PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)

2007. gada 19. jūnijā

Lieta T‑473/04

Cristina Asturias Cuerno

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Darbs, kas veikts kādas starptautiskās organizācijas labā – Iekārtošanās pabalsts – Dienas nauda

Priekšmets Prasība atcelt Komisijas 2004. gada 25. augusta lēmumu, ar kuru ir noraidīta prasītājas 2004. gada 27. aprīļa sūdzība un viņai atteikts piešķirt Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto ekspatriācijas pabalstu, kā arī ar to saistītos pabalstus

Nolēmums Komisijas 2004. gada 28. janvāra un 25. augusta lēmumus atcelt. Prasītājai ir tiesības saņemt Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzēto ekspatriācijas pabalstu, kā arī minētā pielikuma 5. pantā paredzēto iekārtošanās pabalstu. Pārējā daļā prasību noraidīt. Komisija atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

1. Ierēdņi – Prasība – Neierobežota kompetence

2. Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi

(EKL 189. pants; Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)

3. Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi

(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)

4. Ierēdņi – Izdevumu atmaksāšana – Dienas nauda – Piešķiršanas nosacījumi

(Civildienesta noteikumu 20. pants un VII pielikuma 10. pants)

1. Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta pēdējā teikumā Pirmās instances tiesai ir piešķirta neierobežota kompetence finanšu rakstura tiesvedībās. Īstenojot šo neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesas kompetencē ir atzīt tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu un citus ar to saistītos pabalstus.

(skat. 23. punktu)

Atsauces

Pirmās instances tiesa: 1992. gada 8. aprīlis, T‑18/91 CostacurtaGelabert/Komisija, Recueil, II‑1655. lpp., 50. punkts; 1993. gada 30. novembris, T‑15/93 Vienne/Parlaments, Recueil, II‑1327. lpp., 41. punkts; 1996. gada 12. decembris, T‑33/95 LozanoPalacios/Komisija, Recueil FP, I‑A‑575. un II‑1535. lpp., 67. punkts.

2. Darbs, ko ierēdnis veicis līdz brīdim, kad viņš stājies Kopienu amatā kā Eiropas Parlamenta locekļa palīgs, atbilst darbam, kas veikts kādas starptautiskās organizācijas labā, lai varētu piemērot izņēmumu jautājumā par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma pēdējā teikumā paredzētā ekspatriācijas pabalsta piešķiršanu. Pirmkārt, parlamentārais palīgs strādā Parlamenta labā, jo, veicot savus uzdevumus un savu pienākumu robežās, viņš piedalās to funkciju izpildē un īstenošanā, kas Līgumā ir noteiktas Parlamentam un tā locekļiem. Otrkārt, viņam ir tieša saikne ar šo iestādi, jo Parlamenta locekļus nevar uzskatīt par trešām personām attiecībā pret pašu iestādi. Kā ir noteikts EKL 189. pantā, Parlamentu veido “valstu tautu pārstāvji”, proti, “Parlamenta locekļi”. Līdz ar to deputāti ir pašas iestādes neatņemama daļa un tādējādi, īstenojot savas pilnvaras, viņi nav nošķirami no Parlamenta. Pildot savas vēlēta deputāta pilnvaras, deputāti pieņem darbā palīgus, lai saņemtu palīdzību, kas vajadzīga savu funkciju izpildē.

