ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Transports

–

Autotransports

–

Vadītāja apliecība

–

Direktīva 91/439

–

Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana

–

B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības atņemšana pirmajā dalībvalstī

–

Vēlāka B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības izsniegšana otrajā dalībvalstī, neievērojot dzīvesvietas nosacījumu, un pēc tam C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības izsniegšana

–

C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība, no kuras nav izsecināma dzīvesvietas nosacījuma neievērošana

–

Pirmās dalībvalsts atteikums atzīt šo jauno vadītāja apliecību spēkā esamību

–

Pieļaujamība (Padomes Direktīvas 91/439, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2000/56, 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts) (sal. ar 32., 33., 47.

–

51., 54. punktu un rezolutīvo daļu)

Subject of the case

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Bayerischer Verwaltungsgerichtshof – Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām (OV L 237, 1. lpp.) 1. panta 2. punkta un 8. panta 2. un 4. punkta interpretācija, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 2. panta 1. punktu un 3. panta 1. punktu – B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība, ko dalībvalsts, neievērojot nosacījumu par dzīvesvietu, ir izsniegusi citas dalībvalsts pilsonim pēc tā [dzīvesvietas] valstī izsniegtās vadītāja apliecības atņemšanas un pēc aizlieguma lūgt jaunas vadītāja apliecības izsniegšanu perioda beigšanās – Šīs pašas dalībvalsts vēlāk, ievērojot nosacījumu par dzīvesvietu, izsniegta C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība – Dzīvesvietas dalībvalsts iespēja atteikties atzīt šo vadītāja apliecību spēkā esamību

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

Ar Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2000. gada 14. septembra Direktīvu 2000/56/EK, 1. panta 2. punktu un 8. panta 2. un 4. punktu dalībvalstij netiek liegtas tiesības atteikties atzīt B un C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības, ko cita dalībvalsts ir izsniegusi personai, pret kuru pirmā dalībvalsts iepriekš ir veikusi pasākumus šīs direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē, ja otrajā dalībvalstī B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir tikusi izsniegta, neievērojot minētās direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu par parasto dzīvesvietu, kā tas ir redzams no izsniegtajā vadītāja apliecībā ietvertajām norādēm, un ja C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir tikusi izsniegta, pamatojoties uz pirmo vadītāja apliecību, un no jaunās vadītāja apliecības, kura izsniegta atbilstoši šai C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecībai, neizriet šī nosacījuma par parasto dzīvesvietu neievērošana.
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Apelācija

–

Pamati

–

Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana

–

Norādītās kļūdas tiesību piemērošanā neidentificēšana

–

Nepieņemamība (LESD 256. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts) (sal. ar 41. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2010. gada 8. septembra spriedumu lietā T‑369/09 Quinta do Portal /ITSB – Vallegre , ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 18. jūnija lēmumu lietā R 1012/2008‑1 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Vallegre, Vinhos do Porto, SA un Sociedade Quinta do Portal, SA

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) Quinta do Portal SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
4

Atbilstoši šīs direktīvas trīspadsmitajam apsvērumam: “tā kā, no vienas puses, uzņēmumiem nevajag piešķirt tiesības iebilst pret pārbaudēm, bet, no otras puses, tomēr jāievēro to likumīgās tiesības, jo īpaši tiesības uz ražošanas noslēpumu un pārsūdzības tiesības”.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Real Sociedad de Fútbol SAD un Kahveci [Kahveci], no vienas puses, un Consejo Superior de Deportes un Real Federación Española de Fútbol (Spānijas futbola federācija, turpmāk tekstā — “RFEF”), no otras puses, par sporta tiesisko regulējumu, ar ko ierobežots to spēlētāju no trešām valstīm skaits, kas drīkst piedalīties nacionālajās sacensībās.
Keywords

Summary



Keywords

1. Starptautiskie nolīgumi – Kopienas nolīgumi – Tieša iedarbība

(Papildprotokola EEK un Turcijas Asociācijas līgumam 37. pants; EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts)

2. Starptautiskie nolīgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme

(Papildprotokola EEK un Turcijas Asociācijas līgumam 37. pants; EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts)

Summary

1. EEK un Turcijas Asociācijas līgumam pievienotā Papildprotokola 37. panta tekstā nav būtisku atšķirību salīdzinājumā ar Kopienu un Slovākijas asociācijas līguma 38. panta 1. punkta pirmo ievilkumu un Kopienu un Krievijas partnerības līguma 23. panta 1. punktu, kas skaidri, precīzi un bez nosacījumiem paredz katrai dalībvalstij aizliegumu diskriminējoši attiekties pret darba ņēmējiem no attiecīgās trešās valsts to pilsonības dēļ, salīdzinot ar minētās dalībvalsts pilsoņiem, attiecībā uz darba nosacījumiem, darba samaksu vai atlaišanu. Līdz ar to privātpersonas var atsaukties uz minētajiem noteikumiem dalībvalstu tiesās.

