ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE Kokott] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 25. maijā ( )

Lieta C‑302/02

Nils Laurin Effing

[Österreichischer Oberster Gerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Ģimenes pabalsti – Uzturlīdzekļu piešķiršana avansa veidā mazgadīgiem bērniem – Ieslodzītā bērns – Uzturēšanās prasība – Cietumsoda izciešana citā dalībvalstī

I – Ievads

1. Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Austrijas ObersteGerichtshof (Augstākā tiesa) jautā, vai ar diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, kas noteikts EKL 12. pantā un Regulas (EEK) Nr. 1408/71 ( ) 3. pantā, ir savienojams fakts, ka pabalsti ieslodzīto bērniem tiek piešķirti atkarībā no tā, vai cietumsods tiek izciests valsts teritorijā, vai citā dalībvalstī. Saskaņā ar Austrijas tiesībām bērnam tiek piešķirti uzturlīdzekļi avansa veidā, ja viens no vecākiem, kura apgādībā ir bērns, izcieš cietumsodu Austrijā, bet netiek piešķirti, ja viens no vecākiem ir nodots soda izciešanai citā valstī.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesību normas

2. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktu tā attiecas uz darba ņēmējiem un pašnodarbinātajiem, uz kuriem attiecas vai ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi vai viņu ģimenes locekļi, vai apgādnieku zaudējušas personas.

3. Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punkta i) apakšpunktā darba ņēmējs ir definēts kā persona, kura ir apdrošināta obligātajā apdrošināšanā vai brīvprātīgi tālāk apdrošināta pret viena vai vairāku veidu risku, uz kuru attiecas darbiniekiem paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmas jomas.

4. Šajā gadījumā attiecīgi piemērojamās tiesības nosaka atbilstoši 13. panta 2. punktam:

“Ievērojot 14. līdz 17. pantu:

a) uz darba ņēmēju, kas ir nodarbināts kādā no dalībvalstīm, attiecas šīs valsts tiesību akti, [..];

[..]

f) persona, uz kuru vairs neattiecas vienas dalībvalsts tiesību normas, bet attiecībā uz viņu nav piemērojamas arī citas dalībvalsts tiesību normas saskaņā ar kādu iepriekšējo apakšpunktu normu vai kādu no izņēmumiem, respektīvi, īpašajiem 14. līdz 17. panta noteikumiem, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību normām, kuras teritorijā viņa dzīvo, vadoties tikai pēc tās tiesību normām.”

5. Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punkts Regulas piemērošanas jomā nosaka vienlīdzīgas attieksmes principu. Īpaši noteikumi par ģimenes pabalstiem izriet it īpaši no 73. un 74. panta.

6. Saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1612/68 ( ) 7. panta 2. punktu darba ņēmējs, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis, dalībvalsts teritorijā bauda tās pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā minētās valsts darba ņēmēji.

7. Saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu dalībvalsts pilsoņa, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni, ja tie dzīvo šīs dalībvalsts teritorijā, var piedalīties vispārējās izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņi.

B – Konvencija par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai

8. Saskaņā ar Konvenciju par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai ( ) ar notiesātā piekrišanu viņu var nodot viņa izcelsmes valstij soda, kas piespriests citā valstī, izciešanai. Turklāt nododošās valsts cietumsods var tikt mainīts atbilstoši uzņemošās valsts tiesībām.

9. Konvencija kopš tās spēkā stāšanās Īrijā 1995. gada 1. novembrī ir spēkā visās dalībvalstīs. Austrijā tā stājās spēkā 1987. gada 1. janvārī, Vācijā – 1992. gada 1. februārī. Šobrīd vienošanos ir ratificējušas arī jaunās dalībvalstis.

C – Valsts tiesību normas

10. Austrijas Unterhaltsvorschussgesetz (Likums par avansa piešķiršanu bērnu uzturēšanai) paredz, ka mazgadīgiem bērniem tiek piešķirti uzturlīdzekļi avansa veidā, ja viens no vecākiem – uzturlīdzekļu parādnieks – nepilda savus uzturēšanas pienākumus. Tas saskaņā šī likuma 4. panta 3. punktu attiecas arī uz gadījumu, kad uzturlīdzekļu parādniekam valsts teritorijā ir atņemta brīvība ilgāk nekā uz vienu mēnesi, pamatojoties uz rīkojumu krimināllietā, un viņš tāpēc nevar izpildīt savu uzturēšanas pienākumu.

11. Saskaņā ar Unterhaltsvorschussgesetz 29. panta 1. punktu uzturlīdzekļu parādniekam šī nauda ir jāatmaksā, pamatojoties uz 4. panta 3. punktu, ja no taisnīguma viedokļa to pieļauj viņa ienākumu un īpašumu stāvoklis, ņemot vērā viņa aprūpes pienākumus un ievērojot soda izpildes mērķi, un tas neietekmē viņa ekonomisko spēju kompensēt zaudējumus.

12. Arī Vācijā pastāv Unterhaltsvorschussgesetz ( ). Pabalsti tiek piešķirti maksimāli 72 mēnešus līdz attiecīgā bērna 12 dzīves gadam. Tas nesatur īpašus noteikumus par ieslodzītajiem.

13. Gan Austrijā, gan Vācijā ieslodzītajiem ir pienākums strādāt.

III – Lietas būtība un prejudiciālais jautājums

14. Nils Lorins Efings (Nils Laurin Effing, turpmāk tekstā – “dēls”), dzimis 1992. gada 22. aprīlī ir Vācijas pilsoņa Ingo Efinga (Ingo Effing, turpmāk tekstā – “tēvs”) dēls. Dēls ir Austrijas pilsonis un dzīvo, atrodoties savas mātes apgādībā, Vīnē. Kaut arī iesniedzējtiesa vadās no tā, ka tēvs bija darba ņēmējs, Austrijas valdība paziņoja Tiesai, ka viņš līdz 2001. gada 30. jūnijam bija apdrošināts Austrijā kā pašnodarbināta persona. 2000. gada 7. jūnijā viņš Austrijā tika apcietināts un sekojoši notiesāts, nosakot cietumsodu. Tādēļ dēlam no 2000. gada 1. jūnija tika piešķirti ikmēneša uzturlīdzekļi avansa veidā saskaņā ar Unterhaltsvorschussgesetz 4. panta 3. punktu.

