ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
59

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Nīderlandes likumdevējs šādu pienākumu ir paredzējis BW 7:23. pantā un ka saskaņā ar Hoge Raad judikatūru gadījumā, ja pārdevējs to apstrīd, patērētājam ir jāiesniedz pierādījumi tam, ka viņš pārdevēju ir informējis par piegādātās preces neatbilstību. Tāpat no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka Nīderlandes likumdevēja paredzētajā sistēmā tiek uzskatīts, ka šī informācija ir sniegta laicīgi, ja tā ir sniegta divu mēnešu laikā no neatbilstības konstatēšanas brīža. Turklāt saskaņā ar Hoge Raad judikatūru jautājums, vai informācijas sniegšanu pēc šī termiņa vēl var uzskatīt par laicīgi sniegtu, ir atkarīgs no konkrētā gadījuma apstākļiem.
25

Regulas Nr. 1083/2006 108. panta “Stāšanās spēkā” pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts: “Šī regula stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Šīs regulas 1. līdz 16., 25. līdz 28., 32. līdz 40., 47. līdz 49., 52. līdz 54., 56., 58. līdz 62., 69. līdz 74., 103. līdz 105. un 108. pantu piemēro no šīs regulas spēkā stāšanās dienas vienīgi attiecībā uz programmām laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam. Pārējos noteikumus piemēro no 2007. gada 1. janvāra.”
27

2012. gada 17. septembra lēmuma pielikumā Landratsamt Ravensburg tomēr informēja S. Aykul, ka nākotnē viņa varētu lūgt no jauna piešķirt atļauju vadīt transportlīdzekļus Vācijā, uzrādot medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes ziņojumu, ko izdevis Vācijā oficiāli atzīts piemērotības vadīt transportlīdzekli uzraudzības centrs un kurā ir apliecināta viņas piemērotība vadīt mehāniskos transportlīdzekļus. Landratsamt Ravensburg arī precizēja, ka šāda rakstura ekspertīzes ziņojuma sagatavošana parasti ir atkarīga no pierādījumiem par to, ka attiecīgā persona ir atturējusies no jebkādas narkotisko vielu lietošanas vienu gadu.
8

Atbilstoši Direktīvas 98/59 2. pantam: “1. Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvu atlaišanu, tas laikus uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos. 2. Šīs konsultācijas aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas, inter alia, vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos. [..] 3. Lai darba ņēmēju pārstāvji spētu sagatavot konstruktīvus priekšlikumus, darba devēji konsultēšanās gaitā laicīgi: a) sniedz visu attiecīgo informāciju un b) katrā gadījumā rakstiski paziņo par to: i) kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli; ii) to darba ņēmēju kategoriju skaits, ko plānots atlaist; iii) to darba ņēmēju skaits un kategorija, ko parasti nodarbina; iv) cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu; v) kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji, ciktāl valsts tiesību akti un/vai prakse pilnvaro darba devēju par to lemt; vi) pēc kādas metodes tiks aprēķināti atlaišanas pabalsti, ja tie atšķiras no tiem, kas izriet no valsts tiesību aktiem un/vai prakses. Darba devējs iesniedz kompetentajai valsts iestādei vismaz sarakstes dokumentu kopijas, kas paredzēti pirmās daļas b) punkta i) līdz v) apakšpunktā. [..]”
23

Iesniedzējtiesa uzskata, ka šo jautājumu ir nepieciešams uzdot pretrunas dēļ, kas pastāvot starp Tiesas judikatūru saistībā ar komersantu piemērotības līguma izpildei pārbaudi un saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijiem, kas izriet no sprieduma Lianakis u.c. (C‑532/06, EU:C:2008:40), no vienas puses, un Komisijas priekšlikuma, kura mērķis ir pārstrādāt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procesu regulējumu, un faktu, ka kvalitāte ir viens no Direktīvas 2004/18 53. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem piešķiršanas kritērijiem, kas var tikt saistīts ar grupas, kurai tiks uzticēta noslēgtā līguma izpilde, izveidi un tās locekļu pieredzi un darba gaitu, no otras puses.
47

