ĢENERĀLADVOKĀTA D. RUISA-HARABO KOLOMERA [D. RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 27. aprīlī ( )

Apvienotās lietas C‑397/01 – C‑403/01

Bernhard Pfeiffer u.c.

pret

Deutsches Rotes Kreuz Kreisverband Waldshut eV

[Arbeitsgericht Lörrach (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104/EK – Maksimālais nedēļas darba laiks – Princips – Tieša iedarbība – Atkāpes – Apstākļi

I – Prāvas priekšvēsture

1. Šī ir otrā reize, kad sniedzu secinājumus šajā tiesvedībā ( ), kas uzsākta 2001. gadā, lai izskatītu trīs prejudiciālos jautājumus ( ), ko iesniegusi Arbeitsgericht Lörrach (Lerrahas darba tiesa, Vācija) – tiesu iestāde, kas pirmajā instancē izskata lietas nodarbinātības jomā.

2. Tiesa sākotnēji nolēma šīs tehniska rakstura lietas ( ) nodot izskatīšanai palātai piecu tiesnešu sastāvā ( ) un izspriest lietu, nenoturot mutvārdu procesu. Tomēr, lai gan atbilde uz abiem pirmajiem jautājumiem šķiet skaidri paredzama, trešais rada lielākas grūtības.

Ar šo pēdējo jautājumu tiek mēģināts noskaidrot, vai gadījumā, kad dalībvalsts savās iekšējās tiesībās ir nepareizi transponējusi Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem ( ) 6. panta 2. punktu, kurā valsts iestādēm uzlikts pienākums nodrošināt, ka vidējais darba laiks, ietverot virsstundas, nepārsniedz četrdesmit astoņas stundas nedēļā, šī norma ir pietiekami precīza un bez nosacījumiem, lai privātpersonas varētu uz to atsaukties valsts tiesās.

3. Saskaņā ar šīs Tiesas virspalātas 2004. gada 13. janvāra rīkojumu ( ) par mutvārdu procesa atsākšanu palāta uzskatīja, ka, gadījumā, ja minētā norma atbilstu tiešās iedarbības priekšnosacījumiem, tai strīdā starp privātpersonām būtu jānosaka sekas, kas izriet no Direktīvu transponējošas valsts tiesību normas nesaderības ar Kopienu tiesību pietiekami precīzu un beznosacījuma normu. Tādēļ sestā palāta saskaņā ar Reglamenta 44. panta 4. punktu nolēma nodot lietas Tiesas plēnumam.

4. Lai to apspriestu, tika organizēta tiesas sēde, uz kuru bez pamata prāvas dalībniekiem tika uzaicinātas arī dalībvalstis, Padome un Komisija.

Šajos secinājumos aprobežošos ar šā jautājuma iztirzāšanu, uzskatot, ka attiecībā uz pārējiem jautājumiem ir sniegti mani agrākie secinājumi.

5. 2004. gada 9. martā noturētajā tiesas sēdē piedalījās prasītāju pamata prāvā pārstāvji, kā arī Vācijas, Francijas, Itālijas, Apvienotās Karalistes un Komisijas pārstāvji.

II – Juridiskais un faktiskais konteksts

6. Darba un atpūtas laiku Vācijā regulē 1994. gada 6. jūnija Likums par darba laiku (Arbeitszeitgesetz), kas tika pieņemts, lai transponētu Direktīvu 93/104 valsts tiesībās.

7. Saskaņā ar 2. panta 1. punktu ar darba laiku tiek saprasts laika posms starp darba dienas sākumu un beigām, neiekļaujot darba pārtraukumus; saskaņā ar 3. pantu šis laiks nedrīkst pārsniegt astoņas stundas darba dienā, lai gan to var pagarināt līdz desmit stundām, ja tā vidējais ilgums uz vienu darba dienu sešos kalendāra mēnešos vai divdesmit četrās nedēļās nepārsniedz astoņas stundas darba dienā.

8. Tomēr 7. panta 1. daļas 1. punktā atļauts darba koplīgumā vai nolīgumā starp darba devējiem un darba ņēmējiem, atkāpjoties no 3. panta:

“a) pagarināt darba laiku, pārsniedzot desmit stundas dienā, pat bez kompensācijas, ja darba laikā regulāri ietilpst un tā nozīmīgu daļu veido uzraudzības pienākumu pildīšana;

[..].”

9. Vācijas Sarkanā Krusta Darba koplīguma par darbinieku, strādnieku un stažieru darba apstākļiem (Tarifvertrag über Arbeitsbedingungen für Angestellte, Arbeiter und Auszubildende des Deutschen Roten Kreuzes), turpmāk tekstā – “Sarkanā Krusta Darba koplīgums”, 14. panta 1. punktā, kas balstīts uz minētā Vācijas likuma 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunktu, noteikts, ka darba laiks, neskaitot darba pārtraukumus, nedrīkst pārsniegt trīsdesmit deviņas stundas (pēc 1990. gada 1. aprīļa – trīsdesmit astoņas ar pusi stundas) nedēļā. Parasti vidējais nedēļas darba laiks tiek aprēķināts attiecībā uz divdesmit sešu nedēļu laika posmu.

Tomēr saskaņā ar 14. panta 2. punktu normālais darba laiks var tikt pagarināts līdz:

a) desmit stundām dienā vai vidēji četrdesmit deviņām nedēļā, ja tajā regulāri vismaz vidēji divas stundas dienā ietilpst obligātu uzraudzības pienākumu pildīšana;

b) vienpadsmit stundām dienā vai vidēji piecdesmit četrām nedēļā, ja tajā vidēji trīs stundas dienā ietilpst uzraudzības pienākumu pildīšana; un

c) divpadsmit stundām dienā vai vidēji sešdesmit nedēļā, ja darba ņēmējam jāuzturas darba vietā, bet jāstrādā vienīgi, kad viņam tiek lūgts.

