ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 30. maijā ( 1 )

Lieta C‑120/17

Administratīvā rajona tiesa

pret

Ministru kabinetu

(Latvijas Republikas Satversmes tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai – Lauksaimniecība – Atbalsts lauku attīstībai – Priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts – Dalībvalsts iespēja pieņemt tiesību normu, kurā paredzētas tiesības mantot atbalstu – Eiropas Komisijas veikta apstiprināšana – Vēlākas izmaiņas Komisijas nostājā – Tiesiskā paļāvība

1. Latvijas Republikas Satversmes tiesa šajā lietā vispirms aicina Tiesu sniegt skaidrojumu par Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 (1999. gada 17. maijs) par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu ( 2 ) 10.–12. panta tvērumu, tostarp to, vai šīs tiesību normas ļauj dalībvalstīm, īstenojot šo regulu, apstiprināt pasākumu, ar kuru paredzēta priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana.

2. Noraidošas atbildes gadījumā Tiesai ir lūgts izteikt viedokli par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa robežām. It īpaši Tiesa ir aicināta sniegt skaidrojumus par vērtību, kāda, veicot vērtējumu attiecībā uz šādas paļāvības rašanos, ir piešķirama lēmumam, ar kuru Eiropas Komisija apstiprina lauku attīstības plānu saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 44. panta 2. punktu, un par vērtību, kāda, veicot vērtējumu attiecībā uz šīs paļāvības izbeigšanos, ir attiecināma uz vēlākiem Eiropas Komisijas Lauku attīstības komitejas ( 3 ) secinājumiem.

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

3. Eiropas Savienības lauku attīstības politikas īstenošana ir balstīta uz Savienības un dalībvalstu dalītas pārvaldības principu, saskaņā ar kuru Savienības tiesībās ir noteikts vispārīgs tiesiskais regulējums, kas ir papildināms ar valstu tiesībām. Šajā kontekstā ar Regulu Nr. 1257/1999 ir noteiktas vispārīgas normas attiecībā uz ELVGF finansētu atbalstu lauku attīstībai.

4. Saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 preambulas 23. apsvērumu “[..] būtu jāveicina priekšlaicīga aiziešana pensijā, lai uzlabotu lauksaimniecību dzīvotspēju, ņemot vērā Regulas (EEK) Nr. 2079/92 ( 4 ) ieviešanas gaitā iegūto pieredzi”.

5. Regulas Nr. 1257/1999 II sadaļas (“Lauku attīstības pasākumi”) IV nodaļā (“Priekšlaicīga aiziešana pensijā”) ir ietverts 10.–12. pants. Šīs regulas 10. panta 1. punktā ir paredzēts: “Atbalsts priekšlaicīgai aiziešanai pensijā no darbības lauksaimniecībā palīdz sasniegt šādus mērķus: – nodrošināt ienākumu gados vecākiem lauksaimniekiem, kas nolemj pārtraukt lauksaimniecisko darbību, – veicināt šādu gados vecāku lauksaimnieku nomaiņu ar lauksaimniekiem, kas vajadzības gadījumā spēj uzlabot palikušo lauku saimniecību ekonomisko dzīvotspēju, – piešķirt lauksaimniecībā izmantojamo zemi nelauksaimnieciskiem mērķiem, ja tās izmantošana lauksaimniecībā nenodrošina nosacījuma par dzīvotspēju apmierinošu izpildi.”

6. Minētās regulas 11. panta 1. un 5. punktā ir paredzēts: “1. Persona, kas nodod saimniecību citai personai: – noteikti pārtrauc jebkādu komerciālu lauksaimniecisko darbību, taču tā var turpināt nodarboties ar nekomerciālo lauksaimniecību un paturēt lietošanā ēkas, – nav jaunāka par 55 gadiem, bet brīdī, kad saimniecība tiek nodota citai personai, vēl nav sasniegusi parasto pensijas vecumu, un – pirms saimniecības nodošanas citai personai ir desmit gadus nodarbojusies ar lauksaimniecību. [..] 5. Šajā pantā izklāstītos nosacījumus piemēro visa tā perioda laikā, kurā persona, kas nodevusi saimniecību citai personai, saņem priekšlaicīgās pensijā aiziešanas atbalstu.”

7. Saskaņā ar šīs pašas regulas 12. panta 2. punktu: “Personai, kas ir nodevusi savu saimniecību citai personai, priekšlaicīgās pensijā aiziešanas atbalsta ilgums kopā nepārsniedz 15 gadus, bet laukstrādniekam – 10 gadus. Tas neturpinās ilgāk par personas, kas nodevusi saimniecību citai personai, septiņdesmit piekto dzimšanas dienu un neturpinās pēc tam, kad laukstrādnieks ir sasniedzis parasto pensijas vecumu. Ja personai, kas ir nodevusi savu saimniecību citai personai, parasto pensiju maksā dalībvalsts, priekšlaicīgās pensijā aiziešanas atbalstu piešķir kā papildinājumu, ņemot vērā attiecīgās valsts pensijas summu.”

8. Regulas Nr. 1257/1999 35.–50. pants ir ietverts III sadaļā “Vispārējie principi, administratīvie un finanšu noteikumi”. Saskaņā ar regulas 39. pantu: “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu lauku attīstības atbalsta pasākumu atbilstību un konsekvenci, ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus. 2. Dalībvalstu iesniegtie lauku attīstības plāni ietver paredzēto atbalsta pasākumu atbilstības un konsekvences novērtējumu un norādi uz pasākumiem, kas tiek veikti, lai nodrošinātu atbilstību un konsekvenci. 3. Nepieciešamības gadījumā atbalsta pasākumi tiek turpmāk pārskatīti, lai nodrošinātu atbilstību un konsekvenci.”

9. 44. panta 2. punktā ir paredzēts: “Komisija novērtē iesniegtos plānus, lai noteiktu, vai tie saskan ar šo regulu. Pamatojoties uz plāniem, tā apstiprina lauku attīstības programmas dokumentus saskaņā ar procedūru, kas minēta Regulas (EK) Nr. 1260/1999 ( 5 ) 50. panta 2. punktā, sešu mēnešu laikā pēc plānu iesniegšanas.”

B. Latvijas tiesības

10. Ar Ministru kabineta 2004. gada 30. novembra noteikumiem Nr. 1002 “Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments “Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.–2006. gadam” [(turpmāk tekstā – “Lauku attīstības plāns”)]” (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 1002”) tika apstiprināts šis programmdokuments. Noteikumi Nr. 1002 stājās spēkā 2004. gada 7. decembrī.

11. Lauku attīstības plāna 9.3. punktā ir paredzēta iespēja gados veciem saimniecību īpašniekiem atdot, pārdot vai dāvināt savu saimniecību vai tās daļu citam, saņemot priekšlaicīgas pensionēšanās atbalstu (turpmāk tekstā – “priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts”), kura saņemšanas nosacījumi lielā mērā atbilst Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.

12. Lauku attīstības plāna 12.3.2. apakšnodaļas sadaļas “Priekšlaicīgā pensionēšanās” a) apakšpunktā tostarp bija paredzēts, ka gadījumā, ja atbalsta saņēmējs mirst periodā, kurā ir spēkā noslēgtais administratīvais līgums par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu, ikmēneša pensiju par atlikušo periodu turpina izmaksāt personai, kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir apstiprinātas mantojuma tiesības.

13. Pamatojoties uz šo Lauku attīstības plānu, Lauku atbalsta dienests (Latvija) noslēdza minēto administratīvo līgumu ar lauksaimniekiem, kuri vēlējās saņemt priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu.

14. Ar Ministru kabineta 2015. gada 14. aprīļa noteikumu Nr. 187 “Grozījums Ministru kabineta 2004. gada 30. novembra noteikumos Nr. 1002 “Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments “Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.–2006. gadam””” (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 187”) 1. punktu minētajā a) apakšpunktā tika atcelta iespēja mantot šo atbalstu. Saskaņā ar Noteikumu Nr. 187 2. punktu šie noteikumi stājās spēkā 2015. gada 30. aprīlī.

