ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 17. februārī ( )

Lieta C‑325/09

Secretary of State for the Home Department

pret

Maria Dias

(Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Personu brīva pārvietošanās – Direktīva 2004/38/EK – 16. pants – Pastāvīgas uzturēšanās tiesības – Uzturēšanās laikposmu, kas beigušies pirms direktīvas transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī, ņemšana vērā – Uzturēšanās likumība – Tādas uzturēšanās sekas, kas ir nelikumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē un kas seko pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās šīs direktīvas izpratnē





1. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Court of Appeal [Apelāciju tiesa] (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) atkārtoti uzdod Tiesai jautājumus par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 16. panta interpretāciju ( ). Minētā panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka Eiropas Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī.

2. Šai lietai ir cieša saistība ar lietu Lassal, kurā Tiesa savu spriedumu pasludināja 2010. gada 7. oktobrī ( ). Arī šajā lietā runa ir par jautājumu – ciktāl Direktīvas 2004/38 16. panta ietvaros ir jāņem vērā uzturēšanās laikposmi, kas ir beigušies pirms tās transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī. Katrā ziņā izskatāmajā lietā ir izvirzīts plašs jautājums par to, vai Savienības pilsonei pastāvīgas uzturēšanās tiesības var rasties arī tad, ja tā sākotnēji piecus gadus nepārtraukti likumīgi ir uzturējusies uzņēmējā dalībvalstī un pēc tam nepilnu gadu ir uzturējusies – atbilstoši tolaik spēkā esošajām Savienības tiesību normām – nelikumīgi, tomēr viņai bija valsts kompetento iestāžu izdota un neanulēta uzturēšanās atļauja. Šī lieta sniedz Tiesai iespēju turpināt attīstīt savu judikatūru par direktīvas 16. pantu.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Eiropas Savienības tiesības ( )

1) Primārās tiesības

3. EKL 12. panta 1. punktā ir noteikts:

“Piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”

4. EKL 18. pantā ir noteikts:

“1) Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.

2) Ja izrādās, ka minētā mērķa sasniegšanai vajadzīga Kopienas rīcība, bet šis Līgums nav piešķīris šim nolūkam vajadzīgās pilnvaras, tad Padome var pieņemt noteikumus, lai sekmētu 1. punktā minēto tiesību īstenošanu. Padome pieņem lēmumu saskaņā ar 251. pantā noteikto procedūru.

3) Šā panta 2. punkts neattiecas uz noteikumiem par pasēm, personu apliecībām, uzturēšanās atļaujām vai citiem līdzīgiem dokumentiem, kā arī uz noteikumiem par sociālo nodrošinājumu vai sociālo aizsardzību.”

2) Sekundārās tiesības

a) Direktīva 2004/38

5. Direktīvas 2004/38 preambulas 1., 2. un 3. apsvērums ir izteikti šādi:

“1) Savienības pilsonība ikvienam Savienības pilsonim nodrošina primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai noteiktos pasākumus.

2) Personu brīva pārvietošanās ir viena no pamatbrīvībām, kas raksturīgas iekšējam tirgum, kurš aptver teritoriju bez iekšējām robežām un kurā brīvība tiek nodrošināta saskaņā ar Līguma nosacījumiem.

3) Savienības pilsonībai vajadzētu būt dalībvalstu piederīgo pamatstatusam, viņiem īstenojot savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Tādēļ, lai vienkāršotu un nostiprinātu visu Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, ir jākodificē un jāpārskata Kopienas tiesību akti, kas atsevišķi attiecas uz darba ņēmējiem, pašnodarbinātām personām, kā arī studentiem un citām ekonomiski neaktīvām personām.”

6. Direktīvas 2004/38 preambulas 17. un 18. apsvērums ir formulēti šādi:

“17) Pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršana Savienības pilsoņiem, kas izvēlējušies ilgstoši apmesties tajā, stiprina Savienības pilsonības izjūtu, turklāt tā ir viens no galvenajiem faktoriem, kas veicina sociālo kohēziju, kura ir viens no Savienības pamatmērķiem. Tādēļ visiem Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kas piecus gadus pastāvīgi uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem un kas nav bijuši izraidīti, būtu jāparedz pastāvīgas uzturēšanās tiesības.

18) Lai pastāvīgas uzturēšanās tiesības kļūtu par faktisku līdzekli integrācijai uzņēmējas valsts sabiedrībā, kurā Savienības pilsonis uzturas, uz šīm tiesībām pēc to iegūšanas nedrīkstētu attiecināt nosacījumus.”

7. Direktīvas 2004/38 7. panta redakcija ir šāda:

“Tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus

1) Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:

a) viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī

b) viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī

[..]

3) Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu šādos apstākļos:

a) viņš/viņa uz laiku ir darbnespējīgs(-a) slimības vai nelaimes gadījuma dēļ;

b) viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(-a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(-usi) nodarbināts(-a) ilgāk nekā vienu gadu, turklāt ir reģistrējies(‑usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs;

c) viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(-a) kā piespiedu bezdarbnieks pēc tam, kad ir beidzies viņa/viņas darba līgums uz noteiktu laiku, kas ir bijis mazāk nekā gads, vai ja viņš/viņa ir kļuvis par piespiedu bezdarbnieku pirmo divpadsmit mēnešu laikā un ir reģistrējies(-usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs. Šādā gadījumā darba ņēmēja statuss saglabājas ne mazāk kā sešus mēnešus;

d) viņš/viņa sāk arodmācības. Ja vien viņš/viņa nav piespiedu bezdarbnieks, darba ņēmēja statuss saglabājas tikai tad, ja apmācība ir saistīta ar iepriekšējo nodarbinātību.

[..]”

8. Direktīvas 14. panta 3. punktā ir noteikts:

“Ja Savienības pilsonis vai viņa/viņas ģimenes locekļi izmanto uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, tas nav priekšnoteikums tūlītējai viņa/viņas izraidīšanai.”

9. Direktīvas 16. pantā ir ietverts vispārējs noteikums attiecībā uz pastāvīgas uzturēšanās tiesībām. Tajā ir noteikts:

“Vispārējs noteikums attiecībā uz Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem

1) Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. Uz šīm tiesībām nedrīkst attiecināt III nodaļā paredzētos nosacījumus.

[..]

3) Uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē īslaicīga prombūtne, kas nav ilgāka par sešiem mēnešiem gadā, vai ilgāka prombūtne obligātā militārā dienesta dēļ, vai vienreizēja prombūtne, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, grūtniecība un dzemdības, nopietna slimība, mācības vai arodmācības, vai norīkojums darbā citā dalībvalstī vai trešā valstī.

4) Tiklīdz pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir iegūtas, tās var zaudēt tikai tad, ja prombūtne no uzņēmējas dalībvalsts ir ilgāka par diviem secīgiem gadiem.”

10. Direktīvas 24. pantā ir noteikts:

“Vienlīdzīga attieksme

1) Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības.

2) Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laika posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”

11. Direktīvas 37. pantā ir paredzēts:

“Labvēlīgāki nosacījumi valstu tiesību aktos

Šīs direktīvas noteikumi neskar dalībvalstu pieņemtos normatīvos un administratīvos aktus, kuru nosacījumi ir labvēlīgāki personām, uz ko attiecas šī direktīva.”

12. Direktīvas 38. pantā ir noteikts:

“Atcelšana

1) Regulas (EEK) Nr. 1612/68 10. un 11. pantu atceļ no 2006. gada 30. aprīļa.

2) Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK atceļ no 2006. gada 30. aprīļa.

3) Atsauces uz atceltajiem noteikumiem un direktīvām uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu.”

13. Atbilstoši direktīvas 40. panta 1. punktam dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2006. gada 30. aprīlim nodrošinātu atbilstību šai direktīvai.

b) Direktīva 68/360

14. Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvas 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā ( ) 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

“1) Dalībvalstis piešķir uzturēšanās tiesības savā teritorijā tām personām, kuras minētas šīs direktīvas 1. pantā un kuras var uzrādīt dokumentus, kas uzskaitīti šī panta 3. punktā.

2) Kā pierādījumu par uzturēšanās tiesībām izsniedz dokumentu ar nosaukumu “EEK dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās atļauja” Šajā dokumentā jābūt paziņojumam, ka tas ir izsniegts saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un saskaņā ar dalībvalstu veiktajiem pasākumiem šīs direktīvas īstenošanai. Paziņojuma teksts ir atrodams šīs direktīvas pielikumā.”

15. Direktīvas 68/360 6. panta 1. punktā ir noteikts:

“Uzturēšanās atļaujai:

a) jābūt derīgai visā tās dalībvalsts teritorijā, kura to ir izsniegusi;

b) jābūt derīgai vismaz piecus gadus pēc tās izsniegšanas dienas un jāparedz tās automātiska atjaunošana.”

16. Direktīvas 68/360 7. panta 1. punktā ir noteikts:

“Derīgu uzturēšanās atļauju darba ņēmējam nevar anulēt, pamatojoties tikai un vienīgi uz to, ka viņa nodarbinātība ir pārtraukta, vai nu tāpēc, ka viņš uz laiku ir kļuvis darbnespējīgs slimības vai nelaimes gadījuma dēļ, vai tāpēc, ka viņš atrodas piespiedu bezdarba situācijā, ko apliecina kompetents nodarbinātības dienests.”

B – Valsts tiesības

17. Atbilstošās valsts tiesību normās ir noteikts, ka sociālā palīdzība ir maksājums, ko atkarībā no ienākumiem izmaksā trūcīgām personām vecumā no 16 līdz 59 gadiem, kurām nav jāpiesakās bezdarbnieku pabalsta saņemšanai, jo tās, piemēram, ir vēlīnā grūtniecības stāvoklī, darbnespējīgas vai vientuļie vecāki.

