ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
177

Attiecībā uz prasītāju iesniegto vēstuli, ko advokātu birojs ir nosūtījis Bonvillars vīna darītavai, papildus tam, ka tai ir nozīme prasītāju tiesiskā stāvokļa analīzei, šo vēstuli jebkurā gadījumā nekādi nevar interpretēt kā tādu, kas pierādītu, ka ražotāji no Šampaņas neiebilst pret prasītāju ražotā vīna tirdzniecību, izmantojot apzīmējumu “champagne”. Vēl jo vairāk, no tās izriet, ka Šampaņas vīnkopības starpprofesiju komiteja pēc tam, kad bija paudusi ļoti stingru nostāju, draudot Bonvillars vīna darītavai uzsākt tiesvedību, norādīja, ka tās mērķis nebija traucēt “Šampaņas pašvaldības izcelsmes produktu ražošanu, bet tikai izvairīties no nevajadzīgiem pārpratumiem, it īpaši nākotnē”, piedāvājot vest sarunas, “lai noskaidrotu situāciju nākotnē”. Tā kā, lai gan Pirmās instances tiesa ir uzdevusi prasītājiem šajā sakarā jautājumu rakstveidā, tie nav snieguši papildu informāciju, it īpaši par šo sarunu saturu vai iznākumu, no tā nevar secināt, ka Šampaņas vīnkopības starpprofesiju komiteja neiebilst pret apzīmējuma “champagne” izmantošanu Francijas teritorijā prasītāju eksportētā vīna aprakstam.
1)

lietas no T-278/00 līdz T-280/00, no T-282/00 līdz T-286/00 un no T-288/00 līdz T-295/00 apvienot šī rīkojuma izdošanai;
50

Šajā ziņā, no vienas puses, no šī sprieduma 33. punkta izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Apelācijas padomju kanceleja ir lūgusi personu, kas iestājusies lietā, pamatot tās tiesības iesniegt apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu. Tātad Apelācijas padomju kanceleja nav varējusi pārkāpt Deleģētās regulas 2018/625 42. panta 3. punktu, jo tā neesot pārbaudījusi, vai personai, kas iesniedz apelācijas sūdzību, bija vajadzīgais statuss, lai to darītu. No otras puses, ņemot vērā šī sprieduma 43. punktā jau izdarīto secinājumu, jākonstatē, ka prasītājas argumenti katrā ziņā ir neefektīvi, un nepastāv vajadzība izvērtēt jautājumu, vai Apelācijas padomju kancelejai bija jāvēršas pie Apelācijas piektās padomes priekšsēdētāja.
4

2020. gada 21. februārī prasītāja iesniedza Komisijai sūdzību, kas reģistrēta ar numuru SA.56620, kurā tā apgalvoja, ka Bulgārijas Republika ražotājiem, kas ražo elektroenerģiju no atjaunīgajiem energoresursiem, ir piešķīrusi prettiesisku un ar iekšējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu, kurš izpaužas kā pirkuma cenas atvieglojumi elektroenerģijai, kas ražota no atjaunīgajiem energoresursiem. Savā sūdzībā prasītāja paskaidroja, ka atbalsts izriet no grozījuma, kas izdarīts ar 2015. gada 24. jūlijaZakon za izmenenie i dopalnenie na Zakona za energetikata (ZID‑ZE; Likums, ar kuru groza un papildina Likumu par elektroenerģiju; 2015. gada 24. jūlijs, DV Nr. 56; turpmāk tekstā – “grozošais akts”) 18. punktu, un ka atbalsts būtiski atšķiras no Komisijas iepriekš atļautā pasākuma. Tās ieskatā ar grozošā akta 18. punktu izdarītajiem grozījumiem starp identiskiem ražotājiem, kuri veikuši ieguldījumus vienādā apmērā, savas iekārtas nodevuši ekspluatācijā tajā pašā laikā un saņēmuši identisku atbalstu, ir veikts nošķīrums atkarībā no atbalsta pieteikuma iesniegšanas datuma. Tādējādi daži ražotāji saņēma četras reizes lielāku atbalsta summu nekā citi, tāpēc ka tie bija iesnieguši atbalsta pieteikumu saskaņā ar valsts vai Eiropas Savienības atbalsta shēmām pēc 2011. gada 3. maija, kas esot pretrunā it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principam.
33