II. Faktiskie apstākļi, pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

15. Ar 2004. gada 30. jūlija lēmumu Komisija apstiprināja programmdokumentu “Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.–2006. gadam”, kurā bija paredzēta priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana.

16. Administratīvajā rajona tiesā (Latvija) ir vērsušās privātpersonas ar pieteikumu par administratīvā līguma, kas attiecas uz priekšlaicīgās pensijas piešķiršanu, spēkā esamības atzīšanu situācijā, kad Lauku atbalsta dienests, pamatojoties uz Noteikumiem Nr. 187, ir pārtraucis pildīt savas šajā jomā uzņemtās saistības pret šīm personām.

17. Uzskatot, ka Noteikumu Nr. 187 1. punkts neatbilst Latvijas Republikas Satversmes 105. pantam, kurā ir noteiktas tiesības uz īpašumu, Administratīvā rajona tiesa iesniedza pieteikumu Latvijas Republikas Satversmes tiesā.

18. Šajā ziņā Administratīvā rajona tiesa apgalvo, ka, noslēdzot administratīvo līgumu par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu, saimniecības atdevējam un viņa mantiniekiem esot radusies tiesiskā paļāvība uz to, ka viņi varēs mantot atbalstu, ja joprojām tiks ievērotas ar šo līgumu uzņemtās saistības.

19. Turpretim Ministru kabinets uzskata, ka tā izdotie Noteikumi Nr. 187 atbilst Latvijas Republikas Satversmes 105. pantam. Šajā ziņā tas norāda, ka Komisijas Lauku attīstības komitejas 2011. gada 19. oktobra sanāksmē esot secināts, ka ELVGF finansējums nav attiecināms uz priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanu. Tātad šī mantošana neatbilstot Regulā Nr. 1257/1999 noteiktajam mērķim un tās rezultātā nelietderīgi tiekot izmantoti Savienības un Latvijas Republikas finanšu līdzekļi.

20. Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regula Nr. 1257/1999 aizliedz Latvijas tiesībās ietvert regulējumu par priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanu. Tā uzsver, ka, ja tas tā būtu, saimniecības atdevēja mantinieku tiesības saņemt atbalstu saskaņā ar Noteikumiem Nr. 1002 nebūtu uzskatāmas par īpašuma tiesību objektu un līdz ar to Noteikumi Nr. 187 nevarētu radīt šādu tiesību ierobežojumu.

21. Ņemot vērā, ka ar Noteikumiem Nr. 1002 tiek īstenota regula, iesniedzējtiesas ieskatā atbilde ir atkarīga no tā, vai šajā regulā dalībvalstīm ir paredzēta rīcības brīvība. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Regulas Nr. 1257/1999 10.–12. pantā paredzētie priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta saņemšanas nosacījumi liecina par attiecīgo tiesību personisko raksturu, proti, par to, ka tiesības saņemt šādu atbalstu ir tikai personai, kura pati nodevusi savu saimniecību citai personai. Līdz ar to dalībvalstis nevarot papildināt minētos nosacījumus, paredzot, ka tiesības saņemt priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu pāriet saimniecības atdevēja mantiniekiem, ņemot vērā, ka šie mantinieki nav administratīvā līguma par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu puses.

22. Šajā ziņā iesniedzējtiesa atzīmē, ka atbilstoši Līgumam Eiropas Savienības un dalībvalstu kompetence lauksaimniecības jomā ir dalīta. Tā uzsver faktu, ka Regulas Nr. 1257/1999 41. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums iesniegt Komisijai lauku attīstības plānus, kurus Komisija izvērtē, lai noteiktu to atbilstību šai regulai. Iesniedzējtiesa atgādina, ka, ja plāns ir apstiprināts, tas ir uzskatāms par galīgu un tādējādi attiecīgā dalībvalsts ir tiesīga to pieņemt. Taču Komisija 2004. gada 30. jūlijā esot apstiprinājusi Latvijas lauku attīstības programmēšanas dokumentu 2004.–2006. gada programmēšanas periodam, kurā tostarp bija ietverts noteikums par priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanu.

23. Iesniedzējtiesa tāpat norāda, ka šaubas par Regulas Nr. 1257/1999 10.–12. panta interpretāciju izriet no vēstules, kuru Komisija 2015. gada 11. maijā nosūtījusi Ministru kabinetam un saskaņā ar kuru visām dalībvalstīm esot jābūt skaidram, ka maksājumi no priekšlaicīgās pensionēšanās shēmas nav attiecināmi uz saimniecības atdevēja mantiniekiem un ka kopš 2011. gada 19. oktobra vairs nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību, jo šis datums esot uzskatāms par robeždatumu attiecībā uz jaunu atbalsta līgumu, kuri ietver mantošanas klauzulu, parakstīšanu. Turklāt tā vēlas noskaidrot, vai tās izskatāmais gadījums, ņemot vērā, ka laikā, kad attiecīgie lauksaimnieki parakstīja administratīvo līgumu par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu, viņi nevarēja zināt par dalībvalsts un Komisijas iespējamo kļūdu attiecībā uz iespēju mantot attiecīgo atbalstu, ir tāds, kurā Savienības tiesību normām neatbilstoša dalībvalsts prakse varēja radīt tiesiskas sekas.

24. Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai, ievērojot Eiropas Savienības un dalībvalstu dalīto kompetenci lauksaimniecības jomā, Regulas Nr. 1257/1999 normas kopsakarā ar vienu no šīs regulas mērķiem – iesaistīt lauksaimniekus priekšlaicīgās pensionēšanās pasākumā – ir interpretējamas tādējādi, ka Regulas Nr. 1257/1999 piemērošanas pasākumu ietvaros dalībvalstij ir aizliegts pieņemt tādu tiesisko regulējumu, kas ļautu mantot priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, proti, Regulas Nr. 1257/1999 normas aizliedz mantot priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu, vai faktiskajā situācijā, kurā dalībvalsts tiesību norma tika pienācīgā kārtībā saskaņota ar Eiropas Komisiju kā atbilstoša Regulas Nr. 1257/1999 noteikumiem un lauksaimnieki iesaistījās priekšlaicīgās pensionēšanās pasākumā atbilstoši valsts īstenotajai praksei, personai varēja rasties subjektīvas tiesības uz šāda pasākuma ietvaros piešķirtā atbalsta mantošanu? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, proti, personai šādas subjektīvās tiesības varēja rasties, vai Eiropas Komisijas Lauku attīstības komitejas 2011. gada 19. oktobra sanāksmes secinājums, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts nav attiecināms uz saimniecības atdevēja mantiniekiem, var tikt uzskatīts par minēto iegūto subjektīvo tiesību priekšlaicīgas izbeigšanās pamatu?”

25. Par šiem jautājumiem rakstveida apsvērumus iesniedza Latvijas valdība un Komisija. Šo ieinteresēto pušu mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti arī 2018. gada 17. janvāra tiesas sēdē ( 6 ).

III. Juridiskais vērtējums

A. Par pirmo prejudiciālo jautājumu

26. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1257/1999 10.–12. pants liedz dalībvalstīm, kad tās īsteno šīs tiesību normas, pieņemt pasākumu, kas ļautu mantot priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu.

27. Iesākumā, manuprāt, būtu jāatgādina nosacījumi, kuri saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalstīm ir jāievēro, pieņemot regulas piemērošanas pasākumus.

28. Tiesa uzskata, ka dalībvalstis var pieņemt minētos pasākumus, ja tie netraucē konkrētās regulas tiešajai piemērojamībai, neapslēpj tās Kopienas raksturu un ja ar tiem ir noteikts, kā tiek izmantota ar minēto regulu piešķirtā rīcības brīvība, tomēr ievērojot tās normu ietvarus ( 7 ).

29. Tātad ir jāpievēršas atbilstošajām Regulas Nr. 1257/1999 normām, kuras interpretējamas tās mērķu gaismā, lai noteiktu vispirms, vai ar tām ir aizliegts, likts vai atļauts dalībvalstīm veikt pasākumus, ar kuriem būtu paredzēta priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana, un – ja ar tām tas ir atļauts – vai Latvijas Republikas faktiski pieņemtais piemērošanas pasākums iekļaujas katrai dalībvalstij atzītās rīcības brīvības robežās ( 8 ).

30. Ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1257/1999 normās jautājums par mantošanu nav aplūkots. Konkrēti, tajās tieši nav nedz atļauta, nedz aizliegta iespēja priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu nodot saimniecību atdevēju mantiniekiem.

31. Savukārt jautājums, vai šīs normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām dalībvalstīm ir atļauts pieņemt šādu piemērošanas pasākumu, man šķiet daudz mazāk skaidrs.

32. Šajā ziņā es uzskatu par nepieciešamu atzīmēt, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta shēmai, kāda tā ir noteikta konkrētajā regulā, pirmšķietami nav pretrunā interpretācija, saskaņā ar kuru valsts tiesību norma, kurā paredzēta atbalsta mantošana, iekļaujas tās rīcības brīvības robežās, kas atzīta dalībvalstīm saistībā ar minētās regulas īstenošanu.

33. Proti, vairāki apstākļi varētu pamatot šādu secinājumu ( 9 ).

34. Visupirms tas varētu tikt izdarīts, izmantojot teleoloģiskās interpretācijas pieeju. Ja ņem vērā priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mehānisma mērķi, šis atbalsts, kā atgādina pati Komisija, ir “saimniecisks pamudinājums” lauksaimniekiem, kas galu galā domāts lauku saimniecību dzīvotspējas uzlabošanai ( 10 ). Šajos apstākļos ar atbalsta pasākumu tomēr var tikt īstenota tā pamudinošā iedarbība un tādējādi ļauts sasniegt dzīvotspējas uzlabošanas mērķi tikai tad, ja tas ir pietiekami pievilcīgs lauksaimniekiem, kas atbilst Regulas Nr. 1257/1999 11. un 12. pantā izklāstītajām prasībām.

35. Man nav nekādu šaubu par to, ka valsts tiesību akti, ar kuriem lauksaimniekiem tiek piešķirta iespēja nodot atbalstu saviem mantiniekiem, sekmē šī mērķa sasniegšanu. Var pat pieņemt, ka šī iespēja varētu būtiski vai pat izšķiroši – dalībvalstīs ar zināmu ekonomisko un sociālo struktūru – ietekmēt minēto lauksaimnieku izvēli pārtraukt savu lauksaimniecisko darbību, pirms viņi sasniedz pensijas vecumu, lai saņemtu attiecīgo atbalstu. Līdz ar to šī interpretācijas pieeja varētu likt dalībvalstīm secināt, ka valsts tiesību akti, kuros paredzēta šī iespēja, nav nesaderīgi ar Regulas Nr. 1257/1999 normām.

36. Regulas Nr. 1257/1999 12. pants tāpat varētu likt dalībvalstīm izdarīt šādu secinājumu. Vispirms tā 1. punktā ir paredzēti Kopienu atbalsta summas ierobežojumi, atsaucoties uz pielikumā noteiktajām maksimālajām summām ( 11 ). Šajā ziņā man šķiet, ka skaidra atbalsta mantošanas aizlieguma neesamība kopā ar maksimālo summu noteikšanu varētu tikt interpretēta tādējādi, ka šīs maksimālās summas ir vienīgais instruments, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu vispārējās Savienības resursu efektīvas izmantošanas intereses aizsardzību, savukārt Savienības likumdevējs ir atstājis dalībvalstīm brīvību paredzēt vai neparedzēt atbalsta mantošanu ( 12 ).

37. Regulas Nr. 1257/1999 12. panta 2. punkts, kurā ir noteikti ierobežojumi attiecībā uz atbalsta maksāšanas ilgumu, tāpat varētu tikt uzskatīts par tādu, kas var apstiprināt secinājumu par atbalsta mantošanas saderību ar Regulu Nr. 1257/1999. Proti, lai gan ir taisnība, ka viens no diviem minētajā regulā noteiktajiem ierobežojumiem ir balstīts uz saimniecības atdevēja vecumu (“Tas neturpinās ilgāk par personas, kas nodevusi saimniecību citai personai, septiņdesmit piekto dzimšanas dienu [..]”) un tātad nevar tikt piemērots viņa mantiniekiem, tomēr otrais ierobežojums nenorāda ne uz kādu saimniecības atdevējam raksturīgu personisko īpašību (“Personai, kas ir nodevusi savu saimniecību citai personai, [..] atbalsta ilgums kopā nepārsniedz 15 gadus”). Lai gan pirmais ierobežojums ir piemērojams tikai saimniecību atdevējiem, otro ierobežojumu dalībvalstis varētu saprast kā tādu, kas ir piemērojams viņa mantiniekiem ( 13 ).

38. Pēdējais – un ne mazāk svarīgs – apstāklis, kas stingri liecina par labu secinājumam, ka Latvijas tiesību norma nav nesaderīga ar konkrēto regulu, ir tas, ka Komisija ir apstiprinājusi lauku attīstības plānu, tostarp normu, ar kuru paredzēta priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana, proti, Noteikumus Nr. 1002, pieņemot lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 44. panta 2. punktam, kas, kā ir ticis nospriests ( 14 ), attiecas uz minētā plāna saturu.

39. Neraugoties uz visiem līdz šim izklāstītajiem apsvērumiem, man nešķiet pārliecinoša interpretācija, saskaņā ar kuru šīs normas dalībvalstīm, tām īstenojot Regulu Nr. 1257/1999, ļauj paredzēt priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanu, lai cik tā nebūtu pamatota ar konkrētiem apstākļiem.

40. Šajā ziņā atzīmēšu, ka savos apsvērumos gan Latvijas valdība, gan Komisija norāda, ka uz šo jautājumu būtu jāsniedz noliedzoša atbilde.

41. Es piekrītu juridiskajai argumentācijai, kas likusi Komisijai izdarīt šo secinājumu. Tāpēc tālāk tekstā es to atgādināšu.

42. Komisija norāda, ka no Regulas Nr. 1257/1999 10. panta 1. punkta un preambulas 23. apsvēruma izriet, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mehānisma mērķis lauksaimniecības jomā tostarp ir nodrošināt ienākumus gados vecākajiem lauksaimniekiem, kuri nolemj izbeigt lauksaimniecisko darbību, un veicināt šādu gados vecāko lauksaimnieku nomaiņu ar lauksaimniekiem, kas vajadzības gadījumā spēj uzlabot palikušo lauku saimniecību ekonomisko dzīvotspēju. Citiem vārdiem sakot, kā atgādina Komisija, priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts ir saimniecisks pamudinājums gados vecākiem lauksaimniekiem galīgi izbeigt savu lauksaimniecisko darbību agrāk, nekā viņi to būtu darījuši parastos apstākļos, tādējādi atvieglojot lauksaimniecības nozares strukturālo pārveidi, lai labāk nodrošinātu lauku saimniecību dzīvotspēju. Šim nolūkam regulas normas, kas attiecas uz priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu, esot vērstas uz to, lai identificētu, piesaistītu un sniegtu atbalstu tikai reāliem lauksaimniekiem, kas nodarbojas ar profesionālu lauksaimniecību un ir jau gados veci. Līdz ar to Komisijas ieskatā šajās normās paredzētie atbalsta saņemšanas nosacījumi esot personiski un tādējādi esot nesaraujami saistīti ar gados vecāku lauksaimnieku, un šim viedoklim piekrīt Latvijas Republika.

43. Šajā ziņā Komisija norāda, ka Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai varētu pretendēt uz atbalstu, saimniecības atdevējam ir jābūt ne jaunākam par 55 gadiem, jānodarbojas ar komerciālu lauksaimniecību 10 gadus pirms saimniecības nodošanas un, nododot saimniecību, jāpārtrauc šāda komerciāla lauksaimniecības veikšana. Turklāt šīs pašas regulas 11. panta 5. punktā esot precizēts, ka šo nosacījumu piemērošana tiek sasaistīta ar laika periodu, kurā “persona, kura nodevusi saimniecību citai personai”, nevis tās mantinieks, saņem atbalstu. Tāpat saimniecības atdevējam noteikto saistību personiskais raksturs izrietot no šīs pašas regulas 12. panta 2. punkta, ciktāl šajā tiesību normā ir noteikts, ka tiesības uz atbalstu un pienākums maksāt šo atbalstu izbeidzas, saimniecības atdevējam sasniedzot 75 gadu slieksni, un ka atbalsta summa ir samazināma atbilstoši konkrētā saimniecības atdevēja parastajai pensijai, ko tam maksā valsts.

44. Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija secina, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta personiskais raksturs, kas izriet no Regulas Nr. 1257/1999 11. un 12. panta, neļauj pieņemt tādus valsts tiesību aktus kā Noteikumi Nr. 1002, kuros paredzēta atbalsta mantošana.

45. Šī uz Regulas Nr. 1257/1999 normās paredzēto nosacījumu strikti personisko raksturu balstītā interpretācija man šķiet pārliecinoša.

46. Tādēļ, lai gan Regulas Nr. 1257/1999 normas attiecībā uz priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu man nešķiet nepārprotamas attiecībā uz dalībvalstu iespēju, tām īstenojot šīs normas, paredzēt atbalsta mantošanu, tādu pašu iemeslu dēļ, kurus minējušas Komisija un Latvijas Republika, es uzskatu, ka šī mantošana nav saderīga ar minētajām šīs regulas normām.

B. Par otro un trešo prejudiciālo jautājumu

47. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts, ka iespēja mantot priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu nav saderīga ar Regulu Nr. 1257/1999, faktiskā situācija, kurā Komisija bija pienācīgi apstiprinājusi valsts tiesību normu, ar ko atļauta šāda mantošana, kā atbilstošu Regulai Nr. 1257/1999, un pamatojoties uz kuru daži lauksaimnieki ir piedalījušies priekšlaicīgās pensionēšanās pasākumā, varēja radīt lauksaimnieku mantiniekiem tiesisko paļāvību. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa ar savu trešo jautājumu būtībā jautā, vai Komisijas Lauku attīstības komitejas 2011. gada 19. oktobra sanāksmes protokolā ietvertais secinājums, saskaņā ar kuru priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts nav mantojams, var tikt uzskatīts par lauksaimnieku, kas piedalījušies priekšlaicīgās pensionēšanās pasākumā, mantinieku tiesiskās paļāvības izbeigšanās pamatu ( 15 ).

48. Tā kā šie jautājumi liek veikt tiesiskās paļāvības aizsardzības principa interpretāciju, manuprāt, lai iezīmētu minētā principa materiālo tvērumu, būtu jāsniedz daži ievada apsvērumi.

49. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības pamatprincipiem ( 16 ) un tas attiecīgi ir jāievēro gan Savienības iestādēm, gan dalībvalstīm, kad tās īsteno Savienības tiesisko regulējumu ( 17 ).

50. Tā kā tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir vērsts uz pastāvošo juridisko situāciju saglabāšanu, tas neizbēgami nonāk konfliktā ar citiem Savienības tiesību pamatprincipiem, it īpaši tiesiskuma principu. Tāpēc tā saturu nosaka, līdzsvarojot pastāvošo juridisko situāciju saglabāšanas pamatā esošās privātās intereses, no vienas puses, un sabiedrības intereses, kuru izpausme ir tiesiskuma princips, no otras puses ( 18 ).

51. Citiem vārdiem sakot, vērtējot tiesiskās paļāvības aizsardzības principa ievērošanu, Tiesai, veicot konkrētu analīzi attiecībā uz katras lietas faktiskajiem apstākļiem, ir jānoskaidro, vai attiecīgo personu cerībām ir dodama priekšroka pār efektīvu Savienības tiesību piemērošanu.

52. Tātad uz tiesiskās paļāvības aizsardzību var atsaukties tikai tad, ja attiecīgā persona var pierādīt, ka tā atrodas īpašā situācijā, kas tiesiskajā valstī ir kvalificējama kā aizsardzības vērta.

53. Līdz ar to ir jānoskaidro, vai lauksaimnieku, kas ar Lauku atbalsta dienestu noslēguši administratīvo līgumu par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu, kurš ietver klauzulu par minētā atbalsta mantošanu, pamatojoties uz lauku attīstības plānu, ko apstiprinājusi Komisija un kas īstenots ar Noteikumiem Nr. 1002, mantinieku ( 19 ) situācija ir atzīstama par aizsardzības vērtu situāciju, ja Lauku atbalsta dienests ir pārtraucis veikt maksājumus, kas veicami saskaņā ar minētajiem līgumiem, tāpēc, ka ar Noteikumiem Nr. 187 tika atcelta iespēja mantot atbalstu.

54. Iesākumā man šķiet būtiski precizēt, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai uz tiesisko paļāvību var atsaukties, iebilstot pret sekām, ko grozījums tiesību aktos rada nevis attiecībā uz nākotnē veicamiem maksājumiem administratīvos līgumus parakstījušo lauksaimnieku mantiniekiem, bet gan attiecībā uz maksājumiem, kas veikti pirms šī grozījuma stāšanās spēkā. Līdz ar to klasiskā judikatūra, kuru Latvijas Republika atgādinājusi savos rakstveida apsvērumos un saskaņā ar kuru saimnieciskās darbības subjektiem nav pamata tiesiski paļauties uz to, ka tiks saglabāta pašreizējā situācija, kas var tikt grozīta, Savienības iestādēm īstenojot savu rīcības brīvību ( 20 ) (vai valsts iestādēm īstenojot Savienības tiesības), manuprāt, konkrētajā gadījumā nav piemērojama. Šī paša iemesla dēļ konkrētajā lietā nav nozīmes arī Latvijas Republikas minētajam apstāklim, ka iespēja nolemt atcelt normas, kas attiecas uz atbalsta mantošanu, ietilpst rīcības brīvībā, kas ar Regulas Nr. 1257/1999 39. pantu ir piešķirta dalībvalstīm.

55. Ņemot to vērā, tagad es izvērtēšu konkrētās lietas faktiskos apstākļus atbilstošās judikatūras gaismā, lai noteiktu, vai aplūkojamā situācija var attaisnot to, ka tiesiskās paļāvības aizsardzībai būtu dodama priekšroka pār efektīvu Savienības tiesību piemērošanu.

56. Saskaņā ar judikatūru aizsardzības vērtas situācijas esamība ir atkarīga no trīs kumulatīvu nosacījumu iestāšanās. Pirmkārt, ir jābūt administratīvo iestāžu objektīvai rīcībai. Otrkārt, attiecīgajai personai ir jārīkojas labticīgi. Treškārt, pārvaldes iestāžu rīcībai ir jāatbilst piemērojamajām tiesību normām ( 21 ).

57. Lai nodrošinātu argumentācijas saskaņotību, būtu jāsāk ar trešā nosacījuma analīzi. Proti, ja tas būtu jāsaprot tādējādi, ka tāda Savienības tiesībām neatbilstoša valsts prakse kā konkrētajā lietā aplūkojamā, proti, Lauku atbalsta dienesta veiktā mantošanas klauzulu ietverošo administratīvo līgumu noslēgšana, nevar būt tiesiskās paļāvības avots, šī trešā nosacījuma neizpildes dēļ būtu jākonstatē, ka uz otro iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu ir sniedzama noraidoša atbilde, nepastāvot nepieciešamībai analizēt pārējos nosacījumus.

58. Turklāt judikatūra attiecībā uz kļūdām vai pārkāpumiem, ko valsts dienests vai iestāde pieļauj Savienības tiesību piemērošanā, varētu tikt interpretēta šajā nozīmē. Šajā judikatūrā Tiesa vairākkārt ir noraidījusi prasības pamatus, kas bija balstīti uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, uzskatot, ka “uz [šo principu] nevar atsaukties attiecībā pret precīzu Savienības tiesību akta normu un tai pretrunā esoša par Savienības tiesību piemērošanu atbildīgās valsts iestādes rīcība nevar saimnieciskās darbības subjektam radīt tiesisko paļāvību par to, ka tas gūs labumu no Savienības tiesībām pretrunā esošas attieksmes” ( 22 ).

