ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
130.

Ņemot vērā minēto, ierosinu Tiesai uz Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju), redakcijā ar grozījumiem, kas tajā izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris), 15. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7., 8. un 11. pantu, kā arī 52. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka vieni no kritērijiem, pēc kuriem var izvērtēt, cik smaga ir iejaukšanās pamattiesībās, ko izraisa kompetento dalībvalsts iestāžu piekļuve personas datiem, kuri saskaņā ar dalībvalsts tiesisko regulējumu ir jāsaglabā elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, ir attiecīgas datu kategorijas, kā arī tā laikposma ilgums, attiecībā uz kuru ir pieprasīta piekļuve. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā iejaukšanās smagumu, ir jāizvērtē, vai minētā piekļuve bija absolūti nepieciešama, lai sasniegtu noziedzīgu nodarījumu novēršanas, izmeklēšanas, atklāšanas un kriminālvajāšanas mērķi. 2) Direktīvas 2002/58, redakcijā ar grozījumiem, kas tajā izdarīti ar Direktīvu 2009/136, 15. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Pamattiesību hartas 7., 8. un 11. pantu, kā arī 52. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prasība, ka kompetento dalībvalsts iestāžu piekļuvei saglabātajiem datiem ir jābūt pakārtotai tiesas vai neatkarīgas administratīvas iestādes iepriekšējai pārbaudei, nav izpildīta, ja valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka šo pārbaudi veic prokuratūra, kuras uzdevums ir vadīt pirmstiesas izmeklēšanu, taču kura var arī uzturēt valsts apsūdzību tiesā.
79.

Tomēr, ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, paredzamības kritērijam neatbilst situācija, kad spēkā esošā zemāko instanču tiesu judikatūra neļauj personai uzzināt, vai tāda daudzuma narkotisko vielu glabāšana, kas ir pietiekams, lai vairāki duči narkomānu varētu gūt “kaifu” vienu reizi, ir uzskatāma par noziedzīgu nodarījumu atbildību pastiprinošos apstākļos vai arī tā ir uzskatāma par šādu nodarījumu tikai tad, ja glabāto narkotisko vielu daudzums ir pietiekams attiecībā uz vairākiem simtiem (vai pat tūkstošiem) personu. Tā pārsniegtu to elastīguma līmeni, kas nepieciešams, lai izvairītos no pārmērīgas neelastības un nodrošinātu spēju pielāgoties konkrētai situācijai. Ja faktiskie apstākļi atbilst tiem, ko iesniedzējtiesa ir norādījusi savā nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, saskaņotais kritērijs, kas esot noteikts Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) judikatūrā, man nešķiet tāds, lai radītu saprātīgi paredzamu krimināltiesību piemērošanu. Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) arī ir norādījusi uz savu nevēlēšanos definēt jēdzienu “liels daudzums narkotisko vielu” aptverošākā veidā, uzskatot to par likumdevēja lomas uzurpēšanu ( 49 ). Šādos apstākļos neierobežotā jēdziena “liels daudzums” narkotisko vielu interpretācija, ko katrā atsevišķā gadījumā valsts tiesas veic, lai to uzskatītu par atbildību pastiprinošu apstākli, nav saderīga ar noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu.
14.

Kas attiecas uz prasītājas pamatlietā izvirzītā jautājuma būtību, proti, vai nelikumīgi no darba atlaistam darba ņēmējam ir tiesības uz kompensāciju par neizmantotu apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu saskaņā ar Darba kodeksa 224. panta 1. punktu par periodu no darba attiecību pārtraukšanas dienas līdz atjaunošanas dienai iepriekšējā darbā, pamatojoties uz spriedumu, kurš ir kļuvis galīgs, VKS noteica, ka Okruzhen Sad Plovdiv (Plovdivas apgabaltiesa) sniegtā atbilde atbilst saistošajai VKS judikatūrai. Saskaņā ar šo judikatūru laikposmā no darba attiecību izbeigšanas dienas līdz atlaišanas atcelšanai, pamatojoties uz galīgu spriedumu, un nelikumīgi atlaista darba ņēmēja atjaunošanai iepriekšējā amatā šis darba ņēmējs faktiski nav veicis darbu saskaņā ar darba attiecībām. Līdz ar to šajā laikposmā šim darba ņēmējam nebija tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu, pamatojoties uz Darba kodeksa 224. panta 1. punktu.
16.

