12

Likumprojekta, kura rezultātā tika pieņemts 2019. gada 15. augusta likums, pamatojuma izklāstā tostarp bija precizēts: “62.a panta 1. punkta grozīšanas rezultātā, piemērojot Direktīvas 2008/115 18. panta 1. punktu, uz laiku vairs nav nepieciešams, lai personas, kas aizturētas izraidīšanas nolūkā, tiktu izmitinātas īpašās aizturēšanas telpās. Turēšana apsardzībā uz laiku izraidīšanas nolūkā var notikt visās aizturēšanas telpās un, nepārsniedzot 500 vietas, soda izciešanas iestādēs. Vienmēr tiek prasīts, lai personas, kas tiek turētas izraidīšanas nolūkā, un parastie ieslodzītie tiktu nošķirti. Turklāt joprojām ir piemērojams pašreizējais noteikums par vairāku vienas ģimenes locekļu izmitināšanu, kas minēts 62.a panta 1. punkta trešajā un ceturtajā teikumā, kā arī Direktīvas 2008/115 16. un 17. panta prasības. Turklāt vienmēr ir jāizvērtē un jāatrisina jautājums par to, vai izmitināšana ieslodzījuma vietā ir pieņemama un likumīga konkrētajā gadījumā, piemēram, attiecībā uz neaizsargātu grupu personām. Paredzēts, ka federālo zemju tiesu iestādes nodrošinās līdz 500 vietām personām, kas aizturētas izraidīšanas nolūkā, lai, ņemot vērā plānoto turēšanas apsardzībā izraidīšanas nolūkā vietu skaita palielināšanu federālo zemju aizturēšanas telpās, kopumā būtu pieejamas aptuveni 1000 vietas turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā. [..] Direktīvas 2008/115 18. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja ārkārtas situācijās atkāpties no nošķiršanas pienākuma saskaņā ar 16. panta 1. punktu, kā arī no 17. panta 2. punktā noteiktās prasības, ka ģimenēm ir jābūt atsevišķai izmitināšanas vietai. [..] Nosacījums, lai varētu izmantot 18. panta 1. punktā paredzēto atkāpes iespēju, ir tāds, ka ārkārtīgi liels skaits trešo valstu valstspiederīgo, uz kuriem attiecas atgriešanās pienākums, rada tādu aizturēšanas telpu noslogojumu vai administratīvo un tiesu iestāžu personāla slodzi, ka tā pārsniedz šīs iespējas. Attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku šis nosacījums ir izpildīts. Vācijā pastāvošās iespējas (2019. gada 27. martā) ir aptuveni 487 vietas aizturēšanai izraidīšanas nolūkā visā federālajā teritorijā. Tā kā nav līdzsvara starp to personu skaitu, kurām ir pienākums atstāt izpildes teritoriju, un vietu skaitu turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā, šīs pastāvošās iespējas acīmredzami ir pārmērīgi izmantotas. Šī slodze, kas pārsniedz iespējas, faktiski ir būtisks, grūti pārvarams apstāklis, kas rada šķērsli pienākuma atstāt izpildes teritoriju īstenošanai. Esošās vietas turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā jau tiek izmantotas federālajā līmenī, saskaņojot to starp federālajām zemēm. Tas ir arī uzlabojums vietu turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā pārvaldībā, ko īsteno Gemeinsame Zentrum zur Unterstützung der Rückkehr (Kopējais atgriešanās atbalsta centrs (ZUR)), kas izveidots 2017. gadā. No visām vietām turēšanai apsardzībā visā federālajā teritorijā ar ZUR starpniecību ir aizņemti apmēram desmit procenti. Tas nozīmē, ka praksē liels skaits pieprasījumu turēšanai apsardzībā nevar tikt iesniegti, lai gan nosacījumi tam ir izpildīti. Turklāt nebija paredzams, ka minētā slodze tik ļoti pārsniegs iespējas. Tā kā nesen ieradušos [starptautiskās] aizsardzības pieteikumu iesniedzēju skaits ik gadu līdz 2015. gadam pastāvīgi samazinājās, federālās zemes gadu gaitā esošās turēšanas apsardzībā izraidīšanas nolūkā iespējas pielāgoja vajadzībām, kas tātad bija mazākas, samazinot šo vietu skaitu. Ņemot vērā situācijas izmaiņas 2015. gadā un [starptautiskās] aizsardzības pieteikumu iesniedzēju skaita straujo pieaugumu, pirmais federālās valsts un federālo zemju pienākums bija radīt iespējas, lai apmierinātu personu vajadzības. Šis pienākums tostarp izriet no Eiropas tiesībām, it īpaši no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.), un no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.), kā arī turklāt no Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas. Šādā situācijā nesen ieradušos personu uzņemšanai bija prioritāte salīdzinājumā ar turēšanas apsardzībā iespēju palielināšanu, lai pēc tam apmierinātu Direktīvas 2008/115 prasības (pēc tam, kad patvēruma pieteikuma un pārsūdzības procedūra būs pabeigta). Proti, [šīs direktīvas] 18. pantā paredzētā atkāpes noteikuma priekšmets un mērķis ir šādā situācijā ļaut iestādēm prioritāri rūpēties par nesen ieradušos personu uzņemšanu, jau iepriekš neradot turpmāko pienākumu pārkāpumus. [..] Pēc tam, kad ārkārtas situācija bija beigusies, federālās zemes nekavējoties sāka palielināt turēšanas apsardzībā iespējas un jau ir palielinājušas vietu skaitu turēšanai apsardzībā līdz 487 visā federālajā teritorijā (2019. gada 27. martā). Ņemot vērā laiku, kas parasti vajadzīgs, lai īstenotu būvniecības projektus un izveidotu vietas turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā, vietu skaits turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā vēl nav pilnībā pielāgots pašreizējām vajadzībām. Ņemot vērā veiktos pasākumus, var sagaidīt, ka vietu skaits turēšanai apsardzībā izraidīšanas nolūkā atbildīs vajadzībām 2022. gada 30. jūnijā. Līdz šim datumam turpina pastāvēt ārkārtas situācija un līdz ar to 62.a panta 1. punkts tā pašreizējā redakcijā ir jāatceļ līdz šim datumam. Pēc tam atkal stāsies spēkā pašlaik piemērojamie tiesību akti.”