ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
89.

Atcerēsimies, ka Deltafina varēja tikt uzlikts naudas sods par konkurences normu nopietnu pārkāpumu un saskaņā ar personiskās atbildības principu tai bija pienākums atbildēt par šo pārkāpumu ( 64 ). Neraugoties uz to, 2002. gada Paziņojumā par sadarbību izklāstīto iemeslu dēļ ( 65 ) Komisija varēja piešķirt atbrīvojumu no šī naudas soda. Šajā ziņā Komisija ar 2002. gada 6. marta vēstuli, ko bija parakstījis Komisijas ierēdnis, kurš attiecīgajā brīdī bija atbildīgs par konkurences lietām, apstiprināja Deltafina nosacītu atbrīvojumu. Ņemot vērā šos apstākļus, paziņojumi, ko sanāksmes laikā izdarīja ierēdnis, vai vēlākā saziņa nevarēja tikt uzskatīti par formālu pierādījumu tam, ka Komisija piekrita grozīt vienošanās pamatnoteikumus, lai konstatētu uzņēmuma sadarbību iecietības režīma kontekstā. Lai konstatētu, ka Komisija ir piekritusi grozīt vienošanās noteikumus 2002. gada Paziņojuma par sadarbību nolūkā, attiecīgajam uzņēmumam bija jāsaņem attiecīgā līmenī izsniegts oficiāls apstiprinājums no Komisijas – es [šajā gadījumā] ieteiktu vērsties pie tās pašas personas, kas apstiprināja nosacīto atbrīvošanu (vai pie tās aizstājēja). Tas, manuprāt, izriet no nozīmīguma, kāds tiek piešķirts lēmumiem, kas tiek pieņemti saistībā ar iecietības režīmu, un no nepieciešamības nodrošināt, ka uz šādiem lēmumiem var paļauties un ka tie nodrošina pieteikumu iesniedzējiem nepieciešamo drošību, lai garantētu konsekventu iecietības režīma piemērošanu. Tā tas nebūtu gadījumā, ja jebkurš Komisijas ierēdnis varētu grozīt nosacījumus, saskaņā ar kādiem tiek piešķirts atbrīvojums, nesaņemot apstiprinājumu tam, ka Komisijas hierarhijas augstākās pakāpes pārstāvji ir devuši piekrišanu.
21.

Maksājumi tiek veikti, pamatojoties uz darba attiecībām. Uz to, ka darba attiecības turpinās, norāda arī fakts, ka civildienesta ierēdnis laikā, kurā viņš saņem “pieejamības algu”, turpina uzkrāt gadus, par kuriem viņš ir tiesīgs saņemt pensiju. Tāpēc “pieejamības alga” atšķiras no atlaišanas pabalsta, kuru izmaksājot tiesiskās attiecības starp darba devēju un darba ņēmēju tiek pilnīgi izbeigtas, un sakarā ar to, ka darba ņēmējs no darba aiziet, viņam tiek izmaksāts vienreizējs pabalsts.
34.

Jautājumā par Aquatis Vispārējā tiesa secināja, ka šis uzņēmums laikā no 2003. gada jūnija līdz 2004. gada aprīlim ir piedalījies Fédération française des négociants en appareils sanitaires, chauffage, climatisation et canalisations [Francijas Sanitāro, apkures, gaisa kondicionēšanas un kanalizācijas iekārtu tirgotāju asociācijas] (turpmāk tekstā – “FNAS”) loģistikas komitejas sanāksmēs par cenu saskaņošanu, un ka šīs sanāksmes bijušas tikai viena daļa no visa no 1991. gada līdz 2001. gada martam ilgstošā pārkāpuma ( 17 ).
15.

2005. gada 14. septembrīM pašvaldības padome nolēma izstrādāt apbūves plānu saskaņā ar parasto procedūru, kas ir piemērojama zonai, kuras teritorija ir lielāka par to, kas ir noteikta plānā, kura arī ir šā strīda priekšmets, taču to ietver, lai veiktu plānojumu, pamatojoties uz pastāvošo pilsētplānojumu, un papildinātu to ar jaunām dzīvojamajām zonām pilsētas perifērijā.
79.