Turklāt Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts, kurā atkārtota minētā papildprotokola 37. pantā izteiktā norma, skaidri, precīzi un bez nosacījumiem aizliedz dalībvalstīm diskriminējoši attiekties pret migrējošiem darba ņēmējiem no Turcijas, kas ir likumīgi nodarbināti šo valstu darba tirgū, to pilsonības dēļ attiecībā uz darba samaksu un citiem darba nosacījumiem.

(sal. ar 28. un 29. punktu)

2. EEK un Turcijas Asociācijas līgumam pievienotā Papildprotokola 37. pantā, kā arī ar minēto līgumu izveidotās Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas attīstību 10. panta 1. punktā noteiktais jebkādas darba ņēmēju no Turcijas, kas likumīgi nodarbināti dalībvalstu darba tirgū, diskriminācijas aizliegums attiecībā uz darba samaksu un citiem darba nosacījumiem jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj piemērot profesionālam sportistam, kam ir Turcijas pilsonība un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalstī dibinātā klubā, šīs dalībvalsts sporta federācijas pieņemtu noteikumu, atbilstoši kuram klubi nacionālā līmenī organizētās sacensībās var izmantot tikai ierobežotu spēlētāju skaitu no trešām valstīm, kas nav Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu puses.

(sal. ar 32. punktu un rezolutīvo daļu)
11

Prāvas priekšvēsture ir izklāstīta apstrīdētā rīkojuma 11.–16. punktā šādi: “Starptautiskā interneta domēnu sistēma 11. Interneta domēnu nosaukumu sistēmu (DNS) veido hierarhiski strukturēts reģistrs, kurā ir visi domēna nosaukumi un tiem piesaistīti datori, kas ir reģistrēti noteiktiem uzņēmumiem un personām, kas lieto internetu. Domēna nosaukums ir elektronisks teksts, kas aizved interneta lietotāju uz noteiktu vietni. Pirmā līmeņa domēns (Top Level Domain, turpmāk tekstā — “TLD”) ir domēna nosaukuma daļa nosaukuma labajā pusē aiz pēdējā punkta. Tas norāda ģeogrāfiskās vai uzņēmumu struktūras augstāko hierarhijas līmeni interneta domēnu nosaukumu sistēmā, kas tiek izmantots [vietņu] adresēm. Internetā TLD ir valsts ISO kods, kas sastāv no diviem burtiem, vai saīsinājums angļu valodā, piem., “.com”, “.net” vai “.org”. Kodu piešķiršanu dažādiem TLD nosaukumiem (piemēram, ISO koda “.lu” piešķiršanu Luksemburgai) koordinē organizācija, kuras pienākums ir piešķirt interneta nosaukumus un adreses — Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (turpmāk tekstā — “ICANN”), Amerikā reģistrēta bezpeļņas organizācija. 12. Pamatojoties uz šo sistēmu, ICANN valde 2005. gada 21. maijā atļāva piešķirt jaunu TLD“.eu” un pilnvaroja ICANN priekšsēdētāju noslēgt līgumu ar European Registry of Internet (turpmāk tekstā — “EURid”). EURid ir Beļģijā reģistrēta bezpeļņas organizācija, kuru Komisija ir izvirzījusi, lai pārvaldītu TLD“.eu” (skat. Komisijas 2003. gada 21. maija Lēmumu 2003/375/EK par pirmā līmeņa domēna “.eu” reģistra izveidi (OV L 128, 29. lpp.). Prāvas priekšvēsture 13. Prasītājai ir ekskluzīvas izmantošanas licence, kas izdota 2006. gada 13. februārī un attiecas uz dažādām preču zīmēm, kuras reģistrētas IFD Italian Food Distribution SA, kas dibināta Mertertē [Mertert] (Luksemburga), tai skaitā tā attiecas uz vārdisku preču zīmi “Galileo”, kas ir reģistrēta Vācijas patentu un preču zīmju birojā ar Nr. 2071982. Prasītājas holdinga sabiedrība IFD Italian Food Distribution [preču zīmi] neizmanto. 14. 2005. gada 1. decembrī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 874/2004 10. panta 1. punktu, ar Vācijas uzņēmuma 1 & 1 Internet AG palīdzību lūdza EURid reģistrēt domēna nosaukumu “galileo.eu”. 2005. gada 7. decembrī reģistrācijas birojs 1 & 1 Internet elektroniski iesniedza EURid reģistrācijas pieteikumu. 15. Prasītāja lūdza arī reģistrēt domēna nosaukumu “galileo-food.eu”. Prasītāja saņēma EURid izdotu paziņojumu par saņemšanu attiecībā uz šo nosaukumu, bet to nesaņēma attiecībā uz domēna nosaukumu “galileo.eu”. 16. EURid neapstiprināja reģistrācijas pieteikumu un neizsniedza paziņojumu par saņemšanu, jo pieteiktais domēna nosaukums “galileo.eu” ir rezervēts Komisijai kopš 2005. gada 7. novembra. EURid par to informēja prasītāju 2006. gada 2. februārī. EURid savā paziņojumā norāda, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 874/2004 9. pantu, ir rezervējusi šādu domēna nosaukumu. Lēmumu rezervēt [šo domēna nosaukumu] ir pieņēmusi Komisija, nevis EURid. Tā kā Komisija ir rezervējusi domēna nosaukumu “galileo.eu”, netika arī paziņots par šī domēna nosaukuma reģistrācijas pieteikumu saņemšanu.”
Keywords