Darbinieki, kuri veica D.Z. ceļošanas dokumentu pārbaudi, Bukarestes lidostā telefoniski sazinājās ar kādu uz zemes strādājošu Blue Air kontroles darbinieku, kuram nosūtīja visus D.Z. uzrādītos dokumentus. Bukarestes lidostā strādājošā Blue Air darbinieka pa e‑pastu atsūtītā atbilde bija šāda: “I am sorry but they said that without a visa or a family member residence card, he can’t enter Romania” (“Man ļoti žēl, bet viņi teica, ka bez vīzas vai ģimenes locekļa uzturēšanās atļaujas viņš nevar ieceļot Rumānijā”).
3.

Lieta, kuras pamatā ir nodokļu rakstura strīds starp Wagram Invest un Beļģijas nodokļu iestādēm, sniegs Tiesai iespēju vēlreiz precizēt, kāda ir principa par skaidru un patiesu priekšstatu gada pārskatos piemērojamība, kas ir svarīgs Eiropas Savienības tiesību normu par gada pārskatiem un uzņēmumu finanšu stāvokli mērķis ( 4 ). Tiesai arī tiek lūgts precizēt saistību starp Direktīvas 78/660 2. panta 4. punktā paredzēto pienākumu sniegt papildu informāciju, no vienas puses, un iespēju izņēmuma gadījumos atkāpties no kādas normas atbilstoši minētās direktīvas 2. panta 5. punktam, no otras puses.
70.

Šis konstatējums nenozīmē Vispārējās tiesas Reglamenta 188. panta pārkāpumu ( 34 ), kā to apgalvo Bolton Cile España. Primart iesniegtie apsvērumi par agrākās preču zīmes raksturīgo atšķirtspēju attiecās uz jautājumu, kas tika izskatīts Apelācijas padomē, un tādējādi to pamatoti varēja izvirzīt Vispārējā tiesā. Apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padome uzskatīja, ka agrākās preču zīmes atšķirtspēja ir vidēja līmeņa, ņemot vērā vārda “prima” nozīmi un to, kā šo vārdu saprastu konkrētā sabiedrības daļa (apstrīdētā lēmuma 22. un 27. punkts) ( 35 ).
115.

Šajā tiesvedībā nav specifisku iemeslu, kas vedinātu domāt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju “var it īpaši skart šāda minētās prezumpcijas turpmāka piemērošana”, atšķirībā no apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C‑57/16 P, kurai kā bezpeļņas organizācijai, kuras mērķis ir vides aizsardzība, viens no uzdevumiem ir celt prasības, lai veicinātu lielāku pārskatāmību un leģitimitāti Savienības likumdošanas procesā. Tas, kā to ir paudusi Tiesa, padara par ticamu, ka tā nākotnē atkal pieprasīs piekļuvi dokumentiem, kuri ir analogi strīdīgajiem dokumentiem ( 34 ). To pašu nevar teikt par tagadējo apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas nav pierādījusi, ka tai būtu kāda specifiska interese atcelt apstrīdētos lēmumus, jo, kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, atšķirībā no lietas C‑57/16 P, tiesvedības turpināšana nebūtu devusi nekādu konkrētu papildu labumu.
81.

Rezumējot iepriekš sacīto – ja Komisija uzdod atgūt nelegālu atbalstu, par kuru nav celta neviena prasība tiesā, valsts iestāžu loma ir vienīgi īstenot šo Komisijas lēmumu. Tātad šīm iestādēm nav nekādas novērtējuma brīvības attiecībā uz atbalsta atgūšanu ( 52 ). Ņemot vērā to, ka valsts iestādei nav diskrecionārās varas, nelikumīgi piešķirta atbalsta saņēmējs vairs neatrodas nedrošā situācijā no brīža, kad Komisija pieņem lēmumu, ar kuru šis atbalsts tiek atzīts par nesaderīgu un tiek prasīta tā atgūšana ( 53 ). Tā tas ir gan individuālo atbalstu, gan atbalstu, kas piešķirti saskaņā ar atbalsta shēmu, gadījumā ( 54 ). Tātad tiesiskās drošības princips nevar kavēt atbalsta atmaksu, pamatojoties uz to, ka valsts iestādes ir ar nokavēšanos izpildījušas lēmumu, kas prasa šo atmaksu, turklāt neatkarīgi no paredzētā noilguma termiņa ilguma. Pretējā gadījumā nepamatoti izmaksāto summu atgūšana kļūtu praktiski neiespējama un Savienības tiesību normām attiecībā uz valsts atbalstu tiktu atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība ( 55 ).
65.

