ĢENERĀLADVOKĀTES

ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 4. maijā ( 1 )

Lieta C‑18/16

K.

pret

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Patvēruma politika – Standarti starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai – Direktīva 2013/33/ES – 9. pants – Aizturēšana – 8. panta 3. punkta pirmās daļas a) un b) punkts – Identitātes vai valstspiederības pārbaude – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatojuma elementu pārbaude – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 6. un 52. pants – Samērīgums

1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā, Nīderlande) Tiesu lūdz lemt, vai ir spēkā Direktīvas 2013/33/ES, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai ( 2 ), 8. panta 3. punkta pirmās daļas a) un b) punkts. Proti, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šie noteikumi ir saderīgi ar tiesībām uz brīvību un drošību, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantā ( 3 ). Šis jautājums radās strīdā, kas attiecās uz 2015. gada 17. decembra lēmumu par rīkojumu aizturēt K., patvēruma meklētāju, kurš Shipholas lidostā tika apturēts un aizturēts, kad viņš izmantoja viltotu pasi, lai dotos uz Apvienoto Karalisti.

Starptautiskās tiesības

Ženēvas Konvencija par bēgļa statusu

2. Ženēvas Konvencijas ( 4 ) 31. panta 1. punktā ir aizliegts sodīt bēgļus, kas nelegāli ierodas vai atrodas (vai neatļauti uzturas) valsts teritorijā, ja viņi ieradušies tieši no teritorijas, kurā bēgļu dzīvība vai brīvība bija apdraudēta, un ja viņi bez kavēšanās ir pieteikušies valsts varas iestādēs un uzrādījuši pamatotus nelegālās ierašanās vai atrašanās iemeslus. Konvencijas 31. panta 2. punktā ir noteikts, ka bēgļu pārvietošanos nedrīkst ierobežot vairāk, nekā tas ir nepieciešams. Jebkuri šādi ierobežojumi ir jāpiemēro tikai tik ilgi, kamēr tiek noteikts bēgļu statuss attiecīgajā valstī vai kamēr viņi netiek uzņemti citā valstī.

Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija

3. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ( 5 ) 5. panta 1. punktā ikvienam ir garantētas tiesības uz brīvību un drošību. Šīs tiesības ir noteiktas ar vairākiem izņēmumiem, kuri izklāstīti 5. panta 1. punktā un kuri jāpiemēro “likumā noteiktā kārtībā”. Šajā lietā jānoskaidro, vai šajā gadījumā tiesībām uz brīvību patiešām jāpiemēro izņēmums, kas minēts 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā, kuru piemēro, “ja likumīgi tiek aizturēta vai apcietināta kāda persona ar nolūku neļaut šai personai nelikumīgi ieceļot valstī, vai ja attiecībā pret kādu personu tiek veiktas darbības ar nolūku šo personu deportēt vai izraidīt no valsts”.

4. Lai personas brīvības un drošības ierobežošana, pamatojoties uz 5. panta 1. punkta a)–f) apakšpunktu, būtu likumīga, šādai ierobežošanai jābūt arī saderīgai ar garantijām, kas paredzētas ECPAK 5. panta 2.–5. punktā. Attiecībā uz patvēruma pieteikumu šīs garantija ietver tūlītēju informāciju par aizturēšanas iemesliem; tiesības nekavējoties apstrīdēt aizturēšanu tiesas procesā tiesās, kas ir pilnvarotas viņu atbrīvot (ja šāda aizturēšana nav likumīga), kā arī nodrošinātas tiesības uz kompensāciju, ja ir pārkāpti ECPAK 5. panta nosacījumi ( 6 ).

Savienības tiesības

Harta

5. Hartas 6. pants atbilst ECPAK 5. panta 1. punktam. Tajā ir noteikts, ka “ikvienam ir tiesības uz personas brīvību un drošību”.

6. Hartas 52. panta virsraksts ir “Tiesību un principu piemērošana un interpretēšana”. Tajā noteikts: “1. Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. 2. Šajā Hartā atzītās tiesības, kuras ir paredzētas Līgumos, izmanto saskaņā ar noteiktajiem nosacījumiem un ierobežojumiem. 3. Ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām. Šis noteikums neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību. [..] 7. Savienības un dalībvalstu tiesas pienācīgi ievēro skaidrojumus, kas izstrādāti, lai sniegtu norādes šīs Hartas interpretācijai.”

Atgriešanas direktīva

7. Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi ( 7 ), nolūks ir ieviest horizontālu noteikumu kopumu, ko piemēro visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri neatbilst ieceļošanas, uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās nosacījumiem dalībvalstī ( 8 ). Saskaņā ar 1. pantu šajā direktīvā “noteikti kopēji standarti un procedūras, kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, ievērojot pamattiesības kā galvenos [ES] tiesību, kā arī starptautisko tiesību principus, tostarp pienākumu nodrošināt bēgļu aizsardzību un cilvēktiesības”.

8. Direktīvas 2. panta 1. punktā noteikts, ka Atgriešanas direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā. “Trešās valsts valstspiederīgais” ir definēts 3. panta 1) punktā kā “jebkura persona, kas nav Savienības pilsonis [LESD 20. panta 1. punkta] nozīmē un kas nav persona, kam ir tiesības uz pārvietošanās brīvību [ES], kā noteikts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 5. punktā” ( 9 ). “Atgriešanas lēmums” ir definēts 3. panta 4) punktā kā “administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā noteikts vai paziņots, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un kurā noteikts vai uzdots pienākums atgriezties”.

