Šādos apstākļos, kad dalībvalsts kompetentās iestādes fiktīvās atļaujas procedūru nepiemēro vienoti un vienveidīgi un kad valsts tiesu starpā nav vienprātības par šīs procedūras likumību, nevar tikt izslēgts, ka privātie uzņēmumi nezināja nedz par procedūru sporta derību organizēšanas un starpniecības atļaujas saņemšanai, nedz arī par nosacījumiem, atbilstoši kuriem tiem šāda atļauja tiks piešķirta vai atteikta. Šāda neziņa attiecīgajiem uzņēmumiem liedza apjaust tiem LESD 56. pantā paredzēto tiesību un pienākumu tvērumu, kā rezultātā minētā sistēma ir atzīstama par neatbilstošu tiesiskās noteiktības principam. Līdz ar to šāda fiktīva procedūra nav uzskatāma par risinājumu tam, ka Vācijas tiesas par neatbilstošām Savienības tiesībām ir atzinušas valsts tiesību normas, ar ko izveido valsts monopola sistēmu sporta derību organizēšanai un starpniecībai.

LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka dalībvalsts tiesībsargājošās iestādes piemēro sodu par starpniecību sporta derībās, ko veicis privāts uzņēmums, kuram nav atļaujas, kāda cita privāta uzņēmuma vārdā, kuram savukārt nav atļaujas organizēt sporta derības šajā dalībvalstī, bet kuram ir licence to darīt citā dalībvalstī, ja pienākums saņemt sporta derību organizēšanas un starpniecības atļauju ietilpst valsts monopola sistēmā, kuru valsts tiesas ir atzinušas par neatbilstošu Savienības tiesībām. LESD 56. pantam ir pretrunā šāda sodīšana, pat ja privātais uzņēmums teorētiski var saņemt atļauju sporta derību organizēšanai un starpniecībai, taču nav nodrošināta informācija par šādas atļauju piešķiršanas procedūru un valsts sporta derību monopols, ko valsts tiesas atzinušas par neatbilstošu Savienības tiesībām, joprojām turpina pastāvēt, neraugoties uz šādas procedūras izveidošanu.

Dalībvalsts nevar piemērot kriminālsodu par neizpildītām administratīvām formalitātēm, ja šo formalitāšu izpildi attiecīgā dalībvalsts, pārkāpjot Savienības tiesības, atsaka vai padara neiespējamu. Šāds aizliegums, kas izriet no Savienības tiesību pārākuma principa un LES 4. panta 3. punktā paredzētā lojālas sadarbības principa, attiecas uz visām attiecīgās dalībvalsts iestādēm, tostarp tiesībsargājošajām iestādēm, to kompetenču ietvaros.

Direktīvas 98/34, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā, kas grozīta ar Direktīvu 98/48, 8. panta 1. punktā paredzētā pienākuma neizpilde ir procedūras pārkāpums attiecīgo tehnisko noteikumu pieņemšanā, kura dēļ šie tehniskie noteikumi kļūst nepiemērojami, liedzot attiecīgos tehniskos noteikumus piemērot privātpersonām. Šajā ziņā, kaut arī šīs direktīvas 8. panta 1. punktā ir ietverta prasība, ka Komisijai ir jāpaziņo viss likumprojekts, kas ietver tehniskos noteikumus, no šī pienākuma neizpildes izrietošā nepiemērojamība neattiecas uz visām šāda likuma normām, bet gan tikai uz tajā ietvertajiem tehniskajiem noteikumiem.

Direktīvas 98/34, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā, kas grozīta ar Direktīvu 98/48, 8. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka valsts reģionālā tiesiskā regulējuma projekts, ar kuru reģionālā mērogā tiek saglabātas visiem attiecīgās dalībvalsts reģioniem kopīga spēku zaudējuša tiesiskā regulējuma normas, ir jāpaziņo atbilstoši minētajam 8. panta 1. punktam, jo šajā projektā ir tehniski noteikumi šīs direktīvas 1. panta nozīmē, un tādēļ šī pienākuma neizpildes dēļ šie tehniskie noteikumi nevar tikt piemēroti privātpersonām krimināllietā. Šādu pienākumu neatspēko apstāklis, ka minētais kopīgais tiesiskais regulējums iepriekš bija ticis paziņot Komisijai projekta stadijā atbilstoši minētās direktīvas 8. panta 1. punktam, un tajā bija skaidri paredzēta iespēja pagarināt tā spēkā esamības termiņu, kas gan netika izmantota.

It īpaši ņemot vērā otro Direktīvas 98/34 mērķi, kas precizēts tās preambulas 7. apsvērumā, ir svarīgi, lai dalībvalsts tirgus dalībnieki būtu informēti par citā dalībvalstī pieņemto tehnisko noteikumu projektiem, kā arī to teritoriālo piemērojamību un piemērojamību laikā, lai tie varētu zināt tiem iespējami piemērojamo pienākumu apmēru un pirms šo aktu pieņemšanas attiecīgā gadījumā laikus pielāgot savas preces vai pakalpojumus. Šādos apstākļos, lai arī valsts tiesību normu saturs ir identisks iepriekš Komisijai paziņoto normu saturam, tā kā atšķiras to piemērošana laikā un teritoriālā atšķiras piemērojamība, Direktīvas 98/34 mērķu sasniegšanai ir nepieciešams, lai šāda tiesiskā regulējuma projekts tiktu paziņots Komisijai atbilstoši šīs direktīvas 8. panta 1. punkta pirmajai daļai.

(sal. ar 81.–84. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)