ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Atlases procedūras 2. valodas izvēles ierobežošana tikai ar angļu, franču un vācu valodu uzaicinājuma izteikt ieinteresētību IV sadaļā ir pamatota šādi: “Ievērojot Eiropas Savienības Tiesas (virspalāta) spriedumu [2012. gada 27. novembris, Itālija/Komisija, C‑566/10 P, EU:C:2012:752)], Eiropas Parlamentam ir jāpamato, kāpēc saistībā ar šo uzaicinājumu izteikt ieinteresētību tiek ierobežota otrās valodas izvēle, pieļaujot tikai ierobežotu Savienības oficiālo valodu skaitu. Attiecīgi informējam kandidātus, ka šajā uzaicinājumā izteikt ieinteresētību trīs 2. valodas izvēles iespējas ir noteiktas saskaņā ar dienesta interesēm, kas prasa, lai jaunie darbā pieņemtie darbinieki nekavējoties varētu sākt strādāt un būtu spējīgi efektīvi sazināties savā ikdienas darbā. Angļu, franču un vācu valoda joprojām ir visbiežāk lietotās valodas, ko nosaka ilgstošā to lietošanas prakse Eiropas Parlamenta iekšējā saziņā un dienesta vajadzības saistībā ar ārējo saziņu un dokumentu apriti. Turklāt 2013. gada novērtējuma ziņojumos 92 % no visiem darbiniekiem norādīja, ka viņiem ir angļu valodas zināšanas, 84 % – franču valodas zināšanas un 56 % no visiem darbiniekiem norādīja, ka viņiem ir vācu valodas zināšanas. Attiecībā uz pārējām oficiālajām valodām apmierinošas zināšanas norādīja mazāk nekā 50 % no visiem darbiniekiem. Tādēļ, līdzsvarojot dienesta intereses un vajadzības un kandidātu spējas un ņemot vērā konkrēto jomu, uz kuru attiecas šī atlase, ir pamatoti rīkot pārbaudījumus šajās trijās valodās, lai nodrošinātu, ka visi kandidāti neatkarīgi no viņu pirmās oficiālās valodas vismaz vienu no šīm trim oficiālajām valodām pārvalda kā darba valodu. Turklāt, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret visiem kandidātiem, tostarp pret tiem, kuru pirmā oficiālā valoda ir viena no minētajām trim valodām, ikvienam tiek prasīts pietiekamā līmenī prast otro valodu, kura ir viena no šīm trim valodām. Šādā veidā novērtējot īpašās valodu prasmes, Eiropas Parlaments var konstatēt kandidātu spējas nekavējoties sākt strādāt vidē, kas lielā mērā atbilst reālajai situācijai, kādā viņiem būs jāstrādā.”
6

Ar 2006. gada 22. marta Lēmumu C (2006) 832, galīgā redakcija (Atbalsts NN 84/2004 un N 95/2004 – Francija, Atbalsta pasākumi kino un audiovizuālajiem darbiem), (turpmāk tekstā – “2006. gada lēmums”) Komisija atzina vairākas atbalsta shēmas, ko Francijas Republika ieviesusi kinematogrāfijai un audiovizuālajiem darbiem, par saderīgām ar iekšējo tirgu. Šīs shēmas finansē Centre national du cinéma et de l’image animée [Nacionālais Kino un audiovizuālo darbu centrs] (turpmāk tekstā – “CNC”); šīs iestādes budžetu veido galvenokārt ieņēmumi no trim nodokļiem, proti, no nodokļa par kino biļetēm, nodokļa par televīzijas pakalpojumiem un nodokļa par sabiedrības privātai lietošanai paredzētu video ierakstu pārdošanu un nomu (turpmāk tekstā kopā – “trīs nodokļi”).
50

