūkotais tiesiskā regulējuma kopums ir jāinterpretē tā, lai transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas pienākumam piešķirtu visu iespējamo lietderīgo iedarbību. Es iesaku precizēt, ka pamatlietā aplūkotie apstākļi nepamato transportlīdzekļa lietošanas jēdziena ietvara izmaiņas atkarībā no tā “parastās funkcijas”, ņemot vērā apvidu, kādā transportlīdzeklis ir lietots.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

5. Direktīvas 2009/103 preambulas 1.–3., 10. un 20. apsvērumā ir noteikts: “(1) Padomes Direktīva 72/166/EEK (1972. gada 24. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību [ ( 6 )], Padomes Otrā direktīva 84/5/EEK (1983. gada 30. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu [ ( 7 )], Padomes Trešā direktīva 90/232/EEK (1990. gada 14. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu [ ( 8 )] [un] Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/26/EK (2000. gada 16. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (Ceturtā direktīva par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu) [ ( 9 )] ir vairākkārt [..] būtiski grozītas. Skaidrības un praktisku iemeslu labad būtu lietderīgi veikt minēto četru direktīvu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/14/EK (2005. gada 11. maijs), ar ko groza [..] Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK, 88/357/EEK un 90/232/EEK un [..] Direktīvu 2000/26/EK [ ( 10 )], kodifikāciju. (2) Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu [..] ir jo īpaši svarīga Eiropas pilsoņiem, vai tie būtu apdrošinājuma ņēmēji vai cietušie satiksmes negadījumā. Tā arī ir nozīmīgs jautājums apdrošināšanas sabiedrībām, jo tā ir svarīgs elements nedzīvības apdrošināšanas uzņēmējdarbībā Kopienā. Mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšana ietekmē personu pārvietošanās brīvību un transportlīdzekļu brīvu apriti. Tādēļ galvenajam Kopienas darbības mērķim finanšu pakalpojumu jomā būtu jābūt mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanas iekšējā tirgus stiprināšanai un konsolidēšanai. (3) Dalībvalstīm jāveic visi pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība attiecībā uz to transportlīdzekļu izmantošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, būtu apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem. [..] (10) Dalībvalstīm būtu jābūt iespējai atkāpties no vispārējā pienākuma, neattiecinot obligātu apdrošināšanu uz transportlīdzekļiem, kas pieder noteiktām fiziskām vai juridiskām personām, kas var būt publiskas vai privātas personas. Gadījumos, kad negadījumu izraisa šādi transportlīdzekļi, dalībvalstij, kas izdara minēto atkāpi, būtu jānozīmē iestāde vai struktūra, kas kompensē zaudējumus cietušajiem negadījumos, kas izraisīti citā dalībvalstī. Būtu jānodrošina, ka atbilstīgi kompensē zaudējumus ne tikai cietušajiem negadījumos, kurus izraisījuši šādi transportlīdzekļi ārzemēs, bet arī cietušajiem negadījumos, kas notikuši tajā pašā dalībvalstī, kurā transportlīdzeklis parasti atrodas, neatkarīgi no tā, vai viņi dzīvo šīs valsts teritorijā. Turklāt dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka to personu sarakstu, kuras ir atbrīvotas no obligātās apdrošināšanas, un to iestāžu un struktūru sarakstu, kuras ir atbildīgas par kompensāciju izmaksu cietušajiem negadījumos, kurus izraisījuši šādi transportlīdzekļi, dara zināmu Komisijai publicēšanai. [..] (20) Ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām būtu jāgarantē līdzvērtīga attieksme neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā negadījumi notikuši.”

6. Atbilstoši šīs direktīvas 1. panta 1. punktam ar vārdu “transportlīdzeklis” saprot jebkuru mehānisku transportlīdzekli, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi un ko dzen uz priekšu mehāniskā enerģija, un kas nav sliežu transports, un jebkuru piekabi, neatkarīgi no tā, vai tā ir piekabināta.

7. Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts: “Katra dalībvalsts, ievērojot 5. pantu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz pirmajā daļā minētajiem pasākumiem. [..] Pirmajā daļā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem. [..]”

8. Direktīvas 2009/103 ( 11 ) 5. pantā “Atkāpes no transportlīdzekļu obligātās apdrošināšanas” ir paredzēts: “1. Dalībvalsts drīkst atkāpties no 3. panta attiecībā uz dažām fiziskām vai juridiskām personām, publiskām vai privātām personām; attiecīgā valsts sastāda šādu personu sarakstu un dara to zināmu pārējām dalībvalstīm un Komisijai. [..] 2. Katra dalībvalstis var atkāpties no 3. panta noteikumiem attiecībā uz dažu veidu transportlīdzekļiem vai konkrētiem transportlīdzekļiem ar speciālu zīmi; attiecīgā valsts sastāda šādu transportlīdzekļu veidu sarakstu un dara to zināmu pārējām dalībvalstīm un Komisijai. [..]”

9. Šīs direktīvas 29. pantā ir noteikts: “Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK, 90/232/EEK, 2000/26/EK un 2005/14/EK [..] ar šo atceļ [..]. Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu, un tās lasa saskaņā ar atbilstības tabulu II pielikumā.”

B. Spānijas tiesību normas

10. Ley sobre responsabilidad civil y seguro en la circulación de vehículos a motor (Likums par civiltiesisko atbildību un apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu), kas apstiprināts ar Karaļa 2007. gada 29. oktobra leģislatīvo dekrētu Nr. 8/2004 ( 12 ), 1. pantā ir noteikts: “1. Mehāniskā transportlīdzekļa vadītājs, ņemot vērā ar šāda transportlīdzekļa izmantošanu saistīto risku, ir atbildīgs par kaitējumu, kas saistībā ar tā izmantošanu ceļu satiksmē ir nodarīts personām vai īpašumam. [..] 6. “Mehānisko transportlīdzekļu” un “izmantošanas ceļu satiksmē” jēdzieni šī likuma izpratnē tiek definēti normatīvā aktā. Katrā ziņā par izmantošanu ceļu satiksmē neuzskata mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu tīšu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanai pret personām vai īpašumu.”