Komisija uzskata, ka pieteikuma līdziesniedzējām padomēm bija jāsniedz ne tikai pierādījumi, kas ir salīdzināmi ar Finanšu regulas 196. panta 1. punkta c) apakšpunktā uzskaitītajiem, bet arī pierādījumi par to līdzvērtību atbilstoši šīs pašas regulas 197. panta 2. punkta c) apakšpunktam. Pierādījumi esot līdzvērtīgi, ja tie atbilst tiem, kas tiek prasīti no juridiskas personas un šajā ziņā ietver minētās regulas 196. panta 1. punkta c) apakšpunktā prasīto informāciju.
162

Elementi, ko Komisija konstatējusi apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā un kuri atgādināti šī sprieduma 112. punktā, kā, piemēram, naudas līdzekļu atlikums 2018. un 2019. gadā attiecīgi 18,6 miljonu EUR un 22,8 miljonu EUR apmērā, vidējais likvīdo līdzekļu atlikums laikposmā no 2014. gada līdz 2018. gadam, proti, aptuveni 11,6 % no grupas vidējā gada apgrozījuma, un kurus prasītājas nav lietderīgi apstrīdējušas, ir uzskatāmi par – kā to atzīst Komisija – pietiekamu norādi, kas ļauj secināt, ka likvīdo līdzekļu apmērs bija pietiekams, lai izpildītu saistības un segtu izdevumus īstermiņā, nodrošinātu darbības nepārtrauktību un izvairītos no īslaicīga līdzekļu trūkuma.
2)

Citizens’ Committee of the European Citizens’ Initiative “ Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe ”sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
93

Pirmām kārtām, runājot par pierādījumiem saistībā ar Apvienotās Karalistes teritoriju, apstrīdētā lēmuma 71.–74. punktā Apelācijas padome uzskatīja, ka 2020. gada 1. februārī Apvienotā Karaliste ir izstājusies no Savienības saskaņā ar LES 50. pantu un kļuvusi par trešo valsti. Lai gan pārejas periodā Apvienotajā Karalistē un tās teritorijā joprojām bija piemērojamas Savienības tiesības, saskaņā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “izstāšanās līgums”) 126. un 127. pantu pārejas periods beidzās 2020. gada 31. decembrī. No 2021. gada 1. janvāra Savienības tiesību akti preču zīmju jomā Apvienotajā Karalistē un tās teritorijā vairs nebija piemērojami, izņemot gadījumus, kad un ciktāl to piemērošanas turpināšana bija tieši paredzēta izstāšanās līgumā. Apelācijas padome ir atsaukusies arī uz EUIPO izpilddirektora 2020. gada 10. septembra Paziņojuma Nr. 2/20 par Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības ietekmi uz noteiktiem EUIPO prakses aspektiem 2. punktu.
39

Tāpēc vispirms ir jāpārbauda, vai forma, kas veido apstrīdēto preču zīmi, kāda tā tiek izmantota, proti, trīsdimensiju forma angļu valodas vārda “shape” izpratnē, atšķiras no formas, kādā apstrīdētā preču zīme ir reģistrēta. Tad ir jānosaka, vai vārdisko un grafisko elementu pievienošana varēja izraisīt izmantošanu tādā formā (angļu valodas vārda “form” izpratnē), kas atšķiras no apstrīdētās preču zīmes, kāda tā ir reģistrēta, tikai ar elementiem, kuri nemaina šīs preču zīmes atšķirtspēju. Proti, no judikatūras izriet, ka tāda situācija, kāda ir šajā lietā un kurā vārdiska vai grafiska preču zīme atrodas uz trīsdimensiju preču zīmes, ir uzskatāma par gadījumu, kas paredzēts Regulas 2017/1001 18. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā, tas ir, par preču zīmes izmantošanu tādā formā, kas atšķiras no tās, kādā šī preču zīme ir reģistrēta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Specsavers International Healthcare u.c., C‑252/12, EU:C:2013:497, 19. punkts). Visbeidzot jāuzsver, ka šis iebildums attiecas tikai uz pirmo jautājumu, savukārt otrais jautājums tiek izskatīts trešā iebilduma ietvaros.
21

