Lieta T‑59/07

Polimeri Europa SpA

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Vienots pārkāpums – Aizliegtas vienošanās esamības pierādījums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību pastiprinoši apstākļi

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms

(EKL 81. panta 1. punkts un EKL 82. pants)

2. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Juridiskā būtība – Sagatavojošs raksturs

(EKL 81. pants)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras – Pilnvaras apvienot divas atsevišķas lietas

(EKL 81. pants)

4. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Novērtējuma kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu

(EKL 81. un 82. pants)

6. Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem – Iebildumiem, kas izteikti, lai atbalstītu pamatu, piemērojamās analoģiskās prasības

(Tiesas Statūtu 21. pants; Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Novērtējuma kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu – Robežas

(EKL 81. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Uzņēmuma atbilde uz Komisijas informācijas pieprasījumu

(EKL 81. un 82. pants)

10. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Novērtēšana atbilstoši pārkāpuma raksturam – Sevišķi smagi pārkāpumi

(EKL 81. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Komisijas rīcības brīvība – Pienākums nodrošināt proporciju starp naudas sodu apmēru un attiecīgās preces tirgus kopējo apjomu – Neesamība

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda preventīvais raksturs

(EKL 81. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vērā ņemtais apgrozījums

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Recidīvs – Jēdziens

(EKL 81. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Nolīguma faktiska nepiemērošana – Novērtēšana

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta otrais ievilkums)

1. Attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādījumu administrēšanu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts.

Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstā prakse un nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tieši apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti un tādēļ noteiktas ziņas bieži vien jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas prakses vai nolīguma esamība jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums.

Šajā kontekstā neviena Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neaizliedz Komisijai attiecībā pret uzņēmumu atsaukties uz citu apsūdzētu uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijai piekrītošais rīcības, kas ir pretēja EKL 81. un EKL 82. pantam, pierādīšanas pienākums būtu neizpildāms un nesaderīgs ar šo tiesību normu pareizas piemērošanas uzraudzības uzdevumu, kurš tai ir noteikts ar Līgumu.

Konkrētāk, attiecībā uz paziņojumiem, kas tikuši veikti Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos kontekstā, neviena tiesību norma neliedz Komisijai izmantot šādus paziņojumus, lai pierādītu, ka pieļauts konkurences tiesību normu pārkāpums. Šādus paziņojumus nevar uzskatīt par tādiem, kuriem nav pierādījuma spēka, jo paziņojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem. Kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās galveno prettiesiskas aizliegtas vienošanās dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tomēr tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu soda naudas samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt pierādījumus, kas sagroza citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcības patieso raksturu. Ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības. It īpaši, ja persona atzīst, ka ir izdarījusi pārkāpumu, un tādējādi atzīst faktus, kas pārsniedz tos, kuri tieši secināmi no attiecīgajiem dokumentiem, tad a priori, ja īpaši apstākļi neliecina par pretējo, tiek uzskatīts, ka persona ir apņēmusies teikt taisnību.

(sal. ar 50.–52. un 58. punktu)

2. Paziņojums par iebildumiem ir procesuāls un sagatavojošs dokuments, kas, lai nodrošinātu tiesību uz aizstāvību efektīvu izmantošanu, nosaka Komisijas ierosinātā administratīvā procesa priekšmetu, tādējādi tai liedzot pamatoties uz citiem iebildumiem lēmumā, ar ko attiecīgais process tiek noslēgts. Turklāt Komisijas sagatavotu paziņojumu par iebildumiem nekādā gadījumā nevar uzskatīt par attiecīga uzņēmuma vainojamības prezumpcijas pierādījumu. Pretējā gadījumā jebkura procesa uzsākšana šajā jautājumā potenciāli varētu būt pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam.

Šādos apstākļos pirmā un pēc tam otra paziņojuma par iebildumiem sagatavošana kā tāda nevar būt pamats, lai konstatētu kādu pārkāpumu.

Saistībā ar iespējamiem grozījumiem, kas otrajā paziņojumā par iebildumiem ir izdarīti, salīdzinot ar pirmo paziņojumu par iebildumiem, šī procesuālā dokumenta būtībai ir raksturīgi, ka tas ir provizorisks un to var labot, Komisijai veicot vēlāku izvērtējumu, pamatojoties uz lietas dalībnieku iesniegtajiem apsvērumiem un citiem faktu konstatējumiem. Komisijai ir jāņem vērā no visa administratīvā procesa izrietoši apstākļi, lai vai nu atmestu iebildumus, kas nav pamatoti, vai arī gan faktiskā, gan juridiskā ziņā labotu un papildinātu savu argumentāciju tās izvirzīto iebildumu pamatojumam. Tāpēc, ja posmā starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu Komisijai ir pamats gan faktiskā, gan juridiskā ziņā labot un papildināt savu argumentāciju, tai jo vairāk ir pamats to darīt posmā starp diviem paziņojumiem par iebildumiem.

(sal. ar 68.–70. un 73. punktu)

3. Aizliegtu vienošanos jomā objektīvu iemeslu dēļ Komisijai ir tiesības gan sadalīt, gan arī apvienot lietas. Tātad divas lietas, katra no kurām attiecas uz atsevišķu preci, var tikt apvienotas, ja šīs preces, ņemot vērā tostarp to fiziskos raksturojumus un izmantošanu, ir piederīgas vienai un tai pašai darbības nozarei un ja noteiktas uzņēmumu prettiesiskās sanāksmes vienlaikus attiecās uz vienu un otro preci. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka attiecīgo pārkāpumu var uzskatīt par tādu, kas patiesībā ietver divus dažādus pārkāpumus, apstāklim, ka šie pārkāpumi ir noteikti vairākos lēmumos vai vienā lēmumā, nav nozīmes, ja attiecīgajiem pārkāpumiem nav iestājies noilgums.

Turklāt EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viens vai vairāki šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi un katrs atsevišķi arī var būt minētās tiesību normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst kopējā plānā to identiskā mērķa dēļ, kas ir vērsts uz konkurences kopējā tirgū izkropļošanu, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā. Ja Komisija var likumīgi secināt, ka dažādas izpausmes ir daļa no vienota pārkāpuma tādēļ, ka tās ir kopēja plāna, lai izkropļotu konkurenci, elementi, apstāklis, ka saskaņoto darbību skaits un intensitāte atšķiras atkarībā no attiecīgā tirgus, nenozīmē, ka pārkāpums neattiecās uz tirgiem, kuros šīs darbības ir bijušas mazāk intensīvas vai skaitā mazāk. Faktiski būtu mākslīgi sadalīt turpinātu rīcību, kurai raksturīgs vienots mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos, pamatojot ar to, ka saskaņotas darbības atšķiras atkarībā no attiecīgā tirgus.

(sal. ar 100. un 272. punktu)

4. Piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, nav jāņem vērā nolīguma konkrēta ietekme, ja tā mērķis ir ierobežot, nepieļaut vai izkropļot konkurences funkcionēšanu. Īpaši attiecībā uz nolīgumiem, kas vērsti pret konkurenci un kas tiek noslēgti, satiekoties konkurējošu uzņēmumu pārstāvjiem, EKL 81. panta 1. punkts tiek pārkāpts tādā gadījumā, ja šo sanāksmju mērķis ir konkurences ierobežošana, nepieļaušana vai izkropļošana un tādējādi tie ir vērsti uz mākslīgu tirgus darbības regulēšanu. Šajā gadījumā, lai pierādītu kāda uzņēmuma dalību aizliegtā vienošanās, pietiek ar to, ka Komisija pierāda konkrētā uzņēmuma piedalīšanos sanāksmēs, kurās tika noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, attiecīgā uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas ir vērsis konkurējošu uzņēmumu uzmanību uz to, ka tas sanāksmē piedalās ar atšķirīgu redzējumu.

Tātad, ja starp vairākiem uzņēmumiem notikušās saskaņošanas pierādījums izriet nevis no vienkārša rīcības tirgū paralēlā rakstura konstatējuma, bet no dokumentiem, no kuriem izriet, ka šo uzņēmumu prettiesiskas darbības ir saskaņošanas rezultāts, ar alternatīvo skaidrojumu attiecībā uz izmantojamām cenām, saskaņā ar kuru iespējamā cenu koordinēšana patiesībā esot ražotāju reakcija uz izejvielu cenām un tirgus attīstību, nevar apstrīdēt Komisijas konstatējumu, ka pastāv aizliegtā vienošanās.

(sal. ar 103., 108. un 109. punktu)

5. Ja vienība, kas veic saimniecisku darbību, pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par šo pārkāpumu. Tomēr, ja divas vienības veido vienu saimniecisko vienību, tas, ka vienība, kura ir izdarījusi pārkāpumu, vēl pastāv, pats par sevi netraucē uzlikt sodu tai vienībai, kurai tā ir nodevusi savu saimniecisko darbību. Šāda soda piemērošana it īpaši ir pieļaujama, ja šīs vienības kontrolē viena un tā pati persona un, ievērojot tās saistošās ciešās saimnieciskās un organizatoriskās saites, tās ir piemērojušas būtībā tās pašas komerciālās vadlīnijas.

Tātad, ja, veicot pārkāpjošas darbības, divas sabiedrības ir tieši vai netieši pilnībā piederīgas vienai un tai pašai sabiedrībai, personīgās atbildības princips neliedz, ka sods par pārkāpumu, ko vispirms uzsāka viena sabiedrība un pēc tam turpināja otra sabiedrība, tiek kopumā piemērots šai pēdējai minētajai sabiedrībai.

Katrā ziņā soda piemērošana uzņēmumam, kas juridiski turpina pastāvēt, bet vairs neveic saimniecisku darbību, rada risku, ka tam nebūs preventīvas iedarbības. Turklāt, ja nav paredzēta iespēja uzlikt sodu citai saimnieciskai vienībai, nevis tai, kas ir izdarījusi pārkāpumu, uzņēmumi varētu izvairīties no soda tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu dēļ.

(sal. ar 123.–126. un 129. punktu)

6. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Lai prasība būtu pieņemama, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem prasība pamatota, jāizriet – vismaz kopsavilkuma veidā un tomēr saskaņotā un saprotamā veidā – no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz konkrētām tam pievienoto materiālu rindkopām, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu, kam atbilstoši iepriekš minētajām tiesību normām ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā, neesamību.

Turklāt Vispārējai tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami vienīgi pierādīšanas un tehniskos nolūkos.

Analoģiskas prasības ir piemērojamas tad, ja, lai atbalstītu pamatu, ir izteikts iebildums. Tātad, minētajām prasībām neatbilst iebildums, kura būtiskie elementi ir iekļauti tikai prasības pieteikuma pielikumos.

Uzņēmums šo trūkumu nevar novērst, replikas stadijā iesniedzot noteiktus faktiskus vai tiesiskus datus, atsaucoties uz prasības pieteikuma pielikumiem, vai arī iesniedzot jaunus pielikumus replikai. Pārbaudot prasības pieteikuma atbilstību Reglamenta 44. panta 1. punktā uzstādītajām prasībām, replikas saturs jau no loģikas viedokļa neattiecas uz lietu. It īpaši uz replikā prasības pieteikumā norādīto pamatu papildināšanas nolūkā minēto pamatu un argumentu pieņemamību nevar atsaukties ar mērķi kompensēt prasības celšanas stadijā radušos neatbilstību Reglamenta 44. panta 1. punktā minētajām prasībām, pretējā gadījumā šī tiesību norma zaudētu jebkādu nozīmi.

(sal. ar 161., 162., 168. un 169. punktu)

7. Gadījumā, ja nolīgumi noslēgti sanāksmēs, kurās piedalījušies konkurējoši uzņēmumi, konkurences tiesību normas ir pārkāptas, ja šīm sanāksmēm bijis pret konkurenci vērsts mērķis un tās ir bijušas vērstas uz mākslīgu tirgus darbības regulēšanu. Šādā gadījumā noteiktam uzņēmumam ir pienācīgi uzlikta atbildība par pārkāpumu, ja tas piedalījies šajās sanāksmēs, zinot, kāds ir to mērķis, pat ja tas vēlāk nav īstenojis kādu no tajās saskaņotajiem pasākumiem. Tas, ka uzņēmums lielākā vai mazākā mērā regulāri apmeklējis sanāksmes, kā arī tas, kādā mērā uzņēmums izpildījis sanāksmēs saskaņotos pasākumus, ietekmē nevis tā atbildības iestāšanos, bet gan tās apmēru un līdz ar to soda smagumu.

