ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 20. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑213/18

Adriano Guaitoli,

Concepción Casan Rodriguez,

Alessandro Celano Tomassoni,

Antonia Cirilli,

Lucia Cortini,

Mario Giuli,

Patrizia Padroni

pret

easyJet Airline Co. Ltd

(Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Gaisa pārvadājumi – Regula (EK) Nr. 261/2004 – 5., 7., 9. un 12. pants – Prasība par iepriekš noteiktu kompensāciju un tāda individuāla kaitējuma atlīdzināšanu, kas nodarīts pasažieriem sakarā ar lidojuma atcelšanu vai ilgu kavēšanos – Tiesu starptautiskā un iekšējā teritoriālā jurisdikcija – Piemērojamās tiesību normas – Monreālas konvencija – 33. pants – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 7. panta 1. punkts – Saistība starp šīm tiesību normām

I. Ievads

1. Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt attiecas uz Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”) 33. panta – normas, ar kuru nosaka jurisdikciju gadījumā, kad pret gaisa pārvadātāju ir celta prasība par atbildību, kas ietilpst šī instrumenta piemērošanas jomā, – interpretāciju.

2. Iesniedzējtiesa būtībā Tiesai jautā, kā minētā konvencija saskan ar Regulu (ES) Nr. 1215/2012 ( 3 ), ar ko it īpaši tiek regulēta jurisdikcija jomā, uz kuru šī regula attiecas ( 4 ), ja lidmašīnu pasažieri ir cēluši prasību par dažādu veidu kompensāciju saņemšanu.

3. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar pārrobežu strīdu starp aviosabiedrību un vairākiem pasažieriem par summām, ko šie pēdējie pieprasa gan kā standartizētas kompensācijas, kas ir paredzētas ar Regulu (EK) Nr. 261/2004 ( 5 ), gan kā tādu kaitējumu individuālu atlīdzināšanu, kas tiem nodarīti sakarā ar turpceļa lidojuma atcelšanu, kā arī atpakaļceļa lidojuma kavēšanos, ņemot vērā, ka abus šos lidojumus nodrošināja minētā sabiedrība.

4. Pirmkārt, Tiesai būs jāatbild, vai šādos apstākļos tiesa, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, ir jānosaka, piemērojot Monreālas konvencijas 33. pantu un/vai Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu. Turpmāk izklāstīto iemeslu un apstākļu dēļ es atbalstu šo divu instrumentu nodalītu piemērošanu atkarībā no attiecīgo prasījumu priekšmeta.

5. Otrkārt, ja šajā gadījumā par piemērojamu tiktu atzīts Monreālas konvencijas 33. pants, kā es to ieteikšu, Tiesai būs jālemj, vai šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek noteikts jurisdikcijas sadalījums vienīgi starptautiskā līmenī starp attiecīgajām valstīm vai arī valsts līmenī – starp konkrētās valsts tiesām. Es atbalstu šo pēdējo interpretāciju.

6. Treškārt, gadījumā, ja tiktu lemts, ka ar Monreālas konvencijas 33. pantu netiek noteikta tiesa, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, arī valsts līmenī, tad Tiesa tiktu aicināta precizēt, vai šīs tiesas noteikšanai šī tiesību norma ir jāpiemēro ekskluzīvi vai arī kopā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu. Ņemot vērā atbildes, kuras, manuprāt, būtu jāsniedz uz abiem iepriekš minētajiem prejudiciālajiem jautājumiem, es uzskatu, ka nav jālemj par trešo jautājumu, kas ir uzdots vienīgi pakārtoti.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Monreālas konvencija

7. Attiecībā uz Eiropas Savienību Monreālas konvencija stājās spēkā 2004. gada 28. jūnijā.

8. Šīs konvencijas preambulas trešajā daļā ir noteikts, ka šīs konvencijas dalībvalstis “atzīs[t] to, cik svarīgi ir nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību starptautisko gaisa pārvadājumu jomā un vajadzību pēc taisnīgas kompensācijas, kas noteikta, balstoties uz atlīdzināšanas principu”. Turklāt saskaņā ar tās piekto daļu “valstu kolektīvā darbība turpmākajai dažu noteikumu saskaņošanai un kodificēšanai, kas reglamentē starptautiskos gaisa pārvadājumus, jaunas konvencijas veidā ir vispiemērotākais līdzeklis objektīva interešu līdzsvara panākšanai”.

9. Tās 19. pantā “Aizkavējums”, kas ir ietverts minētās konvencijas III nodaļā “Pārvadātāja atbildība un zaudējuma atlīdzības apmērs”, ir paredzēts, ka “pārvadātājs atbild par zaudējumu, kas radies, aizkavējot pasažieru, bagāžas vai kravas pārvadāšanu ar lidmašīnu. Tomēr pārvadātājs neatbild par zaudējumu, kas radies aizkavējuma rezultātā, ja viņš pierāda, ka viņš, viņa darbinieki un pārstāvji darīja visu, kas bija nepieciešams, lai novērstu zaudējumu, vai arī ka tam vai tiem šāda darbība bija neiespējama”.

10. 33. panta “Jurisdikcija”, kas ir ietverts tajā pašā III nodaļā, 1. un 4. punktā ir noteikts: “1. Prasība par zaudējumu atlīdzību [prasība par atbildību] pēc prasītāja izvēles jāizvirza vienas Konvencijas dalībvalsts teritorijā vai nu tiesā pēc pārvadātāja juridiskās adreses, pēc galvenās darbības vietas, pēc viņa darbības vietas tajā laikā, kad tika noslēgts līgums, vai arī tiesā pēc galamērķa vietas. [..] 4. Jautājumus par procedūru reglamentē tiesību akti, atbilstoši kuriem darbojas lietas izskatītāja tiesa.”

B. Savienības tiesības

1. Regula Nr. 261/2004

11. Regulas Nr. 261/2004 1. panta “Priekšmets” 1. punkta b) un c) apakšpunktā ir paredzēts, ka šī regula “saskaņā ar tajā precizētajiem nosacījumiem paredz pasažieru tiesību minimumu [it īpaši] gadījumos, kad lidojums ir atcelts [un] lidojums kavējas”.

12. Šīs regulas 5. panta “Atcelšana” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem: a) apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 8. pantu un b) apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu, kā arī maršruta maiņas gadījumā, ja plānojamais jaunā reisa izlidošanas laiks ir vismaz dienu pēc atceltā reisa izlidošanas laika, atbalstu, kas paredzēts 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, un c) ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju [..]. 2. Informējot pasažierus par lidojuma atcelšanu, sniedz paskaidrojumu par iespējamo alternatīvo transportu.”

13. Tās pašas regulas 7. panta “Tiesības saņemt kompensāciju” 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka “pasažieri saņem kompensāciju [..] EUR 250 [apmērā] par visiem lidojumiem 1500 kilometru vai mazākā attālumā” atbilstoši šajā pantā norādītajiem nosacījumiem.

14. Minētās regulas 9. panta “Tiesības uz aprūpi” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieriem bez maksas piedāvā: a) ēdināšanu un atspirdzinājumus samērīgā attiecībā pret gaidīšanas laiku; b) izmitināšanu viesnīcā: – ja kādā vietā ir jāuzturas vienu vai vairākas naktis vai – ja kādā vietā ir jāuzturas ilgāk, nekā pasažieris bija plānojis; c) transportu no lidostas uz izmitināšanas vietu (viesnīcu vai citu vietu). 2. Turklāt pasažieriem piedāvā bez maksas veikt divus telefona zvanus, nosūtīt divas teleksa vai faksa ziņas vai arī divas elektroniskās vēstules.”

15. Regulas Nr. 261/2004 12. panta “Turpmāka kompensācija” 1. punktā ir noteikts, ka šīs regulas “piemērošana neierobežo pasažiera tiesības saņemt turpmāku kompensāciju. Kompensāciju, kas piešķirta saskaņā ar [minēto] regulu, var atskaitīt no šādas kompensācijas”.

2. Regula Nr. 1215/2012

16. Regula Nr. 1215/2012 ratione temporis ir piemērojama pamatlietā saskaņā ar tās 66. panta 1. punktu, jo prasība, kuru iesniedzējtiesa skata, ir celta pēc 2015. gada 10. janvāra ( 6 ).

17. Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas “Jurisdikcija” 2. iedaļā “Īpašā jurisdikcija” ietvertā 7. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka “personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī: 1) a) lietās, kas attiecas uz līgumiem, – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesās; b) šā noteikuma mērķiem un, ja vien nepastāv citāda vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir [..] pakalpojumu sniegšanas gadījumā – vieta dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu pakalpojumu sniedza vai tas būtu bijis jāsniedz”.

18. Šīs regulas tās pašas nodaļas 4. iedaļā “Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem” ietvertā 17. panta 3. punktā ir paredzēts, ka minētā iedaļa “neattiecas uz pārvadājuma līgumiem, izņemot līgumus, kas par kopēju cenu paredz apvienot ceļošanu un izmitināšanu”.

19. 67. pantā, kas ir ietverts minētās regulas VII nodaļā “Saistība ar citiem instrumentiem”, ir noteikts, ka šis instruments “neliedz piemērot noteikumus, kas konkrētos jautājumos reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi un kas ietverti Savienības aktos vai valstu tiesību aktos, kuri saskaņoti ar šādiem aktiem”.