Kvalifikācijas direktīva

9. Direktīvā 2011/95/ES ( 10 ) ir noteikti standarti, ko piemēro, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus ( 11 ). Direktīvas 2. panta h) punktā “starptautiskās aizsardzības pieteikums” definēts kā “pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas cenšas saņemt bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu un kas nepārprotami nepieprasa cita veida aizsardzību, kura ir ārpus [šīs direktīvas] darbības jomas un par kuru var iesniegt atsevišķu pieteikumu”.

10. Direktīvas 4. panta 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstis var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja pienākumu iespējami ātrāk iesniegt visus elementus, kas nepieciešami, lai pamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Saskaņā ar 4. panta 2. punktu šie elementi ir pieteikuma iesniedzēja paziņojumi un “visa dokumentācija, kas ir pieteikuma iesniedzēja rīcībā attiecībā uz pieteikuma iesniedzēja vecumu, izcelsmi, tostarp attiecīgo radinieku datiem, personu, valstspiederību(‑ām) un iepriekšējās dzīvesvietas valsti(‑īm) un vietu(‑ām), iepriekšējiem patvēruma pieteikumiem, ceļojumu maršrutiem, ceļošanas dokumentiem un iemesliem, kādēļ tiek iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums”. Saskaņā ar 4. panta 3. punktu starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli par katru pieteikuma iesniedzēju un jāņem vērā: būtiskie fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu, attiecīgie paziņojumi un dokumenti, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, kā arī viņa individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, tostarp tādi faktori kā izcelsme, dzimums un vecums ( 12 ). Šajā ziņā 22. apsvērumā teikts, ka, “nosakot bēgļa statusu [..], apspriešanās ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Augsto komisāru bēgļu jautājumos (UNHCR) var sniegt dalībvalstīm noderīgas vadlīnijas”.

11. Izslēgšanas no bēgļa statusa iemesli ir uzskaitīti 12. pantā. Šo iemeslu rezultātā aizsardzības pieteikuma iesniedzējam tiek liegta bēgļa statusa sniegtā aizsardzība. Tāpēc tie ir patvēruma tiesību izņēmumi attiecībā uz personām, uz kurām citādi attiektos šāda aizsardzība ( 13 ).

Procedūru direktīva

12. Saskaņā ar Direktīvas 2013/32/ES par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai ( 14 ) 9. panta 1. punktu pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības palikt dalībvalstī pieteikuma izvērtēšanas laikā.

13. Direktīvas 10. pantā ir noteiktas konkrētas prasības attiecībā uz pieteikumu izskatīšanu. Tostarp vispirms ir jāpārbauda, vai pieteikuma iesniedzēji ir kvalificējami kā bēgļi un, ja tā nav, vai pieteikuma iesniedzēji ir tiesīgi saņemt alternatīvo aizsardzību, jānodrošina pieteikumu pienācīga izskatīšana, jānodrošina, ka attiecīgie lēmumi tiek pieņemti individuāli, objektīvi un taisnīgi ( 15 ).

14. Saskaņā ar 13. pantu dalībvalstīm pieteikuma iesniedzējiem jāuzliek pienākums sadarboties ar kompetentajām iestādēm, lai tās varētu noskaidrot viņu identitāti un citus elementus, kas minēti Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 2. punktā.

15. Direktīvas 24. pantā noteiktiem pieteikuma iesniedzējiem ir paredzētas īpašas garantijas, un nepilngadīgo bez pavadības stāvoklis ir aplūkots 25. pantā.

16. Direktīvas 26. panta 1. punkts atspoguļo Ženēvas konvencijas 31. pantu attiecībā uz vispārējo nostāju, proti, ka dalībvalstis nedrīkst aizturēt personu tikai tāpēc, ka viņa ir trešās valsts valstspiederīgais, kas pieprasījis starptautisko aizsardzību, kamēr notiek šāda pieteikuma izskatīšana. Ja pieteikuma iesniedzējs tiek aizturēts, viņa aizturēšanas iemesliem un nosacījumiem ir jāatbilst Uzņemšanas direktīvai.

17. Saskaņā ar Procedūru direktīvas 33. pantu dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu konkrētos gadījumos, tostarp, ja cita dalībvalsts jau ir piešķīrusi starptautisko aizsardzību, kā noteikts 33. panta 2. punkta a) apakšpunktā.

