ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 8. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑490/16

A. S.

pret

Slovēnijas Republiku

(Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

un

Lieta C‑646/16

Jafari

(Verwaltungsgerichtshof Wien (Augstākā administratīvā tiesa Vīnē) (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Robežas, patvērums un imigrācija – Par trešās valsts valstspiederīgā patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšana – Par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriji – Regulas (ES) Nr. 604/2013 12., 13. un 14. panta interpretācija – Regulas (EK) Nr. 562/2006 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta interpretācija)

Ievads

1. Ja paraugāmies uz Eiropas karti, uzliekot uz tās Eiropas Savienības karti un uzmanīgi atzīmējot Savienības ārējās robežas, kļūst redzamas noteiktas skaidras patiesības. Austrumos ir gara sauszemes robeža, kas aptver deviņas Savienības dalībvalstis ( 2 ). Apskatot šīs robežas izvietojumu Balkānos, ģeogrāfija (tāpat kā vēsture) kļūst mazliet sarežģītāka ( 3 ). Jāuzsver būtiskais apstāklis, ka “sauszemes tilts” no Turcijas ved tieši uz Eiropas Savienību. Uz dienvidiem no Eiropas Savienības teritorijas atrodas Vidusjūra, kuru var šķērsot ar improvizētu laivu, ja dzimtenē ir pietiekami šausmīgi apstākļi, lai liktu mēģināt veikt šo neprātīgi riskanto pasākumu. Tuvākie robežšķērsošanas punkti atrodas piestāšanas krastā vietās Grieķijā, Maltā vai Itālijā vai – galējos rietumos – Spānijā. Eiropas Savienības austrumu un dienvidaustrumu robežas tādēļ ir potenciāli atvērtas migrācijai pa sauszemi ( 4 ); tai pat laikā dienvidu robeža potenciāli ir atvērta migrācijai pāri Vidusjūrai.

2. Eiropas Savienības rietumu mala ir daudz mazāk atvērta migrācijai. Pirmkārt, visa Savienības teritorijas rietumu mala atrodas Atlantijas okeāna piekrastē. Tad uz ziemeļiem atkal ir jūras – Īrijas jūra, Lamanšs un Ziemeļjūra ( 5 ); Skageraks ( 6 ), Kategats un Baltijas jūra ( 7 ). Zviedrija dienvidos robežojas ar Baltijas jūru, bet ziemeļos tai ir sauszemes robeža ar kaimiņvalsti Norvēģiju. Somijai ir gan jūras robežas ( 8 ), gan sauszemes robežas ( 9 ). Tāpēc rietumos un ziemeļos ģeogrāfijas un klimata apvienojums nozīmīgi apgrūtina migrāciju.

3. “Dublinas sistēmā” ( 10 ) kā sākumpunkts nav izmantota manis tikko aprakstītā Eiropas karte. Drīzāk tajā noklusējot tiek pieņemts, ka visi starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēji ieradīsies ar gaisa transportu. Ja viņi to darītu, tad teorētiski vienāda iespēja, ka katrā no 28 dalībvalstīm ieradīsies (ļoti aptuveni) vienāds pretendentu skaits, varētu būt nedaudz tuvāka ( 11 ). Ņemot to vērā, ieviestā sistēma ir ļoti saprātīga.

4. Cits būtisks elements Dublinas sistēmā ir tas, ka tā ir vērsta uz konkrētu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju. Minētais konkrētais pieteikuma iesniedzējs (kā noteikts Dublinas III regulas 2. panta c) punktā) tiek vērtēts, ņemot vērā tās III nodaļā minētos kritērijus, lai noteiktu, kura dalībvalsts ir atbildīga par viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu. Viss regulējums ir veidots attiecībā uz indivīdu. Tas ir acīmredzami pareizi un piemēroti. Atsevišķi cilvēki, kuri meklē aizsardzību, nav statistika; pret viņiem ir jāizturas humāni, ievērojot viņu pamattiesības. Parastos apstākļos Dublinas III regulā nostiprinātās pieejas piemērošanai var būt vajadzīga administratīvā koordinācija un sadarbība starp dažādu dalībvalstu kompetentajām iestādēm, bet tā nesagādā patiesas vai nepārvaramas grūtības.

5. Laiks no 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam bija neparasts.

6. Eiropas Komisijas priekšsēdētāja vietnieks pēkšņās, ārkārtīgi lielās migrācijas uz Eiropas Savienību pamatcēloni raksturoja šādi: “Ir elle zemes virsū un to sauc par Sīriju. Saprotams ir tas, ka miljoniem cilvēku mēģina bēgt no šīs elles. Saprotams ir arī tas, ka viņi mēģina palikt pēc iespējas tuvāk mājām. Un ja tas neizdodas, tad pašsaprotami ir tas, ka viņi mēģina atrast drošu patvērumu kaut kur citur. [..] Bēg arvien vairāk cilvēku. Uz situāciju kaimiņvalstīs var būt maz cerību vai dažreiz nevar cerēt nemaz. Tāpēc cilvēki meklē drošu patvērumu Eiropā [caur Turciju, kas pati dod patvērumu vairāk nekā diviem miljoniem bēgļu]. Šī problēma neatrisināsies pati par sevi. Bēgļu pieplūdums neapstāsies, kamēr turpinās karš. Šī konflikta izbeigšanai ir daudz jāpaveic, un tiks iesaistīta visa pasaule. Tajā pašā laikā mums jādara viss iespējamais, lai tiktu galā ar bēgļu plūsmu, piedāvātu cilvēkiem drošu uzturēšanās vietu reģionā, Eiropas Savienībā un citur pasaulē” ( 12 ).

7. Tāpēc ļoti liels skaits Sīrijas pārvietoto personu pievienojās esošajiem modeļiem, kādus cilvēki izmantoja, uz Eiropas Savienību dodoties no citām pasaules kara plosītajām vai bada skartajām zonām ( 13 ) – no Afganistānas un Irākas. Visvairāk plašsaziņas līdzekļu uzmanību piesaistīja biedējošās jūras traģēdijas, kad 2015. gada vasarā, šķērsojot Vidusjūru, nogrima pārslogotās piepūšamās laivas, kurās bija sūces. Taču bija vēl otrs, lielāks sauszemes migrācijas maršruts uz Eiropas Savienību – “Rietumbalkānu maršruts”.

8. Šis maršruts ietvēra ceļojumu pa jūru un/vai sauszemi no Turcijas uz rietumiem līdz Grieķijai, tad uz Rietumbalkāniem. Cilvēki galvenokārt ceļoja caur BDR Maķedoniju, Serbiju, Horvātiju, Ungāriju un Slovēniju ( 14 ). Šis maršruts sākumā kļuva par populāru ceļu uz Eiropas Savienību 2012. gadā, kad Šengenas vīzu ierobežojumi tika samazināti attiecībā uz piecām Rietumbalkānu valstīm – Albāniju, Bosniju un Hercegovinu, Melnkalni, Serbiju un BDR Maķedoniju. Līdz 2016. gada martam daudziem cilvēkiem tādējādi bija iespēja pārvietoties vienā lielā maršrutā, kas veda no Turcijas uz Grieķiju un tad uz ziemeļiem cauri Rietumbalkāniem ( 15 ).

9. Tie, kas pārvietojās Rietumbalkānu maršrutā, nevēlējās palikt valstīs, kuras viņiem bija jāšķērso, lai sasniegtu izvēlēto galamērķi. Arī šīs valstis nevēlējās, lai tie paliktu. BDR Maķedonijas un Serbijas varas iestādes nodrošināja transportu (kuru apmaksāja to izmantojošās personas) ( 16 ) un ļāva šo maršrutu izmantojošiem cilvēkiem šķērsot robežu un ieceļot Horvātijā, it īpaši pēc robežas ar Ungāriju slēgšanas. Horvātijas un Slovēnijas iestādes arī nodrošināja transportu (šoreiz bez maksas) un ļāva personām šķērsot to attiecīgās robežas, lai ieceļotu Austrijā un Vācijā. Rietumbalkānu valstu politika, ļaujot šiem trešo valstu valstspiederīgajiem ieceļot savā teritorijā un nodrošinot iespējas, piemēram, transportu, lai viņus nogādātu līdz robežai ceļā uz viņu izvēlēto galamērķi, ir aprakstīta kā “caurlaišana”.

10. Komisija 2015. gada 27. maijā ierosināja tostarp Padomes lēmumu, pamatojoties uz LESD 78. panta 3. punktu, lai izveidotu ārkārtas mehānismu, kas galvenokārt palīdzētu Itālijai un Grieķijai, jo tās parasti bija pirmās ieceļošanas dalībvalstis un tādējādi saskārās ar pēkšņu trešo valstu valstspiederīgo pieplūdumu. Šis bija pirmais priekšlikums, kas izteikts par šīs normas izmantošanu. 2015. gada 14. septembrī Padome pieņēma lēmumu par šo priekšlikumu ( 17 ). To darot, Padome atzīmēja, ka konkrētā Grieķijas un Itālijas situācija ir ietekmējusi citus ģeogrāfiskos reģionus, piemēram, “Rietumbalkānu migrācijas maršrutu” ( 18 ). Lēmuma 2015/1523 mērķi ietvēra starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju, kas iesnieguši patvēruma pieteikumus kādā no šīm valstīm, pārcelšanu. Cits mērķis bija atļaut uz laiku apturēt Dublinas III regulas noteikumu darbību, it īpaši tā kritērija darbību, ar kuru atbildība par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu bija noteikta pirmās ieceļošanas dalībvalstij, kur pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi šķērsojis robežu no trešās valsts. Šī pasākuma atzītais mērķis bija 40000 pieteikuma iesniedzējus divu gadu laikā pārvietot uz citām dalībvalstīm. Šis lēmums tika pieņemts vienprātīgi.

11. Nedēļas laikā Padome pieņēma otru lēmumu, ar ko tika paredzēta pārcelšanas sistēma 120000 trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem vajadzīga starptautiska aizsardzība ( 19 ). Ar Lēmumu 2015/1601 tika ieviesta arī sadalījuma atslēga, norādot, kā attiecīgie trešo valstu valstspiederīgie ir jāizvieto dalībvalstīs ( 20 ). Šis lēmums bija politiski strīdīgs un tika pieņemts ar kvalificētu balsu vairākumu ( 21 ). Pēc Komisijas priekšsēdētāja uzaicinājuma 2015. gada 25. oktobrī notika augsta līmeņa sanāksme, kas aptvēra gan Savienības dalībvalstis, gan trešās valstis ( 22 ). Dalībnieki vienojās par virkni pasākumu (izklāstīti “Paziņojumā”), lai uzlabotu sadarbību un konsultācijas starp valstīm Rietumbalkānu maršrutā. Tie arī nolēma par pasākumiem (kas jāīsteno nekavējoties), kuru mērķis ir ierobežot sekundāro kustību, sniegt patvērumu trešo valstu valstspiederīgajiem, pārvaldīt robežas un apkarot kontrabandu un cilvēku tirdzniecību ( 23 ). Nav skaidrs ne šo pasākumu precīzais juridiskais pamats, ne precīzās juridiskās sekas ( 24 ).

12. Tikmēr 2015. gada 21. augustā presē tika rakstīts, ka Vācija Sīrijas valstspiederīgos “ir atbrīvojusi” no Dublinas III regulas ievērošanas ( 25 ). Pēc tam, kad Vācija dažu dienu laikā bija uzņēmusi simtiem tūkstošus cilvēku, tā 2015. gada septembrī atjaunoja robežkontroli ar Austriju. 2015. gada novembrī tā atcēla t.s. “atbrīvojumu”.

13. 2015. gada 15. septembrī Ungārija slēdza robežu ar Serbiju. Šīs slēgšanas rezultātā liels cilvēku pieplūdums tika novirzīts uz Slovēniju. 2015. gada 16. oktobrī Ungārija uzstādīja žogu gar robežu ar Horvātiju. No 2015. gada novembra līdz 2016. gada februārim BDR Maķedonija uzstādīja žogu gar robežu ar Grieķiju.

14. Līdz 2015. gada oktobra beigām gandrīz 700000 cilvēku bija pārvietojušies Rietumbalkānu maršrutā no Grieķijas uz Centrāleiropu. Šie skaitļi ir dažādi raksturoti kā “nepieredzēti”, “masveida pieplūdums” un “ārkārtēji”. Valstīs, kas atrodas gar šo maršrutu, ir atšķirīgi statistikas dati par ieceļošanu un reģistrāciju. Aptuvenais ik dienas ierodošos personu skaits Serbijā bija 10000 (oktobrī) un 5000 (novembrī) ( 26 ).

15. 2015. gada 11. novembrī Slovēnija sāka celt žogu gar robežu ar Horvātiju. 2015. gada decembrī Austrija uzstādīja žogu pie galvenās robežšķērsošanas vietas ar Slovēniju. Tikmēr Austrija 2015. gada 16. septembrī bija uz laiku atjaunojusi iekšējo robežkontroli.

16. 2016. gada 14. februārī Austrija paziņoja, ka tā uzņem tikai cilvēkus no Afganistānas, Irākas un Sīrijas. 2016. gada 18. februārī Zagrebā notika dažādu policijas dienestu vadītāju sanāksme un tika pieņemts paziņojums ( 27 ). Cilvēku caurlaišanas politika caur Rietumbalkānu valstīm tika apturēta, kad Austrija mainīja savu liberālo patvēruma politiku (t.i., 2016. gada februārī).

17. Runājot par citām valstīm, Francija uz laiku atjaunoja iekšējo robežu kontroli no 2016. gada jūlija līdz 2017. gada janvārim. Dānija ieviesa līdzīgu iniciatīvu, vēlāk pagarinot kontroli no 2016. gada 4. janvāra līdz 2016. gada 12. novembrim. Norvēģija atjaunoja iekšējo robežu kontroli no 2015. gada 26. novembra līdz 2017. gada 11. februārim, bet Zviedrija veica tāda paša veida pasākumus no 2015. gada 12. novembra līdz 2016. gada 11. novembrim.

18. Lielais cilvēku skaits, kas pārvietojās Rietumbalkānu maršrutā salīdzinoši īsā laikā 2015. gada beigās un 2016. gada sākumā, kopā ar politiskajām grūtībām, kas norisinājās saistībā ar to, parasti īsumā tiek aprakstīts kā “bēgļu krīze” vai “humanitārā krīze” Rietumbalkānos. Tā bija lielākā personu masu pārvietošanās Eiropā kopš Otrā pasaules kara. Tie ir galēja izņēmuma apstākļi, kas veido kontekstu šiem diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu.

