ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-100/12

Fastweb SpA

pret

Azienda Sanitaria Locale di Alessandria

(Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Publiskā iepirkuma līgumi — Direktīva 89/665/EEK — Pārsūdzība publiskā iepirkuma līgumu jomā — Prasība, ko par lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības cēlis pretendents, kura piedāvājums nav ticis izraudzīts — Prasība, kas pamatota ar to, ka izvēlētais piedāvājums nav atbildis līguma tehniskajām specifikācijām — Izraudzītā pretendenta celta pretprasība, kas pamatota ar noteiktu līguma tehnisko specifikāciju neievērošanu šo iepriekš minēto prasību cēlušā pretendenta iesniegtajā piedāvājumā — Divi piedāvājumi, neviens no kuriem neatbilst līguma tehniskajām specifikācijām — Valsts judikatūra, kas paredz vispirms izskatīt pretprasību un, ja tā ir pamatota, atzīt pamatprasību par nepieņemamu, neizvērtējot to pēc būtības — Saderība ar Savienības tiesībām”

Kopsavilkums – Tiesas (desmitā palāta) 2013. gada 4. jūlija spriedums

Prejudiciāli jautājumi — Tiesas kompetence — Atbilstīgo Savienības tiesību aspektu noteikšana Tiesību aktu tuvināšana — Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras — Direktīvas 89/665 un 2004/18 — Piemērošanas joma — Lieta, kas neattiecas uz publiskā iepirkuma līgumu, kurš atbilst kādam no Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktā paredzētajiem izņēmumiem — Līgums, kura vērtība sasniedz Direktīvas 2004/18 piemērošanai noteikto robežvērtību — Ietveršana — Procedūra, kurā ir iesaistīti tikai valsts uzņēmumi — Ietekmes neesamība — Nosacījuma attiecībā uz pretendentu pilsonību vai reģistrācijas vietu neesamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/18; Padomes Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkts) Tiesību aktu tuvināšana — Pārsūdzības procedūras piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā — Direktīva 89/665 — Dalībvalstu pienākums noteikt pārsūdzības procedūras — Pretendents, kurš iesniedzis piedāvājumu, kas nevar tikt ņemts vērā — Pieeja pārsūdzības procedūrām, kas ir atteikta kaitējuma nenodarīšanas vai iespējas, ka tiks nodarīts kaitējums, neesamības dēļ — Nepieļaujamība (Padomes Direktīvas 89/665 1. panta 1. un 3. punkts) Tiesību aktu tuvināšana — Pārsūdzības procedūras piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā — Direktīva 89/665 — Prasība, ko par lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības cēlis pretendents, kurš nav ticis izraudzīts — Iebilde par nepieņemamību, ko pretprasības ietvaros izvirzījis izraudzītais pretendents, kurš bija ieguvis līguma slēgšanas tiesības, un kas pamatota ar prasību cēlušā pretendenta tiesību celt prasību neesamību — Izvēlētā piedāvājuma varbūtējā neatbilstība iepirkuma procedūras specifikācijās noteiktajām tehniskajām specifikācijām — Iespēja pēc iebildes par nepieņemamību izvērtēšanas atzīt prasību par nepieņemamu, nelemjot par to, vai abu pušu iesniegtie piedāvājumi atbilda minētajām specifikācijām — Nepieļaujamība (Padomes Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkts)
17

Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka šī lieta ir atšķirīga no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Lidl Belgium un lietā Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt ar to, ka K radušies zaudējumi nav saistīti ar profesionālo darbību, kas ir veikta ar pastāvīga uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, starpniecību. Faktiski šādā kontekstā veikta darbība principā turpinās noteiktu laiku, tādējādi, ka varētu pamatoti sagaidīt, ka tās gaitā radīsies ienākumi, no kuriem zaudējumus varētu atskaitīt atkārtoti. Līdz ar to tamlīdzīgā gadījumā zaudējumu galīgais raksturs nebūtu droši noteikts un pastāvētu zaudējumu dubultas atskaitīšanas risks. Turpretim, ja nodokļu maksātājam citā dalībvalstī vairs nav ienākumu avota, kas dotu tam iespēju atskaitīt zaudējumus, tad situācija no zaudējumu galīgā rakstura skatupunkta būtu atšķirīga, pat tad, ja arī Francijas nodokļu režīms dotu iespēju zaudējumus, kuri ir radušies, atsavinot īpašumu, atskaitīt no nākamajos gados gūtajiem ienākumiem. Tādā situācijā – kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, – kas nav saistīta ar profesionālās darbības veikšanu, faktiski nebūtu pieļaujams uzskatīt, ka nodokļu maksātājs dalībvalstī, kurā atrodas īpašums, vēlāk gūs ienākumus, no kuriem viņš atkārtoti varēs atskaitīt zaudējumus.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Fruition PO Ltd (turpmāk tekstā – “Fruition”) un Minister for Sustainable Farming and Food and Animal Health [ilgtspējīgas lauksaimniecības, pārtikas un dzīvnieku veselības ministru] (turpmāk tekstā – “ministrs”) saistībā ar lēmumu, ar kuru pēdējais minētais atcēla Fruition kā ražotāju organizācijas statusu, kāds tai ticis atzīts, pamatojoties uz Regulu Nr. 2200/96.
27

Kaut arī šīs struktūras uzdevumi ir uzskaitīti HeilBerG NRW, tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tai ir vērā ņemama autonomija, kas šajā likumā ir paredzēta attiecībā uz to darbību raksturu, apmēru un veidiem, kuras šī struktūra veic savu uzdevumu īstenošanai un tātad, arī lai izstrādātu budžetu, kāds ir nepieciešams šiem mērķiem, un līdz ar to noteiktu arī biedra naudu apjomu, ko tā iecerējusi iekasēt no saviem biedriem. Apstāklis, ka reglaments, kurā tiek noteikts šis apmērs, ir jāapstiprina uzraudzības iestādei, nav noteicošais, ja šī iestāde pārbauda vienīgi, vai šīs struktūras budžets ir līdzsvarots, proti, vai ar to tiek nodrošināts, ka ar biedra naudām un pārējiem tās līdzekļiem tiek gūti pietiekami ienākumi, lai segtu visas izmaksas, kas saistītas ar tās darbību atbilstoši veidam, ko šī struktūra pati ir noteikusi.
28

Komisija apgalvo, ka neviens no šīs regulas noteikumiem neliecina par to, ka starp kādas vielas apzināšanu un tās iekļaušanu kandidātvielu sarakstā pastāvētu kāda atšķirība. Tieši pretēji – no minētās regulas 59. panta izrietot, ka vielas tiek apzinātas kā īpaši bīstamas ar vienīgo mērķi iekļaut tās šajā sarakstā.
27

Vispirms ir jānorāda, ka BEST lūdz Tiesai pieņemt nolēmumu pēc savas iniciatīvas, pirmkārt, jautājumā par to, vai Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkti aizliedz reģistrēt preču zīmi, attiecībā uz kuru ir aizdomas, ka tā ir reklamējoša vai ierosinoša. Otrkārt, BEST aicina Tiesu atbildēt uz jautājumu par to, vai saskaņā ar Parīzes konvencijas par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību (konvencija parakstīta Parīzē 1883. gada 20. martā, pēdējo reizi pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī, Recueil des traités des Nations unies, 828. sējums, Nr. 11851, 305. lpp.) 8. pantu, lasot to kopā ar 1. un 2. pantu Līgumā par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1 C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.), tirdzniecības nosaukumam piešķirtā aizsardzība ir pakārtota nosacījumam, ka ir jāspēj konstatēt, ka šim tirdzniecības nosaukumam piemīt atšķirtspēja.
28