11. Šā likuma 7. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts: “Apdrošinātājam obligātās apdrošināšanas ietvaros un no tās līdzekļiem jāsamaksā cietušajai personai apdrošināšanas atlīdzība par tai nodarīto personisko vai mantisko kaitējumu, kā arī jāatlīdzina citi izdevumi un zaudējumi, par kuriem tai pienākas atlīdzība saskaņā ar piemērojamā tiesiskā regulējuma noteikumiem. No šā pienākuma tas ir atbrīvots tikai tad, ja tas pierāda, ka attiecīgais notikums neizraisa civiltiesiskās atbildības iestāšanos saskaņā ar šā likuma 1. pantu. Cietušajai personai vai tās mantiniekiem ir tieša prasījuma tiesības prasīt apdrošinātājam segt attiecīgos zaudējumus, kuru noilgums iestājas pēc viena gada.”

12. Reglamento del seguro obligatorio de responsabilidad civil en la circulación de vehículos de motor (Noteikumi par obligātās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu), kas apstiprināti ar Karaļa 2008. gada 12. septembra dekrētu Nr. 1507/2008 ( 13 ), 2. pantā ir noteikts: “1. Civiltiesiskās atbildības saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu satiksmē un obligātās apdrošināšanas, ko reglamentē šie noteikumi, kontekstā izmantošana ceļu satiksmē ir notikumi, kas izriet no iepriekšējā pantā minēto mehānisko transportlīdzekļu vadīšanas radītā riska gan garāžās un stāvvietās, gan uz valsts un privātiem ceļiem un pilsētas vai starppilsētu apvidos, kas ir piemēroti satiksmei, kā arī uz ceļiem un apvidos, kas nav piemēroti transportlīdzekļu satiksmei, bet kas parasti tiek izmantoti. 2. Izmantošana ceļu satiksmē nav: a) izmantošana mehānisko transportlīdzekļu sporta sacensībās, kas tiek rīkotas šim mērķim īpaši paredzētās trasēs vai šādām sacensībām pielāgotās trasēs [..]; b) izmantošana, veicot ražošanas vai lauksaimniecības darbus ar šim nolūkam īpaši paredzētiem mehāniskiem transportlīdzekļiem, neskarot 1. punkta piemērošanu, gadījumā, ja šie transportlīdzekļi pārvietojas pa minētajā punktā paredzētajiem ceļiem vai apvidos, neveicot ražošanas vai lauksaimniecības darbus, kuru veikšanai tie ir paredzēti. Transportlīdzekļu izplatīšanas loģistikas procesos ražošanas darbi ir tādi darbi kā iekraušana, izkraušana, glabāšana un citas darbības, kas vajadzīgas, lai apietos ar transportlīdzekļiem, kas uzskatāmi par preci, izņemot pārvadājumus, kas tiek veikti pa 1. punktā minētajiem ceļiem; c) mehānisko transportlīdzekļu pārvietošanās pa ceļiem un apvidiem, attiecībā uz kuriem nav piemērojami 1. pantā minētie tiesību akti, piemēram, ostu vai lidostu teritorijās. 3. Par izmantošanu ceļu satiksmē neuzskata arī mehāniskā transportlīdzekļa izmantošanu tīšu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanai pret personām un īpašumu. Katrā ziņā izmantošana ceļu satiksmē notiek tad, ja mehāniskais transportlīdzeklis tiek izmantots kādā no Kriminālkodeksā aprakstītajiem veidiem, kas kvalificējami kā ceļu satiksmes drošības pārkāpums [..].”

III. Fakti un prejudiciālais jautājums

13. 2012. gada 28. jūnijā Spānijas armijas virsnieks J. L. Núñez Torreiro piedalījās nakts militārajās mācībās militāro manevru apvidū Činčilā, Alvasetē (Chinchilla, Albacete) (Spānijā), kad sauszemes armijas militārais visurgājējs ( 14 )“Aníbal”, kurā viņš atradās kā pasažieris, apgāzās, radot viņam dažādus ievainojumus. Šis transportlīdzeklis pārvietojās nevis zonā, kas ir paredzēta transportlīdzekļiem ar riteņiem, bet gan zonā transportlīdzekļiem ar kāpurķēdēm.

14. Pamatojoties uz LRCSCVM 7. pantu, J. L. Núñez Torreiro, lai saņemtu kompensāciju EUR 15300,56 apmērā par miesas bojājumiem, kurus viņš bija guvis šajā nelaimes gadījumā, iesniedza Juzgado de Primera Instancia no1 de Albacete (Alvasetes Pirmās instances tiesa Nr. 1, Spānija) tiešu prasību pret apdrošinātāju, pie kura Spānijas Aizsardzības ministrija bija noformējusi transportlīdzekļa obligāto apdrošināšanu.

15. Apdrošinātājs, atsaucoties uz LRCSCVM 1. panta 6. punktu, lasot to kopā ar Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. pantu, iebilda pret šādas summas maksājumu, jo nelaimes gadījums, tā kā tas ir noticis laikā, kad pamatlietā aplūkotais transportlīdzeklis ir ticis izmantots militāro manevru apvidū, kurā iekļūšana visu veidu nemilitārajiem transportlīdzekļiem ir ierobežota, neesot noticis “saistībā ar izmantošanu ceļu satiksmē”. Šis apdrošināšanas uzņēmums uzskatīja, ka šis apvidus parasti netiekot izmantots un ka šo noteikumu 2. panta izpratnē tas nav piemērots [šādai izmantošanai].

16. Ar 2015. gada 3. novembrī pasludināto spriedumu Juzgado de Primera Instancia no1 de Albacete (Alvasetes Pirmās instances tiesa Nr. 1) prasību noraidīja, uzskatot, ka J. L. Núñez Torreiro miesas bojājumi neesot radušies “saistībā ar izmantošanu ceļu satiksmē”, jo transportlīdzeklis, kurā viņš atradās, pārvietojās apvidū, kas nav nedz paredzēts šim nolūkam, nedz arī parasti tiek lietots.