(sal. ar 173. punktu)

8. Praksē Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt konkurences tiesību normu pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar Komisiju aktīvi sadarbojušies. Šajā kontekstā pārkāpumā vainojamam uzņēmumam būtu pārāk vienkārši izvairīties no soda, ja tas varētu secināt savus pierādījumus no tās informācijas neskaidrības, kas sniegta par aizliegtas vienošanās darbību, apstākļos, kad vienošanās esamība un tās pret konkurenci vērstais mērķis tomēr ticis pietiekami konstatēts. Uzņēmumi šādos apstākļos var pienācīgi aizstāvēties, jo tiem ir dota iespēja sniegt paskaidrojumus par visiem pierādījumiem, ko pret tiem izvirza Komisija.

(sal. ar 177. punktu)

9. Administratīvajā procesā saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu uzņēmumu vārdā veiktajiem paziņojumiem, tā kā tie rada ievērojamus tiesiskus un ekonomiskus riskus, ir vērā ņemams pierādījuma spēks. Šis pierādījuma spēks ir īpaši augsts tad, ja uzņēmumu paziņojumi apstiprina citus tādas pašas dabas paziņojumus.

Uzņēmuma kā tāda vārdā sniegto atbilžu ticamība ir lielāka par to, kāda varētu būt atbildei, ko sniedzis uzņēmuma darbinieks, neatkarīgi no viņa pieredzes vai personīgā viedokļa.

(sal. ar 179., 183., 267. un 270. punktu)

10. Uzņēmumu var saukt pie atbildības par visu aizliegto vienošanos arī tad, ja tas tieši ir piedalījies tikai vienā vai dažos to veidojošos elementos, ja, pirmkārt, tas zināja vai tam noteikti bija jāzina, ka vienošanās, kuras dalībnieks tas ir, sevišķi vairāku gadu gaitā piedaloties regulāri organizētās sanāksmēs, ir daļa no kopējiem pasākumiem, kas paredzēti, lai deformētu parastos konkurences spēles noteikumus, un, otrkārt, šie pasākumi ietvēra visus aizliegto vienošanos veidojošos elementus. Tāpat arī fakts, ka katram uzņēmumam ir bijusi sava loma kopējā mērķa sasniegšanā, nenozīmē, ka nav bijis pret konkurenci vērsta mērķa un tādējādi arī pārkāpuma – pieņemot, ka katrs uzņēmums sniedzis savu ieguldījumu kopējā mērķa sasniegšanā.

(sal. ar 193. punktu)

11. No Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā tas ir šajā gadījumā, ir noteikt cenu mērķus vai sadalīt tirgus daļas, ņemot vērā jau to attiecīgo raksturu, var tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi un Komisijai nav pienākuma pierādīt pārkāpuma konkrētu ietekmi uz tirgu. Līdzīgi, horizontālās aizliegtās vienošanās cenu jomā ir daļa no vissmagākajiem konkurences tiesību pārkāpumiem un tādējādi tās kā tādas var kvalificēt kā sevišķi smagas.

(sal. ar 225. punktu)

12. Nosakot katra naudas soda par konkurences tiesību normu pārkāpumu apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam naudas soda apmēru nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt minētais apmērs ir Komisijas skaitlisku aprēķinu, kas veikti atbilstoši Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, virknes rezultāts. Šis apmērs tostarp tiek noteikts atbilstoši vairākiem apstākļiem, kas saistīti ar attiecīgā uzņēmuma individuālu rīcību, tādiem kā atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu esamība.

No šī tiesiskā regulējuma nevar secināt, ka Komisijai būtu jānodrošina proporcija starp šādi aprēķinātā naudas soda apmēru un attiecīgā produkta tirgus kopējo apjomu konkrētajā pārkāpuma gadā, ja šis pārkāpums ir ildzis vairākus gadus un naudas soda apmērs ir atkarīgs arī no citiem ar attiecīgo uzņēmumu individuālo rīcību saistītiem apstākļiem.

(sal. ar 232. punktu)

13. Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri tīši vai nolaidības dēļ izdara EKL 81. panta prasību pārkāpumu, ir viens no līdzekļiem, kas ir tās rīcībā, lai tā varētu pildīt tai ar Kopienu tiesībām uzticēto uzraudzības uzdevumu, kas ietver pienākumu īstenot vispārīgo politiku nolūkā piemērot konkurences jomā Līgumā noteiktos principus un attiecīgi virzīt uzņēmumu rīcību. No minētā izriet, ka, lai izvērtētu pārkāpuma smagumu ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai jāpārliecinās par savas darbības preventīvo iedarbību, it īpaši attiecībā uz to veidu pārkāpumiem, kuri īpaši kaitē Kopienas mērķu īstenošanai.

No tā izriet prasība pielāgot naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā vēlamo ietekmi uz uzņēmumu, kuram tas uzlikts, lai nodrošinātu, ka uzliktais naudas sods nav maznozīmīgs vai – tieši pretēji – pārmērīgs, tostarp ņemot vērā konkrētā uzņēmuma finansiālo spēju, atbilstoši prasībām, kuras izriet, pirmkārt, no nepieciešamības nodrošināt tam uzliktā naudas soda efektivitāti un, otrkārt, no samērīguma principa ievērošanas. Liela apjoma uzņēmums, kura rīcībā ir ievērojami finanšu resursi salīdzinājumā ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, var vieglāk mobilizēt naudas soda samaksai nepieciešamos naudas līdzekļus, kas attaisno – ar mērķi nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību – tāda naudas soda uzlikšanu, kas būtu proporcionāli lielāks nekā uzņēmumam, kura rīcībā nav tādu resursu, uzliktais sods par to pašu pārkāpumu, tostarp piemērojot reizināšanas koeficientu. Nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā tostarp katra uzņēmuma, kurš ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, kopējais apgrozījums.

Preventīvās iedarbības mērķis, ko Komisija var censties sasniegt, nosakot naudas soda apmēru, ir noteikts, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro Līgumā ietvertās konkurences tiesību normas savā darbībā Kopienas vai Eiropas Ekonomikas zonas ietvaros. No minētā izriet, ka preventīvās iedarbības faktoru, kuru var iekļaut naudas soda aprēķinā, nosaka, ņemot vērā vairākus apstākļus un ne tikai konkrētā uzņēmuma īpašo situāciju. Šis princips tiek piemērots tostarp tad, kad Komisija ir noteikusi reizināšanas koeficientu preventīvās iedarbības nodrošināšanai, kurš ietekmē uzņēmumam uzlikto naudas sodu.

(sal. ar 243.–246. punktu)

14. Apstāklis, ka vairākām sabiedrībām ir solidāri jāmaksā naudas sods tādēļ, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās robežas piemērošanu nenozīmē, ka katras pienākums ierobežots ar 10 % no apgrozījuma, ko tā guvusi iepriekšējā pārskata gadā. Faktiski 10 % robeža šīs tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienotu ekonomisko vienību, kas darbojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kopējo apgrozījumu, jo tikai kopējs šo sabiedrību apgrozījums var būt norāde uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu.

(sal. ar 253. un 313. punktu)

15. Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 2. punktā kā piemērs atbildību pastiprinošiem apstākļiem ir paredzēts tāda paša veida pārkāpuma recidīvs, ko izdara tas pats uzņēmums vai tie paši uzņēmumi. Recidīva jēdziens – tāds, kāds tas ir iekļauts vairāku valstu tiesību sistēmās, – paredz, ka persona ir izdarījusi jaunu pārkāpumu pēc tam, kad ir tikusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem. Iespējamais recidīvs ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu.

Šajā ziņā, ja Komisija ņem vērā uzņēmuma jēdzienu EKL 81. panta izpratnē ar recidīvu saistītā atbildību pastiprinošā apstākļa piemērošanas nolūkā un uzskata, ka viens un tas pats uzņēmums atkārtoti īstenoja pārkāpjošu rīcību, lai gan juridiskās personas, kas iesaistītas attiecīgajos pārkāpumos, nav bijušas identiskas, tai ir jānorāda uz sīki aprakstītiem un precīziem apstākļiem, kas pamato tās apgalvojumu.

Tātad, ja izmaiņas attiecīgo sabiedrību struktūrā un kontrolē ir sevišķi sarežģītas, Komisijai ir jāsniedz pietiekami detalizēta un precīza informācija par sabiedrību, kas attiecīgajam uzņēmumam bija piederīgas pirms pārkāpuma, izmaiņām un ir jānorāda visi nepieciešamie detalizētie apstākļi, lai varētu uzskatīt, ka tās lēmumā norādītās sabiedrības un agrākajos lēmumos norādītās sabiedrības veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.

(sal. ar 293.–295., 298., 299. un 302. punktu)

16. Saskaņā ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta otro ievilkumu atbildību mīkstinošs apstāklis var būt pārkāpumus izraisošo nolīgumu vai prakses neīstenošana. Tomēr tas, ka uzņēmums, attiecībā uz kuru ir pierādīts, ka tas ir piedalījies darbību saskaņošanā ar saviem konkurentiem, nerīkojās tirgū tādā veidā, kā tas ir vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir apstāklis, kas ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, nosakot uzliekamā naudas soda summu.

Uzņēmums, kas, neraugoties uz darbību saskaņošanu ar saviem konkurentiem, tirgū īsteno lielākā vai mazākā mērā neatkarīgu politiku, var vienkārši censties izmantot aizliegto vienošanos savā labā, un uzņēmums, kurš nenorobežojas no rezultātiem, kas panākti sanāksmē, kurā tas ir piedalījies, principā ir pilnībā atbildīgs par to, ka ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks. Tādējādi Komisijai nav pienākuma par atbildību mīkstinošu apstākli atzīt to, ka aizliegtā vienošanās netika izpildīta, izņemot gadījumu, kad uzņēmums, kas atsaucas uz šo apstākli, var pierādīt, ka tas skaidri un būtiski ir iebildis pret šīs aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka pat tika traucēta tās darbība, un ka tas nav izlicies, ka piekrīt nolīgumam, tādējādi pamudinot citus uzņēmumus īstenot attiecīgo aizliegto vienošanos. Faktiski uzņēmumiem būtu pārāk viegli izvairīties no riska maksāt lielu naudas sodu, ja tie varētu gūt labumu no prettiesiskas aizliegtas vienošanās un vēlāk panākt arī naudas soda samazināšanu, aizbildinoties ar to, ka to loma pārkāpuma īstenošanā bija ļoti neliela, kaut gan to attieksme bija mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties tādā veidā, kas vairāk kaitē konkurencei.

(sal. ar 306. un 307. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)

2011. gada 13. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Vienots pārkāpums – Aizliegtas vienošanās esamības pierādījums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību pastiprinoši apstākļi

Lieta T‑59/07

Polimeri Europa SpA, Brindīzi [Brindisi] (Itālija), ko pārstāv M. Siraguza [M. Siragusa] un F. Moretti [F. Moretti], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv V. Di Buči [V. Di Bucci], G. Konte [G. Conte] un V. Botka [V. Bottka], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks) un, pakārtoti, par Polimeri Europa SpA uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)

šādā sastāvā: tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] (referents), kas veic priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši I. Višņevska‑Bjalecka [I. Wiszniewska‑Białecka] un N. Vāls [N. Wahl],

sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 21. oktobra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Ar 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Eiropas Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka vairāki uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, piedaloties aizliegtā vienošanās par iepriekš minēto ražojumu tirgū.

2 Uzņēmumi, kam adresēts apstrīdētais lēmums, ir

– Bayer AG, Lēverkūzene [Leverkusen] (Vācija);

– The Dow Chemical Company, Midlande [Midland], Mičigana (Amerikas Savienotās Valstis) (turpmāk tekstā – “Dow Chemical”);

– Dow Deutschland Inc., Švalbaha [Schwalbach] (Vācija);

– Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (agrāk – Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), Švalbaha;

– Dow Europe, Horgena [Horgen] (Šveice);

– Eni SpA, Roma (Itālija);

– Polimeri Europa SpA, Brindīzi [Brindisi] (Itālija) (turpmāk tekstā – “Polimeri”);

– Shell Petroleum NV, Hāga (Nīderlande);

– Shell Nederland BV, Hāga;

– Shell Nederland Chemie BV, Roterdama (Nīderlande);

– Unipetrol a.s., Prāga (Čehijas Republika);

– Kaučuk a.s., Kralupinadvltavu [Kralupy nad Vltavou] (Čehijas Republika);

– Trade‑Stomil sp. z o.o., Lodza [Łódź] (Polija) (turpmāk tekstā – “Stomil”).