Proti, no prasības pieteikumiem, ko iesnieguši P. Ferracci un Scuola Elementare Maria Montessori Vispārējā tiesā, izriet, ka tie, iesniedzot pierādījumus – un pret ko Komisija šajā saistībā neiebilst –, apgalvo, ka to attiecīgās reģistrācijas vietas ir tiešā tuvumā garīdzniecības un reliģiskām iestādēm, kas veic to veiktajai līdzīgu darbību un kas attiecīgi darbojas tajā pašā pakalpojumu tirgū un tajā pašā ģeogrāfiskajā tirgū. Tā kā šādām vienībām a priori ir piemērojami apstrīdētajā lēmumā izvērtētie valsts pasākumi, ir jāuzskata, ka P. Ferracci un Scuola Elementare Maria Montessori ir atbilstoši pamatojuši, ka apstrīdētais lēmums varēja tiem radīt nelabvēlīgu konkurences situāciju un ka tādējādi šis lēmums tieši skāra to tiesisko stāvokli, it īpaši to tiesības uz to, lai šajā tirgū ar attiecīgajiem pasākumiem netiktu izkropļota konkurence.
29

Šajos apstākļos Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tāda valsts tiesību norma kā [Nodokļu procesa kodeksa] 175. panta 2. punkta 3) apakšpunkts, ar kuru sabiedrībai rezidentei, kura izmaksā ienākumus to gūšanas vietā, ir noteikts pienākums maksāt procentus par laikposmu no brīža, kad beidzies nodokļa par ienākumiem samaksas termiņš, līdz dienai, kad citā dalībvalstī uzņēmējdarbību veicošs nerezidents iesniedz pierādījumus par nosacījumu izpildi, lai piemērotu ar Bulgārijas Republiku noslēgtu konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, arī tajos gadījumos, ja saskaņā ar konvencijas noteikumiem nodoklis nav jāmaksā vai tas ir jāmaksā mazākā apmērā, ir saderīga ar Līguma par Eiropas Savienību 5. panta 4. punktu un 12. panta b) punktu? 2) Vai tāda tiesību norma kā [Nodokļu procesa kodeksa] 175. panta 2. punkta 3) apakšpunkts un nodokļu prakse, kas paredz, ka no sabiedrības, kura izmaksā ienākumus to gūšanas vietā, iekasē procentus par laikposmu no brīža, kad beidzies nodokļa par ienākumiem samaksas termiņš, līdz dienai, kad citā dalībvalstī uzņēmējdarbību veicošs nerezidents iesniedz pierādījumus par nosacījumu izpildi, lai piemērotu ar Bulgārijas Republiku noslēgtu konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, arī tajos gadījumos, ja saskaņā ar konvencijas noteikumiem nodoklis nav jāmaksā vai tas ir jāmaksā mazākā apmērā, ir saderīgas ar LESD 49., 54., 63. pantu un 65. panta 1. un 3. punktu?”
27

Šādā kontekstā iesniedzējtiesa pauž šaubas par to, vai ar Savienības tiesībām un it īpaši ar Direktīvu 93/13 ir saderīga tāda prakse, ka profesionālis gadījumā, ja nav attiecīga konkrēta līguma noteikuma, cedē vai iegādājas prasījumu par zemu cenu, parādnieku par to iepriekš neinformējot vai bez tā piekrišanas, un nedodot tam iespēju izpirkt savu parādu un to dzēst, cesionāram samaksājot cenu, ko tas iepriekš samaksājis par šo cesiju, pieskaitot saistītās izmaksas, procentus un izdevumus.
62

No tā izriet, ka Regulas Nr. 1380/2013 11. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts veic tādus pasākumus, par kādiem ir runa pamatlietā un kuri attiecas uz tās suverenitātē vai jurisdikcijā esošajiem ūdeņiem, un kuri ir vajadzīgi, lai tā izpildītu savus pienākumus, kas izriet no Direktīvas 2004/35.
46