17. J. L. Núñez Torreiro šo nolēmumu pārsūdzēja Audiencia Provincial de Albacete (Alvasetes provinces tiesa, Spānija), apgalvojot, ka LRCSCVM 1. panta 6. punkts, lasot to kopā ar Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. pantu, esot jāinterpretē šauri, saskaņā ar spriedumu Vnuk, kurā Tiesa ir nolēmusi, ka gadījumā, ja transportlīdzekļa izmantošana ir notikusi atbilstoši tā parastajai funkcijai, apdrošinātāja atbildība nevar tikt izslēgta.

18. Audiencia Provincial de Albacete (Alvasetes provinces tiesa, Spānija) pauda šaubas par Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. panta 1. punktā minētā jēdziena “transportlīdzekļu lietošana”, kas saistīts vienīgi ar transportlīdzekļu vadīšanu “piemērotos” vai “parasti izmantotos” apvidos, definīcijas saderību ar Direktīvas 2009/103 3. pantu. Šī tiesa uzskata, ka vienīgie izņēmumi no pienākuma segt civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, kas paredzēti saskaņā ar šo direktīvu, ir noteikti tās 5. pantā. Turklāt tā norāda, ka, pasludinot spriedumu Vnuk, Tiesa lēma, it īpaši, ka jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” nevar tikt atstāts katras dalībvalsts vērtēšanai, un to interpretēja kā transportlīdzekļa izmantošanu saskaņā ar tā “parasto funkciju”. Atbilstoši iesniedzējtiesas viedoklim no tā izriet, ka dalībvalstis izņēmumus apdrošinātāja atbildībai vai jēdzienam “transportlīdzekļu lietošana” var paredzēt vienīgi Direktīvas 2009/103 5. panta ietvaros vai saskaņā ar spriedumu Vnuk gadījumos, kad transportlīdzeklis ir ticis izmantots neatbilstoši tā parastajai funkcijai. Jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” izņēmumi, kas ir paredzēti Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. panta 1. punktā saistībā ar nepiemērotu vai parasti neizmantotu apvidu, tādējādi esot pretrunā Savienības tiesībām un tie nevarot tikt piemēroti.

19. Tādas pašas šaubas iesniedzējtiesa ir paudusi saistībā ar tiem izņēmumiem attiecībā uz faktiem, kas saistīti ar sporta sacensībām vai rūpniecības vai lauksaimniecības uzdevumu pildīšanu, vai arī faktiem, kas saistīti ar vadītāja nodomu izdarīt pārkāpumu pret personām un īpašumiem, kuri paredzēti šo noteikumu 2. panta 2. un 3. punktā.

20. Šajos apstākļos Audiencia Provincial de Albacete (Alvasetes provinces tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” jeb “izmantošana ceļu satiksmē” kā civiltiesiskās atbildības apdrošināts risks saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu un izmantošanu ceļu satiksmē, kas minēts Savienības tiesību aktos (tostarp Direktīvas 2009/103 3. pantā), dalībvalsts tiesību aktos var tikt definēts atšķirīgi no tā, kā tas ir darīts Savienības tiesību aktos? 2) Vai apstiprinošas atbildes gadījumā no šā jēdziena var tikt izslēgti (papildus konkrētām personām, transportlīdzekļu apzīmējumiem vai veidiem, kā noteikts Direktīvas 2009/103 5. pantā) arī izmantošanas gadījumi atkarībā no vietas, kur tā notikusi – uz ceļu satiksmei “nepiemērotiem” ceļiem vai tai “nepiemērotos” apvidos? 3) Vai no jēdziena “izmantošana ceļu satiksmē” var tikt izslēgta arī kāda konkrēta transportlīdzekļa izmantošana saistībā vai nu ar tā paredzēto mērķi (piemēram, sportam, ražošanas vai lauksaimniecības darbiem), vai autovadītāja nodomu (piemēram, tīša noziedzīga nodarījuma izdarīšanu ar transportlīdzekli)?”

IV. Mana analīze

A. Ievada apsvērumi

21. Iesākumā vispirms ir jāpārliecinās, vai transportlīdzeklis “Aníbal” var tikt definēts kā “transportlīdzeklis” Direktīvas 2009/103 izpratnē, vai tas parasti atrodas dalībvalstī un vai tas neietilpst to transportlīdzekļu kategorijā, uz kuriem attiecas atkāpe no apdrošināšanas pienākuma, kas pieļauta šajā direktīvā.

22. No vienas puses, es atgādinu, ka atbilstoši minētās direktīvas 1. panta 1. punktam ar jēdzienu “transportlīdzeklis” saprot jebkuru mehānisku transportlīdzekli, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi un ko dzen uz priekšu mehāniskā enerģija, un kas nav sliežu transports, un jebkuru piekabi, neatkarīgi no tā, vai tā ir piekabināta. Transportlīdzekļa “Aníbal” tehniskie raksturlielumi, kas aprakstīti Tiesai pieejamajos lietas materiālos, liecina, ka šie nosacījumi ir izpildīti.

23. No otras puses, Direktīvas 2009/103 3. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka katra dalībvalsts, ievērojot 5. pantu, veic visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Arī šis nosacījums, ņemot vērā, ka transportlīdzeklim “Aníbal”, kas tiek aplūkots pamatlietā, ir reģistrācijas numurs ET‑107351, kur burti “ET” tiek lietoti sauszemes armijas transportlīdzekļiem, kuri pieder Spānijas Aizsardzības ministrijai ( 15 ), ir izpildīts.

24. Turklāt šīs direktīvas 5. pantā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja atkāpties no šī pienākuma vai nu attiecībā uz noteiktām publiskām vai privātām fiziskām vai juridiskām personām, vai noteiktiem transportlīdzekļu veidiem. No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Spānijas valdība šādu atkāpi nav izmantojusi ( 16 ).

