ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Pirms tiek spriests par Polijas Republikas iebildi par nepieņemamību, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru pirmstiesas procedūras mērķis ir dot attiecīgajai dalībvalstij, pirmkārt, iespēju izpildīt savus no Savienības tiesībām izrietošos pienākumus un, otrkārt, efektīvi aizstāvēties pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Prasības, kas celta atbilstoši LESD 258. pantam, priekšmets tātad ir ierobežots ar šajā normā noteikto pirmstiesas procedūru. Tādējādi prasības pieteikumā var balstīties tikai uz tiem iebildumiem, kas ir norādīti pirmstiesas procedūrā (skat. it īpaši 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C-152/98 Komisija/Nīderlande, Recueil, I-3463. lpp., 23. punkts, un 2012. gada 15. marta spriedumu lietā C-340/10 Komisija/Kipra, 21. punkts). Proti, prasības pieteikums ir jāpamato ar tādiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi tie ir argumentētajā atzinumā (skat. it īpaši 2011. gada 3. marta spriedumu lietā C-50/09 Komisija/Īrija, Krājums, I-873. lpp., 93. punkts), kurā loģiski un detalizēti jāizklāsta iemesli, kuru dēļ Komisijai radusies pārliecība, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, kuri tai ir noteikti saskaņā ar Savienības tiesībām (skat. it īpaši 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C-274/07 Komisija/Lietuva, Krājums, I-7117. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
19

Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka no Tiesas judikatūras, it īpaši no 2005. gada 30. jūnija sprieduma lietā C-537/03 Candolin u.c. (Krājums, I-5745. lpp.) un 2007. gada 19. aprīļa sprieduma lietā C-356/05 Farrell (Krājums, I-3067. lpp.), izriet, ka ar to mēģina aizsargāt tieši negadījumā cietušo transportlīdzekļu pasažierus. Tādējādi Tiesa esot nospriedusi, ka nav piemērojami dalībvalsts normatīvi un līgumiski noteikumi, kuros, pārkāpjot Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumus, noteiktos apstākļos ir paredzēta atkāpe no pienākuma izmaksāt atlīdzību minētajiem pasažieriem.
8

Procenti, uz ko attiecas 1994. gada Likuma par PVN 78. punkts, tiek aprēķināti atbilstoši 1996. gada Likuma par finansēm 197. punktam un 1998. gada Noteikumiem par gaisa pasažieru nodevām un citiem netiešiem nodokļiem (procentu likme) [Air Passenger Duty and Other Indirect Taxes (Interest Rate) Regulations 1998]. Šo noteikumu sekas būtībā ir tādas, ka kopš 1998. gada saistībā ar 78. punktu likmes tiek noteiktas, izmantojot formulu, kas ir attiecināma uz sešu klīringa banku vidējo aizdevuma likmju bāzi, ko sauc par “atsauces likmi”. Attiecībā uz laiku no 1973. līdz 1998. gadam likmes ir noteiktas šo noteikumu 7. tabulā. Saskaņā ar 1994. gada Likuma par PVN 78. punktu piemērojamā procentu likme ir atsauces likme, no kuras tiek atskaitīts 1 %. Minētajā 78. punktā ir definēts arī “piemērojamais laikposms”, par kuru ir maksājami procenti. Apstākļos, kas ir aplūkoti pamatlietā, tas sākas ar dienu, kad Commissioners ir saņēmuši pārmaksāto PVN summu, un beidzas dienā, kad Commissioners ir devuši rīkojumu izmaksāt summu, par kuru ir maksājami procenti.
2

Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar tiesvedībām starp attiecīgi Zuckerfabrik Jülich AG (turpmāk tekstā – “Jülich”) un Hauptzollamt Aachen, British Sugar plc (turpmāk tekstā – “British Sugar”) un Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs (turpmāk tekstā – “Rural Payments Agency”), kā arī Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable (turpmāk tekstā – “Tereos”) un Directeur général des douanes et droits indirects [Muitas un netiešo nodokļu pārvaldes ģenerāldirektoru] un Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers [Ženviljē Muitas un netiešo nodokļu pārvaldes galveno nodokļu iekasētāju] (Francija) par to maksājumu apjomiem, kas ir iekasēti vai nu par visiem 2002./2003.–2005./2006. tirdzniecības gadiem, vai arī par dažiem no tiem.
37