Turpretī pirmspensijas pabalsti, pat ja tiem ir zināma līdzība ar vecuma pabalstiem attiecībā uz to priekšmetu un mērķi, proti, tostarp nodrošināt iztikas līdzekļus personām, kuras ir sasniegušas zināmu vecumu, no vecuma pabalstiem atšķiras tostarp tādā ziņā, ka to mērķis ir saistīts ar nodarbinātības politiku, palīdzot atbrīvot darba vietas, ko ieņem darbinieki, kam tuvojas pensijas vecums, par labu jauniešiem bez darba, kas ir mērķis, kurš radies saistībā ar ekonomikas krīzi, kas skārusi Eiropu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 5. jūlijs, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, 16. un 17. punkts). Tāpat, ja uzņēmums izbeidz saimniecisko darbību, šāda pabalsta piešķiršana veicina atlaisto darbinieku, kam tiek piemērota bezdarba apdrošināšanas shēma, skaita samazināšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1996. gada 11. jūlijs, Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, 31. punkts).
(19)

tā kā nodibinājums dalībvalsts teritorijā paredz efektīvu un reālu darbības veikšanu ar stabilu pasākumu [veidojumu] starpniecību; tā kā šāda nodibinājuma juridiskā forma, vienalga, vai tā būtu vienkārši nodaļa [filiāle] vai filiāle [meitasuzņēmums] kā juridiska persona, šajā sakarā nav noteicošais faktors; tā kā gadījumos, kad vairāku dalībvalstu teritorijās ir noteikta viena datu apstrādes iestāde, jo īpaši kā filiāles, tai, lai izvairītos no jebkādas valsts noteikumu apiešanas, jānodrošina, ka katra iestāde pilda tās darbībai piemērojamās attiecīgās valsts tiesību uzliktās saistības [tā kā gadījumos, kad vienam un tam pašam pārzinim ir dibinājumi vairāku dalībvalstu teritorijā, it īpaši meitasuzņēmumu veidā, tam, lai tostarp izvairītos no jebkādas valsts noteikumu apiešanas, jānodrošina, ka katrs dibinājums izpilda pienākumus, kas paredzēti tā darbībai piemērojamajās valsts tiesībās];
16

Atbilstoši AGG 9. panta noteikumiem: “1. Neskarot [šī likuma] 8. panta normas, atšķirīga attieksme reliģijas vai pārliecības dēļ ir pieļaujama arī saistībā ar darbu reliģiskās kopienās, tām pakļautās institūcijās neatkarīgi no to juridiskās formas vai apvienībās, kuru uzdevums ir kādas reliģijas vai uzskatu izplatīšana sabiedrībā, ja konkrēta reliģija vai pārliecība ir pamatota profesionāla prasība saistībā ar darba devēja paša izpratni, ņemot vērā [reliģiskās kopienas vai apvienības] tiesības uz pašnoteikšanos, vai tās darbības īpatnību dēļ. 2. Atšķirīgas attieksmes aizliegums reliģijas vai pārliecības dēļ neskar 1. punktā minēto reliģisko kopienu, tām piederīgo struktūru neatkarīgi no to tiesiskās formas vai apvienību, kuru uzdevums ir sabiedrībā īstenot reliģiju vai pārliecību, tiesības pieprasīt, lai to nodarbinātajiem būtu lojāla un godprātīga attieksme to attiecīgās identitātes apziņas izpratnē.”
17

Šīs prasības pamatojumam Astellas Pharma it īpaši apgalvo, ka Vācijas federālā institūta 2005. gada 19. jūlija lēmums neatbilst Direktīvai 2001/83 un ka tas nekad nav stājies spēkā attiecībā uz vienu no prasītajām indikācijām attiecībā uz Ribomustin, un šis institūts to ir noraidījis. Turklāt Astellas Pharma apgalvo, ka Levact TA iegūšana prasīja nozīmīgus papildu izmēģinājumus arī attiecībā uz indikācijām, ko Vācijas federālais institūts ir atļāvis saistībā ar Ribomustin.
33

