ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 25. martā ( )

Lieta C‑439/08

VZW Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW (VEBIC)

pret

Raad voor de Mededinging,

Minister van Economie

Hof van beroep te Brussel (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu

Konkurences politika – Regulas (EK) Nr. 1/2003 2., 5. panta, 15. panta 3. punkta un 35. panta 1. punkta interpretācija – Tiesvedība valsts tiesā – Valsts konkurences iestāžu rakstveida apsvērumu un faktisko un tiesību pamatu iesniegšana apelācijas procesā, kas uzsākts par šo iestāžu lēmumu – Vairākas iestādes vienā dalībvalstī – Līdzvērtības un efektivitātes principi

I – Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā ( ), 2., 5. panta, 15. panta 3. punkta un 35. panta interpretāciju.

2. Būtībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai iepriekš minētās tiesību normas ļauj vai pat uzliek pienākumu valsts konkurences iestādēm iesniegt rakstveida apsvērumus vai iebildumu rakstu procesa, kas uzsākts par vienas no šādām iestādēm lēmuma atcelšanu, ietvaros.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

3. Regulas Nr. 1/2003 2. pantā “Pierādīšanas pienākums” noteikts:

“Jebkuros valstu vai Kopienas tiesas procesos Līguma 81. un 82. panta piemērošanai Līguma 81. panta 1. punkta vai 82. panta pārkāpuma pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas norāda uz iespējamo pārkāpumu. Uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas vēlas izmantot Līguma 81. panta 3. punkta priekšrocības, ir pienākums pierādīt, ka minētā punkta nosacījumi ir izpildīti.”

4. Regulas Nr. 1/2003 5. pantā paredzēts:

“Dalībvalstu konkurences iestādēm ir pilnvaras piemērot Līguma 81. un 82. pantu atsevišķos gadījumos. Šim nolūkam tās pēc savas iniciatīvas vai uz sūdzības pamata var pieņemt lēmumus, ar kur[iem]

– pieprasa izbeigt pārkāpumu,

– nosaka pagaidu pasākumus,

– pieņem saistības,

– uzliek sodanaudas, periodiskus soda maksājumus vai jebkādu citu sodu, kas paredzēts to valstu tiesību aktos.

Ja, pamatojoties uz konkurences iestāžu rīcībā esošo informāciju, netiek izpildīti aizlieguma nosacījumi, tās līdzīgi var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata.”

5. Šīs pašas regulas 15. pantā “Sadarbība ar valstu tiesām” noteikts:

“1. Tiesas procesos Līguma 81. vai 82. panta piemērošanai dalībvalstu tiesas var prasīt Komisijai nosūtīt tām informāciju, kas ir tās rīcībā, vai savu atzinumu par jautājumiem saistībā ar Kopienas konkurences noteikumu piemērošanu.

2. Dalībvalstis Komisijai nosūta jebkura tā rakstiska valstu tiesu sprieduma kopiju, ar ko lemj par Līguma 81. vai 82. panta piemērošanu. Šādas kopijas nosūta nekavējoties pēc tam, kad pusēm ir paziņots pilnais rakstiskais spriedums.

3. Dalībvalstu konkurences iestādes pēc savas iniciatīvas savas dalībvalsts valstu tiesām var iesniegt rakstiskus apsvērumus par jautājumiem saistībā ar Līguma 81. panta vai 82. panta piemērošanu. Ar attiecīgās tiesas atļauju tās arī var savas dalībvalsts valstu tiesām sniegt mutiskus apsvērumus. Ja vajadzīgs saskaņotai Līguma 81. panta vai 82. panta piemērošanai, Komisija pēc savas iniciatīvas var iesniegt rakstiskus apsvērumus dalībvalstu tiesām. Ar attiecīgās tiesas atļauju Komisija arī var sniegt mutiskus apsvērumus.

Vienīgi savu apsvērumu izstrādes nolūkā dalībvalstu konkurences iestādes un Komisija var pieprasīt attiecīgo dalībvalsts tiesu nosūtīt jebkurus dokumentus, kas vajadzīgi lietas izvērtēšanai, vai nodrošināt to nosūtīšanu tām.

4. Šis pants neierobežo plašākas tās pilnvaras izteikt apsvērumus tiesām, kas piešķirtas dalībvalstu konkurences iestādēm saskaņā ar to dalībvalstu tiesību aktiem.”

6. Visbeidzot, Regulas Nr. 1/2003 35. pantā paredzēts:

“1. Dalībvalstis izraugās konkurences iestādi vai iestādes, kas ir atbildīgas par Līguma 81. un 82. panta piemērošanu tādā veidā, lai tiktu efektīvi izpildīti šīs regulas noteikumi. Pasākumus, kas vajadzīgi, lai šīm institūcijām piešķirtu pilnvaras piemērot minētos pantus, veic līdz 2004. gada 1. maijam. Norīkotās iestādes var arī būt tiesas.

2. Ja Kopienas konkurences tiesību aktu izpilde ir uzticēta valstu administratīvām un tiesu iestādēm, dalībvalstis minētajām atšķirīgajām valstu iestādēm var piešķirt atšķirīgas – administratīvās vai tiesu – pilnvaras un funkcijas.

3. Šīs regulas 11. panta 6. punktā noteiktais attiecas uz dalībvalstu norīkotajām iestādēm, tostarp tiesām, kas pilda funkcijas saistībā ar 5. pantā paredzēto lēmumu veidu sagatavošanu un pieņemšanu. Šīs regulas 11. panta 6. punktā noteiktais neattiecas uz tiesām, ciktāl tās rīkojas kā apelācijas tiesas attiecībā uz lēmumu veidiem, kas paredzēti 5. pantā.

4. Neatkarīgi no 3. punkta dalībvalstīs, kurās noteiktu 5. pantā paredzēto lēmumu veidu pieņemšanai iestādes iesniedz prasību tiesu iestādē, kas ir atsevišķa un atšķirīga no iestādes, kura veic kriminālvajāšanu, 11. panta 6. punktā noteiktais ar nosacījumu, ka izpildīti šī punkta noteikumi, attiecas tikai uz iestādi, kura veic kriminālvajāšanu attiecīgajā lietā un kura atsauc savu prasību, ko iesniegusi tiesu iestādē, ja Komisija sāk tiesas procesus un šī atsaukšana efektīvi izbeidz valsts tiesas procesus.”

B – Valsts tiesības

7. Likuma par ekonomiskās konkurences aizsardzību [Loi sur la protection de la concurrence économique] ( ) (turpmāk tekstā – “LEKA”), kas stājies spēkā 2006. gada 1. oktobrī, 1. pantā Beļģijas konkurences iestāde ir definēta šādi:

“4) Beļģijas konkurences iestāde: Conseil de la concurrence [Konkurences padome] un Konkurences dienests Service public fédéral Économie, P.M.E., Classes moyennes et Énergie (Federālā ekonomikas, mazo un vidējo uzņēmumu, vidusslāņa un enerģētikas civildienesta Konkurences dienests) pakļautībā, no kuriem katrs rīkojas saskaņā ar šajā likumā definēto kompetenci.

Beļģijas konkurences iestāde ir Regulas [Nr. 1/2003] 35. pantā minētā konkurences iestāde, kas ir atbildīga par Līguma 81. un 82. panta piemērošanu.”

