ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 30. jūnijā ( )

Lieta C‑224/10

Staatsanwaltschaft Baden‑Baden

pret

Leo Apelt

(Landgericht Baden‑Baden (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Direktīva 91/439/EEK – Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana – Valsts izsniegtas vadītāja apliecības atņemšana un B un D kategoriju vadītāja apliecības izsniegšana citā dalībvalstī – Dzīvesvietas dalībvalsts atzīšanas atteikums – Derīgas B kategorijas vadītāja apliecības esamības nepieciešamība D kategorijas vadītāja apliecības izdošanas brīdī

1. Tiesai no jauna tiek lūgts interpretēt Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām ( ), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1882/2003 ( ), normas.

2. Landgericht Baden‑Baden [Bādenbādenes apgabaltiesa] (Vācija) it īpaši lūdz Tiesai interpretēt Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka D kategorijas vadītāja apliecību izdod tikai transportlīdzekļu vadītājiem, kam jau ir tiesības vadīt B kategorijas transportlīdzekļus.

3. Šajā lietā atbildētājam pamata lietā Čehijas iestādes bija izdevušas B kategorijas vadītāja apliecību, kaut arī Vācijas teritorijā pret viņu bija uzsākts process, lai pārbaudītu viņa vadītāja spējas pēc ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, kas tika izdarīts pirms šīs apliecības izdošanas. Pēc tam, kad viņam tika atņemta Vācijā izdotā vadītāja apliecība un pēc tam, kad bija beidzies noteiktā aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņš, Čehijas iestādes atbildētājam pamata lietā izsniedza D kategorijas vadītāja apliecību.

4. Līdz ar to iesniedzējtiesa būtībā Tiesai jautā, vai, ņemot vērā Direktīvas 91/439 normas un it īpaši vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas principu, Vācijas iestādēm ir pienākums atzīt tādējādi izsniegto B un D kategorijas vadītāja apliecību derīgumu.

5. Šī lieta dod Tiesai iespēju lemt par saistību starp B un D kategorijas autovadītāja apliecībām, nospriest, vai B kategorijas autovadītāja apliecības neatzīšana nozīmē arī D kategorijas autovadītāja apliecības neatzīšanu.

6. Šajos secinājumos es paskaidrošu iemeslus, kāpēc es uzskatu, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt citas dalībvalsts izsniegtu B un D kategorijas vadītāja apliecību derīgumu, ja tās īpašniekam pirmajā dalībvalstī ir atņemtas autovadītāja tiesības pēc tam, kad tika izsniegta B kategorijas vadītāja apliecība, bet kas ir izdarīts, lai viņu sodītu par pārkāpumu, kurš ir konstatēts pirms šīs izsniegšanas. Faktam, ka D kategorijas vadītāja apliecība tika izdota pēc tam, kad bija beidzies aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņš, kas tika noteikts papildus vadītāja apliecības atņemšanai, šajā gadījumā nav nozīmes.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

1) Direktīva 91/439

7. Lai atvieglotu personu pārvietošanos Eiropas Kopienā vai apmešanos dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā šīs personas ir saņēmušas vadītāja apliecību, ar Direktīvu 91/439 tika ieviests vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas princips ( ).

8. Tas, ka šajā direktīvā ir noteikti minimālie nosacījumi, saskaņā ar kādiem var izsniegt vadītāja apliecību, ir vērsts arī uz to, lai uzlabotu drošību uz ceļiem Eiropas Savienības teritorijā ( ).

9. Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

“Vadītāju apliecības izsniedz saskaņā ar šādiem nosacījumiem:

a) C un D kategorijas vadītāju apliecības izdod tikai transportlīdzekļu vadītājiem, kam jau ir tiesības vadīt B kategorijas transportlīdzekļus.”

10. Turklāt minētās direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:

“Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem,

[..]

b) kam ir parastā dzīvesvieta dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka tur ir mācījušies vismaz sešus mēnešus [( )].”

11. Saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 5. punktu nevienam cilvēkam nav tiesību turēt vairāk nekā vienu vadītāja apliecību.

12. Šīs direktīvas 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka parastās dzīvesvietas dalībvalsts uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas tiesību normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu.

13. Saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalsts tāpat var neatzīt tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, pret kuru tās teritorijā ir piemērots kāds no augstāk minētajiem pasākumiem.

2) Direktīva 2006/126/EK

14. Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām ( ) ir pārstrādāta vairākas reizes grozītā Direktīva 91/439 ( ).

15. Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi kāda cita dalībvalsts personai, kuras vadītāja apliecība pirmās minētās dalībvalsts teritorijā ir ierobežota, atņemta uz laiku vai atņemta pavisam.

16. Saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta pirmo daļu Direktīva 91/439 tiek atcelta no 2013. gada 19. janvāra.

17. Direktīvas 2006/126 18. panta otrajā daļā ir paredzēts, ka tās 11. panta 4. punkts ir piemērojams no 2009. gada 19. janvāra.

B – Valsts tiesības

18. Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr) 28. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka derīgas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) vadītāja apliecības turētāji, kuru parastā dzīvesvieta šī rīkojuma 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē ir Vācijā, ievērojot minēto noteikumu 28. panta 2.–4. punktā paredzētos ierobežojumus, drīkst vadīt automašīnas savā vadītāja apliecībā atļautajās robežās valsts teritorijā.

19. Saskaņā ar minēto noteikumu 28. panta 4. punktu šī paša panta 1. punktā paredzētā atļauja neattiecas uz tiem Savienības vai EEZ vadītāja apliecības turētājiem, pret kuriem Vācijā ir piemērots pasākums par vadītāja apliecības atņemšanu uz laiku vai pavisam, ko ir noteikusi tiesa, vai tūlīt izpildāms vai pastāvīgi piemērojams pasākums par vadītāja apliecības atņemšanu, ko ir noteikusi administratīva iestāde.

20. Saskaņā ar Likuma par ceļu satiksmi (Straβenverkehrsgesetz) 21. panta 1. punkta 1. apakšpunktu ir sodāms ar ieslodzījumu līdz viena gada termiņam vai naudas sodu ikviens, kas vada automašīnu, kaut arī viņam nav šim nolūkam derīgas vadītāja apliecības, vai kuram ir aizliegts vadīt automašīnu saskaņā ar Kriminālkodeksa 44. pantu vai Likuma par ceļu satiksmi 25. pantu.

II – Pamata lietas fakti

21. L. Apeltam [L. Apelt], Vācijas pilsonim, 1998. gada 14. decembrī Vācijā tika izsniegta vadītāja apliecība attiecībā uz klasēm 1.a, 1.b, 3., 4. un 5 ( ).

22. 2006. gada 23. janvārī ceļu satiksmes kontroles laikā Vācijas iestādes konstatēja, ka L. Apelts bija pie stūres alkohola reibumā. Nākamajā dienā, proti, 2006. gada 24. janvārī, viņam tika atņemta vadītāja apliecība.

23. Ar 2006. gada 31. maija lēmumu par soda uzlikšanu, kas kļuva galīgs 2006. gada 2. jūnijā, Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck [Osterholcas‑Šarmbekas pirmās instances tiesas] piesprieda L. Apeltam naudas sodu par transportlīdzekļa vadīšanu alkohola reibumā. Tāpat viņam tika atņemta vadītāja apliecība un noteikts aizliegums prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību līdz 2006. gada 29. novembrim.

24. Pat pirms lēmuma par L. Apelta vadītāja apliecības atņemšanu Čehijas iestādes 2006. gada 1. martā viņam izsniedza B kategorijas vadītāja apliecību, uz kuras ir minēta viņa dzīvesvietas adrese Vācijā.

25. 2007. gada 30. aprīlī L. Apeltam Čehijas iestādes izsniedza D kategorijas vadītāja apliecību, uz kuras ir minēta viņa dzīvesvieta Čehijā, kā arī B kategorijas vadītāja apliecības izsniegšanas datums.

26. Ceļa satiksmes kontroles laikā 2009. gada 11. jūlijā L. Apelts, kas tobrīd vadīja automašīnu Vācijas teritorijā, uzrādīja valsts varas pārstāvjiem savu D kategorijas vadītāja apliecību, ko bija izsniegušas Čehijas iestādes. Pēc šīs kontroles Staatsanwaltschaft Baden‑Baden [Bādenbādenes prokuratūra] prasīja Amtsgericht Achern [Āhernes pirmās instances tiesai] sodīt L. Apeltu par transportlīdzekļa vadīšanu bez transportlīdzekļa vadīšanas tiesībām.