Tomēr lietas dalībniekiem nav vienprātības jautājumā par to, vai tādi maisījumi, kuri sastāv, pirmkārt, no lauksaimniecības produktiem, kas ietilpst kādā no nozarēm vai atbilst kādam no produktiem, kuru saraksts ir ietverts Regulas Nr. 1307/2013 52. panta 2. punktā, kā, piemēram, pākšaugi, un, otrkārt, lauksaimniecības produktiem, kas neietilpst minētajās nozarēs vai neatbilst minētajiem produktiem, kā, piemēram, zālaugi, kvalificējas saistītajam atbalstam.
42

No lietas materiāliem neizriet – un turklāt neviens lietas dalībnieks to nav apgalvojis –, ka agrākā Čehoslovākijas preču zīme apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā vēl bija reģistrēta trešās personas vārdā. Gluži pretēji, pirmkārt, EUIPO atzīst, ka agrākā Čehoslovākijas preču zīme ir zaudējusi spēku 1946. gadā. Proti, no personu, kas iestājušās lietā, iesniegtā izraksta no Čehoslovākijas Tirdzniecības kameras reģistra izriet, ka šī preču zīme tika izslēgta no reģistra 1946. gada jūnijā. Otrkārt, nav strīda par to, ka, lai gan agrākai Čehoslovākijas preču zīmei identiska valsts preču zīme Čehijas Republikā laikposmā no 1992. līdz 2002. gadam tika reģistrēta trešās personas vārdā, šī preču zīme bija zaudējusi spēku pirms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas.
24

Līgums par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “izstāšanās līgums”), kas noslēgts saskaņā ar LES 50. panta 2. punktu, stājās spēkā 2020. gada 1. februārī (skat. paziņojumu par to, ka stājas spēkā Līgums par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 189. lpp.)), līdz ar to saskaņā ar LES 50. panta 3. punktu no minētās dienas Apvienotajai Karalistei vairs nav piemērojamas Savienības tiesības (skat. arī izstāšanās līguma ceturto apsvērumu). Tomēr no izstāšanās līguma 126. panta un 127. panta 1. punkta pirmā teikuma, lasot tos kopsakarā, izriet, ka, ja vien nav noteikts citādi, pārejas periodā, kas sākās minētā līguma spēkā stāšanās dienā un beidzas 2020. gada 31. decembrī (turpmāk tekstā – “pārejas periods”), Apvienotajā Karalistē un tās teritorijā joprojām ir piemērojamas Savienības tiesības.
230

Turklāt saskaņā ar Parlamenta sniegto pētījumu (Singanayagam, A., Hakki, S., Dunning, J., u.c., “Community transmission and viral load kinetics of SARS‑CoV‑2 delta (B.1.617.2) variants in vaccinated and nonvaccinated individuals in the UK: a prospective, longitudinal, cohort study”, Lancet Infc. Dis. 2022, 2021. gada 29. oktobris, 183.–195. lpp.) vakcinācija samazina risku inficēties ar vīrusa delta variantu, kas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī bija Eiropā dominējošais variants, vienlaikus samazinot iespēju vakcinētai personai inficēties pēc augsta riska kontakta, un samazinot inficētās vakcinētās personas lipīgumu ne tikai intensitātes, bet arī ilguma ziņā.
1)

Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2020/1734 (2020. gada 18. novembris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), tikai ciktāl, ņemot vērā nepietiekama skaita pārbaužu uz vietas veikšanu, Eiropas Komisija 4334068,02 EUR ir izslēgusi no finanšu atbalsta summas, kas Ungārijai no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) bija piešķirta attiecībā uz 2018. finanšu gadu, atcelt.
28