8. LEKA 2. panta 1. punktā paredzēts:

“Ir aizliegti – un šajā ziņā nav nepieciešams iepriekšējs lēmums – visi nolīgumi starp uzņēmumiem, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai ievērojami kropļot konkurenci attiecīgajā Beļģijas tirgū vai nozīmīgā tā daļā, it īpaši darbības, ar kurām:

1) tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai citus darījumu nosacījumus;

[..].”

9. LEKA 11. pantā noteikts:

“1. punkts. Ir izveidota Konkurences padome. Šī padome ir administratīva tiesa, kura ir pilnvarota pieņemt lēmumus un kurai ir citas šajā likumā paredzētās pilnvaras.

2. punkts. Konkurences padome sastāv no:

1) padomes ģenerālās asamblejas;

2) Auditoru padomes;

3) kancelejas.

[..]”

10. LEKA 12. pantā norādīts:

“1. punkts. Padomes ģenerālā asambleja sastāv no 12 padomes locekļiem. [..]”

11. Šā likuma 20. pantā ir precizēts:

“Katra padomes palāta un priekšsēdētājs vai padomes loceklis, kas tiek izraudzīts pagaidu pasākumu gadījumā, lemj, pieņemot pamatotu lēmumu visās izskatāmajās lietās, iepriekš uzklausot ieinteresētās personas, kā arī pēc viņu pieteikuma – iespējamos sūdzību iesniedzējus vai viņu izvēlēto padomdevēju.”

12. Ar LEKA 25. pantu Konkurences padomē ir izveidota Auditoru padome, kura sastāv no vismaz sešiem, bet ne vairāk kā desmit locekļiem; viņu vidū ir ģenerālauditors un auditori vai jaunākie auditori.

13. Šī paša likuma 29. pantā noteikts:

“1. punkts. Auditori ir pilnvaroti:

1) saņemt sūdzības un lūgumus par pagaidu pasākumiem, kas attiecas uz konkurenci ierobežojošām darbībām, kā arī paziņojumus par koncentrāciju;

2) vadīt un organizēt izmeklēšanu un uzraudzīt Konkurences padomes pieņemto lēmumu īstenošanu;

3) izsniegt Konkurences dienesta ierēdņiem rīkojumus par komandējumiem [..];

4) sagatavot un iesniegt Konkurences padomei pamatotu ziņojumu;

5) izbeigt sūdzību un lūgumu par pagaidu pasākumiem izskatīšanu.

[..]

2. punkts. [..] Neskarot 27. pantu, auditori nevar ne prasīt, ne izdot nekāda veida rīkojumus par to lietu izskatīšanu, kas sāktas saskaņā ar 44. panta 1. punktu, vai par viņu nostāju Auditoru padomes sēdēs, kuru mērķis ir noteikt likumu ieviešanas politikas prioritātes un lietu izskatīšanas kārtību.

3. punkts. Kad Auditoru padome nolemj uzsākt izmeklēšanu saskaņā ar 44. panta 1. punktu, ierēdnis, kas vada Konkurences dienestu, vienojoties ar ģenerālauditoru, izraugās dienesta ierēdņus, kuri veido izmeklēšanas komandu.

Ierēdņi, kas ir norīkoti kādā izmeklēšanas komandā, var saņemt rīkojumus tikai no auditora, kurš šo izmeklēšanu vada.

[..]”

14. Saskaņā ar LEKA 34. pantu Konkurences dienesta uzdevums ir arī Auditoru padomes pakļautībā izmeklēt un izvērtēt II nodaļā minētās darbības .

15. Saskaņā ar LEKA 45. panta 4. punkta pirmo daļu, ja Auditoru padome uzskata, ka sūdzība vai lūgums, vai, vajadzības gadījumā, izmeklēšana pēc savas iniciatīvas ir pamatota, auditors Auditoru padomes vārdā iesniedz padomes palātai pamatotu ziņojumu. Šis ziņojums ietver izmeklēšanas ziņojumu, iebildumus un lēmuma projektu; tas ir papildināts ar izmeklēšanas lietu un to veidojošo dokumentu sarakstu. Sarakstā nosaka dokumentu konfidencialitāti attiecībā pret katru no pusēm, kurām ir piekļuve lietai.

16. LEKA 75. pantā ir norādīts:

“Konkurences padomes un tās priekšsēdētāja lēmumus [..] var pārsūdzēt Briseles Apelācijas tiesā, izņemot, ja Konkurences padome ir pieņēmusi lēmumu, piemērojot 79. pantu ( ).

Apelācijas tiesa ar neierobežotu kompetenci lemj par iespējamām ierobežojošām darbībām un vajadzības gadījumā par piespriestajām sankcijām, kā arī par koncentrāciju pieļaujamību. Apelācijas tiesa var ņemt vērā izmaiņas, kas notikušas pēc apstrīdētā padomes lēmuma pieņemšanas.

Apelācijas tiesa var piespriest naudas sodu un kavējuma naudu saskaņā ar IV nodaļas 8. iedaļas nosacījumiem.”

17. LEKA 76. pantā noteikts:

“1. punkts. Par lēmumiem, ar kuriem Konkurences padome nodod lietu auditoram, nevar iesniegt atsevišķu apelācijas sūdzību.

2. punkts. 75. pantā paredzētās apelācijas sūdzības var iesniegt [Konkurences] padomē izskatāmās lietas dalībnieki, sūdzības iesniedzējs, kā arī ikviena persona, kura pierāda savu ieinteresētību saskaņā ar 48. panta 2. punktu vai 57. panta 2. punktu un lūdz [Konkurences] padomi, lai tā to uzklausa. Apelācijas sūdzību iesniegt var arī ministrs, un viņam nav jāpierāda ieinteresētība un nav jābūt pārstāvētam Konkurences padomē.

[..]

Piecu dienu laikā pēc sūdzības iesniegšanas sūdzības iesniedzējam ir ierakstītā pasta sūtījumā ar piegādes apliecinājumu jānosūta sūdzības kopija pusēm, kurām apstrīdētais lēmums ir paziņots, kā izriet no 67. pantā paredzētās paziņojuma vēstules, Konkurences padomei un ministram, ja viņš nav sūdzības iesniedzējs.

Ir iespējams iesniegt pretprasību. Tā ir pieņemama tikai tad, ja tiek iesniegta mēneša laikā pēc iepriekšējā rindkopā minētās vēstules saņemšanas.

[..]

[Briseles Apelācijas] tiesa Konkurences padomes Auditoru padomei var likt veikt izmeklēšanu un sniegt tai ziņojumu. Šādā gadījumā Auditoru padomei ir IV nodaļas pirmajā iedaļā paredzētās izmeklēšanas pilnvaras.

[..]

Ministrs rakstveida apsvērumus var iesniegt Briseles Apelācijas tiesas kancelejā un iepazīties ar lietas materiāliem uz vietas. Briseles Apelācijas tiesa nosaka termiņus šo apsvērumu iesniegšanai. Kanceleja paziņo tos lietas dalībniekiem.

[..]”

III – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

18. Pēc maizes cenas liberalizācijas Beļģijā 2004. gada 1. jūlijā Minister van Economie (ekonomikas ministrs) nosūtīja Konkurences padomei vēstuli, kurā lūdza izmeklēt, vai maiznieku apvienības un maiznieki nav vienojušies par cenām.

