ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS

[VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2012. gada 6. septembrī 1 ( 1 )

Lieta C-206/11

Georg Köck

pret

Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb

(Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 2005/29/EK — Saskaņošana — Patērētāju tiesību aizsardzība — Uzņēmumu negodīga komercprakse — Procesuālo noteikumu izstrāde negodīgas komercprakses novēršanai — Dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru izpārdošanas paziņošanai ir nepieciešama iepriekšēja administratīva atļauja”

Satura rādītājs

I – Ievads II – Atbilstošās tiesību normas 1) Savienības tiesības 2) Valsts tiesības III – Fakti, pamatlieta un prejudiciālais jautājums IV – Tiesvedība Tiesā V – Galvenie lietas dalībnieku argumenti VI – Juridiskais vērtējums A – Ievada piezīmes B – Tiesību jautājumu analīze 1) Direktīvas 2005/29 piemērojamība a) Materiālā piemērojamība b) Ratione personae piemērošanas joma c) Izņēmuma neesamība d) Starpsecinājumi 2) Prejudiciālā jautājuma procesuālie aspekti a) Valsts administratīvo iestāžu pārbaudes pilnvaras b) Iestādes pilnvaras veikt ex-ante pārbaudi c) Likumā paredzēta aizlieguma ar atļaujas saņemšanas nosacījumu, par kura neievērošanu ir paredzēts kriminālsods, saderība ar direktīvu d) Iestādes pieņemtā lēmuma pārbaude tiesā i) Problēmas raksturojums ii) Dalībvalstu rīcības brīvība procesuālo noteikumu izstrādē iii) Konkrēta gadījuma izvērtēšanas pienākuma neievērošanas aizliegums e) Starpsecinājumi 3) Prejudiciālā jautājuma materiālo tiesību aspekti a) Vispārīgi b) Abu tiesību aktu struktūras analīze i) Direktīvas 2005/29 normatīvā struktūra ii) UWG materiālās normas par izpārdošanu paziņošanu c) Materiālo normu saderība ar Direktīvu 2005/29 i) Vispārēju aizliegumu noteikšana ii) Prasība norādīt izpārdošanas paziņošanas pamatus – Paziņojums par komercdarbības izbeigšanu un pārcelšanu – Pārējie UWG 33.b panta 4. punktā minētie pamati d) Starpsecinājumi 4) Secinājumu kopsavilkums VII – Secinājumi

I – Ievads

1. Jau grieķu un romiešu mitoloģijā īpaša uzmanība tika pievērsta tirdzniecībai un no tā izrietošajam jautājumam par pakalpojumu apmaiņā iesaistīto pušu, ko mūsdienās dēvētu par uzņēmējiem un patērētājiem, aizsardzību. Pat dievi centās aizsargāt tirgotājus un viņu klientus. Tā, piemēram, Hermejs grieķu mitoloģijā (un Merkurs romiešu mitoloģijā) bija gan tirgotāju, gan ceļinieku un ganu aizbildnis. Mūsdienās patērētājus un tirgotājus primāri vairs neaizsargā dievi, bet gan drīzāk laicīgie likumi un tiesas. Tiem atbilstīgi jāievēro un jāsaskaņo gan patērētāju, gan tirgotāju intereses.

2. Šajā prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā atbilstoši LESD 267. pantam Austrijas Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa] (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) lūdz Eiropas Savienības Tiesu interpretēt Direktīvu 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū ( 2 ). Turklāt galvenais jautājums ir par to, vai šīs direktīvas noteikumi nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka izpārdošanas paziņošanai ir jāsaņem iepriekšēja administratīvas iestādes atļauja.

3. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp G. Köck, individuālo komersantu, un Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb [Negodīgas konkurences novēršanas apvienību] (turpmāk tekstā – “Schutzverband”), iestādi, kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir leģitīmas intereses cīnīties pret negodīgu komercpraksi. Abiem lietas dalībniekiem ir domstarpības par to, vai G. Köck bija tiesīgs paziņot par izpārdošanu, lai gan viņam nebija reģionālās administratīvās iestādes izsniegtas atļaujas, kā to pieprasa valsts tiesību akti. Šajā ziņā tostarp rodas jautājums, vai Direktīvā 2005/29 tiek pieļauts, ka, transponējot šo direktīvu, dalībvalsts savā tiesību sistēmā attiecībā uz izpārdošanas paziņošanu paredz vispārīgu atļaujas saņemšanas nosacījumu un par šā tiesību aktā paredzētā pienākuma iesniegt pieteikumu pārkāpumiem piemēro sodu, pēc būtības neizvērtējot šādas komercprakses godīgumu.

4. Viens būtisks aspekts atšķir šo lietu no pārējām, kurās Tiesa līdzīgi tika aicināta izteikt savu viedokli par Savienības tiesībām atbilstošu Direktīvas 2005/29 transponēšanu, un, proti, atšķirība ir tāda, ka šajā gadījumā tiek aplūkots ne tikai jautājums par direktīvas materiāltiesisko prasību transponēšanu, bet gan galvenokārt jautājums par procesuālo noteikumu izstrādi negodīgas komercprakses novēršanai komercdarījumos attiecīgajās dalībvalstu tiesību sistēmās. Līdz ar to būs jānoskaidro jautājums, vai Savienības likumdevējs ir atkāpies no pilnīgas saskaņošanas uzstādījuma, kas principā attiecas uz direktīvas materiāltiesiskajām prasībām, lai piešķirtu dalībvalstīm procesuālu rīcības brīvību.

II – Atbilstošās tiesību normas

1) Savienības tiesības

5. Direktīvas 2005/29 1. pants ir izteikts šādi: “Šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību, tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm.”

6. Direktīvas 2005/29 2. pantā ir paredzēts: “Šajā direktīvā: [..] d) “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk – arī “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem; [..].”

7. Direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts: “Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.”

8. Direktīvas 5. pantā, kura virsraksts ir “Negodīgas komercprakses aizliegums”, ir noteikts: 1. Negodīga komercprakse ir aizliegta. 2. Komercprakse ir negodīga, ja: a) tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām un b) tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu. [..] 5. Šīs direktīvas I pielikumā dotajā sarakstā ietverti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. To pašu vienotu sarakstu piemēro visās dalībvalstīs, un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”

9. Direktīvas 11. pantā, kura virsraksts ir “Izpilde”, ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs. Tādi līdzekļi ietver tiesību normas, saskaņā ar ko tādas personas vai organizācijas, kurām saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem ir likumīgas intereses apkarot negodīgu komercpraksi, tostarp konkurenti, var: a) celt prasību tiesā pret šādu negodīgu komercpraksi un/vai b) ierosināt šādas negodīgas komercprakses izskatīšanu administratīvā iestādē, kas ir kompetenta vai nu pieņemt lēmumus par sūdzībām, vai ierosināt attiecīgu tiesvedību. [..] 2. Saskaņā ar 1. punktā minētajām tiesību normām dalībvalstis tiesām vai administratīvām iestādēm piešķir pilnvaras, kas ļauj gadījumos, kad tās uzskata šādus pasākumus par vajadzīgiem, ņemot vērā visu iesaistīto intereses, it sevišķi sabiedrības intereses: a) likt izbeigt negodīgu komercpraksi vai ierosināt attiecīgu tiesvedību, lai panāktu negodīgas komercprakses izbeigšanu, vai b) aizliegt negodīgu komercpraksi vai ierosināt attiecīgu tiesvedību, lai panāktu negodīgas komercprakses aizliegšanu, ja negodīga komercprakse vēl nav sākusies, bet tās īstenošana ir paredzama, pat nepierādot tirgotāja faktiski nodarītos zaudējumus vai kaitējumu, nodomu vai nolaidību. Dalībvalstis arī paredz paātrinātu procedūru, lai veiktu pirmajā daļā minētos pasākumus: — vai nu pagaidu kārtā, vai — ar galīgo spēku, zinot, ka katra dalībvalsts nosaka, kuru no abām iespējām izvēlēties. Dalībvalstis turklāt var piešķirt tiesām vai administratīvām iestādēm pilnvaras, lai likvidētu sekas, ko rada negodīga komercprakse, par kuras izbeigšanu ir pieņemts galīgs lēmums: a) prasīt attiecīgā lēmuma [..] publicēšanu [..]; b) papildus pieprasīt publicēt paziņojumu ar labojumu. [..] Ja administratīvā iestāde ekskluzīvi īsteno 2. punktā minētās pilnvaras, tā vienmēr paskaidro savu lēmumu iemeslu. Turklāt tādā gadījumā jāparedz norma par procedūrām, ar ko var tiesā pārsūdzēt administratīvās iestādes pilnvaru nepareizu vai nepamatotu īstenošanu vai tādu pilnvaru nepareizu vai nepamatotu neizmantošanu.”

10. Direktīvas I pielikumā (“Komercprakse, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par negodīgu”) it īpaši ir minēta šāda maldinoša komercprakse: “4. Ja apgalvo, ka tirgotāju (tostarp viņa komercpraksi) vai produktu ir sertificējusi, ieteikusi vai atļāvusi lietot valsts vai privāta struktūra, bet tas neatbilst patiesībai, vai ja tādu apgalvojumu izsaka neatbilstīgi sertifikācijas, ieteikuma vai lietojuma atļaujas nosacījumiem. [..] 7. Ja nepatiesi apgalvo, ka produkts būs pieejams tikai ļoti ierobežotu laiku vai ka tas būs pieejams ar īpašiem noteikumiem tikai ļoti ierobežotu laika posmu, lai izvilinātu no patērētājiem tūlītēju lēmumu un atņemtu pietiekamu iespēju vai laiku pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu. [..] 15. Ja apgalvo, ka tirgotājs grasās pārtraukt tirdzniecību vai pārvākties uz citām telpām, bet tas neatbilst patiesībai.”

2) Valsts tiesības

11. Austrijā Direktīva 2005/29 tika transponēta ar likuma grozījumiem ( 3 ), kuri stājās spēkā 2007. gada 12. decembrī un ar kuriem tika grozīts Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984 ( 4 ) [1984. gada Likums par negodīgas konkurences novēršanu] (turpmāk tekstā – “UWG”).

12. Ar 2007. gada UWG grozījumiem Direktīvas 2005/29 I pielikuma 7. punkts tika vārds vārdā pārņemts UWG pielikuma 7. punktā. UWG 4.a apakšiedaļā (33.a–33.f pants), kas UWG tika iekļauta jau 1992. gadā, ir ietverti šādi noteikumi par “Izpārdošanas paziņošanu”: “33.a pants 1. Ar izpārdošanas paziņošanu šā federālā likuma izpratnē ir jāsaprot visi publiskie paziņojumi vai plašam personu lokam paredzētas publikācijas, no kurām var secināt nodomu steidzami realizēt lielu preču daudzumu mazumtirdzniecībā un kuras vienlaikus var radīt iespaidu, ka steidzamu pārdošanu tirgotājam liek veikt īpaši apstākļi un tāpēc tas savas preces piedāvā par īpaši izdevīgiem nosacījumiem vai cenām. Par izpārdošanas paziņošanu ir uzskatāmi arī paziņojumi vai publikācijas, kuros parādās vārdi “izpārdošana”, “likvidācijas izpārdošana”, “fināla izpārdošana”, “ātrā izpārdošana”, “izpārdošana par dempinga cenām”, “noliktavas tīrīšana” vai līdzīgas nozīmes vārdi. 2. Tomēr 33.a–33.e panta noteikumi neattiecas uz paziņojumiem vai publikācijām par sezonas izpārdošanām, sezonas fināla izpārdošanām, inventarizācijas izpārdošanām un tamlīdzīgām attiecīgajā komercnozarē un konkrētajos gadalaikos vispārīgi ierastajām īpašām izpārdošanām (piemēram, “baltā nedēļa”, “mēteļu nedēļa”). 3. Šā panta noteikumi neietekmē pielikuma 7. punkta piemērošanu. 33.b pants Paziņot par izpārdošanu drīkst tikai tad, ja izpārdošanas vietas kompetentā reģionālā administratīvā iestāde ir izsniegusi atļauju. Lūgums par atļaujas izsniegšanu ir jāiesniedz rakstveidā un tajā jānorāda šādas ziņas: 1) pārdodamo preču daudzums, kvalitāte un pārdošanas vērtība; 2) precīzi norādīta izpārdošanas vieta; 3) plānotais izpārdošanas laikposms; 4) plānotās izpārdošanas pamati, kā, piemēram, uzņēmuma īpašnieka nāve, komercdarbības izbeigšana vai konkrētas preču kategorijas pārdošana, uzņēmuma pārcelšana, dabas katastrofas u.tml.; 5) [..] 33.c pants 1. Reģionālā administratīvā iestāde pirms lēmuma pieņemšanas par lūgumu pieprasa pēc izpārdošanas vietas kompetentajai Landeskammer der gewerblichen Wirtschaft [Federālās zemes Rūpniecības palātai] divu nedēļu laikā sniegt atzinumu. 2. Reģionālajai administratīvajai iestādei lēmums par lūgumu ir jāpieņem viena mēneša laikā no tā iesniegšanas. 3. Atļaujas izsniegšana ir jānoraida, ja nepastāv 33.b panta 4. punktā norādītie pamati vai ja pārdošanas paziņojums neattiecas uz īslaicīgu laika periodu. Atļaujas izsniegšana ir jānoraida arī tad, ja pārdošana ir plānota laikposmā no priekšpēdējās nedēļas sākuma pirms Lieldienām līdz Vasarsvētkiem, no 15. novembra līdz Ziemassvētkiem vai tā turpinās ilgāk par pusgadu, izņemot gadījumos, kas saistīti ar tirgotāja nāvi, dabas katastrofām vai citām tikpat nozīmīgām situācijām. Ja uzņēmums darbojas ne ilgāk par trim gadiem, atļauja ir izsniedzama tikai gadījumos, kas saistīti ar tirgotāja nāvi, dabas katastrofām vai citām tikpat nozīmīgām situācijām. 4. [..] 33.d pants 1. Ikvienā izpārdošanas paziņojumā jābūt norādītam steidzamas pārdošanas pamatojumam, laikposmam, kurā tiek plānota izpārdošana, un pārdodamo preču vispārējam raksturojumam. Šīm ziņām ir jāatbilst lēmumam par atļaujas izsniegšanu. 2. Pēc lēmumā par atļaujas izsniegšanu norādītā pārdošanas laikposma beigām izpārdošanas paziņošana nav atļauta. 3. Lēmumā par atļaujas izsniegšanu norādītajā pārdošanas laikposmā ir atļauta paziņojumā norādīto preču pārdošana tikai šajā lēmumā norādītajā daudzumā. Jebkāds šo preču kategorijas pievedums ir aizliegts. 4. [..]”

