ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 24. novembrī 1( )

Lieta C‑3/05

Gaetano Verdoliva

pret

J. M. Van der Hoeven BV u.c.

[Corte d’Appello di Cagliari (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Briseles Konvencija – 36. pants – Jēdziens “izsniegšana” – Rīkojuma par exequatur izsniegšana, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību – Uzzināšanas un izsniegšanas līdzvērtība – Izsniegšanas trūkumu novēršana ar to, ka tiek uzzināts par rīkojumu par exequatur

I – Ievads

1. Izskatāmajā lietā Corte d’Appello di Cagliari (Itālija) lūdz Tiesu interpretēt 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (turpmāk tekstā – “Konvencija”) 36. pantu ( ). It īpaši tiek lūgts skaidrot jautājumu, vai rīkojuma par exequatur neizsniegšanas vai izsniegšanas, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, gadījumā uzzināšana par šāda rīkojuma [esamību] ir pietiekama, lai sāktos Konvencijas 36. pantā noteiktais termiņš.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Briseles konvencija

2. Saskaņā ar Konvencijas 26. pantu līgumslēdzējā valstī pieņemts spriedums bez kādas īpašas procedūras atzīstams pārējās līgumslēdzējās valstīs.

3. Konvencijas 27. un 28. pants sniedz iemeslu uzskaitījumu, kuru gadījumā spriedumus neatzīst. Saskaņā ar Konvencijas 27. panta 2. punktu spriedums netiek cita starpā atzīts,

“ja atbildētājam, kas nav ieradies, dokuments, ar kuru ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments nav izsniegts vai paziņots noteiktā kārtībā un pietiekami laicīgi, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību” [neoficiāls tulkojums].

4. Saskaņā ar Konvencijas 31. pantu vienā līgumslēdzējas valstī pieņemti un izpildāmi lēmumi jāizpilda citā līgumslēdzējā valstī, ja pēc kādas ieinteresētās puses pieprasījuma tie ir pasludināti par izpildāmiem šajā pēdējā valstī. Saskaņā ar Konvencijas 34. pantu tiesa, kura izskata prasības pieteikumu [par sprieduma izpildi], lemj pēc iespējas ātri, un persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, šajā tiesvedības posmā nav tiesīga ne uz kādiem iesniegumiem prasības sakarā.

5. Saskaņā ar Konvencijas 35. pantu lēmums par izpildāmības deklarācijas prasību pēc tiesas sekretāra lūguma nekavējoties tiek darīts zināms prasības iesniedzējam saskaņā ar kārtību, kāda noteikta dalībvalstī, kurā celta izpildīšanas prasība. Ja iesniedzēja prasība tiek noraidīta, viņš saskaņā ar Konvencijas 40. pantu var [šo lēmumu] pārsūdzēt.

6. Konvencijas 36. pants attiecībā uz atbildētāja tiesībām pārsūdzēt [lēmumu] nosaka:

“Ja izpilde tiek atļauta, persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, viena mēneša laikā pēc lēmuma izsniegšanas var to pārsūdzēt.

Ja persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, pastāvīgi dzīvo citā līgumslēdzējā valstī, nevis tajā, kurā pieņemts lēmums, ar kuru tika atļauta izpilde, pārsūdzības termiņš ir divi mēneši, un tas sākas dienā, kad šī persona personiski saņēmusi paziņojumu vai tas piesūtīts viņas dzīvesvietā. Termiņu nevar pagarināt attāluma dēļ.” [Neoficiāls tulkojums]

7. Saskaņā ar Konvencijas 37. pantu [lēmumu] Itālijā, pamatojoties uz 36. pantu, iespējams pārsūdzēt Corte d’appello. Konvencijas 39. pants nosaka – kamēr nav beidzies 36. pantā paredzētais pārsūdzības termiņš un kamēr par to [pārsūdzību] nav pieņemts lēmums, atļauta izpilde drīkst aprobežoties tikai ar atbildētāja īpašuma arestu.

B – Valsts tiesību normas

8. Saskaņā ar Itālijas Civilprocesa kodeksa (Codice di Procedura Civile, turpmāk tekstā – “CPC”) 143. pantu izsniegšana personai, kuras atrašanās vieta un dzīvesvieta nav zināmas, tiek veikta, tiesu izpildītājam nododot vienu akta kopiju pēdējās dzīvesvietas pašvaldībā un otru akta kopiju izliekot pie šī tiesu izpildītāja oficiālā ziņojumu dēļa.

