ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

No iesniedzējtiesas sniegtās un Beļģijas valdības apstiprinātās informācijas izriet, ka minētā sankcija tiek uzlikta visos gadījumos, kad Beļģijas sabiedrība nav izpildījusi savu pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā paredzēto deklarēšanas pienākumu, neizmantojot šī sprieduma 26. punktā aprakstītās iespējas, kas ļauj izvairīties no šīs sankcijas. Pat pieņemot, kā to apgalvo Beļģijas valdība, ka maksātājs ir atbrīvots no šī pienākuma, ja maksājumu summa nepārsniedz 125 EUR, ir acīmredzams, ka, neskarot šo de minimis slieksni, minētā sankcija ir iekasējama pat tad, ja pakalpojumu sniedzējs dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts, faktiski ir deklarējis Beļģijas izcelsmes ienākumus kā atlīdzību par saviem pakalpojumiem. Tādējādi sankcija ir piemērojama pat tad, ja deklarēšanas pienākuma neizpilde – neatkarīgi no tā, vai to būtu veicis pircējs vai attiecīgo pakalpojumu sniedzējs, – nav izslēgusi nekādus ienākumus no nodokļa.
44

Šajā lietā Publisko iepirkumu likums, ar kuru Bulgārijas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2014/24, ir vispārīgi piemērojams visām publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām, ko subsidē no Eiropas fondiem, neatkarīgi no līgumu vērtības, kā tas izriet gan no šī likuma 1. panta 1. punkta, gan no Eiropas fondu likuma 49. panta 2. punkta.
–

nenodrošinādama, ka no 2005. gada 1. janvāra līdz 2019. gadam (ieskaitot) Parīzes aglomerācijā un kvalitātes zonā (FR04A01/FR11ZAG01) un no 2005. gada 1. janvāra līdz 2016. gadam (ieskaitot), izņemot 2008. gadu, Martinikas/Fordefransas (Martinique/Fort‑de‑France) aglomerācijā un kvalitātes zonā (FR39N10/FR02ZAR01) netiek sistemātiski un ilgstoši pārsniegta cieto daļiņu (PM10) dienas robežvērtība, nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai 13. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas XI pielikumu, un
25

Iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka ne Novēršanas likumā, ne Direktīvā 2015/849 nav paredzēts, ka savas juridiskās formas dēļ NVO radītu lielāku risku nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas jomā, kam tikai tādēļ vien būtu nepieciešama pastiprinātas uzticamības pārbaudes pasākumu piemērošana no likuma subjektu puses. Tāpat attiecībā uz kritērijiem, kuri var raksturot augstāku ģeogrāfisko risku un kuri ir noteikti FAFT publicētajās uz risku balstītās pieejas vadlīnijās grāmatvedības profesijai (Guidance for a Risk‑based Approach for the Accounting Profession), neviens no tiem nav saistīts ar klienta darbinieka pilsonību. Tādējādi – šīs tiesas ieskatā – ja Valsts ieņēmumu dienests kā valsts uzraudzības iestāde uzskatītu, ka atbildīgajam subjektam visos gadījumos, ja klients ir NVO vai ja kāds no tā darbiniekiem, nebūdams minētā klienta faktiskais īpašnieks [patiesais labuma guvējs] šīs direktīvas izpratnē, ir tādas trešās valsts pilsonis, kurā pastāv augsts korupcijas risks, ir jāveic pastiprinātas uzticamības pārbaudes pasākumi, rodoties jautājums, vai šāda likumā neparedzēta prasība nav pārmērīga un nesamērīga un tātad – neatbilstoša LES 5. pantā paredzētajam samērīguma principam.
12