It īpaši šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta teikuma pirmajā daļā ir paredzēts, ka tiesības uz pabalstiem “tiek” saglabātas trīs mēnešus no dienas, kad bezdarbnieks pārstājis būt tās valsts nodarbinātības dienestu rīcībā, no kuras viņš aizceļojis, ar nosacījumu, ka kopējais laika posms, kurā tiek nodrošināti pabalsti, nepārsniedz laika posmu, kurā viņam ir tiesības uz pabalstu saskaņā ar šās dalībvalsts tiesību aktiem. Turpretī šīs pašas regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta teikuma otrajā daļā ir noteikts, ka kompetentie dienesti vai iestādes “var” šo trīs mēnešu laikposmu pagarināt līdz sešiem mēnešiem.
95

Līdz ar to, kā jau tika minēts šī sprieduma 85. punktā, tā kā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešajā ievilkumā minēto kritēriju ražotājam ir noteikts pienākums juridiski pietiekami pierādīt, ka tā ražošanas izmaksas un finanšu stāvokli neietekmē nozīmīgi izkropļojumi, kas izriet no ekonomikas sistēmas bez tirgus ekonomikas, neatkarīgi no tā, vai runa ir par valsts regulētas ekonomikas sistēmu vai sistēmu pārejas uz tirgus ekonomiku stadijā, tāda pasākuma kā tas, uz kuru attiecas šī lieta un ar kuru tiek piešķirtas nodokļu priekšrocības ārvalstu ieguldījumiem nozarēs, kas tiek atzītas par stratēģiskām, piemēram, augstās tehnoloģijas, saistībā ar dažādiem Ķīnā īstenotiem plāniem ir pietiekams pamats, lai pieņemtu, ka šis pasākums ir izkropļojums, “kas mantots no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas”, šīs tiesību normas izpratnē.
34

Savienības tiesības tādējādi ir balstītas uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru, kā precizēts LES 2. pantā, katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm ir kopīgas daudzas Savienības pamatvērtības un tās to savstarpēji atzīst. Šī premisa nozīmē un pamato dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos šo vērtību atzīšanā un tādējādi Savienības tiesību, ar kurām tās tiek īstenotas, ievērošanā. Tieši šajā kontekstā dalībvalstīm tostarp saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minēto lojālas sadarbības principu ir jānodrošina savās atbilstošajās teritorijās Savienības tiesību piemērošana un ievērošana un šajā nolūkā jānosaka visi vajadzīgie vispārējie un īpašie pasākumi, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem (atzinums 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 168. un 173. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
29

Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas, kurā ietilpst šīs regulas 14. pants, normas saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru ir daļa no pilnīgas un vienotas kolīziju normu sistēmas, kuras mērķis ir nodrošināt, ka darba ņēmējiem, kas pārvietojas Eiropas Savienībā, tiek piemērota tikai vienas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, lai novērstu to, ka ir piemērojami vairāku dalībvalstu tiesību akti, un izvairītos no sarežģījumiem, kas tādēļ varētu rasties (spriedumi, 2000. gada 10. februāris, FTS, C‑202/97, EU:C:2000:75, 20. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 4. oktobris, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
36

Pirmā daļa tiek atvedināta no apstākļa, ka ir pārkāpta acīmredzamas kļūdas pārbaudes robeža, izvērtējot dažādos aktus, ar kuriem ir definēti un uzticēti PVTN uzdevumi. Otrā daļa tiek atvedināta no kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl pārsūdzētajos spriedumos dalībvalstu rīcības brīvība ir attiecināta tikai uz PVTN definīcijā paredzēto pakalpojumu sniegšanas noteikumiem. Trešā daļa tiek atvedināta no kļūdām tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi attiecīgo valsts tiesību normu par PVTN definīciju analīzē. Ceturtā daļa tiek atvedināta no kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl Vispārējā tiesa neesot atzinusi, ka PVTN uzdevums var tikt definēts un uzticēts vienam vai vairākiem uzņēmumiem dažādos aktos. Piektā daļa tiek atvedināta no kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl Vispārējā tiesa neesot nospriedusi, ka PVTN uzdevuma definēšanai un uzticēšanai nav vajadzīga kāda formulējuma vai specifiska izteikuma izmantošana. Sestā daļa tiek atvedināta no kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl Vispārējā tiesa esot noliegusi 29. protokola par sabiedriskās apraides sistēmu dalībvalstīs piemērojamību.
36