25. Tāpēc varu apgalvot, ka transportlīdzeklis “Aníbal” atbilst Direktīvā 2009/103 paredzētajiem nosacījumiem un tādēļ tas ir jāuzskata par transportlīdzekli, uz kuru attiecas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas pienākums; to turklāt neapstrīd neviena no pusēm, kuras ir iesniegušas rakstveida apsvērumus ( 17 ).

26. Vēl ir jānorāda, ka iesniedzējtiesas uzdotais trešais jautājums, ņemot vērā to, ko ir norādījuši minētie dalībnieki, nav pieņemams. Uzdodot trešo jautājumu, šī tiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Savienības tiesībām ir pretrunā tas, ka dalībvalsts atkāpjas no jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” gadījumos, kas minēti Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. panta 2. un 3. punktā, proti, gadījumos, kas saistīti ar sporta sacensībām vai izmantošanu rūpniecības vai lauksaimniecības darbiem, vai arī gadījumos, kad vadītājam ir nodoms izdarīt pārkāpumu pret personām un īpašumiem.

27. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Taču tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesa var atteikties pieņemt nolēmumu par jautājumu, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem ( 18 ).

28. Jāsecina, ka pamatlietā aplūkotais gadījums nav saistīts ne ar sporta sacensībām vai izmantošanu rūpniecības vai lauksaimniecības darbos, ne ar nodomu izdarīt pārkāpumu pret personām vai īpašumu. Tādējādi atbilde uz trešo prejudiciālo jautājumu nav lietderīga strīda pamatlietā risināšanai.

29. Līdz ar to, ņemot vērā šo secinājumu 27. punktā minēto judikatūru, ir jāuzskata, ka trešais jautājums, kas uzdots lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, nav pieņemams.

30. Visbeidzot, attiecībā uz pirmajiem diviem jautājumiem es uzskatu, ka tie ir jāaplūko kopā, jo atbilde uz pirmo jautājumu tieši izriet no sprieduma Vnuk, bet otrajā rodas jautājums par jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” definīciju, kas arī izriet no tā paša sprieduma.

31. Tāpēc mana analīze vispirms attieksies uz jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” autonomo raksturu, bet pēc tam – uz nosacījumu par transportlīdzekļa izmantošanu atbilstoši tā “parastajai funkcijai”, kas ar to ir saistīta.

B. Jēdziens “transportlīdzekļu lietošana”

32. Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu nospriest, vai jēdzienam “transportlīdzekļu lietošana” dalībvalstu valsts tiesībās var tikt piešķirta definīcija, kas atšķirtos no tās, kāda ir Savienības tiesībās, it īpaši Direktīvas 2009/103 3. panta 1. punktā.

33. Vispirms ir jānorāda, ka atbilde uz šo jautājumu ir skaidri sniegta spriedumā Vnuk, lai gan minētajā spriedumā veiktā interpretācija attiecas uz Direktīvu 72/166. Neraugoties uz to, ka šī direktīva ar Direktīvu 2009/103 ( 19 ) ir atcelta, no pēdējās minētās II pielikuma izriet, ka tās 3. un 5. pants būtībā atbilst attiecīgi Direktīvas 72/166 3. un 4. pantam.

34. Tiesa sprieduma Vnuk 41. punktā ir pasludinājusi, ka jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” nevar tikt atstāts katras dalībvalsts vērtējumam.

35. Minētā sprieduma 42. punktā ir precizēts, ka šāda analīze vispirms balstās uz konstatējumu, ka nepastāv ne Direktīvas 72/166, ne kādas citas direktīvas attiecībā uz obligāto apdrošināšanu tiesību normas, kurās būtu skaidra atsauce uz dalībvalstu tiesībām noteikt šā jēdziena jēgu un apjomu, kā arī uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru šādā gadījumā Savienības tiesību norma ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, kā to paredz prasības par Savienības tiesību vienveidīgu piemērošanu un vienlīdzības princips. Šim nolūkam ir jāņem vērā tiesību normas formulējums, kā arī tiesiskā regulējuma, kura daļa tā ir, mērķi.

36. Minētajā spriedumā Tiesa vispirms veica to Direktīvas 72/166 valodu redakciju analīzi, kurās formulējums atšķiras. Izrādās, ka, lai aprakstītu vienu un to pašu jēdzienu, ir izmantoti vārdi “lietošana [satiksmē]”, kas var nozīmēt lietošanu vienīgi uz ceļa, “izmantošana” vai arī “funkcionēšana”, kas savukārt ne vienmēr norāda uz lietošanu ceļu satiksmes apstākļos ( 20 ).

37. Tāpēc Tiesa piemēroja arī savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi, ņemot vērā redakcijas, kas ieviestas visās Eiropas Savienības valodās, un gadījumā, ja pastāv atšķirības starp Savienības tiesību aktu dažādu valodu redakcijām, attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē atkarībā no tiesiskā regulējuma, kurā šī tiesību norma ietilpst, vispārējās struktūras un mērķa ( 21 ).

38. Tiesa it īpaši uzsvēra mērķi aizsargāt personas, kas cietušas mehāniska transportlīdzekļa izraisītos negadījumos, ko Savienības likumdevējs nemitīgi ir pastiprinājis, izmantojot direktīvas attiecībā uz obligāto apdrošināšanu ( 22 ). Starp dažādajiem citētajiem grozījumiem varētu izcelt garantijas paplašināšanu saistībā ar miesas bojājumiem, apdrošināšanas neesamības gadījumu izskatīšanu, ieguvumus no pasažieriem piešķirtās aizsardzības, cietušo personu tiešas prasības pieļaušanu, noteiktu garantijas izņēmumu ierobežošanu un minimālo garantijas summu pielāgošanu ( 23 ). Tādēļ var piebilst, ka Direktīva 2009/103 ir kodifikācijas instruments, kas paredzēts, lai atvieglotu aizsargājošo tiesību normu, kas īpaši uzsvērtas šajā spriedumā, piemērošanu.