MCM par šo lēmumu cēla prasību Överklagandenämnden för studiestöd (Izglītības atbalsta Apelāciju padome, Zviedrija), kas ir iesniedzējtiesa. Savos apsvērumos CSN palika pie tā paša novērtējuma. Tā arī norādīja, ka atteikums piešķirt MCM finansiālu atbalstu studijām būtu varējis atturēt viņa tēvu no emigrēšanas uz Spāniju un līdz ar to ir viņa tēva brīvas pārvietošanās šķērslis. Tomēr tā šajā ziņā jautāja, vai uz attiecīgo situāciju joprojām attiecas Savienības tiesības, jo MCM tēvs kopš 2011. gada vairs nav izmantojis savu pārvietošanās brīvību kā migrējošs darba ņēmējs. Tā šaubījās arī par to, ka migrējošs darba ņēmējs, kurš atgriežas savā izcelsmes valstī, var bez ierobežojumiem attiecībā pret šo valsti atsaukties uz garantijām, kādas ir viņam, kā arī viņa ģimenes locekļiem saskaņā ar Regulu Nr. 492/2011.
30

Gadījumam, ja tomēr tiktu atbildēts, izmantojot šā sprieduma 23. punktā ietverto atbildes priekšlikuma A variantu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot arī to, vai Tiesas judikatūra par Sestās direktīvas 6. panta 2. punktu un, konkrētāk, judikatūra, kas nostiprināta ar 2009. gada 12. februāra spriedumu Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkojamais – par tādu juridisko personu kā S, kura īsteno, no vienas puses, saimniecisko darbību, saistībā ar kuru tā ir uzskatāma par PVN maksātāju, un, no otras puses, darbību publiskās varas īstenošanas jomā, saistībā ar kuru tā nav uzskatāma par PVN maksātāju uz šīs direktīvas 4. panta 5. punkta pamata, ‐ pakalpojumu sniegšana bez atlīdzības saistībā ar attiecīgās juridiskās personas saimniecisko darbību paredzēta tam, lai valsts varas darbības jomu būtu iespējams aplikt ar nodokli uz minētās direktīvas 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta pamata.
5

Ar 2014. gada 28. oktobra Lēmumu par atbalsta shēmu no atjaunīgajiem energoresursiem ražotai elektroenerģijai un efektīvai koģenerācijai (valsts atbalsts SA.36023) (OV 2015, C 44, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2014. gada lēmums”), Komisija konstatēja, ka Igaunijas atbalsta shēma, lai gan ar to ir pārkāpts LESD 108. panta 3. punktā paredzētais pienākums, atbilst nosacījumiem, kas paredzēti Komisijas pamatnostādnēs par valsts atbalstu vides aizsardzībai (OV 2001, C 37, 3. lpp.), Kopienas pamatnostādnēs par valsts atbalstu vides aizsardzībai (OV 2008, C 82, 1. lpp.), kā arī 2014. gada pamatnostādnēs, un tādējādi minētā shēma ir saderīga ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
94

No tā izriet, ka uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, atkāpjoties, pirmkārt, no vispārējā noteikuma, kas piemērojams visiem valsts un privātiem darba ņēmējiem un saskaņā ar kuru, sākot no 2018. gada, maksimālais ilgums attiecībām, kas noslēgtas uz noteiktu laiku, ir noteikts 24 mēneši, ieskaitot pagarinājumus un atjaunojumus, kā arī, otrkārt, no noteikuma, kas piemērojams valsts pārvaldes darbiniekiem un saskaņā ar kuru šāda veida attiecību izmantošana tiek pakļauta nosacījumam par to, ka pastāv attiecīgās universitātes pagaidu un ārkārtas vajadzības, ļauj universitātēm slēgt ar pētniekiem darba līgumus uz noteiktu laiku, kuru ilgums ir trīs gadi un kuri ir pagarināmi ne vairāk kā par diviem gadiem, neparedzot ne to noslēgšanai, ne pagarināšanai nekādu nosacījumu par universitātes pagaidu vai ārkārtas vajadzību pastāvēšanu, un kas arī ļauj pēc piecu gadu perioda beigām ar to pašu personu vai citām personām noslēgt citu tāda paša veida līgumu uz noteiktu laiku, lai apmierinātu tās pašas mācību un pētniecības darba vajadzības, kas ir saistītas ar iepriekšējo līgumu.
111

