ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Vispārīgāk – no Tiesas judikatūras izriet, ka ACVN un AĢIN aizsardzības sistēma būtībā ir vērsta uz to, lai nodrošinātu patērētājiem, ka lauksaimniecības produkti ar reģistrētu nosaukumu to izcelsmes no norobežotas ģeogrāfiskas vietas dēļ ir apveltīti ar noteiktām īpašām iezīmēm un līdz ar to sniedz kvalitātes, kura ir balstīta uz to ģeogrāfisko izcelsmi, garantiju, ar mērķi ļaut lauksaimniekiem, kas ir uzņēmušies patiesas pūles, lai uzlabotu kvalitāti, savukārt saņemt labākus ienākumus un kavēt trešās personas ļaunprātīgi gūt labumu no reputācijas, kura izriet no šo produktu kvalitātes (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2017. gada 14. septembris, EUIPO/Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, C‑56/16 P, EU:C:2017:693, 82. punkts; 2017. gada 20. decembris, Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne, C‑393/16, EU:C:2017:991, 38. punkts, kā arī 2018. gada 7. jūnijs, Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, 38. un 69. punkts).
39

Pat ja Vispārējā tiesa nav izdarījusi pienācīgus secinājumus, pārsūdzētā sprieduma 137. punktā norādītie iemesli apliecinot, cik ļoti lielā mērā šī sabiedriskā apspriešana bija iluzoriska un ka tajā netika pienācīgi ņemtas vērā nedz lietotāju, nedz pakalpojumu sniedzēju vajadzības. Proti, palielinot iemaksas likmi no 1 % līdz 2 %, tiek radītas tādas sekas, ka alternatīviem operatoriem, kuriem ir pienākums piedalīties neto izmaksu finansēšanā, tiek atņemta gandrīz visa gūtā peļņa, universālā pakalpojuma sniedzējam tiek uzlikts pienākums segt 95 % no visām neto izmaksām, kā arī līdz minimumam tiek samazināta Valsts kases daļa un viss finansējums tiek faktiski iegūts no tirgus, kaut arī kompensācijas fondam ir jaukts raksturs (gan operatoru, gan valsts budžeta līdzdalība).
39

No tā izriet, ka, izņemot Direktīvas 2011/98 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā atļautās atkāpes, ja dalībvalsts piešķir sociālā nodrošinājuma pabalstu saviem valstspiederīgajiem neatkarīgi no viņu ģimenes locekļu dzīvesvietas, tā nevar nepiešķirt vai samazināt šādu pabalstu vienotās atļaujas turētājam, pamatojoties uz to, ka viņa ģimenes locekļi vai kāds no tiem dzīvo nevis attiecīgās dalībvalsts teritorijā, bet trešā valstī.
19

Vācijas valdība aizbildinās ar prejudiciālo jautājumu nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka tiem neesot nozīmes, lai atrisinātu pamatlietu. Šī valdība uzskata, ka ZW, kas ir vienīgais apsūdzētais pamatlietā, pārmestajiem faktiem nav nekādas saiknes ar ZW atzīto tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu, jo viņa nav nedz izceļojusi no Vācijas teritorijas, nedz pat mēģinājusi to darīt. Ciktāl iesniedzējtiesas šaubas par Kriminālkodeksa 235. panta saderību ar Savienības tiesībām esot pamatotas ar faktiskām situācijām, kurās tiek pieņemta ZW pārvietošanās uz citu dalībvalsti, tās līdz ar to izrietot no hipotētiskiem apsvērumiem, kas neesot saistīti ar pamatlietu.
104

