ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, lai nodrošinātu atbilstību Kopienas preču zīmēm piemītošās spēkā esamības prezumpcijas principam un pierādīšanas pienākuma sadalījumam spēkā neesamības atzīšanas procesā, Vispārējai tiesai bija jāatceļ apstrīdētais lēmums, pamatojoties uz to, ka Nanu–Nana nav izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu, jo tā nav spējusi pierādīt, kādas tiesību normas un paražas attiecīgajā sektorā pastāvēja apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienā un ka tādējādi apstrīdētā preču zīme būtiski neatšķīrās no tām.
1)

Vai Gaisa transporta nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Amerikas Savienotajām Valstīm, no otras puses (OV 2007, L 134) 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek dotas faktiskas tiesības Kopienas lidsabiedrībai no dalībvalsts A izkraut kravu, kas ir tikusi iekrauta trešā valstī, dalībvalstī B pēc apstāšanās ASV, kuras laikā krava netika izkrauta, un tādēļ nav nepieciešams atsaukties uz divpusējiem līgumiem starp B dalībvalsti un trešo valsti?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 337/9

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2015. gada 12. maija rīkojumu lietā T-203/10 RENV Stichting Woonpunt u.c./Eiropas Komisija 2015. gada 29. jūlijā iesniedza Stichting Woonpunt u.c.

(Lieta C-415/15 P)

(2015/C 337/11)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Stichting Woonpunt, Stichting Havensteder, agrāk Stichting Com.wonen, Woningstichting Haag Wonen, Stichting Woonbedrijf SWS.Hhvl (pārstāvji – P. Glazener, advocaat, un L. Hancher, profesors)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Beļģijas Karaliste, Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland (IVBN)

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— pilnībā vai daļēji atcelt [Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2015. gada 12. maija spriedumu lietā T-203/10 RENV] atbilstoši apelācijas sūdzībā norādītajiem pamatiem;

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jauna sprieduma taisīšanai atbilstoši Tiesas juridiskajiem secinājumiem;

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan šajā tiesvedībā, gan tiesvedībā Vispārējā tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Atbilstoši pirmajam pamatam Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības, kļūdaini novērtējusi attiecīgos faktus un nav norādījusi pienācīgu pamatojumu, uzskatot, ka prasītāju iebildumi ir vērsti pret 17. panta vēstuli, un ka Vispārējās tiesas kontrole nav attiecināma uz to. Ar savu vērtējumu Vispārējā tiesa neņem vērā to, kā ir redzams no LESD 108. panta 1. punkta, ka lēmuma tiesisko seku pamatojumam ir jāizriet no fakta, ka iepriekšējā situācija ir bijusi nesaderīga ar Līgumu. Vispārējā tiesa nepareizi interpretē TF1 spriedumu, no tā secinot, ka apstrīdētā lēmuma kontrole Vispārējā tiesā ir jāaprobežo ar to, vai Komisija ir pareizi novērtējusi esošās atbalsta shēmas, kas grozīta ar Nīderlandes uzņemtajām saistībām, saderīgumu.

Atbilstoši otrajam pamatam Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības, kļūdaini novērtējusi attiecīgos faktus un nav norādījusi pienācīgu pamatojumu, uzskatot, ka tā nevar novērtēt Komisijas ierosinātos pienācīgos pasākumus, ņemot vērā to, ka tie bija tikai priekšlikumi un tikai tas, ka Nīderlandes iestādes tos pieņēma, piešķīra pienācīgajiem pasākumiem saistošo spēku.
Lieta C-235/15: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 21. maijā iesniedza Curtea de Apel Constanţa (Rumānija) – Maria Bosneaga/Instituția Prefectului – Județul Constanța – Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 21. maijā iesniedza Curtea de Apel Constanţa (Rumānija) – Maria Bosneaga/Instituția Prefectului – Județul Constanța – Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor

(Lieta C-235/15)

Iesniedzējtiesa

Curtea de Apel Constanţa

Pamatlietas puses

Prasītāja: Maria Bosneaga

Atbildētāja: Instituția Prefectului – Județul Constanța – Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor

Prejudiciālais jautājums

Vai LESD 110. pants pieļauj, ka saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 9/2013 4. panta d) punktu tiek ieviests pienākums maksāt vides aizsardzības nodevu par Kopienas izcelsmes lietotiem mehāniskiem transportlīdzekļiem, reģistrējot īpašumtiesības uz lietoto mehānisko transportlīdzekli, ja attiecībā uz to ar tiesas rīkojumu ir uzdots atmaksāt īpašo nodokli par automobiļiem un mehāniskajiem transportlīdzekļiem, piesārņojuma nodokli par mehāniskajiem transportlīdzekļiem vai nodokli par piesārņojošo vielu emisiju no mehāniskajiem transportlīdzekļiem vai to reģistrēt bez šo nodokļu samaksas?
1)

Vai Direktīvas 2011/95/ES (1) 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts, skatīts kopā ar 10. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, a) ka ir Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. panta 1. punktā un ECPAK [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] 9. panta 1. punktā garantētās reliģijas brīvības smags pārkāpums un līdz ar to vajāšana atbilstoši direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktam ir tad, ja reliģiskas darbības vai uzvedība, ko prasa ticība, kuru aktīvi praktizē pieteicējs, un kas ir tās centrālais elements, vai kas ir balstītas uz pieteicēja reliģisko pārliecību tādējādi, ka tām ir īpaša nozīme tā reliģiskajai identitātei, ir aizliegtas izcelsmes valstī, paredzot par to sodu, vai b) vai ir vajadzīgs, ka pieteicējs, kas aktīvi praktizē noteiktu ticību, turklāt pierāda, ka reliģiskas darbības vai uzvedība, kas ir šīs ticības centrālais elements un kas viņa izcelsmes valstī ir aizliegts ticības apliecinājums, paredzot par to sodu, viņa reliģiskajai piederībai ir “īpaši svarīgas” un šajā ziņā “obligātas”?
1)

a. Vai ar Savienības tiesībām un it īpaši ar Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūru (1), 45. panta 2. punktu netiek pieļauts, ka ar valsts tiesībām līgumslēdzējai iestādei ir uzlikts pienākums, piemērojot samērīguma principu, pārbaudīt, vai pretendents, kurš ir izdarījis smagu profesionālo pienākumu pārkāpumu, patiešām ir jāizslēdz? b. Vai šajā ziņā nozīme ir tam, ka līgumslēdzēja iestāde publiskā iepirkuma nosacījumos ir paredzējusi, ka piedāvājums, kuram ir piemērojams kāds izslēgšanas pamats, netiek ņemts vērā un attiecībā uz to netiek veikta turpmāka saturiskā pārbaude?
3)

Ja iepriekš minētie Direktīvas 2000/78/EK un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas noteikumi nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā papildnodokli no pensijas, šajā lietā ir jāizvērtē, vai attiecīgās direktīvas 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka šīs tiesību normas izpratnē tādu valsts tiesisko regulējumu kā papildnodokli no pensijas var uzskatīt gan par objektīvi un saprātīgi attaisnotu, gan par attaisnotu ar likumīgu mērķi, tostarp nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, ja, kā izriet no Likuma par ienākuma nodokli sagatavošanas dokumentiem, papildnodokļa no pensijas mērķis ir iegūt nodokļu ieņēmumus no maksātspējīgiem pensiju saņēmējiem, samazināt atšķirības nodokļu aplikšanas jomā starp pensijām un ieņēmumiem no algota darba un stimulēt gados vecākus cilvēkus aktīvi turpināt darba dzīvi?
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/67/EK (1) par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai redakcijā, kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 20. februāra Direktīvas 2008/6/EK (2), it īpaši tās 9. pants nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru pasta pakalpojumu sniedzējiem ir pienākums līdzfinansēt valsts regulatīvās iestādes darbības izmaksas neatkarīgi no tā, vai tie sniedz vispārējos pakalpojumus?
2)