10. Prasītāji, visi būdami neatliekamās medicīniskās palīdzības sniegšanai un pacientu transportēšanai kvalificēti glābēji, Vācijas Sarkanā Krusta darbinieki vai agrākie darbinieki, divos gadījumos pieprasa samaksu par virsstundām un pārējos gadījumos – tiesību atzīšanu nestrādāt vairāk kā četrdesmit astoņas stundas nedēļā. Neatkarīgi no citas darbības atbildētājs sniedz neatliekamo medicīnisko palīdzību uz sauszemes, uztur vairākus glābšanas posteņus, kas darbojas divdesmit četras stundas diennaktī, un savu uzdevumu izpildē izmanto neatliekamās palīdzības automašīnas.

11. Darba līgumus regulē Sarkanā Krusta Darba koplīgums. Visi prāvas dalībnieki piekrīt tam, ka ir izpildīti tā 14. panta 2. punkta b) daļā izvirzītie būtiskie priekšnosacījumi darba dienas pagarināšanai, kas ietver obligātās uzraudzības pienākumu pildīšanu (Arbeitsbereitschaft) vismaz trīs stundas dienā.

12. Saskaņā ar Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkta redakciju, kas bija spēkā faktu rašanās laikā, tajā noteiktais maksimālais nedēļas darba laiks varēja tikt pastāvīgi pagarināts, jo minētā likuma 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunktā tika atļauts ar darba koplīgumu pagarināt darba laiku līdz vairāk nekā desmit stundām bez tiesībām uz atlīdzību gadījumos, kad tajā regulāri ietverta būtiska uzraudzības pienākumu pildīšanas laika daļa ( ).

III – Jautājuma analīze

13. Savos agrākajos secinājumos, balstoties uz vairākiem judikatūras un doktrīnas citātiem, esmu paudis viedokli, ka šis strīds ir starp privātpersonām tādējādi, ka atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai par dalībvalstu nepareizi transponētu direktīvu tiešo iedarbību darba ņēmēji nevar atsaukties uz Direktīvas 93/104 6. panta 2. punktu.

14. Esmu norādījis arī uz to, ka šādos apstākļos interpretējot valsts tiesības, valsts tiesai pēc iespējas ir jāņem vērā direktīvas teksts un mērķis, lai sasniegtu tās noteikto rezultātu, tādējādi ievērojot EKL 249. panta trešo daļu.

15. Visbeidzot esmu atgādinājis, ka gadījumā, kad šī “atbilstošā interpretācija” izrādās neiespējama, Tiesas judikatūra mudina valsts tiesu nodrošināt Kopienu tiesību pilnīgu iedarbību, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes pat nepiemērojot nesaderīgās valsts tiesību normas, nelūdzot un negaidot to iepriekšēju atcelšanu likumdošanas vai citā konstitucionālā ceļā.

16. Saprotu un esmu vienisprātis ar tiem, kas bažījās, konstatēdami šai loģiskajai secībai šķērsli tajā apstāklī, ka nav atzīta direktīvu horizontālā tiešā iedarbība, taču šo daudzo ģenerāladvokātu viedokļiem un krietnai daļai tiesību teorijas pretējo judikatūras nostāju saskaņošana ar “atbilstošas interpretācijas” vajadzību ir viena no Kopienu tiesību smagākajām dilemmām, kurai ir grūti rast kādu vispārēju risinājumu. Tomēr ir vērts situāciju izpētīt dziļāk, lai vismaz meklētu piemērotu risinājumu šo lietu konkrētajiem apstākļiem, ņemot vērā Kopienu tiesību pārākuma principu, saskaņā ar dalībvalstīm uzlikto lojālas sadarbības pienākumu, ko tām uzliek EKL 10. pants, kā arī ar direktīvas normatīvo raksturu un iedarbību, kādu tā rada ar Līgumu izveidotajā tiesību sistēmā.

Varu droši norādīt, ka mani pilnībā nav pārliecinājis neviens no tiesvedības gaitā izvirzītajiem argumentiem.

17. Tiesa vēlas noskaidrot “atbilstošas interpretācijas” jēdziena piemērojamību, ņemot vērā šajās lietās esošos apstākļus: 1) ka attiecībā uz darba laiku Vācijas likuma 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunktā ir ietverta atkāpe no vispārīgākām normām, kas ietvertas tajā pašā tiesību aktā un ir pilnīgi atbilstošas Kopienas normas tekstam un mērķim; 2) ka Direktīva 93/104 ir vērsta uz darba attiecībās vājākajās pozīcijās esošo darba ņēmēju aizsardzību; un 3) ka prasītāju vairākuma celtā prasība ir vērsta uz to, lai tiktu atzītas tiesības nestrādāt vairāk nekā četrdesmit astoņas stundas nedēļā, kas ir prasījums bez finansiāla satura, kura apjomu ir grūti noteikt, tādējādi, ka varbūtība, ka no valsts iestādēm tiks saņemta atlīdzība par Kopienu tiesību pārkāpumu, šķiet krietni vien ierobežota.