Summary



Keywords

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Advokāti – Pārbaudījums, kas ir priekšnoteikums pieejai profesijai – Pārbaudījumu komisijas sastāvs – Advokātu piedalīšanās – Pieļaujamība – EKL 81. un 82. panta pārkāpums – Neesamība

(EKL 43., 81. un 82. pants)

Summary

EKL 43. pants, EKL 81. pants un EKL 82. pants nav pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kas noteic, ka pārbaudījumu – priekšnoteikuma pieejai advokāta profesijai – komisija sastāv no pieciem Tieslietu ministra ieceltiem dalībniekiem, proti, diviem tiesnešiem, viena tiesību profesora un diviem advokātiem, kurus izvirza Valsts Advokatūras padome pēc kopīga attiecīgā rajona Advokatūras padomju priekšlikuma.

Attiecībā uz EKL 43. pantu – kaut gan pārbaudījums pieejai advokāta profesijai patiešām var veidot ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību, nav nevienas norādes, kas ļautu uzskatīt, ka šāda norma par pārbaudījumu komisijas sastāvu ietver ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību neatkarīgi no ierobežojuma, kas attiecīgā gadījumā varētu izrietēt no paša pārbaudījuma. Jebkurā gadījumā, pat pieņemot, ka advokātu dalība valsts pārbaudījumu komisijā pati par sevi veido ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību, šo dalību var pamatot ar vispārējām interesēm, proti, ar vajadzību pēc iespējas labāk novērtēt to personu atbilstību un spējas, kas darbosies advokāta profesijā, un ir piemērota, lai garantētu šī mērķa īstenošanu.

Turklāt, kaut arī EKL 81. pants un EKL 82. pants ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai nosaka pienākumu izmantot vai atbalsta dominējošā stāvokļa, kas ir pretējs EKL 82. pantam, ļaunprātīgu izmantošanu vai nostiprina šādas ļaunprātīgas izmantošanas ietekmi, vai, visbeidzot, izslēdz no sava tiesiskā regulējuma likuma normas, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses; šāds pārkāpums nepastāv gadījumā, ja minētā dalībvalsts deleģē pārbaudījumu komisijai, kuras dalībnieki ir advokāti, atbildību par lēmumu pieņemšanu jautājumos par pieeju advokāta profesijai, jo valsts ieņem nozīmīgu vietu pārbaudījumu komisijā, kurā to pārstāv divi tiesneši, un Tieslietu ministrijai ir nozīmīga kompetence, kas tai ļauj kontrolēt katru pārbaudījumu komisijas darbības posmu un vajadzības gadījumā pat iejaukties šajā darbībā, un, visbeidzot, pārbaudījumu komisijas negatīvo lēmumu var pārsūdzēt tiesā.

