Lieta C‑271/10

Vereniging van Educatieve en Wetenschappelijke Auteurs (VEWA)

pret

Belgische Staat

(Raad van State lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Direktīva 92/100/EEK – Autortiesības un blakustiesības – Publiskais patapinājums – Autoratlīdzība – Atbilstoši ienākumi

Sprieduma kopsavilkums

Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Aizsargājamo darbu nomas tiesības un patapinājuma tiesības – Direktīva 92/100 – Autoratlīdzība publiskā patapinājuma gadījumā

(Padomes Direktīvas 92/100 5. panta 1. punkts)

Direktīvas 92/100 par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā 5. panta 1. punktam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, ar kuru ir izveidota sistēma, atbilstoši kurai publiska patapinājuma gadījumā autoriem izmaksājamā atlīdzība tiek aprēķināta, ņemot vērā vienīgi valsts iestādēs reģistrēto patapinātāju skaitu un izmantojot vienotu maksājumu, kas noteikts par katru konkrēto patapinātāju un gadu.

Tā kā atlīdzība ir uzskatāma par tā kaitējuma atlīdzināšanu, kas autoram radies tā darbu izmantošanas bez tā piekrišanas rezultātā, šīs atlīdzības apmēra noteikšana nevar būt pilnīgi nesaistīta ar šo kaitējumu veidojošajiem elementiem. Tā kā šis kaitējums izriet no publiskā patapinājuma, t.i., no tā, ka publikai pieejamās iestādes īsteno aizsargājamu objektu nodošanu izmantošanai, tad, nosakot izmaksājamās atlīdzības apmēru, būtu jāņem vērā šīs nodošanas apjoms, ievērojot gan reģistrēto patapinātāju skaitu, gan to aizsargāto objektu skaits, kurus publiskā patapinājuma iestāde ir nodevusi izmantošanai.

(sal. ar 37.–39. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)

TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2011. gada 30. jūnijā ( )

Direktīva 92/100/EEK – Autortiesības un blakustiesības – Publiskais patapinājums – Autoratlīdzība – Atbilstoši ienākumi

Lieta C‑271/10

par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 17. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 31. maijā, tiesvedībā

Vereniging van Educatieve en Wetenschappelijke Auteurs (VEWA)

pret

Belgische Staat.

TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: septītās palātas priekšsēdētājs D. Švābi [D. Šváby], kurš pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 24. marta tiesas sēdi,

ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

– Vereniging van Educatieve en Wetenschappelijke Auteurs (VEWA) vārdā – Ī. Nelisens Grade [Y. Nelissen Grade] un S. Verbeke [S. Verbeke], advocaten,

– Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne] un Ž. K. Allo [J.‑C. Halleux], pārstāvji, kuriem palīdz K. Dutrelepons [C. Doutrelepont] un K. Lemenss [K. Lemmens], advokāti,

– Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve,

– Eiropas Komisijas vārdā – M. van Bēks [M. van Beek] un J. Samnada [J. Samnadda], pārstāvji,

ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvas 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.), 5. panta 1. punktā – tagadējais Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/115/EK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 376, 28. lpp.) 6. panta 1. punkts – paredzēto jēdzienu “atlīdzība”, kura saistībā ar publisko patapinājumu tiek izmaksāta autortiesību turētājiem.

2 Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu, ko Vereniging van Educatieve en Wetenschappelijke Auteurs [Izglītojoša un zinātniska satura darbu autoru apvienība] (VEWA) iesniegusi pret Belgische Staat par Karaļa 2004. gada 25. aprīļa dekrētu “Par autoru, atskaņotāju vai izpildītāju, skaņu ierakstu un filmu pirmo fiksāciju producentu tiesībām uz atlīdzību par publisko patapinājumu” (turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts”).

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības

3 Direktīvas 92/100 preambulas septītais, četrpadsmitais, piecpadsmitais un astoņpadsmitais apsvērums ir formulēti šādi:

“tā kā autoru un izpildītāju mākslinieciskā jaunrade prasa atbilstošus ienākumus kā pamatu turpmākai mākslinieciskai jaunradei, un ieguldījumi, izgatavojot skaņu ierakstus un uzņemot filmas ir īpaši lieli un riskanti; tā kā efektīvi nodrošināt šos ienākumus un atlīdzināt šos ieguldījumus var vienīgi ar attiecīgo tiesību turētāju piemērotu juridisku aizsardzību;

[..]