3 Dow Chemical tieši vai netieši pilnībā kontrolē Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft un Dow Europe (turpmāk tekstā visi kopā – “Dow”) (apstrīdētā lēmuma 16.–21. apsvērums).

4 Eni darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja EniChem Elastomeri Srl, kuru netieši kontrolēja Eni ar savas meitas sabiedrības EniChem SpA (turpmāk tekstā – “EniChem SpA”) starpniecību. 1997. gada 1. novembrī EniChem Elastomeri apvienojās ar EniChem SpA. ENI piederēja 99,97 % no EniChem SpA. 2002. gada 1. janvārī EniChem SpA nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tajā skaitā darbību saistībā ar butadiēnkaučuku un emulsijas polimerizācijā iegūtu butadiēnstirolkaučuku) savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai Polimeri. Kopš 2002. gada 21. oktobra Eni tieši un pilnībā kontrolē Polimeri. Kopš 2003. gada 1. maija EniChem SpA nomainīja savu nosaukumu uz Syndial SpA (apstrīdētā lēmuma 26.–32. apsvērums). Komisija apstrīdētajā lēmumā, atsaucoties uz jebkuru Eni piederošo sabiedrību (turpmāk tekstā – “EniChem”) lieto nosaukumu “EniChem” (apstrīdētā lēmuma 36. apsvērums).

5 Shell Nederland Chemie ir Shell Nederland meitas sabiedrība, savukārt Shell Nederland pilnībā pieder Shell Petroleum (turpmāk tekstā kopumā – “Shell”) (apstrīdētā lēmuma 38.–40. apsvērums).

6 Kaučuk tika izveidots 1997. gadā, apvienojot Kaučuk Group a.s. un Chemopetrol Group a.s. 1997. gada 21. jūlijā Unipetrol pilnībā pārņēma visus apvienoto uzņēmumu aktīvus, tiesības un saistības. Unipetrol pieder 100 % daļu Kaučuk kapitālā (apstrīdētā lēmuma 45. un 46. apsvērums). Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu no 1991. gada līdz 2003. gada 28. februārim Tavorex s.r.o. (turpmāk tekstā – “Tavorex”), kas reģistrēts Čehijas Republikā, pārstāvēja Kaučuk (un tā priekšteci Kaučuk Group) eksporta jautājumos. Tāpat saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Tavorex kopš 1996. gada pārstāvēja Kaučuk Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 49. apsvērums).

7 Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Stomil pārstāvēja Polijas ražotāju Chemical Company Dwory S.A. (turpmāk tekstā – “Dwory”) eksporta jomā jau aptuveni 30 gadus, vismaz līdz 2001. gadam. Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Stomil no 1997. līdz 2000. gadam pārstāvēja Dwory Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).

8 Pārkāpuma ilguma noteiktais laika posms ir no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim (Bayer, Eni un Polimeri), no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam (Shell Petroleum, Shell Nederland un Shell Nederland Chemie), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim (Dow Chemical), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim (Dow Deutschland), no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim (Unipetrol un Kaučuk), no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim (Stomil), no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim (Dow Deutschland Anlagengesellschaft) un no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim (Dow Europe) (apstrīdētā lēmuma 476.–485. apsvērums un rezolutīvās daļas 1. pants).

9 Butadiēnkaučuks (turpmāk tekstā – “BK”) un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks (turpmāk tekstā – “EPBK”) ir sintētiski kaučuki, kurus galvenokārt izmanto riepu ražošanā. Šie abi produkti ir aizvietojami savā starpā un ar citiem sintētiskajiem kaučukiem, kā arī ar dabisko kaučuku (apstrīdētā lēmuma 3.–6. apsvērums).

10 Papildus šā lēmuma adresātiem arī citi ražotāji, kas atrodas Āzijā un Austrumeiropā, ierobežotā daudzumā tirgoja BK un EPBK EEZ teritorijā. Turklāt ievērojamu daļu BK ražo tieši lielie riepu ražotāji (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).

11 2002. gada 20. decembrī Bayer sazinājās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”) saistībā ar BK un EPBK. Attiecībā uz EPBK Bayer sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas aizliegtas vienošanās darbības. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts kasetē (apstrīdētā lēmuma 67. apsvērums).

12 2003. gada 14. janvārī Bayer sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas karteļa darbības saistībā ar BK. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts kasetē. Bayer iesniedza arī Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas BK komitejas sanāksmju protokolus (apstrīdētā lēmuma 68. apsvērums).

13 2003. gada 5. februārī Komisija paziņoja Bayer savu lēmumu par šī uzņēmuma nosacītu atbrīvošanu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma 69. apsvērums).

14 2003. gada 27. martā Komisija veica pārbaudes apmeklējumu saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmās regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta 3. punktu Dow Deutschland & Co telpās (apstrīdētā lēmuma 70. apsvērums).

15 Laikā no 2003. gada septembra līdz 2006. gada jūlijam Komisija uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, ir nosūtījusi vairākus informācijas pieprasījumus atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantam (apstrīdētā lēmuma 71. apsvērums).

16 2003. gada 16. oktobrī Dow Deutschland un Dow Deutschland & Co. tikās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši paziņojumam par sadarbību. Šīs tikšanās laikā tika sniegti mutvārdu paskaidrojumi par karteļa darbībām saistībā ar BK un EPBK. Šie mutvārdu paskaidrojumi tika ierakstīti. Tāpat tika iesniegti dokumenti saistībā ar karteli (apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums).

17 2005. gada 4. martā Dow Deutschland tika informēts par Komisijas nodomu tam samazināt naudas sodu par 30–50 % (apstrīdētā lēmuma 73. apsvērums).

18 2005. gada 7. jūnijā Komisija uzsāka procesu un nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot Unipetrol, kā arī uzņēmumam Dwory pirmo paziņojumu par iebildumiem. Pirmais paziņojums par iebildumiem tika pieņemts arī attiecībā uz Tavorex, bet netika tam nosūtīts, ņemot vērā, ka kopš 2004. gada oktobra Tavorex ir maksātnespējīgs. Līdz ar to process attiecībā uz Tavorex ir izbeigts (apstrīdētā lēmuma 49. un 74. apsvērums).

19 Iesaistītie uzņēmumi ir iesnieguši savus rakstveida apsvērumus saistībā ar šo pirmo paziņojumu par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 75. apsvērums). Tiem bija arī sniegta pieeja lietas materiāliem CD‑ROM formā, kā arī mutiskiem paziņojumiem un ar tiem saistītiem dokumentiem Komisijas telpās (apstrīdētā lēmuma 76. apsvērums).

20 2005. gada 3. novembrī Manufacture française des pneumatiques Michelin (turpmāk tekstā – “Michelin”) iesniedza lūgumu atļaut tam iestāties procesā. 2006. gada 13. janvārī tas iesniedza rakstveida apsvērumus (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums).

21 2006. gada 6. aprīlī Komisija pieņēma otro paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti. Iesaistītie uzņēmumi iesniedza rakstveida apsvērumus saistībā ar minēto paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 84. apsvērums).

22 2006. gada 12. maijā Michelin iesniedza sūdzību saskaņā ar Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.), 5. pantu (apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).

23 2006. gada 22. jūnijā uzņēmumi, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot Stomil, un uzņēmums Michelin piedalījās Komisijas rīkotā noklausīšanās (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums).

24 Iztrūkstot pietiekamiem pierādījumiem par Dwory dalību aizliegtajā vienošanās, Komisija pieņēma lēmumu izbeigt procesu pret to (apstrīdētā lēmuma 88. apsvērums). Līdzīgi Komisija pieņēma lēmumu izbeigt procesu arī pret Syndial (apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums).

25 Turklāt, lai gan sākotnēji tika izmantoti divi dažādi lietu numuri (viens attiecībā uz BK un otrs attiecībā uz EPBK (COMP/E‑1/38.637 un COMP/E‑1/38.638), Komisija pēc pirmā paziņojuma par iebildumiem lieto vienotu numuru (COMP/F/38.638) (apstrīdētā lēmuma 90. un 91. apsvērums).

26 2006. gada 29. novembrī administratīvais process tika izbeigts ar apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanu.

27 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, norādītajos laika posmos piedaloties vienotā un turpinātā nolīgumā, kura ietvaros tie ir vienojušies par cenu mērķu noteikšanu, par klientu sadali, izmantojot līgumus par otras puses klientu nepiesaistīšanu, un par sensitīvas informācijas apmaiņu saistībā ar cenām, konkurentiem un klientiem BK un EPBK nozarē:

a) Bayer no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;

b) Dow Chemical no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim; Dow Deutschland no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim; Dow Deutschland Anlagengesellschaft no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim; Dow Europe no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;

c) Eni no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim; Polimeri no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;

d) Shell Petroleum no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam; Shell Nederland no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam; Shell Nederland Chemie no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam;

e) Unipetrol no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim; Kaučuk no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;

f) Stomil no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim.

28 Pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem faktiem un veikto juridisko vērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta, piemērojot metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), kā arī paziņojumā par sadarbību.

29 Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu ir uzlikti šādi naudas sodi:

a) Bayer: EUR 0;

b) Dow Chemical: EUR 64,575 miljoni, no kuriem:

i) EUR 60,27 miljoni solidāri ar Dow Deutschland;

ii) EUR 47,355 miljoni solidāri ar Dow Deutschland Anlagengesellschaft un Dow Europe;

c) Eni un Polimeri solidāri: EUR 272,25 miljoni;

d) Shell Petroleum, Shell Nederland un Shell Nederland Chemie solidāri: EUR 160,875 miljoni;

e) Unipetrol un Kaučuk solidāri: EUR 17,55 miljoni;

f) Stomil: EUR 3,8 miljoni.

30 Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantu 1. pantā minētajiem uzņēmumiem ir uzlikts pienākums nekavējoties izbeigt, ja tie to vēl nav izdarījuši, šajā pantā minētos pārkāpumus un turpmāk atturēties no jebkādas 1. pantā minētās darbības vai rīcības, kā arī no visa veida pasākumiem, kuriem ir līdzvērtīgs mērķis vai sekas.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

31 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 20. februārī, Polimeri cēla šo prasību.

32 Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 1. aprīļa lēmumu N. Vāls tika norīkots par tiesnesi, lai papildinātu palātas sastāvu viena no tiesnešiem nespējas piedalīties dēļ.

33 Uzklausījusi tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (pirmā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.

34 Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros šī tiesa aicināja lietas dalībniekus atbildēt uz noteiktiem jautājumiem un iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajos termiņos.

35 Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2009. gada 21. oktobra tiesas sēdē.

36 Polimeri prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– veikt pierādījumu savākšanas pasākumus;

– pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ievērojot no tā izrietošās sekas attiecībā uz naudas soda summu;

– pakārtoti, atcelt vai samazināt naudas sodu;

– katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

37 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest Polimeri atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

38 Savu prasījumu pamatojumam Polimeri būtībā izvirza sešpadsmit pamatus saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem, apstrīdētā lēmuma būtību, kā arī naudas soda summas noteikšanu.

I – Par prasījumiem, kas ir vērsti uz daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu

A – Par pamatiem saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem

1. Par pirmo pamatu attiecībā uz nepiemērotu paziņojuma par sadarbību izmantošanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

39 Polimeri norāda, ka apstrīdētais lēmums “par 90 %” esot balstīts uz Bayer un Dow paziņojumiem. Apstrīdētais lēmums galvenokārt norādot uz mutvārdu paziņojumiem. Dokumentu, kas ir iesniegti kā pierādījumi, skaits turklāt esot ļoti neliels, un tos varot interpretēt dažādos veidos.

