VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 25. oktobrī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nātrija hlorāta tirgus – Lēmums, ar ko konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Prasība atcelt tiesību aktu – Tirgus sadale – Cenu noteikšana – Pierādījumu kopums – Pierādījumu datums – Konkurentu paziņojumi – Atzīšanās – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Lieta T‑348/08

Aragonesas Industrias y Energía, SAU, Barselona (Spānija), ko pārstāv I. S. Foresters [I. S. Forrester], QC, un K. Štrukmans [K. Struckmann], P. Lindfelts [P. Lindfelt] un H. Garsija‑Njeto Esteva [J. Garcia‑Nieto Esteva], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv A. Bjolans [A. Biolan], Dž. Burke [J. Bourke] un R. Zauers [R. Sauer], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību, prioritāri, atcelt Komisijas 2008. gada 11. jūnija Lēmumu C(2008) 2626, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.695 – Nātrija hlorāts) tiktāl, ciktāl šis lēmums attiecas uz Aragonesas Industrias y Energía, un, pakārtoti, atcelt vai būtiski samazināt naudas sodu, kas tai ir noteikts minētajā lēmumā.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente) un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. septembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Prasītāja – Aragonesas Industrias y Energía, SAU – ir atbilstoši Spānijas tiesībām dibināta sabiedrība. Kad 1992. gadā tā tika nodibināta, tā ietilpa Uralita grupas ķīmisko vielu nodaļā, kas veica ar nātrija hlorātu saistītas darbības un ko pārvaldīja sabiedrība Uralita, SA (turpmāk tekstā – “Uralita”). Līdz 1994. gadam Uralita piederēja 100 % prasītājas kapitāla daļu. 1994. gada decembrī Uralita izveidoja holdinga sabiedrību ar nosaukumu Energia e Industrias Aragonesas EIA, SA (turpmāk tekstā – “EIA”), kurai tika nodota visu ar ķīmiskajām vielām saistīto darbību veikšana. Tādējādi prasītāja kļuva par EIA meitassabiedrību 100 % apmērā. Sākotnēji Uralita piederēja 98,84 % no EIA kapitāla daļām, pēc tam – no 1995. gada 1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim – šī Uralita piederošā daļa EIA kapitālā bija no 49,44 % līdz 50,71 %.

2 Nātrija hlorāts ir spēcīgs oksidētājs, ko iegūst, veicot nātrija hlorīda šķīduma elektrolīzi kamerā bez diafragmas. Nātrija hlorātu var ražot kristāliskā veidā vai šķīdumā. To galvenokārt izmanto hlora dioksīda ražošanai, kuru izmanto celulozes un papīra rūpniecībā ķīmiskās celulozes balināšanai. Citi tā izmantošanas veidi daudz mazākā mērā ir saistīti ar dzeramā ūdens attīrīšanu, audumu balināšanu, herbicīdiem un urāna bagātināšanu (Komisijas 2008. gada 11. jūnija Lēmuma C(2008) 2626, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.695 – Nātrija hlorāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) preambulas 2. apsvērums).

3 2003. gada 28. martā EKA Chemicals AB (turpmāk tekstā – “EKA”) – Zviedrijā dibinātas sabiedrības – pārstāvji iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai, alternatīvi, naudas soda samazināšanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”) saistībā ar aizliegtas vienošanās esamību nātrija hlorāta ražošanas nozarē. EKA pieteikums bija pamatots ar tās iesniegtiem dokumentāriem pierādījumiem un ar tās pārstāvju mutiskiem paziņojumiem, kas sniegti 2003. gada 31. martā (turpmāk tekstā – “EKA 2003. gada paziņojumi”).

4 2003. gada 30. septembrī Eiropas Kopienu Komisija pieņēma lēmumu, ar ko EKA piešķīra nosacītu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši paziņojuma par sadarbību 15. punktam.

5 2004. gada 10. septembrī Komisija atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. panta 2. punktam informācijas pieprasījumus nosūtīja Finnish Chemicals Oy (turpmāk tekstā – “FC”), Somijā dibinātai sabiedrībai, Arkema France SA, Francijā dibinātai sabiedrībai, kas apstrīdētajā lēmumā ir minēta ar firmu “Atochem” (turpmāk tekstā – “Arkema France”), un, visbeidzot, prasītājai.

6 2004. gada 24. septembrī Komisija uzklausīja L., Arkema France darbinieku (turpmāk tekstā – “L. (Arkema France)”) (turpmāk tekstā – “Arkema France paziņojumi”).

7 2004. gada 18. oktobrī, izpildot Komisijas informācijas pieprasījumu, Arkema France iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazinājumu atbilstoši paziņojumam par sadarbību.

8 2004. gada 29. oktobra sanāksmē, kas notika Komisijas telpās, FC tai iesniedza pieteikumu par naudas soda samazinājumu atbilstoši paziņojumam par sadarbību un mutiski Komisijai sniedza informāciju saistībā ar pētījumu par nātrija hlorīdu. Ar 2004. gada 2. novembra vēstuli FC apstiprināja savu pieteikumu samazināt naudas sodu un vienlaikus sniedza dokumentārus pierādījumus par tās dalību Komisijas norādītajā pārkāpumā.

9 2004. gada 4. novembrī notika Komisijas un EKA pārstāvju sanāksme. 2004. gada 11. novembrī EKA nosūtīja Komisijai papildu informāciju par jaunākajām pārmaiņām nātrija hlorāta tirgū.

10 2004. gada 3. un 9. decembrī prasītāja izpildīja Komisijas 2004. gada 10. septembra informācijas pieprasījumus.

11 2006. gada 6. jūlijā EKA sniedza jaunu mutisku paziņojumu Komisijai, kam sekoja intervijas ar diviem tās darbiniekiem 2006. gada 19. un 20. jūlijā. 2006. gada 29. augusta sanāksmē Komisijas telpās EKA sniedza jaunus mutiskus paziņojumus (turpmāk tekstā – “EKA 2006. gada paziņojumi”).

12 No 2006. gada 13. novembra līdz 2008. gada 11. aprīlim Komisija atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam vairākām sabiedrībām nosūtīja informācijas pieprasījumus, un to vidū prasītājai tā šos lūgumus nosūtīja 2006. gada 13. novembrī, 2007. gada 8. februārī un 12. martā un 2008. gada 11. aprīlī.

13 2007. gada 27. jūlijā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kura adresāti bija arī EKA, FC, Arkema France, prasītāja un Uralita.

14 Noteiktajā termiņā prasītāja darīja Komisijai zināmus savus apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem. Prasītājai bija pieejami, pirmkārt, Komisijas lietas materiāli DVD formā, ko Komisija tai bija nosūtījusi un kuros bija ietverti publiski dokumenti, un, otrkārt, dokumenti, kuros bija pierakstīti mutvārdu paziņojumi, ko sniegušas personas, kuras lūgušas tām piemērot paziņojumu par sadarbību, un ko Komisija apkopojusi izmeklēšanas procedūras gaitā.

15 2007. gada 20. novembrī vairākas attiecīgās sabiedrības, arī Uralita, bet ne prasītāja, izmantoja savas tiesības tikt mutiski uzklausītām Komisijā.

16 2008. gada 11. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu un prasītājai to paziņoja tā paša gada 16. jūnijā.

17 Apstrīdētā lēmuma preambulas 69. apsvērumā Komisija būtībā norāda, ka EKA, FC, Arkema France un prasītāja piedalījās sanāksmēs un sazinājās, lai sadalītu tirgus, savā starpā sadalot pārdošanas apjomus, un lai noteiktu nātrija hlorāta cenas Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) tirgū. Šajā ziņā Komisija ir izveidojusi sarakstu ar 72 pret konkurenci vērstiem saziņas gadījumiem, kas izpaudās vai nu kā sanāksmes, vai arī kā sarunas pa tālruni (turpmāk tekstā – “72 pret konkurenci vērsti saziņas gadījumi”). Šis saraksts ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikumā. Turklāt apstrīdētā lēmuma II pielikumā ir iekļauts minētajā lēmumā norādīto personu saraksts. Norādīto personu vidū ir S. un W., EKA darbinieki (turpmāk tekstā – “S. (EKA)” un “W. (EKA)”), A. un S. (turpmāk tekstā – “S. (FC)”), FC darbinieki, L. (Arkema France) un A., prasītājas darbinieks (turpmāk tekstā – “A. (Aragonesas)”). Tai pašā apstrīdētā lēmuma preambulas 69. apsvērumā Komisija norāda, ka minētās pret konkurenci vērstās darbības EKA un FC īstenoja no 1994. gada 21. septembra, Arkema France – no 1995. gada 17. maija un prasītāja – no 1996. gada 16. decembra. Ja runā par EKA, FC, Arkema France un prasītāju, minētās darbības esot turpinājušās vismaz līdz 2000. gada 9. februārim.

18 Apstrīdētā lēmuma preambulas 70. un 71. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka to lēmumu ievērošana, kas ir pieņemti aizliegtās vienošanās ietvaros, galvenokārt tika pārbaudīta divpusējās sanāksmēs un telefonsarunās, kuru laikā puses apmainījās ar slepenu komercinformāciju par sarunām ar klientiem, īpaši par pārdotajiem apjomiem un izmantotajām cenām. Tā piebilda, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki īstenoja nātrija hlorāta tirgus stabilizācijas stratēģiju, kuras galīgais mērķis bija savā starpā sadalīt šī produkta pārdošanas apjomus, saskaņot cenu noteikšanas politiku attiecībā pret pircējiem un tādējādi maksimāli palielināt savu peļņu.

19 Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 73.–78. apsvērumā Komisija lielos vilcienos ir aprakstījusi pamatprincipus un aizliegtās vienošanās darbību. Šajā ziņā tā ir norādījusi uz daudziem lielāko nātrija hlorāta ražotāju saziņas gadījumiem, kuru galvenais mērķis bija savstarpējas sarunas nolūkā sadalīt pārdošanas apjomus attiecīgajos ģeogrāfiskajos tirgos un noteikt sasniedzamās cenas ar klientiem noslēgtajos līgumos. Komisija uzskata, ka apmaiņa ar slepenu komercinformāciju bija būtisks slepenās rīcības aspekts, jo pēc tam dalībnieki varēja paredzēt savu konkurentu rīcību tirgū. Runājot par aizliegtās vienošanās darbību, Komisija apstiprina, ka nātrija hlorāta ražotāji bieži sazinājās, rīkojot divpusējas vai daudzpusējas sanāksmes un telefonsarunas, tomēr neievērojot nekādu iepriekš noteiktu plānu. Tā tomēr precizē, ka augstākās vadības līmenī diskusijas notika daudzpusēju sanāksmju laikā, bieži vien ārpus Eiropas Ķīmijas rūpniecības padomes (turpmāk tekstā – “CEFIC”) nātrija hlorāta darba grupas sanāksmēm. Visbeidzot Komisija uzskata, ka, runājot par sarunu grafiku, konkurentu sazināšanās parasti kļuva intensīvāka katra gada beigās (no oktobra līdz decembrim), proti, laika posmā, kas atbilda ikgadējām nātrija hlorāta ražotāju un to klientu sarunām par līgumiem attiecībā uz nākamo gadu. Tomēr Komisija norāda, ka laika posmā, par kuru tiek veikta izmeklēšana, šīs sarunas bieži vien turpinājās nākamā gada sākumā, proti, janvārī un februārī.

20 Runājot par prasītājas prettiesisko rīcību, no apstrīdētā lēmuma preambulas 350. un 356. apsvēruma izriet, ka, lai novērtētu tās dalību prettiesiskajos nolīgumos, Komisija balstījās, pirmkārt, uz pieteikumiem par atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazināšanu, otrkārt, uz tālaika dokumentiem, kas, kā uzskata Komisija, pierāda, ka prasītāja sazinājās ar pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, un, visbeidzot, uz prasītājas atzīšanos par tās dalību prettiesiskajā sanāksmē, kas notika ārpus oficiālās CEFIC sanāksmes, 1998. gada 28. janvārī Briselē (turpmāk tekstā – “prettiesiskā 1998. gada 28. janvāra sanāksme”).

21 Konkrētāk attiecībā uz tālaika pierādījumiem par pārkāpumu Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 349. un 350. apsvērumā norāda, ka:

“349 [S. (FC)] piezīmēs trīs reizes ir norāde uz telefonsarunu ar prasītāju. Vispirms 1996. gada 16. decembrī [S. (FC)] sarunā ar [S. (EKA)] apstiprināja, ka [FC] ievērošot cenas, kas nolīgtas attiecībā uz Spāniju un Portugāli, šajā ziņā atsaucoties uz apspriedēm ar [prasītāju]: “[konfidenciāli] ( )” (izcēlums pievienots, skat. 130. apsvērumu). Piezīme “[konfidenciāli]” norāda, ka [S. (FC)] ar [prasītāju] iepriekš ir bijusi personiska saruna par cenām, kas iekļaujas starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem panākto nolīgumu sistēmā. Turklāt [S. (FC)] piezīmēs ir minēta kāda telefonsaruna ar [S. (EKA)]: “[konfidenciāli]” (izcēlums pievienots, skat. 219. apsvērumu). Šī piezīme apstiprina, ka Arkema France cenas tieši apsprieda ar [prasītāju], kas arī ietilpst cenu vispārējā saskaņošanā. Visbeidzot [S. (FC)] piezīmēs attiecībā uz 1999. gada 9. decembra telefonsarunu ir precizēts: “[konfidenciāli]” (izcēlums pievienots, skat. 258. apsvērumu). No šīs piezīmes izriet, ka [S. (FC)] norādīja uz to, ko [L. (Arkema France)] viņam izstāstīja pa tālruni, vai ka viņš pēdējam minētajam atstāstījis savu sarunu ar [prasītāju]. [Tam, vai prasītāja] ir sazinājusies drīzāk ar vienu, nevis ar otru, nav nozīmes, jo no piezīmju satura izriet, ka attiecīgā apspriede bija prettiesiska.