tā kā, ja publikai pieejama iestāde tos patapina, gūstot kompensāciju, kas nepārsniedz summu, kura vajadzīga, lai segtu attiecīgās iestādes darbības izmaksas, saskaņā ar šo direktīvu nav gūts tiešs vai netiešs tautsaimniecisks vai komerciāls labums;

tā kā jāveic pasākumi, lai nodrošinātu to, ka neatsaucamu taisnīgu atlīdzību saņem autori un izpildītāji [..];

[..]

tā kā ar īpašiem nolīgumiem jāaizsargā vismaz autoru tiesības attiecībā uz publisku patapināšanu; tā kā visiem pasākumiem, kas balstās uz šīs direktīvas 5. pantu, tomēr jāsaskan ar Kopienas tiesībām, jo īpaši ar Līguma 7. pantu.”

4 Direktīvas 92/100 1. panta 1.–3. punktā ir precizēts:

“1. Saskaņā ar šīs nodaļas noteikumiem dalībvalstis, ievērojot 5. pantu, paredz tiesības atļaut vai aizliegt nomāt un patapināt ar autortiesībām aizsargātu darbu oriģinālus un kopijas, kā arī citus objektus, kas minēti 2. panta 1. punktā.

2. Šajā direktīvā “nomāt” objektus nozīmē darīt tos izmantojamus uz ierobežotu laiku un ar mērķi gūt tiešu vai netiešu tautsaimniecisku vai komerciālu labumu.

3. Šajā direktīvā “patapināt” objektus nozīmē darīt tos izmantojamus uz ierobežotu laiku bez mērķa gūt tiešu vai netiešu tautsaimniecisku vai komerciālu labumu, ja to dara ar publikai pieejamu iestāžu starpniecību.”

5 Saskaņā ar Direktīvas 92/100 4. panta 1. punktu:

“Ja kāds autors vai izpildītājs savas nomas tiesības, kas attiecas uz skaņu ierakstu vai filmas oriģinālu vai kopiju, nodevis citiem vai deleģējis skaņu ieraksta vai filmas producentam, šis autors vai izpildītājs patur tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību par nomu.”

6 Direktīvas 92/100 5. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:

“1. Dalībvalstis var pieļaut atkāpi no šīm 1. pantā paredzētām ekskluzīvām tiesībām attiecībā uz publisku patapinājumu, ar nosacījumu, ka vismaz autori gūst atlīdzību par šādu patapinājumu. Dalībvalstis drīkst noteikt šo atlīdzību, ņemot vērā ar kultūras veicināšanu saistītus mērķus.

2. Ja dalībvalstis nepiemēro ekskluzīvas patapinājuma tiesības, ko 1. pants paredz attiecībā uz skaņu ierakstiem, filmām un datorprogrammām, tās ievieš atlīdzību vismaz to autoriem.

3. Dalībvalstis var atbrīvot atsevišķu kategoriju uzņēmumus no 1. un 2. punktā minētās atlīdzības maksājumiem.”

7 Saskaņā ar Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktu:

“Dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizējo taisnīgo atlīdzību apmaksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētus skaņu ierakstus vai šādu skaņu ierakstu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai kādiem publiskiem priekšnesumiem, un lai nodrošinātu to, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un skaņu ierakstu producenti. [..]”

Valsts tiesiskais regulējums

1994. gada 30. jūnija likums

8 Direktīva 92/100 ir transponēta ar 1994. gada 30. jūnija likumu “Par autortiesībām un blakustiesībām” (1994. gada 27. jūlija Moniteur belge, 19297. lpp.) tā kopš 2005. gada spēkā esošajā redakcijā (turpmāk tekstā – “1994. gada 30. jūnija likums”).

9 Šā likuma 23. panta 1. punkta redakcija ir šāda:

“Autors nevar aizliegt literāro darbu, datu bāzu, fotodarbu, muzikālo darbu partitūru, skaņdarbu un audiovizuālo darbu patapinājumu gadījumā, ja šo patapinājumu ar izglītību un kultūru saistītiem mērķiem organizē iestādes, kuras šim nolūkam ir atzinušas vai oficiāli izveidojušas valsts iestādes.”

10 Minētā likuma 47. panta 1. punktā ir noteikts:

“Atskaņotājs vai izpildītājs un producents nevar aizliegt skaņu ierakstu vai filmu pirmo fiksāciju patapinājumu gadījumā, ja šo patapinājumu ar izglītību un kultūru saistītiem mērķiem organizē iestādes, kuras šim nolūkam ir atzinušas vai oficiāli izveidojušas valsts iestādes.”