27. Ar 2009. gada 30. decembra lēmumu Amtsgericht Achern noraidīja šo prasību, pamatojoties uz to, ka vadīšanas atļauja, kas L. Apeltam bija izsniegta Čehijā attiecībā uz D kategorijas transportlīdzekļiem, bija derīga arī Vācijā. It īpaši šī tiesa norādīja, ka Vācijas iestādēm nebija tiesību pārbaudīt Direktīvā 91/439 paredzētos izsniegšanas nosacījumus. Turklāt Amtsgericht Achern atzīmēja, ka D kategorijas vadītāja apliecība L. Apeltam tika izsniegta pēc noteiktā aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām. Līdz ar to pēc šīs tiesas domām šī vadītāja apliecība ir derīga.

28. Staatsanwaltschaft Baden‑Baden pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā.

III – Prejudiciālie jautājumi

29. Landgericht Baden‑Baden, šauboties par noteiktu Direktīvas 91/439 normu interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai dalībvalsts – ievērojot Direktīvas 91/439[..] 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, saskaņā ar kuru D kategorijas vadītāju apliecības izdod tikai tiem transportlīdzekļu vadītājiem, kuriem jau ir tiesības vadīt B kategorijas transportlīdzekļus, – saskaņā ar šīs pašas direktīvas 1. pantu un 8. panta 2. un 4. punktu var atteikties atzīt citas dalībvalsts izdotas apliecības, kas ietver tiesības vadīt B un D kategorijas transportlīdzekļus, derīgumu, – it īpaši attiecībā uz D kategoriju –, ja šīs vadītāja apliecības īpašniekam B kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības tikušas piešķirtas pirms pirmajā minētajā dalībvalstī notikušās transportlīdzekļa vadīšanas tiesību atņemšanas tiesā, bet tiesības vadīt D kategorijas transportlīdzekļus – tikai pēc tiesību atņemšanas tiesā un pēc vienlaikus noteiktā aizlieguma prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņa beigām?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:

vai pirmā minētā dalībvalsts drīkst atteikties atzīt minēto vadītāja apliecību – it īpaši attiecībā uz D kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesībām –, piemērojot Direktīvas 2006/126/EK [..] 11. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras tādas vadītāja apliecības, ko ir izdevusi cita dalībvalsts, derīgumu personai, kurai vadītāja apliecība šīs dalībvalsts teritorijā ir atņemta, ja B un D kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības ir tikušas piešķirtas attiecīgi 2006. gada 1. martā un 2007. gada 30. aprīlī un vadītāja apliecība ir tikusi izdota šajā pēdējā minētajā datumā?”

IV – Mana analīze

30. Pirms izvērtēt iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus, manuprāt, ir nepieciešams atgādināt Savienības likumdevēja ieviesto sistēmu attiecībā uz vadītāja apliecības izsniegšanu.

A – Ar Direktīvu 91/439 ieviestā sistēma

31. Direktīvas 91/439 mērķis ir harmonizēt vadītāja apliecību izsniegšanas nosacījumus, lai uzlabotu ceļu satiksmes drošību un atvieglotu to personu pārvietošanos, kuras dzīvo dalībvalstīs, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņām tika izsniegta vadītāja apliecība ( ).

32. Šajā nolūkā Savienības likumdevējs vadītāja apliecībām ir ieviesis kategorijas un apakškategorijas. Tā, piemēram, B kategorijas apliecība ļauj vadīt automašīnu, kurā ir paredzētas sēdvietas ne vairāk kā 8 personām, neskaitot vadītāju, un D kategorijas apliecība ļauj vadīt automašīnu, kas ir paredzēta personu pārvadāšanai un kurā ir vairāk nekā astoņas sēdvietas, neskaitot vadītāju ( ).

33. Šāda sadalīšana kategorijās un apakškategorijās ļauj katrai kategorijai piemērot minimālos nosacījumus, atbilstoši kuriem ir jāizsniedz vadītāja apliecības.

