Lieta T‑108/03

Elisabeth von Pezold

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

ELVGF – Mežkopība – Lēmums par lauku attīstības programmas dokumenta apstiprināšanu – Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas šīs personas skar individuāli – Kompetences neesamība – Nepieņemamība

Pirmās instances tiesas rīkojums (trešā palāta) 2005. gada 28. februārī

Rīkojuma kopsavilkums

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akts, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Lēmums par lauku attīstības programmas dokumenta apstiprināšanu – Noteikums, kas nosaka ierobežojumu attiecībā uz atbalstu mežkopībā – Prasība, ko cēlis mežu apsaimniekotājs – Nepieņemamība

(EKL 230. panta ceturtā daļa)

2. Eiropas Kopienas – Iestāžu tiesību aktu likumības pārbaude tiesā – Vispārpiemērojamie akti – Fiziskajām vai juridiskajām personām jāizmanto iebilde par prettiesiskumu vai prejudiciālais nolēmums, izvērtējot spēkā esamību – Dalībvalstu pienākums paredzēt pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, kas ļauj nodrošināt tiesību uz efektīvu aizsardzību tiesā ievērošanu

(EKL 230. panta ceturtā daļa, 234. un 241. pants)

3. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību aizsardzības līdzekļu iespējamā neesamība – Ietekmes neesamība attiecībā uz tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu un nosacījumiem par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību – Nosacījuma par nepieciešamību būt skartiem individuāli interpretācija "contra legem" – Nepieļaujamība

(EKL 230. panta ceturtā daļa)

1. Komisijas lēmums, ar ko, pamatojoties uz lauku attīstības plānu, apstiprināts programmas dokuments, kuru tai iesniegusi dalībvalsts un kurš ir adresēts tikai šai dalībvalstij, meža īpašuma izmantotāju neskāra individuāli. Komisijas apstiprinātajā minētajā programmas dokumentā ietvertais noteikums, kas nosaka ierobežojumus attiecībā uz atbalstiem mežkopībā atbilstoši 44. panta 2. punktam Regulā Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda atbalstu lauku attīstībai, ir vispārpiemērojams pasākums, kas attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un kurš vispārējā un abstraktā veidā rada juridiskas sekas konkrētās kategorijas personām. Būtībā tas, ka akts atsevišķus uzņēmumus ekonomiski ietekmē vairāk nekā to konkurentus, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šis akts tos skar individuāli. Iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to personu skaitu, vai pat identitāti, uz kurām attiecas pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē to, ka šis pasākums tās skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šī pasākuma piemērošana notiek, pamatojoties uz objektīvu tiesisko vai faktisko situāciju, kuru paredz attiecīgais akts.

(sal. ar 36., 43., 45., 46. un 49. punktu)

2. EK līgums ar 230. pantu un 241. pantu, no vienas puses, un 234. pantu, no otras puses, ir izveidojis pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas paredzēta, lai nodrošinātu iestāžu aktu likumīguma kontroli, uzticot to Kopienu tiesām. Šajā sistēmā fiziskām un juridiskām personām, kas Līguma 230. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt vispārpiemērojamus Kopienu aktus, ir iespēja, atkarībā no gadījuma, norādīt, ka šie akti nav spēkā, vai nu ar pakārtotu prasījumu, pamatojoties uz Līguma 241. pantu, Kopienu tiesā, vai arī valstu tiesās, un tādējādi valstu tiesām, kas nav kompetentas pašas konstatēt šo aktu spēkā neesamību, likt lūgt Tiesas viedokli, uzdodot prejudiciālus jautājumus. Dalībvalstīm ir pienākums paredzēt pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas ļauj nodrošināt tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību ievērošanu.

(sal. ar 51. un 52. punktu)

3. Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību nevar nozīmēt EKL 230. panta tādu interpretāciju, saskaņā ar ko prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par pieņemamu gadījumā, ja pēc Kopienu tiesu veiktās valsts procesuālo tiesību normu precīzas pārbaudes ir pierādīts, ka tie privātpersonai neļauj celt prasību, lai apstrīdētu Kopienu tiesību akta spēkā esamību. Šāda kārtība katrā konkrētā gadījumā prasītu, lai Kopienu tiesa pārbauda un interpretē valsts procesuālās tiesības, tādējādi Kopienu tiesību aktu likumības kontroles ietvaros pārsniedzot savu kompetenci. Ja nav šaubu par to, ka EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzētais nosacījums par individuālajām interesēm ir jāinterpretē saskaņā ar efektīvas tiesību aizsardzības principu, vienlaikus ņemot vērā dažādus apstākļus, kas prasītāju varētu izcelt individuāli, šāda interpretācija varētu novest pie attiecīgā nosacījuma, kuru skaidri paredz Līgums, atcelšanas tikai tad, ja tiktu pārsniegta Kopienu tiesām ar Līgumu piešķirtā kompetence.

