ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Vispirms ir jānorāda, kā ir paskaidrojusi iesniedzējtiesa, ka attiecībā uz 1999. un 2000. finanšu gadu EBF 31. pantā bija paredzēts ņemt vērā saņemtās dividendes 50 % apmērā un, ņemot vērā šī panta mērķi, tas tika piemērots tikai attiecībā uz dividendēm, kas ir saņemtas par akcijām, kuras kotējas Portugāles biržas tirgū. Pirmkārt, no Portugāles valdības rakstveida apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar minēto pantu, kas tika ieviests 1989. gadā un atcelts 2008. gadā, attiecībā uz 2000. finanšu gadu šīs dividendes varēja tikt atskaitītas no ienākuma nodokļa bāzes nevis 50 % apmērā, bet 60 % apmērā no to summas. Otrkārt, Real Vida Seguros apstrīd EBF 31. panta interpretāciju, kuru ir veikusi gan pirmās instances tiesa, gan iesniedzējtiesa un saskaņā ar kuru šis pants esot piemērojams tikai dividendēm, kas ir saņemtas par Portugāles biržas tirgū kotētajām akcijām, jo šāds nosacījums neizriet no tā formulējuma.
28

Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai sabiedriskās televīzijas audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu televīzijas skatītājiem var uzskatīt par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību [PVN direktīvas] 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja valsts to finansē subsīdiju veidā, turklāt televīzijas skatītāji par apraidi nemaksā nodevas, vai arī tā nav pakalpojumu sniegšana par atlīdzību šīs tiesību normas izpratnē un neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā? 2) Ja atbilde ir tāda, ka sabiedriskās televīzijas skatītājiem sniegtie audiovizuālo mediju pakalpojumi ietilpst [PVN direktīvas] 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta darbības jomā, vai ir jāuzskata, ka tie ir no nodokļa atbrīvotas piegādes šīs direktīvas 132. panta 1. punkta q) apakšpunkta izpratnē, un vai ir pieļaujams valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šī darbība ir atbrīvota no nodokļa tikai no valsts budžeta saņemtā maksājuma dēļ, ko sabiedriskā televīzija saņem neatkarīgi no tā, vai šai darbībai ir arī komerciāls raksturs? 3) Vai saskaņā ar [PVN direktīvas] 168. pantu ir pieļaujama prakse, saskaņā ar kuru tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu par pirkumiem ir atkarīgas ne tikai no pirkumu izmantošanas veida (darbībai, par kuru uzliek vai neuzliek nodokli), bet arī no šo pirkumu finansēšanas veida, proti, no saviem ieņēmumiem (reklāmas pakalpojumi u.c.), no vienas puses, un no valsts subsīdijām, no otras puses, un saskaņā ar kuru tiesības uz pilnīgu priekšnodokļa atskaitīšanu ir tikai par pirkumiem, kas finansēti no saviem ieņēmumiem, bet ne tiem, kas finansēti no valsts subsīdijām, un turklāt ir nepieciešama to nošķiršana? 4) Ja tiek uzskatīts, ka sabiedriskās televīzijas darbība ietver gan tās piegādes, par kurām uzliek nodokli, gan tās, par kurām to neuzliek, un ņemot vērā to jaukto finansējumu – kādā apmērā ir tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu šādu pirkumu gadījumā un kādi kritēriji ir jāpiemēro to noteikšanai[?]”
40

Kā izriet no Regulas Nr. 904/2010 5. un 7. apsvēruma – šīs regulas mērķis, ieviešot kopēju sistēmu sadarbībai starp dalībvalstīm, it īpaši attiecībā uz informācijas apmaiņu, ir palīdzēt nodrošināt, ka PVN tiek noteikts pareizi, it īpaši attiecībā uz darbībām, kuras tiek veiktas kādas no tām teritorijā, bet par kurām attiecīgais PVN ir jāmaksā citā dalībvalstī. Kā Savienības likumdevējs to ir atzinis šīs regulas 8. apsvērumā – PVN pareizas piemērošanas kontrole pārrobežu darījumos, kad nodoklis ir iekasējams citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kurā pakalpojumu sniedzējs vai preču piegādātājs ir reģistrēts, daudzos gadījumos ir atkarīga no informācijas, kas ir tās dalībvalsts rīcībā, kurā nodokļa maksātājs ir reģistrēts, vai kas šai otrai dalībvalstij ir vienkāršāk pieejama (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 18. jūnijs, KrakVet Marek Batko, C‑276/18, EU:C:2020:485, 43. punkts).
15