18. Normatīvais pamats sociālajai palīdzībai ir 1992. gada Social Security Contributions and Benefits Act [Likums par sociālā nodrošinājuma iemaksām un pabalstiem] (turpmāk tekstā – “1992. gada likums”). Saskaņā ar 1992. gada likuma 124. panta 1. punkta b) apakšpunktu, lai iegūtu tiesības saņemt sociālo palīdzību, jāievēro nosacījums, ka personas ienākumi nedrīkst pārsniegt “piemērojamo summu”. Saskaņā ar 1992. gada likuma 135. panta 1. punktu piemērojamā summa var būt tāda summa vai tādu summu kopums, ko var noteikt saistībā ar šo pabalstu. 1992. gada likuma 135. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tiesības noteikt piemērojamo summu ietver tiesības par piemērojamo summu noteikt nulli.

19. Atbilstoši Income Support (General) Regulations 1987 [1987. gada (Vispārējo) ienākuma pabalsta noteikumu] (turpmāk tekstā – “1987. gada noteikumi”) 21., 21.AA pantam un 7. pielikumam piemērojamā summa, ko nosaka personai no ārvalstīm, ir nulle, līdz ar to šai personai nav tiesību uz sociālo pabalstu.

20. “Persona no ārvalstīm” ir definēta 1987. gada noteikumu 21.AA pantā kā pieteicējs, kas pastāvīgi nedzīvo Apvienotajā Karalistē, Normandijas salās, Menas salā vai Īrijas Republikā.

Saskaņā ar šo noteikumu 2. punktu pabalsta pieprasītājs tiek uzskatīts par tādu, kas pastāvīgi dzīvo Apvienotajā Karalistē, Normandijas salās, Menas salā vai Īrijas Republikā, ja viņam Apvienotajā Karalistē, Normandijas salās, Menas salā vai Īrijas Republikā ir tādas uzturēšanās tiesības, kas ir atšķirīgas no 3. punktā minētajām uzturēšanās tiesībām.

21. Saskaņā ar šo noteikumu 3. punktu pie uzturēšanās tiesībām it īpaši nav pieskaitāmas:

– uzturēšanās tiesības, kuru pamatā ir ES pilsoņa tiesības uzturēties citā valstī sākotnējo periodu trīs mēnešu garumā,

– uzturēšanās tiesības, kuru pamatā ir ES pilsoņa tiesības uzturēties pēc šī perioda, ja šī persona ir atzīstama par darba meklētāju vai to ģimenes locekli.

22. Šīs normas 4. punktā ir paredzēts, ka noteiktas personas nav uzskatāmas par “personām no ārvalstīm” un uz tām var attiecināt tiesības saņemt sociālo pabalstu. Šai personu grupai it īpaši ir pieskaitāmi ES pilsoņi, kuri ir darba ņēmēji vai ekonomiski neatkarīgi citādā veidā.

II – Fakti un tiesvedība iesniedzējtiesā

23. Marija Diasa [Maria Dias] ir Portugāles pilsone. Viņa nav precējusies. 1998. gada janvārī kopā ar saviem diviem bērniem M. Diasa ieradās Apvienotajā Karalistē, kur viņa nekavējoties sāka strādāt. Tagad abi šie bērni ir pieauguši un nedzīvo kopā ar M. Diasu.

24. M. Diasas uzturēšanos Apvienotajā Karalistē var iedalīt šādos laika posmos:

– no 1998. gada janvāra līdz 2002. gada vasarai (turpmāk tekstā – “1. laika posms”) M. Diasa bija darba ņēmēja;

– no 2002. gada vasaras līdz 2003. gada 17. aprīlim (turpmāk tekstā – “2. laika posms”) viņa bija grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā. M. Diasas jaunākais bērns piedzima 2002. gada 7. oktobrī;

– pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma M. Diasa brīvprātīgi izlēma pagaidām neatgriezties darbā un no 2003. gada 18. aprīļa līdz 2004. gada 25. aprīlim (turpmāk tekstā – “3. laika posms”) rūpējās par savu jaunāko bērnu. Šajā laika posmā viņa saņēma sociālo pabalstu, kas bija paredzēts saskaņā ar attiecīgajā brīdī spēkā esošiem valsts noteikumiem ( );

– no 2004. gada 26. aprīļa līdz 2007. gada 23. martam (turpmāk tekstā – “4. laika posms”) viņa atgriezās savā darba vietā un līdz ar to atkal bija darba ņēmēja;

– kopš 2007. gada 24. marta (turpmāk tekstā – “5. laika posms”) M. Diasa atkal nav nodarbināta.

25. 2000. gada 13. maijā (tātad 1. laika posmā) Home Office (Iekšlietu ministrija) izsniedza M. Diasai uzturēšanās atļauju. Tās teksts ir šāds:

“Uzturēšanās atļauja EEK dalībvalsts valstspiederīgajam.

Šī atļauja ir izdota saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un Padomes 1968. gada 15. oktobra direktīvas [Direktīva 68/360] transponēšanas pasākumiem.

Saskaņā ar iepriekš minētās regulas noteikumiem šīs atļaujas turētāju var nodarbināt Apvienotajā Karalistē, pamatojoties uz tiem pašiem noteikumiem, kas ir piemērojami darba ņēmējiem Apvienotajā Karalistē.

Šo atļauju ir ieteicams uzrādīt Immigration Officer [Imigrācijas dienesta darbiniekam] katru reizi, kad jūs ierodieties Apvienotajā Karalistē vai izbrauciet no tās.”

26. Dokumentā bija norādīts, ka atļauja ir derīga no izdošanas datuma, 2000. gada 13. maija, līdz 2005. gada 13. maijam. Saskaņā ar tajā uzdrukātajām piezīmēm, atļaujas turētājiem tiek norādīts, ka

“Šīs atļaujas derīguma termiņš ir laika posms, kurā jūs variet uzturēties Apvienotajā Karalistē. Laika ierobežojums, izņemot gadījumus, ja tas tiek aizstāts ar citu datumu, tiks attiecināts uz visām citām vēlāk izsniegtajām iebraukšanas atļaujām, kuras jūs šīs atļaujas spēkā esamības laikā, iespējams, iegūsiet pēc izbraukšanas no Apvienotās Karalistes.”

27. 2007. gada 26. martā, tātad 5. laika posmā, un pēc Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī, M. Diasa pieprasīja sociālo pabalstu. Saskaņā ar attiecīgajā brīdī spēkā esošajām valsts tiesību normām viņas lūguma piešķirt sociālās palīdzības pabalstu apmierināšana ir atkarīga no tā, vai viņai attiecīgajā brīdī bija pastāvīgas uzturēšanās tiesības Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē.

28. Pēc tam, kad M. Diasas lūgums tika noraidīts, viņa vērsās pie Social Security Commissioner [Sociālā nodrošinājuma komisāra]. Social Security Commissioner uzskatīja, ka M. Diasas lūgums par sociālā pabalsta saņemšanu ir pamatots, jo viņai bija pastāvīgas uzturēšanās tiesības Direktīvas 2004/38 16. panta izpratnē. Tomēr M. Diasas uzturēšanās [Apvienotajā Karalistē] 1. un 2. laika posmā, proti, no 1998. gada janvāra līdz 2003. gada 17. aprīlim, nav ņemama vērā. Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta ietvaros varētu ņemt vērā tikai tos uzturēšanās laika posmus, kas būtu beigušies pēc 2006. gada 30. aprīļa, proti, pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām. Turpretī M. Diasas uzturēšanās [Apvienotajā Karalistē] 3. un 4. laika posms var tikt ņemti vērā. Tomēr 3. laika posmā M. Diasa neesot bijusi darba ņēmēja un arī ekonomiski neatkarīga. Tomēr valsts kompetento iestāžu izsniegtā uzturēšanās atļauja esot nodrošinājusi M. Diasai uzturēšanās tiesības. Turklāt M. Diasai uzturēšanās tiesības šajā laika posmā izrietēja tieši no EKL 18. panta.

29. Secretary of State [Valsts sekretārs] iesniedzējtiesā par šo Social Security Commissioner lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību un M. Diasa – pretapelācijas sūdzību. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa ir izdarījusi šādus pagaidu secinājumus:

30. Vispirms iesniedzējtiesa esot pagaidu kārtā secinājusi, ka gan Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkts, gan 16. panta 4. punkts esot piemērojami uzturēšanās laika posmiem, kas esot beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa, ja šī uzturēšanās būtu bijusi saderīga ar toreiz spēkā esošajām Eiropas tiesību normām. Tā kā M. Diasa no 1998. gada janvāra sākuma līdz 2003. gada 17. aprīlim esot likumīgi un nepārtraukti uzturējusies Apvienotajā Karalistē piecus gadus direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, tad 2006. gada 30. aprīlī tai esot radušās pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tomēr iesniedzējtiesa sava galīgā nolēmuma pieņemšanu šajā jautājumā esot atlikusi, līdz Tiesa pasludinās spriedumu lietā Lassal.

31. Turpinājumā iesniedzējtiesa ir aplūkojusi jautājumu, vai arī 3. laika posms ir likumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē. Šajā ziņā tā ir konstatējusi, ka M. Diasa šajā laika posmā neesot bijusi darba ņēmēja. Ar to vien, ka uzturēšanās atļauja, ko M. Diasai bija izsniegušas valsts kompetentās iestādes, šajā laika posmā vēl ir derīga, nav pietiekami, lai šo uzturēšanās laika posmu uzskatītu par likumīgu Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Tā kā iesniedzējtiesai tomēr vēl esot saglabājušās šaubas, tā atlika sava galīgā nolēmuma pieņemšanu un uzdeva Tiesai prejudiciāla nolēmuma sniegšanai šādu jautājumu:

“Vai Eiropas Savienības pilsone, kura uzturas dalībvalstī, kuras pilsone viņa nav un kura pirms Direktīvas 2004/38/EK transponēšanas bija likumīgi izsniegtas uzturēšanās atļaujas turētāja Direktīvas 68/360/EEK 4. panta 2. punkta nozīmē, bet kura noteiktā laika periodā, kurā atļauja bija spēkā, brīvprātīgi izvēlējās būt bezdarbniece un nebija pašnodrošināta persona, kā arī neatbilda prasībām, lai tai tiktu izsniegta attiecīgā atļauja, attiecīgajā laikā var, pamatojoties tikai uz to, ka viņas turējumā ir atļauja, tikt uzskatīta par personu, kura “likumīgi uzturējusies” uzņēmējā dalībvalstī, lai pēc tam varētu iegūt pastāvīgas uzturēšanās atļauju Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 1. punkta nozīmē?”