19. 2005. gada 20. aprīlī Konkurences dienests nosūtīja informācijas pieprasījumus it īpaši Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW [Flāmu maiznieku, konditoru, saldējuma un šokolādes ražotāju apvienību federācijai] (turpmāk tekstā – “VEBIC”), bezpeļņas apvienībai, kas izveidota ar mērķi pārstāvēt flāmu reģiona provinču maiznieku un konditoru amatnieku biedrību intereses. VEBIC iesniedza prasīto informāciju.

20. Pēc vairākiem citiem izmeklēšanas pasākumiem 2007. gada 8. jūnijā Konkurences padomes ģenerālauditors nosūtīja šīs padomes priekšsēdētājam ziņojumu, kurā bija ietverti iebildumi un izmeklēšanas lieta un kas bija nosūtīts VEBIC. Ziņojumā bija minēts, ka maiznieku federāciju lēmumiem nav iespējamas ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un ka tādējādi uz izvērtējamām darbībām nav attiecināmi Kopienu konkurences noteikumi. Auditoru padome turpretī secināja, ka VEBIC ir vainīga LEKA 2. panta 1. punkta pārkāpumā, jo tā bija izplatījusi un publicējusi saviem locekļiem maizes atsauces cenu, kā arī izmaksu struktūru.

21. Ģenerālauditors arī ierosināja Konkurences padomes palātai, pirmkārt, piespriest VEBIC naudas sodu, ņemot vērā vainu pastiprinošus apstākļus, jo VEBIC zināja, ka vienošanās par cenām ir nelikumīgas, un neizmantoja iespēju konkurences iestādei lūgt pārbaudīt piemērotās cenu aprēķināšanas metodes likumību, un, otrkārt, aizliegt darbības, par kurām bija izvirzītas pretenzijas, piedraudot ar kavējuma naudas uzlikšanu.

22. 2007. gada 13. augustā VEBIC iesniedza rakstiskus apsvērumus par Auditoru padomes ziņojumu.

23. Konkurences padome 2008. gada 25. janvāra lēmumā secināja, ka VEBIC laika posmā no 2004. gada 1. jūlija līdz 2007. gada 8. jūnijam ir pārkāpusi LEKA 2. pantu, aizliedza tai izdarīt šādus pārkāpumus un uzlika VEBIC naudas sodu EUR 29 121 apmērā.

24. 2008. gada 22. februārī VEBIC iesniedza apelācijas sūdzību Hof van beroep te Brussel (Briseles Apelācijas tiesa) (Beļģija), prasot atzīt minēto lēmumu par spēkā neesošu.

25. Saskaņā ar šo judikatūru LEKA nosacījumi, it īpaši tā 75. un 76. pants, neļauj ne Auditoru padomei, ne Konkurences padomei piedalīties Hof van beroep procesā. Šāda izslēgšana netieši attiecas uz Auditoru padomi, jo Hof van beroep tai var uzdot veikt izmeklēšanu. Vienīgi par ekonomiku atbildīgais federālais ministrs var lūgt grozīt Konkurences padomes lēmumu un kļūt par Hof van beroep izskatāmās lietas dalībnieku.

26. Vienlaikus pamata lietā iesniedzējtiesa norāda, ka tikai VEBIC ir apelācijas procesa dalībniece, jo ministrs neizmantoja tam piešķirto iespēju iesniegt rakstveida apsvērumus.

27. Ņemot vērā problēmu, ko rada apstāklis, ka prasītājai pamata tiesvedībā nav pretējās puses, piemērojot LEKA, iesniedzējtiesa pārbauda, vai šāds process ir saderīgs ar Regulas Nr. 1/2003 nosacījumiem, it īpaši tāpēc, ka nešķiet nodrošināta Kopienu konkurences noteikumu efektivitāte un ka attiecīgais likums nedod iespēju aizstāvēt vispārējās ekonomiskās intereses.

28. Attiecībā uz savu jautājumu saderību ar Savienības tiesību interpretāciju, ko tā lūgusi, iesniedzējtiesa precizē, ka, pirmkārt, apspriežamie procesuālie noteikumi ir jāpiemēro vienveidīgi neatkarīgi no tā, vai Konkurences padomes uzsāktais process ir pamatots ar valsts konkurences noteikumiem vai ar EKL 81. un 82. pantu. Otrkārt, tā uzskata, ka pamata lietas elementi var tai ļaut grozīt Konkurences padomes lēmumu, uzskatot, ka izvērtējamās darbības tiešām ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un tādējādi ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

29. Ņemot vērā šos apstākļus, Hof van beroep te Brussel apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus četrus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai [Regulas Nr. 1/2003 2. pants, 15. panta 3. punkts un 35. panta 1. punkts] ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts konkurences iestādes no [šīm tiesību normām] gūst tiesības tieši iesniegt rakstveida apsvērumus par pamatiem, kas norādīti sūdzībās par to lēmumiem, un pat izvirzīt pamatus un tādējādi dalībvalsts šīs pilnvaras nevar atņemt?

2) Vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai efektīvi piemērotu konkurences noteikumus vispārējo interešu aizsardzībai, valsts uzraudzības iestādēm, kas darbojas kā konkurences iestādes, ir ne tikai tiesības, bet tām ir arī pienākums piedalīties apelācijas procesos par to lēmumiem, paužot savu nostāju par izvirzītajiem tiesiskajiem un faktiskajiem pamatiem?

3) Ja atbilde uz [pirmo un otro] jautājumu [..] ir apstiprinoša, vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja trūkst valsts noteikumu par konkurences iestādes dalību procesos apelācijas tiesas instancē un kompetentas ir dažādas iestādes, tad tā iestāde, kas ir kompetenta pieņemt Regulas [Nr. 1/2003] 5. pantā minētos lēmumus, piedalās apelācijas procesos par tās lēmumu?

4) Vai atbildes uz šiem jautājumiem ir atšķirīgas, ja konkurences iestāde saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu darbojas kā tiesa un/vai ja galīgo nolēmumu pieņem pēc izmeklēšanas, ko veic šai tiesai piederīga iestāde, kuras uzdevums ir definēt iebildumus un izstrādāt lēmuma projektu?”

IV – Tiesvedība Tiesā

30. Ar savu lēmumu Hof van beroep te Brussel lūdz Tiesu izskatīt lūgumu par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu paātrinātā kārtībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104.a panta pirmo daļu.

31. Ar 2008. gada 3. decembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs šo lūgumu noraidīja.

32. Rakstiskus apsvērumus iesniedza VEBIC, Konkurences padome, Beļģijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šo ieinteresēto personu apsvērumi tika arī uzklausīti tiesas sēdē 2010. gada 20. janvārī.

V – Juridiskā analīze

A – Par Savienības tiesību prasītās interpretācijas pieņemamību un atbilstību

33. Tiesas sēdē VEBIC atsaucās uz prejudiciālā nolēmuma nepieņemamību tāpēc, ka Regulas Nr. 1/2003 nosacījumu un vispārīgā nozīmē Savienības tiesību pieprasītā interpretācija nav atbilstīga pamata lietas atrisināšanai. Būtībā, pēc VEBIC domām, ir jāsecina, ka vai nu visi pamata lietas elementi attiecas uz vienu dalībvalsti, vai arī Tiesai būs jāatbild uz neatbilstīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem.