13. UWG 34. panta 3. punktā ir ietverts šāds noteikums tostarp par 4.a apakšiedaļu: “Šajā nodaļā paredzēto tiesību normu pārkāpuma gadījumā, neskaitot kriminālvajāšanas iespēju, var prasīt [darbības] aizliegšanu un, ja ir konstatēta vaina, zaudējumu atlīdzināšanu. Prasību var celt tikai vispārējās jurisdikcijas tiesā. [..]”

III – Fakti, pamatlieta un prejudiciālais jautājums

14. G. Köck kā individuālais komersants darbojas Insbrukā [Innsbruck]. Viņš sludinājumā paziņoja par savu preču “galīgu izpārdošanu” un attiecīgu reklāmu izvietoja uz reklāmas stendiem savu tirdzniecības telpu ārpusē un izmantoja attiecīgas uzlīmes. Papildus izteicienam “galīgā izpārdošana” viņš tajos izmantoja arī formulējumus “Alles muss raus” [tiks izpārdots pilnīgi viss] un “bis zu minus 90 %” [atlaides līdz 90 %]. Atbildētājs izpārdošanas paziņošanai nebija saņēmis reģionālās administratīvās iestādes atļauju.

15. Schutzverband uzskata, ka attiecīgais paziņojums pārkāpj UWG 33.a un nākamos pantus. Atbilstoši šiem noteikumiem G. Köck paziņojums par izpārdošanu esot pieļaujams tikai tad, ja ir saņemta iepriekšēja reģionālās administratīvās iestādes atļauja. Šis tiesiskais regulējums esot saderīgs ar Direktīvu par negodīgu komercpraksi un tāpēc to esot jāturpina piemērot.

16. Tādēļ Schutzverband Landesgericht Innsbruck [Federālās zemes tiesā Insbrukā] iesniedza pieteikumu ar lūgumu par pagaidu noregulējumu, aizliedzot G. Köck paziņot par izpārdošanu bez nepieciešamās reģionālās administratīvās iestādes atļaujas. G. Köck apstrīd, ka ir pārkāpti izpārdošanas noteikumi. Viņš esot veicis tikai daļēju preču izpārdošanu UWG 33.a panta 2. punkta izpratnē, kam atļauja nav nepieciešama. Ar 2010. gada 15. jūnija nolēmumu Landesgericht Innsbruck atbalstīja G. Köck viedokli.

17. Pamatojoties uz Schutzverband iesniegto apelāciju, Oberlandesgericht Innsbruck [Federālās zemes Augstākā tiesa Insbrukā] ar 2010. gada 6. augusta nolēmumu pieņēma pagaidu noregulējumu, kā tas tika lūgts prasības pieteikumā. Apelācijas instances tiesa uzskata, ka atbildētājs ir paziņojis par izpārdošanu UWG 33.a panta 1. punkta izpratnē, par ko viņam bija jāsaņem atļauja. Tā kā viņam neesot UWG 33.b pantā minētās atļaujas, prasījums par aizlieguma noteikšanu saskaņā ar UWG 34. panta 3. punktu esot jāapmierina.

18. G. Köck par šo nolēmumu iesniedza kasācijas sūdzību Oberster Gerichtshof [Augstākajā tiesā]. Oberster Gerichtshof veiktais pagaidu novērtējums liecina, ka, piemērojot UWG 33.a un nākamos pantus, šī sūdzība būtu noraidāma. Tomēr Oberster Gerichtshof šaubās, vai šie noteikumi ir saderīgi ar Direktīvu 2005/29. Tādēļ tā nolēma apturēt kasācijas tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru bez kompetentas administratīvas iestādes izsniegtas atļaujas nav pieļaujama izpārdošanas paziņošana, kas tāpēc ir jāaizliedz tiesvedībā, kurā tiesai nav jāpārbauda, vai šāda komercprakse ir maldinoša, agresīva vai citādi negodīga, ir pretrunā Direktīvas 2005/29 3. panta 1. punktam un 5. panta 5. punktam vai citiem šīs direktīvas noteikumiem?”

IV – Tiesvedība Tiesā

19. 2011. gada 12. aprīļa lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2011. gada 2. maijā.

20. Lietas dalībnieki pamatlietā, Austrijas Republikas un Beļģijas Karalistes valdības, kā arī Eiropas Komisija rakstveida apsvērumus ir iesnieguši Tiesas Statūtu 23. pantā minētajā termiņā.

21. 2012. gada 21. maija tiesas sēdē, lai sniegtu savus apsvērumus, ieradās pamatlietas dalībnieku, Austrijas Republikas un Beļģijas Karalistes valdību, kā arī Eiropas Komisijas pārstāvji.

V – Galvenie lietas dalībnieku argumenti

22. G. Köck ierosina Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt apstiprinoši. Viņš uzskata, ka tāds tiesiskais regulējums kā izskatāmajā lietā, kas administratīvai iestādei ļauj neizsniegt atļauju izpārdošanas paziņošanai arī tad, ja attiecīgā komercprakse nav nedz maldinoša, nedz agresīva vai citādi negodīga, nav saderīgs ar Direktīvu 2005/29.

23. Viņš uzskata, ka Direktīva 2005/29 ir piemērojama pamatlietā, jo, pirmkārt, paziņošana par izpārdošanu atbilstot komercprakses definīcijai un, otrkārt, strīdīgo valsts noteikumu mērķis esot aizsargāt ne tikai konkurentus, bet arī patērētājus. Katrā gadījumā viņš apgalvo, ka viņa izplatītie paziņojumi neesot paziņojumi par izpārdošanu UWG 33.a panta 1. punkta izpratnē, kuras rīkošanai jāsaņem atļauja, bet gan daļēja preču izpārdošana UWG 33.a panta 2. punkta izpratnē, kam atļauja nav nepieciešama.

24. Vēl viņš norāda, ka Direktīvas 2005/29 I pielikuma 7. punkts pamatlietā neesot piemērojams, jo viņš neesot skaidri apgalvojis īpašu izpārdošanas, kas patiesībā esot daļēja preču izpārdošana, ilgumu. Turklāt viņš arī apgalvo, ka valsts tiesību akti nenodrošinot indivīda tiesisko aizsardzību, jo attiecīgajiem uzņēmumiem neesot pieņemama UWG 33.c panta 3. punkta nepiemērošanas panākšana administratīvā procedūrā tā nesaderības ar Savienības tiesībām dēļ.

25. Gan Schutzverband, gan Austrijas valdība uzskata, ka strīdīgie valsts noteikumi par administratīvu atļauju izpārdošanas rīkošanai neietilpstot Direktīvas 2005/29 piemērošanas jomā. Šādu viedokli apstiprinot gan direktīvas preambulas 9. apsvērums, gan tās 3. panta 8. punkts, kurā ir paredzēts, ka direktīva neskarot “nekādus uzņēmējdarbības veikšanas vai atļauju izsniegšanas sistēmu nosacījumus”. Austrijas valdība norāda, ka Direktīvas 2005/29 nepiemērojamība izrietot arī no tā, ka tā nereglamentējot tiesiskās attiecības starp uzņēmumiem un iestādēm.

26. Abi lietas dalībnieki skaidrības labad sniedz savus apsvērumus gadījumam, ja Tiesa tomēr apstiprinātu Direktīvas 2005/29 piemērojamību. Tādējādi viņi tostarp norāda, ka vairums izpārdošanu, kā, piemēram, sezonas izpārdošanas, inventarizācijas izpārdošanas u.tml., Austrijā neesot nedz aizliegtas, nedz to rīkošanai esot jāsaņem atļauja. Atļauja esot vajadzīga tikai, lai paziņotu par dažām īpašām izpārdošanām. Līdz ar to strīdīgais valsts tiesiskais regulējums neesot principiāls vispārējs konkrētas komercprakses aizliegums. Turklāt ar direktīvas 11. pantu dalībvalstīm ir atļauts ieviest piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi. Austrijas valdība uzskata, ka šāds līdzeklis esot arī negodīgas komercprakses ex-ante pārbaude, kurai esot priekšrocības salīdzinājumā ar ex-post pārbaudi. Katrā ziņā ex-post pārbaude paziņošanas par izpārdošanu gadījumā nepietiekami atbilstot direktīvas 13. pantā paredzētajam mērķim noteikt efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas, lai sodītu par transponējošo valsts tiesību aktu pārkāpumiem.

27. Abi lietas dalībnieki pauž savu viedokli par administratīvā un tiesas procesa noteikumiem Austrijas tiesību aktos, turklāt Schutzverband norāda, ka pieteikuma par atļaujas saņemšanu pārbaudes procedūrā Austrijas iestādēm ir pienākums interpretēt valsts noteikumus, ievērojot Direktīvas 2005/29 uzdevumu, lai sasniegtu tajā izvirzīto mērķi. Vēl Schutzverband norāda, ka tiesa, kurā iesniegta prasība par aizliegumu, parasti izvērtēšot, vai tas ir paziņojums UWG 33.a panta izpratnē. Ja tas esot paziņojums par izpārdošanu, kuras rīkošanai jāsaņem atļauja, bet šādas administratīvas iestādes izsniegtas atļaujas nav, šāda situācija katrā ziņā varētu būt pretrunā profesionālās rūpības prasībām Direktīvas 2005/29 5. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Savukārt Austrijas valdība norāda, ka Austrijas administratīvām iestādēm esot jāatļauj paziņojums par izpārdošanu, ja tas neesot maldinošs un nepārkāpjot Direktīvas 2005/29 8. un 9. panta noteikumus.

28. Schutzverband ierosina Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši. Savukārt Austrijas valdība ierosina uz prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka Direktīva 2005/29 neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka dažām īpašām izpārdošanām ir jāsaņem administratīva atļauja.

29. Beļģijas valdība ierosina Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīva 2005/29 neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paziņojumu par izpārdošanu pakārto iepriekšējai atļaujai, ja ar šādu atļauju paredzēts aizsargāt tikai konkurentu intereses. Tomēr tāda izvērtēšana esot valsts tiesas kompetencē. Turklāt Beļģijas valdība norāda, ka iepriekš minētā komercprakse neesot minēta direktīvas I pielikuma sarakstā.

30. Komisija ierosina Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt apstiprinoši. Jautājumā par Direktīvas 2005/29 piemērojamību pamatlietā tā norāda, ka paziņojumi par izpārdošanu esot kvalificējami kā komercprakse. Turklāt strīdīgo noteikumu mērķis esot aizsargāt ne vien konkurentus, bet arī patērētājus. Tomēr tāds vispārējs aizliegums ar atļaujas saņemšanas nosacījumu, kāds ir paredzēts strīdīgajā valsts tiesiskajā regulējumā, neesot saderīgs ar Direktīvas 2005/29 5. panta 2., 4. un 5. punktu, kā arī tās I pielikuma 7. un 15. punktu. Turklāt šāds mehānisms neatbilstot pilnīgas saskaņošanas uzstādījumam, kas esot direktīvas mērķis. Bez tam direktīvas 11. pantā, atbilstoši kuram dalībvalstīm jāievieš piemēroti un efektīvi līdzekļi, lai apkarotu negodīgu komercpraksi, neesot paredzēts, ka valsts administratīvās iestādes veic visu attiecīgo komercprakses veidu ex-ante pārbaudi. Līdzīgi arī direktīvas 3. panta 8. punkts nevarētu pamatot strīdīgos valsts tiesību noteikumus, jo attiecīgais direktīvas noteikums esot piemērojams tikai reglamentētām profesijām, kas pamatlietā netiekot aplūkotas. Komisija uzskata, ka no direktīvas I pielikuma 4. punkta nevar atvasināt arī argumentu par vispārēja aizlieguma ar atļaujas saņemšanas nosacījumu pieļaujamību.

VI – Juridiskais vērtējums

A – Ievada piezīmes

31. Savienības likumdevējs ir noteicis termiņu – 2007. gada 12. jūlijs –, līdz kuram dalībvalstīm ir jātransponē Direktīva 2005/29, turklāt direktīva galīgi bija jāsāk piemērot sākot no 2007. gada 12. decembra. Pēc tam, kad visas dalībvalstis ir izpildījušas savu savlaicīgas transponēšanas un piemērošanas pienākumu ( 5 ), ir pienācis laiks pievērsties jautājumam par [direktīvas] pienācīgu transponēšanu konkrētu dalībvalstu tiesību sistēmās. Tas tādēļ, ka tikai optimāla transponēšana var nodrošināt, ka tiek sasniegts direktīvas mērķis dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību, tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm ( 6 ).

32. Par direktīvai atbilstošu transponēšanu Beļģijā ( 7 ), Vācijā ( 8 ), Polijā ( 9 ), Austrijā ( 10 ) un Zviedrijā ( 11 ) Tiesai ir bijusi iespēja netieši sniegt savus apsvērumus vairākos prejudiciālos nolēmumos ( 12 ). Lai gan saskaņā ar LESD 267. pantu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros Tiesas kompetencē ir interpretēt Savienības tiesības, nevis spriest par valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām ( 13 ), tieši šī interpretācijas darbība ir ļāvusi labāk izprast atsevišķu direktīvas noteikumu nozīmi un piemērojamību. Tas savukārt atkal ir ļāvis dalībvalstīm a posteriori pielāgot savas transponējošās normas, lai izpildītu Savienības tiesību aktu prasības ( 14 ).

33. Līdz šim dalībvalstu tiesu lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecās tikai uz tiem direktīvas noteikumiem, pamatojoties uz kuriem var novērtēt komercprakses negodīgo raksturu. Turklāt varēja konstatēt, ka attiecīgo valsts noteikumu nesaderība bija izskaidrojama galvenokārt ar to, ka tie neatbilda pilnīgas saskaņošanas uzstādījumam, ko direktīva vēlas panākt godīgas konkurences tiesību aktu jomā ( 15 ). Pieņemot vispārējus aizliegumus attiecībā uz dažiem komercprakses veidiem, dalībvalstis nepieļaujami ir gribējušas paplašināt galīgo aizliegtās komercprakses sarakstu, kas ietverts direktīvas I pielikumā ( 16 ). Tas bija arī lietas C-540/08 Mediaprint, kas bija par Austrijas UWG nostiprinātu vispārēju pārdošanas ar iespēju iegūt balvu aizliegumu, priekšmets. Tiesa šajā ziņā arī secināja, ka direktīva nepieļauj šādu valsts tiesisko regulējumu, kas noteikts vispārēja aizlieguma formā ( 17 ).