32. Savukārt, ja no Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta neizriet pastāvīgas uzturēšanās tiesības, iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai M. Diasai uzturēšanās tiesības izriet tieši no EKL 18. panta un tādēļ uzdod Tiesai šādu jautājumu:

“Ja piecu gadu nepārtraukta uzturēšanās valstī darba ņēmēja statusā pirms 2006. gada 30. aprīļa nerada pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas paredzētas saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 1. punktu, vai šāda nepārtraukta uzturēšanās valstī darba ņēmēja statusā var būt pamats pastāvīgām tiesībām uzturēties valstī saskaņā ar EKL 18. panta 1. punktu, pamatojoties uz to, ka direktīva ir nepilnīga?”

III – Tiesvedība Tiesā

33. M. Diasa, Apvienotās Karalistes, Portugāles Republikas un Dānijas Karalistes valdības, kā arī Komisija Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā iesniedza rakstiskus apsvērumus.

34. 2010. gada 16. decembrī Tiesā notika tiesas sēde, kurā piedalījās M. Diasas, Apvienotās Karalistes un Eiropas Komisijas pārstāvji.

IV – Būtiski lietas dalībnieku argumenti

A – Par uzturēšanās laika posmu, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa, ņemšanu vērā

35. M. Diasa, Portugāles valdība un Komisija uzskata, ka direktīvas 16. panta 1. punkta ietvaros ir jāņem vērā arī uzturēšanās laika posmi, kas esot beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Līdz ar to M. Diasa esot izpildījusi direktīvas 16. panta 1. punkta priekšnoteikumus, jo viņa no 1998. gada janvāra sākuma līdz 2003. gada 17. aprīlim esot likumīgi un nepārtraukti uzturējusies Apvienotajā Karalistē piecus gadus un sasniegusi integrācijas pakāpi, kas nepieciešama, lai iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības. M. Diasa norāda uz Lassal lietas dalībnieka Child Poverty Action Group izklāstu, un Komisija norāda uz savu izklāstu minētajā lietā. Portugāles valdība norāda, ka Direktīvā 2004/38 esot kodificētas pirms direktīvas spēkā stāšanās spēkā bijušās tiesību normas. Saskaņā ar direktīvas preambulas 3. apsvērumu direktīvas mērķis esot vienkāršot un nostiprināt personu brīvas pārvietošanās tiesības. Līdz ar to direktīvu nedrīkstot interpretēt tā, ka tajā būtu paredzētas šaurākas tiesības par iepriekš pastāvējušajām.

36. Tiesas sēdē Apvienotās Karalistes valdība paskaidroja, ka tā, reaģējot uz spriedumu lietā Lassal, tagad arī uzskatot, ka M. Diasas uzturēšanās 1. un 2. laika posms ir jāņem vērā un tādēļ M. Diasa esot ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības.

37. Dānijas valdība uzskata, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktu nevarot ņemt vērā uzturēšanās laika posmus, kas esot beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa. Tas, ka direktīvā nav paredzēts ņemt vērā uzturēšanās laika posmus, kas beigušies pirms 2006. gada 30. aprīļa, neesot nejauši radies tiesību robs, bet gan apzināts Savienības likumdevēja lēmums. Direktīvas 2004/38 16. pantā paredzētās pastāvīgas uzturēšanās tiesības esot jaunas tiesības, kuras ieviestas tikai ar šo direktīvu.

B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

38. M. Diasa un Portugāles valdība uzskata, ka M. Diasa 3. laika posmā ir likumīgi uzturējusies [Apvienotajā Karalistē] Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē.

39. Vispirms M. Diasa atsaucas uz to, ka šīs normas teksts pieļaujot ņemt vērā arī tādu uzturēšanos, kas esot likumīga nevis saskaņā ar Savienības tiesībām, bet gan valsts tiesību normām. Valsts kompetentās iestādes esot viņai izsniegušas uzturēšanās atļauju saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. pantu un šī atļauja esot bijusi spēkā 3. laika posmā. Tādēļ 3. laika posmā viņa Apvienotajā Karalistē esot uzturējusies likumīgi. To pamatojot arī Direktīvas 68/360 normu salīdzinājums ar Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/364/EEK par tiesībām uz dzīvesvietu ( ) 1. un 3. pantu. To nevarot atspēkot arī tas, ka atbilstoši Direktīvas 68/360 6. pantam izsniegtai uzturēšanās atļaujai saskaņā ar judikatūru esot tikai deklaratīvs raksturs. No šīs judikatūras izrietot tikai tas, ka Savienības tiesībās pamatotas uzturēšanās tiesības nav atkarīgas no valsts procedūras ievērošanas, nevis pretējs secinājums, ka valsts izsniegtai uzturēšanās atļaujai nav nekādas nozīmes. Turpinot, šajā lietā būtu jāņem vērā nevis Direktīvas 2004/38 8. panta normas par reģistrāciju, bet gan tikai Direktīvā 68/360 ietvertās normas par uzturēšanās atļauju. Turklāt ne no Direktīvas 2004/38 16. panta, ne no tās preambulas 17. apsvēruma neizrietot, ka, lai uzturēšanās būtu likumīga direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, esot jāizpilda direktīvas 7. panta priekšnoteikumi. Direktīvu 2004/38 atbilstoši tās jēgai un mērķim nedrīkstot interpretēt šauri. It īpaši direktīvu nedrīkstot interpretēt tā, ka tiktu ierobežota EKL 18. panta darbība vai direktīvas mērķis veicināt sociālo kohēziju. Galu galā, nepastāvot arī nekāda saistība starp Direktīvas 2004/38 16. un 7. pantu tādā veidā, ka pirmās normas ietvaros obligātā kārtā būtu jāņem vērā ar otro normu pamatota uzturēšanās.

40. Portugāles valdība uzskata, ka M. Diasa 3. laika posmā nezaudēja savu darba ņēmējas statusu. M. Diasa nestrādāja pēc savas vēlēšanās. Tā kā viņa nestrādāja, lai varētu rūpēties par savu sešus mēnešus veco bērnu, tad M. Diasa esot bijusi integrēta Apvienotās Karalistes darba tirgū arī turpmāk. Valsts izsniegta uzturēšanās atļauja esot apstiprinājusi tikai no darba ņēmējas statusa izrietošās tiesības.

41. Apvienotās Karalistes un Dānijas valdības, kā arī Komisija uzskata, ka M. Diasa 3. laika posmā neuzturējās Apvienotajā Karalistē likumīgi Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Tas, ka viņa šajā valstī esot uzturējusies, pamatojoties uz valsts kompetento iestāžu izsniegtu uzturēšanās atļauju, neesot pietiekams fakts, lai pamatotu uzturēšanās likumību.

42. Pirmkārt, Dānijas valdība un Komisija uzsver, ka tas izrietot no direktīvas preambulas 17. apsvēruma, saskaņā ar ko uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē esot jānotiek atbilstoši šajā direktīvā ietvertajiem noteikumiem. Turklāt saskaņā ar direktīvas 14. panta 2. punktu Savienības pilsoņiem uzturēšanās tiesības esot tikai tad, ja viņi atbilst direktīvas 7. pantā uzskaitītajiem priekšnoteikumiem. Turpinot Dānijas valdība norāda, ka direktīvā ir konsolidētas līdz šim Savienībā pastāvošās uzturēšanās tiesības. Nobeigumā Komisija uzsver, ka saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir vislabvēlīgākais statuss, ko varot piešķirt kādam Savienības pilsonim no citas dalībvalsts, un tādēļ šo tiesību priekšnoteikums ir augsta integrācijas pakāpe.

43. Otrkārt, Apvienotās Karalistes un Dānijas valdības, kā arī Komisija norāda, ka valsts kompetento iestāžu izsniegtā uzturēšanās atļauja neesot būtiska. Uzturēšanās atļaujā tikai deklaratīvi esot atzīts, ka M. Diasai, pamatojoties uz attiecīgajām Savienības tiesību normām, esot uzturēšanās tiesības. Proti, brīvprātīgas nenodarbinātības gadījumā dalībvalsts varot anulēt šo uzturēšanās atļauju. M. Diasas uzturēšanos 3. laika posmā nevarot uzskatīt par likumīgu Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē tikai tādēļ vien, ka valsts kompetentās iestādes M. Diasai nav anulējušas uzturēšanās atļauju. Vispār dalībvalstīm būtu nepārtraukti jāpārbauda, vai vēl joprojām ir izpildīti uzturēšanās atļaujas izsniegšanas priekšnoteikumi. Tomēr tas radītu valsts kompetentajām iestādēm nesamērīgu slodzi un tādējādi varētu rasties Savienības pilsoņu no citām dalībvalstīm diskriminācija.

44. Treškārt, Dānijas valdība uzskata, ka ar valsts kompetento iestāžu izsniegtas uzturēšanās atļauju pamatota uzturēšanās neesot jāņem vērā tādēļ, ka Direktīvas 2004/38 8. pantā ir paredzēta iespēja uzņēmējai dalībvalstij pieprasīt Savienības pilsonim reģistrēties, ja uzturēšanās laiks ir ilgāks par trim mēnešiem. Ja, izvērtējot uzturēšanās likumību, ņemtu vērā šo reģistrēšanos, tad likumības jēdziens tiktu interpretēts dažādi, atkarībā no tā, vai dalībvalsts izmanto vai neizmanto direktīvas 8. pantā paredzēto iespēju. Šajā ziņā Apvienotās Karalistes valdība piebilst, ka Direktīvas 2004/38 8. panta nolūks esot iegūt pārskatu par ieceļošanas un izceļošanas tendencēm.

45. Ceturtkārt, Komisija gadījumam, ja Tiesai būs cits skatījums, papildus izklāsta, ka šajā lietā ir jānošķir divas iespējamās situācijas. Situācijā, kad valsts kompetentās iestādes neesot zinājušas, ka vairs nav izpildīti nosacījumi, kas nepieciešami uzturēšanās tiesību saglabāšanai atbilstoši Savienības tiesību normām, pieļauta turpmākā uzturēšanās nevarot būt pamats uzturēšanos atzīt par likumīgu Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Turpretī likumīga uzturēšanās šīs normas izpratnē varot pastāvēt tad, ja valsts kompetentās iestādes apzināti ir atļāvušas Savienības pilsonim uzturēties attiecīgajā valstī, neņemot vērā Savienības tiesību normas.