Turklāt dalībvalsts nevar pamatot Savienības tiesību neievērošanu ar to, ka no tā neizriet nekādas negatīvas sekas, lai gan no vairākiem dokumentiem izriet, ka apstrīdētais aizliegums pēc tā stāšanās spēkā izraisītu šādas sekas.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Alarape k-dzi un viņas dēlu Tijani k-gu, no vienas puses, un Secretary of State for the Home Department [Iekšlietu ministrijas valsts sekretāru] (turpmāk tekstā – “Secretary of State”), no otras puses, saistībā ar to, ka Secretary of State noraidīja viņu lūgumu piešķirt pastāvīgās uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē, pamatojoties uz Direktīvu 2004/38.
41

Tiesa šo normu ir interpretējusi tādējādi, ka valsts tiesai saskaņā ar valsts tiesībām ir jāņem vērā visas sekas, kas no attiecīgās klauzulas negodīguma konstatējuma izriet saskaņā ar valsts tiesībām, lai pārliecinātos, ka tā nav saistoša šim patērētājam (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Banco español de Crédito, 63. punkts, un lietā Banif Plus Bank, 27. punkts). Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka, ja valsts tiesa atzīst līguma noteikumu par negodīgu, tā to nedrīkst piemērot, izņemot gadījumu, ja patērētājs, pēc tam, kad šī tiesa tam visu paskaidrojusi, pret to iebilst (šajā ziņā skat. 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-243/08 Pannon GSM, Krājums, I-4713. lpp., 35. punkts).
1)

ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem – tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi”
37

Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju argumentāciju, saskaņā ar kuru prasības [celšanas] divu mēnešu termiņš tām nebija piemērojams, jo apstrīdētie tiesību akti neesot tikuši paziņoti. Šajā ziņā tā nosprieda šādi: “Ņemot vērā to, ka prasību [celšanas] termiņu mērķis ir nodrošināt tiesisko noteiktību, izvairoties no tā, ka Savienības tiesību akti, kas rada tiesiskas sekas, tiek apstrīdēti bezgalīgi, publikācijas, ja tāda ir, datums ir izšķirošais kritērijs prasības [celšanas] termiņa sākuma noteikšanai (Tiesas 2008. gada 25. novembra rīkojums lietā C-500/07 P TEA/Komisija, [..], 23. punkts, un lietā C-501/07 P S.A.BA.R./Komisija, [..], 22. punkts; 2009. gada 9. jūlija rīkojums lietā C-498/08 P Fornaci Laterizi Danesi/Komisija, [..], 22. punkts; Tiesas 2010. gada 11. novembra spriedums lietā C-36/09 P Transportes Evaristo Molina/Komisija, [..], 37. punkts). Prasītājs nevar atsaukties uz to, ka uzzinājis par apstrīdēto tiesību aktu pēc tā publikācijas, lai paildzinātu šo sākumpunktu (iepriekš minētie spriedumi lietā TEA/Komisija, 23. punkts; lietā S.A.BA.R./Komisija, 22. punkts, un lietā Fornaci Laterizi Danesi/Komisija, 22. punkts). No tā izriet, ka, tā kā [apstrīdētie] tiesību akti tika publicēti, prasības [celšanas] termiņš ir jāaprēķina, sākot no to publikācijas (skat. attiecībā uz prasības [celšanas] par lēmumu, ar kuru nosaka ierobežojošus pasākumus, termiņa aprēķinu no tā publikācijas brīža, Vispārējās tiesas 2005. gada 18. novembra rīkojumu lietā T-299/04 Selmani/Padome un Komisija, [..], 61. punkts), pat ja tie netika paziņoti [prasītājiem]. Šajā ziņā turklāt ir jānorāda, ka Padome publicēja [..] paziņojumus to personu ievērībai, uz kurām attiecas [apstrīdētajos tiesību aktos] paredzētie ierobežojošie pasākumi, ar kuriem tā tostarp vērsa attiecīgo personu uzmanību uz iespēju apstrīdēt tās lēmumu Vispārējā tiesā LESD 275. panta otrajā daļā un 263. panta ceturtajā un sestajā daļā paredzētajā kārtībā.”
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp M. Kenny un trīspadsmit citām ierēdnēm, no vienas puses, un Minister for Justice, Equality and Law Reform (tieslietu, līdztiesības un tiesību reformu ministrs, turpmāk tekstā – “ministrs”), Minister for Finance [finanšu ministru] un Commissioner of An Garda Síochána [Īrijas Valsts policijas komisāru], no otras puses, saistībā ar atšķirībām darba samaksas ziņā, kas pastāv starp prasītājām pamatlietā un kādu citu ierēdņu grupu.
28