Kā secinājumu 60. un 61. punktā uzsver ģenerāladvokāts, ja maksājumu pakalpojumu sniedzējs varētu tikt atbrīvots no atbildības, vienkārši apgalvojot, ka viņš nevar bloķēt maksājumu instrumentu vai novērst tā turpmāku izmantošanu, tas varētu vienkārši, piedāvājot tehniski viduvēju risinājumu, likt uzņemties savu pakalpojumu lietotājiem riskus, kas saistīti ar neatļautiem maksājumiem. Šāda šo risku un ar to saistīto kaitīgo seku pāreja neatbilst nedz mērķim aizsargāt maksājumu pakalpojumu lietotājus, it īpaši patērētājus, nedz noteikumam, saskaņā ar kuru maksājumu pakalpojumu sniedzēji uzņemas atbildību veikt atbilstošus drošības pasākumus, un gan šis mērķis, gan noteikums abi ir ar Direktīvu 2015/2366 ieviestās sistēmas pamatā.
3

Direktīvas 2008/95 2. pantā “Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme” ir noteikts: “Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no [..] zīmējumiem, [..] preču vai to iepakojuma formas, ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību starp viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem un citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.”
21

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši LES 4. panta 3. punktā nostiprinātajam lojālas sadarbības principam dalībvalstīm ir pienākums novērst Savienības tiesību pārkāpuma prettiesiskās sekas un paredzēt detalizētus procesuālus noteikumus prasībām, kas tiek celtas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas šajās Savienības tiesībās, kas nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām uz valsts tiesībām balstītām prasībām (līdzvērtības princips), ne arī padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 29. jūlijs, Inter‑Environnement Wallonie un Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, C‑411/17, EU:C:2019:622, 170. un 171. punkts, kā arī 2019. gada 11. septembris, Călin, C‑676/17, EU:C:2019:700, 30. punkts). It īpaši, ja jautājumā par prettiesiski iekasēto valsts nodokļu atmaksāšanu nav Savienības tiesiskā regulējuma, katrai dalībvalstij ir jāparedz procesuālā kārtība prasībām tiesā, kas paredzētas, lai aizsargātu no Savienības tiesībām izrietošās tiesības, tomēr ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 15. septembris, Edis, C‑231/96, EU:C:1998:401, 19. punkts, un 2019. gada 11. aprīlis, PORR Építési Kft., C‑691/17, EU:C:2019:327, 39. punkts), it īpaši attiecībā uz prekluzīvo vai noilguma termiņu noteikšanu šādām prasībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 20. decembris, Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, 37. punkts, un 2019. gada 19. decembris, Cargill Deutschland, C‑360/18, EU:C:2019:1124, 46. punkts).
59

Līdz ar to no šīm tiesību normām izriet, ka Direktīvu 2005/29 piemēro tikai, pirmkārt, ja nav īpašu Savienības tiesību vai valsts tiesību normu veselības un produktu drošības jomā un, otrkārt, kā tas izriet no šīs direktīvas 10. apsvēruma, – ja nav īpašu Savienības tiesību normu par īpašiem negodīgas komercprakses aspektiem, kā priekšraksti informācijas jomā vai noteikumi par informācijas sniegšanu patērētājam. Šajā pašā apsvērumā ir arī precizēts, ka Direktīva 2005/29 patērētājiem sniedz aizsardzību gadījumos, kad Savienības mērogā nepastāv specifiskas nozaru tiesību normas, un komersantiem ir aizliegts radīt maldinošu priekšstatu par savu izstrādājumu raksturu.
29

Tāpat no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka tiesvedība pamatlietā attiecas uz ilgāku periodu nekā laikposms no 2010. gada 1. janvāra līdz 2014. gada 31. decembrim, savukārt 2018. gada 30. aprīļa spriedums attiecas uz laikposmu no 2011. gada 1. janvāra līdz 2014. gada 30. novembrim. Turklāt minētās tiesvedības priekšmets, proti, lūgums no 2002. gada veikt dzēšanu no PVN reģistra un atmaksāt PVN, kuru ir iekasējusi Rumānijas publisko finanšu administrācija aplūkotajā laikposmā, nav tas pats kā lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums.
2)

Regulas Nr. 1215/2012 24. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesā celta prasība par pagaidu noregulējumu, saistībā ar kuru starptautiska organizācija atsaucas uz savu imunitāti pret izpildi, lai panāktu gan to, ka tiek atcelta apķīlāšana, kas ir izpildīta citā dalībvalstī, kas nav tā, kurā ir celta prasība, gan to, ka tiek aizliegts no jauna veikt šādu apķīlāšanu, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, neietilpst tās dalībvalsts tiesu izņēmuma jurisdikcijā, kurā ir izpildīta apķīlāšana.
35