Šajā gadījumā, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 67. punktā, summas, ko pieprasa pieteicējas pamatlietā, atbilst tarifu priekšrocības daļai, ko tās uzskata par tādu, kas tām pienākas saskaņā ar Latvijas tiesisko regulējumu, kas bija spēkā laikā no 2006. līdz 2008. gadam, un kas tām netika izmaksāta vienlaikus ar atlikušo šīs priekšrocības daļu. Tikmēr, kamēr šīs summas faktiski netika izmaksātas, no iepriekšējā punkta izriet, ka Regulas 2015/1589 17. pantā paredzētais noilguma termiņš attiecībā uz tām nav sācies. Protams, Administratīvā apgabaltiesa apmierināja pieteicēju pamatlietā pieteikumus attiecīgi 3406,63 EUR un 662,26 EUR apmērā. Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir atgādinājis secinājumu 87. punktā, šīs tiesas spriedumos ir paredzēta to izpildes apturēšana līdz brīdim, kad tiks paziņots par attiecīgo atbalstu un tiks pieņemts secīgs Komisijas lēmums, kas uz to attiecas. Līdz ar to šī atbalsta faktiska piešķiršana, proti, piešķirto summu izmaksa, vēl nav notikusi un Regulas 2015/1589 17. panta 1. punktā paredzētais noilguma termiņš līdz ar to nav ne sācies, ne a fortiori beidzies.
1) Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 23. septembra spriedumu Spānija u.c./Komisija (T‑515/13 RENV un T‑719/13 RENV, EU:T:2020:434) atcelt, ciktāl Vispārējā tiesa ar to ir noraidījusi prasības, kurās ir lūgts atcelt Komisijas Lēmuma 2014/200/ES (2013. gada 17. jūlijs) par valsts atbalstu SA.21233 C/11 (ex NN/11, ex CP 137/06), ko īstenojusi Spānija – Noteiktiem finanšu līzinga līgumiem piemērojamais nodokļu režīms, pazīstams arī kā “Spānijas nodokļu līzinga sistēma”, 1. pantu, jo ekonomisko interešu grupas un to ieguldītāji tajā ir identificēti kā vienīgie šajā lēmumā paredzētā atbalsta saņēmēji, un minētā lēmuma 4. panta 1. punktu, ciktāl Spānijas Karalistei ar to ir noteikts visu atbalsta summu, kas paredzēta šajā lēmumā, atgūt no ekonomisko interešu grupu ieguldītājiem, kas to ir saņēmuši. 2) Apelācijas sūdzības pārējā daļā noraidīt. 3) Lēmuma 2014/200 1. pantu atcelt, ciktāl ar to ekonomisko interešu grupas un to ieguldītāji ir identificēti kā vienīgie šajā lēmumā paredzētā atbalsta saņēmēji. 4) Lēmuma 2014/200 4. panta 1. punktu atcelt, ciktāl ar to Spānijas Karalistei ir uzdots visu šajā lēmumā paredzētā atbalsta summu atgūt no ekonomisko interešu grupu ieguldītājiem, kas to ir saņēmuši. 5) Spānijas Karaliste, Lico Leasing SA un Pequeños y Medianos Astilleros Sociedad de Reconversión SA, kā arī Caixabank SA, Asociación Española de Banca, Unicaja Banco SA, Liberbank SA, Banco de Sabadell SA, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA, Banco Santander SA, Santander Investment SA, Naviera Séneca AIE, Industria de Diseño Textil SA (Inditex), Naviera Nebulosa de Omega AIE, Abanca Corporación Bancaria SA, Ibercaja Banco SA, Naviera Bósforo AIE, Joyería Tous SA, Corporación Alimentaria Guissona SA, Naviera Muriola AIE, Poal Investments XXI SL, Poal Investments XXII SL, Naviera Cabo Vilaboa C‑1658 AIE, Naviera Cabo Domaio C‑1659 AIE, Caamaño Sistemas Metálicos SL, Blumaq SA, Grupo Ibérica de Congelados SA, RNB SL, Inversiones Antaviana SL, Banco de Albacete SA, Bodegas Muga SL un Aluminios Cortizo SAU sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā lietā C‑128/16 P, kā arī apvienotajās lietās C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P. 6) Decal España SA savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. 7) Eiropas Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem, kas tai radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā lietā C‑128/16 P, kā arī apvienotajās lietās C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P.
170