9. Saskaņā ar iesniedzējtiesas skaidrojumu akta kopiju nodošana pēdējās dzīvesvietas pašvaldībā un izlikšana pie ziņojumu dēļa saskaņā ar Suprema Corte di Cassazione judikatūru ir būtiskas formalitātes, kuru neizpildes gadījumā izsniegšanu nevar uzskatīt par notikušu ( ). Ņemot vērā Suprema Corte di Cassazione judikatūru, izsniegšana saskaņā ar CPC 143. pantu bez tam “nav spēkā, ja tiesu izpildītājs savā ziņojumā nesniedz informāciju par veiktajām darbībām, lai noskaidrotu adresāta dzīvesvietu” ( ).

10. Noteikumi par brīdināšanas procedūru saskaņā ar CPC 633.–659. pantu kopā ar CPC 650. pantu satur normu, kas regulē novēlotu brīdinājuma rīkojumu apstrīdēšanu ( ). CPC 650. pants nosaka:

“Rīkojuma, ar kuru tiek uzlikts samaksāt [noteiktu summu], adresāts var pret to iesniegt iebildumus pat pēc rīkojumā norādītā termiņa beigām, ja viņš pierāda, ka par to savlaicīgi nav uzzinājis tāpēc, ka izsniegšana tika izdarīta, pārkāpjot noteikto kārtību, neparedzētu apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ.

[..]

Pēc tam, kad ir beidzies desmit dienu termiņš, skaitot no pirmā izpildes akta, šie iebildumi vairs nav pieņemami.”

III – Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

11. Ar aizmugurisku spriedumu 1993. gada 14. septembrī Arrondissementsrechtsbank ’s‑Gravenhage [Nīderlande] pamata tiesas prāvā piesprieda Itālijā dzīvojošajam Gaetano Verdolīvam [Gaetano Verdoliva] samaksāt NLG 365 000 Nīderlandē reģistrētajam uzņēmumam J. M. Van der Hoeven BV (turpmāk tekstā – “Van der Hoeven”) par siltumnīcu piegādi un uzstādīšanu.

12. 1994. gada 24. maijā Corte d’appello di Cagliari atļāva šī sprieduma exequatur Itālijas Republikā, sankcionējot aresta uzlikšanu summai, ko Verdolīva bija parādā, ITL 220 000 000 apmērā.

13. Pirmais mēģinājums izsniegt rīkojumu par exequatur, kas tika veikts Verdolīvas dzīvesvietā Kapoterrā [Capoterra] (Itālija), bija nesekmīgs, jo viņš “lai arī joprojām reģistrēts šajā vietā, bija mainījis dzīvesvietu pirms vairāk kā gada” (citāts no 1994. gada 14. jūlijā sastādītā protokola par nesekmīgu izsniegšanu).

14. Saskaņā ar 1994. gada 27. jūlija sastādīto protokolu par izsniegšanu tālāk rīkojuma par exequatur izsniegšana notika saskaņā ar CPC 143. pantu. Kā minēts protokolā par izsniegšanu: “tā kā adresāts norādītajā adresē nav atrodams, jo mainījis dzīvesvietu, [..] saskaņā ar CPC 143. pantu viena akta [rīkojuma par exequatur] kopija tika iesniegta Kapoterras pašvaldībā un otra akta kopija tika izlikta pie tiesu izpildītāja oficiālā ziņojuma dēļa”.

15. Tā kā 30 dienu laikā, skaitot no šādi veiktās izsniegšanas, Verdolīva nebija iesniedzis nekādus iebildumus, Van der Hoeven sāka sprieduma piespiedu izpildi, iestājoties izpildes procesos, kas jau bija ierosināti pret Verdolīvu.