39. Tādēļ Tiesa secināja, ka “jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” aptver [..] jebkādu transportlīdzekļa izmantošanu, kas atbilst šī transportlīdzekļa parastajai funkcijai” ( 24 ).

40. Proti, spriedumā Vnuk ir aicināts veikt autonomā jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” plašu un vienveidīgu interpretāciju, kas ļauj obligātajā apdrošināšanā ietvert kaitējumu, kas nodarīts negadījumos, kuri ir notikuši publiskās vai privātās vietās, ikreiz, kad attiecīgais transportlīdzeklis, kas uzskatīts par pārvietošanās līdzekli, ir izmantots šim nolūkam.

41. No tā izriet, ka valsts tiesai ir stingri jāievēro tāds pats lietošanas jēdziena saturs, kāds ir paredzēts spriedumā Vnuk, neatkarīgi no jēgas, kāda ir piešķirta valsts tiesībās. Tām šis jēdziens ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un nodrošinātu Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot lietas, kas tām iesniegtas ( 25 ).

42. Tādējādi, ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, ir jāsecina, ka jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” Direktīvas 2009/103 3. panta 1. punkta izpratnē ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas visās dalībvalstīs ir jāinterpretē vienveidīgi, ņemot vērā transportlīdzekļa izmantošanu atbilstoši tā parastajai funkcijai.

43. Lai gan šajā ziņā es iesaku uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši, man šķiet, ka, ņemot vērā īpašos aplūkotā negadījuma apstākļus, iesniedzējtiesas uzdotā otrā jautājuma formulējumu un lietas dalībnieku gan rakstveida, gan mutiskos apsvērumus, ir jāprecizē spriedumā Vnuk minētā jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” definīcijas jēga un apjoms.

44. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai rast risinājumu lietā, kuru tā izskata, ievērojot skaidru funkciju nošķiršanu starp Tiesu un valsts tiesu, kuras vienīgās kompetencē ir konstatēt un vērtēt faktus pamatlietā, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības ( 26 ).

45. Turklāt ir jāņem vērā arī konteksts, jo drīz pēc sprieduma Vnuk pasludināšanas tika paustas bažas par tā piemērošanas jomu. Dažas dalībvalstis, it īpaši tās, kuru valsts tiesībās ir paredzēts, ka šis jēdziens attiecas vien uz lietošanu ceļu satiksmē, pauda lielu neizpratni par praktiskajām sekām, kādas varētu radīt minētais spriedums ( 27 ). Pati Komisija uzskatīja, ka spriedumam Vnuk varētu būt būtiska ietekme, it īpaši saistībā ar apdrošināšanas prēmiju cenu pieaugumu ( 28 ). Komisijas sagatavotajā ietekmes vērtējumā tā uzskatīja, ka būtu jāierosina tādas direktīvas priekšlikums, ar kuru tiktu grozīta Direktīva 2009/103, lai ierobežotu tās piemērošanas jomu, it īpaši attiecībā uz negadījumiem, kas radušies lauksaimniecības, rūpniecības darbu, sportisku darbību laikā vai arī saistībā ar gadatirgiem, joprojām saglabājot augstu aizsardzības līmeni personām, kuras cietušas negadījumos, kas notikuši mehānisko transportlīdzekļu dēļ.

C. Par transportlīdzekļa izmantošanas atbilstoši tā “parastajai funkcijai” nosacījumu

46. Dažādie rakstveida un mutvārdu apsvērumi ir atklājuši, ka vispirms ir jāuzsver konteksts, kādā Tiesa šo nosacījumu ir norādījusi spriedumā Vnuk.

47. Šķiet, ka ir lietderīgi vispirms atgādināt šādus faktiskos apstākļus: “šķūņa bēniņos kraujot siena ruļļus, ar piekabi aprīkots traktors, lauku saimniecības pagalmā braukdams atpakaļgaitā, lai novietotu piekabi šajā šķūnī, apgāza kāpnes, uz kurām bija uzkāpis D. Vnuk, kā rezultāta viņš nokrita” ( 29 ).

48. Juridiski diskusijas elementi tika rezumēti šādi: “iesniedzējtiesā D. Vnuk apgalvo, ka “transportlīdzekļa izmantošanas” jēdzienā neietilpst tikai kustība pa publiskajiem ceļiem un ka turklāt brīdī, kad norisinājās notikums, kas radīja zaudējumus pamatlietā, traktors līdz ar tā piekabi veidoja kustībā esošu transportlīdzekli, un ka runa bija par kustības beigu posmu. [Apdrošināšanas sabiedrība] apgalvo, ka pamatlieta attiecas nevis uz traktora kā satiksmei paredzēta transportlīdzekļa funkciju izmantošanu, bet gan uz tā izmantošanu darbā pie lauku saimniecības šķūņa” ( 30 ).

49. Tāpat Tiesa atgādināja, ka “iesniedzējtiesa norāda, ka jēdziens “transportlīdzekļu izmantošana” nav definēts Zakon o obveznih zavarovanjih v prometu (Slovēnijas Likums par automobiļu obligāto apdrošināšanu), bet šī nepilnība ir novērsta judikatūrā. Šajā ziņā tā norāda, ka obligātās apdrošināšanas galvenais mērķis atbilstoši Zakon o obveznih zavarovanjih v prometu noteikumiem ir riska savstarpēja sadale un nepieciešamība parūpēties par ceļu satiksmes pa publiskajiem ceļiem negadījumos cietušajām personām un pasažieriem. Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Slovēnijas judikatūru, lai novērtētu, vai konkrētus zaudējumus sedz obligātā apdrošināšana, nav nozīmes tam, vai tie ir radušies uz publiska ceļa. Tomēr apdrošināšanas segums saskaņā ar obligāto apdrošināšanu nepastāv, ja transportlīdzeklis tiek izmantots kā darbam paredzēts agregāts, piemēram, uz lauksaimniecības zemes, jo šādā gadījumā nav runa par ceļu satiksmi” ( 31 ).