11 Saskaņā ar 1994. gada 30. jūnija likuma 62. panta 1. un 2. punktu:

“1. Gadījumā, kad atbilstoši 23. pantā paredzētajiem nosacījumiem tiek patapināti literāri darbi, datu bāzes, fotodarbi vai muzikālu darbu partitūras, to autoram un izdevējam ir tiesības uz atlīdzību.

2. Skaņdarbu vai audiovizuālo darbu patapinājuma gadījumā autoriem, izpildītājiem un producentiem saskaņā ar 23. un 47. panta nosacījumiem ir tiesības uz atlīdzību.”

12 Šā likuma 63. panta pirmajā un trešajā daļā ir noteikts:

“62. pantā paredzēto atlīdzību apmēru nosaka Karalis, konsultējoties ar iestādēm un tiesību pārvaldības sabiedrībām. [..]

[..]

Pēc konsultēšanās ar kopienām un attiecīgā gadījumā – pēc to ierosinājuma – Karalis ar mērķi noteikt 62. pantā paredzēto atlīdzību atsevišķām valsts iestāžu atzītām vai izveidotām iestāžu kategorijām nosaka atbrīvojumu vai vienotu maksājumu par patapinājumu.”

Karaļa dekrēts

13 Ar Karaļa dekrētu ir transponēts Direktīvas 92/100 5. pants.

14 Karaļa dekrēta 4. panta pirmā līdz trešā daļa ir formulēta šādi:

“[1994. gada 30. jūnija] likuma 62. pantā paredzētās atlīdzības apmērs ir nosakāms kā vienots maksājums EUR 1 gadā apmērā pilngadību sasniegušām personām, kas reģistrētas 2. pantā minētajās patapinājuma iestādēs, ar nosacījumu, ka attiecīgā persona atsauces laikposmā ir veikusi vismaz vienu patapinājumu.

“[1994. gada 30. jūnija] likuma 62. pantā paredzētās atlīdzības apmērs ir nosakāms kā vienots maksājums EUR 0,5 gadā apmērā pilngadību nesasniegušām personām, kas reģistrētas 2. pantā minētajās patapinājuma iestādēs, ar nosacījumu, ka attiecīgā persona atsauces laikposmā ir veikusi vismaz vienu patapinājumu.

Gadījumā, ja persona ir reģistrēta vairāk nekā vienā patapinājuma iestādē, tai atlīdzība ir jāmaksā tikai vienreiz.”

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

15 VEWA ir Beļģijā reģistrēta autortiesību pārvaldības sabiedrība.

16 2004. gada 7. jūlijā VEWA iesniedza Raad van State [Beļģijas Valsts padomē] prasību atcelt Karaļa dekrētu.

17 Pamatojot savu prasības pieteikumu, VEWA it īpaši apgalvo, ka ar Karaļa dekrēta 4. pantu, kurā ir noteikta vienota atlīdzība EUR 1 gadā apmērā vienai personai, tiek pārkāpti Direktīvas 92/100 noteikumi, atbilstoši kuriem par patapinājumu vai nomu ir maksājama “taisnīga atlīdzība”.

18 Iesniedzējtiesa norāda, ka Direktīvas 92/100 4. panta 1. punktā un 8. panta 2. punktā ir ietverta atsauce uz “taisnīgu atlīdzību”, bet šīs direktīvas 5. panta 1. punktā ir minēta vienīgi “atlīdzība”. Tā arī piebilst, ka, kaut arī Tiesai jau ir bijusi iespēja interpretēt minētās direktīvas 8. panta 2. punktā paredzēto jēdzienu “taisnīga atlīdzība” (2003. gada 6. februāra spriedums lietā C‑245/00 SENA, Recueil, I‑1251. lpp.) un pieņemt nolēmumu saistībā ar Direktīvas 92/100 5. panta 3. punktu, kurā ir paredzēta iespēja atbrīvot atsevišķu kategoriju iestādes no pienākuma izmaksāt atlīdzību (2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑36/05 Komisija/Spānija, Krājums, I‑10313. lpp.), tā vēl nekad nav pieņēmusi nolēmumu saistībā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktā ietverto jēdzienu “atlīdzība”.

19 Šādos apstākļos Raad van State nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai [Direktīvas 92/100] 5. panta 1. punktam – tagadējais [Direktīvas 2006/115] 6. panta 1. punkts – ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru atlīdzība ir noteikta kā vienots maksājums EUR 1 gadā apmērā pilngadību sasniegušām personām un EUR 0,5 gadā apmērā pilngadību nesasniegušām personām?”