16. Ar prasību, kas 1996. gada 4. decembrī iesniegta Tribunale Civile Cagliari, Verdolīva vērsās pret izpildi, apgalvojot, ka, tā kā nav Itālijas tiesas paziņojuma par rīkojumu par exequatur, Nīderlandes sprieduma izpilde ir nelikumīga un līdz ar to pārkāpj Briseles konvenciju. Turklāt Nīderlandes aizmuguriskais spriedums nav atzīstams, jo ir pārkāpts Konvencijas 27. panta 2. punkts. Vēlāk lietas izskatīšanas laikā Verdolīva sūdzējās, ka Corte d’Appello di Cagliari izdotais rīkojums par exequatur viņam nebija ticis izsniegts, jo akta kopija, pretēji izsniegšanas protokolā minētajam, nebija iesniegta Kapoterras pašvaldībā. Tā kā izsniegšana nav notikusi, nav sācies arī Konvencijas 36. pantā paredzētais termiņš.

17. Tribunale di Cagliari ar savu 2002. gada 7. jūnija spriedumu noraidīja prasību par iebildumiem pret sprieduma izpildi, kā arī šīs lietas ietvaros celto apsūdzību par izsniegšanas protokola viltošanu. Tiesa uzskatīja, ka prasība par iebildumiem bija noilgusi. Proti, 30 dienu termiņu, kura laikā varēja celt iebildumus – kā tas saskaņā ar CPC 650. pantu notiek brīdinājuma procedūras gadījumā – sāk skaitīt, vēlākais, no pirmā izpildes akta. Iebildumi šajā lietā nepārprotami nebija tikuši celti noteiktajā termiņā.

18. Verdolīva pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā un papildināja savu argumentāciju ar to, ka tiesu izpildītājs pirms pāriešanas pie publiskās izsniegšanas saskaņā ar CPC 143. pantu pretēji saviem amata pienākumiem nav pārbaudījis, vai adresāts patiesi nebija atrodams.

19. Corte d’Appello savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāsta, ka rīkojums par exequatur tikai pēc 30 dienu termiņa beigām kļūst par [sprieduma] izpildes juridisko pamatu. Tādēļ, ja rīkojuma par exequatur izsniegšana nav notikusi sekmīgi un nav sācies noteiktais termiņš, šajā lietā trūkst nepieciešamā izpildraksta.

20. Bez tam Corte d’Appello norāda, ka starp pusēm neesot domstarpību par to, ka pārsūdzētājs, vēlākais, pirmās instances tiesvedības laikā uzzinājis par rīkojumu par exequatur, kuru viņš pats 1998. gada 20. jūnijā pievienoja lietai. Kopš tā laika viņš šo lēmumu nav pārsūdzējis.

21. Ņemot vērā iepriekš minēto, Corte d’Appello uzdod Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus par Konvencijas 36. panta interpretāciju:

“1) Vai [Briseles] konvencija paredz autonomu “uzzināšanas par procesuāliem dokumentiem” jēdzienu, vai arī attiecībā uz šo jēdzienu tā atsaucas uz valsts tiesību normām?

2) Vai no [Briseles] konvencijas normām un it īpaši no [tās] 36. panta var secināt, ka [šajā pantā] paredzētā rīkojuma par exequatur izsniegšana var tikt veikta veidā, kas tiek uzskatīts par līdzvērtīgu?

3) Vai uzzināšanas par rīkojumu par exequatur, ja tas nav ticis izsniegts vispār vai nav ticis izsniegts noteiktā kārtībā, gadījumā tomēr sākas šajā pantā noteiktais termiņš, vai, ja tas tā nav, no [Briseles] konvencijas jāsecina, ka tā ierobežo veidus, kādos var tikt uzzināts par rīkojumu par exequatur?”

IV – Lietas dalībnieku argumenti

22. Tiesas procesā savus apsvērumus ir snieguši Verdolīva, Itālijas valdība un Komisija.

23. Verdolīva uzskata, ka uzzināšana neaizvieto Konvencijas 36. pantā paredzēto izsniegšanas procedūru. Aizstāvības tiesības tiek nodrošinātas tikai tādā gadījumā, ja persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, tiesiskā izsniegšanas procesā tiek arī informēta. Ar pieņēmumu par uzzināšanu vien nepietiek. Ja nav notikusi efektīva rīkojuma par exequatur izsniegšana ar kādas citas valsts juridisku pamatu, tad šim rīkojumam nav juridiska spēka, jo trūkst [rīkojuma] īstenošanai nepieciešamā izpildraksta ( ).