(sal. ar 52. un 53. punktu)

TIESAS RĪKOJUMS (trešā palāta)

2005. gada 28. februārī ( )

ELVGF – Mežkopība – Lēmums par lauku attīstības programmas dokumenta apstiprināšanu – Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas šīs personas skar individuāli – Kompetences neesamība – Nepieņemamība

Lieta T‑108/03

Elisabeth von Pezold, ar dzīvesvietu Polā [Pöls] (Austrija), ko pārstāv R. fon Pecolds [R. von Pezold], advokāts,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv G. Brauns [G. Braun], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

par prasību daļēji atcelt Komisijas 2000. gada 14. jūlija lēmumu par Austrijas Republikas lauku attīstības programmas dokumenta apstiprināšanu laika periodam no 2000. līdz 2006. gadam.

EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un O. Cūcs [O. Czúcz],

sekretārs H. Jungs [H. Jung],

izdod šo rīkojumu.

Rīkojums

Atbilstošās tiesību normas

1 1999. gada 17. maijā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (OV L 160, 80. lpp.).

2 Šīs regulas II sadaļas VIII nodaļa precizē dažādus atbalsta pasākumus, kā arī to piešķiršanas noteikumus mežsaimniecības sektorā.

3 Regulas Nr. 1257/1999 29. panta 1. punkts nosaka:

“Atbalsts mežsaimniecībai palīdz uzturēt un attīstīt mežu ekonomiskās, ekoloģiskās un sociālās funkcijas lauku reģionos.”

4 Tās pašas regulas 30. panta 1. punkta otrais ievilkums paredz, ka “atbalsts mežsaimniecībai attiecas [..] uz investīcijām mežos, kuru mērķis ir uzlabot to ekonomisko, ekoloģisko vai sociālo vērtību”.

5 Saskaņā ar iepriekš minētās regulas 37. panta 1. punktu:

“Atbalstu lauku attīstībai piešķir tikai tiem pasākumiem, kas atbilst Kopienas tiesībām.”

6 Regulas Nr. 1257/1999 37. panta 4. punkts paredz:

“Dalībvalstis var noteikt papildu nosacījumus vai lielākus ierobežojumus attiecībā uz Kopienas atbalsta piešķiršanu lauku attīstībai ar noteikumu, ka šādi nosacījumi atbilst šajā regulā izklāstītajiem mērķiem un prasībām.”

7 Saskaņā ar šīs regulas 39. panta 2. punktu:

“Dalībvalstu iesniegtie lauku attīstības plāni ietver paredzēto atbalsta pasākumu atbilstības un konsekvences novērtējumu un norādi uz pasākumiem, kas tiek veikti, lai nodrošinātu atbilstību un konsekvenci.”

8 Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 41. panta 1. punktu:

“Lauku attīstības plānus gatavo ģeogrāfiskā līmenī, ko uzskata par vispiemērotāko. Tos gatavo kompetentās iestādes, ko ieceļ dalībvalsts, un dalībvalsts tos iesniedz Komisijai pēc tam, kad ir notikusi apspriešanās ar kompetentajām iestādēm un organizācijām attiecīgajā teritoriālajā līmenī.”

9 Visbeidzot saskaņā ar Regulas 44. panta 2. punktu:

“Komisija novērtē iesniegtos plānus, lai noteiktu, vai tie saskan ar šo regulu. Pamatojoties uz plāniem, tā apstiprina lauku attīstības programmas dokumentus saskaņā ar procedūru, kas minēta Regulas (EK) Nr. 1260/1999 50. panta 2. punktā [Padomes 1999. gada 21. jūnija Regula, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV L 161, 1. lpp.)], sešu mēnešu laikā pēc plānu iesniegšanas.”

Prāvas rašanās fakti

10 Atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 noteikumiem Austrijas kompetentās valsts iestādes Komisijai 1999. gada 1. septembrī iesniedza l’Österreichische Programm für die Entwicklung des ländlichen Raumes (Austrijas lauku attīstības programma, turpmāk tekstā – “lauku attīstības plāns”), kas sevī ietvēra pasākumu aprakstu plāna īstenošanai un vispārējo finansēšanas plānu, kurā ir norādīti valsts un Kopienas atbalsti, kas paredzēti katrai plāna pozīcijai un katram pasākumam plānoto pozīciju ietvaros. Pēc apspriedes ar Komisiju šis plāns tika iekļauts gala versijā, kas Komisijai tika nodota 2000. gada 23. jūnijā.

11 Plānā, it īpaši 9.10.2.1.3. punkta ceturtajā ievilkumā, bija paredzēts finanšu atbalsts ar nosaukumu “kultūras stādīšanas, aizsardzības un kopšanas pasākumi”, kas saskaņā ar 9.10.2.1.5. punktu vienam gadam un vienam pasākumam bija piešķirams par platību, kas nav lielāka par 20 hektāriem.