46. Piektkārt, Komisija papildus izklāsta, ka, lai gan uzturēšanās 3. laika posmā nebija likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē, tomēr uzturēšanās šīs normas izpratnē netika pārtraukta. Direktīvā nav paredzēti noteikumi, kas būti attiecināmi uz tādu gadījumu kā šajā lietā, kad Savienības pilsonis nepārtraukti uzturas uzņēmējā dalībvalstī, bet atsevišķā laika posmā neatbilst likumīgas uzturēšanās prasībām direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē. Turpretī direktīvas 16. panta 3. punktā esot ietverta īpaša norma, saskaņā ar kuru noteikta ilguma prombūtne neietekmējot uzturēšanās ilgumu, bet tikai “apturot pulksteni”. Būtu atbilstīgi šo principu piemērot arī tādiem uzturēšanās gadījumiem, kāds bija 3. laika posmā. Pretēji laika posmiem, kuros Savienības pilsoņi izceļo no uzņēmējas dalībvalsts, šādi laika posmi nemazina sasniegto integrācijas pakāpi. Tas atbilstot arī Savienības likumdevēja gribai. Jo, vai nu Savienības likumdevējs esot uzskatījis par pašsaprotamu, ka brīvprātīgas nenodarbinātības laika posmi nepārtrauc uzturēšanos un šī iemesla dēļ neesot paredzējis atsevišķus noteikumus, vai arī Savienības likumdevējs šo punktu esot vienkārši aizmirsis. Tādā gadījumā, ņemot vērā EKL 18. pantu, direktīva būtu jāinterpretē atbilstoši primārajām tiesībām. Proti, interpretācija, saskaņā ar kuru nenodarbinātības laika posmi nepārtrauc uzturēšanos, neesot samērīga.

C – Par otro prejudiciālo jautājumu

47. Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka M. Diasa neesot ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu, M. Diasa, Portugāles valdība un Komisija pauž viedokli, ka M. Diasai pastāvīgas uzturēšanās tiesības izriet tieši no EKL 18. panta. Direktīva 2004/38 neregulējot visaptveroši Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties. Tādēļ EKL 18. pants esot tieši piemērojams tādos gadījumos, kuros Direktīvā 2004/38 neesot paredzētas uzturēšanās tiesības, bet kuros nebūtu samērīgi šādas tiesības liegt. M. Diasai, kura piecus gadus esot strādājusi Apvienotajā Karalistē, nebūtu samērīgi nepiešķirt šādas uzturēšanās tiesības.

48. Apvienotās Karalistes un Dānijas valdības uzskata, ka M. Diasai no EKL 18. panta tieši neizrietot pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Direktīvas 2004/38 16. pantā paredzētās pastāvīgas uzturēšanās tiesības esot jaunas tiesības, uz kurām esot attiecināmi šajā normā skaidri uzskaitītie ierobežojumi un noteikumi. Ja kāds Savienības pilsonis neizpilda Direktīvas 2004/38 16. panta noteikumus, tad uzreiz nerodoties tiesību robs, kas būtu jāaizpilda ar tiešu EKL 18. panta piemērošanu. Saskaņā ar EKL 18. pantu uzturēšanās tiesības tiekot atzītas, tikai izpildot Līgumā paredzētos ierobežojumus un noteikumus. Tādēļ tikai Savienības likumdevēja kompetencē esot noteikt uzturēšanās tiesībām piemērojamās normas un noteikumus. Tomēr Savienības likumdevējam to darot, esot jāņem vērā samērīguma princips. Taču neesot nesamērīgi pamatot pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršanu uz Direktīvā 2004/38 iekļautajiem noteikumiem.

49. Dānijas valdība papildus izklāsta, ka EKL 18. panta 1. punkta piemērošanas joma attiecoties tikai uz Savienības tiesībās paredzētu uzturēšanos. Tomēr Tiesa EKL 18. panta piemērošanas jomu esot attiecinājusi arī uz saskaņā ar valsts tiesībām piešķirtu uzturēšanās atļauju. Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizrietot, ka šāda atļauja esot bijusi.

V – Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

50. Tiesas sēdē Apvienotās Karalistes valdība atzina, ka M. Diasai esot pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tomēr Apvienotās Karalistes valdība paskaidroja, ka, pirmkārt, tiesvedība iesniedzējtiesā vēl joprojām turpinās un, otrkārt, Secretary of State pamata lietā nav sniedzis nekādu attiecīgu paziņojumu. Tas, ka iesniedzējtiesa pamata lietā neesot apskatījusi [valsts tiesas] spriedumu lietā Lassal, droši vien ir saistīts ar to, ka šī tiesvedība esot apturēta, līdz spriedumu šajā lietā pasludinās Tiesa. Turklāt iesniedzējtiesa neesot uzskatījusi pirmo prejudiciālo jautājumu par hipotētisku.

51. Apstāklis, ka Apvienotās Karalistes valdība, reaģējot uz spriedumu lietā Lassal, ir mainījusi savu nostāju un tagad uzskata, ka M. Diasai ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības, nenozīmē, ka Tiesai nav jāatbild uz prejudiciālajiem jautājumiem.

52. Pirmkārt, ir jānorāda, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam ir tieša sadarbība starp Tiesu un valsts tiesām, kas nav atkarīga no jebkādas lietas dalībnieku iniciatīvas ( ). Līdz ar to Apvienotās Karalistes paskaidrojums tiesas sēdē Tiesā pats par sevi ir nebūtisks. Tikai tad, kad Tiesa ir saņēmusi no iesniedzējtiesas informāciju, ka pamata lieta ir atrisinājusies, šis Tiesas uzdevums kļūst lieks.

53. Otrkārt, nevar arī pieņemt, ka lūgumā uzdotie jautājumi ir acīmredzami nebūtiski lēmuma pieņemšanā. Proti, šajā lietā rodas jautājums, kāda ietekme ir M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmam, kad viņa pēc pašas vēlēšanās nebija nodarbināta, bet viņai bija derīga uzturēšanās atļauja. Atbilde uz šo jautājumu it īpaši ir atkarīga no Tiesas atbildes uz jautājumu, vai M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā bija likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir uzdevusi ne tikai divus skaidri formulētus jautājumus, bet arī papildus ir vēlējusies noskaidrot, vai saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu ir jāņem vērā M. Diasas uzturēšanās [Apvienotajā Karalistē] 1. un 2. laika posmā. Iesniedzējtiesa, raugoties uz tiesvedību lietā Lassal, atturējās uzdot Tiesai atkārtoti šādu prejudiciālo jautājumu. Tā kā šai tiesvedībai, atšķirībā no tiesvedības lietā Lassal, ir sava specifika, tad es uzskatu, ka uz šo jautājumu izskatāmajā lietā ir jāatbild, ņemot vērā tās specifiku.

54. Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

VI – Juridiskais vērtējums

A – Ievada piezīmes

1) Par pastāvīgas uzturēšanās tiesībām

55. Pieņemot Direktīvu 2004/38, Savienības likumdevējs sekundārajās tiesībās ir noregulējis Savienības pilsoņa tiesības uzturēties citā dalībvalstī, kas primārajās tiesībās izriet no pamatbrīvībām un noteikumiem par Savienības pilsonību ( ). Direktīvā ir paredzētas trīs dažādas uzturēšanās tiesību pakāpes, proti, pirmkārt, 6. pantā – tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem, otrkārt, 7. pantā – tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus, kas būtībā attiecas uz darba ņēmējiem, ekonomiski neatkarīgām vai šādam personu lokam pielīdzināmām personām, un, treškārt, pastāvīgas uzturēšanās tiesības.

56. Pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas ir Savienības pilsoņa augstākā integrācijas pakāpe uzņēmējā dalībvalstī, direktīvā tiek regulētas 16.–21. punktā. Pastāvīgas uzturēšanās tiesību pamatā ir apsvērums, ka Savienības pilsonim, kurš pēc piecu gadu likumīgas un nepārtrauktas uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī ir visaptveroši integrējies šajā valstī, būtu jābūt iespējai arī turpmāk uzturēties šajā valstī neatkarīgi no tā, vai viņš pēc šo tiesību iegūšanas vēl ir darba ņēmējs, citādi ekonomiski neatkarīga persona vai pielīdzināms šādai personai saskaņā ar direktīvas 7. pantu.

57. Uzturēšanās tiesības Direktīvā 2004/38 pastiprina vienlīdzīgas attieksmes princips, kas nostiprināts tās 24. pantā.

2) Par šajā lietā aplūkojamiem tiesību jautājumiem

58. Iesniedzējtiesai pamata lietā ir jāizlemj, vai M. Diasai, Portugāles pilsonei, kura Apvienotajā Karalistē uzturas kopš 1998. gada janvāra, ir tiesības no valsts kompetentajām iestādēm saņemt sociālās palīdzības pabalstu. M. Diasa var saņemt pabalstu, ja viņai pienākas pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. pantu. Līdz ar to noteicošais punkts ir tas, vai M. Diasa ir piecus gadus nepārtraukti – šīs normas izpratnē – likumīgi uzturējusies Apvienotajā Karalistē.

59. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, M. Diasa Apvienotajā Karalistē nepārtraukti ir uzturējusies kopš 1998. gada janvāra. Jau viņas uzturēšanās 1. un 2. laika posmā, proti, no 1998. gada janvāra līdz 2003. gada 17. aprīlim, bija ilgāka par pieciem gadiem. Pamatojoties tikai uz šiem laika posmiem, M. Diasa 2006. gada 30. aprīlī, proti, Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņa beigās, bija nepārtraukti uzturējusies Apvienotajā Karalistē ilgāk nekā piecus gadus.