350 Šīs norādes skaidri liecina par tiešu sazināšanos pa tālruni ar [prasītāju] un acīmredzami norāda, ka pēdējā minētā tieši sekmēja vispārējo nolīgumu par cenām noslēgšanu. Vēl arī [prasītāja] ir apstiprinājusi, ka piedalījās [prettiesiskajā 1998. gada 28. janvāra sanāksmē], kuras laikā konkurentu vidū norisinājās prettiesiskas apspriedes (skat. 182. un 184. apsvērumu). Tādējādi, balstoties uz šajā lietā izdarītajiem mutiskajiem paziņojumiem un tālaika pierādījumiem, kas skaidri norāda uz tās pret konkurenci vērstu rīcību, Komisija secina, [ka prasītāja] ir piedalījusies pārkāpumā kopumā. Šādos apstākļos [prasītājai] ir jāsniedz pierādījumi, kas izskaidro, kādā veidā tās rīcība ir saderīga ar konkurētspējīgu rīcību.”

22 Apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā Komisija ir norādījusi:

“Citos gadījumos, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir izdarīta norāde uz [prasītāju], Komisija piekrīt sabiedrības argumentam, ka informācija var būt iegūta drīzāk no trešās personas nekā no pašas ieinteresētās personas. Komisijas lietas materiālos nav pietiekamu pierādījumu, kas ļautu precīzi pierādīt, ka attiecīgā informācija būtu iegūta tieši no prasītājas. Tas tiks ņemts vērā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, par ko [prasītāja] ir atbildīga.”

23 Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu un konkrētāk uz prasītājas dalības pārkāpumā sākuma un beigu datumiem Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 487.–489. apsvērumā ir norādījusi un secinājusi:

“487 EKA un [FC] pret konkurenci vērstos nolīgumos piedalījās kopš [..] un [prasītāja] – vismaz kopš 1996. gada 16. decembra (skat. 130. apsvērumu). [..].

488 Runājot par pārkāpuma beigām, ciktāl Komisijai zināms, pēdējā pret konkurenci vērstā sanāksme – kurā piedalījās EKA, Atochem un [prasītāja] – notika 2000. gada 9. februārī. Šīs sanāksmes laikā EKA atklāti norobežojās no aizliegtās vienošanās, darot zināmu savu atteikšanos piedalīties jebkādās citās apspriedēs ar konkurentiem. Viens no dalībniekiem tajā skaidri norādīja uz savu vēlmi vairs netikt iesaistītam aizliegtā vienošanās, un, ciktāl Komisijai ir zināms, runa ir par pēdējo saziņu nātrija hlorāta ražotāju starpā, kam ir nozīme šajā ziņā (skat. arī 283. apsvērumu). Kaut gan EKA, Atochem un [prasītāja] tieši piedalījās 2000. gada 9. februāra sanāksmē, nekas Komisijas lietas materiālos nenorāda, ka [FC] būtu atklāti norobežojusies no aizliegtās vienošanās pirms šī datuma (turklāt neviena no lietas dalībniecēm nav norādījusi uz šādu norobežošanos). Tādējādi 2000. gada 9. februāri Komisija uzskata par aizliegtās vienošanās darbības beigu datumu saistībā ar visiem attiecīgajiem uzņēmumiem, šajā gadījumā – EKA, [FC], Atochem un [prasītāju].

489 No tā izriet, ka kopējais pārkāpuma ilgums, kas ir aprakstīts [..] [apstrīdētajā] lēmumā, ir [..] 3 gadi un 1 mēnesis, runājot par [prasītāju] un Uralita.”

24 Apstrīdētā lēmuma preambulas 444. un 455.–468. apsvērumā Komisija uzskata, pirmkārt, ka Uralita īstenoja izšķirošu ietekmi uz prasītājas stratēģisko pieeju un kopējo komercpolitiku un, otrkārt, ka pēc tam, kad Uralita bija pārņēmusi EIA, EIA kā vienīgās prasītājas akcionāres atbildība par pārkāpumu pārgāja Uralita. Tādējādi apstrīdētā lēmuma preambulas 469. un 487.–489. apsvērumā Komisija [prasītāju] un Uralita ir atzinusi par solidāri atbildīgām par pārkāpumu, ko izdarījusi pirmā minētā no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim (turpmāk tekstā – “attiecīgais pārkāpums”), proti, kopumā trīs gadu un viena mēneša garumā.

25 Runājot par uzliekamā naudas sodu apmēra noteikšanu, no apstrīdētā lēmuma preambulas 498. apsvēruma izriet, ka Komisija ir balstījusies uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”). Turklāt šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma preambulas 509. apsvēruma izriet, ka, lai noteiktu pārdošanas vērtību, Komisija ir ņēmusi vērā nātrija hlorāta pārdošanas apjomu, ko EEZ īstenojis katrs uzņēmums finanšu gadā, kas atbilst pēdējam pilnam pārkāpuma gadam un kas beidzās 1999. gada 31. decembrī.

26 Runājot par naudas soda pamatsummas noteikšanu, no apstrīdētā lēmuma preambulas 509.–524. apsvēruma izriet, ka Komisija, pirmkārt, saistībā ar attiecīgā pārkāpuma smagumu ir konstatējusi, no vienas puses, ka pārkāpums bija īpaši smags, jo tas bija balstīts uz nolīgumiem par tirgu sadali un cenu noteikšanu (apstrīdētā lēmuma preambulas 512. apsvērums), no otras puses, ka kopējā tirgus daļa, kas piederēja uzņēmumiem, kuri piedalījās šajā pārkāpumā, 1999. gadā bija 90 % no EEZ (apstrīdētā lēmuma preambulas 513. apsvērums), turklāt, ka šis pārkāpums ietekmēja būtisku EEZ teritorijas daļu (apstrīdētā lēmuma preambulas 514. apsvērums) un, visbeidzot, ka nolīgumi, pat ja tie ne vienmēr sniedza visus vēlamos rezultātus, kopumā tika īstenoti (apstrīdētā lēmuma preambulas 515. apsvērums). Līdz ar to Komisija noteica katra pārkāpumā iesaistītā uzņēmuma pārdošanas vērtības daļu, kas tika izmantota, lai pamatsummu noteiktu 19 % apmērā.

27 Otrkārt, pamatojoties uz 2006. gada pamatnostādņu 24. punkta noteikumiem, Komisija noteica reizināšanas koeficientu 3,5, ņemot vērā izdarītā pārkāpuma ilgumu.

28 Treškārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 523. apsvērumā, pamatojoties uz 2006. gada pamatnostādņu 25. punkta noteikumiem un lai attiecīgos uzņēmumus atturētu no dalības horizontālos nolīgumos par cenu noteikšanu, kas līdzinās apstrīdētajā lēmumā aplūkotajiem nolīgumiem, Komisija ir nolēmusi palielināt naudas soda pamatsummu par papildu summu, kas, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 512.–515. apsvērumā aplūkotos faktorus, ir noteikta 19 % apmērā.

29 Apstrīdētā lēmuma 1. panta g) un h) punktā Komisija secina, ka prasītāja un Uralita ir pārkāpušas EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim piedaloties visos nolīgumos un saskaņotās darbībās, lai sadalītu pārdošanas apjomus, noteiktu cenas, apmainītos ar slepenu komercinformāciju par cenām un pārdošanas apjomiem un uzraudzītu pret konkurenci vērstu vienošanos īstenošanu attiecībā uz nātrija hlorātu EEZ tirgū.

30 Apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktā Komisija prasītājai un Uralita solidāri ir uzlikusi naudas sodu EUR 9 900 000 apmērā.

31 Apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītajiem uzņēmumiem liek, pirmkārt, izbeigt konstatēto pārkāpumu, ja vien tas jau nav izdarīts, un, otrkārt, atturēties no jebkuras apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītās rīcības vai darbības atkārtošanas, kā arī no tādas rīcības vai darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.

32 Apstrīdētā lēmuma 4. pantā ir uzskaitīti apstrīdētā lēmuma adresāti, to skaitā prasītāja.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

33 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 26. augustā, prasītāja cēla šo prasību.

34 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Vispārējā tiesa arī uzdeva dažus jautājumus lietas dalībniecēm un lūdza Komisiju tai iesniegt dažus dokumentus. Lietas dalībnieces uz minētajiem jautājumiem atbildēja un lūgumus izpildīja tām noteiktajos termiņos.

35 Ar 2010. gada 3. septembra vēstuli Komisija iesniedza apsvērumus par ziņojumu tiesas sēdē lietā T‑348/08.

36 Tiesas sēdē Vispārējā tiesa nodeva lietas dalībniecēm Komisijas lietas materiālu 1159. un 1160. lappuses kopijas. Tās apstiprināja, ka, izņemot to, ka Vispārējā tiesa rokrakstā bija pievienojusi šajās divās lappusēs iekļauto ievilkumu numerāciju, minētās kopijas ir pilnībā identiskas oriģinālajam tekstam, kas ir iekļauts minētajās Komisijas lietas materiālu lappusēs.

37 Mutvārdu process tika pabeigts 2010. gada 10. septembrī.

38 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prioritāri, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas skar prasītāju;

– pakārtoti, grozīt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu, lai atceltu vai būtiski samazinātu tai uzliktā naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

A – Par lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu

40 Savas prasības pamatojumam prasītāja norāda divus pamatus. Pirmais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā tiktāl, ciktāl Komisija nav pietiekami juridiski pierādījusi, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā. Otrais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā, ko Komisija ir pieļāvusi prasītājai uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanas stadijā.

1. Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā tiktāl, ciktāl Komisija ir atzinusi, ka prasītāja pārkāpumā piedalījās no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim

41 Pirmā pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka pierādījumi, uz kuriem Komisija ir pamatojusies apstrīdētajā lēmumā, juridiski pietiekami nepierāda, ka tā būtu piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā. Šis pirmais pamats ir sadalīts divās daļās. Komisija neesot pierādījusi, pirmkārt, ka prasītāja būtu tieši piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim un, otrkārt, ka tā būtu piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā visā EEZ.

a) Lietas dalībnieku argumenti

42 Prasītāja uzskata, ka pierādījumu kopums, ko Komisija ir norādījusi, lai to vainotu attiecīgajā pārkāpumā, ir balstīts uz šādu trīs veidu pierādījumiem. Pirmais esot saistīts ar faktu, ka prasītāja ir atzinusi, ka ir piedalījusies prettiesiskajā 1998. gada 28. janvāra sanāksmē ar EKA, FC un Arkema France. Otrais esot saistīts ar S. (FC) ar roku rakstītajām piezīmēm (turpmāk tekstā – “S. (FC) piezīmes”). Trešais elements esot saistīts ar EKA 2003. un 2006. gada paziņojumiem. Neviens no šiem trim pierādījumiem, ņemtiem atsevišķi vai kopā, nepastāvot nekādām vērā ņemamām šaubām, nepierādot, ka tā būtu bijusi prettiesiskas aizliegtas vienošanās dalībniece.

43 Pirmkārt, runājot par prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi, prasītāja neapstrīd, ka tajā ir piedalījusies. Viņasprāt, runa bija par pilnībā neformālu tikšanos kādas viesnīcas gaiteņos. Tā tomēr atgādina, kā tas izriet no S. (FC) piezīmēm, kas ir iekļautas Komisijas lietas materiālu 1159. lappusē, ka aizliegtās vienošanās vadītāji esot lūguši prasītājas darbiniekam aiziet neilgi pēc tam, kad tika izveidota grupa. Tādējādi prasītāja apgalvo, ka tas, ka tā daļēji piedalījusies tikai vienā sanāksmē no Komisijas norādītajiem 72 pret konkurenci vērstiem saziņas gadījumiem aizliegtās vienošanās locekļu starpā, neļauj to vainot dalībā ļoti sarežģītos nolīgumos, kas nepārtraukti tika noslēgti starp citiem apstrīdētā lēmuma adresātiem.

44 Otrkārt, runājot par tālaika pierādījumiem par pārkāpumu, kas ir pamatoti ar S. (FC) piezīmēm, tos veido tikai trīs netiešas norādes uz prasītāju, kuras ir iekļautas apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā. Pirmām kārtām, gan no minētā apsvēruma, gan no minētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma izrietot, ka šīs trīs norādes S. (FC) piezīmēs esot vienīgie tālaika pierādījumi par faktiem, kas pamato prasītājas apsūdzību. Otrām kārtām, no minētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma teksta izrietot, ka Komisija pati esot uzskatījusi, ka nav iespējams precīzi pierādīt, ka pārējā informācija, kas gūta no S. (FC) piezīmēm par prasītāju, ir iegūta tieši no prasītājas.

45 Prasītāja piebilst, ka pārējos paziņojumus, kas ir iekļauti lūgumos piemērot paziņojumu par sadarbību un kam Komisija savos dokumentos cenšas piešķirt prioritāti pār trim apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā minētajām norādēm, var interpretēt atšķirīgi no tā, ko iesaka Komisija, un tie neļauj secināt, ka prasītāja būtu piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā. Visbeidzot Komisija esot balstījusies arī uz citiem pierādījumiem, kas, pirmām kārtām, neesot minēti apstrīdētajā lēmumā un, otrām kārtām, nepierādot nekādu prasītājas vainojamību, kas izskaidrojot to, ka tie netika iekļauti minētajā lēmumā. Konkrētāk prasītāja norāda, ka Komisija iebildumu rakstā apgalvo, ka lēmums esot pamatots ne tikai ar trim apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā iekļautajām norādēm, bet arī ar citām norādēm, kas uz to attiecas un kas iegūtas no S. (FC) piezīmēm. Prasītāja uzskata, ka tādējādi ir jāuzskata, ka katra norāde uz to ir interpretējama kā tiešs apgalvojums, kas vērsts pret to. Kaut arī Komisija atsaucas uz “[apstrīdētā] lēmuma skaidro formulējumu”, runājot par šīm citām norādēm, kas ir balstītas uz S. (FC) piezīmēm, lai apsūdzētu prasītāju, prasītāja tieši pretēji uzskata, vai nu ka tās ir pierādījumi tās attaisnošanai, vai arī ka tās nepierāda, ka tā būtu piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā.

