ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/67/EK (1) par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 20. februāra Direktīvu 2008/6/EK (2), ar ko Direktīvu 97/67/EK groza attiecībā uz Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus pilnīgu izveidi (Pasta direktīva), 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts normatīvajos un administratīvajos aktos ir jāparedz, ka vispārējā pakalpojuma sniedzēji savās iekšējās uzskaites sistēmās uztur atsevišķus kontus attiecībā uz atsevišķiem pakalpojumiem un produktiem, kas ir daļa no vispārējā pakalpojuma, lai skaidri nošķirtu atsevišķus pakalpojumus un produktus, kas ir daļa no vispārējā pakalpojuma, un tos, kas nav, vai arī no šī noteikuma izriet vienīgi tas, ka grāmatvedībā jānošķir starp pakalpojumiem un produktiem, kas ir daļa no vispārējā pakalpojuma, un tiem, kas nav?
1)

Vai Direktīvas 2006/112/EK (1) 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 64. panta 1. punkts, 66. panta a) punkts un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka telekomunikāciju (televīzijas, interneta, mobilo sakaru tīkla un fiksētā tīkla) operatoram ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis par summu, kuru – gadījumā, ja līgums, kurā ir paredzēts pienākums pildīt saistības kādu noteiktu laikposmu (abonenta piesaistes periods), klienta vainas dēļ tiek izbeigts pirms šā laikposma beigām – šis operators piedzen no saviem klientiem un kuras apmērs ir iepriekš noteikts un atbilst līgumā paredzētajam klienta ikmēneša maksājumam, kas reizināts ar tik mēnešu skaitu, cik ir atlicis līdz abonenta piesaistes perioda beigām, ja brīdī, kad par minēto summu tiek izrakstīts rēķins, un neatkarīgi no tā, vai šī summa ir faktiski samaksāta, operators jau ir izbeidzis pakalpojumu sniegšanu, un ja: a) rēķinā norādītās summas mērķis atbilstoši līgumā noteiktajam ir atturēt klientu no līgumā paredzētā abonenta piesaistes perioda, kuru viņš apņēmies ievērot, neievērošanas un likt tam atlīdzināt kaitējumu, kas abonenta piesaistes perioda neievērošanas rezultātā nodarīts operatoram un izriet konkrēti no tās peļņas zuduma, kuru tas būtu guvis, ja līgums būtu palicis spēkā līdz šā perioda beigām, kā arī zemāku tarifu nolīgšanas, aprīkojuma nodrošināšanas un citiem piedāvājumiem bez maksas vai par zemāku cenu, kā arī reklāmas un klientu iegūšanas izmaksām; b) par līgumiem, kuros ir paredzēts abonenta piesaistes periods, šo klientu ieguvēji saņem lielāku atlīdzību nekā par līgumiem, ko tie ir noslēguši, neparedzot abonenta piesaistes periodu, jo kā vienā, tā otrā gadījumā (proti, gan tad, ja līgumā ir paredzēts abonenta piesaistes periods, gan tad, ja tas nav paredzēts) atlīdzība tiek aprēķināta, pamatojoties uz noslēgtajos līgumos noteikto fiksēto ikmēneša maksājumu apmēru; c) summa, par kuru izrakstīts rēķins, valsts tiesībās ir kvalificējama kā līgumsods?
1)

a) Vai Savienības tiesību normas nepieļauj pārtikas produkta garšas – kā autora intelektuālas jaunrades – autortiesību aizsardzību? It īpaši: b) Vai autortiesību aizsardzībai neatbilst situācija, ka jēdziens “literatūras un mākslas darbi” Bernes konvencijas 2. panta pirmajā daļā, kura ir saistoša visām dalībvalstīm, aptver “visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas”, tomēr šajā noteikumā minētie piemēri attiecas tikai uz darbiem, kurus var uztvert optiski un/vai akustiski? c) Vai pārtikas produkta (iespējama) bojāšanās un/vai garšas izjūtu subjektīvais raksturs liedz kvalificēt pārtikas produkta garšu par ar autortiesībām aizsargātu darbu? d) Vai Direktīvas 2001/29/EK (1) 2.–5. pantā paredzētās ekskluzīvās tiesības un ierobežojumi nepieļauj pārtikas produkta garšu atzīt par autortiesību objektu?
a)