60. Iesniedzējtiesa vispirms vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar direktīvas 16. pantu ir jāņem vērā arī M. Diasas uzturēšanās Apvienotajā Karalistē 1. un 2. laika posmā. Viņas uzturēšanās šajos laika posmos ir notikusi pirms 2006. gada 30. aprīļa, proti, pirms direktīvas transponēšanas termiņa beigām. Tā kā iesniedzējtiesa bija uzdevusi šādu jautājumu Tiesai jau lietas Lassal ietvaros, tad šīs lietas ietvaros iesniedzējtiesa atturējās šo jautājumu uzdot atkārtoti. Tomēr savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norādīja, ka atbildei uz šo, lietā Lassal uzdoto, prejudiciālo jautājumu ir izšķiroša nozīme arī šīs lietas iztiesāšanā.

61. Tiesa savā spriedumā lietā Lassal noteica, ka likumīga uzturēšanās Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē pastāv ne vien tad, ja uzturēšanās notiek saskaņā ar pašas Direktīvas 2004/38 normām, bet arī gadījumā, ja uzturēšanās tiesības pastāvēja saskaņā ar uzturēšanās brīdī ratio temporis piemērojamām Savienības tiesību normām ( ). Līdz ar to M. Diasas uzturēšanās 1. un 2. laika posmā arī bija likumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē. M. Diasai kā darba ņēmējai uzturēšanās 1. un 2. laika posmā bija ar Savienības tiesībām pamatotas uzturēšanās tiesības saskaņā ar EKL 39. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

62. Tomēr salīdzinājumā ar lietu Lassal šai lietai ir kāda īpatnība. Proti, rodas jautājums, vai M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā, kurš sekoja 1. un 2. laika posmam, neliedz viņai iegūt pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām, 2. laika posmā, M. Diasa nolēma neatgriezties atpakaļ savā iepriekšējā darba vietā un līdz ar to 3. laika posmā, no 2003. gada 18. aprīļa līdz 2004. gada 25. aprīlim bija brīvprātīgi nenodarbināta. Pēc tam, 4. laika posmā, no 2004. gada 26. aprīļa līdz 2007. gada 23. martam M. Diasa atkal bija darba ņēmēja un līdz ar to uzturējās Apvienotajā Karalistē likumīgi direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē.

63. Ņemot vērā šos apstākļus, sekojošajās hipotēzēs var pieņemt, ka M. Diasai pēc Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī ir radušās pastāvīgas uzturēšanās tiesības:

– pirmkārt, tas būtu gadījumā, ja M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā būtu uzskatāma par likumīgu direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē. Šādā gadījumā M. Diasa būtu uzturējusies Apvienotajā Karalistē ilgstoši un likumīgi piecus gadus ne tikai 1. un 2. laika posmā, bet arī no 1. līdz 4. laika posmam, proti, no 1998. gada janvāra līdz transponēšanas termiņa beigām 2006. gada 30. aprīlī;

– otrkārt, tas būtu gadījumā, ja attiecībā uz pastāvīgas uzturēšanās tiesību rašanos tiktu ņemta vērā M. Diasas uzturēšanās 1. un 2. laika posmā, un viņas uzturēšanās 3. laika posmā nebūtu pretrunā pastāvīgas uzturēšanās tiesībām pat tad, ja šī uzturēšanās nebūtu likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē.

64. Turpinājumā es vispirms pārbaudīšu, vai M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā bija likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē (B). Turpinot es pārbaudīšu, vai gadījumā, kāds ir šajā lietā, M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā, kas nav likumīga direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, ir pretrunā pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai šīs normas izpratnē (C).

B – Par uzturēšanās likumību 3. laika posmā

65. Vispirms rodas jautājums, vai M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā bija likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā tiek lietots likumīgas uzturēšanās jēdziens, bet tas netiek definēts.

66. No direktīvas preambulas 17. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ar šo jēdzienu saprot uzturēšanos saskaņā “ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem”. Kā Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā Lassal, šis formulējums saskaņā ar direktīvas jēgu un nolūku ir jāsaprot tā, ka ar to ir domāti ne tikai tie uzturēšanās laikposmi, kas atbilst pašā Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem, bet arī tādi uzturēšanās laikposmi, kuri atbilst nosacījumiem, kas bija paredzēti uzturēšanās brīdī aktuālajās tiesību normās pirms direktīvas spēkā stāšanās ( ).

67. Šajā lietā M. Diasa nevar atsaukties uz to, ka viņai 3. laika posmā bija uzturēšanās tiesības kā darba ņēmējai (1). Zināmos apstākļos varētu runāt par atvasinātām uzturēšanās tiesībām (2). Tādēļ rodas jautājums, vai M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā ir uzskatāma par likumīgu Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē tikai tādēļ vien, ka viņai šajā laika posmā bija derīga uzturēšanās atļauja un viņa saņēma sociālā nodrošinājuma pabalstu (3).

1) Par darba ņēmēja uzturēšanās tiesībām

68. M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā būtu likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē gadījumā, ja viņa šajā laika posmā būtu bijusi darba ņēmēja. Iesniedzējtiesa šādu faktu noliedza un neuzdeva par to prejudiciālo jautājumu.

69. Pēc manām domām, iesniedzējtiesas secinājums, ka M. Diasa 3. laika posmā nebija darba ņēmēja, saskan ar Tiesas judikatūru. Atbilstoši tai darba ņēmēja statuss principā beidzas ar darba attiecību izbeigšanu ( ). No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka M. Diasas darba attiecības beidzās ar 3. laika posma sākšanos, kad viņa izlēma pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma turpināt rūpēties par savu dēlu un neatgriezties darba vietā. Līdz ar to M. Diasa 3. laika posmā patiesībā zaudēja darba ņēmējas statusu.

70. Šis secinājums nav pretrunā tam, ka M. Diasas darba devējs solīja viņu pieņemt atpakaļ darbā vēlākā laika posmā. Lai gan Tiesa dažos gadījumos ir pieņēmusi, ka nodarbinātības statusa maiņa nenozīmē darba ņēmēja statusa zaudēšanu, ja darba ņēmēja darbībai ir saistība ar nākamo nodarbošanos ( ). Pēc manām domām, tikai apstāklis vien, ka darba devējs bija apsolījis M. Diasai, ka viņa varēs atkal strādāt vecajā darba vietā, pietiekamā apmērā neparāda saistību, kas pati par sevi pamatotu M. Diasas darba ņēmējas statusu 3. laika posmā.

71. M. Diasa savu darba ņēmējas statusu nevar pamatot arī ar sekundāro tiesību normām. Lai gan Direktīvas 68/360 ( ) 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka personas, kuras vairs nav darba ņēmēji, noteiktos apstākļos ir pielīdzināmas darba ņēmējiem, tas ir paredzēts attiecībā uz personām, kuras ir bezdarbnieki piespiedu kārtā, nevis brīvprātīgi.

2) Par iespējamām atvasinātām uzturēšanās tiesībām

72. Principā varētu uzskatīt, ka M. Diasas uzturēšanās tiesības var atvasināt no viņas dēla Savienības pilsonības. Saskaņā ar – nevienprātīgu – uzskatu šādām atvasinātām uzturēšanās tiesībām esot jāpastāv tādā gadījumā, ja M. Diasas jaunākais bērns būtu Apvienotās Karalistes pilsonis un būtu atkarīgs no savas mātes apgādības ( ). Tomēr iesniedzējtiesa neuzdeva ne attiecīgu prejudiciālo jautājumu, ne arī deva norādes par to, vai M. Diasas jaunākais bērns ir Apvienotās Karalistes pilsonis. Šajā kontekstā un ņemot vērā apstākli, ka pamata lietas atrisinājumam šis jautājums nav būtisks, es šo apsvērumu sīkāk vairs neapskatīšu.

3) Par uzturēšanās atļaujas nozīmi

73. Iesniedzējtiesa uzdod Tiesai jautājumus, vai M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā ir jāuzskata par likumīgu Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē tā iemesla dēļ, ka viņai šajā laika posmā bija derīga valsts kompetento iestāžu izsniegta uzturēšanās atļauja. Kā jau es to minēju savos secinājumos lietā Lassal ( ), pēc manām domām, uz šo jautājumu ir jāatbild noraidoši. Direktīvas 16. panta teksts ir pietiekami plašs, lai tas attiektos arī uz uzturēšanos, kas ir likumīga saskaņā ar valsts tiesību normām (a). Tomēr atbilstoši direktīvas preambulas 17. apsvērumam (b) un pakāpju sistēmai (c) šāda interpretācija nav pieļaujama. Turklāt ne dalībvalstu tiesības pieņemt izdevīgākus noteikumus atbilstoši direktīvas 37. pantam (d), ne arī primāro tiesību normas (e) obligāti neapstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru ir jāņem vērā uzturēšanās laika posmi, kuri saskaņā ar valsts tiesību normām ir likumīgi.

a) Par tekstu

74. Vispirms ir jāsecina, ka Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta teksts ir plašs. Tas pieļauj interpretāciju, saskaņā ar ko tiek ņemti vērā tikai ar Savienības tiesībām pamatoti uzturēšanās laikposmi, kā arī tādu interpretāciju, saskaņā ar ko šis pants ir plašāks un ietver arī ar valsts tiesību normām pamatotus uzturēšanās laikposmus.

b) Par direktīvas preambulas 17. apsvērumu

75. Līdz ar to izšķirošā nozīme ir tam, kāds bija Savienības likumdevēja mērķis un nolūks, pieņemot Direktīvas 2004/38 16. pantu. Saskaņā ar preambulas 17. apsvērumu direktīvas mērķis ir veicināt sociālo kohēziju. Saskaņā ar preambulas 18. apsvērumu direktīvai ir jābūt efektīvam līdzeklim Savienības pilsoņa integrācijai uzņēmējas valsts sabiedrībā. Tādēļ varētu norādīt, ka, raugoties no šiem abiem mērķiem, nav būtiski nodalīt ar Savienības un ar valsts normām pamatotas uzturēšanās tiesības, un līdz ar to arī tikai ar valsts tiesībām pamatota uzturēšanās ir jāuzskata par likumīgu direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē ( ).

