ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO [ANTONIO TIZZANO] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 13. janvārī ( )

Lieta C‑91/03

Spānijas Karaliste

pret

Eiropas Savienības Padomi

Zivsaimniecība – Regula (EK) Nr. 2371/2002 – Spānijas Karalistes Pievienošanās akts – Pieeja 12 jūras jūdžu zonai no piekrastes – Zivsaimniecības resursu saglabāšana un izmantošana – Nediskriminācijas princips

I – Ievads

1. Šajā lietā Spānijas Karaliste (turpmāk tekstā – “Spānija” vai “prasītāja”) lūdz Tiesai saskaņā ar EKL 230. pantu atcelt I pielikuma 6. punktu Padomes 2002. gada 20. decembra Regulā (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2371/2002” vai “Apstrīdētā regula”).

2. Pēc Spānijas valdības domām un to iemeslu dēļ, kas izklāstīti turpmāk, ar šo tiesību normu tiek pārkāpts nediskriminācijas princips, kā arī Akts par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgošanu ( ) (turpmāk tekstā – “Spānijas Karalistes Pievienošanās akts” vai vienkārši “Pievienošanās akts”).

II – Atbilstošās tiesību normas

3. Lai aizsargātu Kopienu zivsaimniecības resursus no to pārmērīgas izmantošanas, Kopiena pieņēma vairākus pasākumus nolūkā reglamentēt zvejas kuģu pieeju Kopienas ūdeņiem.

4. Lai precizētu kontekstu, kādā iekļaujas Apstrīdētā regula šajā lietā, vispirms ir jāatsaucas uz Padomes 1970. gada 20. oktobra Regulu (EEK) Nr. 2141/70, ar ko izveido kopējo struktūrpolitiku zivsaimniecības nozarē ( ), kurā nostiprināts princips par brīvu pieeju ūdeņiem, kas ietilpst dalībvalstu jurisdikcijā vai suverenitātē (2. pants).

5. Tālāk jāatgādina, ka, atkāpjoties no šī principa, 100. panta 1. punkts Aktā par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgošanu ( ) (turpmāk tekstā – “1972. gada pievienošanās akts”) atļāva dalībvalstīm līdz 1982. gada 31. decembrim ierobežot zveju to suverenitātē vai jurisdikcijā ietilpstošos ūdeņos, kas atrodas mazāk par sešām jūras jūdzēm no piekrastes dalībvalsts bāzes līnijas, atļaujot to tikai kuģiem, kuri tradicionāli zvejo šajos ūdeņos. Saskaņā ar minētā akta 103. pantu Padomei ir jāpieņem tiesību normas, kas, iespējams, vajadzīgas, lai pagarinātu attiecīgās atkāpes piemērošanu ilgāk par iepriekš minēto datumu.

6. Šajā sakarā Padome pieņēma 1983. gada 25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 170/83, ar ko izveido Kopienas režīmu zvejas resursu saglabāšanai un apsaimniekošanai ( ), kura 6. panta 1. punktā tika pagarinātas iepriekš minētās robežas līdz 12 jūras jūdzēm no piekrastes pieejai dalībvalstu piekrastes ūdeņiem līdz 1992. gada 31. decembrim.

7. Minētā panta 2. punkts paredzēja, ka “zvejai, uz kuru attiecas 1. punktā izveidotais režīms, ir piemērojama I pielikumā noteiktā kārtība, kas attiecībā uz katru dalībvalsti nosaka ģeogrāfiskās zonas citu dalībvalstu piekrastes joslās, kurās tiek veiktas zvejas darbības, un attiecīgās sugas”.

8. Šo pielikumu grozīja Spānijas Karalistes Pievienošanās akta 26. pants, lai izveidotu režīmu Spānijas kuģu pieejai Francijas piekrastes joslai un Francijas kuģu pieejai Spānijas piekrastes joslai, ko iepriekš reglamentēja 1980. gada Zvejas nolīgums starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Spānijas valdību ( ) (turpmāk tekstā – “1980. gada Zvejas nolīgums EEK/Spānija”).

