ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS]

SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 29. novembrī ( )

Lieta C‑368/04

Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH

pret

Finanzlandesdirektion für Tirol





Planai‑Hochwurzen‑Bahnen GmbH

pret

Finanzlandesdirektion für Steiermark





un





Gerlitzen‑Kanzelbahn‑Touristik GmbH & Co. KG

pret

Finanzlandesdirektion für Kärnten





1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko ir iesniegusi Austrijas Verwaltungsgerichtshof (Federālā administratīvā tiesa), rada vairākus jautājumus valsts atbalsta jomā.

2. 1996. gadā Austrija uzņēmumiem, kas nodarbojas ar preču ražošanu, piešķīra enerģijas nodokļu atmaksu, ja šī nodokļa summa pārsniedz 0,35 % no to ražošanas neto vērtības, bet nav paziņojusi Komisijai par šo atbalsta pasākumu. Kad 2001. gadā ( ) [Eiropas] Kopienu Tiesa noteica, ka šāda atmaksa ir [valsts] atbalsts, jo tas nav pieejams uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus, un tādējādi ir selektīvs, Komisija pārbaudīja šo pasākumu un 2002. gadā atzina, ka laika posmā no 1996. līdz 2001. gadam, šis atbalsts bija saderīgs ar kopējo tirgu; šajā posmā Komisija nelēma par to, vai arī 0,35 % robeža rada selektivitāti. Pēc tam, 2004. gadā, tā atkārtoti pārbaudīja atbalstu, kuru kopš tā laika attiecināja arī uz uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus, bet šoreiz [Komisija] atzina, ka 0,35 % robežas dēļ, kas sniedz priekšrocību uzņēmumiem ar lielu enerģijas patēriņu, tas ir selektīvs un ka 2002. un 2003. gadā tas nav bijis saderīgs ar kopējo tirgu.

3. Pamata lietu izraisīja prasības par [nodokļu] atmaksu, ko vairāki uzņēmumi, kas sniedz pakalpojumus, iesniedza attiecībā uz laika posmu no 1996. līdz 2001. gadam, kad par šo atbalstu tā sākotnējā formā nebija paziņots.

4. Šajos apstākļos valsts tiesa būtībā jautā, vai attiecībā uz minēto laika posmu ar EKL 88. panta 3. punktu ir aizliegts piemērot tādu normu, kas paredz atmaksu tikai preču ražotājiem, lai gan Komisija kopš tā laika ir atzinusi, ka atbalsts šajā laika posmā ir saderīgs ar kopējo tirgu; un, ja tā, vai saskaņā ar [EKL] 88. panta 3. punktu nodokļu atmaksa ir jāpiešķir arī tiem uzņēmumiem, kuriem tā agrāk nav piemērota, arī tad, ja to pieteikumi ir iesniegti pēc Komisijas atzinuma par saderību.

5. Tādējādi ir skaidri uzdots jautājums par Komisijas pilnvarām apstiprināt atbalstu ar atpakaļejošu spēku. Turklāt vajadzētu noskaidrot, kāda ir valsts tiesu loma, nodrošinot valsts atbalsta noteikumu ievērošanu, it īpaši, vai nospriežot, ka valsts atbalstu nedrīkst piešķirt selektīvā veidā, valsts tiesas var nelikumīgu valsts atbalsta piešķiršanu padarīt likumīgu, un, ja var, tad ar kādiem nosacījumiem vai ierobežojumiem. Visbeidzot, tiesvedībā Tiesā ir uzdots jautājums par to, vai Komisijas 2004. gada lēmums kaut kā ietekmē tās 2002. gada lēmumu.

Kopienu noteikumi par valsts atbalstu

6. Saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu ( ), ja vien Līgums neparedz ko citu, “ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.

7. Tomēr dažu veidu atbalsts saskaņā ar [EKL] 87. panta 2. punktu ir automātiski saderīgs, bet citu 87. panta 3. punktā norādīto veidu atbalstu var uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu. No šo pēdējo veidu atbalsta [EKL] 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā ir minēts “atbalst[s], kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm” ( ).

8. EKL 88. panta 1. punktā paredzēts, ka Komisijai ir jāpārskata visi uzņēmumiem piešķirtie valsts atbalsta pasākumi. Saskaņā ar 88. panta 2. punktu pēc tam, kad ieinteresētajām personām ir dota iespēja iesniegt piezīmes, Komisija atkarībā no tās izdarītā secinājuma var prasīt, lai dalībvalsts pārtrauc vai maina attiecīgo atbalstu.

9. 88. panta 3. punktā ir noteikts:

“Visi atbalsta piešķiršanas vai grozīšanas projekti ir jādara zināmi Komisijai laikus, lai Komisija varētu iesniegt savas piezīmes. Ja Komisija atzīst, ka, ievērojot 87. pantu, šādi projekti nav saderīgi ar kopējo tirgu, tā nevilcinoties sāk 2. punktā paredzēto procedūru. Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu.”

10. Padomes Regulā (EK) Nr. 659/1999 ( ) ir kodificēta EKL 88. panta piemērošanas prakse. Tā stājās spēkā 1999. gada 16. aprīlī.

11. Šīs regulas 2.–9. pants ir par procedūru attiecībā uz paziņotu atbalstu. Ja Komisijai ir neskaidrības par atbalsta pasākuma saderību ar kopējo tirgu, tai ir jāuzsāk 6. un 7. pantā noteiktā formālā izmeklēšanas procedūra. Ja Komisija konstatē, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tai ir jāpieņem “negatīvs lēmums”.

12. [Regulas] 10.–15. pants ir par procedūru attiecībā uz nelikumīgu atbalstu – kas šajā sakarā ir atbalsts, kas ir ieviests, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu. Saskaņā ar minētās regulas 10. panta 1. un 2. punktu, ja no kāda informācijas avota Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tai tūlīt ir jāizskata minētā informācija. Vajadzības gadījumā tai ir jālūdz informācija attiecīgajai dalībvalstij. Saskaņā ar 13. panta 1. punktu vajadzības gadījumā pārbaudes rezultātā ir jāuzsāk 6. un 7. pantā noteiktā formālā izmeklēšanas procedūra.

13. Ja šajos apstākļos Komisija pieņem negatīvu lēmumu, tad tai ir jāprasa, lai dalībvalsts saskaņā ar 14. pantu atgūst atbalstu, izņemot gadījumus, kad atgūšana būtu pretrunā kādam Kopienu tiesību vispārējam principam.