Starptautiskās tiesības

Ženēvas konvencija

19. Ženēvas konvencijas par bēgļa statusu ( 28 ) 31. panta 1. punktā ir aizliegts sodīt bēgļus sakarā ar viņu nelegālo ierašanos vai atrašanos [valsts teritorijā], ja viņi ieradušies tieši no teritorijas, kurā bēgļu dzīvība vai brīvība bijusi apdraudēta, un bez kavēšanās pieteikušies valsts varas iestādēs, uzrādot pamatotus iemeslus tam, kādēļ viņi ieradušies vai atrodas šajā valstī nelegāli. Saskaņā ar 31. panta 2. punktu dalībvalstis savā teritorijā neierobežo bēgļu pārvietošanos vairāk, nekā tas ir nepieciešams. Jebkuri ierobežojumi ir jāpiemēro tikai tik ilgi, kamēr tiek noteikts viņu bēgļa statuss šajā valstī vai kamēr viņi netiek uzņemti citā valstī. Dalībvalstīm ir jādod bēglim pietiekami ilgs laiks un visas iespējas, lai viņš varētu nokārtot formalitātes uzņemšanai citā valstī.

Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija

20. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ( 29 ) 3. pantā ir paredzēts, ka ne ar vienu cilvēku nedrīkst cietsirdīgi vai pazemojoši apieties vai to sodīt.

ES tiesību akti

Harta

21. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( 30 ) 4. pants atbilst ECPAK 3. pantam. Hartas 18. pantā ir nodrošinātas patvēruma tiesības, ievērojot noteikumus, kas ietverti Ženēvas konvencijā.

Dublinas sistēma

Dublinas III regula

22. Dublinas III regulas teritoriālo piemērošanas jomu reglamentē komplicēti noteikumi. Tās priekštece, Dublinas II regula, Dānijā tika piemērota no 2006. gada saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un Dānijas Karalisti par kritērijiem un mehānismiem, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikumu izskatīšanu, kuri iesniegti Dānijā vai kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī, un par Eurodac sistēmu pirkstu nospiedumu salīdzināšanai, lai efektīvi piemērotu Dublinas konvenciju ( 31 ). Nav atbilstoša nolīguma saistībā ar Dublinas III regulu. Saskaņā ar LES un LESD pievienotā 21. protokola par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu 3. pantu un 4.a panta 1. punktu minētās dalībvalstis ir informējušas par savu vēlmi piedalīties Dublinas III regulas pieņemšanā un piemērošanā. Citām Savienības dalībvalstīm šī regula ir piemērojama parasti, bez ierunām.

23. Saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par kritērijiem un mehānismiem tās valsts noteikšanai, kas atbildīga par patvēruma pieprasījumu izskatīšanu, kuri iesniegti kādā dalībvalstī vai Šveicē, minētajā valstī ir piemērojama Dublinas III regula ( 32 ).

24. Dublinas III regulas preambulā ir iekļauti šādi apgalvojumi. – Kopēja Eiropas patvēruma sistēma (turpmāk tekstā – “KEPS”) ir daļa no Eiropas Savienības mērķa pakāpeniski radīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas ir atvērta tiem, kuri, apstākļu spiesti, likumīgi meklē aizsardzību Eiropas Savienībā. Tās pamatā ir Ženēvas konvencijas pilnīga un visietveroša piemērošana. KEPS īsā laikā būtu jāiekļauj skaidra un praktiski realizējama metode, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ( 33 ). – Šādai metodei vajadzētu balstīties uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām. Tai jo īpaši būtu jāparedz iespēja ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, lai garantētu starptautiskās aizsardzības noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi ( 34 ). – Dublinas sistēma ir KEPS veidošanas stūrakmens, jo tajā starp dalībvalstīm ir skaidri sadalīta atbildība par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu ( 35 ). – Piemērojot Dublinas sistēmu, ir jāievēro Savienības patvēruma acquis tiesību normas ( 36 ). – Bērna interešu aizsardzība un ģimenes dzīves neaizskaramība ir galvenie apsvērumi, piemērojot Dublinas III regulu ( 37 ). Vienas ģimenes locekļu starptautiskās aizsardzības pieteikumu kopīga izskatīšana vienā dalībvalstī ir saskaņā ar ģimenes vienotības principa ievērošanu ( 38 ). – Lai nodrošinātu attiecīgo personu tiesību efektīvu aizsardzību, būtu jānosaka juridiskās garantijas un tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem attiecībā uz lēmumiem par pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti, jo īpaši saskaņā ar Hartas 47. pantu. Lai nodrošinātu starptautisko tiesību ievērošanu, efektīvi aizsardzības līdzekļi pret šādiem lēmumiem būtu jāattiecina gan uz šīs regulas piemērošanas, gan juridiskās un faktiskās situācijas pārbaudi dalībvalstī, uz kuru pārsūta pieteikuma iesniedzēju ( 39 ). – Lai pakāpeniski izveidotu telpu bez iekšējām robežām, kurā saskaņā [ar] LESD ir garantēta personu brīva pārvietošanās, un noteiktu Savienības politikas attiecībā uz ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem trešo valstu valstspiederīgajiem, tostarp kopējus pasākumus ārējo robežu pārvaldības izveidei, solidaritātes garā jāpanāk atbildības kritēriju līdzsvars ( 40 ). – Attieksmē pret personām, uz kurām attiecas Dublinas III regula, dalībvalstīm ir jāievēro savas saistības atbilstīgi starptautisko tiesību dokumentiem, tostarp attiecīgajai Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai ( 41 ). – Dublinas III regulā ir ievērotas it īpaši Hartā atzītās pamattiesības un principi ( 42 ).

25. Atbilstoši Dublinas III regulas 1. pantam šajā regulā “ir paredzēti kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kurš iesniegts kādā no dalībvalstīm (turpmāk “atbildīgā dalībvalsts”)”.

26. Ar 2. pantu ir noteiktas šādas definīcijas: “a) “trešās valsts valstspiederīgais” ir jebkura persona, kas nav Savienības pilsonis LESD 20. panta 1. punkta nozīmē un kas nav valstspiederīgais valstī, kura piedalās [Dublinas III regulā] ar nolīguma ar Eiropas Savienību starpniecību; b) “starptautiskās aizsardzības pieteikums” ir starptautiskās aizsardzības pieteikums, kā noteikts [Kvalifikācijas direktīvas] 2. panta h) punktā; c) “pieteikuma iesniedzējs” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas sagatavojis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums; d) “starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana” ir jebkura pārbaude, lēmums vai nolēmums, ko attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu izdara vai pieņem kompetentās iestādes saskaņā ar [Procedūru direktīvu] un [Kvalifikācijas direktīvu], izņemot saskaņā ar [Dublinas III regulu] paredzētās procedūras atbildīgās dalībvalsts noteikšanai; [..] l) “uzturēšanās atļauja” ir jebkura atļauja, ko izdevušas iestādes dalībvalstī, kura atļāvusi trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam uzturēties tās teritorijā, tostarp dokumenti, kas apliecina atļauju palikt attiecīgajā teritorijā saskaņā ar pagaidu aizsardzības režīmu vai līdz brīdim, kad vairs nebūs spēkā apstākļi, kuri kavē izpildīt rīkojumu par izraidīšanu, izņemot vīzas un uzturēšanās atļaujas, kuras izdotas laikposmā, kāds vajadzīgs, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti, kā paredzēts šajā regulā, vai arī starptautiskās aizsardzības pieteikuma vai uzturēšanās atļaujas pieteikuma izskatīšanas laikā; m) “vīza” ir dalībvalsts izdota atļauja vai lēmums, kas vajadzīgs tranzītam vai ieceļošanai minētajā dalībvalstī vai vairākās dalībvalstīs uz paredzēto uzturēšanās laiku. Vīzas veidu nosaka atbilstoši šādām definīcijām: – “ilgtermiņa vīza” ir kādas dalībvalsts izdota atļauja vai lēmums saskaņā ar tās tiesību aktiem vai Savienības tiesību aktiem, kas vajadzīgs ieceļošanai minētajā dalībvalstī uz paredzēto uzturēšanās laiku, kurš ir ilgāks par trim mēnešiem, – “īstermiņa vīza” ir dalībvalsts izdota atļauja vai lēmums, lai veiktu tranzītu vai lai paredzētu uzturēties vienā vai vairākās, vai visās dalībvalstīs uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus jebkurā sešu mēnešu laikposmā, sākot no pirmās ieceļošanas dienas dalībvalstu teritorijā, – “lidostas tranzītvīza” ir vīza, kas derīga tranzītam caur vienas vai vairāku dalībvalstu lidostu starptautiskā tranzīta zonām; [..].”

27. Saskaņā ar 3. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jāizskata jebkurš starptautiskās aizsardzības pieteikums, ko kādai no šīm valstīm tās teritorijā, tostarp pie robežas vai tranzīta zonās, iesniedz trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks. Jebkurš šāds pieteikums jāizskata vienai dalībvalstij, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.

28. 3. panta 2. punktā ir noteikts: “Ja, pamatojoties uz šajā regulā uzskaitītajiem kritērijiem, nav iespējams izraudzīties atbildīgo dalībvalsti, tad par pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai pirmajai iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums. Ja nav iespējams pieteikuma iesniedzēju pārsūtīt uz dalībvalsti, kas izraudzīta par galveno atbildīgo, jo ir pamatots iemesls uzskatīt, ka pastāv sistēmiskas problēmas patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos minētajā dalībvalstī, kā rezultātā pastāv necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes risks [Hartas] 4. panta nozīmē, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, turpina izskatīt III nodaļā izklāstītos kritērijus, lai noteiktu, vai par atbildīgo var tikt izraudzīta cita dalībvalsts. Ja saskaņā ar šo punktu nav iespējama pārsūtīšana uz nevienu dalībvalsti, kas izraudzīta, balstoties uz III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem, vai uz pirmo dalībvalsti, kurā pieteikums iesniegts, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, kļūst par atbildīgo dalībvalsti.”

29. Atbildīgās dalībvalsts (1. panta izpratnē) noteikšanas kritēriji ir paredzēti III nodaļā (turpmāk tekstā – “III nodaļas kritēriji”). 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka kritēriji ir jāpiemēro atbilstoši hierarhijai, kāda ir noteikta šajā nodaļā. Saskaņā ar 7. panta 2. punktu atbildīgo dalībvalsti nosaka, pamatojoties uz stāvokli, kāds bija, pieteikuma iesniedzējam pirmo reizi iesniedzot starptautiskās aizsardzības pieteikumu dalībvalstij. Visaugstāk hierarhijā ir kritēriji, kas saistīti ar nepilngadīgajiem (8. pants) un ģimenes locekļiem (9., 10. un 11. pants). Tie netiek tieši izskatīti nevienā no pamatlietām ( 43 ).

30. Nākamais hierarhijā ir 12. pants, kurā ir izklāstīti nosacījumi kritērijam, kas saistīts ar uzturēšanās atļauju vai vīzu izdošanu. Saskaņā ar 12. panta 1. punktu, ja pieteikuma iesniedzējam ir derīga uzturēšanās atļauja, par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kas izdevusi šo atļauju. Saskaņā ar 12. panta 2. punktu, ja pieteikuma iesniedzējam ir derīga vīza, par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kas izdevusi šo vīzu, ja vien šī vīza nav izdota citas dalībvalsts vārdā, izmantojot pārstāvības pasākumu, kas paredzēts Regulas (EK) Nr. 810/2009 ( 44 ) 8. pantā. Tādā gadījumā par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga pārstāvētā dalībvalsts.

31. 13. panta nosaukums ir “Ieceļošana un/vai uzturēšanās”. 13. panta 1. punktā ir paredzēts: “Ja, pamatojoties uz tiešiem vai netiešiem pierādījumiem, kas aprakstīti abos šīs regulas 22. panta 3. punktā minētajos sarakstos, tostarp Regulā (ES) Nr. 603/2013 [ ( 45 )] minēto informāciju, ir konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts sauszemes, jūras vai gaisa robežu, ieceļojot no trešās valsts, tad par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurā patvēruma meklētājs šādā veidā ieceļojis. Minētā atbildība izbeidzas divpadsmit mēnešus pēc nelikumīgās robežas šķērsošanas dienas.”

32. Priekšpēdējais kritērijs, kas noteikts 14. pantā, ir saistīts ar “ieceļošanu vīzu atcelšanas gadījumā”. Tajā ir norādīts: “1. Ja trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks ieceļo tādas dalībvalsts teritorijā, kurā attiecībā uz viņu ir atcelta prasība par vīzas nepieciešamību, tad minētā dalībvalsts ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu. 2. Šā panta 1. punktā izklāstīto principu nepiemēro, ja trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu citā dalībvalstī, kurā attiecībā uz viņa ieceļošanu tās teritorijā arī ir atcelta prasība par vīzas nepieciešamību. Minētajā gadījumā par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga minētā cita dalībvalsts.”

33. Pēdējais kritērijs (15. pants) ir saistīts ar lidostas starptautiskajā tranzīta zonā sagatavotiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem un neattiecas uz šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu.

34. Dalībvalstis saskaņā ar 17. panta 1. punktu var atkāpties no Dublinas III regulas 3. panta 1. punkta un nolemt izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ko tai iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, pat ja saskaņā ar III nodaļas kritērijiem šāda izskatīšana nav attiecīgās dalībvalsts pienākums.

35. V nodaļā ir iekļautas normas, kurās reglamentēti “atbildīgās dalībvalsts pienākumi”. Šīs nodaļas 18. pantā ir uzskaitīti noteikti pienākumi, kuri ietver pieteikuma iesniedzēja, kas iesniedzis pieteikumu citā dalībvalstī, uzņemšanu (18. panta 1. punkta a) apakšpunkts) vai tāda pieteikuma iesniedzēja atpakaļuzņemšanu, kura pieteikums tiek izskatīts un kurš ir sagatavojis pieteikumu citā dalībvalstī, vai kurš atrodas citas dalībvalsts teritorijā bez uzturēšanās atļaujas (18. panta 1. punkta b) apakšpunkts).

36. 20. panta 1. punktā ir paredzēts, ka process, kurā nosaka atbildīgo dalībvalsti, sākas, tiklīdz kādā no dalībvalstīm pirmo reizi tiek iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums. 20. panta 2. punktā ir noteikts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikumu uzskata par iesniegtu, ja attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes ir saņēmušas pieteikuma iesniedzēja iesniegtu veidlapu vai attiecīgo iestāžu sagatavotu ziņojumu ( 46 ).