12 Komisija 2000. gada 14. jūlijā, pamatojoties uz lauku attīstības plānu, pieņēma lēmumu C (2002) 1973 galīgā redakcija, kas nav publicēts, par Austrijas Republikas lauku attīstības programmas dokumenta apstiprināšanu laika periodam no 2000. līdz 2006. gadam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kuru Austrijas Republika Komisijai iesniedza saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 44. panta 2. punktu.

13 Saskaņā ar lauku attīstības plānu Austrijas iestādes pieņēma vairākas speciālas direktīvas, no kurām Sonderrichtlinie für die Umsetzung der “Sonstigen Maßnahmen” des Österreichischen Programms für die Entwicklung des ländlichen Raums (speciālā direktīva “citu pasākumu”, kas paredzēti Austrijas lauku attīstības programmā, īstenošanai, turpmāk tekstā – “speciālā direktīva”) stājās spēkā 2000. gada 27. jūlijā. Speciālās direktīvas 6.2.1.4.1. punktā, tāpat kā lauku attīstības plāna 9.10.2.1.5. punktā, bija noteikts, ka finanšu atbalsts ar nosaukumu “kultūras stādīšanas, aizsardzības un kopšanas pasākumi” varēja tikt piešķirta tikai vienam gadam un vienam pasākumam par platību, kas nav lielāka par 20 hektāriem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais noteikums”).

14 2000. gada 27. aprīlī un 2000. gada 31. augustā prasītāja, kurai pieder mežsaimniecības uzņēmums ar meža platību aptuveni 3 500 hektāri, pamatojoties uz speciālo direktīvu, iesniedza Styrie zemes lauksaimniecības palātā divus pieteikumus atbalsta saņemšanai platību, attiecīgi, 20 hektāru un 5 hektāru, tīrīšanas darbu finansēšanai.

15 Ar divām 2000. gada 18. oktobra vēstulēm sabiedrība Agrarmarkt Austria Marketing GmbH (turpmāk tekstā – “sabiedrība Agrarmarkt”), rīkojoties Federālās lauksaimniecības un mežu ministrijas vārdā un uzdevumā, prasītājai norādīja, ka pēc atbalsta pasākumu piešķiršanas noteikumu pārbaudes Styrie zemes lauksaimniecības palātas mežu pārvalde akceptēja iesniegtos pieteikumus palīdzības saņemšanai, attiecīgi, 79 999,91 Austrijas šiliņu (ATS) (EUR 5 813,82) apmērā un ATS 19 999,91 (EUR 1 453,40) apmērā.

16 Ar 2001. gada 18. janvāra vēstuli sabiedrība Agrarmarkt prasītājai norādīja, ka Styrie zemes lauksaimniecības palātas mežu pārvalde prasītājai lūdz atmaksāt naudas summu EUR 1 453,45 apmērā, kas atbilst otrajam finanšu atbalstam, motivējot ar to, ka prasītājai palīdzība tika piešķirta nepamatoti, jo ir pārsniegts ar apstrīdētajiem noteikumiem noteiktais limits. Turklāt sabiedrība Agrarmarkt precizēja, ka summa EUR 425,12 apmērā jau tika atvilkta no prasītājas 2000. gada 20. decembra peļņas meža ceļa projekta ietvaros, un ka prasītājai lūdza atmaksāt atlikušo summu EUR 1 028,33 apmērā.

17 2001. gada 19. novembrī prasītāja cēla prasību Bezirksgericht Wien Innere Stadt (Vīnes pilsētas rajona tiesā) par Austrijas iestāžu lēmumu, ar kuru tiek pieprasīts atmaksāt otro finanšu atbalstu. Pamatojot savu prasību, prasītāja it īpaši uzsvēra, ka apstrīdētais noteikums ir pretrunā ar Regulai Nr. 1257/1999 un Kopienas konkurences tiesībām. Tiesvedības laikā Austrijas iestādes uzsvēra, ka apstrīdētais noteikums ir lauku attīstības plāna neatņemama sastāvdaļa, ka tas tika apspriests un nodots detalizētai izskatīšanai un ka tādējādi tas ir jāuzskata par apstiprinātu ar apstrīdēto lēmumu.

18 Šādos apstākļos prasītāja ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 24. martā, cēla šo prasību.

Lietas dalībnieku prasījumi

19 Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā ir apstiprināts apstrīdētais noteikums;

– pakārtoti atzīt, ka minēto lēmumu nevar uzskatīt par tādu, ar ko ir apstiprināts apstrīdētais noteikums;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepieņemamu;

– pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

21 Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. pantam tiesa jebkurā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt, pamatojoties uz šī reglamenta 114. panta 3. un 4. punktu, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam.

22 Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli ļauj gūt pietiekamu skaidrību, un tā rezultātā nolemj izskatīt lietu, neuzsākot mutvārdu procesu.

Lietas dalībnieku argumenti

23 Komisija, neceļot oficiāli iebildi par nepieņemamību, savā iebildumu rakstā un atbildē uz repliku apstrīd prasības par tiesību akta atcelšanu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka apstrīdētais lēmums neskar prasītāju ne tieši, ne arī individuāli saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.

