Ne Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, ne arī Savienības primārajās tiesībās nav paredzētas normas, ar kurām juridiskās personas, kas ir valstu veidojumi, nevarētu izmantot pamattiesībās paredzēto aizsardzību. Šajā ziņā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 34. pants ir procesuālo tiesību norma, kas nav piemērojama tiesvedībā Savienības tiesās, jo šīs tiesību normas mērķis ir izvairīties no tā, šīs konvencijas dalībvalsts būtu reizē prasītāja un atbildētāja minētajā Tiesā. Turklāt apstāklim, ka valsts garantē pamattiesības savā teritorijā, tomēr nav nozīmes attiecībā uz tiesību apjomu, ko var piemērot juridiskām personām, kas ir šīs pašas valsts veidojumi, trešo valstu teritorijā. Visbeidzot ar tādiem pakalpojumiem, kas ir komercdarbība, kuru īsteno konkurencei atvērtā nozarē un kam piemēro vispārējo tiesisko regulējumu, kā arī komercdarījumiem, kurus noslēdz ar vienībām, kas piedalās kodolieroču izplatīšanā, nevar pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums piedalās valsts varas īstenošanā un tas nav pamats, lai to kvalificētu par valsts veidojumu.

Ja vien noteiktu apstākļu paziņošanai pretrunā nav imperatīvi apsvērumi, kas saistīti ar Savienības un tās dalībvalstu drošību vai to starptautisko attiecību uzturēšanu, Padomei ir pienākums attiecīgajai struktūrai, uz kuru attiecas ierobežojošie pasākumi, darīt zināmus īpašos un konkrētos to pieņemšanas iemeslus. Attiecībā uz aktu, ar kuru tiek iesaldēti kādas vienības naudas līdzekļi, pārkāpuma pierādījumi ir jāpaziņo vai nu vienlaikus ar attiecīgā akta pieņemšanu, vai iespējami drīz pēc tā pieņemšanas. Ja ir paziņota pietiekami precīza informācija, kas ļauj ieinteresētajai vienībai lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par apsūdzošajiem pierādījumiem, kurus pret to izvirza Padome, tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips neparedz Padomei pienākumu pašai pēc savas iniciatīvas dot piekļuvi lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem. Visiem ar attiecīgo pasākumu saistītajiem administratīvajiem dokumentiem, kas nav konfidenciāli, Padomei ir pienākums dot piekļuvi tikai pēc ieinteresētās personas pieprasījuma.

Akta, ar kuru attiecībā pret kādu vienību ir tikuši noteikti ierobežojoši pasākumi, tiesiskuma pārbaude tiesā attiecas uz tā pamatojumam minēto faktu un apstākļu pārbaudi tāpat kā uz pierādījumu un informācijas, uz kuru šis vērtējums balstīts, pārbaudi. Apstrīdēšanas gadījumā Padomei ir jāiesniedz attiecīgie pierādījumi, lai Savienības tiesa varētu tos izvērtēt.

Apstāklis, ka ierobežojošie pasākumi attiecībā uz prasītāju ir tikuši pieņemti, pamatojoties uz pierādījumiem, kurus ir savākusi viena dalībvalsts, neko nemaina tajā, ka apstrīdēto aktu autors ir Padome, kuras pienākums līdz ar to ir nodrošināt, ka to pieņemšana ir pamatota, attiecīgā gadījumā prasot konkrētajai dalībvalstij iesniegt šim nolūkam nepieciešamos pierādījumus un informāciju. Tāpat Padome nevar atsaukties uz to, ka attiecīgie pierādījumi ir iegūti no konfidenciāliem avotiem un tādēļ nevar tikt izpausti. Kaut arī šis apstāklis, iespējams, varētu pamatot attiecībā uz šo pierādījumu paziņošanu prasītājiem vai to advokātiem noteiktos ierobežojumus, tomēr, ņemot vērā tiesas pārbaudes būtisko nozīmi ierobežojošo pasākumu pieņemšanā, Savienības tiesai ir jābūt pilnvarām pārbaudīt šādu pasākumu tiesiskumu un pamatotību, un nevar celt iebildumus saistībā ar Padomes izmantoto pierādījumu un informācijas noslēpumu vai konfidencialitāti. Turklāt Padomei nav tiesību pamatot aktu, ar kuru tiek pieņemti ierobežojoši pasākumi, ar kādas dalībvalsts nosūtīto informāciju vai pierādījumiem, kuri iekļauti lietas materiālos, ja šī dalībvalsts nevēlas atļaut šīs informācijas paziņošanu Savienības tiesai, kuras uzdevums ir pārbaudīt šī lēmuma tiesiskumu.

(sal. ar 122., 125. un 126. punktu)