Visbeidzot, šī pienākuma ievērošana ir būtiska gadījumos, kad Savienības iestādei, struktūrai vai vienībai, kuras rīcība vai akts tiek apstrīdēts konkrētajā lietā, ir plaša rīcības brīvība (spriedums, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts), kā tas ir Komisijai šajā lietā un kā tas izriet no šī sprieduma 148.–152. punkta. No tā it īpaši izriet, ka tad, ja lietas dalībnieks atsaucas uz šīs iestādes, struktūras vai vienības pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai tās ir rūpīgi un objektīvi izvērtējušas visus būtiskos attiecīgā gadījuma elementus. Tikai tā var pārbaudīt, vai ir izpildīti faktiskie un juridiskie elementi, no kuriem ir atkarīga konkrēto pilnvaru īstenošana (spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts, kā arī 2022. gada 16. jūnijs, SGL Carbon u.c./Komisija, C‑65/21 P un no C‑73/21 P līdz C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 31. punkts).
22

Pirmkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 261/2004 16. panta formulējumu no šī panta 1. punkta formulējuma izriet, ka katrai dalībvalstij ir pienākums izraudzīties iestādi, kas ir atbildīga par minētās regulas izpildi attiecībā uz lidojumiem no lidostām, kuras atrodas tās teritorijā, un lidojumiem no trešās valsts uz šīm lidostām, un šī iestāde vajadzības gadījumā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas pasažieru tiesības.
6

Šīs pašas direktīvas II iedaļas “Sarunu procedūra” 3. pantā ir noteikts: “1. Ja dibinātāju uzņēmējsabiedrību vadības vai pārvaldes struktūrvienības izstrādā SE dibināšanas plānu, tās iespējami īsā laikā pēc apvienošanās vai pārvaldītājsabiedrības dibināšanas projekta publiskošanas vai pēc tam, kad ir panākta vienošanās izveidot meitasuzņēmumu vai pārveidot to par SE, veic attiecīgus pasākumus, tostarp sniedz informāciju par dibinātājām uzņēmējsabiedrībām, to meitasuzņēmumiem vai filiālēm, kā arī to darbinieku skaitu, lai uzsāktu sarunas ar uzņēmējsabiedrību darbinieku pārstāvjiem par darbinieku iesaistīšanas pasākumiem SE. 2. Šim nolūkam izveido īpašu pārrunu grupu, kurā pārstāvēti dibinātāju uzņēmējsabiedrību un attiecīgo meitasuzņēmumu vai filiāļu darbinieki, saskaņā ar šādiem noteikumiem: [..] b) dalībvalstis nosaka veidu, kādā ievēl vai ieceļ īpašās pārrunu grupas locekļus, kas būtu jāievēl vai jāieceļ to teritorijā. Tās veic vajadzīgos pasākumus, lai pēc iespējas panāktu to, ka ikvienu dibinātāju uzņēmējsabiedrību, kam ir darbinieki attiecīgajā dalībvalstī, tajā pārstāv vismaz viens loceklis. Šo pasākumu dēļ nedrīkst palielināties kopējais locekļu skaits. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajā grupā iekļauj arodbiedrību pārstāvjus neatkarīgi no tā, vai viņi ir dibinātājas uzņēmējsabiedrības vai attiecīgā meitasuzņēmuma, vai filiāles darbinieki. [..] 3. Īpašā pārrunu grupa un dibinātāju uzņēmējsabiedrību kompetentās struktūrvienības, rakstiski vienojoties, nosaka darbinieku iesaistīšanas pasākumus SE iekšienē. [..]”
7