18. Šo lietu raksturlielumi atšķiras no citiem Tiesas līdz šim izskatītiem gadījumiem, kuros kādas dalībvalsts tiesību akti nav bijuši pielāgoti direktīvai savlaicīgi vai tikuši ieviesti nepareizi. Savukārt šajā gadījumā Vācija ir pieņēmusi likumu, lai transponētu Direktīvas 93/104 tekstu un mērķi savās valsts tiesībās. Pieņemu, ka tās nodoms bija rīkoties pareizi, jo nekas neliecina par tīšu nodomu izvairīties no lojalitātes saistībām, ko tai uzliek EKL 10. pants. Tās labprātīgumu apliecina tas, ka nepilnu četru mēnešu laikā tā izdarīja grozījumus savos tiesību aktos, lai tos padarītu saderīgus ar spriedumā lietā Jaeger ( ) Tiesas sniegto interpretāciju. Turklāt atbilstoši judikatūrai katrai tiesai ir jāpieņem, ka valsts ir centusies pilnībā ievērot no direktīvas izrietošos pienākumus ( ).

19. Tādēļ jāpieņem, ka Vācijas likumā par darba laiku ir paredzēts aptvert visu Direktīvas 93/104 normu kopumu. Tomēr vienā aspektā ir pieļauta kļūda: pārkāpjot robežas, kas nospraustas, lai pareizi saskaņotu principus (1. ? 16. pants) ar atkāpēm (17. un 18. pants), uz kā balstās direktīvas regulējums. Runa ir konkrēti par minētā likuma 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunktu, kas ir veidots kā atkāpe, jo pārējās normas ietver noteikumus par darba laiku un atpūtas laiku stingrā saskaņā ar Kopienas regulējumu.

20. Minētā Vācijas likuma norma, uz kuru balstīts Sarkanā Krusta Darba koplīguma 14. pants, lai pagarinātu nedēļas darba laiku, patiešām ir formulēta kā atkāpe no 3. panta, saskaņā ar kuru tas nedrīkst pārsniegt astoņas stundas dienā.

21. Interpretējot šo pēdējo normu saistībā ar minētā likuma 9. pantu, kas nosaka svētdienu par atpūtas laiku, iegūst četrdesmit astoņas stundu darba nedēļu atbilstoši Direktīvas 93/104 6. panta 2. punktā paredzētajam. Piemērojot vienīgi šos divus valsts tiesību pantus, varētu piekrist vairākumam prasītāju pamata prāvās, jo, kā izklāstīts, divi no septiņiem pieprasa samaksu par virsstundām, savukārt, pārējie pieci lūdz atzīt tiesības nestrādāt vairāk kā četrdesmit astoņas stundas nedēļā.

Vai gadījumā, ja Vācijas tiesa rīkotos šādi, tas nozīmētu, ka pretēji pastāvīgai judikatūrai tiktu atzīta tāda direktīvas noteikuma tieša iedarbība, kas, kā zināms, pats par sevi nevar radīt pienākumus privātpersonai? ( )

22. Dalībvalstis, kas piedalījušās šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, ir atklāti paudušas bažas saistībā ar iespējamu judikatūras virziena maiņu uz noteiktajā termiņā valsts tiesību sistēmā netransponētas vai nepareizi ieviestas direktīvas tiešas iedarbības atzīšanu. Šīm bažām nepiekrītu, jo neuzskatu, ka šis jautājums rastos saistībā ar Direktīvas 93/104 6. panta 2. punktu, pat ja tas atbilst prasībām par pietiekamu precizitāti un nepakārtotību nosacījumiem. ( ) Nepiekrītu arī tiem, kas apgalvo, ka tas tiktu apveltīts ar šādu iedarbību, pamata prāvā nepiemērojot ar minēto Kopienas noteikumu nesaderīgo Vācijas normu, pretēji virknei Tiesas lēmumu, ar kuriem tas tiek liegts strīdos starp privātpersonām.

Drīzāk piekrītu Itālijas valdībai, kas, ņemot vērā ar direktīvām sasniedzamos Līguma mērķus, par mazāk krasu un vienlaikus arī funkcionālāku uzskata iespēju apstiprināt Tiesas piedāvāto risinājumu, dodot priekšroku tādai valsts tiesību normas interpretācijai, kas visvairāk atbilstu Kopienu tiesībām.

23. Pats par sevi saprotams, ka dalībvalstu pienākums sasniegt direktīvās paredzēto rezultātu, kā arī to no EKL 10. panta izrietošais pienākums veikt vispārējus un īpašus pasākumus, lai nodrošinātu šī pienākuma izpildi, ir saistošs visām valsts iestādēm, tostarp tiesām ( ).

24. Lai mazinātu sekas, kas izriet no konkrētas direktīvas normas tiešas iedarbības neatzīšanas strīdā starp privātpersonām, Tiesa ir attīstījusi tā saucamo “atbilstošas interpretācijas” doktrīnu, saskaņā ar kuru, piemērojot valsts tiesisko regulējumu, kas pieņemts pirms vai pēc tās, tiesai ir jādara viss iespējamais, lai īstenotu direktīvu, tādējādi izpildot EKL 249. panta trešās daļas prasības ( ). Šis princips jo īpaši ir saistošs valsts tiesai, kad, kā aplūkojamajā gadījumā, dalībvalsts ir uzskatījusi, ka tās pieņemtie tiesību akti atbilst direktīvas prasībām ( ).

25. Tomēr virknē lietu, kurās šāda veida interpretācija ieteikta tāpēc, ka tie bija strīdi starp privātpersonām, Tiesa nav vienkārši aprobežojusies ar paziņojumu par to, bet ir gājusi tālāk, norādot iesniedzējtiesai konkrēto rezultātu, kādu konkrētajā gadījumā vajadzētu sasniegt. Paskaidrojumam būtu noderīgi sniegt dažus piemērus ( ).

26. Interpretējot Spānijas tiesībās netransponētu Direktīvu 68/151/EEK ( ), kuras mērķis ir ierobežot gadījumu skaitu, kad akciju sabiedrības atzītas par neesošām, lai garantētu tiesisko drošību attiecībās starp sabiedrību un trešām personām, kā arī starp dalībniekiem, Tiesa noteica, ka valsts tiesai jāinterpretē savas valsts tiesības, ņemot vērā minētās direktīvas tekstu un mērķi, lai novērstu sabiedrības atzīšanu par neesošu to iemeslu dēļ, kas nav uzskaitīti tās 11. pantā ( ).

