40

Šajos apstākļos Administrativen sad Varna (Varnas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LES 4. panta 3. punkts, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principi ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tiem, ja nav pieņemts attiecīgs valsts tiesiskais regulējums, ir pieļaujama situācija, ka kompetentā tiesa un process saistībā ar prasībām par zaudējumu atlīdzību Savienības tiesību pārkāpuma dēļ tiek noteikts pēc iestādes, kas ir izdarījusi pārkāpumu, un pēc tādas darbības/bezdarbības veida, ar kuru ir ticis izdarīts pārkāpums, ja, piemērojot šos kritērijus, rodas situācija, ka prasības tiek izskatītas atšķirīgās tiesās – vispārējā un administratīvajā tiesā – un tiek iztiesātas saskaņā ar atšķirīgiem procesuālajiem noteikumiem – [Civilprocesa kodeksu] un [Administratīva procesa kodeksu] –, atbilstoši kuriem ir jāmaksā atšķirīgas valsts nodevas, proti, proporcionāla un vienkārša, un jāpierāda atšķirīgu priekšnoteikumu pastāvēšana, ieskaitot vainu? 2) Vai LES 4. panta 3. punkts un Tiesas 1991. gada 19. novembra spriedumā Frankovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428) izvirzītās prasības ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajam pretrunā ir situācija, ka prasības par zaudējumu atlīdzību saistībā ar Savienības tiesību pārkāpumu var tikt iztiesātas procesā, kāds tas ir paredzēts atbilstoši Likuma par saistībām un līgumiem 45. un 49. pantam un atbilstoši kuram ir jāmaksā proporcionāla valsts nodeva un ir jāpierāda vaina, vai arī procesā, kāds tas ir paredzēts atbilstoši Likuma par valsts atbildību 1. pantam un atbilstoši kuram gan ir paredzēta objektīva atbildība un īpašas tiesību normas, kurām ir jāatvieglo piekļuve tiesai, taču kuru var attiecināt tikai uz zaudējumiem, kurus ir radījuši atcelti prettiesiski tiesību akti un administrācijas prettiesiska rīcība/bezdarbība, un kurš neattiecas uz Savienības tiesību pārkāpumiem, kurus ir izdarījušas citas valsts iestādes ar rīcību/bezdarbību, kas nav tikusi atcelta attiecīgajā procesā? 3) Vai Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta i) apakšpunkts un 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tiem ir pieļaujama tāda likumdevēja pieeja, kura ir tikusi izvēlēta Likuma par kredītiestādēm 36. panta 3. punktā un Likuma par banku noguldījumu garantiju (ir atcelts) 23. panta 5. punktā, atbilstoši kuriem “nosacījums, ka kredītiestāde ar tās finansiāliem apstākļiem tieši saistītu iemeslu dēļ pagaidām nespēj apmaksāt noguldījumu un ka pašlaik tai nav izredžu to izdarīt”, tiek pielīdzināts iestādes maksātnespējas konstatējumam un tās licences atsaukšanai un noguldījumu garantiju sistēma sāk darboties no bankas licences atsaukšanas brīža? 4) Vai Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noguldījumu atzītu par “nepieejamu”, tā nepieejamība ir tieši jākonstatē “kompetentajām iestādēm” pēc attiecīga vērtējuma atbilstoši šīs tiesību normas i) apakšpunktam, vai arī ir pieļaujama situācija, ka, valsts tiesību aktiem esot nepilnīgiem, “kompetentās iestādes” vērtējums un griba tiek secināta, interpretējot citus šīs iestādes aktus – šajā gadījumā, piemēram, BNB valdes 2014. gada 20. jūnija Lēmumu Nr. 73, ar kuru KTB banka tika pakļauta īpašai uzraudzībai –, vai tiek prezumēta, pamatojoties uz apstākļiem, kādi tie ir pamatlietā? 