Īrija ievadam atgādina, pirmkārt, Likuma par tirdzniecības floti 8. un 17. panta noteikumus, kuros ir paredzēta MCIB neatkarība un interešu konfliktu regulējums šīs iestādes locekļiem. Tā piebilst, ka nupat minētajai iestādei ir piemērojams Ethics in Public Office Act 1995 (1995. gada Likums par ētiku civildienestā) un Standards in Public Office Act 2001 (2001. gada Likums par civildienesta standartiem), kuros ir paredzēts, ka personām, kas ieņem noteiktus amatus civildienestā, ir jādeklarē intereses, kas var būtiski ietekmēt to uzdevumu izpildi. Īrija min arī to, ka ar likumu ir izveidotaStandards in Public Office Commission (Civildienesta standartu komisija, Īrija), kuras mērķis ir veikt izmeklēšanu saistībā ar sūdzībām un sniegt detalizētas vadlīnijas par to, kā ierēdņiem ievērot tiesību aktus.
26

Pamatlietā nav strīda par to, ka RL, kas ir sabiedrībai ar ierobežotu atbildību, ir “uzņēmuma” statuss šīs direktīvas 2. panta 3. punkta izpratnē. Savukārt no iesniedzējtiesas lēmuma skaidri neizriet, vai J. M., noslēdzot līgumu par uzņēmējdarbības telpu nomu ar RL, ir rīkojies kā organizācija, veicot neatkarīgu saimniecisko vai profesionālo darbību, un tādējādi viņam ir arī “uzņēmuma” statuss. Par to liecina tas, ka telpas, kas ir nomas līguma priekšmets, ir uzņēmējdarbības telpas. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāveic nepieciešamās pārbaudes šajā sakarā.
14

Šī tiesa uzskata, ka Slovākijas Republikas prezidente Likumā Nr. 250/2012, kas grozīts ar Likumu Nr. 164/2017, ir identificējusi divus regulatīvās iestādes neatkarības aizskārumus. Pirmais esot to pilnvaru grozīšana, kuras attiecas uz šīs iestādes priekšsēdētāja iecelšanu amatā un atstādināšanu no amata un kuras no Slovākijas Republikas prezidentes, kuru tieši ievēlējuši pilsoņi, ir nodotas Slovākijas valdībai. Otro aizskārumu veidojot tas, ka to subjektu grupa, kuri piedalās cenu noteikšanas procedūrā regulatīvajā iestādē, tika paplašināta tā, ka tajā tika iekļauti to valsts ministriju pārstāvji, kurām šajā procedūrā ir jāaizstāv sabiedrības intereses.
22