Uzņemšanas direktīva

18. Uzņemšanas direktīvas preambulas apsvērumi ir izklāstīti šādi: – kopējas patvēruma politikas, tostarp kopējas Eiropas patvēruma sistēmas (turpmāk tekstā – “KEPS”) izveide ir daļa no Eiropas Savienības mērķa pakāpeniski radīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas ir atvērta tiem, kuri, apstākļu spiesti, likumīgi meklē aizsardzību Savienībā ( 16 ); – KEPS pamatā ir Ženēvas Konvencijas pilnīga un ietveroša piemērošana ( 17 ); – attieksmē pret personām, uz kurām attiecas Uzņemšanas direktīva, dalībvalstīm ir saistības atbilstīgi to pieņemtiem starptautisko tiesību aktiem ( 18 ); – pieteikuma iesniedzēju aizturēšana būtu jāveic saskaņā ar pamatprincipu, ka personu nedrīkst aizturēt tikai tāpēc, ka viņa vēlas iegūt starptautisku aizsardzību, īpaši saskaņā ar dalībvalstu starptautiskajām juridiskajām saistībām un Ženēvas konvencijas 31. pantu. Pieteikuma iesniedzējus drīkst aizturēt tikai ļoti skaidri definētos izņēmuma apstākļos, kas paredzēti šajā direktīvā, un atbilstoši nepieciešamībai un samērīguma principam gan attiecībā uz šādas aizturēšanas veidu, gan nolūku. Ja pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts, viņam vajadzētu būt efektīvai piekļuvei nepieciešamajām procesuālajām garantijām, piemēram, tiesību aizsardzībai valsts tiesu iestādē ( 19 ); – ar “pienācīgas rūpības” jēdzienu ir prasīts vismaz, lai administratīvās procedūras saistībā ar aizturēšanas iemesliem tiktu veiktas iespējami īsākā laikā, jo īpaši, lai veiktu “konkrētus un jēgpilnus pasākumus” nolūkā pārbaudīt aizturēšanas iemeslus. Pieteikuma iesniedzēja aizturēšanai nav jāpārsniedz pieņemams laikposms, kas vajadzīgs, lai pabeigtu attiecīgās procedūras ( 20 ); – lai labāk nodrošinātu pieteikuma iesniedzēju fizisko un psiholoģisko neaizskaramību, aizturēšanai vajadzētu būt kā galējam pasākumam, un to drīkst piemērot tikai tad, ja ir pienācīgi izskatīti visi aizturēšanas alternatīvie pasākumi. Jebkurā pasākumā, kas alternatīvs aizturēšanai, ir jāievēro pieteikuma iesniedzēja cilvēka pamattiesības ( 21 ); – Uzņemšanas direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti Hartā ( 22 ).

19. Uzņemšanas direktīvas 2. panta a) punktā ir iekļauta termina “starptautiskās aizsardzības pieteikums” definīcija, kā tā definēta Kvalifikācijas direktīvā. “Pieteikuma iesniedzējs” ir definēts 2. panta b) punktā kā “trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas sagatavojis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums” ( 23 ). Direktīvas 2. panta h) punktā “aizturēšana” definēta kā “dalībvalsts veikta pieteikuma iesniedzēja ieslodzīšana noteiktā vietā, kur pieteikuma iesniedzējam vai iesniedzējai ir liegta pārvietošanās brīvība”.

20. Saskaņā ar 3. panta 1. punktu “šī direktīva attiecas uz visiem trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem, kas gatavo starptautiskās aizsardzības pieteikumu dalībvalsts teritorijā, tostarp pie robežas, teritoriālajos ūdeņos vai tranzīta zonās, kamēr viņiem atļauts uzturēties dalībvalsts teritorijā kā pieteikuma iesniedzējiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem, ja uz viņiem attiecināms šāds starptautiskās aizsardzības pieteikums saskaņā ar valsts tiesību aktiem”.

21. Saskaņā ar 8. pantu: “1. Dalībvalstis personu neaiztur tikai tā iemesla dēļ, ka tā ir pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar [Procedūru Direktīvu]. 2. Vajadzības gadījumā un pamatojoties uz katras lietas individuālu izvērtējumu, dalībvalstis var pieteikuma iesniedzēju aizturēt, ja citus, mazāk ierobežojošus alternatīvus līdzekļus nav iespējams efektīvi piemērot. 3. Pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai: a) lai noteiktu vai pārbaudītu viņa identitāti vai valstspiederību; b) lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam, kurus nevarētu iegūt neaizturot, jo īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība; [..]. Aizturēšanas pamatus nosaka valsts tiesību aktos. [..]”

22. Direktīvas 9. pantā ir paredzētas garantijas aizturētiem pieteikuma iesniedzējiem. To starpā ir prasība, ka: – pieteikuma iesniedzējs jāaiztur tikai pēc iespējas īsu laiku un jāpatur apcietinājumā tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati (9. panta 1. punkts); – pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas rīkojums jāizdod rakstiski tiesu vai administratīvajām iestādēm un aizturēšanas rīkojumā jānorāda faktiskie un juridiskie iemesli, kas ir tā pamatā (9. panta 2. punkts); – dalībvalstīm ir jānodrošina aizturēšanas likumības ātra juridisku pārskatīšana saskaņā ar 9. panta 3. punktu; – aizturēti pieteikuma iesniedzēji viņiem saprotamā valodā (vai valodā, kuru ir pamats uzskatīt par šīm personām saprotamu) nekavējoties rakstiski jāinformē par aizturēšanas iemesliem un procedūrām šādu lēmumu apstrīdēšanai (9. panta 4. punkts); – tiesu iestādei ir jāpārskata aizturēšana (9. panta 5. punkts) un – pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz bezmaksas juridisko palīdzību un pārstāvību, lai iesniegtu pārsūdzību saskaņā ar 9. panta 3. punktu (9. panta 6. un 7. punkts).

Valsts tiesiskais regulējums

23. Vreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums, turpmāk tekstā – “Vw”) 59.b panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā noteikts: “1. Ārvalstniekam, kas ir tiesīgs likumīgi uzturēties Nīderlandē saskaņā ar 8. panta f) punktu [..] [ ( 24 )], ciktāl tas ir saistīts ar pieteikumu piešķirt termiņuzturēšanās atļauju saistībā ar patvērumu, [drošības un tieslietu ministrs] var piemērot aizturēšanu, ja: a) aizturēšana ir nepieciešama, lai noteiktu ārvalstnieka identitāti un valstspiederību; b) aizturēšana ir nepieciešama, lai iegūtu datus, kas ir nepieciešami, lai novērtētu lūgumu piešķirt termiņuzturēšanās atļauju [..], jo īpaši, ja pastāv bēgšanas risks; [..]. 2. Aizturēšanas atbilstīgi 1. punkta a) [vai] b) apakšpunktam [..] termiņš nevar būt ilgāks par četrām nedēļām [..].”