Man šķiet, ka Tiesas argumentācija par jurisdikcijas un procedūras jautājumiem šajā spriedumā patiešām sniedz noderīgus norādījumus attiecībā uz RQ lietu. Tiesa tajā nosprieda, ka, lai arī tai nebija jurisdikcijas atcelt kādas dalībvalsts normatīvos vai administratīvos aktus, izvirzītais jautājums tomēr ietilpa tās jurisdikcijā, jo šis jautājums attiecās uz EOTK protokola, it īpaši tā 11. panta b) punkta, interpretāciju un piemērošanu. Šādi Tiesas šajā spriedumā izteiktie konstatējumi ir īpaši atbilstoši: “Atzīstot tiesības celt prasību, kas balstītas uz [EOTK] protokola 16. pantu, [EOTK] protokola autori skaidri centās nodrošināt tajā noteikto privilēģiju un imunitāšu ievērošanu ne tikai Kopienas un tās iestāžu interesēs, bet arī to indivīdu interesēs, kuriem tika piešķirtas šīs privilēģijas un imunitātes, un, no otras puses, dalībvalstu un to administratīvo iestāžu interesēs, kuras jāaizsargā pret šo privilēģiju un imunitāšu pārāk plašu interpretāciju. Lai gan privilēģijas un imunitāte ir piešķirtas “vienīgi Kopienas interesēs”, nedrīkst aizmirst to, ka tās skaidri ir piešķirtas “Kopienas iestāžu ierēdņiem”. Tas, ka privilēģijas, imunitātes un atvieglojumi tika piešķirti Kopienas sabiedrības interesēs, noteikti attaisno Augstajai iestādei piešķirtās pilnvaras noteikt ierēdņu kategorijas, kurās tie ierindojami (12. pants), vai vajadzības gadījumā atcelt imunitāti (13. panta otrā daļa), bet tas nenozīmē, ka šīs privilēģijas ir piešķirtas Kopienai, nevis tieši tās ierēdņiem. Turklāt šo interpretāciju skaidri pamato iepriekš minēto noteikumu formulējums. ( 37 )”
76.

Manuprāt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 193. punktā nav ne pievienojusi, ne aizstājusi faktus, kas neizriet no paša strīdīgā lēmuma ( 35 ). Minētajā punktā Vispārējā tiesa pamatoti interpretēja šo lēmumu kopumā, būtībā nospriežot, ka, lai gan ir dažs minētā lēmuma apsvērumu nepilnīgs formulējums, no šī paša lēmuma kopumā, it īpaši no tā 56.–66. apsvēruma, izriet, ka laikā, kad strīdīgie pasākumi tika piešķirti, Larko atradās ļoti delikātā situācijā. Šādos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi kļūdu, secinot, ka pastāvēja “ārkārtas apstākļi”, kas izpaudās tādējādi, ka Larko nebija iespējams pilnībā atmaksāt aizdevuma summu no saviem līdzekļiem.
60.

Šajā sakarā jāatgādina, ka šajā lietā sankcija tika piemērota Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, taču vienīgi Bank BGŻ BNP Paribas Warszawa ir juridiskas personas statuss Polijā. Tādējādi, neskarot iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Polijas tiesībās Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk un Bank BGŻ BNP Paribas Warszawa veido vienu vienību un pirmā no abām ir otrās vietējā struktūrvienība. No juridiskā viedokļa šī organizatoriskā vienība materializējas ar apstākli, ka, atšķirībā no Bank BGŻ BNP Paribas Warszawa, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk nav juridiskas personas statusa, tādējādi tā nevar piedalīties kriminālprocesā vai civilprocesā ( 29 ).
28.