34. Tā saskaņā ar Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu D kategorijas vadītāja apliecību izdošana ir pakļauta nosacījumam, ka vadītājam jau ir jābūt tiesībām vadīt B kategorijas transportlīdzekļus. Tādējādi personai, kas vēlas iegūt D kategorijas vadītāja apliecību, vispirms ir jāpierāda, ka viņai ir tiesības vadīt transportlīdzekļus, kas ietilpst B kategorijā, proti, ka viņš tika atzīts par piemērotu vadīt šādus transportlīdzekļus. Manuprāt, to var pierādīt, tikai iegūstot B kategorijas apliecību, kas ir vienīgā garantija tam, ka ir izpildīti minimālie prasītie nosacījumi.

35. Tāpat pastāv nosacījumi attiecībā uz minimālo vecumu, no kāda var izsniegt vadītāja apliecību. Šis vecums atšķiras atkarībā no kategorijas, uz kādu attiecas vadītāja apliecība. Tā attiecībā uz D kategoriju minimālais prasītais vecums ir 21 gads ( ).

36. Turpinājumā – saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu kandidātam ir jāiztur viņa spēju un transportlīdzekļa vadīšanas prasmes pārbaudījumi, kā arī zināšanu pārbaudījumi un jāizpilda noteiktas medicīniskās prasības.

37. Saskaņā ar šīs direktīvas II un III pielikumu pastāv vienots priekšnoteikumu kopums visu kategoriju vadītāja apliecībām ( ). Ikvienas vadītāja apliecības izsniegšana ir pakļauta vienotajā priekšnoteikumu kopumā paredzēto minimālo nosacījumu izpildei. Runa ir, piemēram, par prasmi vadīt transportlīdzekli, lai neizraisītu bīstamas situāciju un atbilstoši rīkotos, ja šādas situācijas rastos ( ), vai par zināšanām attiecībā uz drošu attālumu starp transportlīdzekļiem, bremzēšanas attālumu un transportlīdzekļa apkopi ( ).

38. Papildus šiem minimālajiem nosacījumiem pastāv katrai kategorijai paredzēti īpaši pārbaudījumi, tostarp D kategorijai ( ). Pārbaudījumi un medicīniskās prasības atšķiras atkarībā no kategorijas, uz kuru attiecas vadītāja apliecība, un minimālie nosacījumi, kādi ir jāizpilda attiecībā uz tādām kategorijām kā D, ir stingrāki nekā nosacījumi, kādi ir jāizpilda, lai tiktu izsniegta B kategorijas vadītāja apliecība.

39. Šīs atšķirības ir viegli izskaidrojamas. Autobuss nav vadāms tāpat kā automašīna vai motocikls. Manevrēšana ir daudz grūtāka, riepu saķere ar ceļu ir atšķirīga. Arī autobusa vadītāja atbildība ir lielāka, ņemot vērā pārvadājamo pasažieru skaitu.

40. Līdz ar to, ja persona, kas vēlas iegūt D kategorijas vadītāja apliecību, jau ir pierādījusi, ka tā ir izpildījusi vienotajā priekšnoteikumu kopumā paredzētos minimālos nosacījumus, jo viņai jau ir jābūt B kategorijas vadītāja apliecības turētājai, tad viņai vēl ir jāiztur šie īpašie pārbaudījumi, lai varētu tikt izsniegta D kategorijas vadītāja apliecība.

41. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Direktīvā 91/439 ir paredzēts, ka ikvienai personai, kas vēlas iegūt vadītāja apliecību un kura jau ir citas kategorijas vadītāja apliecības turētāja, var tikt atbrīvota no šīs direktīvas II pielikuma 2. un 4. punktā paredzēto kopējo priekšnoteikumu izpildes ( ). Manuprāt, Savienības likumdevējs ir vadījies no principa, ka no brīža, kad ir izpildīti kopējie priekšnoteikumi, nav jāliek jauns eksāmens attiecībā uz šiem priekšnoteikumiem.

42. Visbeidzot minētas direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka vadītāja apliecības tiek izsniegtas arī ar tādu priekšnosacījumu, ka personai parastā dzīvesvieta ir izdošanas dalībvalstī.