Fakti, procedūra un iesniegtie jautājumi

24. Pamatlieta attiecas uz K. (turpmāk tekstā – “prasītājs”) – Irānas valstspiederīgo. Viņš 2015. gada 30. novembrī ieradās Shipholas lidostā Amsterdamā (Nīderlande) ar lidojumu no Vīnes (Austrija). Viņš tajā pašā dienā plānoja lidot tālāk uz Edinburgu (Apvienotā Karaliste). Dokumentu pārbaudē, kas tika veikta pirms iekāpšanas lidojumā uz Edinburgu, radās aizdomas, ka prasītājs izmanto viltotu pasi. Veicot papildu pārbaudi, tika konstatēts, ka viņa pase patiešām ir viltota.

25. Viņš tika aizturēts un pret viņu tika sākta kriminālvajāšana saistībā ar viltoto pasi, ko viņš bija uzrādījis Nīderlandes varas iestādēm. Iesniedzējtiesa apgalvo, ka nekas neliecina par to, ka viņš aizturēts, lai novērstu nelikumīgu ieceļošanu Nīderlandē. Viņa sākotnējā aizturēšana drīzāk attiecas uz brīvības atņemšanu saistībā ar aizdomām par noziedzīga nodarījuma (noziedzīgu nodarījumu) izdarīšanu. Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nav precīzi izklāstīta apsūdzības(‑u) būtība. Tomēr iesniedzējtiesa paskaidro, ka kriminālvajāšana bija pamatota ar šādiem apstākļiem: nelikumīga ieceļošana Nīderlandē, imigrācijas tiesību aktu pārkāpums, nesadarbošanās vai nepietiekama sadarbība attiecībā uz identitātes un valstspiederības noteikšanu, nespēja pienācīgi pamatot ceļošanas un identifikācijas dokumentu izmešanu un neīstu vai viltotu dokumentu izmantošana. Šie iemesli ir raksturoti kā “būtiski iemesli”. Attiecībā uz K. ir minēti arī šādi “nebūtiski iemesli”: nav ievērots viens vai nav ievēroti vairāki pienākumi, kas jāpilda saskaņā ar Vreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums) 4. nodaļu, nav fiksētas uzturēšanās vietas, nav pienācīgu finanšu līdzekļu, aizdomas vai notiesāšana noziedzīga nodarījuma izdarīšanā.

26. Būdams apcietinājumā, K. norādīja, ka viņš vēlas iesniegt pieteikumu patvēruma piešķiršanai Nīderlandē, jo Irānā viņš baidās par savu dzīvību. Saskaņā ar viņa teikto šis pieprasījums tika izdarīts 2015. gada 9. decembrī.

27. Valsts krimināltiesa 2015. gada 15. decembrī atzina, ka K. kriminālvajāšana ir nepieņemama. Šķiet, ka tāpēc kompetentās iestādes nolēma lietu pret viņu neturpināt ( 25 ). Prokurors ar 2015. gada 16. decembra“tūlītējas atbrīvošanas” rīkojumu lika atbrīvot viņu no apcietinājuma. K. 2015. gada 17. decembrī iesniedza oficiālu patvēruma pieteikumu. Tajā pašā datumā viņš tika aizturēts saskaņā ar Vw 59.b panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “aizturēšanas lēmums”).

28. Aizturēšanas lēmums bija pamatots ar šādiem iemesliem: pirmkārt, aizturēšana bija nepieciešama, lai noteiktu pieteikuma iesniedzēja identitāti vai valstspiederību ( 26 ), otrkārt, tā bija jāveic, lai iegūtu datus, kas vajadzīgi, lai novērtētu viņa patvēruma pieteikumu. Jo īpaši tika uzskatīts, ka pastāv bēgšanas iespējamība ( 27 ).

29. K. 2015. gada 17. decembrī iesniedza pārsūdzību pret aizturēšanas lēmumu un vienlaikus pieprasīja kompensāciju. K. apgalvo, ka, ņemot vērā tiesas spriedumu N. ( 28 ), viņa aizturēšana bijusi pretrunā ECPAK 5. pantam, ka Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts ir pretrunā šim noteikumam un ir pretrunā arī Hartas 6. pantam.

30. Iesniedzējtiesa pauž šādus apsvērumus. Pirmkārt, attiecībā uz K. nav pieņemts atgriešanas lēmums. Otrkārt, Procedūru direktīvas 9. panta 1. punktā ir paredzēts pamatnoteikums, ka pieteikuma iesniedzējam (šīs direktīvas nozīmē) jāļauj palikt attiecīgajā dalībvalstī, līdz tiek pieņemts lēmums par viņa starptautiskās aizsardzības pieprasījumu. Tāpēc nevar uzskatīt, ka šāda persona nelikumīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā Atgriešanas direktīvas nozīmē. Treškārt, šķiet, ka gan Procedūru direktīvā, gan valsts tiesību aktā šādos apstākļos pieteikuma iesniedzēju ir aizliegts deportēt. Ceturtkārt, šī nostāja ir apstiprināta Strasbūras tiesas lēmumā, interpretējot ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu lietā Nabil u.c. pret Ungāriju ( 29 ). Piektkārt, šķiet, ka nolūks aizturēšanai, pamatojoties uz iemesliem, kas noteikti Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā (“strīdīgās tiesību normas”), nav bijusi trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana. Iesniedzējtiesa uzskata, ka aprakstītā nostāja būtu nesaderīga ar ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu. Tāpēc tā uzskata, ka ir jāpārbauda, vai ir spēkā šīs direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts.