24. Vispirms Itālijas valdība norāda uz to, ka Konvencijas 36. pantā minētais izsniegšanas jēdziens ir jāsaprot strikti “tehniski – procesuālā” jeb formālā nozīmē, kas izriet arī no tā, ka Konvencijas itāļu valodas teksts 36. pantā paredz tikai “notificatione” iespēju, kamēr citi Konvencijas noteikumi vienlaicīgi pieļauj arī vienkāršu “comunicazione” iespēju. Tā kā Konvencija nesatur formālas izsniegšanas jēdziena definīciju, tad šis jēdziens var balstīties tikai uz katras attiecīgās dalībvalsts, kurā celta izpildīšanas prasība, procesuālajām tiesībām. Tas pats attiecas arī uz uzzināšanas jēdzienu.

25. Attiecībā uz otro un trešo iesniedzējtiesas jautājumu Itālijas valdība uzskata, ka Konvencija nepieļauj nekādas alternatīvas izsniegšanas formas, kas būtu līdzvērtīgas formālai izsniegšanai. Tā kā Konvencija attiecībā uz formālās izsniegšanas jēdzienu atsaucas uz dalībvalstu nacionālajām tiesībām, tad dalībvalstu nacionālo tiesu uzdevums ir izlemt, vai saskaņā ar attiecīgajām nacionālajām procesuālajām tiesībām vienkāršai uzzināšanai par rīkojumu par exequatur piemīt tāds pats juridisks spēks kā formālai izsniegšanai. Šī lēmuma ietvaros dalībvalstu nacionālās tiesas varētu ņemt vērā pamata nepieciešamību garantēt aizstāvības tiesības.

26. Komisija pirmo prejudiciālo jautājumu drīzāk saprot tā, ka iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Konvencijas 36. pantā minētais izsniegšanas jēdziens paredz efektīvu atbildētāja uzzināšanu par rīkojumu par exequatur. Komisija piekrīt, ka Konvencija neharmonizē dalībvalstu nacionālās izsniegšanas sistēmas. Konvencijas 20. , 27. un 36. panta mērķis ir visaptveroša aizstāvības tiesību aizsardzība visās procesa stadijās gan dalībvalstī, kurā ir pieņemts spriedums, gan arī dalībvalstī, kurā ir celta izpildīšanas prasība ( ). Tas būtu jāņem vērā arī dalībvalstu nacionālajos izsniegšanas noteikumos.

27. Tādēļ Komisija iesaka uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka izsniegšana Konvencijas izpratnē pamatā neprasa personīgu un efektīvu uzzināšanu tik ilgi, kamēr adresāts vēlākā laika brīdī, neskatoties uz iespējami jau beigušos pārsūdzības termiņu, kurš sākās izsniegšanas brīdi, var atsaukties uz nepietiekamu zināšanu par izsniegto tiesību aktu un varētu sevi aizstāvēt pret to.

28. Pēc Komisijas domām, otrais un trešais prejudiciālais jautājums ir formulēti neviennozīmīgi. No vienas puses, tie varētu attiekties uz to, vai bez rīkojuma par exequatur izsniegšanas var tieši izpildīt [šo rīkojumu] un vai ir pietiekami, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, uzzina par šo rīkojumu tā izpildes pasākumu laikā. Tas viennozīmīgi būtu aizstāvības tiesību pārkāpums un atbilde uz šo jautājumu būtu negatīva.

29. Pretēji tam uz šo jautājumu varētu atbildēt pozitīvi tad, ja šāda veida uzzināšanas gadījumā tiktu piešķirts papildu termiņš. Šādu termiņu varētu piešķirt, ja persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, nav varējusi ievērot 36. pantā paredzēto mēneša termiņu tādēļ, ka izsniegšana veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, vai arī ja izsniegšana nav veikta viņam personīgi.

30. Pēc Komisijas ieskatiem, dalībvalstu kompetencē ir tas, kā tās 36. pantā noteikto termiņa regulējumu pārņem nacionālajās tiesību normās, nelabvēlīgi neietekmējot aizstāvības tiesības ( ). Katrā ziņā nedrīkstētu apiet prasību par izsniegšanu, kā arī saīsināt 36. pantā noteikto termiņu.

V – Vērtējums

31. Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Konvencija ietver uzzināšanas jēdziena definīciju. Konvencijā, it īpaši tās 36. pantā, kura interpretācija ir šī procesa pamatā, uzzināšanas jēdziena definīcijas nav. 36. pants tikai apskata izsniegšanu.