Direktīvas 2009/65 69. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi: “1. Prospektā iekļauj informāciju, kas ieguldītājiem vajadzīga, lai pamatoti novērtētu viņiem piedāvāto ieguldījumu un jo īpaši ar to saistītos riskus. Prospektā neatkarīgi no [finanšu instrumentiem, kuros veikts ieguldījums,] iekļauj skaidru un viegli saprotamu paskaidrojumu par fonda riska profilu. Prospektā iekļauj vai nu: a) informāciju par atjauninātu atlīdzības politiku, tostarp, bet ne tikai, aprakstu par to, kā tiek aprēķināta atlīdzība un pabalsti, un to personu identitāti, kuras atbildīgas par atlīdzības un pabalstu piešķiršanu, tostarp atlīdzības komitejas sastāvu, ja šāda komiteja pastāv; vai b) kopsavilkumu par atlīdzības politiku un paziņojumu par to, ka informācija par atjauninātu atlīdzības politiku, tostarp, bet ne tikai, aprakstu par to, kā tiek aprēķināta atlīdzība un pabalsti, un to personu identitāti, kuras atbildīgas par atlīdzības un pabalstu piešķiršanu, tostarp atlīdzības komitejas sastāvu, ja šāda komiteja pastāv, ir pieejama, izmantojot tīmekļa vietni – tostarp atsauci uz šo tīmekļa vietni –, un ka kopija papīra formātā būs pieejama pēc pieprasījuma bez maksas. 2. Prospektā ietver vismaz I pielikuma A sarakstā paredzēto informāciju, ja šī informācija jau nav iekļauta fonda nolikumā vai dibināšanas dokumentos, ko prospektam pievieno saskaņā ar 71. panta 1. punktu.”
32

Otrām kārtām, no Tiesas judikatūras, it īpaši no 1974. gada 30. janvāra sprieduma BRT un Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6) izrietot, ka valsts tiesām LESD 102. pants ir jāpiemēro tieši. Tomēr Tiesa vēl neesot lēmusi par šā pienākuma saikni ar tās regulatīvās iestādes pilnvarām, kurai saskaņā ar Direktīvu 2001/14 ir uzticēts pārraudzīt maksas.
32

Iesniedzējtiesa jautā, vai, ņemot vērā Briseles IIa regulas 21. pantā, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 2. panta 4. punktu, minēto jēdzienu “spriedums”, šajā regulā paredzētie noteikumi attiecībā uz spriedumu par laulības šķiršanu atzīšanu ir piemērojami tādas laulības šķiršanas gadījumā, kura izriet no laulāto noslēgtas vienošanās, ko ir pasludinājusi dalībvalsts civilstāvokļa aktu amatpersona atbilstoši šīs dalībvalsts tiesību aktiem. Apstiprinošas atbildes gadījumā, ņemot vērā faktu, ka saskaņā ar FamFG 97. panta 1. punkta otro teikumu šīs normas neietekmē Vācijas tiesību akti, Vācijā neesot nepieciešama nekāda atzīšanas procedūra. Līdz ar to būtu jānosaka, vai jēdziens “spriedums” šo Briseles IIa regulas normu izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas tikai uz tiem aktiem, kurus izdod tiesa vai iestāde, kas īsteno publiskās varas funkcijas, un kuriem ir tiesības nodibinošas sekas, vai arī tas attiecas arī uz privātiem juridiskiem aktiem, kas izriet no pušu autonomas gribas un ir izdoti bez šādas saistošas sekas veidojošas valsts iestādes līdzdalības, kā tas esot Itālijā Dekrētlikuma Nr. 132/2014 12. pantā paredzētās procedūras gadījumā.
132

To darot, minētā tiesa nepamatoti lielu nozīmi ir piešķīrusi apstāklim, ka privātajiem uzņēmumiem, uz kuriem neattiecas pienākums rīkot iepirkuma procedūru un kuri plāno slēgt šādus līgumus, vispirms ir jāizmanto šāda vai līdzvērtīga procedūra, pretējā gadījumā šādi līgumi automātiski tiktu klasificēti kā “priekšrocība” LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, ja viens no šiem privātajiem uzņēmumiem savas līgumsaistības finansē no valsts līdzekļiem. No šīs tiesību normas vai no Tiesas judikatūras neizriet nedz nepieciešamība izmantot šādu vai līdzvērtīgu iepirkuma procedūru, nedz šīs procedūras izmantošanas automātiskās sekas, jo šīs normas un judikatūra, gluži pretēji, prasa vispārīgu un konkrētu izvērtējumu katrā gadījumā atsevišķi, kā atgādināts šā sprieduma 113., 114. un 128. punktā, un turklāt prasa, lai Komisija pierādītu priekšrocības esamību, nevis attiecīgie uzņēmumi pierādītu tās neesamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 10. decembris, Comune di Milano/Komisija, C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 111. punkts).
26