59. Es uzskatu, ka topošajā spriedumā Tiesai būtu jāieņem nostāja par šīs judikatūras interpretāciju.

60. Manuprāt, Tiesai no šīs judikatūras nebūtu jāsecina, ka aizsardzības vērta paļāvība nekādā gadījumā nevar izrietēt no valsts prakses, kas nav saderīga ar Savienības tiesībām. Proti, man šķiet, ka attiecīgās judikatūras pamatā drīzāk ir ideja, saskaņā ar kuru šis juridiskais jautājums vienmēr būtu risināms, ņemot vērā Savienības tiesību akta tekstu, uz kuru ir balstīta prettiesiskā valsts iestāžu prakse. Konkrētāk, tiesiskās paļāvības aizsardzība nevar pamatoties uz valsts praksi, ar kuru nav ievērota “precīza” Savienības tiesību akta teksta norma ( 23 ).

61. Atgādināšu, ka konkrētajā lietā aplūkojamais tiesību akta teksts ir Regula Nr. 1257/1999, it īpaši šīs regulas 10.–12. pants. Kā esmu izklāstījis saistībā ar pirmā prejudiciālā jautājuma izvērtējumu, šīs normas principā var tikt interpretētas atšķirīgi un tātad nav tik skaidras, lai lauksaimnieku, kas ar Lauku atbalsta dienestu noslēguši mantošanas klauzulu ietverošos administratīvos līgumus, mantiniekiem nebūtu bijis jāuzticas šīs klauzulas tiesiskumam.

62. Šo judikatūras interpretāciju, man šķiet, apstiprina aplūkojamo spriedumu teksta redakcija vācu valodā (“klare Bestimmung”) un vēl jo vairāk angļu valodā (“unambiguous provision”).

63. Es apzinos, ka savos rakstveida apsvērumos Komisijas secinājums, ka konkrētajā gadījumā Savienības tiesību līmenī nevarēja rasties tiesiskā paļāvība, ir balstīts uz Eiropas Savienības Vispārējās tiesas obiter dictum spriedumā Polija/Komisija (T‑257/13, nav publicēts, EU:T:2015:111), saskaņā ar kuru “[..] apstāklis, ka Komisija ir apstiprinājusi lauku attīstības plānu, nepiešķir šim dokumentam juridisko spēku, kas būtu augstāks par Regulas Nr. 1257/1999 spēku [..]” ( 24 ). Tomēr es uzskatu, ka šī Vispārējās tiesas apgalvojuma pamatā bija doma par to, ka attiecīgā tiesību norma, proti, regulas 11. panta 1. punkta pirmais ievilkums (“[Persona, kas nodod saimniecību citai personai] noteikti pārtrauc jebkādu komerciālu lauksaimniecisko darbību [..]”), nerada nekādas pamatotas šaubas attiecībā uz dalībvalstu pienākumu pārbaudīt, vai lauksaimnieki bija veikuši komerciālu lauksaimniecisko darbību laikposmā pirms šīs darbības izbeigšanas, un tātad ir kvalificējama kā “precīza tiesību norma”, bet, kā es to esmu paskaidrojis, tas tā nav šajā lietā.

64. Katrā ziņā, lai arī Komisijas lēmums pats par sevi konkrētajā gadījumā mantiniekiem nevar radīt tiesisko paļāvību, šis lēmums, manuprāt, ir jāņem vērā, izvērtējot attiecīgā Savienības tiesību akta teksta “precizitāti”. Proti, ja iepriekš minētie apsvērumi netiktu uzskatīti par pietiekamiem, lai parādītu, ka Regulas Nr. 1257/1999 10. pants, 11. panta 1. punkta otrais un trešais ievilkums un 12. pants nav “precīzas tiesību normas”, es atgādināšu, ka Noteikumi Nr. 1002, proti, juridiskais pamats starp Lauku atbalsta dienestu un lauksaimniekiem noslēgtajos administratīvajos līgumos ietvertajai mantošanas klauzulai, ir tikuši pieņemti pēc tam, kad Komisija bija apstiprinājusi Latvijas Lauku attīstības plānu 2004.–2006. gadam, kura 12.3.2. apakšnodaļas sadaļas “Priekšlaicīgā pensionēšanās” a) apakšpunktā bija ietverta mantošanas klauzula. Ja pašas Komisijas interpretācija ( 25 ) attiecībā uz Regulas Nr. 1257/1999 10.–12. pantu pieļauj priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanas iespēju, kaut arī šī iespēja nav saderīga ar šiem pantiem, es nesaskatu, kā šie panti varētu tikt kvalificēti kā “precīzas tiesību normas” judikatūras izpratnē.

65. Līdz ar to valsts iestādes prakse, kas izpaužas kā priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanas klauzulu ietverošo administratīvo līgumu noslēgšana, lai gan tā nav saderīga ar Regulas Nr. 1257/1999 10.–12. pantu, var radīt tiesisko paļāvību, jo šīs normas nav precīzas Tiesas judikatūras izpratnē.

66. Šajos apstākļos, lai noskaidrotu, vai administratīvos līgumus parakstījušo lauksaimnieku mantiniekiem patiešām ir radusies tiesiskā paļāvība, ir jāpārbauda, vai ir īstenojušies pirmie divi šo secinājumu 56. punktā uzskaitītie nosacījumi, t.i., vai tiesiskā paļāvība balstās uz administratīvo iestāžu rīcību un vai persona, kas gūst labumu no šīs tiesiskās paļāvības, ir rīkojusies labticīgi.

67. Runājot par pirmo nosacījumu, personas tiesiskajai paļāvībai ir jārodas administratīvo iestāžu rīcības dēļ. Konkrēti – ir nepieciešams, lai rīcība tās objektīvo iezīmju dēļ varētu radīt attiecīgajai personai pamatotas cerības.

68. Šajā ziņā es gribētu noskaidrot, vai rīcība, kas radījusi tiesisko paļāvību mantiniekiem pamatlietā, ir Komisijas rīcība (lēmums apstiprināt Latvijas Republikas lauku attīstības plānu) vai Latvijas valsts iestādes rīcība (administratīvo līgumu par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu noslēgšana ar lauksaimniekiem) ( 26 ). Uz šo jautājumu, manuprāt, būtu jāatbild, ka mantinieku tiesiskā paļāvība uz to tiesībām saņemt summas, kas atbilst priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstam, izriet no saistībām, kuras valsts iestāde attiecībā uz lauksaimniekiem ir uzņēmusies administratīvajos līgumos. Manuprāt, ir acīmredzami, ka Latvijas valsts iestādes rīcība ir jāuzskata par tādu, kas atbilst judikatūrā noteiktajām prasībām.

69. Proti, nevar noliegt, ka administratīvo līgumu ietvaros nodibināto saistību avots ir kompetentā iestāde, kurai ir lēmumpieņemšanas pilnvaras. Tā kā Lauku atbalsta dienests ir publiska iestāde, ko Latvijas valsts ir izraudzījusies, lai tā administrētu valsts priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta shēmu, pildot pienākumus, kas šai valstij noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 1260/1999 38. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tas ir tiesīgs uzņemties valsts administratīvās saistības attiecībā uz minētā atbalsta piešķiršanu ( 27 ).

70. Tāpat ir skaidrs, ka šīs organizācijas faktiskā rīcība, proti, mantošanas klauzulu ietverošo administratīvo līgumu noslēgšana ar lauksaimniekiem, viņu mantiniekiem pamatoti var likt domāt, ka Lauku atbalsta dienesta uzņemtās saistības tiks ievērotas, proti, ka pienācīgi tiks veikti visi atbalsta maksājumi.

71. Runājot par otro nosacījumu, labticības esamība var tikt konstatēta tikai tad, ja izmaiņas attiecīgās personas tiesiskajā situācijā nebija paredzamas ( 28 ), vērtējot ar “rūpīga un piesardzīga uzņēmēja” mērauklu ( 29 ). Paredzamības jēdziens tomēr nav pilnīgi objektīvs; tas lielā mērā ir atkarīgs no vērtējuma, kas veicams katrā konkrētajā gadījumā, ņemot vērā attiecīgās personas individuālo subjektīvo situāciju ( 30 ).

72. Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, kurā attiecīgās personas tiesisko situāciju reglamentēja valsts tiesību norma, kas tika aizstāta ar jaunu normu pirmās minētās normas nesaderības ar Savienības tiesībām dēļ, šī grozījuma paredzamība, manuprāt, izpaužas kā attiecīgās tiesību normas prettiesiskuma uztveramība. Proti, pats par sevi ir saprotams, ka attiecīgā persona nevar paļauties uz tādas valsts tiesību normas tiesiskumu, kuras nesaderība ar Savienības tiesībām ir acīmredzama.

73. Tātad ir jāpārbauda, vai administratīvos līgumus parakstījušo lauksaimnieku mantinieki varēja uztvert valsts prakses, kas izpaužas kā priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta klauzulas iekļaušana šajos līgumos, nesaderību ar Regulu Nr. 1257/1999; tas no paša sākuma izslēgtu šo mantinieku labticības esamību.

74. Manuprāt, ņemot vērā no pamatlietas materiāliem izrietošo informāciju, šis prettiesiskums visdrīzāk nebija uztverams.

75. Ir taisnība, ka rūpīga un piesardzīga uzņēmēja standarts varētu noteikt minētajiem mantiniekiem stingrus rūpības pienākumus atbilstoši principam nemo censitur ignorare legem, kuri principā varētu pat būt tādi, ka no šiem mantiniekiem tiktu sagaidīts, ka viņi zina par mantošanas klauzulas nesaderību ar Regulu Nr. 1257/1999. Tomēr nevar neņemt vērā vienu no galvenajiem šīs lietas faktiskajiem apstākļiem, proti, to, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana, ciktāl tā bija paredzēta lauku attīstības plānā, ir tikusi apstiprināta ar tiešu Komisijas lēmumu. Ņemot vērā šī apstiprinošā lēmuma esamību, man šķiet, ka pat ārkārtīgi piesardzīgs uzņēmējs būtu paļāvies uz mantošanas klauzulas saderību ar Savienības tiesībām ( 31 ).

76. Šajā ziņā apstāklis, kuru savos rakstveida apsvērumos uzsvērusi Latvijas Republika, proti, ka Komisijas veiktā lauku attīstības plāna apstiprināšana – kā Tiesa nospriedusi 2002. gada 19. septembra spriedumā Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, 40. punkts) – šo plānu nepadara par Savienības tiesību aktu, manuprāt, nevar ietekmēt nozīmīgumu, kāds konkrētajā gadījumā ir atzīstams Komisijas apstiprinošajam lēmumam.

77. Proti, nav nekādu šaubu, ka, pieņemot lēmumu par attiecīgās dalībvalsts iesniegtā lauku attīstības plāna apstiprināšanu, Komisija, kā esmu to atgādinājis šo secinājumu 39. punktā, ir paudusi viedokli arī par mantošanas klauzulas tiesiskumu.

78. Mantinieku labticības esamība, manuprāt, ir vēl jo vairāk acīmredzama, ņemot vērā, ka Komisija ieņēma pretēju nostāju tikai Lauku attīstības komitejas 2011. gada 19. oktobra sanāksmē, t.i., aptuveni septiņus gadus pēc minētā apstiprinošā lēmuma pieņemšanas ( 32 ).

79. Tātad neviens no lietas materiālu elementiem neliecina par to, ka šiem mantiniekiem nebūtu tiesību labticīgi paļauties uz savas tiesiskās situācijas saglabāšanu, proti, uz to, ka Lauku atbalsta dienests pildīs maksājumu saistības, kas tam noteiktas atbilstoši minētajiem administratīvajiem līgumiem.

80. Rezumējot, manuprāt, konkrētajā lietā ir īstenojušies trīs nosacījumi, kas nepieciešami, lai mantiniekiem rastos tiesiskā paļāvība attiecībā uz priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanas tiesiskumu.

81. Tādēļ attiecīgajiem mantiniekiem principā būtu tiesības saņemt visus maksājumus saistībā ar atbalstu, kas piešķirts, pamatojoties uz administratīvajiem līgumiem, kuri noslēgti laikposmā no Noteikumu Nr. 1002 spēkā stāšanās datuma (2004. gada 7. decembris) līdz Noteikumu Nr. 187 spēkā stāšanās datumam (2015. gada 30. aprīlis). Atceļot priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošanas avotu, ar šiem pēdējiem minētajiem noteikumiem tika izbeigts arī mantinieku tiesiskās paļāvības pamatojums.

82. Šajā kontekstā ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu noteikt, vai šī tiesiskā paļāvība drīzāk nebūtu uzskatāma par izbeigtu datumā, kas ir agrāks par Noteikumu Nr. 187 pieņemšanas datumu, proti, datumā, kad tika pieņemti Komisijas Lauku attīstības komitejas 52. sanāksmes secinājumi. Minētajos secinājumos bija norādīts, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana neatbilst Padomes Regulai (EK) Nr. 1698/2005 (2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) ( 33 ), ar kuru tika aizstāta Regula Nr. 1257/1999 un ar kuru tika reglamentēti lauku attīstības pasākumi laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam.

83. Manuprāt, uz šo jautājumu ir jāatbild noraidoši.

84. Tas nav saistīts ar apstākli, ka minētie secinājumi attiecas nevis uz Regulu Nr. 1257/1999, bet gan uz Regulu Nr. 1698/2005. Regulas Nr. 1698/2005 23. panta saturs acīmredzami ir pilnīgi analogs Regulas Nr. 1257/1999 10.–12. panta saturam.

85. Šī atbilde, manuprāt, drīzāk ir pamatota ar faktu, ka minēto secinājumu pieņemšana neizraisa to, ka tiesiskās paļāvības esamības nosacījumi vairs nebūtu izpildīti.

86. Lai gan patiešām varētu apgalvot, ka minēto secinājumu sekas ir tādas, ka nav izpildīts otrais nosacījums, proti, tas, kas attiecas uz mantinieku labticību, es uzskatu, ka šāda interpretācija tomēr būtu kļūdaina.

87. Lai atspēkotu šādu interpretāciju, es tātad to īsumā izvērtēšu.

88. Atgādināšu, ka šo secinājumu 75.–77. punktā es precizēju, ka Komisijas lēmums, ar kuru apstiprināts Latvijas Republikas iesniegtais lauku attīstības plāns 2004.–2006. gadam, kas ietvēra normu, ar kuru bija atļauta priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana, ir izšķirošais elements, lai secinātu, ka lauksaimnieku, kas parakstījuši administratīvos līgumus par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu, mantinieki nevarēja uztvert mantošanas klauzulas prettiesiskumu un ka viņi tātad rīkojās labticīgi. Proti, minētais lēmums samazina stingrās prasības saistībā ar labticības esamību, kuras izriet no rūpīga un piesardzīga uzņēmēja standarta piemērošanas.

89. Šajos apstākļos varētu uzskatīt, ka Komisijas Lauku attīstības komitejas secinājumi, saskaņā ar kuriem priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana neatbilst Savienības tiesībām, var izbeigt iedarbību, ko attiecībā uz labticību radīja šīs pašas iestādes pieņemtais apstiprinošais lēmums. Ja tas tā būtu, mantinieku rīcība būtu jāizvērtē, pamatojoties uz rūpīga un piesardzīga uzņēmēja standarta pilnīgi objektīvu versiju, un līdz ar to būtu jāuzskata, ka mantinieki varēja uztvert mantošanas klauzulas prettiesiskumu.

90. Es nepiekrītu šīs argumentācijas būtībai.

91. Manuprāt, Lauku attīstības komitejas secinājumi nevar tikt ņemti vērā, konkrētajā gadījumā izvērtējot mantinieku labticību.

92. Tas tā ir tāpēc, ka šīs privātpersonas nezināja par Lauku attīstības komitejas sanāksmes protokola saturu. Proti, no lietas materiālos esošās informācijas izriet, ka minētā protokola saturs netika paziņots mantiniekiem. Turklāt šo mantinieku rūpības pienākums nenozīmē, ka viņiem bija jābūt informētiem par šo saturu. Man šķiet acīmredzami, ka mantiniekiem nevar noteikt tādas pašas prasības saistībā ar viņu pienākumu iegūt informāciju kā prasības, kas konkurences tiesību jomā noteiktas lieliem uzņēmumiem ( 34 ).

