ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EKL 43. un 49. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs rezidents, pirmkārt, var panākt, lai taksācijas gada laikā samaksātā sociālās apdrošināšanas iemaksu summa tiktu atskaitīta no nodokļu aprēķinu bāzes un, otrkārt, lai ienākumu nodoklis, kas tam ir jāmaksā, tiktu samazināts, ņemot vērā veselības apdrošināšanas iemaksas, kas ir veiktas šajā laikposmā, vienīgi tad, ja minētās iemaksas ir veiktas tajā dalībvalstī, kurā apliek ar nodokli, bet šīs priekšrocības tiek liegtas, ja šīs iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī, lai gan šīs iemaksas šajā pēdējā dalībvalstī nav tikušas atskaitītas.

Šāds regulējums rada nevienlīdzīgu attieksmi starp nodokļu maksātājiem rezidentiem. Neviens nodokļu maksātājs, kurš pastāvīgi uzturas nodokļa maksāšanas dalībvalstī, tomēr savu saimniecisko darbību veic citā dalībvalstī, kurā viņš ir pakļauts obligātai sociālajai apdrošināšanai un veselības apdrošināšanai, nevar no nodokļu aprēķina bāzes atskaitīt samaksāto iemaksu summu vai samazināt nodokļa maksāšanas dalībvalstī maksājamu nodokli atbilstoši šīm iemaksām, tādējādi pret viņu ir nelabvēlīgāka attieksme kā pret ikvienu citu nodokļu maksātāju, kurš pastāvīgi uzturas minētajā valstī, tomēr savu saimniecisko darbību veic vienīgi šīs valsts robežās, veicot šīs obligātās sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas kompetentā valsts iestādē. Tomēr attiecībā uz viņu ienākumu aplikšanu ar nodokli nodokļu maksāšanas dalībvalstī nodokļu maksātāji rezidenti objektīvi neatrodas dažādās situācijās, kas varētu izskaidrot šādu dažādas attieksmes piemērošanu atkarībā no iemaksu veikšanas vietas, jo viņiem šajā dalībvalstī ir neierobežots nodokļu maksāšanas pienākums. Tādēļ viņu ienākumu aplikšana ar nodokļiem šajā dalībvalstī būtu jāveic atbilstoši vienādiem principiem un līdz ar to arī, pamatojoties uz vienādām nodokļu priekšrocībām. Šādos apstākļos atteikums nodokļu maksātājam rezidentam piešķirt attiecīgās nodokļu priekšrocības var atturēt minēto nodokļu maksātāju no EKL 43. un 49. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanas un ir uzskatāms par šo brīvību ierobežojumu.

(sal. ar 66.–71. un 74. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kas grozīta ar Direktīvu 2003/35, II pielikuma 10. punkta l) apakšpunkta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ietver visas gruntsūdeņu novadīšanas un mākslīgās pievadīšanas darbības, kas nav iekļautas šīs direktīvas I pielikumā, neatkarīgi no to mērķa, kas nozīmē, ka tie ietver arī darbības, kurās nav paredzēta turpmāka šo ūdeņu izmantošana.

Attiecīgi tāds projekts, kas ietver kabeļu elektropārvades tunelī ieplūstošā gruntsūdens novadīšanu un ūdens ievadīšanu gruntī vai iežos, lai atsvērtu gruntsūdens iespējamo samazinājumu, kā arī ūdens novadīšanas un pievadīšanas iekārtu izbūvi un uzturēšanu, ietilpst Direktīvas 85/337 II pielikuma 10. punkta l) apakšpunktā neatkarīgi no gruntsūdeņu gala mērķa un it īpaši no tā, vai tie tiks turpmāk izmantoti vai nē.

(sal. ar 30. un 31. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Dalībvalsts tiesību akti ienākuma nodokļa jomā, kuros noteikts, ka fiziskās personas rezidentes, kuras tiek pilnībā apliktas ar nodokļiem, gan atskaitījumu no nodokļa aprēķina bāzes par zaudējumiem, kuri ir radušies no nekustamā īpašuma izīrēšanas un iznomāšanas zaudējumu rašanās gadā, gan degresīvo nolietojumu, nosakot ienākumus no šāda īpašuma, var izmantot vienīgi ar nosacījumu, ka šis nekustamais īpašums atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, ir pretrunā EKL 56. pantam.