15. Tēvs viņam piespriesto cietumsodu izcieta vispirms Austrijā. Turklāt viņš saskaņā ar Austrijas valdības ziņām bija apdrošināts pret bezdarbu. 2001. gada 19. decembrī viņš tika nodots Vācijai tālākai soda izpildei.

16. Saskaņā ar Vācijas valdības sniegtajām ziņām viņa cietumsods tika aizstāts ar Vācijas cietumsodu atbilstoši Konvencijas 9. panta 1. daļas b) apakšpunktam. Vācijas valdība paskaidroja, ka viņš sava ieslodzījuma laikā no 2002. gada februāra līdz jūlijam un no 2002. gada septembra līdz 2003. gada martam bija nodarbināts par atlīdzību. Par viņu vispirms tika samaksāta apdrošināšana bezdarba gadījumam un vēlāk arī veselības apdrošināšana. 2003. gada 3. aprīlī viņu atbrīvoja no ieslodzījuma. Par viņa nodarbošanos kopš tā laika nav ziņu.

17. Austrijas kompetentās iestādes 2001. gada decembra mēneša beigās pārtrauca maksāt uzturlīdzekļu avansu. Saskaņā ar Austrijas tiesu pastāvīgo judikatūru uzturlīdzekļu avanss ir jāmaksā par ieslodzītajiem uzturlīdzekļu parādniekiem, ja sods tiek izciests Austrijā.

18. Tomēr Austrijas Oberster Gerichtshof uzskata par iespējamu uzskatīt šādu noteikumu par uzturlīdzekļu avansa piešķiršanu ieslodzītajiem par netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ. Konvencijas par notiesāto personu nodošanu dēļ ir iespējama tendence, ka dalībvalstu pilsoņi iespējamo cietumsodu izcieš citā dalībvalstī. (Citas) valsts pilsonība līdz ar to izšķir, vai Austrijā notiesāta persona, kuras apgādībā ir bērns, izcieš sodu savā izcelsmes valstī, tātad – ārvalstī. Tā līdz ar to netieši izšķir arī, vai notiesātā apgādājamajam bērnam ir tiesības prasīt pabalstu saskaņā ar Unterhaltsvorschussgesetz 4. panta 3. punktu. Tāpēc Oberster Gerichtshof Tiesai ir uzdevusi šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai EKL 12. panta un 3. panta Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret valsts tiesību normu, kas ir labvēlīga Kopienas pilsoņiem, kuri saņem uzturlīdzekļus avansa veidā, ja to tēvs, kuram ir jāmaksā uzturlīdzekļi, izcieš brīvības atņemšanas sodu savā izcelsmes valstī (kas nav Austrija), un vai Vācijas pilsoņa bērns, kas dzīvo Austrijā, tiek diskriminēts, ja tam netiek piešķirti uzturlīdzekļi avansa veidā, jo tā tēvs izcieš brīvības atņemšanas sodu, ko tam piesprieda Austrijā, savas izcelsmes valstī (kas nav Austrija)?”

IV – Tiesiskais pamatojums

A – Par Regulu Nr. 1408/71

1. Lietas dalībnieku argumenti

19. Lietas dalībnieki, pamatojoties uz spriedumiem lietās Offermann ( ) un Humer ( ), vadās no tā, ka uzturlīdzekļu avanss ir ģimenes pabalsts Regulas Nr. 1408/71 4. panta h) apakšpunkta nozīmē.

20. Tomēr Austrijas valdība uzskata, ka Regula Nr. 1408/71 nav attiecināma uz šīm personām, jo ieslodzītie nav darba ņēmēji. Arī ja Tiesa nepiekrīt šim uzskatam, jebkurā gadījumā ģimenes pabalstu piešķiršana nav viss Austrijas, bet gan Vācijas kompetencē. Tas saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu izriet no nodarbināšanas vietas. Papildus Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts nosaka, ka ir piemērojamas dzīves vietas valsts tiesību normas. Turklāt no Regulas Nr. 1408/71 73. panta un 74. panta izriet, ka ģimenes pabalstu prasības darbinieku ģimenes locekļiem ir jābalsta nevis uz ģimenes locekļu dzīves vietas tiesībām, bet gan uz darba ņēmēja nodarbinātības valsts tiesībām.

21. Vācijas valdība uzskata, ka pēc nodošanas Vācijai tēvs bija darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71 izpratnē, jo ieslodzītie ir apdrošināti pret bezdarbu, ja viņi cietumā pilda savu pienākumu strādāt. Arī apcietinājuma laikposmam Austrijā piemīt darba ņēmējam raksturīgas pazīmes, jo arī saskaņā ar Austrijas soda izpildes tiesībām ieslodzītie ir jāapdrošina.

22. No Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punkta, skatīta kopā ar EKL 12. pantu, izriet diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegums. Tas ir piemērojams šajā gadījumā, jo ir runa par maksājumu, kas pārsniedz vienas valsts robežas. Ieslodzījuma vietas kritērijs rada netiešu diskrimināciju, jo regulāri tiek izmantota iespēja nodot soda izciešanai citas dalībvalsts pilsoņus. Šo diskrimināciju nepamato arī objektīvi, no pilsonības neatkarīgi apsvērumi. Fikcija par atlīdzību ar ieslodzītā darbu šeit nav piemērojama, jo uzturlīdzekļu avanss citos apstākļos tiek piešķirts apgādājamajam neatkarīgi no atlīdzības. Arī spriedums lietā Mora Romero ( ) nedod šādu pamatojumu, jo tajā Tiesa prasīja, piešķirot apgādnieka zaudējuma pabalstu, ieskaitīt dienesta laiku ārvalstu bruņotajos spēkos. Turpinot domu, ka personas, kurai ir tiesības saņemt pabalstu, dzīves vieta nevar radīt atšķirības, piešķirot ģimenes pabalstus, Vācijas valdība uzskata, ka to neietekmē arī ieslodzījuma vieta turpinātas brīvības atņemšanas gadījumā. Visbeidzot, dēls saskaņā ar spriedumu lietā Humer neatkarīgi no sava tēva var tieši atsaukties uz diskriminācijas aizliegumu.