Turklāt attiecīgajā konsultāciju līgumā atšķirībā no līgumiskās vienošanās, kas bija sprieduma lietā Komisija/Vācija pamatā, nav paredzēts pienākums sniegt savstarpēju palīdzību. To nemaina arī tas, ka paredzētās darbības bija jāveic, cieši sadarbojoties ASL Lecce izveidotai darba grupai un universitātes darba grupai, jo saskaņā ar līgumu drīkstēja pieaicināt arī ārštata darbiniekus. Tādējādi pienākums sniegt savstarpēju atbalstu bija ierobežots un tam acīmredzami nevajadzēja pārsniegt to, kas nepieciešams, lai ļautu universitātes darba grupai veikt pētījumu.
65.

Saistībā ar jautājumu par to, vai šīs normas, tā kā tās uzliek pienākumu rūpēties par pasažieriem, kas nav paredzēts citu transporta veidu operatoriem, nav pretrunā vispārējam nediskriminēšanas principam, atliek atgādināt, ka Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā īpaši to darbības nosacījumus, pieejamības nosacījumus un tīklu sadali, atšķirīgi transporta veidi atbilstoši to izmantošanas nosacījumiem nav savstarpēji aizstājami. Uzņēmumu, kas darbojas katrā transporta darbības sektorā, situācija līdz ar to nav salīdzināma ( 33 ). Turklāt gaisa transporta nozarē pasažieri, kurus skārusi lidojuma atcelšana vai būtiska kavēšanās, atrodas objektīvi atšķirīgā situācijā nekā citu transporta veidu pasažieri šāda paša rakstura situācijās ( 34 ). Tādēļ Tiesa atzina, ka Regulas Nr. 261/2004 5.–7. pants ir spēkā, jo tie nav pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam ( 35 ).
26.

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijai ir jāaprobežojas ar tiesību jautājumiem un tā var būt balstīta uz pamatiem par Vispārējās tiesas kompetences neesamību, procesuālajiem pārkāpumiem Vispārējā tiesā vai to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības. Tādēļ tikai Vispārējā tiesa ir kompetenta, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumos, ja šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no tai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, šos faktus novērtēt. Šajā kontekstā Tiesas kompetencē saskaņā ar LESD 256. pantu ir vienīgi pārbaudīt minēto faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, ko no tās secinājusi Vispārējā tiesa.
32.

Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesa nav pareizi norādījusi atbilstošo Direktīvas 2004/38 normu. Minētās direktīvas 31. pantā patiesībā ir definētas procesuālās garantijas, kādas nodrošināmas personām, pret kurām vērsti to pārvietošanās brīvību ierobežojoši pasākumi, to noteikšanas brīdī. Tajā it īpaši paredzēts minētajām personām nodrošināt efektīvu tiesisko aizsardzību. Konkrētajā lietā nav apstrīdēts, ka H. Byankov brīdī, kad tika izdots 2007. gada rīkojums par aizliegumu izceļot no valsts teritorijas, bija pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi, lai minēto aizliegumu izceļot no teritorijas atbilstošā gadījumā pārsūdzētu tiesā. Nešaubīgi ir arī tas, ka H. Byankov minētajā brīdī izvēlējās savas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību neīstenot, kā rezultātā minētais rīkojums Bulgārijas tiesību izpratnē kļuva galīgs.
39.

Šī iemesla dēļ, izņemot situācijas, uz ko attiecas iepriekš minētā judikatūra lietā Inter-Environnement Wallonie, “atturēšanās no jebkādas darbības” pienākuma saturs šajā lietā ir jānosaka vienīgi saistībā ar valsts pasākumiem vai pasākumiem, kuri izriet no divpusējiem nolīgumiem, un nevis saistībā ar Direktīvu 2004/114. Līdz ar to iepriekš minētais “atturēšanās no jebkādas darbības” pienākums ir atbilstošs, lai novērtētu tiesisko situāciju pamatlietā, tikai tad, ja Austrijas tiesiskais ir regulējums ir grozīts tādejādi, ka studentu no Bulgārijas piekļuve darba tirgum ir kļuvusi ierobežotāka pēc 2005. gada 25. aprīļa, salīdzinot ar piekļuvi, kas piemērojamajās tiesību normās bija garantēta pirms šī datuma ( 11 ). Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai nav notikusi šāda veida stāvokļa pasliktināšanās.
17.

