ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Proti, minētās regulas 94. pantā ir noteiktas tiesības uz Kopienas augu šķirnes aizsardzības tiesību īpašniekam sniedzamo atlīdzinājumu, kas ir ne vien pilnīgs, bet kam ir arī objektīvs pamats, proti, tas attiecas tikai uz zaudējumiem, kuri paši par sevi izriet no pārkāpuma. Līdz ar to minētajā 94. pantā nav ļauts piespriest pārkāpējam vienotas likmes pārkāpēja piemaksu, jo šāda piemaksa obligāti neatspoguļo pārkāptās augu šķirnes īpašniekam nodarītos zaudējumus, kaut arī Direktīvā 2004/48 par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu nav liegts dalībvalstīm paredzēt aizsargājošākus pasākumus. Tāpat šajā pantā Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam nav ļauts prasīt, lai pārkāpējs atlīdzina gūto labumu un gūto peļņu. Proti, gan saprātīgā kompensācija, gan atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 94. panta 2. punktam maksājamās atlīdzības summa ir jānosaka atbilstoši cietušajai personai nodarītajiem zaudējumiem, nevis atbilstoši pārkāpumu izdarījušās personas gūtajam labumam.

Regulas Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 94. panta 1. punktā paredzētais “saprātīgas kompensācijas” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka papildus ierastajai maksai, kas būtu maksājama par licencētu ražošanu, tas ietver visus zaudējumus, kuri ir cieši saistīti ar to, ka šī maksa nav tikusi samaksāta, un kuros it īpaši var ietilpt nokavējuma procentu samaksa. Valsts tiesai ir jākonstatē, vai pastāv apstākļi, kuros minētā maksa ir jāpalielina, ievērojot, ka, lai novērtētu saprātīgās kompensācijas summu, katru no tiem var ņemt vērā tikai vienu reizi.

Šajā ziņā, lai noteiktu pārkāpuma gadījumā maksājamo saprātīgo kompensāciju, atbilstīgs aprēķina pamats būtu maksa, kura būtu jāmaksā par augu šķirnes audzēšanu saskaņā ar parastu licenci tajā pašā tirgus sektorā, kā minēts Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā. Turklāt šo zaudējumu skaitā, kas ir cieši saistīti ar to, ka kompensācija nav tikusi samaksāta, ir nokavējuma procenti saistībā ar parasti maksājamās maksas nokavētu samaksu a fortiori, ja ir runa par līguma noteikumu, ko saprātīgi un uzmanīgi līgumslēdzēji būtu paredzējuši, ciktāl par atsauci izmantotajā maksā šādi procenti nav iekļauti.

(sal. ar 48. un 52.–54. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
No 1980. gada 19. jūnija Romas Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, 1. panta 2. punkta e) apakšpunkta, kā arī Mario Giuliano un Paul Lagarde sagatavotā ziņojuma par šo konvenciju izriet, ka tā nav piemērojama sabiedrību apvienošanās gadījumā.

Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, tiesību akti, kas pēc pārrobežu apvienošanās pievienojot ir jāpiemēro aizdevuma līgumu, kāds ir iegūstamās sabiedrības noslēgtais subordinētais aizdevuma līgums, interpretācijai, saistību izpildei, kā arī izbeigšanas veidiem, ir tiesību akti, kas šim līgumam bija piemērojami pirms šīs apvienošanās, un, otrkārt, noteikumi, kas regulē iegūstamās sabiedrības kreditoru aizsardzību, ir valsts tiesību aktu noteikumi, kas bija piemērojami šai sabiedrībai.

Pirmkārt, attiecībā uz apvienošanas pievienojot Direktīvas 2005/56 par kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanos 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē sekām no šīs direktīvas 14. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka pārrobežu apvienošanās gadījumā, sākot ar datumu, kurā šī apvienošanās stājas spēkā, visi iegūstamās sabiedrības aktīvi un saistības pāriet ieguvējai sabiedrībai. Tādējādi apvienošanās pievienojot nozīmē, ka ieguvēja sabiedrība pilnībā pārņem iegūstamo sabiedrību, neizbeidzot saistības, kā tas būtu likvidācijas gadījumā, un ieguvēja sabiedrība aizstāj iegūstamo sabiedrību kā puse visos tās noslēgtajos līgumos, neslēdzot vienošanos par saistību aizstāšanu. Tādējādi tiesību akti, kas bija piemērojami šiem līgumiem pirms apvienošanās, tai joprojām ir piemērojami pēc šīs apvienošanās.