31. Iesniedzējtiesa atzīst, ka no sprieduma lietā Foto-Frost ( 30 ) izriet, ka valsts tiesa nav pilnvarota atzīt ES tiesību aktus par spēkā neesošiem. Tāpēc tā lūdza sniegt prejudiciālu nolēmumu šādā jautājumā: “Vai, ņemot vērā Hartas 6. pantu, Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts ir spēkā: 1) situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais ir aizturēts saskaņā ar Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu un saskaņā ar [Procedūru direktīvas] 9. pantu viņam ir tiesības palikt dalībvalstī, līdz pirmajā instancē ir pieņemts lēmums par viņa patvēruma pieteikumu, un, 2) ņemot vērā Paskaidrojumus (OV 2007, C 303, 17. lpp.), ka ierobežojumi, ko likumīgi var piemērot Hartas 6. pantā paredzētajām tiesībām, nedrīkstētu būt stingrāki nekā tie, kas atļauti ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta formulējumā, un [Strasbūras tiesas] pēdējā minētā noteikuma interpretāciju tostarp spriedumā lietā [Nabil], ka patvēruma meklētāja aizturēšana ir pretrunā minētajam 5. panta 1. punkta f) apakšpunktam, ja šāda aizturēšana netika veikta izraidīšanas nolūkā?”

32. Rakstveida apsvērumus iesniedza Beļģija, Igaunija, Īrija un Nīderlande, kā arī Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija. Tiesas sēdes organizēšana nav lūgta, un tā nav arī notikusi.

Vērtējums

Pieņemamība

33. Parlaments uzskata, ka iesniedzējtiesas jautājums nav pieņemams. Tas apgalvo, ka izvirzītais jautājums un tā pamatā esošie iemesli pēc būtības ir identiski jautājumiem, ko Raad van State izvirzīja lietā N ( 31 ). Minētajā lietā attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju faktiski bija pieņemts atgriešanas lēmums, toties attiecībā uz K. tas tā nebija. Parlaments uzskata, ka lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izklāstītie lietas apstākļi nevar būt par pamatu, lai noteiktu, vai apstrīdētie noteikumi ir saderīgi ar Hartu.

34. Turpmāk norādīto iemeslu dēļ nepiekrītu Parlamenta nostājai.

35. Pirmkārt, saskaņā ar iedibināto judikatūru gadījumos, kad valsts tiesai rodas šaubas par kāda ES tiesību akta spēkā esamību, tai ir pienākums lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 32 ). Otrkārt, ja jautājums par kāda ES pasākuma spēkā esamību tiek izvirzīts valsts tiesā, šai tiesai ir jālemj, vai attiecīgajā jautājumā ir vajadzīgs lēmums, lai tā varētu pasludināt spriedumu, un attiecīgi – vai tai būtu jāvēršas Tiesā, lai tā sniegtu nolēmumu šajā jautājumā. Tāpēc, ja valsts tiesas jautājums attiecas un kāda no ES tiesību aktiem noteikuma spēkā esamību, Tiesai principā ir pienākums sniegt nolēmumu. Tiesa var atteikties sniegt prejudiciālu nolēmumu jautājumā, ko iesniegusi valsts tiesa, tikai tad, ja tostarp ir nepārprotami skaidrs, ka nolēmums, ko attiecīgā tiesa lūgusi saistībā ar ES tiesību akta spēkā esamību, nav saistīts ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai nolūku vai ja attiecīgā problēma ir hipotētiska ( 33 ).

36. Treškārt, iesniedzējtiesa sava lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ievadā attiecībā uz šī lūguma iemesliem paskaidro – ja apstrīdētie noteikumi nav spēkā, K. aizturēšanai nav likumīga pamatojuma un attiecībā uz viņa pārsūdzību ir jālemj viņam par labu. Pašreizējās tiesvedības iznākums ir būtisks arī attiecībā uz viņa prasību atlīdzināt zaudējumus par, iespējams, nelikumīgu aizturēšanu. Tāpēc ir skaidrs, ka apstrīdēto noteikumu spēkā esamība tieši ietekmē tiesvedību valsts tiesā.

37. Ceturtkārt, LES 6. panta 3. punktā ir apstiprināts, ka ECPAK atzītās pamattiesības ir ES tiesību aktu pamatprincipi. Šajā ziņā Paskaidrojumos attiecībā uz Hartu ir skaidri teikts, ka tiesības, kas noteiktas Hartas 6. pantā, atbilst tiesībām, kas garantētas ECPAK 5. pantā ( 34 ). Tāpēc, ja ECPAK skatījumā apstrīdētie noteikumi nav saderīgi ar Hartu, tie nevar būt spēkā un K. aizturēšana, kas bija pamatota ar valsts noteikumiem, ar kuriem īsteno Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu, nevar būt likumīga.

38. Piektkārt, iesniedzējtiesa lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu tāpēc, ka tā Strasbūras tiesas spriedumu lietā Nabil interpretē tā, ka personu (tostarp patvēruma meklētāju) aizturēšana ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta nozīmē būs pamatota tikai tik ilgi, kamēr notiek tiesvedība saistībā ar deportāciju vai izdošanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Procedūru direktīvas 9. panta 1. punkts aizliedz izraidīt patvēruma pieteikuma iesniedzēju, kamēr notiek starptautiskās aizsardzības pieprasījuma izskatīšana. Tā norāda, ka K. nav piemērots atgriešanas lēmums Atgriešanas direktīvas nozīmē. Iesniedzējtiesa apgalvo, ka viņa aizturēšana saskaņā ar apstrīdētajiem noteikumiem nav pamatota ar iemesliem, kas attiecas uz viņa izraidīšanu no ES teritorijas.