Rezumējot – ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai meitasuzņēmumu jau pašu par sevi ir pamats uzskatīt par mātesuzņēmuma pastāvīgu iestādi (par to B sadaļā). Otrkārt, tā vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, pastāv citi kritēriji, saskaņā ar kuriem meitasuzņēmums ir uzskatāms par mātesuzņēmuma pastāvīgu iestādi (par to C sadaļā). Ja šādi kritēriji pastāv, iesniedzējtiesa vēl vēlas uzzināt, kas pakalpojuma sniedzējam ir jāpārbauda, lai noskaidrotu, vai meitasuzņēmums ir uzskatāms par šādu pastāvīgu iestādi (par to D sadaļā).
59.

Noslēgumā, lai gan redakciju atšķirības starp Regulu Nr. 882/2004 un direktīvu, kas bija spēkā pirms tās, no vienas puses, un regulu, kas tai sekoja, no otras puses, manuprāt, ir ļoti pārsteidzošas, apstāklis, ka Savienības likumdevēja pieeja tiesību aktos attiecībā uz oficiālo kontroļu finansēšanu ir palikusi nemainīga, manuprāt, izteiksmīgi apstiprina to, ka oficiālo kontroļu izmaksas, kuras kompetentās iestādes var atgūt ar nodevu palīdzību, ir jāinterpretē plaši. Manuprāt, nebūtu pareizi interpretēt Regulu Nr. 882/2004 tādējādi, ka pēdējām minētajām ar to būtu atļauts atgūt mazāku daļu no visiem izdevumiem, salīdzinājumā ar to, ko tās drīkst atgūt gan saskaņā ar direktīvu, kas bija piemērojama pirms tās stāšanās spēkā, gan saskaņā ar direktīvu, kas ar to tiek atcelta, jo, pirmkārt, Regulā Nr. 882/2004 nav nevienas skaidras norādes, ka izdevumu atgūšanas jomā tajā būtu izvēlēta šaurāka pieeja nekā Direktīvā 85/73, un, otrkārt, Regulā 2017/625 nekas neliecina par to, ka likumdevējs vēlētos atgriezties pie plašākas pieejas; pēdējās minētās regulas sagatavošanas darbos – kā esmu paskaidrojis iepriekš – ir skaidri noteikts, ka tās mērķis ir tikai precizēt tiesību normu par oficiālo kontroļu finansēšanu tvērumu ( 21 ).
60.

Čehijas Republika ir gandrīz pilnībā transponējusi PVN direktīvu. PVN direktīvas jēdzieni un to interpretācija ir pietiekami skaidri. Tomēr ar zināmu tiesisko nedrošību ir saistīta atbrīvojuma no nodokļa attiecināšana uz vienu no piegādēm piegādes ķēdē un ar to saistītā pārējo piegāžu vietas noteikšana. Par to liecina daudzie attiecībā uz šo šobrīd jau pieņemtie Tiesas spriedumi ( 36 ), kā arī PVN direktīvas jaunais 36.a pants, kas ir jātransponē līdz 2020. gada 1. janvārim ( 37 ).
1.

Nodokļi ir kaut kas tāds, no kā visi parasti cenšas pēc iespējas vairāk izvairīties, lai gan saskaņā ar pazīstamu izteicienu tie, līdzās nāvei, ir viena no divām lietām, no kurām dzīvē nevar izvairīties. Dīvainā kārtā tomēr ir situācijas, kad aplikšana ar nodokli tiek pieņemta kā kas pozitīvs un pat vēlams. Tas arī attiecas uz subjektiem, kuri veic tādu uzņēmējdarbību, kurai uzliek pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”). Kamēr šāda saimnieciskā darbība ir apliekama ar nodokli, tikmēr šāda aplikšana ar nodokli nodokļa maksātājam ir neitrāla, jo tās ekonomiskais slogs tiek pārnests uz nākamajiem apgrozījuma posmiem un beigu beigās to uzņemas patērētāji. Tomēr, ja nodokļa maksātāja veiktajiem darījumiem tiek piemērots atbrīvojums no PVN, tad šis nodokļa maksātājs uzņemas iepriekšējos apgrozījuma posmos samaksātā priekšnodokļa ekonomisko slogu. Tādējādi saimnieciskās darbības subjekti bieži labprāt izvēlas aplikšanu ar nodokli, nevis atbrīvojumu no tā. Tomēr, ja šis atbrīvojums ir obligāts, tad šāda iespēja nepastāv: nevar no tā atteikties un labprātīgi maksāt nodokļus. Aplūkojamajā lietā Tiesai būs iespēja atgādināt šo principu.
24.