Šādos apstākļos Audiencia Provincial de Barcelona, šaubīdamās par Savienības tiesību pareizu interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tas, ka valsts tiesa jebkurā tiesvedības stadijā izvairās pieņemt nolēmumu pēc savas iniciatīvas un in limine litis par to, vai patēriņa kredītlīgumā ietverts noteikums par nokavējuma procentiem (šajā gadījumā 29 % apmērā) ir spēkā neesošs un vai tas būtu jākoriģē, ir pretrunā Savienības tiesībām, it īpaši tiesību aktiem par patērētāju tiesību aizsardzību? Vai tiesas, neskarot Savienības tiesībās garantētās patērētāju tiesības, var nolemt pakārtot šāda noteikuma izvērtējumu parādnieka iniciatīvai (izmantojot attiecīgu procesuālu paziņojumu par iebildumu)? 2) Ņemot vērā Direktīvas [93/13] 6. panta 1. punktu un Direktīvas [2009/22] 2. pantu, kā šajā saistībā pareizi būtu jāinterpretē [Dekrētlikuma 1/2007] 83. pants [..]? Kāda šajā ziņā ir Direktīvas [93/13] 6. panta 1. punkta piemērojamība, ciktāl tajā ir noteikts, ka negodīgi noteikumi “nav saistoši patērētājiem”? 3) Vai tiesas pārbaude pēc savas iniciatīvas un in limine litis var tikt izslēgta, ja prasītājs savā prasības pieteikumā ir skaidri norādījis nokavējuma procentu likmi, prasījuma apjomu, t.i., pamatsummu kopā ar procentiem, līgumsodus un izmaksas, procentu likmi un laikposmu, par kuru minētie procenti prasīti (vai paziņojumu, ka pamatsummai automātiski ir pievienojama saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesībām piemērojamā likme, kas noteikta likumā), prasības iesniegšanas iemeslu, tostarp to apstākļu aprakstu, kas ir prasījuma un prasīto procentu pamatā, un šajā ziņā precizē, vai runa ir par likumā noteikto vai nolīgto likmi, procentu kapitalizāciju vai aizdevuma procentu likmi, vai šo likmi ir aprēķinājis prasītājs un par cik procentu punktiem tā pārsniedz Eiropas Centrālās bankas noteikto pamatlikmi, kā izriet no Regulas [Nr. 1896/2006], ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru? 4) Vai transponēšanas neesamības gadījumā Direktīvas [2008/48] 5. panta [1. punkta] l) un m) apakšpunkts, 6. pants un 10. panta [2. punkta] l) apakšpunkts – tajos atsaucoties uz “procedūru tās koriģēšanai” – nosaka pienākumu kredītiestādei kā “informāciju, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas”, līgumā īpaši iekļaut un izcelt (nevis līguma tekstā bez izcelšanas) atsauci uz nokavējuma procentiem un norādīt to aprēķināšanas bāzi (finanšu izmaksas, atgūšanas izmaksas utt.), kā arī iekļaut brīdinājumu par sekām saistībā ar šiem izmaksu apstākļiem? 5) Vai Direktīvas [2008/48] 6. panta 2. punktā ir ietverta prasība paziņot par kredīta vai aizdevuma līguma pirmstermiņa izbeigšanu, kā dēļ tiek noteikti nokavējuma procenti? Vai Direktīvas [2008/48] 7. pantā ietvertais netaisnas iedzīvošanās aizlieguma princips ir piemērojams, ja kredītiestāde vēlas ne tikai atgūt labumu (aizdevuma kapitālu), bet arī piemērot īpaši augstus nokavējuma procentus? 6) Vai transponēšanas normas neesamības gadījumā un ievērojot Direktīvas [2005/29] 11. panta 2. punktu tiesa pēc savas iniciatīvas kā negodīgu var vērtēt praksi iekļaut līguma tekstā noteikumu par nokavējuma procentiem?”
7