39. Tā kā Hartas 6. pantā garantētās tiesības ir arī ir tiesības, ko garantē ECPAK 5. pants, un tā kā saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu šīm tiesībām ir tāda pati nozīme un tvērums ( 35 ), uzskatu, ka jāizvērtē Strasbūras tiesas lēmums lietā Nabil, lai novērtētu, vai šī lieta ietekmē Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta interpretāciju. Ir skaidrs, ka šis novērtējums attiecas uz faktiem, kas izklāstīti lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, kā arī iemesliem, kas norādīti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tiesas atbildei būs izšķiroša nozīme, lai izšķirtu pamatlietas galveno jautājumu – vai K. aizturēšana bija likumīga. Iesniedzējtiesas izvirzītais jautājums tātad ir konkrēts, nevis hipotētisks. No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

Ievadpiezīmes

40. Kā LESD 78. panta 1. punktā ir skaidri noteikts, kopējai patvēruma politikai jābūt saderīgai ar Ženēvas konvenciju un citiem attiecīgiem līgumiem. Saskaņā ar LESD 78. panta 2. punkta c) un f) apakšpunktu ES likumdevējs ir pilnvarots pieņemt pasākumus šai sistēmai, kas tostarp ietver “standartus attiecībā uz patvēruma [..] pieprasītāju uzņemšanas nosacījumiem”.

41. Ženēvas konvencijas 31. pantā ir aizliegts sodīt bēgļus par nelegālu ierašanos vai atrašanos attiecīgajā valstī, ja viņi ieradušies tieši no teritorijas, kurā viņu dzīvība vai brīvība bija apdraudēta. Šo principu piemēro, ja bēgļi ieradušies vai uzturas valstī nelegāli, ja viņi bez kavēšanās pieteikušies valsts varas iestādēs un spēj uzrādīt pamatotus iemeslus, kādēļ viņi ieradušies vai atrodas šajā valstī nelegāli. Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāru bēgļu jautājumos Aizturēšanas vadlīnijās ( 36 ) noteikts, ka “aizturēšana saistībā ar migrāciju starptautiskajos tiesību aktos per se nav aizliegta un arī tiesības uz brīvību nav neierobežotas”. Minētajās vadlīnijās ir noteikti šādi vispārējie principi: i) aizturēšanai šādā ziņā jānotiek saskaņā ar tiesību aktiem un jābūt atļautai tiesību aktos; ii) tā nedrīkst būt patvaļīga un ir jāpamato ar attiecīgās personas konkrēto situāciju; iii) aizturēšana jāizmanto kā ārkārtas pasākums un to var pamatot tikai ar likumīgu nolūku, tostarp, lai veiktu identitātes sākotnējo pārbaudi un izvērtētu elementus, ar kuriem pamatots starptautiskās aizsardzības pieteikums un kurus nebūtu iespējams iegūt bez aizturēšanas; iv) aizturēšanai jābūt samērīgai ( 37 ).

42. Tiesa atsaucās uz šo vadlīniju agrāku versiju spriedumā N ( 38 ). Tomēr tajā lietā pieteikuma iesniedzējs tika aizturēts saskaņā ar Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta e) apakšpunktu (valsts drošības un sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ). Attiecībā uz viņu bija izdots atgriešanās rīkojums (proti, rīkojums atstāt Eiropas Savienības teritoriju) un 10 gadu ieceļošanas aizliegums, kas tika izdots pēc iepriekš iesniegta patvēruma pieteikuma noraidīšanas. Šie pasākumi tika piemēroti saskaņā ar valsts noteikumiem, ar kuriem īsteno Atgriešanas direktīvu ( 39 ). N. patiešām bija apcietinājumā laikā, kad par viņa lietu Tiesai tika lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu.

43. K. situācija ir ļoti atšķirīga. Nav apstrīdams, ka viņa aizturēšana bija brīvības atņemšana ( 40 ). Tomēr viņa lietā aizturēšanas pamatojums bija Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts. Iesniedzējtiesa nenorāda, ka viņa lietā vispār ir veikti Uzņemšanas direktīvā minētie pasākumi. Attiecībā uz viņu nav izdots rīkojums atstāt ES teritoriju, nav arī izdots ieceļošanas aizliegums, un tāpēc neviens no šiem pasākumiem nav atlikts, kamēr tiek gaidīts viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas rezultāts.

44. Tāpēc es uzskatu, ka Tiesai šajā lietā būtu jāpiemēro tā pati metodika, ko tā piemēroja lietā N. Tādējādi novērtējums būtu jāveic, tikai pamatojoties uz pamattiesībām, kas garantētas Hartā ( 41 ).

Spēkā esamība saistībā ar Hartas 52. panta 1. punktu

45. Visi lietas dalībnieki, kas Tiesai iesniedza rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā, starp kuriem tomēr nav K., piekrīt, ka Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta spēkā esamība nav apšaubāma.

46. Arī es tā uzskatu.

47. Saskaņā ar lēmumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pieteikuma iesniedzējs sākotnēji tika aizturēts saistībā ar aizdomām par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu. Uzņemšanas direktīvas 17. apsvērumā teikts, ka 8. panta 3. punktā izklāstītie aizturēšanas iemesli neskar citus aizturēšanas iemeslus, piemēram, aizturēšanas iemeslus saistībā ar kriminālprocesu. Tāpēc pieteikuma iesniedzēja sākotnējā aizturēšana, ko veica Nīderlandes varas iestādes, pamatojoties uz aizdomām par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu – viltotas pases uzrādīšanu –, šajā tiesvedībā netiek apšaubīta.