Šī likuma 33. panta 1.–8. punktā ir noteikts: “1. Pārvaldītājs nosaka maksas apmēru, kas dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem ir jāmaksā par infrastruktūras izmantošanu. 2. Pamatmaksa par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu tiek noteikta, ņemot vērā izmaksas, ko sedz pārvaldītājs un kas ir tieši saistītas ar dzelzceļa pakalpojumu sniegšanu. 3. Maksu par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu veido pamatmaksa un papildmaksas. “3.a Pamatmaksas ietvaros pārvaldītājs piemēro atšķirīgu maksu par: 1) minimālo piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai, kas aptver likuma pielikuma I daļas 1. punktā paredzētos pakalpojumus; 2) piekļuvi iekārtām, kas ir saistītas ar vilcienu apkopi, kurā ietilpst likuma pielikuma I daļas 2. punktā paredzētie pakalpojumi. 4. Pamatmaksa par minimālo piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai tiek aprēķināta, reizinot vilcienu kustību un vienotas likmes, kuras noteiktas atbilstoši dzelzceļa līnijas kategorijai un vilciena tipam atsevišķi pasažieru pārvadājumiem un preču pārvadājumiem. “4.a Pārvaldītājs var piemērot vienotu minimālo pamatmaksas likmi par minimālo piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai. Minimālā likme atbilstoši līdzvērtīgiem noteikumiem ir piemērojama visiem dzelzceļa pasažieru pārvadājuma uzņēmumiem par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu, kas ir saistīta ar darbībām, kuras veiktas atbilstoši publiskā pakalpojuma līgumam. [..] 4.c Pamatmaksa par piekļuvi aprīkojumam, kas ir saistīts ar vilcienu apkopi, tiek aprēķināta, reizinot pasūtītos pakalpojumus un atbilstošās vienotās likmes, kuru apmērs atšķiras atkarībā no likuma pielikuma I daļas 2. punktā paredzēto pakalpojumu veida. 5. Vienota pamatmaksas likme par minimālo piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai tiek noteikta attiecībā uz vilcienu par nobraukto kilometru. 5.a Lai noteiktu vienotas pamatmaksas likmes, pārvaldītājs no paredzētā to izmaksu apmēra, kas ir saistītas ar dzelzceļa infrastruktūras nodrošināšanu dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem, atskaita subsīdiju, kas ir paredzēta infrastruktūras atjaunošanai un apkopei un kas saņemta no valsts vai vietējo pašvaldību budžeta, un paredzētos līdzekļus, kas iegūti no Dzelzceļa fonda. [..] 5.c Pamatmaksas vienoto likmju palielinājums attiecībā uz pasažieru pārvadājumiem pa dzelzceļu, kas veikti saskaņā ar publiskā pakalpojuma līgumu laikposmā, kurā ir spēkā kustības grafiki 30. panta 5. punkta nozīmē, nevar pārsniegt inflācijas indeksa apmēru, kas ir paredzēts attiecīgā gada budžeta likumprojektā. 6. Pārvaldītājam saskaņā ar spēkā esošo praksi ir pienākums publiskot pamatmaksas un papildmaksu likmju apmēru un veidus, pasažieru pārvadājumus nošķirot no preču pārvadājumiem. 7. Pamatmaksas un papildmaksu vienotās likmes, izņemot vilces strāvas izmantošanas maksu, kopā ar to apmēra aprēķiniem tiek nosūtītas DTB priekšsēdētājam. 8. DTB priekšsēdētājs likmes apstiprina 30 dienu laikā no to saņemšanas vai atsakās tās apstiprināt, ja konstatē, ka ir pārkāpti 2.–6. punktā, 34. pantā vai 35. pantā paredzētie noteikumi.”
22.