B – Tiesību jautājumu analīze

34. Iepriekš minētajai lietai ir zināma līdzība ar izskatāmo lietu tiktāl, ciktāl attiecīgā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis ir saņemt Tiesas atzinumu, vai strīdīgais valsts tiesiskais regulējums par izpārdošanu paziņošanu arī ir formulēts kā vispārējs aizliegums, kas ir pretrunā Direktīvai 2005/29. Šajā ziņā tomēr nedrīkst neievērot, ka izvirzītajā problēmā turklāt vēl ietilpst arī procesuāls elements, proti, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tāds aizliegums ar atļaujas saņemšanas nosacījumu, kāds tas ir paredzēts Austrijas tiesību aktos, atbilst direktīvas prasībām. Ar to ir saistīts jautājums par negodīgas komercprakses novēršanas procesuālo noteikumu izstrādi, turklāt būs jāpārbauda, vai direktīva pieļauj, ka administratīvās iestādes veic šādas komercprakses ex-ante pārbaudi. Ņemot vērā, ka līdz šim šis jautājums nav bijis Tiesas judikatūras priekšmets, tam ir nepieciešama īpaša analīze.

35. Lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, kā arī pārskatāmības nolūkā es prejudiciālā jautājuma analīzi sadalīšu trīs dažādās tēmu grupās, proti, vispirms es izvērtēšu, vai Direktīva 2005/29 ir piemērojama pamatlietā un vai tādējādi to var izmantot kā kritēriju, lai novērtētu Savienības tiesību pienācīgu transpozīciju valsts tiesību sistēmā. Pēc tam es pievērsīšos iepriekš minētajai procesuālajai problēmai. Noslēgumā es analizēšu, vai valsts tiesību noteikumi par atļaujas piešķiršanu izpārdošanas paziņošanai atbilst direktīvas materiāltiesiskajām prasībām.

1) Direktīvas 2005/29 piemērojamība

a) Materiālā piemērojamība

36. Lai Direktīva 2005/29 būtu materiāli piemērojama strīdīgajam valsts tiesiskajam regulējumam, tā priekšmetam būtu jābūt komercpraksei komercdarījumos starp uzņēmējiem un patērētājiem. Šajā ziņā jānorāda, ka direktīvas 2. panta d) apakšpunktā komercprakses jēdziens ir ļoti plaši definēts kā “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem” ( 18 ). Tādi reklāmas pasākumi kā pamatlietā, kas attiecas uz īpaša pamata dēļ sarīkotu preču pārdošanu patērētājiem par pazeminātām cenām, skaidri iekļaujas tirgotāja tirdzniecības stratēģijā un ir tieši saistīti ar noieta veicināšanu un pārdošanu. Tādējādi tie ir vērtējami kā komercprakse iepriekš minētās definīcijas izpratnē un tādēļ tādi valsts tiesību noteikumi kā šajā lietā, kas reglamentē tās īstenošanu konkrētā gadījumā, ietilpst direktīvas materiālās piemērošanas jomā.

b) Ratione personae piemērošanas joma

37. Atbilde uz to, vai strīdīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2005/29 ratione personae piemērošanas jomā, ir atkarīga no tā, vai tā mērķis tāpat kā pašai direktīvai arī ir patērētāju aizsardzība. Spriedumā lietā Mediaprint ( 19 ) Tiesa ir secinājusi, ka valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz negodīgu komercpraksi ietilpst direktīvas piemērošanas jomā arī tad, ja tas ir pieņemts, lai nodrošinātu ne tikai patērētāju tiesību aizsardzību, bet arī sasniegtu citus mērķus. Proti, kā izriet no direktīvas preambulas 6. apsvēruma, direktīvas piemērošanas jomā neietilpst tikai tādi valsts tiesību akti, kas rada kaitējumu tikai konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju darījumiem. Tādēļ, pat ja UWG 33.a un nākamajos pantos noteiktā tiesiskā regulējuma par izpārdošanu paziņošanu mērķis bija aizsargāt ne vien patērētājus, bet arī konkurentus vai pat galvenokārt konkurentus, šis apstāklis nenozīmētu, ka direktīva nav piemērojama.

38. Kā Tiesa vairākkārt ir atzinusi savā judikatūrā ( 20 ), iesniedzējtiesas, kuras pienākums ir sniegt arī valsts tiesību aktu interpretāciju, kompetencē ir precizēt, vai attiecīgā valsts tiesību norma tik tiešām ir paredzēta patērētāju tiesību aizsardzībai, lai galu galā noteiktu, vai šāds noteikums ietilpst direktīvas piemērošanas jomā. Šajā ziņā jāsecina, ka iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 21 ) lielā mērā atstāj nemainīgu savu atzinumu, ka izpārdošanas paziņošana saskaņā ar UWG 33.a panta 1. punktā ietverto definīciju “neapšaubāmi ir komercprakse Direktīvas 2005/29 izpratnē”, ar ko acīmredzami tiek uzskatīts, ka strīdīgais tiesiskais regulējums ietilpst tās piemērošanas jomā. Tādējādi tiek netieši prezumēts, ka strīdīgā tiesiskā regulējuma mērķis katrā ziņā ir arī patērētāju aizsardzība.

39. Par labu šādam secinājumam liecina vairākas norādes. Kā izriet no Austrijas valdības ( 22 ) un Schutzverband ( 23 ) apsvērumiem, Austrijas tiesu judikatūras ( 24 ) un tiesību zinātņu doktrīnas ( 25 ), UWG 33.a panta 1. punktā noteiktā izpārdošanu tiesiskā regulējuma mērķis ir nepieļaut ļaunprātīgu (fiktīvas) izpārdošanas izmantošanu, kā pievilcīgu aizsegu izmantojot publiskus paziņojumus, ka uzņēmējs ārkārtīgi spiedīgu apstākļu dēļ ir spiests rīkot izpārdošanu ar ārkārtīgi izdevīgiem nosacījumiem vai par ārkārtīgi izdevīgām cenām. Šis tiesiskais regulējums attiecas tikai uz paziņotām izpārdošanām, it īpaši tādēļ, ka šādā veidā tiekot radīts iespaids par īpašām iepirkšanās priekšrocībām. Šādus paziņojumus viegli var ļaunprātīgi izmantot, lai psiholoģiski ietekmētu pircējus un radītu neizdevīgus konkurences apstākļus konkurentiem. Lai to novērstu, UWG 33.a panta 1. punktā šāda paziņojuma pieļaujamība esot pakārtota administratīvas atļaujas saņemšanai. Šādā veidā paredzēts aizsargāt, no vienas puses, tirgotājus un konkurentus no negodīgas konkurences un, no otras puses, klientus no psiholoģiskas ietekmēšanas.

40. Tādējādi katrā ziņā šajā tiesvedībā ir jāuzskata, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ietilpst arī Direktīvas 2005/29 ratione personae piemērošanas jomā, kas tomēr vēl jāapstiprina iesniedzējtiesai.

c) Izņēmuma neesamība

41. Atbildēt apstiprinoši, ka Direktīva 2005/29 ir piemērojama, varētu tikai tad, ja pamatlietā nav piemērojams neviens izņēmums. Schutzverband savos apsvērumos apšauba direktīvas piemērojamību, atsaucoties uz 3. panta 8. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu, kas no direktīvas piemērošanas jomas izslēdz konkrētus elementus, “direktīva neskar nekādus [..] atļauju izsniegšanas sistēmu nosacījumus [..] vai citus konkrētus noteikumus, ar ko reglamentē reglamentētas profesijas”. Schutzverband no tā secina, ka tādi atļauju režīmi kā, piemēram, iestādes īstenotas kontroles nosacījumi, tostarp UWG 33.b un nākamajos pantos ietvertās normas par atļaujas izsniegšanas procedūru, kas jāīsteno iestādei, un vajadzīgo lēmuma saturu, neietilpstot [direktīvas] piemērošanas jomā. Pret šo argumentu tomēr ir jāiebilst, ka pamatlietā netiek aplūkots īpašs valsts tiesiskais regulējums par “reglamentētu profesiju” šīs tiesību normas izpratnē. Līdz ar to šim izņēmumam nav nozīmes.

d) Starpsecinājumi

42. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka pamatlietā nekas neliecina par to, ka Direktīvu 2005/29 nevarētu piemērot pamatlietā. Tomēr šāda pārbaude ir jāveic iesniedzējtiesai.

2) Prejudiciālā jautājuma procesuālie aspekti

43. Pēc tam, kad principā ir apstiprināta Direktīvas 2005/29 piemērojamība, turpinājumā ir jāizvērtē, vai Austrijas likumdevējs, nosakot procesuālos līdzekļus direktīvas īstenošanai valsts mērogā, ir ievērojis arī tajā ietvertās Savienības tiesību prasības. Ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālo nolēmumu izvirzīto tiesību jautājumu daudzveidību, pārskatāmības labad es šos juridiskos jautājumus aplūkošu pēc kārtas.

a) Valsts administratīvo iestāžu pārbaudes pilnvaras

44. Pirmais procesuālas dabas jautājums, kas ir izvirzīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir par to, vai Direktīvā 2005/29 ir pieļauts, ka administratīvas iestādes veic komercprakses negodīguma pārbaudi. Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu izriet no direktīvas 11. un 12. panta noteikumiem, atbilstoši kuriem dalībvalstīm ir piešķirtas pilnvaras negodīgas komercprakses novēršanai paredzēt iespēju ierosināt tiesvedību vai attiecīgu procedūru administratīvā iestādē, lai nodrošinātu šīs direktīvas prasību ievērošanu. Abu procedūras veidu alternatīvais raksturs, kas skaidri atspoguļojas attiecīgo noteikumu tekstā (“tiesas vai administratīvās iestādes”), liecina par to, ka principā dalībvalstīm ir atstāta rīcības brīvība izvēlēties piemērotu procedūru ( 26 ). Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka Direktīvā 2005/29 visādā ziņā ir pieļauta uzdevuma pārbaudīt komercprakses godīgumu deleģēšana administratīvām iestādēm.

b) Iestādes pilnvaras veikt ex-ante pārbaudi

45. Vēl viens procesuālas dabas jautājums, kas rodas šajā lietā, kā jau iepriekš minēts, ir tāds, vai Direktīvā 2005/29 administratīvām iestādēm ir atļauts veikt šādas komercprakses ex-ante pārbaudi. Kā savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 27 ) ir pamatoti norādījusi iesniedzējtiesa, šajā ziņā jāsecina, ka direktīvā tas katrā ziņā skaidri nav aizliegts. No direktīvas neizriet, ka ar to būtu pieļautas tikai ex-post pārbaudes un tādēļ tajā nebūtu ļauts konkrētas komercprakses gadījumā paredzēt nepieciešamību saņemt iepriekšēju atļauju administratīvā iestādē. Kā es turpinājumā izklāstīšu, interpretācijas ietvaros par pamatu ņemot atbilstošo noteikumu tekstu un sistēmu, var pat iegūt argumentus šādas ex-ante pārbaudes saderībai ar direktīvu.

46. Vispirms no Direktīvas 2005/29 11. panta 1. punkta pirmajā daļā ietvertās galvenās tiesību normas izriet Savienības tiesībās noteikts dalībvalstu pienākums “nodrošin[āt] piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs”. Tas nozīmē, ka dalībvalsts pasākuma saderība ar direktīvu ir atkarīga no nosacījuma, ka tas ir “piemērots” un “efektīvs”, lai izbeigtu negodīgu komercpraksi. Kā es to jau esmu izklāstījusi savos secinājumos lietā Banco Español de Crédito ( 28 ), tādējādi dalībvalstīm tiek piešķirta plaša rīcības brīvība ( 29 ), it īpaši tādēļ, ka teorētiski ir iespējami dažādi pasākumi, kas atbilst abiem nosacījumiem. Galu galā nederīgi varētu būt tikai acīmredzami nepiemēroti un neefektīvi pasākumi. Kā ir secināms arī saistībā ar citiem tiesību aktiem patērētāju tiesību aizsardzības jomā ( 30 ), šis noteikums ņem vērā dalībvalstu dažādās tiesību tradīcijas.

47. Kas tie konkrēti varētu būt par pasākumiem, ir noteikts direktīvas 11. panta 1. un 2. punktā, piemēram, paredzot tādām personām vai organizācijām, kurām saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem ir likumīgas intereses novērst negodīgu komercpraksi, iespēju celt prasību tiesā pret šādu komercpraksi ( 31 ) un/vai ierosināt šādas komercprakses izskatīšanu administratīvā iestādē. Turklāt 11. panta 2. punktā ir paredzēta virkne pilnvaru, kas jāpiešķir valsts tiesām vai attiecīgi administratīvām iestādēm, lai aizliegtu negodīgu komercpraksi. Tajā ir paredzēta arī pagaidu noregulējuma noteikšana, kā arī pasākumu piemērošana, lai novērstu šādas komercprakses radītās sekas. Par to, ka šādu pasākumu saraksts nekādā gadījumā nav galīgs ( 32 ), bet gan visādā ziņā ir obligātais standarts, kas jāievēro visām dalībvalstīm ( 33 ), pirmām kārtām jau liecina 11. panta 1. punkta pirmajā daļā ietvertā galvenā tiesību norma, kurā vispārīgi ir runāts par “līdzekļiem”, neminot konkrētus pasākumus. To precizē tikai otrajā daļā ietvertais noteikums, kurā paredzēts, ka attiecīgie līdzekļi “ietver” pēc tam konkrētāk minētos pasākumus. Šā noteikuma teksts norāda uz to, ka skaidri minētie pasākumi dalībvalstīm katrā ziņā ir jāievieš savās tiesību sistēmās. Tomēr tas neļauj secināt, ka dalībvalstīm juridiski būtu liegts ieviest citas, iespējams, tikpat lielā mērā piemērotas un efektīvas procedūras vai tiesiskās aizsardzības līdzekļus.