23. Komisija arī uzskata, ka Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas rezultātā šajā gadījumā rodas tiesības prasīt uzturlīdzekļu piešķiršanu avansa veidā. Konkrētajā gadījumā tas nozīmē, ka tēvs ieslodzījuma laikā Vācijā ir uzskatāms par darba ņēmēju, pamatojoties uz viņa apdrošināšanu pret bezdarbu un atbilstoši tam dēls ir jāatzīst par darba ņēmēja ģimenes locekli. Piemērojamās tiesības jānosaka attiecībā pret dēlu, jo Austrijas Unterhaltsvorschussgesetz normas uz viņu iedarbotos diskriminējoši. Šī diskriminācija netieši balstās uz pilsonību, jo parasti cietumsoda izciešanai uz ārvalstīm tiek nodoti ārzemnieki, un tad viņu bērni vairāk nesaņem uzturlīdzekļu avansu. To nekompensē arī fakts, ka vienlaicīgi iespējams rodas prasījuma tiesības pret Vāciju. Par šo gadījumu skatīt Regulu Nr. 1408/71, proti, noteikumus tiesību pārklāšanās novēršanai, jo īpaši 76. pantu, kas aptur prasījuma tiesības Vācijā.

2. Atzinums

24. Diskriminācijas aizlieguma pilsonības dēļ piemērošana saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktu pirmām kārtām paredz, ka Regula attiecas uz šīm personām un ir piemērojamas Austrijas tiesības.

a) Personas, uz kurām attiecas Regula Nr. 1408/71

25. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. pantu tā ir piemērojama, ja dēls ir uzskatāms par darba ņēmēja ģimenes locekli ( ). Par mātes stāvokli šajā gadījumā nekas nav zināms. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai tēvs ir uzskatāms par darba ņēmēju.

26. Regulā Nr. 1408/71 noteiktais darba ņēmēja jēdziens nav identisks Regulā Nr. 1612/68 un EKL 39. pantā ( ) izmantotajam darba ņēmēja jēdzienam. Saskaņā ar EKL 39. pantu un Regulu Nr. 1612/68 par darba ņēmēju ir jāuzskata persona, kas noteiktā laikposmā veic darbu citas personas labā atbilstoši tās norādījumiem, saņemot par to atlīdzību. ( ) Turpretim Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punkta i) apakšpunkts definē darba ņēmēju kā personu, kura ir apdrošināta obligātajā apdrošināšanā vai brīvprātīgi tālākapdrošināta pret viena vai vairāku veidu risku, uz kuru attiecas darbiniekiem paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmas jomas.

27. Vācijas valdība un Komisija pamatoti uzskata tēvu par darba ņēmēju, jo viņš, saskaņā ar Vācijas valdības sniegtajām zinām, lielāko daļu no sava ieslodzījuma laika Vācijā bija apdrošināts pret bezdarbu. Austrijas valdība gan apšauba, ka ieslodzītie var būt darba ņēmēji Regulas Nr. 1408/71 nozīmē, tomēr šāds uzskats ir pretējs Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punkta i) apakšpunktā noteiktajai skaidri izteiktajai definīcijai. Šīs normas attiecināšana uz apdrošināšanas statusu ir pamatota, jo Regulas Nr. 1408/71 priekšmets pirmām kārtām ir dalībvalstu sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšana. Pastāvīgam koordinēšanas režīmam ir jāaptver arī cietumsoda izciešanas laikā iegūtās tiesības.

28. Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas iespēju neizslēdz arī fakts, ka tēvs kā ieslodzītais nevar izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regula Nr. 1408/71 attiecas uz visiem darba ņēmējiem, kā arī viņu ģimenes locekļiem atbilstoši tās 1. pantam, kam ir vienas no dalībvalstīm pilsonība un kurai ir Regulā noteikta tiesiska saikne ar ārvalsti. ( ) Šajā gadījumā nepieciešamā pārrobežu saikne izriet jau no tā, ka tēvs un dēls atrodas dažādās dalībvalstīs. ( )

29. Tātad tēvs ieslodzījuma laikā bija darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71 nozīmē, jo viņš bija apdrošināts pret bezdarbu. Iespējamie apdrošināšanas laika īslaicīgi pārtraukumi, kā, piemēram, 2002. gada janvāra un augusta mēnesis, nav pamats, lai apšaubītu viņa darba ņēmēja statusu, jo kvalitatīvi tie ir salīdzināmi ar atvaļinājuma vai slimības laikposmiem.

b) Par piemērojamām tiesībām

30. Tomēr ir apšaubāms, vai uz Vācijā nodarbināta darba ņēmēja dēlu ir attiecināms Austrijas Uztura pabalstu likums vai arī drīzāk ir jāpiemēro Vācijas Unterhaltsvorschussgesetz. Piemērojamās tiesības saskaņā ar kolīziju noteikumiem nosaka Regulas Nr. 1408/71 13. un turpmākie panti. Ja dēlam piemērojamās tiesības būtu jānosaka atkarībā no viņa paša stāvokļa, tad attiecībā uz viņu būtu piemērojamas, kā uzskata Komisija, saskaņā ar 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu Austrijas tiesības, jo viņš dzīvo Austrijā un attiecībā uz viņu nav piemērojamas citas kolīziju normas. Ja tomēr piemērojamās tiesības, kā uzskata Austrijas valdība, būtu jānosaka pēc tēva stāvokļa, tad būtu jāpiemēro Vācijas tiesības, jo tēvs kopš 2002. gada februāra bija nodarbināts Vācijā un 2002. gada janvārī jebkurā gadījumā dzīvoja Vācijā.