9. Attiecīgā pielikuma grozījumi cita starpā ietvēra jaunu tabulu par “Spānijas piekrastes ūdeņiem” un atjaunotu tabulu par “Francijas un aizjūras departamentu piekrastes ūdeņiem”.

10. No šīm tabulām izriet, ka Spānijas kuģu pieeja Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņiem, kas aptver 6–12 jūras jūdzes no robežas starp Spāniju un Franciju (līdz 46°08’ ziemeļu platuma), ir atļauta tikai noteiktos laikposmos gadā un tikai sardīņu un anšovu zvejai.

11. Savukārt Francijas kuģi var zvejot visas pelāģisko zivju sugas Spānijas Atlantijas piekrastes ūdeņos, kas aptver 6–12 jūras jūdzes no robežas starp Franciju un Spāniju, līdz Mayor raga bākai (3° 47’ rietumu garuma).

12. Šo režīmu apstiprināja, pieņemot Padomes 1992. gada 20. decembra Regulu (EEK) Nr. 3760/92, ar ko izveido Kopienu zvejas un akvakultūras režīmu ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3760/92”), kuras I pielikumā ietvertas tabulas, kas ir Regulas Nr. 170/83, ko groza Spānijas Karalistes Pievienošanās akts, I pielikumā.

13. Regulu Nr. 3760/92 atcēla Regula Nr. 2371/2002, par ko ir šī prasība.

14. Regulas Nr. 2371/2002 mērķis ir garantēt “tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus” (2. pants).

15. Šajā sakarā minētās regulas četrpadsmitais apsvērums noteic:

“Spēkā esošie noteikumi, kas ierobežo pieeju resursiem dalībvalstu 12 jūras jūdžu zonā, ir bijuši apmierinoši attiecībā uz saglabāšanu, ierobežojot zvejas intensitāti visjutīgākajā Kopienas ūdeņu daļā un pasargājot tradicionālās zvejas darbības, no kurām lielā mērā ir atkarīga konkrētu piekrastes iedzīvotāju sociālā un ekonomiskā attīstība. Tādēļ tos jāturpina piemērot līdz 2012. gada 31. decembrim.”

16. Šajā nolūkā attiecīgās regulas 17. pants, apstiprinot 1. punktā vispārīgo noteikumu par vienlīdzīgu Kopienas zvejas kuģu pieeju Kopienas ūdeņiem un resursiem, 2. punktā paredz:

“Attiecībā uz ūdeņiem 12 jūras jūdzēs no bāzes līnijas, kas ietilpst dalībvalstu suverenitātē vai jurisdikcijā, tās ir pilnvarotas no 2003. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 31. decembrim ierobežot zveju, atļaujot to darīt tikai tiem zvejas kuģiem, kuri tradicionāli zvejo minētajos ūdeņos no blakus esošām ostām, neierobežojot [..] pasākumus, kas iekļauti I pielikumā un kas katrai dalībvalstij nosaka ģeogrāfiskās zonas citu dalībvalstu piekrastes joslās, kurās tiek veiktas zvejas darbības, un attiecīgās sugas.”

17. Attiecīgā pielikuma 6. un 7. punkts attiecīgi pārņem Regulas Nr. 170/83, ko groza Spānijas Karalistes Pievienošanās akts, I pielikumā ietvertās un iepriekš aprakstītās (skat. iepriekš 9. un turpmākos punktus) tabulas “Francijas un aizjūras departamentu piekrastes josla” un “Spānijas piekrastes josla”.