Vai, nosakot “saprātīgu kompensāciju”, kas pārkāpējam ir jāmaksā Kopienu šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam atbilstoši [Regulas 2100/94] 94. panta 1. punkta a) apakšpunktam, jo tas veic [Regulas 2100/94] 13. panta 2. punktā minētās darbības, uz ko viņam nav tiesību, pamatojoties uz parasto samaksu, kas šajā pašā nozarē par [Regulas 2100/94] 13. panta 2. punktā norādītajām darbībām tiek prasīta licencē tirgus apstākļos, konkrētajā gadījumā papildus ir jāņem vērā šādi apsvērumi vai apstākļi kā tādi, kas palielina atlīdzību: a) apstāklis, ka augu šķirne, kuras aizsardzība ir pārkāpta, attiecīgajā laikposmā bija šķirne, kas, pamatojoties uz īpašām iezīmēm bija ieguvusi tirgū īpašu stāvokli, nosakot samaksu par licenci tirgus apstākļos licences līgumos un norēķinos, kas ir noslēgti par attiecīgo augu šķirni; Ja šīs apstāklis konkrētā gadījumā ir jāņem vērā: Vai kompensācijas palielināšana ir pieļaujama tikai tad, ja pazīmes, kas pamato attiecīgās šķirnes īpašo stāvokli, ir iekļautas augu šķirnes tehniskajā aprakstā? b) apstāklis, ka attiecīgā augu šķirne brīdī, kad šķirne, kuras aizsardzība ir pārkāpta, tika ieviesta tirgū jau tika tirgota ar lieliem panākumiem, tādējādi pārkāpējs ietaupīja izdevumus par šķirnes, kuras aizsardzība ir pārkāpta, ieviešanu tirgū, nosakot samaksu par licenci tirgus apstākļos licences līgumos un norēķinos, kas ir noslēgti par attiecīgo augu šķirni; c) apstāklis, ka attiecīgās augu šķirnes aizsardzības pārkāpuma apmērs laikā un attiecībā uz pārdoto gabalu skaitu pārsniedza vidējo; d) apstāklis, ka pārkāpējam – atšķirībā no licences ņēmēja – nav jābaidās, ka tas maksā maksu par licences (un nevar to atprasīt), kaut arī attiecīgā šķirne, attiecībā uz kuru notiek process par spēkā neesamību, vēlāk tiek atzīta par spēkā neesošu; e) apstāklis, ka pārkāpējam – savādāk nekā tas parasti ir licences ņēmējiem – nebija pienākuma norēķināties par kvartāliem; f) apsvērums, ka augu šķirnes aizsardzības īpašniekam ir inflācijas risks, kas izpaužas tādējādi, ka tiesvedība notiek ievērojamu laiku, g) apsvērums, ka šķirnes aizsardzības tiesību īpašnieks, tā kā ir jāceļ, – savādāk nekā tas ir ienākumu no licenču piešķiršanas attiecīgajai šķirnei gūšanas gadījumā – nevar rēķināties ar ienākumiem no attiecīgās šķirnes; h) apsvērums, ka augu šķirnes aizsardzības tiesību īpašniekam, attiecīgās šķirnes aizsardzības pārkāpuma gadījumā ir gan vispārīgs, ar tiesvedību saistīts procesa risks, gan arī risks, ka galu galā izpilde attiecībā uz pārkāpēju nevarēs notikt; i) apsvērums, ka šķirnes aizsardzības īpašnieks šķirnes aizsardzības pārkāpuma gadījumā, pamatojoties uz pārkāpēja patvaļīgo rīcību, tiek atņemta brīvība noteikt, vai tas vispār grib atļaut pārkāpējam lietot attiecīgo šķirni?
1.

Saistībā ar pirmo pamatu Komisija norāda, ka šāda aplikšana ar nodokli nelabvēlīgi ietekmē personas, kuras vēlas pamest Portugāli, tādējādi atšķirīgi izturoties pret šādām personām, salīdzinājumā ar personām, kuras paliek Portugālē. Komisija uzskata, ka nodokļu atvieglojumu saņemšana saistībā ar ienākumiem, kas gūti, mainot kapitāldaļas, nevar tikt piemērota tikai gadījumos, kad nodokļu maksātājs joprojām saglabā savu rezidenci Portugālē, atšķirībā no gadījumiem, kad nodokļu maksātājs pārceļ savu rezidenci uz citu dalībvalsti vai EEZ valsti. Attiecīgi, ar CIRS 10. pantu radītās atšķirības ir pretrunā LESD 21., 45. un 49. pantam un EEZ līguma 28. un 31. pantam. Turklāt aizsardzība pret nodokļu ieturējumu, kas izriet no šobrīd vēl negūtajiem ienākumiem, ir jānodrošina atbilstoši Tiesas judikatūrā noteiktajam samērīguma principam. Šajā tiesvedībā Komisija uzskata, ka Portugāles tiesību akti pārsniedz mērķa – nodokļu sistēmas efektivitāte – sasniegšanai nepieciešamo, jo Portugāles tiesiskajā regulējumā šis noteikums ir jāpiemēro vienādi, neatkarīgi no tā, vai fiziskā persona savu rezidenci Portugālē saglabā vai nesaglabā.
1)