Šajā ziņā LESD 263. pantā ir skaidri nošķirtas, no vienas puses, Savienības iestāžu un dalībvalstu tiesības celt atcelšanas prasību un, no otras puses, attiecīgās fizisko personu tiesības; šī panta otrajā daļā it īpaši ir paredzētas tiesības dalībvalstij ar atcelšanas prasības palīdzību pārsūdzēt Komisijas lēmumu likumību, šo tiesību īstenošanu neaprobežojot ne ar kādiem nosacījumiem par intereses celt prasību pastāvēšanu. Tātad atšķirībā no fiziskām un juridiskām personām dalībvalstij nav jāpierāda, ka Komisijas akts, kuru tā apstrīd, tai rada tiesiskas sekas, lai tās prasība būtu pieņemama. Tomēr, lai Komisijas akts varētu būt atcelšanas prasības priekšmets, tā mērķim ir jābūt saistošu tiesisku seku radīšanai (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2001. gada 27. novembris, Portugāle/Komisija, C‑208/99, EU:C:2001:638, 22.–24. punkts, un 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija, C‑463/10 P un C‑475/10 P, EU:C:2011:656, 36.–38. punkts), un tas ir jānovērtē atbilstoši šāda akta būtībai (skat. spriedumu, 2000. gada 22. jūnijs, Nīderlande/Komisija, C‑147/96, EU:C:2000:335, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
124

Nav strīda par to, ka tas nav attiecināms uz strīdīgajām shēmām. Faktiski, ja netiek veikti pasākumi, lai izvairītos no pārmērīgas kompensācijas, kura varētu rasties strīdīgās kumulācijas dēļ, strīdīgās shēmas rada Zviedrijā ražotās biogāzes atgriezenisku diskrimināciju par labu biogāzei, kas ražota citās dalībvalstīs, kuras piešķir atbalstu enerģijas ražošanai no biogāzes. Šādu rezultātu nevar uzskatīt par tādu, kas izriet no pienākuma, lai ar strīdīgajām shēmām tiktu ievērots LESD 110. pants, kura mērķis ir nepieļaut, ka dalībvalsts dod priekšroku savai ražošanai, kaitējot citu dalībvalstu ražošanai. Turklāt jānorāda, ka šis pants neattiecas uz gadījumiem, kad dalībvalsts produktiem, kurus tā importē no atsevišķām dalībvalstīm, piešķir labvēlīgāku nodokļu režīmu nekā līdzīgiem produktiem, ko tā importē no citām dalībvalstīm.
62

No visa iepriekš minētā izriet, ka, atsakot prasītājam piešķirt pārcelšanās pabalstu, pamatojoties uz to, ka viņš bija tā mājokļa, uz kuru viņš ir pārcēlies, īpašnieks, EIB balstījās uz pamatojumu, kas nav paredzēts administratīvo noteikumu 13. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un to darot, ir pārkāpusi šo tiesību normu.
147

Šādos apstākļos, kā to norāda Komisija, ir jākonstatē, ka ceturtais pamats ir neefektīvs, jo, pirmkārt, ar to nevar apstrīdēt Komisijas veikto Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanu šajā lietā un, otrkārt, minētās tiesību normas piemērošana neietekmē šīs regulas 4. panta 3. punkta pirmās daļas piemērošanu. Iespējamais pirmās minētās tiesību normas pārkāpums, pat ja tas tiktu pierādīts, kā tāds nevar izraisīt to dokumentu vai dokumentu daļu satura izpaušanu, kuriem piekļuve atteikta saskaņā ar otro minēto tiesību normu.
56

Šie piemēri norāda, ka Lēmuma ECB/2016/2 30. panta 5. punkta g) apakšpunktu var saprast tādējādi, ka otrā paredzētā situācija attiecas ne tikai uz kandidātu vai pretendentu saziņu ar saviem konkurentiem, bet vispārīgāk attiecas uz jebkādiem pasākumiem, kuri ir vērsti uz to, lai negodīgi ietekmētu lēmumu pieņemšanas procesu. Tādējādi šajās valodu versijās attiecīgā tiesību norma reglamentē divas situācijas, kurās kandidāts vai pretendents tiek izslēgts no dalības iepirkuma procedūrā. Pirmā no šīm situācijām iestājas, kad kandidāts vai pretendents sazinās ar citiem kandidātiem vai pretendentiem, lai ierobežotu konkurenci. Otrā no šīm situācijām iestājas, kad kandidāts vai pretendents jebkādā veidā cenšas negodīgi ietekmēt lēmuma pieņemšanu iepirkuma procedūrā.
40