20. Tajā pašā minētās regulas VII nodaļā ietvertā 71. panta 1. punktā ir paredzēts, ka šis instruments “neietekmē konvencijas, kurās dalībvalstis ir līgumslēdzējas puses un kuras saistībā ar konkrētiem jautājumiem reglamentē jurisdikciju vai spriedumu atzīšanu vai izpildi”.

III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

21. Adriano Guaitoli, Alessandro Celano Tomassoni, Mario Giuli, Concepción Casan Rodriguez, Antonia Cirilli, Lucia Cortini un Patrizia Padroni (turpmāk tekstā – “A. Guaitoli u.c.”) iegādājās aviobiļetes uz lidojumiem turp un atpakaļ starp Fjumičīno [Fiumicino] (Itālija) un Korfu (Grieķija), ko nodrošināja easyJet Airline Company Ltd (turpmāk tekstā – “easyJet”), Lūtonā [Luton] (Apvienotā Karaliste) reģistrēts gaisa pārvadātājs.

22. A. Guaitoli u.c. turpceļa lidojums, kas bija paredzēts 2015. gada 4. augustā plkst. 20.20, tika vairākkārt atlikts, pēc tam atcelts un pārcelts uz nākamās dienas plkst. 16.45. Gaidīšanas laikā šīs personas, neraugoties uz viņu formālo šajā ziņā easyJet adresēto lūgumu, nesaņēma ne kādu piedāvājumu izmantot citas sabiedrības lidojumu, ne piedāvājumu ieturēt maltīti vai kādu citu palīdzību, ne arī kāda veida atlīdzināšanu vai kompensāciju.

23. Arī atpakaļceļa lidojums, kas bija paredzēts 2015. gada 14. augustā plkst. 23.25, būtiski kavējās, bet kavēšanās laiks iesniedzējtiesas nolēmumā nav precizēts.

24. 2016. gada 28. jūnijāA. Guaitoli u.c. cēla prasību Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa), kuras apgabalā šīs personas dzīvo, lai, pamatojoties uz Regulas Nr. 261/2004 5., 7., 9. un 12. pantu, panāktu, ka sakarā ar turpceļa lidojuma atcelšanas un atpakaļceļa lidojuma kavēšanās dēļ radīto kaitējumu easyJet tiek piespriests izmaksāt tām iepriekš noteiktu kompensāciju, atlīdzināt nepamatoti segtās izmaksas, kā arī kompensēt gan mantisko, gan morālo papildu kaitējumu ( 7 ).

25. Aizstāvībai easyJet iesākumā izvirzīja divus iebildumus par jurisdikcijas neesamību. Pirmo no tiem attiecībā uz lietas nozīmību Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) noraidīja. Par otro – attiecībā uz teritoriālo jurisdikciju – šī tiesa uzskatīja, ka, it īpaši ņemot vērā saistību starp Monreālas konvencijas 33. pantu un Regulas Nr. 44/2001 5. pantu (tagad Regulas Nr. 1215/2012 7. pants), ir jānosaka piemērojamās tiesību normas, kā arī vieta, kas, iespējams, atstāta valsts noteikumu par jurisdikciju ziņā, jo ir precizēts, ka prasītāju pamatlietā dzīvesvieta atrodas šīs pašas tiesas apgabalā, savukārt Fjumičīno lidosta atrodas Tribunale di Civitavecchia (Čivitavekjas tiesa, Itālija) apgabalā.

26. Šajā kontekstā ar 2018. gada 26. februāra nolēmumu, kas Tiesā iesniegts 2018. gada 26. martā, Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai gadījumā, ja puse, kas ir cietusi no lidojuma kavējuma vai atcelšanas, vienlaikus pieprasa gan Regulas Nr. 261/2004 5., 7. un 9. pantā paredzētās iepriekš noteiktās un standartizētās kompensācijas, gan zaudējumu atlīdzību saskaņā ar šīs regulas 12. pantu, ir jāpiemēro Monreālas konvencijas 33. pants, vai “jurisdikcija” (gan starptautiskā, gan iekšējā) tomēr ir regulēta Regulas Nr. 44/2001 5. pantā? 2) Vai pirmajā jautājumā paredzētajā pirmajā gadījumā Monreālas konvencijas 33. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas regulē tikai jurisdikcijas sadali starp valstīm, vai tādējādi, ka tas regulē arī katras atsevišķas dalībvalsts iekšējo teritoriālo jurisdikciju? 3) Vai otrajā jautājumā paredzētajā pirmajā gadījumā Monreālas konvencijas 33. panta piemērošana ir “ekskluzīva” un liedz piemērot Regulas Nr. 44/2001 5. pantu, vai arī abas tiesību normas var tikt piemērotas kopā tādējādi, lai uzreiz noteiktu gan valsts jurisdikciju, gan tās tiesu iekšējo teritoriālo jurisdikciju?”

27. Rakstveida apsvērumus Tiesā iesniedza A. Guaitoli u.c., easyJet, Itālijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai netika rīkota.

IV. Analīze

A. Ievada apsvērumi

28. Pirms es izskatīšu pēc būtības iesniedzējtiesas trīs uzdotos jautājumus, kā tie izklāstīti iepriekš ( 8 ), es uzskatu par lietderīgu minēt Tiesas judikatūrā gūtās atziņas, kas attiecas uz visiem šiem jautājumiem.

29. Vispirms attiecībā uz Monreālas konvencijas interpretāciju es atgādinu, ka tās normas ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa ( 9 ) un tādējādi Tiesa, ievērojot starptautisko tiesību normas, kas ir saistošas Savienībai, un, it īpaši, Vīnes konvencijas ( 10 ) 31. pantu, saskaņā ar kuru līgums ir interpretējams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā, un atbilstoši tā objektam un mērķim, ir kompetenta lemt par tās interpretāciju ( 11 ). Turklāt, ņemot vērā Monreālas konvencijas mērķi unificēt starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumus, Tiesa jau ir lēmusi, ka šajā konvencijā minētie jēdzieni, kas tajā nav definēti, “ir jāinterpretē vienādi un autonomi neatkarīgi no šo jēdzienu atšķirīgās nozīmes to valstu tiesībās, kuras ir šīs konvencijas puses” ( 12 ).

30. Turpinot, es uzsveru, ka, lai arī iesniedzējtiesa viscaur savā nolēmumā un, it īpaši, savā pirmajā un trešajā prejudiciālajā jautājumā formāli min Regulas Nr. 44/2001 5. pantu, ir jāatsaucas uz līdzvērtīga satura tiesību normām, kas minētas Regulas Nr. 1215/2012 7. pantā ( 13 ), kurš ratione temporis ir jāpiemēro šajā lietā ( 14 ). Šajā ziņā es uzsveru, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai valsts tiesām sniegtu lietderīgu atbildi, Tiesai var būt jāņem vērā Savienības tiesību normas, uz kurām šīs tiesas nav norādījušas savos prejudiciālajos jautājumos ( 15 ).

31. Kad ir sniegti šie vispārējie apsvērumi, tagad ir secīgi jāanalizē katrs no šajā lietā uzdotajiem jautājumiem.

B. Par saistību starp Monreālas konvenciju un Regulu Nr. 1215/2012 tādas prasības par zaudējumu atlīdzināšanu gadījumā, uz kuru attiecas gan šī konvencija, gan Regula Nr. 261/2004 (pirmais jautājums)

1. Par pirmā prejudiciālā jautājuma priekšmetu

32. Būtībā ar pirmo prejudiciālo jautājumu Tiesa ir aicināta nospriest, vai gadījumā, kad pasažieris, kurš ir cietis no starptautiska lidojuma kavēšanās vai atcelšanas, lūdz tiesā ne tikai iepriekš noteiktu kompensāciju un Regulas Nr. 261/2004 5., 7. un 9. pantā paredzēto izmaksu atlīdzināšanu, bet arī papildu zaudējumu atlīdzināšanu šīs pašas regulas 12. panta izpratnē ( 16 ), jurisdikcija ratione loci ir jānosaka, piemērojot Monreālas konvencijas 33. pantu un/vai Regulas Nr. 1215/2012 7. pantu.

33. Piedāvājot vienu kopīgu atbildi uz visiem trim prejudiciālajiem jautājumiem, A. Guaitoli u.c. apgalvo, ka gan ar Monreālas konvencijas 33. pantu, gan ar Regulas Nr. 1215/2012 7. pantu ir noteikti vienīgi piesaistes kritēriji, kas ļauj noteikt dalībvalsti, kurā strīds ir jāizskata, nevis tiesas teritoriālo jurisdikciju ( 17 ). Turpretī easyJet apgalvo, ka šīs konvencijas 33. pants ir jāņem vērā ikreiz, kad pasažieris lūdz atlīdzināt zaudējumus, kas radušies lidojuma kavēšanās dēļ, pamatojoties uz šo konvenciju. Itālijas valdības ieskatā tiesas, kas izskata lietu, kompetence ir jāvērtē, piemērojot, pirmkārt, Regulu Nr. 1215/2012 attiecībā uz kompensācijas prasību, kas pamatota ar Regulu Nr. 261/2004, un, otrkārt, Monreālas konvenciju attiecībā uz prasību atlīdzināt kaitējumu, kurš izriet no attiecīgā pārvadājuma līguma pārkāpuma. Tāpat Komisija uzskata, ka jurisdikcija ir jāregulē, pirmām kārtām, ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz prasības daļu, ar ko tiecas panākt kompensācijas, kuras izriet no Regulas Nr. 261/2004, un, otrām kārtām, ar Monreālas konvencijas 33. pantu attiecībā uz prasības daļu, ar ko turklāt tiecas panākt turpmāku kompensāciju par zaudējumiem, kas radušies kavējuma dēļ un kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā.