Vai Komisijas Regulas (EK) Nr. 800/2008 (1), kas atzīst noteiktas atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, piemērojot Līguma 87. un 88. pantu (Vispārējā grupu atbrīvojuma regula), 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas izpratnē ir tikusi uzsākta “projekta vai pasākuma” īstenošana, ja atbalstāmais pasākums, piemēram, ir iekārtas pirkums un ir ticis noslēgts pirkuma līgums par attiecīgo iekārtu? Vai dalībvalsts iestādes var vērtēt minētajā tiesību normā izvirzītā kritērija neizpildi, pamatojoties uz atkāpšanās no tāda līguma izmaksām, kas ir pretrunā stimulējošas ietekmes prasībai? Ja dalībvalsts iestādēm ir šādas pilnvaras, cik lielu tādu izmaksu gadījumā (procentos), kas rodas, atkāpjoties no līguma, ir jāpieņem, ka tās, raugoties no stimulējošas ietekmes prasības izpildes viedokļa, ir pietiekami nenozīmīgas?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 239/27

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 4. maijā iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – XC u.c.

(Lieta C-234/17)

(2017/C 239/33)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Oberster Gerichtshof

Pamatlietas puses

Atjaunošanas pieteikumu iesniedzēji: XC, YB, ZA

Prejudiciālais jautājums

Vai Savienības tiesības, it īpaši LES 4. panta 3. punkts kopsakarā ar no tā izrietošajiem līdzvērtības un efektivitātes principiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka Oberster Gerichtshof ir pienākums pēc skartās personas pieteikuma pārbaudīt spēkā esošu krimināltiesas nolēmumu saistībā ar iespējamu Savienības tiesību (šajā gadījumā – Pamattiesību hartas 50. pants, Šengenas nolīguma īstenošanas konvencijas 54. pants) pārkāpumu, ja valsts tiesībās (Strafprozessordnung [Kriminālprocesa kodeksa] 363.a pants) šāda pārbaude ir paredzēta tikai attiecībā uz iespējamu ECPAK vai kāda no tās papildprotokoliem pārkāpumu?
—

piespriest Itālijas Republikai samaksāt naudas sodu EUR 346 922,40 apmērā, no kuras atskaitīts iespējamais samazinājums, kas izriet no piedāvātās samazinājuma formulas, par katru nokavējuma dienu sprieduma, kas pasludināts lietā C-565/10, izpildē, skaitot no dienas, kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā, līdz dienai, kad tiks izpildīts lietā C-565/10 pasludinātais spriedums;
2)

Vai Regula Nr. 575/2013, aplūkojot to no tiesību normu, kuras reglamentē informācijas par banku komercdarbību izpaušanu, aspekta, un, precīzāk, 446. pants un 432. panta 2. punkts, kas ietverti minētās regulas Astotajā daļā, ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajām tiesību normām ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas uzliek pienākumu bankai, kura atrodas vai ir atradusies publisko tiesību subjekta dominējošā ietekmē, izpaust informāciju par līgumiem, kuri noslēgti par konsultāciju pakalpojumu, advokātu pakalpojumu, intelektuālās darbības veicēju (autoru) pakalpojumu un citu intelektuāla rakstura pakalpojumu sniegšanu, un, precīzāk, informāciju par noslēgtā darījuma veidu, līgumpartneri (attiecībā uz juridiskām personām: nosaukumu, juridisko adresi un komercdarbības veikšanas adresi), līguma vērtību, atsevišķu maksājumu summām, līguma noslēgšanas datumu, līgumattiecību ilgumu un analogiem datiem, kuri izriet no līgumu pielikumiem – informāciju, kura visa ir radusies pakļautības dominējošajai ietekmei laikā –, neparedzot nekādus izņēmumus no minētā pienākuma un nedodot iespēju līdzsvarot plašas sabiedrības interesi piekļūt datiem un bankas interesi saglabāt komercnoslēpumu, ja attiecīgajā gadījumā nav starptautisku elementu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 213/17

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 10. martā iesniedza Commissione tributaria provinciale di Roma (Itālija) – Luigi Bisignani/Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma

(Lieta C-125/17)

(2017/C 213/21)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Commissione tributaria provinciale di Roma