No visiem minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj uzskatīt, ka tādam nodoklim, kāds ir pamatlietā, ciktāl tas attiecas uz šķidrā kurināmā, kas ir akcīzes prece, pārdošanu mazumtirdzniecībā, ir īpašs nolūks šīs tiesību normas izpratnē, ja tas ir paredzēts sabiedriskā transporta finansēšanai tās pašvaldības teritorijā, kas uzliek nodokli, un šai pašvaldībai neatkarīgi no minētā nodokļa pastāvēšanas ir pienākums veikt un finansēt šo darbību pat tad, ja ieņēmumi no šī nodokļa tiek izmantoti tikai šīs darbības īstenošanai. Līdz ar to minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, ar kuru ir ieviests šāds šķidrā kurināmā, kas ir akcijas prece, pārdošanas mazumtirdzniecībā nodoklis.
2

Šis lūgums ticis izteikts strīdā starp Merck Canada Inc. (turpmāk tekstā – “Merck Canada”) un Merck Sharp & Dohme Ltd (turpmāk tekstā – “MSD”), no vienas puses, un Sigma Pharmaceuticals plc (turpmāk tekstā – “Sigma”), no otras puses, par zāļu ar nosaukumu “Singulair” importu Apvienotajā Karalistē no Polijas.
6

Regulas Nr. 1008/2008 23. panta ar nosaukumu “Informācija un nediskriminēšana” 1. punktā ir noteikts: “Publiski pieejamajās gaisa pārvadājumu maksās un gaisa pārvadājumu tarifos gaisa pārvadājumu pakalpojumiem no lidostas tādas dalībvalsts teritorijā, uz kuru attiecas Līgums – šīs maksas un šos tarifus jebkādā veidā piedāvājot vai publicējot, tostarp internetā –, ir iekļauti arī piemērojamie nosacījumi. Vienmēr norāda galīgo cenu, kas jāmaksā, un tajā ir ierēķināta gaisa pārvadājuma maksa vai gaisa pārvadājuma tarifs, kā arī uzliktie nodokļi un maksājumi, papildmaksājumi un maksas, kuras ir obligātas un paredzamas publicēšanas brīdī. Papildus galīgajai cenai norāda vismaz šādus datus: a) gaisa pārvadājuma maksu vai gaisa pārvadājuma tarifu; b) nodokļus; c) lidostas maksājumus; un d) citus maksājumus, papildmaksas vai maksas, piemēram, tādas, kas saistītas ar drošumu vai degvielu, ja pozīcijas, kas norādītas b), c) un d) apakšpunktā, ir pievienotas gaisa pārvadājuma maksai vai gaisa pārvadājuma tarifam. Informāciju par neobligātiem cenas pielikumiem paziņo skaidri, pārskatāmi un precīzi jebkura rezervēšanas procesa sākumā, un klients izdara izvēli, piekrītot veikt attiecīgos maksājumus.”
50

Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2000/78 mērķis, kā izriet no tās 1. panta, ir attiecībā uz nodarbinātību un profesiju noteikt sistēmu, lai novērstu diskrimināciju, kas ir pamatota ar vienu no šajā pantā minētajiem iemesliem, no kuriem viens ir invaliditāte.
36

Atsaucoties it īpaši uz Regulas Nr. 404/93, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 2587/2001, 16. panta 1. punktu, iesniedzējtiesa uzsver, ka sarunas atbilstoši 1994. gada GATT XXVIII pantam vēl nav noslēgušās, jo, pēc tās domām, ar Regulu Nr. 404/93, kas grozīta ar Regulu Nr. 2587/2001, atvērtā muitas likme EUR 75 par tonnu, kas piemērojama A kvotai 2,2 miljoniem tonnu, banānu importam no trešajām valstīm šajā laikposmā visu laiku bija spēkā, un tā nevarēja tikt aizstāta ar Regulā Nr. 1964/2005 paredzēto. Savienība, no vienas puses, un it īpaši Kostarikas Republika un Ekvadoras Republika, no otras puses, panāca vienošanos tikai kopš 2009. gada 15. decembra. Līdz ar to tikai kopš šī datuma bija jāpārstāj piemērot likmi EUR 75 par tonnu.
2)