76. Tomēr Savienības likumdevējs preambulas apsvērumos ir norādījis ne tikai šos mērķus vien. Drīzāk jau Savienības likumdevējs preambulas 17. apsvērumā ir paskaidrojoši noteicis, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības tiek piešķirtas, ja uzturēšanās ir notikusi “saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem”. Šis formulējums, kas likumdošanas procedūras ietvaros ir speciāli iekļauts Direktīvas 2004/38 preambulas 17. apsvērumā ( ), ir jāņem vērā, konstatējot likumdevēja gribu. Manuprāt, to nevar saprast citādi, kā vien tādējādi, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies, lai pastāvīgas uzturēšanās tiesības rodas, pamatojoties tikai uz direktīvā paredzētajām uzturēšanās tiesībām.

c) Par direktīvas pakāpju sistēmu

77. Minēto apstiprina arī Direktīvā 2004/38 paredzētā pakāpju sistēma, kurā paredzētas trīs secīgas pakāpes Savienības pilsoņa integrācijai uzņēmējā dalībvalstī, proti, pirmkārt, tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem, otrkārt, tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus, kas būtībā attiecas uz darba ņēmējiem, ekonomiski neatkarīgām vai šādam personu lokam pielīdzināmām personām, un, treškārt, pastāvīgas uzturēšanās tiesības ( ).

78. Atbilstoši šīm pakāpēm tad arī tiek noteikts tiesību apjoms, ko Savienības pilsonis saskaņā ar direktīvas 24. pantā noteikto vienlīdzīgas attieksmes principu var pieprasīt no uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm. Pirmajā pakāpē dalībvalstij nav pienākuma piešķirt vienlīdzīgas tiesības uz sociālajiem pabalstiem. Otrajā pakāpē Savienības pilsoņiem ir ierobežotas tiesības uz sociālajiem pabalstiem. Ja Savienības pilsonis ir sasniedzis šo otro pakāpi, tad saskaņā ar direktīvas 14. panta 3. punktu sociālās palīdzības saņemšana nedrīkst būt automātisks priekšnoteikums izraidīšanai. Turpretī nesamērīgas sociālās palīdzības saņemšana atsevišķos gadījumos var izraisīt uzturēšanās tiesību zaudēšanu. Tikai sasniedzot trešo pakāpi, tātad, iegūstot pastāvīgas uzturēšanās tiesības, Savienības pilsonis iegūst neierobežotas tiesības saņemt sociālos pabalstus. Ja viņš ir sasniedzis šo pakāpi, viņš iegūst beznosacījuma pastāvīgas uzturēšanās tiesības un tas neapdraud sociālo pabalstu saņemšanu ( ).

79. Šīs pakāpju sistēmas ietvaros Savienības likumdevējs ir panācis vienlīdzību starp Savienības pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties, kā arī sociālās kohēzijas mērķi, no vienas puses, un dalībvalstu finanšu interesēm, no otras puses. Jo augstāku integrācijas pakāpi uzņēmējā dalībvalstī ir sasniedzis Savienības pilsonis, jo mazāka nozīme ir dalībvalsts finanšu interesēm. Sasniedzot trešo pakāpi, šīs dalībvalstu finanšu intereses pilnībā paliek aiz integrācijas mērķa ( ).

80. Iegūstot pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar direktīvas 16. pantu, attiecīgais Savienības pilsonis iegūst visaptverošas tiesības uz sociālo palīdzību uzņēmējā dalībvalstī, kas turklāt nav ierobežotas laikā. Direktīvas preambulas 17. apsvērumā ietvertais likumīgas uzturēšanās jēdziena direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē precizējums ir jāskata no šāda viedokļa. Manuprāt, Savienības likumdevējs ir vēlējies pateikt, ka dalībvalstu finanšu interešu pilnīga nostādīšana aiz integrācijas mērķa ir pieļaujama tikai gadījumos, kad Savienības pilsonis vispirms piecus gadus ir uzturējies uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar Direktīvā 2004/38 minētajiem nosacījumiem.

d) Par tiesībām pieņemt labvēlīgākus noteikumus

81. Tiek iebilsts pret to, ka direktīva atbilstoši tās 37. pantam pieļaujot labvēlīgāku dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu noteikumu spēkā esamību un līdz ar to paredzot pat gadījumus, kuros uzturēšanās tiesības izrietot no uzņēmējas dalībvalsts imigrācijas tiesībām. Šī iemesla dēļ kā likumīgus uzturēšanās laika posmus direktīvas 16. panta izpratnē vajadzētu ņemt vērā arī uzturēšanās laika posmus, kas ir pamatoti ar valsts imigrācijas tiesībām ( ).

82. Es nevaru izdarīt šādu secinājumu no Direktīvas 2004/38 37. panta. Saskaņā ar šīs normas tekstu direktīvas noteikumi neattiecas uz dalībvalstu normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kuros ir labvēlīgāki nosacījumi. Šādi formulētu tekstu Savienības likumdevējs parasti izvēlas gadījumos, kad tas vēlas pateikt, ka labvēlīgākās dalībvalstu tiesību normas nav pretrunā direktīvas normām un šī iemesla dēļ dalībvalstīm ir rīcības brīvība savu tiesību normu noteikšanā. Ja dalībvalstīm ir rīcības brīvība pieņemt labvēlīgākas normas, tad tām – ciktāl primārajās tiesībās nav noteikts citādi – būtu jābūt arī rīcības brīvībai attiecībā uz jautājumu, kādas tiesiskās sekas tās vēlas paredzēt uzturēšanās tiesībām, kas piešķirtas saskaņā ar valsts tiesībām un ir plašākas par Direktīvā 2004/38 paredzētajām. It īpaši dalībvalstīm būtu jābūt rīcības brīvībai attiecībā uz jautājumu, vai tās vēlas ņemt vērā šādu uzturēšanos, piešķirot pastāvīgas uzturēšanās tiesības.

83. Turklāt direktīvas 37. pants gadījumā, kāds ir šajā lietā, nav tieši izšķirošs. Šajā lietā M. Diasa neatsaucas uz to, ka viņai uzturēšanās tiesības izrietētu no labvēlīgākām valsts tiesību normām. Drīzāk viņa atsaucas uz uzturēšanās atļauju, kas valsts kompetentajām iestādēm bija jāizsniedz saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. pantu, kā arī to, ka tās to netika anulējušas, lai gan vairs nepastāvēja priekšnoteikumi šādas atļaujas izsniegšanai.

e) Par primāro tiesību normām

84. Turklāt kā arguments par labu tam, ka ir jāņem vērā arī saskaņā ar valsts tiesībām īstenotie uzturēšanās laikposmi, tiek minēti Tiesas spriedumi lietās Trojani ( ) un Martínez Sala ( ). Šajos spriedumos Tiesa no valsts tiesībām izrietošam uzturēšanās gadījumam piesaistīja no Savienības tiesībām izrietošus secinājumus ( ).

85. Es uzskatu, ka no šiem spriedumiem nevar secināt to, ka uzturēšanās, kas pamatota nevis uz Savienības uzturēšanās tiesību normām, bet gan tikai vienīgi uz neanulētu uzturēšanās atļauju, būtu jāuzskata par likumīgu uzturēšanos direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē.

86. Pirmkārt, ir jānorāda uz to, ka Tiesa minētajos spriedumos nekonstatēja, ka šādā gadījumā uzturēšanās tiesības izriet no EKL 18. panta. Drīzāk Tiesa to noraidīja ( ).

87. Otrkārt, Tiesa šajos spriedumos par uzturēšanos, kuras pamatā bija valsts izsniegta uzturēšanās atļauja, proti, akcepts, attiecināja no Savienības tiesībām izrietošas tiesiskās sekas. Tomēr Tiesa tikai secināja, ka šādos apstākļos Savienības pilsonis var pamatot savas tiesības uz sociālo palīdzību uz EKL 12. pantā paredzēto diskriminācijas aizliegumu (un ka izraidīšana nedrīkst būt automātiskas sekas tam, ka Savienības pilsonis ir saņēmis sociālo palīdzību). Ciktāl šajā kontekstā tika norādīts uz EKL 18. pantu, tas attiecās uz jautājumu, vai tiek ietekmēta diskriminācijas aizlieguma piemērojamība ( ).

88. Treškārt, Tiesa secināja, ka arī šādā situācijā dalībvalsts ir tiesīga izraidīt citas dalībvalsts pilsoni, kurš vairs neatbilst viņa uzturēšanās tiesību nosacījumiem un ir pieprasījis sociālo palīdzību, ar noteikumu, ka tas ievēros Savienības tiesību noteiktos ierobežojumus ( ).

89. No iepriekš minētā izriet, ka saskaņā ar judikatūru nepastāv primāro tiesību normas, atbilstoši kurām uzturēšanās, kuras pamatā ir valsts izsniegta uzturēšanās atļauja, būtu uzskatāma par likumīgu direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē. Līdz ar to no uzturēšanās, kuras pamatā ir valsts izsniegta uzturēšanās atļauja, izrietētu pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Un šādas pastāvīgas uzturēšanās tiesības uzņēmēja dalībvalsts nevar izbeigt vienpusēji, turklāt arī tad nē, ja Savienības pilsonis lūdz piešķirt uzņemošās dalībvalsts sociālos pabalstus apmēros, kas vairs nav korekti. Tomēr Tiesa skaidri pauda, ka šādā gadījumā dalībvalsts saskaņā ar primāro tiesību normām principā joprojām ir tiesīga izmantot izraidīšanas tiesības, ievērojot Savienības tiesībās paredzētos ierobežojumus.