Prasītāja apgalvo, ka šie skaitļi nav pietiekami, salīdzinot tos ar Somijas IKP (aptuveni 241 miljards EUR 2019. gadā) vai ar kopējo nodarbināto personu skaitu (2,5 miljoni darbinieku), lai attaisnotu attiecīgo pasākumu. Tomēr, kaut arī Finnair pievienotā vērtība veido tikai daļu no Somijas IKP un Finnair darbinieki ir tikai daļa no Somijā nodarbināto personu skaita, tas nevar atspēkot Finnair nozīmi šai tautsaimniecībai. Pietiek atgādināt, ka Finnair viena pati pārvadāja 67 % no visiem pasažieriem no Somijas, uz to un tās iekšienē un ka tā bija vienīgā aviosabiedrība, kura veica regulārus pārvadājumus uz lielāko daļu Somijas reģionālo lidostu visu gadu. 50 % no Finnair pārvadātajiem pasažieriem šos iekšzemes lidojumus izmantoja profesionālām vajadzībām. Finnair tātad ir būtiska loma pasažieru gaisa pārvadājumos valstī, kurā klimata un ģeogrāfijas dēļ citi transporta veidi ne vienmēr ir apmierinoša alternatīva aviācijai. Turklāt pandēmijas laikā Finnair sadarbojās ar Huoltovarmuuskeskus (Valsts ārkārtas apgādes aģentūra, Somija) un izmantoja tās starptautisko tīklu, lai apmierinātu Somijas pieprasījumu pēc nepieciešamā aprīkojuma cīņai ar Covid‑19 pandēmiju. Attiecīgo zāļu un medicīnas ierīču apgādes nodrošināšana ir stratēģiski svarīga gan Somijas iedzīvotāju veselības aizsardzībai, gan pārvietošanās ierobežojumu mazināšanai un Somijas tautsaimniecības ātrākai atjaunošanai. Daudzi Somijas uzņēmumi rēķinājās ar Finnair sniegtajiem kravas pārvadājumu pakalpojumiem, un daži no tiem arī rēķinājās ar Finnair iepirkumiem. Proti, 2019. gadā Finnair no saviem piegādātājiem – tostarp 40 % Somijas uzņēmumu – veica iepirkumus par 1,9 miljardiem EUR (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. aprīlis, Ryanair/Komisija (Finnair I; Covid‑19), T‑388/20, pārsūdzēts apelācijā, EU:T:2021:196, 44.–53. punkts).
55

Tāpat jāuzsver, ka Savienības iestādes un struktūras, tām darbojoties līgumiskā ietvarā, nav pielīdzināmas privātiem līgumslēdzējiem. Tā, pirmkārt, to piešķirtās dotācijas ir no Savienības publiskajiem līdzekļiem un tādējādi, kad Savienības iestādes un struktūras piešķir šādas dotācijas, uz tām joprojām attiecas tostarp no LESD 317. panta izrietošās budžeta prasības un šajā ziņā attiecīgajā finanšu regulā paredzētie finanšu noteikumi. Otrkārt, ja pastāv līgums, kurā, kā šajā lietā, ir iekļauta šķīrējklauzula, ar kuru ir piešķirta kompetence Savienības tiesai, Komisijai ir ārkārtīgi plašas vispārējo tiesību pilnvaras, kas tai ļauj pieņemt lēmumu, ar kuru oficiāli konstatē līgumisku parādu, vienpusēji, balstoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “finanšu regula”), 79. panta 2. punktu, pieņemot lēmumu, kas ir izpildes rīkojums LESD 299. panta nozīmē un kura sekas un saistošais spēks izriet no šīm tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, ADR Center/Komisija, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, 68.–70. un 73. punkts). Turklāt ir jākonstatē, ka saskaņā ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), 108. panta 1. punkta otro daļu un Regulas Nr. 966/2012 121. panta 1. punkta otro daļu dotāciju var piešķirt vai nu ar rakstveida nolīgumu, vai ar Komisijas lēmumu, kas paziņots saņēmējam. Tādējādi Savienības likumdevējs ir paredzējis, ka dotāciju var piešķirt gan līgumiskā, gan administratīvā ceļā. Taču Savienības iestādes un struktūras nevar izvairīties no saviem pienākumiem, kas tām izriet no primārajām tiesībām, tostarp no Hartas, balstoties uz savu izvēli dotācijas piešķirt ar nolīgumu, nevis ar lēmumu (spriedums, 2021. gada 24. februāris, Universität Koblenz‑Landau/EACEA, T‑606/18, nav publicēts, EU:T:2021:105, 31. punkts).
69