40 Mutvārdu paziņojumu mērķis esot ļaut Komisijai sākt izmeklēšanu. Taču šajā lietā šie paziņojumi esot kalpojuši par faktu atklāšanas instrumentiem, kas lielā mērā esot aizstājuši pašu izmeklēšanu, un spiediena uz uzņēmumiem, kas sadarbojušies ar Komisiju, izdarīšanas līdzekļiem.

41 Konkrētāk, pirmkārt, Polimeri norāda, ka Bayer 2002. gada 20. decembra paziņojums esot kalpojis, lai veiktu tikai vienu pārbaudes apmeklējumu, kas šajā gadījumā tika veikts Dow [telpās]. Neviens cits Bayer tā pirmajā paziņojumā minētais uzņēmums neesot bijis pārbaudes apmeklējuma priekšmets.

42 Otrkārt, visi sniegtie pierādījumi esot ļoti trūcīgi un neviennozīmīgi. Šos dokumentus varot interpretēt kā apmaiņas ar sensitīvu informāciju vai arī nolīgumu esamības pierādījumus, bet tie arī varot tikai atspoguļot visā nozarē zināmus un no citiem avotiem nākušus datus par tirgus cenām.

43 Polimeri it īpaši norāda uz piezīmēm, ko ir veicis viens no Diseldorfā (Vācija) 1996. gada 21. janvārī notikušās sanāksmes dalībniekiem, kuras tas ir pievienojis prasības pieteikuma pielikumā. Sākotnēji Komisija šos dokumentus esot izmantojusi kā vienošanās par cenām esamības pierādījumu, pēc tam secinot, ka minētā sanāksme nav ietilpusi iespējamo aizliegtās vienošanās sanāksmju skaitā, un attiecīgos dokumentus no apsūdzošo pierādījumu kopuma izņemot. Taču šie dokumenti esot bijuši tikpat detalizēti vai pat detalizētāki nekā citi šī paša dalībnieka izstrādātie dokumenti, kuriem Komisija ir piešķīrusi pierādījuma spēku saistībā ar aizliegto vienošanos pastāvēšanu.

44 Šajā kontekstā uzņēmumi esot tikuši pamudināti savos paziņojumos norādīt nepierādāmus apstākļus. Pirmās šīs politikas destruktīvās sekas parādot otrajā izmeklēšanas kārtā veiktie paziņojumi. Polimeri tātad uzsver, ka 2005. gada 12. decembra tikšanās ar Dow darbiniekiem (N. un F.) gaitā Komisija esot uzdevusi ad hoc jautājumus, mēģinot izdarīt spiedienu uz šīm personām, lai tās veiktu “fiktīvus” paziņojumus par iespējamām aizliegtās vienošanās sanāksmēm, kā arī par iespējamiem cenu paaugstināšanas gadījumiem, kas ir bijuši iespējamo nolīgumu priekšmets. Komisija esot pat gājusi tiktāl, ka pati sniegusi datus par iespējamiem cenu paaugstināšanas gadījumiem un, kad tā nebija saņēmusi gaidītos rezultātus, apstrīdētajā lēmumā to neesot norādījusi. Līdzīgi apstrīdētā lēmuma 244. apsvērums parādot faktu, ka Dow ir ticis “spiests” liecināt. Tātad Dow 2005. gada 17. novembra paziņojums parādot, ka tas ir grozījis savu faktu redzējumu pēc tam, kad bija iepazinies ar Bayer paziņojumiem. Šajā sakarā Komisijas izdarītajā secinājumā Dow paziņojumi neesot atspoguļoti. Šajā pašā ziņā Bayer 2005. gada 6. decembra paziņojums attiecībā uz Diseldorfā 1996. gada 21. janvārī notikušo sanāksmi (skat. iepriekš 43. punktu) parādot faktu, ka šī sabiedrība bija nostādīta situācijā, kad tā pati sevi apsūdzēja par aktiem, ko tā nav izdarījusi.

45 Treškārt, Polimeri norāda, ka vienīgā tiesību aktos paredzētā atsauce uz Komisijas izmeklēšanas pilnvaru izmantošanā iegūto paziņojumu statusu esot ietverta Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā. Esot noteikts, ka mutvārdu paziņojumus, ko uzņēmumi ir izdarījuši lūguma atbrīvot no soda kontekstā, Komisija nevar izmantot kā noteicošus aizliegtas vienošanās esamības pierādījumus. Tas izrietot no fakta, ka uzņēmumi šos paziņojumus veic sev par labu. Tiktāl, ciktāl, kā uzskata Polimeri, minētajiem paziņojumiem Komisija esot piešķīrusi izšķirošu nozīmi (Polimeri it īpaši uzsver, ka, runājot par piecpadsmit Komisijas minētajām sanāksmēm, kuras, kā tā uzskata, ir notikušas starp konkurentiem, rakstveidā esot pierādīta tikai četru no tām esamība), apgalvojums, atbilstoši kuram “[Syndial un Polimeri] pilnīgs atteikums atzīt savu dalību (aizliegtajā vienošanās vai noteiktajā rīcībā) pats par sevi nevar prevalēt pār Komisijas rīcībā esošajiem pierādījumiem” (apstrīdētā lēmuma 327. apsvērums), atspoguļojot sistēmu, kurā apsūdzētājs, kas esot arī tiesa, nesodīti gūst labumu no savām pilnvarām.

46 Komisijas apstrīdētā lēmuma 203.–205. apsvērumā minētā judikatūra turklāt neatbalstot tās nostāju. Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka uzņēmuma, kas apsūdzēts par to, ka ir piedalījies aizliegtā vienošanās, paziņojumu, ko savukārt apstrīd vairāki citi apsūdzēti uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja vien to neapliecina arī citi pierādījumi (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp.). Apelācijas tiesvedībā Tiesa šo pieeju esot apstiprinājusi.

47 Polimeri piebilst, ka tā izvirzītie argumenti neattiecoties uz “lietas būtību”, kā to savos procesuālajos dokumentos norāda Komisija. Polimeri uzskata, ka tā iebildumi esot saistīti ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ko ir izraisījusi pierādīšanas pienākuma apgriešana, kas izriet no uzņēmumu, kas ir lūguši iecietības režīma pasākumu piemērošanu, paziņojumu ļoti īpatnējas izmantošanas. Polimeri norāda, ka Komisija uz šiem argumentiem astotā pamata ietvaros atbild, norādot uz judikatūru saistībā ar pierādīšanas pienākumu. Tomēr šajā sakarā norādītā judikatūra neattiecoties uz lietu, jo lietās, ko min Komisija, uzņēmumu iesaistīšana esot bijusi apstiprināta ar dokumentāriem pierādījumiem. Izskatāmajā lietā apstrīdētajā lēmumā esot iekļauta vispārēja daļa, kas neesot nekas cits kā paziņojumu mozaīka.

48 Komisija norāda, ka Polimeri izteiktie iebildumi attiecoties nevis uz apgalvotajiem procesuālajiem trūkumiem, bet gan uz pārkāpuma pierādīšanu un tādējādi uz lietas būtību. Komisija tādējādi norāda uz iebildumu raksta daļu saistībā ar apgalvotajām kļūdām pierādījumu attiecībā uz aizliegtās vienošanās esamību vērtējumā.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

49 Vispirms jānorāda, ka, pat ja daži no pirmā pamata ietvaros izvirzītajiem argumentiem attiecas uz pārkāpuma pierādīšanu un tādējādi tie pamatu saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem, kas, iespējams, tikuši pieļauti sakarā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, ietvaros nav efektīvi, Polimeri arī vispārīgi apstrīd to, kādā veidā Komisija uzņēmumu paziņojumus ir izmantojusi kā pierādījumus. Šajā ziņā Polimeri būtībā norāda, ka uzņēmumu paziņojumiem esot piešķirta pārmērīga nozīme, tādā veidā mazāku nozīmi piešķirot dokumentāriem pierādījumiem, un ka minētie paziņojumi neesot ticami.

50 Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādījumu administrēšanu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Parteciapzioni, Recueil, I‑4125. lpp., 86. punkts). Tādējādi Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

51 Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstā prakse un nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tieši apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti un tādēļ noteiktas ziņas bieži vien jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas prakses vai nolīguma esamība jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 51. punkts).

52 Šajā kontekstā neviena Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neaizliedz Komisijai attiecībā pret uzņēmumu atsaukties uz citu apsūdzētu uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijai piekrītošais rīcības, kas ir pretēja EKL 81. un EKL 82. pantam, pierādīšanas pienākums būtu neizpildāms un nesaderīgs ar šo tiesību normu pareizas piemērošanas uzraudzības uzdevumu, kurš tai ir uzlikts ar EK līgumu (Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, saukts par “PVC II” spriedumu, Recueil, II‑931. lpp., 512. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. lpp.).

53 Turklāt uzņēmumu vārdā veiktajiem paziņojumiem, tā kā tie rada ievērojamus tiesiskus un ekonomiskus riskus, ir vērā ņemams pierādījuma spēks (šajā ziņā skat. iepriekš 46. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 205. un 211. punkts, un iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, 103. punkts).

54 Protams, uzņēmuma, kuram tiek inkriminēts, ka tas ir piedalījies aizliegtā vienošanās, paziņojumu, ko savukārt apstrīd vairāki citi uzņēmumi, kuriem tiek inkriminēts, ka tie ir piedalījušies šajā pašā aizliegtajā vienošanās, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. punkts).

55 Tomēr šajā lietā apstrīdētais lēmums ir balstīts uz vairākiem uzņēmumu paziņojumiem ar savstarpēji atbilstošu nozīmi, proti, Bayer, Dow un Shell paziņojumiem, tādā veidā, ka tie viens otru apstiprina (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 168. punkts). Turklāt ir noteikts, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts arī uz dokumentāriem pierādījumiem, proti, sanāksmju laikā izdarītām rakstveida piezīmēm. Tas, ka Polimeri apstrīd šo dokumentu pierādījuma spēku, nevar ietekmēt apstrīdēto lēmumu saistībā ar Komisijas veikto procesu.

56 Ņemot vērā šos apstākļus, nekas nedod pamatu secināt, ka apstrīdēto lēmumu būtu skāruši procesuālo noteikumu pārkāpumi, kas ietekmē tā tiesiskumu.

57 Ar citiem Polimeri izvirzītajiem argumentiem šo secinājumu nevar apstrīdēt.

58 Saistībā ar apgalvoto apstākli, ka Komisija neesot varējusi balstīties uz paziņojumiem, kas tikuši veikti paziņojuma par sadarbību kontekstā, ir jānorāda, pirmkārt, ka neviens apstāklis neliedz Komisijai izmantot šādus paziņojumus, lai pierādītu, ka pieļauts konkurences tiesību normu pārkāpums. Otrkārt, šādus paziņojumus nevar uzskatīt par tādiem, kuriem nav pierādījuma spēka, jo paziņojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (iepriekš 55. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Bolloré u.c./Komisija, 166. punkts). Treškārt, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās galveno prettiesiskas aizliegtas vienošanās dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tomēr Polimeri arguments neatbilst paziņojumā par sadarbību paredzētā procesa loģikai. Tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu soda naudas samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt pierādījumus, kas sagroza citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcības patieso raksturu. Ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts). It īpaši ir uzskatāms, ka, ja persona atzīst, ka ir izdarījusi pārkāpumu, un tādējādi atzīst faktus, kuri pārsniedz tos, kuri tieši secināmi no attiecīgajiem dokumentiem, tad a priori, ja īpaši apstākļi neliecina par pretējo, persona ir apņēmusies teikt taisnību (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 212. punkts).

59 Saistībā ar to, ka attiecīgie uzņēmumi esot bijuši “spiesti” sniegt paziņojumus, Polimeri faktiski norāda uz labas pārvaldības principa pārkāpumu. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka viena no administratīvā procesa garantijām, kas ir paredzētas Kopienu tiesību sistēmā, ir labas pārvaldības princips, ar kuru ir saistīts kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus nozīmīgos attiecīgā gadījuma apstākļus (skat. Vispārējās tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedumu lietā T‑44/90 La Cinq/Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 86. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 129. punkts). Labas pārvaldības principa pārkāpums var būt pamats attiecīgā lēmuma atcelšanai, ja ir noteikts, ka, ja šāds trūkums nebūtu pieļauts, minētajam lēmumam būtu bijis cits saturs (šajā ziņā skat. Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 91. punkts; skat. arī iepriekš 50. punktā minēto spriedumu lietā Volkswagen/Komisija, 283. punkts). Šajā lietā Polimeri nav sniedzis šādu pierādījumu. Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka apgalvotā labas pārvaldības principa pārkāpuma dēļ Vispārējā tiesa Polimeri minētos uzņēmumu paziņojumus būtu noraidījusi, tas neskartu citus apstrīdētajā lēmumā iekļautos apstākļus. Tādējādi nekas nedod pamatu uzskatīt, ka šajā kontekstā Komisijai būtu bijis jāsecina par konkurences tiesību normu pārkāpuma neesamību.