37. Saskaņā ar 21. pantu, ja dalībvalsts, kurai iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums, uzskata, ka par šā pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga cita dalībvalsts, tā iespējami īsā laikā un katrā ziņā trīs mēnešos no pieteikuma iesniegšanas dienas 20. panta 2. punkta nozīmē var pieprasīt minētajai otrajai dalībvalstij uzņemt attiecīgo pieteikuma iesniedzēju. Saskaņā ar 22. panta 1. punktu ( 47 ) dalībvalsts, kas saņem pieprasījumu, veic vajadzīgās pārbaudes un paziņo lēmumu attiecībā uz pieprasījumu par pieteikuma iesniedzēja uzņemšanu divos mēnešos no šāda pieprasījuma saņemšanas. 22. panta 7. punktā ir paredzēts, ka atbildes nesniegšana minētajā termiņā ir pielīdzināma pieprasījuma akceptam ( 48 ).

38. Tāpat pieprasījums saskaņā ar 23. pantu uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju, kas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir jāiesniedz pēc iespējas ātrāk. Atbilstoši 25. pantam pieprasījuma saņēmējai dalībvalstij ir jāatbild cik vien iespējams drīz – ne vēlāk kā viena mēneša laikā no pieprasījuma saņemšanas dienas. Saskaņā ar 25. panta 2. punktu atbildes nesniegšana noteiktajā termiņā tiek uzskatīta par pieprasījuma akceptu.

39. Noteiktas procesuālās garantijas ir paredzētas 26. un 27. pantā. Saskaņā ar 26. pantu, ja dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, piekrīt uzņemt vai uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju, pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts paziņo attiecīgajai personai par lēmumu pārsūtīt viņu uz atbildīgo dalībvalsti. Minētajā lēmumā ir jāietver informācija par pieejamajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem.

40. Saskaņā ar 27. panta 1. punktu pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli, proti, pārsūtīšanas lēmuma faktisku un juridisku apelāciju vai pārskatīšanu tiesā.

41. 29. pantā ir noteikts: “1. Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 2. Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā. [..]” ( 49 )

42. 33. panta “Agrīnas brīdināšanas, sagatavotības un krīžu pārvarēšanas mehānisms” 1. punktā ir paredzēts: “Ja, balstoties jo īpaši uz informāciju, ko saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 439/2010 [ ( 50 )] savācis [Eiropas Patvēruma atbalsta birojs, turpmāk tekstā – “EPAB”], Komisija konstatē, ka šīs regulas piemērošana var būt apdraudēta tāpēc, ka ir pamatota iespējamība, ka kādas dalībvalsts patvēruma sistēma varētu piedzīvot īpašu noslogotību, un/vai tāpēc, ka pastāv problēmas kādas dalībvalsts patvēruma sistēmas darbībā, tā sadarbībā ar EPAB sniedz ieteikumus minētajai dalībvalstij, aicinot to sagatavot preventīvu rīcības plānu. [..]”

Dublinas III regulas īstenošanas noteikumi

43. Ar Regulu (ES) Nr. 603/2013 ( 51 ) tika izveidota Eurodac sistēma. Tās mērķis ir palīdzēt noteikt dalībvalsti, kas atbilstoši Dublinas III regulai ir atbildīga par to, lai tiktu izskatīts starptautiskās aizsardzības pieteikums, ko kādā dalībvalstī iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais.

44. Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 118/2014, ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai piemērotu Dublinas III regulu ( 52 ), II pielikumā ir iekļauti divi saraksti, kuros norādīti pierādījumu veidi atbildīgās dalībvalsts noteikšanai Dublinas III regulas izpratnē. “A” sarakstā ir minēti formāli pierādījumi, ar kuriem tiek noteikta atbildība, kamēr tie nav atspēkoti ar pierādījumiem par pretējo. “B” sarakstā ir minēti netieši pierādījumi – indikatīvas norādes, kuras, lai gan ir atspēkojamas, noteiktos apstākļos var būt pietiekamas atbildības noteikšanai.

Šengena

45. Tā vai citādi brīva pārvietošanās starp Eiropas valstīm ir notikusi kopš viduslaikiem ( 53 ). Šengenas nolīgums, kas noslēgts 1985. gada 14. jūnijā, attiecās uz pakāpenisku iekšējo robežu atcelšanu, un tajā bija paredzēta kontrole uz parakstītāju valstu ārējās robežas. 1990. gada 19. jūnijā tika parakstīta Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu ( 54 ). Šī konvencija attiecās uz tādiem jautājumiem kā ārējo robežu organizācija un pārvaldība un iekšējās robežkontroles atcelšana, vienotas vīzas izsniegšanas procedūras un vienotas datu bāzes darbība visiem dalībniekiem (Šengenas informācijas sistēma (turpmāk tekstā – “SIS”)), kā arī līdzekļu noteikšana sadarbībai starp dalībvalstu imigrācijas dienestiem. Ar Amsterdamas līgumu uz šiem jautājumiem tika attiecināta Savienības acquis. Ne visas Savienības 28 dalībvalstis pilnībā piedalās Šengenas acquis ( 55 ). Pastāv īpaši noteikumi attiecībā uz Īriju un Apvienoto Karalisti ( 56 ).

Šengenas Robežu kodekss

46. Šengenas Robežu kodeksa ( 57 ) preambulas apsvērumos ir šādi noderīgi formulējumi. Tādas telpas izveide, kurā personas var brīvi pārvietoties, ir jāpapildina ar citiem pasākumiem, piemēram, kopējo politiku ārējo robežu šķērsošanai ( 58 ). Šajā ziņā “vienota tiesību aktu krājuma” izveide ir viens no svarīgākajiem elementiem kopējā ārējo robežu pārvaldības politikā ( 59 ). Robežkontrole notiek ne tikai to dalībvalstu interesēs, pie kuru ārējām robežām tā tiek veikta, bet arī visu to dalībvalstu interesēs, kuras ir atcēlušas iekšējo robežkontroli.

47. Tālāk preambulas apsvērumos ir norādīts, ka robežkontrolei būtu jāpalīdz apkarot nelikumīgu imigrāciju un cilvēku tirdzniecību un novērst draudus dalībvalstu iekšējai drošībai, valsts politikai, sabiedrības veselības aizsardzībai un starptautiskām attiecībām ( 60 ). Robežkontrole būtu jāveic tā, lai pilnībā respektētu cilvēku cieņu. Robežkontrole būtu jāveic profesionāli un izrādot cieņu, un tai vajadzētu būt samērīgai ar izvirzītajiem mērķiem ( 61 ). Robežkontrole nav tikai personu kontrole robežšķērsošanas vietās un uzraudzība starp robežšķērsošanas vietām, bet arī iekšējās drošības apdraudējumu analīze un tādu draudu analīze, kuri var ietekmēt ārējo robežu drošību. Tāpēc jāparedz nosacījumi, kritēriji un sīki izstrādāti noteikumi, kas reglamentē kontroli robežšķērsošanas vietās un uzraudzību ( 62 ). Lai izvairītos no pārlieku ilgas gaidīšanas, būtu jāparedz iespēja izņēmuma un neparedzētu apstākļu gadījumā atvieglināt kontroli pie ārējām robežām. Ja robežkontrole pie ārējām robežām ir atvieglināta, trešo valstu valstspiederīgo dokumentos joprojām obligāti ir sistemātiski jāiespiež spiedogi. Spiedogu iespiešana ļauj precīzi apliecināt robežšķērsošanas dienu un vietu, ne visos gadījumos apliecinot, ka veikti visi vajadzīgie ceļošanas dokumentu kontroles pasākumi ( 63 ).

48. Ar 1. pantu būtībā ir noteikts Šengenas Robežu kodeksa dubultais mērķis. Pirmkārt, tajā ir paredzēts, ka netiek veikta to personu robežkontrole, kuras šķērso iekšējās robežas starp tās dalībniecēm dalībvalstīm. Otrkārt, tajā ir ietverti noteikumi par to personu robežkontroli, kuras šķērso Eiropas Savienības dalībvalstu ārējās robežas.

49. 2. pantā ir sniegtas šādas definīcijas: “[..] 2) “ārējas robežas” ir dalībvalstu sauszemes, arī upju un ezeru robežas, jūras robežas un lidostas, upju ostas, jūras ostas un ezeru ostas, ar nosacījumu, ka tās nav iekšējas robežas; [..] 5) “personas, kas izmanto tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar Savienības tiesībām” ir: a) Eiropas Savienības pilsoņi [LESD 20. panta 1. punkta] nozīmē un trešo valstu valstspiederīgie, kas ir Savienības pilsoņu ģimenes locekļi, kuri ir tiesīgi uz pārvietošanās brīvību un uz kuriem attiecas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK [ ( 64 )]; b) trešo valstu valstspiederīgie un – neatkarīgi no valstspiederības – viņu ģimenes locekļi, kas saskaņā ar nolīgumiem starp Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un attiecīgajām trešām valstīm, no otras puses, ir tiesīgi izmantot tādas pašas tiesības uz pārvietošanās brīvību, kādas ir Savienības pilsoņiem; 6. “trešās valsts valstspiederīgais” ir jebkura persona, kas nav Savienības pilsonis Līguma 20. panta 1. punkta nozīmē un uz ko neattiecas [2. panta] 5. punkts; 7. “personas, par ko izdots brīdinājums, lai atteiktu ieceļošanas atļauju” ir trešās valsts valstspiederīgie, par ko saskaņā ar [KĪŠN] 96. pantu Šengenas Informācijas sistēmā (“SIS”) izdots brīdinājums atteikt ieceļošanas atļauju; 8. “robežšķērsošanas vieta” ir vieta, ko kompetentās iestādes noteikušas ārējās robežas šķērsošanai; [..] 9. “robežkontrole” ir darbības, ko saskaņā ar šo regulu veic pie robežas, reaģējot vienīgi uz nodomu šķērsot robežu vai robežas šķērsošanas aktu, neatkarīgi no visiem citiem apsvērumiem, un tā ietver robežpārbaudes un robežuzraudzību; 10. “robežpārbaudes” ir pārbaudes, ko veic robežšķērsošanas vietās, lai nodrošinātu, ka personām, tostarp viņu transportlīdzekļiem un mantām drīkst atļaut ieceļot dalībvalstu teritorijā vai izceļot no tās; 11. “robežuzraudzība” ir robežu uzraudzība starp robežšķērsošanas vietām un robežšķērsošanas vietu uzraudzība pēc noteiktā darbalaika beigām, lai nepieļautu personu izvairīšanos no robežpārbaudēm; [..] 13. “robežsargs” ir valsts iestādes darbinieks, kurš saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem norīkots robežšķērsošanas vietā, pie robežas vai robežas tiešā tuvumā un kurš saskaņā ar šo regulu un attiecīgās valsts tiesību aktiem veic robežkontroles uzdevumus; [..] 15. “uzturēšanās atļauja” ir: a) visas uzturēšanās atļaujas, ko dalībvalstis izsniegušas atbilstoši vienotajai formai, kas noteikta Padomes Regulā (EK) Nr. 1030/2002 [ ( 65 )], un uzturēšanās atļaujas, kas izsniegtas saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK; b) visi citi dokumenti, ko dalībvalsts izsniegusi trešo valstu valstspiederīgajiem, atļaujot uzturēties tās teritorijā, kuri ir paziņoti un pēc tam publicēti saskaņā ar 34. pantu, izņemot: i) pagaidu atļaujas, kuras izdod uz laiku, kamēr izskata vai nu pirmo pieprasījumu izsniegt a) apakšpunktā minēto uzturēšanās atļauju, vai arī patvēruma pieprasījumu; un ii) vīzas, ko dalībvalstis izsniegušas atbilstoši vienotajai formai, kas noteikta Padomes Regulā (EK) Nr. 1683/95; [..]” ( 66 ).

50. Saskaņā ar 3. pantu Šengenas Robežu kodekss attiecas uz “personām, kas šķērso dalībvalstu iekšējās vai ārējās robežas, neskarot: a) tādu personu tiesības, kuras izmanto tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar Savienības tiesībām; b) bēgļu tiesības, kā arī tādu personu tiesības, kuras lūdz starptautisku aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz neizdošanu”.

51. Saskaņā ar 3.a pantu, piemērojot šo regulu, dalībvalstis pilnībā ievēro attiecīgos Savienības tiesību aktus, tostarp Hartu, Ženēvas konvenciju un pamattiesības. Tas ietver pienākumu lēmumus pieņemt, katru gadījumu izskatot atsevišķi.

52. 5. panta nosaukums ir “Trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas nosacījumi”. Saskaņā ar 5. panta 1. punktu attiecībā uz plānotu uzturēšanos dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nepārsniedz 90 dienas jebkurā 180 dienu laikposmā ( 67 ), uz šādu personu attiecas šādi noteikumi: a) viņiem ir derīgs ceļošanas dokuments, kas dod viņam tiesības šķērsot robežu; b) viņiem ir derīga vīza; c) viņi pamato iecerētās uzturēšanās mērķi un apstākļus, viņiem ir pietiekami iztikas līdzekļi gan iecerētās uzturēšanas laikam, gan lai atgrieztos izcelsmes valstī vai tranzītā dotos uz trešo valsti, kurā viņus noteikti uzņems; vai arī viņiem ir iespēja likumīgi iegūt iztikas līdzekļus; d) viņi nav personas, par ko SIS izdots brīdinājums, lai atteiktu ieceļošanu; un e) viņus neuzskata par apdraudējumu tostarp kādas dalībvalsts politikai vai iekšējai drošībai ( 68 ).

53. Atkāpjoties no minētajām prasībām, 5. panta 4. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka “dalībvalstis humānu apsvērumu, valsts interešu vai starptautisku saistību dēļ var atļaut savā teritorijā ieceļot trešo valstu valstspiederīgajiem, kas neatbilst vienam vai vairākiem 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Ja uz konkrētu trešās valsts valstspiederīgo attiecas 1. punkta d) apakšpunktā minētais brīdinājums, dalībvalsts, kas ļauj viņam ieceļot savā teritorijā, attiecīgi informē citas dalībvalstis”.

54. Ar 8. pantu robežsargiem ir atļauts izņēmuma un neparedzētos apstākļos atvieglināt kontroli pie ārējām robežām. Par šādiem ārkārtas un neparedzētiem apstākļiem tiek uzskatīti apstākļi, kad neparedzami notikumi izraisa tik intensīvu satiksmi, ka gaidīšanas laiks pie robežšķērsošanas vietas kļūst pārmērīgs, un kad ir izmantoti visi personāla, tehniskie un organizatoriskie resursi.