Valsts procedūras un lietas apstākļi

14. Sākot ar 1996. gada 1. jūniju, Austrija vienlaikus ieviesa, pirmkārt, nodokli par elektroenerģijas un dabasgāzes piegādi un patēriņu un, otrkārt, procedūru, ar ko patērētāji uzņēmumi var prasīt atmaksāt to nodokļu nastas daļu, kas pārsniedz 0,35 % no to ražošanas neto vērtības. Tomēr tiesības prasīt atmaksu attiecās tikai uzņēmumiem, kuru pamatdarbība bija saistīta ar preču ražošanu ( ). Turpmāk tekstā šo pasākumu saukšu par “sākotnējo sistēmu”.

15. Austrijas iestādes neuzskatīja sākotnējo sistēmu par valsts atbalstu un tāpēc nepaziņoja par to Komisijai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu.

16. 1999. gada 10. martā Austrijas Verfassungsgerichtshof (Konstitucionālā tiesa), kurai bija lūgts izlemt, vai atteikums piešķirt atmaksu vairākiem uzņēmumiem, kas galvenokārt sniedz pakalpojumus, ir likumīgs, iesniedza [Eiropas] Kopienu Tiesai divus jautājumus, vēloties noskaidrot, vai sākotnējā sistēma ir valsts atbalsts.

17. 2001. gada 8. novembrī šī Tiesa šajā lietā pieņēma spriedumu, būtībā nosakot, ka enerģijas nodokļa atmaksa nav valsts atbalsts, ja tā attiecas uz visiem uzņēmumiem, bet tā ir uzskatāma par valsts atbalstu, ja tā attiecas vienīgi uz uzņēmumiem, par kuriem ir pierādīts, ka to pamatdarbība ir preču ražošana ( ).

18. Šis spriedums izraisīja vairākus notikumus.

19. Pirmkārt, 2001. gada 13. decembrī Verfassungsgerichtshof atcēla atteikumus piešķirt atmaksu par laika posmu no 1996. līdz 2001. gadam, kas bija pieņemti attiecībā uz vairākām personām, to skaitā attiecībā uz pirmajiem diviem apelācijas sūdzības iesniedzējiem prāvā, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā. No Tiesas sprieduma lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke tā secināja, ka ir pieļaujams piešķirt atmaksu ražotnēm, bet nav pieļaujams, ka to atsaka citiem uzņēmumiem, pamatojoties uz tādu tiesību normu, ar kuru šie uzņēmumi ir izslēgti, [un] kura ir vienīgā šīs sistēmas daļa, kas bija jāatceļ, [un] kuras piemērošana tās nepaziņošanas dēļ ir aizliegta ar EKL 88. panta 3. punktu.

20. Otrkārt, Austrija, atbildot uz oficiālu pieprasījumu, 2002. gada 15. janvāra un 1. marta vēstulēs nosūtīja Komisijai informāciju par sākotnējo sistēmu. Pēc pārbaudes Komisija 2002. gada 22. maijā pieņēma lēmumu (turpmāk tekstā – “2002. gada lēmums”) ( ). Tā norādīja, ka šī sistēma nepārprotami ir selektīva un tādējādi tā ir atbalsts, jo tā attiecas tikai uz ražotnēm ( ); tāpēc Komisija apzināti nepārbaudīja, vai [šī sistēma] ir selektīva arī 0,35 % robežas dēļ. Pēc tam, ņemot vērā 1994. gada Kopienu pamatnostādnes par valsts atbalstu vides aizsardzībai ( ), Komisija pārbaudīja attiecīgo atbalstu pēc būtības un nolēma, ka sākotnējā sistēma ir saderīga ar šo pamatnostādņu 3.4. punktu ( ), tāpēc ka pagaidu atbrīvojums no jaunajiem vides nodokļiem ir pieļaujams gadījumos, kad ir jākompensē konkurētspējas zaudējumi, it īpaši starptautiskā mērogā. Tāpēc Komisija – lai gan “izsaka nožēlu”, ka atbalsts ir noteikts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu – ir konstatējusi, ka sākotnējā sistēma ir saderīga ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Šajā vērtējumā bija skaidri norādīts, ka tas attiecas uz laika posmu no 1996. gada 1. jūnija līdz 2001. gada 31. decembrim.

21. Treškārt, 2002. gada 8. oktobrī Austrijas iestādes sākotnējā sistēmā izdarīja grozījumus, kas stājās spēkā ar 2002. gada 1. janvāri, ar ko atcēla ierobežojumu, atbilstoši kuram tiesības saņemt atmaksu bija tikai ražotnēm (turpmāk tekstā – “grozītā sistēma”) ( ). Grozījumi tika paziņoti Komisijai, kas 2003. gada 30. aprīlī paziņoja Austrijai par savu lēmumu uzsākt izmeklēšanas procedūru.

22. Visi apelācijas sūdzības iesniedzēji tiesvedībā, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, ir uzņēmumi, kuru pamatdarbība ir pakalpojumu sniegšana.

23. Pirmie divi [apelācijas sūdzības iesniedzēji] – Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH (turpmāk tekstā – “TAL”) un Planai‑Hochwurzen‑Bahnen GmbH (turpmāk tekstā – “Planai”) ir lietas dalībnieki agrākos Verfassungsgerichtshof procesos. Minētā tiesa 2001. gada 13. decembra spriedumā atcēla atteikumus tiem piešķirt enerģijas nodokļa atmaksu attiecīgi par laika posmiem no 1996. līdz 1998. gadam un no 1996. līdz 1997. gadam. Tad tie attiecīgajās nodokļu iestādēs iesniedza jaunus pieteikumus [piešķirt] atmaksu, bet tie tika noraidīti, pamatojoties uz 2002. gada lēmumu. Nodokļu iestādes būtībā uzskatīja, ka ar šo lēmumu ar atpakaļejošu un saistošu spēku ir grozītas tiesību normas, uz kurām ir balstīts Verfassungsgerichtshof spriedums, kas tādējādi šajā ziņā vairs nav spēkā.

24. Trešais apelācijas sūdzības iesniedzējs – Gerlitzen-Kanzelbahn-Touristik GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Gerlitzen”) 2002. gada septembrī pieteicās uz [nodokļu] atmaksu par laika posmu no 1999. līdz 2001. gadam; arī tā pieteikums tika noraidīts.