18. Ņemot vērā iepriekš teikto, jāatgādina, ka Regulas Nr. 2371/2002 17. panta 1. punkts, paredzot brīvu pieeju visiem Kopienas ūdeņiem, kas atrodas aiz 12 jūras jūdžu robežas, aizstāj attiecībā uz Spānijas zvejas kuģu pieeju Francijas ūdeņiem ar Pievienošanās aktu, jo īpaši ar šī akta 160. pantā izveidoto režīmu. Šī tiesību norma paredzēja analoģiskus ierobežojumus tiem, kas attiecībā uz zonu, kas aptver 6–12 jūras jūdzes, noteikti I pielikumā Regulā Nr. 2371/2002 (un pirms tās spēkā esošajās Regulās).

19. Visbeidzot, jānorāda, ka minētajā 160. pantā noteiktajam režīmam bija jāizbeidzas 2002. gada 31. decembrī, kad saskaņā ar Pievienošanās akta 166. pantu izbeidzās režīms, kas noteikts šī akta 156.–164. pantā ( ).

III – Fakti un process

20. Regulas Nr. 2371/2002 apspriešanas laikā Spānijas Karaliste bija lūgusi svītrot ierobežojumus, kurus spēkā esošie tiesību akti paredzēja attiecībā uz to kuģu darbību zonā, kas aptver 6–12 jūras jūdzes no Francijas ūdeņu Atlantijas piekrastes, tādējādi, lai pielīdzinātu nosacījumus pieejai šai zonai tiem nosacījumiem, kurus bauda Francijas kuģi Spānijas ūdeņos.

21. Padome tomēr nolēma negrozīt Spānijas zvejas kuģu pieejas režīmu un pārņemt Apstrīdētās regulas I pielikuma 6. un 7. punktā tabulas, kas ietvertas Regulas Nr. 170/83 (ko groza Spānijas Karalistes Pievienošanās akts) un Regulas Nr. 3760/92 I pielikumā.

22. Spānijas Karaliste, saņemot šo noraidījumu, ar prasības pieteikumu, kas iesniegts 2003. gada 28. februārī, lūdza Tiesai atcelt Regulas Nr. 2371/2002 I pielikuma 6. punktu un piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

23. Padome iestājās pret šo prasību un prasīja Tiesai to noraidīt un piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24. Ar 2003. gada 30. jūnija un 8. septembra rīkojumiem Tiesas priekšsēdētājs atļāva attiecīgi Komisijai un Francijas Republikai (turpmāk tekstā – “Francija”) iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam saskaņā ar Reglamenta 93. panta 1. punktu.

25. Prasītāja, Padome, Komisija un Francijas Republika procesa laikā iesniedza rakstveida apsvērumus.

26. Prasītāja, Padome un Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus 2004. gada 11. novembra tiesas sēdē.

IV – Juridiskais pamatojums

A – Par pamatu attiecībā uz nediskriminācijas principa pārkāpumu

27. Izvirzot pirmo pamatu, Spānijas Karaliste norāda, ka Apstrīdētā regula attiecībā uz to pārkāpj nediskriminācijas principu, kas vispārīgā veidā iedibināts EKL 12. pantā un jo īpaši attiecībā uz kopējo lauksaimniecības politiku – EKL 34. panta 2. punktā.

28. Spānijas Karaliste tostarp uzskata, ka Francijas kuģu zveja Spānijas ūdeņos 12 jūras jūdzēs no piekrastes nav pakļauta tādiem pašiem ierobežojumiem, kādi ir paredzēti Spānijas kuģiem attiecīgajos Francijas ūdeņos. Turklāt tādi ierobežojumi kā tie, kurus piemēro Spānijas zvejas kuģiem, nepastāv nevienā režīmā par kādas dalībvalsts kuģu pieeju zivsaimniecības resursiem kādas citas dalībvalsts ūdeņos 12 jūras jūdžu zonā. Tāpat Spānijas Karaliste konstatē, ka tā ir vienīgā dalībvalsts, kuras kuģiem ir ierobežota pieeja tai blakus atrodošās kaimiņvalsts minētajiem resursiem.