55. Tomēr 8. panta 3. punktā ir norādīts, ka arī tad, ja robežpārbaudes ir atvieglinātas, robežsargi trešo valstu valstspiederīgajiem ieceļojot un izceļojot iespiež spiedogus ceļošanas dokumentos saskaņā ar 10. panta 1. pantu, kur paredzēts, ka trešo valstu valstspiederīgo ceļošanas dokumentos ieceļojot un izceļojot sistemātiski jāiespiež spiedogi. Spiedogi ir jāiespiež: a) dokumentos ar derīgu vīzu, kas trešās valsts valstspiederīgajam dod tiesības šķērsot robežu; b) tādu trešo valstu valstspiederīgo dokumentos, kuriem dalībvalsts vīza ir izsniegta pie robežas, dodot tiesības šķērsot robežu, un c) dokumentos, kas dod tiesības šķērsot robežu trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem neattiecas prasība pēc vīzas.

56. 13. pantā ir paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgajiem, kas neatbilst visiem 5. panta 1. punktā izklāstītajiem ieceļošanas nosacījumiem un nepieder pie to personu kategorijas, uz ko attiecas 5. panta 4. punkts, atsaka ieceļošanu dalībvalstu teritorijās. Tas neskar īpašos noteikumus par patvēruma tiesībām un starptautisku aizsardzību vai ilgtermiņa vīzām.

SIS

57. SIS būtībā ir informācijas sistēma, ar kuru tiek atbalstīta ārējā robežkontrole un tiesībaizsardzības sadarbība Šengenas Robežu kodeksa dalībvalstīs (turpmāk tekstā – “Šengenas valstis”). Tās galvenais mērķis ir palīdzēt saglabāt iekšējo drošību minētajās valstīs bez iekšējās robežkontroles ( 69 ). Tas tiek nodrošināts tostarp ar automatizētām meklēšanas procedūrām, kas ļauj piekļūt brīdinājumiem par personām, lai veiktu robežkontroli. Attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgajiem (t.i., personām, kuras nav ne Eiropas Savienības pilsoņi, ne arī to valstu valstspiederīgie, kuriem saskaņā ar nolīgumiem starp Eiropas Savienību un attiecīgo valsti ir tādas pašas brīvas pārvietošanās tiesības, kādas ir Eiropas Savienības pilsoņiem) ( 70 ), dalībvalstīm ir jāizdod brīdinājums SIS ietvaros, ja kompetenta iestāde vai tiesa pieņem lēmumu, atsakot ieceļošanu vai uzturēšanos, pamatojoties uz draudiem, kurus sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai, vai valsts drošībai var radīt attiecīgās personas atrašanās [valstī] ( 71 ). Brīdinājumi var tikt izdoti arī tad, ja šādu lēmumu pamatā ir fakts, ka trešās valsts valstspiederīgajam ir piemērots jebkāds pasākums, kas saistīts ar izraidīšanu, ieceļošanas atteikumu vai pārvietošanu un kas nav atcelts vai apturēts ( 72 ).

Regula (EK) Nr. 1683/95

58. Padomes Regulā (EK) Nr. 1683/95 ( 73 ) ir noteikta vienota forma (uzlīme) vīzām, ko piešķir dalībvalstis un kam jāatbilst tās pielikumā norādītajiem parametriem. Šajos parametros ir ietverti “drošības līdzekļi”, piemēram, integrēta fotogrāfija, optiski mainīga zīme, izsniedzējas dalībvalsts logotips, vārds “vīza” un deviņu zīmju valsts numurs.

Regula (EK) Nr. 539/2001

59. Sarakstā Padomes Regulas (EK) Nr. 539/2001 I pielikumā ir uzskaitītas trešās valstis, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzai, un trešās valstis, kuru pilsoņi ir atbrīvoti no minētās prasības ( 74 ). Minētā prasība neskar Eiropas līgumu par vīzu atcelšanu bēgļiem ( 75 ). Uz II pielikumā minēto trešo valstu valstspiederīgajiem tiek attiecināts atbrīvojums no prasības par īstermiņa vīzām. Dalībvalstīm ir tiesības arī paredzēt izņēmumu no vīzas prasības attiecībā uz noteiktām ierobežotām personu kategorijām ( 76 ).

Vīzu informācijas sistēma

60. Vīzu informācijas sistēma (turpmāk tekstā – “VIS”) tika izveidota ar Padomes Lēmumu 2004/512/EK ( 77 ). Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 767/2008 ( 78 ) 1. pantu VIS atļauj datu apmaiņu starp Šengenas dalībvalstīm attiecībā uz īstermiņa vīzu pieteikumiem un ar tiem saistītajiem lēmumiem. Ar 2. panta f) punktu ir noteikts, ka VIS mērķos ietilpst Dublinas II regulas piemērošanas atvieglošana. Saskaņā ar 4. pantu “vīza” ir definēta, atsaucoties uz KĪŠN. Saistībā ar vīzas uzlīmi ir sniegta atsauce uz Regulā Nr. 1683/95 noteikto vienoto vīzu formu. Izteiciens “ceļošanas dokuments” nozīmē pasi vai citu līdzvērtīgu dokumentu, kas ļauj tā turētājam šķērsot ārējās robežas un kam var tikt piestiprināta vīza.

61. 21. pantā ir paredzēts, ka patvēruma jautājumos kompetentajām iestādēm ir piekļuve meklēšanai datubāzē pēc patvēruma meklētāja pirkstu nospiedumiem vienīgi ar nolūku noteikt dalībvalsti, kura ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, ja tas ir saistīts ar noteikšanu, vai dalībvalsts ir izsniegusi vīzu, vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs ir “nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts robežu” (saskaņā ar tagadējiem Dublinas III regulas, attiecīgi, 12. un 13. pantu).

Regula Nr. 810/2009

62. Regulas Nr. 810/2009 1. panta 1. punktā ir norādīts, ka ar šo regulu paredz procedūras un nosacījumus, lai izsniegtu vīzas tranzītam vai plānotām uzturēšanās reizēm dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā. Šīs prasības ir piemērojamas jebkuram trešās valsts valstspiederīgajam, kuram vajadzīga derīga vīza, šķērsojot dalībvalsts ārējās robežas.

63. 2. pantā trešās valsts valstspiederīgais ir definēts kā persona, kas nav Eiropas Savienības pilsonis. Vīza ir kādas dalībvalsts izdota atļauja vai nu tranzītā šķērsot vai plānoti uzturēties dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus sešu mēnešu laikposmā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas attiecīgo dalībvalstu teritorijā, vai arī tranzītā šķērsot dalībvalstu lidostu starptautiskā tranzīta zonas. “Vīzas uzlīme” ir vienotas formas vīza, kā definēts Regulā Nr. 1683/95. Atzīti ceļošanas dokumenti ir dokumenti, kurus viena vai vairākas dalībvalstis atzīst vīzas ielīmēšanai ( 79 ).

Procedūru direktīva

64. Kā liecina Procedūru direktīvas virsraksts, tajā ir noteiktas kopējas procedūras starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu. 3. pantā ir noteikts, ka šī direktīva ir piemērojama visiem šādiem pieteikumiem, kas sagatavoti Eiropas Savienības teritorijā.

65. Saskaņā ar 31. pantu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiek apstrādāti, cik ātri vien iespējams, saskaņā ar šajā direktīvā paredzēto izskatīšanas procedūru ( 80 ). Saskaņā ar vispārējo noteikumu izskatīšanas procedūra ir jāpabeidz sešu mēnešu laikā pēc pieteikuma iesniegšanas. Tomēr, ja uz pieteikumiem attiecas Dublinas III regulā izklāstītā procedūra, sešu mēnešu termiņš sākas no brīža, kad par indivīda pieteikuma izvērtēšanu atbildīgā dalībvalsts ir noteikta saskaņā ar minēto regulu ( 81 ). Dalībvalstis var paredzēt, ka izvērtēšanas procedūra ir jāpaātrina un/vai jāveic pie robežas vai tranzīta zonās, ja pieteikuma iesniedzējs tostarp “nelikumīgi” ieceļo dalībvalsts teritorijā vai atsakās nodot savu pirkstu nospiedumus saskaņā ar Eurodac regulu ( 82 ).

Atgriešanas direktīva

66. Direktīvas 2008/115/EK ( 83 ) 1. pantā ir norādīts, ka šajā direktīvā ir noteikti kopēji standarti un procedūras, kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, ievērojot pamattiesības kā galvenos Kopienas tiesību, kā arī starptautisko tiesību principus, tostarp pienākumu nodrošināt bēgļu aizsardzību un cilvēktiesības.

67. 2. pantā ir paredzēts, ka šī direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā. Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem attiecas ieceļošanas atteikums saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa 13. pantu vai kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās (zemes, jūras vai gaisa) robežas šķērsošanu un kuri vēlāk nav ieguvuši atļauju vai tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī.

68. Saskaņā ar 3. pantu trešās valsts valstspiederīgais ir jebkura persona, kas nav Eiropas Savienības pilsonis un kas nav persona, kam ir tiesības uz pārvietošanās brīvību, kā noteikts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 5. punktā. Izteiciens “nelikumīga uzturēšanās” ir definēts kā “tāda trešās valsts valstspiederīgā atrašanās dalībvalsts teritorijā, kurš neatbilst vai vairs neatbilst ieceļošanas nosacījumiem, kas noteikti Šengenas Robežu kodeksa 5. pantā, vai arī citiem ieceļošanas, uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās nosacījumiem šajā dalībvalstī” ( 84 ).

Par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu

69. Šajos divos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek lūgti Tiesas norādījumi par Dublinas III regulas un Šengenas Robežu kodeksa interpretāciju. Lietā A. S. ( 85 ) ir Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Lietā Jafari ( 86 ) ir Verwaltungsgerichtshof Wien (Augstākā administratīvā tiesa Vīnē) (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.

70. Abu iesniedzējtiesu uzdotie jautājumi ir saistīti un lielā mērā pārklājas. Tādēļ izskatīšu abas lietas vienos secinājumos. Lietošu vārdu “migrācija”, lai vispārēji raksturotu trešo valstu valstspiederīgo pieplūdumu no 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam (turpmāk tekstā – “pamatlietas faktisko apstākļu norises laiks”). Minētais pieplūdums bija saistīts gan ar bēgļiem vai personām, kuras bija iecerējušas iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu Eiropas Savienībā, gan migrantiem minētā vārda plašākā nozīmē ( 87 ).

Lieta C‑490/16 A. S.

Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

71. Iesniedzējtiesa norāda, ka Sīrijas valstspiederīgais A. S. no Sīrijas ieceļoja Libānā, no turienes Turcijā un tālāk – Grieķijā, BDR Maķedonijā, Serbijā, Horvātijā un Slovēnijā. Lietas dalībnieku starpā nav strīda par to, ka viņš Serbiju šķērsoja organizēti “migrantu straumē”, ieceļoja Horvātijā no Serbijas un uz valsts robežu tās šķērsošanai paredzētā vietā viņu pavadīja Serbijas valsts iestādes. Viņš tika nodots Horvātijas valsts robežkontroles iestāžu uzraudzībā. Tās viņam nedz liedza ieceļot Horvātijā, nedz aizsāka procedūru viņa izraidīšanai no Horvātijas teritorijas, nedz arī pārbaudīja, vai viņš atbilst nosacījumiem par likumīgu ieceļošanu Horvātijā. Horvātijas iestādes drīzāk organizēja nokļūšanu līdz Slovēnijas valsts robežai.

72. 2016. gada 20. februārī A. S. ieradās Slovēnijā ar ieplūstošo “migrantu straumi” Dobovas robežpostenī, kur viņš tika reģistrēts. Nākamajā dienā (2016. gada 21. februārī) viņš kopā ar citiem caur Rietumbalkāniem ceļojušajiem trešo valstu valstspiederīgajiem tika nogādāts Austrijas drošības iestādēs pie Slovēnijas robežas ar Austriju, un šīs iestādes viņu nosūtīja atpakaļ uz Slovēniju. 2016. gada 23. februārī A. S. iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu Slovēnijas iestādēm. Tajā pašā dienā Slovēnijas iestādes nosūtīja vēstuli Horvātijas iestādēm saskaņā ar abu valstu nolīguma par to personu izdošanu un atgriešanu, kas nelikumīgi ieceļojušas vai uzturas Slovēnijas teritorijā (starptautisks nolīgums), 2. panta 1. punktu. Slovēnija lūdza Horvātiju uzņemt atpakaļ 66 cilvēkus, tostarp A. S. Ar 2016. gada 25. februāra vēstuli Horvātijas iestādes apstiprināja, ka tās uzņems šīs personas atpakaļ. Oficiālu atpakaļuzņemšanas pieprasījumu atbilstoši Dublinas III regulai Slovēnija sagatavoja 2016. gada 19. martā. 2016. gada 18. maijā Horvātijas iestādes apstiprināja savu piekrišanu tam, ka Horvātija ir atbildīgā dalībvalsts.

73. Ar Slovēnijas Iekšlietu ministrijas (turpmāk tekstā – “Slovēnijas ministrija”) 2016. gada 14. jūnija lēmumu A. S. tika informēts, ka viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums Slovēnijā netiks izskatīts un ka viņš tiks pārsūtīts uz Horvātiju kā atbildīgo dalībvalsti (turpmāk tekstā – “Slovēnijas ministrijas lēmums”).

74. Minētais lēmums bija pamatots ar Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta kritēriju. Saskaņā ar šo tiesību normu par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurā trešās valsts valstspiederīgais ir ieceļojis, nelikumīgi šķērsojot robežu. Nelikumīga robežas šķērsošana katrā konkrētā gadījumā ir jākonstatē, pamatojoties uz tiešiem vai netiešiem pierādījumiem saskaņā ar abiem Dublinas īstenošanas regulas II pielikumā ietvertajiem sarakstiem, ieskaitot jebkurus pieejamos datus Eurodac.

75. Slovēnijas ministrija uzskatīja, ka A. S. 2016. gada februārī nelikumīgi ir ieceļojis Horvātijā. Tā ņēma vērā arī to, ka 2016. gada 18. maijā Horvātijas iestādes pozitīvi atbildēja uz Slovēnijas iestāžu pieprasījumu uzņemties atbildību par A. S. pieteikumu saskaņā ar Dublinas III regulu, pamatojoties uz kritēriju minētās regulas 13. panta 1. punktā, kā rezultātā Horvātija esot par A. S. pieteikuma izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts ( 88 ). Eurodac sistēmā netika nodrošināta pozitīva atbilsme attiecībā uz Horvātiju par A. S., bet tas nav izšķiroši Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta interpretācijai. Valsts iestādes gadījumos, kad Horvātijas robežu ir šķērsojušas personas no “migrantu straumes”, ir rīkojušās tieši tāpat kā gadījumos, kad migranti ir bijuši reģistrēti Eurodac sistēmā.