25. Planai un Gerlitzen apstrīdēja šos atteikumus Verfassungsgerichtshof, kas atzina, ka vairs nav izteiktu nelikumību, par ko tā varētu lemt, bet pēc apelācijas sūdzību iesniedzēju lūguma [minētā tiesa] nosūtīja lietas Verwaltungsgerichtshof ( ). TAL, savukārt, iesniedza apelācijas sūdzību tieši Verwaltungsgerichtshof, kas 2004. gada 12. augustā lūdza Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:

“1) Vai EKL 88. panta 3. punktā paredzētais aizliegums īstenot atbalstu liedz piemērot tādu valsts tiesību normu, ar kuru uz uzņēmumiem, par kuriem ir pierādīts, ka to pamatdarbības veids nav preču ražošana, neattiecina enerģijas nodokļa atmaksāšanu un kura tādēļ ir kvalificējama kā valsts atbalsts EKL 87. panta nozīmē, arī ja par šo tiesību normu pirms tās stāšanās spēkā nav paziņots Komisijai, bet Komisija saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu šo atbalstu attiecībā uz pagājušu laika posmu ir atzinusi par saderīgu ar kopējo tirgu, un atmaksāšanas pieteikums attiecas uz nodokļiem par šo laika posmu?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai tāds aizliegums īstenot atbalstu paredz atmaksāšanu arī tajos gadījumos, kad uzņēmumi, kas sniedz pakalpojumus, pēc Komisijas lēmuma pieņemšanas ir iesnieguši pieteikumus attiecībā uz laika posmiem pirms lēmuma pieņemšanas dienas?”

26. Tomēr pa to laiku Komisija 2004. gada 9. martā bija pieņēmusi nākamo lēmumu par grozītās sistēmas saderību attiecībā uz laika posmu no 2002. līdz 2003. gadam (turpmāk tekstā – “2004. gada lēmums”) ( ).

27. Tā uzskatīja, ka sistēma ir selektīva, un tādējādi ir valsts atbalsts, jo, lai gan teorētiski tā bija piemērojama visiem uzņēmumiem, kas sasniedz 0,35 % robežu no to ražošanas neto vērtības, faktiski tā bija pielāgota lietotājiem ar lielu enerģijas patēriņu; tā arī neatbilda enerģijas nodokļa iekšējai loģikai ( ).

28. Komisija minēto atbalstu novērtēja, ņemot vērā 2001. gada Kopienu pamatnostādnes par valsts atbalstu vides aizsardzībai ( ), it īpaši to 45., 46. ( ) un 51.–53. punktu ( ), un atzina, ka atbalsts neatbilst pamatnostādnēm. Nebija pierādījumu par to, ka nodoklim būtu ievērojama pozitīva ietekme vides aizsardzības ziņā vai ka atmaksa ir kļuvusi nepieciešama sakarā ar nozīmīgām izmaiņām ekonomiskajos apstākļos, kas attiecīgajiem uzņēmumiem ir radījis sarežģītu stāvokli konkurences jomā; nodoklis nav būtiski palielināts; atmaksa nedz aprobežojās ar 50 % no [ražošanas] papildu izmaksām, nedz arī samazinājās; visbeidzot, nebija pierādījumu, ka uzņēmumi maksātu ievērojamu daļu no nodokļa ( ).

29. Tādējādi Komisija konstatēja, ka grozītā sistēma nav saderīga ar kopējo tirgu, un pieprasīja Austrijai to atcelt.

30. Tomēr saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu tā neprasīja atgūt atbalstu, jo ar atgūšanu varētu tikt pārkāpta tiesiskā paļāvība. Konkrēti, tā noteica, ka “ir labi saprotams, ka [..] tiesas atbilde [..] Adrijas–Vīnes spriedumā varēja novest pie tā, ka daži palīdzības saņēmēji labticībā uzskatīja, ka nacionālā tiesneša klātbūtnē apspriesti nacionālie pasākumi pārstās būt selektīvi un līdz ar to vairs nebūs uzskatāmi par valsts palīdzību, ja to priekšrocības tiks attiecinātas arī uz citiem sektoriem, nevis tikai uz fizisku pre[č]u ražošanu, [ir saprotams, ka [..] Tiesas formulējums, atbildot [..] spriedumā lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, varēja likt atsevišķiem saņēmējiem labā ticībā uzskatīt, ka valsts pasākumi, kas tiek aplūkoti valsts tiesā, vairs nebūs selektīvi un tātad vairs nebūs uzskatāmi par valsts atbalstu, ja to priekšrocības tiks attiecinātas arī uz citām nozarēm, nevis tikai uz preču ražošanu” ( ).

31. TAL, Planai, Austrija un Komisija savos rakstveida un mutvārdu apsvērumos ir iztirzājušas ne tikai jautājumus, ko valsts tiesa uzdod (vai ko pēc lietas dalībnieku domām tai vajadzētu uzdot), bet arī [jautājumu par] Komisijas 2004. gada lēmuma par grozīto sistēmu nozīmi.

Vērtējums

32. No šiem apsvērumiem var saprast, ka šajā lietā skaidri izvirzītie jautājumi zināmā mērā ir pakārtoti citiem jautājumiem, uz kuriem tie ir balstīti.

33. Manuprāt, ir svarīgi paturēt prātā galveno jautājumu, uz kuru Verwaltungsgerichtshof ir vajadzīga atbilde saistībā ar tajā izskatāmo lietu – cik lielā mērā no Kopienu tiesību viedokļa ir atļauts un/vai prasīts atteikties piemērot valsts tiesību normu, kas paredz, ka tiesības uz atmaksu ir vienīgi uzņēmumiem, kuri ražo preces?

34. Piedāvāju aplūkot šo jautājumu vairākos posmos.

Par [tiesību] stāvokli pirms 2002. gada lēmuma

35. Pirmajā posmā ir jāaplūko, kāds bija stāvoklis laika posmā no sākotnējās sistēmas ieviešanas līdz 2002. gada lēmuma pieņemšanai.

36. Visu šo laika posmu atmaksa, ko piešķīra saskaņā ar sākotnējo sistēmu, bija nepaziņots atbalsts.

37. Tātad EKL 88. panta 3. punkts liedza Austrijas iestādēm īstenot šo atbalstu.

38. Tās tomēr īstenoja [minēto atbalstu] pārliecībā, ka tas ir uzskatāms par vispārīgu pasākumu.

39. Kad Tiesa spriedumā lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke bija atzinusi, ka šī atmaksa patiešām ir selektīva un tādējādi ir uzskatāma par atbalstu, loģiska Austrijas iestāžu rīcība būtu šo atmaksas [summu] atgūt.

40. Tās atbalstu neatguva, bet Austrijas tiesās tika uzsākta tiesvedība, pirms Komisija bija pārbaudījusi atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

41. Šajos apstākļos, kā Tiesa ir atgādinājusi lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ( ), valsts tiesas ir iesaistītas šajā valsts atbalsta pārbaudes sistēmā ar tiešo iedarbību, kāda ir piešķirta EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikumā noteiktajam plānotā atbalsta īstenošanas aizliegumam. Tām ir jānodrošina indivīdiem, ka saskaņā ar valsts tiesībām tiks novērstas minētās normas pārkāpuma sekas gan attiecībā uz to tiesību aktu spēkā esamību, ar kuriem īsteno atbalstu, gan attiecībā uz tā finanšu atbalsta atmaksu, kas piešķirts, neņemot vērā šo tiesību normu un iespējamos pagaidu pasākumus.