29. Prasītāja piebilst, ka neviens objektīvs iemesls nevar attaisnot šādu diskriminējošu attieksmi, jo pēc pārejas perioda beigām (kas noteikts saskaņā ar Pievienošanās akta 166. pantu līdz 2002. gada 31. decembrim) tā atradās tādā pašā situācijā kā citas dalībvalstis. Tādējādi tās kuģiem bija jābauda neierobežota pieeja Francijas ūdeņiem – gan tiem, kas plešas 12 jūras jūdžu zonā no piekrastes joslas, gan tiem, kas atrodas aiz 12 jūras jūdžu robežas no piekrastes joslas.

30. Šim apgalvojumam nepiekrīt Padome, kā arī Francijas Republika un Komisija, saskaņā ar kuru iespējamais nediskriminācijas principa pārkāpums balstās uz diviem kļūdainiem pieņēmumiem. Padome uzskata – nav pareizs apgalvojums, ka tikai prasītājas kuģu pieeja bija ierobežota attiecībā uz sugām un laika periodiem gada ietvaros; tāpat nepareizi ir apgalvot, ka šādai attieksmei nepastāv neviens objektīvs attaisnojums.

31. Izvērtējot šos apgalvojumus, jānorāda, pirmkārt, kā to darīja Padome, ka pietiek izvērtēt Regulas Nr. 2371/2002 I pielikumu, lai konstatētu, ka noteikumi par ūdeņu izmantošanu, kas aptver 12 jūras jūdžu zonu, nav balstīti uz savstarpības principu. Francijas kuģiem, piemēram, ir pieeja zivsaimniecības resursiem Īrijas ūdeņos 12 jūras jūdžu zonā, lai arī šīs valsts kuģiem nav tādas pašas tiesības Francijas ūdeņos; tāpat Beļģijas kuģi var izmantot Apvienotās Karalistes, Īrijas un Dānijas piekrastes ūdeņus, kamēr šo valstu kuģiem tas pats nav atļauts Beļģijā.

32. Turklāt attiecībā uz citām dalībvalstīm, nevis Spānijas Karalisti, attiecīgais I pielikums zvejai nosaka ierobežojumus attiecībā uz sugām (kā tas ir Francijas, Īrijas, Vācijas, Nīderlandes un Beļģijas kuģiem 12 jūras jūdžu zonā no Apvienotās Karalistes un Vācijas, Nīderlandes un Beļģijas kuģiem 12 jūras jūdžu zonā no Dānijas) un attiecībā uz laikposmiem gadā (kā tas ir Beļģijas kuģiem 12 jūras jūdžu zonā no Dānijas un Vācijas kuģiem 12 jūras jūdžu zonā no Francijas).

33. Tādējādi, pierādot, ka Spānijas Karalistes situācija nav izņēmuma gadījums, tomēr jāizvērtē, vai aprakstītā situācija jebkurā gadījumā nepārkāpj nediskriminācijas principu.

34. Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka Apstrīdētās regulas mērķis, kā iepriekš norādīts, ir garantēt “tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus” (2. pants).

35. Lai sasniegtu šo mērķi, Apstrīdētajā regulā, kā to uzsvēra Padome un Komisija, tiek nošķirts – ko, šķiet, tomēr nav norādījusi prasītāja – režīms, kas piemērojams 12 jūras jūdžu zonā no piekrastes, no režīma, kas piemērojams uz ūdeņiem, kas plešas aiz šīs robežas.

36. Lai arī attiecībā uz režīmu, kas piemērojams ūdeņiem, kas atrodas aiz 12 jūras jūdžu robežas no piekrastes, šīs regulas 17. panta 1. punkts uzliek pienākumu vispārīgi piemērot principu par brīvu pieeju zivsaimniecības resursiem, attiecībā uz ūdeņiem, kas plešas 12 jūras jūdžu zonā, minētā panta 2. punkts pagarina ierobežotas pieejas režīma piemērošanu, kas noteikts iepriekšējās regulās, kas reglamentēja šo jautājumu ( ). No tā izriet, ka pieeja ir atļauta tikai kuģiem, kuri tradicionali zvejo šajās zonās, šajā sakarā pastāvot paredzētajiem nosacījumiem.