48. Turklāt 11. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir skaidri paredzētas administratīvo iestāžu tiesības aizliegt negodīgu komercpraksi, ja tā “vēl nav sākusies, bet tās īstenošana ir paredzama”. Ar to ir domāts preventīvs iestādes izdots aizliegums. Gan līdzība ar šo preventīvā aizlieguma mehānismu, gan negodīgas komercprakses novēršanas pasākumu neizsmeļošais uzskaitījums jau liecina par ex-ante pārbaudes mehānisma saderību ar Direktīvu 2005/29. Līdzīgi tā tas ir arī attiecībā uz direktīvas 11. panta 1. punkta pirmajā daļā minēto piemērotības un efektivitātes kritēriju izpildi, it īpaši tādēļ, ka nevarētu būt šaubu par to, ka pēc iespējas ātrāka negodīgas komercprakses atklāšana komercdarījumos ļauj to izbeigt, pirms tā ir izraisījusi konkurenci izkropļojošas sekas.

49. Šajā kontekstā man šķiet svarīgi Austrijas valdības sniegtie apsvērumi ( 34 ) par likumdevēja mērķi, paredzot tiesisko regulējumu par izpārdošanu paziņošanu. Austrijas valdība norāda uz to, ka tādu izpārdošanu gadījumā, kurām ir piemērojams UWG 33.a un nākamajos pantos noteiktais pienākums saņemt atļauju, negodīgas komercprakses ex-post novērtējums nebūtu efektīvs, jo vairumā gadījumu pēc izpārdošanas beigām uzņēmums vairs neeksistē. Atbilstoši UWG 33.a pantam ar to ir domāti “visi publiskie paziņojumi vai plašam personu lokam paredzētas publikācijas, no kurām var secināt nodomu steidzami realizēt lielu preču daudzumu mazumtirdzniecībā un kuras vienlaikus var radīt iespaidu, ka steidzamu pārdošanu tirgotājam liek veikt īpaši apstākļi un tāpēc tas savas preces piedāvā par īpaši izdevīgiem nosacījumiem vai cenām. Par izpārdošanas paziņošanu ir uzskatāmi arī paziņojumi vai publikācijas, kuros parādās vārdi “izpārdošana”, “likvidācijas izpārdošana”, “fināla izpārdošana”, “ātrā izpārdošana”, “izpārdošana par dempinga cenām”, “noliktavas tīrīšana” vai līdzīgas nozīmes vārdi”.

50. Neatkarīgi no jautājuma, vai šādi publiskie paziņojumi ir kvalificējami kā “negodīga komercprakse” Direktīvas 2005/29 izpratnē, kas galu galā jāvērtē attiecīgi katrā konkrētā gadījumā, šķiet, ka iepriekš minētie izpārdošanas apstākļi, kas pamato īpašu steidzamību, attaisno iestāžu agrīnu intervenci. Līdz ar to tāds tiesiskais regulējums, kas administratīvām iestādēm piešķir pilnvaras veikt komercprakses ex-ante pārbaudi, atbilst piemērotības un efektivitātes nosacījumiem, kas izriet no Direktīvas 2005/29 11. panta 1. punkta pirmās daļas.

51. Tādējādi Direktīvā 2005/29 principā ir pieļauts, ka dalībvalstis savām administratīvām iestādēm piešķir pilnvaras veikt komercprakses ex-ante pārbaudi.

c) Likumā paredzēta aizlieguma ar atļaujas saņemšanas nosacījumu, par kura neievērošanu ir paredzēts kriminālsods, saderība ar direktīvu

52. Piešķirot dalībvalstīm atbilstošas pilnvaras, būtu loģiski tām vienlaikus piešķirt arī principiālas tiesības izstrādāt savus valsts procesuālos noteikumus tā, ka noteikta veida komercprakses, kas zināmos apstākļos ir kvalificējama kā negodīga, izmantošanai tiek paredzēts likumā noteikts aizliegums ar atļaujas saņemšanas nosacījumu. Direktīvas 2005/29 noteikumi principā netiek pārkāpti, ja tirgotājam ar likumu tiek noteikts pienākums pirms publiskas izpārdošanas sarīkošanas saņemt administratīvu atļauju, it īpaši tādēļ, ka šāda likuma prasība ir tikai procesuāls noteikums, kura mērķis ir administratīvām iestādēm vispār dot iespēju veikt ex-ante pārbaudi. Proti, kā jau iepriekš minēts ( 35 ), nezinot tirgotāja nodomu paziņot par izpārdošanu, šādas pārbaudes veikšana, pēc visa spriežot, būtu veltīga. Šajā ziņā šāds valsts procesuālo noteikumu normatīvais formulējums atbilst direktīvas 11. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktajiem piemērotības un efektivitātes kritērijiem, lai novērstu negodīgu komercpraksi.

53. Turklāt Direktīvā 2005/29 nekas neliedz dalībvalstīm, izstrādājot šāda likumā paredzēta aizlieguma ar atļaujas saņemšanas nosacījumu procesuālos noteikumus, savos tiesību aktos paredzēt, ka attiecīgā aizlieguma pārkāpuma gadījumā administratīvām iestādēm jākonstatē tikai atļaujas neesamība, šajā procedūras posmā vēl neizlemjot lietu pēc būtības. Tomēr tas ir spēkā tikai ar nosacījumu, ka tirgotājam uzreiz tiek dota iespēja pienācīgi uzsākt administratīvo procedūru un iesniegt pieteikumu atļaujas saņemšanai, lai lieta tiktu izlemta pēc būtības [ar lēmumu], kas turpmāk ir jāņem vērā.

54. Tikai šādā gadījumā aizlieguma ar atļaujas saņemšanas nosacījumu normatīvajai konstrukcijai būtu procesuālā mehānisma sastāvdaļas funkcija ex-ante pārbaudes nodrošināšanai. Ja tirgotājam šāda iespēja tiktu liegta, par ko pamatlietā nekas neliecina, šādai konstrukcijai būtu tāda iedarbība kā galīgam aizliegumam, kas būtu līdzvērtīgs vispārējam komercprakses īstenošanas aizliegumam, kam Direktīvā 2005/29 nav nekāda pamatojuma. Šāds galīgs, vēlāks aizliegums būtu pretrunā ne vien direktīvas liberālajai orientācijai par labu uzņēmējdarbības brīvībai ( 36 ), bet arī tās normatīvajai struktūrai, atbilstoši kurai komercprakse principā ir atļauta, ja tā neatbilst negodīguma kritērijiem. Proti, kā Tiesa ir paskaidrojusi spriedumā lietā Mediaprint, ja komercprakse, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, nav minēta tās I pielikumā, šādu praksi var uzskatīt par negodīgu un līdz ar to aizliegtu tikai pēc tam, kad ir veikts īpašs novērtējums, ņemot vērā šīs direktīvas 5.–9. pantā paredzētos kritērijus ( 37 ). Turklāt tas būtu sods, kas būtu nesamērīgs ar mērķi nodrošināt direktīvas noteikumu izpildi. Šo aspektu es detalizētāk aplūkošu, analizējot materiāltiesiskos juridiskos jautājumus.

55. Apstāklis, ka saskaņā ar UWG 33.f pantu par pārkāpumiem ir paredzēts naudas sods, pats par sevi vēl neliecina par nesaderību ar Direktīvu 2005/29, it īpaši tādēļ, ka direktīvas 13. pantā dalībvalstīm ir skaidri paredzēts pienākums “[noteikt] sankcijas gadījumiem, kad tiek pārkāpti šīs direktīvas piemērošanai pieņemtie valsts noteikumi”. Vēl šajā direktīvas noteikumā ir paredzēts, ka dalībvalstis “veic visus vajadzīgos pasākumus”, lai nodrošinātu direktīvas noteikumu izpildi. Paredzētajām sankcijām jābūt “efektīvām, samērīgām un preventīvām” ( 38 ). Ņemot vērā faktu, ka risks tikt sodītam ar naudas sodu principā ir piemērots, lai tirgotāju mudinātu rīkoties atbilstoši likumam un par katru izpārdošanas paziņojumu, kas, iespējams, atbilst negodīgas komercprakses nosacījumiem direktīvas izpratnē, ziņotu iestādēm, nav šaubu, ka šāda sankcija ir efektīva un vienlaikus preventīva. Nekas neliecina, ka šāds naudas sods būtu nesamērīgs salīdzinājumā ar izvirzīto mērķi novērst negodīgu komercpraksi.

d) Iestādes pieņemtā lēmuma pārbaude tiesā

i) Problēmas raksturojums

56. Vēl viens procesuāls aspekts, ko iesniedzējtiesa izvirza savā lūgumā, attiecas uz valsts tiesas izvērtēšanas pilnvaru apjomu, izskatot konkurentu celtās prasības par aizliegumu atbilstoši UWG 34. panta 3. punktam. Iesniedzējtiesa galvenokārt vēlas noskaidrot, vai valsts tiesai ar likumu var noteikt pienākumu aizliegt paziņot par izpārdošanu tikai tādēļ, ka tirgotājam nebija attiecīgās atļaujas, neparedzot, ka tiesai šajā tiesvedībā būtu jāpārbauda attiecīgās komercprakses maldinošais, agresīvais vai citādi negodīgais raksturs.

57. Manuprāt, atbildot uz šo jautājumu, pirmām kārtām ir jāņem vērā tiesiskās sekas, kādas šāds tiesas noteikts aizliegums rada valsts tiesību sistēmā. Tāda procesuālā norma kā šajā lietā katrā ziņā neatbilst direktīvas prasībām tad, ja tā ļauj galīgi aizliegt konkrētu komercpraksi, lai gan attiecīgās komercprakses negodīgais raksturs nav pirms tam konstatēts konkrēta gadījuma izvērtēšanas ietvaros. Iepriekš jau ir norādīts uz obligāto prasību par konkrēta gadījuma izvērtēšanu, lai vispār varētu noteikt atbilstošu aizliegumu ( 39 ).

58. Kā es paskaidrošu, sniedzot savus apsvērumus, ir iespējamas dažas situācijas, kurās šāds izvērtējums nav nodrošināts neierobežoti. Šajās situācijās Direktīva 2005/29 aizliegtu dalībvalstīm savos likumos paredzēt, ka tiesām šādos gadījumos ir jāpārbauda tikai atļaujas saņemšanas pienākuma izpilde.

ii) Dalībvalstu rīcības brīvība procesuālo noteikumu izstrādē

59. Tomēr pirms šo īpašo situāciju aplūkošanas ir ieteicams precizēt dažus aspektus, kas attiecas uz dalībvalstu pilnvarām izstrādāt aizliegumu noteikumus. Šajā ziņā vispirms ir jāanalizē jautājums, kāda veida pārbaude ir jāveic valsts tiesai, kuras kompetencē ir šādu prasību izskatīšana. Citiem vārdiem sakot: vai tiesas, kuru kompetencē ir prasību par aizliegumiem izskatīšana, drīkst pārbaudīt tikai to, vai ir ievērotas formalitātes, kā, piemēram, atļaujas izsniegšana, vai tomēr tām ir Savienības tiesībās noteikts pienākums pārbaudīt, vai attiecīgā komercprakse patiešām ir negodīga Direktīvas 2005/29 izpratnē?

60. Kā jau iepriekš raksturots, dalībvalstīm principā ir plaša rīcības brīvība, izstrādājot procesuālos instrumentus, lai novērstu negodīgu komercpraksi komercdarījumos ( 40 ). Ja atbilstoši šeit paustajam viedoklim tiek atzīts, ka dalībvalstīm ir Savienības tiesībās noteiktas pilnvaras kontrolēt godīgumu komercdarījumos, izmantojot valsts iestāžu īstenotu ex-ante pārbaudi, tad ir konsekventi tām piešķirt arī pilnvaras paredzēt savās tiesību sistēmās, ka tiesām, izskatot prasības par aizliegumiem, ir jāpiemēro tie paši tiesību kritēriji, kurus piemēro iestādes. Pēdējais aspekts ir atbilstošs vēl jo vairāk tādēļ, ka, pamatojoties uz konkurenta prasību, ko tas cēlis atbilstoši UWG 34. panta 3. punktam, tiesas noteikta aizlieguma paziņot par izpārdošanu galvenais mērķis ir nodrošināt tādas normatīvās konstrukcijas, kāda ir šajā lietā, efektivitāti, izmantojot vispārējās jurisdikcijas līdzekļus ( 41 ). Prasības par aizliegumiem nav nekas cits kā “līdzekļi” Direktīvas 2005/29 11. panta izpratnē, kurus konkurenti var izmantot, lai izvirzītu prasības par atļaujas saņemšanas pienākuma pārkāpumiem. Kā Schutzverband ir pārliecinoši raksturojusi savos mutvārdu apsvērumos, likumā paredzētā tiesas rīkojuma par darbības aizliegšanu mērķis galu galā ir panākt, lai tirgotājs ievērotu UWG 33.b pantā paredzētās atļaujas saņemšanas procedūru.

61. Lai valsts mērogā konsekventi veidotu tiesisko aizsardzību, ir nepieciešams, lai, pārbaudot tirgotāja rīcības likumību, iestādes un tiesas piemērotu vienus un tos pašus juridiskos kritērijus. Ja tirgotājs ir pārkāpis UWG 33.b pantā noteikto pienākumu saņemt atļauju, tad principā ir likumīgi valsts tiesību aktos noteikt, ka UWG 34. panta 3. punktā paredzētās procedūras ietvaros tiesai jāpārbauda tikai jautājums, vai plānotais paziņojums [par izpārdošanu] atbilstoši valsts tiesību aktiem bija tāds, par kuru bija jāsaņem atļauja, un vai šāda atļauja tika saņemta, obligāti nelemjot par attiecīgās komercprakses negodīgo raksturu.

62. Tādējādi jāsecina, ka ar Direktīvu 2005/29 principā tiek ļauts dalībvalstīm normatīvajos aktos paredzēt, ka prasībās par aizliegumiem valsts tiesām jāpārbauda tikai atļaujas saņemšanas pienākuma ievērošana.

iii) Konkrēta gadījuma izvērtēšanas pienākuma neievērošanas aizliegums

63. Rīcības brīvība, kas dalībvalstīm piešķirta, lai izstrādātu šādu “līdzekļu” īstenošanas noteikumus, tomēr nav neierobežota. Šādu rīcības brīvību var izmantot tikai Direktīvas 2005/29 noteiktajās robežās. Attiecībā uz šajā lietā aplūkojamo problēmu tas nozīmē, ka prasību par aizliegumiem noteikumi nekādā gadījumā nedrīkst būt izstrādāti tādējādi, ka tie liedz īstenot Savienības tiesībās noteikto pienākumu izvērtēt konkrētu gadījumu vai nu pašas tiesvedības ietvaros, vai vēlāk.