32. Ņemot vērā sākotnējo tiesas procesu un [Konvencijas] 36. panta tekstu, uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi: Ir jānoskaidro, vai jēdziens “izsniegšana” ir autonoms jēdziens Konvencijā un vai saskaņā ar šo jēdzienu uzzināšana atbilst izsniegšanai tādējādi, ka uzzināšanas brīdī sākas Konvencijas 36. panta pirmajā daļā noteiktais pārsūdzēšanas termiņš.

33. Turpretim, pēc Komisijas domām, Tiesa ir lūgta principiāli sniegt savu nostāju par jautājumu, vai izsniegšanas jēdziens Konvencijas 36. pantā vispārīgi paredz atbildētāja efektīvu uzzināšanu par rīkojumu par exequatur.

34. Ņemot vērā sākotnējo tiesas procesu, šis jautājums tomēr ir tikai hipotētisks. [Iesniedzēj]tiesa šo jautājumu uzdod gadījumam, ja, iespējams, rīkojums par exequatur Verdolīvam netika izsniegts efektīvi. Tādējādi Tiesai nav jānosaka, vai izsniegšanai, kas notikusi saskaņā ar noteikumiem, kā papildus priekšnoteikums jāpievieno uzzināšana par šo rīkojumu, bet gan tikai tas, vai nepieciešamības gadījumā uzzināšana par rīkojumu par exequatur var aizvietot izsniegšanu.

35. No šāda viedokļa pirmais prejudiciālais jautājums lielā mērā pārklājas ar otro un trešo prejudiciālo jautājumu. Tādēļ ir saprātīgi aplūkot visus trīs jautājumus kopā.

36. Rezumējot, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Konvencijas 36. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka rīkojuma par exequatur izsniegšanas, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, gadījumā pietiek ar atbildētāja uzzināšanu par šo rīkojumu, lai sāktos pārsūdzēšanas termiņš.

37. Pirms atbildes uz šo jautājumu es vēlētos izteikt dažus komentārus par pārsūdzēšanas nozīmi Konvencijas 36. panta pirmajā daļā, kas vērsta uz atbildētāja tiesību ievērošanu.

A – Par pārsūdzēšanas nozīmi saskaņā ar Konvencijas 36. pantu

38. Carron lietā Tiesa secināja, ka ar “Konvencijas 31. līdz 49. pantu [..] līgumslēdzējām valstīm [tika] radīts vienots exequatur atļaujas iegūšanas process. Pirmajā, uz sacīkstes principu nebalstītā, šī procesa posmā prasītājs var ātri iegūt atļauju, ar kuru tiek atļauta izpilde kādā citā līgumslēdzējā valstī, nevis tajā, kurā tika pieņemts spriedums. Otrajā uz sacīkstes principa balstītā procesa fāzē tiek garantētas atbildētāja tiesības tādā veidā, ka šai personai ir iespēja pārsūdzēt lēmumu, ar kuru tika atļauta piespiedu izpilde.” ( )

39. Izpildes atļaujas iegūšanas process ir daļa no Konvencijas radītās kopējās sistēmas, kura mēģina savienot brīvu spriedumu civillietās un komerclietās ( ) apriti ar aizstāvības tiesību ievērošanu ( ). Personas, pret kuru ir celta izpildīšanas prasība, aizstāvības tiesības tiek aizsargātas ar Tiesas atzītu taisnīga procesa pamatprincipu kā vispārēju Kopienas tiesību pamatprincipu ( ). Šis pamatprincips ir saistīts ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas ( ) 6. pantu un ir ierakstīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( ) 47. pantā.

40. Izpildes atļaujas iegūšanas procesa ietvaros it īpaši ar Konvencijas 27. panta 2. punktu un 36. pantu tiek aizsargātas atbildētāja aizstāvības tiesības. Saskaņā ar 27. panta 2. punktu sprieduma atzīšana un izpilde tiek atteikta, lai aizsargātu atbildētāja tiesības, ja izņēmuma kārtā valsts, kurā pieņemts spriedums, tiesībās un Konvencijā dotās garantijas nav bijušas pietiekamas, lai nodrošinātu, ka atbildētājs varētu sevi aizstāvēt tiesā valstī, kurā ir pieņemts spriedums ( ). Savukārt 36. pantā ir paredzēta atbildētāja iespēja pārbaudīt spriedumu par rīkojumu par exequatur, apstrīdot to uz sacīkstes principa balstītā procesā.