Itālijas Republika maksā Eiropas Komisijai kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz sprieduma Komisija/Itālija (EU:C:2007:250) pilnīgai izpildei, ik pusgadu maksājamu kavējuma naudu, kura par pirmo pusgadu pēc šī sprieduma pasludināšanas tā beigās tiek aprēķināta no sākotnējās summas EUR 42 800 000 apmērā, kura var tikt samazināta par EUR 400 000 par katru no bīstamo atkritumu poligoniem, kuru atbilstība minētajam spriedumam ir tikusi panākta, un par EUR 200 000 par katru no pārējiem poligoniem, kuru atbilstība minētajam spriedumam ir tikusi panākta. Nākamajos pusgados katra no tiem beigās maksājamā kavējuma nauda tiek aprēķināta, par pamatu ņemot iepriekšējam pusgadam aprēķināto kavējuma naudas apmēru un piemērojot tādus pašus samazinājumus atkarībā no attiecīgajā pusgadā panāktā progresa poligonu, uz kuriem attiecas pienākumu neizpilde, atbilstības nodrošināšanā;
13

S. Fassbender‑Firman iesniegtās administratīvās sūdzības izskatīšanā Familienkasse apgalvoja, ka, ja S. Fassbender‑Firman bija tiesības atbilstoši Vācijas tiesiskajam regulējumam uz ģimenes pabalstiem par strīdīgo laikposmu, tiesības uz šādiem pabalstiem pastāvēja arī Beļģijā. Šīs tiesības, kā norāda Familienkasse, no 2006. gada jūlija līdz septembrim bija uz EUR 77,05 mēnesī un no 2006. gada oktobra līdz 2007. gada martam uz EUR 78,59 mēnesī. Familienkasse uzskata, ka, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 76.–79. pantu, Vācijas tiesības uz ģimenes pabalstiem bija jāaptur Beļģijas ģimenes pabalstu apmērā un varēja tikt izmaksāta tikai starpība starp Vācijā un Beļģijā maksājamām summām. Familienkasse precizēja, ka faktam, ka Beļģijā paredzētie ģimenes pabalsti netika pieteikti, nebija nozīmes attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu. Šīs normas mērķis tieši ir novērst to, ka, atsakoties pieprasīt pabalstu, tiek apieta Regulā Nr. 1408/71 noteiktā kompetences sistēma, ja apdrošinātais nepiesaka ģimenes pabalstus.
7

Šīs direktīvas 4. panta 1. punkts ir formulēts šādi: “Neatkarīgi no 2. panta 1. un 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla.”
11

Saskaņā ar šīs regulas 51. pantu: “1. Ja atklājas, ka eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju nekā pienāktos, tad kompensācija par attiecīgo eksportu ir tā, kas piemērojama faktiski eksportētajiem produktiem un no kuras atskaitītas šādas summas: a) puse starpības starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam; b) divkārša starpība starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku iesniedz nepatiesu informāciju. [..] 3. Soda maksājumu, kas paredzēts 1. punkta a) apakšpunktā, nepiemēro: a) force majeure gadījumos; b) izņēmuma gadījumos, ja eksportētājs pēc savas iniciatīvas, tiklīdz viņš ir uzzinājis, ka kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir pārmērīga, rakstiski brīdina par to kompetento iestādi, ja vien kompetentā iestāde nav brīdinājusi eksportētāju par savu nodomu pārbaudīt prasību vai arī ja eksportētājs kaut kā citādi nav uzzinājis par šādu nodomu, vai arī ja kompetentā iestāde jau konstatējusi, ka pieprasītā kompensācija nav pareiza; c) gadījumos, kad ir pieļauta acīmredzama kļūda attiecībā uz pieprasīto kompensāciju, un kompetentās iestādes to ir atzinušas; [..] 7. Soda maksājumus nepiemēro, ja prasītā kompensācija ir lielāka par kompensāciju, kas piemērojama, ievērojot 4. panta 2. punktu, 18. panta 3. punktu, 35. panta 2. punktu un/vai 50. pantu. [..]”
7