46 Visbeidzot prasītāja uzskata, ka pretēji tam, kas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma, tiktāl, ciktāl tajā ir norādīts, ka, tā kā cita informācija, kas izriet no S. (FC) piezīmēm, var būt iegūta drīzāk no trešās personas nekā no prasītājas, “tā tiks ņemta vērā, nosakot pārkāpuma smagumu, par ko ir jāatbild [prasītājai]”, Komisija nav grozījusi prasītājas dalības attiecīgajā pārkāpumā ilguma aprēķinu salīdzinājumā ar to, kas bija paredzēts paziņojumā par iebildumiem. Līdz ar to prasītāja secina, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais ilgums pareizi neatspoguļo tās iespējamās dalības attiecīgajā pārkāpumā apmēru un ka Komisija to nav pielāgojusi vai piekāpusies, lai atspoguļotu pierādījumu nenozīmīgo raksturu.

47 Pirmā norāde uz prasītāju, kas ir iekļauta apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā, attiecoties uz S. (FC) un S. (EKA) telefonsarunu 1996. gada 16. decembrī, kuras laikā pirmais esot atsaucies uz sarunu, kas tam bijusi ar prasītāju par cenām Spānijā. Prasītāja norāda, ka, nepastāvot nekādām vērā ņemamām šaubām šajā jautājumā, šī pirmā norāde nepierāda, ka tā būtu bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece. Pirmām kārtām, attiecīgais darbinieks esot noliedzis, ka būtu sazinājies ar S. (FC) ārpus CEFIC vispārējām oficiālajām asamblejām. Otrām kārtām, šajā norādē esot tikai izklāstīts ar EKA notikušās sarunas par prasītāju saturs. Visbeidzot citi pierādījumi nenorādot, ka prasītāja būtu piedalījusies nolīgumā par cenām sarunu vešanas laikā, pirms tika parakstīti līgumi par nātrija hlorātu attiecībā uz 1997. gada pirmo ceturksni. Ja prasītāja tajā laikā būtu bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, S. (FC) piezīmēs tas būtu bijis minēts biežāk un ne tikai netiešā veidā.

48 Otrā norāde uz prasītāju esot saistīta ar kādu S. (FC) un S. (EKA) telefonsarunu 1998. gada 4. decembrī, kuras laikā otrais esot atsaucies uz sarunu, kas tam bijusi ar Arkema France par cenām Portugālē. No šīs pēdējās sarunas izrietot, ka Arkema France esot norādījusi S. (EKA) vērsties pie kāda prasītājas darbinieka. Prasītāja uzskata, ka šis fragments nenorāda, ka tā būtu bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, un tieši pretēji varētu likt saprast, ka prasītājai tika lūgts nesamazināt savas cenas. Turklāt prasītāja norāda, ka Arkema France lūgumā piemērot paziņojumu par sadarbību (kas izteikts L. (Arkema France) uzklausīšanas laikā 2004. gada 24. septembrī) nav nevienas norādes uz prasītājas nosaukumu saistībā ar apspriedēm, kas notika no 1998. gada vidus līdz 2000. gada maijam. Turklāt šajā fragmentā esot izklāstīts Arkema France, kas bija tieša FC konkurente, paziņojums. Tādējādi prasītāja pauž domu, ka, ja Arkema France runāja ar S. (EKA), Arkema France kā FC sīva konkurente varēja būt ieinteresēta tai likt ticēt, ka cena netiks samazināta un ka FC ir jāievēro iepriekšējā gada līmenis. Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka 1998. gadā tā samazināja savas nātrija hlorāta pārdošanas cenas Portugālē. Tādējādi otrā norāde ne vien nepierādot, ka prasītāja būtu piedalījusies apspriedēs attiecīgajā laika posmā, bet tā arī esot attaisnojošs pierādījums, jo tā norādot, ka prasītāja savu rīcību nebija saskaņojusi ar aizliegtās vienošanās locekļu rīcību.

49 Trešā norāde uz prasītāju esot saistīta ar S. (FC) un L. (Arkema France) telefonsarunu 1999. gada 9. decembrī, kuras laikā viens no šiem abiem sarunu biedriem esot norādījis, ka runājis ar prasītāju. Prasītāja apgalvo, ka tas, ka kāds ar to ir runājis, pats par sevi nenozīmē, ka tā būtu īstenojusi prettiesisku rīcību. Ja tas tika uzskatīts par uzņēmumu, kas atteicies sadarboties, esot iespējams, ka citiem aizliegtās vienošanās locekļiem ar to bija jārunā, lai mēģinātu to “pierunāt stāties ierindā”. Turklāt prasītāja no jauna vērš uzmanību uz to, ka šī trešā norāde ir pretrunā paziņojumiem, kas iegūti, uzklausot L. (Arkema France), un kuros viņš vairs prasītāju nemin kā aizliegtās vienošanās dalībnieci no 1998. gada vidus līdz 2000. gada maijam.

50 Treškārt, runājot par EKA 2003. un 2006. gada paziņojumiem, prasītāja atgādina, ka Komisija uzskata, ka tie izskaidro “prasītājas iesaistīšanos attiecībā uz Spānijas, Francijas un Portugāles klientiem”. Taču FC un Arkema France neizvirzot nevienu šāda veida apsūdzību.

51 Pirmām kārtām, no EKA 2003. gada paziņojumiem izrietot, ka galvenie aizliegtās vienošanās dalībnieki bija EKA, FC un Arkema France. Prasītāja nolīgumos esot piedalījusies vismazākajā mērā. Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 358. apsvērumā un ar to saistītajā 391. zemsvītras piezīmē Komisija esot minējusi tieši EKA 2003. gada paziņojumus. Šajā ziņā prasītāja iesniedz un komentē trīs šo paziņojumu daļas, kas ir saistītas attiecīgi ar Spāniju, Franciju un Portugāli. Šīs trīs daļas esot attiecīgās EKA paziņojuma daļas, kurās esot izskaidrots EKA apgalvojums, ka prasītāja ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece atkarībā no tās situācijas un interesēm tirgū attiecībā uz Spānijas, Francijas un Portugāles klientiem.

52 No pirmās daļas, kas attiecas uz Spāniju, izrietot, ka EKA esot īpaši paziņojusi, ka “[konfidenciāli]”. Šajā ziņā prasītāja norāda, ka, ja tai būtu jāzaudē tirgus daļas Spānijā, būtu dabiski, ka tā censtos atrast klientus blakus esošajos tirgos, piemēram, Francijā vai Portugālē. Runa esot par parastu rīcību tirgū, kurā ir spēkā konkurence. Tādējādi pastāvot interpretācija, kas atšķiras no Komisijas sniegtās un kas ir saderīga ar parasto rīcību tirgū.

53 No otrās daļas, kas attiecas uz Franciju, izrietot, ka EKA esot īpaši paziņojusi, ka “[konfidenciāli]”. Prasītāja apgalvo, ka Komisija balstās uz šo paziņojumu, lai norādītu uz to, ka Francijā starp Arkema France un ražotājiem, kas nebija EKA, pastāvēja divpusēji nolīgumi par apjomiem. Tādējādi prasītāja norāda, ka šis EKA paziņojums ir balstīts tikai uz baumām, jo tā apgalvo, ka prasītāja ir piedalījusies nolīgumos, kuros EKA nepiedalījās. Tādējādi šajā paziņojumā iekļauto informāciju varēja iegūt tikai no trešās personas, piemēram, Arkema France. Prasītāja norāda, ka savā lūgumā piemērot paziņojumu par sadarbību Arkema France nemin nevienu citu nolīgumu ar prasītāju. Trešās personas paziņojums, kurā ir apgalvots, ka pastāv nolīgums, kuru, “šķiet,” ir noslēguši citi ražotāji, nevar pamatot pārliecību par to, ka šāds nolīgums pastāv. Tādējādi šī EKA paziņojuma daļa neesot pietiekami skaidra, lai vainotu prasītāju attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā.

54 No trešās daļas, kas attiecas uz Portugāli, izriet, ka EKA esot īpaši paziņojusi, ka “[konfidenciāli]”. Prasītāja apgalvo, ka nesaprot, kādā veidā šis paziņojums varētu būt pierādījums, kas ir vērsts pret to, ja saistībā ar nolīgumu par apjomiem tas attiecas tikai uz EKA, Arkema France un FC.

55 Otrām kārtām, EKA 2006. gada paziņojumi tika izteikti pēc Komisijas lūguma. Prasītāja, neraugoties uz Komisijas argumentiem savai aizstāvībai, apstiprina un joprojām uzskata, ka ar šiem 2006. gada paziņojumiem tiek labotas atsevišķas kļūdas vai pat noliegti atsevišķi apgalvojumi, kas ir iekļauti iepriekšējos EKA paziņojumos, konkrētāk, 2003. gada paziņojumos. Tādējādi savos 2006. gada paziņojumos EKA esot norādījusi, ka prasītāja esot piedalījusies tikai vienā, nevis vairs piecās sanāksmēs. Turklāt EKA vairs neesot norādījusi, ka prasītāja un Arkema France esot sadalījušas savas tirgus daļas Francijā atbilstoši citam nolīgumam. Turklāt prasītāja vērš uzmanību uz to, ka, runājot par Spānijas tirgu, jaunais EKA paziņojums apstiprina tās viedokli, ka Komisijas norādītā rīcība tomēr esot dabiska. Tāpat arī EKA 2006. gada paziņojumos vairs neesot nevienas īpašas norādes uz prasītāju saistībā ar Spānijas, Portugāles un Francijas tirgiem. Prasītāja apgalvo, ka, lai arī EKA ir paziņojusi, ka prasītāja bija nolīgumu dalībniece, tā šajā ziņā neesot sniegusi nevienu konkrētu norādi. Tā norāda, ka, lai arī EKA paziņojumos prasītāja nepamatoti ir apsūdzēta dalībā piecās sanāksmēs, Komisija saprātīgi esot atturējusies tās minēt apstrīdētajā lēmumā. Vienīgā norāde uz tās nosaukumu esot pierādījums prasītājas attaisnošanai, jo tajā bijis minēts, ka EKA un FC esot nolēmušas nepaaugstināt savas cenas gadījumā, ja prasītāja, Arkema France un [konfidenciāli] tām nesekos.

56 Prasītāja no tā secina, ka pretrunas EKL 2003. un 2006. gada paziņojumos ļauj nedaudz vairāk šaubīties par to pareizību un par tiem piemītošo pierādījuma spēku. Tādējādi tie nevar pamatot stingru Vispārējās tiesas pārliecību, ka prasītāja ir izdarījusi pārkāpumu. Turklāt šajos paziņojumos neesot minētas sanāksmes vai telefonsarunas ar prasītāju. Tādējādi tie neesot pietiekami, lai prasītāju sauktu pie atbildības par EKL 81. panta pārkāpumu.

57 Turklāt, ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nepamatoti par datumu, kurā prasītāja esot pārtraukusi būt iespējamā aizliegtās vienošanās dalībniece, atzina 2000. gada 9. februāri. Apstrīdētajā lēmumā sniegtie pierādījumi pierādot tikai to, ka prasītāja piedalījās CEFIC oficiālajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē, ko tā neapstrīd. Komisija savukārt neesot pierādījusi, ka prasītāja būtu piedalījusies kādā prettiesiskā sanāksmē, kas notikusi ārpus CEFIC 2000. gada 9. februāra sanāksmes (turpmāk tekstā – “prettiesiskā 2000. gada 9. februāra sanāksme”). Tādējādi, pirmām kārtām, prasītāja uzskata, ka S. (EKA) paziņojums prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē par EKA atteikšanos piedalīties jebkādās jaunās apspriedēs ar konkurentiem pietiekami nepierāda tās dalību minētajā sanāksmē. Otrām kārtām, tā norāda, no vienas puses, ka ne Arkema France, ne FC nav minējušas šādu paziņojumu un, no otras puses, ka tās darbinieks ir apstiprinājis, ka nav dzirdējis šo paziņojumu. Trešām kārtām, 2000. gada 20., 21. un 24. janvāra apspriedes, uz kurām Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumā, nevarot uzskatīt par pierādījumiem prasītājas apsūdzībai vai par tādām, kas varētu sniegt pierādījumus par tās dalību prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē. Ceturtām kārtām, prasītāja vērš uzmanību uz to, ka no apstrīdētā lēmuma I pielikuma izriet, ka tā nav tikusi identificēta kā prettiesiskās 2000. gada 9. februāra sanāksmes dalībniece un ka šī identifikācijas neesamība nevarot izrietēt tikai no pārrakstīšanās kļūdas vien.

58 Pirmā pamata pirmās daļas nobeigumā prasītāja norāda, ka pierādījumi, kas apstrīdētajā lēmumā ir norādīti tās apsūdzībai, nav pietiekami precīzi un saskaņoti, lai radītu stingru pārliecību, ka tā ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā.

59 Šajos apstākļos, pirmām kārtām, ņemot vērā principu, saskaņā ar kuru šaubas jātulko par labu apsūdzētajam, un tā kā šajā gadījumā pastāv šaubas par prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, Komisijai būtu bijis jāatsakās to vainot dalībā minētajā pārkāpumā.