31. Judikatūrā ir atrodams pamatojums tam, ka piemērojamās tiesības nosaka tēva stāvoklis. Spriedumā lietā Humer ( ) Tiesa konstatēja, ka Francijā dzīvojošā meita varēja prasīt, pamatojoties uz Regulu Nr. 1408/71, iepriekšējus pabalstus saskaņā ar Austrijas Unterhaltsvorschussgesetz atbilstoši viņas uzturlīdzekļu prasībai pret Austrijā nodarbinātu un vēlāk – bez darba esošu – tēvu. Ja vadītos pēc meitas, būtu jāpiemēro Francijas tiesības. Spriedumā lietā Hoever un Zachow ( ) Tiesa atzina Nīderlandē dzīvojošām Vācijā nodarbinātu darba ņēmēju laulātajām tiesības uz Vācijas ģimenes pabalstiem. Tas nebūtu iespējams, ja spēkā būtu Nīderlandes tiesības.

32. Piesaistīšana obligāti apdrošināmiem darba ņēmējiem, pamatojoties uz Regulu Nr. 1408/71, visumā ir arī objektīvi pamatota. Lielākā aptverto sociālo pabalstu daļa tik tiešām balstās uz apdrošināšanas sistēmām.

33. Līdz ar to turpmākiem secinājumiem ir jāizriet no tā, ka pamatā ir piemērojamas tās dalībvalsts tiesības, kurā ir nodarbināts darbinieks vai pašnodarbināta persona, kas pamato Regulas Nr. 1408/71 piemērošanu. Jebkura veida piesaiste dēla dzīves vietai šajā gadījumā rezultātā novestu pie tā, ka tiktu piemērotas divu dalībvalstu tiesību normas – gan tēva nodarbināšanas vietas tiesības, gan arī dēla dzīves vietas tiesības.

34. Tomēr piesaisti divu dalībvalstu tiesībām nepieļauj Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā noteiktais pamatprincips, ka katra persona ir pakļauta tikai vienas valsts tiesību aktiem. Turklāt Tiesa pastāvīgajā judikatūrā pauž uzskatu, ka Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas normas, pie kurām pieder 13. pants, veido noslēgtu un vienotu kolīziju normu sistēmu. Ar šīm normām ir jānovērš cita starpā vairāku dalībvalstu tiesību normu vienlaicīga piemērošana un grūtības, kādas no tā var rasties. ( ) Šāda dubulta piesaiste nebūtu attiecīgi savienojama ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta mērķiem. Līdz ar to ģimenes locekļu prasībām konsekventi ir jāpiemēro tās tiesības, kas attiecas uz primāri tiesīgo personu – šajā gadījumā tēvu.

35. Tāpat arī Komisija atzīmē, ka šajā gadījumā ir piemērojamas gan Austrijas tiesības, gan arī Vācijas tiesības. Tā norāda uz Regulas Nr. 1408/71 76. pantu tādā mērā, kādā tas regulē ģimenes pabalstu prasību pārklāšanos. Šī norma būtu lieka, ja, pamatojoties uz kolīziju normām, vienmēr tiktu piemērotas tikai vienas valsts tiesības.

36. Šķiet, ka spriedums lietā McMenamin ( ) apstiprina tēzi par divu valstu tiesību normu piemērošanu vismaz attiecībā uz ģimenes pabalstiem. Šī lieta attiecās uz ģimenes pabalstiem darba ņēmējai, kas strādāja Ziemeļīrijā un dzīvoja Īrijas Republikā. Viņa jau saņēma pabalstus Īrijā un papildus prasīja pabalstus saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu šajā gadījuma ir spēkā tikai Apvienotās Karalistes tiesības. Tomēr Tiesa uzsvēra, ka 13. pantā noteiktais princips, saskaņā ar kuru darba ņēmējs ir pakļauts tikai nodarbināšanas valsts tiesību normām, neizslēdz, ka uz atsevišķiem pabalstiem attiecas šīs regulas īpašās normas. No tā Tiesa secināja, ka ir piemērojamas Regulas Nr. 1408/71 76. panta normas un Regulas Nr. 574/72 10. panta normas, kas vērstas pret pabalstu pārklāšanos. ( )

37. Rezultātā lietā McMenamin Regulas Nr. 1408/71 kolīziju normu norādes uz noteiktas valsts tiesībām nebija šķērslis, lai piemērotu citas valsts tiesību normas. Tomēr nevar uzskatīt, ka ar to ir atceltas kolīziju normas. Drīzāk Tiesa ir atzinusi tikai, ka dzīves vietas valsts var piešķirt pabalstus neatkarīgi no Regulas Nr. 1408/71, kas ir jāņem vērā saskaņā ar kolīziju noteikumiem. Turpretim no kolīziju noteikumiem un sprieduma lietā McMenamin nerodas nekādas tiesiskas sekas attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 kolīziju normām. Līdz ar to tā paliek pie ekskluzīvas norādes uz Vācijas tiesībām.

38. Arī Komisijas uzskats, ka ir jāvadās no dēla statusa, jo Austrijas Unterhaltsvorschussgesetz noteikumi uz viņu iedarbotos netieši diskriminējoši, ir aplams. Piemērojamās tiesības nevar secināt no iespējamām tiesiskām sekām atsevišķā gadījumā, jo tiesiskās sekas iestājas tikai tad, ja attiecīgie noteikumi vispār ir piemērojami. Tas it īpaši ir redzams diskriminācijas aizliegumā. Diskriminācija ir iespējama tikai tad, ja suverēnās varas nesējs attiecas pret diviem vienādiem gadījumiem dažādi vai arī dažādus gadījumus pakļauj vienādai attieksmei. Ja tomēr dēla sociālās tiesības nav Austrijas kompetencē, Austrija to arī nediskriminē.