60 Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri izvirzītais pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

2. Par otro pamatu attiecībā uz otrā paziņojuma par iebildumiem nepamatotu nosūtīšanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

61 Polimeri uzsver, ka paziņojuma par iebildumiem papildinājuma paziņošana ieinteresētām personām esot vajadzīga tikai tad, ja pārbaužu rezultātā Komisijai uzņēmumiem ir jāinkriminē jauna rīcība vai būtiski jāgroza konstatēto pārkāpumu pierādījumi.

62 Šajā lietā Komisija jaunā paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanu esot pamatojusi ar vairākiem pierādījumiem, kas ir tikuši atklāti papildu izmeklēšanā, kura ir notikusi pēc ieinteresēto personu rakstveida apsvērumu saistībā ar pirmo paziņojumu par iebildumiem saņemšanas. Tā esot aprobežojusies ar jaunu to pašu sabiedrību un bieži vien to pašu personu paziņojumu iegūšanu attiecībā uz notikumiem, par kuriem jau esot bijušas sniegtas vairākas deklarācijas.

63 Vienīgais patiešām jaunais elements esot Michelin 2005. gada 3. novembrī izteiktais lūgums iestāties lietā, ko konkretizē 2006. gada 13. janvārī iesniegtie apsvērumi, un datu par cenām, kas references laikposmā tika maksātas tā piegādātājiem, iesniegšana. Tomēr Michelin sniegtos datus Komisija neesot izmantojusi.

64 Tādējādi jauno paziņojumu par iebildumiem nepamatojot neviens jauns apstāklis un, ņemot vērā judikatūru, tas nešķiet likumīgs. Turklāt tas esot izraisījis ievērojamu procesa gaitas kavējumu un palielinājis uzņēmumu to aizstāvībai pielikās pūles.

65 Turklāt esot tikusi sagrozīta paziņojuma par iebildumiem funkcija, jo tas esot ticis izmantots, lai atbildētu uz uzņēmumu sniegtajiem argumentiem. Bez tam Syndial un Polimeri atbildes Komisija esot izmantojusi par instrumentiem, lai precizētu savu tēzi, ar nodomu noraidot visus elementus, kas varētu to vājināt. Šajā ziņā Polimeri norāda, ka no cenu izmaiņu precīzās kvantitatīvās analīzes esot pazudusi jebkāda kvantitatīva norāde uz saistību starp ražojuma vai ražojumu kopējo tirgu un hipotētisko tirgu, ko kontrolē iespējamā aizliegtā vienošanās, un fundamentālais konstatējums par dabiskā kaučuka un sintētiskā kaučuka savstarpējo aizstājamību.

66 Visbeidzot, salīdzinot ar otro paziņojumu par iebildumiem, ar apstrīdēto lēmumu tiekot ieviestas ļoti lielas izmaiņas attiecībā uz konkrēto ražojumu tirgus apjoma noteikšanu. 2001. gadā otrajā paziņojumā par iebildumiem šis tirgus esot ticis novērtēts ar EUR 820 miljoniem un apstrīdētajā lēmumā – ar EUR 550 miljoniem (66. apsvērums). Šī vairāk nekā 30 % starpība, kurai neesot nekāda pamatojuma, radot negatīvas sekas attiecībā uz uzņēmumu stāvokli. Tā mainot attiecību starp tirgu, ko sedz iespējamās aizliegtās vienošanās dalībnieki, un “nekontrolēto” tirgu. Tā arī mainot uzņēmumu stāvokli tirgū un tādējādi katra no tiem hipotētisko kapacitāti īstenot ietekmi uz konkurences dinamiku. Tā kā šie apstākļi esot jauni, Polimeri norāda uz savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo tas neesot varējis šajā sakarā izteikt savus argumentus.

67 Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā būtībā uzskata, ka otrā paziņojuma par iebildumiem nosūtīšana šajā lietā neesot nekas prettiesisks.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

68 Paziņojums par iebildumiem ir procesuāls un sagatavojošs dokuments, kas, lai nodrošinātu tiesību uz aizstāvību efektīvu izmantošanu, nosaka Komisijas ierosinātā administratīvā procesa priekšmetu, tādējādi tai liedzot pamatoties uz citiem iebildumiem lēmumā, ar ko attiecīgais process tiek noslēgts (Tiesas 1986. gada 18. jūnija rīkojums apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija, Recueil, 1899. lpp., 13. un 14. punkts; skat. pēc analoģijas Tiesas 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 63. punkts).

69 Turklāt Komisijas sagatavotu paziņojumu par iebildumiem nekādā gadījumā nevar uzskatīt par attiecīgā uzņēmuma vainojamības prezumpcijas pierādījumu. Pretējā gadījumā jebkura procesa uzsākšana šajā jautājumā potenciāli varētu būt pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam (Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑167/04 P JCB Service/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 99. punkts).

70 Šādos apstākļos otra paziņojuma par iebildumiem sagatavošana kā tāda šajā lietā nevar būt pamats, lai konstatētu kādu pārkāpumu.

71 Tiktāl, ciktāl Polimeri argumentus varētu saprast kā tādus, ar kuriem faktiski tiek izvirzīts saprātīga termiņa principa pārkāpums, ir jāatgādina, ka šāds pārkāpums, ja pieņemtu, ka tas ir pierādīts, var būt pamats atcelšanai tikai attiecībā uz lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumus, ja ticis konstatēts, ka šī principa pārkāpums apdraudēja attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību. Ārpus šī īpašā gadījuma pienākuma pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā neizpilde administratīvā procesa spēkā esamību neietekmē (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 42.–44. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2001. gada 14. februāra spriedumu lietā T‑62/99 Sodima/Komisija, Recueil, II‑655. lpp., 94. punkts, un 2003. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied un Technische Unie/Komisija, Recueil, II‑5761. lpp., 74. punkts).

72 Šajā lietā Polimeri izvirzītā argumentācija katrā ziņā ir uzskatāma par vispārīgu un ar to nevar pierādīt tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kurš ir jāpārbauda, ņemot vērā katras lietas īpašos apstākļus (šajā ziņā skat. iepriekš 71. punktā minēto spriedumu lietā Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, 59. punkts, un iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 228. punkts).

73 Saistībā ar faktu, ka otrajā paziņojumā par iebildumiem, salīdzinot ar pirmo paziņojumu par iebildumiem, ir izdarīti grozījumi, ir jāatgādina, ka tas ir procesuāls dokuments, kura būtība ir tāda, ka tas ir provizorisks un to var labot, Komisijai veicot vēlāku izvērtējumu, pamatojoties uz lietas dalībnieku iesniegtajiem apsvērumiem un citiem faktu konstatējumiem. Komisijai ir jāņem vērā no visa administratīvā procesa izrietoši apstākļi, lai vai nu atmestu iebildumus, kas nav pamatoti, vai arī gan faktiskā, gan juridiskā ziņā labotu un papildinātu savu argumentāciju tās izvirzīto iebildumu pamatojumam (skat. iepriekš 68. punktā minēto spriedumu lietā Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpēc, ja posmā starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu Komisijai ir pamats gan faktiskā, gan juridiskā ziņā labot un papildināt savu argumentāciju, tai jo vairāk ir pamats to darīt posmā starp diviem paziņojumiem par iebildumiem.

74 Visbeidzot, kas attiecas uz faktu, ka apstrīdētajā lēmumā ir paredzētas izmaiņas saistībā ar attiecīgo ražojumu tirgus apjomu, ar Polimeri argumentiem tā pamatu nevar atbalstīt. Ar savu otro pamatu Polimeri apstrīd otrā paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanu, ko veikusi Komisija. Ar saviem argumentiem Polimeri apstrīd faktu, ka Komisija tai vairs nav devusi iespēju aizstāvēties administratīvā procesa gaitā. Tādējādi šajā sakarā izvirzītie Polimeri argumenti ir neefektīvi.

75 Katrā ziņā ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuros var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai piespiedu naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīvā rakstura procesā (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76 Hoffmann-Laroche/Komisija, Recueil, 461. lpp., 9. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑176/99 P Arbed/Komisija, Recueil, I‑10687. lpp., 19. punkts; iepriekš 71. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied un Technische Unie/Komisija, 32. punkts). Šis princips tostarp prasa, lai iebildumu rakstā, ko Komisija adresē kādam uzņēmumam, attiecībā uz kuru tā paredz uzlikt sodu par konkurences normu pārkāpumu, būtu norādīti visi šajā ziņā būtiskie attiecībā pret uzņēmumu izmantotie apstākļi – tādi kā inkriminējamie fakti, tiem piešķirtā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu derīgi izmantot savus argumentus pret to ierosinātajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arbed/Komisija, 20. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 421. punkts).

76 Šajā lietā pietiek konstatēt, kā to pamatoti norāda Komisija, ka BK un EPBK tirgus vērtības samazināšana apstrīdētajā lēmumā nav iekļauta kā apstāklis, kas tiek izmantots attiecīgo uzņēmumu apsūdzībai. Šādos apstākļos nevar norādīt, ka šajā ziņā būtu pieļauts kāds Polimeri tiesību uz aizstāvību pārkāpums. Turklāt, kā ir atgādināts iepriekš 73. punktā, paziņojums par iebildumiem pēc savas būtības ir provizorisks dokuments, kas var tikt labots gan faktu, gan tiesību ziņā. Tas arī neatņem Polimeri iespēju Vispārējā tiesā apstrīdēt attiecīgā tirgus vērtības aprēķinu šīs prasības ceturtā un desmitā pamata ietvaros.

77 Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri izvirzītais otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

3. Par trešo pamatu, kas būtībā attiecas uz Polimeri tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

78 Polimeri norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā izslēdzot jebkādu tiešu Syndial vainojamību, lai gan tomēr tā šim uzņēmumam esot adresējusi gan pirmo, gan otro paziņojumu par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).

79 No tā izrietot, ka, lai gan laikposmā no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 1. janvārim Polimeri neesot veicis darbību attiecīgo preču ražošanā un izplatīšanā, jo par darbību saistībā ar BK un EPBK cesionāru tas esot kļuvis tikai sākot ar 2002. gada 1. janvāri, Komisija tam esot uzlikusi atbildību par gandrīz septiņu gadu laikposmu (no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim) (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums).

80 Šajos apstākļos Polimeri neesot bijusi iespēja atbildēt uz jaunu tā atbildības juridisko vērtējumu. Pastāvot atšķirība starp to, ka [uzņēmumam] atbildība tiek uzlikta solidāri ar sabiedrību, kas pēc būtības ir veikusi aktus, kuri veido pārkāpumu, un to, ka [uzņēmumam] ekskluzīvi tiek uzlikta šīs sabiedrības atbildība par visu laikposmu, kad ir pastāvējusi iespējamā aizliegtā vienošanās. Syndial izslēgšanai no apstrīdētā lēmuma adresātiem tādējādi esot bijusi būtiska ietekme uz Polimeri nostāju un tā aizstāvības stratēģiju.

81 Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā norāda, ka pretēji tam, ko vēloties padarīt par ticamu Polimeri, tā abos paziņojumos par iebildumiem šim uzņēmumam esot uzlikusi atbildību attiecībā uz visu aizliegtās vienošanās pastāvēšanas laikposmu. Apstāklis, ka šī atbildība solidāri varētu tikt uzlikta arī Syndial, Polimeri aizstāvības stratēģiju neesot ietekmējis. Turklāt tas nenorādot, kādā veidā Syndial solidārā atbildība varētu novest pie cita procesa iznākuma.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

82 Ir uzskatāms, ka ar savu trešo pamatu Polimeri faktiski izvirza tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo Komisija tam neesot ļāvusi paust savus apsvērumus par Syndial iespējamu izslēgšanu no apstrīdētā lēmuma adresātiem.