Otrkārt, attiecībā uz kreditoru aizsardzību pārrobežu apvienošanās gadījumā no Direktīvas 2005/56 preambulas 3. apsvēruma un 4. panta izriet, ka sabiedrība, pārrobežu apvienošanās dalībniece, it īpaši attiecībā uz tās kreditoru aizsardzību, joprojām ir pakļauta valsts tiesību normām un formalitātēm, kas būtu piemērojamas valsts mēroga apvienošanās gadījumā. No tā izriet, ka, parakstot subordinēto aizdevumu, noteikumi, kas regulē iegūstamās sabiedrības kreditoru, kas rīkojas kā šāda aizdevuma parakstītāji, aizsardzību, ir valsts tiesību aktu noteikumi, kas bija piemērojami šai sabiedrībai pirms apvienošanās.

(sal. ar 57.–61. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Valsts pasākums, kas Turcijas izcelsmes darba ņēmēja, kurš likumīgi uzturas attiecīgajā dalībvalstī, ģimenes atkalapvienošanos ar viņa nepilngadīgo bērnu padara atkarīgu no nosacījuma, ka pēdējam minētajam ir vai var būt pietiekama saikne ar šo dalībvalsti, lai viņš varētu tajā veiksmīgi integrēties, ja attiecīgais bērns un otrs no viņa vecākiem dzīvo izcelsmes valstī vai citā valstī un ja pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos ir iesniegts pēc divu gadu termiņa, skaitot no dienas, kad vecāks, kas dzīvo attiecīgajā dalībvalstī, ir ieguvis pastāvīgās uzturēšanās atļauju vai arī uzturēšanās atļauju ar iespēju saņemt pastāvīgās uzturēšanās atļauju, ir “jauns ierobežojums” EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 13. panta izpratnē.

Šāds ierobežojums nav pamatots.

Tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ģimenes atkalapvienošanos padara sarežģītāku, apgrūtinot Turcijas pilsoņu, kuri dzīvo šajā dalībvalstī kā darba ņēmēji, nepilngadīgo bērnu pirmās ieceļošanas attiecīgās dalībvalsts teritorijā nosacījumus salīdzinājumā ar tiem, kas bija piemērojami laikā, kad stājās spēkā Lēmums Nr. 1/80, un kas tādējādi var ietekmēt šo pilsoņu saimnieciskās darbības veikšanu minētajā teritorijā, šī lēmuma 13. panta izpratnē ir “jauns ierobežojums” tam, lai minētie Turcijas pilsoņi īstenotu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos šajā dalībvalstī.

Šāds ierobežojums ir aizliegts, izņemot, ja tas ietilpst šī lēmuma 14. pantā minētajos ierobežojumos vai ir attaisnots ar primāru vispārējo interešu apsvērumu, vai arī ir piemērots, lai nodrošinātu likumīgā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai.

Lai gan mērķis nodrošināt trešo valstu pilsoņu veiksmīgu integrāciju attiecīgajā dalībvalstī var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, ir skaidrs, ka prasība sniegt pierādījumus par pietiekamu saikni tomēr kļūst piemērojama nevis atkarībā no bērnu personiskās situācijas, kas var negatīvi ietekmēt viņu integrāciju attiecīgajā dalībvalstī, piemēram, viņu vecuma vai viņu saiknes ar šo dalībvalsti, bet no kritērija, kurš sākotnēji šķiet tāds, kas nav saistīts ar iespējām panākt šādu integrāciju, proti, termiņa, kurš galīgas uzturēšanās atļaujas attiecīgajā dalībvalstī piešķiršanu attiecīgajam vecākam šķir no dienas, kad ir iesniegts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, un ka šāda prasība draud izraisīt diskrimināciju to bērnu starpā, kas atrodas pavisam līdzīgās personiskajās situācijās, atkarībā no dienas, kad ir iesniegts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka, runājot par attiecīgā bērna personiskās situācijas vērtējumu, valsts iestādēm šis vērtējums ir jāveic, pamatojoties uz pietiekami precīziem, objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, kas ir jāpārbauda katrā atsevišķā gadījumā, pieņemot pamatotu lēmumu, kurš var tikt pārsūdzēts, lai novērstu sistemātisku atteikumu administratīvo praksi.