Attiecībā uz iepriekš minēto tiesisko attiecību kvalifikāciju, ja tā skaidri neizriet no Regulas Nr. 2802/98, Regulas Nr. 111/1999 un Regulas Nr. 1799/1999, tad atbilstošās Komisijas un izvēlētā pretendenta tiesības un pienākumi, kā to pareizi ir norādījusi Vispārējā tiesa (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hans Fuchs/Komisija, 53. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās Calberson GE/Komisija, 86. punkts), nav pilnībā noteikti ar šīm regulām, jo piedāvājuma būtisks elements, proti, cena, ir atkarīgs no pretendentu piedāvājumiem un no tā, vai Komisija to akceptē. Tātad šajās regulās paredzētās piegādes tiek veiktas ar līgumu, ko noslēdz Komisija ar izvēlēto pretendentu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Cebag/Komisija, 12. un 13. punkts).
33

Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar to, ka šī tiesību norma kā atkāpe no vispārējā noteikuma, kas paredzēts Sestās PVN direktīvas 21. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā, ir jāinterpretē šauri. Lai gan no pastāvīgās judikatūras izriet, ka PVN jomā tiesību normas, kurām ir atkāpes no principa raksturs, ir jāinterpretē šādā veidā, tomēr ir jāuzrauga, lai šai atkāpei netiktu atņemta lietderīgā iedarbība (iepriekš minētais spriedums lietā Bog u.c., 84. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī šajā ziņā 2011. gada 10. marta spriedums lietā C-540/09 Skandinaviska Enskilda Banken, Krājums, I-1509. lpp., 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
11

Republikas prezidenta 1980. gada 11. jūlija Dekrēta Nr. 382 par akadēmiskās izglītības reformu, kas attiecas uz apmācību, kā arī organizatoriskajiem eksperimentiem un didaktiku (decreto del Presidente della Repubblica – Riordinamento della docenza universitaria, relativa fascia di formazione nonché sperimentazione organizzativa e didattica, 1980. gada 31. jūlijaGURI Nr. 209 parastais pielikums), 66. pantā ir noteikts: “Universitātes var veikt izpētes un konsultēšanas darbības, kas noteiktas līgumos ar publisko un privāto tiesību subjektiem, ja tas netraucē veikt zinātniskās pedagoģijas darbību. Šādu līgumu izpildi parasti uztic fakultātēm un, ja tādu nav, institūtiem vai universitāšu slimnīcām, vai atsevišķiem pasniedzējiem, kuri strādā pilnu slodzi. Iepriekšējā daļā minēto līgumu ietvaros veikto pakalpojumu rezultātā gūtie ienākumi tiek sadalīti saskaņā ar universitātes administratīvās padomes apstiprinātiem [iekšējiem] noteikumiem, pamatojoties uz izglītības ministra izsniegtu [..] paraugu. Pasniedzējiem un darbiniekiem, kas nav pasniedzēji, bet kuri piedalās šādu pakalpojumu sniegšanā, var tikt izmaksāts atalgojums, kura kopējā summa gadā nepārsniedz 30 % no kopējā atalgojuma. Darbiniekiem šādā veidā izmaksātā summa nekādā ziņā nedrīkst pārsniegt 50 % no kopējiem ienākumiem no [minētajiem] pakalpojumiem. Otrajā daļā minētie noteikumi nosaka summu, kas paredzēta, lai kompensētu universitātei radušos vispārēja rakstura izdevumus, un kritērijus, atbilstoši kuriem personālam piešķir trešajā daļā paredzētās summas. Pārējie ienākumi ir paredzēti didaktisko un zinātnisko materiālu iegādei, kā arī izdevumiem, kas saistīti ar fakultāšu, institūtu vai universitāšu slimnīcu, kuri ir piedalījušies līgumu izpildē, darbību. No katra pakalpojuma gūtajiem kopējiem ienākumiem, kas jāsadala atbilstoši otrajā daļā paredzētajiem noteikumiem, katrā ziņā sākotnēji tiek atskaitīti universitātei saistībā ar minēto pakalpojumu veikšanu radušies izdevumi. Ienākumi, kas gūti no iepriekšējā daļā minētās darbības, ir universitātes budžeta ieņēmumi.”
35