34. Es piekrītu šiem pēdējiem viedokļiem. Pirms es izklāstīšu, kā manā ieskatā tādā tiesvedībā kā pamatlietā būtu nodalīti jāpiemēro noteikumi par jurisdikciju, kas attiecīgi ir paredzēti Regulā Nr. 1215/2012 un Monreālas konvencijas 33. pantā, es uzskatu par nepieciešamu vēlreiz norādīt, kādā veidā ir saistītas materiālo tiesību normas, kuras attiecas uz gaisa pārvadātāju atbildību un kuras attiecīgi minētas Regulā Nr. 261/2004 un šajā konvencijā. Manuprāt, no šajos abos pēdējos instrumentos paredzēto atbildības režīmu kombinācijas attiecīgi izriet nepieciešamība paralēli piemērot ar Regulu Nr. 1215/2012 un ar minētās konvencijas 33. pantu paredzētos noteikumus par jurisdikciju.

2. Par abiem gaisa pārvadātāja atbildības tiesiskajiem režīmiem, kas ir piemērojami tādā lietā kā pamatlieta

35. Kā norāda lielākā daļa ieinteresēto personu, kas iesniegušas apsvērumus šajā lietā, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pastāv divi atbildības režīmi, kuri regulē gaisa pārvadātāja atbildību attiecībā pret pasažieriem; pirmā režīma pamatā ir Regula Nr. 261/2004, bet otrā režīma pamatā ir Monreālas konvencija, un gan vienu, gan otru var piemērot pamatlietā.

36. Es atgādinu, ka Tiesa ir vairākkārt lēmusi, ka uz tiesībām, kuru pamatā attiecīgi ir Regulas Nr. 261/2004 normas un Monreālas konvencijas normas, attiecas atšķirīgi “tiesiskie regulējumi”. Tā ir uzsvērusi, ka ar Regulu Nr. 261/2004 tiek ieviesta standartizēta un tūlītēja kompensēšanas kārtība ( 18 ) attiecībā uz kaitējumu, ko rada neērtības saistībā ar lidojumu kavēšanos un atcelšanu, un šī kārtība ir piemērojama pirms Monreālas konvencijas, tāpēc tā ir neatkarīga no šajā konvencijā paredzētās kārtības ( 19 ).

37. Atšķirībā no Regulas Nr. 261/2004 normām, ar Monreālas konvencijas 19. un nākamajiem pantiem tiek regulēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem lidojuma kavējuma gadījumā attiecīgie pasažieri var celt prasības par nodarītā individuālā kaitējuma atlīdzināšanu zaudējumu atlīdzības veidā, – tas prasa radīto zaudējumu apjoma novērtējumu katrā atsevišķā gadījumā, un šie zaudējumi tādējādi var tikt kompensēti tikai a posteriori un individuālā kārtā ( 20 ).

38. Regulas Nr. 261/2004 1. pantā ir uzsvērts, ka tajā lidmašīnu pasažieriem noteiktās tiesības ir minimālās tiesības. Turklāt šīs regulas 12. pantā ir paredzēts, pirmkārt, ka tās piemērošana neierobežo pasažieru tiesības saņemt turpmāku kompensāciju, pamatojoties uz citiem instrumentiem ( 21 ), un, otrkārt, ka kompensāciju, kas piešķirta saskaņā ar minēto regulu, var atskaitīt no šādas kompensācijas ( 22 ). Līdz ar to valsts tiesai ir iespēja piespriest gaisa pārvadātājam kompensēt pasažieriem kopējo to zaudējumu apmēru, kas tiem radušies tāpēc, ka gaisa pārvadātājs nav izpildījis savas līgumsaistības, balstoties uz citu juridisko pamatu, nevis Regulu Nr. 261/2004, tostarp piemērojot Monreālas konvenciju vai valsts tiesību normas ( 23 ). Tiesa ir precizējusi, ka – tāpat kā saskaņā ar minētās konvencijas III nodaļas normām – zaudējumi, par kuriem pienākas “turpmāka” kompensācija, piemērojot minētās regulas 12. pantu, var būt gan mantiska, gan morāla rakstura ( 24 ).

39. It īpaši šajā gadījumā ir atzīts, ka pasažiera tiesības uz iepriekš noteiktu un standartizētu kompensāciju pēc lidojuma atcelšanas vai ilga kavējuma, kas izriet no Regulas Nr. 261/2004 5.–7. panta ( 25 ), ir tiesības, kas nav atkarīgas no zaudējumu, kuri radušies sakarā ar lidojuma kavējumu, individuālas atlīdzināšanas, kas var tikt lūgta atbilstoši Monreālas konvencijas 19. pantam ( 26 ).

40. Turklāt Tiesa ir lēmusi, ka tad, ja gaisa pārvadātājs nepilda izdevumu segšanas pienākumus, kas tam uzlikti atbilstoši Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta b) apakšpunktam un 9. pantam, pasažieris var prasīt kompensāciju, pamatojoties uz šīm tiesību normām, un šāda prasība pēc līdzvērtīgas minēto pienākumu ievērošanas nevar tikt uzskatīta par prasību par zaudējumu atlīdzību, lai individuālā kārtā kompensētu zaudējumus, kas radušies attiecīgā lidojuma atcelšanas dēļ apstākļos, kuri paredzēti Monreālas konvencijā. Lidmašīnu pasažieru prasības, kuras balstītas uz tiesībām, kas tiem piešķirtas ar minēto regulu, nevar uzskatīt par tādām, kuras attiecas uz “turpmāku kompensāciju” šīs regulas 12. panta izpratnē ( 27 ).

41. Pēc šī nepieciešamā atgādinājuma par galvenajām atziņām judikatūrā attiecībā uz saistību starp materiālajām tiesību normām, kuras minētas attiecīgi Regulā Nr. 261/2004 un Monreālas konvencijā, tagad ir jāpievēršas jautājumam par to, kuras tiesību normas ir piemērojamas, lai noteiktu jurisdikciju dažādo pamatlietā formulēto prasījumu vērtējumam, ievērojot, ka šo prasījumu īpatnība ir tāda, ka uz tiem attiecas gan Regula Nr. 261/2004, gan Monreālas konvencija.

3. Par jurisdikcijas noteikumiem, kas ir piemērojami atkarībā no dažādo ar gaisa pārvadātāja atbildību saistīto prasījumu pamatojuma

42. Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka tādas jaukta rakstura prasības par zaudējumu atlīdzināšanu kā pamatlietā gadījumā jurisdikcija ir jānosaka, pirmkārt, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 atbilstīgās normas attiecībā uz prasījumiem, kuri regulēti Regulā Nr. 261/2004, un, otrkārt, ņemot vērā Monreālas konvencijas 33. pantu attiecībā uz prasījumiem, kuri regulēti šajā konvencijā. Es turklāt pievērsīšos šādi ieteiktās interpretācijas praktiskajām sekām.

a) Par jurisdikcijas noteikumiem, kas ir piemērojami prasījumiem, uz kuriem attiecas Regula Nr. 261/2004

43. Tiesa jau ir apstiprinājusi, ka, “tā kā uz tiesībām, kas pamatotas attiecīgi ar Regulas Nr. 261/2004 normām un Monreālas konvencijas prasībām, attiecas dažādi regulējumi, šajā konvencijā ietvertās jurisdikcijas normas nav piemērojamas prasījumiem, kuri celti, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 261/2004, un tie jāpārbauda atbilstoši Regulai Nr. 44/2001” ( 28 ). Kā norāda iesniedzējtiesa, manis izceltais formulējums varētu likt domāt, ka šī analīze, iespējams, attiecas vienīgi uz prasībām, kas celtas, pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 261/2004 normām.

44. Tomēr, manuprāt, šajā judikatūrā izdarītie apsvērumi mutatis mutandis ir atbilstīgi arī tādā lietā kā pamatlieta, kurā prasītāju prasījumi ir balstīti vienlaikus daļēji uz Regulas Nr. 261/2004 normām un daļēji uz citām tiesību normām. Dažādu tiesisko regulējumu esamība šajā gadījumā nozīmē arī to, ka dažādi noteikumi par starptautisko jurisdikciju ir jāpiemēro tiesībām, kas attiecīgi izriet no Regulas Nr. 261/2004 un Monreālas konvencijas ( 29 ).

45. Manā ieskatā no tā izriet, ka dalībvalsts tiesas starptautiskā jurisdikcija spriest par minēto prasījumu pirmo daļu ir atkarīga no Regulas Nr. 44/2001 vai, šajā gadījumā, drīzāk no Regulas Nr. 1215/2012, kas ir piemērojama ratione temporis, atbilstošajām normām, nevis no minētās konvencijas 33. panta. Citiem vārdiem sakot, es uzskatu, ka attiecībā uz tādiem prasījumiem, ar kuriem tiecas panākt iepriekš noteiktu kompensāciju un izmaksu atlīdzināšanu un kuru juridiskais pamats ir Regulas Nr. 261/2004 normas, tiesai, kas izskata lietu, sava kompetence ir jānovērtē, ņemot vērā Regulu Nr. 1215/2012, konkrētāk, pamatlietā – ņemot vērā šīs regulas 4. un 7. pantu ( 30 ).

