No šīs tiesību normas izriet, ka jēdziens “vīza” Dublinas III regulas izpratnē attiecas ne tikai uz īstermiņa vīzām un lidostas tranzītvīzām, kuru izsniegšanas procedūras un nosacījumi ir saskaņoti vīzu kodeksā, bet arī uz ilgtermiņa vīzām, kuras neietilpst šī kodeksa piemērošanas jomā un tās var izsniegt atbilstoši valsts tiesiskajiem regulējumiem, jo šobrīd Savienības likumdevējs nav pieņēmis vispārīgus pasākumus, pamatojoties uz LESD 79. panta 2. punkta a) apakšpunktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 7. jūnijs, X un X, C‑638/16 , EU:C:2017:173 , 41. un 44. punkts). Šajos apstākļos, lai arī Savienības pieņemtajos tiesību aktos vīzu jomā ir kontekstuāli elementi, kas ir jāņem vērā, interpretējot Dublinas III regulas 2. panta m) punktu un 12. pantu, skaidrs ir tas, ka jēdziens “vīza” šīs regulas izpratnē nav tieši atvasināms no šiem tiesību aktiem un tas ir jāsaprot kā tāds, kas balstīts uz īpašu minētās regulas 2. panta m) punktā atrodamo definīciju, kā arī uz tās vispārējo sistēmu.

Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regula (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 12. pants, to lasot kopā ar šīs regulas 2. panta m) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka pirmās dalībvalsts dienesti, saskardamies ar ārkārtīgi liela skaita ieceļojošo trešo valstu valstspiederīgo, kuri vēlas šķērsot šo dalībvalsti, lai starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniegtu citā dalībvalsti, ierašanos, ir pieļāvuši tādu valstspiederīgo ieceļošanu teritorijā, kuri neatbilst šajā pirmajā dalībvalstī principā izvirzītajiem ieceļošanas nosacījumiem, nav kvalificējams kā “vīza” šī 12. panta izpratnē.

Regulas Nr. 604/2013 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts valstspiederīgais, kura ieceļošanu pirmās dalībvalsts dienesti ir pieļāvuši, saskardamies ar ārkārtīgi liela skaita trešo valstu valstspiederīgo, kuri vēlas šķērsot šo dalībvalsti, lai starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniegtu citā dalībvalsti, ierašanos, lai gan nav ievēroti šajā pirmajā dalībvalstī principā izvirzītie ieceļošanas nosacījumi, ir uzskatāms par tādu, kurš ir “nelikumīgi šķērsojis” pirmās dalībvalsts robežu šīs tiesību normas izpratnē.

Ņemot vērā robežas “nelikumīgas šķērsošanas” jēdziena ierasto nozīmi, jāuzskata, ka robežas šķērsošana, neievērojot attiecīgajā dalībvalstī piemērojamajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos nosacījumus, noteikti būtu jāuzskata par “nelikumīgu” Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta izpratnē.

No tā izriet, ka gadījumā, kad šķērsotā robeža ir tās dalībvalsts robeža, kurai ir saistošs Šengenas Robežu kodekss, robežas šķērsošanas nelikumīgums ir jāvērtē, it īpaši ņemot vērā ar šo kodeksu ieviestos noteikumus.