76. 2016. gada 27. jūnijāA. S. pārsūdzēja minēto lēmumu Upravno sodišče (pirmās instances administratīvā tiesa), pamatojoties uz 13. panta 1. punkta kritērija nepareizu piemērošanu. Horvātijas valsts iestāžu rīcība esot jāinterpretē tā, ka viņš likumīgi ir ieceļojis Horvātijā.

77. 2016. gada 4. jūlijā minētā sūdzība tika noraidīta, tomēr tika apmierināts A. S. lūgums par ministrijas lēmuma piemērošanas apturēšanu.

78. 2016. gada 7. jūlijā viņš pārsūdzēja pirmās instances tiesas nolēmumu iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai noteiktu par A. S. starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgo dalībvalsti, tai ir nepieciešami norādījumi, kā interpretēt Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu, “ka pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts [..] robežu”. Iesniedzējtiesa it īpaši vēlas zināt, vai vārdi “nelikumīgi šķērsojis” būtu jāinterpretē neatkarīgi vai kopsakarā ar Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punktu un Šengenas Robežu kodeksa 5. pantu. Iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai tas, ka A. S. šķērsoja Serbijas robežu un ieceļoja Horvātijā Horvātijas iestāžu uzraudzībā, kaut arī viņš neatbilda Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 1. punkta prasībām (jo viņam nebija vajadzīgo dokumentu, piemēram, derīgas vīzas), ir būtiski, lai izvērtētu, vai viņa ieceļošana Savienības teritorijā bija nelikumīga.

79. Iesniedzējtiesa turklāt lūdz norādes par noteiktu Dublinas III regulas procesuālo aspektu piemērošanu, proti, vai A. S. tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli saskaņā ar minētās regulas 27. pantu attiecas uz juridisko vērtējumu, kā jāpiemēro “nelikumīgas” ieceļošanas [“irregular” vai “unlawful entry”] dalībvalstī jēdziens 13. panta 1. punktā. Ja atbilde uz minēto jautājumu ir apstiprinoša, tad jānoskaidro, kā darbojas Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā un 29. panta 2. punktā noteiktie termiņi. Būtībā iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai termiņš turpinās, kad ir iesniegta sūdzība saskaņā ar 27. panta 1. punktu, it īpaši, ja pārsūtīšana tikusi izslēgta saskaņā ar 27. panta 3. punktu.

80. Tāpēc 2016. gada 13. septembrī iesniedzējtiesa lūdza sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem: “1) Vai tiesību aizsardzība tiesā atbilstoši [Dublinas III Regulas] 27. pantam attiecas arī uz 13. panta 1. punktā paredzētā kritērija nosacījumu interpretāciju, ja runa ir par lēmumu par to, ka dalībvalsts neizskatīs starptautiskās aizsardzības pieteikumu, cita dalībvalsts uz tā paša pamata jau ir uzņēmusies atbildību par pieteikuma iesniedzēja pieteikuma izskatīšanu, bet pieteikuma iesniedzējs pret to iebilst? 2) Vai nelikumīgas robežšķērsošanas nosacījums saskaņā ar [Dublinas III regulas] 13. panta 1. punktu ir jāinterpretē neatkarīgi un autonomi, vai arī tas ir jāinterpretē kopsakarā ar [Atgriešanas direktīvas] 3. panta 2. punktu un Šengenas Robežu kodeksa 5. pantu, kuros definēta nelikumīga robežšķērsošana, un šī interpretācija ir jāpiemēro [minētās regulas] 13. panta 1. punkta ietvaros? 3) Vai atkarībā no atbildes uz otro jautājumu nelikumīgas robežšķērsošanas jēdziens saskaņā ar [Dublinas III regulas] 13. panta 1. punktu aplūkojamās lietas apstākļos ir jāinterpretē tādējādi, ka nelikumīga robežšķērsošana nav konstatējama tad, ja dalībvalsts valsts iestādes robežšķērsošanu organizē caurbraukšanas – lai nokļūtu citā Eiropas Savienības dalībvalstī – mērķa labad? 4) Ja uz trešo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai [Dublinas III regulas] 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir aizliegta trešās valsts valstspiederīgā atgriešana [dalībvalstī], kuras teritorijā ieceļojot, viņš sākotnēji ir iekļuvis Eiropas Savienības teritorijā? 5) Vai [Dublinas III regulas] 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka termiņu ritējums saskaņā ar 13. panta 1. punktu un 29. panta 2. punktu apstājas, ja pieteikuma iesniedzējs izmanto savas tiesības uz tiesību aizsardzību tiesā, it īpaši, ja šī izmantošana ietver arī prejudiciālus jautājumus vai ja valsts tiesa gaida [Tiesas] atbildi uz šādu jautājumu, kas ir uzdots citā lietā? Pakārtoti, vai šādā gadījumā termiņu ritējums turpinās, atbildīgajai dalībvalstij nepastāvot tiesībām uzņemšanu noraidīt?

Tiesvedība Tiesā

81. Iesniedzējtiesa lūdza Tiesu piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību. Tiesa šo lūgumu noraidīja ar 2016. gada 27. septembra rīkojumu. Tomēr šai lietai pēc tam tika piešķirta prioritāte ar 2016. gada 22. decembra lēmumu, jo tajā uzdotie jautājumi ir kopīgi ar lietu C‑646/16 Jafari, kura tiek izskatīta paātrinātās tiesvedības kārtībā.

82. Rakstveida apsvērumus iesniedza A. S., Grieķija, Ungārija, Slovēnija, Apvienotā Karaliste, Šveice un Eiropas Komisija. Ņemot vērā līdzību ar lietu C‑646/16 Jafari, Tiesa nolēma rīkot kopīgu tiesas sēdi attiecībā uz abām lietām ( 89 ).

Lieta C‑646/16 Jafari

Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

83. Khadija Jafari un Zainab Jafari ir Afganistānas valstspiederīgās. Viņas ir māsas. Khadija Jafari ir dēls, kas dzimis 2014. gadā, bet Zainab Jafari ir divas meitas, kuras dzimušas 2011. un 2007. gadā. Šie bērni arī ir Afganistānas valstspiederīgie.

84. Abas māsas kopā ar saviem bērniem (turpmāk tekstā – “Jafari ģimenes”) bēga no Afganistānas, jo abu māsu vīrus bija notvēris Taliban un viņiem tika prasīts karot Taliban armijas sastāvā. Kad viņi atteicās to darīt, Taliban viņus nogalināja. Tad abu Jafari māsu attiecīgie vīratēvi turēja šīs sievietes ieslēgtas, – viens uzskatīja, ka turēt vedeklu ieslēgtu ir piemēroti reliģisku iemeslu dēļ; otrs uzskatīja, ka būtu drošāk ieslēgt vedeklu. Jafari māsu tēvam izdevās organizēt viņu bēgšanu no Afganistānas. Māsas baidījās, ka, ja viņas atgriezīsies Afganistānā, tad viņu ģimenes viņas atkal ieslodzīs un viņām draudēs arī nāvessods, nomētājot ar akmeņiem.

85. Jafari ģimeņu locekļi pameta Afganistānu 2015. gada decembrī. Ar “cilvēku tirgoņu” palīdzību viņi vispirms devās cauri Irānai (kur pavadīja trīs mēnešus), šķērsoja Turciju (kur viņi pavadīja apmēram 20 dienas), no kurienes ieradās Grieķijā (kur viņi pavadīja trīs dienas). Grieķijas iestādes ieguva Zainab Jafari biometriskos datus un pārsūtīja viņas pirkstu nospiedumus, izmantojot Eurodac. Tad Jafari ģimenes devās cauri BDR Maķedonijai, Serbijai, Horvātijai un Slovēnijai, līdz visbeidzot nonāca Austrijā. No viņu izceļošanas no Grieķijas līdz atkārtotajai ieceļošanai Savienības teritorijā pagāja ne vairāk kā piecas dienas.

86. Sākot no 2015. gada 18. novembra Horvātija bija sākusi filtrēt trešo valstu valstspiederīgo pieplūdumu. Tā ļāva šķērsot savu teritoriju tikai Afganistānas, Irākas un Sīrijas valstspiederīgajiem, kuriem bija iespējams iegūt bēgļa statusu. Jafari ģimenes atbilda šīm prasībām. Horvātijā viņi lūdza dot iespēju ārstam sniegt medicīnisko palīdzību vienai no Zainab Jafari meitām. Nekāda palīdzība nesekoja. Viņi stundu gaidīja autobusu, un tad viņi tika aizvesti pāri robežai uz Slovēniju.

87. 2016. gada 15. februārī Slovēnijas kompetentās iestādes sagatavoja dokumentu, kurā bija ierakstīta personīga informācija par Jafari ģimenēm. Par Zainab Jafari tajā bija norādīts “NEMČIJA/DEU” (“ceļojuma galamērķis Vācija”). Par Khadija Jafari burti “DEU” ar roku bija izsvītroti un aizstāti ar “AUT” rokrakstā (tādējādi, “NEMČIJA/AUT” – “ceļojuma galamērķis Austrija”) ( 90 ). Tajā pašā dienā māsas kopā šķērsoja Austrijas robežu un šajā valstī sagatavoja starptautiskās aizsardzības pieteikumus sev un saviem bērniem. Austrijas iestādes paziņo, ka tās sākotnēji norādīja vēlmi ceļot uz Zviedriju. Tomēr māsas to apstrīd.

88. Austrijas kompetentā iestāde (Austrijas Federālais ārvalstnieku un patvēruma lietu birojs (Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl; turpmāk tekstā – “federālais birojs” vai “BFA”)) nepārbaudīja māsu ziņojumu par bēgšanu no Afganistānas, jo uzskatīja, ka Horvātija ir par viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts. Pēc tam, kad BFA vispirms bija vērsies pie Slovēnijas iestādēm ar 2016. gada 16. aprīļa vēstuli, tas lūdza Horvātijas kompetento iestādi uzņemt māsas un viņu bērnus saskaņā ar Dublinas III regulas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu. BFA norādīja, ka, tā kā Jafari ģimenes dalībvalstu teritorijā esot ieradušās nelikumīgi caur Horvātiju, par viņu pieteikumu izskatīšanu esot atbildīga Horvātija. Horvātijas kompetentā iestāde uz to neatbildēja. Tāpēc BFA tai 2016. gada 18. jūnija vēstulē paziņoja, ka saskaņā ar Dublinas III regulas 22. panta 7. punktu no šī brīža Horvātija ir neatgriezeniski atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu.

89. Ar 2016. gada 5. septembra lēmumiem federālais birojs noraidīja starptautiskās aizsardzības pieteikumus kā “nepieņemamus”, atzīmēja, ka par patvēruma pieteikumu izskatīšanu atbildīga ir Horvātija, pamatojoties uz Dublinas III regulas 13. panta 1. punktu, un izdeva izraidīšanas rīkojumu par to, ka Jafari ģimenēm ir jāatgriežas Horvātijā. Pamatojumā federālais birojs izvirzīja pieņēmumu, ka māsas ar saviem bērniem Eiropas Savienības teritorijā vispirms ir ieceļojušas caur Grieķiju. Atbilstoši BFA apgalvotajam pēc tam viņas tomēr esot Savienības teritoriju atkal atstājušas un tad esot dalībvalstu teritorijā no jauna ieceļojušas caur Horvātiju. Ieceļošana Grieķijā un Horvātijā esot bijusi nelikumīga. Tomēr Grieķijā patvēruma procedūrā joprojām pastāvēja sistēmiski trūkumi. Tāpēc, piemērojot Dublinas III regulas 13. panta 1. punktu, par atbildīgo dalībvalsti ir jāuzskata Horvātija. Tās patvēruma sistēmā neesot sistēmisku trūkumu. Māsas apstrīd šo secinājumu ( 91 ).

90. Gan administratīvās iestādes, gan Bundesverwaltungsgericht (Austrijas Federālā administratīvā tiesa), kas lēma par viņu pieteikumu, ar kuru tika pārsūdzēti apstrīdētie lēmumi, uzskatīja par ticamu Jafari ģimeņu ziņojumu un sniegto informāciju saistībā ar viņu ceļojumu no Afganistānas. Turklāt netiek apstrīdēts, ka Jafari ģimeņu klejojumi notika trešo valstu valstspiederīgo masveida pieplūduma Savienības teritorijā no Rietumbalkāniem laikā no 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam.

91. Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) ar 2016. gada 10. oktobra nolēmumiem noraidīja Jafari ģimeņu prasības. Šajos nolēmumos tā būtībā pievienojās BFA apsvērumiem. Tā konstatēja, ka laikā, kad Jafari ģimenes bija ieceļojušas Horvātijā no Serbijas, tās bija šķērsojušas robežu bez ieceļošanas vīzas, lai gan kā Afganistānas valstspiederīgajiem viņiem tādai būtu jābūt. Tādējādi ieceļošana, šķērsojot šo robežu, bija nelikumīga. Cik varēja konstatēt, ieceļošana Austrijā arī bija notikusi bez vīzas un tādēļ tāpat bija “nelikumīga”.

92. Abas māsas (bet ne viņu bērni) pārsūdzēja minēto nolēmumu iesniedzējtiesā apelācijas kārtībā. Viņas apgalvoja, ka, nosakot, kura ir par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts, būtu jāņem vērā to attiecīgo gadījumu īpašie apstākļi. Viņas apgalvoja, ka ieceļoja Eiropas Savienības teritorijā saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunktu (tas ir, humānu apsvērumu dēļ). Tādēļ robežas šķērsošana nebija “nelikumīga ieceļošana” Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta izpratnē. Šāda argumentācija ir pamatā 2016. gada 18. februāra nolīgumam, ar kuru trešo valstu valstspiederīgajiem ir atļauts ieceļot Eiropas Savienības teritorijā, šķērsojot dalībvalstis, lai nokļūtu vietā, kur tie vēlas pieprasīt patvērumu ( 92 ). Tāpēc saskaņā ar Dublinas III regulas 14. panta 2. punktu Austrija esot par viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts.