46. Es atgādinu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 4. panta 1. punktu atbildētāju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā. Tomēr šīs regulas 7. panta 1. punktā ir noteikts īpašās jurisdikcijas noteikums lietās, kas attiecas uz līgumiem, kurš ļauj prasītājam izvēlēties citu piesaistes faktoru, proti, saistības, attiecībā uz kuru prasība ir celta, izpildes vietas faktoru, kura saskaņā ar minētā 1. punkta b) apakšpunktu tiek uzskatīta par vietu, kur attiecīgo pakalpojumu sniedza vai tas būtu bijis jāsniedz. Kā iesniedzējtiesa norāda savā pirmajā prejudiciālajā jautājumā, Tiesa lēma, ka šis noteikums nosaka jurisdikciju gan starptautiskā, gan valsts līmenī ( 31 ). Attiecībā it īpaši uz starptautisko gaisa pārvadājumu pakalpojumiem tā minēto normu interpretēja tādējādi, ka prasītājam ir izvēle starp tiesu, kuras apgabalā ir lidmašīnas izlidošanas vieta, vai tiesu, kuras apgabalā ir lidmašīnas ielidošanas vieta, kā šīs vietas noteiktas attiecīgajā līgumā ( 32 ).

b) Par jurisdikcijas noteikumiem, kas ir piemērojami prasījumiem, uz kuriem attiecas Monreālas konvencija

47. Tāpat kā easyJet, Itālijas valdība un Komisija, es uzskatu, ka attiecībā uz prasībām, kas celtas, pamatojoties uz Monreālas konvenciju, vai konkrētāk, šajā gadījumā, prasījumiem, kuri ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, piemērojamie noteikumi par jurisdikciju ir tie, kas ir minēti šīs konvencijas 33. pantā ( 33 ).

48. Monreālas konvencijas 33. panta piemērošana ir iespējama, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 normas, ar kurām regulē saistību ar pārējiem jurisdikciju regulējošajiem instrumentiem Savienības teritorijā, proti, šīs regulas 67. pantu un 71. panta 1. punktu. Šie pēdējie ļauj piemērot noteikumus par jurisdikciju īpašās jomās, kurās, bez šaubām, ietilpst gaisa pārvadājumi un kuras attiecīgi ir ietvertas Savienības tiesību aktos vai konvencijās, kurās dalībvalstis ir puses. Monreālas konvencija ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa ( 34 ), un jomās, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, tai pat ir augstāks spēks nekā Savienības atvasināto tiesību aktiem, kāda ir Regula Nr. 261/2004 ( 35 ).

49. Līdz ar to es uzskatu, ka tādas prasības gadījumā, uz ko daļēji attiecas Monreālas konvencijas normas un, it īpaši, tās 19. pants par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kurus ir radījis lidojuma kavējums ( 36 ), tiesai, kas izskata lietu, sava kompetence lemt par šo prasības daļu ir jānosaka, ņemot vērā minētās konvencijas 33. pantu, kurā prasītājam ir ļauts izvēlēties celt prasību pret attiecīgo gaisa pārvadātāju kādas Konvencijas dalībvalsts teritorijā vai nu tiesā, kuras apgabalā atrodas šī pārvadātāja domicils vai kāds cits pielīdzināms piesaistes faktors ( 37 ), vai arī tiesā, kuras apgabalā atrodas attiecīgā lidojuma galamērķa vieta.

c) Par ieteiktās interpretācijas praktiskajām sekām

50. No iepriekš minētā izriet, ka saistībā ar tādu prasību par gaisa pārvadātāja atbildību kā pamatlietā tiesai, kura izskata lietu, manuprāt, ir jānovērtē sava kompetence, nodalīti piemērojot, pirmkārt, Regulas Nr. 1215/2012 4. panta 1. punktu, to skatot kopā ar 7. panta 1. punktu, attiecībā uz prasījumiem, kas ir pamatoti ar Regulas Nr. 261/2004 normām, un, otrkārt, Monreālas konvencijas 33. pantu attiecībā uz prasījumiem, uz kuriem attiecas tās 19. pants.

51. Es uzsveru, ka gadījumā, ja Tiesa pieņemtu šādi ieteikto interpretāciju, sajukuma starp dažādu dalībvalstu tiesu jurisdikciju lemt par šādu hibrīdprasību risks, manā ieskatā, praksē būtu samērā ierobežots. Var konstatēt, ka pastāv divi jurisdikcijas kritēriji, kas ir kopēji Regulai Nr. 1215/2012 un Monreālas konvencijai, proti, ne tikai atbildētāja domicila vieta, bet arī lidojuma galamērķa vieta ( 38 ), un starp šiem kritērijiem pasažieri var brīvi izvēlēties ( 39 ), ceļot prasību pret gaisa pārvadātāju, tādējādi ļaujot panākt, lai visi viņu prasījumi tiktu skatīti vienā un tajā pašā tiesā. Turklāt iespējamā Regulas Nr. 1215/2012 30. pantā paredzēto saistības noteikumu piemērošana varētu ļaut izvairīties no vairākām, pat konkurējošām tiesvedībām.

52. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, manuprāt, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka tad, ja ar lidmašīnu pasažieru celtu prasību tiecas panākt, pirmkārt, ka tiek ievērotas iepriekš noteiktas un standartizētas tiesības, kas izriet no Regulas Nr. 261/2004 5., 7., 9. un 12. panta, kā arī, otrkārt, tāda papildu kaitējuma atlīdzināšanu, kurš ietilpst Monreālas konvencijas piemērošanas jomā, dalībvalsts tiesai, kas izskata lietu, sava kompetence attiecībā uz šo prasījumu pirmo daļu ir jānovērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 atbilstošās normas, un attiecībā uz otro daļu – ņemot vērā šīs konvencijas 33. pantu.

C. Par starptautiskās jurisdikcijas un iekšējās teritoriālās jurisdikcijas noteikšanu ar Monreālas konvencijas 33. panta 1. punktu (otrais jautājums)

1. Par otrā prejudiciālā jautājuma priekšmetu

53. Otrais prejudiciālais jautājums Tiesai ir uzdots gadījumā, ja tā uz pirmo jautājumu atbildētu tādējādi, ka saskaņā ar to, ko es iepriekš ieteicu, tādos apstākļos kā pamatlietā jurisdikcijas noteikšanai attiecībā uz tādiem prasījumiem par kaitējuma individuālu atlīdzināšanu, uz kuriem attiecas Monreālas konvencija, ir piemērojams šīs konvencijas 33. pants, nevis Regula Nr. 261/2004.

54. Būtībā Tiesai iepriekš nebijušā veidā tiek jautāts, vai šādā gadījumā minētā 33. panta un, konkrētāk, šī panta 1. punkta ( 40 ) mērķis pārrobežu strīda gadījumā ir noteikt jurisdikciju ratione loci vienīgi starptautiskā līmenī, proti, starp minētās konvencijas dalībvalstīm, vai arī tostarp vietējā līmenī, proti, starp katras no šīm valstīm tiesām.

55. Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) izsaka šaubas attiecībā uz Monreālas konvencijas 33. panta interpretāciju, ko acīmredzot ir izmantojusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) ( 41 ), kuras ieskatā ar šo tiesību normu tikai tiek noteikta konvencijas dalībvalsts, kuras tiesību sistēmai ir jurisdikcija pārrobežu strīdos, bet neietekmē šajā valstī spēkā esošo valsts noteikumu piemērošanu attiecībā uz jurisdikcijas noteikšanu tās teritorijā.

56. Iesniedzējtiesa norāda, ka tad, ja šī interpretācija ir pareiza, Itālijas procesuālo noteikumu ieviešanas rezultātā tiktu atzīts, ka pamatlietas skatīšana ir tās jurisdikcijā ( 42 ). Turpretim tad, ja šis 33. pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar to tieši tiek noteikta jurisdikcija katras konvencijas dalībvalsts teritorijā, turklāt neskarot valsts procesuālo tiesību piemērošanu, jurisdikcija tiktu piešķirta Tribunale di Civitavecchia (Čivitavekjas tiesa), kuras apgabalā atrodas turpceļa lidojuma izlidošanas un atpakaļceļa lidojuma ielidošanas lidosta.

57. Pretruna starp abām minētajām pieejām, kura pastāv citu Monreālas konvencijas dalībvalstu judikatūrā ( 43 ), izriet arī no šajā lietā iesniegtajiem apsvērumiem. A. Guaitoli u.c., kā arī Itālijas valdība apgalvo, ka Monreālas konvencijas 33. pantā ir regulēts vienīgi jurisdikcijas sadalījums starp parakstītājām valstīm ( 44 ), savukārt EasyJet un Komisija uzskata, ka šajā tiesību normā definētie kritēriji nosaka arī iekšējo teritoriālo jurisdikciju katras valsts teritorijā. Arī es piekrītu šim pēdējam viedoklim tālāk izklāstīto iemeslu dēļ, kuri atbilst iepriekš minētajai interpretācijai ( 45 ).

