VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2011. gada 5. oktobrī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Naudas sodi – Samērīgums – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība

Lieta T‑39/06

Transcatab SpA, Caserte (Itālija), ko pārstāv C. Osti un A. Prastaro, advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Amato, pēc tam – V. Di Bucci un visbeidzot – É. Gippini Fournier un L. Malferrari, pārstāvji, kuriem palīdz F. Ruggeri Laderchi, advokāts,

atbildētāja,

par, pirmkārt, prasību daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 20. oktobra Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija), otrkārt, prasību samazināt Transcatab ar šo lēmumu uzliktā naudas soda apmēru un, treškārt, Komisijas pretprasību minēto apmēru palielināt.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši E. Kremona [E. Cremona] (referente) un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 30. novembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Prasītāja, Transcatab SpA, ir šobrīd likvidācijas procesā esoša Itālijas sabiedrība, kuras pamatdarbība ir jēltabakas pirmapstrāde. Šīs lietas faktu rašanās laikā Transcatab bija Standard Commercial Corp. (turpmāk tekstā – “SCC”), viena no pasaulē lielākajiem tabakas lapu tirgotājiem, pilnībā piederoša Itālijas meitassabiedrība. 2005. gada 13. maijā, proti, administratīvā procesa laikā, SCC apvienojās ar Dimon, Inc., izveidojot jaunu vienību ar nosaukumu Alliance One International, Inc. (turpmāk tekstā – “Alliance One”), kas pilnībā kontrolēja Transcatab.

1. Administratīvais process

2 2002. gada 15. janvārī Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par [EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam nosūtīja informācijas pieprasījumus par Itālijas jēltabakas tirgu Itālijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju profesionālajām apvienībām, proti, attiecīgi Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība) un Unione italiana tabacco (Unitab, Itālijas Tabakas savienība).

3 2002. gada 19. februārī Komisija saņēma Deltafina SpA, pārstrādātāja, kas bija APTI loceklis, pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

4 APTI biroja sanāksme notika 2002. gada 4. aprīlī. Šajā sanāksmē Deltafina informēja dalībniekus, tostarp Transcatab un Dimon Italia Srl (Dimon meitassabiedrība, kas kļuva par Mindo Srl), par savu pieteikumu par atbrīvojumu un par Komisijas lēmumu piešķirt tai nosacītu atbrīvojumu.

5 Tajā pašā dienā Komisija saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 8. punktu un, pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma 20.–27. punktu no Dimon Italia, kā arī, dažas stundas vēlāk, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar tiem pašiem punktiem no Transcatab.

6 Komisija 2002. gada 9. aprīlī paziņoja, ka ir saņēmusi Transcatab pieteikumu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 25. punktu. Transcatab 2002. gada 10. aprīlī iesniedza jaunu pieteikumu, kurš sastāvēja no skaidrojuma un 44 pielikumiem. Komisija 2002. gada 30. aprīlī paziņoja arī par tā saņemšanu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 25. punktu.

7 2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes Dimon Italia un Transcatab, kā arī Trestina Azienda Tabacchi SpA un Romana Tabacchi SpA telpās.

8 2002. gada 8. oktobrī Komisija informēja Dimon Italia un Transcatab, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu paziņojuma par sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot samazinājumu attiecīgi 30–50 % un 20–30 % apmērā no naudas soda, kas tiem attiecīgi tiktu uzlikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem gadījumā, ja nebūtu notikusi sadarbība.

9 2004. gada 25. februārī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja desmit uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, tostarp Transcatab, Deltafina, Dimon Italia un Romana Tabacchi (turpmāk tekstā – “pārstrādātāji”) un atsevišķu pārstrādātāju mātessabiedrībām, tostarp SCC, Dimon un Deltafina mātessabiedrībai Universal Corp. Paziņojuma par iebildumiem adresātiem bija iespēja sniegt atbildes rakstveidā un 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā.

10 Pēc tam, kad 2004. gada 21. decembrī tika pieņemts minētā paziņojuma par iebildumiem papildinājums par to, ka Deltafina nav pildījusi paziņojumā par sadarbību paredzēto pienākumu sadarboties saistībā ar tās pieteikuma par atbrīvojumu izpaušanu (skat. iepriekš 4. punktu), 2005. gada 1. martā notika otra uzklausīšana.

11 Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas galīgo ziņojumu, Komisija pieņēma 2005. gada 20. oktobra lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums publicēts 2006. gada 13. februāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 45. lpp.).

2. Apstrīdētais lēmums

12 Apstrīdētais lēmums attiecas uz horizontālu aizliegtu vienošanos, kuru pārstrādātāji īstenoja Itālijas jēltabakas tirgū.

13 Minētās aizliegtās vienošanās ietvaros laikā no 1995. gada līdz 2002. gada sākumam pārstrādātāji bija noteikuši tirdzniecības nosacījumus jēltabakas iepirkumam Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu no ražotājiem, gan iepirkšanu no “trešiem fasētājiem”, konkrētāk, nosakot cenu un sadalot tirgu.

14 Apstrīdētais lēmums attiecas arī uz diviem citiem pārkāpumiem, nošķirtiem no pārstrādātāju īstenotās aizliegtās vienošanās, kas notikuši laikā no 1999. gada sākuma līdz 2001. gada beigām un kuru rezultātā APTI noteica līgumcenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar Unitab, un Unitab noteica cenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu minētos nolīgumus ar APTI.

15 Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pārstrādātāju veiktās darbības ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts pārkāpums (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērumu).

16 Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā tā atbildību par pārstrādātāju aizliegto vienošanos attiecināja uz pārstrādātājiem, kā arī uz Universal un Alliance One kā sabiedrību, kas izveidojusies, apvienojoties Dimon Inc. un SCC.

17 Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija uzlika naudas sodus iepriekšējā punktā minētajiem uzņēmumiem, kā arī APTI un Unitab (skat. tālāk 71. punktu).

Apstrīdētā lēmuma adresāti

18 Apstrīdētā lēmuma 325.–351. apsvērums ir veltīts lēmuma adresātu noteikšanai.

19 Vispirms Komisija ir atsaukusies uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru “uzņēmuma” jēdziens, ievietots konkurences tiesību kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērums).

20 Pēc tam Komisija ir norādījusi, ka ir pierādīts, ka Deltafina, Dimon Italia, Transcatab un Romana Tabacchi, tāpat kā APTI un Unitab attiecīgo pārkāpumu norises laikā bija tieši piedalījušies konstatētajos pārkāpumos un ka līdz ar to katrs no šiem uzņēmumiem un apvienībām ir apstrīdētā lēmuma adresāts (apstrīdētā lēmuma 327. apsvērums).

21 Komisija savu analīzi ir turpinājusi, apskatot jautājumu par attiecīgo mātessabiedrību vainojamību par noteiktu to meitassabiedrību (Deltafina, Dimon Italia un Transcatab) pārkāpjošo rīcību. Šajā ziņā tā ir atgādinājusi, ka pārkāpumu laikā Deltafina bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja Universal, Dimon Italia bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja Dimon, un Transcatab bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja SCC (apstrīdētā lēmuma 328. apsvērums).

22 Komisija ir norādījusi, ka atbilstoši judikatūrai mātessabiedrību var atzīt par atbildīgu par tās meitassabiedrības prettiesisku rīcību, ja šī pēdējā pati autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū. Šajā sakarā tā atgādināja, ka var uzskatīt – ja mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāldaļas, tai ir izšķiroša ietekme uz meitassabiedrības rīcību, ja tā izdara EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 329. un 330. apsvērums).

23 Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā tā secināja, ka attiecībā uz Deltafina, Dimon un Transcatab varēja leģitīmi pieņemt, ka tām “trūka autonomijas”, ciktāl tās pilnībā piederēja vai – Dimon Italia gadījumā – bija pilnībā piederējušas attiecīgajām mātessabiedrībām.

24 Katrā ziņā noraidot apgalvojumu, ko savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem izvirzījušas minētās sabiedrības, ka bija jāpastāv citiem apstākļiem, izņemot pilnīgu kontroli, lai parādītu izšķirošu ietekmi, Komisija precizēja, ka šādas ietekmes prezumpcija pilnībā kontrolētas meitassabiedrības gadījumā bija atspēkojama. Pierādījums par pretējo esot bijis jāiesniedz personai, kas vēlas atspēkot šādu prezumpciju, sniedzot “spēcīgus pierādījumus”, kas nevar būt vispārīgi apgalvojumi, kas nav pamatoti ar pārliecinošiem pierādījumiem (apstrīdētā lēmuma 334. apsvērums).

25 Šajā sakarā Komisija pēc tam pārbaudīja mātessabiedrību, kas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, izvirzītos argumentus.

26 Komisija vispirms noraidīja vispārīgo argumentu, kuru izvirzīja iesaistītās mātessabiedrības, par vietējās vadības pilnīgu atbildību par attiecīgo meitassabiedrību darbību. Tā uzskata, ka apstāklis, ka Dimon un SCC ir saglabājušas esošo vadību, pilnībā pārņemot savu meitassabiedrību kapitāldaļas, nenozīmē, ka minētās mātessabiedrības neīsteno izšķirošu ietekmi uz savām attiecīgajām Itālijas meitassabiedrībām, jo bieži vien pilnīgi piederošas meitassabiedrības vietējai vadībai tiek uzticēta ikdienas darbību pārvaldība (apstrīdētā lēmuma 338. apsvērums).

27 Komisija uzskata, ka neviens no šiem uzņēmumiem vispārējā veidā nav pierādījis savas grupas specifiku, kura noteiktu, ka tās meitassabiedrības darbības ir būtiski neatkarīgas no grupas ietekmes (apstrīdētā lēmuma 339. apsvērums).

28 Šajā sakarā Komisija analizēja starp Deltafina, Dimon Italia, Transcatab un to attiecīgajām mātessabiedrībām pastāvošo ekonomisko saišu ciešumu, kas esot parādījis, ka Itālijas meitassabiedrības veidoja vienotu ekonomisku vienību ar pārējo grupas daļu. Komisija šajā sakarā norādīja, ka attiecīgās uzņēmumu grupas bija pasaules vislielākie tabakas lapu tirgotāji un tie bieži iepirka un pārdeva to Itālijas meitassabiedrību nopirkto tabaku (apstrīdētā lēmuma 340. apsvērums).

29 Attiecībā uz SCC Komisija norādīja, ka, pirms tā iegādājās visas Transcatab kapitāldaļas, tā kontrolēja to kopā ar Itālijas partneri. Līdz ar to apstāklis, ka SCC pēc šīs iegūšanas nebija “neko mainījusi [meitassabiedrības] vadībā, nebija uzskatāms par pierādījumu, ka tā nebija īstenojusi nekādu ietekmi uz vadītājiem pēc tam, kad bija kļuvusi par pilnīgu īpašnieku. It īpaši attiecībā uz izpildvaras deleģēšanu Transcatab ģenerāldirektoram Komisija ir paziņojusi, ka tās rīcībā nav bijusi nekāda informācija, kas tai ļautu konstatēt, ka to nebija iecēlusi SCC tāpat kā pārējos valdes locekļus (apstrīdētā lēmuma 341. un 342. apsvērums).

30 Komisija turpinājumā noraidīja SCC argumentu, ka starp to un tās meitassabiedrību nepastāvēja nekāda saziņa (apstrīdētā lēmuma 343. un 344. apsvērums).

31 Tā šajā sakarā norādīja, ka Transcatab darbības tika uzskatītas par darbībām, ko veikusi Standard Commercial Tobacco Co., Inc., sabiedrība, kas bija SCC uzņēmumu grupas dalībniece un kas pilnībā piederēja SCC, un ka tās izvērtēja saistībā ar grupas darbībām, aptverot SCC grupas pārdotās [preces] cigarešu ražotājiem. Tā secināja, ka par Transcatab darbības rezultātiem ziņoja uzņēmumu grupas augstākajai vadībai un rezultāti pēc tam tika konsolidēti (apstrīdētā lēmuma 344. apsvērums).