5) Vai situācijā, kāda tā ir pamatlietā, ja ar BNB valdes 2014. gada 20. jūnija Lēmumu Nr. 73 tika apturēti visi maksājumi un darījumi un noguldītāji laikposmā no 2014. gada 20. jūnija līdz 2014. gada 6. novembrim nedz varēja iesniegt pieteikumus par izmaksu, nedz tie varēja piekļūt saviem noguldījumiem, ir jāpieņem, ka visi garantētie beztermiņa noguldījumi (kuriem var piekļūt bez iepriekšēja brīdinājuma un kuri pēc pieprasījuma ir nekavējoties jāizmaksā) ir kļuvuši par nepieejamiem Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta i) apakšpunkta izpratnē, vai arī, lai izpildītu nosacījumu, ka “kredītiestāde nav izmaksājusi noguldījumus, kas ir izmaksājami”, noguldītājiem bija no kredītiestādēm jāpieprasa (pieteikuma vai pieprasījuma veidā) izmaksa un šis pieprasījums netika apmierināts? 6) Vai Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta i) apakšpunkts un 10. panta 1. punkts un Direktīvas 2009/14 8. apsvērums ir jāinterpretē tādējādi, ka “kompetento iestāžu” rīcības brīvību, veicot vērtējumu saskaņā ar 1. panta 3. punkta i) apakšpunktu, katrā ziņā ierobežo termiņš saskaņā ar [Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta] i) apakšpunkta otro teikumu, vai arī atbilstoši minētajām tiesību normām tādas īpašās uzraudzības interesēs kā Likumā par kredītiestādēm 115. pantā noteiktā ir pieļaujams, ka noguldījumi paliek nepieejami ilgāku laiku, nekā tas ir paredzēts Direktīvā 94/19? 7) Vai Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta i) apakšpunktam un 10. panta 1. punktam ir tiešā iedarbība un vai tie piešķir noguldītājiem bankā, kura ir pievienojusies noguldījumu garantiju sistēmai, papildus to tiesībām uz kompensāciju šīs sistēmas ietvaros līdz summai saskaņā ar Direktīvas 94/19 7. panta 1. punktu arī tiesības saukt pie atbildības valsti Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, ceļot prasību pret iestādi, kurai ir pienākums konstatēt noguldījumu nepieejamību, par zaudējumu, ko ir radījusi novēlota garantētās noguldījuma summas izmaksa, atlīdzību, ja lēmums saskaņā ar šīs pašas direktīvas 1. panta 3. punkta i) apakšpunktu ir ticis pieņemts pēc Direktīvā [94/19] noteiktā piecu dienu termiņa un šis nokavējums ir radies tāda reorganizācijas pasākuma iedarbības dēļ, kuram ir jāaizsargā banka no maksātnespējas un kuru ir noteikusi šī iestāde, vai arī atbilstoši tiem apstākļos, kādi ir konstatējami pamatlietā, ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums kā Likuma par kredītiestādēm 79. panta 8. punkts, atbilstoši kuram BNB, tās institūcijas un to pilnvarotās personas ir atbildīgas par kaitējumu, kas radies to uzraudzības rezultātā, tikai tad, ja tas nodarīts ar nodomu? 8) Vai Savienības tiesību pārkāpums, kas izpaužas tādējādi, ka “kompetentā iestāde” nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar Direktīvas 94/19 1. panta 3. punkta i) apakšpunktu, ir uzskatāms par “pietiekami būtisku pārkāpumu”, kas var radīt dalībvalsts atbildību par zaudējumiem, ceļot prasību pret uzraugošo iestādi, un ar kādiem nosacījumiem tas tā ir, un vai šajā ziņā ir nozīme turpmāk minētajiem apstākļiem: a) Banku noguldījumu garantiju fondam nebija pietiekamu līdzekļu, lai nosegtu visus garantētos noguldījumus; b) laikposmā, kad tika apturēti maksājumi, kredītiestāde, lai to aizsargātu pret maksātnespēju, tika pakļauta īpašai uzraudzībai; c) prasītāja noguldījums tika izmaksāts pēc tam, kad BNB bija konstatējusi, ka reorganizācijas pasākumi ir neveiksmīgi, un [d)] prasītāja noguldījums, pieskaitot procentus, kas tika aprēķināti par laikposmu no 2014. gada 20. jūnija līdz 2014. gada 6. novembrim ieskaitot, tika izmaksāts?”