93. Iesniedzējtiesa zināja, ka Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Augstākā tiesa) jau bija iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑490/16 A. S. Tomēr tā uzskata, ka Jafari ģimeņu starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatā esošie apstākļi atšķiras no apstākļiem lietā A. S. Jafari ģimeņu gadījumā Horvātijas kompetentā iestāde neatbildēja uz uzņemšanas pieprasījumu saskaņā ar Dublinas III regulas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Dublinas III regulas 13. panta 1. punkts ir atbilstošais III nodaļas kritērijs, kas piemērojams atbildīgās dalībvalsts noteikšanai. Šajā regulā tomēr nav definēta robežas “nelikumīga šķērsošana”. Tādēļ iesniedzējtiesa lūdz izskaidrot, vai minētais jēdziens būtu jāinterpretē neatkarīgi vai atsaucoties uz citiem Savienības tiesību aktiem, kuros paredzēti noteikumi, kas reglamentē prasības attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri šķērso Savienības ārējo robežu, piemēram, Šengenas Robežu kodeksu. Tā kā Horvātijas iestādes ļāva Jafari ģimenēm ieceļot savā valstī un uzraudzīja to pārvešanu līdz Slovēnijas robežai, iesniedzējtiesa vaicā, vai šāda rīcība būtībā nav “vīzas izdošana” Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta izpratnē.

94. Jafari ģimenes apgalvo, ka atbilstošais III nodaļas kritērijs ir 14. pants (vīzas prasību atcelšana). Iesniedzējtiesa nav pārliecināta par šī viedokļa pareizību. Tādēļ tā vēlas zināt, vai piemērotais kritērijs atbildīgās dalībvalsts noteikšanai ir minētā norma vai 13. panta 1. punkts. Ņemot vērā Tiesas nolēmumus lietās Ghezelbash un Karim ( 93 ), iesniedzējtiesa norāda, ka pieteikuma iesniedzējs sūdzībā par pārsūtīšanas lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz šo regulu, var atsaukties uz nepareizu Dublinas III regulas kritēriju piemērošanu. Tāpēc esot jānoskaidro, kurš ir pareizais piemērojamais kritērijs.

95. Iesniedzējtiesa apšauba arī Jafari ģimeņu apgalvojumu, ka uz tām attiecas Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta piemērošanas joma. Tā attiecīgi lūdz Tiesu sniegt viedokli par pareizu šīs normas interpretāciju.

96. Tādējādi iesniedzējtiesa uzdod šādus jautājumus: “1) Vai [Dublinas III regulas] 2. panta m) punkta un 12. un 13. panta izpratnei ir jāņem vērā citi tiesību akti, ar kuriem Dublinas III regulai ir saskares punkti, vai arī šīm tiesību normām ir jāpiešķir no tiem neatkarīga nozīme? 2) Gadījumā, ja Dublinas III regulas normas ir jāinterpretē neatkarīgi no citiem tiesību aktiem: a) Vai, pastāvot tādiem apstākļiem, kādi ir pamatlietas gadījumos, kam ir raksturīgi, ka tie ir notikuši laikā, kad vislielākajā mērā iesaistīto valstu iestādes saskārās ar ārkārtīgi lielu cilvēku skaitu, kas lūdza iespēju doties tranzītā caur to teritoriju, tāda dalībvalsts faktiski pieļauta ieceļošana tās teritorijā, kuras vienīgais mērķis bija tranzīts caur tieši minēto dalībvalsti un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšana citā dalībvalstī, ir jāuzskata par “vīzu” Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta izpratnē? Ja atbilde uz otrā jautājuma a) punktu ir apstiprinoša: b) Vai attiecībā uz ieceļošanas, kuras mērķis ir tranzīts, faktisko pieļaušanu ir jāpieņem, ka izceļošanas no attiecīgās dalībvalsts brīdī “vīza” ir zaudējusi derīgumu? c) Vai attiecībā uz ieceļošanas, kuras mērķis ir tranzīts, faktisko pieļaušanu ir jāpieņem, ka “vīza” joprojām ir derīga, ja izceļošana no attiecīgās dalībvalsts vēl nav notikusi, vai arī, neņemot vērā nenotikušo izceļošanu, “vīza” zaudē derīgumu brīdī, kad pieteikuma iesniedzējs galīgi atsakās no sava nodoma doties uz citu dalībvalsti? d) Vai pieteikuma iesniedzēja atteikšanās no nodoma doties uz dalībvalsti, kas ir bijusi viņa sākotnējais ceļamērķis, ir kvalificējama kā krāpšana pēc “vīzas” izdošanas Dublinas III regulas 12. panta 5. punkta izpratnē, un līdz ar to “vīzu” izdevusī dalībvalsts nav atbildīgā dalībvalsts? Ja atbilde uz otrā jautājuma a) punktu ir noliedzoša: e) Vai Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā ietvertais formulējums “nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts sauszemes, jūras vai gaisa robežu, ieceļojot no trešās valsts,” ir jāsaprot tādējādi, ka, pastāvot minētajiem pamatlietas gadījumu īpašajiem apstākļiem, ārējās robežas nelikumīga šķērsošana ir jāuzskata par nenotikušu? 3) Gadījumā, ja Dublinas III regulas normas ir jāinterpretē, ņemot vērā citus tiesību aktus: a) Vai, izvērtējot, vai ir notikusi robežas “nelikumīga šķērsošana” Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta izpratnē, uzmanība ir īpaši jāpievērš tam, vai ir izpildīti ieceļošanas nosacījumi saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksu – it īpaši ieceļošanas datuma dēļ attiecībā uz pamatlietas gadījumiem noteicošo [minētā tiesību akta] 5. pantu? Ja atbilde uz trešā jautājuma a) punktu ir noliedzoša: b) Kādas Savienības tiesību normas ir īpaši jāņem vērā, izvērtējot, vai ir notikusi robežas “nelikumīga šķērsošana” Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta izpratnē? Ja atbilde uz trešā jautājuma a) punktu ir apstiprinoša: c) Vai, pastāvot tādiem apstākļiem, kādi ir pamatlietas gadījumos, kam ir raksturīgi, ka tie ir notikuši laikā, kad vislielākajā mērā iesaistīto valstu iestādes saskārās ar ārkārtīgi lielu cilvēku skaitu, kas lūdza iespēju doties tranzītā caur to teritoriju, tāda dalībvalsts faktiski pieļauta ieceļošana tās teritorijā, nepārbaudot katra atsevišķā gadījuma apstākļus, kuras vienīgais mērķis bija tranzīts caur tieši minēto dalībvalsti un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšana citā dalībvalstī, ir jāuzskata par atļauju ieceļot Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta izpratnē? Ja atbildes uz trešā jautājuma a) un c) punktu ir apstiprinošas: d) Vai attiecībā uz atļauju ieceļot saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunktu ir jāpieņem, ka tā ir vīzai līdzvērtīga atļauja Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to “vīza” Dublinas III regulas 2. panta m) punkta izpratnē, un tādējādi, piemērojot tiesību normas atbildīgās dalībvalsts noteikšanai saskaņā ar Dublinas III regulu, ir jāņem vērā arī tās 12. pants? Ja atbildes uz trešā jautājuma a), c) un d) punktu ir apstiprinošas: e) Vai attiecībā uz ieceļošanas, kuras mērķis ir tranzīts, faktisko pieļaušanu ir jāpieņem, ka izceļošanas no attiecīgās dalībvalsts brīdī “vīza” ir zaudējusi derīgumu? f) Vai attiecībā uz ieceļošanas, kuras mērķis ir tranzīts, faktisko pieļaušanu ir jāpieņem, ka “vīza” joprojām ir derīga, ja izceļošana no attiecīgās dalībvalsts vēl nav notikusi, vai arī, neņemot vērā nenotikušo izceļošanu, “vīza” zaudē derīgumu brīdī, kad pieteikuma iesniedzējs galīgi atsakās no sava nodoma doties uz citu dalībvalsti? g) Vai pieteikuma iesniedzēja atteikšanās no nodoma doties uz dalībvalsti, kas ir bijusi viņa sākotnējais ceļamērķis, ir kvalificējama kā krāpšana pēc “vīzas” izdošanas Dublinas III regulas 12. panta 5. punkta izpratnē, un līdz ar to “vīzu” izdevusī dalībvalsts nav atbildīgā dalībvalsts? Ja atbilde uz trešā jautājuma a) un c) punktu ir apstiprinoša, bet uz d) punktu – noraidoša: h) Vai Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā ietvertais formulējums “nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts sauszemes, jūras vai gaisa robežu, ieceļojot no trešās valsts,” ir jāsaprot tādējādi, ka, pastāvot minētajiem pamatlietas gadījumu īpašajiem apstākļiem, par atļauju ieceļot Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta izpratnē kvalificējamā robežas šķērsošana nav jāuzskata par ārējās robežas nelikumīgu šķērsošanu?”

Tiesvedība Tiesā

97. Saskaņā ar Reglamenta 105. pantu iesniedzējtiesa lūdza šo lietu izskatīt paātrinātā tiesvedībā. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2017. gada 15. februāra rīkojumu šis lūgums tika apmierināts.

98. Rakstveida apsvērumus iesniedza Jafari ģimenes, Austrija, Francija, Ungārija, Itālija, Šveice un Eiropas Komisija.

99. 2017. gada 28. marta tiesas sēdē, šo lietu izskatot kopīgi ar lietu C‑490/16 A. S., saskaņā ar Reglamenta 77. pantu mutvārdu apsvērumus sniedza A. S. un Jafari ģimenes, kā arī Austrija, Francija, Grieķija, Itālija, Apvienotā Karaliste un Komisija.

Vērtējums

Ievada piezīmes

Dublinas sistēma – īss pārskats

100. Ar Dublinas sistēmu ir ieviesta procedūra, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ( 94 ). Ar iespēju, ka trešo valstu valstspiederīgie var brīvi ceļot Šengenas zonā ( 95 ), radās iespējamās grūtības, un tika iecerēts mehānisms, lai nodrošinātu, ka principā tikai viena iesaistītā valsts ir atbildīga par katra patvēruma pieprasījuma izskatīšanu. Tā mērķis tostarp ir ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, novērst un atturēt no labvēlīgākās tiesību sistēmas izvēles ( 96 ), nepieļaut un atturēt no sekundārās kustības ( 97 ) un novērst “riņķojošo” patvēruma meklētāju parādību – tas ir, novērst situāciju, kurā katra dalībvalsts apgalvo, ka tā nav atbildīga, jo cita dalībvalsts ir uzskatāma par drošu trešo valsti un tāpēc tai būtu jābūt atbildīgai ( 98 ). Eurodac regula ir Dublinas III regulas pamatā.

101. Ar pirmo kritēriju kopumu Dublinas III regulas III nodaļā atbildība par pieteikumu izskatīšanu ir noteikta, pamatojoties uz ģimenes vienotības ievērošanas garantēšanu ( 99 ). Sekojošo kritēriju mērķis ir noteikt, kura valsts ir visvairāk veicinājusi pieteikuma iesniedzēja ieceļošanu vai uzturēšanos dalībvalstu teritorijā, izsniedzot vīzu vai uzturēšanās atļauju, nespējot rūpīgi kontrolēt savas robežas vai atceļot prasību par vīzu attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam ( 100 ).

Šengena

102. Saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksu dalībvalstīm ir pienākums uzturēt Savienības ārējās robežas integritāti, un tā būtu jāšķērso tikai noteiktās atļautās vietās. Trešo valstu valstspiederīgajiem ir jāatbilst noteiktām prasībām ( 101 ). Trešās valsts valstspiederīgais, kurš nelikumīgi šķērsojis valsts robežu un kuram nav tiesību uzturēties attiecīgās dalībvalsts teritorijā, ir jāaiztur, un attiecībā uz viņu ir sākama atgriešanas procedūra ( 102 ). Praksē trešo valstu valstspiederīgie, kuri ierodas pie dalībvalstu ārējām robežām, bieži nevēlas lūgt patvērumu tur un atsakās no pirkstu nospiedumus fiksēšanas, ja kompetentās iestādes patiešām cenšas to darīt ( 103 ). Principā no tā brīža un turpmāk varētu tikt uzskatīts, ka attiecīgās personas ir trešo valstu valstspiederīgie, kuri, neatbilstot Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem ieceļošanai, saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punktu dalībvalstī uzturas nelikumīgi ( 104 ).

103. Saskaņā ar Atgriešanas direktīvu priekšroka ir dodama brīvprātīgas atgriešanās procedūrai. Piespiedu atgriešanas gadījumā attiecīgajai dalībvalstij ir jānosaka Savienības mēroga ieceļošanas aizliegums un tā var iekļaut šo informāciju SIS.

104. Šķiet, ka Dublinas sistēma, Šengenas acquis un Atgriešanas direktīva nodrošina visaptverošu pasākumu kopumu. Tomēr abos izskatāmajos gadījumos ir atklātas nepilnības un praktiskas grūtības šādu noteikumu piemērošanā tad, kad ārkārtīgi daudz cilvēku pa sauszemi, nevis ar lidmašīnu samērā īsā laikā brauc uz Eiropas Savienību patvēruma meklēšanai. Jau esmu aprakstījusi apstākļus, kādi pastāvēja no 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam ( 105 ).

Iesniedzējtiesas jautājumu galvenie temati

105. Divu iesniedzējtiesu uzdotie jautājumi attiecas uz vairākiem kopīgiem tematiem.

106. Pirmkārt, kāda vispārējā metodika būtu jāpiemēro Dublinas III regulas 12., 13. un 14. panta kritēriju interpretācijā? It īpaši, vai minētas normas būtu jāinterpretē kopsakarā ar Šengenas acquis ( 106 )? Otrkārt, vai sadarbība un iespējas, ko nodrošina Eiropas Savienības tranzītvalstis (it īpaši Horvātija un Slovēnija), būtībā līdzinās vīzām šīs regulas 2. panta m) punkta un 12. panta nozīmē? (Šis jautājums netiek tieši uzdots lietā A. S., bet Tiesas atbilde varētu tomēr būt noderīga iesniedzējtiesai, izspriežot pamatlietu) ( 107 ). Treškārt, kā būtu jāinterpretē Dublinas III regulas 13. panta 1. punkts? It īpaši, ko nozīmē frāze “nelikumīgi šķērsoja robežu” un kāda ir saistība (ja tāda ir) starp šo tiesību normu un Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 1. punktu, kā arī Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punktu ( 108 )? Ceturtkārt, vai uz minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir atļauts iebraukt Šengenas zonā humanitāras krīzes laikā Rietumbalkānos, attiecas izņēmums Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunktā par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas nosacījumiem ( 109 )? Piektkārt, ko nozīmē “ieceļošana vīzu atcelšanas gadījumā” Dublinas III regulas 14. panta nozīmē?

107. Lietā A. S. Tiesai tiek arī lūgts izskatīt konkrētus Dublinas III regulas procesuālos aspektus ( 110 ). Visbeidzot, ir jāizvērtē attiecīgo tiesību normu interpretācijas praktiskās sekas šajās divās lietās ( 111 ).