32 Komisija precizēja, ka, ievērojot to, ka grupas, pie kurām piederēja Transcatab un Dimon Italia pārkāpuma norises laikā, bija beigušas pastāvēt pēc to apvienošanās jaunajā vienībā Alliance One, šī vienība kā šo divu grupu tiesību pārņēmēja ir apstrīdētā lēmuma adresāte (apstrīdētā lēmuma 349. apsvērums).

33 Ņemot vērā šos dažādos apstākļus, Komisija apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā secināja, ka Deltafina, Universal, Mindo (iepriekš – Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI un Unitab ir jāatzīst par atbildīgām par pārkāpumu un jāatzīst par apstrīdētā lēmuma adresātēm.

Naudas soda apmēra noteikšana

34 Apstrīdētā lēmuma 356.–404. apsvērumā Komisija izskatīja jautājumu par lēmuma adresātiem uzliekamajiem naudas sodiem.

35 Naudas sodu apmēru Komisija nosaka, pamatojoties uz attiecīgo pārkāpumu smagumu un ilgumu, kas ir divi kritēriji, kas tieši minēti Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktā un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 356. un 357. apsvērums).

Naudas sodu sākumsummas noteikšana

36 Attiecībā uz izskatāmā pārkāpuma smagumu Komisija atgādināja, ka, lai novērtētu šo faktoru, tai ir jāņem vērā tā raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjoms (apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).

37 Komisija norādīja, ka Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības produkcijas, uz kuru attiecas kvotas, kas 2001. gadā, proti, pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā, bija EUR 67,338 miljoni (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).

38 Attiecībā uz pārkāpuma raksturu, Komisija to uzskatīja par sevišķi smagu, jo tas attiecās uz jēltabakas šķirņu iepirkuma cenu noteikšanu Itālijā un iepirkto daudzumu sadali. Komisija piebilda, atsaucoties uz minētā lēmuma daļu par konkurences ierobežojuma analīzi (272. un nākamie apsvērumi), ka aizliegta vienošanās iepirkuma jomā var kropļojoši ietekmēt ražotāju produktivitāti, kā arī ierobežot konkurenci starp pārstrādātājiem pakārtotos tirgos. Tā arī apstiprināja, ka tas tā ir it īpaši tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, prece, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, (jēltabaka) ir būtiska “izejviela” pakārtotā ražošanas procesa dalībniekiem, šajā lietā – tabakas pirmapstrādē un pārstrādātās tabakas tirdzniecībā (apstrīdētā lēmuma 367. un 368. apsvērums).

39 Apstrīdētā lēmuma 369. apsvērumā Komisija no iepriekšminētajiem apsvērumiem ir secinājusi, ka pārstrādātāju izdarītais pārkāpums ir kvalificējams kā sevišķi smags.

40 Apstrīdētā lēmuma 370.–376. apsvērumā Komisija ir vērtējusi jautājumu par “konkrēto nozīmi” un par “preventīvo iedarbību”. Attiecībā uz to tā norādīja, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā “katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tā prettiesiskās rīcības iespējamās sekas” (apstrīdētā lēmuma 370. apsvērums).

41 Tādējādi Komisija uzskatīja, ka naudas sodi ir jānosaka, vadoties no katra attiecīgā dalībnieka pozīcijas tirgū (apstrīdētā lēmuma 371. apsvērums).

42 Šajā sakarā Komisija uzskatīja, ka Deltafina uzliktā naudas soda sākumsummai ir jābūt visaugstākajai, jo tā izrādījās vislielākais iepircējs, tās tirgus daļai 2001. gadā sasniedzot aptuveni 25 % (apstrīdētā lēmuma 372. apsvērums).

43 Ievērojot, ka tām 2001. gadā piederēja mazākas tirgus daļas, aptuveni 9–11 %, Komisija uzskatīja, ka Transcatab, Dimon Italia un Romana Tabacchi “ir jāpārgrupē” un ka to naudas soda sākumsummai ir jābūt mazākai (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums).

44 Komisija tomēr uzskatīja, ka sākumsummai, kas atspoguļotu vienīgi pozīciju tirgū, nebūtu pietiekama preventīva iedarbība attiecībā uz Deltafina, Dimon Italia (Mindo) un Transcatab, jo, neraugoties uz to relatīvi ierobežoto apgrozījumu, katra no tām piederēja vai – Mindo gadījumā – bija piederējusi multinacionālām uzņēmumu grupām, kas, apveltītas ar ievērojamu ekonomisko un finanšu ietekmi, bija galvenie pasaules tabakas tirgus dalībnieki un darbojās dažādos līmeņos tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).

45 Līdz ar to, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, Komisija uzskatīja, ka sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz Deltafina, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – proti, palielinājums par 50 % – un sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz Dimon Italia (Mindo) un Transcatab, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,25 – proti, palielinājums par 25 % (apstrīdētā lēmuma 375. apsvērums).

46 Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija noteica šādas naudas soda sākumsummas:

– Deltafina: EUR 37,5 miljoni;

– Transcatab: EUR 12,5 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo): EUR 12,5 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 10 miljoni.

Naudas soda pamatsummas noteikšana

47 Apstrīdētā lēmuma 377. un 378. apsvērumā Komisija vērtēja jautājumu par pārkāpuma ilgumu.

48 Tā uzskatīja, ka aizliegtā vienošanās, kuru īstenoja pārstrādātāji, sākās 1995. gada 29. septembrī un, saskaņā ar pārstrādātāju paziņojumiem, pārstāja pastāvēt 2002. gada 19. februārī. Tādēļ Komisija uzskatīja, ka pārstrādātājiem, izņemot Romana Tabacchi, kuras dalība notika īsāku laiku, uzliktajām naudas soda sākumsummām ir jāpiemēro palielinājums par 60 %.

49 Apstrīdētā lēmuma adresātiem uzlikto naudas sodu pamatsummas tādējādi bija noteiktas šādi:

– Deltafina: EUR 60 miljoni;

– Transcatab: EUR 20 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo): EUR 20 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 12,5 miljoni.

Atbildību mīkstinoši apstākļi

50 Komisija apstrīdētā lēmuma 380.–398. apsvērumā vērtēja, vai ir jāņem vērā atbildību mīkstinoši apstākļi.

51 Konkrētāk, attiecībā uz Transcatab tā noraidīja visus tās argumentus, kas ir vērsti uz atbildību mīkstinošu apstākļu atzīšanu attiecībā uz šo [uzņēmumu].

52 Vispirms Komisija norādīja, ka pārstrādātāju īstenotā aizliegtā vienošanās nebija saistīta ar starpuzņēmumu nolīgumiem, kas noslēgti APTI ietvaros. Tā secināja, ka Itālijas tiesiskais regulējums nebija veicinājis pārstrādātāju rīcību, tādēļ tie nevarēja saņemt nekādu naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz šo argumentu (apstrīdētā lēmuma 381. apsvērums).

53 Komisija noraidīja pārstrādātāju argumentu, saskaņā ar kuru tiem būtu bijis jāsaņem samazinājums, tādēļ ka tie pārtrauca pārkāpumu pirms Komisijas iejaukšanās. Komisija atgādināja judikatūru, saskaņā ar kuru lietās, kas saistītas ar smagiem konkurences noteikumu pārkāpumiem, kur lietas dalībnieki ir zinājuši vai viņiem noteikti ir bijis jāzina, ka viņu rīcība pašos pamatos ir bijusi nelikumīga, fakts, ka viņi izbeidz pārkāpjošo rīcību pirms Komisijas iejaukšanās, principā nevar būt tāds, kura dēļ tiek samazināta aprēķinātā naudas soda summa (apstrīdētā lēmuma 382. apsvērums).

54 Tāpat Komisija apstiprināja, ka nevar uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās netika īstenota, jo no faktu apraksta izrietēja, ka lietas dalībnieki nodrošināja aizliegtās vienošanās īstenošanos, it īpaši, regulāri piedaloties sanāksmēs un apmainoties ar informāciju par cenām un daudzumiem iepirkumu laikā (apstrīdētā lēmuma 383. apsvērums).

55 Visbeidzot Komisija noraidīja Transcatab izvirzīto argumentu, ka būtu jāņem vērā Itālijas jēltabakas tirgus īpašais sociālekonomiskais konteksts, nosakot naudas soda summu, piemērojot Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), 5. punkta b) apakšpunktu. Komisija norādīja, ka minētā Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkta piemērošana bija izņēmuma gadījums un ka izskatāmajai lietai nebija tādu pašu vai līdzīgu raksturlielumu kā lietā, kuru Transcatab minēja, pamatojot savu argumentu. Komisija vēl piebilda, ka netika atzīts, ka nelikumīgu prakšu, kas skar tabakas nozari noteiktos Itālijas reģionos, pastāvēšanai varētu būt bijusi izšķiroša loma attiecīgo prakšu provocēšanā un ka tirgus kopējās organizācijas reformas ietekme bija pārāk neskaidra un attālināta laikā, lai pamatoti varētu ņemt vērā atbildību mīkstinošo apstākli (apstrīdētā lēmuma 384. apsvērums).

56 Komisija ņēma vērā Deltafina īpašo situāciju un secināja, ka tās naudas sods ir jāsamazina par 50 % sakarā ar to, ka tā sadarbojās (apstrīdētā lēmuma 385.–398. apsvērums).

57 Pēc atbildību mīkstinošo apstākļu piemērošanas Komisija noteica šādas naudas sodu summas (apstrīdētā lēmuma 399. apsvērums):

– Deltafina: EUR 30 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo): EUR 20 miljoni;

– Transcatab: EUR 20 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 8,75 miljoni.

58 Visbeidzot Komisija atgādināja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu naudas sods, kas uzliekams katram uzņēmumam un uzņēmumu apvienībai, kas piedalījās pārkāpumā, nedrīkst pārsniegt 10 % no kopējā iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma. Tā piebilda, ka, ciktāl attiecīgie uzņēmumi ietilpst uzņēmumu grupā, ir pierādīts, ka šie uzņēmumi atrodas savu mātessabiedrību izšķirošā ietekmē un līdz ar to, tā kā pēdējās minētās ir solidāri atbildīgas par naudas sodu, kas uzlikts to meitassabiedrībai, tieši grupas kopējais apgrozījums ir jāņem vērā, lai noteiktu iepriekš minēto 10 % maksimālo robežu (apstrīdētā lēmuma 400. un 401. apsvērums).

59 Šajā sakarā tā norādīja, ka Romana Tabacchi uzliktais naudas sods nedrīkst pārsniegt EUR 2,05 miljonus un ka nav jāsamazina pārējie naudas sodi atbilstoši šai normai (apstrīdētā lēmuma 402. un 403. apsvērums).

Paziņojuma par sadarbību piemērošana

60 Apstrīdētā lēmuma 405.–500. apsvērumā Komisija lēma par paziņojuma par sadarbību piemērošanu.

61 Deltafina, Dimon Italia un Transcatab visas trīs pieprasīja minētā paziņojuma piemērošanu. Attiecībā uz Deltafina Komisija atgādināja, ka tā sabiedrībai ir piešķīrusi nosacītu atbrīvojumu. Turklāt Komisija precizēja, ka tā ir nonākusi pie sākotnējā secinājuma, ka Dimon Italia un Transcatab ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedza pierādījumus par iespējamo pārkāpumu, kuriem bija būtiska pievienotā vērtība saistībā ar pierādījumiem, kuri jau bija tās rīcībā, saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 22. punktu (apstrīdētā lēmuma 405.–407. apsvērums).