(sal. ar 50., 51., 56., 61. un 65.–67. punktu un rezolutīvo daļu)
Nosakot maksimālo ikgadējo kvotu apjomu, kas ir bez maksas piešķiramo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu aprēķina pamatā, Komisijai atbilstoši Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, 10.a panta 5. punkta pirmās daļas b) apakšpunktam ir jāņem vērā vienīgi to iekārtu emisijas, kuras Kopienas sistēmā iekļautas tikai no 2013. gada. Tādējādi šai tiesību normai ir pretrunā no minētās direktīvas I pielikumā minētajām darbībām radušos emisiju ņemšana vērā no 2013. gada, ciktāl šīs emisijas rodas no iekārtām, uz kurām kvotu tirdzniecības sistēma bija attiekusies jau agrāk.

Tāpēc, ja Komisija, nosakot ikgadējo maksimālo bez maksas piešķiramo kvotu apjomu, vismaz daļēji ir ņēmusi vērā to iekārtu emisijas, uz kurām kvotu tirdzniecības sistēma bija attiekusies jau pirms 2013. gada, šis apjoms neatbilst no Direktīvas 2003/87 10.a panta 5. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta izrietošajām prasībām, jo tas ir pārāk liels. Tāpat Lēmuma 2013/448 par valstu īstenošanas pasākumiem attiecībā uz bezmaksas siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu pagaidu piešķiršanu saskaņā ar minētās direktīvas 11. panta 3. punktu 4. pantā un II pielikumā noteiktais vienotais starpnozaru korekcijas koeficients ir pretrunā šai tiesību normai. Līdz ar to Lēmuma 2013/448 4. pants un II pielikums ir spēkā neesoši.

(sal. ar 94., 95., 98., 99. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Atbalsts, lai kompensētu lauksaimnieku zaudējumus, kas tiem radušies sliktu laika apstākļu dēļ, kas nav gūts no to veiktajām apdrošināšanas iemaksām un finansēts no valsts organizācijas aizņēmuma – Iekļaušana

(LESD 107. panta 3. punkts)
Dalībvalsts, kura ar atpakaļejošu spēku no tās pievienošanās Savienībai nav atcēlusi tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram 45 gadu vecumu sasnieguši ierēdņi, kuri pamet darbu valsts civildienestā, lai dotos strādāt citā dalībvalstī Savienības iestādē vai citā starptautiskā organizācijā, tūlīt saņem fiksētu summu un zaudē tiesības uz pensiju nākotnē, taču tā tas nav attiecībā uz ierēdņiem, kuri turpina strādāt šajā amatā vai to pamet, lai dotos strādāt citā amatā civildienestā pirmajā dalībvalstī, nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti LESD 45. un 48. pantā, kā arī LES 4. panta 3. punktā. Šāds tiesiskais regulējums faktiski attur darba ņēmējus doties prom no to izcelsmes dalībvalsts, lai strādātu citā dalībvalstī vai Eiropas Savienības iestādē, vai citā starptautiskā organizācijā, un tā rezultātā rodas nevienlīdzīga attieksme pret migrējošiem darba ņēmējiem, tostarp tiem, kuri strādā Eiropas Savienības iestādēs vai citā starptautiskā organizācijā, no vienas puses, un ierēdņiem, kas strādājuši izcelsmes dalībvalstī, no otras puses.