83 Tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuros var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai piespiedu naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīvā rakstura procesā. Šis princips tostarp prasa, lai iebildumu rakstā, ko Komisija adresē kādam uzņēmumam, attiecībā uz kuru tā paredz uzlikt sodu par konkurences normu pārkāpumu, būtu norādīti visi šajā ziņā būtiskie attiecībā pret uzņēmumu izmantotie apstākļi – tādi kā inkriminējamie fakti, tiem piešķirtā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu derīgi izmantot savus argumentus pret to ierosinātajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 74. un 75. punktā minēto judikatūru).

84 Polimeri trešais pamats balstās uz premisu, ka paziņojumos par iebildumiem Komisija esot uzlikusi atbildību EniChem SpA (kas ir kļuvis par Syndial) par laikposmu no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 1. janvārim, kamēr apstrīdētajā lēmumā Komisija uzliekot atbildību vienīgi Polimeri, tostarp par iepriekš minēto laikposmu, kurā tas neesot bijis aktīvs nedz attiecīgo preču ražošanas, nedz izplatīšanas jomā.

85 Vispirms otrajā paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, ka, ņemot vērā it īpaši darbības nodošanu, kas 2002. gada 1. janvārī ir notikusi starp EniChem SpA un Polimeri, un to, ka šīs divas sabiedrības pieder vienam uzņēmumam, Polimeri ir uzskatāms par atbildīgu par pārkāpumu attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim. No tā izriet, ka otrajā paziņojumā par iebildumiem tāpat kā apstrīdētajā lēmumā (365.–373. apsvērums) Polimeri tiek uzlikta atbildība par visu pārkāpuma laikposmu un tādējādi arī par faktiem, ko pirms 2002. gada 1. janvāra ir izdarījis EniChem SpA.

86 Turpinot, otrajā paziņojumā par iebildumiem ir precizēts, ka tiktāl, ciktāl laikposmā no 2002. gada 1. janvāra līdz 20. oktobrim EniChem SpA kontrolēja 100 % Polimeri kapitāla daļu, Syndial ir jāatzīst par solidāri atbildīgu par Polimeri pārkāpumu attiecībā uz šo laikposmu. No tā izriet, ka otrajā paziņojumā par iebildumiem Syndial atbildība ir uzlikta nevis attiecībā uz visu pārkāpuma ilgumu, bet tikai attiecībā uz ierobežotu laikposmu kā Polimeri mātes sabiedrībai no 2002. gada 1. janvāra līdz 20. oktobrim.

87 No tā izriet, ka Polimeri premisa ir kļūdaina.

88 Tā kā nav izvirzīti detalizētāki argumenti, iebildums par Polimeri tiesību uz aizstāvību pārkāpumu šajā sakarā tādējādi ir jānoraida.

89 Attiecībā uz Polimeri tiesas sēdē izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru Syndial izslēgšana no apstrīdētā lēmuma adresātu skaita esot ļāvusi Komisijai “izvairīties” no naudas soda maksimālā lieluma 10 % no apgrozījuma apmērā, pieņemot, ka šāds arguments, neraugoties uz tā novēlotu iesniegšanu, ir pieņemams, ir jānorāda, ka tas papildina sešpadsmitā pamata ietvaros izvirzītos argumentus. Turpmāk 313.–316. punktā minēto iemeslu dēļ šis arguments ir jānoraida.

90 Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri izvirzītais trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

B – Par pamatiem saistībā ar apstrīdētā lēmuma būtību

1. Par ceturto pamatu attiecībā uz konkrētā tirgus nepareizu definīciju

a) Lietas dalībnieku argumenti

91 Polimeri norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija esot apvienojusi divas lietas attiecībā uz BK un EPBK, kamēr izmeklēšanas gaitā tās esot bijušas nodalītas. Šīs hipotētiskās kopīgās nozares pārbaude esot tikusi ierobežota ar vienas tabulas izstrādāšanu (apstrīdētā lēmuma 3. tabula), nesniedzot nekādu paskaidrojošu komentāru. Polimeri uzsver, ka procesu saistībā ar saskaņošanu kontekstā Komisija vienmēr esot pievērsusi uzmanību atšķirīgu tirgu nodalīšanai. Šajā lietā Polimeri norāda, ka nosacījumi, lai pamatotu šādu apvienošanu, neesot izpildīti nedz no tehniskā un komerciālā viedokļa, nedz arī no konkurences sistēmas viedokļa.

92 Pirmkārt, Polimeri norāda, ka BK esot konkurences stāvoklī ar dabisko kaučuku. To izmantojot viegliem un smagiem komerciāliem transportlīdzekļiem domātajās riepās, pamatā – riepas sānu daļā. Sniedzot šajā sakarā analīzi, Polimeri norāda, ka BK tirgum esot jāietver BK tirgus summa un daļa no dabiskā kaučuka tirgus summas. Šajā kontekstā Polimeri tirgus daļa starp 1996. un 2002. gadu nekad neesot pārsniegusi 11,8 %. Polimeri uzsver, ka apstrīdētā lēmuma 1. tabulā Komisija esot izslēgusi visas atsauces uz tirgus daļām, uz kopējo BK tirgu un šī tirgus daļu, kas nepiederēja attiecīgajiem uzņēmumiem. Šie dati, lai gan tie, kā uzskata Polimeri, ir apstrīdami, esot bijuši norādīti otrajā paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā neesot atsauces nedz uz iespējamās aizliegtās vienošanās spēju ietekmēt tirgu, nedz arī uz šādu katra no tās dalībniekiem spēju. Polimeri piebilst, ka Komisijas veiktā informācijas izņemšana esot vērsta uz to, lai izslēgtu elementus, kas parāda tās analīzes apstrīdamo raksturu, tādus kā tirgus nosegšanas līmenis saistībā ar attiecīgajiem uzņēmumiem, kas esot daudz zemāks nekā tas, kas sākotnēji bija minēts otrajā paziņojumā par iebildumiem.

93 Otrkārt, Polimeri uzsver, ka EPBK esot vispārējas lietošanas kaučuks, kas esot piemērots izmantošanai daudzām vajadzībām, nebūdams ideāls nevienā no šiem izmantošanas gadījumiem. Svarīgākā izmantošanas nozare esot transportiera lentes. Tomēr neesot nevienas izmantošanas nozares, kur EPBK tehniski nevarētu aizstāt. Sniedzot šajā sakarā analīzi, Polimeri norāda, ka EPBK tirgum esot jāietver EPBK tirgus summa un daļa no dabiskā kaučuka tirgus. Šajā kontekstā Polimeri tirgus daļa starp 1996. un 2002. gadu nekad neesot pārsniegusi 13,8 %. Turklāt apstrīdētajā lēmumā esot pazudušas tirgus daļas attiecībā uz EPBK, tāpat kā norāde uz kopējo tirgu un citu ražotāju tirdzniecības aprēķins. Polimeri uzsver, ka, runājot par citu ražotāju tirdzniecību, tas esot apstrīdējis sākotnēji otrajā paziņojumā par iebildumiem ietvertos datus.

94 Treškārt, katrā ziņā uzskatot, ka BK un EPBK tirgiem nevajadzētu tikt apvienotiem, Polimeri uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija esot radikāli mainījusi apvienotā tirgus aprēķinu. Polimeri norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. tabulā norādītais globālā tirgus aprēķins esot daudz zemāks par šī paša priekšmeta otrajā paziņojumā par iebildumiem tabulā iekļauto aprēķinu, kamēr attiecīgo uzņēmumu apgrozījumi esot palikuši tādi paši. Šī atšķirība izrietot no BK un EPBK tirdzniecības, kas ir pieskaitāma citiem ražotājiem. Tātad atbilstoši apstrīdētā lēmuma redakcijai šķiet, ka aizliegtā vienošanās kontrolē 90 % tirgus, kamēr otrajā paziņojumā par iebildumiem tā atbilstot tikai nepilniem 60 % tirgus. Polimeri piebilst, ka, ja būtu jāņem vērā arī attiecīgo uzņēmumu darbība dabiskā kaučuka tirgū, kas ir BK un EPBK konkurents, ietekmes apjoms samazinātos līdz līmenim, kas ir daudz mazāks par 50 %.

95 Ceturtkārt, saistībā ar pieprasījumu Polimeri norāda, ka BK un EPBK netiekot izmantoti ekskluzīvi riepu ražošanā, kā to norādot Komisija, lai gan šī izmantošana ir prevalējoša (starp 60 % un 70 %). Svarīgas izmantošanas atšķirības, kas pastāvot starp BK un EPBK ārpus riepu ražošanas jomas, apstiprinot faktu, ka abus ražojumus vērtēt kopīgi vienotā tirgū vai nozarē būtu kļūdaini. Kas attiecas uz riepu ražošanu, pieci lielie ražotāji absorbējot šim nolūkam paredzētā BK un EPBK apjomus. Tomēr neviens no šiem lielajiem klientiem negūstot piegādes tikai no viena sintētiskā kaučuka ražotāja. Turklāt Komisija pati atzīstot, ka vairākiem riepu ražotājiem pašiem ir sava sintētiskā kaučuka ražošana un tiem lielā apmērā tiekot piegādāts arī dabiskais kaučuks. No tā izrietot, ka riepu ražotāju ietekme, slēdzot līgumus, salīdzinot ar šādu kaučuka ražotāju ietekmi, esot būtiska un ka riepu ražotāju radītās tirgus pārskatāmības līmenis sarunu posmā esot augsts. Šie apstākļi nolīguma starp ražotājiem esamību padarot mazticamu. Turklāt būtiska līgumu procentuālā daļa (starp 40 % un 60 %) balstoties uz “cenu formulu”, kas ietverot atsauci uz izejvielu cenu. Tas atņemot konkurentu trimestru apspriedēm par cenām jebkādu faktisku nozīmi un ietekmi.

96 Polimeri piebilst, ka Komisija savos procesuālajos dokumentos esot nepilnīgi citējusi Tiesas 2006. gada 16. februāra rīkojumu lietā C‑111/04 P Adriatica di Navigazione/Komisija (Krājumā nav publicēts). Minētā rīkojuma 32. punktā Tiesa esot norādījusi, ka “Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka attiecīgā tirgus neskaidras un nepilnīgas definīcijas rezultātā [varēja] rasties kļūda saistībā ar atbildības uzlikšanu”. Šajā lietā izmantotais tirgus esot ļāvis Komisijai absolūti neitrālu rīcību kvalificēt kā prettiesisku. It īpaši nepastāvot lieta attiecībā uz BK kā tāda.

97 Komisija prasa pamatu noraidīt. It īpaši tā norāda, ka attiecīgā tirgus definīcijas apstrīdēšana saistībā ar aizliegtās vienošanās esamību esot neefektīva.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

98 Komisija apstrīdētajā lēmumā precizē, ka sākotnēji esot bijuši piešķirti divi lietu numuri. Pirmais attiecās uz lūgumu atbrīvot no soda, ko bija iesniedzis Bayer, saistībā ar BK. Otrais attiecās uz lūgumu atbrīvot no soda, ko tāpat bija iesniedzis Bayer, saistībā ar EPBK. Tomēr izmeklēšana esot tikusi veikta vienoti un vairākums procesuālo aktu (tostarp abi paziņojumi par iebildumiem) esot attiekušies uz abām nozarēm. Pēc pirmā paziņojuma par iebildumiem esot ticis izmantots viens lietas numurs. Abos paziņojumos par iebildumiem, kā arī apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka attiecīgā prakse veido vienotu un turpinātu pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 90. un 91. apsvērums).

99 Savos argumentos Polimeri faktiski izvirza divus iebildumus pret apstrīdēto lēmumu. Pirmkārt, tas uzskata, ka abi sākotnējie procesi attiecībā uz BK un EPBK Komisijai neesot bijuši jāapvieno. Otrkārt, tas apstrīd Komisijas izmantoto tirgus definīciju, kas ietver sadalījumu atbilstoši nozarēm.