37. Šo ierobežojumu mērķis, kā tas izriet no Apstrīdētās regulas četrpadsmitā apsvēruma, ir aizsargāt “visjutīgākos Kopienas ūdeņus”, tomēr ņemot vērā nepieciešamību “pasargāt tradicionālās zvejas darbības, no kurām lielā mērā ir atkarīga konkrētu piekrastes iedzīvotāju sociālā un ekonomiskā attīstība”.

38. No vienas puses, pastāv noteikums par to, ka ir jāsaglabā šajā zonā esošie zivsaimniecības resursi, pēc iespējas vairāk ierobežojot to izmantošanu. No otras puses, ar Apstrīdēto regulu cenšas saskaņot šo mērķi ar to zvejnieku aizsardzību, kuri tradicionāli zvejo šajos ūdeņos un kuri nevarētu nodarboties ar to, ar ko viņi sevi uztur, ja tiem uzliktu iepriekš neparedzētus ierobežojumus.

39. Tāpat būtiski ir minēt, ka šī līdzsvara atrašanai starp zivsaimniecības resursu aizsardzību īpaši jutīgā 12 jūras jūdžu zonā un tāpat svarīgo to zvejnieku aizsardzību, kuri tradicināli zvejo šajos ūdeņos, nekāda nozīme netika piešķirta apsvērumiem, kas balstīti uz savstarpību vai starp dalībvalstīm pastāvošajām kaimiņattiecībām.

40. Tādējādi, ņemot vērā, ka ar Apstrīdēto regulu izveidotā režīma par pieeju sistēma balstās uz to, vai citu dalībvalstu zvejas kuģu darbība kādas dalībvalsts 12 jūras jūdžu zonā ir “tradicionāla”, ir jānoskaidro, vai šajā sakarā ir diskriminēti Spānijas zvejas kuģi.

41. Šajā sakarā nav īpaši jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ( ) nediskriminācijas princips prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu vērtētas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu vērtētas vienādi, ja vien tas nav objektīvi attaisnojams.

42. Ņemot to vērā, man vispirms šķiet, ka Spānijas Karalistes arguments par to, ka ir diskriminējoši pakļaut tās kuģus ierobežojumiem 12 jūras jūdžu zonā, jo tiem ir brīva pieeja resursiem, kas atrodas zonā aiz šīs robežas, ignorē faktu, ka šīm abām zonām ir piemērojami atšķirīgi noteikumi, kas nozīmē, ka neeksistē pats nediskriminācijas principa pamats.

43. No otras puses, tas, ka ar Apstrīdēto regulu Spānijas kuģiem, kuri izmanto Francijas ūdeņus 12 jūras jūdžu zonā, uzliek mazāk labvēlīgus nosacījumus nekā tos, kas paredzēti Francijas zvejas kuģiem attiecīgās Spānijas zonas izmantošanai, tāpat, manuprāt, nav diskriminējoši.

44. Faktiski Francijas ūdeņu izmantošana 12 jūras jūdžu zonā ir aizliegta visu dalībvalstu zvejas kuģiem, izņemot tos (ieskaitot Spānijas kuģus), kuri tur tradicionāli zvejo un kuri saglabā iespēju piekļūt šīs zonas resursiem, ievērojot tradicionāli paredzētos nosacījumus. Tas pats sakāms attiecībā uz Spānijas ūdeņu izmantošanu 12 jūras jūdžu zonā, kas ir aizliegta visu dalībvalstu zvejas kuģiem, izņemot, kā iepriekš, tos kuģus, kuriem arī turpmāk tiek piemēroti tradicionāli paredzētie nosacījumi (un kuri turklāt šajā gadījumā, izrādās, ir tikai un vienīgi Francijas zvejas kuģi).