60 Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka kompetence, kas Komisijai ir piešķirta, lai konstatētu, ka pastāv EKL 81. panta noteikumu pārkāpumi, šobrīd ir plašāka. Tādējādi Regula Nr. 1/2003 tai piešķirot jaunas un plašākas pilnvaras. Turklāt jaunās iecietības programmas tai šobrīd ļaujot iegūt būtiskus dokumentārus pierādījumus. Turklāt tehnoloģiju attīstība informācijas tehnoloģiju jomā ļaujot arī Komisijai veikt sarežģītus elektroniskos pētījumus. Visbeidzot prasītāja norāda, ka šajā gadījumā Komisija neuzskatīja par vajadzīgu padziļināt savu izmeklēšanu un šajā sakarā organizēt pārbaudes tās telpās vai citu sabiedrību, kas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, telpās.

61 Ņemot vērā minēto plašāko kompetenci, Komisijai būtu jābūt pienākumam nodrošināt augstu pierādījumu kvalitātes līmeni. Šajā gadījumā, tā kā šāds kvalitātes līmenis nav nodrošināts, Komisijai, tāpat kā tā ir rīkojusies attiecībā uz citiem maziem ražotājiem, kuru situācija bija līdzīga prasītājas situācijai, pastāvošās šaubas bija jātulko par labu prasītājai. Tādējādi Komisijai nebija tā jāvaino par dalību attiecīgajā pārkāpumā, ne arī tai jāuzliek naudas sods. Katrā ziņā prasītāja norāda, ka, lai gan tās informācijas apjoms, ar ko apmainījās trīs galvenie ražotāji jautājumā par [konfidenciāli], bija līdzīgs tam informācijas apjomam, ar kuru notika apmaiņa jautājumā par prasītāju, Komisija nolēma naudas sodu noteikt tikai prasītājai. Prasītāja no tā secina, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

62 Komisija apstrīd prasītājas pausto argumentu pamatotību.

63 Tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā iekļautie pierādījumi pierāda, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā. Tā atgādina, ka minētie pierādījumi ir trīs veidu pierādījumi, proti, pirmkārt, aizliegtās vienošanās locekļu paziņojumi, kuros prasītāja tiek apsūdzēta, otrkārt, plašas S. (FC) tālaika piezīmes par faktiem un, visbeidzot, prasītājas atzīšanās par dalību prettiesiskajā 1998. gada 28. janvāra sanāksmē, ko apstiprina citi pierādījumi, kuri attiecas uz šo sanāksmi.

64 Pirmkārt, attiecībā uz aizliegtās vienošanās locekļu paziņojumiem Komisija norāda, ka tie tika izdarīti neilgi pēc aizliegtās vienošanās darbības izbeigšanas un ka tiem ir raksturīga augsta savstarpējas saskaņotības pakāpe, kā arī tie ir ļoti lielā mērā saskanīgi ar S. (FC) tālaika piezīmēm. Tā piebilst, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, sabiedrības, kuras ir lūgušas tām piemērot paziņojumu par sadarbību, nebūt netiek mudinātas iesniegt sagrozītus pierādījumus par citiem inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībniekiem.

65 Otrkārt, runājot par S. (FC) tālaika piezīmēm, Komisija apstrīd prasītājas apgalvojumu, ka, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumu, tikai trīs S. (FC) piezīmju daļas tika izmantotas, lai apsūdzētu prasītāju, līdz ar to visas citas norādes varētu neņemt vērā. Komisija norāda, ka papildus trim izvilkumiem, uz kuriem prasītāja ir koncentrējusi uzmanību, tā vairākas reizes ir pamatojusies uz citām S. (FC) piezīmēs ietvertajām norādēm uz prasītāju, un šajā ziņā kā piemēru min apstrīdētā lēmuma preambulas 150., 220., 229., 256., 305., 319. un 347. apsvērumu. Komisija norāda, ka replikas stadijā prasītāja savu kritiku attiecībā uz šiem būtiskajiem pierādījumiem ir izteikusi tikai par 150. apsvērumā minēto izvilkumu no S. (FC) piezīmēm, citējot to saīsinātā veidā un izraujot to no konteksta. Runājot par sešiem citiem apsvērumiem, prasītāja esot atzinusi, ka tiem piemīt tieši inkriminējošs raksturs, bet apgalvojot, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav minēta faktu konstatējuma daļā, kas attiecas uz 1997. gadu. Šis pēdējais apgalvojums esot kļūdains, un Komisija iebildumu raksta stadijā esot varējusi likumīgi secināt, ka 1997. gadā notikusi regulāra prasītājas un aizliegtās vienošanās locekļu saziņa pa tālruni.

66 Apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā esot atspēkoti prasītājas argumenti par to, ka tā nav bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, un to nedrīkstētu jaukt ar apsvērumiem, piemēram, 305. un 319. apsvērumu, kuros Komisija pilnībā izklāsta savus argumentus, kas prasītājai ir nelabvēlīgi. Turklāt Komisija koncentrējas uz šīm trim 349. apsvērumā paredzētajām norādēm, jo, pirmām kārtām, runa esot par īpaši pārliecinošiem un tādējādi būtiskiem pierādījumiem, kas pierāda, ka prasītāja piedalījās attiecīgajā pārkāpumā, proti, vienotā un turpinātā Eiropas mēroga pārkāpumā, otrām kārtām, prasītāja neesot apstrīdējusi šos paziņojumus un, visbeidzot, šie tālaika pierādījumi par faktiem ļoti lielā mērā norādot uz prasītājas vainu, taču tie nav vienīgie Komisijas iegūtie pierādījumi.

67 Treškārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumu Komisija apgalvo, ka tajā ir skaidri nošķīrusi dažādus izvilkumus no S. (FC) piezīmēm, atkarībā no tiem piemītošā pierādījuma spēka, lai noteiktu, cik ilgi prasītāja piedalījās attiecīgajā pārkāpumā. Minētajā 352. apsvērumā tā esot norādījusi, ka, ja tā būtu aprobežojusies ar citām norādēm uz prasītāju, nevis tām, kas ir paredzētas 349. apsvērumā, tai būtu bijis grūti pārliecinoši pierādīt slepeno rīcību. Šī iemesla dēļ tā esot nolēmusi tās neizmantot, lai pagarinātu laika posmu, kurā prasītāja bija aizliegtās vienošanās dalībniece. Tomēr, kaut arī šīs citas norādes uz prasītāju pašas par sevi nav pārliecinošas, tās esot vismaz daļa no visām sakritībām un norādēm, uz kurām Komisijai bija tiesības balstīt savu analīzi par prasītāju kā aizliegtās vienošanās dalībnieci.

68 Atbildes uz repliku stadijā joprojām attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumu Komisija apgalvo, ka prasītāja neņem vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 305. un 319. apsvērumu, kuros kā pierādījumi pret to skaidri ir minēti citi izvilkumi no S. (FC) piezīmēm. Tā esot abstrahējusies arī no apstrīdētā lēmuma preambulas 357. un 358. apsvēruma, kuros esot noteikts, ka Komisija savus iebildumus pret prasītāju ir pamatojusi ar S. (FC) piezīmēm kopumā, nevis tikai ar trim minētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā paredzētajām norādēm. Komisija uzskata, ka no judikatūras izriet, ka tas, ka informācija netieši ir tikusi atstāstīta vai ka tai ir otršķirīgs raksturs, nekādā veidā neietekmē iespēju to izmantot kā pierādījumu. Tālaika pierādījumi par pārkāpumu, ko veido S. (FC) piezīmes, esot saderīgi ar citiem lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem, kuri norāda uz prasītājas vainu, un tos lielā mērā esot atzinušas lietas dalībnieces, to skaitā prasītāja.

69 Visbeidzot apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā neesot neviena solījuma grozīt laikposma, kurā prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā, ilgumu salīdzinājumā ar to, kas ir norādīts paziņojumā par iebildumiem. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apstrīdētajā lēmumā izmantotie pierādījumi esot tie paši, kas ir iekļauti paziņojumā par iebildumiem.

70 Ceturtkārt, Komisija vispirms norāda, ka apstrīdētais lēmums ir pamatots ar vispārīgiem pierādījumiem, ko ir iesniegusi EKA, Arkema France un FC un kas kategoriski pierāda, ka prasītāja bija aizliegtās vienošanās dalībniece, un šīs aizliegtās vienošanās īpašības.

71 Pēc tam Komisija uzskaita zināmu skaitu īpašu pierādījumu, kas pierāda saziņu starp prasītāju un citiem aizliegtās vienošanās locekļiem.

72 Pirmām kārtām, no S. (FC) piezīmēm attiecībā uz viņa telefonsarunu ar S. (EKA) 1996. gada 16. decembrī izrietot, ka pirmajam agrāk esot bijusi saruna ar prasītāju. Komisija norāda, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tā šo pierādījumu nav apstrīdējusi. Turklāt Komisija apstrīd argumentus, ko šobrīd prasītāja izvirzījusi pret šo pierādījumu.

73 Otrām kārtām, runājot par pierādījumiem, kas attiecas uz 1997. kalendāro gadu, Komisija uzskata, ka izvilkumi no tālaika S. (FC) piezīmēm, kuras datētas ar 1997. gada 10. un 14. janvāri, atspoguļo prasītājas aizkaitinājumu par FC mēģinājumiem piesavināties lielāku tirgus daļu Spānijā un Portugālē. Tāpat arī no S. (FC) 1997. gada 14. oktobra piezīmes attiecībā uz tās pašas dienas divpusēju EKA un FC sanāksmi, kas notika Turku (Somija) (turpmāk tekstā – “1997. gada 14. oktobra sanāksme Turku”), izrietot, ka FC un EKA bija grūtības īpaši prasītājai likt saprast, ka cenu paaugstināšana par 1,5 % bija vajadzīga inflācijas kompensēšanai. Joprojām saistībā ar šo 1997. gada 14. oktobra sanāksmi Turku no EKA paziņojuma izrietot, ka, ņemot vērā FC pārdošanas apjomu palielināšanos Spānijā, pastāvēja risks, ka Spānijas ražotāji īstenos represijas, un ka EKA un FC esot vienojušās nepaaugstināt savas cenas gadījumā, ja tieši prasītāja tām nesekos.

74 Trešām kārtām, attiecībā uz prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi Komisija atgādina, ka prasītāja ir atzinusi, ka ir piedalījusies šajā sanāksmē. S. (FC) piezīmes pierādot, ka lietas dalībnieces apsprieda nātrija hlorāta tirgus vairākās valstīs, kā arī tirgus daļas un cenas. Pirmais aspekts ir tāds, ka Komisija savos dokumentos apgalvoja, ka neviens dokuments lietas materiālos neļauj domāt, ka prasītājas dalība šajā sanāksmē būtu jauns vai izņēmuma apstāklis. Tomēr kā otrais aspekts ir jāmin tas, ka Komisija savos apsvērumos par ziņojumu tiesas sēdē skaidri ir atzinusi, ka šī prasītājas dalība bija jauns apstāklis. Tomēr Komisija uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tā šajā sanāksmē būtu piedalījusies ar mērķi, kas atšķīrās no citu aizliegtās vienošanās locekļu mērķa, un ka tā no tās publiski būtu norobežojusies. Prasītājas apgalvojums par sanāksmes neformālo raksturu esot pretrunā, no vienas puses, faktam, ka tā tika plānota vairākas nedēļas iepriekš, un, no otras puses, detalizētām S. (FC) piezīmēm. Pretēji tam, ko nepareizi bija sapratusi prasītāja, no apstrīdētā lēmuma preambulas 183. apsvēruma izrietot, ka lietas dalībnieces izsmeļoši (nevis ekskluzīvi) apsprieda Beļģiju, Spāniju, Franciju un Portugāli. No S. (FC) piezīmēm neizrietot, ka aizliegtās vienošanās vadītāji būtu lūguši prasītāju aiziet. Tieši pretēji, S. (FC) piezīmes pierādot, ka lielākajā daļā sanāksmes Spānijas, Francijas un Portugāles tirgu izpēti pārtrauca apspriedes par citiem tirgiem, līdz ar to esot iespējams, ka prasītāja piedalījās visā sanāksmē. Visbeidzot Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma I pielikums noteikti attiecas tikai uz to saziņu, kuras reālais datums tai ir zināms, bet pastāvēja arī cita saziņa, kurā bija iesaistīta prasītāja, ko apstiprina pierādījumi, bet attiecībā uz kuru nav minēts precīzs datums.

75 Ceturtām kārtām, 1998. gada oktobrī un novembrī L. (Arkema France) un S. (FC) vairākas reizes pa tālruni apsprieda prasītājai piederošo tirgus daļu Portugālē.

76 Piektām kārtām, runājot par S. (FC) un S. (EKA) saziņu pa tālruni 1998. gada 4. decembrī, Komisija uzskata, ka prasītāja nav paskaidrojusi, kādā veidā šī saziņa būtu varējusi notikt ierastos darījumu ietvaros, un ka tā turklāt esot atzinusi, ka tai tika lūgts nesamazināt savas cenas, kas veidojot pret konkurenci vērstu lūgumu, kuram prasītāja esot piekritusi. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, no L. (Arkema France) paziņojuma neizrietot, ka prasītāja būtu izstājusies no aizliegtās vienošanās pirmā perioda – kas ilga no 1994. gada oktobra līdz 1998. gada vidum – beigās, salīdzinājumā ar iespējamo otro periodu, kas ilga no 1998. gada vidus līdz 2000. gada maijam, vēl jo vairāk tāpēc, ka šo interpretāciju atspēko plaši pierādījumi.