B – Par prejudiciālajiem jautājumiem

43. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts, skatot tos kopā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts ir tiesīga atteikties atzīt tādas vadītāja apliecības derīgumu, kas ir izsniegta citā dalībvalstī un kas attiecas uz B un D kategorijām, ja tās īpašniekam pirmās dalībvalsts teritorijā ir atņemta vadītāja apliecība pēc tam, ka tika izdota B kategorijas vadītāja apliecība, bet kurš ir sodīts par konstatēto pārkāpumu pirms šīs izsniegšanas, un ja D kategorijas vadītāja apliecība tika izsniegta pēc papildus noteiktā aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām.

44. Patiesībā šis jautājums man liek secīgi izvērtēt divus šādus punktus. Pirmkārt, ir jānoskaidro, vai, ņemot vērā Direktīvas 91/439 normas, Vācijas iestādēm ir tiesības atteikties atzīt Čehijas iestāžu izsniegtu B kategorijas vadītāja apliecību. Apstiprinošas atbildes gadījumā, otrkārt, ir jānoskaidro sekas, kādas šai neatzīšanai var būt uz D kategorijas vadītāja apliecības derīgumu, ņemot vērā šīs direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā izmantoto formulējumu.

45. Es tāpat kā iesniedzējtiesa ( ) uzskatu, ka Vācijas iestādēm ir tiesības neatzīt Čehijas iestāžu izsniegto B kategorijas vadītāja apliecību.

46. No iesniedzējtiesas sniegtajiem precizējumiem izriet, ka 2006. gada 23. janvārī L. Apelts izdarīja ceļu satiksmes drošības pārkāpumu Vācijas teritorijā. Nākamajā dienā policija viņam atņēma Vācijā izsniegto vadītāja apliecību. 2006. gada 31. maijā Amtsgericht Osterholz‑Sharmbeck pieņēma lēmumu viņam atņemt vadītāja tiesības un aizliegt no jauna iegūt tiesības līdz 2006. gada 29. novembrim. Šie lēmumi kļuva galīgi 2006. gada 2. jūnijā.

47. Kaut arī L. Apeltam uz laiku tika atņemta vadītāja apliecība un minētie pasākumi vēl netika pieņemti, Čehijas iestādes 2006. gada 1. martā viņam izsniedza B kategorijas vadītāja apliecību.

48. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šādā gadījumā nevar uzskatīt, ka Direktīva 91/439 uzliek Vācijas iestādēm pienākumu atzīt Čehijas iestāžu izsniegtās vadītāja apliecības derīgumu ( ).

49. Kompetentajām iestādēm tāpat kā dalībvalsts tiesām dotā iespēja atteikties atzīt tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko citā dalībvalstī saņēmusi kāda persona, kurai uz laiku ir pārtraukta viņas vadītāja apliecības darbība pirmajā dalībvalstī, pamatojoties uz Direktīvas 91/439 noteikumiem, un it īpaši tās 8. panta 4. punktu, ir jāatzīst pilnībā un galīgi, ja pēc īslaicīgas darbības pārtraukšanas ir sekojusi tiesību vadīt transportlīdzekli atņemšana, kas veidoja sodu par tiem pašiem faktiem. Faktam, ka tiesību vadīt transportlīdzekli atņemšana ir notikusi pēc tam, kad tika izsniegta jauna vadītāja apliecība, šajā gadījumā nav nozīmes, jo pamats šādam pasākumam pastāvēja tajā pašā datumā ( ).

50. Tādējādi, ņemot vērā šos elementus, es uzskatu, ka šajā lietā Vācijas iestādēm ir tiesības atteikties atzīt B kategorijas vadītāja apliecības, ko L. Apeltam ir izsniegušas Čehijas iestādes, derīgumu.

51. Pēc šī konstatējuma ir jānoskaidro, vai Vācijas iestādēm ir tiesības atteikties atzīt arī D kategorijas vadītāja apliecības, ko Čehijas iestādes izsniedza pēc aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām, derīgumu tiktāl, ciktāl Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka D kategorijas vadītāja apliecību var izsniegt tikai tiem transportlīdzekļu vadītājiem, kuriem jau ir tiesības uz B kategoriju.