62 Izvērtējusi Deltafina situāciju un secinājusi, ka tai nevar piešķirt atbrīvojumu tādēļ, ka tā nav pildījusi paziņojumā par sadarbību paredzēto pienākumu sadarboties (skat. apstrīdētā lēmuma 408.–484. apsvērumu un iepriekš 4. un 10. punktu), Komisija vērtēja Dimon Italia un Transcatab gadījumus.

63 Pirmkārt, Komisija secināja, ka tas, ka Deltafina netika piešķirts galīgs atbrīvojums, nekādā veidā tieši neietekmēja veidu, kādā paziņojums par sadarbību bija piemērojams Dimon Italia un Transcatab (apstrīdētā lēmuma 485.–491. apsvērums).

64 Otrkārt, tā noteica naudas sodu samazinājumu, kuru varētu piemērot saskaņā ar minēto paziņojumu, it īpaši Transcatab.

65 Šajā sakarā Komisija vispirms konstatēja, ka Transcatab bija ievērojusi nosacījumus, kuri tai bija noteikti, proti, tā bija pārtraukusi savu dalību pārkāpumā, vēlākais, dienā, kad tika iesniegti pierādījumi (apstrīdētā lēmuma 492. un 493. apsvērums).

66 Turpinājumā Komisija apstiprināja, ka, lai noteiktu samazinājuma līmeni, tā ņēma vērā brīdi, kad tika iesniegti pierādījumi, ciktāl tiem bija pievienotā vērtība, kā arī uzņēmumu sniegtās sadarbības plašumu un ilgumu pēc datuma, kurā iesniegti pierādījumi (apstrīdētā lēmuma 494. apsvērums).

67 Tādējādi, pirmkārt, Komisija norādīja, ka Transcatab savu pieteikumu par iecietību bija iesniegusi vēl pirms aktīvu pārbaudes pasākumu īstenošanas, ka tās pieteikums attiecās uz visu pārkāpuma laiku un ka iesniegtie pierādījumi apstiprināja tos pierādījumus, kuri jau bija Komisijas rīcībā (apstrīdētā lēmuma 495. apsvērums).

68 Otrkārt, attiecībā tieši uz Transcatab iesniegtajiem dokumentiem Komisija atzina, ka faktu uzskaitījums, kas no tiem izrietēja, bija īpaši detalizēts un ka tas bija īpaši noderīgs, lai izprastu pārkāpumu un, it īpaši, dažus tā apstākļus (piemēram, 1999. gada starpuzņēmumu nolīgumu par tabakas pārprodukciju 1998. gadā). Tomēr tā norādīja, ka tai jau bija zināmi visi fakti, par kuriem Transcatab iesniedza pierādījumus (apstrīdētā lēmuma 497. apsvērums).

69 Visbeidzot, Komisija arī atzina, ka Transcatab bija turpinājusi sadarboties visa procesa laikā un ka nav apstrīdējusi faktus, uz kuriem Komisija balstījās paziņojumā par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 498. apsvērums).

70 Tādēļ Komisija secināja, ka Transcatab būtu jāsaņem vislielākais naudas soda apmēra samazinājums, kāds paredzēts attiecīgajā diapazonā, proti, samazinājums par 30 % (apstrīdētā lēmuma 499. apsvērums).

71 Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija visbeidzot noteica (skat. apstrīdētā lēmuma 2. pantu) šādus naudas sodu apmērus, kuri uzliekami uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti:

– Deltafina un Universal solidāri: EUR 30 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo) un Alliance One: EUR 10 miljoni, Alliance One esot atbildīgai par visu summu un Mindo esot solidāri atbildīgai tikai par EUR 3 990 000;

– Transcatab un Alliance One solidāri: EUR 14 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 2,05 miljoni;

– APTI: EUR 1000;

– Unitab: EUR 1000.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

72 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 24. janvārī, Alliance One cēla prasību par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu (lieta T‑25/06). Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 3. februārī, Transcatab cēla šo prasību.

73 Savā prasības pieteikumā Alliance One lūdza iepriekš minēto lietu apvienot ar šo lietu. Tādu pašu lūgumu savā prasības pieteikumā iesniedza arī Transcatab.

74 Vispārējā tiesa noraidīja pieteikumu par lietu apvienošanu.

75 2009. gada 24. novembrī Vispārējā tiesa tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva Transcatab rakstisku jautājumu, uz kuru tā atbildēja noteiktajā termiņā. 2010. gada 4. februārī Komisija iesniedza savus apsvērumus par Transcatab atbildi.

76 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja Transcatab iesniegt dokumentu. Dokuments tika iesniegts noteiktajā termiņā.

77 Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2010. gada 30. novembra tiesas sēdē.

78 Tiesas sēdē Vispārējā tiesa aicināja Transcatab saskaņā ar Reglamenta 64. pantu iesniegt vēl vienu dokumentu. Transcatab dokumentu iesniedza 2010. gada 22. decembrī.

79 Transcatab prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu;

– samazināt tai uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

80 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– saskaņā ar pilnvarām, kas tai piešķirtas saskaņā ar EKL 229. pantu, noteikt naudas soda summu EUR 15 miljonu apmērā;

– piespriest Transcatab atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

81 Pamatojot savu prasību, Transcatab izvirzīja piecus pamatus, no kuriem daži iedalīti vairākās daļās. Saskaņā ar pirmo pamatu Transcatab pēc būtības apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, pasludinot Alliance One par atbildīgu par tās rīcību, ka Komisija neesot pietiekami pamatojusi savu nostāju šajā sakarā un ka tā arī esot pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību. Otrais pamats ir par to, ka, nosakot naudas sodu, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, nav norādīts pamatojums un pamatojums ir neloģisks, ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību, kā arī nav ievērots samērīguma princips, vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Trešais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā un pamatojuma trūkumu, nosakot naudas sodu saistībā ar pārkāpuma ilguma izvērtēšanu, ar ne bis in idem principa pārkāpumu saistībā ar APTI uzlikto naudas sodu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Saistībā ar ceturto pamatu Transcatab apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini uzskatījusi, ka neviens no tās minētajiem atbildību mīkstinošajiem apstākļiem nav piemērojams. Saistībā ar piekto pamatu tā visbeidzot apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot paziņojumu par sadarbību.

82 Komisija uzskata, ka savā trešajā pamatā Transcatab ir atkāpusies no savas iepriekšējās sadarbības, kas izpaudās, neapstrīdot faktus, kas konstatēti paziņojumā par iebildumiem. Tādēļ Komisija, iesniedzot pretprasību, lūdza Vispārējo tiesu mainīt Transcatab naudas soda samazinājumu no 30 % uz 25 % un tādējādi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, noteikt naudas sodu EUR 15 miljonu apmērā.

1. Par pirmo pamatu saistībā ar Transcatab mātessabiedrības vainojamību pārkāpumā

Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar nepareizu judikatūras izpratni, iesniegto pierādījumu noliegšanu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

83 Pirmām kārtām, Transcatab apšauba apstrīdētā lēmuma secinājumus, saskaņā ar kuriem ar to vien, ka pārkāpuma laikā SCC piederēja viss tās kapitāls, pietiek, lai uzskatītu, ka tā ir atbildīga par meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību. Šāda prezumpcija esot pretrunā judikatūrai. Transcatab apgalvo, ka Komisijai jāpierāda, ka pastāv citas pazīmes, kas ļautu uzskatīt, ka mātessabiedrībai ir bijusi izšķiroša ietekme uz tās meitassabiedrību. Šajā lietā Komisija esot aprobežojusies vien ar to, ka pieņēma, ka SCC ir atbildīga, un nesniedza citus pierādījumus, lai pamatotu šādu atbildību. Tādējādi tā esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu, kurš attiecoties nevis uz Transcatab vai tās mātessabiedrību, bet gan uz pašu Komisiju.

84 Otrām kārtām, Transcatab apgalvo, ka SCC Komisijai ir sniegusi pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tai nav bijusi saistība ar Transcatab rīcību. Šie pierādījumi attiecoties gan uz Itālijas tirgus patieso situāciju, gan uz SCC grupas struktūras raksturojumu, kas liecinot par tās meitassabiedrību neatkarību. Turklāt tie esot liecinājuši arī par tās valdes un ģenerāldirektora autonomiju.

85 Transcatab savā replikā turklāt apgalvo, ka Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru prezumpciju par izšķirošu ietekmi varot apstrīdēt vienīgi tad, ja līdzdalībai ir bijis tīri finanšu raksturs, ir pretrunā judikatūrai. Tā uzskata, ka Komisija nav rūpīgi izvērtējusi pierādījumus, kas sniegti administratīvā procesa laikā, un esot aprobežojusies ar visu argumentu atspēkošanu, balstoties uz nepamatotiem aizspriedumiem. Pirmkārt, apgalvojums, ka esot maz ticams, ka mātessabiedrība varētu pilnībā deleģēt meitassabiedrības pārvaldību, neesot pamatots. Faktiski, kā Transcatab to esot pierādījusi administratīvā procesa laikā, grupas sazarotā struktūra neļaujot veikt vienotu pārvaldību. Otrkārt, Komisija prezumpciju par izšķirošu ietekmi esot piemērojusi pat par laikposmu, kad SCC īpašumā bija tikai 50 % Transcatab kapitāldaļu, lai gan pēdējā minētā un SCC bija pierādījušas, ka Transcatab valde un ģenerāldirektors, kuram nodotas visas sabiedrības pārvaldības pilnvaras, tika iecelti, pirms SCC ieguva ekskluzīvu kontroli pār Transcatab. Treškārt, tas, ka daži dokumenti bija rakstīti angļu valodā, neesot pietiekami, lai pierādītu mātessabiedrības ietekmi uz Transcatab saimnieciskās darbības pārvaldību. Visbeidzot, Komisija esot kļūdaini noraidījusi iesniegtos pierādījumus bez pietiekama vai loģiska pamatojuma un nesalīdzinot tos ar citiem iespējami līdzvērtīgiem dokumentiem. Tādējādi Komisija neesot pildījusi savu pienākumu lietas dokumentus izskatīt objektīvi.

86 Trešām kārtām, Komisija neesot ievērojusi Alliance One tiesības uz aizstāvību, jo tā apstrīdētajā lēmumā esot izmantojusi tādus dokumentus, kuri nebija minēti paziņojumā par iebildumiem, tādējādi neļaujot SCC izteikt par tiem savu nostāju un apdraudot tās tiesību pārņēmējas, Alliance One, tiesisko paļāvību. Transcatab atzīst, ka runa ir par lietas dalībniekiem zināmiem dokumentiem. Tomēr, tā kā šie dokumenti nebija minēti paziņojumā par iebildumiem, lietas dalībnieki varēja pamatoti uzskatīt, ka tiem nav bijusi nozīme saistībā ar lietu un ka tādēļ par tiem nav jāpauž savs viedoklis. Replikā un tiesas sēdē Transcatab apgalvoja, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību.

87 Komisija lūdz noraidīt Transcatab argumentus. Attiecībā uz iebildumu par Alliance One tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Komisija šaubās par tā pieņemamību, jo Transcatab neapgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības, bet gan cita lietas dalībnieka tiesības. Iebilduma attiecināšana uz Transcatab tiesību uz aizstāvību pārkāpumu būtu novēlota un tādēļ ir nepieņemama.

Vispārējās tiesas vērtējums

– Par to, ka nav ievēroti noteikumi, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par meitassabiedrības darbībām

88 Attiecībā uz pirmo Transcatab izvirzīto iebildumu ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 59. punkts) un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts).

89 No judikatūras izriet, ka uzņēmuma jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (Tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums lietā C‑217/05 Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, Krājums, I‑11987. lpp., 40. punkts, un iepriekš 88. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 55. punkts; Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01 DaimlerChrysler/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).

90 Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 145. punkts; 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts, un iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 56. punkts).

