LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 261/19

Prasība, kas celta 2006. gada 4. augustā — Total un Elf Aquitaine pret Komisiju

(Lieta T-206/06)

(2006/C 261/37)

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītājas: Total SA un Elf Aquitaine (Courbevoie, Francija) (pārstāvji — E. Morgan de Rivery, avocat, un S. Thibault-Liger, avocat)

Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija

Prasītāju prasījumi:

— galvenokārt, atcelt Komisijas 2006. gada 31. maija galīgā Lēmuma C(2006) 2098 1. panta c) un d) apakšpunktu, 2. panta b) apakšpunktu, 3. un 4. pantu;

— pakārtoti, grozīt 2. panta b) apakšpunktu Komisijas 2006. gada 31. maija galīgajā Lēmumā C(2006) 2098, ciktāl tajā Arkema SA, Altuglas International SA un Altumax Europe SAS kopā un solidāri piespriests naudas sods 219,13125 miljonu EUR apmērā, no kuriem Total SA un Elf Aquitaine kopā un solidāri uzliktā naudas soda apmērs sasniedz attiecīgi 140,4 miljonus EUR un 181,35 miljonus EUR, un samazināt attiecīgā naudas soda apmēru līdz piemērotam līmenim;

— jebkurā gadījumā piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šajā prasībā prasītājas lūdz daļēji atcelt Komisijas 2006. gada 31. maija galīgo Lēmumu C(2006) 2098, kurā Komisija atzina, ka uzņēmumi, kas ir lēmuma adresāti, tostarp prasītājas, ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta COMP/F/38.645 — Metakrilāti), piedaloties nolīgumos un saskaņotajās darbībās metakrilāta nozarē, kas izpaudās kā sarunas par cenām, nolīgumu par cenām noslēgšana, ieviešana un uzraudzība, tirdzniecības ziņā svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu apmaiņa un/vai uzņēmumu un līdzdalība regulārās sanāksmēs un cita veida kontaktos, lai atvieglotu pārkāpuma veikšanu. Pakārtoti tās lūdz samazināt to meitas uzņēmumam, ar kuru tās ir atbildīgas kopā un solidāri, uzliktā naudas soda apmēru.

Galvenokārt prasība ir balstīta uz deviņiem pamatiem tiesību akta atcelšanai.

Pirmais pamats ir saistīts ar tiesību uz aizstāvību un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu. Prasītājas apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts administratīvā procedūras ietvaros, kurā tām nebija iespēja efektīvi aizstāvēties, ciktāl Komisija, pārkāpjot lietas dalībnieku procesuālo tiesību vienlīdzības principu, nebija izpildījusi tai uzlikto pienākumu iesniegt pierādījumus.

Otrajā pamatā tās uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā nav izpildīts pienākums sniegt pamatojumu, ko, pēc prasītāju domām, pastiprina tas, ka Komisijai, iespējams, ir jauna nostāja. Tās apgalvo, ka apstrīdētais lēmums, ciktāl tās tajā atzītas par atbildīgām par strīdīgo pārkāpumu, ko izdarījis to meitas uzņēmums, pamato atbildības noteikšanu tikai uz pieņēmumu, ka prasītājām ir noteicoša ietekme uz to meitas uzņēmumu, jo tām pieder 100 % tās kapitāla, neņemot vērā faktus, kas varētu attaisnot vai atspēkot šo pieņēmumu. Turklāt tās apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ietver noteiktas pretrunas, kas rodas, sajaucot par pārkāpumu ekonomiski atbildīgā uzņēmuma/organizācijas jēdzienu un juridiskās vienības, kas ir lēmuma adresāte, jēdzienu. Šā pamata ietvaros prasītājas pārmet Komisijai arī to, ka tā nav pietiekami atbildējusi uz to argumentiem par to meitas uzņēmuma neatkarību.

Ar trešo pamatu prasītājas apgalvo, ka savā lēmumā Komisija pārkāpusi uzņēmuma vienota rakstura jēdzienu EKL 81. panta un Regulas Nr. 1/2003 (1) 23. panta 2. punkta izpratnē.

Ceturtajā pamatā tās apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi noteikumus, kas reglamentē mātes sabiedrībām nosakāmo atbildību par pārkāpumiem, ko izdarījis to meitas uzņēmums. Prasītājas uzskata, ka Komisija nav ievērojusi savu pilnvaru robežas, nosakot atbildības kritērijus, kļūdaini interpretēdama judikatūru, kas uz to attiecas, un pārkāpdama savu lēmumu pieņemšanas praksi šajā jomā. Atbilstoši prasītāju teiktajam Komisija ir turklāt pārkāpusi juridiskās personas neatkarības principu.

Piektais pamats ir saistīts ar to būtisko principu pārkāpumu, ko ir atzinušas visas dalībvalstis un kas veido Kopienu tiesiskās kārtības neatņemamu sastāvdaļu, kā, piemēram, nediskriminācijas princips, atbildības par savu rīcību princips, sodu individuālā rakstura princips, kā arī legalitātes princips.

Sestajā pamatā prasītājas apgalvo, ka Komisija pārkāpusi labas pārvaldības principu.

Septītais pamats ir saistīts ar to, ka Komisija, iespējams, pārkāpusi tiesiskās drošības principu attiecībā uz prasītajām.

Ar astoto pamatu prasītājas uzsver, ka apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par pilnvaru pārsniegšanu, ciktāl tas tām uzliek atbildību par strīdīgās aizliegtās vienošanās noslēgšanu un tām solidāri ar to meitas uzņēmumu uzliek naudas sodu.

Devītajā pamatā tās uzskata, ka Komisija pārkāpusi tādus noteiktus pamatprincipus, kuri reglamentē naudas sodu uzlikšanu, kā vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tā nav piemērojusi 25 % samazinājumu prasītājām sākotnēji uzliktā naudas soda summai, kaut arī tā to piemēroja citam apstrīdētā lēmuma adresātam tādēļ, ka tam nebija zināms viss pārkāpums. Turklāt prasītājas atsaucas uz nevainīguma prezumpcijas un tiesiskās drošības pamatprincipu pārkāpumu, kas, pēc to domām, izriet no tā, ka Komisija nav ievērojusi savu pilnvaru robežas attiecībā uz preventīvās ietekmes ņemšanu vērā.

Pakārtoti prasītājas uzskata, ka naudas sods, kas uzlikts to meitas uzņēmumam un par kura samaksu tās ir kopā un solidāri atbildīgas, ir jāsamazina līdz taisnīgam līmenim. Tās lūdz piemērot 25 % samazinājumu naudas soda sākotnējai summai tādēļ, ka nav zinājušas par pārkāpumu, kā arī ņemt vērā atbildību mīkstinošos apstākļus, jo tām gandrīz vienlaicīgi uzlikti ievērojami naudas sodi divās līdzīgās lietās.

(1) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.).