Šādos apstākļos Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 1999/31 10. un 14. pantam atbilst apelācijas sūdzību izskatījušās tiesas pieņemtā interpretācija, atbilstoši kurai ar atpakaļejošu spēku var piemērot Leģislatīvā dekrēta [Nr. 36/2003] 15. un 17. pantu – ar ko valsts līmenī īsteno Direktīvas 1999/31 10. un 14. pantu –, kā rezultātā tajos noteiktie pienākumi, konkrēti daļā, kur apsaimniekošana pēc poligona slēgšanas tiek pagarināta no 10 līdz 30 gadiem, beznosacījuma kārtībā tiek attiecināti uz esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja? 2) Vai – it īpaši saistībā ar Direktīvas 1999/31 10. un 14. panta normatīvo raksturu, kuros attiecīgi dalībvalstis tiek mudinātas veikt “pasākumus, lai panāktu, ka visas izmaksas, kas saistītas ar poligona ierīkošanu un ekspluatāciju, cik iespējams, ieskaitot 8. panta a) punkta iv) apakšpunktā minētā finansiālā vai tam līdzvērtīgā nodrošinājuma izmaksas un slēgšanas tāmes vērtību, kā arī izmaksas, kas saistītas ar vismaz 30 gadu apsaimniekošanu pēc slēgšanas, sedz apsaimniekotāja pieprasītā cena par jebkura veida atkritumu apglabāšanu poligonā”, un “pasākumus, lai poligoni, kuriem ir izdota atļauja vai kuri jau darbojas šīs direktīvas transponēšanas laikā, nevarētu turpināt darbību”, – ar tiem ir saderīga tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, atbilstoši kurai Leģislatīvā dekrēta [Nr. 36/2003] 15. un 17. pantu var piemērot esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja, lai gan, īstenojot šādi noteiktos pienākumus arī attiecībā uz minētajiem poligoniem, 17. pantā īstenošanas pasākumi ir ierobežoti ar paredzēto pārejas periodu un nav paredzēts neviens pasākums, kam būtu jāierobežo finanšu slogs, ko “īpašniekam” rada apsaimniekošanas pagarinājums? 3) Vai Direktīvas 1999/31 10. un 14. pantam atbilst tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, atbilstoši kurai Leģislatīvā dekrēta [Nr. 36/2003] 15. un 17. pantu ar atpakaļejošu spēku var piemērot esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja, arī saistībā ar finanšu slogu, kas rodas no tādējādi noteiktiem pienākumiem un, konkrēti, no poligona apsaimniekošanas pēc tā slēgšanas pagarinājuma no 10 uz 30 gadiem, liekot šo slogu nest “īpašniekam” un tādējādi leģitimizējot apstākli, ka šim “īpašniekam” par sliktu mainās tarifi, kas noteikti līgumos par atkritumu apglabāšanas darbību? 4) Visbeidzot – vai Direktīvas 1999/31 10. un 14. pantam atbilst tiesas, kura izskatīja apelācijas sūdzību, pieņemtā interpretācija, atbilstoši kurai Leģislatīvā dekrēta [Nr. 36/2003] 15. un 17. pantu var piemērot esošiem poligoniem, kuriem jau ir izdota ekspluatācijas atļauja, arī saistībā ar finanšu slogu, kas rodas no tādējādi noteiktiem pienākumiem, un, konkrēti, no poligona apsaimniekošanas pēc tā slēgšanas pagarinājuma no 10 uz 30 trīsdesmit gadiem, uzskatot, ka šo pasākumu noteikšanas nolūkā ir jāņem vērā ne tikai atkritumi, kas nodoti poligonā pēc īstenošanas noteikumu stāšanās spēkā, bet arī jau agrāk nodotie atkritumi?”
41

Šim pamatam ir trīs daļas, kas būtībā attiecas, pirmkārt, uz to, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka S. De Loecker ir ticis uzklausīts, otrkārt, uz kļūdainu Civildienesta tiesas 2015. gada 16. decembra sprieduma De Loecker/EĀDD (F‑34/15, EU:F:2015:153) interpretāciju un, treškārt, uz Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu attiecībā uz to, ka tā šajā lietā ir piemērojusi pamatojumu, kas izriet no Vispārējās tiesas 2017. gada 14. februāra sprieduma Kerstens/Komisija (T‑270/16 P, nav publicēts, EU:T:2017:74), lai apstiprinātu savu Civildienesta tiesas 2015. gada 16. decembra sprieduma De Loecker/EĀDD (F‑34/15, EU:F:2015:153) interpretāciju.
24

Šādos apstākļos Oberlandesgericht Wien (Apelācijas tiesa Vīnē, Austrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīva 2002/83 – it īpaši tās 35. un 36. pants – ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru atkāpšanās no līguma termiņš neatkarīgi no pirms līguma noslēgšanas veiktas (pareizas) informēšanas par tiesībām atkāpties no līguma beidzas 30 dienu laikā pēc līguma noslēgšanas, tai ir pretrunā (arī tad), ja apdrošinājuma ņēmējs nav patērētājs?”
3

Saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 1.–4., kā arī 9. un 10. apsvērumu: “(1) Kopienas rīcībai gaisa satiksmes nozarē cita starpā ir jābūt vērstai uz to, lai nodrošinātu augsta līmeņa pasažieru aizsardzību. Turklāt ir jāņem vērā vispārējās patērētāju aizsardzības prasības. (2) Iekāpšanas atteikums un lidojumu atcelšana vai ilga kavēšanās rada nopietnas problēmas un sarežģījumus pasažieriem. (3) Lai gan Padomes 1991. gada 4. februāra Regulā (EEK) Nr. 295/91, ar ko nosaka kopīgus noteikumus iekāpšanas atteikuma kompensācijas sistēmai regulārajā gaisa satiksmē [(OV 1991, L 36, 5. lpp.)], paredzēja pamatprasības pasažieru aizsardzībai, tādu pasažieru skaits, kam ir atteikta iekāpšana pret to gribu, joprojām ir pārāk augsts, tāpat kā to pasažieru skaits, kuru lidojumi ir atcelti bez iepriekšēja brīdinājuma un kuru lidojumi ir ilgi kavējušies. (4) Tādēļ Kopienai ir jāpaaugstina ar minēto regulu noteiktie aizsardzības standarti, lai pastiprinātu pasažieru tiesības un nodrošinātu, ka gaisa pārvadātāji strādā liberalizētā tirgū atbilstīgi saskaņotiem nosacījumiem. [..] (9) To pasažieru skaits, kam pret to gribu ir atteikta iekāpšana, ir jāsamazina, prasot gaisa pārvadātājiem, lai tie aicina brīvprātīgos atteikties no rezervētajām biļetēm un saņemt atlīdzinājumu, nevis atsaka pasažieriem iekāpšanu, un lai izmaksā pilnu kompensāciju tiem pasažieriem, kas tomēr saņēmuši iekāpšanas atteikumu. (10) Pasažieriem, kam pret to gribu ir atteikta iekāpšana, ir jābūt iespējai vai nu atcelt savu lidojumu, saņemot biļešu cenas atmaksu, vai to turpināt apmierinošos apstākļos, un par šiem pasažieriem, kamēr viņi gaida vēlāku lidojumu, ir attiecīgi jārūpējas.”
10

Šīs pašas regulas 62. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi: “1. Tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti paredz pabalstu aprēķinu, pamatojoties uz iepriekšējo algu vai ienākumiem no profesionālās darbības, ņem vērā tikai to algu vai ienākumus no profesionālās darbības, ko attiecīgā persona saņēmusi saistībā ar viņas darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā saskaņā ar šiem tiesību aktiem. 2. Šā panta 1. punktu piemēro arī tad, ja kompetentās iestādes pārziņā esošie tiesību akti paredz īpašu atskaites periodu tās algas noteikšanai, ko izmanto par pamatu pabalstu aprēķināšanai, un ja visā šajā periodā vai kādā tā posmā attiecīgā persona ir bijusi pakļauta citas dalībvalsts tiesību aktiem.”
11

Šajā ziņā šī tiesa precizē, ka saskaņā ar Likuma Nr. 67/88 8. panta 35. punktu gadījumā, ja atlīdzinātā summa atbilst to izmaksu summai, kuras radušās norīkotajam personālam, norīkošanas darījums nav apliekams ar nodokli, jo uz to neattiecas PVN. Tomēr joprojām pastāv šaubas par to, vai tāds pakalpojums kā personāla norīkošana, par ko ir saņemta ar to saistīto pakalpojuma izmaksu atlīdzība, ir izslēgts no PVN piemērošanas jomas.
18

Šādos apstākļos Tribunal de première instance de Liège nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai ar [code des impôts sur les revenus 1992, tā redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem,] 38. panta [1. punkta 4. apakšpunktu] ir pārkāpti LESD 45. un nākamie panti (darba ņēmēju brīvas pārvietošanās princips), kā arī 56. un nākamie panti (pakalpojumu sniegšanas brīvības princips), ciktāl ar to no aplikšanas ar nodokli ir atbrīvoti tikai tie invaliditātes pabalsti, kurus maksā Valsts kase, proti, État belge saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem, tādējādi radot diskrimināciju starp nodokļu maksātāju, kas ir Beļģijas rezidents un saņem invaliditātes pabalstus, kurus saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem maksā État belge un kuri ir atbrīvoti no nodokļa, un nodokļu maksātāju, kas ir Beļģijas rezidents un saņem pabalstus invaliditātes kompensēšanai, kurus maksā cita Eiropas Savienības dalībvalsts un kuri nav atbrīvoti no nodokļa?”
53