24 Pirmkārt, attiecībā uz pirmo no minētajiem nosacījumiem Komisija norāda, ka gadījumā, kad lēmums tiek adresēts dalībvalstij, no Tiesas judikatūras izriet, ka tiešas iedarbības gadījumā attiecīgajam Kopienas pasākumam ir tieši jāietekmē privātpersonas tiesiskais stāvoklis, šī pasākuma adresātiem neļaujot nekādu rīcības brīvību attiecībā uz šī pasākuma īstenošanu, tā kā īstenošana ir pilnīgi automātiska un izriet no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus noteikumus. Komisija piebilst, ka tas pats attiecas uz gadījumu, kad iespēja adresātiem neīstenot Kopienas aktu ir tikai teorētiska un netiek apšaubīts to nolūks rīkoties saskaņā ar šo aktu (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑386/96 P Dreyfus/Komisija, Recueil, I‑2309. lpp., 43. un 44. punkts, un lietā C‑404/96 P Glencore Grain/Komisija, Recueil, I‑2435. lpp., 43. un 44. punkts).

25 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka tas tika adresēts Austrijas Republikai un ka prasītāja tāpēc nevar tikt uzskatīta par adresātu. Tādējādi Komisija uzskata, ka šajā lietā iepriekš minētie nosacījumi nav izpildīti. Tā uzsver, ka ar apstrīdēto lēmumu tika vienīgi konstatēts, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1257/1999 Komisijai iesniegtās programmas saturs ir likumīgs. Šim konstatējumam nav nekādas tiešas iedarbības attiecībā uz pēdējā atbalsta pieprasītāju, ņemot vērā, pirmkārt, dalībvalsts rīcības brīvību programmas izpildē, un, otrkārt, to, ka Komisija neuztur nekādus juridiskus sakarus ar iepriekš minēto prasītāju. Ja Komisija patiešām uzskata, ka apstrīdētais noteikums labi iekļaujas lauku attīstības plānā, kuru Komisija apstiprināja kā 9.10.2.1.5. punktu, tā uzsver, ka divi valsts pasākumi, proti, speciālā direktīva un sabiedrības Agrarmarkt pieņemtais lēmums par atbalsta piešķiršanu, ir pieņemti pirms iepriekš minētā apstiprināšana ietekmē prasītāju.

26 Tāpat Komisija uzsver, ka Eiropas Kopienu tiesa uzskatīja, ka tas, ka Komisija apstiprina valsta atbalsta programmu, nekādā veidā šai programmai nepiešķir Kopienas tiesību akta statusu. Pie šādiem apstākļiem gadījumā, ja atbalsta līgums nav saderīgs ar Komisijas apstiprināto programmu, valsts tiesu kompetencē ir izdarīt secinājumus atbilstoši valsts tiesībām, to piemērošanas procesā ņemot vērā arī atbilstošās Kopienas tiesību normas (Tiesas 2002. gada 19. septembra spriedums lietā C‑336/00 Huber, Recueil, I‑7699. lpp., 40. punkts). Šāda argumentācija būtu piemērojama arī tādā gadījumā, kā tas ir šajā lietā, kad atbalsta līgums ir savienojams ar apstiprināto programmu. Līdz ar to šajā gadījumā prasītājai būtu jāvēršas kompetentajā valsts tiesā un tajā jāapstrīd, pamatojoties uz valsts tiesībām un uz Kopienu tiesībām, apstrīdētā lēmuma spēkā esamība.

27 Otrkārt, attiecībā uz gadījumu, kad prasītāja tiek skarta individuāli, Komisija atgādina, ka saskaņā ar judikatūru lēmums, kas adresēts citai personai, var skart trešās personas tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu, un tādēļ tās individuāli izceļ analogi lēmuma adresātam (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann/Komisija, Recueil, 197. lpp., un Pirmās instances tiesas 1995. gada 21. februāra rīkojums lietā T‑117/94 Associazione agricoltori della provincia di Rovigo u.c./Komisija, Recueil, II‑455. lpp., 21. punkts). Taču ar apstrīdēto lēmumu tika apstiprināti vispārpiemērojami pasākumi, starp kuriem ir apstrīdētā norma, kuri ir piemērojami objektīvi noteiktiem faktiem un kuri vispārējā un abstraktā veidā rada juridiskas sekas attiecīgās kategorijas personām.

28 It īpaši attiecībā uz apstrīdēto noteikumu Komisija uzsver, ka tas bez izņēmuma skar visus Austrijas mežu īpašniekus, nevienu no viņiem nekādā veidā nediskriminējot. Tādējādi apstrīdētais lēmums skar prasītāju tikai tādā situācijā, kas ir kopīga visiem meža īpašniekiem. Vienīgais apstāklis, ka prasītāja apsaimnieko ievērojamas meža īpašumu platības un turklāt, ņemot vērā reālā īpašuma platību un iespējamo maksimālo platību, kurai varētu piešķirt atbalstu, atbalsta piešķiršana būtu nozīmīgāka nekā mazāku platību apsaimniekotājiem, nav arguments, kas ļauj prasītāju individualizēt salīdzinājumā ar pārējiem meža īpašniekiem.