48. Pēc tam, kad kriminālvajāšana tika atzīta par nepieņemamu, K. tika aizturēts saistībā ar viņa patvēruma pieprasījumu. Nav strīda, ka viņa ieslodzīšana viennozīmīgi bija aizturēšana Uzņemšanas direktīvas nozīmē ( 42 ). Nīderlandes varas iestādes norādīja divus K. aizturēšanas iemeslus: pirmkārt, lai noteiktu viņa identitāti un/vai valstspiederību, un, otrkārt, viņa aizturēšana bija nepieciešama, lai iegūtu datus, kas ir vajadzīgi, lai novērtētu viņa pieteikumu, un tika uzskatīts, ka viņš varētu aizbēgt.

49. Pamattiesībām uz brīvību, kas garantētas Hartas 6. pantā, ir tāda pati nozīme kā ECPAK 5. pantā, lai gan pēdējais minētais dokuments neietilpst ES acquis ( 43 ). “[..] ierobežojumi, ko likumīgi var piemērot Hartas 6. pantā paredzētajām tiesībām, nedrīkstētu būt stingrāki nekā tie, kas atļauti ECPAK” ( 44 ). Arī saskaņā ar vispārēju interpretācijas principu ES pasākums ir jāinterpretē cik vien iespējams tā, lai neietekmētu tā spēkā esamību, un saskaņā ar primārajiem tiesību aktiem kopumā, it īpaši – ar Hartas noteikumiem ( 45 ).

50. Tiktāl, ciktāl 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā dalībvalstīm ir atļauts aizturēt patvēruma meklētājus, šie noteikumi atļauj ierobežot tiesības uz brīvību, kas nostiprinātas Hartas 6. pantā ( 46 ). Šis ierobežojums izriet no direktīvas – Eiropas Savienības tiesību akta. Tāpēc tas ir noteikts tiesību aktos Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē ( 47 ).

51. Vai apstrīdētie noteikumi ir saderīgi ar tiesībām uz brīvību, kas noteiktas Hartas 6. pantā?

52. Manuprāt, atbilde ir apstiprinoša.

53. Pirmkārt, pirmais pamatojums ir noteikts Uzņemšanas direktīvas 8. panta 1. punktā, proti, dalībvalstīm ir aizliegts aizturēt personu tikai tā iemesla dēļ, ka tā ir iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu ( 48 ). Otrkārt, saskaņā ar Uzņemšanas direktīvu “aizturēšana ir īpaši radikāls pasākums, kas īstenots attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju ( 49 ), kuru var “pieņemt vienīgi skaidri definētos izņēmuma apstākļos” ( 50 ). Treškārt, 8. panta 2. punktā noteikts, ka aizturēšana ir atļauta tikai konkrētās situācijās: i) vajadzības gadījumā; ii) pamatojoties uz katras lietas individuālu izvērtējumu un iii) ja citus, mazāk ierobežojošus alternatīvus līdzekļus nav iespējams efektīvi piemērot. Ceturtkārt, pieteikuma iesniedzēju drīkst aizturēt tikai tad, ja pastāv kāds no iemesliem, kas uzskaitīti 8. panta 3. punktā. Katram iemeslam atbilst konkrēta vajadzība, un tie ir savstarpēji neatkarīgi ( 51 ).

54. Uz šiem stingrajiem nosacījumiem attiecas arī prasība, ka aizturēšanas iemesliem ir jābūt paredzētiem valsts tiesību aktos un ir jānodrošina aizturētā pieteikuma iesniedzēja procesuālās garantijas ( 52 ). Šīs garantijas ietver arī nosacījumu, ka gadījumos, kad pieteikuma iesniedzējs tiek aizturēts, viņš jāaiztur uz cik vien iespējams īsu laiku un jāpatur apcietinājumā tikai tik ilgi, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati (9. panta 1. punkts).

55. Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta faktiskais formulējums pats par sevi nav pretrunā tiesībām uz brīvību, kas nostiprinātas Hartas 6. pantā ( 53 ).

56. No LESD 78. panta izriet, ka KEPS izveide un pienācīga darbība ir Eiropas Savienības atzīts vispārējas nozīmes mērķis.

57. Tāpēc jāpārbauda, vai tiesību uz brīvību ierobežošana, kas atļauta apstrīdētajos noteikumos, nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu apstrīdētā tiesību akta likumīgo mērķi. Tas jānosaka tāpēc, ka nelabvēlīgā situācija, ko rada juridiskie noteikumi, nedrīkst būt nesamērīga attiecībā pret izvirzītajiem mērķiem. ( 54 )

58. KEPS elementi ietver vienota statusa nodrošināšanu personām, kurām ir tiesības uz starptautisko aizsardzību, pilnīgi un ietveroši piemērojot Ženēvas Konvenciju ( 55 ). Šis sistēmas pamatā ir koncepcija, ka dalībvalstīm būtu jāpiemēro vienādi kritēriji, lai identificētu personas, kurām šāda aizsardzība patiešām ir nepieciešama ( 56 ).