42. Vai, kā Tiesa nesen ir noteikusi lietā Streekgewest Westelijk Noord‑Brabant ( ):

“Valsts tiesām ir jānodrošina attiecīgo personu tiesību aizsardzība gadījumos, kad valsts iestādes varētu neievērot aizliegumu īstenot atbalstu. Šādam pārkāpumam, uz kuru atsaucas attiecīga persona, kas uz to var balstīties, un kuru ir konstatējušas valsts tiesas, ir jārada valsts tiesību aktos paredzētās sekas.”

43. Šie apsvērumi balstās uz ļoti skaidro nostāju par to, ka EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums “nodrošina šajā pantā noteikto pārbaudes mehānismu, kas savukārt ir svarīgs kopējā tirgus pareizai darbībai” ( ).

44. Tādējādi laika posmā pirms 2002. gada lēmuma pieņemšanas Austrijas tiesām bija pienākums aizsargāt attiecīgo personu tiesības, nodrošinot, ka tiks novērstas sekas, kas izriet no fakta, ka sākotnējā sistēma tika īstenota, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, un veicot visus attiecīgos pasākumus, kas paredzēti valsts tiesībās.

45. Bet jautājums šajā lietā ir par to, kā šīm tiesām būtu jārīkojas šobrīd, un šajā sakarā ir jāapsver, kādas bija 2002. gada lēmuma un 2004. gada lēmuma sekas.

Par 2002. gada lēmuma sekām

46. Tādējādi nākamais jautājums ir par to, vai – kā uzskata Austrijas iestādes – 2002. gada lēmums, kurā ir secināts, ka sākotnējā sistēma ir saderīga ar kopējo tirgu, saskaņā ar EKL 88. panta 3. punkta c) apakšpunktu laika posmā no 1996. gada 1. jūnija līdz 2001. gada 31. decembrim ietekmēja tiesisko stāvokli tādēļ, ka sistēma tika īstenota, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.

47. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka atbildei jābūt noliedzošai.

48. Ja Komisijai ir zināms par valsts atbalstu, kas tai nav paziņots, tai ir jāpārbauda šī atbalsta saderība ar kopējo tirgu un tai nav tiesību to uzskatīt par nesaderīgu, pamatojoties tikai uz to, ka nav izpildīts paziņošanas pienākums ( ).

49. Tomēr lēmums, ko Komisija pieņem šajos apstākļos “a posteriori, nepadara tādus īstenošanas aktus, kas nav spēkā tādēļ, ka tie ir pieņemti, neievērojot [EKL 88.] panta [3.] punkta pēdējā teikumā noteikto aizliegumu, par likumīgiem, jo pretējā gadījumā būtu aizskarta minētās normas tiešā iedarbība un netiktu ņemtas vērā indivīdu intereses, kuras valsts tiesām ir jāaizsargā. Jebkāda cita interpretācija izraisītu to, ka attiecīgajai dalībvalstij būtu izdevīgi neievērot minēto tiesību normu un šī norma zaudētu lietderīgo iedarbību” ( ).

50. Patiesi, ja saistībā ar atbalsta projektu – vai nu tas ir saderīgs ar kopējo tirgu, vai nav – EKL 88. panta 3. punkta neievērošana neradītu lielāku risku vai sodu kā šīs normas ievērošana, tad dalībvalstu ieinteresētība paziņot par atbalstu un gaidīt lēmumu par saderību – un tādējādi Komisijas kontroles apjoms – ievērojami mazinātos.

51. Šīs Līgumā noteikto valsts atbalsta noteikumu sistēmas obligātās sekas, manuprāt, nav pretrunā Pirmās instances tiesas apsvērumiem lietā RJB Mining/Komisija ( ), saskaņā ar kuriem Komisijas pienākums veikt novērtējumu a posteriori noteikti nozīmē, ka tai ir pilnvaras a posteriori apstiprināt pirms atļaujas saņemšanas izmaksātu atbalstu. Lai gan šis apgalvojums bija saistīts ar gadījumu, kas šobrīd atbilst EKL 88. panta 3. punktam, tas bija sniegts tikai kā piemērs, jo jautājums, par kuru Pirmās Instances tiesai bija jāpieņem lēmums, attiecās uz atšķirīgām tiesību normām saistībā ar EOTK līgumu un saskaņā ar to pieņemto ogļu rūpniecības atbalsta kodeksu. Neuzskatu, ka tas ir pārāks par ļoti skaidrajām [Eiropas] Kopienu Tiesas sniegtajām atziņām par to, kas ir EKL 88. panta 3. punktā noteiktā aizlieguma lietderīgās iedarbības nepieciešamie priekšnoteikumi.

52. Tomēr izbrīnu rada tas, kāds ir mērķis prasībai, lai Komisija pieņem lēmumu par nepaziņota atbalsta saderību, ja ar šo lēmumu nevar novērst nelikumību, kas sākotnēji radusies nepaziņošanas dēļ.

53. Pirmkārt, ja atbalsts ir ilgstošs, tad, lai kāds būtu lēmuma saturs, tā sekas pilnībā attiecas uz nākotni. Ja šajā lietā Austrijas iestādes nebūtu nolēmušas grozīt sistēmu no 2002. gada 1. janvāra, Komisijas secinājumi attiecībā uz laika posmu līdz 2001. gada 31. decembrim, iespējams, būtu spēkā arī attiecībā uz vēlāku laika posmu – tas ir mazliet ironisks pieņēmums, ja ņem vērā 2004. gada lēmumu.

54. Otrkārt, Komisijas vērtējums par atsevišķa veida atbalstu, pat ja šis atbalsts vairs nav spēkā, palīdz dalībvalstij noteikt, vai tāda paša veida atbalsts, kas tiek plānots turpmāk, ir pieļaujams.

55. Treškārt, Komisijas lēmuma rezultātā procesuālās sekas, pat attiecībā uz laika posmu pirms lēmuma pieņemšanas, vēl aizvien var mainīties. Kā norādīts iepriekš, ja atbalsts ir īstenots, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, valsts tiesai ir jānovērš šīs nelikumības sekas. Kādas ir šīs sekas, sīkāk aplūkošu turpmākajos punktos ( ). Tomēr [gadījumā], ja Komisija galīgajā lēmumā prasa atgūt atbalstu, tad vienīgā iespēja ir to atgūt ( ).

