ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Lai izlemtu, vai tāda valsts aģentūra kā BKK, kuras statuss ir paredzēts publiskajās tiesībās un kuras pienākums ir veselības obligātās apdrošināšanas pārvaldība, ir jāuzskata par “uzņēmēju” Negodīgas komercprakses direktīvas izpratnē un vai gadījumā, kāds ir konkrētais gadījums, kad tā saviem dalībniekiem sniedz maldinošu informāciju, uz to šādā statusā attiecas minētajā direktīvā paredzētie noteikumi, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet prasība, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. it īpaši 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C-287/98 Linster; Recueil, I-6917. lpp., 43. punkts; 2003. gada 11. marta spriedumu lietā C-40/01 Ansul, Recueil, I-2439. lpp., 26. punkts, un 2011. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-271/10 VEWA, Krājums, I-5815. lpp., 25. punkts).
25

Saskaņā ar otro interpretāciju, kuru sniegusi Rechtbank Amsterdam un kurai iesniedzējtiesa dod priekšroku, ar jēdzienu “tiesību akti” esot domāta pensiju apdrošināšana, kas ir ieinteresēto personu šī brīža pensijas pamatā. Šāda interpretācija izriet no 2001. gada 10. maija sprieduma lietā C-389/99 Rundgren (Recueil, I-3731. lpp., 44.–49. punkts). Tā būtu arī atbilstoša veselības apdrošināšanas sistēmai ar iemaksām, kas ir balstītas uz ieinteresēto personu saņemtajiem ienākumiem un kas pensiju saņēmēju gadījumā izpaužas kā atskaitījums no pensijas. Ja šāda interpretācija tiktu atbalstīta, vēl būtu jānosaka, vai ir jāņem vērā viss piederības vecuma pensiju apdrošināšanas sistēmai laika posma ilgums neatkarīgi no piederības pamatojuma un no tā, vai ir veiktas faktiskas iemaksas. Turklāt rastos jautājums par to, vai ir jāatskaita brīvprātīgas apdrošināšanas sistēmā pavadītie laika posmi.
2)

Savienības tiesības atļauj tādas vielas kā virca ražotājam noteikt pienākumu pierādīt, ka ir izpildīti kritēriji, kas ļauj šo pamatlietas apstākļos saražoto, uzglabāto un nodoto vircu uzskatīt par blakusproduktu, ja vien ar to netiek kaitēts šo tiesību, it īpaši Direktīvas 75/442, kas grozīta ar Lēmumu 96/350, efektivitātei, un ka tiks nodrošināta no tās izrietošo pienākumu izpilde, it īpaši pienākums neattiecināt šīs direktīvas normas uz vielām, kuras pēc šo kritēriju piemērošanas saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāuzskata par blakusproduktiem, kam šīs direktīva nav piemērojama;
6

Specifiskāk attiecībā uz sajaukšanas iespējas visaptverošo vērtējumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. punktā ir nospriedusi: “Pretēji tam, ko konstatējusi Apelāciju padome, konfliktējošajiem apzīmējumiem tostarp vizuālā ziņā ir vidēja līdzības pakāpe. Šajā kontekstā ir arī jāņem vērā tas, ka preces, kas ietilpst 3. klasē, un liela daļa preču, kuras ietilpst 5. klasē (proti, zīdaiņu pārtika, pārsienamie materiāli, dezinfekcijas līdzekļi, preparāti kaitēkļu iznīcināšanai, fungicīdi, herbicīdi), kuras apzīmētas ar konfliktējošajām preču zīmēm, parasti tiek pārdotas no lielveikalu plauktiem un tātad patērētājs tās izvēlas pēc to iepakojuma vizuāla novērtējuma, kas nozīmē to, ka apzīmējumu vizuālajai līdzībai ir īpaša nozīme. Tātad ir jāsecina, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi pastāv sajaukšanas iespēja.”
53