91 Par konkurences tiesību pārkāpumu viennozīmīgi ir jāvaino juridiska persona, kam var uzlikt naudas sodus. Lai piemērotu un izpildītu Komisijas lēmumu konkurences tiesību jomā, faktiski kā adresāts ir jānosaka vienība, kas ir juridiska persona (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, sauktu par “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 978. punkts).

92 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nevis nosaka autonomi, bet gan būtībā īsteno mātessabiedrības dotus rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

93 Šādā situācijā, tā kā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, tas ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neprasa pierādīt pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts).

94 Tāpat no judikatūras izriet, ka īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāldaļas, kura ir izdarījusi konkurences tiesību pārkāpumu, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi (skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

95 Šādos apstākļos, lai pieņemtu, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības komercpolitiku, pietiek, ja Komisija pierāda, ka visas meitassabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātessabiedrībai. Līdz ar to Komisija var uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomā veidā (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I‑9925. lpp., 29. punkts, un iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 61. punkts).

96 Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 95. punktā minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz pilnībā piederošu meitassabiedrības kapitālu ir minējusi citus apstākļus, piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību administratīvā procesa laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai tādēļ, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem Vispārējā tiesa bija balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai pakļautu šā sprieduma 94. punktā minētās prezumpcijas īstenošanu nosacījumam par papildu norāžu iesniegšanu saistībā ar to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 62. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04 Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 57. punkts).

97 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai vainotu mātessabiedrību par tās meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu, Komisija ir balstījusies uz pieņēmumu, ka šāda vainojamība ir iespējama, ja mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērums).

98 Būtiskākais faktors, uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu, ka mātessabiedrība var tikt vainota par tās meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu, ir pēdējās minētās autonomijas neesamība attiecībā uz tās rīcību tirgū. Šāda autonomijas neesamība neizbēgami izriet no mātessabiedrības “izšķirošas ietekmes” uz meitassabiedrības rīcību; šādas ietekmes faktiska īstenošana saskaņā ar judikatūru ir iespējama tad, ja mātessabiedrībai pieder viss meitassabiedrības kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 329. un 330. apsvērumu).

99 Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā Komisija tādējādi uzskatīja, ka izskatāmajā lietā Transcatab “trūka autonomijas”, jo to pilnībā kontrolēja tās mātessabiedrība SCC.

100 Pretēji tam, ko Transcatab norāda savā replikā, proti, ka izskatāmajā lietā Komisija esot pārvērtusi prezumpciju “iuris tantum” prezumpcijā “iuris et de iure”, šī argumentācija nenovirzās no atspēkojamas prezumpcijas loģikas. Tādējādi tāpat kā citu prezumpciju, kas pieļaujamas konkurences tiesībās, gadījumā, ja Komisija kādu apstākli uzskata par tiesisku, tas tiek uzskatīts par pierādītu, ja vien attiecīgais uzņēmums prezumpciju neatspēko, iesniedzot pārliecinošus pierādījumus par pretējo (iepriekš 90. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 121. un 126. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 162. un 167. punkts). Līdz ar to, ievērojot tās atspēkojamo raksturu, minētā prezumpcija, kas var tikt atspēkota katrā atsevišķā gadījumā, neizraisa automātisku atbildības noteikšanu mātessabiedrībai, kurai pieder viss tās meitassabiedrības kapitāls, kas būtu pretrunā personiskās atbildības principam, uz kuru pamatojas konkurences tiesības.

101 Tātad Komisija tomēr ir ņēmusi vērā noteikumus, kas pārvalda mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības rīcību, uzskatot SCC, kuras tiesību pārņēmēja ir Alliance One, par atbildīgu par Transcatab izdarīto pārkāpumu.

102 Ir jākonstatē, ka šādu secinājumu neliek apšaubīt Transcatab izvirzītie argumenti, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu par sekām, kādas ir iepriekš 88. punktā minētajam spriedumam lietā Akzo Nobel u.c./Komisija. Tā uzskata, pirmkārt, ka šis spriedums kļūdaini interpretējot agrāko judikatūru, konkrētāk, iepriekš 95. punktā minēto spriedumu lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, un katrā gadījumā judikatūra šajā jautājumā neesot viennozīmīga. Otrkārt, faktiskie apstākļi lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums, atšķiroties no izskatāmās lietas faktiskajiem apstākļiem, jo aizliegtās vienošanās īstenošanā esot bijušas iesaistītas vairākas meitassabiedrības un līdz ar to esot bijis grūtāk pierādīt, ka mātessabiedrība nebija zinājusi par darbībām, kas vērstas pret konkurenci. Attiecībā uz pirmo argumentu pietiek konstatēt, ka no iepriekš 88. punktā minētā sprieduma lietā Akzo Nobel u.c./Komisija (tāpat šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus iepriekš minētajā lietā, Krājums, I‑8241. lpp., 60. un 61. punkts) izriet, ka Tiesa ne vien ņēma vērā judikatūru, uz kuru Transcatab lielā mērā balsta savu galveno argumentāciju, un, konkrētāk, iepriekš 95. punktā minēto spriedumu lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, bet tāpat tā ir sniegusi viennozīmīgu interpretāciju par agrāko judikatūru (iepriekš 88. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58.–62. punkts). Attiecībā uz otro argumentu pietiek konstatēt, ka šķietamajām atšķirībām starp abām lietām nav nozīmes, jo atbildības attiecināšanas kritērijs lietā, kurā pasludināts iepriekš 88. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, nekādi nebija mātessabiedrības tieša vai netieša zināšana par meitassabiedrības vai meitassabiedrību īstenotajām darbībām. Katrā ziņā, kā to pamatoti norādījusi Komisija, šajā spriedumā šāds elements nekādi nav ticis ņemts vērā.

– Par to, ka nav ņemti vērā pierādījumi, kas iesniegti, lai atspēkotu prezumpciju

103 Kā izklāstīts iepriekš 94. un 95. punktā, gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāls, Komisijai ir tiesības pieņemt, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs meitassabiedrības rīcību, nesniedzot papildu pierādījumus tam, ka mātessabiedrība ir faktiski īstenojusi šādu ietekmi vai ir zinājusi par minētās meitassabiedrības iesaistīšanos šajā pārkāpumā. Tā ir atspēkojama prezumpcija, ko var atspēkot ar pretēju pierādījumu. Pretēji tam, ko apgalvo Transcatab, tieši SCC, kuras īpašumā pārkāpuma brīdī bija viss Transcatab kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 336. apsvērumu), ir jāatspēko minētā prezumpcija, sniedzot pierādījumus, kas apliecina, ka tās meitassabiedrība autonomi nosaka savu darbību tirgū un ka šīs divas sabiedrības neveido vienu ekonomisko vienību. Pretējā gadījumā ietekmes īstenošanu pierāda apstāklis, ka prezumpcija, kas izriet no pilnīgas kapitāla piederības, nav tikusi atspēkota (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60.–62. punkts un tajos minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑175/05 Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑184.* lpp., 93. punkts).

104 Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 335.–344. apsvērumā bija izvērtējusi argumentus un pierādījumus, kurus SCC sniedza savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai pierādītu, ka Transcatab komercpolitika netika būtiski ietekmēta, un neuzskatīja tos par tādiem, kas atspēkotu prezumpciju.

105 Ir jākonstatē, ka prasības pieteikumā Transcatab vienīgi ir apgalvojusi, nekādā veidā savus apgalvojumus nepamatojot, ka SCC administratīvā procesa laikā bija pierādījusi, ka tai bija decentralizēta struktūra, ar pilnīgi neatkarīgu vietējo vadību, kurai ir deleģētas visas funkcijas atbilstoši Itālijas jēltabakas tirgus īpatnībām, ka tās valdes locekļi, kā arī ģenerāldirektors ir autonomi un ka tiem nav nekādas tiešas vai netiešas saiknes ar SCC. Tomēr Transcatab nenorādīja nekādas iespējamas kļūdas, kuras Komisija būtu pieļāvusi apstrīdētajā lēmumā saistībā ar šo pierādījumu vērtējumu. Tikai replikā, atbildot uz noteiktiem Komisijas argumentiem, tā izvirza dažus argumentus, netieši kritizējot apstrīdēto lēmumu.

106 Katrā ziņā vispirms ir jānorāda, kā Komisija apstrīdētā lēmuma 338. apsvērumā ir pamatoti konstatējusi, ka fakts, ka meitassabiedrībai ir pašai sava vietējā vadība un pašai savi līdzekļi, nepierāda, ka tā savu rīcību tirgū nosaka autonomi no mātessabiedrības. Apstāklis, ka ikdienas darbību vadība uzticēta meitassabiedrības, kas pilnībā pieder mātessabiedrībai, vietējai vadībai, faktiski ir ierasta prakse, un šā iemesla dēļ nevar tikt pierādīta meitassabiedrības faktiska autonomija. Tas pats izriet no argumenta par kādām īpašām Itālijas jēltabakas tirgus pazīmēm, jo šīs pazīmes neliedz mātessabiedrībai veikt pilnīgu savas meitassabiedrības kontroli.

107 Turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 341. un 342. apsvērumā Komisija precizēja, pirmkārt, ka, pirms SCC ieguva visu Transcatab kapitālu, tā jau kontrolēja šo sabiedrību kopā ar savu Itālijas partneri un apstāklis, ka tā pēc kontroles pārņemšanas nemainīja neko tās vadībā, tādējādi nevar tikt uzskatīts par pierādījumu tam, ka tā nav īstenojusi nekādu ietekmi uz savu meitassabiedrību pēc tam, kad bija kļuvusi par tās pilnīgu īpašnieci. Otrkārt, Komisija atklāja, ka izpildvaras pilnvaru deleģēšana Transcatab ģenerāldirektoram, kurš, nepastāvot pretējiem pierādījumiem, varēja saprātīgi pieņemt, ka amatā viņu bija iecēlusi SCC, neliedza pārējiem valdes locekļiem ieņemt izpildu amatus un veikt izpildu funkcijas.

108 Ir jāatzīmē, ka Komisija, nesaņemot paskaidrojumus no SCC, pamatoti piešķir nozīmi apstāklim, ka tā, kļūstot par vienīgo akcionāru un iegūstot visas pilnvaras, lai veiktu daļēju vai pilnīgu valdes atjaunošanu, šajā sakarā neko nedarīja. No tā izriet, ka valdes locekļu un, konkrētāk, ģenerāldirektora palikšana amatā var tikt izskaidrota vienīgi ar SCC kā Transcatab vienīgā akcionāra lēmumu.

109 Turklāt apstāklis, ka tikai vienai personai, proti, ģenerāldirektoram, bija nozīmīgas pilnvaras, ko tam deleģēja valde, varēja, gluži pretēji, liecināt par mātessabiedrības vēlmi vienkāršot kontroli pār savu meitassabiedrību, aprobežojot valdes lomu ar marginālām darbībām un visas pilnvaras koncentrējot “vīra, kam tās uzticējās”, rokās. Nav īsti ticams, ka multinacionāla sabiedrība deleģētu visas pilnvaras attiecībā uz meitassabiedrību, kas darbojas valsts tirgū, kā tas ir Transcatab gadījumā, vai pat pieņemtu to, ka pilnvaras deleģētas – pirms pilnīgas kontroles iegūšanas – fiziskai personai, kas, rīkojoties pilnīgi autonomi un šķietami neesot vienīgā akcionāra iecelta, savukārt izvēlētos valdes locekļus, tādējādi liedzot ikvienai citai personai jebkādu ietekmi uz sabiedrības vadību, un kas de facto nebūtu par savām darbībām atbildīga nevienam.

110 Tādējādi un tāpat ņemot vērā apstākli, ka pilnvaru deleģēšana meitassabiedrības ģenerāldirektoram nebūt nav neierasta, šāds arguments neatspēko prezumpciju par kontroli, kādu mātessabiedrība īstenoja pār Transcatab.

