No tā izriet, ka starp Pula Parking un S. K. Tederahn pastāvošās tiesiskās attiecības principā ir kvalificējamas kā privāttiesību tiesiskās attiecības un tādēļ tās ietilpst jēdzienā “civillietas un komerclietas” Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē.

Tāpat arī nešķiet, ka, izsniedzot ieinteresētajām personām biļeti par autostāvvietas izmantošanu, Pula Parking būtu pats sev izdevis izpildrakstu, atkāpjoties no vispārējiem noteikumiem, jo pēc šādas biļetes izsniegšanas Pula Parking – tāpat kā, piemēram, rēķina izrakstītājs – var tikai atsaukties uz publisku aktu, kas ļaut tam uzsākt procedūru atbilstoši Likuma par piespiedu izpildi noteikumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Sunico u.c., C‑49/12 , EU:C:2013:545 , 39. punkts).

Regula Nr. 1215/2012 ir jāinterpretē tādējādi, ka Horvātijā notāri, darbojoties to kompetenču robežās, kas piespiedu izpildes procedūrās, pamatojoties uz publisku aktu, tiem ir noteiktas valsts tiesībās, neietilpst jēdzienā “tiesa” šīs regulas izpratnē.

No Tiesas judikatūras izriet, ka gan savstarpējas uzticēšanās starp dalībvalstīm principam, gan arī savstarpējas atzīšanas principam Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām (spriedums, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru, C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).

Ar Regulu Nr. 1215/2012 izveidotajā sistēmā šie principi izpaužas tādējādi, ka dalībvalsts tiesu nolēmumi tiek apstrādāti un izpildīti tā, it kā tie būtu pieņemti dalībvalstī, kurā tiek lūgts veikt izpildi.

Līdz ar to, ņemot vērā Regulā Nr. 1215/2012 izvirzītos mērķus, jēdziens “tiesa” šīs regulas izpratnē ir jāinterpretē ievērojot nepieciešamību ļaut dalībvalstu valstu tiesām identificēt citu dalībvalstu tiesu pieņemtos nolēmumus un rīkoties ar šajā regulā paredzēto ātrumu, lai izpildītu šos nolēmumus. Savstarpējās uzticēšanās tiesvedībai Savienības dalībvalstīs principa ievērošana Savienības dalībvalstīs, kas ir minētās regulas piemērošanas pamatā, tostarp paredz, ka nolēmumiem, kuru izpilde tiek lūgta dalībvalstī, ir jābūt pieņemtiem tiesas procesā, kas sniedz neatkarības un objektivitātes garantijas, kā arī nodrošina sacīkstes principa ievērošanu.

Šajā gadījumā, kā tiesas sēdē norādīja Horvātijas valdība, Horvātijā notāri ir daļa no publiskās notariālās sistēmas, kas ir nodalīta no tiesu sistēmas. Saskaņā ar Likuma par piespiedu izpildi noteikumiem Horvātijā notāriem ir kompetence, izdodot rīkojumu, lemt par lūgumiem sākt izpildes procedūru, pamatojoties uz publisku aktu. Tiklīdz rīkojums ir paziņots parādniekam, tas var celt iebildumus par to. Notārs, kuram ir iesniegti pieņemami, pamatoti un savlaicīgi iesniegti iebildumi par tā taisīto rīkojumu, nodod lietas materiālus kompetentajai tiesai, kurai iebildumu procedūras ietvaros ir jāpieņem nolēmums par iebildumiem.

No šiem noteikumiem izriet, ka izpildraksts, ko, pamatojoties uz “publisku aktu”, ir izdevis notārs, parādniekam tiek paziņots tikai pēc tā pieņemšanas, nenosūtot parādniekam lūgumu, kas attiecīgi ir bijis iesniegts notāram.

Lai arī ir tiesa, ka parādniekam ir iespēja iesniegt iebildumus par notāra izdoto izpildrakstu un ka šķiet, ka pilnvaras, kas notāram ir piešķirtas piespiedu izpildes procedūrā, kura tiek veikta, pamatojoties uz “publisku aktu”, notārs īsteno tiesas, kurai notāram ir jāpārsūta iespējamie iebildumi, kontrolē, tomēr pārbaude, ko notārs Horvātijā veic attiecībā uz lūgumu izsniegt izpildrakstu uz šāda pamata, nav inter partes.

(skat. 51., 52., 54., 56.–59. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)