90. Arī ar primārajām tiesībām saderīga interpretācija nenorāda, ka uzturēšanās, kas pamatota tikai ar valsts izsniegtu uzturēšanās atļauju vai arī valsts kompetento iestāžu akceptu, būtu jāuzskata par likumīgu uzturēšanos direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē.

f) Citi apsvērumi

91. Visbeidzot ir jāņem vērā, ka interpretācija, no kuras izriet, ka saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu obligāti ir jāņem vērā arī ar valsts normām pamatota uzturēšanās, var apgrūtināt Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos. Pirmkārt, pastāv risks, ka uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes pastiprināti kontrolēs, vai Savienības pilsonis izpilda priekšnoteikumus ar Savienības tiesībām pamatotām uzturēšanās tiesībām. Otrkārt, pastāv risks, ka dalībvalstis ļoti ierobežoti izmantos tām direktīvas 37. pantā paredzētās tiesības pieņemt labvēlīgākus nosacījumus.

g) Starpsecinājumi

92. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es secinu, ka likumīgas uzturēšanās jēdziens Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē neattiecas uz uzturēšanās periodiem, kas, kā šajā lietā, ir notikuši, tikai pamatojoties uz valsts iestāžu izsniegtu un neanulētu uzturēšanās atļauju.

4) Secinājumi

93. Līdz ar to, manuprāt, M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē nebija likumīga tikai tādēļ vien, ka viņai šajā laika posmā bija valsts iestāžu izdota uzturēšanās atļauja.

C – Par uzturēšanās 3. laika posmā sekām, ja pirms tam ir bijusi piecu gadu likumīga un nepārtraukta uzturēšanās

94. Kā iepriekš minēts ( ), M. Diasa šajā gadījumā varētu būt ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības jau tādēļ vien, ka viņa likumīgi uzturējās Apvienotajā Karalistē 1. un 2. laika posmā. Šajā ziņā rodas jautājums, vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu var rasties arī tad, ja pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās 1. un 2. laika posmā seko uzturēšanās 3. laika posmā, kas ir nedaudz ilgāka par vienu gadu un nav likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē, kurai savukārt seko uzturēšanās 4. laika posmā, kas ir likumīga šīs normas izpratnē.

95. Šis ir jautājums, kas būtu jānošķir no iepriekš apskatītā jautājuma, vai uzturēšanās 3. laika posmā bija likumīga Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Drīzāk šeit ir runa par jautājumu, vai uzturēšanās 3. laika posmā, kas nebija likumīga direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, varētu mazināt M. Diasas 1. un 2. laika posmā jau iegūto integrācijas pakāpi.

96. Skaidrības labad jānorāda, ka šāds jautājums nerodas attiecībā uz uzturēšanās laika posmiem, kas beigušies pēc 2006. gada 30. aprīļa. Proti, tādā gadījumā pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar direktīvas 16. panta 1. punktu izriet tieši no vismaz piecu gadu ilgas, nepārtrauktas un likumīgas uzturēšanās. Līdz ar to pastāvīgas uzturēšanās tiesības attiecas arī uz nākamo uzturēšanās laika posmu, kura ietvaros attiecīgais Savienības pilsonis ir izvēlējies brīvprātīgi būt bezdarbnieks, tādējādi – ņemot vērā iespējas zaudēt šīs tiesības ‑ vairs nepastāv nelikumīga uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē.

97. Pretēji viedoklim, kādu Tiesas sēdē pauda Komisija un Apvienotās Karalistes valdība, šāds jautājums noteikti rodas attiecībā uz uzturēšanās laika posmiem, kas beidzās pirms 2006. gada 30. aprīļa. Proti, tas, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. pantu ir jāņem vērā arī laika posmi, kas norisinājās pirms 2006. gada 30. aprīļa, neko nemaina tajā, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības var rasties, tikai sākot ar direktīvas transponēšanu vai transponēšanas termiņa beigu brīdi. Tiktāl tādos gadījumos, kāds ir šajā lietā, ir iespējams, ka pēc piecu gadu ilgas, nepārtrauktas un likumīgas uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī seko uzturēšanās, uz ko neattiecas direktīvas 16. panta 1. punktā paredzētās tiesības.

1) Par Direktīvas 2004/38 16. panta 1. un 4. punkta normām

98. Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā kā priekšnoteikums pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai ir paredzēta tikai piecu gadu ilga, nepārtraukta un likumīga uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī. Šajā lietā šis nosacījums ir izpildīts.

99. Saskaņā ar direktīvas 16. panta 4. punktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības var zaudēt tikai tad, ja attiecīgā Savienības pilsoņa prombūtne no uzņēmējas dalībvalsts ir ilgāka par diviem secīgiem gadiem. Līdz ar to šī norma ir piemērojama tieši tikai gadījumā, ja Savienības pilsonis ir izceļojis no uzņēmējas dalībvalsts. Šajā lietā tas tā nav.

2) Par iespēju direktīvas 16. panta 4. punktu piemērot pēc analoģijas

100. Tomēr rodas jautājums, vai direktīvas 16. panta 4. punktu var piemērot pēc analoģijas, ja Savienības pilsonis paliek uzņēmējā dalībvalstī, uzturoties tajā nelikumīgi Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē. Pēc manām domām, direktīvas 16. pantā pastāv neapzināts tiesību robs, kas noteiktos gadījumos būtu jāaizpilda ar direktīvas 16. panta 4. punkta piemērošanu pēc analoģijas (a). Tomēr šajā lietā tas tā nav (b).

a) Par gadījumiem, kuros direktīvas 16. panta 4. punkts ir jāpiemēro pēc analoģijas

101. Direktīvas 16. pantā ir neapzināts tiesību robs, kas attiecas uz gadījumiem, kad Savienības pilsonis pēc piecu gadu ilgas, likumīgas uzturēšanās tās 16. panta 1. punkta izpratnē ir nelegāli palicis uzņēmējā dalībvalstī pret tās gribu.

102. Pirmkārt, no tā, ka Direktīvā 2004/38 nav attiecīgas normas, nevar secināt, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies šādus uzturēšanās gadījumus atstāt bez ievērības. Proti, ir jānorāda, ka direktīvas normas galvenokārt ir formulētas attiecībā uz nākotnes faktiem, tātad attiecībā uz uzturēšanās laika posmiem pēc 2006. gada 30. aprīļa. Kā tas iepriekš tika izklāstīts ( ), šāda problēma nerodas pēc šī datuma. Līdz ar to vairāki fakti norāda, ka attiecībā uz šādiem nelikumīgiem, pret uzņēmējas dalībvalsts gribu notikušiem uzturēšanās gadījumiem pirms 2006. gada 30. aprīļa pastāv neapzināts tiesību robs.

103. Otrkārt, direktīvas 16. pantā iekļautais likumdevēja vērtējums noteiktās situācijās pieļauj 4. punkta piemērošanu pēc analoģijas.

104. No direktīvas rašanās vēstures izriet, ka Savienības likumdevējs ar 16. pantu ir vēlējies nodrošināt Savienības pilsoņiem, kuri uzņēmējā dalībvalstī ir sasnieguši noteiktu integrācijas pakāpi, pastāvīgas uzturēšanās tiesībās šajā valstī ( ). Šīm tiesībām ir jāpastāv tik ilgi, cik ilgi tiek nodrošināta šīs integrācijas pakāpes pastāvēšana ( ). No direktīvas 16. panta 1. punkta izriet likumdevēja vērtējums, ka Savienības pilsonis, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, šajā laikā ir sasniedzis nepieciešamo integrācijas pakāpi, lai iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības ( ). Direktīvas 16. panta 4. punktā ir teikts, ka šī ciešā saikne starp Savienības pilsoni un uzņēmēju dalībvalsti divu gadu ilgas prombūtnes laikā vājinās tiktāl, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršana vairs nav pamatota ( ). Ja tiek ņemti vērā šie likumdevēja vērtējumi, tad direktīvas 16. panta 4. punkta piemērošana pēc analoģijas ir pamatota situācijā, kad Savienības pilsoņa integrācijas pakāpe uzņēmējā dalībvalstī, ko tas ieguvis likumīgi un nepārtraukti uzturoties tajā ilgāk nekā piecus gadus, samazinās salīdzinoši tādā pašā apmērā, kā tā būtu samazinājusies pēc vairāk nekā divu gadu prombūtnes no uzņēmējas dalībvalsts.

105. Šajā kontekstā vispirms rodas jautājums, vai gadījumā, kad Savienības pilsonis nav izceļojis no uzņēmējas dalībvalsts, tas vispār ir iespējams. Pret to varētu iebilst, ka turpmāka uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī nekad nemazinās sasniegto integrācijas pakāpi salīdzinoši tik lielā apmērā, kā prombūtne no šīs valsts. Es uzskatu, ka šis viedoklis tomēr ir pārāk tālejošs.

106. Vispirms direktīvas 16. panta pamatā esošais integrācijas mērķis ir balstīts ne tikai uz teritoriālo un laika aspektu, bet arī uz kvalitātes elementiem. Tādēļ es uzskatu, ka Savienības pilsoņa likumnepaklausīga rīcība varētu būt pilnīgi piemērota, lai mazinātu viņa integrācijas pakāpes kvalitāti uzņēmējā dalībvalstī. Pēc manām domām, ja Savienības pilsonis pēc likumīgas uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī tajā ir palicis nelikumīgi, proti, bez Savienības vai valsts tiesībās pamatotām uzturēšanās tiesībām un arī bez valsts kompetento iestāžu akcepta, tad to noteikti var ņemt vērā, arī nosakot integrācijas pakāpi.

107. Turpinot jānorāda, ka to apstiprina arī vienlīdzīgas attieksmes princips. Likumpaklausīgs Savienības pilsonis, kurš nav uzņēmējā dalībvalstī palicis nelikumīgi pret tās gribu, pēc ilgākas nekā divu gadu prombūtnes saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punktu 2006. gada 30. aprīlī vairs nevarētu pieprasīt pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Es uzskatu, ka nav pamatoti piešķirt priekšrocības Savienības pilsonim par likuma neievērošanu.

108. Attiecīgi, nepiemērojot direktīvas 16. panta 4. punktu šādiem gadījumiem, tiktu garantētas pastāvīgas uzturēšanās tiesības arī tādās situācijās, kuras Savienības likumdevējam, pieņemot direktīvu, vispār nevarētu būt ienākušas prātā. Ja vispār nevarētu ņemt vērā nelikumīgu, pret dalībvalsts gribu notikušu uzturēšanos, kas seko pēc piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, tad 2006. gada 30. aprīlī pastāvīgas uzturēšanās tiesības rastos arī Savienības pilsonim, kurš sen pagātnē esošā laika posmā, piemēram, 70. gados, ir ilgāk nekā piecus gadus nepārtraukti un likumīgi uzturējies uzņēmējā dalībvalstī un pēc tam tajā palicis nelegāli un pret tās gribu. Šādas sekas, pieņemot Direktīvu 2004/38, Savienības likumdevējs droši vien nebija vēlējies radīt.