Šīs regulas 94. pantā, kas attiecas uz civilprasībām, kuras var tikt celtas saistībā ar tādu augu šķirnes izmantošanu, kas veido pārkāpumu, ir noteikts: “1. Lai kurš a) nebūdams tiesīgs to darīt, veiktu vienu no 13. panta 2. punktā izklāstītajām darbībām attiecībā uz šķirni, kam ir piešķirta Kopienas augu šķirņu aizsardzība [..] īpašnieks viņu var iesūdzēt tiesā, lai viņš novērstu šādu pārkāpumu vai samaksātu saprātīgu kompensāciju, vai veiktu kā vienu, tā otru. 2. Lai kurš tā rīkotos apzināti vai nolaidības dēļ, viņš turklāt atlīdzina īpašniekam jebkādus papildu zaudējumus, kas radušies no attiecīgās darbības. Nenozīmīgas nolaidības gadījumā šīs prasības var samazināt atbilstīgi šādas nenozīmīgas nolaidības pakāpei, tomēr ne tādā mērā, lai tās būtu mazākas nekā labums, ko tādējādi ieguvusi persona, kura izdarījusi attiecīgo pārkāpumu.”
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Lebara Ltd (turpmāk tekstā – “Lebara”) un Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs [Viņas Augstības Ienākumu un muitas dienestu] (turpmāk tekstā – “Commissioners”) par šī pēdējā paziņojumu par aplikšanu ar nodokli attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas, kā tiek apgalvots, jāmaksā Lebara par 2005. gada martā tās sniegtajiem telekomunikāciju pakalpojumiem.
22

Tādējādi izstumšanas no tirgus iedarbība ne vienmēr ir konkurenci ierobežojoša (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā TeliaSonera Sverige, 43. punkts). Jau pēc savas definīcijas uz sniegumu balstīta konkurence var izraisīt mazāk efektīvu un līdz ar to patērētājiem mazāk interesantu – it īpaši no cenu, izvēles, kvalitātes vai jauninājumu viedokļa – konkurentu izzušanu no tirgus vai to izstumšanu.
48

Pirmkārt, iesniedzējtiesai ir jālemj, vai, lai tiktu novērsta tādu uzņēmumu kā Stanley prettiesiska izslēgšana no 1999. gadā notikušās publiskā iepirkuma procedūras, likumdevēja veiktie pasākumi ir saderīgi ar Savienības tiesībām. Lai arī no pirmā acu uzmetiena aptuveni 16000 jaunu koncesiju piešķiršana saskaņā ar Bersani dekrētu iesniedzējtiesai šķita esam saderīga ar Tiesas noteiktajām prasībām iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Placanica u.c. 63. punktā, tai tomēr ir šaubas par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīga aizsardzība, kura ar atsevišķiem jaunās sistēmas aspektiem ir piedāvāta to uzņēmumu komercstāvoklim, kuri koncesiju bija ieguvuši 1999. gadā notikušās publiskā iepirkuma procedūras noslēgumā, pretstatā to uzņēmumu iespējamai konkurencei, kuri no minētās 1999. gadā notikušās publiskā iepirkuma procedūras bija prettiesiski izslēgti un 2006. gadā pirmo reizi varēja piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā, lai saņemtu koncesijas. Šajā ziņā iesniedzējtiesa it īpaši norāda uz Bersani dekrēta 38. panta 2. un 4. punktā paredzēto pienākumu, saskaņā ar kuru jaunajiem koncesionāriem [savas pārdošanas vietas] ir jānovieto noteiktā minimālā attālumā no jau darbību uzsākušajiem koncesionāriem.
24

Šajā gadījumā ir skaidrs, ka tad, ja cena tiek samazināta pēc darījuma izpildes, pamatlietā aplūkotajā Polijas tiesiskajā regulējumā atbilstošam nodokļa bāzes samazinājumam ir noteikts nosacījums, ka nodokļa maksātājs ir saņēmis apstiprinājumu par to, ka preču vai pakalpojumu pircējs ir saņēmis rēķina labojumus, un ka šī prasība ir vērsta uz to, lai nodrošinātu pareizu PVN piedziņu un novērstu krāpšanu, kā to it īpaši apgalvo Polijas valdība.
Būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām principā jāpiemēro direktīva, kura ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas, kādu procedūru tā īstenos, un pilnīgi noskaidro, vai pastāv pienākums veikt iepirkuma procedūras iepriekšēju izsludināšanu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai. Būtu pretēji tiesiskās noteiktības principam piemērojamās tiesības noteikt atkarībā no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas datuma, tā kā šis datums iezīmē procedūras beigas, savukārt līgumslēdzējas iestādes lēmums veikt vai neveikt publiskā iepirkuma iepriekšēju izsludināšanu parasti tiek pieņemts procedūras sākuma stadijā. Tomēr, ja pēc šī lēmuma uzsāktas sarunas būtiski atšķiras no jau veiktajām sarunām un līdz ar to pierāda pušu gribu pārskatīt līguma būtiskos noteikumus, var tikt pamatota tādas direktīvas noteikumu piemērošana, kuras transponēšanai noteiktais termiņš beidzies pēc minētā lēmuma.