Visi šie apstākļi, arī neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, skaidri izriet no pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma, kas nozīmē, ka to piemērošana principā bija paredzama. No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotās tiesību aktu normas bija pienācīgi publicētas, ka tās bija pietiekami precīzas un ka prasītājas pamatlietā bija iepazinušās ar to saturu. Līdz ar to piesardzīgs un saprātīgs uzņēmējs nevar atsaukties uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu šajā tiesiskajā regulējumā veikto grozījumu dēļ.
32

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2004/25 4. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar tās 5. apsvērumu, dalībvalstīm ir noteikts pienākums izraudzīties iestādi vai iestādes, kas ir kompetentas uzraudzīt piedāvājumus, lai nodrošinātu to noteikumu ievērošanu, ko dalībvalstis pieņem vai ievieš saskaņā ar šo direktīvu, un kurām savi uzdevumi jāveic neatkarīgi no piedāvājuma pusēm. No minētās direktīvas 7. apsvēruma izriet, ka šādu uzraudzību vajadzētu būt spējīgām veikt arī pašpārvaldes iestādēm. Turklāt saskaņā ar šī panta 5. punkta pirmo daļu uzraudzības iestādēm ir visas pilnvaras, kas vajadzīgas to funkciju izpildei.
117

Komisija turklāt norāda, ka lēmums, kas izriet no 2017. gada 7. septembra paziņojuma, atsākt antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz Ķīnas izcelsmes vīnskābes importu, kā rezultātā tika pieņemta strīdīgā regula, ciktāl tā attiecas uz Changmao Biochemical Engineering, un atsākt to no brīža, kurā pārkāpums parādījās, ir tikai sagatavojošs tiesību akts un tas nevar mainīt no pārsūdzētā sprieduma, kas turklāt tika pasludināts pēc šī sagatavojošā tiesību akta, rezolutīvās daļas un pamatojuma izrietošās juridiskās sekas.
141

Kā izriet no šī sprieduma 79., 82. un 83. punkta, ECHA šīs pārbaudes noslēgumā ir tiesības ne tikai galīgi konstatēt, ka tai iesniegtā informācija neatbilst piemērojamajām prasībām, bet arī nolemt, ka reģistrētājs šī iemesla dēļ ir pārkāpis noteiktus tam REACH regulā paredzētos pienākumus, it īpaši pienākumu atbilstoši minētajām prasībām reģistrēt ķīmisku vielu, ko tas ražo, importē vai laiž tirgū Savienībā. Kā izriet no šīs regulas 5. panta, šī pienākuma ievērošana ir nosacījums turpmākai attiecīgās ķīmiskās vielas ražošanai, importēšanai vai laišanai tirgū Savienībā.
101

Tomēr attiecībā uz jautājumu par to, vai šāds valsts atbalsts atbilst otrajam LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētajam nosacījumam, kurš arī ir atgādināts šī sprieduma 19. punktā un saskaņā ar kuru šis atbalsts nedrīkst nelabvēlīgi ietekmēt tirdzniecības apstākļus tādā mērā, kas ir pretrunā kopīgām interesēm, tas nozīmē, kā to pamatoti ir nospriedusi Vispārējā tiesa, ka ir jālīdzsvaro paredzētā atbalsta pozitīvā ietekme uz to darbību attīstību, kuras ar to ir paredzēts atbalstīt, un negatīvā ietekme, kas šim atbalstam var būt attiecībā uz iekšējo tirgu. LESD 26. panta 2. punktā ir noteikts, ka šis tirgus “aptver telpu bez iekšējām robežām, kurā saskaņā ar Līgumiem ir nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite”. Līdz ar to LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā otrā nosacījuma pārbaude nozīmē, ka Komisijai ir jāņem vērā valsts atbalsta negatīvā ietekme uz konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm, bet netiek prasīts ņemt vērā citu iespējamo negatīvo ietekmi.
20