Vai, runājot par zemes mobilo radiokomunikāciju terminālaprīkojumu, ar Kopienu tiesībām (Direktīva 1999/5 (1), kā arī Direktīvas 2002/19 (2), 2002/20 (3), 2002/21 (4) un 2002/22 (5)) ir saderīgs turpmāk minētais valsts tiesiskais regulējums: — Dekrētlikuma Nr. 4/2014, kas vēlāk pārveidots par Likumu Nr. 50/2014, 2. panta 4. punkts; — Leģislatīvā dekrēta Nr. 259/2003 160. pants; — Republikas Prezidenta dekrētam Nr. 641/1972 pievienotās tabulas 21. pants; kurā, pielīdzinot terminālaprīkojumu radiostacijai, lietotājam ir paredzēts pienākums saņemt vispārēju atļauju, kā arī īpašu licenci attiecībā uz radiostaciju, uzskatot šīs darbības par nodokļa iekasējamības gadījumu? Līdz ar to, runājot konkrēti par terminālaprīkojuma izmantošanu, vai Itālijas prakse paredzēt lietotājiem pienākumu saņemt vispārēju atļauju un licenci attiecībā uz radiostaciju ir saderīga ar Kopienu tiesībām, ciktāl laišana tirgū, terminālaprīkojuma brīva aprite un nodošana ekspluatācijā jau ir detalizēti reglamentēta Savienības tiesību avotos (Direktīva 1999/5), kuros nav paredzēta nekāda vispārēja atļauja un/vai licence? Valsts tiesiskajā regulējumā vispārējā atļauja un licence ir paredzētas, neraugoties uz to, ka: — vispārējā atļauja ir pasākums, kas ietekmē nevis terminālaprīkojuma lietotāju, bet gan uzņēmumus, kuri vēlas nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumus (atļauju izsniegšanas direktīvas 2002/20 1.–3. pants); — koncesija ir paredzēta individuālu tiesību izmantot radio frekvences un tiesību izmantot numurus piešķiršanai, kas acīmredzami nav saistītas ar terminālaprīkojuma izmantošanu; — Kopienu tiesību aktos nav paredzēts nekāds pienākums saņemt vispārēju atļauju vai licenci attiecībā uz terminālaprīkojumu; — Direktīvas 1999/5 8. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis “neaizliedz, neierobežo un netraucē to ierīču laišanu tirgū un nodošanu ekspluatācijā savā teritorijā, kurām ir [..] CE marķējums”; — pastāv materiālas un normatīvas atšķirības un neatbilstība starp radiostaciju un zemes mobilo radiokomunikāciju terminālaprīkojumu.
—

atcelt Vispārējās tiesas 2014. gada 11. jūlija spriedumu lietā T-533/10 DTS Distribuidora de Televisión Digital, S.A./Komisija un līdz ar to saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantu: — balstoties uz tās rīcībā esošajiem elementiem, apmierināt prasījumus, kas formulēti pieteikumā par lietas ierosināšanu tiesvedībā pirmajā instancē, un atcelt Komisijas 2010. gada 20. jūlija Lēmumu 2011/1/ES (1) par valsts atbalsta shēmu C 38/09 (ex NN 58/09), ko Spānija plāno īstenot attiecībā uz Corporación de Radio y Televisión Española (RTVE), vai — pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai to izskatītu Tiesas sprieduma gaismā;
1)

Vai 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/118/EK (1) 1. panta 3. punkta tiesību norma ir juridiski pietiekama un pilnīga/beznosacījuma un pietiekami skaidra tādējādi, ka, neraugoties uz to, ka šī norma nav transponēta dalībvalsts/Grieķijas tiesībās, tai ir tieša iedarbība un privātpersona, kurai no tās izriet tiesības, uz to var atsaukties valsts tiesās, un šīm pēdējām tā ir jāņem vērā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 315/37

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 11. jūnijā iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) – Grünwald Logistik Service GmbH (GLS)/Hauptzollamt Hamburg–Stadt

(Lieta C-284/14)

2014/C 315/59

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Hamburg

Pamatlietas puses

Prasītāja: Grünwald Logistik Service GmbH (GLS)