Tā kā fiziska persona, kura pastāvīgi uzturas un pilnībā tiek aplikta ar nodokli attiecīgajā dalībvalstī un kurai pieder nekustamais īpašums citā dalībvalstī, atrodas nelabvēlīgākā nodokļu situācijā par to, kādā tā atrastos, ja šis īpašums atrastos pirmajā dalībvalstī, šai personai katrā ziņā tiek liegtas naudas uzkrāšanas priekšrocības. Šāds nodokļu nelabvēlīgums var atturēt šādu personu gan no turpmākām investīcijām nekustamajā īpašumā, kas atrodas citā dalībvalstī, gan no šī sava īpašuma saglabāšanas, līdz ar to attiecīgie tiesību akti ir uzskatāmi par kapitāla aprites ierobežojumiem, kuri principā ir aizliegti EKL 56. pantā.

Pat ja tiktu uzskatīts, ka mērķis veicināt dzīvojamo telpu celtniecību izīrēšanai, lai apmierinātu valsts iedzīvotāju pieprasījumu pēc šādām dzīvojamām telpām, varētu pamatot kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, nešķiet, ka šāds valsts pasākums, kurš skaidri norobežo dzīvojamās telpas izīrēšanai atkarībā no tā, vai tās atrodas valsts teritorijā vai ārpus tās, varētu nodrošināt šī mērķa īstenošanu. Lai noteiktu vietas, kur šādu dzīvojamo telpu trūkums ir īpaši izteikts, attiecīgajā valsts tiesību normā nav noteiktas atšķirības starp dažādajām attiecīgās dalībvalsts reģionu vajadzībām. Turklāt degresīvo amortizāciju var piemērot visām dzīvojamo telpu, kuras paredzētas izīrēšanai, kategorijām, sākot no visvienkāršākajām līdz visekskluzīvākajām. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka privātie investori, kurus galvenokārt motivē finanšu apsvērumi, atbilstu šīs tiesību normas, iespējams, sociālpolitiskajam mērķim.

(sal. ar 25.–27. un 31.–33. punktu un rezolutīvo daļu)
Proti, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās prasības ir vienādi piemērojamas gan uzņēmumiem, kas reģistrēti attiecīgajā dalībvalstī, gan uzņēmumiem no citām dalībvalstīm, tās var traucēt uzņēmējiem, kuri neatbilst tajā noteiktajiem kritērijiem, reģistrēties minētajā valstī, lai tajā veiktu transportlīdzekļu pārbaudes darbību. It īpaši sabiedrības interešu kritērijs, kam ir pakārtota attiecīgā administratīvo atļauju piešķiršana, var pavērt ceļu kompetento iestāžu rīcības brīvības patvaļīgai izmantošanai, tām ļaujot atteikt šo atļauju dažiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, pat ja tie atbilst pārējiem tiesiskajā regulējumā noteiktajiem nosacījumiem. Turklāt, ja nav pierādīta nedz šādu pasākumu vajadzība, nedz samērīgums attiecībā uz noteikto mērķi, tie nevar tikt uzskatīti par pamatotiem ar ceļu satiksmes drošības aizsardzības iemesliem.

Uzliekot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību citu dalībvalstu organizācijām, kuras vēlas šajā dalībvalstī veikt transportlīdzekļu pārbaudes darbību, proti, pakārtojot atļauju piešķiršanu sabiedrības interesēm, prasībai, ka pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 100000, ierobežojot uzņēmumu darbības mērķi un paredzot nesaderības noteikumus to akcionāriem, vadītājiem un valdes locekļiem, dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants.

Saskaņā ar Direktīvas 96/96 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju tehniskajām apskatēm 2. pantu, ja dalībvalsts uztic iestāžu, kuras veic tehniskās apskates, vadīšanu privātajām organizācijām, tā tomēr turpina tās tieši uzraudzīt. Dalībvalstij saskaņā ar šā panta pirmo teikumu ir jāizraugās kompetentās iestādes, jāizveido pilnvarošanas process un tās tieši jāuzrauga. Saskaņā ar šā panta otro teikumu, kurā ir minēti piesardzības pasākumi, kas jāveic interešu konflikta gadījumā starp transportlīdzekļu pārbaudes darbību un remontēšanas darbību, dalībvalstīm ir īpaši jānodrošina apskates objektivitāte un augsta kvalitāte. No vārda “īpaši” izmantošanas izriet, ka Direktīvā 96/96 ir paredzēts, ka valstij ir stingri jāievēro šie divi konkrētie kvalitātes mērķi, proti, transportlīdzekļu tehniskās apskates objektivitāte un augsta kvalitāte, interešu konflikta gadījumā un it īpaši arī izpildot savu privāto transportlīdzekļu pārbaudes iestāžu pārraudzības uzdevumu, kas aprakstīts direktīvas 2. panta pirmajā teikumā. Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka privātās organizācijas, kas veic darbību tās kompetentās valsts iestādes aktīvā pārraudzībā, kas ir pēdējā atbildīgā par minēto organizāciju veiktām pārbaudēm un lēmumiem, nav uzskatāmas par tādām, kas “tieši un konkrēti piedalās valsts varas īstenošanā” EKL 45. panta izpratnē, uz privāto organizāciju veikto transportlīdzekļu tehnisko apskašu darbību neattiecas EKL 45. pantā paredzētā atkāpe.