Marleasing SA lūdza atzīt par spēkā neesošu sabiedrības dibināšanas līgumu tādēļ, ka tam neesot bijis pamata, tas esot bijis krāpniecisks un izstrādāts, lai apkrāptu kreditorus. Atbildētāja prasību neatzina, apgalvodama, ka minētās direktīvas 11. pantā esot izsmeļoši uzskaitīti pamati atzīšanai par spēkā neesošu, kuru starpā neesot tiesiska pamata trūkums. Lai izpildītu Tiesas norādījumu, nevarēja tikt piemēroti Spānijas Civilkodeksa 1261. un 1275. pants, kas par spēkā neesošiem atzīst līgumus, kam nav tiesiska pamata vai kuru pamats ir pretlikumīgs. Tieši tā Ovjedo Pirmās instances tiesa Nr. 1 (Juzgado de Primera Instancianº 1 de Oviedo) arī izdarīja 1991. gada 23. februāra spriedumā, noraidot prasību, ciktāl tā tika balstīta uz pamata trūkumu, kas Direktīvā 68/151 ( ) nav paredzēts kā pamatojums atzīšanai par spēkā neesošu. Par savu Kopienas garu vienbalsīgi cildinātajā spriedumā netika vaicāts, vai “atbilstošas interpretācijas” doktrīnas piemērošana varētu radīt direktīvas tiešas horizontālas iedarbības atzīšanai līdzvērtīgas sekas.

27. Spriedumā lietā Wagner Miret ( ) no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu tika secināts, ka Spānijas tiesību normas nevar tikt interpretētas atbilstoši Direktīvai 80/987/EEK ( ) un tādēļ neļauj augstākās vadības personālam gūt labumu no Kopienu tiesību normas piešķirtajām garantijām, atzīstot, ka dalībvalstij ir pienākums atlīdzināt zaudējumus tiem, kas cietuši no pienākuma neizpildes.

Prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā tika konstatēts, ka Spānija nebija izveidojusi nevienu citu garantiju institūtu kā vienīgi FOGASA (Algu garantiju fondu – Fondo de Garantía Salarial), kas uz šo darbinieku kategoriju neattiecināja tiesības pieprasīt nesaņemto darba samaksu darba devēja maksātnespējas gadījumā. Ņemot vērā Direktīvā 80/987 dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību, Tiesa atzina, ka šī darbinieku kategorija nevar atsaukties uz minēto tiesību aktu, lai pieprasītu darba samaksas parāda samaksu no garantijas institūta, kas izveidots citu kategoriju darba ņēmējiem. 1994. gada 16. februāra spriedumā Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Katalonijas Augstākā tiesa) noraidīja prasību, atbrīvojot no atbildības FOGASA, tomēr atzīstot prasītāja prasības tiesības pret valsti par ciestajiem zaudējumiem, kuras bija jāīsteno tiesā pēc piekritības ( ).

28. Spriedumā lietā Océano Grupo Editorial un Salvat Editores ( ) bija jāizlemj, vai gadījumā, ja Direktīva 93/13/EEK ( ) valsts tiesībās nav transponēta noteiktajā termiņā, bija iespējams pēc savas ierosmes konstatēt, ka lieta nav piekritīga Barselonas civillietu tiesai, jo tā tika paredzēta līguma noteikumā, ko pati šī tiesa atzina par direktīvas izpratnē negodīgu. Pārņemot nostāju, kas izklāstīta ģenerāladvokāta Sadžo [Saggio] lieliskajos secinājumos, kuru 27. – 37. punktā tiek izsmeļoši iztirzāts šis delikātais jautājums, Tiesa atbildēja apstiprinoši, nosakot, ka “atbilstošas interpretācijas” vajadzība jo īpaši liek tiesai dot priekšroku tādai valsts tiesību normu interpretācijai, kas tai ļautu pēc savas ierosmes noliegt piekritību, kas tai piešķirta negodīgā noteikumā.

Attiecīgajā noteikumā tika paredzēta no pirkuma–pārdevuma līguma izpildes izrietošu strīdu izņēmuma piekritība uzņēmuma atrašanās vietas tiesai. Direktīva 93/13 valsts tiesībās tika transponēta novēloti, un pa to laiku tika piemēroti spēkā esošie patērētāju aizsardzības noteikumi, kuros netika skaidri noteikts, vai negodīgus noteikumus par spēkā neesošiem var atzīt pēc savas ierosmes, Spānijas tiesībās neesot arī juridiskam pamatam, uz kā balstīt tiesas kompetenci izlemt jautājumu par atzīšanu par spēkā neesošu, ja vien to neprasa kāda puse. Tomēr Tiesa norādīja Spānijas tiesai, ka tai pēc savas ierosmes ir jānoraida strīda piekritība, kas tai bija piešķirta šādos apstākļos ( ). 2000. gada 14. jūlijā izdotajā rīkojumā Spānijas pirmās instances tiesa burtiski piemēroja Tiesas spriedumu un izmantoja sev piekrītošās pilnvaras pēc savas ierosmes pārbaudīt noteikuma negodīgumu un nepieņemt izskatīšanai prasību sakarā ar minētā noteikuma, kurā paredzēta prasību piekritība Barselonas tiesām, negodīgumu, piebilstot, ka minētā atzīšana par spēkā neesošu lietas padara par piekritīgām atbildētāja atrašanās vietas tiesām ( ).