Tomēr šis apstāklis nevar būt iemesls, lai apstrīdētu iepriekš minētos konstatējumus, jo summa atlaidei no apliekamās bāzes, kas paredzēta pamatlietā aplūkojamajā tiesiskajā regulējumā, nekādi nemainās atkarībā no mantojuma apliekamās summas, bet paliek tāda pati neatkarīgi no tā, kāda summa ir šī ar nodokli apliekamā summa. Kā izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, šī atlaide tiek automātiski piešķirta visiem mantiniekiem tikai tāpēc, ka Vācijā šīm personām ir mantojuma nodokļa maksātāja statuss, lai nodrošinātu ģimenes mantojuma daļas atbrīvojumu no nodokļa, samazinot mantojuma kopsummu. Tomēr tāpat kā šis nodokļa maksātāja statuss nekādā ziņā nav atkarīgs no dzīvesvietas, jo attiecīgais tiesiskais regulējums pakļauj mantojuma nodoklim jebkuru Vācijā esoša nekustamā īpašuma iegūšanu, neņemot vērā, vai mantojuma atstājējs un mantinieks ir vai nav rezidenti, ģimenes mantojuma daļēja atbrīvojuma mērķis Vācijā vienādi skar visus mantojuma nodokļa maksātājus, neatkarīgi no tā, vai viņi ir rezidenti, vai nerezidenti, jo ar šo atbrīvojumu ir paredzēts samazināt mantojuma kopsummu.
14

Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, Hoge Raad der Nederlanden uzskata, ka Nīderlandes tiesību akti aplūkojamajā situācijā darba ņēmējai darba devēja piemērotas nodarbinātības vietas maiņas gadījumā sniedz lielāku aizsardzību nekā Vācijas tiesības. Šai tiesai turklāt ir arī šaubas par to, kā ir interpretējama Romas konvencijas 6. panta 2. punkta pēdējā daļa, kas ļauj izslēgt tiesību akta, kurš izvēlēts, pamatojoties uz minētās konvencijas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā tieši paredzēto piesaistes kritēriju kopumu, piemērošanu gadījumā, ja no visiem lietas apstākļiem izriet, ka darba līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti.
16