(sal. ar 52.–54. punktu)
LESD 63. pantā un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (EEZ līguma) 40. pantā noteiktie valsts pienākumi nav izpildīti, ja dalībvalsts, kura vienīgi rezidentiem pensiju fondiem paredz tiesības summas, kuras atliktas ar mērķi izpildīt saistības pensiju jomā, uzskatīt par atskaitāmiem izdevumiem, nesniedz šādu pašu priekšrocību nerezidentiem pensiju fondiem.

Proti, šāda tiesiskā regulējuma sekas ir tādas, ka rezidentu pensiju fondu gūtās dividendes pretēji nerezidentu pensiju fondu saņemtajām dividendēm tātad praktiski izrādās atbrīvotas vai tikpat kā atbrīvotas no ienākuma nodokļa, lai gan nerezidentiem pensiju fondiem izmaksātajām dividendēm piemēro nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, attiecībā uz kuru nav atļauts piemērot atskaitījumus. Šāda nelabvēlīga attieksme pret nerezidentiem pensiju fondiem izmaksātajām dividendēm salīdzinājumā ar attieksmi pret rezidentiem pensiju fondiem izmaksātajām dividendēm var atturēt citā dalībvalstī, nevis Somijas Republikā reģistrētas sabiedrības veikt ieguldījumus minētajā dalībvalstī un tādējādi ir uzskatāma par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kuru principā aizliedz LESD 63. pants un EEZ līguma 40. pants.

Radot tiešu saikni starp summām, kuras atliktas ar mērķi izpildīt to saistības pensiju jomā, un pensijas apdrošināšanas iestāžu, kas gūst ar nodokli apliekamus ienākumus, darbību, šāds tiesiskais regulējums ir vērsts uz to, lai ņemtu vērā specifisko pensiju fondu mērķi, kas ir uzkrāt kapitālu ar ieguldījumu palīdzību, tostarp gūstot ienākumus dividenžu formā ar mērķi spēt izpildīt ar apdrošināšanas līgumiem pielīgtās saistības nākotnē. Tā kā šis specifiskais mērķis ir tāda paša rakstura kā nerezidentu pensiju fondu, kuri veic to pašu darbību, mērķis, šie fondi attiecībā uz šīs dalībvalsts izcelsmes dividendēm atrodas objektīvi salīdzināmā situācijā ar rezidentiem pensiju fondiem.

Turklāt šāds kapitāla brīvas aprites ierobežojums nav pamatots ar nepieciešamību nodrošināt nodokļu sistēmas saskaņotību, jo nav juridiski pietiekami pierādīts, ka rezidentiem pensiju fondiem piešķirtās nodokļu priekšrocības tiktu atsvērtas ar noteiktu nodokļu maksājumu, tādējādi pamatojot nerezidentiem pensiju fondiem izmaksāto dividenžu aplikšanu ar nodokli.

(sal. ar 32., 33., 41.–43., 50., 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Pirmstiesas procedūru, kas sākta pirms grozījuma stāšanās spēkā, bet kas turpina notikt pēc šī datuma, regulē šie jaunie noteikumi, kas kā procesuālie noteikumi ir piemērojami visām prasībām par pienākumu neizpildi, kuras celtas pēc to stāšanās spēkā, neraugoties uz to, ka procedūra tikusi sākta pirms šī datuma.

Gadījumā, ja uzņēmums, kas saņēmis atbalstu, kurš atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar kopējo tirgu, ir ticis atzīts par maksātnespējīgu, iepriekšējās situācijas atjaunošana un konkurences kropļojumu, kuri izriet no nelikumīgi izmaksātā atbalsta, novēršana principā var tikt panākta ar prasījuma par šādu atbalstu atgūšanu ierakstīšanu prasījumu sarakstā.