2. Par gramatisko interpretāciju

58. Attiecībā uz Monreālas konvencijas 33. panta formulējumu es uzsveru, ka juridisks spēks ir vienīgi sešām šī instrumenta valodu redakcijām, kuras ir kvalificētas kā “autentiskas” un starp kurām ir trīs redakcijas, kas atbilst Savienības oficiālajām valodām, proti, angļu, spāņu un franču ( 46 ). No tā izriet, ka šajā lietā iesniegtie apsvērumi specifiski attiecībā uz minētā 33. panta tulkojumu itāļu valodā nav noteicoši.

59. Turklāt es atgādinu, ka Monreālas konvencijā iekļautie jēdzieni ir jāinterpretē vienādi un autonomi un tādējādi Tiesai, interpretējot šos jēdzienus prejudiciālajos nolēmumos, ir jāņem vērā nevis dažādās nozīmes, kādas tiem varētu tikt dotas Savienības dalībvalstu tiesībās, bet vispārējo starptautisko tiesību interpretācijas noteikumi, kas tai ir saistoši ( 47 ).

60. Šajā gadījumā man šķiet, ka, pretēji tam, ko apgalvo Itālijas valdība un kā, šķiet, ir uzskatījusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) ( 48 ), Monreālas konvencijas 33. panta virsraksts, vismaz tās redakcijās angļu, spāņu un franču valodā ( 49 ), nenozīmē, ka šīs normas autori būtu gribējuši tajā iekļautos noteikumus ierobežot līdz jurisdikcijas sadalījumam vienīgi šīs konvencijas dalībvalstu līmenī. Gluži pretēji, es uzskatu, ka it īpaši jēdziens “Jurisdikcija [Kompetentā tiesa]”, kas ticis noteikts franču valodas redakcijā, nozīmē drīzāk jurisdikcijas piešķiršanu nevis valstij, bet “tiesai”, un šis jēdziens šajā valodā parasti tiek lietots, lai vispārīgi apzīmētu visa veida iestādes, kas īsteno tiesu varu.

61. Manu pārliecību apstiprina minētā 33. panta 1. punkta ( 50 ) formulējums, vismaz tā angļu, spāņu un franču valodas redakcijās. Tāpat kā iesniedzējtiesa, easyJet un Komisija, es konstatēju, ka ar šo normu jurisdikcija tiek piešķirta īpašai tiesai, izmantojot dažādus posmus. Vispirms šajā 1. punktā ir minēta “le territoire d’un des États parties [vienas Konvencijas dalībvalsts teritorija]” ( 51 ), pēc tam tajā ir precizēts, kura no šīs teritorijas tiesām var sevi atzīt par kompetentu ratione loci, apzīmējumu “le tribunal [tiesa]” ( 52 ) divkārt izmantojot vienskaitlī, nevis daudzskaitlī, ( 53 ), un visbeidzot ir noteikti dažādi piesaistes kritēriji, pamatojoties uz kuriem prasītājs var celt savu prasību par atbildību, turklāt katrs no šiem kritērijiem apzīmē konkrētu vietu ( 54 ).

62. Šādas terminoloģijas izmantošana, kā tas ir uzsvērts līdzīgā kontekstā saistībā ar Briseles konvenciju ( 55 ), kurā tāpat ir ietverti noteikumi par jurisdikciju, kas ir piemērojami prasībām par civiltiesisko atbildību, nav nenozīmīga. Šāda veida formulējums ļauj prasītājam vērsties tieši vienā no šādi norādītajām tiesām, un viņam nav jāņem vērā ģeogrāfiskās jurisdikcijas iekšējie noteikumi, kas ir spēkā attiecīgajā valstī, tostarp gadījumā, kad, piemērojot šos noteikumus, jurisdikcija nebūtu piešķirama šai tiesai ( 56 ).

63. Tiesa turklāt jurisdikciju regulējošās Savienības tiesību normas, kas formulētas analogi šajā prejudiciālajā jautājumā minētajām, proti, norādot uz sasaistes kritēriju vienskaitlī formulētai tiesai, ir interpretējusi tādējādi, ka tajās “ir noteikta gan starptautiskā jurisdikcija, gan teritoriālā jurisdikcija” un tās “ir vērsta[s] uz to, lai unificētu noteikumus par jurisdikciju konfliktiem un tādējādi tieši noteiktu kompetento tiesu, neatsaucoties uz dalībvalstu iekšējiem noteikumiem” ( 57 ). Manā ieskatā tāpat vajadzētu būt šajā gadījumā ( 58 ).

64. Galu galā es, tāpat kā iesniedzējtiesa, easyJet un Komisija, uzskatu, ka tad, ja Monreālas konvencijas 33. panta 1. punkta mērķis tiešām būtu bijis vienīgi noteikt Konvencijas dalībvalsts tiesu jurisdikciju kopumā, atstājot norādītajai valstij brīvību noteikt tiesu, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, ņemot vērā iekšējos noteikumus, kā iesaka A. Guaitoli u.c., kā arī Itālijas valdība, šīs tiesību normas autori, bez šaubām, būtu izvēlējušies citu, šim mērķim atbilstošāku formulējumu.

3. Par teleoloģisko interpretāciju

65. Ņemot vērā ar Monreālas konvenciju izvirzītos mērķus un tās 33. panta 1. punkta acīmredzamos mērķus, es uzskatu, ka manis piedāvātā šīs normas interpretācija minētos mērķus ļauj īstenot labāk nekā pretēja interpretācija.

66. Tiesa jau vairākkārt ir norādījusi, ka no Monreālas konvencijas preambulas izriet ( 59 ), ka tās dalībvalstu galvenie mērķi ir ne tikai “nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību starptautisko gaisa pārvadājumu jomā”, bet arī “[saskaņot un kodificēt dažus noteikumus], kas reglamentē [šos pārvadājumus, lai panāktu] objektīv[u] interešu līdzsvar[u]” attiecībā it īpaši uz gaisa pārvadātāju un to pasažieru interesēm ( 60 ).

67. Šajā gadījumā, ja minētās konvencijas 33. panta 1. punkts tiktu interpretēts tādējādi, ka ar tajā minētajām normām jurisdikcija ir piešķirama vienīgi kādai no šīs konvencijas dalībvalstīm, nevis tieši noteiktai tiesai, tas manā ieskatā neatbilstu pastiprinātas unificēšanas vēlmei, ko šī instrumenta autori ir izteikuši ( 61 ), jo šis nodoms prasa pēc iespējas izvairīties no atsaukšanās uz dažādiem valsts tiesību aktiem. Turklāt es uzskatu, ka šāda interpretācija neļautu pietiekami aizsargāt patērētāju intereses, vienlaikus nodrošinot objektīvu līdzsvaru ar gaisa pārvadātāju interesēm.

68. Šajā ziņā es uzsveru, ka tādu noteikumu, ar kuriem tieši tiek noteikta tiesa, kam ir teritoriālā jurisdikcija, pieņemšanas mērķi parasti ir, pirmkārt, atvieglot šo noteikumu īstenošanu gan valsts iestādēm, gan attiecīgajām personām un, otrkārt, nodrošināt, ka pastāv adekvāta līdzība starp šo tiesu un izskatāmās lietas priekšmetu ( 62 ). Turklāt es uzskatu, ka šāda veida noteikumi gan prasītāju, gan atbildētāju interesēs nodrošina lielāku paredzamību un tiesisko drošību nekā tad, ja visām kādas valsts tiesām var būt jurisdikcija un līdz ar to tiesvedības dalībniekiem ir jāanalizē valsts normas, lai noteiktu, kurai no šīm tiesām ir teritoriālā jurisdikcija ( 63 ). Man šķiet saprātīgi uzskatīt, ka šāds bija minētā 33. panta 1. punkta autoru nodoms, izvēloties iepriekš minēto formulējumu. Līdz ar to, manuprāt, pretēja interpretācija tai, kuru es iesaku, varētu nelabvēlīgi ietekmēt šīs normas lietderīgo iedarbību.

4. Par kontekstuālo interpretāciju

69. Veids, kā es iesaku interpretēt Monreālas konvencijas 33. panta 1. punktu, manuprāt, nekādi nav pretrunā šīs normas kontekstam.

70. Līdz ar to es norādu, ka Itālijas valdība atsaucas uz iepriekš minēto Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūru ( 64 ), saskaņā ar kuru ar minētā 33. panta 1. punktu, it īpaši tā paša panta 4. punkta, saskaņā ar kuru “jautājumus par procedūru reglamentē tiesību akti, atbilstoši kuriem darbojas lietas izskatītāja tiesa, satura dēļ, būtu regulējams tikai jurisdikcijas sadalījums starp Monreālas konvencijas dalībvalstīm” ( 65 ). Šī valdība no šīs pēdējās normas secina, ka saistībā ar to procesuālo autonomiju konvencijas dalībvalstu ziņā ir rūpes par visas procesuālās jomas regulēšanu, jo šajā konvencijā tā skaidri nav regulēta, un ka līdz ar to būtu jāpiemēro iekšējie procesuālie noteikumi, ar ko tiecas noteikt valsts tiesu, kurai ir teritoriālā jurisdikcija.

71. Tāpat A. Guaitoli u.c. būtībā apgalvo, ka tad, ja Monreālas konvencijas 33. panta autoru nodoms būtu bijis regulēt katras konvencijas dalībvalsts iekšējo teritoriālo jurisdikciju, viņiem būtu vajadzējis pieņemt tiesību normas, ar kurām tiek regulēta arī jurisdikcija, kas ir saistīta ar strīdu nozīmību, bet šie autori to nav darījuši.