29. Kā var secināt no izmantotajiem piemēriem, “atbilstošas interpretācijas” pienākums rodas ne tikai prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā. Spriedumā lietā Komisija/Itālija ( ) tika skaidri noteikts, ka dalībvalsts atzīšana par savas Kopienas saistības neizpildījušu šīs dalībvalsts tiesu un pārvaldes iestādēm nozīmē, pirmkārt, pilnīgu aizliegumu piemērot nesaderīgo nodokļu atbrīvojumu režīmu un, otrkārt, pienākumu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu Kopienu tiesību pilnīgu īstenošanu.

30. Citos gadījumos, gluži tik precīzi nenorādot, kā būtu jārīkojas valsts tiesai, Tiesa tai ir norādījusi uz piemērotāko ceļu direktīvas mērķa sasniegšanai.

31. Spriedumā lietā Pafitis u.c. ( ) Tiesa noteica, ka Direktīvas 77/91/EEK ( ) 25. pants, kas vērsts uz to, lai nodrošinātu akcionāru minimālo obligātās aizsardzības līmeni visās dalībvalstīs, iestājas pret valsts tiesību aktu, kas ļauj ar administratīvu aktu un bez akcionāru sapulces lēmuma izlemt jautājumu par akciju sabiedrības formā dibinātas bankas kapitāla palielināšanu sakarā ar tās parādsaistību rezultātā radušos ārkārtas situāciju.

Pamata prāvā bija strīds starp akciju sabiedrības formā dibinātu banku un tās jaunajiem akcionāriem, no vienas puses, un agrākajiem akcionāriem, no otras puses, kas apstrīdēja gan grozījumu izdarīšanu statūtos, ar kuriem tika padarīta par iespējamu kapitāla palielināšana, pamatojoties uz to, ka tas esot bijis pagaidu administratora lēmums, nesasaucot akcionāru sapulci, gan akciju sadalījumu. Viņi lūdza arī atzīt par spēkā neesošiem trīs turpmāk veiktos kapitāla palielinājumus. Turpmākā tiesvedības attīstības gaita liek vien minēt, kāds būtu bijis tās iznākums ( ).

32. Lietā Ruiz Bernáldez ( ) jautājumi radās kriminālajā tiesvedībā, kas uzsākta pret iereibušu autovadītāju, kurš bija izraisījis satiksmes negadījumu. Valsts tiesa viņam piesprieda atlīdzināt mantiskos zaudējumus, taču atbrīvoja viņa apdrošināšanas sabiedrību no visām atlīdzības saistībām, balstoties uz valsts tiesību normām par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, kurās tika izslēgta zaudējumu atlīdzība, ja atbildīgā persona ir vadījusi transportlīdzekli reibuma stāvoklī.

Šajā gadījumā Tiesa interpretēja Direktīvu 72/166/EEK ( ) un Direktīvu 84/5/EEK ( ) tādējādi, ka, ņemot vērā to mērķi nodrošināt aizsardzību, automašīnas obligātajai apdrošināšanai ir jāļauj transportlīdzekļa izraisītā negadījumā cietušām personām saņemt atlīdzību par visiem nodarītajiem miesas bojājumiem un mantiskajiem zaudējumiem un ka obligātās apdrošināšanas līgumā nedrīkst paredzēt, ka noteiktos gadījumos un, jo īpaši, autovadītājam atrodoties reibuma stāvoklī, apdrošinātājs tiktu atbrīvots no pienākuma atlīdzināt par miesas bojājumiem un mantiskajiem zaudējumiem, kas nodarīti trešām personām ar apdrošināto transportlīdzekli. Pēc tam tā ierosināja valsts tiesai noteikt, ka uzņēmumam ir jārūpējas par cietušajiem, lai gan valsts tiesību aktos tas nebija paredzēts ( ). Izskatot lietu, Audiencia Provincial de Sevilla (Seviļas Provinces tiesa) ievēroja Tiesas prejudiciālo nolēmumu un 1996. gada 30. aprīlī piesprieda apdrošinātājam atlīdzināt zaudējumus Ruisa Bernaldesa [RuizBernáldez] reibuma stāvoklī izraisītajā negadījumā cietušajai personai ( ).

33. Spriedumā lietā Draehmpaehl ( ) tika atzīts, ka Direktīva 76/207/EEK ( ) iestājas pret valsts tiesību normām, kas pretēji citām civiltiesību un darba tiesību normām attiecībā uz zaudējumu un kaitējuma atlīdzību, ko var pieprasīt kandidāts, kas atlases procesā cietis no diskriminācijas dzimuma dēļ, paredz maksimālo robežu trīs mēnešu darba algas apmērā, ja tiek uzskatāmi parādīts, ka pretējā gadījumā viņš būtu ieguvis vakanto amatu, vai sešu mēnešu darba algas apmērā vairāku kandidātu gadījumā. Darba ņēmējs pieteicās, atbildot uz laikrakstā publicētu darba piedāvājumu sievietēm, savukārt uzņēmums viņam nedz atbildēja, nedz nodeva atpakaļ iesniegto dokumentāciju. Viņš cēla prasību tiesā, apgalvodams, ka esot vispiemērotākais kandidāts un esot cietis no diskriminācijas. Arī šajā gadījumā prejudiciālā nolēmuma skaidrība Arbeitsgericht Hamburg (Hamburgas darba tiesai) neatstāja daudz izvēles ( ).