64. Atbilstoši iepriekš minētajiem apsvērumiem par administratīvo procedūru ( 42 ) tiesas noteiktais aizliegums nedrīkst radīt situāciju, ka tirgotājam, piemēram, tiek liegtas tiesības pēc tam pienācīgi uzsākt administratīvo procedūru un iesniegt pieteikumu atļaujas saņemšanai. Tikai šādā gadījumā tiesas noteiktajam aizliegumam vairs nebūtu uzdevums procesuāli nodrošināt, lai tiktu ievērotas iestāžu pilnvaras veikt ex-ante pārbaudi. Tas drīzāk būtu galīgs tiesas noteikts aizliegums, kas būtu līdzvērtīgs vispārējam aizliegumam īstenot komercpraksi.

65. Ņemot vērā šos apsvērumus, tāds valsts tiesiskais regulējums kā šajā lietā katrā ziņā nebūtu saderīgs ar attiecīgo direktīvu gadījumā, ja apstāklis, ka nav saņemta ex-ante atļauja, neatgriezeniski nozīmētu attiecīgās [komerc]prakses aizliegumu, tiesā vai iestādē objektīvi nepārbaudot tās godīgumu. Citiem vārdiem sakot, uzņēmējam jābūt iespējai panākt, ka vai nu tiesvedībā, vai arī administratīvā procedūrā konkrētais gadījums tiek izvērtēts pēc būtības arī tad, ja viņš pirmām kārtām nav ievērojis procesuālos noteikumus un nav saņēmis ex-ante atļauju. No tā nedrīkst obligāti izrietēt pastāvīgs tādas komercprakses aizliegums, kas pati par sevi ir godīga. No iepriekš minētā ir jānošķir jautājums, vai ir pieļaujams piemērot uzņēmējam sankcijas jau tādēļ vien, ka viņš ir pārkāpis valsts procesuālās normas. Procesuālās autonomijas ietvaros, kas ar Direktīvu 2005/29 ir piešķirtas dalībvalstīm, pret to principā nevar iebilst ( 43 ). Celt iebildumus katrā ziņā varētu tad, ja no valsts procesuālajām normām juridiski vai praktiski izrietētu tādas komercprakses aizskārums, kas pati par sevi ir uzticama, jo ir godīga ( 44 ).

66. Lielāks apdraudējuma risks būtu, piemēram, tādās situācijās, kurās tirgotājam īpaša nozīme ir laika faktoram. Tā tas būtu, piemēram, sezonas preču ( 45 ) izpārdošanas gadījumā, kurām, dabiski, noiets ir tikai konkrētos gada periodos. Tikai atļaujas neesamības dēļ noteikts tiesas aizliegums paziņot par izpārdošanu šajā laika periodā faktiski nozīmētu pilnīgu aizliegumu. Tirgotājam gan principā būtu iespējams vēlāk iesniegt pieteikumu atļaujas saņemšanai. Tomēr no tirgotāja viedokļa izpārdošanas sarīkošanai ārpus atbilstošā laika perioda nebūtu jēgas. Tādējādi jebkurš tiesas lēmums, ar kuru tiek atzīts tikai pienākuma saņemt atļauju pārkāpums, galu galā nozīmētu pastāvīgu aizliegumu pasākumam, kas pats par sevi ir uzticams. Tostarp jāņem vērā, ka pastāvīga aizlieguma noteikšana procesuāla pārkāpuma dēļ neatbilst Direktīvas 2005/29 mērķim aizliegt tikai tādu komercpraksi, kas faktiski ir agresīva, maldinoša vai citādi negodīga.

67. Šķiet, ka Austrijas likumdevējs ir ņēmis vērā šo īpašo situāciju, UWG 33.a panta 2. punktā tā dēvētās “sezonas izpārdošanas” atbrīvojot no pienākuma saņemt atļauju. Šādu no komerciālās pieredzes izrietošu sezonas izpārdošanu mērķis ir ļaut komersantiem atbrīvoties no preču atlikumiem, it īpaši tipiskām sezonas un modes precēm. Tādējādi izpārdošanas ļauj atbrīvot noliktavas no precēm, tām jānovērš preču vērtības zudums un jāpaaugstina likviditāte ( 46 ). Kā izriet gan no Austrijas valdības mutvārdu apsvērumiem, gan no Austrijas tiesu judikatūras ( 47 ), šādas sezonas izpārdošanas attiecas uz iepriekš minētajām sezonas precēm, kā arī uz citām precēm, kas nebūt neietilpst šajā preču kategorijā ( 48 ), tādēļ jāuzskata, ka šai atkāpei Austrijas tiesību sistēmā ir plaša interpretācija. Pat ja pieņemtu, ka šie apgalvojumi ir pamatoti, UWG 33.a panta 2. punkts galu galā ļautu mazināt risku, ka praktiski tiek apdraudēta godīgas komercprakses īstenošana. Proti, šādā gadījumā tirgotāja komerciālā darbība jau no paša sākuma tiktu uzskatīta par tādu, kurai nav vajadzīga atļauja, kas nozīmētu, ka tai netiktu piemērotas nekādas procesuālās prasības un tādējādi uz to neattiektos nekādi ierobežojumi, kamēr viņa komercprakse netiek juridiski atzīta par negodīgu. Tiktāl attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, kas katrā ziņā attiecas uz šajā lietā aplūkoto situāciju, principā atbilstu Direktīvas 2005/29 prasībām.

68. Līdz ar to jāsecina, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums nedrīkst radīt situāciju, kad tirgotājam pilnībā un pastāvīgi tiek aizliegts īstenot komercpraksi, kas pati par sevi ir godīga. Gluži pretēji, tirgotājam jābūt iespējai panākt, ka kompetentās iestādes viņa jautājumu izlemj pēc būtības, pamatojoties uz Direktīvas 2005/29 I pielikumā un 5.–9. pantā noteiktajiem kritērijiem. Secinājums par to, vai valsts procesuālajās tiesībās tam ir paredzētas pietiekamas garantijas, ir jāizdara iesniedzējtiesai, kurai nepastarpināti ir zināmas vietējās īpatnības un kuras ekskluzīvā kompetencē ir interpretēt valsts tiesības.

e) Starpsecinājumi

69. Prejudiciālā jautājuma procesuālo aspektu veiktā analīze liecina, ka ar Direktīvu 2005/29 principā tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurā paredzēts, ka izpārdošanas paziņošana bez kompetentās administratīvās iestādes atļaujas ir nepieļaujama, kas tāpēc tiesvedībā ir jāaizliedz, tiesai nepārbaudot attiecīgās komercprakses maldinošo, agresīvo vai citādi negodīgo raksturu, ja tiek garantēts, ka komercprakse, kas pati par sevi ir godīga, netiek aizliegta pavisam. Tirgotājam jābūt iespējai panākt individuālu attiecīgās komercprakses godīguma pārbaudi tiesvedībā vai administratīvā procedūrā ( 49 ).

3) Prejudiciālā jautājuma materiālo tiesību aspekti

a) Vispārīgi

70. Viens no galvenajiem šīs tiesvedības jautājumiem ir Direktīvas 2005/29 materiālo normu atbilstoša transponēšana Austrijas tiesību sistēmā. Jautājums par UWG 33.a un nākamajos pantos ietverto noteikumu saderību ar direktīvu rodas tādēļ, ka tie veido juridisko pamatu, balstoties uz kuru administratīvajām iestādēm galu galā ir jāpieņem lēmums, vai tās izsniedz vai neizsniedz tirgotājam atļauju. Atteikums izsniegt atļauju, kas balstīts uz direktīvai neatbilstošu juridisko pamatu, būtu administratīvs lēmums, kas būtu pretrunā arī direktīvas noteikumiem. Iesniedzējtiesa nevēlas noliegt, ka daži no šiem juridiskajiem pamatiem neatbilst direktīvas noteikumiem ( 50 ).

71. Attiecīgo valsts noteikumu nesaderība varētu izrietēt no tā, ka tie administratīvajām iestādēm norāda lēmumu pieņemšanas procesu, kas neatbilst Direktīvas 2005/29 noteikumiem. Šajā lēmumu pieņemšanas procesā varētu ietilpt arī kritēriji, balstoties uz kuriem administratīvajām iestādēm jāvērtē attiecīgās komercprakses negodīgais raksturs. Ja ņem vērā, ka direktīvas mērķis ir godīgas konkurences tiesību aktu materiālo normu pilnīga saskaņošana, jebkāda atkāpe no Savienības tiesību prasībām būtu vērtējama kā Savienības tiesību pārkāpums. Kā, atsaucoties uz attiecīgo Tiesas judikatūru, pamatoti skaidro iesniedzējtiesa ( 51 ), ņemot vērā Savienības tiesību piemērošanas prioritāti, šādā gadījumā administratīvās iestādes nedrīkstētu attiecībā pret iedzīvotājiem piemērot neatbilstošos valsts tiesību aktus.

b) Abu tiesību aktu struktūras analīze

72. Lai varētu konstatēt, vai ar Direktīvu 2005/29 netiek pieļauti UWG 33.a un nākamajos pantos ietvertie noteikumi par izpārdošanu paziņošanu, ir jāanalizē un pēc tam jāsalīdzina abu tiesību aktu svarīgāko tiesību normu normatīvā struktūra.

i) Direktīvas 2005/29 normatīvā struktūra

73. Direktīvas 2005/29 pamatnorma ir vispārējā klauzula 5. panta 1. punktā, kas nosaka negodīgas komercprakses aizliegumu. Kas konkrēti ir jāsaprot ar “negodīga”, tiek precizēts 5. panta 2. punktā. Tajā ir noteikts, ka komercprakse ir negodīga, ja tā, pirmkārt, ir pretrunā “profesionālās rūpības prasībām” un, otrkārt, ir vērsta uz to, lai “būtiski ietekmētu” vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību. Atbilstoši 4. punktam komercprakse it īpaši ir negodīga, ja tā maldina (6. un 7. pants) vai ir agresīva (8. un 9. pants). 5. punktā ir norādīts uz direktīvas I pielikumu un tajā minētajiem komercprakses veidiem, kas “visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem”. To pašu vienotu sarakstu piemēro visās dalībvalstīs un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.

74. Dalībvalstu tiesām un administratīvām iestādēm, piemērojot šīs tiesības, vispirms ir jāizmanto I pielikumā esošais saraksts, kurā ir minēts 31 negodīgas komercprakses veids. Ja uz komercpraksi attiecas kāds no minētajiem nosacījumiem, tā ir jāaizliedz; nekādi papildu izvērtējumi, piemēram, seku izvērtējums, nav vajadzīgi. Ja konkrētie faktiskie apstākļi aizliegtās komercprakses sarakstā neiekļaujas, ir jāpārbauda, vai runa nav par kādu no regulētajiem vispārējās klauzulas izpausmes gadījumiem – maldinošu vai agresīvu komercpraksi. Vienīgi tad, ja tas tā nav, tiek tieši piemērota direktīvas 5. panta 1. punktā ietvertā vispārējā klauzula.

ii) UWG materiālās normas par izpārdošanu paziņošanu

75. Saskaņā ar UWG 33.b pantu izpārdošanas paziņošana ir atļauta tikai tad, ja ir izpārdošanas vietā kompetentās reģionālās administratīvās iestādes izsniegta atļauja. UWG 33.a panta 1. punktā ir definēts, kas jāsaprot ar “izpārdošanas paziņošanu”. Turklāt šajā noteikumā ir minēta virkne saukļu, kas parasti tiek izmantoti šādos paziņojumos. Kā izriet no Austrijas valdības ( 52 ) un Schutzverband ( 53 ) sniegtajiem skaidrojumiem, pienākums saņemt atļauju neattiecas uz visiem paziņojumiem par izpārdošanu. Tas neattiecas uz UWG 33.a. panta 2. punktā minētajiem paziņojumiem un publikācijām par sezonas izpārdošanām, sezonas fināla izpārdošanām, inventarizācijas izpārdošanām un tamlīdzīgām attiecīgajā komercnozarē un konkrētajos gadalaikos vispārīgi ierastajām īpašām izpārdošanām.

76. Saskaņā ar 33.b panta 4. punktu lūgumā izsniegt attiecīgu atļauju jābūt norādītiem plānotās izpārdošanas pamatiem, kā, piemēram, uzņēmuma īpašnieka nāve, komercdarbības izbeigšana vai konkrētas preču kategorijas pārdošana, uzņēmuma pārcelšana, dabas katastrofas u.tml.

77. Saskaņā ar 33.c panta 3. punktu atļaujas izsniegšana ir jānoraida, ja nepastāv iepriekš minētie pamati vai ja pārdošanas paziņojums neattiecas uz īslaicīgu laika periodu. Atļaujas izsniegšana turklāt ir jānoraida, ja pārdošana ir plānota laikposmā no priekšpēdējās nedēļas sākuma pirms Lieldienām līdz Vasarsvētkiem, no 15. novembra līdz Ziemassvētkiem vai tā turpinās ilgāk par pusgadu, ja vien nav runa par tirgotāja nāves gadījumu, dabas katastrofām vai citām tikpat nozīmīgām situācijām. Ja uzņēmums darbojas ne ilgāk par trim gadiem, atļauja ir izsniedzama tikai gadījumos, kas saistīti ar uzņēmēja nāvi, dabas katastrofām vai citām tikpat nozīmīgām situācijām.

c) Materiālo normu saderība ar Direktīvu 2005/29

i) Vispārēju aizliegumu noteikšana

78. Abu reglamentējošo tiesību aktu normatīvo struktūru salīdzinājums pirmām kārtām parāda, ka UWG ir uzskaitīta virkne vispārēju aizliegumu, kas Direktīvā 2005/29 nav minēti.

79. Tas kļūst skaidrs tikai tad, kad attiecīgie valsts noteikumi tiek aplūkoti savstarpējā kontekstā. Šajā ziņā UWG 33.b panta normatīvais noteikums, ar kuru tiek noteikts pienākums saņemt atļauju izpārdošanas paziņošanai, ir jāinterpretē, skatot to kopā ar UWG 33.c panta 3. punktu. Aizlieguma raksturs izpaužas normatīvajā norādē administratīvajām iestādēm, kas izriet no UWG 33.c panta 3. punkta, noraidīt atļaujas izsniegšanu, ja pārdošana atbilst šajā noteikumā definētām pazīmēm. Atbilstoši šim noteikumam atļaujas izsniegšana ir jānoraida, ja pārdošanas paziņojums neattiecas uz īslaicīgu laika periodu, ja pārdošana ir plānota noteiktos gada periodos (saistībā ar reliģioziem svētkiem, kā, piemēram, Lieldienas, Vasarsvētki un Ziemassvētki) vai tirgotājs darbojas ne ilgāk par trim gadiem ( 54 ). Kā izriet no iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem ( 55 ), šajā normatīvajā noteikumā ietvertie kritēriji nav nedz minēti Direktīvas 2005/29 I pielikuma negodīgas komercprakses sarakstā, nedz tie ir saistīti ar konkrētu attiecīgās komercprakses maldinošu, agresīvu vai citādi negodīgu raksturu.