72. Tomēr šie argumenti, pēc manām domām, ir jānoraida. Tāpat kā iesniedzējtiesa un easyJet, es uzskatu, ka minētā 33. panta 1. punkts, to lasot kopā ar tā 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs pirmās normas mērķis tieši ir regulēt jurisdikciju ratione loci ne tikai konvencijas dalībvalstu līmenī, bet arī šo valstu tiesu līmenī, neskarot to tiesību normu piemērošanu, kas ir spēkā valstī, kurā atrodas tiesa, kas izskata lietu, attiecībā uz pārējiem procesuāla rakstura jautājumiem.

73. Citiem vārdiem sakot, es uzskatu, ka atsaukšanās uz valsts tiesībām Monreālas konvencijas 33. panta 4. punktā ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas uz atlikušajiem gadījumiem, jo tā attiecas uz citiem procesuāla rakstura noteikumiem, nevis unificētajiem piesaistes kritērijiem, ar kuriem tiek regulēta jurisdikcija ratione loci un kuri ir noteikti šajā 1. punktā. Pārējo šīs konvencijas 35. un 45. pantā izdarīto atsauču uz tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem darbojas tiesa, kas izskatu lietu, priekšmets ( 66 ) manu viedokli apstiprina.

74. Ņemot vērā autonomiju, kas tādējādi ir atstāta minētās konvencijas dalībvalstu rīcībā procesuālajā ziņā, tās, manuprāt, var brīvi noteikt to teritorijā esošo tiesu ģeogrāfiskās un materiālās kompetences apjomu ( 67 ). Es precizēju, ka šī autonomija tomēr, manuprāt, būtu jāierobežo ar nepieciešamību neapšaubīt šīs konvencijas mērķus un neatņemt tās normām to lietderīgo iedarbību ar noteikumiem, kas izriet no lex fori ( 68 ).

75. Līdz ar to, manuprāt, uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Monreālas konvencijas 33. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka attiecībā uz prasībām atlīdzināt kaitējumu, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā ( 69 ), ar to tiek regulēts ne tikai jurisdikcijas sadalījums starp šīs konvencijas dalībvalstīm, bet arī teritoriālās jurisdikcijas sadalījums starp tiesām katrā no šīm valstīm.

D. Par Monreālas konvencijas piemērošanu ekskluzīvi vai kopā ar Regulu Nr. 1215/2012 (trešais jautājums)

76. Trešais prejudiciālais jautājums ir uzdots gadījumā, ja Tiesa – pretēji manam iepriekš sniegtajam ieteikumam – lemtu, ka ar Monreālas konvencijas 33. pantu, kas ir piemērojams, kad uz celto prasību attiecas tās normas, tiek regulēts tikai jurisdikcijas sadalījums starp šīs konvencijas dalībvalstīm.

77. Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) būtībā jautā, vai šajā gadījumā minētās konvencijas 33. pants būtu jāpiemēro ekskluzīvi, un tādēļ tas liegtu piemērot Regulas Nr. 1215/2012 7. pantu, vai arī būtu jāpiemēro abas šīs tiesību normas vienlaicīgi, lai tieši noteiktu gan konkrētas valsts jurisdikciju, gan vienas no šīs valsts tiesām teritoriālo jurisdikciju.

78. Šī tiesa precizē, ka gadījumā, ja Monreālas konvencija tiktu piemērota ekskluzīvi un iekšējā teritoriālā jurisdikcija tiktu noteikta ar valsts tiesību aktiem saskaņā ar Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) sniegto interpretāciju ( 70 ), tai būtu jurisdikcija skatīt pamatlietu. Turpretim kopīgas piemērošanas gadījumā, ja šī konvencija tiktu piemērota, lai sadalītu jurisdikciju starp valstīm, un minētā regula tiktu piemērota, lai papildus noteiktu jurisdikciju valsts līmenī, jurisdikcija būtu Tribunale di Civitavecchia (Čivitavekjas tiesa).

79. Tomēr, ņemot vērā atbildes elementus, kurus es piedāvāju saistībā ar abiem pirmajiem jautājumiem attiecībā uz to, kādai ir jābūt saistībai starp Monreālas konvenciju un Regulu Nr. 1215/2012, es uzskatu, ka nav jāatbild uz trešo jautājumu, kas ir zaudējis priekšmetu, ne arī par to jāsniedz plašāki apsvērumi.

V. Secinājumi

80. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Ja lidmašīnu pasažieru celtas prasības mērķis ir panākt, pirmkārt, ka tiek ievērotas iepriekš noteiktas un standartizētas tiesības, kuras izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91, 5., 7., 9. un 12. panta, kā arī, otrkārt, ka tiek atlīdzināts papildu kaitējums, kas ietilpst Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kura noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK, piemērošanas jomā, dalībvalsts tiesai, kura izskata lietu, sava kompetence attiecībā uz pirmo šo prasījumu daļu ir jānovērtē, ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās atbilstīgās normas, un attiecībā uz otro daļu – ņemot vērā šīs konvencijas 33. pantu. 2) Monreālā 1999. gada 28. maijā noslēgtās Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju 33. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz prasībām atlīdzināt kaitējumu, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, ar to tiek regulēts ne tikai jurisdikcijas sadalījums starp šīs konvencijas dalībvalstīm, bet arī teritoriālās jurisdikcijas sadalījums starp tiesām katrā no šīm valstīm.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2001, L 194, 39. lpp. Šī konvencija, kas parakstīta Monreālā 1999. gada 28. maijā, Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2001/539/EK (2001. gada 5. aprīlis) (OV 2001, L 194, 38. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).

( 4 ) Es precizēju, ka prejudiciālie jautājumi attiecas uz Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), bet pamatlietā ir jāpiemēro Regula Nr. 1215/2012 (skat. šo secinājumu 16. punktu).

( 5 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).

( 6 ) Skat. šo secinājumu 24. punktu.

( 7 ) Konkrētāk, šīs tiesas ieskatā, A. Guaitoli u.c. prasa, lai easyJet atbilstoši “Regulas [Nr. 261/2004] 5., 7., 9. un 12. pantam [tiktu piespriests, pirmkārt, šīm personām izmaksāt] kompensācijas, atlīdzināt izdevumus un papildu zaudējumus, kuri radušies sakarā ar [turpceļa] lidojuma atcelšanu (katram prasītājam aprēķināti 815 EUR), kā arī [otrkārt, izmaksāt] kompensācijas sakarā ar [atpakaļceļa] lidojuma kavējumu (katram prasītājam aprēķināti 250 EUR) un tādējādi tai piespriests izmaksāt kopējo summu 7455 EUR apmērā (proti, 1065 [EUR] katram prasītājam) un atlīdzināt morālo kaitējumu, kas jānosaka, ievērojot taisnīgumu”. Ieinteresētās personas “zaudējumos, kurus lūdz atlīdzināt (papildus iepriekš noteiktām kompensācijām) sakarā ar turpceļa lidojuma atcelšanu, iekļauj izdevumus par transportu no lidostas un uz to, par maltītēm un neizmantoto viesnīcu, dienas maksu par rezervētā kruīza ar izbraukšanu no Korfu apmaksāto, bet neizmantoto dienu, kā arī summu 200 EUR apmērā par personu kā kompensāciju par neizmantoto atvaļinājuma dienu un morālo kaitējumu, kas jāaprēķina, ievērojot taisnīgumu” (mans izcēlums).

( 8 ) Skat. šo secinājumu 1. un nākamos punktus.

( 9 ) Sākot no tās spēkā stāšanās datuma, kas atgādināts šo secinājumu 7. punktā.

( 10 ) Konvencija par starptautisko līgumu tiesībām, parakstīta Vīnē 1969. gada 23. maijā (Recueil des traités des Nations unies, 1155. sēj., 331. lpp.).

( 11 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 22. novembris, Espada Sánchez u.c. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20.–22. punkts); 2016. gada 17. februāris, Air Baltic Corporation (C‑429/14, EU:C:2016:88, 23. un 24. punkts), kā arī 2018. gada 12. aprīlis, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 19.–22. punkts).

( 12 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 21. un 22. punkts). Attiecībā uz Regulā Nr. 44/2001 minētajiem jēdzieniem pēc analoģijas skat. arī spriedumus, 2013. gada 16. maijs, Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305, 34. un nākamie punkti), kā arī 2018. gada 7. marts, flightright u.c. (C‑274/16, C‑447/16 un C‑448/16, EU:C:2018:160, 56. un 58. punkts). Pie šīs judikatūras saistības ar šo gadījumu es atgriezīšos šo secinājumu 58. un nākamajos punktos.

( 13 ) Par šo abu pantu formulējuma līdzību, it īpaši ņemot vērā to 1. punktu un to, ka Tiesas sniegtā interpretācija par Regulas Nr. 44/2001 normām attiecas arī uz Regulas Nr. 1215/2012 līdzvērtīgajām normām, skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 15. jūnijs, Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, 8. un 27. punkts); 2018. gada 7. marts, flightright u.c. (C‑274/16, C‑447/16 un C‑448/16, EU:C:2018:160, 13., 57., 61., 70. un 78. punkts), kā arī 2018. gada 15. novembris, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:911, 31. punkts).

( 14 ) Skat. arī šo secinājumu 16. punktu.