Savukārt, nosakot konkrētās zemes platību un izmantošanu, Komisija nav ņēmusi vērā atbilstošo informāciju, kas izriet no Uus Maa ziņojuma, uz kuru tā tomēr ir balstījusi būtisku sava vērtējuma daļu saistībā ar prasītājas maksātās nomas maksas par strīdīgo nomu atbilstību tirgus cenai par visu laikposmu no 2000. līdz 2017. gadam (skat. apstrīdētā lēmuma 131.–136. un 154.–156. punktu; skat. arī šī sprieduma 44. punktu) un uz kuru prasītāja ir tieši atsaukusies administratīvajā procesā, lai pierādītu, ka 16,7 % no konkrētās zemes nevar izmantot lauksaimnieciskajai ražošanai (apstrīdētā lēmuma 84. punkts). Ņemot vērā minētā ziņojuma nozīmīgumu konkrētās zemes platību un īpatnību noteikšanā, Komisija nebija atbrīvota no pienākuma novērtēt minētās informācijas pierādījuma spēku (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2004. gada 16. septembris, Valmont/Komisija, T‑274/01, EU:T:2004:266, 53. punkts) un to ņemt vērā savā pārbaudē. Tāpēc tā nevarēja – kā tā, šķiet, pati uzskata – aprobežoties ar vidējās cenas noteikšanu visiem zemesgabaliem un attiecībā uz to īpatnībām. Komisija arī nevarēja vienkārši paļauties uz informāciju, kas iegūta no lauksaimniecības atbalsta, attiecībā uz kuru tā nav precizējusi nedz aprēķinu metodes, nedz piešķiršanas nosacījumus. Tāpēc, tā kā Komisija nav ņēmusi vērā konkrētās zemes īpatnības un faktu, ka tikai 83 % no šīs zemes bija aramzeme, tā noteikti pārvērtēja minētās zemes tirgus cenu.
46

Turklāt no prasības pieteikuma formulējuma izriet, ka morālais kaitējums, kuru prasītājs lūdz atlīdzināt, tostarp izriet no paša šo aktu pamatojuma, un to veido arī kaitējums viņa profesionālajām izredzēm turpināt darba attiecības ar EUCAP Somalia, kurām bija līgumisks raksturs (skat. šī sprieduma 32. punktu). Attiecībā uz mantisko kaitējumu, ko prasītājs lūdz atlīdzināt, tas it īpaši atbilst algām, atalgojumam un maksājumiem, ko viņš būtu saņēmis, ja attiecīgais līgums būtu pagarināts pārejas periodā.
21

Ar 2020. gada 3. februāra vēstuli (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) eu‑LISA izpilddirektors informēja prasītāju: “Pēc rūpīgas Jūsu lietas materiālu pārbaudes, un it īpaši pienācīgi ņemot vērā Jūsu bažas un Jūsu rakstveida apsvērumus par izmeklēšanas procesuālajiem aspektiem (it īpaši pēc tam, kad mēs no jauna pārliecinājāmies, ka izmeklēšanā nav pieļauti nekādi pārkāpumi, un pēc secinājuma, ka [eu‑LISA] nav pieļāvusi nekādu kļūdu), kā arī apsvērumus, ko Jūs iesniedzāt 2020. gada 3. janvārī, mēs Jūs informējam, ka Jums tiek piemērots rājiens, kas tiks minēts Jūsu personas lietā.”
64