29 Prasītāja uzskata, ka šī prasība ir pieņemama. Attiecībā, pirmkārt, uz prasības celšanas termiņu prasītāja norāda, ka tā uzzināja par apstrīdēto lēmumu tikai 2003. gada 15. janvārī, kad Austrijas iestādes iesniedza savus argumentus procesā Bezirksgericht Wien Innere Stadt. Tādējādi prasība, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegta 2003. gada 24. martā, bija iesniegta laikā.

30 Otrkārt, prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums to skar tieši EKL 230. panta 4. daļas izpratnē, ņemot vērā to, ka ar iepriekš minēto lēmumu, kā to uzskata Austrijas iestādes, apstrīdētais noteikums tika atzīts par atbilstošu Kopienu tiesībām, tādējādi šis noteikums stājās spēkā ar tiešu iedarbību attiecībā uz prasītāju.

31 Šajā gadījumā nav nozīmes faktam, ka Austrijas Republika teorētiski varēja atteikties piemērot apstrīdēto noteikumu pēc tam, kad Komisija to bija apstiprinājusi. Prasītāja uzskata, ka lēmuma par valsts tiesiskā regulējuma apstiprināšanu tiešais iedarbīgums nav atkarīgs no valsts iestāžu patvaļīgās attieksmes pret iepriekš minēto lēmumu, ņemot vērā to, ka šīs iestādes pašas ir ieviesušas minētos noteikumus un pašas ir panākušas, ka Komisija tos apstiprina. Prasītāja uzskata, ka nebija nekādu šaubu par Austrijas Republikas nolūku ieviest apstiprinātos noteikumus un tādējādi tai saskaņā ar Komisijas minēto judikatūru pastāvēja tikai tīri teorētiska iespēja atteikties piemērot apstrīdēto noteikumu (iepriekš 24. punktā minētie spriedumi lietā Dreyfus/Komisija, 44. punkts, un lietā Glencore Grain/Komisija, 44. punkts).

32 Prasītāja turklāt uzsver, ka apstrīdētais lēmums nepiešķīra Austrijas iestādēm nekādu rīcības brīvību attiecībā uz speciālās direktīvas piemērošanu, kurai nebija nepieciešams neviens cits transponēšanas pasākums. Turklāt šādi pasākumi būtu neiespējami, ņemot vērā to, ka saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem atbalsts, ko paredz speciālā direktīva, tiek piešķirts, piemērojot privātās tiesības.

33 Tā rezultātā lēmumi par palīdzības piešķiršanu, kas tiek pieņemti šajā jomā, nebūtu pakļauti Verfassungsgerichtshof (Austrijas Konstitucionālā tiesa) kontrolei un Verwaltungsgerichtshof (Austrijas administratīvā tiesa) kontrolei. Šīs prasības nepieņemamība tādējādi liegtu prasītājai pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, ko ir atzinusi Eiropas Kopienu Tiesa. Šajā sakarā prasītāja visbeidzot precizē, ka savā 2001. gada 19. novembra pieteikumā par lietas ierosināšanu Bezirksgericht Wien Innere Stadt tā lūdza iesniegt Eiropas Kopienu Tiesā prejudiciālā nolēmuma kārtībā jautājumu par valsts noteikuma, kas ierobežo atbalsta priekšmetu vienam gadam attiecībā uz noteiktu platību, atbilstību Kopienas tiesībām. Taču Bezirksgericht Wien Innere Stadt darīja zināmu, ka tā nelūgs Eiropas Kopienu Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu. Turklāt prasītāja būtu spiesta celt šo prasību, lai izvairītos no savas prasības par apstrīdēto lēmumu noilguma. Šajā sakarā Komisijas arguments par to, ka valsts tiesu kompetencē ir kontrolēt valsts tiesiskā regulējuma atbilstību Kopienu tiesībām, nav atbilstošs, jo šīs tiesas nav kompetentas izlemt par Kopienu tiesību pārkāpumu, ko ir izdarījusi Komisija.

34 Treškārt un visbeidzot, prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums to skar individuāli. Tā norāda, ka tai piederošais mežsaimniecības uzņēmums nesenās apmežošanas rezultātā, kura tika veikta 500 hektāru platībā, izmantojot savus līdzekļus apmēram četru miljonu EUR apmērā, aptver 1250 hektārus jaunu koku, kurus ir nepieciešams kopt (tā ir vairāk kā trešdaļa no uzņēmuma kopējās meža platības). Turklāt šī apmežošana bija nepieciešama sakarā ar intensīvu mežkopības attīstību un postījumiem, kas radās no piesārņojuma, kas izdalījās no lignīta termostacijas un vietējās celulozes rūpnīcas, kuras abas ir nacionalizētas, kā arī aizsardzībai pret plūdiem un ūdeņu meliorācijas sistēmas uzlabošanai. Taču prasītāja ir spējīga apkopt tikai 120 hektārus gadā. No šīm neraksturīgajām attiecībām izriet, ka apstrīdētais lēmums skar prasītāju individuāli.