45. Abos gadījumos vispārīgais noteikums tādējādi ir aizsargāt zivsaimniecības resursus īpaši jutīgos ūdeņos, kas aptver 12 jūras jūdžu zonu, principiāli atsakot pieeju citu dalībvalstu zvejas kuģiem. Šim noteikumam ir ierobežojumi, kuru pamats ir objektīva prasība neatņemt citu dalībvalstu zvejniekiem iespēju veikt tās darbības, no kurām viņi tradicionāli ir sevi uzturējuši.

46. Ņemot vērā to, ka Regulā Nr. 2371/2002 paredzētais izmantošanas režīms sastāv no vispārēja nediskriminējoša noteikuma un objektīvi attaisnojamiem izņēmumiem, šķiet, ka uz to nav attiecināma prasītājas formulētā kritika.

47. Tāpat nevar atsaukties uz to, ka, tikai ņemot vērā situāciju, kas pastāvēja Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai brīdī, Regulā Nr. 2371/2002 neņēma vērā nepieciešamību aizsargāt situācijas, kurās atradās Spānijas zvejnieki pirms pievienošanās.

48. Vispirms, ņemot vērā gadu skaitu, kas pagājuši kopš Spānijas Karalistes iestāšanās Kopienā, šķiet grūti atbalstīt to, ka Spānijas zvejnieki varētu vēl aizvien atsaukties uz situācijām, kurās tie atradās pirms pievienošanās (kuras, kā iepriekš norādīts, Pievienošanās aktā nav apstiprinātas) un kuras var aizsargāt, un kas tādējādi upurē zivsaimniecības resursu aizsardzību Francijas ūdeņos 12 jūras jūdžu zonā.

49. Tomēr, norobežojoties no šī apsvēruma, jāatgādina, ka, pretēji tam, ko apgalvo Spānijas Karaliste, pirms pievienošanās pastāvošais režīms vispār nepiešķīra Spānijas zvejas kuģiem brīvu pieeju šai zonai.

50. Skaidrs, kā tas izriet no sprieduma lietā Arbelaiz‑Emazabel ( ), sarunu laikā, kas noslēdzās ar 1980. gada Zvejas nolīgumu EEK/Spānija, Spānijas valdība sākotnēji bija prasījusi, lai tiktu saglabātas tiesības, kuras tās zvejas kuģi izmantoja Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņos, kas aptver 6–12 jūras jūdzes, atbilstoši iepriekšējiem starptautiskajiem nolīgumiem, tostarp 1964. gada Londonas Konvencijai ( ) un 1967. gada Francijas un Spānijas Zvejas nolīgumam ( ). Tik un tā šī valdība vēlāk sarunu laikā atteicās no savām pretenzijām šajā sakarā, paziņojot, ka “nolīgumā ietvertās tiesību normas aizstāj to nolīgumu tiesību normas, kas regulē attiecības zvejas jomā un kuru līgumslēdzējpuses ir EEK dalībvalstis un Spānija” ( ), kas ir nolīgumi, kuri neapšaubāmi iekļāva iepriekš minēto Londonas Konvenciju un Francijas un Spānijas nolīgumu.

51. Šie apsvērumi liek secināt, ka Regula Nr. 2371/2002 un it īpaši tās I pielikuma 6. punkts nepārkāpj nediskriminācijas principu. Tādējādi piedāvāju Tiesai noraidīt pirmo pamatu.

B – Par iespējamo Akta par Spānijas Karalistes pievienošanos Eiropas Kopienām pārkāpumu

52. Izvirzot otro pamatu, Spānijas Karaliste uzskata, ka Regulas Nr. 2371/2002 I pielikuma 6. punkts pārkāpj Pievienošanās aktu.