52. Citiem vārdiem, vai B kategorijas vadītāja apliecības neatzīšana ietekmē D kategorijas vadītāja apliecības, ko ir izsniegušas Čehijas iestādes, derīgumu un tādējādi neļauj L. Apeltam atsaukties uz šo apliecību?

53. Eiropas Komisija uzskata, ka Čehijas iestāžu izsniegtā D kategorijas vadītāja apliecība Vācijas iestādēm ir jāatzīst tāpēc, ka pretēji B kategorijas vadītāja apliecībai šī apliecība tika izsniegta pēc aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām un ka tajā ir minēta dzīvesvieta Čehijas teritorijā.

54. Turklāt tā uzskata, ka, kaut arī tā patiešām ir, ka D kategorijas vadītāja apliecību var izsniegt tikai tiem vadītājiem, kuriem ir tiesības uz B kategoriju, ņemot vērā tikai Čehijas tiesības, L. Apeltam bija tiesības uz B kategoriju brīdī, kad tika izsniegta D kategorijas vadītāja apliecība.

55. Es saprotu, ka pēc Komisijas domām, kaut arī B kategorijas vadītāja apliecības izsniegšana ir kļūdaina un dalībvalstij ir tiesības to neatzīt, D kategorijas vadītāja apliecība ir jāatzīst, jo tās īpašnieks izturēja zināšanu, spēju un transportlīdzekļa vadīšanas prasmes pārbaudījumus, kas katrā ziņā ietver vismaz tās pašas prasības, kādas ir paredzētas attiecībā uz B kategoriju, tādējādi visām nepieciešamajām pārbaudēm esot paveiktām. Līdz ar to B kategorijas vadītāja apliecības neatzīšana nekādi neietekmē D kategorijas vadītāja apliecības atzīšanu.

56. Turpmāk izklāstīto apsvērumu dēļ es nepiekrītu šādai nostājai.

57. Mēs redzējām, ka D kategorijas vadītāja apliecības izsniegšana ir pakļauta it īpaši nosacījumam, ka vadītājam jau ir tiesības uz B kategoriju, ka viņš ir izturējis spēju, transportlīdzekļa vadīšanas prasmju un zināšanu pārbaudījumus, ka viņš atbilst noteiktām medicīniskām prasībām un ka viņa parastā dzīvesvieta ir dalībvalsts, kas izsniedza vadītāja apliecību, teritorijā.

58. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Direktīvas 439/21 1. panta 2. punktā ir paredzēts bez jebkādām formalitātēm savstarpēji atzīt dalībvalstīs izdotas vadītāja apliecības ( ). Tādējādi, kaut arī dalībvalsts iestādes ir izsniegušas vadītāja apliecību saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu, citām dalībvalstīm nav tiesības pārbaudīt, vai ir ievēroti minētajā direktīvā paredzētie izsniegšanas nosacījumi, jo šādas vadītāja apliecības turēšana ir jāuzskata par pierādījumu tam, ka tās turētājs šīs apliecības izsniegšanas brīdī ir izpildījis šos nosacījumus ( ).

59. Tomēr pastāv atkāpe no šī savstarpējās atzīšanas principa. 2008. gada 26. jūnija spriedumā lietā Wiedemann un Funk ( ), kā arī spriedumā lietā Zerche u.c. ( ) Tiesa atzina, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt savā teritorijā tiesības vadīt transportlīdzekli, kas izriet no vadītāja apliecības, kuru vēlāk ir izdevusi cita dalībvalsts, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, tiek konstatēts, ka šīs apliecības izsniegšanas brīdī tās turētāja, kam pirmajā minētajā dalībvalstī atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība, parastā dzīvesvieta nav bijusi izdevējas dalībvalsts teritorijā ( ).

60. Šajos spriedumos Tiesa uzskatīja, ka dzīvesvietas nosacījumam ir īpaša nozīme, jo tas ir nepieciešams, lai kontrolētu, vai ir ievērots nosacījums par transportlīdzekļa vadīšanas spējām, un tas ir priekšnosacījums, kas ļauj pārbaudīt, vai kandidāts ir ievērojis citus Direktīvā 91/439 paredzētos nosacījumus ( ). Tādējādi savstarpējās atzīšanas princips netiek apdraudēts tiktāl, ciktāl, izsniedzot vadītāja apliecību, nav ticis ievērots dzīvesvietas nosacījums ( ).