Šo interpretāciju apstiprina arī Direktīvas 82/76 sagatavošanas darbi. No priekšlikuma Padomes direktīvai, ar ko groza Direktīvu 75/362 un Direktīvu 75/363 [COM (80) 914, galīgā redakcija], kas bija Direktīvas 82/76 pamatā, pamatojuma II sadaļas 4. un 8. punkta izriet, ka abi šī sprieduma 33. un 35. punktā minētie pārejas noteikumi bija paredzēti to ārstu interesēs, kuri bija uzsākuši savu apmācību pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, nolūkā nodrošināt šīs apmācības nepārtrauktību.
33

Līdz ar to, ja no valsts noteikumu formulējuma vien neizriet, ka tā mērķis vismaz daļēji ir reglamentēt konkrēti informācijas sabiedrības pakalpojumus – piemēram, tādēļ, ka noteikumu formulējumā, kā tas ir pamatlietā, nekādi nav nošķirti tiešsaistē sniegtie pakalpojumi no bezsaistē sniegtajiem pakalpojumiem, – šis priekšmets tomēr var skaidri izrietēt no šo noteikumu pamatojuma, kas saskaņā ar šajā ziņā atbilstošajiem valsts interpretācijas noteikumiem izriet no minēto noteikumu sagatavošanas darbiem.
9

Minētās regulas III sadaļas 9. nodaļas “Īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” 70. pantā ir noteikts: “1. Šo pantu piemēro īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, ko nodrošina saskaņā ar tiesību aktiem, kuriem aptvertā personu loka, mērķu un/vai tiesību nosacījumu dēļ ir gan 3. panta 1. punktā minēto sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, gan sociālās palīdzības īpašības. 2. Šajā nodaļā “īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir tie, kas: a) ir paredzēti, lai nodrošinātu [..]: i) papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, uz kuriem attiecas 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas garantē attiecīgajām personām ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī; [..] un b) ja finansējums tiek gūts tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kuri paredzēti, lai segtu vispārējus publiskā sektora izdevumus un ja pabalstu nodrošināšanas un aprēķina nosacījumi nav atkarīgi no jebkādas iemaksas attiecībā uz saņēmēju. [..] un c) ir minēti X pielikumā. [..] 4. Pabalstus, kas minēti 2. punktā, sniedz tikai dalībvalstīs, kur dzīvo attiecīgās personas, saskaņā ar to tiesību aktiem. [..]”
18

Uzskatot, ka pamatlietas iznākums ir daļēji atkarīgs no Savienības tiesību, it īpaši – no Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretācijas, Tribunale di Torino (Turīnas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai ar Savienības tiesībām, it īpaši ar [Direktīvas 2001/29] 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu (kā arī ar [Direktīvu 2000/31] un ar dibināšanas līgumu) ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kas aizliedz komersantam sniegt privātpersonām pakalpojumu, kura ietvaros mākoņdatošanas platformā ar attālo videoierakstu tiek veikta ar autortiesībām aizsargātu darbu kopēšana privātai lietošanai, komersantam aktīvi iesaistoties ierakstīšanā, ja nav tiesību īpašnieka piekrišanas? 2) Vai ar Savienības tiesībām, it īpaši ar [Direktīvas 2001/29] 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu (kā arī ar [Direktīvu 2000/31] un ar dibināšanas līgumu) ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kas atļauj komersantam sniegt privātpersonām pakalpojumu, kura ietvaros mākoņdatošanas platformā ar attālo videoierakstu tiek veikta ar autortiesībām aizsargātu darbu kopēšana privātai lietošanai, komersantam aktīvi iesaistoties ierakstīšanā, ja nav tiesību īpašnieka piekrišanas, pret standartizētu atlīdzību par labu tiesību īpašniekam, kas būtībā nozīmē obligātas licencēšanas sistēmas esamību?”
Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīva 2009/101/EK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko dalībvalstis prasa no sabiedrībām [EKL] 48. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, it īpaši tās 2. un 6.–8. pants, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Direktīva 2012/30/ES par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām [LESD] 54. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, it īpaši tās 19. un 36. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām darba ņēmējiem – akciju sabiedrības kreditoriem – saistībā ar viņu darba līgumu laušanu nav piešķirtas tiesības tajā pašā darba un sociālo lietu tiesā, kura ir kompetenta izskatīt viņu prasību par viņu darba samaksas prasījumu atzīšanu, celt prasību par šīs sabiedrības vadītāja atbildību par to, ka viņš nav sasaucis tās kopsapulci, kaut arī tā bija cietusi ievērojamus zaudējumus, lai panāktu, ka šis vadītājs tiek atzīts par solidāri atbildīgu par šiem darba samaksas prasījumiem.
10