Šajā ziņā, lai arī minētais tiesiskais regulējums ir piemērojams kā tiem valsts ierēdņiem, kas izvēlas pamest amatu, lai strādātu privātajā sektorā savā izcelsmes dalībvalstī, tā arī tiem, kas pamet amatu un dodas strādāt citā dalībvalstī, Savienības iestādē vai citā starptautiskā organizācijā, tomēr šis tiesiskais regulējums pēdējai minētajai ierēdņu kategorijai izvirza nosacījumu to piekļuvei darba tirgum citās dalībvalstīs, kas nav to izcelsmes valsts, un tādējādi var radīt šķērsli darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai.

Lai pasākums ierobežotu brīvu pārvietošanos, nav nepieciešams, lai tas būtu pamatots ar attiecīgo personu pilsonību, ne arī, lai tas dotu priekšrocības visiem valsts darba ņēmējiem vai nostādītu nelabvēlīgā situācijā tikai citu dalībvalstu pilsoņus, izslēdzot valsts darba ņēmējus. Ir pietiekami, ka izdevīgais pasākums ir labvēlīgs dažām personu kategorijām, kuras veic profesionālo darbību attiecīgajā dalībvalstī.

(sal. ar 43., 45.–47. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 24. pants un Regulas Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar kuru no noteiktu “naudas pabalstu, kas nav balstīti uz iemaksām” Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta izpratnē un kas ir uzskatāmi arī par “sociālās palīdzības pabalstu” Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta izpratnē, saņemšanas tiek izslēgti citu dalībvalstu pilsoņi, kas ir tādā situācijā, kāda ir paredzēta minētās direktīvas 6. panta 1. punktā.

Minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā līdz trīs mēnešiem, neesot citiem nosacījumiem vai formalitātēm, izņemot prasību par to, ka ir jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei, un atbilstoši šīs direktīvas 14. panta 1. punktam šīs tiesības saglabājas tikmēr, kamēr Savienības pilsonis un viņa ģimenes locekļi nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai. Neraugoties uz iepriekš minēto, uzņēmēja dalībvalsts var atsaukties uz atkāpi no Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta, lai atteiktos piešķirt minētajam pilsonim prasīto sociālās palīdzības pabalstu. No šīs normas formulējuma skaidri izriet, ka uzņēmēja dalībvalsts personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātās personas vai personas, kuras saglabā šādu statusu, var atteikties piešķirt jebkādu sociālās palīdzības pabalstu pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā. Minētā norma atbilst ar Direktīvu 2004/38 sasniedzamajam mērķim – saglabāt dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu finanšu līdzsvaru, kā tas izriet cita starpā no šīs direktīvas preambulas 10. apsvēruma. Tā kā dalībvalstis nevar pieprasīt no Savienības pilsoņiem, lai viņu rīcībā būtu pietiekami iztikas līdzekļi un personīgā veselības apdrošināšana, kamēr viņi uzturas maksimāli trīs mēnešus šo dalībvalstu attiecīgajās teritorijās, ir leģitīmi neuzlikt minētajām dalībvalstīm pienākumu uzņemties šādu izdevumu segšanu šajā laika posmā.

Tas pats attiecas uz Regulas Nr. 883/2004 4. panta interpretāciju. Faktiski pamatlietā aplūkotie pabalsti, kuri ir “īpaši naudas pabalsti, kas nav balstīti uz iemaksām”, minētās regulas 70. panta 2. punkta izpratnē saskaņā ar tā paša panta 4. punktu tiek piešķirti tikai dalībvalstī, kurā ieinteresētā persona dzīvo, un atbilstoši šīs valsts tiesību aktiem. No tā izriet, ka nekas neaizliedz atteikt šādus pabalstus piešķirt citu dalībvalstu pilsoņiem, kuriem pirmos trīs uzturēšanās uzņēmējā valstī mēnešus nav darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusa, vai personām, kas ir saglabājušas šādu statusu.

(sal.ar 42.–45. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2010/13 par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (“Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva”), 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes, ar nosacījumu, ka ar šādu nošķiršanas līdzekli vien pietiek, lai izpildītu minētā 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasības.