56. Tāpēc nav pamata uzskatīt, ka šajā lietā Komisijas 2002. gada lēmums, ar kuru tika konstatēts, ka apstrīdētais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu un tādējādi nav jāatgūst, ietekmēja Austrijas tiesu pilnvaras vai pienākumus attiecībā uz to seku novēršanu, kas radušās tādēļ, ka pirms lēmuma pieņemšanas sākotnējā sistēma ir īstenota, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.

Par 2004. gada lēmuma sekām

57. Nākamais jautājums, kas ir radies tiesvedības laikā, ir par to, vai Komisijas 2004. gada lēmums, kurā tika konstatēts, ka grozītā sistēma nav saderīga ar kopējo tirgu, ietekmē tās 2002. gada lēmuma, kurā konstatēts, ka sākotnējā sistēma ir saderīga [ar kopējo tirgu], spēkā esamību, ņemot vērā, ka apstākļi, ar ko Komisija ir pamatojusi otro vērtējumu, abās sistēmās būtībā neatšķiras.

58. Uzskatu, ka tādas ietekmes nav.

59. 2002. gada lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz 1994. gada pamatnostādnēm par valsts atbalstu vides aizsardzībai, bet 2004. gada lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz 2001. gada pamatnostādnēm ( ). Pēdējās minētās pamatnostādnes it īpaši tika pieņemtas, lai ņemtu vērā arvien pieaugošo atbalsta biežumu un dažādību enerģētikas jomā, sevišķi nodokļu samazinājuma un atbrīvojumu no nodokļiem veidā ( ). Abu pamatnostādņu saturs būtiski atšķiras. 1994. gada pamatnostādņu nodaļa par darbības atbalstu ietver trīs punktus [un] aizņem mazāk par vienu Oficiālā Vēstneša lappusi, turpretī atbilstošā nodaļa 2001. gada pamatnostādnēs ietver 42.–67. punktu apmēram trīsarpus Oficiālā Vēstneša lappusēs. Kritēriju, ar kuriem Komisija pamatoja konstatējumu par nesaderību 2004. gada lēmumā, lielā mērā trūkst 1994. gada pamatnostādnēs. Šajos apstākļos, manuprāt, nevar uzskatīt, ka 2004. gada lēmuma vērtējumā tiktu apšaubīts 2002. gada lēmuma vērtējums.

60. Tomēr tas nenozīmē, ka 2004. gada lēmumā izdarītajiem secinājumiem nebūtu nekāda sakara ar vērtējumu par stāvokli laika posmā no 1996. līdz 2001. gadam un ka tie nebūtu jāņem vērā arī tad, ja tie attiecas uz aspektiem, kas sākotnējā sistēmā un grozītajā sistēmā nav mainījušies. Uzskatu, ka zināma nozīme var būt arī atzinumam par to, ka sistēma ir selektīva arī sakarā ar 0,35 % robežu no ražošanas neto vērtības ( ).

Par attiecīgajām sekām

61. Piemērotie attiecīgie pasākumi, kas valsts tiesām ir jāveic, principā nav noteikti Kopienu tiesībās, bet ir atkarīgi no tiesību aizsardzības līdzekļiem, kādi ir pieejami saskaņā ar valsts tiesībām ( ).

62. Attiecīgā rīcība var būt atkarīga no atbalsta veida – no tā, vai atbalsts ir sniegts, piemēram, subsīdijas veidā vai kā atbrīvojums no nodokļa. Daļēji tā var būt atkarīga arī no valsts procesuālajiem ierobežojumiem un no tiesību aizsardzības līdzekļa, kas tiek izmantots konkrētajā gadījumā. Turklāt, ja ar tiem sasniedzamais rezultāts sakrīt, tad, ja ir izmantots viena veida tiesību aizsardzības līdzeklis, vēlāk citā procedūrā, iespējams, būs liegts izmantot cita veida tiesību aizsardzības līdzekli.

63. Tomēr jebkurā gadījumā tiktāl, ciktāl tas ir iespējams, rīcībai ir jābūt tādai, lai, atceļot nelikumīgi piešķitu atbalstu vai vismaz novēršot tā sekas, sasniegtu mērķi nodrošināt EKL 88. panta 3. punkta lietderīgo iedarbību un aizsargāt aizskarto trešo personu tiesības.

64. Tādējādi ir acīmredzams, ka tādas selektīvas nodokļu atmaksas gadījumā, kādu apskatām, viena no iespējām ir atcelt visu pasākumu vai atcelt to pasākumu kopumu, ar ko ir ieviesta atmaksa, kas, iespējams, ietver šādas piešķirtas atmaksas [summas] atlīdzināšanu, un tādējādi – atbalsta atgūšanu.

65. Šajā sakarā nepiekrītu Komisijas nostājai, saskaņā ar kuru pēc 2002. gada lēmuma atbalsts vairs nebija jāatgūst. Šī nostāja ir pretrunā judikatūrai par EKL 88. panta 3. punkta lietderīgo iedarbību, it īpaši, kā esmu norādījis iepriekš, lietā Van Calster u.c. ( ).

66. Otra iespēja varētu būt tāda, ka personām, kam saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem nav pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi, zaudējumi tiek atlīdzināti.

67. Šajā lietā paredzētais tiesību aizsardzības līdzekļa veids ir atcelt noteikumus, kuros paredzēta enerģijas nodokļa atmaksas selektivitāte, tādējādi dodot iespēju citiem uzņēmējiem prasīt atmaksu.

68. Šīs pieejas galvenais iemesls, kā tas ir apstiprināts spriedumā lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, acīmredzami ir tāds, ka atmaksa neveido valsts atbalstu, ja tā attiecas uz visiem uzņēmējiem valsts teritorijā. Atceļot selektivitātes nosacījumu un paredzot, ka atmaksa ir pieejama visiem uzņēmumiem, Austrijas tiesu mērķis ir atcelt šo atbalstu.

69. Tomēr pret šādu rīcību var izvirzīt divējādus iebildumus.

70. Pirmkārt, šķiet, ka Austrijas tiesas ir paredzējušas atcelt tikai to tiesību aktu daļu, kurā ir noteiktas tiesības prasīt atmaksu tikai ražotnēm, kaut gan, pamatojoties uz vēl vienu normu, atmaksa ir selektīva cita iemesla dēļ: sakarā ar 0,35 % robežu no ražošanas neto izdevumiem.

71. Ja tiesas nav paredzējušas atcelt arī pēdējo no šīm tiesību normām, tas, iespējams, ir noticis tāpēc, ka šajās tiesās nav celtas attiecīgas prasības. Varbūt svarīgi ir arī tas, ka [Eiropas] Kopienu Tiesa lietā Adria‑WienPipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke vai Komisija savā 2002. gada lēmumā nav pārbaudījusi [noteiktās] 0,35 % robežas sekas.