Daži jūrnieki visu viņu līguma laikposmu strādāja uz kuģiem, kas vēl palika pietauvoti Roterdamā. Beiguši strādāt uz kuģa, viņi ar lidmašīnu no Šipholas lidostas izceļoja no Nīderlandes (un tādējādi no Šengenas zonas). Savukārt citi, kādu laiku strādājuši uz Roterdamā pietauvota kuģa, palika uz kuģa un izceļoja no Nīderlandes teritoriālajiem ūdeņiem kā attiecīgā kuģa apkalpes locekļi.
148.

Regulas Nr. 141/2000 8. panta 3. punktā ir paredzēts izņēmums no tirgus ekskluzivitātes noteikuma. Tajā otrā TA pieteikuma attiecībā uz zālēm reti sastopamu slimību ārstēšanai iesniedzējam ir atļauts iesniegt šo pieteikumu pēc pieciem gadiem, ja var pierādīt, ka otrās zāles, kaut arī līdzīgas pirmajām zālēm reti sastopamu slimību ārstēšanai, kas jau ir apstiprinātas, “ir drošākas, iedarbīgākas vai citādi klīniski pārākas”. Piemēram, ja attiecīgais ziņojums tiktu publiskots atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta noteikumiem, man ir grūti iedomāties, ka iespējamais konkurents nevarētu lietderīgi to izmantot, lai sagatavotu šādu pieteikumu atbilstoši [Regulas Nr. 141/2000] 8. panta 3. punkta c) apakšpunktam, ņemot vērā to, ka ir pagājuši pieci gadi, kopš 2014. gada maijā apelācijas sūdzības iesniedzējai tika piešķirta TA, ar mērķi pierādīt, ka tā zāles patiešām ir efektīvākas vai kā citādi klīniski pārākas par zālēm Translarna.
21.

Apelācijas tiesa ir uzskatījusi, ka ir jāuzdod prejudiciāls jautājums šādu iemeslu dēļ: – Kopš XIX gadsimta Francijas tiesības civiltiesiskās atbildības jomā balstās uz ex delicto un ex contracto atbildības nekumulēšanas pamatprincipu, kas nozīmē, ka: a) persona nevar vērsties pret citu personu par tiem pašiem nodarījumiem, pamatojoties gan ex delicto atbildību, gan ex contracto atbildību; b) ja puses saista spēkā esošs līgums un ja kaitējums, kas nodarīts vienai no pusēm, ir radies kādas līguma prasības neizpildes vai nepienācīgas tās izpildes dēļ, ex delicto atbildība tiek noraidīta par labu ex contracto atbildībai. – Francijas tiesību aktos pastāv uzskats, ka autortiesību pārkāpums [contrefaçon], kas sākotnēji ir bijis noziedzīgs nodarījums, izriet no ex delicto atbildības, nevis no līguma neizpildes. – Tādēļ, tā kā pusēm ir saistošs 2010. gada 25. augusta līgums un tiek apgalvots, ka kaitējumu izraisījusi līguma noteikumu neizpilde, pirmās instances tiesas spriedumā ex delicto atbildība tika noraidīta par labu līgumiskajai atbildībai. Tādējādi tā nolēma, ka prasība par pārkāpumu [contrefaçon], kura ir pielīdzināma ex delicto atbildības prasībai, tika atzīta par nepieņemamu. – Tomēr nevar neņemt IT Development argumentu, ka “prasība par pārkāpumu [contrefaçon] būtībā varētu nebūt ex delicto atbildības prasība, bet varētu izrietēt arī no līguma neizpildes”. – Proti, autortiesību pārkāpums [contrefaçon] visplašākajā nozīmē ir definējams kā jebkāds intelektuālā īpašuma tiesību apdraudējums, un konkrēti CPI L335‑3. panta gadījumā – kā “kādas no [CPI L122‑6. pantā noteiktajām] programmatūras autora tiesībām pārkāpums”. – Nevienā no šīm tiesību normām un arī nevienā citā Francijas tiesību aktā, kas attiecas uz autortiesību pārkāpumiem [contrefaçon], nav tieši noteikts, ka tas būtu piemērojams tikai tad, ja puses nesaista līgums. – Pat ja turpmāk minētās normas tikpat labi var aplūkot kā nekumulēšanas principa izņēmumus, Francijas tiesībās pastāv noteikumi, saskaņā ar kuriem prasību par autortiesību pārkāpumu [contrefaçon] pret licenciātu, kurš pārkāpj līgumā noteiktos ierobežojumus, var celt arī attiecībā uz patentiem un preču zīmēm ( 7 ). – CPI L122‑6. un L122‑6‑1. pants, kuros ir paredzēts, ka līgumā var noteikt programmatūras modificēšanas noteikumus, šādos gadījumos neizslēdz prasību par autortiesību pārkāpumu [contrefaçon]. Tas pats attiecas uz Direktīvas 2009/24 4. un 5. pantu, kurus ar šiem CPI pantiem transponē valsts tiesībās. – Visbeidzot Direktīvas 2004/48 2. pantā vispārīgi ir noteikts, ka pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus piemēro visiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, nenošķirot to, vai šie pārkāpumi ir vai nav radušies līguma neizpildes dēļ.
137.