Lietas dalībnieki neapstrīd, ka gan valsts atbalsta shēma, kuru apstiprinājusi Padome, gan tā shēma, kuru 2004. gadā ir paziņojusi Latvija, ir subsīdijas procentu maksājumiem par aizdevumiem, sedzot 4 procentu punktus no bankas piemērotās gada procentu likmes. Turklāt ir jānorāda, ka vairākās 2009. gada 17. novembra vēstules rindkopās Latvijas iestādes tieši ir atsaukušās uz shēmu, kas Latvijā ir ieviesta 2002. gadā un 2004. gadā paziņota Komisijai, kā uz atbilstošām tiesību normām to lūgumam un no šīs vēstules satura pat izriet, ka minētā dalībvalsts būtībā lūdza Padomei atļaut “atjaunot” šīs shēmas darbību laikposmā no 2010. līdz 2013. gadam. Argumenti, kurus Padome izvirza, lai pierādītu atšķirību starp abām shēmām, būtībā ir apgalvojums, ka ar apstrīdēto lēmumu apstiprinātajai shēmai esot atšķirīgs ilgums, citi saņēmēji un tā pamatojoties uz jauniem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, un tie, manuprāt, ir jānoraida ar to pašu pamatojumu, kas ir izklāstīts manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 53., 54. un 56. punktā, uz kuriem es atļaušos atsaukties. Saistībā ar Padomes apgalvojumu, ka ar apstrīdēto lēmumu atļautās shēmas īstenošanai būs jāpieņem jauns tiesiskais regulējums, ir jānorāda, ka 2009. gada 17. novembra vēstule Padomei skaidri liecina par Latvijas valdības nolūku neveikt būtiskus grozījumus esošajā shēmā, izņemot tās refinansējumu.
41.

Tiesas judikatūrā ir arī izskaidrots tas, ka, ja ar pasākumu ir paredzēts sasniegt divējādu mērķi vai ja šis pasākums sastāv no divām daļām un ja viens no šiem mērķiem vai viena no šīm daļām var tikt atzīti kā galvenais vai dominējošais mērķis vai daļa, tiesību aktam ir jābalstās uz juridisko pamatu, kuru prasa šis galvenais vai dominējošais mērķis vai daļa ( 15 ).
3.

Precīzāk, no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izriet, ka lēmumu par militārās bāzes slēgšanu 2006. gada septembra beigās Secretary of the US Army [ASV armijas valsts sekretārs] pieņēma un Secretary of Defence [aizsardzības valsts sekretārs] apstiprināja, vēlākais, 2006. gada 13. martā. Šis lēmums neformālā veidā 2006. gada aprīlī tika paziņots Lielbritānijas militārajām iestādēm un 2006. gada 21. aprīlī tika izplatīts masu medijos. 2006. gada 24. aprīlī bāzes komandieris sasauca darbinieku sanāksmi daļēji, lai izskaidrotu lēmumu bāzi slēgt, un daļēji – lai atvainotos par veidu, kādā tika publiskotas ziņas par slēgšanu.
72.

Savu apsvērumu atbalstam Nīderlandes un Polijas valdības ievērojami pamatojas uz spriedumu lietā Mesbah ( 32 ). Šī lieta attiecās uz darba ņēmēju, kurš ir Marokas pilsonis un kurš uzturējās Beļģijā, un kurš pēc ierašanās tajā, saglabājot savu sākotnējo pilsonību, ieguva Beļģijas pilsonību. Viņa māte, kas ir arī Marokas pilsone, dzīvoja kopā ar viņu un bija invalīde. Viņa apgalvoja, ka viņai bija tiesības saņemt invaliditātes pabalstu šajā valstī atbilstoši EEK un Marokas Sadarbības līguma (turpmāk tekstā – “Sadarbības līgums”) 41. panta 1. punkta noteikumiem, saskaņā ar kuriem ģimenes locekļiem, kuri dzīvo kopā ar darba ņēmēju, izmaksā sociālos pabalstus atbilstoši tiem pašiem noteikumiem, kuri tiek piemēroti Beļģijas pilsoņiem ( 33 ). Tomēr saskaņā ar Beļģijas tiesisko regulējumu neatkarīgi no tā, vai darba ņēmējs bija saglabājis Marokas pilsonību, viņam piemēroja tādu režīmu, it kā viņam būtu tikai Beļģijas pilsonība. Pamatojoties uz lietas faktiskajiem apstākļiem, Tiesa lēmumā noteica, ka, ievērojot to, ka 1) darba ņēmējam bija uzņemošās dalībvalsts pilsonība, 2) attiecīgās tiesības neizrietēja no fakta, ka darba ņēmējs būtu citas dalībvalsts pilsonis, bet no pamata, ka viņam ir tādas valsts pilsonība, kas nav ES dalībvalsts, un 3) apstrīdētās tiesības attiecas uz līgumu, kura mērķis nebija nodrošināt brīvu darba ņēmēju, kuri ir Marokas pilsoņi, pārvietošanos tobrīd vēl Kopienā, bet tikai nostiprināt šo darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu, kuri dzīvo ar viņiem, sociālās drošības situāciju uzņemošajā dalībvalstī, Beļģija varēja piemērot tiesību normas par savu pilsonību, lai darba ņēmēja, kas ir Marokas pilsonis, mātei atteiktu piešķirt invaliditātes pabalstu ( 34 ).
13.