77 Sestām kārtām, Komisija norāda, ka prasītāja ir minējusi tikai cenas pazemināšanos Portugālē 1999. un 2000. gadā, neprecizējot, ka tās cenas 1993.–1997. gadā paaugstinājās un saglabājās 1998. gadā. Tā piebilst, ka cenu pazemināšanās 1999. gadā varētu būt izskaidrojama ar cenu karu, kas esot izcēlies Portugālē pēc konflikta saistībā ar kādu klientu. Taču, neraugoties uz aizliegtās vienošanās darbības pavājināšanos 1999. gadā, tā joprojām turpinājusi darboties, un, kā izrietot no S. (FC) piezīmēm par tā telefonsarunām ar L. (Arkema France) 1999. gada 16. jūnijā un 6., 9. un 22. decembrī, prasītāja esot turpinājusi tajā piedalīties. Šīs trīs piezīmes norādot, ka pastāvēja tieša saziņa ar prasītāju, un pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nekas nenorādot, ka tā nesadarbojās un ka pārējie locekļi būtu centušies pierunāt to stāties ierindā.

78 Septītām kārtām, Komisija piebilst, ka no S. (FC) piezīmēm attiecībā uz viņa telefonsarunu ar L. (Arkema France) 1999. gada 22. decembrī izriet, ka 1999. gada decembra beigās prasītāja joprojām piedalījās prettiesiskajā saziņā ar saviem konkurentiem. Tāpat arī šīs piezīmes par telefonsarunām 2000. gada janvārī, kas ir izklāstītas apstrīdētajā lēmumā, pierādot, ka aizliegtās vienošanās locekļi turpināja saskaņot savas nostājas.

79 Visbeidzot, astotām kārtām, Komisija precizē, ka tas, ka prasītāja apstrīdētā lēmuma I pielikumā nav minēta kā viena no prettiesiskās 2000. gada 9. februāra sanāksmes dalībniecēm, izriet no pārrakstīšanās kļūdas, jo apstrīdētā lēmuma preambulas 283. un 488. apsvērumā tā ir secinājusi prasītājas klātbūtni šajā sanāksmē. Neesot nozīmes tam, ka prasītāja ārpus oficiālās CEFIC sanāksmes nav dzirdējusi EKA paziņojumu par tās atteikšanos piedalīties jebkādās jaunās apspriedēs ar konkurentiem, jo aizliegtā vienošanās šajā datumā esot tikusi izbeigta. Turklāt tas, ka tā norāda, ka nav dzirdējusi šo paziņojumu, esot būtiska norāde uz tās dalību prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē.

80 Trešais aspekts ir tāds, ka Komisija apstrīd to argumentu pamatotību, ko prasītāja ir paudusi attiecībā uz EKA mutiskajiem paziņojumiem.

81 Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 319. apsvērumā Komisija esot vispārīgi atsaukusies uz EKA 2003. gada paziņojumiem, nevis uz trim daļām, ko prasītāja ir norādījusi savā prasības pieteikumā atbilstoši savām interesēm.

82 Runājot par pirmo prasītājas norādīto daļu, kas attiecas uz Spānijas tirgu, rīcība, kas aprakstīta kā tāda, kuru prasītāja varētu īstenot Francijas tirgū, ja tā zaudētu tirgus daļas Spānijā, neatbilstot parastai rīcībai tirgū, bet radot draudus slepenu nolīgumu ietvaros, kas acīmredzami nozīmējot, ka pastāv vispārīgs nolīgums par tirgus daļām. Turklāt Komisija atgādina, ka saskaņā ar judikatūru, pirmām kārtām, tas, ka uzņēmums precīzi neievēro to, par ko ir panākta vienošanās aizliegtās vienošanās ietvaros, nevar to atbrīvot no atbildības, ja tas nav publiski norobežojies no nolīgumiem, un, otrām kārtām, tas, ka uzņēmums var apzināti maldināt citus aizliegtās vienošanās locekļus, tomēr to neattaisnojot saistībā ar pārkāpuma izdarīšanas faktu.

83 Runājot par otro prasītājas norādīto daļu, kas attiecas uz Francijas tirgu, tā nepamatoti apgalvojot, ka EKA paziņojums ir balstīts uz pēdējās minētās izplatītām baumām. Norādītā daļa kopumā pierādot, ka EKA zināja, ka pastāv atsevišķs divpusējs nolīgums par Francijas tirgu.

84 Runājot par trešo prasītājas norādīto daļu, kas attiecas uz Portugāles tirgu, apstrīdētajā lēmumā tā neesot minēta, un tajā prasītāja netiekot ne apsūdzēta, ne attaisnota.

85 Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ar EKA 2006. gada paziņojumiem netiekot laboti 2003. gada paziņojumi. Pirmo paziņojumu mērķis bijis sīkāk apstiprināt atsevišķus iepriekš izdarītos paziņojumus. Tie visi saskanot ar 2003. gada paziņojumiem, kuros ir sniegta plašāka informācija. Komisija konstatē, ka no EKA 2006. gada paziņojumiem izriet, ka tā no jauna ir minējusi prasītāju kā vienu no aizliegtās vienošanās dalībniecēm, sīki ir aprakstījusi, kādā veidā šīs dalībnieces ir noteikušas mērķa cenas un sadalījušas tirgu, ir likusi saprast, ka prasītāja tajā piedalījās jau ilgu laiku pirms dienas, kas apstrīdētajā lēmumā ir norādīta kā diena, kad tā uzsāka savu dalību, un ka tā ir apstiprinājusi, ka prasītāja veica represīvus pasākumus Francijas tirgū, atbildot uz FC rīcību. Tādējādi EKA 2006. gada paziņojumos neesot attaisnojošu apstākļu, kas varētu sniegt labumu prasītājai.

86 Ceturtais aspekts ir tāds, ka Komisija apstrīd to, ka, sodot prasītāju, tā būtu pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Prasītāja neatrodoties situācijā, kas ir līdzīga tai, kādā atrodas citi mazie nātrija hlorāta ražotāji. Pirmkārt, tā esot atzinusi savu dalību aizliegtās vienošanās sanāksmē un, otrkārt, pretēji citiem maziem ražotājiem pārējie aizliegtās vienošanās locekļi to esot identificējuši kā aizliegtās vienošanās locekli, un, visbeidzot, S. (FC) tālaika piezīmes par pārkāpumu ļaujot norādīt faktus tās apsūdzībai, kā tas nav citu mazo uzņēmumu gadījumā. Katrā ziņā no judikatūras izrietot, ka tas, ka uzņēmējs atrodas situācijā, kas ir līdzīga prasītājas situācijai, bet attiecībā uz kuru Komisija nav konstatējusi pārkāpumu, neļaujot noraidīt secinājumu par šīs prasītājas dalību pārkāpumā, kurā tā tiek vainota, ja šis pārkāpums ir pienācīgi pierādīts.

87 Komisija uzskata, ka norādītais pierādījumu kopums tādējādi ļauj pierādīt, ka prasītāja piedalījās attiecīgajā pārkāpumā, un ka tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

88 No lietas dalībnieču dokumentiem izriet, ka tās nav vienisprātis, pirmkārt, par to, uz kādiem tieši pierādījumiem Komisija ir pamatojusies apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, un, otrkārt, par minētajiem pierādījumiem piemītošo pierādījuma spēku, kas ļautu konstatēt minēto dalību.

89 Pirmkārt, ir jāatsaucas uz dažiem vispārīgiem apsvērumiem, kas attiecas uz pierādījumiem, otrkārt, ir jānorāda pierādījumi, kuri ir norādīti apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, treškārt, ir jānovērtē tiem piemītošais pierādījuma spēks un, ceturtkārt, pamatojoties uz šo pēdējo vērtējumu, ir jālemj par pierādījumu kopuma, ko Komisija ir norādījusi, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, precīzo un saskaņoto raksturu.

Vispārīgi apsvērumi, kas attiecas uz pierādījumiem

90 Attiecībā uz pierādījumu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu iesniegšanu ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par tās konstatēto pārkāpumu un jākonstatē pierādījumi, kas juridiski pietiekami spēj apliecināt, ka pastāv pārkāpuma sastāvu veidojoši fakti (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 86. punkts).

91 Turklāt, izskatot prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar EKL 230. pantu, Savienības tiesa var tikai pārbaudīt apstrīdētā akta likumību (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 174. punkts).

92 Tādējādi attiecībā uz prasību par Komisijas lēmuma, ar ko konstatēts konkurences noteikumu pārkāpums un uzlikti naudas sodi tā adresātiem, atcelšanu tiesas pienākums ir novērtēt, vai pierādījumi un pārējā informācija, uz ko savā lēmumā atsaucas Komisija, ir pietiekama apgalvotā pārkāpuma konstatācijai (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, saukts “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 891. punkts).

93 Turklāt, ja tiesai ir šaubas, tās ir jāinterpretē par labu uzņēmumam, kuram ir adresēts lēmums, ar ko ir konstatēts pārkāpums (šajā ziņā skat. Tiesas 1978. gada 14. februāra spriedumu lietā 27/76 United Brands un United Brands Continentaal/Komisija, Recueil, 207. lpp., 265. punkts). Tādēļ tiesa nevar secināt, ka Komisija attiecīgo pārkāpumu ir konstatējusi juridiski pietiekami, ja tai par to vēl saglabājas šaubas, it īpaši izskatot prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu (iepriekš 91. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 177. punkts).

94 Iepriekš minētajā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcija, kas izriet īpaši no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta otrās daļas, kas ir vienas no pamattiesībām, kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru, ko apstiprina Vienotā Eiropas akta preambula un Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punkts, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp.), 47. pants, ir aizsargātas Savienības tiesību sistēmā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu un tam sekojošo sodu raksturu un bardzību, nevainīguma prezumpcija ir piemērojama cita starpā attiecībā uz tām uzņēmumiem piemērojamajām procedūrām par konkurences noteikumu pārkāpšanu, kuru sekas var būt naudas sodu vai kavējuma naudas uzlikšana (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1984. gada 21. februāra spriedumu lietā Öztürk, A sērija, Nr. 73, un 1987. gada 25. augusta spriedumu lietā Lutz, A sērija, Nr. 123‑A; Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumus lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts, un lietā C‑235/92 P Montecatini/Komisija, Recueil, I‑4539. lpp., 175. un 176. punkts).

95 Tādējādi Komisijai ir jānorāda precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai pamatotu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 28. marta spriedumu apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 Compagnie royale asturienne des mines un Rheinzink/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 20. punkts, un 1993. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85 Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, Recueil, I‑1307. lpp., 127. punkts; Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑68/89, T‑77/89 un T‑78/89 SIV u.c./Komisija, Recueil, II‑1403. lpp., 193.–195., 198.–202., 205.–210., 220.–232., 249., 250. un 322.–328. punkts, un 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. un 72. punkts).

96 Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šai prasībai (šajā ziņā skat. iepriekš 92. punktā minēto spriedumu lietā PVC II, 768.–778. punkts, it īpaši 777. punkts, ko attiecīgajā aspektā apelācijas tiesvedībā apstiprinājusi Tiesa savā 2002. gada 15. oktobra spriedumā apvienotajās apelācijas lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 513.–523. punkts).

97 Turklāt, ņemot vērā pret konkurenci vērstu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas tieši liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, papildināt ar secinājumiem, kas ļauj rekonstruēt atbilstošos apstākļus. Tādējādi to, ka pastāv pret konkurenci vērsta prakse vai nolīgums, var secināt no zināma skaita sakritību un norāžu, kas, ja nav cita loģiska izskaidrojuma, aplūkotas kopumā, var būt pierādījums par konkurences noteikumu pārkāpumu (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 64. un 65. punkts).

98 Runājot par pierādījumiem, uz ko var atsaukties, lai pierādītu EKL 81. panta un EZ līguma 53. panta pārkāpumu, princips, kas prevalē Savienības tiesībās, ir brīvas pierādījumu iesniegšanas princips (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑50/00 Dalmine/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 72. punkts).

99 Tādējādi iespējamai dokumentāru pierādījumu neesamībai ir nozīme tikai tad, kad vispārīgi tiek vērtēts Komisijas iesniegtajam pierādījumu kopumam piemītošais pierādījuma spēks. Savukārt šīs neesamības pašas par sevi sekas nav tādas, ka attiecīgais uzņēmums varētu pamatoti apšaubīt Komisijas apgalvojumus, sniedzot citādāku lietas faktisko apstākļu izskaidrojumu. Tā tas ir tikai tad, ja Komisijas iesniegtie pierādījumi neļauj pārkāpuma esamību pierādīt nepārprotamā veidā un tā, ka nav vajadzības veikt interpretāciju (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑36/05 Coats Holdings un Coats/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑110.* lpp., 74. punkts).

100 Turklāt neviens Savienības tiesību noteikums vai vispārējais princips neliedz Komisijai pret uzņēmumu atsaukties uz citu pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko ir izdarīts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums, būtu neizpildāms un nesavienojams ar tās uzdevumu uzraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu (pēc analoģijas skat. iepriekš 91. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts).

101 Tomēr uzņēmuma, kuru apsūdz par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, paziņojumu, kura precizitāti ir apstrīdējuši vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu pierādījumu minēto uzņēmumu pieļautā pārkāpuma esamībai, ja to neapstiprina citi pierādījumi, ņemot vērā, ka nepieciešamā apstiprinājuma pakāpe var būt mazāka attiecīgo paziņojumu uzticamības dēļ (iepriekš 91. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. un 220. punkts).

102 Runājot par dažādiem pierādījumiem piemītošo pierādījuma spēku, vienīgais atbilstošais kritērijs iesniegto pierādījumu vērtēšanai ir to ticamība (iepriekš 98. punktā minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 72. punkts).

103 Saskaņā ar vispārējiem noteikumiem par pierādījumiem dokumenta ticamība un līdz ar to pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, tā sagatavošanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura saprātīga rakstura un ticamības (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1053. un 1838. punkts).