108. Šie jautājumi ir uzdoti tādā kontekstā, kas aprakstīts tā, ka viena dalībvalsts ir apturējusi Dublinas III regulas piemērošanu uz laiku, kamēr citas ir raksturotas kā “apturējušas Šengenu”, jo tās uzcēla barjeras uz iekšējām robežām ar citām Savienības dalībvalstīm, kuras arī ir Šengenas zonā ( 112 ).

109. Tiesai ir tikai tiesas spriešanas funkcija – saskaņā ar LES 19. panta 1. punktu nodrošināt, ka “tiek ievērots tiesiskums Līgumu interpretēšanā un piemērošanā”. Acīmredzami Tiesai nav jāienāk politiskajā laukā, lai izskatītu (sarežģīto) jautājumu par to, kā, ņemot vērā Eiropas ģeogrāfiju, sadalīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzējus starp Eiropas Savienības dalībvalstīm. Nepieredzētos apstākļos, kādi bija Rietumbalkānos no 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam, tomēr uzmanības centrā nonāk neatbilstība starp ģeogrāfiju un Dublinas III regulas III nodaļā izstrādātajiem kritērijiem. Respektīvi, Tiesai ir lūgts sniegt juridisku risinājumu un to retrospektīvi piemērot faktiskajai situācijai, kuras izskatīšanai attiecīgais tiesiskais regulējums nav visai piemērots. Lai kurš risinājums arī tiktu izvēlēts, visticamāk, ka tas kaut kādā ziņā būs pretrunīgs.

Pirmā problēma – Dublinas III regulas 12., 13. un 14. panta kritēriju interpretācijai piemērojamā metodika

110. Iesniedzējtiesas lietās A. S. un Jafari cenšas noskaidrot, vai ir jāņem vērā citi ar Dublinas III regulu saistītie Savienības tiesību akti vai tomēr šī regula (it īpaši tās 2. panta m) punkts un 12., 13. un 14. pants) ir jāinterpretē neatkarīgi no šādiem tiesību aktiem. Ir vispārzināms, ka tranzīts tika organizēts, sadarbojoties attiecīgajām valstīm. Tādējādi noteikti rodas jautājums par to, vai noteikumi, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri šķērso Eiropas Savienības ārējās robežas, ietekmē Dublinas III regulas interpretāciju.

111. Pieteikuma iesniedzējas lietā Jafari kopā ar Austriju, Franciju, Grieķiju, Ungāriju, Šveici un Komisiju norāda, ka III nodaļas kritēriji ir jāinterpretē kopsakarā ar citiem tiesību aktiem, proti, Šengenas Robežu kodeksu un Atgriešanas direktīvu.

112. A. S. apgalvo, ka III nodaļas kritēriju interpretācija nebūtu jāpamato tikai ar valsts vai starptautiskiem noteikumiem. Esot jāņem vērā faktiskā situācija un Savienības tranzītvalstu pienākumi, kuras rīkojās saskaņā ar Ženēvas konvencijas 33. pantu un ECPAK 3. pantu (spīdzināšanas aizliegums), kā arī Šengenas Robežu kodeksa 4. panta 2. punktu un 5. panta 4. punktu.

113. Itālija uzskata, ka galvenais jautājums nav par to, vai vispārējā pieejā interpretācijā tiek vai netiek ņemti vērā citi Savienības tiesību akti. Tā norāda, pirmkārt, ka no 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam Savienības tranzītvalstis neizsniedza vīzas personām, kuras šķērsoja to teritoriju. Otrkārt, tā uzsver, ka Dublinas III regulas 13. panta 1. punkts būtu jāinterpretē Ženēvas konvencijas gaismā.

114. Apvienotā Karaliste uzskata, ka Šengenas Robežu kodeksam un Atgriešanas direktīvai nav juridiskas nozīmes saistībā ar Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā lietoto terminu “nelikumīga šķērsošana”. Pēdējais minētais tāpēc esot jāinterpretē neatkarīgi no šiem tiesību aktiem.

115. Neuzskatu šo pieeju III nodaļas kritēriju interpretācijai par bināru izvēli starp divām iespējām – Dublinas III regulas interpretāciju pilnīgi izolēti vai interpretāciju tādā veidā, ka tā rezultātā šīs regulas termini ir definēti, atsaucoties uz citu Savienības tiesību aktu īstenošanas noteikumiem.

116. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un mērķi, kādi ir tiesiskajam regulējumam, kurā tā ietilpst ( 113 ). Pirmajā no “vispārīgiem principiem”“Kopējā praktiskajā tiesību aktu izstrādes rokasgrāmatā” ( 114 ) ir teikts, ka tiesību aktiem ir jābūt skaidriem, vienkāršiem un precīziem, lai lasītājam nerastos nekādas neskaidrības. Ja tiesību aktam ir kopīgas definīcijas ar citiem Savienības tiesību aktiem, būtu saprātīgi sagaidīt tiešas atsauces iekļaušanu [uz citu tiesību aktu], jo definīcijas jēdziens, kas būtu jāiekļauj netieši, ir pretrunā tiesiskās noteiktības principam ( 115 ). Ne Šengenas Robežu kodeksā, ne Atgriešanas direktīvā nav ietvertas definīcijas ar atsauci uz Dublinas III regulas III nodaļas kritērijiem.

117. Dublinas III regulas 12. panta redakcija atšķiras no 13. un 14. panta, jo tajā ir skaidras atsauces uz Vīzu kodeksu, kas ir daļa no Šengenas acquis. Šī atsauce ir pietiekami skaidra, vienkārša un precīza, lai liecinātu, ka Vīzu kodekss ir nozīmīgs minētās normas interpretācijai ( 116 ). Ņemot to vērā, tas nebūt nenozīmē, ka vārds “vīza” 12. pantā ir ierobežots ar definīciju, kas ietilpst Vīzu kodeksa ( 117 ) piemērošanas jomā.

118. Pirmkārt, Dublinas III regula ir piemērojama dalībvalstīm, uz kurām neattiecas Šengenas acquis, it īpaši Īriju un Apvienoto Karalisti. Attiecībā uz šīm valstīm “vīzai” ir jāizmanto kāds dokuments, kas par tādu atzīts saskaņā ar valsts noteikumiem. Otrkārt, “vīza” aptver ne tikai tādu dokumentu kategorijas kā īstermiņa vīza, kura ietilpst Vīzu kodeksa piemērošanas jomā. No Dublinas III regulas 2. panta m) punkta formulējuma kļūst skaidrs, ka minētais tiesību akts attiecas uz trīs dažādu veidu vīzām ( 118 ).

119. Šī argumentācija tāpat ir piemērojama 14. pantam, kur arī ir lietots vārds “vīza”. Saskaņotības un konsekvences dēļ arī šis termins ir jāinterpretē tāpat kā 12. pantā.

120. No tā izriet, ka Šengenas acquis ir būtisks elements, kas jāņem vērā, interpretējot vārdu “vīza”, taču tas nenosaka minētā termina nozīmi Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta izpratnē.

121. Dublinas III regulas 13. pantā nav tiešas atsauces ne uz kādiem pasākumiem Šengenas acquis vai Atgriešanas direktīvā.

122. Tomēr tiesiskā regulējuma konteksts liecina, ka Dublinas III regula ir neatņemama KEPS sastāvdaļa, kuras pamatā ir pilnīga un ietveroša Ženēvas konvencijas piemērošana ( 119 ). Minētajā konvencijā ir paredzēta starptautiska sistēma, lai aizsargātu bēgļus un tos, kuri lūdz bēgļa statusu. Saskaņā ar tās 31. panta 2. punktu valstīm principā nebūtu jāierobežo bēgļu pārvietošanās šo valstu teritorijā un jebkuri ierobežojumi, kas tiek uzskatīti par nepieciešamiem, jāpiemēro tikai tik ilgi, kamēr tiek noteikts bēgļu statuss šajā valstī vai kamēr viņi netiek uzņemti citā valstī. Valstīm jādod bēglim pietiekami ilgs laiks un visas iespējas, lai viņš varētu nokārtot formalitātes uzņemšanai citā valstī. Par šo normu jāatceras, interpretējot Dublinas III regulu ( 120 ). Tādējādi šī regula ir jāinterpretē, ņemot vērā tās kontekstu un mērķi, un tādā veidā, kas atbilst Ženēvas konvencijai. Tas izriet no LESD 78. panta 1. punkta. No preambulas 39. apsvēruma ir acīmredzams arī tas, ka Dublinas III regula ir jāinterpretē tādā veidā, kas ir savienojams ar Hartā atzītajām tiesībām ( 121 ).

123. Tā kā Dublinas III regula ir KEPS neatņemama sastāvdaļa, nozīme ir arī Savienības patvēruma acquis ( 122 ). Tajā ir tiešas atsauces uz Kvalifikācijas direktīvu, Uzņemšanas direktīvu un Procedūru direktīvu ( 123 ). KEPS tika iecerēta situācijā, kad bija pamats uzskatīt, ka visas iesaistītās valstis – neatkarīgi no tā, vai tās ir dalībvalstis vai trešās valstis, – ievēro pamattiesības, tostarp tiesības, kuru pamatā ir Ženēvas konvencija un 1967. gada protokols, un ECPAK ( 124 ), un ka dalībvalstis tādēļ šajā ziņā varētu viena otrai uzticēties ( 125 ). “Tieši šī savstarpējās uzticības principa dēļ Savienības likumdevējs, lai vienkāršotu patvēruma pieteikumu izskatīšanas sistēmu un novērstu sistēmas noslogojumu ar valstu iestāžu pienākumu izskatīt vairākus viena un tā paša patvēruma meklētāja iesniegtus pieteikumus, palielinātu tiesisko noteiktību par patvēruma pieteikumu atbildīgās dalībvalsts noteikšanā un tādējādi novērstu t.s. forum shopping, kā visa pamatmērķis ir paātrināt pieteikumu izskatīšanu gan patvēruma meklētāju, gan piedalošos valstu interesēs, pieņēma [Dublinas II regulu]” ( 126 ). Šie jautājumi ir “brīvības, drošības un tiesiskuma telpas” jēdziena ( 127 ) un, it īpaši, KEPS, kas balstīta uz savstarpēju uzticību un prezumpciju, ka citas dalībvalstis ievēro Eiropas Savienības tiesības un, it īpaši, pamattiesības, kodols ( 128 ).

124. Dublinas III regulas galvenie mērķi apliecina Savienības likumdevēja nodomu paredzēt organizatoriskos noteikumus, kas reglamentē attiecības starp dalībvalstīm attiecībā uz par patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, tāpat kā tas bija ar iepriekšējo Dublinas konvenciju ( 129 ). Dublinas III regulas preambulas 4., 5. un 7. apsvērumā ir arī atsauces uz skaidras un praktiski realizējamas metodes ieviešanu, ar ko ātri tiktu noteikta par patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts, lai garantētu bēgļa statusa noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi ( 130 ).

125. Cik lielā mērā KEPS neietilpstoši tiesību akti, piemēram, Šengenas Robežu kodekss un Atgriešanas direktīva, ir būtiski III nodaļas 12. pantā, 13. panta 1. punktā un 14. pantā ietverto kritēriju interpretācijai?

126. Esmu jau paskaidrojusi, ka, manuprāt, 12. un 14. pants būtu jāinterpretē autonomi, lai gan Vīzu kodekss ir būtisks vārda “vīza” nozīmei zināmos aspektos ( 131 ).

127. Runājot par “nelikumīgas šķērsošanas” interpretāciju Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā, Šengenas Robežu kodeksā nav atbilstoša termina. Tāpēc nav runas par mēģinājumu šo terminu no Šengenas Robežu kodeksa transponēt Dublinas III regulā.

128. Turklāt Šengenas Robežu kodeksa II sadaļas I nodaļas noteikumu, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas nosacījumiem, šķērsojot Savienības ārējo robežu, piemērojamība personām nav tāda pati kā Dublinas III regulā. Pēdējā minētā ir piemērojama tikai trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri meklē starptautisko aizsardzību ( 132 ), proti, personu kategorijai, kam starptautiskajās tiesībās ir īpašs statuss saskaņā ar Ženēvas konvenciju.

129. No likumdošanas vēstures ir redzams, ka risinājumi atbildības noteikšanai par patvēruma pieteikumu izskatīšanu, kuri tika aizstāti ar Dublinas konvenciju, sākotnēji bija daļa no starpvaldību Šengenas konvencijas ( 133 ), savukārt Dublinas III regulas un Šengenas Robežu kodeksa izcelsme ir rodama KĪŠN. Abu šo tiesību aktu piemērošanas jomas atšķiras, un to attiecīgie mērķi nav vienādi. Tādējādi nevajadzētu būt prezumpcijai, ka vēsturiskās saiknes dēļ abi tiesību akti būtu jāinterpretē vienādi.

130. Apvienotā Karaliste norāda, ka Šengenas Robežu kodekss un Atgriešanas direktīva neattiecas uz noteiktām dalībvalstīm (sevišķi – uz pašu Apvienoto Karalisti). Tā uzskata, ka tādēļ būtu nepareizi interpretēt Dublinas III regulu, atsaucoties uz tiesību aktiem, kas neattiecas uz visu Eiropas Savienību.

131. Tā ir taisnība, ka tiesību aktu, kas neattiecas uz visām dalībvalstīm, piemērošanas joma nav aplinkus jāpaplašina attiecībā arī uz tām. Tomēr brīvības, drošības un tiesiskuma telpā konstatētās mainīgās ģeometrijas, kas izriet tostarp no Apvienotās Karalistes īpašās nostājas, rezultātā nav izveidots vienots paraugs. Apvienotā Karaliste ir pievienojušies dažiem Šengenas acquis elementiem, vienlaikus izvairoties no citiem ( 134 ). Tas, ka Apvienotajai Karalistei nav saistošs Šengenas Robežu kodekss vai Atgriešanas direktīva, nevar mainīt Dublinas III regulas saistošo raksturu ( 135 ). Tāpat ar Apvienotās Karalistes nepiedalīšanos noteiktos Savienības instrumentos nevar tikt paredzēta de facto striktāka interpretācija, kāda loģiski būtu jāsniedz pasākumiem to kompleksa ietvaros. Apvienotās Karalistes “aste” nevar luncināt Eiropas Savienības “suni”.

132. Ņemot to vērā, Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā tomēr nav atsauces uz Atgriešanas direktīvu. Likumdevējs iekļāva šādu atsauci minētās regulas 24. pantā, kurš attiecas uz atpakaļuzņemšanas pieprasījuma iesniegšanu, ja pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī nav iesniegts jauns pieteikums. Tādējādi, ja likumdevējs 13. panta 1. punktā būtu vēlējies atsaukties tieši uz Atgriešanas direktīvu, tam bija iespējama un būtu jāizdara šāda izvēle.