Tomēr tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu ir atkarīgas no Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta, it īpaši no otrās daļas izņēmuma noteikuma ( 11 ). Saskaņā ar to dalībvalstīm laika posmā, kad šī direktīva stājās spēkā, ir tiesības saglabāt visus tiesību aktus par izņēmumiem no tiesībām atskaitīt priekšnodokli, līdz Padome pieņem šajā pantā paredzētos noteikumus ( 12 ). Tā kā pēdējais no minētā līdz šim nav noticis ( 13 ), dalībvalstis attiecīgajā laika posmā ir varējušas saglabāt visus pastāvošos tiesību aktus par izņēmumiem no tiesībām atskaitīt priekšnodokli ( 14 ).
9.

Es izklāstīšu, ka tad, ja Eurostat dati, kas ir pieejami izmeklēšanas sākumā, rāda, ka Kopienā tiek importēts produkts, kas attiecas uz to pašu tarifu klasifikāciju, uz kuru attiecas sūdzībā minētais produkts un kura izcelsme ir viena vai vairākas trešās valstis ar tirgus ekonomiku, un ja šī produkta importa daudzums nav acīmredzami nenozīmīgs, tad Komisijai pēc savas iniciatīvas ir jāpārbauda, vai attiecīgā produkta normālo vērtību var noteikt uz vienā vai otrā no šīm valstīm piemēroto cenu bāzes vai uz šo valstu eksporta cenu bāzes. Es apgalvošu, ka Komisija nevar pamatoti aprēķināt šo normālo vērtību, pamatojoties uz Kopienā maksāto cenu par līdzīgu produktu, ja tā nav pamatojusies uz cenām, ko piemēro atbilstošā trešā valstī, vai eksporta cenām no šādas trešās valsts un ja tā nav izklāstījusi motīvus, kuru dēļ to nevarēja izdarīt.
68.

Šī kritika ir jānoraida. Ar to nevar apšaubīt Vispārējās tiesas konstatējumu, saskaņā ar kuru Komisijai bija jākontrolē datu, kas iekļauti Igaunijas Republikas VSP, atbilstība kritērijiem, kas uzskaitīti Direktīvas III pielikumā, un tā nevarēja aprobežoties ar to, ka VSP iekļautos datus aizvietoja ar saviem datiem. Jautājums par to, cik lielā mērā dalībvalsts var grozīt VSP pēc tam, kad tas ir paziņots Komisijai, nav tieši saistīts ar to, cik plašas ir Komisijas pilnvaras, veicot šās dalībvalsts sākotnējā VSP pārbaudi.
16.

Attiecībā uz pieņemamību Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā atgādināja, ka prasības par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību noilguma termiņš sāk ritēt no brīža, kad ir izpildīti visi nosacījumi, no kuriem ir atkarīgs zaudējumu atlīdzības pienākums, it īpaši pēc tam, kad atlīdzināmie zaudējumi ir materializējušies. Pārsūdzētā rīkojuma 47. punktā ir atgādināts, ka, ja pamats Kopienas ārpuslīgumiskajai atbildībai ir rodams normatīvā tiesību aktā, noilguma termiņš sāk ritēt tad, kad ir radies ar šo tiesību aktu nodarītais kaitējums. Vispārējā tiesa precizēja, ka strīdos, kas ir radušies sakarā ar individuāliem aktiem, šis termiņš sāk ritēt no brīža, kad kaitējums ir faktiski iestājies. No tā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 49. punktā secināja, ka, lai noteiktu precīzu brīdi, kad apelācijas sūdzības iesniedzējām faktiski ir iestājies apgalvotais kaitējums, būtu secīgi jāizvērtē materiālie zaudējumi un morālais kaitējums, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz atlīdzināt.
83.