Šo secinājumu nevar atspēkot ne ar tiesību normām, saskaņā ar kurām deputātam un palīgam ir jānoslēdz civiltiesisks līgums, kurā ir skaidri noteikts, ka Parlamentu nevar uzskatīt par palīga darba devēju vai līgumslēdzēju pusi, un ar kuru ir izslēgta iestādes atbildība par viņa sūdzībām, ne arī ar līguma noteikumiem, ar ko šīs normas tiek īstenotas. Šķiet, ka šo normu un šo noteikumu vienīgais mērķis ir novērst Parlamenta atbildību jautājumos, kas saistīti ar līgumiem, nodokļiem un sociālo nodrošinājumu. Tomēr tas, vai pastāv juridiska saikne starp abām pusēm, ir atkarīgs no to starpā pastāvošo attiecību rakstura un satura, kurš jānovērtē tikai Pirmās instances tiesai, nevis pašām pusēm. Savukārt tas, ka Parlaments reglamentē palīgu statusa galvenos aspektus, veic administratīvo kontroli attiecībā uz to, kā deputāti viņus pieņem darbā, un principā ir tieši atbildīgs par viņu darbam vai viņu sniegtajiem pakalpojumiem atbilstoša atalgojuma izmaksāšanu, parāda, cik virspusēji būtu uzskatīt, ka Parlaments ir trešā persona attiecībā pret palīgiem un ka nav tiešas juridiskas saiknes starp šo iestādi un tās locekļu parlamentārajiem palīgiem.

(skat. 48., 51., 52., 57., 60., 61., 63., 69. un 70. punktu)

Atsauces

Pirmās instances tiesa: 1991. gada 20. marts, T‑1/90 Pérez‑MínguezCasariego/Komisija, Recueil, II‑143. lpp., 38. punkts; 1993. gada 15. jūlijs, T‑115/92 Hogan/Parlaments, Recueil, II‑895. lpp., 36. punkts; 1995. gada 22. marts, T‑586/93 Kotzonis/EESK, Recueil, II‑665. lpp., 21. punkts; 2004. gada 10. jūnijs, T‑276/01 Garroni/Parlaments, Krājums‑CDL, I‑A‑177. un II‑795. lpp., 52. punkts.

3. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā kā galvenais kritērijs ekspatriācijas pabalsta piešķiršanai ir paredzēta ierēdņa parastā dzīvesvieta pirms viņa stāšanās amatā, un par parasto dzīvesvietu uzskata vietu, kur ieinteresētā persona ir izveidojusi savu pastāvīgo vai parasto interešu centru ar vēlmi tai piešķirt nemainīgu raksturu. Tas vien, ka kāds dzīvo ārvalstīs, lai pabeigtu universitātes studijas vai iegūtu profesionālo pieredzi, neļauj pieņemt, ka pastāv vēlme savu interešu pastāvīgo centru pārvietot uz šo valsti.

(skat. 73. un 74. punktu)

Atsauces

Tiesa: 1994. gada 15. septembris, C‑452/93 P Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, I‑4295. lpp., 21. punkts.

Pirmās instances tiesa: 2004. gada 13. decembris, T‑251/02 E/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑359. un II‑1643. lpp., 53. punkts; 2005. gada 25. oktobris, T‑229/02 Dedeu i Fontcuberta/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑303. un II‑1377. lpp., 66. punkts.

4. Lai dienas naudas piešķiršanas nolūkā noteiktu, vai ierēdnim bija pienākums mainīt dzīvesvietu, lai izpildītu Civildienesta noteikumu 20. pantā paredzētos pienākumus, dzīvesvieta, kas ir jāņem vērā, ir tā, kurā viņam saglabājas interešu centrs. Šajā sakarā ir iespējams, ka konkrētā laika posmā vienlaikus pastāv divas dzīvesvietas, viena – parastā dzīvesvieta un otra – tā, kurā tiek veikta galvenā profesionālā darbība. Līdz ar to no tā vien, ka ieinteresētā persona ir strādājusi vietā, kas atšķiras no tās, kurā viņa bija iecelta amatā laika posmā pirms viņas pieņemšanas darbā, nevar secināt, ka viņai bija vēlme šajā vietā izveidot pastāvīgo savu interešu centru, ja apstākļi, kas saistīti ar viņas profesionālo un personīgo dzīvi, nenorāda, ka viņai būtu bijis šāds nodoms.

(skat. 84. un 87. punktu)

Atsauces

Tiesa: 1995. gada 11. augusts, C‑43/94 P Parlaments/Vienne, Recueil, I‑2441. lpp., 21. punkts; Lozano Palacios/Komisija, minēts iepriekš, 47. punkts; E/Komisija, minēts iepriekš, 73. punkts.