Tomēr šāda ierakstīšana ļauj izpildīt atgūšanas pienākumu vienīgi tad, ja gadījumā, kad valsts iestādes nevarētu pilnībā atgūt atbalsta summu, maksātnespējas procesa rezultātā notiktu nelikumīgā atbalsta saņēmēja uzņēmuma likvidēšana, t.i., tā darbības galīga izbeigšana. Tā kā nelikumīgā atbalsta saņēmējs uzņēmums ir kļuvis maksātnespējīgs un ir izveidota sabiedrība, lai turpinātu daļu no šī maksātnespējīgā uzņēmuma darbības, šīs darbības turpināšanas, attiecīgajam atbalstam neesot pilnībā atgūtam, dēļ joprojām var pastāvēt konkurences izkropļojumi, kurus izraisījusi konkurētspējas priekšrocība, kura šai sabiedrībai ir bijusi tirgū salīdzinājumā ar tās konkurentiem. Tādējādi no šādas jaunizveidotas sabiedrības, ja tai turpina būt šāda priekšrocība, var tikt prasīts atmaksāt attiecīgo atbalstu. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja ir pierādīts, ka šī sabiedrība saglabā faktisku konkurētspējas priekšrocību saistībā ar šo atbalstu, it īpaši, ja tā iegūst likvidējamās sabiedrības aktīvus, nesamaksājot atlīdzību, kas atbilst tirgus nosacījumiem, vai ja ir pierādīts, ka šādas sabiedrības izveidošanas sekas ir minētā atbalsta atgūšanas apiešana. Tā tas it īpaši ir tad, ja ar cenas, kas atbilst tirgus nosacījumiem, samaksāšanu nepietiek, lai neitralizētu konkurētspējas priekšrocību, kas saistīta ar nelikumīgo atbalstu.

Šādā gadījumā prasījuma saistībā ar šādu atbalstu ierakstīšana prasījumu sarakstā vien nav pietiekama, lai novērstu tādējādi radītu konkurences kropļojumu.

(sal. ar 72., 99., 104., 106. un 107. punktu)
Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad divām vai vairākām sabiedrībām, kuras reģistrētas dažādās dalībvalstīs, tiesvedībā, kas notiek vienā no šo dalībvalstu tiesām, katrai atsevišķi tiek pārmests Eiropas patenta, kas ir spēkā citā dalībvalstī, vienas un tās pašas valsts daļas pārkāpums attiecībā uz vienu un to pašu produktu, šīs tiesību normas izpratnē var rasties risks, ka atsevišķās tiesvedībās tiks pieņemti nesavienojami spriedumi. Valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos lietas materiālus, ir jāizvērtē, vai šāds risks pastāv.

Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 22. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādā situācijā, kura attiecas uz prasību par Eiropas patenta pārkāpumu, kurā pakārtoti tiek izvērtēta Eiropas patenta spēkā neesamība kā aizsardzības [nodrošinājuma] pasākums pret pagaidu pasākuma, kas ietver pārrobežu patenta aizliegumu, noteikšanu, piemērot šīs regulas 31. pantu.

Būtībā, pirmkārt, šīs tiesību normas reglamentē atšķirīgas situācijas un katrai no tām ir atšķirīga piemērošanas joma. Tādējādi ar 22. panta 4. punktu tiek piešķirta jurisdikcija lietas izlemšanai pēc būtības strīdos, kuri attiecas uz konkrēti noteiktu jomu, bet turpretim 31. pants ir piemērojams neatkarīgi no jebkādas jurisdikcijas pēc būtības. Turklāt nekas nenorāda, ka vienu no iesaistītajām tiesību normām varētu uzskatīt par vispārīgu vai īpašu attiecībā pret otru. No tā izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 31. pantam ir autonoma piemērošanas joma salīdzinājumā ar 22. panta 4. punktu. Šo 31. pantu piemēro, ja citā tiesā, nevis tajā, kurai ir jurisdikcija pēc būtības, ir iesniegts pieteikums par pagaidu pasākumu, tostarp aizsardzības pasākumu, noteikšanu, tādējādi minēto 22. panta 4. punktu, kas attiecas uz jurisdikciju pēc būtības, principā nevar interpretēt tā, ka tajā būtu paredzēts izņēmums no 31. panta un līdz ar to – tas padarīts par nepiemērojamu.