Sestās direktīvas 28.a pantā, kurā noteikta pagaidu režīma nodokļu uzlikšanai tirdzniecībā starp dalībvalstīm piemērojamība, ir paredzēts: “1. [PVN] jāmaksā arī: a) par Kopienas iekšējām preču iegādēm, ko valsts teritorijā par atlīdzību veic nodokļu maksātājs, kas attiecīgi darbojas, vai juridiska persona, kas nav nodokļu maksātāja, ja pārdevējs ir nodokļu maksātājs, kas attiecīgi darbojas [..]. [..] 3. “Kopienas iekšējā preču iegāde” nozīmē iegūt tiesības rīkoties kā īpašniekam ar kustamu materiālu īpašumu, ko personai, kas iegādājusies preces, atsūtījis vai atvedis pārdevējs vai kāds viņa vārdā, vai persona, kas iegādājas preces citai dalībvalstij, nevis tai, no kuras preces ir nosūtītas vai transportētas. [..] 5. Turpmāko uzskata par preču piegādi, kas veikta par maksu: b) preču pārvešanu, ko nodokļu maksātājs veic no sava uzņēmuma uz citu dalībvalsti. Par pārvestu uz citu dalībvalsti uzskata: jebkuru materiālu īpašumu, ko nodokļu maksātājs vai kāds viņa vārdā nosūtījis vai transportējis ārā no 3. pantā noteiktās teritorijas, bet paliekot Kopienas iekšienē, sava uzņēmuma mērķiem, kas nav mērķi kādam no šiem darījumiem: [..] — pakalpojuma sniegšanai nodokļa maksātājam, kas saistīta ar attiecīgo preču apstrādi, kura faktiski veikta nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalsts teritorijā, ja preces pēc apstrādes minētajam nodokļa maksātājam sūta atpakaļ uz dalībvalsti, no kuras tās sākotnēji nosūtītas vai transportētas; [..]. 6. Kopienas iekšējā preču iegāde par samaksu ietver to, ka nodokļu maksātājs sava uzņēmuma mērķiem izmanto preces, ko šis nodokļu maksātājs vai kāds viņa vārdā nosūta vai transportē no citas dalībvalsts, kuras teritorijā preces ir ražotas, iegūtas, apstrādātas, nopirktas, kur nodokļu maksātājs ir tās iegādājies atbilstoši 1. punktam vai no kuras importējis uz šo citu dalībvalsti sakarā ar sava uzņēmuma darbību. [..]”
17

No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka O. Ahlström, kurš pārstāv Fiskeri Ganthi, kura ir kuģa “Aldo” īpašniece, un L. Kjellberg, kurš pārstāv Fiskeri Nordic, kura ir kuģa “Nordic IV” īpašniece, tiek apsūdzēti, pamatojoties uz Zvejas likuma 20. un 40. pantu, kā arī Fiskeriverket noteikumu 3. nodaļas 1. pantu un 4. nodaļas 3. pantu, par to, ka laika posmā no 2007. gada aprīļa līdz 2008. gada maijam ieskaitot viņi ar nodomu vai arī rupjas neuzmanības dēļ veica komerciālo zveju okeānā pie Rietumsahāras, izmantojot šos Zviedrijas Kuģu reģistrā reģistrētos kuģus, lai gan viņi nebija saņēmuši un neveda līdzi nepieciešamās Fiskeriverket izdotās atļaujas, proti, vispārējo kuģa atļauju komerciālajai zvejai un speciālas kuģa atļaujas zvejai attiecīgajos ūdeņos saskaņā ar Nolīgumu zivsaimniecības nozarē.
49

Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šāds pasākums var būt attaisnojams tikai ar kādu no LESD 36. pantā uzskaitītajām vispārīgajām interesēm vai kādu no Tiesas judikatūrā paredzētajām obligātajām prasībām, it īpaši ar nosacījumu, ka ar šo pasākumu var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu un tas nepārsniedz to, kas vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Portugāle, EU:C:2005:669, 42. punkts).
18