34. Pieņemot lēmumu jautājumā par Direktīvu 86/653/EEK ( ) lietā Bellone ( ), Tiesa atzina par nepiemērojamu valsts tiesību normu, ar kuru starpniecības līguma spēkā esamība tika padarīta atkarīga no tirdzniecības pārstāvju reģistrēšanās reģistrā. Itālijas likumdošanā ir ne vien noteikts pienākums veikt šādu reģistrāciju tirdzniecības palātās, bet no reģistrācijas reģistrā ir padarīta atkarīga arī līguma spēkā esamība, liedzot jebkādu tiesisko aizsardzību tiem, kas šo prasību neizpilda, jo īpaši, izbeidzot attiecības starp pusēm. Strīds faktiski attiecās uz starpnieka atlīdzības prasījumu pēc ar uzņēmumu noslēgta starpniecības līguma izbeigšanas. Ģenerāladvokāts Sadžo [Saggio] lietā Océano Grupo Editorial sniegto secinājumu 35. punktā apgalvoja, ka spriedumā lietā Bellone Tiesa ir konstatējusi nepārvaramu nesaderīgumu starp valsts tiesiskā regulējuma normu un minēto direktīvu, kas liedza izdarīt jebkādu “atbilstošas interpretācijas” mēģinājumu, tādēļ tā iesniedzējtiesai uzlika pienākumu nepiemērot savu tiesību normu ( ).

35. Spriedumā lietā Centrosteel ( ) tika izlemts jautājums, kas tiek uzskatīts par iepriekš minētā turpinājumu. Cita Itālijas tiesa, uzskatīdama, ka, tā kā judikatūrā netiek atzīta direktīvu tiešā horizontālā iedarbība, tai ir liegts nepiemērot valsts tiesību normu, jautāja Tiesai, vai Līguma normas attiecībā uz uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kuru tiešā piemērojamība netiek apšaubīta, iestājās pret tādu valsts likumu, ar kuru noteikts pienākums reģistrēties reģistrā katram, kas darbojas kā tirdzniecības pārstāvis, pretējā gadījumā paredzot viņa noslēgto līgumu atzīšanu par spēkā neesošiem. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība tika izspriesta, norādot iesniedzējtiesai uz zināmo valsts tiesiskā regulējuma “atbilstošas interpretācijas” doktrīnu, lai sasniegtu Direktīvas 86/653 mērķi, neķeroties pie primāro tiesību aktu interpretēšanas. Gan ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] savu secinājumu 5. punktā, gan Tiesa sprieduma 17. punktā bija vienisprātis, ka lietā Bellone pasludinātā sprieduma rezultātā Corte di Cassazione (Kasācijas tiesa) izmainīja savu judikatūru un atzina, ka likumā noteiktā reģistrēšanās pienākuma neizpilde nepadara starpniecības līgumu par spēkā neesošu.

36. Šīs judikatūras attīstības neņemšana vērā būtu būtiska atkāpšanās no Kopienu tiesību pārākuma principa pareizas izpratnes, apdraudētu Tiesas pilnvaras noteikt vienveidīgu šo tiesību aktu normu interpretāciju Eiropas Savienības teritorijā un dezorganizētu valsts tiesas savu Kopienas tiesu funkciju izpildē, jo īpaši tās, kuras sekojušas prejudiciālajiem norādījumiem attiecībā uz tiesību aktu normu “atbilstošu interpretāciju”.

Tā kā saskaņā ar Cicerona teikto ( ) mūs vada spēcīga vēlme veicināt cilvēces labklājību un mēs cenšamies nodrošināt un bagātināt cilvēku dzīvi ar saviem padomiem un saviem pūliņiem, un uz šo tīksmi mūs mudina pati daba, sekosim labākajiem un neklausīsimies atkāpšanās taurēs, kas mēģina kavēt tos, kuri jau ir izvirzījušies priekšpulkā.

37. Tomēr spriedumā lietā Arcaro ( ) saistībā ar citu Itālijas tiesas rīkojumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu tika atzīts, ka Kopienu tiesībās nav paredzēts mehānisms, ar kuru varētu izslēgt valsts tiesību normas, kas nav saderīgas ar direktīvas normu, uz kuru nevar atsaukties; turklāt tika atzīts, ka valsts tiesas pienākums ievērot direktīvas saturu, interpretējot attiecīgās savu tiesību normas, izbeidzas, kad tas noved pie valsts tiesībās netransponētā direktīvā paredzēta pienākuma uzlikšanas privātpersonai un, jo vairāk, kad par to neizpildi iestājas kriminālatbildība.

38. Tomēr šie Arcaro sprieduma apgalvojumi pretēji dažu apsvērumus sniegušo dalībvalstu apgalvotajam paši par sevi nevar tikt attiecināti uz pašreiz izskatītajām lietām vairāku iemeslu dēļ:

Pirmkārt, tiesvedībā, kurā bija iesaistīts Arkaro [Arcaro], nepastāvēja strīds starp divām privātpersonām, jo viņš bija apsūdzētais krimināllietā. Tādēļ bija jānovērš, ka dalībvalsts, kura nebija izpildījusi pienākumu transponēt Direktīvu 76/464/EEK ( ) un Direktīvu 83/513/EEK ( ) savās tiesībās, gūtu labumu no savas saistību neizpildes un krimināli sodītu komersantu, kas bija pārkāpis kādu no tās noteikumiem. Jebkurā gadījumā Tiesa ir atzinusi, ka valsts tiesas pienākumu ievērot direktīvā noteikto, interpretējot valsts tiesību normu, ierobežo Kopienu tiesību sistēmā ietilpstošie vispārīgie tiesību principi, jo īpaši tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka nepieļaujamības princips, īpaši gadījumā, kad var iestāties kriminālatbildība ( ).

Otrkārt, ir ļoti liela atšķirība starp apstākļiem Arcaro lietā un Sarkanā Krusta darbinieku celtajās prasībās, jo pirmajā gadījumā Itālijas likumdevējs ir transponējis Eiropas Savienības tiesības tikai daļēji, savukārt Vācija Direktīvas 93/104 pilnīgai transponēšanai ir pieņēmusi īpašu likumu, kura 3. pantā tiek precīzi pārņemts Kopienas normas 6. panta 2. punkta saturs, nosakot maksimālo darba laiku četrdesmit astoņas stundas nedēļā.