(sal. ar 30.–33., 35., 37., 42.–45., 47. punktu un rezolutīvo daļu)
24

Savukārt nodokļu administrācija apgalvo, ka no Regulas Nr. 651/2014 1. panta 3. punkta a)–c) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar tās 2. pantu, un no Pamatnostādnēm 2014.–2020. gadam izriet, ka mencas sālīšanas, atmiekšķēšanas un saldēšanas darbība, ciktāl tā ir zvejas un akvakultūras produktu pārstrādes darbība, ir izslēgta no šīs regulas piemērošanas jomas. Proti, pēdējā minētā regula un Pamatnostādnes 2014.–2020. gadam neesot piemērojamas nedz zvejas un akvakultūras produktiem, kas uzskaitīti Regulas Nr. 1379/2013 I pielikumā, nedz arī LESD I pielikumā uzskaitītajiem “lauksaimniecības produktiem”. Protams, striktā un burtiskā nozīmē neesot uzskatāms, ka minētā darbība ietver to, ka tiek pārstrādāti “lauksaimniecības produkti” kā tādi. Tomēr no LESD 38. panta 1. punkta, kā arī no LESD I pielikuma 3. un 16. nodaļas, kurās minētas zivis, vēžveidīgie un mīkstmieši, kā arī to izstrādājumi, izrietot, ka jēdziens “lauksaimniecības produkti” ietver arī zvejas produktus. Atbilstoši šīm tiesību normām Ministrijas rīkojuma Nr. 282/2014 1. pantā projekti, kuru mērķis ir saimnieciskā darbība zvejas un akvakultūras nozarēs, kā arī LESD I pielikumā uzskaitīto lauksaimniecības produktu pārstrāde, esot kvalificēti kā attiecīgā atbalsta saņemšanai neatbilstīgi.
34

Šajā kontekstā, kā norādīts arī ģenerāladvokāta secinājumu 31. punktā, tātad ir nepieciešams nošķirt pakalpojumus, kas dabiski ir saistīti ar personas vai preces fizisku pārvietošanu no vienas atrašanās vietas uz citu, izmantojot transportlīdzekli, no vienas puses, un pakalpojumus, kuri ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, no otras puses, jo to primārā funkcija nav personu vai preču pārvietošana.
41

Attiecībā uz jautājumu, vai šis tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, jāatgādina, ka LESD 17. panta 1. punktā ir noteikts, ka Eiropas Savienība ievēro un neskar baznīcu un reliģisko apvienību vai kopienu statusu dalībvalstīs, jo LESD 17. pantā ir pausta Savienības neitralitāte attiecībā uz to, kā dalībvalstis organizē savas attiecības ar tām (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 58. punkts, kā arī 2022. gada 13. janvāris, MIUR un Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, 50. punkts). Tāpēc tādās situācijās, kāda ir pamatlietā, LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 17. panta 1. punktu, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to dalībvalstij ir noteikts pienākums atzīt minētajām baznīcām, apvienībām vai kopienām saskaņā ar citu dalībvalstu tiesībām piešķirto statusu.
18

Turklāt iesniedzējtiesa vērš uzmanību, pirmkārt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas izriet no 2016. gada 2. jūnija sprieduma Polihim‑SS (C‑355/14, EU:C:2016:403) un 2019. gada 7. novembra sprieduma Petrotel‑Lukoil (C‑68/18, EU:C:2019:933), sodīt par valsts tiesībās paredzētu formālu prasību pārkāpumu, atsakot piešķirt Direktīvā 2003/96 paredzētu nodokļu priekšrocību, ir pretrunā Savienības tiesībām, it īpaši samērīguma principam, un, otrkārt, saskaņā ar pašas Tiesas judikatūru pieteikums atbrīvot no enerģijas nodokļa ir “nevis materiāltiesisks nosacījums, bet formāls nosacījums tiesībām uz nodokļa atbrīvojumu”. Šīs tiesas skatījumā tas varētu liecināt par to, ka pieteikums pēc termiņa neliedz aplikt ar nodokli energoproduktu atkarībā no tā faktiskās izmantošanas, šajā gadījumā – par kurināmo uzņēmuma vajadzībām. Šādā gadījumā minētā tiesa sliecas uzskatīt – kamēr Nodokļu kodeksa 169. pantā paredzētais nodokļa uzlikšanas termiņš nav beidzies, kompetentā iestāde nevar atteikt tiesības uz enerģijas nodokļa samazinājumu, ja ir izpildīti šim nolūkam paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi.
48

Proti, šī kārtība tomēr nedrīkst būt nelabvēlīgāka par to, kas attiecas uz līdzīgiem no valsts tiesību sistēmas izrietošo tiesību aizsardzībai domātajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem (līdzvērtības princips), ne arī padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, EPIC Financial Consulting, C‑274/21 un C‑275/21, EU:C:2022:565, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
61