Atbildētāja: Hauptzollamt Hamburg-Stadt

Prejudiciālais jautājums

Vai ir spēkā Padomes 2013. gada 18. februāra Īstenošanas regula Nr. 158/2013, ar ko atkārtoti nosaka galīgo antidempinga maksājumu dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (proti, mandarīnu utt.) importam (1), lai gan neilgi pirms tās pieņemšanas tika veikta nevis neatkarīga antidempinga izmeklēšana, bet gan tikai tika turpināta par laikposmu no 2006. gada 1. oktobra līdz 2007. gada 30. septembrim kādreiz jau veiktā antidempinga izmeklēšana, un turklāt šī izmeklēšana bija veikta atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas konstatētajam 2012. gada 22. marta spriedumā lietā C-338/10 (2), tomēr neievērojot prasības, kas paredzētas Padomes 1995. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (3), redakcijā, kas izriet no Padomes 2005. gada 21. decembra Regulas (EK) Nr. 2117/2005, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (4), un tādēļ Tiesa minētajā spriedumā atzina par spēkā neesošu Padomes 2008. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1355/2008, ar ko uzliek galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kas uzlikts par dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (proti, mandarīnu utt.) importu (5), kas bija pieņemta, balstoties uz šo izmeklēšanu?

(1) OV L 49, 29. lpp.

(2) ECLI:EU:C:2012:158

(3) OV 1996 L 56, 1. lpp.

(4) OV L 340, 17. lpp.

(5) OV L 350, 35. lpp.
1)

Vai Regula Nr. 261/2004 (1), ņemot vērā tās preambulas 15. apsvērumu, ir interpretējama tādējādi, ka ārkārtējo apstākļu iestāšanās, kura gaisa pārvadātājam liek pēc to iestāšanās lidojumus apzināti novirzīt un vispirms izpildīt tieši ārkārtējo apstākļu skartos lidojumus, attaisno kavēšanos regulas 5. panta izpratnē, un gaisa pārvadātājs var tikt atbrīvots no tā pienākuma samaksāt pasažierim, kura lidojums tika izpildīts tikai pēc tam, kad minētie apstākļi tika novērsti un varēja tikt izpildīti visi lidojumi, kompensāciju saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 223/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 25. aprīlī iesniedza Audiencia Provincial Navarra (Spānija) – Antonia Valdivia Reche/Banco de Valencia S.A.

(Lieta C-208/14)

2014/C 223/08

Tiesvedības valoda – spāņu

Iesniedzējtiesa

Audiencia Provincial Navarra

Pamatlietas puses

Prasītāja: Antonia Valdivia Reche

Atbildētāja: Banco de Valencia S.A.

Prejudiciālais jautājums

Vai tad, ja ir atzīts noteikuma, kurā nokavējuma procentu likme noteikta 29 % apmērā, negodīgais raksturs, Direktīvas 93/13/EEK (1) 6. panta 1. punkts valsts tiesai uzliek pienākumu to pasludināt par spēkā neesošu bez iespējas grozīt norunāto procentu likmi, pat tad, ja to skaidri lūdzis viens no atbildētajiem patērētājiem?

(1) Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/12/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos. OV L 95, 29. lpp.
4.

Turklāt no sūdzībām, ko Komisijai iesniegušas desmit dažādas Grieķijas ārstu federācijas, izriet, ka šie darbinieki, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, kā arī praksē bija spiesti strādāt vidēji no 60 līdz 72 stundām nedēļā (štata ārsti) un no 71 līdz 93 stundām (ārsti stažieri). Regulāri savā darba vietā tiem nepārtraukti bija jāstrādā līdz pat 32 stundām.
2)

Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde: Vai Savienības tiesības publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (2), 26. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā LTTG 3. panta 1. punkta trešais teikums, kurā paredzēta obligāta piedāvājuma izslēgšana, ja saimnieciskās darbības subjekts, jau iesniedzot piedāvājumu, atsevišķā deklarācijā nav apņēmies darīt to, ko līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumā tam būtu līgumisks pienākums darīt arī bez šīs deklarācijas iesniegšanas?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 85/18

Prasība, kas celta 2014. gada 24. janvārī — Eiropas Komisija/Polijas Republika

(Lieta C-36/14)

2014/C 85/33

Tiesvedības valoda — poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — K. Herrmann un M. Patakia)