34. Šie argumenti mani nepārliecina.

35. Attiecībā uz pirmo iebildumu es, protams, labprāt piekrītu, kā tas uzsvērts iepriekš izklāstītajā pamata lietas pārskatā, tam, ka iesniedzējtiesai ir iesniegta apelācijas sūdzība, kurā prasīts atzīt par spēkā neesošu Beļģijas Konkurences padomes lēmumu, kas balstīts tikai uz valsts konkurences tiesībām, tāpēc, ka nav ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm.

36. Tomēr neatkarīgi no nedaudz strīdīgā jautājuma par sekām, ko Tiesa izraisītu ar tās konstatāciju, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir balstīts uz faktiskiem un juridiskiem apstākļiem, kuri nav saistīti ar Savienības tiesībām ( ), no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet arī tas, ka daudziem iesniedzējtiesā iesniegtās lietas elementiem būtu jāmudina šī tiesa izmantot pilnvaras grozīt lēmumu, ko tai piešķir LEKA 75. pants, attiecībā uz Konkurences padomes lēmumiem, lai tādējādi pamata lietā būtu piemērojams EKL 81. pants.

37. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbībā starp Tiesu un valsts tiesām, kā paredzēts EKL 234. pantā, tikai valsts tiesa, kurā lieta ir ierosināta un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas lēmumu, ir tā, kurai, ņemot vērā lietas sevišķos apstākļus, ir jāizvērtē, vai sprieduma pasludināšanai ir vajadzīgs prejudiciāls nolēmums un Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība ( ).

38. Ja valsts tiesu uzdotie jautājumi ir par Kopienu tiesību normu interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu, ja vien nav acīmredzams, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu patiesībā ir vērsts uz to, lai Tiesa sniegtu atbildi saistībā ar fiktīvu strīdu vai paustu konsultatīvu viedokli par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, vai ka pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar realitāti vai strīda priekšmetu ( ).

39. Šajā sakarā VEBIC otrais iebildums, saskaņā ar kuru iesniedzējtiesa, kas nav pieņēmusi galīgu lēmumu par EKL 81. panta piemērojamību pirms sava prejudiciālā nolēmuma iesniegšanas, liek Tiesai atbildēt uz neatbilstīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, man nešķiet vairāk atbalstāms.

40. Vispārīgi raugoties, es uzskatu, ka attiecībā uz pieņemamību ir svarīgi izvērtēt, vai ir tā, ka neatkarīgi no tā, kādu atbildi Tiesa sniegtu uz prejudiciālo jautājumu, šī atbilde acīmredzami neietekmētu pamata lietas atrisināšanu, jo šajā gadījumā pieprasītā Kopienu tiesību interpretācija neatbilstu objektīvam mērķim attiecībā uz lēmumu, kas jāpieņem valsts tiesai ( ).

41. Tāds noteikti nav šīs lietas gadījums, jo, kā atzinusi Konkurences padome un Beļģijas valdība, prasītā Regulas Nr. 1/2003 interpretācija var piešķirt valsts konkurences iestādei lietas dalībnieka statusu pamata tiesvedībā iesniedzējtiesā, kas līdz šim nebija iespējams saskaņā ar LEKA. Turklāt apstākli, ka iesniedzējtiesa nav izlēmusi pieņemt galīgu lēmumu par EKL 81. panta piemērojamību, ko tā uzskata par jautājumu, kas uzdodams pēc savas iniciatīvas, var ļoti atbilstīgi izskaidrot ar tās lūguma priekšmetu, kurš attiecas uz procesuālajām tiesībām, kas jāpiešķir valsts konkurences iestādei saskaņā ar tās pienākumu nodrošināt EKL 81. un 82. panta pilnīgu efektivitāti.

42. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo VEBIC, manuprāt, būtu vismaz neloģiski, ka iesniedzējtiesai jāpieņem galīgs lēmums par jautājumu, ko tā paredz izvirzīt pēc savas iniciatīvas, nepiedaloties valsts konkurences iestādei, lai arī būtībā tās jautājumi attiecas tieši uz šīs iestādes iespēju iegūt iesniedzējtiesā izskatāmās lietas dalībnieka statusu un tādējādi būt tiesīgai iesniegt iebildumu rakstu šajā tiesvedībā; un, pēc Hof van beroep te Brussel tiesas domām, šī iespēja var izrietēt vienīgi no Regulas Nr. 1/2003 noteikumu interpretācijas.

43. Citiem vārdiem sakot, ja iesniedzējtiesa būtu pieņēmusi galīgu lēmumu par EKL 81. panta piemērojamību, ko tā paredz izvirzīt pēc savas iniciatīvas, tas nozīmētu, ka tai nāktos neievērot vienas no iespējamām sekām, kas izriet no Savienības tiesību noteikumiem, kuru interpretāciju tā lūdz Tiesai, tas ir, viena no lietas dalībniekiem tiesību uz aizstāvību nodrošināšanu. Tādējādi apstāklis, ka iesniedzējtiesa nav pieņēmusi galīgu lēmumu par EKL 81. panta piemērojamību, nekādā ziņā nav šķērslis tās lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamībai.

44. Tādēļ es ierosinu, lai Tiesa pasludina lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par pieņemamu.

B – Par lietas būtību

1) Par diviem pirmajiem prejudiciālajiem jautājumiem

45. Ar saviem pirmajiem diviem jautājumiem, kuri, manuprāt, ir jāizvērtē abi kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1/2003 2. pants, 15. panta 3. punkts un 35. panta 1. punkts atļauj vai tieši uzliek par pienākumu valsts konkurences iestādei iesniegt rakstiskus apsvērumus, izvirzot faktiskus un/vai tiesību pamatus valsts tiesai, kas izskata apelācijas prasību par kādu no tās lēmumiem.

46. Atbilde uz šo jautājumu prasa noteikt valsts konkurences iestādes lomu valsts tiesās, kad tās piemēro Savienības konkurences tiesības.

47. Kā man jau bija iespēja norādīt savu secinājumu lietā, kurā pasludināts spriedums X BV ( ), 41. punktā, pārejai no EKL 81. un 82. panta īpaši centralizētas piemērošanas, kas pastāvēja saskaņā ar Padomes Regulu Nr. 17 ( ), uz Kopienu konkurences noteikumu decentralizētu piemērošanu, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1/2003, ir jāievieš attiecīgi mehānismi, kuri var nodrošināt EKL 81. un 82. panta noteikumu “efektīvu”, “vienādu” un/vai “saskaņotu” piemērošanu atkarībā no dažādajiem izteicieniem, kas izmantoti minētajā regulā ( ).

48. Tādējādi, kaut gan Regulas Nr. 1/2003 34. apsvērums norāda, ka tās mērķis ir atļaut efektīvi piemērot Kopienas konkurences noteikumus, 6. apsvērumā ir precizēts, ka šī mērķa sasniegšanai “dalībvalstu konkurences iestādes daudz ciešāk jāiesaista to piemērošanā”; ir jāiesaista tās iestādes, kurām ir piešķirtas pilnvaras “sabiedrības interesēs” piemērot visus EKL 81. un 82. panta nosacījumus ( ), ciešā sadarbībā ar Komisiju saskaņā ar šīs regulas 5. un 11. pantu. Šīs iestādes kopā ar Komisiju turpmāk veidos sabiedrisko iestāžu tīklu, kas ciešā sadarbībā piemēro Kopienas konkurences noteikumus ( ).

