Lai gan ne EKL 287. pantā, ne Regulā Nr. 17 nav skaidri norādīts, kāda informācija, izņemot komercnoslēpumus, ietilpst dienesta noslēpumā, tomēr no EKL 287. panta atvērtā formulējuma, no Regulas Nr. 2842/98 par pušu uzklausīšanu dažu procedūru gaitā saskaņā ar [EKL 81.] un [82.] pantu 13. panta 1. punkta un no judikatūras izriet, ka jēdziens “informācija, uz ko attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu”, aptver arī konfidenciālu informāciju, kas nav komercnoslēpums. No šīs jēdziena “informācija, uz ko attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu”, plašās izpratnes izriet, ka Regulas Nr. 17 21. pants un Lēmuma 2001/462 par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem dažos tiesas procesos par konkurenci 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie — tāpat kā Regulas Nr. 2842/98 13. panta 1. punkts — attiecas gan uz komercnoslēpumiem, gan uz cita veida konfidenciālu informāciju. Turklāt informācijas, kuru aizsargā dienesta noslēpums saskaņā ar EKL 287. pantu, konfidenciālais raksturs var izrietēt arī no citām Kopienu primāro vai atvasināto tiesību normām, kā, piemēram, Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta vai arī EKL 286. panta un Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. decembra Regulas Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti.

Vispārīgi runājot, attiecībā uz komercnoslēpumiem vai citu informāciju, kas ietilpst dienesta noslēpumā, ir nepieciešams, vispirms, lai dienesta noslēpumus vai konfidenciālo informāciju zinātu tikai ierobežots personu skaits. Turklāt tai jābūt informācijai, kuras izpaušana var izraisīt būtisku kaitējumu personai, kas to iesniegusi, vai trešai personai. Visbeidzot, ir nepieciešams, lai intereses, ko var skart informācijas izpaušana, būtu objektīvi aizsargājamas. Šajā sakarā informācijas konfidencialitātes rakstura izvērtēšanai ir jālīdzsvaro individuālās likumiskās intereses, kas nepieļauj šo izpaušanu, un vispārējās intereses par to, lai Kopienu iestāžu darbība būtu cik iespējams atklāta.

No tā izriet, pirmkārt, ka, ja uzklausīšanas amatpersona pieņem lēmumu atbilstoši Lēmuma 2001/462 9. panta trešajai daļai, tai ir ne tikai jāpārbauda, vai saskaņā ar Regulu Nr. 17 pieņemtā lēmuma redakcija, kas paredzēta publikācijai, ietver komercnoslēpumu vai cita veida konfidenciālu informāciju, kas aizsargājama līdzīgi, bet arī jāpārliecinās, vai šī redakcija neietver citu informāciju, ko nedrīkst publiski izpaust vai nu tādēļ, ka Kopienu tiesību noteikumi to aizsargā īpaši, vai arī tādēļ, ka tā attiecas uz informāciju, kas pēc savas būtības ietilpst dienesta noslēpumā. Otrkārt, pārbaudot tā likumību, Pirmās instances tiesai jāpārliecinās, ka uzklausīšanas amatpersona ievēro tai noteikto pilnvaru robežas, un tādējādi tai ir jāpārbauda, vai tā ir pareizi piemērojusi dienesta noslēpuma aizsardzību šajā gadījumā. Turpretim Pirmās instances tiesa nevar pārmest uzklausīšanas amatpersonai, ka tā nav izlabojusi iespējamās Komisijas pieļautās nelikumības, pieņemot publicēto lēmumu, jo šādu nelikumību pārbaude neietilpst tās kompetencē. Tādējādi Pirmās instances tiesa nevar no jauna apšaubīt ne publicēšanai paredzētā lēmuma formālo likumību, ne pamatotību, pat tad, ja tas ietvertu nopietnas kļūdas.

(sal. ar 63.–66. punktu)