Proti, lai gan prasība, ka individuālam nelabvēlīgam aktam ir jābūt izsniegtam rakstveidā, un prasība, ka šādam aktam ir jābūt tā autora, proti, personas, kuru kompetentā iestāde ir pilnvarojusi to pieņemt, parakstītam, atbilst tiesiskās drošības un adresāta procesuālo tiesību aizsardzības mērķiem, tomēr šie mērķi ir jānošķir. Prasības, ka tiesību aktam ir jābūt rakstiskam, mērķis tostarp ir ļaut adresātam uzzināt šī akta juridisko piemērojamību, tā piemērošanas kārtību un pamatojumu, lai attiecīgā gadījumā varētu to lietderīgi apstrīdēt tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Mahdi, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 44.–46. punkts). Savukārt akta autentiskuma pierādīšanas formalitāte, it īpaši to parakstot, ja tā ir prasīta piemērojamajās tiesībās, ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka ir skaidrs akta autors un saturs, un tas ir jāpārbauda pirms jebkādas citas pārbaudes veikšanas, piemēram, it īpaši attiecībā uz pienākumu pamatot aktus ievērošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 55. punkts)
29

Ar šiem jautājumiem, kas jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Lēmuma par SIS II 39. pants, lasot to kopsakarā ar 38. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka vispirms tajā ir paredzēts vispārējs pienākums aizliegt tāda mehāniskā transportlīdzekļa reģistrāciju, par kuru SIS II ir ievadīts aktuāls brīdinājums, turpinājumā – ar to dalībvalstīm ir prasīts paredzēt vispārējus noteikumus, ar kuriem tiktu aizliegtas citas darbības saistībā ar atrasto priekšmetu, nevis tās, kas ļauj sasniegt šī 38. panta 1. punktā noteiktos mērķus, un visbeidzot – ar to šīm dalībvalstīm ir atļauts paredzēt atkāpes no iespējama vispārēja aizlieguma reģistrēt šādu transportlīdzekli.
10

Somijas tiesībās uz preču zīmes piešķirto tiesību izsmelšanu attiecas 2019. gada 26. aprīļatavaramerkkilaki (544/2019) (Likuma par preču zīmēm (544/2019)), kas stājies spēkā 2019. gada 1. maijā, 9. pants. Šīs tiesību normas 1. punktā ir paredzēts, ka preču zīmes īpašnieks nedrīkst aizliegt preču zīmes izmantošanu saistībā ar precēm, ko EEZ tirgū, izmantojot šo preču zīmi, laidis īpašnieks vai kas laistas tirgū ar tā piekrišanu. Neatkarīgi no šī 1. punkta minētās normas 2. punktā ir precizēts, ka preču zīmes īpašnieks var aizliegt preču zīmes izmantošanu saistībā ar precēm, ja šim īpašniekam ir likumīgs iemesls iebilst pret preču turpmāku piedāvāšanu vai tirdzniecību. It īpaši preču zīmes īpašnieks var aizliegt preču zīmes izmantošanu it īpaši tad, ja pēc laišanas tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājusies to kvalitāte.
22

Turklāt izvērtējums, vai pastāv varbūtēja “ievērojama nelīdzsvarotība”, neaprobežojas ar kvantitatīvu ekonomisku vērtējumu, kas balstīts uz salīdzinājumu starp darījuma, par ko noslēgts līgums, priekšmeta kopējo summu, no vienas puses, un izmaksu, kas patērētājam ar šo noteikumu jāveic, no otras puses. Ievērojama nelīdzsvarotība var izrietēt no pietiekami būtiska aizskāruma attiecībā uz tiesisko situāciju, kurā patērētājs atrodas kā attiecīgā līguma puse saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām, – vai tas būtu to tiesību satura ierobežojuma formā, kuras viņš gūst atbilstīgi šīm normām no šī līguma, vai kā šķērslis to īstenošanai, vai arī kā valsts tiesību normās neparedzēta papildu pienākuma uzlikšana viņam (spriedums, 2021. gada 27. janvāris, Dexia Nederland, C‑229/19 un C‑289/19, EU:C:2021:68, 49. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
44