Otrkārt, tiesa, kurā pakārtoti iesniegta prasība, nepieņem galīgu nolēmumu par norādītā patenta spēkā esamību, bet izvērtē, kādu nolēmumu šajā ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktu varētu pieņemt tiesa, kurai ir jurisdikcija, un tā atteiksies noteikt prasīto pagaidu pasākumu, ja tās ieskatā pastāvēs saprātīga un vērā ņemama iespēja, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija, atzīs norādīto patentu par spēkā neesošu. Šajos apstākļos nepastāv nesavienojamu spriedumu risks, jo ar pagaidu lēmumu, kuru pieņēmusi tā tiesa, kurā prasība iesniegta pakārtoti, nekādā gadījumā netiks pieņemts nolēmums, kas saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktu ir jāpieņem tiesai, kurai ir jurisdikcija pēc būtības.

(sal. ar 36., 39., 40. un 48.–51. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
No Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet, ka prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, loģiskā un saprotamā veidā ir jānorāda pašā prasības pieteikuma tekstā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai neizskata kādu no iebildumiem.

Šajā ziņā prasībā, kas ir celta, piemērojot LESD 258. pantu, ir jābūt loģiskā un precīzā veidā ietvertiem iebildumiem, lai ļautu dalībvalstij un Tiesai precīzi aptvert piedēvētā Savienības tiesību pārkāpuma apjomu; šis nosacījums ir vajadzīgs, lai minētā valsts varētu lietderīgi izmantot savus aizstāvības līdzekļus un lai Tiesa varētu pārbaudīt, vai pastāv apgalvotais pārkāpums.

(sal. ar 24. un 26. punktu)
Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ir pievienots Direktīvai 97/81 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 98/23, 2. klauzulas 1. punktā ietvertais jēdziens “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” ir jādefinē dalībvalstīm un tostarp arī jānosaka, vai šis jēdziens ir attiecināms uz tiesnešiem, ar nosacījumu, ka tā rezultātā šai personu kategorijai netiek patvaļīgi liegta Direktīvā 97/81, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 98/23, un šajā pamatnolīgumā paredzētā aizsardzība. Šīs aizsardzības liegšana ir pieļaujama tikai tad, ja starp tiesnešiem un atbildīgo valsts iestādi pastāvošās attiecības to rakstura dēļ būtiski atšķiras no to attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesībām ietilpst darba ņēmēju kategorijā.

Šajā ziņā ar apstākli, ka tiesneši tiek kvalificēti kā tiesneša amata funkciju veicēji, pašu par sevi vien nav pietiekami, lai liegtu tiem iespēju atsaukties uz šajā pamatnolīgumā paredzētajām tiesībām.

Turklāt tas, ka uz tiesnešiem attiecas dienesta noteikumi un ka tos var uzskatīt par darba ņēmējiem pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, nekādi neapdraud tiesu varas neatkarības principu un dalībvalstu iespēju paredzēt īpašus tiesu varu reglamentējošus noteikumus.

(sal. ar 41., 47. un 51. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 1) punktu)
Viesnīcnieks, kas savu klientu viesnīcas istabās uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, ir “lietotājs”, kas veic pārraidītās fonogrammas “publiskošanu” Direktīvas 2006/115 par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 8. panta 2. punkta izpratnē.

Viesnīcnieka klienti, lai gan atrazdamies fonogrammu nesējsignālu pārklājuma zonā, var šīs fonogrammas klausīties tikai ar nodomu veikto viesnīcnieka darbību dēļ. Tātad viņam ir svarīga nozīme. Turklāt šādas viesnīcas klienti veido nenoteiktu potenciālo adresātu skaitu, jo minētās viesnīcas pakalpojumu pieejamība šiem klientiem principā ir atkarīga no katra klienta izvēles un to ierobežo tikai attiecīgās viesnīcas viesu uzņemšanas iespējas. Tātad šādos apstākļos runa tik tiešām ir par “personām vispārīgi”. Turklāt viesnīcas klienti veido diezgan lielu personu skaitu, tādējādi tie ir jāuzskata par publiku. Visbeidzot viesnīcas klienti ir kvalificējami kā “mērķauditorija” un “uztveroši”. Proti, viesnīcnieka veiktās darbības, lai saviem klientiem nodrošinātu piekļuvi ēterā pārraidītam darbam, ir papildpakalpojuma sniegšana, kas ietekmē šīs viesnīcas labiekārtotību un līdz ar to arī istabu cenu. Turklāt tas var piesaistīt papildu klientus, kurus interesē šāds papildpakalpojums. No tā izriet, ka viesnīcnieka veiktajai fonogrammu atskaņošanai ir peļņu nesošs raksturs.

(sal. ar 40.–45. un 47. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 1) punktu)