( 15 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 22. oktobris, Impresa Edilux un SICEF (C‑425/14, EU:C:2015:721, 20. punkts), kā arī 2018. gada 19. decembris, AREX CZ (C‑414/17, EU:C:2018:1027, 34. un 35. punkts).

( 16 ) Par iesniedzējtiesas skatīto dažādo prasījumu konkrēto saturu skat. šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmi.

( 17 ) Manā skatījumā šī argumentācija ir atbilstīgāka otrajam prejudiciālajam jautājumam, kas tiks vērtēts šo secinājumu 53. un nākamajos punktos, nevis pirmajam jautājumam.

( 18 ) Proti, tāda, ka pasažieriem nav jācieš neērtības, kas saistītas ar prasības pieteikuma par ciestajiem zaudējumiem iesniegšanu valsts tiesā.

( 19 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2009. gada 9. jūlijs, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, 27. punkts); 2012. gada 23. oktobris, Nelson u.c. (C‑581/10 un C‑629/10, EU:C:2012:657, 46., 49.–55., 57. un 74. punkts); 2012. gada 22. novembris. Cuadrench Moré (C‑139/11, EU:C:2012:741, 32. punkts), kā arī 2016. gada 10. marts, Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2016:148, 46. punkts).

( 20 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, 42. un nākamie punkti); 2008. gada 10. jūlijs, Emirates Airlines (C‑173/07, EU:C:2008:400, 42. punkts), kā arī 2008. gada 22. decembris, Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, 32. punkts). Par šo jautājumu skat. Grigorieff, C.‑I., “Le régime d’indemnisation de la convention de Montréal”, Revue européenne de droit de la consommation, 2012, Nr. 4, 670. un nākamās lpp.

( 21 ) Es uzsveru, ka Regulas Nr. 261/2004 12. panta mērķis ir ne vien būt par juridisko pamatu kompensācijas saņemšanai, bet arī paskaidrot saistību starp kompensācijām, kas pienākas atbilstoši šai regulai, un tām, kuras var prasīt citādi.

( 22 ) No tā izriet, ka pasažieri vienlaikus var saņemt standartizētu kompensāciju, kas ir paredzēta ar Regulas Nr. 261/2004 normām, un viņu faktiskā kaitējuma atlīdzināšanu atbilstoši citām tiesību normām, tomēr nav atļauta kompensācijas pārmaksa.

( 23 ) Skat. spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, 47. punkts), kā arī 2011. gada 13. oktobris, Sousa Rodríguez u.c. (C‑83/10, EU:C:2011:652, 37. un 38. punkts).

( 24 ) Skat. spriedumus, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 29. un 39. punkts), kā arī 2011. gada 13. oktobris, Sousa Rodríguez u.c. (C‑83/10, EU:C:2011:652, 41. punkts).

( 25 ) Es norādu, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka prasītāju pamatlietā atpakaļceļa lidojums ievērojami kavējās, bet viņi nav skaidri atsaukušies uz Regulas Nr. 261/2004 6. pantu, kurā ir paredzētas tiesības uz to, ka gaisa pārvadātājs sniedz atbalstu šādā gadījumā. Turklāt Tiesa šīs pašas regulas 5., 6. un 7. pantu ir interpretējusi “tādējādi, ka kavēto lidojumu pasažieri var tikt pielīdzināti atcelto lidojumu pasažieriem [un] tie var pieprasīt šīs regulas 7. pantā paredzētās tiesības uz kompensāciju, kad tie kavēta lidojuma dēļ cieš trīs vai vairāk stundu laika zudumu” (it īpaši spriedumi, 2009. gada 19. novembris, Sturgeon u.c., C‑402/07 un C‑432/07, EU:C:2009:716, 69. punkts, kā arī 2013. gada 26. februāris, Folkerts, C‑11/11, EU:C:2013:106, 32. punkts).

( 26 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2009. gada 9. jūlijs, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, 27. punkts); 2012. gada 22. novembris, Cuadrench Moré (C‑139/11, EU:C:2012:741, 28. punkts), kā arī 2016. gada 10. marts, Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2016:148, 45. punkts).

( 27 ) Skat. spriedumus, 2011. gada 13. oktobris, Sousa Rodríguez u.c. (C‑83/10, EU:C:2011:652, 38., 42.–44. un 46. punkts), kā arī 2013. gada 31. janvāris, McDonagh (C‑12/11, EU:C:2013:43, 19.–24. punkts).

( 28 ) Skat. spriedumus, 2009. gada 9. jūlijs, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, 27. un 28. punkts), kā arī 2016. gada 10. marts, Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2016:148, 43. un 46. punkts).

( 29 ) Par dažādu jurisdikcijas noteikumu piemērošanu atkarībā no materiālās tiesību normas, uz kuru prasītājs atsaucas, attiecībā uz prasību par atbildību lietās, kas attiecas uz līgumu, un/vai lietās, kuras attiecas uz neatļautu darbību, Regulas Nr. 44/2001 5. panta izpratnē, pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā Bosworth un Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 70.–90. punkts).

( 30 ) Es precizēju, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 3. punktu ar to paredzētie noteikumi par īpašu jurisdikciju patērētāju interesēs, kuri it īpaši palīdz noteikt jomas profesionāli “patērētāja domicila vietas tiesā”, netiek piemēroti, ja iegādātais pakalpojums, kā tas ir pamatlietā, ir lidojums, kurā par kopēju cenu nav apvienota ceļošana un izmitināšana (skat. arī spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Ryanair, C‑464/18, EU:C:2019:311, 28. punkts).

( 31 ) Skat. spriedumu, 2007. gada 3. maijs, Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, 30. punkts).

( 32 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2018. gada 7. marts, flightright u.c. (C‑274/16, C‑447/16 un C‑448/16, EU:C:2018:160, 67. un 68. punkts), kā arī 2018. gada 11. jūlijs, Zurich Insurance un Metso Minerals (C‑88/17, EU:C:2018:558, 15.–18. punkts).

( 33 ) Šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Prüller-Frey (C‑240/14, EU:C:2015:325, 29. punkts), kā arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2015:723, 52. punkts).

( 34 ) Skat. arī šo secinājumu 29. punktu.

( 35 ) Skat. spriedumus, 2008. gada 10. jūlijs, Emirates Airlines (C‑173/07, EU:C:2008:400, 43. punkts), kā arī 2008. gada 22. decembris, Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, 28. punkts).

( 36 ) Ņemot vērā pamatlietas apstākļus, es precizēju, ka šajā konvencijā nav ietvertas normas par lidojuma atcelšanu (skat. arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Emirates Airlines, C‑173/07, EU:C:2008:145, 58. punkts).

( 37 ) Proti, attiecīgā pārvadātāja “galvenā darbības vieta” vai “vieta, kur tam ir uzņēmējdarbība, par ko līgums ticis noslēgts”.

( 38 ) Šajā nozīmē, atsaucoties uz ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumiem lietā Emirates Airlines (C‑173/07, EU:C:2008:145, 47. un nākamie punkti), Komisija apgalvo, ka jēdziens “galamērķa vieta” Monreālas konvencijas 33. panta izpratnē nebūtu jāinterpretē pārāk šauri, līdz ar to lidojuma turp un atpakaļ gadījumā, kā tas ir pamatlietā, tas varētu attiekties arī uz atpakaļceļa lidojuma galamērķi. Lai arī šāda pieeja man šķiet korekta, es norādu, ka šajā lietā, ņemot vērā, ka iesniedzējtiesai katrā ziņā nevar būt jurisdikcija saskaņā ar šo kritēriju, jo Fjumičīno lidosta neatrodas tās apgabalā, šī jēdziena interpretācija nav nepieciešama.

( 39 ) Es uzsveru, ka turpretī attiecīgā lidojuma izlidošanas vieta, otrs sasaistes kritērijs, kas atļauts ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu, kā to interpretējusi Tiesa, ar Monreālas konvencijas 33. pantu nav paredzēts.

( 40 ) Tiesa, visos trīs prejudiciālajos jautājumos ir minēts “Monreālas konvencijas 33. pants” kopumā. Tomēr es uzskatu, ka šajā lietā, ņemot vērā gan pamatlietas priekšmetu, kurš attiecas uz zaudējumiem saistībā ar lidojumu atcelšanu un kavēšanos, gan iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojumu, kurā ir atsauces tikai uz šī 33. panta 1. punkta saturu, nav jāinterpretē tā 2. un 3. punkts, kuri attiecas tikai uz “zaudējumu, kas rodas pasažiera miesas bojājumu vai nāves rezultātā”. Turpretim es īsi pieminēšu minētā panta 4. punkta saturu kā kontekstuālu elementu tā 1. punkta interpretēšanai (šo secinājumu 70. un nākamie punkti).

( 41 ) Šajā nozīmē iesniedzējtiesa atsaucas uz diviem minētās tiesas nolēmumiem, kas minēti šādi: “spriedums Nr. 15028/05 un rīkojums Nr. 11183/05”.

( 42 ) A. Guaitoli u.c. norāda, ka, gan piemērojot codice di procedura civile (Itālijas Civilprocesa kodekss), gan piemērojot codice del consumo (Itālijas Patērētāju tiesību kodekss), šajā lietā būtu jāatzīst Tribunale ordinario di Roma (Romas tiesa) jurisdikcija atbilstoši attiecīgi vietai, kurā radies vai kurā ir jāizpilda strīdīgais pienākums, un attiecīgo patērētāju dzīvesvietai.