50. Tāpēc, tā kā direktīvās tas nav noteikts, iesniedzējtiesa uzdeva jautājumu, vai “tādējādi ir iespējams uzskatīt, ka obligātā apdrošināšana aptver vienīgi zaudējumus, kurus izraisījis transportlīdzeklis saistībā ar ceļu satiksmi, vai ka tā aptver jebkādu kaitējumu, kas jelkādā veidā ir saistīts ar transportlīdzekļa lietošanu vai darbību, neatkarīgi no tā, vai situācija var vai nevar tikt definēta kā ceļu satiksmes situācija” ( 32 ).

51. Minētajā tiesvedībā, kas bija koncentrēta uz lietošanas vietu un transportlīdzekļa izmantošanas mērķi, izteiktie viedokļi bija teju identiski tiem, kas izvērsti pamatlietā: “Vācijas un Īrijas valdības apgalvo, ka [Direktīvas 72/166] 3. panta 1. punktā paredzētais apdrošināšanas pienākums attiecas vienīgi uz ceļu satiksmes situācijām un tādējādi nav piemērojams tādiem apstākļiem kā pamatlietā aplūkotie. Savukārt Komisija uzskata, ka šī tiesību norma ir piemērojama transportlīdzekļu izmantošanai neatkarīgi no tā, vai tie tiek izmantoti transportam vai kā darbam paredzēti agregāti, ikvienā vietā, gan sabiedriskā, gan privātā, kurā var īstenoties ar transportlīdzekļu izmantošanu saistītais risks, neatkarīgi no tā, vai šie transportlīdzekļi atrodas kustībā” ( 33 ).

52. Savā atbildē, no vienas puses, Tiesa precizēja transportlīdzekļa jēdzienu Direktīvas 72/166 izpratnē, norādot, ka pēc dalībvalstu iniciatīvas noteiktu veidu transportlīdzekļi var tikt izslēgti no tās piemērošanas jomas ( 34 ).

53. No otras puses, kā ir atgādināts šo secinājumu 36. un nākamajos punktos, Tiesa analizēja jēdzienu “transportlīdzekļu lietošana”, lai atbildētu uz jautājumu par apstākļiem, kādos transportlīdzekļi ir lietoti.

54. Ar minēto spriedumu Tiesa uzsvēra dažādo direktīvu saistībā ar obligāto apdrošināšanu mērķi, kas būtiski pārsniedz personu un mehānisko transportlīdzekļu satiksmes režīma liberalizāciju.

55. Tā īpaši norādīja, ka tā ir “arī atkārtoti nospriedusi, ka to mērķis ir garantēt līdzvērtīgu attieksmi pret personām, kuras cietušas transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumos, neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums noticis” ( 35 ).

56. Tā uzsvēra, kā tas jau ir atgādināts šo secinājumu 38. punktā, ka “nevar tikt uzskatīts, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies izslēgt aizsardzību, kas ar šīm direktīvām paredzēta personām, kuras cietušas negadījumā, ko izraisījis transportlīdzeklis tā izmantošanas laikā, ja tā atbilst šī transportlīdzekļa parastajai funkcijai” ( 36 ).

57. Tieši ņemot vērā šos vispārējos mērķus, Tiesa nolēma, ka ieguvumiem no apdrošināšanas ir jābūt piemērojamiem tad, ja transportlīdzeklis, kas tiek izmantots kā pārvietošanās līdzeklis, ir iesaistīts negadījumā, ar to pašu atkāpjoties no apstākļiem, kas it īpaši ir saistīti ar kustības amplitūdu, kura attiecas uz manevru vai uz negadījuma vietas publisko vai privāto raksturu, vai pat attiecīgā transportlīdzekļa, proti, traktora, kas var tikt izmantots arī kā darbarīks, īpašībām.

58. Tādā pašā nozīmē ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi] paredzēja, ka ir jāsedz “[visi] zaudējumi, kurus ir izraisījis transportlīdzeklis, to lietojot, ciktāl tā lietošana atbilst transportlīdzekļa dabiskajai [parastajai] funkcijai”.

59. Šī koncepcija tiek kritizēta, ņemot vērā faktiskos apstākļus pamatlietā, kuri saskaņā ar lietas dalībnieku, izņemot Komisijas, rakstveida vai mutvārdu apsvērumiem esot atklājuši nepieciešamību precizēt jēdzienu “transportlīdzekļa parastā funkcija”.

60. Tādējādi, lai to ierobežotu ar tāda transportlīdzekļa lietošanu, kas pārvietojas pa publiskiem vai regulējumam pakļautiem ceļiem, ir ierosināts ņemt vērā: – vietas, kurā transportlīdzeklis ir lietots, specifiku, ņemot vērā, ka atšķirībā no vietas, kurā notika negadījums lietā, kurā ir pieņemts spriedums Vnuk, lai gan runa arī ir par apvidu, kas pielīdzināms privātai teritorijai, tas nav bijis atvērts visiem, jo tas tika izmantots militārās mācībās; – lietošanas īpašos apstākļus, ņemot vērā, ka tas ir noticis apvidū, kurā nevar braukt jebkurš transportlīdzeklis, atšķirībā no lauku saimniecības pagalma vai stāvvietas, un ir izmantoti lukturi, kas paredzēti militārām vajadzībām, un – faktu, ka negadījumā cietušais transportlīdzeklis neesot bijis paredzēts lietošanai šajā vietā tā nepiemēroto īpašību dēļ (4×4 piedziņas transportlīdzeklis brauc pa ceļu, kas paredzēts kāpurķēžu transportlīdzekļiem).

61. Saistībā ar pirmo no šiem trim argumentiem, kas liek nošķirt ceļus atkarībā no to izmantojamības civilām vai militārām vajadzībām, es domāju, ka atkal var tikt izmantoti spriedumā Vnuk izklāstītie atbildes elementi, jo konstatējumi ir identiski. Pietiek vien norādīt, ka Direktīvas 2009/103 piemērošanas joma nav ierobežota ar noteiktiem pārvietošanās ceļiem, ka šai direktīvai ir ļoti plašas aizsardzības mērķis un ka tajā dalībvalstīm ir piedāvāts izvēlēties no to organizētās garantiju shēmas izslēgt noteiktas situācijas, ko Spānijas Karaliste nav izdarījusi.