Pamatlietas puses

Prasītājs: Luigi Bisignani

Atbildētājs: Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma

Prejudiciālie jautājumi

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 64. pants, lasot to kopsakarā ar iepriekšējo 63. pantu un nākamo 65. pantu, kā arī Padomes 2011. gada 15. februāra Direktīvu 2011/16/ES (1), kuros attiecīgi tiek pieļauts valsts tiesiskajā regulējumā saglabāt ierobežojumus, kas bija spēkā 1993. gada 31. decembrī, tā kapitāla apritei, kura tiek veikta no trešām valstīm vai uz tām, lai novērstu potenciālos ienākumu zaudējumus dalībvalstīm un savāktu pierādījumus par to darījumu neatbilstību vai nelikumību, kuri, iespējams, ir pretrunā nodokļu tiesību aktiem vai tos pārkāpj, un, pamatojoties uz subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem Līguma par Eiropas Savienību 5. panta izpratnē, nodalīt nodokļu maksātājus, kuri ir atšķirīgā stāvoklī viņu dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā 2013. gada 6. augusta Likuma Nr. 97 (2013. gada Eiropas Likums), 9. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkta izpratnē – vismaz atbilstoši abu pušu piedāvātajai interpretācijai – drīzāk galīgi ir atcelts (nekā pārformulēts) nodokļu pārkāpums, kas ir paredzēts un sodāms atbilstoši 1990. gada 28. jūnija Dekrētlikuma Nr. 167 4. un 5. pantam, kurš ar grozījumiem ir pārveidots par 1990. gada 4. augusta Likumu Nr. 227, turklāt nenošķirot atbilstoši dažādajām situācijām kapitāla apritē starp Savienības dalībvalstīm un apritē, kas notiek starp dalībvalstīm un valstīm vai teritorijām ar privileģētām nodokļu sistēmām?

(1) Padomes 2011. gada 15. februāra Direktīva 2011/16/ES par administratīvu sadarbību nodokļu jomā un ar ko atceļ Direktīvu 77/799/EEK (ov L 64, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 213/18

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 22. martā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per la Calabria (Itālija) – Lloyd’s of London/Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

(Lieta C-144/17)

(2017/C 213/23)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per la Calabria

Pamatlietas puses

Prasītāja: Lloyd’s of London

Atbildētāja: Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

Prejudiciālais jautājums

Vai konkurences jomu regulējošajās Eiropas tiesību normās noteiktajiem principiem, kas noteikti Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD), kā arī no tiem izrietošajiem principiem, kā, piemēram, piedāvājumu autonomijas un konfidencialitātes principam, ir pretrunā tāds judikatūrā interpretēts valsts tiesiskais regulējums, kas atļauj vienā un tajā pašā vienas līgumslēdzējas iestādes izsludinātā konkursā vienlaikus piedalīties dažādiem sindikātiem, kuri piederīgi Lloyd’s of London un kuru piedāvājumus ir parakstījusi viena vienīga persona – ģenerālpārstāvis [attiecīgajā] valstī?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 178/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 27. martā iesniedza Supreme Court of the United Kingdom – Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs/Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

(Lieta C-153/17)

(2017/C 178/11)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court of the United Kingdom

Pamatlietas puses

Prasītājs: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Atbildētāja: Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1) Ja vispārējās pieskaitāmās izmaksas, kas ir attiecinātas uz līzinga darījumiem (kurus veido finanšu darījumi, kas ir atbrīvoti no nodokļiem, un darījumi ar automašīnām, kuri ir apliekami ar nodokļiem), ir iekļautas tikai tajos nodokļa maksātāja finanšu darījumos, kas ir atbrīvoti no nodokļiem, vai nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt jebkādu priekšnodokli par šīm izmaksām?

2) Kā pareizi interpretēt sprieduma lietā C-98/98 Midland Bank 31. punktu un it īpaši apgalvojumu, ka pieskaitāmās izmaksas “ir daļa no nodokļu maksātāja vispārējiem izdevumiem un tādēļ tās kā tādas veido daļu no šī uzņēmuma produktu cenas”? It īpaši: a) Vai šī frāze ir interpretējama tādējādi, ka dalībvalstij vienmēr zināms priekšnodoklis ir jāattiecina uz katru darījumu atbilstoši jebkurai īpašai metodei, kas ir pieņemta atbilstoši Direktīvas (1) 173. panta 2. punkta c) apakšpunktam? b) Vai tas tā ir arī gadījumā, ja faktiski pieskaitāmās izmaksas nav iekļautas uzņēmuma ar nodokli apliekamo darbību cenā?