61. Es uzskatu, ka tāpat kā dzīvesvietas nosacījums, arī Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais nosacījums ir īpaši nozīmīgs un ka, ja ir konstatēts, ka šis nosacījums nav izpildīts, dalībvalsts ir tiesīga atteikties atzīt citas dalībvalsts izsniegtu D kategorijas vadītāja apliecību.

62. Kā mēs redzējām, B kategorijas vadītāja apliecības iegūšana ir pirmais no minimālajiem nosacījumiem, kas ir jāievēro, lai saņemtu D kategorijas vadītāja apliecību. Manuprāt, Savienības likumdevējs ievēro principu, ka B kategorijas vadītāja apliecība ir ir uzskatāma par obligātu iepriekšēju pamatu, lai iegūtu D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību ( ).

63. Šajā ziņā šķiet pietiekami konsekventi, ka, pirms persona vēlas vadīt transportlīdzekli, kas pieder autobusu kategorijai, tai ir jāapgūst vadīt zemākas kategorijas transportlīdzekļus. D kategorijas vadītāja apliecība savā ziņā ir B kategorijas vadītāja apliecības piemērošanas paplašināšana, dodot pieeju vadīt augstākas kategorijas transportlīdzekļus.

64. Tādējādi šajā gadījumā B kategorijas vadītāja apliecības iegūšana ir pamats, kas garantē to, ka ir ievēroti minimālie nosacījumi, kas Direktīvā 91/439 ir paredzēti dalībvalstīm, kuras izsniedz vadītāja apliecību, un tātad apliecina spējas vadīt transportlīdzekli, kā arī šīs apliecības īpašnieka nebīstamību.

65. Šajā lietā apskatāmajā gadījumā šis pamats ir B kategorijas vadītāja apliecība, kas ir izsniegta kļūdaini. Kā mēs redzējām, B kategorijas vadītāja apliecību Čehijas iestādes izsniedza, lai gan uz šīs apliecības tika konstatēts, ka nav ievērots dzīvesvietas nosacījums un pat tas, ka tās turētājam uz laiku tika atņemta pirmā vadītāja apliecība bīstamas vadīšanas dēļ. Šajā ziņā es atgādināšu, ka dzīvesvietai ir īpaša nozīme, jo tā ļauj kontrolēt, vai kandidāts ir ievērojis pārējos Direktīvā 91/439 paredzētos nosacījumus.

66. Tādējādi ir pietiekami pamatoti uzskatīt, ka Čehijas iestādes, izsniedzot B kategorijas vadītāja apliecību, nepārbaudīja, vai L. Apeltam, kuram Vācijas teritorijā uz laiku tika atņemtas vadītāja tiesības, bija transportlīdzekļa vadīšanai nepieciešamās spējas un zināšanas un vai viņš līdz ar to neapdraudēja ceļu satiksmes drošību, ņemot vērā šo priekšvēsturi.

67. Komisijas atsaucas uz faktu, ka, tā kā D kategorijas vadītāja apliecība tika izsniegta pēc aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām un prasības šīs apliecības iegūšanai ir stingrākas nekā tās, kas noteiktas attiecībā uz B kategoriju, turētājām a fortiori bija tiesības vadīt B kategorijas transportlīdzekli. Pēc tās domām prasītie nosacījumi ir izpildīti.

68. Tomēr mēs redzējām, ka Savienības likumdevējs bija paredzējis, ka ikviens kandidāts uz vadītāja apliecību, kurš jau ir citas kategorijas vadītāja apliecības turētājs, var tikt atbrīvots no Direktīvas 91/439 II pielikuma 2.–4. punktā paredzēto kopējo priekšnosacījumu izpildes ( ). Šajā lietā tas nozīmē, ka kandidātam, ka vēlas iegūt D kategorijas vadītāja apliecību, nav jāiztur pārbaudījumi, kas ir kopīgi ar B kategoriju, jo ir jāievēro princips, ka šie pārbaudījumi jau tika veiksmīgi izturēti B kategorijas vadītāja apliecības izsniegšanas brīdī.