To nevar argumentēt arī tādējādi, ka atgūšana neesot iespējama, mazos uzņēmumus ex post apliekot ar nodokli, tādēļ vienīgais risinājums būtu nodokļa atcelšana. Ja, kā izriet no Regulas (EK) Nr. 659/1999 ( 77 ) 14. panta 1. punkta, izņēmuma gadījumā nav iespējams atgūt atbalstu, tad arī netiek prasīta atbalsta atgūšana. Tiesa ir lēmusi, ka princips “impossibilium nulla obligatio est” ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem ( 78 ). Tādēļ pat šādā gadījumā nedz LESD 107. un 108. pantā, nedz iepriekš minētās regulas normās nav paredzēta atbalsta paplašināšana a posteriori, attiecinot to vēl uz citām personām.
28.

A. Bocero Torrico un J. Bode uzskata, ka Vispārējā likuma par sociālo nodrošinājumu 208. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētais “izmaksājamās pensijas apmērs” esot jāpielīdzina teorētiskā pabalsta apmēram, kas ir definēts Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā, jo tādējādi migrējošs darba ņēmējs tiek pielīdzināts tādā pašā situācijā valsts darba ņēmējam, kurš nav izmantojis tiesības brīvi pārvietoties. Viņi pakārtoti apgalvo, ka šis jēdziens ir jāinterpretē saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punktu kā proporcionālu pabalstu summa, ko attiecīgā persona ir saņēmusi no divām vai vairākām dalībvalstīm par visiem apdrošināšanas laikposmiem, kas ir ņemti vērā, lai Spānijā saņemtu un aprēķinātu priekšlaicīgu vecuma pabalstu. Tomēr viņi norāda, ka šai pieejai esot divi trūkumi. Pirmkārt, pieeja priekšlaicīgam vecuma pabalstam Spānijā ir atkarīga no summas, kas izriet no tiesībām uz pabalstu divās vai vairākās dalībvalstīs saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punktu, neatkarīgi no tā pabalsta apmēra, kāds attiecīgai personai pienāktos Spānijā, ja visi apdrošināšanas laikposmi būtu tikuši pabeigti saskaņā ar Spānijas tiesisko regulējumu. Otrkārt, pieeja priekšlaicīgam vecuma pabalstam vienā dalībvalstī ir atkarīga no pieejas priekšlaicīgam vecuma pabalstam un tā izmaksāšanas citā [dalīb]valstī, neņemot vērā to, ka priekšlaicīga pensionēšanās nav paredzēta visu dalībvalstu tiesiskajā regulējumā un tā nav reglamentēta vienādi valstīs, kurās ir paredzēta iespēja saņemt priekšlaicīgu vecuma pabalstu.
5.