No šīs normas teksta, lasot kopā ar minētās direktīvas preambulas 83. apsvērumu, izriet, ka, lai arī televīzijas reklāma un televeikals no raidījumiem ir konkrēti jānošķir, izmantojot dažādos direktīvas 19. panta 1. punkta otrajā teikumā norādītos līdzekļus, šie līdzekļi tomēr nav jāizmanto kumulatīvi. Tātad, ja ar vienu no tiem – akustisku, optisku vai telpisku līdzekli – ir pietiekami, lai nodrošinātu šīs direktīvas 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasību ievērošanu, dalībvalstis var neprasīt, lai minētie līdzekļi tiktu izmantoti kombinēti.

(sal. ar 34., 37., 39. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Saistībā ar noteikto antidempinga pasākumu iespējamas apiešanas izmeklēšanu no Regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 18. panta formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs nav paredzējis izveidot likumīgu prezumpciju, kas ieinteresēto vai iesaistīto pušu nesadarbošanās gadījumā ļautu tieši secināt, ka pastāv apiešana, un tādā veidā atbrīvot Savienības iestādes no jebkāda pienākuma sniegt pierādījumus. Tomēr, ņemot vērā iespēju izdarīt secinājumus, arī galīgus, pamatojoties uz pieejamajiem datiem, un tādēļ attiekties mazāk labvēlīgi pret pusi, kura nesadarbojas vai sadarbojas tikai daļēji, nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies, Savienības iestādēm ir tiesības balstīties uz atbilstošu netiešu pierādījumu kopumu, kas ļauj konstatēt apiešanu Regulas Nr. 1225/2009 13. panta 1. punkta izpratnē.

Pamatojoties uz atbilstoši Regulas Nr. 1225/2009 18. pantam pieejamiem datiem, Īstenošanas regulā Nr. 260/2013, ar ko galīgo antidempinga maksājumu, kas ar Regulu Nr. 1458/2007 noteikts Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes ar gāzi pildītu, neuzpildāmu kabatas krama šķiltavu importam, attiecina uz tādu ar gāzi pildītu, neuzpildāmu kabatas krama šķiltavu importu, ko nosūta no Vjetnamas Sociālistiskās Republikas un kam ir vai nav deklarēta Vjetnamas Sociālistiskās Republikas izcelsme, tiek norādīts, ka attiecīgā Ķīnas Tautas Republikas (ĶTR) izcelsmes ražojuma importa Savienībā apjoms 2007. gadā bija neliels un ka šā Vjetnamas izcelsmes ražojuma imports Savienībā, sākot no šā paša gada, ir ievērojami pieaudzis. No šīs regulas, savukārt, izriet, ka šķiltavu detaļu eksports no ĶTR uz Vjetnamu no 1999. gada ir palielinājies.

No tā izriet, ka nevar tikt pārliecinoši secināts, ka pastāv saikne starp no ĶTR uz Vjetnamu veiktā šķiltavu detaļu eksporta pieaugumu, no vienas puses, un attiecīgā Vjetnamas izcelsmes ražojuma Savienībā veiktā importa pieaugumu, no otras puses.

Šādos apstākļos nevar tikt uzskatīts, ka Savienības iestādes ir balstījušās uz atbilstošu pietiekamu pierādījumu kopumu, ļaujot tām konstatēt apiešanas esamību Regulas Nr. 1225/2009 13. panta 1. punkta izpratnē. Regula Nr. 260/2013 ir jāatzīst par spēkā neesošu.

(sal. ar 68, 75.–78. punktu un rezolutīvo daļu)
Šajā ziņā, tā kā Lihtenšteinas Firstiste, kas šīs regulas piemērošanai ir jāpielīdzina dalībvalstij, ir sniegusi paziņojumu atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 9. pantam par arodpensiju shēmu kopumā, no šīs shēmas maksātie vecuma pabalsti ir uzskatāmi par ietilpstošiem minētās regulas piemērošanas jomā.

Regulas Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 5. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no vienas dalībvalsts arodpensiju shēmas maksātie vecuma pabalsti un no citas dalībvalsts obligātās pensiju shēmas maksātie pabalsti, šīm abām shēmām ietilpstot vienas un tās pašas regulas piemērošanas jomā, ir uzskatāmi par līdzvērtīgiem pabalstiem šīs tiesību normas izpratnē, jo abām pabalstu kategorijām ir viens un tas pats mērķis – nodrošināt to saņēmējiem ierastā dzīves līmeņa saglabāšanu, kāds tiem ir bijis pirms pensionēšanās.