2017. gada 27. decembraemberi felhasználásra kerülő gyógyszerek egyedi rendelésének és felhasználásának engedélyezéséről szóló 448/2017. Korm. Rendelet (Valdības Noteikumi Nr. 448/2017 par cilvēkiem paredzētu zāļu izrakstīšanas un lietošanas atļaujām), kas ir piemērojami no 2018. gada 1. janvāra, 5. pants ir formulēts šādi: “1. Saskaņā ar Likuma par zālēm 25. panta 2. punkta noteikumiem ārsti drīkst izrakstīt zāles, kuru tirdzniecība nav atļauta Ungārijā, bet ir atļauta kādā EEZ dalībvalstī vai valstī, kas saskaņā ar starptautisku nolīgumu, kas parakstīts ar Eiropas Kopienu vai EEZ [..], ir tiesiski pielīdzināta EEZ dalībvalstīm, tikai tad, ja pirms šo zāļu izrakstīšanas viņi tās ir pieteikuši Institūtā un saņēmuši šī Institūta paziņojumu: a) par to, ka izrakstāmajām zālēm saistībā ar ārsta norādīto indikāciju ir saņemta [TA] kādā viņa norādītā EEZ dalībvalstī vai kāda EEZ nolīguma valstī, b) par to, ka kompetentā iestāde nav atsaukusi izrakstāmo zāļu [TA], nedz ir apturējusi to izplatīšanu, un c) to, vai, pamatojoties uz ārsta sniegto informāciju, Institūta ieskatā pastāv īpaši vērā ņemamas pacienta aprūpes intereses, tiesvedībā starp Likuma par zālēm 1. panta 23. punktā. 2. Ārsti lūdz, lai 1. punktā minētais paziņojums tiktu noformēts veidlapā atbilstoši Noteikumu Nr. 44/2004 3. līdz 5. pielikumā esošajam paraugam. Astoņās darba dienās pēc veidlapas saņemšanas Institūts paziņos zāles izrakstījušajam ārstam savu viedokli par 1. punktā minētajiem aspektiem. 3. Ja Institūts izsniedz paziņojumu, kurā ir teikts, ka ir izpildītas visas 1. punktā minētās prasības, ārsts – recepšu zāļu izrakstīšanas gadījumā – kopā ar recepti izsniedz pacientam arī minētā institūta atzinuma kopiju. 4. Ja Institūts izsniedz paziņojumu, kurā teikts, ka tā ieskatā nepastāv Likuma par zālēm 1. panta 23. punktā minētās īpaši vērā ņemamās pacienta aprūpes intereses, ārsts – ja viņš joprojām uzskata, ka attiecīgās recepšu zāles ir jāizraksta, – kopā ar recepti izsniedz pacientam minētā Institūta paziņojuma kopiju, kā arī informē viņu par paziņojuma saturu un tā iespējamām tiesiskajām sekām.”
14

Iesniedzējtiesa konstatē, ka Tiesa jau ir lēmusi par kritērijiem, kas jāņem vērā, izvērtējot to ierobežojumu samērīgumu, kuri noteikti darba devējam saistībā ar darba ņēmēju izvēli. Tomēr šī judikatūra attiecoties uz noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā. Līdz ar to neesot skaidrs, vai minēto judikatūru var attiecināt uz vērtējumu par to, vai Dānijas tiesiskais regulējums, ar kuru zināmos apstākļos citu dalībvalstu darba devējiem ir noteikts pienākums nodarbināt darba ņēmējus, kam ir Dānijas darba atļauja, atbilst Savienības tiesībām, it īpaši LESD 49. pantā paredzētajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību.
50