49. Kā Tiesa ir lēmusi iepriekš minētajā spriedumā X BV, sadarbības mehānismi, kas ar Regulas Nr. 1/2003 IV nodaļu ieviesti starp Komisiju, valsts konkurences iestādēm un dalībvalstu tiesām, iekļaujas EKL 10. pantā minētā lojālas sadarbības vispārējā principa ietvaros, kas nosaka attiecības starp dalībvalstīm un Eiropas Savienības iestādēm ( ).

50. Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas pirmais un otrais teikums, kas iekļauti šīs regulas IV nodaļā, atļauj dalībvalstu konkurences iestādēm pēc savas iniciatīvas iesniegt rakstiskus apsvērumus, kā arī ar attiecīgās valsts tiesas atļauju mutiskus apsvērumus savas dalībvalsts tiesām par jautājumiem saistībā ar EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu.

51. Ņemot vērā šī nosacījuma formulējumu, šāda iespēja šķiet sniegta valsts konkurences iestādēm visās situācijās, kurās valsts tiesa piemēro EKL 81. un/vai 82. pantu. Tas, piemēram, var būt gadījums, kurā dalībvalsts tiesa lemj par strīdu starp privātpersonām vai izskata apelācijas sūdzību par valsts konkurences iestādes lēmumu, piemērojot EKL 81. un/vai 82. pantu, vai arī, kā šīs pamata lietas gadījumā, vēlas grozīt šādu lēmumu tā, lai tiktu piemērots kāds no šiem pantiem.

52. Protams, kā Komisija būtībā ir norādījusi Tiesas sēdē, pēdējie divi gadījumi nav tipiskie gadījumi, kuros tiek izmantots Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētais mehānisms.

53. Precizējot, ka “vienīgi savu apsvērumu izstrādes nolūkā dalībvalstu konkurences iestādes [..] var pieprasīt attiecīg[ās] dalībvalsts ties[ai] nosūtīt jebkurus dokumentus, kas vajadzīgi lietas izvērtēšanai, vai nodrošināt to nosūtīšanu tām”, Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta otrajā daļā, šķiet, ir iepriekš pieņemts, ka pirmajā daļā paredzētais mehānisms attiecībā uz valsts konkurences iestādēm, vispārīgi raugoties, tiek izmantots situācijās, kurās šīm iestādēm nav cita statusa, kas tām sniegtu kaut daļēju piekļuvi valsts tiesā izskatāmajai lietai. Šo vērtējumu, šķiet, a contrario apstiprina šīs regulas preambulas 21. apsvērums, kas precizē, ka apsvērumi jāiesniedz saskaņā ar valstu procesuālajiem noteikumiem, kas aizsargā pušu intereses.

54. Tādējādi gadījumā, kad valsts kompetentā tiesa izskata apelāciju par kādu valsts konkurences iestādes lēmumu, Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā noteiktā iespēja, vispārīgi raugoties, var tikt uzskatīta par lieku, jo šī iestāde principā var iegūt lietas dalībnieka statusu minētajā tiesvedībā, kas tai ļauj iepazīties ar visiem lietas dokumentiem (lietas, ar kuras uzsākšanu šī iestāde turklāt visbiežāk ir saistīta) un tādējādi atbilstīgi pildīt savus valsts konkurences iestādes pienākumus, saskaņā ar kuriem tai ir jānodrošina Savienības konkurences noteikumu piemērošana sabiedrības interesēs, kā prasa Regula Nr. 1/2003.

55. Ar to izskaidrojams iemesls, kura dēļ Regula Nr. 1/2003 skaidri neregulē jautājumu par valsts konkurences iestādes iesaistīšanos, jo Regulas pieņemšanas brīdī Kopienas likumdevējs ir ievērojis premisu, saskaņā ar kuru ikvienai dalībvalsts konkurences iestādei ir tiesības aizstāvēt savus lēmumus tās dalībvalsts tiesās, kuras teritorijā šī iestāde atrodas. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 pieņemšanas un spēkā stāšanās laikā Beļģijas konkurences iestādei tiešām bija šādas tiesības attiecībā pret valsts tiesām un ka tikai 2006. gadā šīs tiesības tika atceltas, kad LEKA tiesas statusu Beļģijas tiesību izpratnē piešķīra Konkurences padomei.

56. Tomēr, pirmkārt, es uzskatu, ka situācijā – kā pamata lietā –, kurā valsts konkurences iestādei nav iespējas būt dalībniecei lietā, kurā par kādu tās lēmumu ir iesniegta apelācijas sūdzība, un valsts tiesa, kas to izskata, vēlas piemērot EKL 81. pantu, minētajai iestādei nepārprotami ir jābūt tiesībām iesniegt apsvērumus šajā tiesā saskaņā ar mehānismu, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmajā daļā.

57. Saskaņā ar lojālas sadarbības principu, ko Tiesa atgādināja iepriekš minētajā spriedumā lietā X BV, un ar mērķi efektīvi piemērot Savienības konkurences noteikumus iespējai iesniegt rakstiskus apsvērumus ir jābūt efektīvi īstenojamai, ņemot vērā dalībvalstu procesuālās īpatnības.

58. Tomēr šajā sakarā man rodas jautājums, vai līdzīgā gadījumā kā pamata lietā valsts konkurences iestādei ir visi efektīvie līdzekļi, lai patiešām spētu īstenot savas tiesības pēc savas iniciatīvas iesniegt rakstiskus apsvērumus saistībā ar EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmo daļu, ņemot vērā, ka saskaņā ar to, ko sēdē apstiprināja Konkurences padome un Beļģijas Karaliste, neviens valsts tiesību akts neuzliek par pienākumu Hof van beroep te Brussel, ja tā kādā lietā vēlas pēc savas iniciatīvas piemērot Savienības konkurences noteikumus, informēt par savu nodomu valsts konkurences iestādi.

59. Nesaņemot šādu iepriekšēju informāciju un apstākļos, kuros valsts konkurences iestāde saskaņā ar LEKA un prejudiciālajā lēmumā sniegtajiem noradījumiem arī nevar būt dalībniece lietā, ko izskata iesniedzējtiesa, šai iestādei, pēc manām domām, konkrēti ir atņemtas tiesības izmantot iespēju, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmajā daļā ( ).

60. Šādu trūkumu varētu novērst, ja, otrkārt, kā būtībā prasa iesniedzējtiesa, Regulas Nr. 1/2003 nosacījumi paredzētu, ka valsts konkurences iestādei ir jābūt lietas dalībnieces statusam apelācijas tiesā, kas ir kompetenta lemt par apelācijas sūdzībām, kuras iesniegtas par šīs iestādes vai tās struktūrvienības lēmumiem.

61. Ieinteresētajām personām, kas iesniegušas Tiesai apsvērumus, ir atšķirīgi viedokļi par šiem jautājumiem. Būtībā Polijas valdība un Komisija uzskata, ka EKL 81. un 82. panta efektīva piemērošana, ko papildina Regulas Nr. 1/2003 noteikumi, prasa, lai dalībvalstu konkurences iestādēm būtu tiesības pilnā mērā rīkoties kā atbildētājām procesā, kas ierosināts par kādu no to lēmumiem, ja valsts tiesa piemēro minētos pantus, lai gan šīm iestādēm tomēr nepastāv pienākums to darīt. Turpretī Beļģijas valdība, Konkurences padome, kā arī VEBIC būtībā uzskata, ka, tā kā neviens Regulas Nr. 1/2003 noteikums neregulē šo jautājumu, dalībvalstis var to brīvi regulēt saskaņā ar procesuālo autonomiju un subsidiaritātes principu. Šajā sakarā šīs ieinteresētās personas uzskata, ka apstākli, saskaņā ar kuru valsts konkurences iestādei nav tiesību aizstāvēt apstrīdēto pamata lēmumu iesniedzējtiesā, izskaidro tas, ka LEKA ir piešķīris tiesas statusu Konkurences padomei. Šādos apstākļos VEBIC piebilst, ka piešķirt pirmās instances tiesai, kāda ir Konkurences padome, iespēju iegūt lietas dalībnieka statusu strīdā, ko izskata apelācijas tiesā, nozīmētu neatzīt tai pašai piemītošās tiesības uz aizstāvību.

62. Es savukārt to iemeslu dēļ, kas tiks izklāstīti tālāk, tiecos uzskatīt, ka EKL 81. un 82. panta efektivitātes pilnīga nodrošināšana liek piešķirt dalībvalsts konkurences iestādei dalībnieces statusu strīdā, kas attiecas uz tāda lēmuma likumību, kuru pieņēmusi šīs iestādes struktūrvienība un kurš ir saistīts ar Savienības konkurences noteikumu piemērošanu, ņemot vērā atbildību, ko šai iestādei uzliek Regula Nr. 1/2003.

63. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pat tad, ja nav Kopienu tiesiskā regulējuma, dalībvalstu procesuālo autonomiju, nosakot kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālos noteikumus, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Savienības tiesības, ierobežo līdzvērtības un efektivitātes princips ( ).

64. Tāpat saskaņā ar judikatūru efektivitātes principa – kas ir vienīgais atbilstīgais princips šajā lietā – ievērošana, ko pieprasa dalībvalstis, nozīmē, ka procesuālie noteikumi, ko nosaka dalībvalstis, nedrīkst praksē padarīt neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas ( ).

65. Turklāt Tiesa ir lēmusi, ka katrs gadījums, kurā rodas jautājums par to, vai kāda valsts procesuālo tiesību norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu tādu tiesību izmantošanu, ko privātpersonām piešķir Kopienu tiesību sistēma, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu procesa kopumā, procesa norisi un tā īpatnības dažādās valsts iestādēs. Saskaņā ar šo perspektīvu Tiesa uzskata, ka vajadzības gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesu sistēmas pamatā, tādi kā tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un efektīva procesa norise ( ).

66. Pirmais iebildums, kuru Konkurences padome izvirzījusi par šīs judikatūras piemērojamību tādā lietā kā pamata lieta un kurš, manuprāt, ir jānoraida, ir tāds, saskaņā ar kuru efektivitātes princips aizsargā tikai tās tiesības, kas privātpersonām izriet no Savienības tiesībām.

67. Protams, tā ir taisnība, ka judikatūrā nav precedenta, kura ietvaros Tiesa būtu pārbaudījusi efektivitātes principa piemērojamību attiecībā uz valsts iestādēm ar mērķi noraidīt valsts procesuālo noteikumu piemērošanu.

68. Tomēr tas patiesībā nav īstais jautājums, kas rodas šajā lietā. Vispirms ir jāsaprot, vai Savienības tiesību efektivitātes princips ir pretrunā valsts procesuālajiem noteikumiem, kuri padara pārmērīgi grūtu vai praktiski neiespējamu atsevišķu pienākumu pildīšanu, ko valsts konkurences iestādēm uzliek Savienības tiesību akti, šajā gadījumā Regulas Nr. 1/2003 noteikumi.

69. Kā iepriekš norādīts, ieviešot Savienības konkurences noteikumu decentralizētu piemērošanu, Regula Nr. 1/2003 nosaka katras dalībvalsts izraudzītām valsts konkurences iestādēm pienākumu nodrošināt EKL 81. un 82. panta efektīvu piemērošanu sabiedrības interesēs. Tādējādi šīm iestādēm kopā ar Komisiju ir uzticēts pienākums nodrošināt to galveno noteikumu efektīvu piemērošanu, kas nepieciešami iekšējā tirgus darbībai ( ).

70. Šis pienākums it īpaši skaidri ietver tiesības saskaņā ar minētās regulas 15. panta 3. punktu pēc savas iniciatīvas iesniegt rakstiskus apsvērumus attiecīgās dalībvalsts tiesām par jautājumiem saistībā ar EKL 81. un 82. panta piemērošanu un mutiskus apsvērumus ar minēto tiesu atļauju.

71. Pēc manām domām, šis pienākums prasa arī uzklausīt šīs iestādes ikvienā tiesas procesā, kurš attiecas uz šo iestāžu lēmumu likumību un kurā šīs iestādes un/vai valsts tiesa uzskata, ka ir jāpiemēro EKL 81. un/vai 82. pants.

72. Ja tā nebūtu, tad tiktu jūtami mazināta minēto pantu lietderīgā iedarbība, jo valsts konkurences iestāde nekādā veidā nevarētu valsts tiesā, kas lietu izskata, aizstāvēt nostāju, ko tā pieņēmusi sabiedrības interesēs, vai tikt šīs tiesas uzklausīta par visiem jautājumiem, ko tiesa uzskatītu par pienākumu pēc savas iniciatīvas uzdot.

73. Šajā gadījumā ir būtiski atgādināt, ka LEKA 75. pants piešķir Hof van beroep te Brussel neierobežotu kompetenci, ko tā var īstenot, gan novērtējot, vai ir bijis EKL 81. un 82. panta pārkāpums, gan lemjot par iespējamā naudas soda, kas piespriežams apsūdzētajiem uzņēmumiem, apmēru, un tā ietver iespēju, par ko tieši atgādina minētais LEKA pants, ņemt vērā izmaiņas, kas notikušas pēc Konkurences padomes lēmuma, kurš apstrīdēts minētajā Hof van beroep.

74. Šādos apstākļos nepiešķirt valsts konkurences iestādei lietas dalībnieka statusu un tādējādi traucēt tai aizstāvēt lēmumu, ko tā pieņēmusi sabiedrības interesēs, nozīmē radīt draudus, ka apelācijas tiesu pilnībā “sagūsta” apelācijas sūdzības iesniedzēja uzņēmuma izklāstītie pamati un argumenti pret Konkurences padomes lēmumu.

75. Tādā jomā kā konkurences noteikumu pārkāpumu noteikšana, kas ietver sarežģītu juridisku un ekonomisku izvērtējumu, kā arī soda naudas piespriešanas jomā, kas bieži ir temats, par kuru valstu un Eiropas Savienības tiesās tiek iesniegti strīdi, pat šādu draudu pastāvēšana var traucēt valsts konkurences iestādēm pildīt īpašo pienākumu, ko tām uzliek Regula Nr. 1/2003, tas ir, garantēt EKL 81. un 82. panta efektīvu piemērošanu.

76. Turklāt apstāklis, ka valsts konkurences iestādei netiek piešķirts dalībnieka statuss lietā situācijā, kāda tā ir pamata lietā, ietver arī to, ka šī iestāde nevar izmantot citus pārsūdzības līdzekļus, tostarp kasācijas sūdzības iesniegšanu par apelācijas tiesas lēmumu, kas atceļ un/vai groza Konkurences padomes pieņemto lēmumu, kā to turklāt Tiesas sēdē atzinusi Beļģijas valdība un Konkurences padome.

77. Tādējādi šādos apstākļos neviena valsts iestāde, kuras uzdevums ir nodrošināt Savienības konkurences noteikumu pilnīgu efektivitāti saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, nevarēs apstrīdēt Hof van beroep te Brussel iespējamu kļūdainu interpretāciju attiecībā uz šiem noteikumiem.

78. Protams, ir iespējams pieņemt, ka valsts konkurences iestāde var izmantot tiesības iesniegt apsvērumus Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa) saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktu. Tomēr šīs iespējas pastāvēšana nemazina trūkumus, kas minēti šo secinājumu iepriekšējos punktos, jo Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktā paredzētā mehānisma izmantošanai ikvienā gadījumā būs nepieciešams, lai kāda no Hof van beroep te Brussel izskatītās lietas pusēm iepriekš iesniegtu kasācijas sūdzību. Tomēr ir acīmredzams, ka šīs puses dažādu subjektīvu iemeslu dēļ var uzskatīt, ka šādas sūdzības iesniegšana nav viņu interesēs.

79. Tādējādi valsts konkurences iestāde, pēc manām domām, atradīsies situācijā, kurā tās pienākumu īstenošana saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003 būs pārmērīgi grūta valsts procesuālo noteikumu dēļ, jo tie šai iestādei neļauj iesaistīties kā pusei tiesas procesā, kas attiecas uz kādu no tās lēmumiem un uz EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu.

80. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība un Konkurences padome, apstākli, ka valsts konkurences iestāde nevar būt lietas dalībniece Hof van beroep te Brussel, šajā lietā nevar aizstāt iespēja federālajam ekonomikas ministram kļūt par lietas dalībnieku. Ir skaidrs, ka federālo ekonomikas ministru Beļģijas Karaliste nav iecēlusi par “valsts konkurences iestādi” Regulas Nr. 1/2003 nozīmē un viņš tādējādi nav pilnvarots saskaņā ar šo regulu pildīt pienākumu nodrošināt EKL 81. un 82. panta efektīvu piemērošanu sabiedrības interesēs.

81. Turklāt šo apstākli nevar uzlabot arī tas, ka Hof van beroep te Brussel var prasīt papildu izmeklēšanu Auditoru padomei, jo šādam pasākumam pēc savas būtības ir ierobežota ietekme un tā izmantošana ir atkarīga gan no lietas apstākļiem šajā tiesā, gan no šīs tiesas vēlēšanās [šo iespēju izmantot].

82. Visbeidzot, nepārliecina arī Beļģijas valdības un VEBIC izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru tiesas statuss, ko LEKA piešķir Konkurences padomei, ir šķērslis, lai valsts konkurences iestāde varētu būt lietas dalībniece Hof van beroep te Brussel. No LEKA 1. panta izriet, ka Konkurences padome ir tikai valsts konkurences iestādes, ko Beļģijas Karaliste izraudzījusies saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, struktūrvienība un tādējādi tai, kā Beļģijas valdība atzina Tiesas sēdē, ir jaukts raksturs, proti, tā ir daļēji tiesas un daļēji administratīva iestāde. Šī paša iemesla dēļ ir jānoraida VEBIC tēze, kura tika izvirzīta Tiesas sēdē un saskaņā ar kuru piešķirt valsts pirmās instances tiesai lietas dalībnieces statusu pamata lietā nozīmētu neatzīt tai pašai piemītošās tiesības uz aizstāvību. Šāda prasība neizriet no Regulas Nr. 1/2003.

83. Tādējādi, tā kā, pēc manām domām, EKL 81. un 82. panta efektīvai piemērošanai ir nepieciešams, lai valsts iestādei, kuras pienākums ir tos ieviest valsts teritorijā sabiedrības interesēs, būtu dota iespēja būt lietas dalībniecei apelācijas tiesā, kas lemj par šiem noteikumiem, Savienības tiesības prasa arī to, lai šai iestādei būtu tiesības, ko tai piešķir šis statuss, vispirms – tiesības saistībā ar sacīkstes principa ievērošanu.

84. Šajā sakarā jāatgādina, ka Tiesa jau ir spriedusi, ka tiktu pārkāpts tiesību pamatprincips, ja tiesas nolēmums tiktu pamatots ar faktiem un dokumentiem, ar kuriem nav varējuši iepazīties paši lietas dalībnieki vai viens no viņiem un attiecībā uz kuriem lietas dalībnieki līdz ar to nav varējuši paust savu nostāju ( ), un ka sacīkstes princips parasti nozīmē, ka procesa dalībniekiem ir tiesības iepazīties ar tiesā iesniegtajiem pierādījumiem, uz kuriem tiesa balstīs nolēmumu, un diskutēt par tiem ( ); šie ir apsvērumi, kas izriet arī no Eiropas cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 6. panta 1. punkta ( ).

85. No šāda viedokļa ir arī pilnīgi saprotams, kādu iemeslu dēļ iesniedzējtiesa, gatavojoties pamatot lēmumu par iestāšanos tiesvedībā ar EKL 81. pantu un neskatoties uz to, ka prasītājs nav to lūdzis, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu par vajadzību minētajā tiesā nodrošināt atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem izraudzītās valsts konkurences iestādes pārstāvību un tās tiesību uz aizstāvību īstenošanu.

86. Iesniedzējtiesas paustās bažas man šķiet vēl saprotamākas, ņemot vērā, ka atbilstoši LEKA valsts konkurences iestādei ir neierobežota kompetence un ka tā ir tiesīga ņemt vērā apstākļus, kas ir radušies pēc Konkurences padomes pieņemtā lēmuma, kā arī ar savu lēmumu aizstāt Konkurences padomes lēmumu. Nav šaubu, ka iesniedzējtiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka šādas kompetences īstenošana nevar attaisnot procesuālo noteikumu, kas saistīti ar sacīkstes principu, neievērošanu ( ).

87. Ievērojot šos apsvērumus, uzskatu, ka kontekstā ar to, ka atbilstoši Regulai Nr. 1/2003 valsts konkurences iestādēm ir pienākums nodrošināt EKL 81. panta un 82. panta efektīvu piemērošanu, Regula Nr. 1/2003 ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts konkurences iestādēm jāspēj iegūt lietas dalībnieka statusu tiesas procesā par šādas iestādes lēmuma tiesiskumu, kā arī par EKL 81. panta un/vai 82. panta piemērošanu.

88. Savukārt, atbildot uz otro iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu un kā to apgalvo visas ieinteresētās personas, EKL 81. panta un 82. panta piemērošana nevar liegt valsts konkurences iestādēm aizstāvēt savu lēmumu tiesiskumu visos gadījumos bez izņēmuma.

89. Tomēr jāpiebilst, ka – kā to pamatoti norādīja Komisija – valsts konkurences iestāžu gandrīz sistemātiska nepiedalīšanās apdraudētu lojālas sadarbības principa ievērošanu, kā arī EKL 81. panta un 82. panta lietderīgu iedarbību.

2) Par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu

90. Trešajā prejudiciālajā jautājumā, kas ir uzdots tikai gadījumā, ja atbilde uz pirmajiem diviem jautājumiem ir apstiprinoša, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu precizēt, vai valsts konkurences iestādei, kas ir kompetenta pieņemt Regulas Nr. 1/2003 5. pantā uzskaitītos lēmumus, ir jāpiedalās apelācijas procedūrā. Ceturtajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā, vai atbildes uz pirmajiem trīs jautājumiem atšķirtos tādēļ, ka vienai no valsts konkurences iestādes daļām ir tiesas statuss, vai tādēļ, ka viena no tās struktūrvienībām veic pierādījumu savākšanu, kas attiecīgā gadījumā noslēdzas ar minētās iestādes struktūrvienības, kurai ir tiesas statuss, galīgu lēmumu.

91. Lai arī es piedāvāju atbildēt apstiprinoši tikai uz pirmo jautājumu, tomēr trešais un ceturtais jautājums pat šādā gadījumā ir atbilstīgi un uz tiem ir jāatbild.

92. Attiecībā uz jautājumu formulējumu jāatgādina, ka atbilstoši LEKA noteikumiem Beļģijas Karaliste ir izraudzījusies tikai vienu konkurences iestādi Regulas Nr. 1/2003 izpratnē, kuru atbilstoši LEKA 1. pantam veido divas atsevišķas struktūrvienības. Tātad trešais un ceturtais jautājums var būt tikai par kompetences sadalīšanu minētās iestādēs dažādām daļām.

93. Līdz ar to uzskatu, ka atbilde uz šiem jautājumiem ir dalībvalstu procesuālās autonomijas jomā.

94. Faktiski, lai arī, kā es norādīju iepriekšējā argumentācijā, dalībvalstīm vispārējās interesēs ir jāpiešķir valsts konkurences iestādei, kas ir atbildīga par EKL 81. un 82. panta efektīvu piemērošanu, tiesības būt lietas dalībniekam tiesvedībā, kas attiecas uz kādu tās lēmumu, taču, tā kā nav [Eiropas] Savienības regulējuma, pašu dalībvalstu kompetencē ir noteikt vienu vai vairākas šādas iestādes struktūrvienības, kuru prerogatīva ir izlietot šādas tiesības. Uzskatu, ka EKL 81. un 82. panta efektīvai piemērošanai nav jāierobežo dalībvalstu rīcības brīvība šajā sakarā.

95. Atbilde uz šo jautājumu tāpat kā atbildes uz pirmajiem diviem Tiesai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, pēc manām domām, neatšķirtos, ja vienai no valsts konkurences iestādes daļām ir tiesas statuss iekšējo tiesību izpratnē ( ).

96. Ja Tiesa piekrīt manām piedāvātajām atbildēm uz četriem prejudiciālajiem jautājumiem, visticamāk, ka valsts likumdevējam ir jāpapildina LEKA, piešķirot vienai no konkurences iestādes struktūrvienībām lietas dalībnieka statusu tiesvedībā Hof van beroep te Brussel.

97. Tomēr attiecībā uz pamata lietu, ļoti iespējams, ka iesniedzējtiesa nevar gaidīt valsts likumdevēja iejaukšanos šī jautājuma atrisināšanā.

98. Ja vien iesniedzējtiesa neuzskata, ka tai jāaptur process līdz brīdim, kad stātos spēkā LEKA grozījumi, atbilstoši pienākumam veikt visus attiecīgos vispārīgos vai īpašos pasākumus, kuri ir atbilstoši, lai izpildītu pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesībām un atbilstoši EKL 10. pantam attiecas uz dalībvalstu iestādēm, iesniedzējtiesai piemērojamais iekšējais likums ir jāinterpretē pēc iespējas tā, lai tas atbilstu Kopienu tiesību prasībām ( ).

99. Valsts tiesai uzliktais pienākums ietver nosacījumu “pēc iespējas”, tas ir, šāds pienākums ir saistošs tikai tādā gadījumā, ja attiecīgais valsts tiesību normu formulējums pieļauj atšķirīgas interpretācijas. Tātad šāda pienākuma piemērojamība nesniedzas tiktāl, lai interpretācija būtu contra legem attiecībā uz iekšējo likumdošanu ( ).

100. Lai arī šāds vērtējums jāveic iesniedzējtiesai, man šķiet, ka nav neiespējami interpretēt LEKA atbilstoši EKL 81. un 82. panta prasībām, it īpaši ņemot vērā, pirmkārt, to, ka atbilstoši Regulai Nr. 1/2003 Beļģijas Karalistes izraudzītai valsts konkurences iestādei ir divējāda struktūra – daļēji administratīva un daļēji tiesas, un, otrkārt, to, kas arī norādīts lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ka vienīgais skaidri izteiktais valsts likumdevēja nodoms ir bijis liegt iespēju minētās iestādes tiesas daļai iegūt lietas dalībnieka statusu tiesvedībā Hof van beroep te Brussel sakarā ar prasībām, kas celtas par Konkurences padomes pieņemtiem lēmumiem.

101. Uz trešo un ceturto iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu piedāvāju atbildēt, ka, tā kā nav Savienības regulējuma, dalībvalstu kompetencē ir noteikt struktūrvienību, kurai atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem izraudzītā valsts konkurences iestādē ir prerogatīva izmantot tiesības būt par lietas dalībnieku tiesvedībā, kas skar šādas iestādes lēmumu un EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu, neatkarīgi no tā, vai kādai no šādas iestādes daļām ir tiesas statuss iekšējo tiesību izpratnē.

VI – Secinājumi

102. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz Hof van beroep te Brussel uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ierosinu atbildēt šādi:

1) kontekstā ar to, ka atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulai Nr. 1/2003/EK par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, valsts konkurences iestādēm ir pienākums nodrošināt EKL 81. panta un 82. panta efektīvu piemērošanu, Regula (EK) Nr. 1/2003 ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts konkurences iestādēm jāspēj iegūt lietas dalībnieka statusu tiesas procesā par šādas iestādes lēmuma tiesiskumu, kā arī par EKL 81. panta un/vai 82. panta piemērošanu. Savukārt, piemērojot EKL 81. panta un 82. pantu, nevar liegt valsts konkurences iestādēm aizstāvēt savu lēmumu tiesiskumu visos gadījumos bez izņēmuma;

2) tā kā nav Savienības regulējuma, dalībvalstu kompetencē ir noteikt struktūrvienību, kurai atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem izraudzītā valsts konkurences iestādē ir prerogatīva izmantot tiesības būt par lietas dalībnieku tiesvedībā, kas skar šādas iestādes lēmumu un EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu, neatkarīgi no tā, vai kādai no šādas iestādes daļām ir tiesas statuss iekšējo tiesību izpratnē.