111 Turpinot, attiecībā uz argumentu, kas kritizē iespējamo secinājumu, kuru Komisija izdarīja tādēļ, ka daži dokumenti bija rakstīti angļu valodā, ir jākonstatē, ka, pretēji tam, ko apgalvo Transcatab, šie dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 343.–346. apsvērumā, nebija paredzēti ne tam, lai pierādītu, ka mātessabiedrības varētu ietekmēt vai tās konkrēti būtu ietekmējušas savu Itālijas meitassabiedrību rīcību, ne, vēl jo mazāk, lai pierādītu, ka mātessabiedrības zināja par attiecīgo aizliegto vienošanos. Gluži pretēji, Komisija ir aprobežojusies ar to, ka izmantoja noteiktus dokumentus, kas bija iekļauti lietas materiālos, lai konstatētu, kāds bija to pierādījumu un argumentu ticamības līmenis, ko savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem izvirzīja SCC, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi uz Transcatab.

112 Visbeidzot ir svarīgi norādīt, ka pretēji tam, ko savā replikā apgalvo Transcatab, no apstrīdētā lēmuma nekādā veidā neizriet, ka prezumpciju par izšķirošu ietekmi var atspēkot tikai tad, ja mātessabiedrības līdzdalībai ir vienīgi finanšu raksturs.

113 Tas nozīmē, ka iebildums par to, ka nav ņemti vērā pierādījumi, kas sniegti, lai atspēkotu prezumpciju, ir jānoraida.

– Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

114 Par Transcatab izvirzīto trešo iebildumu ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana administratīvo procesu norisē konkurences politikas jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 P Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

115 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, administratīvā procesa laikā varētu pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P BPB Industries un British Gypsum/Komisija, Recueil, I‑865. lpp., 21. punkts).

116 Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkts atspoguļo šo principu, ciktāl tajā paredzēts, ka lietas dalībniekiem jānosūta paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 67. punkts), lai ieinteresētajām personām patiešām būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības, un lai tās varētu efektīvi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. Šo prasību var uzskatīt par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tikusi dota iespēja izteikties (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00 CMA CGM u.c./Komisija, Recueil, II‑913. lpp., 109. punkts un tajā minētā judikatūra).

117 Tomēr šīs norādes var tikt sniegtas kopsavilkuma veidā un lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai (šajā ziņā skat. iepriekš 115. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 14. punkts), jo šis paziņojums ir sagatavošanas stadijas dokuments, kurā ietvertajiem faktiskajiem un tiesiskajiem vērtējumiem ir tikai pagaidu raksturs (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 17. novembra spriedumu apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija, Recueil, 4487. lpp., 70. punkts). Tādējādi par pieļaujamiem ir atzīstami papildinājumi paziņojumā par iebildumiem, kas izdarīti, ņemot vērā lietas dalībnieku atbildes rakstu, kurā iekļautie argumenti pierāda, ka tie faktiski ir varējuši īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Komisija administratīvā procesa vajadzībām var arī pārskatīt vai papildināt faktiskos vai tiesiskos argumentus, lai pamatotu savus izteiktos iebildumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā T‑86/95 Compagnie générale maritime u.c./Komisija, Recueil, II‑1011. lpp., 448. punkts, un 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā T‑310/01 Schneider Electric/Komisija, Recueil, II‑4071. lpp., 438. punkts).

118 Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka argumenta, ko izvirzījis uzņēmums administratīvā procesa laikā, vērā ņemšana, nesniedzot tam iespēju šajā sakarā izteikties pirms galīgā lēmuma pieņemšanas, pati par sevi nevar būt tiesību uz aizstāvību pārkāpums (Tiesas 2001. gada 10. jūlija rīkojums lietā C‑497/99 P Irish Sugar/Komisija, Recueil, I‑5333. lpp., 24. punkts).

119 Visbeidzot tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ja pastāv iespēja, ka tādēļ, ka Komisija ir pieļāvusi nepilnību, tās veiktajam administratīvajam procesam varētu būt bijis atšķirīgs iznākums. Uzņēmums, kas ir prasītājs, ir pierādījis, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas atbilstoši pierāda nevis to, ka Komisijas lēmumam būtu bijis atšķirīgs saturs, bet gan to, ka tas būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja nepilnība nebūtu pieļauta, piemēram, tādēļ, ka tas būtu varējis savai aizstāvībai izmantot dokumentus, kuriem tam tikusi liegta piekļuve administratīvā procesa laikā (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑407/08 P Knauf Gips/Komisija, Krājums, I‑6375. lpp., 28. punkts).

120 Šajā gadījumā ir jānorāda, ka, lai pamatotu atbildības uzlikšanu SCC par tai pilnībā piederošās Transcatab pārkāpumiem aizliegtu vienošanos tiesību jomā, Komisija, ievērojot iepriekš 91.–94. punktā minētos judikatūras principus, paziņojumā par iebildumiem principā varēja aprobežoties ar konstatējumu, kāds bija kapitāla sadalījums starp meitassabiedrībām un mātessabiedrībām (skat. paziņojuma par iebildumiem 336.–338. punktu). Piemērojot šos judikatūrā izklāstītos principus, savā galīgajā lēmumā Komisijai ir jāieņem nostāja attiecībā uz argumentiem, ko lietas dalībnieki izvirzījuši, atbildot uz minēto paziņojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 335. un nākamos apsvērumus), un kas vērsti uz to, lai atspēkotu šo prezumpciju.

121 Savukārt attiecībā uz Transcatab apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi dokumentus, kuri nav minēti paziņojumā par iebildumiem, ir jānorāda, ka, vienīgi vērtējot argumentus un pierādījumus, kurus lietas dalībnieki bija iesnieguši administratīvā procesa laikā, Komisija apstrīdētā lēmuma 335.–344. apsvērumā faktiski aplūko dažus īpašus aspektus un dokumentus par attiecībām starp SCC un Transcatab un, to darot, atsaucas uz dokumentiem, kas parādās administratīvās lietas materiālos. Tādējādi šo aspektu un dokumentu ņemšana vērā nevarēja ietekmēt Transcatab tiesību uz aizstāvību īstenošanas efektivitāti, it īpaši tādēļ, ka administratīvajā procesā tai bija piekļuve minētajiem dokumentiem, kuri jebkurā gadījumā jau bija tās rīcībā.

122 Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka gan SCC, gan Transcatab varēja atbildēt uz iebildumu, kas tieši izklāstīts tām nosūtītajā paziņojumā par iebildumiem, un izklāstīt savu aizstāvību tiesas sēdē uzklausīšanas amatpersonai. Līdz ar to administratīvajā procesā ir ticis ievērots sacīkstes princips.

123 Katrā ziņā tāpat ir jāatgādina – kā to norādījusi Tiesa – tā kā attiecībā uz vainojamību pārkāpumā Komisijai paziņojuma par iebildumiem stadijā nav jāizvirza citi pierādījumi kā vien tie, kas attiecas uz mātessabiedrības īpašumtiesībām uz tās meitassabiedrības kapitālu, arguments par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nevar tikt pieņemts (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 64. punkts).

124 Līdz ar to ir jānoraida iebildums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nelemjot par Komisijas izvirzīto jautājumu par tā pieņemamību.

125 Noslēgumā, ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā.

Par pirmā pamata otro daļu par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

126 Transcatab apgalvo, ka tādēļ, ka tā uzskata Alliance One par atbildīgu par attiecīgajiem pārkāpumiem, Komisija tai ir uzlikusi naudas sodu, kas pārsniedz maksimālo robežu – 10 % no tās apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas –, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā. Faktiski tai uzliktā naudas soda apmērs veido aptuveni 43 % no tās apgrozījuma.

127 Attiecībā uz pārējo, Transcatab atsaucas uz argumentiem, kurus Alliance One ir izvirzījusi savā prasības pieteikumā (lieta T‑25/06) un kuru kopiju tā ir pievienojusi pielikumā.

128 Komisija lūdz noraidīt Transcatab argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

129 Pirmkārt, ir jānorāda, ka šī daļa ir cieši saistīta ar šā pamata pirmo daļu, tādēļ pēdējā minētā noraidīšana noteikti ietekmēs šīs daļas pamatotību. Tādēļ, ņemot vērā apsvērumus, kuru dēļ tika noraidīta pirmā pamata pirmā daļa, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, ņemot vērā SCC konsolidēto apgrozījumu kā atsauces vērtību, lai aprēķinātu 10 % robežu no apgrozījuma, kā ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā (šajā ziņā skat. iepriekš 103. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 114. punkts).

130 Faktiski šī augstākā robeža ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienotu ekonomisko vienību, kas darbojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, konsolidēto apgrozījumu, jo vienīgi šo sabiedrību konsolidētais apgrozījums norāda attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko kapacitāti (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 528. un 529. punkts, un iepriekš 103. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 114. punkts).

131 Otrkārt, attiecībā uz Transcatab vispārējo atsauci uz argumentiem, kurus savā prasības pieteikumā izvirzījusi tās mātessabiedrība Alliance One, ir jānorāda, ka šāda atsauce, kurā vispārīgi ir pieminēts pielikumā esošs dokuments un kura Vispārējai tiesai neļauj apzināt konkrētus argumentus, kurus varētu uzskatīt par tādiem, kas papildina tās dokumentos iekļautos pamatus, ir uzskatāma par nepieņemamu.

132 Faktiski ir jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. pantu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu katrā prasības pieteikumā ir jānorāda tiesvedības priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai prasība būtu pieņemama, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem prasība pamatota, jāizriet – vismaz kopsavilkuma veidā, bet saskaņotā un saprotamā veidā – no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kam atbilstoši iepriekš minētajiem noteikumiem ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā. Turklāt Vispārējai tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami vienīgi pārbaudes veikšanai un tehniskos nolūkos (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑209/01 Honeywell/Komisija, Krājums, II‑5527. lpp., 56. un 57. punkts, un 2007. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑201/04 Microsoft/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 94. punkts un tajā minētā judikatūra).

133 Līdz ar to arī pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji – kā nepieņemama.

134 Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kopumā.

2. Par otro pamatu par naudas soda sākumsummas noteikšanu

Par otrā pamata pirmo daļu par pārkāpuma smagumu

135 Otrā pamata pirmās daļas ietvaros Transcatab izvirzīja vairākus iebildumus par to, ka apstrīdētajā lēmumā pārkāpums ir kvalificēts kā “sevišķi smags”.

136 Vispirms ir jāatgādina galvenie principi, pēc kuriem tiek noteikti naudas sodu apmēri un, konkrētāk, tiek vērtēts pārkāpuma smagums.

137 EKL 81. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir skaidri noteikts, ka nesaderīgi ar kopējo tirgu ir nolīgumi un saskaņotas darbības, ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus vai ierobežo vai kontrolē ražošanu vai tirgu. Ja runa ir par horizontālu aizliegtu vienošanos, šāda veida pārkāpumi judikatūrā tiek kvalificēti kā “sevišķi smagi”, jo tie ietekmē būtiskus konkurences parametrus attiecīgajā tirgū (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94 Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 675. punkts), vai kā acīmredzami konkurences noteikumu pārkāpumi (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 109. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94 BPB de Eendracht/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 303. punkts).

138 Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, lai noteiktu naudas soda summu, kas uzliekama par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.

139 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (iepriekš 88. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 241. punkts; iepriekš 114. punktā minētais spriedums lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 54. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 91. punkts).

140 Lai nodrošinātu savu lēmumu, kuros nosaka naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, pārredzamību un objektivitāti, Komisija pieņēma Pamatnostādnes (Pamatnostādņu pirmā daļa).