Šādos apstākļos Finanzgericht Bremen (Brēmenes Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas [2004/38] 24. pants un Regulas [Nr. 883/2004] 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir dalībvalsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram citas dalībvalsts valstspiederīgajam, kam iekšzemē ir tikusi noteikta dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta un kas nepierāda, ka viņam ir ienākumi iekšzemē no lauksaimniecības un mežsaimniecības, profesionālās darbības, darbības pašnodarbinātas personas statusā vai no algota darba, par pirmajiem trim mēnešiem no dzīvesvietas vai pastāvīgās dzīvesvietas noteikšanas brīža nav tiesību uz ģimenes pabalstiem Regulas [Nr. 883/2004] 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopā ar 1. panta z) punktu, savukārt attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajam, kurš ir tādā pašā situācijā, nepierādot ienākumus iekšzemē no lauksaimniecības un mežsaimniecības, profesionālās darbības, darbības pašnodarbinātas personas statusā vai no algota darba, ir tiesības uz ģimenes pabalstiem Regulas [Nr. 883/2004] 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopā ar 1. panta z) punktu?”
27

Iesniedzējtiesa atzīst: lai arī, pirmkārt, no LES 4. panta 2. punkta izriet, ka Savienība respektē dalībvalstu nacionālo identitāti, kuras viena no izpausmēm ir valsts valoda, un, otrkārt, no LESD 165. panta izriet, ka augstākās izglītības saturs un organizācija ir dalībvalstu kompetencē – Tiesa ir atzinusi, ka uzņēmējdarbības brīvība ir piemērojama arī jomās, kas joprojām ir šo dalībvalstu kompetencē.
46

Otrkārt, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka ET tika atteikta atļauja pārdot pamatlietā aplūkotos papagaiļus, pamatojoties uz to, ka tos nevarēja uzskatīt par nebrīvē dzimušiem un audzētiem Regulas Nr. 338/97 8. panta 3. punkta izpratnē tādēļ, ka vecāku pāri Čehijas Republikā trešā persona importējusi nelikumīgi. Saskaņā ar šī sprieduma 44. punktā izklāstīto šo pāri nevar uzskatīt par daļu no ET turējumā esošajiem vaislas dzīvniekiem, jo šis pāris nekad nav bijis ET īpašumā vai turējumā.
61

Tāds pasākums kā ITA 2010 37. pantā paredzētais, kurš vērsts uz to, lai izvairītos no nodokļu dubultas uzlikšanas, izmantojot mehānismu nodokļa maksātāja ārvalstīs samaksātā nodokļa ieskaitīšanai nodoklī, kas tam ir jāmaksā Gibraltārā, principā ietilpst dalībvalstu fiskālās autonomijas jomā, un to nevar kvalificēt par aizliegtu valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ja vien nav konstatēts, ka tas ir balstīts uz diskriminējošiem parametriem. Šajā kontekstā jāatgādina, ka Savienības tiesību aktu mērķis šajā jomā ir vienīgi novērst tādas selektīvas priekšrocības, kuras atsevišķi uzņēmumi varētu saņemt par sliktu citiem salīdzināmā situācijā esošiem uzņēmumiem (spriedums, 2021. gada 16. marts, Komisija/Polija, C‑562/19 P, EU:C:2021:201, 41. punkts).
9