Par prejudiciālo jautājumu

20 Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 92/100 5. panta 1. punktam pretrunā ir tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, ar kuru ir izveidota sistēma, atbilstoši kurai publiska patapinājuma gadījumā autoriem izmaksājamā atlīdzība tiek aprēķināta, ņemot vērā vienīgi valsts iestādēs reģistrēto patapinātāju skaitu un izmantojot vienotu maksājumu, kas noteikts par katru konkrēto patapinātāju un gadu.

21 Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 92/100 1. panta 1. punktam autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt patapinājumu. Tomēr, runājot konkrēti par publisko patapinājumu, Direktīvas 92/100 5. panta 1. punktā dalībvalstīm ir atļauts paredzēt atkāpi no šīm ekskluzīvajām tiesībām.

22 Tā kā šīs fakultatīvās atkāpes pieļaušana apdraud autoru ekskluzīvās tiesības, jo tiem tiek liegtas to tiesības atļaut vai aizliegt kādu noteiktu patapinājuma veidu, šīs iespējas izmantošanas priekšnosacījums ir tāds, ka autoriem ir jāsaņem atlīdzība saistībā ar šo patapinājumu.

23 Vispirms, lai varētu precizēt personas, kurām ir pienākums izmaksāt atlīdzību, kas publiska patapinājuma gadījumā pienākas autoriem, ir jāuzsver, ka Direktīvas 92/100 1. panta 3. punktā ir norādīts, ka patapināt objektus nozīmē darīt tos izmantojamus uz ierobežotu laiku bez mērķa gūt tiešu vai netiešu tautsaimniecisku vai komerciālu labumu, ja tas tiek darīts ar publikai pieejamu iestāžu starpniecību. No šīs definīcijas un minētās direktīvas mērķa var secināt, ka nevis faktiskā atsevišķu objektu patapināšana, ko veic šajās iestādēs reģistrētās personas, bet gan publisko iestāžu veiktā objektu darīšana izmantojamus, kas ļauj īstenot šo objektu patapinājumu, ir uzskatāma par darbību, kas ir pienākuma izmaksāt autoriem pienākošos atlīdzību pamatā. Līdz ar to atlīdzība, kas pienākas autoriem, principā ir jāizmaksā iestādēm, kuras nodrošina šo izmantošanu.

24 Šo secinājumu netieši apstiprina Direktīvas 92/100 5. panta 3. punkts, kurā dalībvalstīm ir atļauts atbrīvot atsevišķu kategoriju uzņēmumus no atlīdzības maksājumiem.

25 Runājot par atlīdzības jēdzienu, Tiesa jau ir nospriedusi, ka gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet prasība, ka Kopienu tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Kopienā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (it īpaši skat. 2000. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑357/98 Yiadom, Recueil, I‑9265. lpp., 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā SENA, 23. punkts).

26 Tas pats attiecas arī uz Direktīvas 92/100 5. panta 1. punktā minēto jēdzienu “atlīdzība”, kurš šajā direktīvā nav definēts (attiecībā uz jēdzienu “taisnīga atlīdzība” pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SENA, 24. punkts).

27 Attiecībā uz kontekstu, kādā ietilpst atlīdzības jēdziens, ir jānorāda, ka Direktīva 92/100 nav vienīgais intelektuālā īpašuma jomā pastāvošais instruments un ka, ņemot vērā no Savienības tiesību sistēmas vienotības un saskaņotības izrietošās prasības, iepriekš minētais atlīdzības jēdziens ir jāinterpretē, ievērojot visās direktīvās attiecībā uz intelektuālo īpašumu ietvertos noteikumus un principus, kā tos ir interpretējusi Tiesa.

28 Šajā ziņā Tiesa, interpretējot jēdzienu “taisnīga atlīdzība [kompensācija]” saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto reproducēšanas darbību, jau ir nospriedusi, ka minētās kompensācijas mērķis ir sniegt pienācīgu atlīdzību autoriem par viņu aizsargāto darbu izmantošanu bez atļaujas, kā rezultātā tā ir uzskatāma par tā kaitējuma atlīdzināšanu, kas autoram radies attiecīgās reproducēšanas rezultātā (šajā ziņā skat. 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑467/08 Padawan, Krājums, I‑10055. lpp., 39. un 40. punkts).