141 Pamatnostādnes ir instruments, kas paredzēts, lai, ievērojot augstāka ranga tiesības, precizētu kritērijus, kurus Komisija ir paredzējusi piemērot, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras naudas sodu noteikšanā, kas tai piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Kaut arī Pamatnostādnes nav lēmuma, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, juridiskais pamats, jo šis lēmums ir pamatots ar Regulu Nr. 1/2003, tās tomēr vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija ir apņēmusies izmantot, lai noteiktu to naudas sodu apmēru, kuri uzlikti ar minēto lēmumu un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (iepriekš 88. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 209.–213. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 219. un 223. punkts).

142 Tādējādi, kaut arī Pamatnostādnes nevarētu tikt kvalificētas par tiesību normām, kuras administrācijai būtu jāievēro visos gadījumos, tās tomēr ietver indikatīvus piemērojamās prakses noteikumus, no kā administrācija nevar atkāpties konkrētā gadījumā, nesniedzot pamatojumu (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 209. un 210. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts).

143 No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas izvērtēšanas pilnvaru pašierobežošana tomēr ir saderīga ar Komisijai būtisko izvērtēšanas brīvības saglabāšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00 Mannesmannröhren-Werke/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 246., 274. un 275. punkts). Tas, ka Komisija Pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju jautājumā par pārkāpuma smaguma novērtējumu, neliedz tai šo kritēriju vērtēt vispārīgi atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem, tostarp apstākļiem, kas Pamatnostādnēs nav minēti tieši (iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 237. punkts).

144 Saskaņā ar Pamatnostādnēs paredzēto metodi, aprēķinot attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekamā naudas soda apmēru, par sākumpunktu Komisija izmanto summu, kura ir noteikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu. Pārkāpuma smaguma noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētais iespaids uz tirgu, ja to var noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjoms (Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa).

145 Šajā sakarā pārkāpumi ir sadalīti trīs kategorijās, t.i., “sīkāki pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1000 līdz EUR 1 miljonam, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1 miljona līdz EUR 20 miljoniem, un “sevišķi smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs pārsniedz EUR 20 miljonus (Pamatnostādņu 1.A punkta otrā daļa, no pirmā līdz trešajam ievilkumam). Kas attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, Komisija precizē, ka runa būtībā ir par horizontāliem ierobežojumiem, piemēram, “cenu karteļiem” un tirgus sadales kvotām vai citādu praksi, kas apdraud iekšējā tirgus pienācīgu darbību, piemēram, valstu tirgu norobežošanos vai izteikti ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu, ko izdara uzņēmumi, kuriem ir kvazimonopols (Pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešais ievilkums).

146 Turklāt jānorāda, ka visi trīs iepriekš 144. punktā minētie pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi. Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai raksturotu “sevišķi smagus” pārkāpumus (iepriekš 139. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 101. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑456/05 un T‑457/05 Gütermann un Zwicky/Komisija, Krājums, II‑1443. lpp., 137. punkts).

147 Savukārt nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus apjoms nav nepieciešamie kritēriji, lai horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu, it īpaši, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz cenu noteikšanu. Lai arī abi šie kritēriji ir vērā ņemami apstākļi pārkāpuma smaguma noteikšanā, tie ir tikai daži no daudzajiem kritērijiem, lai veiktu smaguma visaptverošu vērtējumu (šajā ziņā skat. iepriekš 114. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 74. un 81. punkts, un iepriekš 141. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 240. un 311. punkts, un 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04 Carbone-Lorraine/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 91. punkts).

148 Tādējādi saskaņā ar šobrīd jau iedibināto judikatūru no Pamatnostādnēm izriet, ka horizontālas aizliegtās vienošanās, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu, kā tas ir šajā lietā, var tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi tikai to rakstura dēļ un Komisijai nav jāpierāda pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu (iepriekš 114. punktā minētais spriedums lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 75. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02 Brasserie nationale u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts), attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus ierobežotajam apjomam pieļaujot šādu kvalifikāciju (šajā ziņā skat. iepriekš 139. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 103. punkts, un iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā Carbone-Lorraine/Komisija, 91. punkts).

149 Šo secinājumu apstiprina tas, ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un ietekme uz plašām kopējā tirgus zonām, sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība, kas ir saistīta ar konkrēto ietekmi uz tirgu vai ietekmi uz konkrētu ģeogrāfisku teritoriju (iepriekš 146. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Gütermann un Zwicky/Komisija, 137. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 148. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Brasserie nationale u.c./Komisija, 178. punkts).

150 Turklāt pastāv mijiedarbība starp trim pārkāpuma smaguma vērtēšanas kritērijiem tādā ziņā, ka lielāks pārkāpuma smagums atbilstoši vienam vai otram kritērijam var kompensēt to, ka pārkāpums ir mazāk smags citā ziņā (iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 241. punkts).

151 Konkrēti izskatāmajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka dažādiem adresātiem uzliktā naudas soda apmēru Komisija noteica, pamatojoties uz vispārēju metodiku, kuru tā piemēro saskaņā ar Pamatnostādnēm, pat ja minētajā lēmumā Komisija uz tām nav skaidri norādījusi.

Lietas dalībnieku argumenti

152 Pirmkārt, Transcatab apgalvo, ka no Pamatnostādņu teksta, kāds tas ir atkārtots apstrīdētā lēmuma 365. apsvērumā, izriet, ka, lai izvērtētu pārkāpuma smagumu, Komisijai ir jāņem vērā trīs kritēriji, proti, pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Tādējādi Komisija nevarēja aizliegto vienošanos kvalificēt kā “sevišķi smagu” pārkāpumu tikai tās rakstura dēļ, neņemot vērā abus pārējos kritērijus.

153 Tomēr, neraugoties uz Pamatnostādņu noteikumiem, Komisija attiecīgo pārkāpumu ir uzskatījusi par “sevišķi smagu”. Šī kvalifikācija ir kļūdaina, jo tā neņem vērā, ka pārkāpumam nav konkrētas ietekmes uz tirgu un ka attiecīgā ģeogrāfiskā izplatība ir neliela. Pareizi ņemot vērā visus trīs iepriekš minētos kritērijus, Komisijai aizliegtā vienošanās bija jākvalificē vienkārši kā “smags” pārkāpums. Vairākos šai lietai līdzīgos gadījumos Komisija cenu karteli ir kvalificējusi kā smagu pārkāpumu. Turklāt šajā gadījumā Komisija, atbilstoši tās apgalvojumam, kvalificējot pārkāpumu kā sevišķi smagu, neesot balstījusies vienīgi uz tā raksturu, bet esot vērtējusi pārkāpuma smagumu, ņemot vērā trīs iepriekš minētos kritērijus, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 365.–368. apsvēruma. Apstāklis, ka Komisija esot noteikusi sodu zem Pamatnostādnēs paredzētās minimālās robežas EUR 20 miljoni, neļaujot uzskatīt, ka Transcatab nav intereses izvirzīt pamatu, jo šis slieksnis esot vienīgi norāde, kādu minimālo naudas soda summu ir iespējams uzlikt.

154 Otrkārt, Transcatab izvirza vairākus iebildumus tieši par to, ka aizliegtā vienošanās nekādi neietekmēja tirgu. Faktiski Transcatab uzskata, ka nolīgumi, par kuriem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu tika piemērotas sankcijas, nekādā veidā neesot ietekmējuši tirgu vai vismaz tie neesot radījuši paredzētās sekas. Tāpat no vairākām cenu salīdzināšanām, ko Komisija veica paziņojumā par iebildumiem, izrietot, ka cenas, kuras lietas dalībnieki bija norādījuši savos nolīgumos, nekad neesot “atspoguļojušās” tirgū. Transcatab min vairākus konkrētus piemērus un vairākus datus, kas pamatojot šos apgalvojumus, un arī norāda, ka, ja šiem nolīgumiem būtu bijusi kāda ietekme, tad cenas būtu samazinājušās un nostabilizējušās, kas tomēr nenotika. Turklāt arī apstrīdētā lēmuma 97. un nākamajos apsvērumos esot norādīts, ka jēltabakas cenas Itālijā laikā no 1990. līdz 2000. gadam esot pieaugušas tā, kā nebija pieaugušas nevienā citā dalībvalstī, un ka šis pieaugums turpinājās līdz 2002. gadam, kad pārstrādātāji izbeidza savus nolīgumus. Turklāt lietā, kurā pieņemts Komisijas 2004. gada 20. oktobra lēmums C(2004) 4030, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) (turpmāk tekstā – “lieta Jēltabaka – Spānija”), Komisija uzskatīja, ka tabakas cenu pieaugums, neraugoties uz to, ka starp pārstrādātājiem bija noslēgts nolīgums, ir pierādījums tam, ka nolīgumi netiek īstenoti. Turklāt savā iepriekšējā lēmumpieņemšanas praksē Komisija esot ņēmusi vērā, ja rīcībai, kas uzskatāma par īpaši nosodāmu, nav bijusi reāla ietekme uz tirgu, kvalificējot pārkāpumus kā “smagus”, nevis “sevišķi smagus”. Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 368. apsvērumā esot kļūdaini un nepamatoti apgalvojusi, ka aizliegtā vienošanās varēja ietekmēt pakārtoto pārstrādes un pārstrādātās tabakas pārdošanas tirgu. Turklāt pakārtotajā tirgū šī vienošanās varējusi samazināt cigarešu ražotāju izmaksas.

155 Apstrīdētā lēmuma pamatojums par pārkāpuma ietekmi uz tirgu esot neloģisks, ciktāl Komisija apgalvojot, ka neatļautās vienošanās mērķis bija samazināt kopējo tabakas produkciju, kaitējot patērētājiem (apstrīdētā lēmuma 282. apsvērums), lai gan Eiropas un Itālijas tabakas tirgus pamatproblēma bija sliktas kvalitātes tabakas pārprodukcija. Turklāt Komisija paziņojumā par iebildumiem nekādā veidā neesot minējusi, ka aizliegtās vienošanās dēļ būtu samazinājusies ražošana. Šo argumentu pirmo reizi izmantojot apstrīdētajā lēmumā, tā esot pārkāpusi Transcatab tiesības uz aizstāvību, jo tai neesot dota atbildes iespēja. Tāpat Komisija apstrīdētajā lēmumā pirmo reizi esot minējusi iespējamo ietekmi uz pakārtoto tirgu, tādējādi atkārtoti pārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību.

156 Treškārt, Transcatab apgalvo, ka ģeogrāfiskais tirgus, kurā izdarīti pārkāpumi, par kuriem ar apstrīdēto lēmumu tika uzliktas soda sankcijas, ir ļoti neliels, aprobežojoties ar četriem Itālijas reģioniem, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 84. apsvēruma. Tātad runa ir par daudz mazāku ģeogrāfisko tirgu nekā valsts tirgus. Komisija, nosakot pārkāpuma smagumu, to nekādā veidā neesot ņēmusi vērā. Tātad šajā ziņā apstrīdētajam lēmumam acīmredzami trūkst pamatojuma. Turklāt atbilstoši Komisijas lēmumpieņemšanas praksei pārkāpums būtu uzskatāms par smagu, nevis sevišķi smagu. Vēl jo vairāk, lēmumā lietā Jēltabaka – Spānija, nosakot naudas sodu, Komisija esot ņēmusi vērā samērā nelielo preču tirgu, kas ietvēra tikai dažus Spānijas reģionus.

157 Komisija lūdz noraidīt Transcatab argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

158 Vispirms ir jānorāda, ka Transcatab formāli apstrīd naudas soda “pamatsummu”, kas saskaņā ar Pamatnostādņu 1.B punkta ceturto daļu veidojas, saskaitot summas, kas noteiktas atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma. Tomēr no tās argumentācijas izriet, ka apstrīdētā naudas soda apmērs ir noteikts atkarībā no pārkāpuma smaguma, tādēļ apmērs, par kuru ir runa šajā pamatā, ir naudas soda sākumsumma, kāda tā minēta apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 107. punkts).