Jautājumā, pirmkārt, par darba samaksas esamības materiālo priekšnosacījumu no Tiesas judikatūras izriet, ka “darba samaksas” jēdziens LESD 157. panta izpratnē ir jāinterpretē plaši. Tas ietver tostarp jebkuru šā brīža vai nākotnē paredzētu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs, kaut arī netieši, saņem par darbu no darba devēja neatkarīgi no tā, vai to saņem saskaņā ar darba tiesiskajām attiecībām, tiesību aktiem vai brīvprātīgi (skat. 1992. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-360/90 Bötel, Recueil, I-3589. lpp., 12. punkts, kā arī 1999. gada 9. februāra spriedumu lietā C-167/97 Seymour-Smith un Perez, Recueil, I-623. lpp., 29. punkts).
7

Evropaïki Dynamiki cēla prasību Vispārējā tiesā ar lūgumu atcelt Komisijas 2004. gada 15. septembra lēmumu, kas ietverts ar to pašu datumu datētā Komisijas vēstulē un ar kuru ir noraidīts tās piedāvājums un līguma slēgšanas tiesības piešķirtas konkursa procedūrā pieņemtajam pretendentam. Ar 2008. gada 10. septembra spriedumu lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija Vispārējā tiesa atcēla šo lēmumu pamatojuma neesamības dēļ. Tā uzskatīja, ka no minētā lēmuma, kā arī it īpaši no tam sekojošās sarakstes skaidri neizrietēja Evropaïki Dynamiki piedāvājuma noraidīšanas iemesli.
14

Prasītājas pamatlietā uzskata, ka krava tika bojāta transportēšanas pa jūru laikā un daļa no šīs kravas arī tika bojāta transportēšanas pa sauszemi no Altamira uz Guadalajara laikā. Krones savas tiesības – maksimālo atbildību atbilstoši jūras tiesībām divu speciālo aizņēmuma tiesību vērtībā, kas nodošanas brīdī bija EUR 235 666,46 – nodeva apdrošinātājiem atbilstoši to līdzdalības riskā pakāpei. Arī saņēmējs savas tiesības, kas izriet no konosamenta, nodeva apdrošinātājiem atbilstoši to līdzdalībai riskā.
14