100 Saistībā ar pirmo Polimeri izvirzīto iebildumu jāatgādina, ka objektīvu iemeslu dēļ Komisijai ir tiesības gan sadalīt, gan arī apvienot procesus (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑30/05 Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājumā nav publicēts, 64. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā nekas nedod pamatu uzskatīt, ka abu procesu apvienošanā nebūtu ievēroti objektīvi iemesli. It īpaši nevar apstrīdēt, ka BK un EPBK, ņemot vērā tostarp abu ražojumu fiziskos raksturojumus un izmantošanu, pieder vienai un tai pašai darbības nozarei. Turpinot, no apstrīdētā lēmuma un attiecīgo uzņēmumu paziņojumiem izriet, ka dažas no attiecīgajām prettiesiskajām sanāksmēm vienlaikus attiecās uz BK un EPBK. Šajos apstākļos ar Polimeri argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas šajā sakarā veikto izvēli. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka attiecīgo pārkāpumu var uzskatīt par tādu, kas patiesībā ietver divus dažādus pārkāpumus, apstāklim, ka šie pārkāpumi ir noteikti vairākos lēmumos vai vienā lēmumā, nav nozīmes, jo šajā lietā ir noteikts, ka attiecīgajiem pārkāpumiem nav iestājies noilgums (šajā ziņā skat. iepriekš minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 63. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05 BASF un UCB/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 158. punkts). It īpaši nekas nedod pamatu uzskatīt, ka procesu apvienošanas fakta dēļ Komisija būtu kļūdaini vainojusi Polimeri pārkāpumā. Turklāt EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viens vai vairāki šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi un katrs atsevišķi arī var būt minētās tiesību normas pārkāpums. Ja, kā tas ir šajā lietā, dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas ir vērsts uz konkurences kopējā tirgū izkropļošanu, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 258. punkts).

101 Saistībā ar otro Polimeri izvirzīto iebildumu ir pietiekami konstatēt, ka attiecīgā tirgus definīcijas apstrīdēšana ceturtā pamata ietvaros ir neefektīva, jo šī apstrīdēšana pati par sevi nevar novest pie pierādījuma, ka EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti. Tādējādi Polimeri no tā nevar secināt, ka tas nav piedalījies aizliegtajā vienošanās (šajā ziņā skat. iepriekš 96. punktā minēto rīkojumu lietā Adriatica di Navigazione/Komisija, 30. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 172. punkts). It īpaši nekas nedod pamatu uzskatīt, ka attiecīgā tirgus definīcijas dēļ Komisija būtu kļūdaini vainojusi Polimeri pārkāpumā. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka apstrīdētajā lēmumā ir skaidri paredzēta Polimeri atbildība attiecībā gan uz BK, gan uz EPBK. Šajos apstākļos tas, ka Komisija ir norādījusi uz vienota pārkāpuma saistībā ar šiem diviem ražojumiem esamību, neizraisa Polimeri apsūdzēšanu par tādu pārkāpumu, par kuru tas nebūtu jāatzīst par atbildīgu. Tas turklāt neliedz Polimeri apstrīdēt attiecīgā tirgus definīciju desmitā pamata saistībā ar pārkāpuma smaguma vērtējumu kontekstā.

102 Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri izvirzītais ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

2. Par piekto pamatu attiecībā uz cenu attīstību aplūkojamajā laikposmā

a) Lietas dalībnieku argumenti

103 Polimeri norāda, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem Komisija esot norādījusi analīzi par cenu attīstību BK un EPBK tirgos. Taču otrajā paziņojumā par iebildumiem un pēc tam apstrīdētajā lēmumā Komisija daļu attiecībā uz pārkāpuma “ekonomiskiem pierādījumiem” esot izlaidusi. Tādējādi tā esot netieši atzinusi, ka iespējamajam pārkāpumam nav bijis nekādas konkrētas ietekmes. Polimeri uzsver, ka [daļas] izlaišana esot notikusi pēc detalizētas analīzes saņemšanas, kuru Syndial bija iesniedzis administratīvā procesa gaitā un kuru Polimeri pievieno prasības pielikumā. Šī analīze parādot, ka praktizētās cenas nav bijušas pakļautas kontrolei un pielīdzināšanai un ka iespējamā cenu koordinēšana, ja tā bija saskatāma, patiesībā bija ražotāju reakcija uz izejvielu cenām un tirgus attīstību.

104 Skaidrojums, ko Komisija ir sniegusi apstrīdētā lēmuma 275.–280. apsvērumā, atbildot uz Syndial sniegto analīzi, neesot pārliecinošs. Polimeri, norādot detalizētu pārdošanas cenu attīstības aprēķinu attiecīgajā tirgū, uzskata, ka starpības starp uzņēmumu cenu līmeņiem esot bijušas pārāk būtiskas, lai tās varētu kvalificēt kā cenas “ar augstu korelācijas līmeni”. Polimeri piemēra pēc norāda, ka starp 1992. gada pirmo trimestri un 1995. gada trešo trimestri EniChem SpA cenu paaugstināšana esot bijusi par 30 % augstāka nekā Shell cenu paaugstināšana. Attiecībā uz Komisijas kritiku, saskaņā ar kuru analīzē visiem ražojumiem esot tikusi patvaļīgi piešķirta faktiski identiska sākotnējā cenas vērtība, Polimeri precizē, ka, tieši pretēji, šī analīze parādot katra no ražotājiem sākotnējo cenu izmaiņas neatkarīgi no sākotnējās absolūtās vērtības. Tomēr Polimeri atzīst, ka attiecībā uz ražotājiem, kuru pilnīga cenu izmaiņu sērija nebija pieejama (proti, Bayer, Dwory un Kaučuk), sērijas izejas punkts tika noteikts attiecībā pret kopējo cenu izmaiņām, kas atbilst EniChem SpA izmaiņām. Tomēr nevienā gadījumā runa neesot par faktiskas cenas piešķiršanu ražotājam un jebkāda cita izvēle būtu radījusi tādu pašu rezultātu. Visbeidzot, Polimeri uzsver, ka tas nekad neesot apstiprinājis, ka butadiēna cena, lai gan šim faktoram esot prevalējošā ietekme, būtu vienīgais faktors, kas nosaka BK un EPBK galīgo cenu.

105 Polimeri piebilst, šo piezīmi attiecinot arī uz sesto pamatu, ka iespējamās aizliegtās vienošanās ietekmes izklāstīšanas neesamība esot izmeklēšanas trūkums un tas izraisot citu pierādījumu vērtības samazināšanos. Polimeri tāpat norāda, ka 2000. gada 15. marta spriedumā apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, saukts par “Ciment” spriedumu (Recueil, II‑491. lpp., 245. punkts), Vispārējā tiesa, atsaucoties uz 1995. gada 29. jūnija spriedumiem lietās T‑30/91 Solvay/Komisija (Recueil, II‑1775. lpp.) un T‑36/91 ICI/Komisija (Recueil, II‑1847. lpp.), esot konstatējusi, ka šajos spriedumos “dokumentāro pierādījumu vājuma dēļ [..] Vispārējā tiesa [ir] uzskatījusi, ka, lai juridiski pietiekami pierādītu ICI un Solvay inkriminējamas saskaņotas darbības, Komisijai [paziņojuma par iebildumiem] izstrādāšanas stadijā būtu bijis jāveic vispārīgs un rūpīgs ekonomisks vērtējums tostarp attiecībā un konkrēto tirgu, kā arī nozīmīgumu un šajā tirgū aktīvo uzņēmumu rīcību”.

106 Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā atgādina, ka EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas vajadzībām tad, ja nolīguma mērķis ir ierobežot, novērst vai izkropļot konkurences funkcionēšanu, neesot jāņem vērā konkrētā nolīguma ietekme. Komisija piebilst, šo piezīmi attiecinot arī uz sesto pamatu, ka aizliegtās vienošanās esamība neapšaubāmi izrietot no virknes precīzu un saskaņotu apstākļu, kas ir plaši aprakstīti apstrīdētajā lēmumā.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

107 Vispirms ir jānorāda, ka ar saviem argumentiem Polimeri apstrīd Komisijas veikto aizliegtās vienošanās starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāvēšanas konstatējumu. Polimeri būtībā uzskata, ka praktizētās cenas izrietot nevis no saskaņošanas, bet gan no izejvielu izmaksu attīstības un tirgus attīstības.

108 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, nav jāņem vērā nolīguma konkrēta ietekme, ja tā mērķis ir ierobežot, nepieļaut vai izkropļot konkurences funkcionēšanu (iepriekš 50. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 122. un 123. punkts; 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 491. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 84. punkts). Īpaši attiecībā uz nolīgumiem, kas vērsti pret konkurenci un kas, kā tas ir šajā gadījumā, tiek noslēgti, satiekoties konkurējošu uzņēmumu pārstāvjiem, Tiesa jau ir nospriedusi, ka EKL 81. panta 1. punkts tiek pārkāpts tādā gadījumā, ja šo sanāksmju mērķis ir konkurences ierobežošana, nepieļaušana vai izkropļošana un tādējādi tie ir vērsti uz mākslīgu tirgus darbības regulēšanu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 508. un 509. punkts; iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, 47. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 84. punkts). Šajā gadījumā, lai pierādītu kāda uzņēmuma dalību aizliegtā vienošanās, pietiek ar to, ka Komisija pierāda konkrētā uzņēmuma piedalīšanos sanāksmēs, kurās tika noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, attiecīgā uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas ir vērsis konkurējošu uzņēmumu uzmanību uz to, kas tas sanāksmē piedalās ar atšķirīgu redzējumu (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 155. punkts; iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 81. punkts, un iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, 47. punkts).

109 Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka starp uzņēmumiem notikušās saskaņošanas pierādījums izriet nevis no vienkārša rīcības tirgū paralēlā rakstura konstatējuma, bet no dokumentiem, no kuriem izriet, ka attiecīgās darbības ir saskaņošanas rezultāts. Šādos apstākļos ar Polimeri sniegto alternatīvo skaidrojumu attiecībā uz praktizējamām cenām nevar apstrīdēt Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegtā vienošanās (šajā ziņā skat. iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā PVC II, 727. un 728. punkts).

110 Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri izvirzītais piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

3. Par sesto pamatu attiecībā uz piegādēm galvenajiem klientiem

a) Lietas dalībnieku argumenti

111 Polimeri uzskata, ka esot grūti saprast Michelin iestāšanās lietā apjomu un ietekmi. Šis pēdējais pat neesot mēģinājis pierādīt, ka 1995. gadā novērotais cenu paralēlais raksturs ir turpinājis pastāvēt sekojošajos gados. Turklāt Polimeri norāda, ka Michelin iegādājās ražojumus no četriem ražotājiem attiecībā uz BK un no sešiem ražotājiem attiecībā uz EPBK. No Komisijai administratīvā procesa gaitā iesniegtās analīzes izrietot, ka EniChem SpA veiktās piegādes nevarēja būt daļa no sadalīšanas vai “saskaņošanas” plāna. Tas izrietot tostarp no apjomu, kas katram no riepu ražotājiem ir piedēvēts laikposmā no 1997. līdz 2003. gadam, variācijām.

112 Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā atgādina, ka neesot bijis vajadzības ņemt vērā konkrēto nolīguma ietekmi, jo tā priekšmets ir konkurences ierobežošana.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

113 Vispirms ir jānorāda, ka ar saviem argumentiem Polimeri apstrīd Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegta vienošanās. Polimeri būtībā uzskata, ka piegādes galvenajiem klientiem neesot bijušas koordinētas, ko pierādot pārdoto apjomu variācijas.

114 To pašu iemeslu dēļ kā tie, kas iepriekš minētajā 107.–109. punktā ir norādīti piektā pamata kontekstā, ar Polimeri izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegta vienošanās.