80. Reāli raugoties, attiecīgais tiesiskais regulējums ir interpretējams kā vispārējs konkrētas komercprakses aizliegums, it īpaši tādēļ, ka tirgotājs var rēķināties ar atļaujas saņemšanu tikai tad, ja eksistē īpaši apstākļi. Attiecīgajā tiesiskajā regulējumā šie apstākļi ir raksturoti, pirmkārt, ļoti ierobežojoši (“tirgotāja nāve”), otrkārt, vispārīgas klauzulas veidā (“dabas katastrofas”, “citas tikpat nozīmīgas situācijas”), tādēļ iedzīvotājiem varētu būt grūti saprast, kuras ir tās situācijas, kad izņēmuma kārtā var tikt izsniegta atļauja. Turklāt, kā Tiesa atkārtoti ir skaidrojusi, dalībvalstīm, lai nodrošinātu pilnīgu Savienības tiesību piemērošanu, savi tiesību akti ir ne tikai jāsaskaņo ar Savienības tiesībām, bet arī jārada tik noteikta, skaidra un pārredzama situācija, lai indivīds pilnīgi varētu zināt savas tiesības un atsaukties uz tām valsts tiesās ( 56 ). Šajā ziņā jāatgādina, ka, kā izriet no direktīvas preambulas 12. apsvēruma, viens no mērķiem, kas tika izvirzīts, pieņemot attiecīgo direktīvu, bija juridiskās noteiktības stiprināšana gan patērētājiem, gan uzņēmējiem. Viņiem jāpaver iespēja paļauties uz vienotu regulatīvu sistēmu, kas balstās uz skaidri definētiem juridiskiem jēdzieniem, kas visā Eiropas Savienībā reglamentē visus negodīgās komercprakses aspektus. Šādā veidā jālikvidē šķēršļi, kas rodas no dalībvalstu tiesību aktu par negodīgu komercpraksi sadrumstalotības. Kā pamatoti norāda Komisija ( 57 ), strīdīgajā tiesiskajā regulējumā šie mērķi tomēr nav pietiekami ņemti vērā.

81. Tiesiskās drošības neesamība nelabvēlīgi ietekmē patērētāju, tomēr galvenokārt – tirgotāju. Proti, ja administratīvā iestāde noraida pieprasītās atļaujas izsniegšanu atbilstoši šim noteikuma–izņēmuma principam, tirgotājs nevar paziņot par izpārdošanu, nepārkāpjot likumu un neriskējot tikt sodītam ar naudas sodu. Tādēļ no viņa viedokļa šāds tiesiskais regulējums ir vispārējs aizliegums paziņot par izpārdošanām, kas definētas UWG 33.a panta 1. punktā.

82. No iepriekš minētiem apsvērumiem izriet, ka UWG 33.c panta 3. punktā ietvertais tiesiskais regulējums attiecas uz situācijām, kas ir plašākas par Direktīvas 2005/29 I pielikumā definēto komercpraksi, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par negodīgu. Ja aplūko tikai UWG normatīvo sistēmu, to var saskatīt, piemēram, tajā apstāklī, ka Austrijas likumdevējs I pielikumā ietverto sarakstu gan gandrīz identiski ir iekļāvis UWG, tomēr vienlaikus ir saglabājis hronoloģiski vecāko UWG 33.c panta 3. punkta tiesisko regulējumu. Tādējādi pašlaik abi tiesiskie regulējumi darbojas paralēli, taču to regulējuma metodes nav savstarpēji saskaņotas. Tā kā galu galā Direktīvas 2005/29 I pielikumā ietvertais izsmeļošais situāciju saraksts tiek vienpusēji paplašināts, valsts tiesiskais regulējums ir jāuzskata par neatbilstošu direktīvas prasībām.

ii) Prasība norādīt izpārdošanas paziņošanas pamatus

83. Vēl arī ir jāsecina, ka UWG atļaujas izsniegšanu pakārto konkrētu nosacījumu izpildei. Kompetentajai iestādei, pieņemot lēmumu par pieteikumu, būtisks formāls nosacījums saskaņā ar UWG 33.b panta 4. punktu ir plānotās izpārdošanas “pamatu” norādīšana. Šajā noteikumā ir minēti daži pamati, kas attaisno atļaujas izsniegšanu. No noteikuma teksta (“un tamlīdzīgi”) izriet, ka tajā ietvertais uzskaitījums nav galīgs, tādēļ administratīvajām iestādēm acīmredzot ir rīcības brīvība attiecībā uz citiem piemērojamiem pamatiem ( 58 ).

84. Pienākums norādīt pamatus kā formāla prasība pats par sevi nerada šaubas par saderību ar Direktīvu 2005/29, it īpaši tādēļ, ka tā mērķis ir tikai jau iepriekš informēt administratīvo iestādi par plānoto izpārdošanas paziņošanu. Tiktāl tas ir uzskatāms par procesuālu nepieciešamību, lai iestādes jau iepriekš informētu par sākotnējo situāciju un ļautu tai pieņemt lēmumu pēc būtības. Citiem vārdiem sakot, tā mērķis ir vispār ļaut iestādēm veikt attiecīgās komercprakses ex-ante pārbaudi.

85. Tomēr no materiālo normu viedokļa piemēra veidā minētie normatīvie “pamati” ir svarīgi, jo tie ir kritēriji, pamatojoties uz kuriem iestādes var izdarīt secinājumu par paziņojuma varbūtēji negodīgo raksturu. Ja konkrētā gadījumā attiecīgie kritēriji ir izpildīti, atļauja ir jāizsniedz. Šie kritēriji gan precīzi neatbilst direktīvas I pielikumā minētajiem komercprakses veidiem, tomēr nevar noliegt, ka tos var klasificēt kā šā pielikuma 7. un 15. punktā minētos kritērijus, kas ir detalizēti jāizvērtē.

– Paziņojums par komercdarbības izbeigšanu un pārcelšanu

86. Saskaņā ar direktīvas I pielikuma 15. punktu, “ja apgalvo, ka tirgotājs grasās pārtraukt tirdzniecību vai pārvākties uz citām telpām, bet tas neatbilst patiesībai”, tā ir komercprakse, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par negodīgu. UWG 33.b panta 4. punkts šo standartsituāciju transponē valsts tiesībās tādējādi, ka pieteicējs plānoto izpārdošanas paziņošanu tostarp var pamatot arī ar to, ka viņš paredz izbeigt komercdarbību vai pārcelt savu uzņēmumu. Administratīvai iestādei, izvērtējot pieteikumu, būtu tiesības pārbaudīt šā apgalvojuma patiesumu un vajadzības gadījumā noraidīt atļaujas izsniegšanu, ja apgalvojums neatbilst faktiskajiem apstākļiem. Iestādes pilnvaras pārbaudīt lietas apstākļus šķiet vēl jo neaizstājamākas tādēļ, ka Austrijas likumdevējs šo pielikuma 15. punktā ietverto situāciju gandrīz burtiski ir pārņēmis UWG. Šādos apstākļos šķiet nodrošināta direktīvas prasību pienācīga transponēšana. Tātad tiktāl nav nekādu šaubu par attiecīgā tiesiskā regulējuma saderību ar Direktīvu 2005/29.

– Pārējie UWG 33.b panta 4. punktā minētie pamati

87. Attiecībā uz citiem kritērijiem, kas minēti UWG 33.b panta 4. punktā (“uzņēmuma īpašnieka nāve, [..] konkrētas preču kategorijas pārdošana, [..] dabas katastrofas u.tml.”), ir jāsecina, ka no regulējuma metodes viedokļa tās ir atkāpes, kuru gadījumā izņēmuma kārtā ir atļauts paziņot par izpārdošanu. Tātad šajā lietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums nav tikai procesuāli izstrādāts nosacījums par pārbaudi, kas jāveic iestādei, bet gan īsts vispārējs materiālo tiesību aizliegums, no kura drīkst atkāpties tikai precīzi noteiktos gadījumos. Tostarp, kā es to detalizēti jau esmu izklāstījusi savos secinājumos apvienotajās lietās C-261/07 VTB-VAB un C-299/07 Galatea ( 59 ), kā arī lietā C-540/08 Mediaprint ( 60 ), normatīvā konstrukcija, kuras gadījumā konkrēta komercprakse principā ir aizliegta un ir atļauta tikai izņēmuma gadījumos, ir pretrunā gan Direktīvas 2005/29 normatīvajai struktūrai, gan tās liberālajam uzstādījumam. To ir apstiprinājusi arī Tiesa spriedumos, kas pieņemti šajās lietās ( 61 ).

88. Līdz ar to direktīvā, pretēji attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam, tiek pieņemts, ka komercprakse ir godīga, kamēr tā neatbilst precīzi raksturotiem tiesiskiem aizlieguma nosacījumiem. Šo būtisko normatīvās struktūras ( 62 ) atšķirību nekompensē, piemēram, tas apstāklis, ka UWG 33.b panta 4. punktā ir paredzētas vairākas standartizētas, administratīvās prakses rezultātā, iespējams, pat paplašināmas atkāpes, it īpaši tādēļ, ka atkāpes no principiāliem aizliegumiem, par kādiem ir runa šajā lietā, nevar paredzēt visas situācijas, kurās atbilstoši Direktīvas 2005/29 noteikumiem ir jāprezumē pieļaujama komercprakse, jo šīs atkāpes neļauj kompetentajām valsts tiesām un iestādēm izvērtēt konkrētu gadījumu.

89. Direktīvā paustajai liberālajai pieejai ir konkrēts normatīvi politisks pamats, proti, nodrošināt, lai tiktu īstenots direktīvas preambulas 4. un 5. apsvērumā, kā arī 1. pantā noteiktais Savienības likumdevēja mērķis ar vienveidīgām normām Kopienas līmenī novērst šķēršļus pārrobežu pakalpojumu un preču apritei vai brīvībai veikt uzņēmējdarbību, kuri izriet no liela skaita valsts tiesību normām par negodīgu komercpraksi, proti, tādā apmērā, kādā tas ir vajadzīgs netraucētai iekšējā tirgus darbībai un augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzībai.

90. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka UWG 33.b panta 4. punktā ietvertais tiesiskais regulējums ir plašāks par Direktīvas 2005/29 prasībām tiktāl, ciktāl tajā ir noteikti kritēriji, kas tostarp var attiekties arī uz izpārdošanu paziņošanu, kas, iespējams, nav uzskatāmas par negodīgu komercpraksi.

d) Starpsecinājumi

91. Tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir šajā lietā, kurā ir noteikts principiāls izpārdošanu paziņojumu aizliegums un tie ir pakārtoti tikai noteiktu atkāpju izpildei, neparedzot iespēju pietiekami ņemt vērā visus konkrētā gadījuma apstākļus, pēc savas būtības ir ierobežojošāks un stingrāks par Direktīvas 2005/29 normām.

92. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka UWG 33.a un nākamajos pantos ietvertais tiesiskais regulējums attiecas uz jomu, kas ir pakļauta pilnīgai saskaņošanai un uz ko neattiecas direktīvas 3. panta 5. punkta pārejas noteikumi.

93. Nav piemērojams arī neviens no Direktīvā 2005/29 skaidri reglamentētiem izņēmumiem. Tā, piemēram, nedz Austrijas valdība, nedz Schutzverband nav varējušas pārliecinoši pierādīt, ka strīdīgais valsts tiesiskais regulējums būtu klasificējams vienā no jomām, kas ir minētas direktīvas preambulas 9. apsvērumā (“uzņēmējdarbības veikšanas nosacījumi un atļauju izsniegšanas sistēmas”). Katrā ziņā no juridiskās metodes viedokļa šim apsvērumam nevar piedēvēt tiesisko nozīmi, kas atšķirtos no 3. panta 8. punktā minētās tiesību normas, it īpaši tādēļ, ka šī tiesību norma direktīvas pamatdaļā iekļauj būtiskākos šā apsvēruma pamatojumus un tādējādi ļauj skaidrāk saprast likumdevēja patiesos nodomus. Iepriekš jau ir secināts, ka šī atkāpe pamatlietā nav piemērojama ( 63 ). Pretēji Austrijas valdības minētajiem argumentiem tiesas sēdē, dalībvalsts arī kopumā nedrīkst atsaukties uz direktīvas I pielikuma 4. punktā minēto aizliegumu, lai komercprakses īstenošanu vispārīgi saistītu ar nosacījumu saņemt iestādes izsniegtu atļauju, kā tas ir noticis pamatlietā. Gluži pretēji, valsts tiesiskiem regulējumiem vienmēr un pilnībā jāatbilst attiecīgās direktīvas prasībām. Turklāt ir jānorāda, ka iepriekš minētais aizliegums attiecas uz citiem lietas apstākļiem, nekā uzskata Austrijas valdība, proti, uz procedūrām, kurās publiskas vai privātas struktūras sniedz atzinumu par tirgotāja (piemēram, darbības nopietnību vai piemērotību profesionālās darbības veikšanai) vai viņa piedāvāto produktu kvalitāti (piemēram, kvalitātes marķējums, sertifikāts par obligāto maksājumu samaksu). Šā aizlieguma regulatīvais mērķis ir aizsargāt patērētāju no nepatiesiem un tādējādi maldinošiem tirgotāja apgalvojumiem, ka viņam vai viņa piedāvātam produktam esot izsniegts šāds atzinums ( 64 ). Austrijas valdība savos mutvārdu apsvērumos nav varējusi pierādīt, ka atļaujas izsniegšanas procedūrai atbilstoši UWG tiesību normām ir šāds mērķis.

94. Tātad Austrijas tiesiskais regulējums attiecībā uz izpārdošanu paziņošanu, kas izriet no UWG 33.a un nākamajiem pantiem, kura konkrētie noteikumi ir paredzēti kā vispārējs aizliegums ar atļaujas saņemšanas nosacījumu, visbeidzot paplašina direktīvas I pielikumā ietverto galīgo aizliegtās komercprakses sarakstu, kas tomēr ir tieši tas, kas, ņemot vērā Direktīvas 2005/29 īstenoto pilnīgo un maksimālo saskaņošanu, dalībvalstīm ir liegts. Ņemot vērā, ka saskaņā ar 5. panta 5. punktu šo sarakstu var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu, dalībvalstīm ir aizliegts to vienpusēji paplašināt.

95. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es secinu, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā šajā lietā neatbilst Direktīvas 2005/29 materiāltiesiskajām prasībām ( 65 ).

4) Secinājumu kopsavilkums

96. No iepriekš veiktās analīzes izriet, ka ar Direktīvu 2005/29 tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā šajā lietā, ar kuru administratīvām iestādēm tiek deleģētas pilnvaras pārbaudīt komercprakses negodīgumu, kas šajā gadījumā attiecas uz izpārdošanu paziņošanu ( 66 ).

97. Līdzīgi ar direktīvu tiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, ar kuru tirgotājam pirms pievēršanās konkrētai komercpraksei, par kuru ir aizdomas par tās negodīgo raksturu, tiek prasīts saņemt iestādes izsniegtu atļauju. Tomēr jābūt īpašiem apstākļiem, kas pamato šo procesuālo konstrukciju. Tai ir jāļauj administratīvām iestādēm ex-ante pārbaudīt situācijas, kurās pastāv godīgas konkurences izkropļošanas risks, ko vēlāk vairs nav iespējams novērst ( 67 ).

98. Ar direktīvu principā tiek pieļauti dalībvalstu tiesību akti, kuros paredzēti sodi par normatīvajos aktos noteikta atļaujas saņemšanas pienākuma pārkāpumu ( 68 ).

99. Saskaņā ar direktīvu dalībvalstis principā drīkst paredzēt, ka kompetentām iestādēm un tiesām ir jāpārbauda tikai tas, vai ir ievērots pienākums saņemt atļauju, nevērtējot jautājumu par attiecīgās komercprakses godīgumu ( 69 ). Tomēr tas nedrīkst radīt situāciju, ka tirgotājam tiek pilnībā aizliegts īstenot komercpraksi, kas pati par sevi ir godīga. Gluži pretēji, tirgotājam vienmēr jābūt iespējai panākt, ka kompetentās iestādes un tiesas pieņem lēmumu pēc būtības, pamatojoties uz direktīvas I pielikumā, kā arī 5.–9. pantā noteiktajiem kritērijiem ( 70 ). Secinājums par to, vai valsts procesuālajās tiesībās tam ir paredzētas pietiekamas garantijas, ir jāizdara iesniedzējtiesai, kurai nepastarpināti ir zināmas vietējās īpatnības un kuras ekskluzīvā kompetencē ir interpretēt valsts tiesības ( 71 ). Lai ņemtu vērā direktīvas prasības, ir jānodrošina, ka attiecīgās komercprakses godīgums tiek vērtēts vai nu pašas procedūras ietvaros, vai arī vēlāk.

100. Turpretim ar Direktīvu 2005/29 netiek pieļautas tādas valsts materiālo tiesību normas kā šajā lietā, kas principā aizliedz izpārdošanu paziņošanu un pieļauj to tikai konkrētos izņēmuma gadījumos ( 72 ).

VII – Secinājumi

101. Ņemot vērā minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Oberster Gerichtshof uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (Direktīva par negodīgu komercpraksi) 3. panta 1. punkts un 5. panta 5. punkts principā pieļauj tādu valsts procesuālo regulējumu kā pamatlietā, saskaņā ar kuru bez kompetentas administratīvas iestādes izsniegtas atļaujas nav pieļaujama izpārdošanas paziņošana, kas tāpēc ir jāaizliedz tiesvedībā, kurā tiesai nav jāpārbauda, vai šāda komercprakse ir maldinoša, agresīva vai citādi negodīga, ja vien ir nodrošināts, ka komercprakse, kas pati par sevi ir godīga, netiek aizliegta pavisam. Tirgotājam jābūt iespējai panākt individuālu attiecīgās komercprakses godīguma pārbaudi tiesvedībā vai administratīvā procedūrā. Direktīvas 2005/29 3. panta 1. punkts un 5. panta 5. punkts nepieļauj tādu valsts materiāltiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā ir noteikts principiāls izpārdošanas paziņojumu aizliegums un ar kuru tie ir pakārtoti tikai noteiktu atkāpju izpildei, neparedzot iespēju pietiekami ņemt vērā visus konkrētā gadījuma apstākļus.

( 1 ) Secinājumu oriģinālvaloda – vācu. Tiesvedības valoda – vācu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (Negodīgas komercprakses direktīva) (OV L 149, 22. lpp.).

( 3 ) BGBl. I, Nr. 79/2007.

( 4 ) BGBl. I, Nr. 448/1984.

( 5 ) Par transponēšanas stāvokli konkrētās dalībvalstīs skat. Henning-Bodewig, F., “Die Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs in den EU-Mitgliedstaaten: eine Bestandsaufnahme”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht - Internationaler Teil, 2010, 273. un 274. lpp.

( 6 ) Godīgas konkurences tiesību aktu saskaņošana ar direktīvu palīdzību ļauj sasniegt iekšējā tirgus izveidošanas mērķi, garantējot augsta līmeņa patērētāju aizsardzību. Šīs metodes priekšrocība ir tā, ka vairs gandrīz nemaz nerodas konflikti starp attiecīgajām pamatbrīvībām un valsts īstenotiem patērētāju tiesību aizsardzības pasākumiem, jo Savienības likumdevējs abas intereses jau ir saskaņojis (skat. tikai par tirdzniecības noteikumu problēmām preču aprites jomā Picod, F., “La jurisprudence Keck et Mithouard, a-t-elle un avenir”, L’entrave dans le droit du marché intérieur, Brisele, 2011, 47. lpp.).

( 7 ) 2009. gada 23. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C-261/07 un C-299/07 VTB-VAB un Galatea (Krājums, I-2949. lpp.).

( 8 ) 2010. gada 14. janvāra spriedums lietā C-304/08 Plus Warenhandelsgesellschaft (Krājums, I-217. lpp.).

( 9 ) 2010. gada 11. marta spriedums lietā C-522/08 Telekomunikacja Polska (Krājums, I-2079. lpp.).

( 10 ) 2010. gada 9. novembra spriedums lietā C-540/08 Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (Krājums, I-10909. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Mediaprint”). Kontekstā ar dalībvalstu pienācīgas transponēšanas pienākumu skat. Griller, S., “Direktwirkung und richtlinienkonforme Auslegung”, 10 Jahre Anwendung des Gemeinschaftsrechts in Österreich, Vīne/Grāca, 2006, 91. lpp., kurš padziļināti izskata jautājumu par direktīvu ietekmi uz Austrijas tiesību sistēmu.

( 11 ) 2011. gada 12. maija spriedums lietā C-122/10 Ving Sverige (Krājums, I-3903. lpp.).

( 12 ) Saistībā ar judikatūras pārskatu skat. Namysłowska, M., “Trifft die Schwarze Liste der unlauteren Geschäftspraktiken ins Schwarze? Bewertung im Lichte der EuGH-Rechtsprechung”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht - Internationaler Teil, 2010, 1033. lpp.

( 13 ) Skat. tostarp 1964. gada 15. jūlija spriedumu lietā 6/64 Costa (Recueil, 1251., 1268. lpp.), 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C-17/00 De Coster (Recueil, I-9445. lpp., 23. punkts) un 2003. gada 16. janvāra spriedumu lietā C-265/01 Pansard u.c. (Recueil, I-683. lpp., 18. punkts).

( 14 ) Bernitz, U., “The unfair commercial practices directive: its scope, ambitions and relation to the law of unfair competition”, The regulation of unfair commercial practices under EC Directive 2005/29 – New rules and techniques (red. Stephen Weatherill, Ulf Bernitz), uzskata, ka būs vajadzīgs ievērojams skaits lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai nodrošinātu, ka Direktīva 2005/29 dalībvalstīs tiek transponēta pareizi. Pēc autora domām, šis process varētu ietvert arī Komisijas prasības par valsts pienākumu neizpildi pret tām dalībvalstīm, kas mēģina saglabāt īpašos, direktīvai neatbilstošos valsts tiesību noteikumus.

( 15 ) Zimmermann, R., “The present state of European private law”, American Journal of comparative law, 2009, 479. lpp., uzskata, ka pāreja no minimālās uz pilnīgu saskaņošanu dažās Savienības tiesību jomās dalībvalstīm radīs grūtības. Basedow, J., “Der Europäische Gerichtshof und das Privatrecht”, Archiv für die civilistische Praxis, 2010, 190. lpp., rēķinās ar to, ka šīs pārejas dēļ Tiesā tiks ierosinātas daudzas prejudiciālā nolēmuma tiesvedības. Direktīvas 2005/29 kontekstā šis pareģojums pamazām sāk piepildīties.

( 16 ) Kā pamatoti norāda Micklitz, H.-W., “Full Harmonisation of Unfair Commercial Practices under Directive 2005/29”, International review of intellectual property and competition law, 40. sējums (2009), Nr. 4, 371. lpp., pieņemot Direktīvu 2005/29, dalībvalstīm varēja nebūt pilnībā skaidrs, cik būtiski pilnīgas saskaņošanas uzstādījums ietekmēs to valsts tiesības.

( 17 ) Spriedums lietā Mediaprint (minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 38. punkts).

( 18 ) Skat. spriedumu apvienotajās lietās VTB-VAB un Galatea (minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 50. punkts), spriedumu lietā Plus Warenhandelsgesellschaft (minēts iepriekš 8. zemsvītras piezīmē, 36. punkts) un spriedumu lietā Mediaprint (minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 17. punkts), kā arī Tiesas 2011. gada 30. jūnija rīkojumu lietā C-288/10 Wamo (Krājums, I-5835. lpp., 30. punkts).

( 19 ) Spriedums lietā Mediaprint (minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 21.–24. punkts).

( 20 ) Skat. rīkojumu lietā Wamo (minēts iepriekš 18. zemsvītras piezīmē, 28. punkts).

( 21 ) Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 7. lpp.

( 22 ) Skat. Austrijas valdības apsvērumu 7. un 8. punktu.

( 23 ) Skat. biedrības apsvērumu 6. punktu.

( 24 ) Skat. Verwaltungsgerichtshof1993. gada 25. februāra spriedumu (lietas numurs: 93/04/0011) un 1999. gada 14. aprīļa spriedumu (lietas numurs: 98/04/0159, Krājuma numurs: 15123 A/1999), Oberster Gerichtshof2003. gada 25. marta spriedumu (lietas numurs: 4Ob48/03t).

( 25 ) Skat. Duursma, D., no: UWG – Kommentar (red. Maximilian Gumpoldsberger, Peter Baumann), Vīne, 2006, 33.a pants, 1. punkts, 1185. lpp., Wiltschek, L., UWG – Kommentar, 2. izdevums, Vīne, 2007, 33.a–f. pants, 1. punkts, 1034. lpp., un Feik, R., Öffentliches Wirtschaftsrecht (red. Michael Holoubek, Michael Potacs), Vīne, 2002, 177. lpp.

( 26 ) Skat. Holzmayr-Schrenk, T., Die Richtlinie über unlautere Geschäftspraktiken, Minhene, 2010, 68. lpp., kurš uzskata, ka Direktīvas 2005/29 mērķis gan ir panākt pilnīgu saskaņošanu, tomēr negodīgas komercprakses novēršanas jomā tā neparedz konkrētu sistēmu. Stolze, C., Harmonisierung des Lauterkeitsrechts in der EU – Unter besonderer Berücksichtigung der Sanktionssysteme, Hamburga, 2010, 159. lpp., norāda uz Direktīvas 2005/29 11. un 12. pantu, no kuriem izrietot, ka noteikumus par aizsardzību pret negodīgu komercpraksi dalībvalstis pēc saviem ieskatiem varot paredzēt administratīvajās tiesībās vai civiltiesībās. Alexander, C., “Die Sanktions- und Verfahrensvorschriften der Richtlinie 2005/29 über unlautere Geschäftspraktiken im Binnenmarkt – Umsetzungsbedarf in Deutschland?”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht - Internationaler Teil, 2005, 810. lpp., uzsver, ka līdz šim Savienības tiesībās esot tikai punktuāli saskaņoti dalībvalstu noteikumi par sodu un procedūru un tajās neesot noteikta konkrēta sistēma negodīgas komercprakses novēršanai. Direktīva 2005/29 negrozot faktu, ka Savienības tiesībās ir pieņemta šo dažādo likumdošanas sistēmu esamība. Joprojām dalībvalstu likumdevēju kompetencē esot izlemt, vai negodīga komercprakse tiek novērsta, piemērojot administratīvo tiesību, krimināltiesību vai civiltiesību normas. Ciatti, A., “La tutela amministrativa e giurisdizionale”, La pratiche commerciali sleali tra imprese e consumatori (red. Giovanni De Cristofaro), Turīna, 2007, 267. lpp., skaidro, ka, lai gan Direktīvā 2005/29 esot ietvertas ļoti precīzas un detalizētas materiāltiesiskas prasības valsts transponēšanas tiesību aktiem, to pašu nevarot teikt par īstenošanas un sodu mehānismiem, it īpaši tādēļ, ka valsts likumdevējam tiekot paredzēta plaša rīcības brīvība.

( 27 ) Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 3. punktu.

( 28 ) Skat. 2012. gada 14. februāra secinājumus lietā C-618/10 Banco Español de Crédito (2012. gada 14. jūnija spriedums, 105. punkts).