Treškārt, šā vērtējuma vajadzībām ir jānorāda, ka testēšana un abonentu datubāzē radušos kļūdu labošana ir konkrēti saistītas ar privātpersonu statusā esošo klientu abonēšanas līgumu izpildi, jo šādas kļūdas var kaitēt līgumā paredzētā pakalpojuma sniegšanai, kuras vajadzībām dati tika sākotnēji vākti. Proti, kā secinājumu 60. punktā norāda ģenerāladvokāts, šāda apstrāde neattālinās no tā, ko klienti leģitīmi gaida attiecībā uz savu personas datu turpmāko izmantošanu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī neizriet nedz tas, ka visi šie dati vai kāda daļa no tiem būtu sensitīvi, nedz tas, ka to turpmākā apstrāde vai nu pati par sevi radītu kaitīgas sekas abonentiem, vai arī nebūtu nodrošināta ar atbilstošām garantijām; taču jebkurā gadījumā to pārbaudīt ir iesniedzējtiesas ziņā.
30

Delia kundze, kurai palīdz ex officio iecelts advokāts, apstrīdēja šos honorārus, pamatojoties uz to, ka tie nebija jāmaksā. Proti, viņa neesot bijusi informēta, ka pastāv noteikums par atteikšanos no prasības, tāpēc viņai kā honorārs esot jāmaksā vienīgi 10 % no summas, kas saņemta no aizdevējas bankas, proti, 105,35 EUR, un tie esot samaksāti. Delia kundze šajā ziņā atsaucās arī uz noteikuma par atteikšanos no prasības negodīgumu.
8

Kāda pasažiere ar ceļojumu aģentūru noslēdza starpniecības līgumu un uz tā pamata iegādājās vienotu elektronisko biļeti ceļojumam 2018. gada 25. jūlijā no Štutgartes (Vācijā) uz Kanzassitiju (ASV), kas sastāvēja, pirmkārt, no lidojuma no Štutgartes uz Cīrihi (Šveice), ko veica Swiss International Air Lines AG, un, otrkārt, no diviem lidojumiem – attiecīgi no Cīrihes uz Filadelfiju (ASV) un no Filadelfijas uz Kanzassitiju –, kurus veica American Airlines. Šīs elektroniskās biļetes numurs bija ierakstīts šiem lidojumiem izsniegtajās iekāpšanas kartēs. Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka minētajā biļetē kā pakalpojumu sniedzēja bija norādītaAmerican Airlines, un tā ietvēra vienotās rezervācijas numuru (“Filekey”), kas attiecās uz visu ceļojumu kopumā. Ceļojumu aģentūra izrakstīja rēķinu, kurā norādīta viena “patērētāja cena” visam ceļojumam kopumā, kā arī par atpakaļceļu no Kanzassitijas līdz Štutgartei ar pārsēšanos Čikāgā (ASV) un Londonā (Apvienotā Karaliste).
25

Staatssecretaris van Financiën (valsts sekretārs finanšu lietās, Nīderlande) par šo spriedumu Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) iesniedza kasācijas sūdzību, kurā viņš norādīja, ka X esot bijis jāatskaita PVN par zemesgabalu piegādi 2006. gadā brīdī, kad šis nodoklis kļuva iekasējams. Viņš uzskata, ka Apgrozījuma nodokļa likuma 15. panta 4. punktā paredzētā koriģēšanas režīma mērķis nav vēlāk piešķirt tiesības atskaitīt PVN, ko uzņēmējs nav izmantojis deklarācijā par laikposmu, kurā radās atskaitīšanas tiesības, proti, saskaņā ar šī likuma 15. pantu – brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļuva iekasējams, vai brīdī, kad tas tika norādīts rēķinā. Viņa ieskatā šajā tiesību normā paredzētais koriģēšanas režīms, skatīts kopā ar PVN direktīvas 184. un 185. pantu, attiecas tikai uz situācijām, kad veiktais atskaitījums ir lielāks vai mazāks par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības. Viņš uzskata, ka šajā gadījumā koriģēšana nav pamatota, jo zemesgabalu izmantošanas mērķis ar nodokli apliekamiem darījumiem to iegādes brīdī atbilst to faktiskajai izmantošanai pirmreizējās izmantošanas brīdī.
23

No ekspertīzes atzinuma arī izrietot, ka šajā gadījumā uz tabakas izstrādājumiem izvietoto akcīzes nodokļa marku autentiskums nav pārbaudīts, lai gan tas ir obligāts preču iznīcināšanas procesa posms. Turklāt saskaņā ar šo ziņojumu dažām no šīm precēm bija akcīzes nodokļa marka, kuras derīguma termiņš bija beidzies, un tās nebija vienas no tām precēm, kuras bija paredzēts iznīcināt.