Šādos apstākļos hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai uz Ķīnas izcelsmes lietiem vītņotiem cauruļu savienotājelementiem, kuri izgatavoti no čuguna ar lodveida grafītu, attiecas [pagaidu] regulā un [galīgajā] regulā paredzētie antidempinga maksājumi, ņemot vērā, ka Eiropas Savienības Tiesa 2018. gada 12. jūlija spriedumā Profit Europe (C‑397/17 un C‑398/17, EU:C:2018:564) ir nospriedusi, ka lietie cauruļu piederumi no sferoidālā grafitizētā čuguna [cauruļu savienotājelementi no čuguna ar lodveida grafītu] nav lieti cauruļu piederumi no kaļamā čuguna un ka lietie cauruļu piederumi no sferoidālā grafitizētā čuguna [cauruļu savienotājelementi no čuguna ar lodveida grafītu] ietilpst nevis apakšpozīcijā, kurā ietilpst lietie cauruļu piederumi no kaļamā čuguna, bet gan citā apakšpozīcijā?”
5)

LESD 63. panta 1. punkts un 65. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds dalībvalsts nodokļu tiesiskais regulējums, kura piemērošanas rezultātā šajā dalībvalstī dzīvojošs nodokļu maksātājs zaudē daļu no tās piešķirtajām nodokļu priekšrocībām tādēļ, ka šis nodokļu maksātājs gūst ienākumus no dzīvokļa, kas tam pieder citā dalībvalstī, un kuriem nodoklis ir piemērojams citā dalībvalstī, bet kuri saskaņā ar divpusējo nodokļu konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu ir atbrīvoti no nodokļa pirmajā dalībvalstī.
23

Atzīstot, ka pamatlietā aplūkotā situācija atšķiras no Direktīvas 2012/34 13. panta 6. punktā, kā arī Īstenošanas regulas 2017/2177 15. panta 5. un 6. punktā paredzētās situācijas, iesniedzējtiesa uzskata, ka šo tiesību normu analīze tomēr liek secināt, ka nomas līguma izbeigšanas kontekstā dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma interesei turpināt telpu nomu ir jāprevalē pār šo telpu īpašnieka interesēm. Tomēr no šīm tiesību normām nav izdarāms secinājums, ka minēto telpu īpašnieks nevarētu paziņot nomniekam par nomas līguma izbeigšanu, to pamatojot ar vēlmi izmantot telpas savām vajadzībām.
6

Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Līgums par Apvienotās Karalistes izstāšanos”), kas pieņemts 2019. gada 17. oktobrī un stājies spēkā 2020. gada 1. februārī, preambulas sestajā, astotajā un devītajā daļā ir noteikts: “atzīstot, ka ir nepieciešams paredzēt abpusēju aizsardzību Savienības pilsoņiem un Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem, kā arī viņu attiecīgajiem ģimenes locekļiem, ja viņi ir izmantojuši brīvas pārvietošanās tiesības līdz šajā līgumā noteiktajam datumam, un nodrošināt, ka viņu tiesības saskaņā ar šo līgumu ir īstenojamas un balstās uz nediskriminēšanas principu; atzīstot arī to, ka būtu jāaizsargā tiesības, kas izriet no sociālā nodrošinājuma apdrošināšanas periodiem, [..] ņemot vērā, ka gan Savienības, gan Apvienotās Karalistes interesēs ir noteikt pārejas jeb īstenošanas periodu, kurā – neatkarīgi no visām sekām, ko Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības radīs attiecībā uz Apvienotās Karalistes dalību Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās, jo īpaši no tā, ka šā līguma spēkā stāšanās dienā izbeidzas pilnvaras visiem Savienības iestāžu, struktūru un aģentūru locekļiem, kuri izvirzīti, iecelti vai ievēlēti saistībā ar Apvienotās Karalistes dalību Savienībā, – Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā (un parasti ar tādām pašām sekām kā dalībvalstīs) būtu jāpiemēro Savienības tiesības, ieskaitot starptautiskos nolīgumus, lai novērstu traucējumus periodā, kad tiek risinātas sarunas par līgumu(-iem) par turpmākajām attiecībām, atzīstot, ka, pat ja Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā pārejas periodā būs piemērojamas Savienības tiesības, Apvienotās Karalistes kā no Savienības izstājušās valsts specifika nozīmē, ka Apvienotajai Karalistei būs svarīgi, lai tā varētu veikt pasākumus nolūkā sagatavot un pati veidot jaunas starptautiskās attiecības, tostarp Savienības ekskluzīvās kompetences jomās, ar nosacījumu, ka attiecīgie nolīgumi nestājas spēkā vai tos nesāk piemērot minētajā periodā, izņemot, ja Savienība to atļauj”.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 (1980. gada 19. septembris) par Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas attīstību 13. pantu. Asociācijas padome tika izveidota ar Līgumu par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.).
39