41. Konvencijas 36. pantā ir paredzēta īpaša nozīme aizstāvības tiesību aizsardzībai sprieduma atzīšanas un izpildes stadijā tādā apjomā, cik ir nepieciešams, lai panāktu līdzsvaru starp tiesību tikt uzklausītam nodrošināšanu un vienpusēju summāro rīkojuma par exequatur procesu, kura ietvaros saskaņā ar Konvencijas 34. pantu atbildētājam nav nekādas iespējas paust savus apsvērumus.

42. Tikai, to pārsūdzot saskaņā ar 36. pantu, atbildētājam ir iespēja paust savus apsvērumus pret sprieduma atzīšanu un rīkojumu par exequatur. Līdz ar to Konvencijas 36. pants procesuāli papildina [Konvencijas] 27. un 28. pantā uzskaitītos materiālos atteikuma iemeslus.

43. Saskaņā ar Konvenciju pirms izpildraksta izsniegšanas dalībvalsts, kurā ir celta izpildīšanas prasība, tiesai pēc savas iniciatīvas šie iemesli ir jāpārbauda ( ). Tomēr Konvencija neparedz pienākumu pēc tiesas iniciatīvas veikt izmeklēšanu faktiem, kas ir būtiski lēmuma pieņemšanai, tādēļ [sprieduma] atzīšanas priekšnoteikumu pamatīga izskatīšana notiek tikai iesniegtās pārsūdzības, kas veikta saskaņā ar 36. pantu, izraisītā uz sacīkstes principa balstītā procesā ( ).

44. Regula Nr. 44/2001 ( ), kura šajā procesā vēl nav piemērojama, pat aizliedz pārbaudīt atteikšanas iemeslus pirms rīkojuma par exequatur izsniegšanas, tādēļ tikai personai, pret kuru ir celta izpildīšanas prasība, ir iespējams izmantot šos atteikšanas iemeslus rīkojuma par exequatur pārsūdzēšanas ietvaros ( ).

45. Īpaši svarīgas, raugoties uz Konvencijas 27. panta 2. punktu, ir saskaņā ar Konvencijas 36. pantu atbildētājam garantētās aizstāvības tiesības. Tādējādi gadījumos, kad pastāv šāds atteikuma iemesls, atbildētājam pirmo reizi ir iespēja uz aizstāvību. Bez šīs Konvencijas 36. pantā paredzētās aizstāvības iespējas netiktu garantēta arī 27. panta 2. punktā minēto tiesību aizsardzība, jo atsevišķos gadījumos būtu iespējams izpildīt spriedumu, kurš ir pieņemts procesā, kurā atbildētājam nebija nekādas iespējas piedalīties.

46. Saskaņā ar 36. pantu uz sacīkstes principu balstītais process ir ne tikai pirmā, bet arī pēdējā, proti, vienīgā personas, pret kuru ir celta izpildīšanas prasība, iespēja atsaukties uz Konvencijas 27. un 28. pantā minētajiem atteikuma iemesliem. Lai tiktu saglabāta 36. pantā minētā pārsūdzības termiņa lietderīgā ietekme, persona, pret kuru ir celta izpildīšanas prasība, vairs nevar izmantot dažādos [atteikuma] iemeslus, kurus tā varēja minēt šīs pārsūdzēšanas ietvaros, vēlākā konkrēta [sprieduma] izpildes pasākuma pārsūdzēšanā ( ).

47. Konvencijas kopējās sistēmas ietvaros 36. panta prekluzīvajam termiņam ir izšķiroša loma attiecībā uz atbildētāja aizstāvības iespējām. Tas ir jāņem vērā, interpretējot un piemērojot šos noteikumus.

B – Par prejudiciālajiem jautājumiem

48. Saskaņā ar Konvencijas 36. panta pirmo daļu persona, pret kuru ir celta izpildīšanas prasība, “viena mēneša laikā pēc lēmuma izsniegšanas var to pārsūdzēt”.