39. Līdz ar to ir jāpiemēro nevis Austrijas, bet gan Vācijas tiesības ( ), ja, pamatojoties uz Regulu Nr. 1408/71, tiek prasīti ģimenes pabalsti, tiesības uz kuriem ir pamatotas ar tēva statusu.

c) Sākotnējais secinājums

40. Tādā mērā, kā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Regulu Nr. 1408/71, ir jāatbild, ka tās 3. pantam nav pretējas valsts tiesību normas, kas nepiešķir uzturlīdzekļu avansu apgādājamiem Kopienu pilsoņiem, ja tēvs – uzturlīdzekļu parādnieks – neizcieš brīvības atņemšanas sodu valstī, kurā viņš bija nodarbināts pirms brīvības atņemšanas, bet gan savā izcelsmes valstī.

B – Par Regulu Nr. 1612/68

1. Par Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu

a) Komisijas argumenti

41. Komisija piedāvā pārformulēt prejudiciālo jautājumu, lai varētu pārbaudīt diskriminācijas aizlieguma pārkāpumu saskaņā ar EKL 39. pantu skatītu kopā ar Regulas Nr. 1612/68 7. pantu.

42. Tā atsaucas uz spriedumu lietā Nazli ( ), lai paskaidrotu, ka īslaicīga ieslodzījuma rezultātā tēvs nezaudē darba ņēmēja statusu EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta nozīmē. Arī dēls var atsaukties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu. Uzturlīdzekļu avanss šīs normas nozīmē ir sociālā priekšrocība. Tā kā ir iespējams nodot soda izciešanai tikai ieslodzītos, kas nav Austrijas pilsoņi, notiek netieša diskriminācija. Doma par strādājoša ieslodzītā sniegto pretpakalpojumu ir tīri fiskāls apsvērums, ar kuru nevar pamatot diskrimināciju.

43. Pārējie lietas dalībnieki neizsaka savus apsvērumus par Regulu Nr. 1612/68.

b) Atzinums

44. Lūgumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu gan nav minēta Regula Nr. 1612/68. Bet tā kā Tiesa vēlas iesniedzējtiesai dot visas norādes, kas ir nepieciešamas, lai pamata procesu izspriestu atbilstoši Kopienu tiesībām, ( ) šis Komisijas ierosinājums ir jāaplūko tuvāk.

45. Saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu darba ņēmējs, kurš ir vienas dalībvalsts pilsonis, bauda citas dalībvalsts teritorijā tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji. Šis vienādas attieksmes princips aizliedz jebkuru atklātu vai slēptu diskrimināciju pilsonības dēļ, nodrošinot minētās priekšrocības.

46. Šī diskriminācijas aizlieguma piemērošanas priekšnoteikums ir darba ņēmēja nodarbinātība citā dalībvalstī. Šajā sakarā runa var būt tikai par tēvu. Jebkurā gadījumā attiecīgajā laikposmā tēvs vairs neatradās uzņemošajā valstī Austrijā, bet gan savā izcelsmes valstī Vācijā.

47. Turklāt ir šaubas par to, vai tēvs kā ieslodzītais bija darba ņēmējs. Uz Regulu Nr. 1612/68 attiecas – atšķirībā no Regulas Nr. 1408/71 – vispārējā darba ņēmēja definīcija, ko satur EKL 39. pants, kura nebalstās uz apdrošināšanas statusu. Saskaņā ar to par darba ņēmēju ir jāuzskata tas, kurš noteiktā laikposmā veic darbu citai personai saskaņā ar tās norādījumiem, saņemot par to atlīdzību. ( )

48. Ieslodzītie Vācijas cietumos pamatā veic darbu saskaņā ar norādēm, par kuru tie saņem ierobežotu atlīdzību, tomēr ieslodzītā statuss nav savienojams ar domu par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Brīva pārvietošanās iemieso indivīda brīvību nodarboties ar viņa izvēlētu nodarbošanos viņa izvēlētā vietā. Ieslodzītie ir ierobežoti jebkurā gadījumā savas nodarbošanās vietas izvēlē un praktiski lielākoties arī nodarbošanās veida izvēlē. Turklāt Tiesa nav atzinusi darba ņēmēja statusu, ja runa ir par nodarbinātību veicinošām darbībām, kuru mērķis ir iegūt, atgūt vai veicināt darba spējas personām, kas šo personu izraisītu apstākļu rezultātā ilgāku laiku nespēja darboties normālos apstākļos ( ). Šajā sakarā par izšķirošu Tiesa uzskatīja, ka šīs darbības nevar uzskatīt par faktisku un īstu ekonomisko darbību, jo tās ir tikai līdzeklis darba ņēmēju rehabilitācijai vai reintegrācijai darba dzīvē. Ieslodzīto nodarbināšanai ir līdzīga funkcija – resocializācija. ( ) Līdz ar to tēvs brīvības atņemšanas laikā nebija uzskatāms par darba ņēmēju Regulas Nr. 1612/68 nozīmē.

49. Tā kā nav iespējams tieši piemērot Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, vienīgi iespējami agrāk pastāvējušais tēva darba ņēmēja statuss Austrijā var būt pieturas punkts šī diskriminācijas aizlieguma piemērošanai.

50. Saskaņā ar judikatūru attiecīgā persona, beidzoties darba attiecībām, gan pilnībā zaudē darba ņēmēja statusu, tomēr pēc darba attiecību beigām no šī statusa var izrietēt noteiktas sekas, ( ) kuras būtībā ir norādītas spriedumā lietā Lair. ( ) Tās attiecas uz palikšanu uzņēmējā valstī pēc darba attiecību izbeigšanās vecuma vai darba nespējas dēļ, kā arī nodarbinātības citā dalībvalstī gadījumā. ( ) Arī bezdarba gadījumā pastāv uzturēšanās tiesības ( ) un diskriminācijas aizliegums attiecībā pret vietējo darbaspēku, ja runa ir par profesionālu reintegrāciju vai pieņemšanu darbā no jauna ( ) un piekļuvi profesionālās izglītības iestādēm un pārkvalifikācijas centriem. ( ) Spriedumā lietā Lair Tiesa turklāt diskriminācijas aizliegumu attiecībā uz vispārējām sociālām priekšrocībām attiecināja arī uz sekojošām studijām augstskolā kā profesionālas darbības turpināšanu. ( )

51. Neviens no šiem darba ņēmēja statusa seku piemēriem tomēr neattiecas uz uzturlīdzekļu avansu ieslodzīto ģimenes locekļiem. Šis nav aiziešanas pensijā gadījums, uz to neattiecas arī uzturēšanās tiesības vai profesionālā reintegrācija. Atšķirībā no lietas Lair ieslodzītā stāvokli parasti ( ) raksturo nevis iepriekšējo darba attiecību turpināšana, bet gan to izbeigšana.