29 Saistībā ar Direktīvu 92/100 ir tiesa, ka gadījumos, kad tiek īstenota atkāpšanās no autoru ekskluzīvajām tiesībām, Kopienu likumdevējs ir izmantojis terminu “atlīdzība”, nevis Direktīvā 2001/29 paredzēto terminu “atlīdzība [kompensācija]”. Tomēr iepriekš minētā jēdziena “atlīdzība” mērķis arī ir paredzēt autoriem radītā kaitējuma atlīdzināšanu, jo tas, ņemot vērā, ka darbi publiskā patapinājuma ietvaros tiek izmantoti bez autoru piekrišanas, tādējādi radot tiem kaitējumu, ir radies salīdzināmā situācijā.

30 Turklāt ir jānorāda, ka Direktīvas 92/100 5. panta 1. punktā ir minēts vienīgi termins “atlīdzība”, kamēr tās pašas direktīvas 4. panta 1. punktā, kas attiecas uz nomu, sistemātiski ir lietots jēdziens “taisnīga atlīdzība”. Jēdziens “taisnīga atlīdzība” ir sastopams arī šīs direktīvas 8. panta 2. punktā, kas attiecas uz pārraidīšanu un publiskiem priekšnesumiem. Šī redakcionālā atšķirība vien jau liecina par to, ka abus šos iepriekš minētos jēdzienus nevar interpretēt vienādi.

31 No Direktīvas 92/100 preambulas astoņpadsmitā apsvēruma arī izriet, ka ar īpašiem nolīgumiem ir jāaizsargā autoru tiesības attiecībā uz publisku patapināšanu. Līdz ar to publiskā patapinājuma sistēma atšķiras no citām šajā direktīvā paredzētajām sistēmām. Tāpat tam ir jābūt arī saistībā ar šo sistēmu dažādajiem elementiem, tai skaitā saistībā ar atlīdzības piešķiršanu autoriem.

32 Visbeidzot, attiecībā uz atlīdzības apmēru ir jānorāda, ka Tiesa saistībā ar Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktā ietverto jēdzienu “taisnīga atlīdzība” jau ir nospriedusi, ka šī atlīdzība nozīmē, ka tās taisnīgais raksturs ir novērtējams, it īpaši ņemot vērā aizsargājamā objekta izmantošanas vērtību komercdarbībā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SENA, 37. punkts).

33 Tomēr, kā atgādināts šī sprieduma 23. punktā, saskaņā ar Direktīvas 92/100 1. panta 3. punktu patapinājumu neraksturo tiešs vai netiešs tautsaimniecisks vai komerciāls labums. Šādos apstākļos aizsargājama objekta izmantošana publiskā patapinājuma gadījumā nebūtu izvērtējama, ņemot vērā tā vērtību komercdarbībā. Līdz ar to atlīdzības apmērs nepārprotami būs mazāks nekā apmērs, kas atbilst taisnīgai atlīdzībai, vai tas pat var tikt noteikts kā vienots maksājums, lai kompensētu visu attiecīgo aizsargājamo objektu nodošanu izmantošanai.

34 Ņemot to vērā, nosakāmajai atlīdzībai atbilstoši Direktīvas 92/100 preambulas septītajā apsvērumā paredzētajam ir jāļauj autoriem saņemt atbilstošus ienākumus. Līdz ar to tās apmērs nevar būt tīri simbolisks.

35 Konkrētāk, attiecībā uz atlīdzības, kas autoriem pienākas publiska patapinājuma gadījumā, apmēra noteikšanas kritērijiem ir jāatgādina, ka nepastāv neviens objektīvs iemesls, kurš attaisnotu to, ka Kopienu tiesa paredz precīzu kārtību vienādas taisnīgas atlīdzības noteikšanai, kas nenovēršami nozīmētu, ka Tiesa rīkojas dalībvalstu vietā, kurām Direktīvā 92/100 nav paredzēts neviens konkrēts kritērijs. Tādējādi tikai pašu dalībvalstu kompetencē ir noteikt to teritorijās vispiemērotākos kritērijus, lai Kopienu tiesību un it īpaši Direktīvā 92/100 noteikto ierobežojumu ietvaros nodrošinātu Kopienā noteiktā taisnīgas atlīdzības jēdziena ievērošanu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SENA, 34. punkts).

36 Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 92/100 5. panta 1. punkta formulējumam dalībvalstīm ir paredzēta plaša rīcības brīvība. Tās saskaņā ar to kultūras veicināšanas mērķiem var noteikt atlīdzības, kas autoriem pienākas publiska patapinājuma gadījumā, apmēru.