49. Līdz ar to Konvencija piemin izsniegšanas jēdzienu. Bet tā, neskatoties uz 36. panta otrās daļas īpašo gadījumu, kas šajā gadījumā neattiecas uz lietu, nesatur nekādus konkrētākus izsniegšanas pasākumu noteikumus un tiktāl neharmonizē valstu noteikumus ( ). Efektīvas rīkojuma par exequatur izsniegšanas priekšnoteikumi pamatā vadās pēc dalībvalsts, kurā celta izpildīšanas prasība, noteikumiem par iekšzemes izsniegšanu ar priekšnoteikumu, ka atbildētājs dzīvo šajā dalībvalstī.

50. Neskatoties uz to, no Konvencijas 36. panta var izsecināt noteiktas izsniegšanas vadlīnijas.

– Uzzināšana neaizvieto izsniegšanu

51. Saskaņā ar viennozīmīgu [Briseles konvencijas] 36. panta tekstu rīkojuma par exequatur “izsniegšana” ir tas [notikums], kurš ir uzskatāms par [pārsūdzēšanas] termiņa sākumu. Ņemot vērā noteikumu sistemātisko kontekstu, jēgu un mērķi, kā arī šī noteikuma tekstu, 36. panta pirmajā daļā paredzēto izsniegšanas prasību nevar saprast citādi kā tehniskā izpratnē, proti, kā formālu izsniegšanu.

52. Līdz ar to 36. panta pirmā daļa iestājas pret valstu tiesību normām, saskaņā ar kurām izsniegšana netiek veikta, ja atbildētājs zina par rīkojumu par exequatur.

53. To, ka Konvencijas 36. pantā minētais izsniegšanas jēdziens ir jāsaprot formāli, apstiprina tas, ka dažādās [Konvencijas] teksta valodās, kā tas redzams, ir izmantots to procesuālo tiesību terminus technicus ( ).

54. Pretēji tam Konvencijas 35. pants attiecībā uz personu, pret kuru celta izpildīšanas prasība, pieprasa, lai šai personai nekavējoties tiktu “paziņots” par lēmumu par tās iesniegto pieprasījumu tādā veidā, kā to paredz valsts, kurā celta izpildīšanas prasība, likuma normas. Līdzīgi atšķirīgas prasības, paziņojot par lēmumu prasītājam un personai, pret kuru celta izpildīšanas prasība, paredz franču, itāļu, angļu, holandiešu un portugāļu valodas versijas ( ). Arī Regulā Nr. 44/2001 ir šī atšķirība ( ).

55. Atšķirības starp paziņošanu prasītājam un personai, pret kuru celta izpildīšanas prasība, var skaidrot ar atšķirīgām sekām, kas izriet no šīs paziņošanas. Kamēr personai, pret kuru celta izpildīšanas prasība, ar rīkojuma par exequatur izsniegšanu sākas piespiedu pārsūdzēšanas termiņš, paziņojumam par lēmumu prasītājam šādu juridisku seku nav. Konvencijas 40. pants attiecībā uz prasītāju atšķirībā no 36. panta attiecībā uz personu, pret kuru celta izpildīšanas prasība, nenosaka prekluzīvu termiņu noraidošā lēmuma pārsūdzēšanai attiecībā uz viņa pieprasīto exequatur ( ).

56. Tādēļ Konvencijai tikai attiecībā uz personu, pret kuru celta izpildīšanas prasība, ir jānosaka, ka rīkojuma par exequatur paziņošana notiek formālas izsniegšanas ceļā. Raugoties no termiņa izraisītām sekām, prasībai par izsniegšanu ir divkārša funkcija: no vienas puses, tā aizsargā personas, pret kuru celta izpildīšanas prasība, aizstāvības tiesības, jo tikai formāla izsniegšana garantē to, ka šī persona uzzina par rīkojumu par exequatur un var to apstrīdēt. No otras puses, izsniegšanai ir pierādījuma funkcija, un tā nodrošina precīzu apstrīdēšanas termiņa noteikšanu.