3) Vai tas, ka pieskaitāmās izmaksas faktiski, vismaz zināmā mērā, ir izlietotas, lai veiktu ar nodokli apliekamus darījumus ar automašīnām, a) nozīmē, ka ir jāatskaita zināma priekšnodokļa daļa par šīm izmaksām? b) Vai tas tā ir, pat ja faktiski pieskaitāmās izmaksas nav iekļautas ar nodokli apliekamo darījumu ar automašīnām cenā?

4) Vai būtībā ir tiesiski neņemt vērā ar nodokli apliekamos darījumus ar automašīnām (vai to vērtību), lai izmantotu īpašu metodi saskaņā ar Direktīvas 173. panta 2. punkta c) apakšpunktu?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).
1.

Vai EKL 56. pants (tagad – LESD 63. pants) nepieļauj situāciju, ka ārpus Nīderlandes reģistrētam ieguldījumu fondam netiek atmaksāts Nīderlandes dividenžu nodoklis kas ieturēts no dividendēm, kuras attiecīgais fonds saņem no Nīderlandē reģistrētām uzņēmējsabiedrībām, tā iemesla dēļ, ka tam nav pienākums ieturēt Nīderlandes dividenžu nodokli, turpretim Nīderlandē reģistrētam fiskāla rakstura kolektīvo ieguldījumu uzņēmumam, kurš, ieturot Nīderlandes dividenžu nodokli, katru gadu saviem sertifikātu turētājiem vai dalībniekiem izmaksā ienākumus no ieguldījumiem, dividenžu nodoklis tiek atmaksāts?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 151/21

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 8. martā iesniedza High Court of Justice (Chancery Division) (Apvienotā Karaliste) – Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd, Generics (UK) komercnosaukums – “Mylan”/Gilead Sciences Inc.

(Lieta C-121/17)

(2017/C 151/28)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (Chancery Division)

Pamatlietas puses

Prasītāji: Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd, Generics (UK) komercnosaukums – “Mylan”

Atbildētāja: Gilead Sciences Inc.

Prejudiciālais jautājums

Saskaņā ar kādiem kritērijiem ir jānosaka, vai “produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents” Regulas Nr. 469/2009 (1) 3. panta a) punkta izpratnē?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regula (EK) Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm (OV 2009, L 152, 1. lpp.).
3.

Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, bet nodrošinājuma devējs apmierina nodrošinājuma ņēmēja ar finanšu nodrošinājumu nodrošināto prasījumu no citas savas mantas, – vai Direktīvas 2002/47 normas, it īpaši tās 4. un 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka nodrošinājuma devējam arī būtu piemērojams izņēmums no nodrošinājuma ņēmēja (bankas) kreditoru vienlīdzības maksātnespējas procedūrā un būtu attiecībā pret citiem kreditoriem piešķirama prioritāte finanšu nodrošinājuma atgūšanā maksātnespējas procedūrā?
4)

Vai PVN neitralitātes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem nav pretrunā administratīvā prakse, atbilstoši kurai atšķiras interpretācija par to, kas ir uzskatāms par tiesību rīkoties ar precēm nodošanu, un par to, kādi pierādījumi ir jāiesniedz šādas nodošanas pamatošanai, – atkarībā no tā, vai ir piemērojami PVN direktīvas 167. panta vai 143. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumi?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 161/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 20. janvārī iesniedza Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) – Dyrektor Izby Celnej w Poznaniu/Kompanii Piwowarskiej S. A. w Poznaniu

(Lieta C-30/17)

(2017/C 161/09)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Naczelny Sąd Administracyjny

Pamatlietas puses

Prasītājs: Dyrektor Izby Celnej w Poznaniu

Atbildētājs: Kompanii Piwowarskiej S. A. w Poznaniu

Prejudiciālais jautājums

Vai, ņemot vērā Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/83/EEK par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem (1) 3. panta 1. punktu un tās mērķus, nosakot pēc Plato skalas nodokļa bāzi alum ar garšu jāņem par pamatu faktiskais ekstrakta atlikums galaproduktā, ņemot vērā ekstraktu no aromatizētājiem, kas pievienoti pēc rūgšanas beigām, vai arī ekstrakts no pievienotajām vielām netiek ņemts vērā?