Atbildētāja: Polijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka Polijas Republika piemēro nesamērīgu un ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīvas 2009/73/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (1) 3. panta 2. punktu nesaderīgu pasākumu un saistībā ar to nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti šīs direktīvas 3. panta 1. punktā, skatītā kopā ar 3. panta 2. punktu, veicot laika ziņā neierobežotu valsts intervenci tādā veidā, ka enerģētikas uzņēmumiem ir jāpiemēro Enerģētikas regulējošās iestādes priekšsēdētāja apstiprinātas cenas dabas gāzes piegādēm, bet valsts tiesībās valsts administratīvajām iestādēm nav paredzēts pienākums regulāri pārbaudīt to piemērošanas gāzes nozarē vajadzību un veidu, ievērojot šīs nozares attīstības stāvokli, (i), un piemērošana notiek neierobežotam lietotāju skaitam, nenošķirot pircējus un nešķirojot indivīdu situācijas atsevišķu grupu ietvaros (ii);

— piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Enerģētikas likuma 47. pantā noteiktais pienākums, par kura neievērošanu ir paredzēts naudas sods, cenām dabas gāzes piegādēm saņemt Enerģētikas regulējošās iestādes priekšsēdētāja piekrišanu, ciktāl tas attiecas uz visiem enerģētikas uzņēmumiem attiecībā uz piegādēm pircējiem, kas nav mājsaimniecības, ir valsts intervence tā dēvēto reglamentēto cenu veidā, kas nav savienojama ar samērīguma principa prasībām un saistībā ar to pārkāpj Direktīvas 2009/73/EK 3. panta 1. un 2. punktu.

Proti, strīdīgā valsts intervence neatbilst Tiesas spriedumā lietā C-265/08 noteiktajiem standartiem, jo spēkā esošajās valsts tiesībās (1997. gada 10. aprīļa Enerģētikas likums) ir paredzēts pienākums piemērot reglamentētās cenas veidā, kas pārsniedz to, ka ir nepieciešams vispārējo saimniecisko interešu īstenošanai (aizsardzība pret pārāk augstām gāzes cenām). It īpaši pienākums saņemt piekrišanu dabas gāzes piegādes cenām nav ierobežots laikā un nav atkarīgs no gāzes tirgū valdošās, šādu intervenci attaisnojošas situācijas pārbaudes. Turklāt tas tiek piemērots visiem enerģētikas uzņēmumiem, ko nav tieši atbrīvojis Enerģētikas regulējošās iestādes priekšsēdētājs, neņemot vērā to stāvokli gāzes tirgū, un nenošķirot tos atbilstoši pircēju kategorijai: attieksme pret rūpnieciskiem galaklientiem, lieltirgotājiem un mājsaimniecībām ir vienāda.

(1) OV L 211, 94. lpp.
—

piespriest Itālijas Republikai samaksāt Komisijai naudas sodu par dienu EUR 256 819,2 apmērā (t.i., EUR 85 606,4 dienā par katru iekārtu kategoriju), no kuras atskaitīts iespējamais samazinājums, kas izriet no piedāvātās samazinājuma formulas, sākot no dienas, kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā, līdz dienai, kad tiks izpildīts spriedums lietā C-297/08;
4)

Kad ir jāveic novērtējums par to, vai a) pastāv kļūda, par kuru var pamatoti uzskatīt, ka lauksaimnieks to varēja atklāt Regulas Nr. 73/2009 137. panta izpratnē, b) pastāv kļūda, par kuru var pamatoti uzskatīt, ka lauksaimnieks to varēja atklāt Komisijas īstenošanas Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punkta izpratnē, c) saņēmēju nevar uzskatīt par tādu, kas rīkojies labā ticībā Komisijas īstenošanas Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punkta izpratnē?
1)

Vai saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām un it īpaši — Eiropas Tiesas spriedumā apvienotajās lietās no C-307/09 līdz C-309/09 (1) izmantoto darbaspēka nodrošināšanas definīciju var runāt par darbaspēka nodrošināšanu, ja darbuzņēmējs uzņemas pienākumu ar savu darbinieku palīdzību klienta kautuvē no viņa īrētās telpās pārstrādāt liellopu pusliemeņus un tos fasēt tirdzniecībai gatavos gaļas iepakojumos, ja darbuzņēmējs saņem samaksu atkarībā no pārstrādātās gaļas kilogramiem un darbuzņēmējam jāakceptē tas, ka par gaļas pārstrādāšanu norunātā samaksa tiek samazināta gaļas pārstrādes nepietiekamas kvalitātes gadījumos, ņemot vērā arī to, ka darbuzņēmējs šo pakalpojumu uzņemošajā dalībvalstī sniedz tikai un vienīgi vienam klientam un ka šis pēdējais veic arī gaļas pārstrādes darba kvalitātes pārbaudi?