115 Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri izvirzītais sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

4. Par septīto pamatu attiecībā uz pārkāpuma prettiesisku inkriminēšanu Polimeri

a) Lietas dalībnieku argumenti

116 Polimeri norāda, ka, ja tā dalība aizliegtajā vienošanās tiktu apstiprināta, ko tas apstrīd, Komisijai būtu jānodala Syndial un paša Polimeri atbildība atbilstoši attiecīgajiem laikposmiem, kad tie vadījuši darbības attiecībā uz BK un EPBK (tas ir, no 1996. gada 20. maija līdz 2001. gada 31. decembrim attiecībā uz Syndial un no 2002. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 28. novembrim attiecībā uz Polimeri). Tas šajā sakarā norāda uz no judikatūras izrietošu principu, atbilstoši kuram fiziskai vai juridiskai personai, kas vada attiecīgu uzņēmumu Kopienas konkurences tiesību pārkāpuma izdarīšanas laikā, parasti ir pienākums par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā par uzņēmuma vadību ir atbildīga cita persona (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumi lietā C‑279/98 P Cascades/Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 77.–82. punkts, un lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I‑9925. lpp., 38. punkts). Apstrīdētā lēmuma 337. apsvērumā Komisija šo principu atzīstot. Tomēr Polimeri uzsver, ka nākamajā apsvērumā Komisija esot nolēmusi tam uzlikt visu atbildību par pārkāpumu, ieskaitot laikposmu, kad attiecīgajās nozarēs aktīvs bija Syndial, un atbrīvot šo pēdējo no jebkādas atbildības.

117 Komisija, apstrīdētā lēmuma 367.–369. punktā pamatojot savu izvēli, norādot uz ekonomiskas turpinātības kritēriju un atsaucoties uz iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija. Tomēr šajā spriedumā Tiesa tāpat esot konstatējusi strukturālo saikni starp cedentu un cesionāru, tas ir, kontroli vienam pār otru 50 % apmērā. Polimeri piebilst, ka minētajā lietā sabiedrība cesionāre, Aalborg, neesot bijusi nekas cits kā ad hoc veidojums pārkāpuma vajadzībām, lai pārņemtu mātes sabiedrības darbību cementa nozarē. Izskatāmajā lietā Polimeri kā uzņēmums esot eksistējis kopš 1995. gada, un laikposmā, kad BK un EPBK ražotāji slēdza (kā uzskata Komisija) pret konkurenci vērstas vienošanās, tā esot nodarbojusies ar polietilēniem (un nevis elastomēriem) katrā ziņā likumīgā veidā. “Tās pašas ekonomiskās vienības” kritērija neapsvērta izmantošana, lai nodotu uzņēmuma cedenta atbildību cesionāram, radot risku absurdā veidā nonākt pie soda personīgā rakstura principa neievērošanas (ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumi lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑133. lpp.). Komisijai, ja tā paredzēja veikt atbildības nodošanu, esot bijuši jānorāda citi faktori. Šajā lietā Komisija it īpaši norādot, pirmkārt, ka 2002. gada 1. janvārī notikusi darbību nodošana ir ietvērusi Syndial pamatdarbības un personāla nodošanu Polimeri, otrkārt, ka darbības nodošanas brīdī attiecīgais Syndial apgrozījums ir samazinājies un ka tādējādi pastāv nopietns risks, ka Syndial vairs nav pietiekamu aktīvu, lai varētu samaksāt naudas sodu, un, treškārt, ka pēc darbības nodošanas Polimeri ir piedalījies Sintētiskā kaučuka Eiropas asociācijas sanāksmēs ar tām pašām personām, kuras pieder EniChem SpA personālam. Pirmais un trešais arguments neesot atbilstīgi, lai pamatotu atbildības nodošanu. Polimeri šajā sakarā norāda, ka šie elementi pastāvot arī attiecībās starp Dow un Shell un neesot bijuši pamats Dow atbildībai par Shell izdarīto pārkāpumu pirms darbības nodošanas. Kas attiecas uz otro Komisijas norādīto argumentu, no juridiskā viedokļa tam neesot nozīmes, ja nav pierādīts, ka sabiedrība ir maksātnespējīga, kas Syndial gadījumā, kurš šodien turpinot pastāvēt, neesot taisnība. Turklāt šis arguments esot mazticams it īpaši tāpēc, ka šajā lietā Komisija, lai izvairītos no jebkāda nemaksāšanas riska, ir uzlikusi solidāro atbildību. Polimeri piebilst, ka EniChem SpA kontrole pār Polimeri desmit mēnešu laikā pēc darbības nodošanas esot bijusi tikai pagaidu risinājums pirms holdinga sabiedrības kontroles īstenošanas.

118 Polimeri no tā secina, ka ekonomiskās turpinātības kritērijs šajā lietā esot ticis piemērots, pārkāpjot soda personīgā rakstura principu, veidā, kas neatbilst Kopienas judikatūrai, bez pietiekama pamatojuma un diskriminējošā veidā.

119 Komisija prasa pamatu noraidīt. It īpaši tā norāda, ka starp sabiedrību cedenti, kura ir iesaistīta aizliegtajā vienošanās (EniChem SpA/Syndial), un sabiedrību cesionāri (Polimeri) pastāvot ekonomiskā turpinātība.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

120 Kā ir atgādināts iepriekš 4. punktā, Eni darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja EniChem Elastomeri Srl, kuru netieši kontrolēja Eni ar savas meitas sabiedrības EniChem SpA starpniecību. 1997. gada 1. novembrī EniChem Elastomeri apvienojās ar EniChem SpA. Eni piederēja 99,97 % no EniChem SpA. 2002. gada 1. janvārī EniChem SpA nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tajā skaitā darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem) savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai Polimeri. Kopš 2002. gada 21. oktobra Eni tieši un pilnībā kontrolē Polimeri. Kopš 2003. gada 1. maija EniChem SpA nomainīja savu nosaukumu uz Syndial (apstrīdētā lēmuma 26.–32. apsvērums).

121 Apstrīdētajā lēmuma Komisija norāda, ka starp EniChem SpA (kas ir kļuvis par Syndial) un Polimeri pastāvot strukturālā saikne, jo šīs sabiedrības esot piederīgas vienam un tam pašam uzņēmumam. Šajā konkrētajā gadījumā tā secina, ka esot jāatzīst Polimeri atbildība par Syndial izdarīto pārkāpumu, lai gan šis pēdējais uzņēmums turpinot pastāvēt (apstrīdētā lēmuma 338., 368. un 369. apsvērums).

122 Komisija piebilst, ka vispirms Polimeri atbildību tāpat pamatojot fakts, ka pirms un pēc attiecīgo darbību nodošanas EniChem SpA ir bijusi vienīgā Polimeri akcionāre un ka minētā nodošana nav bijusi pamats nekādai faktiskai samaksai. Turpinot, pēc šīs nodošanas EniChem SpA kapitāls un apgrozījums esot būtiski samazinājies un šīs sabiedrības darbība esot ierobežota. Visbeidzot, darbinieks, kas pārkāpumā piedalījies saistībā ar EniChem SpA, esot turpinājis piedalīties minētajā pārkāpumā saistībā ar Polimeri (apstrīdētā lēmuma 369.–373. apsvērums).

123 Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ja vienība ar savu ekonomisko darbību pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personīgas atbildības principu ir jāatbild par pārkāpumu (šajā ziņā skat. iepriekš 50. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 145. punkts, un iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā Cascades/Komisija, 78. punkts; skat. arī Tiesas 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts).

124 Tomēr, ja divas vienības veido vienu un to pašu ekonomisko vienību, tas, ka saimnieciskā vienība, kura ir izdarījusi pārkāpumu, vēl pastāv, pats par sevi netraucē uzlikt sodu tai vienībai, kurai tā ir nodevusi savu ekonomisko darbību (šajā ziņā skat. iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 355.–358. punkts, un 2006. gada 27. septembra Vispārējās tiesas spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 132. punkts).

125 Šāda soda piemērošana it īpaši ir pieļaujama, ja šīs vienības kontrolē viena un tā pati persona un, ievērojot tās saistošās ciešās ekonomiskās un organizatoriskās saites, tās ir piemērojušas būtībā tās pašas komerciālas vadlīnijas (iepriekš 123. punktā minētais spriedums lietā ETI u.c., 49. punkts).

126 Šajā lietā ir noteikts, ka to pārkāpjošo darbību veikšanas laikā EniChem SpA un Polimeri bija tieši vai netieši pilnībā piederīgi vienai un tai pašai sabiedrībai, proti, Eni. Šajos apstākļos personīgās atbildības princips neliedz, ka sods par pārkāpumu, ko vispirms uzsācis EniChem SpA un pēc tam turpinājis Polimeri, tiek kopumā piemērots šim pēdējam uzņēmumam (šajā ziņā skat. iepriekš 123. punktā minēto spriedumu lietā ETI u.c., 51. punkts).

127 Ar citiem Polimeri izvirzītajiem argumentiem šo secinājumu nevar apstrīdēt.

128 It īpaši saistībā ar faktu, ka Komisijas norādītie apstākļi, kuri ir atspoguļoti iepriekš minētajā 122. punktā, neattiecoties uz lietu, ir jānorāda, ka Komisijas secinājums, ka Polimeri ir jāuzliek atbildība par EniChem SpA (kas ir kļuvis par Syndial) darbībām, balstās uz to, ka attiecīgo darbību nodošana ir notikusi starp divām sabiedrībām, kas ir piederīgas vienam un tam pašam uzņēmumam. Citi Komisijas apstrīdētajā lēmumā norādītie apstākļi, kuri ir atspoguļoti iepriekš minētajā 122. punktā, vienīgi apstiprina Komisijas secinājumu, kā liecina apstākļa vārda “arī” izmantošana apstrīdētā lēmuma 369. punktā. Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka Komisijas norādītie apstākļi neattiektos uz lietu, ar šo konstatējumu nevarētu apstrīdēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu šajā ziņā.

129 Katrā ziņā Komisijas norādītie apstākļi, ko Polimeri no faktu viedokļa nav apstrīdējis, attiecas uz lietu. Šie apstākļi parāda, ka soda piemērošana uzņēmumam, kas juridiski turpina pastāvēt, bet vairs neveic ekonomisku darbību, rada risku, ka tam nebūs preventīvas iedarbības un ka, ja nav paredzēta iespēja uzlikt sodu citai saimnieciskai vienībai, nevis tai, kas ir izdarījusi pārkāpumu, uzņēmumi var izvairīties no soda tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu dēļ (šajā ziņā skat. iepriekš 123. punktā minēto spriedums lietā ETI u.c., 40. un 41. punkts).

130 Visbeidzot, ciktāl Polimeri ar saviem argumentiem norāda uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību, ir pietiekami konstatēt, ka iepriekš 120.–122. punktā minētajos apsvērumos Komisija ir skaidri identificējusi vērtējuma elementus, kas tai šajā lietā ir ļāvuši uzlikt Polimeri atbildību.

131 Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri izvirzītais septītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

5. Par astoto pamatu attiecībā uz aizliegtas vienošanās esamības konstatējuma pamatojuma trūkumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

Ievada apsvērumi

132 Polimeri izvirzītais astotais pamats formāli sadalās divās daļās. Pirmās daļas ietvaros Polimeri apstrīd Komisijas izmantotos pierādījumu avotus. Otrās daļas ietvaros Polimeri apstrīd apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās vispārējs apraksts”.

133 Saistībā ar apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās sanāksmes” Polimeri norāda uz trim pielikumiem, ko tas ir pievienojis prasības pieteikumam un ko tas pretēji Komisijas viedoklim uzskata par pieņemamiem. No Komisijas procesuālajos dokumentos minētās judikatūras varot secināt, ka pielikuma iespējama nepieņemamība ir vērtējama saistībā ar pamata, ar kuru minētais pielikums ir saistīts, atbilstošu iekļaušanu un formulējumu prasības pieteikumā. Vispārēja atsauce uz vienu vai vairākiem pielikumiem par nepieņemamu esot atzīstama tad, ja juridiskā bāze (pamats), ar kuru ir saistīti pielikumā iekļautie apstākļi, nav atbilstoši formulēta prasības pieteikumā. Šajā lietā Polimeri esot, pirmkārt, konkrēti atgādinājis dažādu pielikumu saturu prasības pieteikumā un, otrkārt, vienu no tiem norādītajā prasības pieteikumā minējis precīzākā veidā. Tam esot piebilstams, ka pašā pielikumu tekstā esot izdarītas vairākas atsauces uz noteiktām prasības pieteikuma daļām un uz citiem pielikumiem un ka vienlaikus esot ticis iesniegts tulkojums franču valodā. Tādējādi attiecīgajiem pielikumiem vienkārši esot prasības pieteikumā izvirzīta pamata pierādīšanas un instrumentālā funkcija.

Par astotā pamata pirmo daļu attiecībā uz pierādījumu avotiem

134 Pirmkār