Tomēr šī sprieduma 74. punktā izdarītais secinājums nevar būt pietiekams, lai pilnībā definētu “nelikumīgas šķērsošanas” jēdzienu Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta izpratnē. Ir jāņem vērā, ka ar tiesiskajiem regulējumiem, kas attiecas uz ārējo robežu šķērsošanu, kompetentajām valstu iestādēm var tikt paredzēta iespēja, atsaucoties uz humāniem apsvērumiem, atkāpties no ieceļošanas nosacījumiem, kas principā trešo valstu valstspiederīgajiem tiek izvirzīti, lai nodrošinātu to turpmākas uzturēšanās dalībvalstīs likumību. Šāda veida iespēja it īpaši ir paredzēta Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunktā, saskaņā ar kuru dalībvalstīm, uz kurām šis kodekss attiecas, atkāpes kārtā ir tiesības humānu apsvērumu, valsts interešu vai starptautisku saistību dēļ atļaut ieceļot trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri neatbilst vienam vai vairākiem ieceļošanas nosacījumiem, kas principā šiem valstspiederīgajiem tiek izvirzīti, ieceļot to teritorijā. Tādējādi vispirms ir jānorāda, ka Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 4. punkta c) apakšpunktā atšķirībā no šī kodeksa 5. panta 4. punkta b) apakšpunkta, ir precizēts, ka šāda atļauja ir spēkā tikai attiecīgās dalībvalsts teritorijā, nevis visu “dalībvalstu” teritorijās. Līdz ar to ar pirmo minēto tiesību normu netiek legalizēta tāda trešās valsts valstspiederīgā veiktā robežas šķērsošana, kuru dalībvalsts iestādes ir ielaidušas tikai tādēļ, lai ļautu šim valstspiederīgajam šķērsot šo dalībvalsti un doties uz citu dalībvalsti, lai tur iesniegtu starptautiskās aizsardzības pieteikumu.

Šādā kontekstā no Dublinas III regulas 12. un 14. panta sakarības izriet, ka šie panti principā aptver visus nelikumīgas ieceļošanas dalībvalstu teritorijā gadījumus, jo trešās valsts valstspiederīgā likumīga ieceļošana šajā teritorijā parasti ir balstīta uz vīzu vai uzturēšanas atļauju vai arī pamatota ar izņēmumu no pienākuma saņemt vīzu. Dažādu šajos pantos, kā arī šīs regulas 13. pantā minēto kritēriju piemērošanai parasti būtu jāļauj atbildību par starptautiskās aizsardzības pieteikuma, ko, iespējams, ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, izskatīšanu noteikt tai dalībvalstij, kuras dēļ šis valstspiederīgais ir ieceļojis vai uzturējies dalībvalstu teritorijā. Ņemot vērā šos elementus, Dublinas III regulas 12.–14. pantā minētie kritēriji, neapšaubot šīs regulas sistēmu, nevar tikt interpretēti tādējādi, ka no atbildības tiek atbrīvota dalībvalsts, kura, atsaukdamās uz humāniem apsvērumiem, nolemj atļaut savā teritorijā ieceļot trešās valsts valstspiederīgajiem, kuriem nav vīzas un uz kuriem neattiecas atbrīvojums no pienākuma saņemt vīzu.

Turklāt tas – kā šajā gadījumā –, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais dalībvalstu teritorijā ir ieceļojis kompetentu dienestu uzraudzībā, nekādi neizvairīdamies no robežkontroles, nav noteicošais minētās regulas 13. panta 1. punkta piemērošanā.

Tas, ka robežšķērsošana norisinājās situācijā, kad ieradās ārkārtīgi liels skaits trešo valstu valstspiederīgo, kuri vēlas saņemt starptautisko aizsardzību, nav uzskatāms par apstākli, kas varētu ietekmēt Dublinas III regulas 13. panta 1. punkta interpretāciju vai piemērošanu. Katrā ziņā jāatgādina, ka, piemērojot tā pašas regulas 3. panta 2. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. pantu, personas, kas lūdz starptautisku aizsardzību, nosūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti nedrīkst notikt, ja šī nosūtīšana rada reālu risku, ka attiecīgā persona tiks pakļauta necilvēciskai vai pazemojošai attieksmei šī 4. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 16. februāris, C.K. u.c., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 65. punkts). Tādējādi nosūtīšana nevarētu notikt, ja pēc ārkārtīgi liela skaita trešo valstu valstspiederīgo, kuri vēlas saņemt starptautisko aizsardzību, ierašanās šāds risks būtu bijis atbildīgajā dalībvalstī.

(sal. ar 74., 75., 77.–80., 86., 87., 89., 90., 93., 101. un 102. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)