Šajā ziņā ar to, ka pastāv atšķirības tostarp veidā, kādā tiek iegūtas tiesības uz šiem pabalstiem, vai apdrošināto iespējā saņemt fakultatīvus papildu pabalstus, nebūtu pamatots citāds secinājums.

Objektīva attaisnojums tam, ka attiecīgie vecuma pabalsti netiek vērtēti vienādi, attiecīgajā gadījumā varētu pastāvēt, ja iemaksas slimības pabalstu segšanai tiktu atskaitītas vienā dalībvalstī no vecuma pabalstiem, kas tiek izmaksāti no citas dalībvalsts arodpensiju shēmas, lai arī šādas iemaksas jau būtu tikušas atskaitītas šajā pēdējā minētajā dalībvalstī.

(sal. ar 36.–38. punktu un rezolutīvo daļu)
Kaut arī šis princips var tikt piemērots ikgadējā atvaļinājuma piešķiršanai par laikposmu, kurā veikts nepilna laika darbs, jo attiecībā uz šādu laikposmu objektīvu iemeslu dēļ ir pieļaujama tiesību uz ikgadējo atvaļinājumu samazināšana, salīdzinot ar laikposmu, kurā veikts pilna laika darbs, tomēr minētais princips ex post nav piemērojams tiesībām uz ikgadējo atvaļinājumu, kas iegūtas laikposmā, kad veikts pilna laika darbs.

Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ietverts Direktīvas 97/81 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 98/23, pielikumā, 4. klauzulas 2. punkts un Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiesību uz apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu aprēķins ir jāveic pēc tādiem pašiem principiem, nosakot atlīdzību par neizmantoto apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu, kas jāmaksā, darba attiecībām izbeidzoties, un aprēķinot tiesību uz apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu atlikumu, kad darba attiecības tiek saglabātas.

Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “apmaksāts ikgadējais atvaļinājums” nozīmē, ka apmaksātā atvaļinājuma laikā šīs direktīvas izpratnē ir saglabājama atlīdzība, citiem vārdiem, darba ņēmējam ir jāsaņem parastā atlīdzība par šo atpūtas laiku.

Turklāt tāda darba ņēmēja gadījumā, kurš no viņa gribas neatkarīgu apstākļu dēļ līdz darba attiecību beigām nav varējis izmantot savas tiesības uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu, finansiālā atlīdzība, uz kuru viņam ir tiesības, ir jāaprēķina tā, it kā darba ņēmējs būtu situācijā, kas pielīdzināma tai, ja viņš šīs tiesības būtu izmantojis savu darba attiecību laikā. No tā izriet, ka darba ņēmēja parastais atalgojums, kurš ir jāsaglabā apmaksātajam ikgadējam atvaļinājumam atbilstošajā atpūtas laikā, arī ir nozīmīgs, aprēķinot finansiālo atlīdzību par neizmantoto apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu, kad beidzas darba attiecības.

Līdz ar to, aprēķinot finansiālo atlīdzību par neizmantoto apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu, ir jāizmanto tādas pašas metodes, kādas izmantojamas parastā atalgojuma aprēķinā, un aprēķina veikšanas brīdim principā nav nekādas nozīmes.

Katrā ziņā nav izslēgts, ka brīdis, kad šis aprēķins ir jāveic, var ietekmēt tā veikšanas kārtību.

Ja atlīdzībā ietilpst vairāki elementi, parastā atalgojuma aprēķinam ir nepieciešama īpaša analīze. Šādā situācijā valsts tiesai, ņemot vērā no judikatūras izrietošos principus, ir jāizvērtē, vai, pamatojoties uz vidējo summu par atsauces laikposmu, kas tiek uzskatīts par raksturīgu, parastā atalgojuma aprēķina un atlīdzības par neizmantoto ikgadējo atvaļinājumu metodes atbilst Direktīvas 2003/88 7. panta mērķim.

(sal. ar 50.–54. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)