104 Runājot par paziņojumiem, īpaši lielu pierādījuma spēku turklāt var atzīt tiem paziņojumiem, kas, pirmkārt, ir uzticami, otrkārt, ir sniegti uzņēmuma vārdā, treškārt, tos ir sniegusi persona, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs, ceturtkārt, ir pretēji paziņojuma sniedzēja interesēm, piektkārt, ir iegūti no tieša paziņojumā izklāstīto apstākļu liecinieka un, sestkārt, ir sniegti rakstveidā, apzināti un pēc rūpīgām pārdomām (šajā ziņā skat. iepriekš 91. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 205.–210. punkts).

105 Turklāt, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtās vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem, šajā gadījumā ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada vēlmi sniegt sagrozītus pierādījumus par citu inkriminētās aizliegtās vienošanās locekļu dalību. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un tādējādi apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).

106 Vēl šajā ziņā ir jānorāda, ka iespējamās sekas tam, ka Komisijai tiek paziņoti sagrozīti pierādījumi, ir vēl smagākas, jo apstrīdētais uzņēmuma paziņojums ir jāpamato ar citiem pierādījumiem, kā tas izriet no šī sprieduma 101. punkta. Šis apstāklis palielina risku, ka gan Komisija, gan citi uzņēmumi, kas tiek vainoti par dalību pārkāpumā, atklās nepareizus paziņojumus.

107 Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama attiecībā uz EEZ līguma 53. panta 1. punktu.

Pierādījumi, kas apstrīdētajā lēmumā ir norādīti saistībā ar prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā

– Ievada apsvērumi

108 Ņemot vērā šī sprieduma 92. punktā atgādināto judikatūru, ir jāuzskata, ka tiktāl, ciktāl Vispārējai tiesai ir jāvērtē, vai pierādījumi un citi apstākļi, ko Komisija ir minējusi apstrīdētajā lēmumā, ir pietiekami, lai pierādītu, ka pastāv pārkāpums, kurā tiek vainota prasītāja, tai sīkas apstrīdētā lēmuma pamatojuma pārbaudes beigās ir arī jānorāda pierādījumi, uz ko Komisija ir pamatojusies, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

109 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulā Nr. 1/2003 paredzētais administratīvais process, kas notiek Komisijā, iedalās divos atsevišķos un secīgos posmos, no kuriem katrs atbilst noteiktai iekšējai loģikai, proti, pirmkārt, iepriekšējās izmeklēšanas posmā un, otrkārt, posmā, kas balstīts uz sacīkstes principu. Iepriekšējās izmeklēšanas posms, kura laikā Komisija izmanto Regulā Nr. 1/2003 paredzētās izmeklēšanas pilnvaras un kurš noris līdz paziņojumam par iebildumiem, ir paredzēts, lai Komisija varētu savākt visus nozīmīgos faktus, kas apstiprina vai noliedz konkurences noteikumu pārkāpuma esamību, un formulēt sākotnējo nostāju par procedūras virzienu, kā arī turpmāko rīcību. Savukārt posms, kas ir balstīts uz sacīkstes principu, sākas ar paziņojuma par iebildumiem pieņemšanu un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai, un tam ir jāļauj Komisijai pieņemt galīgo lēmumu par konstatēto pārkāpumu (pēc analoģijas skat. iepriekš 96. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 183. punkts, un 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 38. punkts).

110 No šī sprieduma 109. punktā minētās judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas pētījumi minēto pierādījumu identificēšanai var attiekties tikai uz daļu no apstrīdētā lēmuma pamatojuma, kurā Komisija apraksta uz sacīkstes principu balstīto administratīvā procesa posmu. Tikai pēc tam, kad šajā pēdējā posmā ir saņemti prasītājas apsvērumi par Komisijas sākotnējo nostāju iepriekšējās izmeklēšanas posma beigās, kas ir pausta paziņojumā par iebildumiem, Komisija var lemt, vai saglabāt minēto sākotnējo nostāju vai nē, un tādējādi pieņemt galīgo lēmumu par konstatēto pārkāpumu.

111 Šajā ziņā šajā gadījumā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 5.4.1.1. punkts ar nosaukumu “Komisijas vērtējums un slēdziens” (apstrīdētā lēmuma preambulas 347.–360. apsvērums) ir ietverts sadaļā “5. [EKL] 81. panta un [EEZ līguma] 53. panta piemērošana”, kuras 5.3.2. apakšsadaļai, kas attiecas uz pārkāpuma raksturu, seko 5.4. daļa, kura ir veltīta “argumentiem, ko lietas dalībnieces paudušas attiecībā uz paziņojumā par iebildumiem paustajiem faktiem un Komisijas vērtējumu”. 5.4. daļā ir ietverta 5.4.1. apakšsadaļa, kurā kopsavilkuma veidā ir izklāstīti “[prasītājas] izvirzītie argumenti”. Šajā pēdējā minētajā apakšsadaļā pašā ir iekļauts pirmais un vienīgais punkts, proti, 5.4.1.1. punkts ar nosaukumu “Komisijas vērtējums un slēdziens”. Šim punktam seko nevis 5.4.1.2. punkts, bet gan tieši 5.4.2. apakšsadaļa, kuras nosaukums ir “Uralita paustie argumenti”.

112 Tādējādi 5.4.1.1. punktā ietvertais Komisijas vērtējums attiecas tikai uz prasītājas apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem. Turklāt ir jāuzskata, ka 5.4.1.1. punktā izdarītie secinājumi uz sacīkstes principu balstītā administratīvā procesa posma beigās ir Komisijas galīgie secinājumi attiecībā uz prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

113 No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, kā arī no šī sprieduma 109. punktā minētās judikatūras izriet, ka ikviena tieša vai pat netieša atsaukšanās 5.4.1.1. punktā uz tādiem lēmuma apsvērumiem, kas ir pirms tiem, kuri ir ietverti šajā punktā, proti, pirms 347.–360. apsvēruma, var ļaut Komisijai šajā apstrīdētā lēmuma pamatojuma izklāstīšanas stadijā, proti, posmā, kas ir balstīts uz sacīkstes principu, pārņemt pierādījumus, kas iepriekš ir izklāstīti minētajā lēmumā. Savukārt, ja 5.4.1.1. punktā nav tiešas vai netiešas atsauces uz pierādījumiem, kas ir paredzēti apsvērumos, kuri nav tajā ietverti, ir jāuzskata, ka uz sacīkstes principu balstītas procedūras beigās, ko tā ir īstenojusi saistībā ar faktiem, kurus varētu attiecināt uz prasītāju, Komisija beigās ir nolēmusi tos neizmantot, lai pierādītu tās dalību attiecīgajā pārkāpumā. Visbeidzot, ja pēc tam, kad ir saņemti uzņēmuma apsvērumi par paziņojumu par iebildumiem, Komisija, vērtējot pierādījumus, kas ir tās rīcībā iepriekšējās izmeklēšanas posma beigās, nolūkā pieņemt lēmumu par minētā uzņēmuma dalību pārkāpumā, pati apšauba minētajiem pierādījumiem piemītošo pierādījuma spēku, Vispārējā tiesa var ņemt vērā tikai šo Komisijas novērtējumu.

114 Pierādījumi, ko Komisija šajā gadījumā uz sacīkstes principu balstītās procedūras beigās ir nolēmusi izmantot, lai pierādītu, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā, un kas tādējādi ir ietverti Komisijas norādītajā pierādījumu kopumā, ir jāidentificē, ņemot vērā šos ievada apsvērumus.

115 Šajā ziņā ir jānorāda, ka lietas dalībnieces ir vienisprātis, ka apstrīdētajā lēmumā pierādījumu kopums, ko Komisija norādījusi, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, ir balstīts uz trīs veidu pierādījumiem, proti:

– prasītājas atzīšanos par savu dalību prettiesiskajā 1998. gada 28. janvāra sanāksmē;

– S. (FC) piezīmēm un

– citu aizliegtās vienošanās locekļu paziņojumiem.

116 Lietas dalībnieces savukārt, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma noteikumus, nav vienisprātis par minētajiem pierādījumiem piemītošo pierādījuma spēku nolūkā novērtēt, vai prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā.

– Pierādījumi, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā sākotnēji ir norādījusi administratīvā procesa iepriekšējās izmeklēšanas posma beigās

117 No sīkas apstrīdētā lēmuma pamatojuma pārbaudes, kas ir ietverta 4.3. daļā, kura ir veltīta aizliegtās vienošanās vēsturei, tiktāl, ciktāl tā attiecas uz laikposmu, kurā prasītāja esot piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā, proti, no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim, izriet, ka prasītājas nosaukums vai tās personāla locekļa vārds ir norādīts tieši vai netieši saistībā ar divdesmit vienu notikumu, uz ko ir norādījusi Komisija (turpmāk tekstā – “21 notikums”).

118 Ņemot vērā šī sprieduma 110. punktā paustos apsvērumus, ir jānoskaidro, kurus no šī 21 notikuma uz sacīkstes principu balstītā administratīvā procesa posma beigās Komisija 5.4.1.1. punktā nolēma izmantot, lai, pamatojoties uz pierādījumu kopumu, pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

119 Tādējādi pēc tam, kad ir identificēti pierādījumi, kas skaidri ir norādīti 5.4.1.1. punktā, lai noskaidrotu, vai Komisija ir netieši paredzējusi citus pierādījumus, lai pamatotu savus secinājumus par prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, būs jāinterpretē apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma teksts.

– Pierādījumi, ko Komisija ir skaidri norādījusi apstrīdētajā lēmumā uz sacīkstes principu balstītā administratīvā procesa posma beigās

120 No apstrīdētā lēmuma 5.4.1.1. punktā paustā pamatojuma, kurā Komisija sniedz vērtējumu un secinājumus, ko tā ir izdarījusi uz sacīkstes principu balstītā administratīvā procesa posma beigās, proti, no minētā lēmuma preambulas 347.–360. apsvēruma, izriet, ka Komisija tieši vai netieši ir skaidri norādījusi piecus notikumus no 21 notikuma, kas sākotnēji administratīvā procesa iepriekšējās izmeklēšanas posma ietvaros tika norādīti kā tādi, kas pierāda prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, proti:

– apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā, citējot tajā S. (FC) piezīmes, ir norādīta S. (FC) un S. (EKA) telefonsaruna 1996. gada 16. decembrī, kas sākotnēji bija norādīta apstrīdētā lēmuma preambulas 130. apsvērumā;

– apstrīdētā lēmuma preambulas 350. un 356. apsvērumā, atsaucoties uz saņemtajiem mutiskajiem paziņojumiem, ir norādīta 1997. gada 14. oktobra sanāksme Turku, kas sākotnēji bija paredzēta apstrīdētā lēmuma preambulas 162.–164. apsvērumā;

– apstrīdētā lēmuma preambulas 350. un 356. apsvērumā, pirmkārt, norādot uz prasītājas atzīšanos un, otrkārt, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 182.–184. apsvērumu, ir norādītas S. (FC) piezīmes, un prettiesiskā 1998. gada 28. janvāra sanāksme, kas sākotnēji bija norādīta apstrīdētā lēmuma preambulas 182.–186. apsvērumā;

– 349. apsvērumā, citējot tajā S. (FC) piezīmes, ir norādīta 1998. gada 4. decembra telefonsaruna, kas sākotnēji bija paredzēta apstrīdētā lēmuma preambulas 219. apsvērumā;

– un, visbeidzot, 347. un 349. apsvērumā, citējot tajos S. (FC) piezīmes, ir norādīta 1999. gada 9. decembra telefonsaruna, kas sākotnēji bija paredzēta apstrīdētā lēmuma preambulas 258. apsvērumā.

121 Jānoskaidro, vai apstrīdētā lēmuma 5.4.1.1. punktā Komisija netieši ir paredzējusi citus notikumus, kas var pierādīt prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, un šajā nolūkā jāinterpretē apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma teksts.

– Apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma interpretācija

122 Kā izriet no lietas dalībnieču iesniegtajiem dokumentiem, apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma interpretācija ir noteicoša nolūkā identificēt citus pierādījumus, kas nav tie, kurus Komisija skaidri ir paredzējusi apstrīdētā lēmuma 5.4.1.1. punktā, un ko Komisija ir izmantojusi, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

123 Prasītāja uzskata, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā Komisija nav norādījusi nevienu citu norādi uz S. (FC) piezīmēm kā tikai tās trīs, kas ir ietvertas minētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā. Komisija šo interpretāciju apstrīd.

124 Tiesas sēdē, atbildot uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva saistībā ar interpretāciju, kāda jāsniedz apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumam, Komisija norādīja arī turpmāk izklāstīto.

125 Pirmkārt, minētajā apsvērumā tā esot nošķīrusi, no vienas puses, trīs norādes uz S. (FC) piezīmēm, kas skaidri ir paredzētas apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā, un, no otras puses, citus pierādījumus, kuri ir izmantoti pret prasītāju.

126 Attiecībā uz trim norādēm uz S. (FC) piezīmēm, kas skaidri ir paredzētas apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā un kurās ir atsauce uz trim minētā lēmuma preambulas 130., 219. un 258. apsvērumā aprakstītajiem notikumiem, Komisija uzstāja uz to, ka tās ir pierādījumi ar īpašu pierādījuma spēku, jo tās ļauj konstatēt aizliegtās vienošanās locekļu un prasītājas tiešu saziņu.

127 Runājot par citiem pierādījumiem pret prasītāju, tie, protams, nav iegūti tieši no prasītājas. Tomēr, ņemot vērā judikatūru, tie tomēr nav tikuši izslēgti no pierādījumu kopuma, ko Komisija izmantojusi, lai pierādītu, ka prasītāja piedalījās attiecīgajā pārkāpumā.