62. Uz otro argumentu saistībā ar lietošanas apstākļiem var tikt attiecināts tāds pats pamatojums. Šīs direktīvas piemērošanas joma attiecas ne tikai uz koplietošanas ceļiem, pa kuriem var braukt visu veidu transportlīdzekļi. Tāpat ir jākonstatē, ka šāda situācija Spānijas valsts tiesībās ir paredzēta kā tāda, kas nav izslēgta no garantijas. Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. panta 1. punktā ir paredzēti arī gadījumi, kuros ceļš, kurš nav piemērots lietošanai, tomēr “parasti tiek lietots”.

63. Šo divu argumentu pārbaude man ļauj konstatēt, ka lietošanas vietas kritērijs nevar tikt saistīts ar “transportlīdzekļa parastās funkcijas” kritēriju, bet drīzāk tas var tikt pievienots “lietošanas” jēdzienam. Turklāt, tā kā Tiesa ir lēmusi, ka minētā direktīva ir piemērojama negadījumiem, kas notikuši ārpus publiskiem ceļiem, te, manuprāt, tiek ierosināta atkāpšanās no judikatūras.

64. Attiecībā uz pēdējo argumentu saistībā ar transportlīdzekļa piemērotību apvidum, kurā tas tiek lietots, es norādu, ka šis jautājums ir jauns un nav ticis uzdots lietā, kurā ir pieņemts spriedums Vnuk. Tajā debates bija vienīgi par traktora kā darbarīka vai citādas izmantošanas rīka lietošanu.

65. Es uzskatu, ka apstākļi pamatlietā skaidri parāda, ka būtu paradoksāli transportlīdzekļa piemērotības lietošanas vietai kritēriju izmantot kā tādu, kura dēļ tas varētu būt izslēgts no garantijas. Nav neiespējami, ka militāru transportlīdzekli var nākties lietot apstākļos, kas ne vienmēr atbilst tā tehniskajam raksturojumam, piemēram, ar mērķi apmācīt tā lietotājus. Par šo pēdējo punktu esam saņēmuši apstiprinājumu mutvārdu apsvērumos, kuros ir paskaidrots, kāpēc transportlīdzeklis tika lietots saskaņā ar augstākas pakāpes militārpersonas rīkojumu.

66. Papildus šiem īpašajiem apstākļiem vēl var tikt ņemts vērā principiālais apsvērums, kas izriet no sprieduma Vnuk, proti, vispārējas aizsardzības mērķa ievērošana, kad nepastāv īpaša izslēgšana, ja transportlīdzeklis tiek uzskatīts par pārvietošanās līdzekli.

67. Tāpēc es uzskatu, ka atbilstoši spriedumā Vnuk izmantotajai loģikai ar to apstākļu kopumu, kādos ir noticis negadījums, varētu būt pietiekami, lai pierādītu, ka transportlīdzeklis “Aníbal” ir izmantots atbilstoši jebkura transportlīdzekļa parastajai funkcijai.

68. Turklāt, vai tā nav militārā transportlīdzekļa parastā funkcija – pārvadāt militārpersonas un tikt to vadītam parasti izmantotā apvidū ar mērķi īstenot militārās mācības?

69. Pretējā gadījumā, kāds gan būtu mērķis apdrošināšanai, kas paredzēta, lai garantētu ar šiem transportlīdzekļiem, kuru galvenais pielietojums nav pārvietošanās pa vienmēr publiski pieejamiem ceļiem, nodarīto kaitējumu segšanu?

70. Man vēl ir jānorāda, tāpat kā Tiesa ir norādījusi sprieduma Vnuk 58. punktā, ka ir jāizdara secinājumi saistībā ar to, ka Spānijas valdība nav izmantojusi Direktīvas 2009/103 5. pantā piedāvāto iespēju noteiktus transportlīdzekļu veidus vai noteiktas personas izslēgt no īpašajām garantijām.

71. Tāpēc es uzskatu, ka, diskutējot par transportlīdzekļa izmantošanas atbilstoši tā “parastajai funkcijai” nosacījumu, ja negadījums ir noticis laikā, kad transportlīdzeklis ir izmantots pārvadāšanas, it īpaši personu pārvadāšanas, nolūkos, garantijas vispārējais princips nav apstrīdams.

72. Jebkāds cits risinājums novestu pie kazuistikas, kuras robežas pilnībā tika ilustrētas tiesas sēdē.

73. Tas pats attiecas uz priekšlikumu izmantot kritēriju “papildu lietošana” attiecībā uz izmantošanu satiksmē vai uz publiska ceļa, lai netiktu izslēgta lietošana stāvvietā vai uz privāta ceļa, ja runa ir par lietošanu, pabeidzot vai uzsākot pārvietošanos pa publiskiem ceļiem. Tāpat ir ar ideju izmantot pārvietošanās kā tādas, kurā tiek atdarināti militāras operācijas apstākļi, mērķi vai ņemt vērā atļaujas pastāvēšanu.

74. Šie ierosinājumi ir arī pierādījuši, ka tie rada lielāku tiesisko nenoteiktību nekā tie, kas mudina apliecināt, ņemot vērā apstākļus pamatlietā, vienkāršu definīciju, kas atbilst vispārējai nozīmei, kāda ir izmantota spriedumā Vnuk, pat ja dažiem tā varētu šķist kā tautoloģija. Tā, bez šaubām, ņemot vērā Direktīvas 2009/103 mērķi nodrošināt ļoti augstu aizsardzību, labāk atbilst jēdziena, kas jāpiemēro vienveidīgi, autonomajam raksturam.