Saskaņā ar 105. apsvērumu: “Ir svarīgi, lai [..] nodrošinātu to, ka apakšuzņēmēji vides, sociālo un darba tiesību jomās ievēro piemērojamos pienākumus, kas iedibināti ar Savienības un valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai ar šajā direktīvā uzskaitītajiem starptautiskajiem vides, sociālo un darba tiesību aktu noteikumiem, ja šādi noteikumi un to piemērošana ir saskaņā ar Savienības tiesībām. [..] Būtu arī jāprecizē, ka, tiklīdz dalībvalsts valsts tiesību aktos ir paredzēts apakšuzņēmēju un galvenā darbuzņēmēja kopīgas atbildības mehānisms, būtu jāpiemēro nosacījumi attiecībā uz to, kā vides, sociālo un darba tiesību jomās tiek pildīta to piemērojamo pienākumu ievērošana, kuri iedibināti ar Savienības un valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai ar šajā direktīvā uzskaitītajiem starptautiskajiem vides, sociālo un darba tiesību aktu noteikumiem, ja šādi noteikumi un to piemērošana ir saskaņā ar Savienības tiesībām. Turklāt būtu skaidri jānosaka, ka dalībvalstīm vajadzētu būt spējīgām paredzēt papildu pasākumus, piemēram, paplašinot pārredzamības pienākumu darbības jomu, paredzot iespēju veikt tiešos maksājumus apakšuzņēmējiem, vai paredzot iespēju vai prasību, ka līgumslēdzējas iestādes pārbauda, vai apakšuzņēmēji nav nonākuši nevienā no situācijām, kuras būtu par pamatu tam, lai izslēgtu ekonomikas dalībniekus. Ja apakšuzņēmējiem piemēro šādus pasākumus, būtu jānodrošina, ka tiek ievērota saskanība ar galvenajam darbuzņēmējam piemērojamiem noteikumiem tā, lai no obligātiem izslēgšanas iemesliem izrietētu prasība, ka galvenais darbuzņēmējs aizstāj attiecīgo apakšuzņēmēju. Būtu jāpaskaidro, ka tad, ja šādā pārbaudē tiek atklāts, ka pastāv neobligātie izslēgšanas iemesli, līgumslēdzējām iestādēm ir iespēja prasīt aizstāšanu. Tomēr būtu arī skaidri jānosaka, ka līgumslēdzējām iestādēm var būt pienākums prasīt aizstāt attiecīgo apakšuzņēmēju, ja šādos gadījumos obligāti ir jāaizstāj galvenais darbuzņēmējs. Tāpat būtu skaidri jānosaka, ka dalībvalstīm ir brīva izvēle saskaņā ar valsts tiesību aktiem paredzēt stingrākus atbildības noteikumus vai valsts tiesību aktos paredzēt papildu pasākumus attiecībā uz tiešajiem maksājumiem apakšuzņēmējiem.”
61.

Ja visi turpmākie iestāžu veiktie pasākumi tiktu uzskatīti par Savienības tiesības īstenošanu, vienīgi pamatojoties uz nejaušību par to, vai kriminālprocess ir uzsākts sakarā ar izvairīšanos no ienākuma nodokļa maksāšanas vai arī izvairīšanos no pievienotās vērtības nodokļa maksāšanas, tas būtu pretrunā iepriekš minētajai Tiesas judikatūrai ( 30 ).
33.

Ievērojot minēto, šo papildu pabalstu raksturo maksājumu veidojošie elementi, īpaši tā mērķis un piešķiršanas nosacījumi. Tas neatbilst nevienam no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā uzskaitītajiem riskiem ( 11 ). Atbilstoši Tiesas judikatūrai tas nav pensijas pabalsts ( 12 ). Papildu pabalstu izmaksā neatkarīgi no pensijas pabalstiem. To izmaksā pat, ja bijušais sportists vai sportiste pensiju nesaņem. To neizmaksā, ja pensijas pabalsti pārsniedz zināmu slieksni ( 13 ). Nedz arī papildu pabalstu izmaksā no tiem pašiem līdzekļiem kā vecuma pensiju. Valsts to izmaksā tieši. Papildu pabalsta mērķis nav arī labuma guvēja vajadzību apmierināšana ( 14 ). Drīzāk tā mērķis tostarp ir atalgot augsta līmeņa atlētus par viņu sasniegumiem un iedrošināt jaunos atlētus. Izmaksātās summas apmēru arī nenosaka veikto iemaksu summa vai apdrošināšanas periods ( 15 ).