(1) OV L 316, 21. lpp.
2.

Otrais apelācijas pamats ir par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot kaitējuma jēdzienu, jo attiecībā uz apgalvoto materiālo kaitējumu, kas izriet no bankas garantijas izmaksu segšanas, Vispārējā tiesa nepiemēroja to pašu nosacījumu, ko tā noteica saistībā ar apgalvoto materiālo kaitējumu, kas izriet no procentu maksāšanas par naudas soda summu, proti, tā nenoteica, ka prasītājām pirmajā instancē ir jāpierāda, ka no šā pēdējā minētā maksājuma izrietošais finansiālais slogs ir bijis lielāks par labumu, ko tās varētu būt guvušas no naudas sodas nemaksāšanas.
3)

Gadījumā, ja tikai daži no izvirzītajiem nolūkiem varētu tikt kvalificēti kā īpaši nolūki šo tiesību normu izpratnē, vai nodokļu maksātāji tomēr var pretendēt uz pilnīgu strīdīgā maksājuma atlīdzināšanu, vai tikai uz daļēju atlīdzināšanu atkarībā no tā, kāda daļa no kopējām ar maksājumu finansētajām izmaksām neatbilstu īpašam nolūkam?
1)

Vai Savienības sekundāro tiesību normas (it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvas 2013/36/ES par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (1), OV L 176, 338. lpp., 64. pants vai 65. panta 1. punkts) ir piemērojamas iestāžu īstenotai procentu piemērošanai atbilstoši dalībvalsts likumā ietvertam tiesiskajam regulējumam, saskaņā ar kuru kredītiestādei, pārsniedzot lielu riska darījumu limitu atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulas (ES) Nr. 575/2013 par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (2), 395. panta 1. punktam, par 30 dienām tiek piemēroti procenti 2 % apmērā no lielu riska darījumu limita pārsnieguma, aprēķinot to gadā?
2)

Vai Padomes 1983. gada 30. decembra Direktīvas 84/5/EEK (2) (kas bija spēkā ceļu satiksmes negadījuma dienā) 1. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Fundo de Garantia Automóvel – kas, tā kā nebija noslēgts līgums par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, samaksāja cietušajām trešajām personām kompensāciju saistībā ar ceļu satiksmes negadījumu, kuru izraisīja mehāniskais transportlīdzeklis, kas bez īpašnieka atļaujas un viņa ziņas tika aizdzīts no privātā zemesgabala, kurā tas bija novietots – ir subrogācijas tiesības attiecībā uz transportlīdzekļa īpašnieku, neatkarīgi no pēdējā minētā atbildības par ceļu satiksmes negadījumu? vai arī tas ir jāinterpretē tādējādi, ka Fundo de Garantia Automóvel subrogācija attiecībā uz īpašnieku ir atkarīga no tā, ka ir izpildīti nosacījumi attiecībā uz civiltiesisko atbildību, it īpaši tas, ka ceļu satiksmes negadījuma brīdī īpašniekam bija faktiska kontrole pār transportlīdzekli?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 121/17

Prasība, kas celta 2017. gada 24. februārī – Eiropas Komisija/Bulgārijas Republika

(Lieta C-97/17)

(2017/C 121/25)

Tiesvedības valoda – bulgāru

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – P. Mihaylova, C. Hermes)

Atbildētāja: Bulgārijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, par īpaši aizsargājamu teritoriju pilnībā neklasificējot ornitoloģiski nozīmīgu teritoriju “Rila”, Bulgārijas Republika kā īpaši aizsargājamas teritorijas, kas ir putnu sugu saglabāšanai vispiemērotākās gan skaita, gan lieluma ziņā, nav klasificējusi Direktīvas 2009/147/EK par savvaļas putnu aizsardzību (1) I pielikumā minētās teritorijas, un ka tā tādēļ nav izpildījusi tai šīs direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

— piespriest Bulgārijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Lieta ir par daudzu Direktīvas 2009/147 I pielikumā minētu putnu sugu un to dzīvotnes aizsardzību Rilas kalnu masīvā Bulgārijas dienvidrietumos. Ornitoloģiski nozīmīgā teritorija “Rila” ir viena no valsts, kā arī Eiropas Savienības nozīmīgākajām teritorijām vairāk kā 130 ligzdojošu putnu sugu aizsardzībai. 41 suga ir svarīga dabas aizsardzības aspektā Eiropas līmenī un viena no tām ir apdraudēta pasaules līmenī.