Darba likuma 48. panta 4. punktā ir paredzēts: “Dzemdību gadījumā līgums tiek apturēts uz nepārtrauktu 16 nedēļu laikposmu, kuru vairāku bērnu piedzimšanas gadījumā, sākot no otrā bērna, var pagarināt par 2 nedēļām par katru nākamo bērnu. Pēc ieinteresēto personu izvēles līguma apturēšanas laikposmu var sadalīt ar noteikumu, ka 6 nedēļas tiek izmantotas uzreiz pēc dzemdībām [..]. Mātes nāves gadījumā otrs vecāks var izmantot visu vai attiecīgajā gadījumā atlikušo daļu līguma apturēšanas laikposma. Neņemot vērā iepriekš minētos nosacījumus un neskarot 6 nedēļu atvaļinājumu uzreiz pēc dzemdībām, kas obligāti jāizmanto mātei, gadījumā, ja strādā abi vecāki, māte, sākoties grūtniecības un dzemdību atvaļinājumam, var izvēlēties, ka tēvs var izmantot noteiktu un nepārtrauktu pēcdzemdību atvaļinājuma daļu, vai nu izmantojot to vienlaikus ar māti, vai uzreiz pēc tam, izņemot, ja tā īstenošanas brīdī mātes atgriešanās darbā apdraudētu viņas veselību. [..] Bērnu, kas jaunāki par 6 gadiem, adopcijas un izmitināšanas audžuģimenē, neatkarīgi no tā, vai izmitināšana ir pirms adopcijas vai runa ir par galīgu izmitināšanu, gadījumos līgums tiek apturēts uz 16 nepārtrauktām nedēļām, kas var tikt pagarinātas vairāku bērnu adopcijas vai izmitināšanas ģimenē gadījumā par 2 nedēļām par [katru] nepilngadīgo bērnu, sākot ar otro bērnu. Pēc darba ņēmēja vēlmes šī līguma apturēšana sākas vai nu no tiesas lēmuma par adopciju, vai no administratīvā vai tiesas pagaidu vai galīgā lēmuma par bērna izmitināšanu audžuģimenē datuma. Līgumu aptur uz 16 nedēļām arī tad, ja tiek adoptēts vai izmitināts audžuģimenē nepilngadīgais, kurš ir vecāks par 6 gadiem, ja viņam ir invaliditāte vai saskaņā ar atbilstošo sociālo dienestu ziņojumiem ir īpašas grūtības adaptēties ģimenē un dzīvei sabiedrībā viņa apstākļu dēļ vai personiskās pieredzes dēļ, vai tādēļ, ka viņa izcelsmes valsts nav Spānija. Ja abi vecāki strādā, līgumu apturēšanas laikposmu sadala atbilstoši ieinteresēto personu vēlmēm un šo apturēšanu var izmantot vienlaikus vai secīgi ar nosacījumu, ka laikposmi ir nepārtraukti un atbilst norādītajiem ierobežojumiem. Ja atvaļinājums tiek izmantots vienlaikus, kopējais atvaļinājuma ilgums nedrīkst pārsniegt iepriekšējos punktos norādītās 16 nedēļas vai laikposmu, uz kuru ir norādīts vairāku bērnu dzimšanas, adopcijas vai izmitināšanas audžuģimenē gadījumā. Šajā apakšpunktā norādītais atvaļinājums var tikt ņemts uz pilnu laiku vai uz nepilnu laiku atkarībā no iepriekšējas vienošanās starp darba devēju un attiecīgo darba ņēmēju ar tādiem nosacījumiem, kādi paredzēti tiesiskajā regulējumā. [..]”
23

Vispirms ir jānorāda, ka, lai arī Regulā Nr. 1346/2000 tostarp ir ietvertas kolīziju normas starptautiskās piekritības un piemērojamo tiesību noteikšanai (šajā ziņā skat. 2012. gada 5. jūlija spriedumu lietā C‑527/10 ERSTE Bank Hungary, 38. punkts un tajā minētā judikatūra), šīs regulas 24. pants nav viena no minētajām kolīziju normām, bet gan materiālo tiesību norma, kas piemērojama katrā dalībvalstī neatkarīgi no lex concursus. Uzdotais jautājums ir tikai par to, vai tādam maksājumam, kādu pēc Grontimmo rīkojuma par labu Kostner veica Dexia Banque Internationale à Luxembourg, ir piemērojams šī panta 1. punkts, atbilstoši kuram: ja dalībvalstī ir izpildīta kāda saistība par labu parādniekam, uz kuru attiecas maksātnespējas procedūra, kas sākta citā dalībvalstī, un kurai būtu jābūt izpildītai par labu šīs procedūras likvidatoram, uzskata, ka persona, kas izpildījusi saistību, ir atbrīvota no pienākuma to pildīt, ja tā nav zinājusi par procedūras sākšanu.
12