– Par pārkāpuma kvalificēšanu par sevišķi smagu

159 Attiecībā uz Transcatab iebildumu par to, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, kvalificējot pārkāpumu kā “sevišķi smagu”, vispirms ir jānorāda, kā ir atgādināts iepriekš 146.–148. punktā, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka no trim kritērijiem, kas minēti Pamatnostādnēs, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, galvenā nozīme sevišķi smagu pārkāpumu raksturošanā ir pārkāpuma raksturam. Tādējādi nolīgumus vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā šajā lietā, ir cenu noteikšana vai tirgu sadale, var kvalificēt kā “sevišķi smagus”, pamatojoties vienīgi uz to raksturu, un šādu rīcību nav jāraksturo ar konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu vai īpašu ģeogrāfisko izplatību.

160 Šajā lietā attiecībā uz pārkāpuma raksturu ir jāsecina, ka tā mērķis bija kopīgi noteikt cenas, kuras maksā pārstrādātāji par jēltabaku, un piegādātāju un daudzumu sadale. Šāda prakse ir horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi Pamatnostādņu izpratnē, un tādējādi pēc sava rakstura tie ir “sevišķi smagi”. Šāda veida aizliegtas vienošanās judikatūrā ir kvalificētas kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi vai kā sevišķi smagi pārkāpumi, jo tie ietver tiešu iejaukšanos būtiskajos konkurences parametros attiecīgajā tirgū (skat. iepriekš 137. punktu).

161 Tas nozīmē, ka šajā gadījumā Komisija aizliegto vienošanos varēja kvalificēt kā sevišķi smagu pārkāpumu, pamatojoties uz pārkāpuma raksturu un neatkarīgi no tā konkrētās ietekmes uz tirgu un tā ģeogrāfiskās izplatības (skat. iepriekš 146.–149. punktā minēto judikatūru un iepriekš 139. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 103. punkts).

162 Turklāt saistībā ar dažādām Transcatab atsaucēm uz Komisijas iepriekš pieņemtajiem lēmumiem ir jāatgādina, ka Komisijas agrākā lēmumpieņemšanas prakse pati par sevi nav uzskatāma par atbilstošām tiesību normām attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, jo šādas normas ir noteiktas tikai Regulā Nr. 1/2003, kas tiek piemērota, ņemot vērā Pamatnostādnes, un ka Komisijai, lai noteiktu naudas sodu apmēru, ir noteiktas plašas izvērtēšanas pilnvaras un tai nav saistoši tās iepriekšējie vērtējumi (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 19. marta spriedumu lietā C‑510/06 P Archer Daniels Midland/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 82. punkts, un iepriekš 139. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 123. punkts). No tā izriet, ka nevar piekrist Transcatab apgalvojumiem par Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi.

163 Turklāt neviens no Transcatab izvirzītajiem argumentiem neliekot apšaubīt aizliegtās vienošanās kvalificēšanu par sevišķi smagu pārkāpumu. Tādēļ tie ir jāanalizē pakārtoti.

– Par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu

164 Konkrētāk, attiecībā uz argumentiem par pieļautajām kļūdām, nosakot pārkāpuma smagumu, sakarā ar to, ka pārkāpumam neesot tiešas ietekmes uz tirgu, ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko norāda Transcatab, no apstrīdētā lēmuma redakcijas izriet, ka, lai gan 365. apsvērumā Komisija, izmantojot Pamatnostādņu formulējumus, ir apstiprinājusi, ka, vērtējot pārkāpuma smagumu, tai ir jāņem vērā trīs apstākļi, kas norādīti minēto Pamatnostādņu 1.A punkta pirmajā daļā (skat. iepriekš 144. punktu), pēc tam tā pārkāpuma smaguma novērtējumu nepamatoja ar pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.

165 Faktiski apstrīdētā lēmuma daļā, kas attiecas uz pārkāpuma smaguma novērtēšanu (365.–369. apsvērums), nav ietverta nekāda pārkāpuma konkrētas ietekmes uz tirgu analīze. It īpaši, pretēji tam, ko apgalvo Transcatab, šāda analīze neizriet no apstrīdētā lēmuma 368. apsvēruma. Šis apsvērums, kas cieši saistīts ar iepriekšējo apsvērumu par pārkāpuma raksturu, vispārīgi attiecas uz aizliegtu vienošanos iepirkuma jomā spēju ietekmēt konkurenci, tāpat kā tipiskā “pārdošanas karteļu” gadījumā. Komisija apgalvo, ka šāda veida aizliegtas vienošanās kropļo attiecīgo uzņēmumu konkurences darbības neatkarīgi no tā, vai runa ir par ražotājiem vai tiem, kas veic pakārtotas darbības, jo tiek ietekmēts pārstrādes uzņēmumu konkurences darbības būtisks rādītājs, proti, pārstrādājamā produkta iepirkuma cena. Tajā pašā apsvērumā Komisija arī apgalvo, ka šī spēja kropļot konkurenci ir vēl jo svarīgāka gadījumā, ja runa ir par tādu produktu, kāds tiek aplūkots šajā lietā.

166 Turklāt apstrīdētā lēmuma daļā, kas attiecas uz konkurences ierobežošanas analīzi (277. un nākamie apsvērumi), uz kuru ir atsauce 368. apsvērumā, arī nav iekļauta pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu analīze. Faktiski, pretēji tam, ko apgalvo Transcatab, nekas neliecina, ka no šīs apstrīdētā lēmuma daļas, kurā ir analizēta vienošanos starp pārstrādātājiem konkurenci ierobežojošā iedarbība, varētu secināt, ka Komisija būtu atsaukusies uz aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi uz tirgu, lai naudas soda noteikšanas nolūkā noteiktu pārkāpuma smagumu.

167 Vienīgi apsvērumos par neatļautās vienošanās spēju ietekmēt pārstrādātāju rīcību iepirkuma jautājumā parādās diezgan vispārīgas atsauces uz iespējamu ietekmi uz pakārtotajiem tirgiem, ko Transcatab apstrīd (skat. iepriekš 154. punkta beigas). Tā kā aizliegtā vienošanās noteica, cik lielu tabakas daudzumu iepērk katrs no pārstrādātājiem, Transcatab nevar apgalvot, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru aizliegtā vienošanās spēja ietekmēt tabakas pārstrādes pakārtotās darbības un pārstrādātās tabakas pārdošanu, ir kļūdains. Faktiski, tā kā aizliegtā vienošanās noteica iepirkto izejvielu daudzumu, tā noteikti spēja ietekmēt pakārtoto pārstrādātāju rīcību, kas attiecas uz pārstrādāto produktu. Turklāt Transcatab nav izvirzījusi nevienu argumentu un nav sniegusi nevienu pierādījumu, kas apšaubītu šo apgalvojumu. Ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā nekādā veidā nav pieminēta iespējamā ietekme uz cigarešu cenām gala patērētājiem, tādēļ argumenti, kurus šajā sakarā izvirza Transcatab, ir jānoraida.

168 Attiecībā konkrēti uz Transcatab iesniegtajiem datiem vai datiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā, kuri pierādot aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu neesamību (skat. iepriekš 154. punktu), ir jānorāda, ka no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrētā veidā. To, kas vēlāk noticis ar faktiskajām tirgus cenām, varēja ietekmēt citi faktori, kas nebija atkarīgi no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, un tie nevar savā labā izmantot ārējus faktorus, ko tie nevar ietekmēt ar savu darbību, padarot tos par apstākļiem, kas pamato naudas soda samazināšanu (skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 287. punkts; iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā Carbone-Lorraine/Komisija, 86. punkts, un iepriekš 146. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Gütermann un Zwicky/Komisija, 130. punkts un tajā minētā judikatūra).

169 Turklāt saskaņā ar judikatūru, ja ir pierādīta aizliegtas vienošanās īstenošana, Komisijai nevar prasīt, lai tā sistemātiski pierādītu, ka aizliegtās vienošanās faktiski ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem panākt tādu darījumu cenu, kas bija augstāka vai, kā tas ir šajā lietā – aizliegto vienošanos iepirkumu gadījumā – zemāka par cenu, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi, ņemot vērā, ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un kuru nekļūdīgums nekādi nav pierādīts (šajā ziņā skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 286. punkts; iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā Carbone-Lorraine/Komisija, 85. punkts, un iepriekš 146. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Gütermann un Zwicky/Komisija, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).

170 Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma tās daļas analīze, kura attiecas uz inkriminēto faktu analīzi, liecina, ka pārstrādātāji apzināti īstenoja pret konkurenci vērstas darbības, par kurām tie tika sodīti (piemēram, skat. apstrīdētā lēmuma 111., 124., 125., 141. un 158. apsvērumu). Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 363. un 473. apsvēruma, šo apsvērumu turklāt apstiprina apstāklis, ka aizliegtā vienošanās bija slepena. Arī no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pārstrādātāji vairākkārt vienojās par pasākumiem, kas nodrošina efektīvu aizliegtās vienošanās īstenošanu, piemēram, savstarpēju apmaiņu ar attiecīgo piegādātāju rēķiniem (apstrīdētā lēmuma 122. un 129. apsvērums), pienākumu apspriesties iepirkumu gadījumos ārpus nolīgumiem (apstrīdētā lēmuma 139. apsvērums), pienākumu kontrolēt darbiniekus, lai izvairītos no tā, ka tie uzņemas iniciatīvu bez vajadzīgās koordinācijas (apstrīdētā lēmuma 140. apsvērums), tādas struktūras izveidi, kas vērsta, lai nodrošinātu ar konkurenci nesaderīgu mērķu īstenošanu (apstrīdētā lēmuma 187. apsvērums). Šajā sakarā vēl ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 383. apsvēruma izriet, ka Komisija ir pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās tika īstenota.

171 Šādos apstākļos ir jānoraida apgalvojumi par Komisijas kļūdām, kuri pamatoti ar to, ka tirgū netika piemērotas cenas, kuras lietas dalībnieki norādīja savos nolīgumos, un ar apstākli, ka Komisijas rīcībā bija dati, kas liecināja, ka jēltabakas cena pieauga vairāk nekā citiem lauksaimniecības produktiem.

– Par tirgus ģeogrāfisko izplatību

172 Attiecībā uz pārkāpuma ietekmētā tirgus nelielo izplatību no iepriekš 147.–149. punktā minētās judikatūras izriet, ka ģeogrāfiskā tirgus apjoms nav neatkarīgs kritērijs tādā nozīmē, ka tikai tādi pārkāpumi, kas ietekmē lielāko daļu dalībvalstu, var tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi. Ne Līgums, ne Regula Nr. 1/2003, ne Pamatnostādnes, ne judikatūra neļauj uzskatīt, ka tikai ģeogrāfiski ļoti plaši konkurences ierobežojumi var tikt šādi kvalificēti. Turklāt, kā ir atgādināts iepriekš 148. punktā, nolīgumi, kuru mērķis, kā šajā lietā, ir tieši iepirkšanas cenu noteikšana un iepirkto daudzumu sadale, var tikt kvalificēti kā sevišķi smagi pārkāpumi, pamatojoties vienīgi uz to raksturu, un šāda rīcība nav papildus jāraksturo ar kādām īpašām ģeogrāfiskām robežām. No tā izriet, ka attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielums, pat pieņemot, ka tas ir ierobežots, principā neliedz šajā lietā konstatēto pārkāpumu kvalificēt kā “sevišķi smagu” pārkāpumu. Tātad Komisija nav pieļāvusi nekādu kļūdu, pārkāpumu kvalificējot kā “sevišķi smagu”, ņemot vērā attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.