( 29 ) Skat. Stolze, C., (minēts iepriekš 26. zemsvītras piezīmē), 158. lpp., kurš uzskata, ka Direktīvas 2005/29 elastīgais formulējums dalībvalstīm piešķir plašu rīcības brīvību, transponējot tiesību īstenošanas normas 11. un 12. panta izpratnē. Līdzīgi uzskata arī Koch, E., Die Richtlinie gegen unlautere Geschäftspraktiken – Aggressives Geschäftsgebaren in Deutschland und England und die Auswirkungen der Richtlinie, Hamburga, 2006, 55. lpp. Skat. Henning-Bodewig, F., “Die Richtlinie 2005/29/EG über unlautere Geschäftspraktiken”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht - Internationaler Teil, 2005, 633. lpp., kura norāda, ka Direktīvā 2005/29 galvenokārt ir pārņemtas Direktīvas 84/450/EEK normas. Kā zināms, tās esot atstājušas plašu rīcības brīvību visa veida civiltiesību, krimināltiesību un administratīvo tiesību sistēmām, kamēr tikai tās adekvāti un efektīvi novēršot negodīgu konkurenci. Ar direktīvu netiekot panākta plašāka saskaņošana starp tik ļoti atšķirīgajām sistēmām tieši tiesību īstenošanas jomā. De Cristofaro, G., “Die zivilrechtlichen Folgen des Verstoßes gegen das Verbot unlauterer Geschäftspraktiken: eine vergleichende Analyse der Lösungen der EU-Mitgliedstaaten”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht -Internationaler Teil, 2010, 1023. lpp., žēlojas par atšķirīgajiem tiesiskajiem regulējumiem, kas esot pieņemti, pamatojoties uz Direktīvas 2005/29 11. pantu, un no tā secina, ka godkārīgais mēģinājums pilnībā saskaņot dalībvalstu tiesību sistēmas negodīgās komercprakses jomā neesot izdevies.

( 30 ) Direktīvas 2005/29 11. un 12. pants formulējuma ziņā ir identiski 4. un 6. pantam Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvā 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošo reklāmu (OV L 250, 17. lpp.). Savukārt Direktīvas 2005/29 11. panta 1. punktam ir zināma līdzība ar 7. panta 1. punktu Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvā 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.), kurā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos”. Šajā ziņā skat. manus apsvērumus, kas sniegti 2011. gada 6. decembra secinājumos lietā C-472/10 Invitel (2012. gada 26. aprīļa spriedums, 38. punkts).

( 31 ) Par kolektīvās prasības nozīmi patērētāju tiesību aizsardzības jomā skat. manus secinājumus lietā Invitel (minēti iepriekš 30. zemsvītras piezīmē, 36. un 37. punkts).

( 32 ) Skat. Massaguer, J., El nuevo derecho contra la competencia desleal – La Directiva 2005/29/CE sobre las Prácticas Comerciales Desleales, Madride, 2006, 144. lpp.

( 33 ) Skat. manus secinājumus lietā Banco Español de Crédito (minēti iepriekš 28. zemsvītras piezīmē, 105. punkts). Skat. Stuyck, J., “Enforcement of consumer rights and legal redress for consumers in the EU: An institutional model”, New frontiers of consumer protection (red. Fabrizio Cafaggi, Hans-W. Micklitz), Oksforda, 2009, 72. un 73. lpp., kurš pievērš uzmanību, no vienas puses, dalībvalstu kompetencei brīvi paredzēt tiesību īstenošanas noteikumus valsts mērogā, no otras puses, apstāklim, ka Direktīvā 2005/29 ir paredzēti noteikti obligāti Savienības tiesību standarti, kas dalībvalstīm obligāti jāievēro.

( 34 ) Skat. Austrijas valdības apsvērumu 18. punktu.

( 35 ) Skat. šo secinājumu 49. punktu.

( 36 ) Skat. manus secinājumus apvienotajās lietās VTB-VAB un Galatea, 81. punkts (spriedums minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 81. punkts) un manus 2010. gada 24. marta secinājumus lietā Mediaprint (spriedums minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 74. punkts).

( 37 ) Spriedums lietā Mediaprint (minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 43. punkts).

( 38 ) Ja vēlas uzskatīt, ka Savienības likumdevējs nav pieņēmis lieku dubulto tiesību normu, šādā gadījumā Direktīvas 2005/29 13. pantu var uzskatīt par īpašu prasību, kas attiecas uz valsts tiesībās paredzētām godīgas konkurences pārkāpuma juridiskām sekām (sankcijām), turpretim direktīvas 11. panta 1. punkta pirmā daļa drīzāk attiecas uz noteikumu izpildes un procesuālajiem jautājumiem. Katrā ziņā direktīvas tekstā abas jomas netiek strikti nošķirtas, tomēr transponēšanai valsts tiesību sistēmā tam arī ir tikai pakārtota nozīme. Šajā ziņā skat. Alexander, C., (minēta iepriekš 26. zemsvītras piezīmē), 811. lpp.

( 39 ) Skat. šo secinājumu 53. punktu.

( 40 ) Skat. šo secinājumu 46. punktu.

( 41 ) Kā izriet no UWG 34. panta 3. punkta, prasību par [darbības] aizliegšanu var celt tikai vispārējās jurisdikcijas tiesā, tātad civillietu tiesā. Prasības par [darbības] aizliegšanu gadījumā, kas celta saskaņā ar iepriekš minēto tiesību normu, nav būtiska nedz vaina, nedz nolūks tiesību pārkāpuma dēļ iegūt priekšrocības salīdzinājumā ar saviem likumpaklausīgajiem konkurentiem. Līdzīgi tā tas ir arī prasības par pārkāpuma novēršanu gadījumā, kas izriet no UWG 15 panta. Turklāt arī II iedaļā reglamentēto administratīvo tiesību aktu pārkāpumu gadījumā, pie kuriem pieder arī strīdīgie noteikumi, var tikt piemērots UWG 24. pantā paredzētais pagaidu noregulējums (skat. Duursma, D., no: UWG – Kommentar, (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē), 34. pants, 4. punkts, 1203. lpp.).

( 42 ) Skat. šo secinājumu 53. punktu.

( 43 ) Skat. šo secinājumu 55. punktu.

( 44 ) Savienības tiesību prasības katrā ziņā ir piemērojamas dalībvalstu civilprocesuālajām tiesībām. Tās galvenokārt nedrīkst padarīt par praktiski neiespējamu vai traucēt Savienības tiesībās paredzēto tiesisko stāvokļu īstenošanu. Tām jāparedz tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ļauj efektīvi piemērot Savienības tiesības (skat. Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, Heidelberga, 2010, 11. pants, 621. lpp., 7. punkts). Kas attiecas uz šajā lietā aplūkojamām problēmām, Direktīvas 2005/29 mērķis būtu apdraudēts, ja tiktu pieļauts, ka komercprakse, kas pati par sevi ir godīga, tiktu pavisam aizliegta tikai tādēļ, ka nav ievērota procesuāla prasība (šajā gadījumā – pienākums saņemt atļauju). Izstrādājot procedūras, ir jāsaskaņo valsts likumdevēja intereses (šajā gadījumā – savlaicīga iestāžu informēšana par potenciāli negodīgu komercpraksi) ar Savienības likumdevēja interesēm panākt, ka tiek aizliegta tikai faktiski negodīga komercprakse. Lai garantētu, ka tiesiskam stāvoklim (šajā gadījumā – godīgas komercprakses brīvai īstenošanai) netiek nodarīts neatgriezenisks kaitējums, valsts likumdevējam jāparedz vajadzīgie tiesību aizsardzības līdzekļi.

( 45 ) Pie tām pieder tostarp tādas preces, kuras parasti izmanto tradicionālos svētkos, kā, piemēram, Ziemassvētkos, Jaunajā gadā, karnevālos un Lieldienās (piem., dekorācijas, kostīmi, konkrēti pārtikas produkti un dzērieni, pirotehnika).

( 46 ) Skat. Duursma, D., no: UWG – Kommentar, (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē), 33.a pants, 11. punkts, 1189. lpp., un Wiltschek, L., UWG – Kommentar, (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē), 33.a–f. pants, 59. punkts, 1039. lpp.

( 47 ) Skat. Oberster Gerichtshof1987. gada 16. jūnija spriedumu (lietas numurs: 4 Ob 342/87) un 1993. gada 29. jūnija spriedumu (lietas numurs: 4 Ob 54/93). Verwaltungsgerichtshof1998. gada 16. decembra spriedums (lietas numurs: 97/04/0090).

( 48 ) Skat. Oberster Gerichtshof1993. gada 29. jūnija spriedumu (lietas numurs: 4 Ob 54/93), ar kuru austrumu tepiķu pārdošana sezonas izpārdošanas ietvaros tika atzīta par pieļaujamu, lai gan šis preču veids nebija tipiskas sezonas preces.

( 49 ) Par piemēru ņemot procesuālās prasības, kuras Direktīvā 2005/29 ir ietvertas, lai to transponētu katrā konkrētā dalībvalstī, skaidri ir saskatāma ciešā saikne starp pārvalstisko un valsts regulatīvo līmeni. Direktīvas autors tikai nosaka vispārējos tiesiskos regulējumus, kā arī obligātos nosacījumus un pārējā daļā atļauj valsts likumdevējam detalizēti izstrādāt piemērošanas līdzekļus. Abi regulatīvie līmeņi ir savstarpēji saistītas “divu līmeņu sistēmas” sastāvdaļas, kā to raksturotu Grundmann, S., “Systemdenken und Systembildung”, no: Europäische Methodenlehre (red. Karl Riesenhuber), 2. izdevums, Berlīne, 2010, 10. pants, 2. punkts, 287. lpp.

( 50 ) Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 5. punktu.

( 51 ) Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 6. punktu.

( 52 ) Skat. Austrijas valdības apsvērumu 2. punktu.

( 53 ) Skat. biedrības apsvērumu 4. un 5. punktu.

( 54 ) Skat. Seidelberg, H., “Überblick über das aktuelle Ausverkaufsrecht”, Recht und Wettbewerb, Nr. 162, 2003, 2. lpp., kurš saistībā ar šo tiesisko regulējumu, kas tika piemērots vēl pirms Direktīvas 2005/29 transponēšanas Austrijas tiesību sistēmā, runā par “likumā paredzētiem aizlieguma termiņiem” izpārdošanas paziņošanai. Šis apzīmējums acīmredzami balstās uz pieņēmumu, ka attiecīgajā tiesiskajā regulējumā ir noteikts principiāls aizliegums.

( 55 ) Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 5. punktu.

( 56 ) Šajā ziņā attiecībā uz direktīvām skat. 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā C-360/87 Komisija/Itālija (Recueil, I-791. lpp., 12. punkts) un 1995. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-220/94 Komisija/Luksemburga (Recueil, I-1589. lpp., 10. punkts). Skat. vēl arī 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-162/99 Komisija/Itālija (Recueil, I-541. lpp., 22.–25. punkts) un 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C-478/01 Komisija/Luksemburga (Recueil, I-2351. lpp., 20. punkts). Skat. detalizēti par direktīvu pareizas transpozīcijas valsts tiesību sistēmā prasībām Schweitzer, M., Hummer, W., Obwexer, W., Europarecht, Vīne, 2007, 73. lpp., 268. punkts.

( 57 ) Skat. Komisijas apsvērumu 45. punktu.

( 58 ) Skat. Duursma, D., no: UWG – Kommentar, (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē), 33.b pants, 3. punkts, 1191. lpp. Autors norāda, ka līdztekus skaidri minētajiem atļaujas izsniegšanas pamatiem kā atļaujas izsniegšanai pamati ir piemērojami tikai tādi apstākļi, kas ir līdzīgi UWG 33.b panta 4. punktā minētajiem nosacījumiem, kas tātad pieteikuma iesniedzējam rada īpašu situāciju, kas atšķiras no viņa konkurentu situācijas konkurences jomā. Turpretim apstākļi, kas vienādā mērā attiecas uz visiem pieteikuma iesniedzēja konkurentiem, pat ja tie ir notikumi, kuriem ir raksturīgas “nepārvaramas varas” pazīmes, nepamato atļaujas paziņot par izpārdošanu izsniegšanu individuālam pieteikuma iesniedzējam.

( 59 ) Skat. manus 2008. gada 21. oktobra secinājumus apvienotajās lietās VTB-VAB un Galatea (spriedums minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē), 84.–89. punkts.

( 60 ) Skat. manus secinājumus lietā Mediaprint (spriedums minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē), 76. punkts.

( 61 ) Spriedums apvienotajās lietās VTB-VAB (minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 64. un 65. punkts) un spriedums lietā Mediaprint (minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 39. un 40. punkts).

( 62 ) Skat. Wiebe, A., “Umsetzung der Geschäftspraktikenrichtlinie und Perspektiven für eine UWG-Reform”, Juristische Blätter, 2/2007, 79. lpp., kurš secina, ka Direktīvai 2005/29 ir cita sistēmiskā struktūra nekā pašlaik piemērojamam UWG. Viņaprāt, transponējot direktīvu, Austrijas likumdevējs nevar ignorēt šo atšķirīgo struktūru. Esot jāapzinās transponēšanas uzdevums un jārisina daudzveidīgās problēmas, kas likumdevējam rodoties, ņemot vērā ierobežoto piemērošanas jomu un direktīvas saturu un struktūru. Pēc autora domām, to nevar izdarīt, veicot dažus papildinājumus, bet gan ir būtiski jāreformē struktūra. No Eiropas mēroga izrietošo liberalizācijas spiedienu, ko jau esot apzinājusies arī Oberster Gerichtshof, likumdevējs varot izmantot, lai īstenotu plašu reformu, kuras rezultāts ne tikai atbilstu juridiskās skaidrības un pārskatāmības prasībām, bet būtu arī ilgtspējīgs.

( 63 ) Skat. šo secinājumu 41. punktu.

( 64 ) Skat. Büllesbach, E., Auslegung der irreführenden Geschäftspraktiken des Anhangs I der Richtlinie 2005/29/EG über unlautere Geschäftspraktiken, Minhene, 2008, 53. un 54. lpp.

( 65 ) Skat. Schuhmacher, W., “Das Ende der österreichischen per-se-Verbote von Geschäftspraktiken gegenüber Verbrauchern”, Wirtschaftsrechtliche Blätter, 2010, Nr. 12, 615. un 616. lpp., kurš uzskata, ka UWG 33.a un nākamo pantu noteikumi paredz ļoti plaši formulētu ar tiem aptverto paziņojumu aizliegumu per se. Ņemot vērā, ka UWG 33.b pantā ir paredzēts, ka bez iepriekšējas atļaujas saņemšanas ir aizliegti arī ticami publiski paziņojumi par īstām izpārdošanām, tas esot plašāks par atbilstošajiem UWG pielikuma noteikumiem un tādēļ neesot piemērojams. Autors secina, ka tādējādi esot kļuvusi lieka arī obligātā prasība saņemt atļauju.

( 66 ) Skat. šo secinājumu 44. punktu.

( 67 ) Turpat, 51. punkts.

( 68 ) Turpat, 55. punkts.

( 69 ) Turpat, 53. un 61. punkts.

( 70 ) Turpat, 53. un 54. punkts, kā arī 63. un 64. punkts.

( 71 ) Turpat, 68. punkts.

( 72 ) Turpat, 95. punkts.