72. Neraugoties uz to, šķiet, ka sākotnējā sistēma ir bijusi selektīva arī šajā ziņā. Komisijas apsvērumi 2004. gada lēmumā attiecībā uz to, ka 0,35 % robeža, kas ir [noteikta] grozītajā sistēmā, ir selektīva, ir pārliecinoši, un šajā lēmumā vai lietas materiālos nav nekā tāda, kas liecinātu par to, ka atšķirība starp sākotnējo sistēmu un grozīto sistēmu būtu tāda, ka šī iemesla dēļ vienīgi grozītā sistēma būtu selektīva.

73. Tādējādi, kā norāda Komisija, piešķirot atmaksu tikai uzņēmumiem, kuri sniedz pakalpojumus (papildus ražotnēm) [un] kuri netiek izslēgti 0,35 % robežas dēļ, atbalsta saņēmēju loks vienkārši tiktu paplašināts. Tā dēļ gan nezustu šī atbalsta sekas, jo selektivitātes kritērijs saglabātos.

74. Tāpēc valsts tiesām ir jāraugās, lai tiktu nodrošināts, ka, lai kādus tiesību aizsardzības līdzekļus tās noteiktu, tiem faktiski ir jānovērš tāda atbalsta sekas, kurš piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu ( ), un nevis tikai tālāk jāpaplašina saņēmēju grupa, kas tik un tā ir ierobežota.

75. Otrkārt, var izteikt daudz vispārīgāku iebildumu. Komisija atsaucas uz Tiesas atziņu lietā Banks ( ) par to, ka neiespējamība atgūt atbalstu atbrīvojuma no nodokļa veidā nevar izraisīt to, ka citi uzņēmumi ar atpakaļejošu spēku tiek atbrīvoti no šī nodokļa: “obligātās iemaksas maksātāji nevar atsaukties uz to, ka citām personām piešķirtais atbrīvojums no nodokļa ir valsts atbalsts, lai izvairītos no minētās iemaksas maksāšanas”. Pamatojot šo apgalvojumu, Komisija norāda arī uz spriedumiem lietā EKW un Wein & Co, lietā Idéal Tourisme un lietā Sea‑Land Service un Nedlloyd Lijnen ( ), un no tā secina, ka atļauja visiem uzņēmumiem prasīt atmaksu nav piemērots risinājums no Kopienu tiesību viedokļa.

76. Vairāku iemeslu dēļ patiešām šķiet apšaubāmi, ka princips, saskaņā ar kuru valsts tiesām ir jānodrošina, ka nepamatots atbalsts tiek atgūts, neskatoties ne uz kādām turpmāk piešķirtām atļaujām, var attaisnot to, ka arī citi uzņēmumi prasa, [lai tiem tiktu piešķirts] tāds pats atbalsts.

77. Pirmkārt, EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums nosaka, kas būtībā ir jāsaprot ar negatīvo jeb bezdarbības pienākumu. Tā mērķis ir nodrošināt, ka atbalsts netiek piešķirts, kamēr Komisija nav atzinusi, ka tas ir saderīgs ar kopējo tirgu, nevis prasīt valsts iestādēm un tiesām atcelt tādas pazīmes, kas pēc to uzskatiem pasākumam piešķir atbalsta raksturu.

78. Otrkārt, Komisijai pašai piešķirtās pilnvaras nelikumīga (t.i. – nepaziņojot piešķirta) atbalsta gadījumos saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. pantu attiecas tikai uz prasību atgūt atbalstu. Tādējādi šādos gadījumos Regula skaidri izslēdz iespēju prasīt, lai saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu dalībvalsts grozītu atbalstu, un var uzskatīt, ka ar EKL 88. panta sistēmu [šī iespēja] jau netieši ir izslēgta. Būtu savādi, ja saistībā ar EKL 88. panta 3. punktā paredzēto aizsardzību valsts tiesu pilnvaru apjoms pārsniegtu pilnvaras, kas pēc padziļinātas pārbaudes [veikšanas] ir piešķirtas Komisijai.

79. Treškārt, EKL 87. un 88. panta mērķis ir novērst konkurences izkropļojumus, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Saņēmēju loka paplašināšana līdz visiem uzņēmumiem dalībvalstī neatceļ šādu izkropļojumu, bet gan tieši pretēji – paplašina tā darbības jomu.

80. Ceturtkārt, pat tad, ja šāda saņēmēju loka paplašināšana būtu attaisnojama, nešķiet, ka jautājuma izlemšana tiesā būtu vispiemērotākais veids, kā to efektīvi panākt. Visticamāk, ne visi iespējamie “paplašinātajā [lokā iekļautie] saņēmēji” lūgs vai saņems kompensāciju tiesas ceļā vai administratīvā veidā, vai arī tos ietekmēs šajā sakarībā pieņemtie pasākumi. No turpmākā izklāsta ( ) patiešām var būt grūti noteikt, kam ir tiesības celt prasību. Ja paredzētu šādu paplašināšanu, tad daudz piemērotāk, šķiet, būtu pieņemt tiesību aktu, nevis celt prasību tiesā.

81. Piektkārt, EKL 88. panta 3. punktā paredzētajam paziņošanas un bezdarbības pienākumam kopā ar Regulas Nr. 659/1999 14. pantā paredzēto atgūšanas pienākumu piemīt tas, ka ar šo atgūšanas iespējamību saņēmēji uzņēmumi tiek motivēti pārbaudīt, ka par atbalstu, kuru tie saņem, Komisijai ir paziņots. Ja uzņēmumi baidītos tikai no tā, ka šo atbalstu tajā pašā dalībvalstī saņem konkurenti, tad mazinātos šī motivācija un līdz ar to arī atbalsta uzraudzības sistēma būtu vājāka.

82. Sestkārt, lai gan šķiet lietderīgi, ka nepaziņotu atbalstu atgūst arī pēc vērtējuma par to, ka atbalsts pašreizējā stāvoklī ir saderīgs [ar kopējo tirgu], ir grūti noteikt, kāds šajos apstākļos vai arī līdz lēmuma par saderību pieņemšanai būtu atbalsta paplašināšanas mērķis.

83. Visbeidzot, lai gan no atšķirīga skatu punkta, ir iespējams, ka praktiskie apsvērumi šajā lietā ir tādi, ka atmaksas paplašināšana attiecībā uz visiem uzņēmumiem Austrijā radītu ievērojamas sekas enerģijas nodokļa sistēmai un, iespējams, pat valsts finansēm, tādējādi šī iemesla dēļ citi tiesību aizsardzības līdzekļi varētu būt piemērotāki.