Commerz Nederland lūdz iesniedzējtiesai atcelt Gerechtshof ’s‑Gravenhage spriedumu. Tā tostarp apgalvo, ka ar apelācijas tiesas vērā ņemtajiem apstākļiem nevar tikt pamatots secinājums, atbilstoši kuram Roterdamas pašvaldība bijusi iesaistīta attiecīgo garantiju pamatlietā sniegšanā. Commerz Nederland arī atgādina, ka, ja Roterdamas pašvaldība būtu bijusi par to informēta, tā nebūtu piekritusi šādām garantijām, ka attiecīgajam direktoram bija jāatkāpjas no amata, kura pienākumus tas pildīja sabiedrībā Havenbedrijf Rotterdam, un ka viņš ir ticis notiesāts krimināllietā savas attieksmes šajā lietā dēļ. Visbeidzot, Commerz Nederland apstrīd apelācijas tiesas vērtējumu attiecībā uz līgumu par zemūdenēm saistībā ar to, ka attiecīgās garantijas pamatlietā tikušas kvalificētas kā “priekšrocība”.
6

Šīs pašas direktīvas 11. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai izveidotu to pakalpojumu sniedzēju izvēles procedūru, kam būtu atļauts sniegt lidlauka pakalpojumus lidostā, kur to skaits ir ierobežots 6. panta 2. punktā vai 9. pantā noteiktajos gadījumos. Šai procedūrai jāatbilst turpmāk minētajiem principiem: a) ja dalībvalstis nosaka, ka lidlauka pakalpojumu sniedzējiem jāatbilst standarta nosacījumiem vai tehniskajām specifikācijām, šos nosacījumus vai specifikācijas nosaka pēc apspriešanās ar Lidostas lietotāju komiteju. Izvēles kritērijiem, kas noteikti standarta nosacījumos vai tehniskajās specifikācijās, jābūt atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem; [..] b) jāsastāda uzaicinājums uz konkursu, uz kuru var atsaukties visi ieinteresētie lidlauka pakalpojumu sniedzēji, un tas jāpublicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī; c) lidlauka pakalpojumu sniedzējus izvēlas: i) lidostas vadības dienests pēc apspriešanās ar Lidostas lietotāju komiteju, ar nosacījumu, ka dienests: — nesniedz līdzīgus lidlauka pakalpojumus, — tam nav tiešas vai netiešas kontroles pār uzņēmumiem, kas šos pakalpojumus sniedz, — tas nav iesaistīts nevienā šādā uzņēmumā; ii) visos pārējos gadījumos – dalībvalstu kompetentās iestādes, kas ir neatkarīgas no attiecīgā lidostas vadības dienesta, pēc apspriešanās ar Lidostas lietotāju komiteju un vadības dienestu; d) lidlauka pakalpojumu sniedzējus izvēlas, ilgākais, uz septiņiem gadiem; e) ja lidlauka pakalpojumu sniedzējs beidz savu darbību pirms tā laikposma beigām, uz kuru tas izvēlēts, to aizvieto, izmantojot tādu pašu procedūru. 2. Ja lidlauka pakalpojumu sniedzēju skaits ir ierobežots saskaņā ar 6. panta 2. punktu vai 9. pantu, lidotas vadības dienests pats var sniegt lidlauka pakalpojumus, neveicot 1. punktā noteikto izvēles procedūru. Tas arī, neveicot minēto procedūru, var atļaut uzņēmumam sniegt lidlauka pakalpojumus attiecīgajā lidostā: — ja dienests tieši vai netieši kontrolē šo uzņēmumu vai — ja šis uzņēmums tieši vai netieši kontrolē lidostas vadības dienestu. 3. Lidostas vadības dienests informē Lidostas lietotāju komiteju par lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar šo pantu.”
39