Kā NCC pati ir norādījusi, ēku pārdošana, kas no PVN ir atbrīvota, un ar šo nodokli apliekamā ēku būvniecība izriet no vienas un tās pašas saimnieciskās darbības, kuras ietvaros NCC minētās ēkas būvē to vēlākai pārdošanai. Atbilstoši Dānijas valdības apgalvojumam būtu mākslīgi apgrozījuma summu, kas attiecināma uz NCC par saviem līdzekļiem uzbūvēto ēku pārdošanu, piedēvēt tikai darbībai pārdošanas pakalpojumu jomā, tā kā šī apgrozījuma summa daļēji attiecināma arī uz darbību būvniecības jomā, kam piemērojams PVN.
61.

Otrkārt, nākamajā punktā (31. panta 2. punkts) lietotais formulējums liek nopietni domāt, ka tajā uzskaitītie noraidīšanas kritēriji — pat attiecībā uz slēgtajām un sarunu procedūrām — nav izsmeļoši. Ilustrācijai, angļu valodas tekstā paredzēts: “The criteria used may include the criteria specified in Article 23 of Directive 71/305/EEC and in Article 20 of Directive 77/62/EEC.” Franču valodas teksts formulēts šādi: “Les critères utilisés peuvent inclure ceux d’exclusion énumérés à l’article 23 de la directive 71/305/CEE et à l’article 20 de la directive 77/62/CEE”, bet vācu valodas teksts — “Die angewandten Kriterien können die in Artikel 23 der Richtlinie 71/305/EWG und Artikel 20 der Richtlinie 77/62/EWG angegebenen Ausschließungsgründe einschließen” ( 22 ). Vārdi “var iekļaut” dažādās šī teksta valodu versijās liecina (manuprāt, diezgan konsekventi), ka minētie atlases kritēriji ir indikatīvi, bet ne izsmeļoši.
49.

Šajā sakarā no EKL 225. panta 1. punkta un no Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzību var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Pirmās instances tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī novērtēt pierādījumus. Tātad šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas procesa ietvaros ( 28 ). Šādai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, ka nav nepieciešams no jauna novērtēt faktus un pierādījumus ( 29 ).
25.

Secinājumu 87. un 88. punktā Komisija vispirms ir atzinusi, ka Vācija esot piešķīrusi atbalstu, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu ( 11 ). Tādēļ no SKL-M esot atgūstama summa 34,26 miljonu euro apmērā. Tā kā, pamatojoties uz pieejamo informāciju, nevarot izslēgt, ka atbildētāja pamata lietā no know-how nodošanas ir guvusi labumu, no SKL-M un atbildētājas pamata lietā solidārā kārtībā esot jāatgūst summa 2,71 miljona euro apmērā. Pamatojoties uz šiem secinājumiem, Komisija ar apstrīdētā lēmuma 3. panta 2. punktu uzdeva Vācijas iestādēm no kopsummas 34,26 miljonu euro apmērā, kas jāatgūst no SKL-M, 2,71 miljonu euro solidārā kārtībā atgūt no SKL-M un atbildētājas pamata lietā.
54.

Šeit gan jāiebilst, jo Direktīva 2008/7 galvenokārt vienīgi paskaidro un izsaka jaunā redakcijā Direktīvas iepriekšējo redakciju. Tāpēc ne katrs Direktīvā 2008/7 paredzētais atbrīvojums no nodokļa nav no jauna ieviests atbrīvojums no nodokļa. Kā jau minēts iepriekš, Direktīvas 69/335 sākotnējās redakcijas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētie pārstrukturēšanas darījumi arī iepriekš obligāti bija jāatbrīvo no nodokļa.
90.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu uz High Court prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) “valsts pasta iestādes” Padomes 1977. gada 17. maija Sestās Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē ir pasta pakalpojumu sniedzēji, kuri nodrošina vispārējos pakalpojumus. Ar atbrīvojuma no nodokļa piemērošanu netiek paredzēts, ka sniedzējam vai sniedzējiem ir rezervēti konkrēti vispārējie pakalpojumi; 2) atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktam no nodokļa ir atbrīvoti tikai tādi valsts pasta iestādes pakalpojumi, kurus šī iestāde sniedz kā tādus, t.i., sabiedrības interesēs sniegti vispārēji pakalpojumi. Turpretim no nodokļa nav atbrīvoti tie pakalpojumi, kurus sniedz atbilstoši individuāli noteiktiem nosacījumiem un uz kuriem vispārēja pakalpojuma prasības neattiecas.
27.

Šādi divdesmit piektais apsvērums, saskaņā ar kuru “[..] kritērijiem [uz kuru pamata personas, kas iesniedz starptautiskas aizsardzības pieteikumu, ir jāatzīst par tiesīgām saņemt alternatīvo aizsardzību] jāizriet no starptautiskām saistībām saskaņā ar cilvēktiesību dokumentiem un dalībvalstīs pastāvošās prakses”, tiek izmantots, lai atbalstītu vienu 15. panta c) punkta interpretāciju, kas ievērojami mainās abu pamatargumentu ietvaros. Šajā sakarā Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdības no šī apsvēruma secina, ka Direktīvas 15. pants un it īpaši šī panta c) punkts ir atvasināts no ECTK 3. panta, kura judikatūra, pēc šo valstu domām, apliecina ciešas individuālas saiknes prasības esamību ( 9 ). Viņi uzskata, ka saskaņā ar šo apsvērumu Kopienu likumdevējs vismaz nav vēlējies noteikt dalībvalstīm jaunus pienākumus piešķirt plašāku aizsardzību trešo valstu valstspiederīgajiem patvēruma tiesību jomā. Tāpat šīs valstis pat izvairās no divdesmit piektajā apsvērumā minētās atsauces uz citiem starptautiskiem un Eiropas cilvēktiesību aizsardzības dokumentiem, kā arī dalībvalstīs pastāvošo praksi. Valstis, protams, ir pieņēmušas ļoti dažādas aizsardzības sistēmas, tomēr vienotības neesamības dēļ nedrīkst atstāt bez ievērības to interpretatīvo nozīmi. Nevar neņemt vērā arī to, ka vairākas valstis iekšējā tiesību sistēmā ir paredzējušas lielāku aizsardzību nekā to, kāda ir piešķirta saskaņā ar ECTK 3. pantu ( 10 ). Šajā sakarā Zviedrijas valdība tieši uzsver, ka divdesmit piektajā apsvērumā ir atsauce uz dalībvalstīs pastāvošo praksi, lai no tā secinātu, ka 15. panta c) punktā norādītā aizsardzība noteikti papildina 15. panta a) un b) punktā paredzēto aizsardzību. Tā ir papildu aizsardzība tai, kas jau ir garantēta ECTK un it īpaši tās 3. pantā, kas turklāt ir burtiski pārņemts Direktīvas 15. panta b) punktā.
97.

Tieši otrādi — tiktāl, ciktāl kādas dalībvalsts nodokļu iestādēm, lai pareizi noteiktu, vai kādam Vācijas ziedotājam ir vai nav tiesības uz nodokļu samazinājumu, būtu jāiegūst informācija par to, vai saņēmēja organizācija, kas atrodas pieprasījumu saņēmušās dalībvalsts teritorijā, tiek faktiski pārvaldīta saskaņā ar tās statūtiem, šīm iestādēm, manuprāt, nekas neliegtu šāda veida informāciju lūgt no minētās dalībvalsts kompetentajām iestādēm. Jāatgādina, ka Direktīvas 77/799 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka sadarbība starp valstu iestādēm attiecas uz “jebkuru informāciju, kas var tām palīdzēt pareizi aprēķināt [nodokļu maksātāja] ienākumu nodokļus” ( 37 ). Ir arī jānorāda, ka savstarpējās palīdzības izmantošana, kas Direktīvā 77/799 paredzēta šādos apstākļos, nekādā veidā neietekmētu ziedotāja dalībvalsts nodokļu iestāžu kompetenci izvērtēt to, vai ir izpildīti nosacījumi, kas šīs dalībvalsts tiesību aktos ir noteikti ziedojuma atskaitīšanai no nodokļa ( 38 ).