Turklāt šādā situācijā nedz no LESD 56. un 57. panta, nedz no Direktīvas 2005/36 5. panta 2. punkta, nedz arī no šī sprieduma 31.–36. punktā minētās Tiesas judikatūras neizriet, ka tikai tas vien, ka profesionālim agrāk ir bijis uzņēmums uzņēmējā dalībvalstī, varētu būt šķērslis tam, ka, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, viņš savu profesiju veic šajā pēdējā minētajā dalībvalstī, pārvietodamies uz to no dalībvalsts, kurā viņš pašlaik ir reģistrēts.
19

Administrativen sad – Plovdiv (Plovdivas administratīvā tiesa) uzskatīja, ka no tiesvedības laikā iegūtās informācijas izriet, ka ALTI bija jāzina, ka FOTOMAG neizpildīs savu pienākumu samaksāt PVN. Šajā ziņā šī tiesa it īpaši konstatēja, ka attiecības starp ALTI un FOTOMAG patiesībā pārsniedza parastās darījumu attiecības, ka FOTOMAG nekad nav veikusi darbību saistībā ar lauksaimniecības tehnikas pārdošanu un tai nebija nekādas pieredzes šajā jomā, ka trešās sabiedrības izpilddirektors un akcionārs, kas bija aizdevuši FOTOMAG naudas līdzekļus lauksaimniecības tehnikas iegādei, bija, attiecīgi, ALTI un FOTOMAG vadītājs, kā arī viena un tā pati persona veica bankas pārskaitījumus starp ALTI, FOTOMAG un šo trešo sabiedrību, rūpējas par ALTI, FOTOMAG un sabiedrības, kura vienojās par lauksaimniecības tehnikas pārvadāšanu no Apvienotās Karalistes, grāmatvedību un iesniedza ALTI un FOTOMAG nodokļu deklarācijas. Minētā tiesa no tā secināja, ka attiecību starp ALTI un FOTOMAG mērķis ir apiet likumu un ka, piemērojot kopā Likuma par PVN 177. panta 3. punkta 2. apakšpunkta un Nodokļu un sociālā nodrošinājuma procesa kodeksa 16. panta 3. punkta noteikumus, ALTI bija jāmaksā ne tikai pats nodoklis, bet arī nokavējuma procenti, kas ir jāmaksā par to, ka nodokļa maksātājs šo nodokli nav samaksājis.
65

Saskaņā ar šo vispārīgo noteikumu, lai veiktu produkta tarifu klasifikāciju, ir jānosaka, kurš no tā sastāvā esošajiem materiāliem ir tas, kas nosaka tā pamatīpašības, un to var izdarīt, uzdodot jautājumu, vai produkts, ja tajā vairs nebūtu kādas no šīm sastāvdaļām, saglabātu tam raksturīgās īpašības vai ne. Kā ir norādīts paskaidrojuma par HS 3. noteikuma b) punkta VIII apakšpunktā, kas papildina KN ietverto noteikumu, faktors, kurš nosaka pamatīpašības, atkarībā no produkta veida var izrietēt, piemēram, no preces materiāla vai sastāvdaļu būtības, tās apjoma, daudzuma, svara, vērtības vai materiāla nozīmes preces lietojuma ziņā (spriedums, 2012. gada 15. novembris, Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, 37. un 38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
28

Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuālās tiesību normas parasti ir piemērojamas no dienas, kad tās stājas spēkā, – atšķirībā no materiālo tiesību normām, kas parasti tiek interpretētas kā tādas, kas uz situācijām, kuras ir izveidojušās pirms to stāšanās spēkā, attiecas tikai tiktāl, cik no to noteikumiem, mērķa vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir piešķirama šāda iedarbība (spriedums, 2018. gada 7. novembris, O’Brien, C‑432/17, EU:C:2018:879, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
35

Otrām kārtām, iesniedzējtiesa precizē – kā jau minēts šā sprieduma 28. punktā –, ka, pirmkārt, saskaņā ar Civilkodeksa 54. panta 1. punktu patērētājs nevar iepriekš atteikties no šajā likumā vai speciālajās normās paredzētajām tiesībām un ka līdz ar to tās ir saistošas līguma pusēm – neatkarīgi no tā, par ko tās ir vienojušās aplūkojamajā līgumā. Otrkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētās valsts tiesību normas neattiecas uz dalībvalsts tiesas pilnvaru apjomu novērtēt, vai līguma noteikumi ir negodīgi un – vispārīgāk – nešķiet, ka tās būtu saistītas ar noteikumu negodīguma pārbaudi. Līdz ar to, ņemot vērā, ka par to vēl ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai, šīs dalībvalsts normas ir izslēgtas no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas.
3

Direktīvas 85/374 otrajā līdz ceturtajā, sestajā un septītajā apsvērumā ir noteikts: “tā kā ražotāja atbildība bez vainas ir vienīgais veids, kā atbilstoši risināt modernai tehnoloģiskai ražošanai raksturīgo risku taisnīga sadalījuma problēmu, kas ir raksturīga mūsu laikam, kad attīstās tehnika; atbildība bez vainas būtu jāpiemēro tikai attiecībā uz tādām kustamām lietām, kas ir rūpnieciski ražotas; tā kā rezultātā ir ieteicams izslēgt atbildību par lauksaimniecības produktiem un medījumiem, izņemot gadījumus, kad tie ir rūpnieciski pārstrādāti un rezultātā tiem varētu būt radušies trūkumi; tā kā šajā direktīvā paredzētā atbildība būtu jāpiemēro arī attiecībā uz tādām kustamām lietām, ko izmanto, lai būvētu nekustamos īpašumus vai lai izmantotu tajos; tā kā patērētāja aizsardzības labad vajadzīgs, lai visi ražošanas procesā iesaistītie ražotāji būtu atbildīgi tiktāl, cik tas attiecas uz trūkumiem gatavajā produktā, sastāvdaļā vai kādā izejvielā, ko viņi piegādājuši; [..] [..] tā kā nolūkā aizsargāt patērētāja fizisko labklājību un īpašumu produkta trūkums būtu jānosaka, ņemot vērā nevis tā piemērotību lietošanai, bet gan tāda drošuma trūkumu, kuru sabiedrībai visumā ir tiesības gaidīt; tā kā drošumu novērtē, izslēdzot jebkādu nepareizu produkta lietošanu, kas nav attaisnojama attiecīgajos apstākļos; tā kā riska taisnīga sadalīšana starp aizskarto personu un ražotāju nozīmē to, ka ražotājam ir vajadzīga iespēja atbrīvoties no atbildības, ja tas iesniedz pierādījumus par to, ka pastāv attiecīgi attaisnojoši apstākļi”.
8

Umsatzsteuergesetz 1994 (PVN likums, BGBI. 663/1994) redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 6. panta 1. punkta 8. apakšpunkta i) punktā ir paredzēts, ka no PVN ir atbrīvoti ieņēmumi, kas gūti no “kopieguldījumu fondu pārvaldīšanas”, no “kapitāla ieguldījumu fondu pārvaldīšanas, ko veic [..] uzņēmumi, kuriem šim nolūkam ir koncesija”, kā arī no “kopieguldījumu fondu pārvaldīšanas, kā to ir noteikušas citas dalībvalstis”.
25