39. Tādēļ nav gluži tā, kā to apgalvo Vācijas federālā valdība, ka gadījumā, ja neņemtu vērā Likuma par darba laiku 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunktu, valsts tiesa saskartos ar juridiskā regulējuma neesamību, kas tai liktu piemērot darba devējam sodu, balstoties uz Direktīvu 93/104, jo tā gluži vienkārši varētu atsaukties uz citu valsts tiesību normu, kas ietverta tajā pašā likumā, kas pieņemts Kopienu tiesību transponēšanai ( ), un kas atbilstu Kopienas likumdevēja noteiktajam vispārīgajam pienākumam ( ) dalībvalstīs nepieļaut, lai darba laiks pārsniegtu šo stundu skaitu ( ).

Šajā sakarā piekrītu lietā Marleasing ( ) sniegto secinājumu 7. punkta otrajā daļā izklāstītajam ģenerāladvokāta van Gervena [Van Gerven] viedoklim, ka valsts tiesām piekrītošais pienākums interpretēt savus tiesību aktus atbilstoši direktīvai nenozīmē, ka tai būtu tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām. Gluži pretēji, piemērotas tiek pašas valsts tiesību normas, tās interpretējot atbilstoši direktīvai.

40. Jānorāda arī uz diviem lietā iestājušos dalībnieku šajā tiesvedības stadijā plaši citētiem spriedumiem, gan atbalstot, gan atspēkojot to atšķirīgo nostāju. Runa ir par lēmumiem lietās CIA Security International ( ) un Unilever ( ), kas var kalpot par stūrakmeņiem šīs Tiesas judikatūras attīstībā jautājumā par valsts tiesām veicamo dalībvalstu neievēroto direktīvu piemērošanu, taču nav visai noderīgi pašreiz uzdotā jautājuma atrisināšanai ( ).

Abās lietās valsts tiesai tika atbildēts, ka tiesvedībā starp privātpersonām nebūtu jāpiemēro valsts tehniskie noteikumi, kas pieņemti, par tiem iepriekš nepaziņojot Komisijai, acīmredzami pārkāpjot Direktīvas 83/189/EEK ( ) 8. un 9. pantu, taču Tiesa ārkārtīgi rūpīgi centās precizēt, ka tās judikatūra lietā FacciniDori ( ) uz minēto lietu neattiecās, jo tās direktīvas normu neizpilde bija būtisks procesuālās kārtības pārkāpums, un tās normas neradīja nedz tiesības, nedz pienākumus privātpersonām ( ).

41. Arī tas, ka direktīvas noteikuma tieša iedarbība ietekmētu vertikālās attiecībās neesošu privātpersonu tiesības, neliedza Tiesai atzīt tās pastāvēšanu. Uzskatāmi piemēri šim apgalvojumam atrodami spriedumā lietā Fratelli Costanzo ( ) attiecībā uz Direktīvas 71/305/EEK ( ) interpretēšanu prasībā atcelt lēmumu par publiskā iepirkuma līguma noslēgšanu par būvdarbiem ( ); spriedumā lietā World Wildlife Fund u.c. ( ), kas pieņemts citā prasībā par atcelšanu, ko iesniedza vairākas uz lidostas teritorijai pieguļošiem zemesgabaliem dzīvojošas privātpersonas un divas vides aizsardzības organizācijas un kas vērsta pret atļauju īstenot tās konstrukciju pārbūves projektu; spriedumā lietā Smith & Nephew un Primecrown ( ), kas personai, kam saskaņā ar Direktīvu 65/65/EEK ( ) tika izsniegta patentētu medikamentu pārdošanas atļauja, ļāva atsaukties uz tās normām valsts tiesā, lai apstrīdētu kompetentas iestādes uz tā paša tiesību akta pamata kādam tās konkurentam izsniegtas atļaujas spēkā esamību attiecībā uz patentētu medikamentu ar tādu pašu nosaukumu; vai nesenais spriedums lietā Wells ( ), kur piebildes veidā tika atzīts, ka trešo personu tiesību aizskārums pat gadījumā, ja to var paredzēt pilnīgi noteikti, pats par sevi nekalpo par pamatu, lai liegtu privātpersonai atsaukties uz direktīvas noteikumiem attiecībā pret dalībvalsti.

42. Nepiekrītu arī tiem, kas ir apgalvojuši, ka pārākumu varot attiecināt vienīgi uz Kopienas primārajiem tiesību aktiem vai, augstākais, regulām tāpēc, ka tāda bijusi spriedumā lietā Simmenthal ( ) aplūkotā norma, jo šāda nošķiršana ir mākslīga un neprecīza, tā ka ( ) šajā nolēmumā Tiesa apstiprināja gan Līguma, gan Kopienas iestāžu tieši piemērojamo aktu pārākumu. Turklāt ikreiz, kad tiek uzskatīts, ka Kopienas noteikums iestājas pret kādas dalībvalsts tiesību normu, no jauna tiek iztirzāts jautājums par jau gandrīz pirms četrdesmit gadiem iedibinātas prioritātes atzīšanu neatkarīgi no Kopienu tiesību avota – Līguma ( ), regulas vai direktīvas ( ).

43. Mans nolūks šobrīd nav atbalstīt judikatūras izvirzītajiem nosacījumiem atbilstošu netransponētu direktīvu tiešu horizontālu iedarbību. Nebūt necenšos mudināt valsts tiesas šos noteikumus piemērot, iejaucoties valsts likumdevēja funkcijās.