128 Otrkārt, Komisija ir norādījusi, ka frāze “Citos gadījumos, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir izdarīta norāde uz [prasītāju]”, ar ko sākas šī lēmuma preambulas 352. apsvērums, būtu jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir atsauce uz norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas 220., 256., 305. un 319. apsvērumā, kā arī citos 305. un 319. apsvērumā paredzētajos apsvērumos.

129 Treškārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma otrā un trešā teikuma piemērojamību tiktāl, ciktāl tajos ir norādīts, ka Komisijas lietas materiālos ir trūkumi un ka tas tiks ņemts vērā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, Komisija ir norādījusi, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tās rīcībā bija pietiekami daudz pierādījumu, lai pierādītu prasītājas dalības attiecīgajā pārkāpumā ilgumu, proti, no 1996. gada decembra līdz 2000. gada februārim. Šajā ziņā tā ir precizējusi, ka, lai arī tās rīcībā bija citi pierādījumi, kas varēja pierādīt šādu dalību 1994. un 1995. gadā un 1996. gada sākumā, tā nolēma izmantot tikai labākos tās rīcībā esošos pierādījumus, proti, “trīs norādes” vai arī “šīs trīs daļas”, no kuriem pirmais pierādījums bija “1996. gada 16. decembra telefonsaruna”.

130 Ņemot vērā lietas dalībnieču argumentus, kas ir izklāstīti to iesniegtajos dokumentos, kā arī tiesas sēdes laikā, vispirms ir jākonstatē, ka no šī sprieduma 117. punktā paredzētā 21 notikuma 19 notikumi ir izklāstīti, pamatojoties uz S. (FC) piezīmēm.

131 Pēc tam no šiem 19 notikumiem, kas izriet no S. (FC) piezīmēm, trīs, kā ir norādīts šī sprieduma 120. punktā un kā Komisija to norādīja tiesas sēdē, ir skaidri paredzēti apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā. Attiecībā uz tiem lietas dalībnieces ir vienisprātis, ka ir jāuzskata, ka šīs trīs norādes nav pieskaitāmas “citiem gadījumiem, kad [apstrīdētajā lēmumā] ir izdarīta norāde uz [prasītāju],” minētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma nozīmē.

132 Visbeidzot, kā tas izriet no šī sprieduma 120. punkta, S. (FC) piezīmes tiktāl, ciktāl tās attiecas uz prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi, 5.4.1.1. punktā ir skaidri paredzētas apstrīdētā lēmuma preambulas 350. un 356. apsvērumā, atsaucoties uz minētā lēmuma preambulas 182. un 184. apsvērumu. Tādējādi arī šī ceturtā norāde, kas izriet no S. (FC) piezīmēm, nav pieskaitāma “citiem gadījumiem, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir izdarīta norāde uz [prasītāju],” šī lēmuma preambulas 352. apsvēruma nozīmē.

133 Savukārt ir jākonstatē, ka 15 pārējie notikumi, kas izriet no S. (FC) piezīmēm (turpmāk tekstā – “15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs”), nav skaidri paredzēti apstrīdētā lēmuma 5.4.1.1. punktā.

134 Pirmkārt, runājot par Komisijas sniegto skaidrojumu, saskaņā ar kuru frāze “Citos gadījumos, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir izdarīta norāde uz [prasītāju]”, ar ko sākas minētā lēmuma preambulas 352. apsvērums, attiecoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 220., 256., 305. un 319. apsvērumu, kā arī uz citiem apsvērumiem, kas ir paredzēti minētajā 305. un 319. apsvērumā (proti, 130., 150., 184., 219., 229., 256. un 258. apsvērums), protams, ir jāatzīst, ka šī interpretācija ir ticama, jo apstrīdētā lēmuma preambulas 305. un 319. apsvērumā ir paredzēti četri citi minētā lēmuma preambulas apsvērumi, kuros ir izklāstīts S. (FC) piezīmju saturs saistībā ar četriem notikumiem, proti, tiem, kas ir paredzēti apstrīdētā lēmuma preambulas 150., 220., 229. un 256. apsvērumā. Tomēr šāds skaidrojums nolūkā interpretēt frāzi “citos gadījumos, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir izdarīta norāde uz [prasītāju]”, ir vai nu nepilnīgs tiktāl, ciktāl tas attiecas tikai uz četrām no 15 citām norādēm uz prasītāju, kas izriet no S. (FC) piezīmēm, vai arī nav atbilstošs, jo minētajā 305. un 319. apsvērumā ir ietverta norāde arī uz apstrīdētā lēmuma preambulas 130., 184., 219. un 258. apsvērumu, no kuriem trīs veido trīs skaidras norādes uz prasītāju, kas izriet no S. (FC) piezīmēm, kuras ir minētas 349. apsvērumā vai kurās, ja runā par apstrīdētā lēmuma preambulas 184. apsvērumu, ir izklāstīts S. (FC) piezīmju saturs saistībā ar prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi, kurā, kā prasītāja skaidri ir atzinusi, tā piedalījās vismaz daļēji. Tādējādi Komisijas sniegto skaidrojumu, no kura izriet, ka iepriekš minētā frāze attiecoties tikai uz apstrīdētā lēmuma preambulas 130., 150., 184., 219., 220., 229., 256., 258., 305. un 319. apsvērumu, kurš daļēji ir nepilnīgs un daļēji neatbilstošs, Vispārējā tiesa nevar pieņemt.

135 Līdz ar to ir jāuzskata, ka vienīgā interpretācija, kāda ir jāsniedz frāzei “Citos gadījumos, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir norāde uz [prasītāju]”, ar ko sākas šī lēmuma preambulas 352. apsvērums, ir tā, saskaņā ar kuru minētā frāze attiecas uz 15 citām norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs.

136 Otrkārt, ir jākonstatē, ka no paša šī apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma pirmā teikuma otrās daļas teksta izriet, ka Komisija ir vienisprātis ar prasītāju arī par informācijas, kas ir iekļauta 15 citās norādēs uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, iespējami netiešo izcelsmi attiecībā pret prasītāju. Saskaņā ar pašu šīs otrās daļas tekstu “Komisija pieņem sabiedrības argumentu, ka informācija var būt iegūta drīzāk no trešās personas, nevis no pašas ieinteresētās personas”. Tādējādi ir jākonstatē, ka tā skaidri pieņem prasītājas argumentu, kas ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma preambulas 345. apsvērumā (5.4.1. apakšnodaļā ar nosaukumu “[Prasītājas] izvirzītie argumenti”) un kas sākotnēji bija izklāstīts tās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 44. punktā.

137 Šajā aspektā šīs apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma pirmā teikuma otrās daļas precīzais formulējums, kā izrādās, šajā gadījumā ir izšķirošais, jo tas tika pausts uz sacīkstes principu balstītā administratīvā procesa posma beigās, kas, kā ir atgādināts šī sprieduma 109. punktā, ļauj Komisijai pieņemt galīgo lēmumu par konstatēto pārkāpumu un noslēdz minēto procedūru, šajā gadījumā par labu prasītājas argumentam, kas ir pausts tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.

138 Treškārt, ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma otrais teikums apstiprina šo pēdējo minēto vērtējumu attiecībā uz pirmā teikuma piemērojamību. Komisija tajā tikpat skaidri norāda, ka tās lietas materiālos nebija “pietiekami daudz pierādījumu, kas ļautu precīzi pierādīt, ka attiecīgā informācija”, proti, 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, “ir iegūta tieši no prasītājas”. Tādējādi ir jāuzskata, ka ar šo secinājumu Komisija norāda, ka tās lietas materiālos iekļautie pierādījumi tai neļāva juridiski pietiekami pamatot 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs.

139 Turklāt šo secinājumu, kā izrādās, daļēji apstiprina apraksts, ko Komisija sniedz attiecībā uz savu pieeju, kas ir izklāstīta šī sprieduma 129. punktā, saistībā ar pierādījumiem, kuri bija tās rīcībā. Komisija tajā skaidri norāda, ka beigās nolēmusi saīsināt laikposmu, kurā prasītāja piedalījās pārkāpumā, atkarībā no minētajiem pierādījumiem, koncentrējoties uz labākajiem tās rīcībā esošajiem pierādījumiem, proti, uz trim norādēm, no kurām pirmā attiecas uz 1996. gada 16. decembra telefonsarunu, proti, precīzāk un skaidrāk – uz trim norādēm, kas ir skaidri paredzētas apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā.

140 Tādējādi Komisija atzīst, ka pretēji tam, ko tā darīja attiecībā uz šīm trim pēdējām norādēm un S. (FC) piezīmēm jautājumā par prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi, tā nevarēja izmantot šīs 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

141 Tādējādi ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā Komisija pati ir paudusi šaubas par 15 citu norāžu uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, ticamību nolūkā pierādīt prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

142 Ceturtkārt, ir jākonstatē, ka šis pēdējais apsvērums ir apstiprināts, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma trešā teikuma formulējumu, kurā Komisija pati pavisam skaidri izdara secinājumus no saviem konstatējumiem par to, ka 15 citām norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, trūkst ticamības, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā. Tādējādi Komisija atzīst, ka “tas tiks ņemts vērā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, par kuru [prasītājai] ir jāatbild”. Šāds secinājums acīmredzamā veidā norāda, ka Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā tās lietas materiālos iekļautos pierādījumus, 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, nav pietiekami ticami pierādījumi, lai pierādītu, ka prasītāja piedalījās attiecīgajā pārkāpumā.

143 Šo vērtējumu nevar grozīt, ņemot vērā skaidrojumus, ko Komisija sniedza tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem par nozīmi, kāda, viņasprāt, jāpiešķir apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma trešajam teikumam. Šajā gadījumā Komisija ieteica uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma pēdējam teikumam, proti, ka “Tas tiks ņemts vērā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, par kuru [prasītājai] ir jāatbild”, faktiski bija sekas, jo tā neizmantoja pierādījumus, kas bija tās rīcībā attiecībā uz laikposmu pirms 1996. gada 16. decembra, lai raksturotu prasītājas dalību pārkāpumā no 1994. gada līdz 1996. gada sākumam.

144 Šādai interpretācijai, kas nozīmē, ka pierādījumi, kas ir noraidīti apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, attiecas uz laikposmu pirms 1996. gada 16. decembra, nevar piekrist šādu divu iemeslu dēļ.

145 Pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka neviens no apstrīdētā lēmuma preambulas 305. un 319. apsvērumā paredzētajiem apsvērumiem, uz kuriem Komisija atsaucas, lai interpretētu frāzi “Citos gadījumos, kad [..] [apstrīdētajā] lēmumā ir izdarīta norāde uz [prasītāju]”, neattiecas uz notikumu, kas būtu norisinājies pirms datuma, kurā, kā uzskata Komisija, prasītāja sāka piedalīties attiecīgajā pārkāpumā, proti, pirms 1996. gada 16. decembra. No visiem apsvērumiem, ko Komisija ir paudusi apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, izriet, ka tieši trūkumi Komisijas lietas materiālos attiecībā uz “citiem gadījumiem, kad [minētajā lēmumā] ir izdarīta norāde uz [prasītāju]”, tai lika norādīt, ka minētie trūkumi tiks ņemti “vērā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, par kuru [prasītājai bija] jāatbild”.

146 Otrām kārtām, šī interpretācija ir pretrunā pieejai, ko Komisija pēdējoreiz ir aprakstījusi tiesas sēdē un kas ir atgādināta arī šī sprieduma 139. punktā.

147 Tādējādi no apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā izmantotā Komisijas formulējuma skaidrā rakstura izriet, ka šajā posmā, kad tiek sniegts pamatojums, kas saskaņā ar pašu 5.4.1.1. punkta nosaukumu ir veltīts Komisijas vērtējumam un secinājumiem par prasītājas apsvērumiem un noslēdz uz sacīkstes principu balstīto administratīvā procesa posmu, tā nolēma šīs 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, izslēgt no pierādījumiem, ko var izmantot pret prasītāju.

148 Piektkārt, ir jāpiebilst, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, nevienā brīdī ne šajā apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, ne arī citos 5.4.1.1. punkta apsvērumos Komisija nav norādījusi, ka, neraugoties uz to, ka šīm 15 citām norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, trūkst ticamības, tā uzskatītu, ka tās ietilpst pierādījumu kopumā, uz ko tā ir atsaukusies, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

149 No 5.4.1.1. punktā paustā pamatojuma vispārējā konteksta tieši pretēji izriet, ka, no vienas puses, apstrīdētā lēmuma preambulas 349.–351. apsvērumā, kā ir norādīts šī sprieduma 131. punktā, Komisija nošķīra, pirmām kārtām, trīs apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā paredzētās norādes un tās, kas attiecas uz prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi, un, otrām kārtām, 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs. Tāpat arī ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 351. apsvērumā Komisija komentē prasītājas reakcijas saistībā ar trim norādēm, kas ir paredzētas minētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā.

150 Pēc tam, no otras puses, apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā Komisija pavisam skaidri ir atsaukusies uz “citiem gadījumiem, kad [..] ir izdarīta norāde uz [prasītāju]”, proti, uz 15 citām norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, līdz ar to no šī formulējuma, ar ko sākas minētā apsvēruma pirmais teikums, izriet skaidra Komisijas vēlme identificēt citu norāžu uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, kategoriju. Turklāt ir jānorāda, ka savos dokumentos Komisija ir norādījusi, ka tā neapstrīd, ka norādes, kas izriet no S. (FC) piezīmēm, ir iedalījusi kategorijās “atkarībā no tām piemītošā pierādījuma spēka” (skat. šī sprieduma 67. punktu). Šajos pašos dokumentos tā apstiprina, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 147. punktā, ka 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, bet kas nav tās, kuras ir paredzētas apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā, tika izslēgtas, jo tās nebija pietiekamas, lai pierādītu tās slepeno rīcību.