Ar Komisijai adresētu 2013. gada 27. jūlija vēstuli China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME) (Iekārtu un elektronisko ražojumu importa un eksporta tirdzniecības palāta (CCCME), Ķīna) saistībā ar antidempinga izmeklēšanu kopā ar vairākiem Ķīnas ražotājiem eksportētājiem iesniedza saistību piedāvājumu. Būtībā tā to un savā vārdā piedāvāja līdz noteiktam gada importa apjomam fotoelektriskajiem moduļiem un katrai to galvenajai sastāvdaļai (proti, elementiem un plāksnītēm) piemērot minimālās importa cenas (turpmāk tekstā – “MIC”).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp The English Bridge Union Limited (turpmāk tekstā – “EBU”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Viņas Majestātes Ieņēmumu un muitas dienests, Apvienotā Karaliste, turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) uzlikšanu ieejas maksai, ko EBU iekasē par tās organizētajiem sporta bridža turnīriem.
32

Visbeidzot, Tiesa ir precizējusi, ka tiesību normas, kurās paredzēta izņēmuma jurisdikcija, kāds ir Briseles konvencijas 16. pants un Regulas Nr. 44/2001 22. pants, nav interpretējamas plašāk, nekā to prasa to mērķis, jo tās liedz pusēm tiesas izvēli, kas tām pretējā gadījumā būtu, un dažos gadījumos var radīt situāciju, kad pusēm ir jāvēršas tiesā, kas nav nevienas no tām domicila valsts tiesa (skat. spriedumus, 1990. gada 10. janvāris, Reichert un Kockler, C‑115/88, EU:C:1990:3, 9. punkts, kā arī 2011. gada 12. maijs, BVG, C‑144/10, EU:C:2011:300, 30. punkts).
13

Saskaņā ar Direktīvas 2013/33 9. pantu “Garantijas aizturētiem pieteikuma iesniedzējiem”: “1. Pieteikuma iesniedzēju aiztur tikai uz cik iespējams īsu laiku un patur apcietinājumā tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati. Administratīvās procedūras, kas attiecas uz 8. panta 3. punktā paredzētajiem aizturēšanas pamatiem, veic ar pienācīgu rūpību. Administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai. 2. Pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas rīkojumu izdod rakstiski tiesu vai administratīvās iestādes. Aizturēšanas rīkojumā norāda faktiskos un juridiskos iemeslus, kas ir tā pamatā. 3. Ja aizturēšanas rīkojumu izdod administratīvās iestādes, dalībvalstis nodrošina aizturēšanas likumības ātru juridisku pārskatīšanu, to veicot ex officio un/vai pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma. Ja šādu aizturēšanas likumības pārskatīšanu veic ex officio, lēmumu pieņem pēc iespējas drīzāk kopš aizturēšanas. Ja pārskatīšanu veic pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma, par to nolemj pēc iespējas drīzāk kopš attiecīgās procedūras sākuma. Dalībvalstis valsts tiesību aktos attiecīgi nosaka laikposmu, kurā ir jāveic ex officio juridiskā pārskatīšana un/vai juridiskā pārskatīšana pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma. Ja juridiskās pārskatīšanas rezultātā tiek konstatēts, ka aizturēšana ir nelikumīga, attiecīgo pieteikuma iesniedzēju nekavējoties atbrīvo. 4. Aizturētus pieteikuma iesniedzējus viņiem saprotamā valodā vai valodā, kuru ir pamats uzskatīt par šīm personām saprotamu, nekavējoties rakstiski informē par aizturēšanas iemesliem un valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām aizturēšanas rīkojuma apstrīdēšanai, kā arī par iespēju lūgt bezmaksas juridisko palīdzību un pārstāvību. 5. Tiesu iestāde ik pēc saprātīga laika posma ex officio un/vai pēc attiecīgā pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma pārskata aizturēšanu, jo īpaši, ja aizturēšana ir ilgstoša, ja rodas attiecīgi apstākļi vai kļūst pieejama jauna informācija, kas var ietekmēt aizturēšanas likumību. [..]”
6

Kodeks Pracy (Darba kodekss), kas pieņemts ar 1974. gada 26. jūnija likumu (Dz. U. 1974, Nr. 24, 141. poz.), ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Darba kodekss”), 23.1 pantā par uzņēmuma pārejas sekām ir noteikts: “§ 1. Ja uzņēmums vai tā daļa pāriet citam darba devējam, saskaņā ar likumu, ievērojot 5. punkta noteikumus, tas kļūst par līdzšinējo darba attiecību pusi. § 2. Līdzšinējais un jaunais darba devējs ir solidāri atbildīgi par pienākumiem, kas izriet no darba attiecībām, kuras radušās pirms uzņēmuma daļas pārejas citam darba devējam. § 3. Ja pie 1. punktā minētajiem darba devējiem nav pārstāvētas uzņēmuma arodbiedrības, līdzšinējais un jaunais darba devējs saviem darba ņēmējiem rakstveidā paziņo uzņēmuma vai tā daļas pārejas citam darba devējam paredzamo termiņu, tās iemeslus, tās juridisko, ekonomisko un sociālo ietekmi uz darba ņēmējiem, kā arī paredzētos pasākumus attiecībā uz darba ņēmēju darba nosacījumiem, it īpaši darba, darba samaksas un mācību nosacījumiem; šo paziņojumu jāizsniedz ne vēlāk kā 30 dienu laikā pirms uzņēmuma vai tā daļas paredzamās pārejas citam darba devējam. § 4. 2 mēnešu laikā pēc uzņēmuma vai tā daļas pārejas citam darba devējam darba ņēmējs var izbeigt darba attiecības bez pienākuma ievērot likumā noteikto parasto uzteikuma termiņu, paziņojot par to 7 dienas iepriekš. Šādas darba attiecību izbeigšanas sekas darba ņēmējam ir tādas pašas, kādas darba tiesību normās ir paredzētas gadījumos, kad darba attiecības uzteic darba devējs. § 5. Darba ņēmējiem, kuri līdz šim ir strādājuši saskaņā ar citiem noteikumiem, nevis darba līgumu, uzņēmuma vai tā daļas pārņemšanas dienā darba devējs piedāvā jaunus darba un darba samaksas nosacījumus un nosaka vismaz 7 dienu termiņu, kurā darba ņēmējs var pieņemt vai noraidīt piedāvātos nosacījumus. Ja puses nevienojas par jauniem darba un darba samaksas nosacījumiem, līdzšinējās darba attiecības beidzas, beidzoties termiņam, kāds ir paredzēts uzteikumam un tiek rēķināts no dienas, kad darba ņēmējs iesniedz piedāvāto nosacījumu noraidījumu, vai no dienas, līdz kurai viņš būtu varējis iesniegt šādu noraidījumu. Attiecīgi piemēro 4. punkta otro teikumu. § 6. Uzņēmuma vai tā daļas pāreja citam darba devējam nevar būt iemesls, lai darba devējs izbeigtu darba tiesiskās attiecības.”