Piektkārt, nav strīda par to, ka pēc apsvērumiem, ko prasītāja bija sniegusi 2018. gada 26. oktobra vēstulē, Komisija samazināja to summu apmēru, ko tā prasītājai bija pieprasījusi. Taču, apstrīdot OLAF ziņojuma secinājumus, ar kuriem bija pamatoti Komisijas apgalvojumi, prasītāja tostarp ir balstījusies uz galīgo revīzijas ziņojumu. Tādējādi, lai sagatavotu līdzekļu atgūšanas rīkojumus, Komisija ir ņēmusi vērā vērtējumus, kas izriet gan no revīzijas procedūras, gan no pārbaudes procedūras. Šajā ziņā Komisija rīkojās saskaņā ar pilnvarām, kas tai piešķirtas ar attiecīgo dotācijas nolīgumu II pielikuma II.22. panta 6. punktu un II.21. panta 1. punkta otro daļu, un to atspoguļo apstrīdētais lēmums.
130

Turklāt no iegūtajiem pierādījumiem, it īpaši no Čehijas muitas iestāžu veiktās izmeklēšanas bankās un Prāgas pilsētas (Čehijas Republika) pašvaldības dienestos, kā arī no komercreģistra izraksta, no nodokļu iestāžu sniegtās atbildes uz Čehijas muitas iestāžu pieprasījumu par sabiedrības BAIDE vārdā noteiktās nodokļu pārmaksas pārskaitījumu, no atbildes uz nodokļu informācijas pieprasījumu un no likvidatora pieteikuma par sabiedrības BAIDE maksātnespēju, kas pievienoti prasības pieteikumam, attiecīgi pielikumā A.8, A.19, A.20 un A.21, izriet, ka Čehijas Republikas teritorijā sabiedrībai BAIDE vairs nepiederēja nekādas apķīlājamas mantas, izņemot summas, kas noguldītas trīs kontos, kuri atvērti Československá obchodní banka, kā arī nodokļu pārmaksas 16047,67 CZK, 14,56 USD, 51,60 EUR un 82300 CZK apmērā, un muitas iestādes šīs summas galu galā ir piedzinušas.
69

Protams, Komisija tiesvedības laikā sniedza atsevišķus skaidrojumus, saskaņā ar kuriem būtībā lielu daļu no izraudzītajā piedāvājumā paredzētajiem pakalpojumiem veiks apakšuzņēmēji, vairums no tiem Grieķijā un Rumānijā, un līdz ar to algu atšķirības, kas ir saistītas ar pakalpojumu sniegšanas vietām, izskaidrojot iesniegto piedāvājumu būtisko cenu atšķirību. Tomēr neatkarīgi no jebkādiem apsvērumiem par to pamatotību šos skaidrojumus nevar ņemt vērā. No šī sprieduma 36. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka var ņemt vērā tikai to informāciju, ko prasītājas saņēma pirms šīs prasības celšanas, jo pamatojums principā nevar tikt pirmo reizi un a posteriori izskaidrots tiesā.
73

Līdz ar to 1996. gada 4. jūlija spriedumu Parlaments/Innamorati (C‑254/95 P, EU:C:1996:276) nevar interpretēt tādējādi, ka šī sprieduma 68. punktā minēto prasību līdzsvarošana nozīmē, ka, ja paziņojumā par konkursu ir paredzēts, ka pārbaudījums sastāv no vairākām sadaļām, atlases komisijas darba aizklātība attiecas uz koeficientiem, kurus atlases komisija iepriekš ir piešķīrusi katrai no šīm sadaļām līdzsvarošanas nolūkā. Tātad no minētā sprieduma neizriet, ka šie koeficienti būtu izslēgti no to elementu loka, kuri, piemērojot pienākumu norādīt pamatojumu, ir jāpaziņo kandidātiem, kas ir izslēgti no konkursa.