Šīs pašas regulas 70. pantā ir noteikts: “1. Šo pantu piemēro īpašiem, no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, ko nodrošina saskaņā ar tiesību aktiem, kuriem aptvertā personu loka, mērķu un/vai tiesību nosacījumu dēļ ir gan 3. panta 1. punktā minēto sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, gan sociālās palīdzības īpašības. 2. Šajā nodaļā “īpaši, no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir tie, kas: a) ir paredzēti, lai nodrošinātu vai nu: i) papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, uz kuriem attiecas 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas garantē attiecīgajām personām ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī; vai ii) tikai tādu īpašu aizsardzību invalīdiem, kura cieši saistīta ar minētās personas sociālo vidi attiecīgajā dalībvalstī, un b) ja finansējums tiek gūts tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kuri paredzēti, lai segtu vispārējus publiskā sektora izdevumus, un ja pabalstu nodrošināšanas un aprēķina nosacījumi nav atkarīgi no jebkādas iemaksas attiecībā uz saņēmēju. Tomēr pabalstus, ko nodrošina kā piemaksu no iemaksām atkarīgam pabalstam, viena šā iemesla dēļ neuzskata par pabalstiem, kas ir atkarīgi no iemaksām, un c) ir minēti X pielikumā. 3. Šās regulas 7. pantu un citas šās sadaļas nodaļas nepiemēro pabalstiem, kas minēti šā panta 2. punktā. 4. Pabalstus, kas minēti 2. punktā, sniedz tikai dalībvalstīs, kur dzīvo attiecīgās personas, saskaņā ar to tiesību aktiem. Šādus pabalstus sniedz dzīvesvietas iestāde par saviem līdzekļiem.”
12

No 2007. gada 25. jūnija līdz 13. jūlijam Eiropas Kopienu Revīzijas palāta veica attiecīgā projekta revīziju. Ar 2008. gada 11. februāra vēstuli tā nosūtīja savas revīzijas sākotnējos konstatējumus Francijas Republikai. Tā it īpaši apgalvoja atjaunošanas un paplašināšanas būvdarbiem piemērojamās publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras neievērošanu, jo šo projektu vairāk nekā 50 % apmērā esot finansējušas līgumslēdzējas iestādes. Revīzijas palātas skatījumā, ņemot vērā ERAF subsīdiju, reģionālo subsīdiju un valsts subsīdiju EUR 16 690 000 apmērā – šī pēdējā subsīdija izpaužas kā atbrīvošana no nodokļiem saskaņā ar Francijas Code général des impôts [Vispārīgā nodokļu kodeksa] 199.k panta B punktu – šis projekts 63,33 % apmērā esot bijis finansēts no valsts atbalsta līdzekļiem. Revīzijas palāta šajā ziņā norādīja arī uz Direktīvas 93/37 2. pantu.
4

CIRC 58. panta 4. punkts, uz kuru ir atsauce kodeksa 61. panta 1. un 2. punktā, ir izteikts šādi: “Tiek uzskatīts, ka divas juridiskās personas ir saistītas tad, ja viena no tām tieši vai netieši var īstenot būtisku ietekmi uz otras vadības lēmumiem, kas tiek uzskatīts par pierādītu it īpaši starp: a) juridisko personu un tās kapitāla īpašniekiem vai viņu laulātajiem vai augšupējiem vai lejupējiem radiniekiem, kam tieši vai netieši pieder kapitāla daļas vismaz 10 % apmērā vai balsstiesības; b) juridiskajām personām, kurās tiem pašiem kapitāla īpašniekiem, viņu laulātajiem vai augšupējiem vai lejupējiem radiniekiem tieši vai netieši pieder kapitāla daļas vismaz 10 % apmērā vai balsstiesības; c) juridisko personu un tās vadības struktūru vai pārvaldes institūciju, vadības, pārvaldības vai kontroles institūciju locekļiem vai viņu laulātajiem vai augšupējiem vai lejupējiem radiniekiem; d) juridiskajām personām, kurās vairākums vadības struktūru locekļu vai visi pārvaldes, vadības, pārvaldības vai kontroles struktūru locekļi ir vienas un tās pašas personas vai, ja tās ir atšķirīgas personas, tās saista laulība, likumā atzītas partnerattiecības vai radniecība taisnā līnijā; e) juridiskajām personām, kas saistītas ar meitasuzņēmuma, grupas līgumu vai citu līgumu ar līdzīgu iedarbību; f) juridiskajām personām, kam ir dominējošas attiecības, atbilstoši tam, kā tās ir definētas dokumentos, ar kuriem ir radīts pienākums izstrādāt vienotus finanšu rēķinus; g) juridiskajām personām, kuru starpā to komerciālu, finanšu, profesionālo vai juridisko attiecību dēļ, kas ir nodibinātas un tiek īstenotas tieši vai netieši, pastāv faktiskas atkarības situācija, veicot attiecīgo darbību, it īpaši, ja starp tām rodas viena no šādām situācijām: 1) vienas no juridiskajām personām darbības īstenošana ir būtiski atkarīga no otrai piederošu rūpnieciskā un intelektuālā īpašuma tiesību vai zinātības nodošanas; 2) izejmateriālu piegāde vienai [juridiskajai personai] vai tās piekļuve produktu, preču vai pakalpojumu pārdošanas tīklam ir būtiski atkarīga no otras [juridiskās personas]; 3) viena no juridiskajām personām būtisku daļu savas darbības var veikt tikai kopā ar otru vai arī tā ir atkarīga no tās lēmumiem; 4) saskaņā ar juridisku dokumentu tiesības noteikt vienas [no juridiskajām personām] pielīgto, piegādāto vai iegādāto preču vai pakalpojumu cenu vai nosacījumus ar līdzīgu ekonomisku iedarbību ir otrai [juridiskajai personai]; 5) atbilstoši noteikumiem un nosacījumiem, kas regulē to komerciālās un juridiskās attiecības, vienas [juridiskās personas] vadības lēmumi var tikt padarīti atkarīgi no otras [juridiskās personas], pamatojoties uz faktiem vai apstākļiem, kas nav saistīti ar to komerciālajām vai profesionālajām attiecībām. h) rezidentu juridisko personu vai nerezidentu juridisko personu, kam ir pastāvīgs uzņēmums Portugāles teritorijā, un juridisko personu, uz ko attiecas skaidri labvēlīgāks nodokļu režīms un kas atrodas teritorijā vai reģionā, kurš iekļauts ar valsts un finanšu ministra rīkojumu apstiprinātā sarakstā.”
18

Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai pušu vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un konkurences aizsardzības publiskā iepirkuma procedūrās principi, kuri ir paredzēti [Direktīvā 89/665], pieļauj tādu tiesisko regulējumu, kāds šobrīd izriet no Consiglio di Stato plēnuma 2011. gada [7. aprīļa] Lēmuma Nr. 4, atbilstoši kuram tādas pretprasības, kuras mērķis, apstrīdot pamatprasības iesniedzēja pielaišanu dalībai līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, ir apstrīdēt tā tiesības celt prasību, izskatīšana vienmēr ir jāveic pirms pamatprasības izskatīšanas un tai ir prejudiciāla iedarbība attiecībā pret pamatprasības izskatīšanu, tostarp arī tad, ja pamatprasības iesniedzējam ir materiāltiesiska interese panākt visas atlases procedūras atkārtotu uzsākšanu un neraugoties uz konkurentu, kuri ir piedalījušies šajā procedūrā, skaitu, un it īpaši tad, ja uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir bijuši vairs tikai divi pretendenti (proti, pamatprasības iesniedzējs un pretprasības iesniedzējs, kurš ir arī līguma slēgšanas tiesību ieguvējs), katrs no kuriem vēlas panākt otra pretendenta izslēgšanu, pamatojoties uz to, ka tā iesniegtajā piedāvājumā nav ievērotas obligātās piedāvājuma atzīšanai par atbilstīgu noteiktās prasības?”
53

Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: — Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka veselības aprūpes pakalpojumu izslēgšana no šīs direktīvas piemērošanas jomas attiecas uz ikvienu darbību, kuras mērķis ir novērtēt, saglabāt vai atjaunot pacientu veselības stāvokli ar nosacījumu, ka šo darbību īsteno speciālisti, kas par tādiem atzīti saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesisko regulējumu, un tas ir neatkarīgi no iestādes, kurā tiek sniegta aprūpe, organizācijas, finansēšanas kārtības, publiskā vai privātā rakstura. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai dienas aprūpes centri un nakts aprūpes centri, ņemot vērā veselības aprūpes darbinieku šajos centros īstenoto darbību raksturu un faktu, ka šīs darbības ir šo centru piedāvāto pakalpojumu galvenā daļa, ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas; — Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sociālo pakalpojumu izslēgšana no šīs direktīvas piemērošanas jomas attiecas uz ikvienu darbību, kas it īpaši ir saistīta ar palīdzību un atbalstu veciem ļaudīm, ar nosacījumu, ka to īsteno privāts pakalpojumu sniedzējs, kuru ir pilnvarojusi valsts ar aktu, ar kuru skaidri un pārskatāmi tiek uzticēts reāls pienākums, ievērojot konkrētus un īpašus izpildes nosacījumus, sniegt tādus pakalpojumus. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai dienas aprūpes centri un nakts aprūpes centri atkarībā no šajos centros galvenokārt īstenoto palīdzības un atbalsta veciem ļaudīm darbību rakstura, kā arī atkarībā no šo centru statusa, kāds izriet no piemērojamā Beļģijas tiesiskā regulējuma, ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas.
39

Attiecībā uz piemērojamo sankciju Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktā ir noteikts, ka, ja eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju, nekā viņam pienāktos, tad no kompensācijas atskaita vai nu pusi no kompensācijas summas, par kuru ticis iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam, vai arī divkāršu starpību starp to kompensāciju, par kuru ticis iesniegts pieteikums un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku iesniedzis nepatiesu informāciju.
19

Šādos apstākļos Corte d’appello di Roma nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Regulas Nr. 1291/2000] 35. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzētā soda – atbilstoši kuram tiek pilnībā atsavināta Kopienu saimnieciskās darbības subjektiem, kuri ir saņēmuši importa/eksporta licenci attiecībā uz kādu no precēm, uz kurām ir attiecināma graudaugu tirgu kopējā organizācija, piemērotā drošības nauda, – pamatmērķis ir atturēt iepriekš minētos saimnieciskās darbības subjektus no tā pamatpienākuma (kā, piemēram, faktiski veiktais attiecīgajā licencē norādīto graudaugu imports vai eksports) neizpildes, kas tiem pastāv, veicot darbību, attiecībā uz kuru tie ir saņēmuši licenci un iemaksājuši attiecīgo drošības naudu? 2) Vai [Regulas Nr. 1291/2000] 35. panta 4. punkta noteikumi, ciktāl tajos ir reglamentēti termiņi un kārtība, kādā var tikt atbrīvota saistībā ar importa licences izsniegšanu iemaksātā drošības nauda, ir interpretējami tādējādi, ka sekundārā pienākuma neizpildes gadījumā, kas it īpaši izpaužas kā pierādījumu par pareizi veiktu importu novēlota iesniegšana (un līdz ar to arī kā attiecīgā lūguma par iemaksātās drošības naudas atbrīvošanu novēlota iesniegšana), piemērojamā soda apmērs ir nosakāms neatkarīgi no konkrētās drošības naudas apmēra, kuras pilnīga atsavināšana ir paredzēta ar šo pašu importēšanas darbību saistītā pamatpienākuma neizpildes gadījumā, un vai tas it īpaši ir nosakāms, ņemot vērā parasto tās drošības naudas apmēru, kas parasti ir piemērojama attiecīgā veida produktu importam, kurš ir veikts atsauces periodā? 3) Vai [Regulas Nr. 1291/2000] 35. panta 4. punkta c) apakšpunkts, ciktāl tajā ir paredzēts, ka, “ja attiecībā uz doto produktu ir izsniegtas licences vai sertifikāti ar dažādiem drošības naudas līmeņiem, atsavinātās summas aprēķināšanai izmanto viszemāko importam vai eksportam piemērojamo likmi”, ir interpretējams tādējādi, ka, ja Kopienu saimnieciskās darbības subjekts ir pareizi veicis graudaugu importu, tad pierādījumu par Eiropas Kopienā veikto importu iesniegšanai paredzētā termiņa neievērošanas gadījumā ir piemērojams tāds sods, kura apmērs ir nosakāms, ņemot vērā saistībā ar importu iemaksāto drošības naudu ar mazāko apmēru, kas bija spēkā attiecīgajā laikā, kurā tika veikts attiecīgā produkta imports, neatkarīgi no īpašajiem nodokļa nosacījumiem (kā apgalvo [..] Martini), vai tikai ņemot vērā šos īpašos nodokļa nosacījumus (kā apgalvo Itālijas valsts)?”
26