37 Tomēr, tā kā atlīdzība, kā tas konstatēts šī sprieduma 28. un 29. punktā, ir uzskatāma par tā kaitējuma atlīdzināšanu, kas autoram radies tā darbu izmantošanas bez tā piekrišanas rezultātā, šīs atlīdzības apmēra noteikšana nevar būt pilnīgi nesaistīta ar šo kaitējumu veidojošajiem elementiem. Tā kā šis kaitējums izriet no publiskā patapinājuma, t.i., no tā, ka publikai pieejamās iestādes īsteno aizsargājamu objektu nodošanu izmantošanai, tad, nosakot izmaksājamās atlīdzības apmēru, būtu jāņem vērā šīs nodošanas apjoms.

38 Tādējādi, jo lielāks ir to objektu skaits, kurus publiskā patapinājuma iestāde ir nodevusi izmantošanai, jo lielāks ir autortiesību aizskārums. No tā izriet, ka, nosakot atlīdzības apmēru, kas šādai iestādei būtu jāizmaksā, ir jāņem vērā publikai pieejamo objektu skaits un tādējādi lielajām publiskā patapinājuma iestādēm būtu jāizmaksā lielāka atlīdzība nekā mazajām.

39 Turklāt nozīme ir arī attiecīgajai auditorijai, proti, patapinājuma iestādē reģistrēto patapinātāju skaitam. Būtībā, jo lielāks ir to personu skaits, kurām ir piekļuve aizsargātajiem objektiem, jo lielāks ir autortiesību aizskārums. No tā izriet, ka autoriem izmaksājamās atlīdzības apmērs būtu jānosaka, ņemot vērā arī šajā iestādē reģistrēto patapinātāju skaitu.

40 Pamata lietā ir vispārzināms, ka ar Karaļa dekrētu ieviestajā sistēmā tiek ņemts vērā publiskā patapinājuma iestādēs reģistrēto patapinātāju skaits, nevis publikai pieejamo objektu skaits. Tādējādi šāda veida sistēmā netiek pietiekamā apmērā ņemts vērā autoriem nodarītā kaitējuma apjoms, nedz arī princips, atbilstoši kuram autoriem ir jāsaņem tāda atlīdzība, kas ir līdzvērtīga atbilstošiem ienākumiem, kā norādīts Direktīvas 92/100 preambulas septītajā apsvērumā.

41 Turklāt šī dekrēta 4. panta trešajā daļā ir paredzēts, ka gadījumā, ja persona ir reģistrēta vairāk nekā vienā patapinājuma iestādē, šai personai atlīdzība ir jāmaksā tikai vienreiz. Šajā ziņā VEWA tiesas sēdē apgalvoja, ka 80 % no Beļģijas franču kopienā izvietotajām iestādēm ir norādījušas, ka liela daļa no to lasītājiem ir reģistrēti arī citās patapinājuma iestādēs un ka līdz ar to šie lasītāji netiek ņemti vērā, aprēķinot attiecīgajam autoram izmaksājamo atlīdzību.

42 Šādos apstākļos šīs sistēmas rezultātā daudzas iestādes faktiski tiek gandrīz pilnībā atbrīvotas no pienākuma izmaksāt atlīdzību. Tomēr šāds faktiska rakstura atbrīvojums neatbilst Direktīvas 92/100 5. panta 3. punktam, kā to ir interpretējusi Tiesa un atbilstoši kuram tikai noteikta skaita kategoriju uzņēmumi, kuriem, iespējams, būtu jāmaksā atlīdzība, piemērojot Direktīvas 92/100 5. panta 1. punktu, var tikt atbrīvoti no minētā pienākuma (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 32. punkts).

43 Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/100 5. panta 1. punktam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, ar kuru ir izveidota sistēma, atbilstoši kurai publiska patapinājuma gadījumā autoriem izmaksājamā atlīdzība tiek aprēķināta, ņemot vērā vienīgi valsts iestādēs reģistrēto patapinātāju skaitu un izmantojot vienotu maksājumu, kas noteikts par katru konkrēto patapinātāju un gadu.

Par tiesāšanās izdevumiem

44 Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvas 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā, 5. panta 1. punktam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, ar kuru ir izveidota sistēma, atbilstoši kurai publiska patapinājuma gadījumā autoriem izmaksājamā atlīdzība tiek aprēķināta, ņemot vērā vienīgi valsts iestādēs reģistrēto patapinātāju skaitu un izmantojot vienotu maksājumu, kas noteikts par katru konkrēto patapinātāju un gadu.

[Paraksti]