52. Citu iepriekšējo darba attiecību seku formu piedāvā Komisija. Analogi kā spriedumā lietā Nazli ( ) brīvības atņemšana ir jāuzskata par migrējoša darba ņēmēja darbības pārtraukumu uz laiku, ar kuru nevar pamatot migrējoša darba ņēmēja un viņa ģimenes locekļu tiesību izbeigšanos. Šajā lietā bija runa par Turcijas darba ņēmēju tiesībām pēc noteikta nodarbināšanas laika iegūt brīvu pieeju jebkurai algotai vai pašnodarbinātā nodarbei un attiecīgi iegūt arī drošu stāvokli no uzturēšanās tiesību viedokļa. Priekšnoteikums tam ir ilgstoša piederība uzņēmējas dalībvalsts regulārajam darba tirgum saskaņā ar 1980. gada 19. septembra Asociācijas padomes lēmumu 1/80 par asociāciju starp Kopienu un Turciju. Tiesa šajā gadījumā vadījās no tā, ka darba ņēmējs īslaicīga apcietinājuma laikā vairs nav pieejams darba tirgum. Tomēr tā uzskatīja to par nenozīmīgu, ja šis stāvoklis ir īslaicīgs. ( )

53. Tomēr šim lēmumam ir maz kopēja ar attiecīgo situāciju. Lieta Nazli neattiecās uz darba ņēmēju sociālajām tiesībām, bet gan uz uzturēšanās tiesībām un pieeju darba tirgum. Turklāt Nacli (Nazli) neizcieta cietumsodu, bet gan viņš bija apcietināts. Apcietinājums ir jāuzskata par īslaicīgu profesionālās darbības pārtraukumu kaut vai tikai nevainīguma prezumpcijas dēļ. Turpretim cietumsodam ir daudz radikālāka iedarbība, vismaz, ja tas ir ilglaicīgs, kas nav savienojama ar darba attiecību turpināšanos.

54. Līdz ar to ir jāatzīst, ka Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta piemērošanu nepamato ne tēva patreizējās, ne agrākās nodarbinātības attiecības Austrijā.

2. Par Regulas Nr. 1612/68 12. pantu

55. Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā noteiktā diskriminācijas aizlieguma piemērošanu tomēr var netieši pamatot ar apstākli, ka dēls, iespējams, apmeklē kādu no izglītības iestādēm, ko līdz šim ne der Oberste Gerichtshof, ne lietas dalībnieki nav ņēmuši vērā savos paskaidrojumos. Saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu vienas dalībvalsts pilsoņa, kurš ir nodarbināts citas dalībvalsts teritorijā vai ir bijis tajā nodarbināts, bērni, ja tie dzīvo šīs dalībvalsts teritorijā, piedalās vispārējās izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņi. Kaut gan pirmajā mirklī šķiet, ka šī norma attiecas tikai uz piekļuvi izglītībai, Tiesa no tās ir izsecinājusi personīgu migrējoša darba ņēmēja bērnu tiesisku prasību izglītības procesa laikā uzņēmējā valstī baudīt tādas pašas sociālās priekšrocības kā šīs valsts pilsoņu bērni. Tā kā šī ir bērna personīga prasība, nevis darba ņēmēja prasība bērna interesēs, nerodas arī pretruna ar Regulas Nr. 1408/71 13. un turpmāko pantu kolīzijas normām, saskaņā ar kurām var piemērot tikai vienas valsts tiesību normas.

56. Tiesa balsta savu Regulas Nr. 1612/68 12. panta piemērošanas praksi uz apsvērumu, ka, lai nodrošinātu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kas ir Regulas Nr. 1612/68 mērķis, ievērojot brīvību un cilvēka cieņu, ir nepieciešams radīt labākos iespējamos apstākļus EK darba ņēmēja ģimenes integrācijai uzņēmējā valstī.( ) Līdz ar to Regulas Nr. 1612/68 12. panta regulējuma priekšmets nav attiecināms šauri tikai uz piekļuvi izglītībai, bet tas attiecas arī uz visiem pasākumiem, kas var atvieglot piedalīšanos mācībās, arī ja tie kalpo uztura nodrošināšanai ( ). Spriedumā lietā Baumbast Tiesa pat atzina vecāku uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz bērnu piedalīšanos mācību procesā. ( )

57. Šajā gadījumā liela nozīme ir tam, ka Tiesa spriedumā lietā Echternach u.c. Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā noteiktā diskriminācijas aizlieguma spēkā esamību ir attiecinājusi arī uz migrējošu darba ņēmēju bērniem, ja viņi atbilstoši šīs regulas 12. pantam piedalās mācību procesā uzņēmējā valstī, jo jebkuras citas interpretācijas rezultātā šim noteikumam daudzos gadījumos nebūtu nekādas iedarbības. ( ) Tātad šo bērnu personīgās tiesības ir baudīt uzņēmējā valstī tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā šīs valsts darba ņēmēju bērniem.