(sal. ar 37., 42., 43. un 45. punktu)
Lai ievērotu Antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 20. panta 4. un 5. punktu, Komisijai, ja tā paredz palielināt antidempinga maksājumu, salīdzinot ar antidempinga maksājumu, kas bija paredzēts pirmajā galīgajā paziņojumā, par to ir jāinformē attiecīgie uzņēmumi, pirms sava priekšlikuma par galīgiem pasākumiem nosūtīšanas Padomei tiem nosūtot jaunu galīgo paziņojumu un sagaidot šīs tiesību normas 5. punktā paredzētā termiņa beigas, lai sniegtu šiem uzņēmumiem iespēju iesniegt savus apsvērumus.

Šāda interpretācija izriet ne tikai no minētās tiesību normas sistēmiskā konteksta, bet tā tiek noteikta arī, lai tiktu garantēts, ka efektīvā veidā, bez aizspriedumiem tiek ņemti vērā ieinteresēto personu iespējamie apsvērumi. Apstāklis, ka Padomei jau bijis iesniegts priekšlikums par galīgiem pasākumiem, pats par sevi var ietekmēt sekas, kuras var izrietēt no šiem secinājumiem. Visbeidzot, iespējamo grūtību, kuras šīm iestādēm radušās, ievērojot Antidempinga pamatregulā Nr. 384/96 noteikto termiņu, rezultātā nevar tikt pārkāpti šie termiņi attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību aizsardzībai. Gluži pretēji, šīm iestādēm, īpaši Komisijai, ir jāņem vērā ierobežojumi, kas izriet no minētajā regulā noteiktajiem termiņiem, vienlaikus ievērojot attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību.

Tomēr Antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 20. panta 5. punktā paredzētā desmit dienu termiņa neievērošanas sekas var būt apstrīdētās regulas atcelšana tikai tad, ja ir iespēja, ka šī prettiesiskuma dēļ administratīvais process būtu varējis beigties ar citādu rezultātu, tādējādi tieši ietekmējot apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz aizstāvību.

(sal. ar 74., 76., 78., 79. un 81. punktu)
Lieta C-126/08

Distillerie Smeets Hasselt NV

pret

Belgische Staat u.c.

(Hof van Cassatie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Regula (EEK) Nr. 2913/92 — Kopienas Muitas kodekss — Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa — Nodokļu summas iegrāmatošana — Ierakstīšana uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā — Ierakstīšana protokolā, kas ir līdzvērtīga iegrāmatošanai — Protokola, kas ir līdzvērtīgs paziņojumam par atbilstoši tiesību aktiem maksājamo nodokļu summu, kopijas izsniegšana”

Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 16. jūlija spriedums I ‐ 6811

Sprieduma kopsavilkums

Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa

(Padomes Regulas Nr. 2913/92 217. pants)

Kopienas Muitas kodeksa 217. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var noteikt, ka no muitas parāda izrietošās nodokļu summas iegrāmatošanu veic, minēto summu ierakstot protokolā, ko sagatavo kompetentās muitas iestādes un ar kuru tiek konstatēts piemērojamo muitas tiesību aktu pārkāpums. Dalībvalstīm ir jānosaka šīs iegrāmatošanas praktiskā kārtība, kas var atšķirties atkarībā no tā, vai muitas dienesti, ņemot vērā muitas parāda rašanās apstākļus, ir vai nav pārliecināti par to, ka nodokļu summas, kas izriet no šā parāda, tiks samaksātas. Šāda rīcības brīvība dalībvalstīm ir cita starpā gadījumā, ja nodokļu summas piedziņas procedūra attiecas uz muitas parādu, kas radies saistībā ar to, ka kompetentās valsts iestādes ir konstatējušas krāpšanu attiecībā uz piemērojamajiem muitas tiesību aktiem, un ja šādas procedūras iznākums pēc būtības nav droši zināms un tātad šīs iestādes nevar būt pārliecinātas, ka minētā summa tiks samaksāta.