133. “Nelikumīgas uzturēšanās” jēdziens Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punktā attiecas uz plašāku cilvēku kategoriju nekā Dublinas III regulas piemērojamība ratione personae. Šī direktīva attiecas uz visiem trešo valstu valstspiederīgajiem (atbilstoši definētajam). Tās piemērošanas joma nav ierobežota ar noteiktu ārvalstnieku kategoriju, kuri lūdz starptautisko aizsardzību, kamēr viņu lūgumi nav izskatīti ( 136 ).

134. Termins “nelikumīga uzturēšanās” Atgriešanas direktīvā attiecas uz situāciju, kas atšķiras no Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā paredzētās “nelikumīgas robežšķērsošanas” situācijas. Tiesa spriedumā Affum ( 137 ) nolēma, ka uz trešās valsts valstspiederīgo autobusā tranzītā caur kādu dalībvalsti attiecas Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punkta piemērošanas joma, jo, ja attiecīgā persona atrodas dalībvalsts teritorijā, pārkāpjot ieceļošanas, uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās prasības, tā “nelikumīgi uzturas” tajā. Tā joprojām ir taisnība, bet tas nav lietā A. S. vai Jafari izskatāmais jautājums. Šeit iesniedzējtiesas cenšas noskaidrot, vai attiecīgie trešo valstu valstspiederīgie nav nelikumīgi šķērsojuši Savienības ārējo robežu.

135. Protams, dažreiz var daļēji sakrist apstākļi, kas izraisa nelikumīgu robežas šķērsošanu un “nelikumīgu uzturēšanos” Atgriešanas direktīvas izpratnē, bet tie nav viens un tas pats ( 138 ). Sapratnes skaidrībai nevar palīdzēt šo divos dažādos tiesību aktos paredzēto divu jēdzienu apvienošana.

136. Turklāt saskaņā ar LESD 288. panta otro daļu regulas ir vispārpiemērojamas, uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojamas visās dalībvalstīs. Ņemot vērā regulu raksturu un funkciju Savienības tiesību avotu sistēmā, tās tādējādi darbojas tā, ka indivīdiem tiek piešķirtas tiesības, kas valsts tiesām ir jāaizsargā ( 139 ). Ņemot vērā tiesību normu hierarhiju, dīvaini būtu interpretēt regulu ar atsauci uz direktīvu, kurā pat nav sniegta precīza definīcija kādā no pasākumiem lietotajiem terminiem.

137. Tādējādi nepiekrītu uzskatam, ka Dublinas III regula būtu jāinterpretē, atsaucoties uz Šengenas Robežu kodeksu un Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punktu.

138. Visbeidzot, kaut arī uz Dublinas III regulu, Šengenas Robežu kodeksu un Atgriešanas direktīvu attiecas LESD V sadaļa par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, visiem trijiem tiesību aktiem nav vienāds juridiskais pamats. Kopīga juridiskā pamata neesamība liecina, ka šo triju tiesību aktu konteksts un mērķi nav gluži vienādi ( 140 ).

139. Tomēr LESD 77., 78. un 79. pants attiecas uz politiku, kas ir daļa no vienas un tās pašas nodaļas, un LESD 80. pantā ir izskaidrots, ka uz šo politiku attiecas “solidaritātes princips un atbildības, tostarp tās finansiālo seku, taisnīga sadalījuma princips dalībvalstu starpā”. Dublinas III regulas preambulas 25. apsvērumā līdzīgi ir paredzēts, ka lai noteiktu Savienības politikas attiecībā uz ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem trešo valstu valstspiederīgajiem, tostarp kopējus pasākumus ārējo robežu pārvaldības izveidei, solidaritātes garā jāpanāk atbildības kritēriju līdzsvars.

140. Ņemot vērā LESD ietvertos skaidros norādījumus nodrošināt dažādu brīvības, drošības un tiesiskuma telpas politiku saskaņošanu, tātad ir skaidrs, ka tāpat nepareizi būtu interpretēt Dublinas III regulu tā, it kā Šengenas acquis vispār nebūtu nekādas nozīmes.

141. Tādēļ secinu, ka Dublinas III regula būtu jāinterpretē, atsaucoties drīzāk tikai uz minētās regulas redakciju, kontekstu un mērķiem, nevis kopsakarā ar citiem Savienības tiesību aktiem – tostarp it īpaši Šengenas Robežu kodeksu un Atgriešanas direktīvu, neraugoties uz to, ka minēto tiesību aktu noteikumi būtu jāņem vērā Dublinas III regulas interpretācijā, ciktāl ir jānodrošina saskaņotība starp dažādām LESD V sadaļas 2. nodaļas politikām.

Otrā problēma – Dublinas III regulas 12. pants

142. No 2015. gada septembra līdz 2016. gada martam Horvātijas un Slovēnijas iestādes, saskaroties ar trešo valstu valstspiederīgo pieplūdumu tranzītā caur šo valstu teritoriju, ļāva ieceļot tiem, kuri vēlējās iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumus citā dalībvalstī ( 141 ). Lietā Jafari iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai minēto dalībvalstu dotā atļauja šķērsot šo valstu teritorijas būtu jāuzskata par “vīzu” Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta izpratnē. Tā arī vaicā, kādas sekas varētu būt šādai vīzai (otrā jautājuma b)–d) punkts).

143. Lietā A. S. nav skaidri izteikta jautājuma par Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta nozīmi. Tomēr A. S. arī pārvietojās Rietumbalkānu maršrutā un viņam tika atļauts ieceļot dažādu dalībvalstu teritorijā, lai sasniegtu izvēlēto galamērķi. Tāpēc jautājums par to, vai “caurlaišanas” pieeja līdzinās vīzai III nodaļas kritēriju izpratnē, ir vienlīdz attiecināms uz viņa situāciju un ir netieši ietverts trešajā jautājumā viņa gadījumā. Turklāt atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai tas, ka iesniedzējtiesa prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties vienīgi uz dažām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies ( 142 ).

144. Pieteikuma iesniedzējas lietā Jafari, visas rakstveida apsvērumus iesniegušās dalībvalstis un Komisija piekrīt, ka atbildei uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jābūt noliedzošai. Dublinas III regulas 2. panta m) punkts un 12. pants, tos aplūkojot kopsakarā, nenozīmē, ka būtu jāuzskata, ka dalībvalstis, kas ļauj trešo valstu valstspiederīgajiem ieceļot savā teritorijā un doties tai cauri maršrutā uz dalībvalsti, kurā tie vēlas iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir izsniegušas vīzas. Šveice nav iesniegusi rakstiskus apsvērumus par šo jautājumu.

145. Piekrītu minētajam vispārējam viedoklim.

146. Māsas Jafari vispirms uzsver, ka viņām nebija derīgas uzturēšanās atļaujas, kad viņas ieceļoja Savienības teritorijā. Tādējādi uz viņām neattiecoties Dublinas III regulas 12. panta 1. punkts.

147. Jafari ģimenēm kā Afganistānas valstspiederīgajām bija jābūt vīzām, šķērsojot Savienības dalībvalstu ārējo robežu ( 143 ). Tās neatbilda šim nosacījumam ( 144 ). Jautājums ir par to, vai apstākļos, kad tās šķērsoja atšķirīgas dalībvalstis pirms ierašanās Slovēnijā un Austrijā, ir jāuzskata, ka, ņemot vērā piemērojamo tiesību aktu noteikumus, tām ir izdotas vīzas.

148. Ja tā ir, tad – vai Dublinas III regulas 12. pants būtu atbilstošais kritērijs atbildīgās dalībvalsts noteikšanai.

149. Noteikumi, kas reglamentē vīzu izdošanu, ir sarežģīti un ir saistīti ar virknes formalitāšu ievērošanu. Tam ir dibināti iemesli. Vissvarīgākais tajos ir nepieciešamība izsniegt dokumentu. Tomēr nevienā iesniedzējtiesas lēmumā nav norādīts, ka dalībvalsts izdeva vīzu saskaņā ar šo vārdu parasto nozīmi, proti, ka dalībvalsts veica pasākumus, oficiāli nosūtot vai izsniedzot vīzu pieteikuma iesniedzējam ( 145 ). Netiek apstrīdēts, ka šeit netika ievērots neviens no parastajiem nosacījumiem. Nebija ne spiedoga, kas apliecinātu, ka vīzas pieteikums ir pieņemams, ne derīguma termiņa, ne vīzas uzlīmes ( 146 ). Tādējādi teorētiski nevarētu būt izpildīta neviena no Regulā Nr. 1683/95 noteiktajām prasībām.

150. Formalitātes ir īpaši svarīgas VIS pareizai darbībai, kas ļauj robežsargiem pārbaudīt, ka persona, kura uzrāda vīzu, ir tās likumīgais turētājs, un lai identificētu personas, kurām Šengenas zonā konstatēti viltoti dokumenti ( 147 ).

151. Tāpēc uzskatu, ka iesniedzējtiesu attiecīgajos lūgumos sniegt prejudiciālus nolēmumus lietās A. S. un Jafari aprakstītie apstākļi nevar tikt uzskatīti par pamatu “vīzu” izdošanai Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta izpratnē.

152. Pretējā gadījumā vārdi “izdevusi vīzu” 12. pantā būtu pretēji to dabiskajai nozīmei. Spēcīgs ir pieteikuma iesniedzēju arguments, ka, ja neoficiālā “caurlaišana” būtu līdzvērtīga vīzai, tad būtu neiespējami piemērot Dublinas III regulas 12. panta 4. un 5. punktu. Tas būtu nesaderīgi ar minēto regulu. Šāda interpretācija arī kaitētu Vīzu kodeksa un ar to saistīto tiesību aktu komplicētajiem un sarežģītajiem ar vīzām saistītajiem noteikumiem, un tas grautu VIS darbību ( 148 ).

153. Tādējādi ārkārtējos apstākļos, kādos trešo valstu valstspiederīgie masveidā ieplūda Eiropas Savienībā laikā no 2015. gada beigām līdz 2016. gada sākumam un tiem tika atļauts šķērsot Savienības ārējo robežu no trešajām valstīm, fakts, ka dažas dalībvalstis atļāva attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem šķērsot Eiropas Savienības ārējo robežu un pēc tam caur šo dalībvalsti ceļot uz citām Savienības dalībvalstīm, lai iesniegtu starptautiskās aizsardzības pieteikumus kādā konkrētā dalībvalstī, nav pielīdzināms “vīzas” izdošanai Dublinas III regulas 2. panta m) punkta un 12. panta izpratnē.

154. Ņemot vērā šo secinājumu, pie kāda tikko esmu nonākusi, nav jāatbild uz lietā Jafari uzdotā otrā jautājuma b), c) un d) punktu.

Trešā problēma – Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā ietvertā izteiciena “nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts [..] robežu” interpretācija

155. Abas iesniedzējtiesas lūdz norādījumus par vārdu “pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts [..] robežu” nozīmi Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā. Būtībā tās vēlas zināt, vai ārkārtējā situācija pamatlietas faktisko apstākļu norises laikā, kad dalībvalstis nepārprotami atļāva trešo valstu valstspiederīgo pieplūdumu savā teritorijā, lai ļautu tiem šķērsot tās tranzītā un pieprasīt starptautisko aizsardzību kādā Savienības dalībvalstī pēc viņu izvēles, ir “nelikumīga šķērsošana” un tādējādi uz to attiecas šī tiesību norma.

156. Francija, Grieķija, Ungārija, Slovēnija, Apvienotā Karaliste, Šveice un Komisija norāda, ka šādos apstākļos Dublinas III regulas 13. panta 1. punkts ir piemērojams. Austrija uzskata, ka, ņemot vērā apstākļus, kas attiecas uz pamatlietas laiku, minētās normas interpretācija būtu jāaplūko kopsakarā ar Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunktu, kurā ir ļauts humānu apsvērumu dēļ atļaut Eiropas Savienības teritorijā ieceļot trešo valstu valstspiederīgajiem, kas neatbilst 5. panta 1. punkta prasībām. Itālija uzskata, ka nenotika “nelikumīga šķērsošana” Dublinas III regulas izpratnē, jo III nodaļas kritēriji būtu jāinterpretē, atsaucoties uz Ženēvas konvencijas 31. pantu.

157. Pieteikuma iesniedzēji abās lietās uzsver, ka viņi šķērsoja Savienības ārējo robežu ar attiecīgo valsts iestāžu skaidri izteiktu atļauju un palīdzību. Tādēļ tie nav “nelikumīgi šķērsojuši robežu” Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta nozīmē.

158. Šo divu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu faktiskais konteksts rada sarežģītu un pretrunīgu jautājumu ( 149 ). Kad trešo valstu valstspiederīgie šķērso Savienības ārējo robežu tādā veidā, kas neatbilst Šengenas Robežu kodeksa noteikumiem, vai Dublinas sistēmā tas automātiski izraisa tādas sekas, ka pirmā dalībvalsts, kuras teritorijā šie robežas šķērsotāji ieceļo, joprojām ir atbildīga par to attiecīgo starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu? Lai gan no Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta teksta ir skaidrs, ka tas ir piemērojams, ja pieteikuma iesniedzējs ir nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts robežu, nepavisam nav skaidrs, vai likumdevējs ir paredzējis šo tiesību normu piemērot vēl nepieredzētajos apstākļos, kādi ir konstatējami abos izskatāmajos gadījumos.

159. Ungārijas, Itālijas, Slovēnijas un Šveices valdības uzsver, ka dažās teksta versijās ir norādes uz “nelegāli [“illegally”] šķērsotu robežu” ( 150 ), kamēr citi runā par “nelikumīgi [“irregularly”] šķērsotu robežu” ( 151 ).

160. Īpašības vārdi “nelikumīgs” [“irregular”] un “nelegāls” [“illegal”] nav uzskatāmi par sinonīmiem starptautiskajās bēgļu tiesībās, it īpaši saistībā ar trešo valstu valstspiederīgo pārvietošanos pāri robežām. Vārds “nelikumīgs” ir plašāks nekā vārds “nelegāls”. Tā labā īpašība ir arī mazāka tendenciozitāte, jo tā blakus nozīme vai virstonis nav (netieša) noziedzība saistībā ar tādā veidā raksturoto personu ( 152 ).

161. Tajā pašā laikā piekrītu lietas dalībnieku apsvērumam, ka lingvistiskās atšķirības nenozīmē neskaidrības pastāvēšanu tādā nozīmē, ka tās noteikti radītu atšķirīgas interpretācijas vārdiem “pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts [..] robežu” ( 153 ). Identifi