53. Spānijas Karaliste uzskata, ka Akta 160. pants paredz ierobežojumus Spānijas zvejas kuģu pieejai zivsaimniecības resursiem Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņos gan 12 jūras jūdžu zonā no piekrastes, gan arī zonā aiz šīs robežas. Ņemot vērā, ka saskaņā ar Akta 166. pantu minētā akta 156.–164. pantā ietvertās tiesību normas var tikt piemērotas tikai pārejas periodā, kuram paredzēts izbeigties 2002. gada 31. decembrī (skat. iepriekš 19. punktu), Kopienu likumdevējs pēc šī datuma nevarēja atstāt spēkā ierobežojumus Spānijas zvejas kuģu darbībai Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņos pat attiecībā uz 12 jūras jūdžu zonu.

54. Tādējādi Spānijas valdība uzskata, ka, piemērojot Spānijas kuģiem tādus pašus nosacījumus par pieeju minētajā zonā kā tos, kas paredzēti iepriekš spēkā esošajās regulās ( ) un kuri tika pieņemti laikā, kad bija spēkā Pievienošanās akta 160. pants, ar Apstrīdēto regulu nepamatoti tika pagarināts pārejas periods ilgāk nekā bija paredzēts Aktā.

55. Atbildot uz šiem iebildumiem, Padome, kuru atbalsta Francijas Republika un Komisija, iebilst, iesniedzot argumentus, kuriem es varu piekrist.

56. Pirmkārt, šķiet, ka ar Apstrīdēto regulu nevar pārkāpt Pievienošanās akta 166. pantu, jo šī tiesību norma nekādi neierobežo Kopienu likumdevēja rīcību pēc pārejas perioda izbeigšanās, bet tikai paredz, ka pēc konkrētā datuma atsevišķas Pievienošanās akta tiesību normas, tostarp 160. pants, vairs nebūs spēkā.

57. Ņemot to vērā, šķiet svarīgi precizēt, ka, pretēji Spānijas valdības apgalvojumiem, režīms, kas Kopienu tiesiskajai kārtībai pakļauj – šobrīd ar Apstrīdēto regulu un pirms tās ar iepriekš spēkā esošajām regulām ( ) – pieeju Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņiem 12 jūras jūdžu zonā, nekādā veidā neietilpst Pievienošanās akta 156.–164. panta piemērošanas jomā un tādējādi tas nekādi nav saistīts ar šo pantu spēkā esamību.

58. Kā to pareizi tiesas sēdē uzsvēra Padome un it īpaši Komisija, noteikti pareizi ir tas, ka ar Pievienošanās akta 160. pantu tieši neizslēdz Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņus 12 jūras jūdžu zonā no tā piemērošanas jomas. Tomēr šajā gadījumā minētais pants nav būtisks, jo pieeju šiem ūdeņiem reglamentē speciālie tiesību akti, kas ieviesti ar grozījumiem, kurus ar Pievienošanās aktu izdarīja Regulā Nr. 170/83. Jo īpaši, kā to iepriekš izklāstīju (skat. 8. un turpmākos punktus), ar Akta 26. pantu minētās regulas I pielikumam tika pievienota jauna tabula par “Spānijas piekrastes ūdeņiem” un atjaunota tabula par “Francijas un aizjūras departamentu piekrastes ūdeņiem”. Visbeidzot, šīs tabulas bija tādas pašas kā Apstrīdētās regulas I pielikumā.

59. Tomēr, ņemot vērā, ka 26. pants ir iekļauts Pievienošanās akta trešajā daļā par “iestāžu pieņemto aktu pielāgojumiem”, nevis ceturtajā daļā par “pagaidu pasākumiem”, šis pants nekādi nav saistīts ar minētā akta 166. pantā noteikto pārejas periodu. Tāpat tas, ka tikai un vienīgi ierobežojumiem pieejai ūdeņiem, kas atrodas aiz 12 jūras jūdžu robežas – nevis ūdeņiem 12 jūras jūdžu robežās – ir pārejas raksturs, ir loģiski, jo, kā tas izriet no prasības pirmā pamata vērtējuma, princips par brīvu pieeju visiem Kopienas kuģiem vispārīgā veidā attiecas tikai uz ūdeņiem, kas atrodas aiz 12 jūras jūdžu robežas. Tādējādi ir loģiski, ka pasākumi, ar kuriem atkāpjas no šī principa, var tikt uzlikti Spānijas kuģiem tikai pārejas periodā, kas saistīts ar pievienošanos Kopienai.