Saskaņā ar 2016. gada 9. decembraloi no 2016‑1691 relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique [Likuma Nr. 2016‑1691 par pārskatāmību, korupcijas apkarošanu un ekonomiskās dzīves modernizāciju] (2016. gada 10. decembraJORF, teksts Nr. 2) 67. panta II punkta pirmo daļu: “Konstitūcijas 38. pantā paredzētajos apstākļos valdība ar rīkojumu ir tiesīga sešu mēnešu laikā, skaitot no šī likuma pasludināšanas, veikt visus tiesību aktos paredzētos pasākumus, kas ļauj, ievērojot Monetārā un finanšu kodeksa L. 312‑1‑2. pantu, paredzēt nosacījumus, ar kādiem patērētāja hipotekārā kredīta līguma noslēgšana, kā arī procentu likmes apmērs ir saistīti ar to, ka tiek atvērts noguldījumu konts un tiek deponēti viņa ienākumi, neatkarīgi no to rakstura vai izcelsmes, kredīta termiņā.”
32

Ņemot vērā šīs tiesību normas un judikatūras principus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 33.–36. punktā izvērtēja, vai Taiga iesniegtajos pierādījumos norādītās preces veido autonomu preču apakškategoriju salīdzinājumā ar precēm, kuras ietilpst 25. klasē Nicas Nolīguma izpratnē, kuras aptver agrākā preču zīme un pie kurām pieder vienīgi virsdrēbes aizsardzībai pret laika apstākļiem. Iesākumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šīm precēm ir “tāds pats pielietojums, jo to mērķis ir nosegt cilvēka ķermeni, noslēpt to, aizklāt un pasargāt no dabas elementiem”, un “tos katrā ziņā nevar uzskatīt par “būtiski atšķirīgiem”” pārsūdzētā sprieduma 31. punktā minētās judikatūras izpratnē. Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka minētajām precēm piemītošās īpašās iezīmes, it īpaši aizsardzība pret laika apstākļiem, principā nebija būtiskas, jo saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 32. punktā minēto judikatūru “preču iezīmes nav pašas par sevi piemērotas preču vai pakalpojumu apakškategorijas noteikšanai”. Līdz ar to Vispārējā tiesa noraidīja pirmo pamatu.
37

Komisija no savas puses vispirms apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 63. un 64. punktā izklāstītā argumentācija nav saprotama, jo no apstrīdētā lēmuma izriet, ka ZAO saimnieciskās darbības neatbilst VGG biedru darbībām, jo tās pārklājas tikai tūrisma nozarē. Tomēr šajā nozarē ZAO darbība aprobežojas ar brīvas piekļuves nodrošināšanu to apsaimniekotajām dabiskajām teritorijām, un tas nozīmē to, ka nav runa par pakalpojumu piedāvāšanu tirgū.
43

Šāds potenciāls apdraudējums it īpaši ir raksturīgs recepšu zāļu izmantošanai, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 35. punktā. Līdz ar to šādu zāļu izplatīšanai bezmaksas paraugu veidā ir jāatbilst Direktīvas 2001/83 96. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, saskaņā ar kuriem it īpaši ir iespējams veikt atbilstošu kontroli gan par izdalīto paraugu raksturu, gan to saņēmējiem.
43

Otrkārt, lai konstatētu, ka lēmums nepagarināt darba līgumu ir no tā nodalāms, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā pamatojās uz apgalvojumu, ka minētajā līgumā nebija ietverts noteikums par tā pagarināšanu. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka lēmums piedāvāt vai nepiedāvāt jaunu līgumu SC neizriet no noteikumiem, kas to saista ar Eulex Kosovo, bet ka tajā ir tikai izdarīti secinājumi no lēmuma par 2016. gada iekšējo konkursu.