(sal. ar 23.–26. punktu un rezolutīvo daļu)
Gadījumā, kad abiem laulātajiem ir divu vienu un to pašu dalībvalstu pilsonība, Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts nepieļauj, ka tiek izslēgta tiesu jurisdikcija vienā no šīm dalībvalstīm, pamatojoties uz to, ka prasītājam nav citas saiknes ar šo valsti. Tieši pretēji — saskaņā ar minēto tiesību normu to dalībvalstu tiesām, kuru pilsonība ir laulātajiem, ir jurisdikcija, un laulātie var izvēlēties, kuras dalībvalsts tiesā celt prasību.

Šajā sakarā Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētās jurisdikcijas noteikšanas kārtības pamatā ir vairāki alternatīvi objektīvi kritēriji un šajā tiesību normā izklāstīto jurisdikcijas pamatu hierarhija. Tādējādi ir pieļaujama vairāku kompetento jurisdikciju līdzāspastāvēšana, nenosakot hierarhiju to vidū.

Turklāt nekas minētā 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējumā neliek domāt, ka, piemērojot šo tiesību normu, varētu tikt ņemta vērā tikai “biežāk pielietotā” pilsonība. Šāds kritērijs nav atrodams ne šīs tiesību normas mērķos, ne kontekstā, kurā tā ietilpst, un ierobežotu attiecīgo personu tiesības izvēlēties kompetento tiesu, it īpaši gadījumā, kad tās izmantotu tiesības uz personu brīvu pārvietošanos. Tādējādi tiktāl, ciktāl parastā dzīvesvieta ir būtisks apsvērums, lai noteiktu biežāk lietoto pilsonību, Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētie jurisdikcijas pamati bieži sakristu. Attiecībā uz personām, kurām ir dubulta pilsonība, tas nozīmētu jurisdikcijas pamatu sarindošanu pēc prioritātes, kas neizriet no šī punkta formulējuma.

(sal. ar 48.–54. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Tiktāl, ciktāl Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī nenosaka vispārējus kritērijus kompetences sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Eiropas Kopienā, EKL 56. pants pieļauj tādu divpusēju nodokļu konvenciju, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātajām dividendēm akcionāriem, kas dzīvo citā dalībvalstī, var uzlikt nodokli abās dalībvalstīs, un kura neparedz, ka akcionāra dzīves vietas dalībvalstij ir beznosacījuma pienākums novērst šādi radušos dubulto nodokļa uzlikšanu.

Vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātām dividendēm akcionāram citā dalībvalstī var piemērot tiesisku dubultu nodokļu uzlikšanu, ja abas dalībvalstis izvēlas īstenot savu nodokļu kompetenci, un likt akcionāram maksāt nodokli par šīm dividendēm. No dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās nelabvēlīgās sekas, ja vien šāda īstenošana nav diskriminējoša, nav Līgumā aizliegts ierobežojums.

Šajā sakarā situācijā, kad gan dividenžu izcelsmes dalībvalsts, gan akcionāra dzīves vietas dalībvalsts var ieturēt nodokli šīm dividendēm, uzskatīt, ka dzīves vietas dalībvalsts pienākums ir noteikti novērst šo dubulto nodokļa uzlikšanu, nozīmētu dot prioritāti dividenžu izcelsmes dalībvalstij ieturēt nodokli no šāda veida ienākumiem. Pat ja šāda kompetences sadale būtu atbilstoša starptautiskās juridiskās prakses normām, kas ir atspoguļota Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) ienākuma un īpašuma nodokļu parauga konvencijā, nav strīda par to, ka Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un situācijā nenosaka vispārējus kritērijus kompetences sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Kopienā. Tādējādi, lai gan dalībvalsts nevar atsaukties uz divpusējo konvenciju, lai nepildītu Līgumā tai uzliktos pienākumus, apstāklis, ka gan dividenžu izcelsmes dalībvalsts, gan akcionāra dzīves vietas dalībvalsts var ieturēt par šīm dividendēm nodokli, nenozīmē, ka dzīves vietas dalībvalstij ir pienākums saskaņā ar Kopienu tiesībām novērst nelabvēlīgās sekas, kas varētu rasties no šādi starp divām dalībvalstīm sadalītās kompetences īstenošanas.