75. Tādējādi, atbildot uz otro jautājumu, es uzskatu, ka apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, transportlīdzekļa izmantošanas apstākļi atbilstoši tā parastajai funkcijai nav vērtējami, ņemot vērā apvidu, kādā transportlīdzeklis ir lietots.

V. Secinājumi

76. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Audiencia Provincial de Albacete (Alvasetes provinces tiesa, Spānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) tā kā jēdziens “transportlīdzekļu lietošana”, kas ir atrodams Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvas 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 3. panta 1. punktā, ir definēts kā Savienības tiesību autonoms jēdziens, tas visās dalībvalstīs ir jāinterpretē vienveidīgi, ņemot vērā transportlīdzekļa lietošanu atbilstoši tā “parastajai funkcijai”, un iesniedzējtiesai viss tiesiskā regulējuma kopums, kas tiek aplūkots pamatlietā, ir jāinterpretē tā, lai transportlīdzekļu vadītāju civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas pienākumam piešķirtu visu iespējamo lietderīgo iedarbību; 2) tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, šī parastā funkcija nevar tikt vērtēta atkarībā no apvidus, kurā transportlīdzeklis ir lietots.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2009, L 263, 11. lpp.

( 3 ) Šīs apdrošināšanas sabiedrības nosaukums līdz 2012. gada 10. decembrim bija “Chartis Europe, Sucursal en España”.

( 4 ) Turpmāk tekstā – “obligātā apdrošināšana”.

( 5 ) C‑162/13, turpmāk tekstā – “spriedums Vnuk, EU:C:2014:2146.

( 6 ) OV 1972, L 103, 1. lpp.

( 7 ) OV 1984, L 8, 17. lpp.

( 8 ) OV 1990, L 129, 33. lpp.

( 9 ) OV 2000, L 181, 65. lpp.

( 10 ) OV 2005, L 149, 14. lpp.

( 11 ) Šis pants ir formulēts identiski Direktīvas 72/166 4. pantam.

( 12 ) BOE Nr. 267, 2004. gada 5. novembris, 36662. lpp.; turpmāk tekstā – “LRCSCVM”.

( 13 ) BOE Nr. 222, 2008. gada 13. septembris, 37487. lpp.; turpmāk tekstā – “noteikumi par obligāto apdrošināšanu”.

( 14 ) Šā transportlīdzekļa aprakstu skat. Spānijas Aizsardzības ministrijas interneta vietnē šādā adresē: http:/www.ejercito.mde.es/materiales/vehiculos/Anibal.html.

( 15 ) Šajā ziņā skat. Reglamento General de Vehículos (Vispārējais transportlīdzekļu likums), kas apstiprināts ar Karaļa 1998. gada 23. decembra dekrētu Nr. 2822/1998 (BOE Nr. 22, 1999. gada 26. janvāris, 3440. lpp.), XVIII pielikuma II punkta b) apakšpunktu.

( 16 ) Skat. šo atkāpju sarakstu šādā interneta adresē: http://ec.europa.eu/finance/insurance/docs/motor/list-exempt-5th-dir_en.pdf, no kā izriet, ka 19 dalībvalstis ir izslēgušas militāros transportlīdzekļus, kuri pieder valstij, vai, konkrētāk, tos, kuri tiek izmantoti militārām vajadzībām. Šīs izvēles biežums pamato to, ka minētās direktīvas preambulas 44. apsvērumā ir paredzēti armijas transportlīdzekļi un ir atgādināts pienākums sniegt informāciju par organizāciju, kura sedz risku.

( 17 ) Proti, apdrošinātājs, Spānijas un Īrijas valdības, kā arī Komisija.

( 18 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c. (C‑110/15, EU:C:2016:717, 18. un 19. punkts).

( 19 ) Skat. šīs direktīvas preambulas 1. apsvērumu un 29. pantu.

( 20 ) Skat. sprieduma Vnuk 43.–45. punktu.

( 21 ) Skat. sprieduma Vnuk 46. punktu un tajā minēto judikatūru.

( 22 ) Skat. sprieduma Vnuk 52. punktu.

( 23 ) Skat. sprieduma Vnuk 53.–55. punktu.

( 24 ) Sprieduma Vnuk 59. punkts. Salīdziniet ar šā sprieduma 56. punktu: “Ņemot vērā visus šos apstākļus un it īpaši [Direktīvas 72/166 un Direktīvas 90/232] mērķi nodrošināt aizsardzību, nevar tikt uzskatīts, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies izslēgt aizsardzību, kas ar šīm direktīvām paredzēta personām, kuras cietušas negadījumā, ko izraisījis transportlīdzeklis tā izmantošanas laikā, ja tā atbilst šī transportlīdzekļa parastajai funkcijai.”

( 25 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 26 ) Skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

( 27 ) Skat. it īpaši Apvienotās Karalistes Transporta ministrijas technical consultation on motor insurance: consideration of the European Court of Justice ruling in the case of Damijan Vnuk v Zavarovalnica Triglav d.d (C‑162/13), kas pieejama šādā interneta adresē: https://www.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/581193/motor-insurance-vnuk-v-triglav.pdf, 1.–4. punktu.

( 28 ) Skat. Komisijas 2016. gada 8. jūnija ietekmes novērtējumu par Direktīvas 2009/103 piemērošanas jomu, kas pieejams šādā interneta adresē: http://ec.europa.eu/smart-regulation/roadmaps/docs/2016_fisma_030_motor_insurance_en.pdf (A daļa, “context”, 6. punkts).

( 29 ) Skat. sprieduma Vnuk 19. punktu.

( 30 ) Skat. sprieduma Vnuk 22. punktu.

( 31 ) Skat. sprieduma Vnuk 23. punktu.

( 32 ) Skat. sprieduma Vnuk 24. punktu.

( 33 ) Skat. sprieduma Vnuk 34. un 35. punktu.

( 34 ) Skat. sprieduma Vnuk 40. punktu.

( 35 ) Skat. sprieduma Vnuk 50. punktu un tajā minēto judikatūru.

( 36 ) Skat. sprieduma Vnuk 56. punktu.