84. Jāatzīst, ka citi argumenti drīzāk ir vērsti uz to, lai ierobežotu valsts tiesu pilnvaras attiecībā uz lēmumiem par šajā lietā piešķirtā atbalsta atgūšanu, nekā uz to, lai atļautu arī citiem uzņēmumiem prasīt atmaksu.

85. Pirmkārt, no Tiesas formulējuma par valsts tiesu lomu EKL 88. panta 3. punkta pārkāpuma gadījumos var domāt, ka izmantojamie tiesību aizsardzības līdzekļi ir noteikti valsts tiesībās; iespējams, nosakot, ka šīm tiesām ir jāpieņem “visi piemērotie pasākumi”, Tiesa netieši norāda, ka nevar aprobežoties tikai ar viena veida pasākumu. Tomēr pasākumiem jābūt piemērotiem, un iepriekš norādīto iemeslu dēļ nešķiet, ka atmaksas saņēmēju loka paplašināšana būtu piemērots tiesību aizsardzības līdzeklis saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu.

86. Otrkārt, dažos apstākļos – ja, piemēram, atbalstu faktiski nevar atgūt – vispiemērotākais pasākums, domājams, ir atlīdzināt zaudējumus konkurentam, kuru atbalsts ir skāris, un saimnieciskā ziņā var likties grūti atšķirt šādu atlīdzību un tiesību saņemt atbalstu paplašināšanu. Neraugoties uz to, tie ir saimnieciski atšķirīgi [pasākumi] tāpēc, ka prasītais kompensācijas apmērs nodarīto zaudējumu atlīdzībai visdrīzāk nebūs vienāds ar nesaņemto atmaksu, un abi tiesību aizsardzības līdzekļi tiesiskā ziņā ir acīmredzami atšķirīgi – zaudējumu atlīdzība nav saistīta ar EKL 88. panta 3. punkta tiešo iedarbību.

87. Treškārt, iespējams, ka spriedums lietā Adria‑WienPipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke šajā lietā ir izmantots, lai – kaut gan netieši – apstiprinātu tādu rīcību, kādu Verfassungsgerichtshof bija paredzējusi un par ko bija pilnībā zināms [Eiropas] Kopienu Tiesai. Jebkurā gadījumā, šķiet, ka sekas ir novērstas un ka ir rīkojušies ne tikai apelācijas sūdzības iesniedzēji pamata lietā (un, bez šaubām, līdzīgā gadījumā arī citas personas), bet arī Verfassungsgerichtshof un Verwaltungsgerichtshof. Tomēr, izmantojot lietu Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, ir grūti novērst sekas, jo šis jautājums tajā nav aplūkots.

88. Tādējādi uzskatu, ka argumenti par to, kāpēc tiesas ceļā nevar atļaut nepaziņota atbalsta saņēmēju loka paplašināšanu, ir daudz pārliecinošāki nekā argumenti par to, kāpēc šādu paplašināšanu var atļaut. Šāda rīcība, šķiet, ir pretrunā Kopienu noteikumiem par valsts atbalstu, it īpaši pamatmērķiem nodrošināt, ka atbalsts netiek piešķirts, kamēr nav atzīts, ka tas ir saderīgs ar kopējo tirgu, un ka tas netiek piešķirts vispār, ja tas var radīt konkurences izkropļojumus tirdzniecībā starp dalībvalstīm.

89. Tādējādi šajā posmā uzskatu, ka attiecībā uz laika posmu, uz kuru attiecas sākotnējā sistēma, Austrijas tiesām attiecīgos gadījumos ir jānosaka tādi tiesību aizsardzības līdzekļi, ar ko var sasniegt mērķi atcelt atbalstu, kas ir īstenots, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, vai vismaz novērst tā sekas; un ka Komisijas 2002. gada lēmums un 2004. gada lēmums neietekmē ne [Austrijas tiesu] pienākumu apjomu, ne tiesību aizsardzības līdzekļu loku, ko tās var noteikt. Tomēr šo tiesību aizsardzības līdzekļu loks neietver atļauju uzņēmumiem, kas ir izslēgti no sākotnējās sistēmas, prasīt atmaksu.

90. No otras puses, ja tiesa uzskata, ka šāds tiesību aizsardzības līdzeklis ir pieļaujams, tam jābūt pieejamam visiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, nevis tikai tiem, kas atbilst prasībai par 0,35 % robežu. Turklāt valsts tiesām, pieņemot lēmumu, ir jāņem vērā, ka šāda rīcība var radīt ļoti smagas saimnieciskas sekas.

Par personu tiesībām prasīt atmaksāšanu

91. Katrā ziņā ir jānoskaidro, kuras personas ir tiesīgas celt prasību, lai aizsargātu savas tiesības.

92. Austrijas valdība un Komisija uzskata, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem pamata lietā un citiem tiem pielīdzināmiem prasītājiem neattiecas ražotnēm piešķirtā atmaksa un ka saskaņā ar Kopienu tiesībām tiesību pārkāpums nav noticis. Tā kā minētie ir uzņēmumi, kas sniedz pakalpojumus, tie nav konkurenti ražotnēm, kas ir saņēmušas atmaksu; tiem nebija jāveic nekādi maksājumi vai jāmaksā nodokļi ar mērķi atlīdzināt atmaksu ( ); un pats enerģijas nodoklis, kas tiem ir jāmaksā, nebija pretrunā Kopienu tiesībām.

93. Šajā sakarā indivīda tiesības un interese celt prasību principā ir jāreglamentē valsts tiesībās; Kopienu tiesībās tikai ir prasīts, lai valsts tiesību akti neierobežotu tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību ( ).

94. Tādējādi jautājums par tiesībām, it īpaši tiktāl, ciktāl tā pamatā ir konkurentu attiecības, principā ir jāizlemj valsts tiesai katrā atsevišķā gadījumā.

95. Tomēr man it nemaz nešķiet acīmredzams Austrijas un Komisijas apgalvojums, ka uzņēmumi, kas ir izslēgti no atmaksas saņēmēju loka, nevar būt konkurenti uzņēmumiem, kas var prasīt atmaksu.

96. Sākotnējā sistēmā kritērijs, pēc kura nošķir ražotnes no uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus, ir tāds, ka to pamatdarbība ir saistīta ar preču ražošanu. Tāpēc divi uzņēmumi, kas ražo vienas preces un sniedz vienus pakalpojumus, ir tieši konkurenti attiecībā uz visa veida darbībām, tomēr atkarībā no to pamatdarbības veida vai nu saņem [nodokļa] atmaksu, vai nesaņem. Daudz biežāk ir sastopami citi, daļējas konkurences gadījumi, un izkropļojums rodas pat tad, ja tiesības saņemt atmaksu nav balstītas uz darbību, ko uzņēmumi veic nozarē, kurā tie ir konkurenti. Jebkurā gadījumā var būt tādas jomas, kurās atsevišķi pakalpojumi aizstāj atsevišķas preces, un tādējādi tie savstarpēji konkurē. Un uzņēmumi, kas acīmredzami neatbilst prasībai par 0,35 % robežu, iespējams, konkurē ar pārējiem uzņēmumiem, kas atbilst šai prasībai. Turklāt tiktāl, ciktāl daži atbalsta saņēmēji (lai arī daļēji) konkurē ar dažiem uzņēmumiem, kas nesaņem atbalstu, pēdējie minētie (lai arī daļēji) konkurē ar citiem uzņēmumiem, kas nesaņem atbalstu, tā radot “ķēdes reakciju”, kas ietekmē visus uzņēmējus.