35 Prasītāja atzīst, ka apstrīdētais lēmums netika vērsts konkrēti pret viņu. Tomēr tā apgalvo, ka Komisijai bija jāņem vērā Austrijas iestādēm zināms fakts, ka apstrīdētais noteikums skars tieši tos dažus mežsaimniecības uzņēmumus, kuri sabiedrības interesēs uzņemas ievērojamus izdevumus, lai uzturētu lielas apstrādājamās zemes platības kalnu zonās un zonās, kuras ir stipri skāruši piesārņojuma izgarojumi. Faktiski gadā ir nepieciešams apkopt tikai aptuveni 5 % no Austrijas mežu platībām, tādējādi apstrīdētais lēmums skartu tikai nedaudzas apsaimniekojamās platības, kas ir lielākas par 400 hektāriem.

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par prasījumu pirmo daļu – atcelt apstrīdēto lēmumu

36 Vispirms Pirmās instances tiesa atzīst, ka šīs prasības priekšmets ir atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā tiek apstiprināts speciālās direktīvas 6.2.1.4.1. punkts. Tomēr ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 44. panta 2. punktu ar apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz lauku attīstības plānu, tika apstiprināts Komisijai iesniegtais programmas dokuments, un tādēļ to nevar kategoriski uzskatīt par tādu, kas apstiprina speciālās direktīvas 6.2.1.4.1. punktu, piemērojot iepriekš minēto plānu valsts līmenī. Ciktāl lietas dalībnieki neapstrīd to, ka šis pēdējais noteikums pēc būtības ir identisks lauku attīstības plāna 9.10.2.1.5. punktam, šī prasība ir jāuzskata par tādu, ar ko faktiski lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā tas apstiprina lauku attīstības plāna 9.10.2.1.5. punktu.

37 Šajā sakarā ir nepieciešams uzsvērt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 44. panta 2. punktu:

“Komisija novērtē iesniegtos plānus, lai noteiktu, vai tie saskan ar šo regulu. Pamatojoties uz plāniem, tā apstiprina lauku attīstības programmas dokumentus [..] sešu mēnešu laikā pēc plānu iesniegšanas.”

38 Turklāt no apstrīdētā lēmuma 1. panta izriet, ka Komisija apstiprināja Austrijas Republikas iesniegto programmas dokumentu, pamatojoties uz attīstības plāna galīgo versiju, ko Austrijas Republika Komisijai iesniegusi 2000. gada 23. jūnijā.

39 No tā izriet, ka, lai pieņemtu lēmumu par apstiprināšanu, Komisijai programmas dokumentu pārbaudes ietvaros ir noteikti jāpārbauda lauku attīstības plāna saturs, pamatojoties uz kuru ir sastādīti iepriekš minētie dokumenti (šajā sakarā skat. iepriekš 26. punktā minēto spriedumu lietā Huber, 39. punkts).

40 Turklāt jākonstatē, ka Komisija, ko šajā sakarā prasītāja neapstrīd, atzina, ka lauku attīstības plāns kā 9.10.2.1.5. punktu iekļāva noteikumu, kas nosaka ierobežojumu attiecībā uz atbalstu mežkopībā “kultūras stādīšanas, aizsardzības un kopšanas pasākumiem” vienam gadam un vienam pasākumam 20 hektāru plātībā. Tādējādi ir jāuzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu Komisija apstiprināja šo noteikumu.

41 Runājot par šīs prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, pat pieņemot to, ka šī prasība tika celta laikus un ka prasītājai bija interese iesniegt prasību par apstrīdēto lēmumu, Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona ar tiem pašiem nosacījumiem var celt prasību par lēmumiem, kuri adresēti šai personai un par lēmumiem, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēti citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli.

42 Šajā gadījumā netiek apstrīdēts tas, ka apstrīdētā lēmuma vienīgais adresāts bija Austrijas Republika. Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums, kas adresēts citai personai, var skart trešās personas tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu, un tādēļ tās individuāli izceļ analogi lēmuma adresātam (iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā Plaumann/ Komisija, 223. lpp., un Tiesas 2003. gada 12. decembra rīkojums lietā C‑258/02 P Bactria/Komisija, Recueil, I‑15105. lpp., 34. punkts).

43 Tomēr šajā lietā Pirmās instances tiesa konstatē, ka apstrīdētā lēmuma priekšmets ir ELVGF finanšu atbalsta piešķiršana un tā nosacījumu noteikšana Austrijas Republikas lauku attīstības plānam laika periodam no 2000. līdz 2006. gadam, kurš ietver iepriekš minēto noteikumu. Šis noteikums, ko apstiprināja ar apstrīdēto lēmumu, tādējādi ir vispārpiemērojams pasākums, kas attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un kurš vispārējā un abstraktā veidā rada juridiskas sekas konkrētās kategorijas personām.