( 43 ) Skat. Dettling‑Ott, R., “Article 33”, no: Montreal Convention, Giemulla, E. un Schmid, R. redakcijā, Kluwer, Nīderlande, 2010, 21. un nākamie punkti, kā arī Dettling‑Ott, R., “Artikel 33”, no: Montrealer Übereinkommen, Giemulla, E. un Schmid, R. redakcijā, Luchterhand, Vācija, 2016, 21. un nākamie punkti.

( 44 ) Itālijas valdība norāda, ka šī interpretācija atbilst Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) dominējošajai judikatūrai, minot 2016. gada 4. maija rīkojumu Nr. 8901, saskaņā ar kuru “Monreālas konvencijas 33. panta 1. punktā [..], kā skaidri izriet no tā nosaukuma (“Jurisdikcija”), nav risināts jautājums par materiālo kompetenci attiecībā uz strīdiem starp pasažieri un gaisa pārvadātāju, bet regulēts [..] jurisdikcijas sadalījums starp dažādu valstu tiesām. To apstiprina šī panta 4. punkts, kurā ir paredzēts, ka strīdus starp gaisa pārvadātājiem un pasažieriem “reglamentē tiesību akti, atbilstoši kuriem darbojas lietas izskatītāja tiesa”, līdz ar to tostarp tiesību akti par jurisdikcijas sadalījumu starp dažādām tās pašas valsts tiesām atkarībā no lietas nozīmības”. A. Guaitoli u.c. arī min šo un citus nolēmumus šādi: “Cass. S.U. 6630/1993, Cass. Ord.za 11183/2005, Cass. 15028/2005, Cass. S.U. 13689/2006, Cass. S.U. 22035/2014 un Cass. Ord.za 8901/2016”.

( 45 ) Skat. šo secinājumu 29. punktu.

( 46 ) Par to sešu valodu ņemšanu vērā, kurās Monreālas konvencija tika izstrādāta (proti, angļu, arābu, ķīniešu, spāņu, franču un krievu), skat. spriedumus, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 24. punkts), kā arī 2016. gada 17. februāris, Air Baltic Corporation (C‑429/14, EU:C:2016:88, 23. un 31.–34. punkts).

( 47 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 21. un 22. punkts).

( 48 ) Skat. šo secinājumu 44. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.

( 49 ) Proti, attiecīgi “Jurisdiction”, “Jurisdicción” un “Juridiction compétente”. Es precizēju, ka virsraksts, kas izvēlēts minētā 33. panta tulkojumam itāļu valodā (valodas, kas savukārt nav autentiska, redakcijā), ir “Competenza giurisdizionale”.

( 50 ) 1. punkts, kura interpretācija ir īpaši atbilstīga šajā lietā šo secinājumu 40. zemsvītras piezīmē norādīto iemeslu dēļ.

( 51 ) Tāpat angļu valodas redakcijā – “the territory of one of the States Parties” un spāņu valodas redakcijā – “el territorio de uno de los Estados Partes”.

( 52 ) Tāpat angļu valodas redakcijā – “the court” un spāņu valodas redakcijā – “el tribunal”.

( 53 ) Es norādu, ka šajā formulējumā ir pārņemts formulējums, kas minēts 28. panta 1. punktā Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kura parakstīta Varšavā 1929. gada 12. oktobrī (turpmāk tekstā – “Varšavas konvencija”) un kura tika aizstāta ar Monreālas konvenciju (skat. šīs pēdējās konvencijas preambulas pirmo daļu un 55. pantu).

( 54 ) Es atgādinu, ka prasītājs var izvēlēties celt prasību “vai nu tiesā pēc pārvadātāja juridiskās adreses, pēc galvenās darbības vietas, pēc viņa darbības vietas tajā laikā, kad tika noslēgts līgums, vai arī tiesā pēc galamērķa vietas”.

( 55 ) Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, noslēgta Briselē 1968. gada 27. septembrī (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurai sekoja Regula Nr. 44/2001 un Regula Nr. 1215/2012.

( 56 ) Skat. P. Jenard ziņojumu par Briseles konvenciju (OV 1979, C 59, 22. lpp.) attiecībā uz “noteikumiem par īpašo jurisdikciju”, kas minēti it īpaši tās 5. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru “personu, kuras domicils ir šīs konvencijas līgumslēdzējā valstī, citā šīs konvencijas līgumslēdzējā valstī var iesūdzēt [..] lietās, kas attiecas uz līgumiem, tās vietas tiesā, kurā pienākums tika izpildīts vai kurā tam bija jātiek izpildītam”, un tas krasi atšķiras no vispārējā jurisdikcijas noteikuma, kurš ir minēts tās 2. pantā, kas attiecas uz “tās valsts tiesām, [kurā ir prasītāja domicils]” (mans izcēlums). Tā tas ir arī Regulās Nr. 44/2001 un Nr. 1215/2012.

( 57 ) Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktu (kas ir līdzvērtīgs Briseles konvencijas 5. panta 1. punktam) skat. spriedumu, 2007. gada 3. maijs, Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, 30. punkts), un attiecībā uz Padomes Regulas (EK) Nr. 4/2009 (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.) 3. panta b) punktu skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Sanders un Huber (C‑400/13 un C‑408/13, EU:C:2014:2461, 30. punkts).

( 58 ) Par to, ka ar Monreālas konvencijas 33. panta 4. punktu ir atstāta vieta iekšējai procesuālajai kārtībai, skat. šo secinājumu 70. un nākamos punktus.

( 59 ) Konkrētāk, ņemot vērā minētās preambulas trešo un piekto daļu.

( 60 ) Skat. spriedumus, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 30. un nākamie punkti); 2012. gada 22. novembris, Espada Sánchez u.c. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 29. un 30. punkts); 2016. gada 17. februāris, Air Baltic Corporation (C‑429/14, EU:C:2016:88, 38. un 48. punkts), kā arī 2018. gada 12. aprīlis, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 34. un 43. punkts).

( 61 ) Ir norādīts, ka ar Monreālas konvenciju tiecas saskaņot maksimāli daudz aspektu – gan attiecībā uz materiālajām tiesībām, gan jurisdikciju jomā, kas ietilpst tās piemērošanas jomā.

( 62 ) Tāpat skat. P. Jenard ziņojumu par Briseles konvenciju (22. lpp.), minēts iepriekš 56. zemsvītras piezīme.

( 63 ) Par Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu pēc analoģijas skat. spriedumus, 2007. gada 3. maijs, Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, 22.–30. punkts); 2009. gada 9. jūlijs, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, 45. punkts); 2018. gada 7. marts, flightright u.c. (C‑274/16, C‑447/16 un C‑448/16, EU:C:2018:160, 70.–75. punkts); 2018. gada 11. jūlijs, Zurich Insurance un Metso Minerals (C‑88/17, EU:C:2018:558, 15.–24. punkts), kā arī 2018. gada 4. oktobris, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, 44. punkts).

( 64 ) Skat. šo secinājumu 44. zemsvītras piezīmi.

( 65 ) Šī 4. punkta redakcijā angļu valodā – “[q]uestions of procedure shall be governed by the law of the court seised of the case” un spāņu valodā – “[l]as cuestiones de procedimiento se regirán por la ley del tribunal que conoce el caso”. Šīs normas tulkojumam itāļu valodā (valodas, kas savukārt nav autentiska, redakcijā) izvēlētais formulējums ir “[s]i applicano le norme procedurali del tribunale adito”. Turklāt Varšavas konvencijas 28. panta 2. punktā jau bija noteikts, ka “jautājumi par procedūru tiks regulēti saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem darbojas tiesa, kas izskata lietu”.

( 66 ) Proti, attiecībā uz prasības celšanas termiņa aprēķinu un attiecībā gan uz uzaicinājuma iestāties lietā sekām, gan uz procedūru, kas uz to attiecināma.

( 67 ) Tādējādi, ka šīs valstis varētu, piemēram, izveidot specializētas tiesas. Attiecībā uz Padomes Regulu (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.) pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 9. janvāris, RG (C‑498/14 PPU, EU:C:2015:3, 41. un 51.–54. punkts).

( 68 ) Attiecībā uz mijiedarbību starp Savienības dalībvalstīs spēkā esošajiem procesuālajiem noteikumiem un noteikumiem par jurisdikciju, kas ir paredzēti ar Regulu Nr. 44/2001, Regulu Nr. 1215/2012 vai arī Regulu Nr. 4/2009, pēc analoģijas skat. spriedumus, 2012. gada 15. marts, G (C‑292/10, EU:C:2012:142, 44. un nākamie punkti); 2014. gada 18. decembris, Sanders un Huber (C‑400/13 un C‑408/13, EU:C:2014:2461, 30.–32. punkts); 2016. gada 10. marts, Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2016:148, 62. un 66. punkts), kā arī 2018. gada 31. maijs, Nothartová (C‑306/17, EU:C:2018:360, 28. punkts).

( 69 ) Turpretī to iemeslu dēļ, kas ir izklāstīti atbildē uz pirmo jautājumu (šo secinājumu 32. un nākamie punkti), jurisdikcija ir jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 normām attiecībā uz prasījumiem tiesā, ar kuriem tiecas panākt, lai tiek ievērotas iepriekš noteiktās un standartizētās tiesības, kas izriet no Regulas Nr. 261/2004 normām.

( 70 ) Skat. šo secinājumu 41. un 44. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.