Faktiski iedibinātās atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem, ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams PVN (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SKF, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
29

Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 30. punktā, šī vienkāršotā un vienotā procedūra nav pretrunīga. Atbildētājs uzzina par Eiropas maksājuma rīkojuma izdošanu tikai tad, kad viņam par to tiek paziņots. Kā izriet no Regulas Nr. 1896/2006 12. panta 3. punkta, tikai no brīža, kad viņš par šo rīkojumu ir informēts, viņam ir iespēja samaksāt prasītājam rīkojumā norādīto summu vai iebilst pret rīkojumu, vēršoties izcelsmes tiesā.
28

Šajā ziņā ir jākonstatē, ka PVN direktīvas, tāpat kā Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kas ir aizstāta ar PVN direktīvu, V sadaļā, kas attiecas uz to darījumu, par kuriem uzliek nodokli, vietu, ietverta 3. nodaļa par pakalpojumu sniegšanas vietu, kuras 2. un 3. iedaļā ir noteikti, kā norādīts to nosaukumos, gan nodokļa uzlikšanas vietas noteikšanas vispārīgie noteikumi, gan īpašie noteikumi, kas attiecas uz specifiskiem pakalpojumiem.
23

Attiecībā uz šīs rīcības brīvības robežu ievērošanas un to pārkāpšanas seku kontroli iesniedzējtiesa uzsver, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai gadījumā, ja dalībvalsts likumdevējs vai pārvaldes iestādes šo rīcības brīvību ir pārkāpuši, indivīdi pret valsts iestādēm dalībvalsts tiesā var atsaukties uz Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktu un 4. panta 2. punktu un tādējādi no tām panākt, ka ar šīm normām nesaderīgās tiesību normas vai pasākumi tiek atcelti. Šādā situācijā no iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Kraaijeveld u.c. (59.–61. punkts) un WWF u.c. (rezolutīvās daļas 5) punkts) izriet, ka valsts iestādēm savas kompetences ietvaros ir jāveic visi vispārīgie vai speciālie pasākumi, kas vajadzīgi, lai projekti tiktu pārbaudīti un konstatēts, vai tiem varētu būt ievērojama ietekme uz vidi, un, ja tas apstiprinās, tiem ir jāveic šīs ietekmes novērtējums.
23

Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka šīm personām rēķinā norādītais PVN ir jāmaksā neatkarīgi no jebkāda pienākuma maksāt to par darbībām, kuras ir apliekamas ar PVN (skat. 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-566/07 Stadeco, Krājums, I-5295. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2013. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-642/11 Stroy trans, 29. punkts).
26

No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka preču zīmes atšķirtspēja Regulas Nr. 40/94 7. panta izpratnē nozīmē, ka šī preču zīme ļauj identificēt preci, attiecībā uz kuru pieteikta reģistrācija, kā tādu, ko ražo konkrēts uzņēmums, un tādējādi atšķirt šo preci no citu uzņēmumu precēm (2012. gada 12. jūlija spriedums lietā C-311/11 P Smart Technologies/ITSB, 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Preču zīmes pamata funkcija ir no patērētāju viedokļa identificēt uzņēmumu, kurš ražo preci (šajā ziņā skat. 2004. gada 16. novembra spriedumu lietā C-245/02 Anheuser-Busch, Krājums, I-10989. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).