93. Tā kā Lauku attīstības komitejas secinājumi nebija nedz zināmi, nedz pieejami mantiniekiem, pats par sevi ir saprotams, ka minētie secinājumi nevar izslēgt šo mantinieku labticības esamību.

94. Līdz ar to minētie secinājumi nevar būt pamats, lai izbeigtu mantinieku tiesisko paļāvību attiecībā uz viņu tiesībām saņemt priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu, pamatojoties uz administratīvajos līgumos, kas attiecas uz 2004.–2006. gada laikposmu, ietverto mantošanas klauzulu. Tātad šī tiesiskā paļāvība ir uzskatāma par pastāvošu līdz datumam, kad stājās spēkā Noteikumi Nr. 187, proti, līdz 2015. gada 30. aprīlim.

IV. Secinājumi

95. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Latvijas Republikas Satversmes tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbildēt šādi: 1) Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 (1999. gada 17. maijs) par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu 10.–12. pants neļauj dalībvalstīm, tām īstenojot minētās tiesību normas, pieņemt pasākumu, ar kuru būtu atļauts mantot priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu. 2) Faktiskā situācija, kurā Eiropas Komisija valsts tiesību normu, ar ko atļauta priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantošana, bija pienācīgi apstiprinājusi kā atbilstošu Regulai Nr. 1257/1999, un pamatojoties uz kuru daži lauksaimnieki ir piedalījušies priekšlaicīgās pensionēšanās pasākumā, varēja šo lauksaimnieku mantiniekiem radīt tiesisko paļāvību saskaņā ar Savienības tiesībām. 3) Komisijas Lauku attīstības komitejas 2011. gada 19. oktobra sanāksmes secinājumi nevar būt pamats, lai priekšlaicīgi izbeigtu tiesisko paļāvību, jo, tā kā minētie secinājumi nebija nedz zināmi, nedz pieejami mantiniekiem, tie nevar izslēgt šo mantinieku labticības esamību.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 1999, L 160, 80. lpp.

( 3 ) Šī komiteja tika izveidota saskaņā ar 84. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1305/2013 (2013. gada 17. decembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 (OV 2013, L 347, 487. lpp.).

( 4 ) Padomes Regula (1992. gada 30. jūnijs), ar ko izveido Kopienas atbalsta sistēmu tiem, kas priekšlaicīgi aizgājuši pensijā no darba lauksaimniecībā (OV 1992, L 215, 91. lpp.).

( 5 ) Padomes Regula (EK) Nr. 1260/1999 (1999. gada 21. jūnijs), ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV 1999, L 161, 1. lpp.).

( 6 ) Šajā ziņā, manuprāt, ir svarīgi uzsvērt vienu īpašu aspektu saistībā ar tiesvedību Satversmes tiesā. Proti, no Satversmes tiesas likuma izriet, ka lietas, ko izskata Administratīvā rajona tiesa, dalībniekiem, izņemot publisko institūciju, kas izdevusi apstrīdēto aktu, ir tiesības iesniegt apsvērumus lietā par atbilstību Satversmei tikai tad, ja Satversmes tiesa uzskata, ka šie apsvērumi var sekmēt vispusīgu un objektīvu lietas izskatīšanu (Satversmes tiesas likuma 22. panta 3. punkts). Tā kā tie nav “nepieciešamās puses” minētajā tiesvedībā, tie nevar sniegt apsvērumus prejudiciāla nolēmuma tiesvedībās Tiesā (Tiesas Reglamenta 96. pants). Šī iemesla dēļ konkrētajā lietā nav pieejami pamatlietas pušu apsvērumi.

( 7 ) Spriedums, 2014. gada 15. maijs, Szatmári Malom (C‑135/13, EU:C:2014:327, 55. punkts).

( 8 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 25. oktobris, Ketelä (C‑592/11, EU:C:2012:673, 37. punkts).

( 9 ) Argumentam, kuru Latvijas Republika izvirzījusi savos rakstveida apsvērumos un saskaņā ar kuru šādam secinājumam nevarot piekrist, jo atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 37. panta 4. punktam dalībvalstīm esot atļauts paredzēt tikai “papildu vai stingrākus nosacījumus” Savienības lauku attīstības atbalsta piešķiršanas jomā un tātad tās lauksaimniekiem, kas saņem attiecīgo atbalstu, nevarot paredzēt labvēlīgākus nosacījumus, manuprāt, šajā lietā nav nozīmes. Proti, nav nekādu šaubu, ka mantošana nevar tikt kvalificēta kā priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta piešķiršanas “nosacījums”.

( 10 ) Tiesa ir skaidri norādījusi, ka ienākumu nodrošināšana lauksaimniekiem nav autonoms mērķis, bet ir paredzēta, lai sasniegtu makroekonomisko mērķi uzlabot lauku saimniecību dzīvotspēju. Šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 11. aprīlis, Soukupová (C‑401/11, EU:C:2013:223, 24. un 25. punkts), un 2015. gada 25. februāris, Polija/Komisija (T‑257/13, nav publicēts, EU:T:2015:111, 47.–49. punkts). Skat. arī 32. punktu ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumos lietā Soukupová (C‑401/11, EU:C:2012:658): “Priekšlaicīgas pensionēšanās atbalsts nav paredzēts, lai nodrošinātu vecuma pensijas papildinājumu sociālu iemeslu dēļ. Tāpat arī tā tiešais mērķis nav nodrošināt papildu ienākumus vecākiem lauksaimniekiem. Šīs sekas piemīt Regulai Nr. 1257/1999, kas ir kā līdzeklis, lai sasniegtu primāro priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta sistēmas mērķi – radīt ekonomisku stimulu vecākiem lauksaimniekiem agrāk pārtraukt savu darbību apstākļos, kādos viņi parasti to nedarītu” (mans izcēlums).

( 11 ) No pielikuma “Summu tabula” izriet, ka maksimālā summa vienam saimniecības atdevējam vienā gadā ir 15000 EUR un kopējā maksimālā summa saimniecības atdevējam ir 150000 EUR. Turklāt ikgadēja maksimālā summa var tikt palielināta līdz dubultam apmēram, ja vien ir ievērota kopējā maksimālā summa, ņemot vērā saimniecību ekonomisko struktūru konkrētā teritorijā un mērķi ātrāk pielāgot lauksaimniecības struktūru.

( 12 ) No šī skatpunkta raugoties, dalībvalstīm tātad būtu tiesības ļaut saimniecību atdevējiem nodot atbalstu saviem mantiniekiem, kā arī, ievērojot maksimālo summu veidā noteiktos ierobežojumus, tiesības pielāgot katram lauksaimniekam piedāvātā atbalsta summu. Gadījumā, ja ar valsts tiesību aktiem būtu piešķirta mantošanas iespēja, atbalsta summai noteikti būtu jābūt mazākai par summu, kas varētu tikt piešķirta, ja šīs iespējas nebūtu.

( 13 ) Tāpat Regulas Nr. 1257/1999 12. panta 2. punkta otrā daļa (“ja personai, kas ir nodevusi savu saimniecību citai personai, parasto pensiju maksā dalībvalsts, priekšlaicīgās pensijā aiziešanas atbalstu piešķir kā papildinājumu, ņemot vērā attiecīgās valsts pensijas summu [..]”) varētu vienkārši tikt saprasta tādējādi, ka tā nav piemērojama mantiniekiem.

( 14 ) Mans izcēlums. Skat. it īpaši spriedumu, 2002. gada 19. septembris, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, 39. punkts). Minētajā lietā Tiesa uz otro prejudiciālo jautājumu ir atbildējusi, ka Komisijas lēmums, ar kuru apstiprināta valsts atbalsta programma saistībā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2078/1992 (1992. gada 30. jūnijs) par lauksaimniecības ražošanas metodēm, kas atbilst apkārtējās vides aizsardzības un lauku vides saglabāšanas prasībām (OV 1992, L 215, 85. lpp.), attiecas uz minēto programmu saturu, jo šis lēmums var tikt pieņemts tikai pēc tam, kad Komisija ir pārliecinājusies par šo programmu atbilstību regulai un ir noteikusi “līdzfinansējamo” pasākumu raksturu un ar to finansēšanu saistīto kopējo izmaksu apmēru. Tā kā Regulas Nr. 1257/1999 44. panta 2. punktā, to aplūkojot kopsakarā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 817/2004 (2004. gada 29. aprīlis), ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai (EK) Nr. 1257/1999 (OV 2004, L 153, 30. lpp.), 48. pantu, ir paredzēta tāda paša rakstura pārbaude, šis secinājums man šķiet piemērojams aplūkojamajā gadījumā.

( 15 ) Proti, abos iesniedzējtiesas uzdotajos jautājumos atsauce drīzāk ir uz priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta mantinieka “subjektīvajām tiesībām”. Tomēr, kā skaidri izriet no iesniedzējtiesas apsvērumiem, šo tiesību esamības atzīšana par labu mantiniekiem nozīmētu, ka būtu sniedzama apstiprinoša atbilde attiecībā uz viņu iespēju balstīties uz minēto tiesisko paļāvību.

( 16 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, 23. punkts).

( 17 ) Skat. spriedumus, 2002. gada 11. jūlijs, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435, 44. punkts), un 2011. gada 12. maijs, Enel Maritsa Iztok 3 (C‑107/10, EU:C:2011:298, 29. punkts).

( 18 ) Skat. it īpaši spriedumu, 1996. gada 24. aprīlis, Industrias Pesqueras Campos u.c./Komisija (T‑551/93 un no T‑231/94 līdz T‑234/94, EU:T:1996:54, 76. punkts).

( 19 ) Saistībā ar subjektu, kas gūst labumu no tiesiskās paļāvības, identificēšanu es izmantošu otrā prejudiciālā jautājuma formulējumu, kurā ir atsauce uz lauksaimnieku mantiniekiem, nevis pašiem lauksaimniekiem. Turklāt iesniedzējtiesas lēmumā ir skaidri norādīts, ka lieta, kuru izskata Administratīvā rajona tiesa, kas savukārt ir iesniegusi pieteikumu Latvijas Republikas Satversmes tiesai, ir saistīta ar to, ka Lauka atbalsta dienests nepildīja savas saistības pret prasītājiem, kuras bija uzņemtas saskaņā ar administratīvajiem līgumiem par priekšlaicīgās pensijas saņemšanu. Manuprāt, no tā viegli var tikt secināts, ka saistību neizpildes iemesls ir bijis atbalsta mantošanas iespējas atcelšana, un tas nozīmē, ka prasītāji tiesvedībā Administratīvajā rajona tiesā ir mantinieki.

( 20 ) Skat. spriedumus, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome (C‑310/04, EU:C:2006:521, 81. punkts), un 2016. gada 1. jūnijs, Ungārija/Komisija (T‑662/14, EU:T:2016:328, 55. punkts).

( 21 ) Šo nosacījumu formulējums, šķiet, nedaudz variē atkarībā no konkrētās jomas. Valsts atbalsta jomā skat. spriedumu, 2014. gada 16. oktobris, Alcoa Trasformazioni/Komisija (T‑177/10, EU:T:2014:897). Muitas jomā skat. spriedumu, 2011. gada 15. decembris, Afasia Knits Deutschland (C‑409/10, EU:C:2011:843, 47. punkts).

( 22 ) Spriedums, 2011. gada 7. aprīlis, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, 47. punkts). Skat. arī spriedumus, 2013. gada 20. jūnijs, Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:407, 52. punkts); 2006. gada 16. marts, Emsland-Stärke (C‑94/05, EU:C:2006:185, 27. punkts); 1993. gada 1. aprīlis, Lageder u.c. (no C‑31/91 līdz C‑44/91, EU:C:1993:132, 35. punkts), un 1988. gada 26. aprīlis, Krücken (316/86, EU:C:1988:201, 23. punkts).

( 23 ) Tāpēc es piekrītu interpretācijai, kas sniegta ģenerāladvokātes K. Štiksas-Haklas [C. Stix-Hackl] secinājumos apvienotajās lietās Elmeka (no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2005:730, 43.–45. punkts). Šajā pašā nozīmē skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:35, 59. punkts).

( 24 ) Skat. spriedumu Polija/Komisija (T‑257/13, nav publicēts, EU:T:2015:111, 53.–55. punkts).

( 25 ) Komisijas interpretācija it īpaši var tikt ņemta vērā tāpēc, ka Regulas Nr. 1257/1999 gala redakcijas 10.–12. panta formulējums ir pilnīgi identisks šo pašu pantu formulējumam Komisijas iesniegtajā priekšlikumā regulai. Skat. priekšlikumu Padomes regulai (EK) par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai (OV 1998, C 170, 67. lpp.).

( 26 ) Šajā ziņā ir jānorāda, ka judikatūra šķiet daudz pielaidīgāka gadījumos, kad tiesiskās paļāvības avots ir valsts iestādes akts, ar kuru tiek īstenotas Savienības tiesības. Proti, lietās, kurās Tiesai ir jānosaka, vai tiesiskā paļāvība var izrietēt no Eiropas Savienības iestādes rīcības, tā izvirza prasību, lai šīs iestādes rīcība radītu attiecīgajai personai “pamatotas cerības”, precizējot, ka par solījumiem, kas var radīt šādas cerības, lai arī kāda būtu to paziņošanas forma, ir uzskatāma “precīza, beznosacījumu un saskaņota informācija no pilnvarotiem un ticamiem avotiem”. Skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, 25. punkts un tajā minētā judikatūra). Turpretim tādās lietās kā šajā, kur atsaukšanās uz tiesisko paļāvību notiek attiecībā pret valsts iestādes pieņemtu Savienības tiesību piemērošanas aktu, Tiesa vienīgi norāda, ka šim aktam ir jārada attiecīgajai personai “saprātīga paļāvība”. Skat. spriedumu, 2006. gada 14. septembris, Elmeka (no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2006:563, 32. punkts).

( 27 ) Šajā ziņā Lauku atbalsta dienesta likuma 4. panta 1. punktā ir paredzēts: “[Lauku atbalsta dienests] administrē valsts atbalstu un Eiropas Savienības atbalstu laukiem, lauksaimniecībai, mežsaimniecībai un zivsaimniecībai [pieņem un izvērtē iesniegumus (projektus) atbalsta saņemšanai, pieņem lēmumu par finansējuma piešķiršanu vai atteikumu to piešķirt, lemj par atbalsta izmaksu vai atteikumu to izmaksāt un veic izmaksātā atbalsta uzskaiti un izlietošanas kontroli]”.

( 28 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 17. marts, AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, 73. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī Simon, D., “La confiance légitime en droit communautaire: vers un principe général de limitation de la volonté de l’auteur de l’acte?”, no: Le rôle de la volonté dans les actes juridiques, études à la mémoire du professeur Alfred Rieg, Brisele, Bruylant, 2000, 740. lpp.

( 29 ) Lauksaimniecības jomā skat. spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome (C‑310/04, EU:C:2006:521, 83. punkts). Citās jomās skat. it īpaši spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539), un 2005. gada 7. jūnijs, VEMW u.c. (C‑17/03, EU:C:2005:362, 74. punkts).

( 30 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 2. jūlijs, Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, 92. punkts).

( 31 ) Proti, šis apstiprinošais lēmums, kas pieņemts saskaņā ar regulas 44. panta 2. punktu, attiecas uz lauku attīstības plāna saturu. Šajā ziņā skat. šo secinājumu 38. punktu.

( 32 ) Saistībā ar apstākļa, ka administrācija nav steidzami izlabojusi kļūdu, ņemšanu vērā, izvērtējot labticību, skat. ģenerāladvokātes K. Štiksas-Haklas [C. Stix-Hackl] secinājumus apvienotajās lietās Elmeka (no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2005:730, 54. punkts).

( 33 ) OV 2005, L 277, 1. lpp.

( 34 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 19. septembris, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, 58. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Z. Albēra [S. Alber] secinājumus tajā pašā lietā (C‑336/00, EU:C:2002:175, 117.–121. punkts).