No tā izriet, ka LPL 116. panta 2. punkta mērķis ir nevis atzīt darba ņēmēja attiecībā pret viņa darba devēju pastāvošu prasījumu, kas izriet no viņa darba attiecībām un kam Direktīva 2008/94 var tikt piemērota saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu, bet gan atzīt cita rakstura tiesības, tas ir, darba devēja tiesības prasīt no Spānijas valsts tiesu iestāžu “neatbilstošas funkcionēšanas” dēļ radušos zaudējumu, kuri izriet no tā, ka ar valsts tiesību aktiem darba devējam ir uzlikts pienākums maksāt algas atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā atlīdzību. Tātad rodas iespaids, ka, lai gan ar LPL 116. panta 2. punktu ir paredzētas tiesības uz tādas summas izmaksu, kuras apmērs atbilst algām, kuras bija maksājamas, sākot ar šī procesa 60. darba dienu, šī summa ir Spānijas likumdevēja darba devējam piešķirta kompensācija, uz kuru algots darba ņēmējs var pretendēt tikai uz likumiskās subrogācijas pamata.
40

Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro, trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka nodokļu maksātāji var atsaukties uz PVN direktīvas 90. panta 1. punktu valstu tiesās strīdos pret dalībvalsti, lai saņemtu PVN bāzes samazinājumu. Lai arī dalībvalstis var paredzēt, ka tiesību uz šādu nodokļa bāzes samazināšanu īstenošana ir pakārtota noteiktu formalitāšu izpildei, kas tostarp ļauj attaisnot to, ka pēc darījuma noslēgšanas nodokļu maksātājs definitīvi nav saņēmis daļu no atlīdzības vai visu atlīdzību un ka tas var atsaukties uz kādu no PVN direktīvas 90. panta 1. punktā minētajiem gadījumiem, šādi pieņemtās tiesību normas nedrīkst pārsniegt to, kas šādam attaisnojumam ir vajadzīgs, un to pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.
18

Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai azartspēļu ierobežojums ir nesaskaņots, ja, no vienas puses, kādā federatīvas iekārtas dalībvalstī publisku azartspēļu rīkošana un starpniecība internetā principā ir aizliegta saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas ir spēkā vairākumā federālo zemju, un izņēmuma kārtā var tikt atļauta – nepastāvot iegūtām tiesībām – tikai attiecībā uz loterijām un sporta derībām, lai nodrošinātu pienācīgu alternatīvu nelegālajam azartspēļu piedāvājumam un apkarotu to attīstību un izplatību, lai arī, no otras puses, kādā šīs dalībvalsts federālajā zemē saskaņā ar tajā spēkā esošo tiesisko regulējumu pakārtoti skaidri noteiktiem objektīviem nosacījumiem ikvienam Savienības pilsonim un ikkatrai tam juridiski pielīdzinātai juridiskai personai ir jāpiešķir atļauja sporta derību tirgošanai internetā, un tādējādi var tikt ietekmēta pārējā federatīvajā teritorijā spēkā esošā ierobežojuma tirgot azartspēles internetā piemērotība ar šo ierobežojumu sasniegt gribēto vispārējo interešu leģitīmo mērķu sasniegšanai? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no tā, vai atšķirīgā juridiskā situācija kādā federālajā zemē liek apšaubīt vai būtiski ietekmē citās federālajās zemēs piemērojamo azartspēļu ierobežojumu piemērotību ar šiem ierobežojumiem sasniegt gribēto vispārējo interešu leģitīmo mērķu sasniegšanai? 3) Vai, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, nesaskaņotība tiek novērsta, ja federālā zeme ar atšķirīgo tiesisko regulējumu pārņem pārējās federālajās zemēs spēkā esošos azartspēļu ierobežojumus, pat ja esošie azartspēļu rīkošanai internetā labvēlīgākie noteikumi šajā federālajā zemē attiecībā uz tajā jau piešķirtajām koncesijām joprojām būs spēkā vēl vairāku gadu pārejas posmā, jo šīs atļaujas nevar tikt atsauktas vai var tikt atsauktas vienīgi pret atlīdzības maksājumiem, kas federālajai zemei būtu liels slogs? 4) Vai atbilde uz trešo jautājumu ir atkarīga no tā, vai vairāku gadu pārejas posmā pārējās federālajās zemēs spēkā esošo azartspēļu ierobežojumu iedarbīgums tiek apšaubīts vai būtiski ietekmēts?”
9