109. Ir jāsecina, ka direktīvas 16. panta 4. punkts ir piemērojams pēc analoģijas gadījumos, kad Savienības pilsonis – pēc ilgākas nekā piecu gadu likumīgas un nepārtrauktas uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī – šajā valstī ir palicis nelegāli un pret tās gribu.

b) Par šo lietu

110. Tomēr šajā lietā nav iespējams piemērot direktīvas 16. panta 4. punktu pēc analoģijas. Ņemot vērā direktīvas 16. pantā pausto Savienības likumdevēja vērtējumu, šo normu nav pamatoti piemērot tādiem uzturēšanās gadījumiem, kā M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā. M. Diasas uzturēšanos šajā laikā posmā ne kvalitātes, ne arī laika ziņā nevar salīdzināt ar situācijām, ko regulē direktīvas 16. panta 4. punkts.

i) Nesalīdzināmība kvalitātes ziņā

111. Vispirms M. Diasas uzturēšanos 3. laika posmā kvalitātes ziņā nevar salīdzināt ar gadījumu, ko regulē direktīvas 16. panta 4. punkts. Proti, M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā nav piemērota, lai integrācijas pakāpi, ko viņa ieguva, būdama darba ņēmēja Apvienotajā Karalistē ilgāk nekā piecus gadus, mazinātu tādā apmērā, kas būtu pielīdzināma prombūtnei no uzņēmējas dalībvalsts.

112. 3. laika posmā M. Diasai bija derīga uzturēšanās atļauja. Tādēļ viņai nevar pārmest, ka viņa šajā laikā ir nelikumīgi uzturējusies Apvienotajā Karalistē.

113. Pirmkārt, nevar iebilst tam, ka M. Diasa 3. laika posmā neatbilda priekšnoteikumiem, lai viņai piešķirtu uzturēšanās atļauju saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. punktu. Kā to M. Diasa atbilstīgi paskaidro, tas neietekmēja viņas uzturēšanās atļaujas derīgumu. Proti, valsts kompetentās iestādes šo uzturēšanās atļauju izsniedza saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. pantu, lai nodrošinātu M. Diasai efektīvu darba ņēmēju brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanu. Tomēr tas nenozīmē, ka uzturēšanās atļaujas derīgums ir atkarīgs no šīs atļaujas piešķiršanas priekšnoteikumu izpildes ilgtermiņā. Saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu uzturēšanās atļaujas minimālajam derīguma termiņam ir jābūt pieciem gadiem. No šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punkta izriet, ka uzturēšanās atļauju var anulēt pirms tās derīguma termiņa beigām, tikai pastāvot konkrētiem priekšnoteikumiem. Aplūkojot šīs abas normas kopā, var secināt, ka uzturēšanās atļauja ir derīga un tai ir tiesiskās sekas tik ilgi, kamēr beidzas tās derīguma termiņš vai kad to anulē valsts kompetentās iestādes.

114. Šāds viedoklis nav pretrunā arī Tiesas judikatūrai par uzturēšanās atļaujas derīgumu saskaņā ar Direktīvas 68/360 6. pantu. Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka šādai uzturēšanās atļaujai ir tikai deklaratīvs raksturs ( ). Pēc manām domām, Tiesa nebija vēlējusies noteikt, ka šādai uzturēšanās atļaujai pašai par sevi nevarētu būt nekāda iedarbība. Šis Tiesas secinājums ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgo lietu kontekstu. Minētās lietas attiecās uz situāciju, kurā Savienības pilsonis atbilda priekšnosacījumiem, lai tiktu piešķirta ar Savienības tiesībām pamatota uzturēšanās atļauja, tomēr valsts kompetentās iestādes tam nebija izsniegušas uzturēšanās atļauju. Ciktāl Tiesa ir noteikusi, ka uzturēšanās atļaujai ir tikai deklaratīvs raksturs, tiktāl tas attiecas tikai uz gadījumiem, kuros ir izpildīti Savienības tiesībās garantētās uzturēšanās atļaujas priekšnosacījumi, bet kompetentās iestādes nav izdevušas uzturēšanās atļauju. Tiesa šajās lietās ir tikai noteikusi, ka Savienības tiesību normās paredzētās uzturēšanās tiesības nav atkarīgas no valsts administratīvās procedūras ievērošanas, bet gan Savienības pilsoņiem izriet tieši no Savienības tiesību aktiem. Tiesa šajos spriedumos nav atbildējusi uz jautājumu, vai uzturēšanās atļaujai var būt iedarbība arī gadījumā, ja nav izpildīti Savienības tiesībās garantētās uzturēšanās atļaujas priekšnoteikumi.

115. Otrkārt, ir jāatzīst, ka tāds uzturēšanās laika posms, kā aplūkotais 3. laika posms, nebija likumīgs uzturēšanās laika posms direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē un tādējādi tas nevar pamatot atbilstoši šai normai nepieciešamo integrācijas pakāpi ( ). Tomēr tas nenozīmē, ka uzturēšanās 3. laika posms, kurā M. Diasa atbilstoši tobrīd spēkā esošajām valsts tiesību normām saņēma sociālo pabalstu, bija tāds, kas varētu mazināt pēc piecu gadu nepārtrauktas un likumīgas uzturēšanās atbilstoši direktīvas 16. panta 1. punktam sasniegto integrācijas pakāpi.

116. Tādēļ kā starpsecinājums ir jāizvirza, ka M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmā kvalitatīvi nav pielīdzināma prombūtnes no uzņēmējas dalībvalsts situācijai, ko regulē direktīvas 16. panta 4. punkts. Šī iemesla dēļ direktīvas 16. panta 4. punktu nevar piemērot pēc analoģijas 3. laika posmam.

ii) Nepielīdzināms laika posms

117. Turklāt direktīvas 16. panta 4. punkts nav piemērojams pēc analoģijas M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmam arī tādēļ, ka šīs uzturēšanās ilgums nav pielīdzināms direktīvas pantā regulētajam laika posmam. Savienības likumdevējs Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punktā divu gadu prombūtni ir atzinis par pietiekamu laika posmu, lai tiktu mazināta integrācijas pakāpe, kas iegūta, likumīgi un nepārtraukti uzturoties uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus ( ). Es uzskatu, ka gadījumā, kāds ir šīs lietas pamatā, kad Savienības pilsone uzturējās uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties uz spēkā esošu uzturēšanās atļauju, šis laika nosacījums nevar būt pārsniegts. Arī šī iemesla dēļ šajā lietā direktīvas 16. panta 4. punkts nav piemērojams pēc analoģijas.

c) Starpsecinājumi

118. Tādējādi Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punktu nevar piemērot pēc analoģijas M. Diasas uzturēšanās 3. laika posmam.

3) Secinājumi

119. Līdz ar to ir jāsecina, ka šajā lietā M. Diasa pastāvīgas uzturēšanās tiesības bija ieguvusi jau 2006. gada 30. aprīlī, pamatojoties uz uzturēšanos 1. un 2. laika posmā. Viņas uzturēšanās 3. laika posmā nav pretrunā šai uzturēšanās atļaujas iegūšanai.

D – Par otro prejudiciālo jautājumu

120. Ar savu otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai gadījumā, ja piecu gadu nepārtraukta uzturēšanās valstī darba ņēmēja statusā pirms 2006. gada 30. aprīļa nerada pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas paredzētas saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 1. punktu, vai šādas tiesības izriet tieši no EKL 18. panta 1. punkta? Šo jautājumu iesniedzējtiesa uzdeva tikai papildus, ja tiktu secināts, ka no Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta neizriet pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tā kā M. Diasai ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktu, uz šo jautājumu nav jāatbild.

VII – Kopsavilkums

121. Visaptveroši ir jāsecina, ka Savienības pilsoņa uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī, kas nav pamatota ar Direktīvu 2004/38 vai attiecīgi pirms tās spēkā bijušām normām, bet gan pamatota tikai uz valsts kompetento iestāžu izsniegtu uzturēšanās atļauju, nav likumīga uzturēšanās šīs direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē un tādēļ šādu uzturēšanos nevar ņemt vērā, piešķirot pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tomēr dalībvalstīm ir rīcības brīvība paredzēt regulējumu, atbilstoši kuram var ņemt vērā arī šādus laika posmus.

122. Tomēr, ja Savienības pilsonis pirms 2006. gada 30. aprīļa ir likumīgi un nepārtraukti uzturējies uzņēmējā dalībvalstī vairāk nekā piecus gadus, pamatojoties uz pirms Direktīvas 2004/38 spēkā bijušām normām, tad saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. pantu pastāvīgas uzturēšanās tiesības rodas arī gadījumā, ja iepriekš minētajam uzturēšanās laika posmam seko uzturēšanās laika posms, kurš, lai gan nav likumīgs Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta izpratnē, tomēr ir īstenots, pamatojoties uz valsts kompetento iestāžu izsniegtu uzturēšanās atļauju.

VIII – Secinājumi

123. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsone, kura uzņēmējā dalībvalstī

– vispirms uzturējās no 1998. gada janvāra līdz 2003. gada 17. aprīlim, tātad ilgāk nekā piecus gadus nepārtraukti, saskaņā ar šajā laikā spēkā esošajām sekundāro tiesību normām,

– tad, no 2003. gada 18. aprīļa līdz 2004. gada 25. aprīlim, t.i., nedaudz vairāk par gadu, uzturējās, pamatojoties uz valsts kompetento iestāžu izsniegtu un neanulētu uzturēšanās atļauju, un

– visbeidzot līdz 2006. gada 30. aprīlim uzturējās atbilstoši šajā laikā spēkā esošām sekundāro tiesību normām,

2006. gada 30. aprīlī beidzoties Direktīvas 2004/38 transponēšanas termiņam, ir ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības.