Atbilstoši Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, grozītā 61. panta 2. punktam Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) paziņojumi var tikt piegādāti pa telefaksu. Pa telefaksu var sūtīt jebkuru Biroja lēmumu un attiecīgi arī apelāciju padomju lēmumus.

Regulas Nr. 2868/95 65. noteikuma “Izziņošana ar telefaksa un citu tehnisku līdzekļu starpniecību” 1. punktā ir precizēts, ka “izziņošana tiek uzskatīta par veiktu datumā, kurā adresāta telefakss ir saņēmis paziņojumu”. Šīs pašas regulas 70. noteikuma “Termiņu aprēķināšana” 2. punktā ir norādīts arī, ka, “ja šis procesuālais pasākums ir paziņojums, vērā ņemamais notikums ir piesūtītā dokumenta saņemšana, ja vien nav paredzēts citādi”.

Judikatūrā ir nošķirta akta paziņošana tā adresātam, kas paredzēta likumīgas paziņošanas mērķiem, no vienas puses, un faktiskā minētā akta zināšana, kas nav nepieciešama, lai uzskatītu, ka paziņošana ir bijusi likumīga. Saskaņā ar minēto judikatūru likumīgas paziņošanas adresātam esamība vispār nav atkarīga no tā, ka persona, kuras kompetencē saskaņā ar adresāta uzņēmuma iekšējiem noteikumiem ir attiecīgais jautājums, ir faktiski iepazinusies ar lēmumu tādēļ, ka lēmums ir ticis paziņots likumīgos apstākļos brīdī, kad tas ir nodots tā adresātam un tam ir dota iespēja ar to iepazīties. Tādējādi, lai novērtētu paziņošanas likumīgumu, ir jāņem vērā vienīgi tās ārējais aspekts, proti, likumīga nodošana attiecīgajam adresātam, nevis tās iekšējais aspekts, kas attiecas uz adresāta uzņēmuma iekšējo darbību.

No tā izriet, ka, lai noteiktu paziņošanas saņemšanas datumu, ir jāņem vērā vienīgi šīs paziņošanas ārējais aspekts, proti, adresāta uzņēmuma formāla un likumīga saņemšana neatkarīgi no faktiskās saņemšanas un iepazīšanās ar to šajā uzņēmumā. Šo apsvērumu nevar atspēkot judikatūrā nostiprinātā prasība, saskaņā ar kuru paziņošana nozīmē, ka adresātam ir jābūt dotai iespējai iepazīties ar paziņoto aktu. Proti, paziņotājam ir pienākums radīt apstākļus, lai adresāts faktiski iepazītos, tas ir, pienākums attiecībā uz līdzekli (kas atbilst paziņošanas ārējam aspektam), nevis pienākums iejaukties šī adresāta iekšējā darbībā, lai nodrošinātu šo iepazīšanos, tas ir, pienākums attiecībā uz rezultātu (kas atbilst paziņošanas iekšējam aspektam).

Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka tas, ka Birojs iesniedz paziņojumus par telefaksa nosūtīšanu, kas ietver elementus, kuri tiem piešķir pierādījumu raksturu, ir pietiekami, lai konstatētu, ka minētā telefaksa adresāts to ir saņēmis. Proti, telefaksi tiek saņemti tādā veidā, ka par jebkuru problēmu saistībā ne vien ar nosūtīšanu, bet arī saņemšanu tiek norādīts ar ziņojumu par kļūdu, precīzi norādot nosūtītājam nesaņemšanas iemeslu, kādu to tam ir norādījis saņēmēja telefakss, un ka, neesot paziņojumam par šādu problēmu, tiek izveidots faktisks paziņojums par nosūtīšanu. Tādējādi ziņojuma par kļūdu neesamības gadījumā un paziņojuma par nosūtīšanu, kas ietver norādi “ok”, esamības gadījumā var tikt uzskatīts, ka nosūtītā telefaksa adresāts to ir saņēmis.

Tāpat, ja vienīgi iepazīšanās ar apstrīdēto telefaksu ļautu konstatēt, ka prasītājas pārstāvis to ir saņēmis, Birojam nebūtu iespējams izveidot pierādījumu par faktisko lēmuma paziņošanu un datumu, kurā to ir saņēmis tā adresāts, pat ja minētais lēmums būtu ticis pienācīgi paziņots tā saņēmējam. Termiņa sākums prasības celšanai par Biroja apelāciju padomju lēmumiem būtu atkarīgs no nejaušiem apstākļiem un neatkarīgs no rūpības, ar kādu Birojs ir paziņojis lēmumu, lai gan prasības celšanas termiņi ir tikuši noteikti precīzi tādēļ, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību.

(sal. ar 14., 15. un 19.–22. punktu)