Ar 2014. gada 23. decembralegge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015)” (Likums Nr. 190 par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2015. gada Stabilitātes likums); 2014. gada 29. decembraGURI Nr. 300 kārtējais pielikums Nr. 99) (turpmāk tekstā – “2015. gada Stabilitātes likums”) 1. panta 649. punktu tika uzlikta ikgadēja nodeva 500 miljonu euro apmērā no valsts līdzekļiem, kas komisijas maksas veidā tiek nodoti to koncesionāru un citu uzņēmēju rīcībā, kuri nodrošina azartspēļu pārvaldīšanu un likmju iekasēšanu valsts vārdā. Šī tiesību norma ir formulēta šādi: “Lai sniegtu ieguldījumu valsts finanšu uzlabošanas mērķa sasniegšanā un līdz brīdim, kad tiks būtiski pārkārtotas atlīdzības un komisijas maksas koncesionāriem un citiem nozares uzņēmumiem, kuri darbojas likmju pieņemšanas tīklā valsts vārdā saskaņā ar 2014. gada 11. marta likuma Nr. 23 14. panta 2. punkta g) apakšpunktu, valsts līdzekļus, kas komisijas maksas veidā tiek nodoti to koncesionāru un personu rīcībā, kuras atbilstoši saviem attiecīgajiem pienākumiem nodarbojas ar azartspēļu pārvaldību un likmju iekasēšanu, izmantojot 1931. gada 18. jūnija Karaļa dekrēta Nr. 773110. panta 6. punktā minētos spēļu automātus, no 2015. gada samazina par 500 miljoniem euro gadā. Tādējādi no 2015. gada 1. janvāra: a) to likmju kopsummu, kuras iekasētas, izmantojot iepriekš minētos spēļu automātus, atskaitot izmaksātos laimestus, koncesionāriem maksā nozares uzņēmumi. Koncesionāri paziņo [aģentūrai] to nozares uzņēmumu nosaukumus, kuri nav veikuši šo maksājumu, it īpaši, lai varētu iesniegt sūdzību kompetentajai tiesu iestādei; b) koncesionāri, pildot tiem uzticētos sabiedriskos uzdevumus, papildus summai, ko tie parasti pārskaita valstij kā nodokļus un citas nodevas, kas ir maksājamas saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem un koncesiju līgumiem, katru gadu laikposmā no aprīļa līdz oktobrim pārskaita arī 500 miljonus euro proporcionāli to spēļu automātu skaitam, kuri tiem bija piesaistīti 2014. gada 31. decembrī. 1931. gada 18. jūnija Karaļa dekrēta Nr. 773110. panta 6. punkta a) un b) apakšpunktā minēto spēļu automātu skaitu, kas piešķirts katram koncesionāram, kā arī maksājumu veikšanas kārtību nosaka ar [aģentūras] direktora lēmumu, kas pēc datu pārbaudes tiek pieņemts vēlākais līdz 2015. gada 15. janvārim. Spēļu automātu skaitu, kas noteikts saskaņā ar iepriekš minēto, groza no 2016. gada, pieņemot analogu lēmumu; c) koncesionāri, pildot tiem uzticētos sabiedriskos uzdevumus, atlikušās summas sadala nozares uzņēmumiem kā atlīdzības un komisijas maksas, pārskatot attiecīgos līgumus un maksājot atlīdzības un komisijas maksas tikai saskaņā ar pārskatītajiem līgumiem.”
27

Uzskatot, ka starp Santander Consumer Bank un EF pastāv privāttiesiskas attiecības un ka nav pierādīta noziedzīgu nodarījumu izdarīšana, iesniedzējtiesa Iekšlietu ministrijas Silistras reģionālās direkcijas Silistras policijas iecirkņa priekšniekam uzdeva izjautāt Norvēģijas policijas iestādes par to, vai Norvēģijā ir sākts kriminālprocess saistībā ar to pašu transportlīdzekli, kā arī iesniegt izvilkumu no atbilstošajām Norvēģijas Kriminālkodeksa normām, pievienojot tulkojumu bulgāru valodā, tostarp tām tiesību normām, ar ko bija pamatota brīdinājuma par attiecīgo transportlīdzekli ievadīšana. Turklāt šī tiesa pieprasīja Norvēģijas iestāžu oficiālu atbildi par pārkāpuma, kas esot šī kriminālprocesa priekšmets, konkrēto raksturu un stadiju, kurā bija attiecīgās procedūras.
13

Zemāko instanču tiesas, kurās LH apstrīdēja viņas atlaišanas no darba spēkā esamību, šo atlaišanu no darba atzina par spēkā neesošu tāpēc, ka atbilstoši BDSG 38. panta 2. punktam kopsakarā ar 6. panta 4. punkta otro teikumu LH kā datu aizsardzības speciālistes statusā esošu darbinieci atlaist no darba bez uzteikuma termiņa varēja vienīgi svarīga iemesla dēļ. Taču Leistritz aprakstītais restrukturizācijas pasākums nav uzskatāms par šādu iemeslu.