58. Lai to piemērotu šajā lietā, ir vispirms jāpārbauda, vai dēls ir uzskatāms par migrējoša darba ņēmēja bērnu Regulas Nr. 1612/68 izpratnē. Tā kā Regulas Nr. 1612/68 12. pants atbalsta arī bijušo migrējošo darba ņēmēju bērnus, nav nozīme tam, vai migrējošs darba ņēmējs laikā, kad bērns atsaucas uz šo normu, vēl atrodas uzņēmējā valstī un vai viņš ir darba ņēmējs. ( ) Turklāt arī nav nepieciešams izpildīt 10. panta nosacījumus. Šajā normā ir noteikts, kādas personas drīkst dzīvot pie darba ņēmēja uzņēmējā valstī kā ģimenes locekļi. Tas uzsver prasību, lai darba ņēmējs apgādā attiecīgās personas. Tomēr prasības, pamatojoties uz Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, balstās tikai uz to, ka šāda situācija vienreiz pagātnē pastāvēja. Šobrīd viņi no tā nav atkarīgi. ( ) Līdz ar to pietiek, ja bērns kopā ar saviem vecākiem vai vienu no viņiem dzīvoja dalībvalstī laikā, kad tajā vismaz viens no vecākiem dzīvoja kā darba ņēmējs. ( ) Katrā ziņā šie secinājumi ir jāizdara iesniedzējtiesai, jo Tiesas rīcībā nav pietiekamu ziņu ne par dēla kopdzīvi ar tēvu, ne arī par tēva agrāko darba ņēmēja statusu Austrijā. ( )

59. Turpretim Tiesa šajā lietā var pārbaudīt, vai uzturlīdzekļu avanss ir sociāla priekšrocība Regulas 1612/68 7. panta 2. punkta nozīmē un jebkurā gadījumā vai atteikums ir savienojams ar šo normu.

60. Sociālo priekšrocību definīcija ir ārkārtīgi plaša. Saskaņā ar spriedumu lietā Lair tā satur visas priekšrocības, kuras migrējošam darba ņēmējam atbilstoši Regulas preambulas trešajam apsvērumam garantē iespēju uzlabot viņa dzīves un darba apstākļus un līdz ar to arī veicina viņa sociālā stāvokļa uzlabošanu. ( ) Pie tām pieder visas priekšrocības, kuras, neatkarīgi no tā, vai tās balstās vai nebalstās uz darba līgumu, tiek nodrošinātas valsts darba ņēmējiem pamatā viņu objektīvā darba ņēmēju statusa dēļ vai vienkārši viņu dzīves vietas valsts teritorijā dēļ un kuru attiecināšana uz darba ņēmējiem, kas ir citas dalībvalsts pilsoņi, šķiet piemērota, lai atvieglotu viņu pārvietošanos Kopienā. ( )

61. No tā Tiesa cita starpā secināja, ka uztura atbalsts ( ), it īpaši pabalsti studentu uztura atbalstam ( ) vai arī Vācijas bērna kopšanas pabalsts ( ), ģimenes pabalsts saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 ( ), ir uzskatāmi par priekšrocībām.

62. Uzturlīdzekļu avanss neapšaubāmi nāk par labu apgādājamajam, jo viņš saņem uzturlīdzekļus, neskatoties uz to, ka uzturlīdzekļu parādnieks nepilda savus pienākumus. Arī funkcionāli tas atbilst Tiesas jau atzītajiem pabalstiem uztura segšanai. Kā Komisija pamatoti apgalvo, tādēļ arī uzturlīdzekļu avanss ir jāuzskata par sociālu priekšrocību.

63. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai atšķirīga attieksme atkarībā no uzturlīdzekļu parādnieka ieslodzījuma vietas ir savienojama ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā noteikto diskriminācijas aizliegumu. Šī atšķirība nav tieši balstīta uz pilsonību. Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā nostiprinātais vienādas attieksmes princips aptver jebkurā gadījumā ne tikai personu, kurām ir tiesības uz pabalstiem pilsonības dēļ, acīmredzamu diskrimināciju, bet arī visas slēptās diskriminācijas formas, kuras, piemērojot citus atšķiršanas kritērijus, faktiski noved pie tā paša rezultāta. ( )

64. Netiešu diskrimināciju Tiesa ir definējusi spriedumā lietā O’Flynn šādi:

“Netieši diskriminējošas ir [..] valsts tiesību normas, kas gan ir spēkā neatkarīgi no pilsonības, bet būtībā [..] vai pārsvarā [..] attiecas uz migrējošiem darba ņēmējiem [..]. Netiešu diskrimināciju paredz arī tiesību normas, kuras ir iespējams izmantot jo īpaši par ļaunu migrējošiem darba ņēmējiem. [..] citādi ir vienīgi tad, ja šīs normas pamato objektīvi apsvērumi, kurus neietekmē attiecīgo darba ņēmēju pilsonība, un tās zināmā mērā ir saistītas ar pieļaujamu valsts tiesību normu mērķi [..].” ( )

65. Šajā gadījumā izšķirošais uzturlīdzekļu avansa atteikuma nosacījums izriet no tēva pilsonības. Tikai notiesātie, kas ir citu valstu pilsoņi, var Austrijā piespriestu cietumsodu izciest ārpus Austrijas. Pie tam attiecīgi Austrijas pilsoņi pēc notiesāšanas citā dalībvalstī saskaņā ar Konvenciju var tikt nodoti Austrijai. Šajā gadījumā viņu bērni var sākt saņemt uzturlīdzekļu avansu. Uzturlīdzekļu avansa atteikums līdz ar to ir īpaši diskriminējošs attiecībā pret citu dalībvalstu pilsoņu ģimenes locekļiem, ja cietumsodu izcieš ārpus Austrijas.