RPD Nr. 574/1988 20. pantā ir noteikts: “1. Civilprocesā katrai pusei ir tiesības izvēlēties valodu, kurā tā sagatavo savu procesuālo aktu. Izvēles iespēja izriet no prasības pieteikuma vai pretprasības, vai līdzvērtīga akta formulējuma vienā vai otrā valodā. 2. Ja prasības pieteikums un pretprasība vai līdzvērtīgs akts ir sagatavoti vienā un tajā pašā valodā, tad tiesvedība notiek vienā valodā. Pretējā gadījumā tiesvedība notiek divās valodās. 3. Tiesvedībā divās valodās katrs lietas dalībnieks lieto valodu, kuru tas ir izvēlējies. Tiesas rīkojumi tiek sagatavoti un pasludināti abās valodās, ja vien ieinteresētā persona līdz tiesas sēdei, kurā tiek lūgts izdot rīkojumu, neatsakās no tā. Lietas dalībnieku akti un dokumenti tiek sagatavoti itāļu vai vācu valodā, turklāt tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes un par saviem līdzekļiem veikt tulkošanu. Tiesvedībā, kas notiek divās valodās, lietas dalībnieki, kuru dzīvesvieta vai juridiskā adrese nav Bolcāno provincē, trīsdesmit dienu laikā no aktu un dokumentu nosūtīšanas vai nodošanas var lūgt tiesu, lai tā pēc savas ierosmes un par saviem līdzekļiem pilnībā vai daļēji tulko visus šos dokumentus. Tiesa var pilnībā vai daļēji netulkot tādus lietas dalībnieku iesniegtos dokumentus, kuriem nav acīmredzamas nozīmes.”
Pārsūdzētā sprieduma 127. un 128. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka no strīdīgajiem lēmumiem izriet, ka grozījums tirgū laišanas atļaujās, kā arī attiecīgo zāļu atsaukšana no tirgus un aizliegums tās laist tirgū ir noteikts, pamatojoties uz Komitejas zinātniskajiem secinājumiem. Zinātniskajos secinājumos, kuri bija pievienoti strīdīgajiem lēmumiem, bija ieteikums noteikt šos pasākumus, jo nebija garantijas par attiecīgo zāļu kvalitāti nopietnu trūkumu ražošanas procesā dēļ. Attiecībā uz zāļu kontroli un to sastāvu, kā arī ar ražošanas procesu saistīto pienākumu izpildi, kas ir paredzēti Regulā Nr. 726/2004, Komisija ir uzsvērusi to būtisko nozīmi, lai garantētu zāļu, kuras ir laistas Savienības tirgū, kvalitāti un lai nodrošinātu, ka to kvalitāte ir tāda, kāda tikusi deklarēta, un ka tiek īstenota sabiedrības veselības aizsardzība.
29

Tomēr ir jāatgādina, ka Savienības noteikumu piemērošana valsts atbalsta jomā balstās uz lojālas sadarbības pienākumu starp valsts tiesām, no vienas puses, un Komisiju un Savienības tiesām, no otras puses, kuru īstenojot, ikviena no tām rīkojas atkarībā no uzdevuma, kas tai ir paredzēts LESD. Īstenojot šo sadarbību, valsts tiesām, kā tas izriet no LES 4. panta 3. punkta, ir jāveic visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu izpildi, un jāatturas no tādu pasākumu veikšanas, kuri var apdraudēt Līguma mērķu sasniegšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Deutsche Lufthansa, 41. punkts).
15

Posteshop šo lēmumu pārsūdzēja Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Administratīvā tiesa). Šī pēdējā tiesa noraidīja prasību kā nepamatotu, tostarp nospriežot, ka no Direktīvas 2006/114 1. panta, kā arī no 5. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta un no 4. panta skaidri izriet, ka tās ieviestā aizsardzības sistēma attiecas ne tikai uz gadījumu, kad reklāma vienlaikus ietver gan maldinošas reklāmas aspektus, gan neatļautas salīdzinošas reklāmas aspektus.