44 Līdz ar to apstrīdētais lēmums skar prasītāju tikai viņas objektīvās īpašības dēļ – kā Austrijā darbojošos mežkopi tāpat, kā tas ir attiecībā uz jebkuru citu uzņēmumu, kas atrodas tādā pašā situācijā (pēc analoģijas skat iepriekš. 27. punktā minēto rīkojumu lietā Associazione agricoltori della provincia di Rovigo u.c./Komisija, 24. un 25. punkts).

45 Attiecībā uz prasītājas izvirzīto argumentu, ka konkrētais pasākums viņu nostāda nelabvēlīgākā situācijā, ņemot vērā to, ka tā apsaimnieko ievērojamas meža īpašumu platības, ir jāatgādina – pieņemot, ka šis apstāklis ir pierādīts – tas, ka akts atsevišķus uzņēmumus ekonomiski ietekmē vairāk nekā to konkurentus, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šis akts tos skar individuāli (Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. septembra rīkojums lietā T‑11/99 Van Parys u.c./Komisija, Recueil, II‑2653. lpp., 50. un 51. punkts). Pat ja tiešām būtu jāatzīst, ka apstrīdētā ierobežojuma rezultātā prasītājai piešķirtā palīdzība būtu proporcionāli mazāka salīdzinot ar mazāku meža platību apsaimniekotājiem, tomēr tā radītās sekas būtu tādas pašas attiecībā uz citiem prasītājai līdzīga lieluma meža īpašumu apsaimniekotājiem (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 2. aprīļa rīkojumu lietā T‑231/02 Gonnelli un AIFO/Komisija, Recueil, II‑1051. lpp., 45. punkts).

46 Turklāt, pat ja nāktos piekrist tam, ko apgalvo prasītāja, ka tikai nelielai apsaimniekojamo mežu grupai, kuru platība ir lielāka par 40 hektāriem, būtu nepieciešams veikt kopšanu, īpaši to postījumu dēļ, kurus izraisījuši piesārņojumu izgarojumi, ir jāatgādina – iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to personu skaitu, vai pat identitāti, uz kurām attiecas pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē to, ka šis pasākums tās skar individuāli, ja ir skaidrs kā šajā lietā, ka šī pasākuma piemērošana notiek, pamatojoties uz objektīvu tiesisko vai faktisko situāciju, kuru paredz attiecīgais akts (Tiesas 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑451/98 Antillean Rice Mills/Padome, Recueil, I‑8949. lpp., 52. punkts).

47 Visbeidzot prasītājas arguments par to, ka apstrīdētais lēmums viņu skartu individuāli, ja Komisija būtu ņēmusi vērā to, ka attiecīgais noteikums skars tieši tos dažus mežsaimniecības uzņēmumus, kuriem sabiedrības interesēs ir jāuzņemas ievērojami izdevumi, lai uzturētu lielas apstrādājamās zemes platības kalnu zonās un zonās, kuras ir stipri skāruši piesārņojuma izgarojumi, nevar tikt ņemts vērā.

48 Pirmās instances tiesa norāda – tas, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir pienākums, pamatojoties uz īpašiem noteikumiem, ņemt vērā pasākuma, kuru tā paredz pieņemt attiecībā uz konkrētām privātpersonām, sekas, nozīmē to, ka šīs personas tiek individuāli izceltas (šajā sakarā skat. Tiesas 1990. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑152/88 Sofrimport/Komisija, Recueil, I‑2477. lpp., 11. punkts), ir jāatzīmē, ka šīs lietas gadījumā Kopienu tiesiskais regulējums, it īpaši Regula Nr. 1257/1999, neietver nevienu noteikumu, kas Komisijai nosaka pienākumu brīdī, kad tā pieņem lēmumu par apstiprināšanu, ņemt vērā šī lēmuma sekas attiecībā uz privātpersonām, tādām kā prasītāja (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑481/93 un T‑484/93 Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija, Recueil, II‑2941. lpp., 62. punkts).

49 No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja neatrodas tādā faktiskajā situācijā, kas to raksturotu salīdzinājumā ar citiem uzņēmējiem, un tādējādi apstrīdētais lēmums viņu neietekmē individuāli.

50 Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka šīs prasības nepieņemamība aizskartu tās pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību.