(sal. ar 26., 27. punktu un 32.–35. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām [procesu] 25. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka formulējums “ar nosacījumu, ka šī konvencija ir piemērojama” nozīmē, ka Regulā Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās paredzētos atzīšanas un izpildes noteikumus attiecībā uz citiem nolēmumiem, nevis tiem, kas ir minēti Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. punktā, var atzīt par piemērojamiem tikai tad, ja iepriekš ir pārbaudīts, vai šie nolēmumi ietilpst Regulas Nr. 44/2001 materiālās piemērošanas jomā.

Šāda pārbaude ir vajadzīga, jo nav izslēgts, ka starp Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 2. punktā minētajiem nolēmumiem, kas neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, ir arī nolēmumi, kas neietilpst arī Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomā. Šajā sakarā no 25. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 piemērošana nolēmumam šī noteikuma izpratnē ir pakļauta nosacījumam, ka šis nolēmums ietilpst šīs pēdējās minētās regulas piemērošanas jomā. No minētā izriet, ka, ja attiecīgais nolēmums neattiecas uz civillietu vai komerclietu jomu vai ja ir piemērojama Regulas Nr. 44/2001 1. pantā paredzētā izslēgšana no šīs regulas piemērošanas jomas, minēto regulu nevar piemērot.

(sal. ar 17., 18. un 20. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C-111/08

SCT Industri AB i likvidation

pret

Alpenblume AB

(Högsta domstolen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija un spriedumu izpilde — Piemērošanas joma — Bankroti”

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 2. jūlija spriedums I ‐ 5657

Sprieduma kopsavilkums

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 – Piemērošanas joma – Izslēgtie jautājumi – Bankroti, mierizlīgumi un citas tamlīdzīgas procedūras

(Padomes Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts)

Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais izņēmums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams A dalībvalsts tiesas nolēmumam par sabiedrības, kuras juridiskā adrese ir A dalībvalstī, kapitāla daļu īpašuma tiesību reģistrēšanu, saskaņā ar kuru minēto kapitāla daļu atsavināšana ir uzskatāma par spēkā neesošu, pamatojoties uz to, ka A dalībvalsts tiesa neatzīst B dalībvalsts likvidatora pilnvaras B dalībvalstī veiktās un noslēgtās bankrota procedūras ietvaros.

Prasība, par kuru pieņemts šāds lēmums, izriet tieši no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to. Pirmkārt, saistība starp tiesvedību un maksātnespējas procesu ir īpaši cieša, ja prāva attiecas tikai uz īpašumtiesībām uz kapitāla daļām, ko maksātnespējas procesa ietvaros atsavinājis likvidators, pamatojoties uz B dalībvalsts likuma par maksātnespējas procedūrām normām, atkāpjoties no vispārējām civiltiesību — tostarp īpašuma tiesību — normām. Kapitāla daļu atsavināšana un prasība par īpašuma tiesību atjaunošanu, kas celta minētā darījuma sakarā, ir tiešas un neatdalāmas sekas, kas izriet no tā, ka likvidators, t.i., tiesību subjekts, kas sāk darboties tikai pēc maksātnespējas procesa sākšanas, ir izmantojis pilnvaras, kas tam piešķirtas īpaši saskaņā ar valsts tiesību normām, kuras reglamentē maksātnespējas procedūras. Otrkārt, lēmuma, ar kuru šādu atsavināšanu atzīst par spēkā neesošu, saturs un darbības joma ir cieši saistīti ar bankrota procedūras norisi, jo pamatojums atsavināšanas atzīšanai par spēkā neesošu attiecas precīzi un vienīgi uz minētā likvidatora pilnvaru apjomu bankrota procedūras ietvaros.

(sal. ar 25.–28., 30., 31. un 33. punktu un rezolutīvo daļu)
11 vārdu izvilkuma izdrukāšana, kas ir veikta datu atlases procesa ietvaros, ietver presē publicētu rakstu skenēšanu, kam seko pārvēršana par teksta datni, reprodukcijas elektroniska apstrāde, šīs reprodukcijas daļas saglabāšana atmiņā un tās izdrukāšana, neatbilst Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 1. punktā noteiktajam īslaicīguma nosacījumam un līdz ar to šo procesu nevar veikt bez attiecīgo tiesību subjektu, kuriem ir autortiesības, piekrišanas.