57. Interpretācijas, kurā uzzināšana tiktu pielīdzināta izsniegšanai, gadījumā prasība par izsniegšanu pilnībā zaudētu savu jēgu. Ja runa būtu tikai par uzzināšanu, tad persona, kura cēlusi izpildīšanas prasību, varētu mēģināt atteikties no formālajai izsniegšanai paredzētajām darbībām ( ). Ņemot vērā Konvencijas 27. panta 2. punktā noteikto izsniegšanas kārtību, Tiesa šajā sakarā jau ir paudusi savu viedokli un secinājusi, ka “[rīkojuma] izsniegšanas, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, gadījumā nav jāatzīst ārvalstīs taisīts spriedums neatkarīgi no tā, vai atbildētājs patiešām ir zinājis par dokumentu, ar kuru ierosināta lieta” ( ).

– Uzzināšanas fakta ņemšana vērā, lai novērstu izsniegšanas trūkumus saskaņā ar valsts tiesībām

58. Konvencijas 36. pants tāpat kā Konvencijas pārējie noteikumi nesatur nekādus noteikumus par izsniegšanas, kas veikta pārkāpjot noteikto kārtību, labošanu, bet aprobežojas tikai ar prasību par efektīvu formāla rīkojuma par exequatur izsniegšanu.

59. To, kādas tiesiskas sekas izriet no atsevišķu izsniegšanas noteikumu pārkāpumiem, kādi priekšnoteikumi novērš pārkāpumus un kad tomēr var notikt efektīva izsniegšana, nosaka uz šo lietu attiecošās valsts tiesību normas, kas regulē izsniegšanu ( ). Valsts tiesību normas, lai novērstu izsniegšanas noteikumu pārkāpumus, var tikt saistītas ar faktisko uzzināšanu par izsniedzamo dokumentu, un tas nav principiāli pretrunā Konvencijas 36. panta pirmajai daļai.

60. Tomēr ierobežojoši būtu jānorāda, ka dalībvalsts, kurā celta izpildīšanas prasība, tiesību normām ir jāievēro Konvencijas mērķi ( ). Kā jau to Tiesa secināja lietā Pendy Plastic, Konvencijai, neharmonizējot atšķirīgās dalībvalstu izsniegšanas sistēmas, ir jānodrošina atbildētājam efektīva tiesību aizsardzība ( ). Tādēļ, piemērojot valsts, kurā celta izpildīšanas prasība, tiesības, nedrīkst nekādā veidā ietekmēt tās personas, pret kuru celta izpildīšanas prasība, tiesības, kuras Konvencija garantē ( ).

61. Valstu tiesu kompetencē ir noteikt, vai uzzināšana par rīkojumu par exequatur saskaņā ar dalībvalstu nacionālo likumdošanu noved pie tā, ka izsniegšana, kas sākumā veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, tiek uzskatīta par efektīvu formālu izsniegšanu un līdz ar to sākas pārsūdzēšanas termiņš.

62. Valsts tiesai, piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, tomēr ir jāievēro Konvencijas 36. pantā noteiktās izsniegšanas uzdevuma aizsardzības funkcijas, kā arī nozīmīgā pārsūdzēšanas termiņa, kurš sācies līdz ar izsniegšanu, ietekme uz personas, pret kuru celta izpildīšanas prasība, aizstāvības tiesībām Konvencijas kopējās sistēmas ietvaros. Ir jānodrošina, ka katrā atsevišķā gadījumā pietiekamā mērā tiek aizsargātas šīs personas aizstāvības tiesības un tai patiešām ir bijusi iespēja saskaņā ar 36. pantu pārsūdzēt [lēmumu] attiecīgajā termiņā.

VI – Secinājumi

63. Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Corte d’Apello prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

36. pants 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos, 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos un 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos, jāinterpretē tādējādi, ka pārsūdzības termiņš sākas tikai ar formālu rīkojuma par exequatur izsniegšanu saskaņā ar valstu likumdošanu. It īpaši izsniegšanu neaizstāj tas, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, ir uzzinājusi par rīkojumu par exequatur. Katrā gadījumā valsts likumdošana, lai novērstu noteiktās izsniegšanas kārtības pārkāpumus, var ņemt vērā to, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, uzzinājusi par rīkojumu par exequatur. Tajā pašā laikā tai ir jāaizsargā personas, pret kuru celta izpildīšanas prasība, aizstāvības tiesības un jānodrošina, ka šai personai patiešām ir bijusi iespēja saskaņā ar 36. pantu pārsūdzēt [lēmumu] attiecīgajā termiņā.