51 Šajā sakarā Pirmās instances tiesa tāpat kā Tiesa savā 2002. gada 25. jūlija spriedumā lietā C‑50/00 Unión de Pequeños Agricultores/Padome Recueil, I‑6677. lpp., 40. punkts, norāda – EK līgums ar 230. pantu un 241. pantu, no vienas puses, un 234. pantu, no otras puses, ir izveidojis pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas paredzēta, lai nodrošinātu iestāžu aktu likumīguma kontroli, uzticot to Kopienu tiesām (skat. arī Tiesas 1986. gada 23. aprīļa sprieduma lietā 294/83 Les Verts/Parlaments, Recueil, 1339. lpp., 23. punkts). Šajā sistēmā fiziskām un juridiskām personām, kas Līguma 230. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt vispārpiemērojamus Kopienu aktus, ir iespēja, atkarībā no gadījuma, norādīt, ka šie akti nav spēkā, vai nu ar pakārtotu prasījumu, pamatojoties uz Līguma 241. pantu, Kopienu tiesā, vai arī valstu tiesās, un tādējādi valstu tiesām, kas nav kompetentas pašas konstatēt šo aktu spēkā neesamību (Tiesas 1987. gada 22. oktobra spriedums lietā 314/85 Foto‑Frost, Recueil, 4199. lpp., 20. punkts) likt lūgt Tiesas viedokli, uzdodot prejudiciālus jautājumus.

52 Turklāt dalībvalstīm ir pienākums paredzēt pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas ļauj nodrošināt tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību ievērošanu; pie tam Tiesa ir nospriedusi, ka nav pieļaujama EKL 230. panta tāda interpretācija, saskaņā ar ko prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par pieņemamu gadījumā, ja pēc Kopienu tiesu veiktās valsts procesuālo tiesību normu precīzas pārbaudes ir pierādīts, ka tie privātpersonai neļauj celt prasību, lai apstrīdētu Kopienu tiesību akta spēkā esamību. Kopienu tiesā nevar celt tiešu prasību par tiesību akta atcelšanu, pat ja pēc Kopienu tiesas veiktās valsts procesuālo tiesību aktu konkrētas pārbaudes ir pierādīts, ka tie privātpersonai neļauj celt prasību, lai apstrīdētu Kopienu tiesību akta spēkā esamību (iepriekš 42. punktā minētais rīkojums lietā Bactria/Komisija, 58. punkts). Šāda kārtība katrā konkrētā gadījumā prasītu, lai Kopienu tiesa pārbauda un interpretē valsts procesuālās tiesības, tādējādi Kopienu tiesību aktu likumības kontroles ietvaros pārsniedzot savu kompetenci (iepriekš 51. punktā minētais spriedums lietā Pequeños Agricultores/Padome, 43. punkts).

53 Visbeidzot, jebkurā gadījumā Eiropas Kopienu Tiesa attiecībā uz EK līguma 230. panta ceturtajā daļā paredzēto nosacījumu par individuālo interesi ir skaidri noteikusi (iepriekš 51. punktā minētais spriedums lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome, 44. punkts) – ja netiek apstrīdēts tas, ka šis pants ir jāinterpretē saskaņā ar efektīvas tiesiskās aizsardzības principu, vienlaikus ņemot vērā dažādus apstākļus, kas prasītāju varētu izcelt individuāli, šāda interpretācija varētu novest pie attiecīgā nosacījuma, kuru skaidri paredz Līgums, atcelšanas tikai tad, ja tiktu pārsniegta Kopienu tiesām ar Līgumu piešķirtā kompetence.

54 Pirmās instances tiesa arī nevar pieņemt prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja šo prasību par tiesību akta atcelšanu būtu jāatzīst par nepieņemamu, tai tiktu liegti visi līdzekļi savu tiesību aizsardzībai tiesās, turklāt šo pieņēmumu prasītāja nav pierādījusi.

55 No iepriekš minētā izriet, ka prasība par efektīvu tiesisko aizsardzību neliek apstrīdēt secinājumu, saskaņā ar ko apstrīdētais lēmums prasītāju neskar individuāli. Līdz ar to šī prasība atcelt tiesību aktu ir jānoraida, nevērtējot to, vai apstrīdētais lēmums prasītāju skar tieši un vai viņa iepriekš minēto prasību iesniedza noteiktajā termiņā.

Par prasījumu otro daļu – lūgumu atzīt, ka apstrīdēto lēmumu nevar uzskatīt par tādu, ar ko ir apstiprināts apstrīdētais noteikums

56 Ar savu prasījumu otro daļu prasītāja Pirmās instances tiesai pakārtoti lūdz atzīt, ka apstrīdēto lēmumu nevar uzskatīt par tādu, ar ko ir apstiprināts apstrīdētais noteikums.

57 Tomēr ir jāatgādina, ka Kopienu strīds var tikt atrisināts, izmantojot tikai EKL 234. pantā paredzētās tiesības, ļaujot tiesai lemt par Kopienu iestādes pieņemtā tiesību akta interpretāciju.

58 Līdz ar to šī prasījumu daļa ir jānoraida, jo Pirmās instances tiesai acīmredzami trūkst tās izskatīšanai vajadzīgās kompetences.

Par tiesāšanās izdevumiem

59 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanas izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu

PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)

izdod rīkojumu:

1) prasību noraidīt;

2) prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Luksemburgā 2005. gada 28. februārī.

Sekretārs Priekšsēdētājs