69. Tādējādi vēl svarīgāk ir tas, ka B kategorijas vadītāja apliecība tika izsniegta, stingri ievērojot minimālos prasītos nosacījumus.

70. Vēlreiz atgādināšu, ka, ja, kā mēs redzējām, nav tikuši ievēroti B kategorijas vadītāja apliecības iegūšanas nosacījumi, tad nav nekādas garantijas, ka ir ievēroti divu kategoriju vadītāja apliecību saņemšanai paredzētie kopējie minimālie nosacījumi ( ).

71. Tādējādi būtu pretēji ceļu satiksmes drošības mērķim noteikt dalībvalstij par pienākumu atzīt D kategorijas vadītāja apliecības derīgumu, kas ir izsniegta saskaņā ar šādiem nosacījumiem, kaut arī nav konstatēts, ka dalībvalsts, kas to izsniedza, varēja pārliecināties, ka vadītāja apliecības īpašnieks ir izpildījis minimālos prasītos nosacījumus.

72. Tādējādi tiktāl, ciktāl dalībvalstij ir tiesības, pamatojoties uz Direktīvas 91/439 8. panta 4. punktu, neatzīt B kategorijas vadītāja apliecības, ko ir izsniegušas citas dalībvalsts iestādes, derīgumu, es uzskatu, ka tai ir tiesības neatzīt arī D kategorijas vadītāja apliecības, kas ir izsniegta uz pirmās apliecības pamata, derīgumu.

73. Nebūtu konsekventi atzīt, ka vadītāja apliecības atņemšana šajā gadījumā attiecas tikai uz B kategoriju, nevis uz autobusu kategoriju, kaut arī šīs apliecības neatzīšana izriet no tās turētāja bīstamās transportlīdzekļa vadīšanas, kurš, atgādināsim, vadīja transportlīdzekli alkohola reibumā.

74. Līdz ar to, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts, skatot tos kopā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt vadītāja apliecības, kas izsniegta citā dalībvalstī un attiecas uz B un D kategoriju, derīgumu, ja tās turētājam pirmajā minētajā dalībvalstī ir atņemtas vadītāja tiesības pēc tam, kad tika izsniegta B kategorijas vadītāja apliecība, bet kurš ir sodīts par pārkāpumu, kas tika konstatēts pirms šīs izsniegšanas. Faktam, ka D kategorijas vadītāja apliecība tika izsniegta pēc papildus noteiktā aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām, šajā ziņā nav nozīmes.

75. Tiktāl, ciktāl es piedāvāju uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu atbildēt apstiprinoši, nav jāatbild uz otro jautājumu.

76. Katrā ziņā es uzskatu, ka Tiesa nav kompetenta lemt par šo otro jautājumu.

77. Kā mēs redzējām, Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkts ir piemērojams no 2009. gada 19. janvāra ( ).

78. Pamata lietas fakti norisinājās 2006. gadā, kad L. Apeltam tika atņemta Vācijā izsniegta B kategorijas vadītāja apliecība, kā arī Čehijā tika izsniegta B kategorijas vadītāja apliecība, un 2007. gadā, kad Čehijā viņam tika izsniegta D kategorijas vadītāja apliecība.

79. Līdz ar to, tā kā fakti norisinājās pirms Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta piemērošanas datuma, Tiesa, manuprāt, nav kompetenta lemt par otro prejudiciālo jautājumu.

V – Secinājumi

80. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai sniegt šādu atbildi uz Landgericht Baden‑Baden uzdotajiem jautājumiem:

Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1882/2003, 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts, skatot tos kopā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt vadītāja apliecības, kas izsniegta citā dalībvalstī un attiecas uz B un D kategoriju, derīgumu, ja tās turētājam pirmajā minētajā dalībvalstī ir atņemtas vadītāja tiesības pēc tam, kad tika izsniegta B kategorijas vadītāja apliecība, bet kurš ir sodīts par pārkāpumu, kas tika konstatēts pirms šīs izsniegšanas.

Faktam, ka D kategorijas vadītāja apliecība tika izsniegta pēc papildus noteiktā aizlieguma no jauna iegūt tiesības termiņa beigām, šajā ziņā nav nozīmes.