Saskaņā ar Direktīvas 2009/147 4. panta 1. punktu tās I pielikumā minētajām sugām tiek piemēroti īpaši saglabāšanas pasākumi attiecībā uz to dzīvotnēm, lai nodrošinātu šo sugu izdzīvošanu un vairošanos to izplatības teritorijā. Tāpat dalībvalstis par īpaši aizsargājamām teritorijām atzīst šo sugu aizsardzībai gan skaita, gan lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas.

Komisija uzskata, ka Bulgārijai ornitoloģiski nozīmīgā teritorija “Rila” bija pilnībā jāklasificē par īpaši aizsargājamu teritoriju, taču līdz šim tā to nav izdarījusi. Komisija sniedz pierādījumus par ornitoloģiski nozīmīgās teritorijas “Rila” īpašo nozīmi no ornitoloģijas viedokļa.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 30. novembra Direktīva 2009/147/EK par savvaļas putnu aizsardzību (OV 2010, L 20, 7. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 129/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 20. februārī iesniedza Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Apvienotā Karaliste) – Secretary of State for the Home Department/Rozanne Banger

(Lieta C-89/17)

(2017/C 129/09)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Pamatlietas puses

Prasītājs: Secretary of State for the Home Department

Atbildētāja: Rozanne Banger

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai lietā Immigration Appeal Tribunal un Surinder Singh, ex parte Secretary of State for the Home Department pasludinātajā nolēmumā minētie principi (lieta C-370/90 [1992]) darbojas tādējādi, ka dalībvalstij ir jāizdod vai pārkārtoti ir jāatvieglo uzturēšanās atļaujas izdošana tādam trešās valsts valstspiederīgajam, kurš ir tāda Savienības pilsoņa neprecēts partneris, kas ir izmantojis savas Līgumā paredzētās tiesības brīvi pārvietoties, lai strādātu citā dalībvalstī, un kas kopā ar šādu partneri atgriežas savas valstspiederības dalībvalstī?

2) Pakārtoti – vai šāda uzturēšanās atļauja ir jāizdod vai pakārtoti jāatvieglo tās izdošana saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/38/EK (1) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (Pilsoņu direktīva)?

3) Vai lēmums atteikt uzturēšanās atļaujas piešķiršanu ir prettiesisks, pārkāpjot Pilsoņu direktīvas 3. panta 2. punkta prasības, ja tas nav balstīts uz pieteikuma iesniedzēja personisko apstākļu sīku pārbaudi un nav attaisnots ar atbilstošu vai pietiekamu pamatojumu?

4) Vai ar Pilsoņu direktīvu ir saderīga valsts tiesību norma, ar kuru nepieļauj iesniegt apelācijas sūdzību vai pieteikumu tiesā, par izpildvaras lēmumu, ar ko tika atteikta uzturēšanās atļaujas piešķiršana personai, kura apgalvo, ka tā ir paplašinātās ģimenes locekle?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.)
—

atcelt Komisijas 2014. gada 1. oktobra lēmumu par valsts atbalstu SA.27408 (C 24/2010) (ex NN 37/2010, ex CP 19/2009)), ko Spānijas Karaliste sniegusi digitālās televīzijas zemes apraides izvēršanai attālinātos un ne tik urbanizētos Kastīlijas-Lamančas apvidos;
D.

Gadījumā, ja uz C jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai iepriekš minētās direktīvas 14. panta 5. punkts ir saderīgs ar Pamattiesību hartas 18. pantu un Līguma par Eiropas Savienības darbību 78. panta 1. punktu, kuros it īpaši ir paredzēta prasība par atvasināto Eiropas tiesību atbilstību Ženēvas konvencijai, jo ar to ir iedibināts bēgļa statusa atteikuma pamats, neveicot pārbaudi attiecībā uz bailēm no vajāšanas, kā tas ir prasīts Ženēvas konvencijas 1.A pantā?