Darbība minētajā tiesību normā noteiktā otrā nosacījuma izpratnē ir kvalificējama par “īslaicīgu” tikai tad, ja tās ilgums ir ierobežots līdz brīdim, kas nepieciešams labai attiecīgā tehnoloģiskā procesa darbībai, ar nosacījumu, ka šim procesam ir jābūt automatizētam, lai tas, kad tā funkcija veikt šādu procesu ir pabeigta, izdzēstu šo darbību automātiski, bez cilvēka iejaukšanās. Vienlaikus ar pēdējo attiecīgo datu atlases procesa reproducēšanas darbību tiek veikta reproducēšana, kas sniedzas ārpus informātikas jomas, veicot datņu, kuras ietver 11 vārdu izvilkumus, izdruku un tādējādi reproducējot šos izvilkumus uz papīra. Taču, kad tā ir fiksēta uz šāda materiāla, šī reprodukcija zūd tikai tad, kad tiek iznīcināts šis materiāls. Turklāt, tā kā ir acīmredzams, ka datu atlases process nespēj pats iznīcināt šādu materiālu, bet minētās reprodukcijas izdzēšana ir atkarīga tikai no šī procesa izmantotāja gribas, nekādā ziņā nav droši, ka viņš gribēs no tās atbrīvoties, no kā izriet risks, ka minētā reprodukcija varētu pastāvēt ilgāku laiku atkarībā no lietotāja vajadzībām. Šādos apstākļos šī pēdējā datu atlases procesa darbība, kuras ietvaros tiek izdrukāti 11 vārdu izvilkumi, nav īslaicīga darbība Direktīvas 2001/29 5. panta 1. punkta izpratnē.

(sal. ar 64., 67.–70. un 74. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Šajā ziņā jēdziens “darba ņēmējs” EKL 39. panta izpratnē ir Kopienu vispārīgi piemērojams jēdziens un tas nav jāinterpretē sašaurināti. Visas personas, kas veic reālas un faktiskas darbības, izņemot tik nebūtiskas darbības, ka tās tiešām var uzskatīt par visnotaļ ierobežotām un palīgdarbībām, ir jāuzskata par “darba ņēmējiem”. Darba tiesisko attiecību būtiska pazīme ir tā, ka persona noteiktu laika posmu sniedz pakalpojumus citai personai tās vadībā, par to saņemot atalgojumu.

Neatkarīgi no atalgojuma apmēra un tādas profesionālās darbības ilguma kā īslaicīga, mazatalgota, profesionāla un tā veicēja iztiku nenodrošinoša darbība vai darbs, kas ir veikts ne vairāk kā vienu mēnesi, nevar tikt izslēgts, ka pēc darba attiecību vispārēja vērtējuma valsts iestādes to varētu uzskatīt par patiesu un reālu, kas ļauj piešķirt tās veicējam “darba ņēmēja” statusu EKL 39. panta izpratnē.

Attiecībā uz dalībvalstu pilsoņu, kuri meklē darbu citā dalībvalstī, tiesībām atkāpe no vienlīdzīgas attieksmes principa, kas attiecas uz Eiropas Savienības pilsoņiem, kuri nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi, kas uzturas uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, kurš paredzēts Direktīvas 2004/39 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 un 93/96, 24. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību it īpaši darba meklētājiem ilgākā laika posmā, kad viņiem ir tiesības tajā uzturēties, ir jāinterpretē saskaņā ar EKL 39. panta 2. punktu.

Šajā ziņā dalībvalsts pilsoņi, kuri meklē darbu citā dalībvalstī un kuri ir izveidojuši patiesas saiknes ar šīs valsts darba tirgu, var atsaukties uz EKL 39. panta 2. punktu, lai saņemtu finansiāla rakstura pabalstu, kas ir domāts, lai atvieglotu piekļuvi darba tirgum. Kompetentajām valsts iestādēm un vajadzības gadījumā valsts tiesām ir ne tikai jākonstatē patiesas saiknes ar darba tirgu pastāvēšana, bet arī jāanalizē minēto pabalstu veidojošie elementi, tostarp tā mērķi un piešķiršanas nosacījumi. Pabalsta mērķis ir jāizvērtē, ņemot vērā tā rezultātus, nevis formālo struktūru. Par sociālās palīdzības pabalstiem Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta izpratnē nav uzskatāmi finansiāla rakstura pabalsti, kuru mērķis neatkarīgi no to kvalifikācijas valsts tiesību aktos ir atvieglot piekļuvi darba tirgum.

(sal. ar 34., 35., 40.–42., 44.–46. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)