97. Gadījumā, ja var pierādīt, ka tāda atbalsta rezultātā, kas īstenots, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, uzņēmums atrodas nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar citu uzņēmumu – un tā vienmēr būs, ja viens uzņēmums būs saņēmis atbalstu, bet otrs nē – un ka abi ir konkurenti – situācija, kas tikko minētās “ķēdes reakcijas” rezultātā, iespējams, būs parasta, tad šķiet, ka pirmajam uzņēmumam ir jābūt tiesībām saskaņā ar Kopienu tiesībām, kuras valsts tiesām ir jāaizsargā.

98. Ja no šiem apsvērumiem izriet, ka visiem uzņēmumiem valsts teritorijā ir tiesības apstrīdēt atteikumu piešķirt atmaksu, kas atbilst iepriekš norādītajam nosacījumam, ka tiesām nevajadzētu, daļēji paplašinot tiesības prasīt atmaksāšanu, tikai palielināt atbalsta saņēmēju loku, bet drīzāk vajadzētu novērst atbalsta sekas.

99. Tomēr šo secinājumu nozīme ir atkarīga no tā, vai to noteikumu atcelšana, kas ierobežo [personu] loku, kurām ir tiesības saņemt [nodokļa] atmaksu, ir uzskatāma par pieļaujamu tiesību aizsardzības līdzekli, un esmu izteicis viedokli, ka, manuprāt, šī atcelšana par tādu nav uzskatāma.

Par termiņiem

100. Ar otro jautājumu Verwaltungsgerichtshof vēlas noskaidrot, vai uzņēmuma, kas ir izslēgts no sākotnējās sistēmas, prasībai saņemt atmaksu ir jāpiemēro atšķirīgi noteikumi atkarībā no tā, vai prasība ir iesniegta pirms 2002. gada lēmuma [pieņemšanas] vai pēc tam.

101. Šis jautājums rodas tikai tad, ja EKL 88. panta 3. punkts ir jāsaprot tādā veidā, ka atmaksa ir jāpiešķir visiem uzņēmumiem, kas ir izslēgti no sākotnējās sistēmas.

102. Katrā ziņā esmu skaidri norādījis, ka 2002. gada lēmums, manuprāt, neietekmē valsts tiesu pilnvaras un pienākumus un tādējādi tas neietekmē arī atsevišķu prasītāju stāvokli tiesvedībā šajās tiesās attiecībā uz prasībām par laika posmu, kurā atbalsts nav bijis paziņots vai galīgi apstiprināts un kurā tādējādi Austrijas iestādēm ir bijis liegts to īstenot.

103. Tomēr, lai kādas būtu tiesvedības pazīmes, jautājums par prasību iesniegšanas termiņu var rasties it īpaši tāpēc, ka kopš enerģijas nodokļu un atmaksas sistēmas ieviešanas ir pagājuši gandrīz 10 gadi.

104. Jānorāda, ka šaubas attiecībā uz sistēmas pazīmēm un tiesībām, kas var rasties saistībā ar tām, kopumā bija kliedētas Tiesas spriedumā lietā Adria‑WienPipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke un pēc tā pieņemtajos Verfassungsgerichtshof 2001. gada decembra spriedumos [un] no jauna radās tikai sakarā ar Komisijas 2002. gada lēmumu un Austrijas nodokļu iestāžu atteikumu piešķirt atmaksu otro virkni.

105. Turklāt 0,35 % robežas selektīvās īpašības, par ko Tiesa varbūt uzskatīja, ka tās spriedumā lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ( ) nav jāpārbauda, Komisija izskaidroja tikai 2004. gada lēmumā.

106. Daudzu prasītāju vai iespējamo prasītāju tiesības tādējādi nebūs skaidras tikmēr, kamēr [Eiropas] Kopienu Tiesa nebūs pieņēmusi nolēmumu šajā lietā un Verwaltungsgerichtshof nebūs pasludinājusi spriedumu pamata prāvā.

107. Šajos apstākļos var būt lietderīgi ņemt vērā, ka viens vai vairāki tikko norādītie notikumi varētu būt iemesls termiņu prasības celšanai sākt skaitīt no jauna. No TAL un Planai pārstāvja tiesas sēdē teiktā patiešām izriet, ka pēc Verfassungsgerichtshof 2001. gada spriedumiem Austrijas iestādes ir pagarinājušas termiņu atmaksas pieteikumu [iesniegšanai].

108. Lēmums par šo jautājumu ir jāpieņem valsts tiesām saskaņā ar valsts tiesībām. Tomēr tām ir jāņem vērā, ka valsts noteikumi nedrīkst padarīt Kopienu tiesībās paredzēto tiesību īstenošanu praksē neiespējamu vai pārmērīgi grūtu, ne arī būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz pielīdzināmām prasībām, kuras ir pamatotas ar valsts tiesībām.

Secinājumi

109. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai uz Verwaltungsgerichtshof uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:

Ja valsts pasākums, kas paredz nodokļu atmaksu, ir selektīvs tādā ziņā, ka tas sniedz labumu tikai atsevišķiem uzņēmumiem, un tādēļ ir kvalificējams kā atbalsts EKL 87. panta nozīmē, un ja šis pasākums, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, nav paziņots Komisijai pirms tā spēkā stāšanās, tad valsts tiesām ir pienākums noteikt tādus tiesību aizsardzības līdzekļus, ar kuriem var atcelt nelikumīgi piešķirtu atbalstu vai vismaz novērst tā sekas un aizsargāt aizskarto trešo personu tiesības.

Šajā sakarā Komisijas lēmums, kurā ir atzīts, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, neietekmē ne tiesu pienākumu apjomu, ne tiesību aizsardzības līdzekļu loku, ko tā var noteikt attiecībā uz laika posmu, kurā atbalsts ir īstenots nelikumīgi, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.

Tomēr šo tiesību aizsardzības līdzekļu loks neietver atļauju uzņēmumiem, kas ir izslēgti no sākotnējās sistēmas, prasīt [nodokļu] atmaksu.