Minētās reklāmas ir individuāli adresētas vēstules, kuponi un citi reklāmas pielikumi, kas ievietoti laikrakstos un žurnālos. Kaut arī detaļās tie ir atšķirīgi, tiem ir vairākas kopīgas īpašības, ko iesniedzējtiesa, proti, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), apraksta šādi: — patērētājs ir ticis informēts, ka viņam ir tiesības pieprasīt kādu no laimestiem vai balvām, kuru klāstā bija sākot no augstas vērtības laimestiem līdz pat laimestiem ne vairāk kā dažu GBP vērtībā, kas tiesvedībā dēvēts par “visbiežāk sastopamo laimestu”. Starp šīm abām galējībām bija arī daudzi laimesti, kuru vērtība bija starp abām šīm vērtībām. Netiek apstrīdēts, ka laimesti patiešām bija pieejami attiecīgajiem patērētājiem; — izņemot 8. reklāmu, lai noskaidrotu, uz ko patērētājam bija tiesības pieteikties, un saņemtu pieteikšanās numuru, patērētājam tika piedāvātas šādas iespējas: — piezvanīt uz paaugstināta tarifa tālruņa numuru, — izmantot apvērsto SMS īsziņas pakalpojumu vai — saņemt informāciju pa pastu; salīdzinājumā ar paaugstināta tarifa tālruņa numura metodi pasta metodei tika piešķirta mazāka vērība, un tā rezultātā patērētāji tika mudināti izmantot iespēju, kas bija dārgāka nekā pasta metode. Attiecībā uz 5. reklāmu tika konstatēts, ka vismaz 80 % no tajā piedalījušos patērētāju skaita atbildēja ar tālruņa vai īsziņas palīdzību. Attiecībā uz citām reklāmām šajā ziņā nekas konkrēts netika konstatēts. Tālruņa numurs bija līnija ar paaugstinātu tarifu. Patērētājs tika informēts par zvana maksu par minūti un tā maksimālo ilgumu; — patērētājs netika informēts par to, ka: — minimālais laika posms, kurā viņš saņemtu vajadzīgo informāciju visbiežāk izplatītā laimesta saņemšanai, bija par dažām sekundēm īsāks nekā maksimālais zvana ilgums, — no prasītās maksas par minūti GBP 1,50 apmērā reklāmas organizētājs saņēma GBP 1,21; — dažkārt patērētājam bija jāsedz papildu izmaksas, kurās it kā ietilpstot maksa par piegādi un apdrošināšanu, daļu no kurām reklāmas organizētājs izmantoja pieprasītā laimesta iegādes izmaksu segšanai, un — vairāk nekā 99 % no personām, kas pieteicās laimestiem, bija tiesības saņemt visbiežāk sastopamo laimestu, kura vērtībai ekvivalentu vai būtiskā mērā līdzvērtīgu cenu tas jau, iespējams, bija samaksājis par tālruni/īsziņu un/vai piegādes un apdrošināšanas maksu it kā ietverošajām izmaksām.
38

Šajā lietā ir noskaidrots, ka Beļģijas tiesību aktos ir paredzēts, ka par Beļģijā reģistrētas sabiedrības izmaksātajām dividendēm un procentiem gan ieguldījuma sabiedrībām, kas ir rezidentes šajā dalībvalstī, gan ieguldījuma sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir maksājams priekšnodoklis. Tomēr dividendes un procenti, kas ir izmaksāti Beļģijā reģistrētām ieguldījuma sabiedrībām, ir atbrīvoti no uzņēmumu ienākuma nodokļa kā ienākumi no kapitāla un kustamās mantas saskaņā ar CIR 1992 185.a pantu. Turklāt CIR 1992 304. panta 2. punkta otrajā daļā ir atļauts priekšnodokli ieskaitīt šo ieguldījumu sabiedrību maksājamajā uzņēmumu ienākuma nodoklī un pat saņemt atpakaļ starpību starp ienākumu gūšanas vietā ieturēto priekšnodokli un faktiski maksājamo nodokli, ja vien šī starpība sasniedz EUR 2,50. Tas pats saskaņā ar CIR 1992 304. panta 2. punkta piekto daļu attiecas uz ieguldījumu sabiedrībām nerezidentēm, kuras gan maksā nerezidentu nodokli saskaņā ar CIR 1992 233. pantu, proti, tām, kurām Beļģijā ir pastāvīga iestāde. No tā izriet, ka ieguldījumu sabiedrības rezidentes var izvairīties no nodokļu nastas, kas izriet no priekšnodokļa, ar kuru ir apliekami ienākumi no kapitāla un kustamās mantas, ko tās saņem no Beļģijas sabiedrībām.
23

Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 23. maija Lēmuma Nr. 573/2007/EK, ar ko laikposmam no 2008. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Bēgļu fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” un ar ko atceļ Padomes Lēmumu 2004/904/EK (OV L 144, 1. lpp.), preambulas 13. apsvērums ir šāds: “Šis lēmums ir paredzēts kā daļa no vienotas sistēmas, kura ietver arī Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 574/2007/EK (2007. gada 23. maijs), ar ko laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Ārējo robežu fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība”, Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 575/2007/EK (2007. gada 23. maijs), ar ko laikposmam no 2008. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Atgriešanās fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība”, un Padomes Lēmumu 2007/…/EK (… gada …), ar ko laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Trešo valstu valstspiederīgo integrācijas fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” un kura mērķis ir risināt jautājumu par atbildības taisnīgu sadalījumu starp dalībvalstīm attiecībā uz finanšu slogu, ko rada Eiropas Savienības ārējo robežu integrētas pārvaldības ieviešana un kopējas patvēruma un imigrācijas politikas īstenošana, kā tās izstrādātas saskaņā ar Līguma trešās daļas IV sadaļu.”
10