151 Tomēr Komisija uzskata, ka, neraugoties uz to, ka šīm 15 citām norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, trūkst ticamības, tā būtu varējusi tās izmantot pierādījumu kopumā, uz ko tā ir atsaukusies.

152 Pirmkārt, šī apgalvojuma pamatojumam Komisija tiesas sēdē atsaucās arī uz apstrīdētā lēmuma preambulas 305. un 319. apsvērumu, kuros citi izvilkumi no S. (FC) piezīmēm skaidri ir norādīti kā pierādījumi pret prasītāju.

153 Šādam argumentam nevar piekrist, kaut arī minētais apstrīdētā lēmuma preambulas 305. un 319. apsvērums ir ietverts pirms prasītājas apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem (5.4.1. apakšsadaļa) un apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, atbildot uz minētajiem prasītājas apsvērumiem, Komisija, kā tā apstiprina savos dokumentos, atzīst, ka tā šīs 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, nevarēja izmantot, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā. Tādējādi ir jākonstatē, ka minētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma formulējums izslēdz jebkādas šaubas par to, kādā veidā uz sacīkstes principu balstītā administratīvā procesa beigās Komisija izmantos šīs citas norādes.

154 Otrkārt, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 357. un 358. apsvērumā tā savus iebildumus pret prasītāju vispārīgi ir balstījusi uz S. (FC) piezīmēm, nevis tikai uz trim norādēm, kas ir paredzētas minētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā.

155 Šajā ziņā, runājot par apstrīdētā lēmuma preambulas 357. apsvērumu, vispirms ir jākonstatē, ka tajā faktiski ir ietverta skaidra norāde uz S. (FC) piezīmēm. Tomēr šāda norāde nevar ļaut uzskatīt, ka Komisija tajā paredzēja visas 19 norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs. Ņemot vērā secinājumu, ko Komisija ir izdarījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, šāda vispārīga atsauce neatbilst prasībām par precizitāti, kam saskaņā ar šī sprieduma 96. punktā minēto judikatūru ir jābūt izpildītām saistībā ar Komisijas minēto pierādījumu kopumu. Tā tas vēl jo vairāk ir šajā gadījumā, jo S. (FC) piezīmes veido būtisku to pierādījumu daļu, ko Komisija ir izmantojusi pret prasītāju, proti, 19 no 21 notikuma, saistībā ar kuriem prasītāja ir konkrēti nosaukta vārdā. Katrā ziņā, ja tiktu atzīts šis Komisijas arguments par atsauci uz S. (FC) piezīmēm, ko tā ir izdarījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 357. apsvērumā, tas radītu neatrisināmas pretrunas starp šiem diviem minētā lēmuma apsvērumiem un 352. apsvēruma skaidro formulējumu.

156 Tādējādi ir jāuzskata, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 357. apsvērumā izdarītā atsauce uz S. (FC) piezīmēm attiecas tikai uz trim minētā lēmuma preambulas 349. apsvērumā paredzētajām norādēm un uz S. (FC) piezīmēm par prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi.

157 Pēc tam apstrīdētā lēmuma preambulas 358. apsvērumā Komisija abstrakti un vispārīgi atsaucas uz visiem “tālaika dokumentārajiem pierādījumiem par faktiem (kas ir paredzēti 4.3. apakšsadaļā)”. No 21 šī sprieduma 117. punktā paredzētā notikuma izriet, ka pārkāpuma izdarīšanas laikā, ko Komisija ir attiecinājusi uz prasītāju, tikai S. (FC) piezīmes veido tādus tālaika pierādījumus, kuros tieši vai netieši skaidri ir norādīta prasītāja. Jānorāda, ka tajās W. (EKA) piezīmju daļās, ko Komisija ir minējusi apstrīdētā lēmuma preambulas 162.–164. apsvērumā saistībā ar 1997. gada 14. oktobra sanāksmi Turku, prasītāja nekādā veidā nav norādīta. Līdz ar to tāpat kā norāde uz S. (FC) piezīmēm, kas ir izdarīta apstrīdētā lēmuma preambulas 357. apsvērumā, arī šāda norāde uz S. (FC) piezīmēm tās abstraktā un vispārīgā rakstura dēļ ir jāuzskata par tādu, kas neļauj uzskatīt, kā to apgalvo Komisija, ka tādējādi tā ir balstījusies uz visām minētajās piezīmēs ietvertajām norādēm, ieskaitot 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, kuras tā apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā tomēr nav izmantojusi, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā. Katrā ziņā to pašu iemeslu dēļ, kas šajā jautājumā ir izklāstīti apstrīdētā lēmuma preambulas 357. apsvērumā, ja Komisijas argumentam būtu jāpiekrīt, tas radītu neatrisināmas pretrunas starp secinājumiem, ko tā ir izdarījusi minētajā apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, un citiem minētā lēmuma 5.4.1.1. punktā izklāstītajiem iemesliem.

158 Tādējādi ir jāuzskata, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 358. apsvērumā izdarītā norāde uz visiem “dokumentārajiem tālaika pierādījumiem par faktiem (kas ir paredzēti 4.3. apakšsadaļā)” attiecas tikai uz trim šī paša lēmuma preambulas 349. apsvērumā paredzētajām norādēm un uz S. (FC) piezīmēm saistībā ar prettiesisko 1998. gada 28. janvāra sanāksmi.

159 Visbeidzot, treškārt, Komisija norāda, ka no judikatūras izriet, ka tas, ka informācija ir netieši atstāstīta vai ka tai ir otršķirīga nozīme, nekādā veidā neietekmē iespēju to izmantot kā pierādījumu. Tomēr šajā gadījumā, kā tas izriet gan no apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvēruma skaidrā formulējuma, gan no Komisijas pašas dokumentiem, uz sacīkstes principu balstītajā administratīvā procesa posmā tā nolēma pilnībā izslēgt šīs 15 norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs.

160 Tādējādi, tā kā apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā, proti, minētā apsvēruma pirmajos divos teikumos, Komisija ir ne tikai atzinusi, ka 15 citām norādēm uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, piemīt vājš pierādījuma spēks, bet tā paša apsvēruma trešajā teikumā īpaši ir secinājusi, ka minētās S. (FC) piezīmēs ietvertās norādes tā nevar izmantot, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā, ir jāuzskata, ka tai, ja tāds bija tās turpmākais nodoms, bija skaidri jānorāda, ka tā tomēr uzskata, ka šīs pašas norādes var izmantot pierādījumu kopumā.

161 Nevienā brīdī apstrīdētā lēmuma preambulas 353.–356. apsvērumā Komisija pierādījumu kopumā nav no jauna iekļāvusi 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, lai pierādītu prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

162 No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pamatoti ir apgalvots, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērumā Komisija nolēma 15 citas norādes uz prasītāju, kas ir ietvertas S. (FC) piezīmēs, izslēgt no apsūdzošiem pierādījumiem, kuri ir vērsti pret prasītāju, un to skaitā no Komisijas norādītā pierādījumu kopuma.

– Secinājums par to pierādījumu identifikāciju, kas ir izmantoti pret prasītāju saistībā ar tās iespējamo dalību attiecīgajā pārkāpumā

163 Kā pirmais aspekts ir jānorāda, ka, pirmkārt, nevienā vietā apstrīdētā lēmuma 5.4.1.1. punktā Komisija 2000. gada 9. februāri nav minējusi kā datumu, kurā tika izbeigta prasītājas dalība attiecīgajā pārkāpumā. Tāpat arī tā tajā nav sniegusi nekādus pat mazākos pierādījumus attiecībā uz tā datuma noteikšanu, kurā tika izbeigta prasītājas dalība attiecīgajā pārkāpumā.

164 Otrkārt, atbildot uz prasītājas argumentiem šajā jautājumā (skat. šī sprieduma 57. punktu), Komisija norāda, ka nav nozīmes tam, ka prasītāja nav dzirdējusi EKA paziņojumu ārpus oficiālās CEFIC 2000. gada 9. februāra sanāksmes, jo aizliegtā vienošanās šajā datumā tika izbeigta. Katrā ziņā tā uzskata, ka tas, ka prasītāja norāda, ka nav dzirdējusi šo paziņojumu, esot būtiska norāde uz tās dalību prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē.

165 Tomēr uzreiz ir jākonstatē, ka šai Komisijas argumentācijai, kuras mērķis ir prasītājas iespējamās dalības attiecīgajā pārkāpumā beigu datuma noteikšanas nozīmi padarīt relatīvu, nevar piekrist. Jāatgādina, ka pārkāpuma ilgums, kas nozīmē, ka ir zināms tā beigu datums, ir viens no būtiskajiem pārkāpuma elementiem, kuru Komisijai ir pienākums pierādīt (šī sprieduma 105. punktā minētais spriedums lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 52. punkts). Tādējādi Komisijai šajā gadījumā bija jāsniedz pierādījumi par prasītājas dalību prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē.

166 Turklāt Komisijas īstenotā prasītājas iespējamās dalības attiecīgajā pārkāpumā beigu datuma noteikšana šajā gadījumā bija nepieciešama vēl jo vairāk tāpēc, ka no prasītājas apsvērumu par paziņojumu par iebildumiem 48. un 49. punkta, kā arī no tās dokumentiem šajā lietā izriet, ka prasītāja skaidri apstrīdēja to, ka būtu piedalījusies prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē. Tādējādi ir jākonstatē, ka 5.4.1.1. punktā, kurā Komisijai bija jānovērtē prasītājas apsvērumi par paziņojumu par iebildumiem un, visbeidzot, jāizdara secinājumi no attiecīgā administratīvā procesa, tā nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā, neraugoties uz prasītājas apsvērumiem, tomēr uzskatīja, ka prasītāja ir piedalījusies prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē.

167 Treškārt, katrā ziņā ir jānorāda, kā to atzīst pati Komisija, ka tikai apstrīdētā lēmuma preambulas 488. apsvērumā, kas ir ietverts 7.1. daļā ar nosaukumu “Sākuma un beigu datumi”, kura ir iekļauta sadaļā “7. Pārkāpuma ilgums”, tā, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumu, kas ir ietverts 4.3. daļā par aizliegtās vienošanās vēsturi, apgalvo, ka ir noteikusi datumu, kurā aizliegtās vienošanās locekļi beidza piedalīties pārkāpumā, un izdara secinājumus šajā jautājumā.

168 Gan apstrīdētā lēmuma preambulas 488. apsvērumā, gan 283. apsvērumā, uz kuru Komisija atsaucas, tā 2000. gada 9. februāri ir minējusi kā datumu, kurā notika karteļa locekļu prettiesiskā sanāksme ārpus oficiālās CEFIC sanāksmes tajā pašā dienā Briselē. Jānorāda, ka iemesli, ko Komisija ir izklāstījusi, lai 2000. gada 9. februāri atzītu par tādu, kas norāda uz pārkāpuma izdarīšanas laikposma beigām saistībā ar prasītāju, ir divdomīgi un pretrunīgi.

169 Tādējādi apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumā Komisija norāda, ka 2000. gada 9. februārī Briselē notika oficiālā CEFIC sanāksme, kurā prasītāja piedalījās. No tā paša apsvēruma izriet, ka ārpus šīs sanāksmes S. (EKA) esot informējis “savus kolēģus, ka viņš atsakās piedalīties jebkādās jaunās apspriedēs ar konkurentiem”. Tādējādi ir jākonstatē, ka, lai arī apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumā Komisija skaidri ir norādījusi, ka EKA, Arkema France un prasītājas dalība oficiālajā CEFIC sanāksmē izriet no tās lietas materiālos ietvertajiem dokumentiem, tā savukārt nav minējusi nevienu pierādījumu par prasītājas dalību prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē, kurā S. (EKA) esot paudis savu paziņojumu EKA vārdā. Turklāt minētajā apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumā Komisija pat nav norādījusi, ka prettiesiskā sanāksme notika ārpus oficiālās CEFIC 2000. gada 9. februāra sanāksmes. Patiesībā tā tikai norāda uz paziņojumu EKA vārdā “ārpus [oficiālās CEFIC] sanāksmes” tajā pašā dienā.

170 Līdz ar to no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumā Komisija tikai prezumēja, ka prasītājas dalība prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē izrietēja no tās dalības oficiālajā CEFIC 2000. gada 9. februāra sanāksmē. Ar šādu prezumpciju, kā izrādās, nepietiek, jo prasītāja savos apsvērumos par paziņojumu par iebildumiem skaidri ir apstrīdējusi to, ka būtu piedalījusies prettiesiskajā 2000. gada 9. februāra sanāksmē. Turklāt ir jāvērš uzmanība uz to, ka nekur apstrīdētajā lēmumā Komisija nav apgalvojusi, ka oficiālo CEFIC sanāksmju dalībnieki noteikti piedalījās karteļa sanāksmēs, kas notika ārpus oficiālajām sanāksmēm. Apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērumā tā labākajā gadījumā ir norādījusi, ka augstākās vadības līmenī apspriedes notika daudzpusējo sanāksmju laikā, bieži vien ārpus ar nātrija hlorātu saistītās CEFIC darba grupas sanāksmēm.

171 Šis juceklis, ko Komisija ir pieļāvusi attiecībā uz oficiālo CEFIC 2000. gada 9. februāra sanāksmi un prettiesisko tās pašas dienas sanāksmi, ir radies apstrīdētā lēmuma preambulas 488. apsvērumā, jo, nesniedzot nevienu pierādījumu savas nostājas pamatošanai un atsaucoties tikai uz apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumu, tā apgalvo, ka “pēdējā pret konkurenci