2005. gada 3. jūnijaEisenbahninfrastruktur‑Benutzungsverordnung (Dzelzceļa infrastruktūras lietošanas noteikumi) (BGBl. 2005 I, 1566. lpp.; turpmāk tekstā – “EIBV”) 3. panta 1. punktā ir paredzēts: “Dzelzceļa infrastruktūras uzņēmumi atļauj to apsaimniekoto pakalpojumu iekārtu nediskriminējošu izmantošanu un bez diskriminācijas sniedz saistītos pakalpojumus un 1. pielikuma 2. punktā minētos pakalpojumus, ja tie ir daļa no to komercdarbības. Dzelzceļa ceļu pārvaldītājiem turklāt ir jānodrošina to apsaimniekoto dzelzceļa ceļu, drošības sistēmu, kā arī ar tām saistīto posmu apgādes iekārtu pieejamība, jāpiešķir vilcienu ceļi saskaņā ar šiem noteikumiem un jāsniedz I pielikuma 1. punktā minētie pakalpojumi.”
42

Turklāt ir jānorāda, kā Komisija to darīja tiesas sēdē, ka Regulas Nr. 2201/2003 10. pantu veido viens teikums, līdz ar to jau no tā struktūras izriet, ka tas veido nedalāmu veselumu. Līdz ar to šo tiesību normu nevar interpretēt tādējādi, ka to veido divas atsevišķas daļas, no kurām viena ļauj autonomi pamatot dalībvalsts tiesu jurisdikcijas principiālu saglabāšanu bez ierobežojuma laikā bērna nolaupīšanas gadījumā uz trešo valsti.
35

Lai gan ekonomikas dalībnieks nevar izvairīties no Savienības tiesību normu ievērošanas, norādot uz savām līgumiskajām saistībām, ievesto preču muitas vērtības noteikšana tomēr nevar notikt abstraktā veidā. Saskaņā ar Tiesas judikatūru tā ir balstāma uz noteikumiem, uz kuru pamata tiek veikta attiecīgā pārdošana, pat ja tie atšķiras no parastās tirdzniecības prakses vai var tikt uzskatīti par attiecīgā veida līgumam neierastiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 4. februāris, Van Houten International, 65/85, EU:C:1986:53, 13. punkts). Tiesa ir arī nospriedusi, ka, lai novērtētu, vai ievesto preču muitas vērtība atspoguļo to patieso ekonomisko vērtību, ir jāņem vērā pirkuma līguma pušu konkrētais tiesiskais stāvoklis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 15. jūlijs, Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, 38. punkts). Līdz ar to tas, ka, nosakot šo preču muitas vērtību, netiktu ņemti vērā pārdošanas noteikumi, būtu ne tikai pretrunā Kopienas Muitas kodeksa 29. panta 1. punkta un Savienības Muitas kodeksa 70. panta 1. punkta normām, bet arī izraisītu rezultātu, kas nedotu iespēju atspoguļot minēto preču faktisko ekonomisko vērtību.
104

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka pamatlēmuma 4. panta 5. punkts, kurā fakultatīvās neizpildes pamata piemērošana ir pakļauta nosacījumam par to, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka šis nosacījums ir izpildīts gadījumā, kad pieprasītā persona par vienām un tām pašām darbībām ir tikusi galīgi notiesāta ar brīvības atņemšanas sodu, kura viena daļa ir izpildīta notiesājošo spriedumu pasludinošajā trešā valstī, un vienlaikus attiecībā uz atlikušo šī soda daļu šī persona ir tikusi apžēlota ar šīs valsts iestādes, kas nav tiesu iestāde, izsludinātu vispārēju apžēlošanas pasākumu, kurš attiecas arī uz personām, kas notiesātas par smagiem noziegumiem, un kurš nav balstīts uz racionāliem krimināltiesību politikas apsvērumiem. Tomēr izpildes tiesu iestādei, īstenojot tai piešķirto rīcības brīvību, ir jālīdzsvaro, no vienas puses, nesodāmības novēršana, kā arī cīņa pret noziedzību un, no otras puses, attiecīgās personas tiesiskās drošības garantija.
13

Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda uz strīda priekšmeta sagrozīšanu, jo Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā esot uzskatījusi, ka viņam nelabvēlīgais akts ir 2011. gada 18. jūlija lēmums. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka viņš neapstrīd šo lēmumu un ka viņam neesot bijusi interese celt prasību par šo lēmumu, jo Komisija tajā pamatoti esot konstatējusi, ka saskaņā ar PDNK 95. pantu viņš vairs nevarēja būt apdrošināts JSIS sistēmā, sākot no viņa pensionēšanās brīža, jo viņš bija pildījis līgumdarbinieka pienākumus mazāk nekā trīs gadus. Savukārt viņa prasība atcelt tiesību aktu attiecās uz apstrīdēto lēmumu, ar kuru Komisija atteicās apdrošināt viņu JSIS sistēmā no 2017. gada 19. septembra, pamatojoties uz to, ka tiesības uz pensiju, kas tika nodotas no Itālijas uz ESPS, nevar tikt pielīdzinātas dienesta gadiem minētās tiesību normas izpratnē.
22

Turklāt iesniedzējtiesai ir šaubas par iespēju interpretēt Regulas Nr. 338/97 2. panta j) punktu tādējādi, ka ar to ir izslēgts, ka XY importētās storveidīgo zivju kaviāra kārbas varētu tikt kvalificētas kā “personīgie vai mājas piederumi”, jo viņa ir paziņojusi par nodomu tās dāvināt trešām personām. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka no šīs tiesību normas formulējuma un Regulas Nr. 865/2006 57. panta 5. punkta a) apakšpunkta nekādā ziņā neizriet, ka jēdziens “personīgie vai mājas piederumi” ir piemērojams tikai tad, ja attiecīgā īpatņa importētājs to izmanto vai patērē pats, un ka pamatlietā nekas neliecina par to, ka minētās kārbas bija XY īpašumā komerciāliem nolūkiem. Tā arī uzsver, ka praksē muitas iestādēm varētu būt grūti ticami pārbaudīt importētāja nodomus. Turklāt faktam, ka ir atļauts importēt īpatni, ja to faktiski patērēs pats importētājs, un ir aizliegts to importēt, ja to patērēs trešā persona, neesot nekādas loģikas.
21

Šādos apstākļos Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzas Augstākā tiesa Hamburgā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai, pieņemot lēmumus par aizmuguriski notiesātas personas izdošanu kriminālvajāšanai no kādas Eiropas Savienības dalībvalsts uz citu dalībvalsti, Direktīvas (ES) 2016/343 tiesību normas, it īpaši tās 8. un 9. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka izdošanas likumīgums, it īpaši tā sauktajā “bēgšanas” gadījumā, ir atkarīgs no tā, vai pieprasītāja valsts ir izpildījusi direktīvā minētos nosacījumus?”
27

No Regulas Nr. 1224/2009 1. panta, lasot to šīs regulas 2. apsvēruma gaismā, izriet, ka, ņemot vērā to, ka kopējās zivsaimniecības politikas sekmes ir atkarīgas no efektīvas kontroles sistēmas ieviešanas, šīs regulas mērķis ir izveidot sistēmu kontrolei, inspekcijai un izpildei, atbilstīgi proporcionalitātes principam piemērojot globālu un integrētu pieeju, lai nodrošinātu visu kopējās zivsaimniecības politikas noteikumu ievērošanu ar nolūku panākt ūdeņu dzīvo resursu ilgtspējīgu izmantošanu, aptverot visus šīs politikas aspektus.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (OV 2009, L 81, 24. lpp.), turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”), 8. panta 1. punkta c) apakšpunktu, lasot to kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.