CIVA 23. pantā, redakcijā, kas bija spēkā attiecīgajā finanšu gadā (2000. gads), bija paredzēts: “1. Ja nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības ietvaros veic preču piegādes vai sniedz pakalpojumus, daļa no kuriem nedod tiesības uz atskaitīšanu, tad par pirkumiem samaksātais nodoklis ir atskaitāms tikai atbilstoši procentam, kas atbilst gada ienākumiem no darījumiem, kas dod tiesības uz atskaitīšanu. 2. Neņemot vērā iepriekšējās daļas noteikumus, nodokļa maksātājs var veikt atskaitīšanu atbilstoši faktiskajam visu izlietoto preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumam, ar nosacījumu, ka par to iepriekš tiek paziņots tiešo un netiešo nodokļu ģenerāldirekcijai, tomēr tas neskar šīs iestādes tiesības paredzēt speciālus nosacījumus vai izbeigt šo procedūru nopietnu nodokļu iekasēšanas traucējumu gadījumā. 3. Nodokļu iestāde var likt nodokļa maksātājam rīkoties saskaņā ar iepriekšējā punkta noteikumiem: a) ja nodokļa maksātājs veic nošķirtas saimnieciskās darbības; b) ja 1. punktā noteiktās procedūras piemērošana rada vērā ņemamus nodokļu iekasēšanas traucējumus. 4. 1. punktā noteiktie konkrētās atskaitīšanas procenti rodas no daļskaitļa, kura skaitītāju veido preču piegādes un pakalpojumu sniegšanas, kas saskaņā ar 19. pantu un 20. panta 1. punktu dod tiesības uz atskaitīšanu, gada [apgrozījuma] summa, neieskaitot nodokli, un saucēju veido visu nodokļa maksātāja veikto darbību, ieskaitot darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa vai neietilpst nodokļa piemērošanas jomā, it īpaši neapliktās subsīdijas, izņemot kapitāla subsīdijas, gada [apgrozījuma] summa, neieskaitot nodokli. 5. Tomēr iepriekš minētajā aprēķinā netiek iekļauta to pamatlīdzekļu pāreja, kas ir izmantoti uzņēmuma darbībā, un darbības ar nekustamo īpašumu vai finanšu darbības, kurām ir papildu raksturs, salīdzinot ar nodokļu maksātāja veiktajām darbībām. 6. Atskaitāmo daļu, kas aprēķināta provizoriski, pamatojoties uz iepriekšējā gadā veikto darījumu summu, koriģē saskaņā ar tā gada rādītājiem, uz kuru tā attiecas, kas nozīmē, ka ir jāveic atbilstoša veikto atskaitījumu pielāgošana, kam jāparādās deklarācijā par attiecīgā gada pēdējo periodu. 7. Nodokļa maksātāji, kas uzsāk darbību vai to būtiski maina, var veikt nodokļa atskaitīšanu, pamatojoties uz provizoriski noteikto atskaitāmo daļu, kas jāiekļauj 30. un 31. pantā paredzētajās deklarācijās. 8. Lai noteiktu atskaitāmo daļu, daļskaitli noapaļo līdz nākamajai simtdaļai. 9. Saskaņā ar šā panta noteikumiem finanšu un plānošanas ministrs attiecībā uz dažām darbībām var uzskatīt par neesošiem darījumus, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, vai tādus darījumus, kas šādas tiesības nepiešķir, tiktāl, ciktāl tie veido nenozīmīgu daļu no apgrozījuma kopējās summas, un ja izrādās, ka nav iespējams piemērot 2. un 3. punktā paredzēto procedūru.”