Tomēr nevaru piekrist arī tiem, kuri apgalvo, ka tādos gadījumos kā aplūkojamais privātpersonas vienīgi varētu celt prasību pret valsti par zaudējumiem, kas nodarīti sakarā ar tās Kopienu tiesībās noteikto pienākumu neizpildi, jo saskaņā ar Tiesas atzīto, šis risinājums ir alternatīvs un šajā gadījumā būtu izmantojams vienīgi, ja pārējās tiesību normas, ko valsts pieņēmusi Direktīvas 93/104 transponēšanai, nevarētu interpretēt atbilstoši tās tekstam un mērķim.

44. Šajās lietās esošajos apstākļos, Tiesai darbojoties kā Kopienu tiesību vienveidīgas interpretācijas garantam, šo pienākumu uzņemoties jo īpaši savā prejuduciālo nolēmumu tiesvedībā, tai tiek liegts kā vienīgo iespēju valsts tiesas rīcībā atstāt tādas valsts tiesību normas piemērošanu ( ), kas nav saderīga nedz ar Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkta formulējumu, nedz ar tās mērķi uzlabot darba ņēmēju drošību, higiēnu un veselības aizsardzību ( ).

45. Tad, ņemot vērā to, ka Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts ir skaidra, precīza un beznosacījuma norma, kam nav vajadzīga nekāda valsts likumdevēja transponēšana ( ), un to, ka Vācijas tiesa bez 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunkta var izmantot arī citas Likuma par darba laiku normas, nenāktos mudināt darba ņēmējus pret valsti celt prasību par zaudējumu atlīdzību.

46. Jāpiebilst, ka valsts tiesai, interpretējot transponējošās valsts tiesību normas ( ), būtu jāņem vērā Direktīvas 93/104 mērķis aizsargāt darba ņēmējus kā darba attiecībās vājāko pusi. Spriedumā lietā Unilever ( ) šī pati Tiesa veltīja īpašus pūliņus, lai savstarpēji nodalītu direktīvas, kas rada tiesības un pienākumus privātpersonām, un tās, kuras to nedara.

47. Tādēļ ArbeitsgerichtLörrach būtu jāiesaka atbilstoši saviem no Kopienu tiesībām izrietošajiem pienākumiem izvēlēties ceļu, ko iezīmējušas Ovjedo Juzgado de Primera Instancia, Katalonijas Tribunal Superior de Justicia, Barselonas Juzgado de Primera Instancia Nr. 35, Seviļas Audiencia Provincial, Hamburgas Arbeitsgericht, Boloņas Tribunale Civile, Corte di Cassazione de la República Italiana (Itālijas Republikas Kasācijas tiesa) un Pretore de Brescia (Brescijas miertiesa).

48. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, es Tiesai piedāvātu, ar noteikumu, ka valsts nav izmantojusi 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā paredzēto iespēju, atzīt, ka Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts iestājas pret tādu normu kā Vācijas likuma par darba laiku 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunkts, kas darba koplīgumā vai nolīgumā starp darba devējiem un darba ņēmējiem pieļauj pagarināt dienas darba laiku līdz vairāk nekā desmit stundām, ja darba laikā regulāri ietilpst un tā nozīmīgu daļu veido uzraudzības pienākumu pildīšana.

Tādēļ, ciktāl tas balstīts uz minēto 7. pantu, Vācijas Sarkanā Krusta Darba koplīguma 14. pants jāinterpretē tādējādi, ka skartajiem darba ņēmējiem nav pienākuma strādāt vairāk nekā vidēji četrdesmit astoņas stundas nedēļā, ņemot vērā Direktīvas 93/104 16. panta 2. punkta un 17. panta 4. punkta noteikumus attiecībā uz bāzes laikposma noteikšanu vidējā rādītāja aprēķināšanai.

IV – Secinājums

49. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, no jauna piedāvāju Tiesai uz trešo Arbeitsgericht Lörrach šajā lietā uzdoto jautājumu atbildēt šādi:

“Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem 6. panta 2. punkts pat gadījumos, kad dalībvalstis paredz atkāpes attiecībā uz 16. panta 2. punktā paredzēto bāzes laikposmu, ir skaidrs, precīzs un bez nosacījumiem, turklāt tas atzīst privātpersonu tiesības, un tādēļ uz to var atsaukties valsts tiesās, kad dalībvalsts nav noteiktajā laikā to pareizi transponējusi. Tomēr, tā kā pamata prāvas ir tiesvedības starp privātpersonām, darba ņēmēji nedrīkst atsaukties uz minētās normas tiešu iedarbību.

Ar noteikumu, ka valsts nav izmantojusi 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā paredzēto iespēju, Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts iestājas pret tādu normu kā Vācijas likuma par darba laiku 7. panta 1. daļas 1. punkta a) apakšpunkts, kas darba koplīgumā vai nolīgumā starp darba devējiem un darba ņēmējiem pieļauj pagarināt dienas darba laiku līdz vairāk nekā desmit stundām, ja darba laikā regulāri ietilpst un tā nozīmīgu daļu veido uzraudzības pienākumu pildīšana. Tādēļ, ciktāl tas balstīts uz minēto 7. pantu, Vācijas Sarkanā Krusta Darba koplīguma par darbinieku, darba ņēmēju un stažieru darba apstākļiem 14. pants jāinterpretē tādējādi, ka skartajiem darba ņēmējiem nav pienākuma strādāt vairāk nekā vidēji četrdesmit astoņas stundas nedēļā, ņemot vērā Direktīvas 93/104 16. panta 2. punkta un 17. panta 4. punkta noteikumus attiecībā uz bāzes laikposma noteikšanu vidējā rādītāja aprēķināšanai.”