173 Pakārtoti ir jānorāda, ka, lai gan šajā lietā jēltabakas ražošana bija koncentrējusies noteiktos Itālijas reģionos, tomēr ir jāsecina, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz jēltabakas iepirkuma tirgu, nevis ražošanu, tādēļ piemērošana neaprobežojās tikai ar šiem reģioniem, bet gan attiecās uz visu Itālijas teritoriju. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka visa dalībvalsts teritorija ir nozīmīga kopējā tirgus daļa (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 322/81 Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, Recueil, 3461. lpp., 28. punkts; iepriekš 148. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 150. punkts). Tādējādi Transcatab nevar apgalvot, ka pārkāpuma ietekmētā tirgus ģeogrāfiskā izplatība bija ierobežota.

– Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

174 Attiecībā uz iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai individuāla lēmuma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, akta autores, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām iepazīties ar īstenotā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē, ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus. Netiek prasīts, lai pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai šā panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

175 Nosakot naudas sodu par konkurences tiesību pārkāpumu, pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, ja Komisija savā lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvuši novērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 463. punkts un tajā minētā judikatūra).

176 Šajā gadījumā attiecībā uz pārkāpuma smaguma vērtējumu Komisija apstrīdētā lēmuma 365.–369. apsvērumā norādīja iemeslus, kuru dēļ tā ir secinājusi, ka pārkāpums ir klasificējams kā sevišķi smags. Kā jau iepriekš izklāstīts 159. un nākamajos punktos, Komisija šo secinājumu pamatoja ar to, ka attiecīgais pārkāpums ir sevišķi smags.

177 Ir jānorāda, ka nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus izplatība nav nepieciešamie kritēriji, lai horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu, it īpaši, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz cenu noteikšanu, tādēļ Komisijai nebija jāpamato, kādēļ šie kritēriji nav ņemti vērā. Turklāt ir arī jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, analizējot EKL 81. panta pārkāpumus, EKL 253. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka Komisijai savos lēmumos ir jāpaskaidro iemesli, kuru dēļ tā naudas soda apmēra aprēķināšanā nav izmantojusi alternatīvu pieeju tai, kura faktiski izmantota apstrīdētajā lēmumā (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija spriedumu lietā T‑18/05 IMI u.c./Komisija, Krājums, II‑1769. lpp., 153. punkts un tajā minētā judikatūra).

178 Šādos apstākļos Komisija bija izpildījusi savu pienākumu sniegt pamatojumu par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu un ģeogrāfiskā tirgus ierobežoto izplatību.

179 Visbeidzot attiecībā uz konkrēto iebildumu, ko Transcatab ir izvirzījusi par to, ka apstrīdētajā lēmumā ir neloģisks pamatojums attiecībā uz tabakas pārprodukciju (skat. iepriekš 155. punktu), ir jānorāda, ka pārprodukcija ne vienmēr ir pierādījums tam, ka aizliegtā vienošanās, lai ražošanu samazinātu, nav bijusi iedarbīga. Faktiski nevar izslēgt, ka gadījumā, ja aizliegtā vienošanās nepastāvētu, tabakas produkcija būtu vēl lielāka. Pretēji Transcatab norādītajam starp pārprodukciju un apstrīdētajā lēmumā norādīto apgalvojumu, saskaņā ar kuru aizliegtā vienošanās bija paredzēta, lai samazinātu kopējo tabakas produkciju, nav nekādas pretrunas. Tātad Transcatab, pamatojoties uz šo argumentu, nevar apgalvot, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums šajā jautājumā esot neloģisks. Tādēļ šis arguments ir jānoraida.

– Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem

180 Ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norāda, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un tā kā Komisija norāda galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas var ietekmēt naudas soda uzlikšanu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu un to, vai pārkāpums izdarīts “tīši vai nolaidības dēļ”, tā izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. To darot, tā tiem nodrošina nepieciešamos elementus, lai tie aizstāvētos ne vien pret pārkāpuma konstatēšanu, bet arī pret to, ka tiem var uzlikt naudas sodu (iepriekš 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 21. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 199. punkts, un 2010. gada 19. maija spriedums lietā T‑11/05 Wieland-Werke u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑86.* lpp., 129. punkts).

181 Savukārt, tā kā Komisija ir norādījusi faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem tā balstījusi savu naudas sodu aprēķinu, tai nav pienākuma precizēt, kādā veidā tā ir izmantojusi katru apstākli, nosakot naudas soda līmeni (iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 369. punkts). Turklāt savā lēmumā Komisija, ņemot vērā administratīvo procesu, var arī pārskatīt vai pievienot faktiskus un tiesiskus argumentus, pamatojot noformulētos iebildumus (skat. iepriekš 117. punktā minēto spriedumu lietā Schneider Electric/Komisija, 438. punkts un tajā minētā judikatūra).

182 No tā izriet, ka attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu attiecīgajiem uzņēmumiem ir nodrošinātas tiesības uz aizstāvību Komisijas priekšā, jo tie var iesniegt savus apsvērumus par faktu, kuros tie tiek vainoti, ilgumu, smagumu un pret konkurenci vērsto raksturu (Vispārējās tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91 Tetra Pack/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 235. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā Wieland-Werke u.c./Komisija, 131. punkts).

183 Šajā lietā ir jāsecina, ka paziņojuma par iebildumiem II A punkta ietvaros Komisija saskaņā ar judikatūru paziņoja galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuru dēļ Transcatab varētu piemērot naudas sodu. It īpaši Komisija norādīja faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem tā balstījās apstrīdētajā lēmumā, lai aprēķinātu prasītājai uzliekamā naudas soda sākumsummu. Transcatab bija iespēja iesniegt apsvērumus par šiem apstākļiem, tādēļ ir jāsecina, ka šajā ziņā tās tiesības tikt uzklausītai ir pienācīgi ievērotas. Turklāt, kā tika norādīts saistībā ar šo daļu, Komisija apstrīdētajā lēmumā pārkāpumu kvalificēja kā sevišķi smagu, nevis pamatojoties uz konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu saistībā ar ražošanas samazināšanos vai darbībām, kas īstenotas pakārtoti, bet gan pamatoja šo kvalifikāciju ar to, ka attiecīgajam pārkāpumam ir sevišķi smags raksturs.

184 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā.

Par otrā pamata otro daļu par samērīguma principa, vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, nosakot naudas soda pamatsummu

Lietas dalībnieku argumenti

185 Pirmkārt, Transcatab apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, uzliekot tai naudas sodu EUR 14 miljonu apmērā. Šis naudas sods esot nesamērīgs attiecībā pret tās kopējiem gada iepirkumiem atsauces tirgū, kuri nesasniedzot pat EUR 13 miljonus, kā arī pret tabakas iepirkumu kopējo vērtību, par kuru tika slēgti nolīgumi, kas nepārsniedzot EUR 50 miljonus gadā. Komisijai, nosakot naudas sodu, bijusi jāņem vērā tirgus īpaši nelielā izplatība. Turklāt jaunās Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada Pamatnostādnes”), nosakot, ka naudas soda pamatsumma ir jānosaka atkarībā no uzņēmuma pārdoto preču daudzuma tirgū, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās.

186 Otrkārt, Transcatab apgalvo, ka Komisija, nosakot naudas soda pamatsummu, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus. Tā bez jebkāda pamatojuma šajā aizliegtās vienošanās lietā esot rīkojusies atšķirīgi no lēmuma lietā Jēltabaka – Spānija, lai gan abās lietās ir ievērojama līdzība jautājumā par aizliegtās vienošanās priekšmetu un tās ierobežoto ģeogrāfisko izplatību.

187 Komisija lūdz noraidīt Transcatab argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

– Par samērīguma principa pārkāpumu

188 Ir jāatgādina, ka samērīguma princips prasa, lai iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑180/96 Apvienotā Karaliste/Komisija, Recueil, I‑2265. lpp., 96. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑30/05 Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑107.* lpp., 223. punkts).

189 Saistībā ar procesiem, kurus Komisija ir uzsākusi, lai sodītu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, šā principa piemērošana ietver to, ka naudas sodiem nav jābūt pārmērīgiem attiecībā uz noteiktajiem mērķiem, proti, attiecībā uz šo tiesību normu ievērošanu, un ka naudas soda, kas uzņēmumam uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpuma kopējo vērtējumu, sevišķi ņemot vērā tā smagumu (šajā ziņā skat. iepriekš 188. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 223. un 224. punkts un tajos minētā judikatūra). It īpaši samērīguma princips paredz, ka Komisijai naudas sods ir jānosaka proporcionāli faktoriem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro saskaņoti un objektīvi pamatoti (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 226.–228. punkts, un 2010. gada 28. aprīļa spriedumu lietā T‑446/05 Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija, Krājums, II‑1255. lpp., 171. punkts).

190 Pirmām kārtām, attiecībā uz iebildumu par to, ka naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo iepirkumu vērtību attiecīgajā tirgū, ne no Regulas Nr. 1/2003, ne no Pamatnostādnēm neizriet, ka naudas sodu apmērs ir jānosaka tieši atkarībā no [pārkāpuma] ietekmētā tirgus apmēra, jo šis faktors nav obligāts, bet tikai viens no vairākiem faktoriem, lai novērtētu pārkāpuma smagumu (Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 132. punkts, un iepriekš 114. punktā minētais 2009. gada 3. septembra spriedums lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 55. punkts). Tādējādi šīs tiesību normas Komisijai tieši nerada pienākumu ņemt vērā produktu tirgus ierobežoto lielumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01 Roquette Frères/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).

191 Tomēr, kā norādīts iepriekš 139. punktā, saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem. Nevar izslēgt, ka starp šiem faktoriem, apliecinot pārkāpuma smagumu, dažos gadījumos var būt attiecīgās preces tirgus lielums (iepriekš 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 120. punkts, un iepriekš 146. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Gütermann un Zwicky/Komisija, 267. punkts).

192 Tātad, lai gan tirgus apjoms var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā no pārkāpuma veida un konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.

193 Šajā lietā, pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma veidu ir jākonstatē, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās mērķis bija tieši kopīga pārstrādātāju maksājamās cenas par jēltabaku noteikšana, kā arī piegādātāju un jēltabakas daudzumu sadale. Šādas darbības atbilstoši Pamatnostādnēm veido “cenu karteļa” veida horizontālos ierobežojumus un “sevišķi smagus” pārkāpumus pēc to rakstura. Attiecībā uz šāda veida aizliegtām vienošanām, kas judikatūrā ir kvalificētas kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi vai kā sevišķi smagi pārkāpumi, jo tie ietver tiešu iejaukšanos būtiskajos konkurences parametros attiecīgajā tirgū (skat. iepriekš 137. punktu), Pamatnostādnēs ir paredzēts sods, kura minimālā sākumsumma pārsniedz EUR 20 miljonus.

194 Otrkārt, saistībā ar konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem ir jākonstatē, ka attiecīgā tirgus lielums nebūt nebija nenozīmīgs, jo, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 366. apsvēruma, Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības produkcijas, uz kuru attiecas kvotas. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 290. zemsvītras piezīmes izriet, ka, ņemot vērā, ka aizliegtā vienošanās attiecās arī uz iepirkumiem no “trešiem fasētājiem”, proti, no starpniekiem, kuri paši iepērk jēltabaku no ražotājiem un veic sākotnējo tabakas apstrādi, tā ietvēra iepirkumus, kuru vērtība pārsniedza tikai Itālijā ražotās jēltabakas iepirkumu vērtību.

195 Šādos apstākļos Transcatab nevarēja apgalvot, ka tās naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo iepirkumu vērtību attiecīgajā tirgū.

196 Otrām kārtām, attiecībā uz iebildumu par to, ka naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar Transcatab iepirkumu vērtību attiecīgajā tirgū, vispirms ir jāuzsver, ka piemērojamajās tiesībās nav ietverts vi