60. Ņemot tomēr vērā, ka šis princips nav piemērojams attiecībā uz 12 jūras jūdžu zonu, Spānijas valdības apgalvojums, saskaņā ar kuru pārejas perioda izbeigšanās automātiski nozīmēja to ierobežojumu izbeigšanos, kas paredzēti Spānijas kuģu pieejai Francijas Atlantijas piekrastes ūdeņiem 12 jūras jūdžu zonā, man šķiet nepamatots.

61. Šos ierobežojumus faktiski ieviesa ar Pievienošanās aktu Regulā Nr. 170/83 (un kurus apstiprināja regulas, kas tika pieņemtas vēlāk), lai pakļautu Spānijas kuģu pieeju Francijas ūdeņiem 12 jūras jūdžu zonā režīmam, kas atbilst vispārīgi piemērojamam noteikumam par citu dalībvalstu zvejas kuģu pieeju kādas dalībvalsts piekrastes ūdeņiem. Šis noteikums, kā to jau norādīju vairākas reizes, ietver sevī šīs zonas zivsaimniecības resursu izmantošanu, izņemot tos izņēmumus, kas pieņemti to valstu labā, kuru zvejas kuģi tradicionāli zvejo citu valstu piekrastes ūdeņos.

62. Ņemot vērā, ka sakarā ar to, ka tika ieviesti un atstāti spēkā ierobežojumi attiecībā uz Spānijas zvejas kuģu zveju Francijas ūdeņos, kas aptver 12 jūras jūdžu zonu, Spānijas Karalistei piemēroja tos pašus noteikumus, ko turpina piemērot citām dalībvalstīm, nav nekāda iemesla uzskatīt, ka ar pievienošanos saistītā pārejas perioda izbeigšanās uzreiz nozīmē to, ka minētie ierobežojumi automātiski ir nelikumīgi.

63. To, ka Spānijas valdības argumentiem trūkst pamatojuma, turklāt apstiprina fakts, ka, lai arī noteikumus par Francijas ūdeņu izmantošanu 12 jūras jūdžu zonā ieviesa Regulā Nr. 170/83 ar Pievienošanās aktu, tie ir neatņemama minētās regulas sastāvdaļa un tādējādi tos var piemērot tāpat kā citus tās noteikumus, kuri bija ietverti tajā jau sākotnēji. Tomēr, ņemot vērā, ka ar Regulu arī paredzēja ierobežojumus attiecībās starp dibinātājvalstīm (kā tas it īpaši ir Vācijas zvejas kuģu gadījumā Francijas ūdeņos), šķiet acīmredzami, ka Regulā Nr. 170/83 ietvertos pasākumus neskar ar pievienošanos saistīto pārejas periodu izbeigšanās.

64. Tas pats sakāms a fortiori par Regulu Nr. 2371/2002, kurai nav nekādas saistības ar Spānijas Karalistes Pievienošanās aktu un kas bija pieņemta tikai un vienīgi atbilstoši EKL 37. pantam.

65. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es tādējādi piedāvāju Tiesai noraidīt arī otro pamatu un līdz ar to – visu prasību.

V – Par tiesāšanās izdevumiem

66. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu un, ņemot vērā secinājumus, pie kuriem es nonācu saistībā ar prasības noraidīšanu, uzskatu, ka prasītājai ir jāpiespriež atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus. Francijas Republikai un Komisijai savukārt savi tiesāšanās izdevumi saskaņā ar minētā Reglamenta 69. panta 4. punktu ir jāsedz pašām.

VI – Secinājumi

67. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai atzīt, ka:

“1) prasība ir noraidāma;

2) Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3) Francijas Republika un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas”.