66. Šo atšķirīgo attieksmi nevar pamatot ar it kā pastāvošās attiecības fikciju, kurā par ieslodzītā darbu tiek atlīdzināts uzturlīdzekļu avansa formā. Vācijas valdība šajā sakarā pamatoti norāda uz spriedumu lietā MoraRomero, kurā Tiesa noraidīja līdzīgu argumentu. Tā bija lieta par apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršanu uz laiku, kas tika pagarināts par dienesta bruņotajos spēkos laiku maksājošajā valstī, bet netika ņemts vērā dienesta bruņotajos spēkos laiks citās dalībvalstīs. Tiesa šādu iedalījumu uzskatīja par nepieļaujamu diskrimināciju pilsonības dēļ, kuru nevar pamatot ar iespējamo maksājuma pagarinājuma kompensācijas raksturu. ( )

67. Šajā gadījumā saikne starp veikto darbu un uzturlīdzekļu avansu ir pat vēl vājāka. Uzturlīdzekļu avansa mērķis ir pirmām kārtām ģimenes un it īpaši bērna atbalsts. Primārā pretizpildījums ir Austrijas valsts prasības tiesības pret uzturlīdzekļu parādnieku par pabalsta atmaksu, pamatojoties uz Unterhaltsvorschussgesetz 29. pantu. Turpretim ar cietumsodu saistītie izdevumi, ( ) kas, ja sods tiek izciests ārvalstī, vairs netiek segti no Austrijas budžeta, varētu pilnībā patērēt ar ieslodzītā darbu nopelnīto.

68. Jebkurā gadījumā šķiet, ka ir objektīvs pamatojums, piešķirot uzturlīdzekļus avansa veidā, ņemt vērā iespējamos attiecīgos pabalstus, ko dēls saņem no Vācijas atbilstoši Regulai Nr. 1408/71, pamatojoties uz viņa tēva nodarbinātību. Šajā sakarā ir atbilstoši jāpiemēro Regulas Nr. 1408/71 76. panta vai Regulas Nr. 574/72 ( ) 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļas pret pārklāšanos vērstās normas, kas neatkarīgi no citiem apstākļiem norāda uz atbildību par pabalstu piešķiršanu primāri Austrijai vai Vācijai, pie tam otrai valstij ir jānodrošina papildu pabalsti, ja tās pabalsti ir lielāki nekā primāri atbildīgās valsts pabalsti. ( )

69. Rezumējot ir jāatzīst, ka Regulas Nr. 1612/68 12. pants, skatīts kopā ar 7. panta 2. punktu, iestājas pret tiesību normām, kas nepiešķir uzturlīdzekļu avansu migrējoša darba ņēmēja – uzturlīdzekļu parādnieka – bērnam, ja parādnieks izcieš cietumsodu nevis valstī, kura piešķir pabalstu, bet gan savā izcelsmes valstī, ar nosacījumu, ka

– šis bērns valstī, kura piešķir pabalstu, piedalās vispārējā izglītības, mācekļa vai profesionālās izglītības procesā un

– šis bērns dzīvoja kopā ar saviem vecākiem vai vienu no tiem valstī, kura piešķir pabalstu, laikā, kad vismaz viens no vecākiem dzīvoja tur kā darba ņēmējs.

C – Par EKL 12. pantu

70. EKL 12. pants aizliedz diskrimināciju pilsonības dēļ, neskarot vienīgi Līguma īpašos noteikumus. Īpašu noteikumu piemērošanas nosacījumi, kas ietver arī līgumā noteiktos īpašos diskriminācijas ar atvasināto tiesību normām aizliegumus ( ), izsaka specialitātes principu. Uz uzdotajiem jautājumiem var atbildēt, pamatojoties uz Regulas Nr. 1612/68 12. pantu un 7. panta 2. punktu. Tāpēc nav nepieciešams iztirzāt arī vēl EKL 12. pantu.

D – Par lietas dalībnieku tiesībām tikt uzklausītiem

71. Noslēgumā ir jānorāda, ka šie apsvērumi par Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, skatītu kopā ar 7. panta 2. punktu, nav iztirzāti procesa dalībnieku starpā. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai tiesību tikt uzklausītam tiesā princips neliek sākt mutvārdu procesu atkārtoti saskaņā ar Tiesas reglamenta 61. pantu.

72. Tiesību tikt uzklausītam tiesā principa mērķis pēc Tiesas priekšstata ir novērst, ka lēmumu iespējami ietekmē izteikumi, kas nav iztirzāti pušu starpā ( ). Tādējādi tiek mēģināts novērst negaidīta lēmuma pieņemšanu.

73. Līdz šim gan neviens no procesa dalībniekiem nav saskatījis iespēju piemērot 12. pantu, skatītu kopā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, tomēr tām bija iespējams izteikt savus apsvērumus par šo risinājumu. Proti, tas izriet no Regulas, kuru kā nozīmīgāko piesauca Komisija, normām un pastāvīgās judikatūras. Jauni tiesību elementi netiek pievienoti. Līdz ar to procesa dalībniekiem bija iespēja saprast 12. panta, skatīta kopā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, nozīmi un izteikt savus apsvērumus par to. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka ir jāatsakās no mutvārdu procesa atkārtotas sākšanas.

V – Secinājumi

74. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:

1. 3. pantam Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, nav pretējas valsts tiesību normas, kas nepiešķir uzturlīdzekļu avansu apgādībā esošiem Kopienu pilsoņiem, ja tēvs – uzturlīdzekļu parādnieks – sodu neizcieš valstī, kurā viņš bija nodarbināts pirms brīvības atņemšanas soda, bet gan savā izcelsmes valstī;

2. 12. pantam, skatītam kopā ar 7. panta 2. punktu Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā, ir pretēji noteikumi, kas nepiešķir uzturlīdzekļu avansu migrējoša darba ņēmēja – uzturlīdzekļu parādnieka – bērnam, ja parādnieks izcieš cietumsodu nevis valstī, kura piešķir pabalstu, bet gan savā izcelsmes valstī, ar nosacījumu, ka

– šis bērns valstī, kura piešķir pabalstu, piedalās vispārējā izglītības, mācekļa vai profesionālās izglītības procesā un

– šis bērns dzīvoja kopā ar saviem vecākiem vai vienu no tiem valstī, kura piešķir pabalstu, laikā, kad vismaz viens no vecākiem dzīvoja tur kā darba ņēmējs.