59. Kas attiecas uz Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) apakšpunktu, pieteikuma iesniedzēja identitātes vai valstspiederības noteikšana vai pārbaude ir galvenais posms, lai novērtētu, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst nosacījumiem bēgļa statusa piešķiršanai. Lai piemērotu Kvalifikācijas direktīvas 2. panta d) punktā minēto termina “bēglis” definīciju, ir svarīgi novērtēt, vai pieteikuma iesniedzējs ir persona, kas “[..], pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties [..]”. Pieteikuma iesniedzēja valstspiederība ir svarīgs kritērijs, ko ņem vērā, veicot novērtējumu saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 3. punktu. Informācija par situāciju pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī ir tieši tā informācija, ko dalībvalstis varētu censties pārbaudīt, apspriežoties ar tādām organizācijām kā UNCHR ( 57 ). Tomēr šādu izmeklēšanu nevar veikt, kamēr nav zināma pieteikuma iesniedzēja valstspiederība (vai bezvalstnieka statuss).

60. Turklāt dalībvalstīm ir arī jāizvērtē, vai var būt tā, ka attiecīgajai personai nepienākas starptautiskā aizsardzība, jo saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 12. pantu tā ir izslēgta no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem. Tas nevar notikt, kamēr nav noskaidrota attiecīgās personas identitāte.

61. Vispārīgāk pieteikuma iesniedzēja identitāte ir būtisks KEPS elements un ir jo īpaši svarīga tā dēvētās “Dublinas sistēmas” darbības nodrošināšanai ( 58 ). Šajā sistēmā paredzēta procedūra, ko piemēro, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm. Ja dalībvalsts rīcībā nav informācijas par pieteikuma iesniedzēja identitāti, tā nevarēs piemērot Regulā Nr. 604/2013 paredzētos kritērijus, lai katrā konkrētajā gadījumā noteiktu atbildīgo dalībvalsti.

62. Identitāte ir būtiska arī, lai noteiktu, vai pieteikums ir nepieņemams saskaņā ar Procedūru direktīvas 33. pantu. Saskaņā ar šīs direktīvas 33. panta 2. punkta a) apakšpunktu patvēruma pieprasījums tiktu noraidīts, ja cita dalībvalsts jau būtu piešķīrusi starptautisko aizsardzību.

63. Visbeidzot pieteikuma iesniedzēja identitāte ir būtiska arī, lai noskaidrotu, vai būtu jāpiemēro īpašas procesuālās garantijas, kas paredzētas Procedūru direktīvas 24. pantā, vai garantijas attiecībā uz nepilngadīgajiem bez pavadības (šīs direktīvas 25. pants).

64. Ņemot vērā šīs KEPS sistēmiskās iezīmes, pieteikuma iesniedzēja aizturēšana, lai pārbaudītu viņa identitāti vai valstspiederību, pamatojoties uz Uzņemšanas 8. panta 3. punkta a) apakšpunktu, konkrētā lietā, manuprāt, var būt atbilstīgs pasākums.

65. Uzņemšanas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts noteikt “tos elementus, kuri ir pamatā starptautiskās aizsardzības pieteikumam, kurus nevarētu iegūt neaizturot”. Šajā ziņā es atgādinu, ka saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 1. punktu, lai novērtētu faktus un apstākļus, kas attiecas uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, dalībvalstis var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja pienākumu iespējami ātrāk iesniegt visus elementus, kas nepieciešami, lai pamatotu viņa pieteikumu. Daudzos gadījumos pieteikuma iesniedzējs pats būs galvenais informācijas avots, jo dalībvalstu veiktais novērtējums galvenokārt būs pamatots uz dokumentāciju, kas attiecas uz viņa datiem, ko var pārbaudīt, salīdzinot ar citiem avotiem ( 59 ). Dalībvalstīm visi starptautiskās aizsardzības pieteikumi ir jāpārbauda individuāli, objektīvi un taisnīgi ( 60 ). To darot, dalībvalstīm ir arī jāpārbauda pieteikuma iesniedzēja datu ticamība ( 61 ).

66. Tādēļ, ja kāda persona prasa patvērumu, jo baidās no vajāšanas savu politisko uzskatu dēļ, dalībvalsts varas iestādēm ir jāpārbauda šādas prasības atbilstīgi Kvalifikācijas direktīvai un Procedūru direktīvai. Saskaņā ar Procedūru direktīvas 13. pantu pieteikuma iesniedzējiem faktiski ir uzlikts pienākums sadarboties ar kompetentajām iestādēm, lai tās varētu noskaidrot viņu identitāti un citus elementus, kas minēti Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 2. punktā.

67. Ja pieteikuma iesniedzējs nesadarbojas ar kompetentajām iestādēm un, a fortiori, ja viņš atsakās piedalīties intervijā vai aizbēg, šādu novērtējumu nav iespējams veikt.

68. Tāpēc es uzskatu – lai sasniegtu KEPS vispārējo mērķi, proti, piemērotu vienādus kritērijus nolūkā identificēt personas, kam patiešām vajadzīga starptautiskā aizsardzība, un nošķirtu tās no tiem pieteikumu iesniedzējiem, kam nav tiesību uz šādu aizsardzību, Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētais pasākums ir atbilstīgs.

69. Tiesa ir uzsvērusi, ka, ņemot vērā Hartas 6. pantā nostiprināto tiesību uz brīvību nozīmi un šo tiesību stingro ierobežojumu, ko rada aizturēšana, šo tiesību ierobežošanas pasākumi jāpiemēro tikai tiktāl, ciktāl tas ir noteikti nepieciešams ( 62 ).

70. Abi apstrīdētie noteikumi jāpiemēro, ievērojot vairākus nosacījumus, kuru nolūks ir izveidot stingri noteiktu sistēmu, kurā ikvienu tās pasākumu var izmantot ( 63 ).

71. Kā Direktīvas 8. panta 3. punkta a) apakšpunkts, tā b) apakšpunkts ir savstarpēji neatkarīgi aizturēšanas iemesli. Tādēļ aicinu pārbaudīt katru pasākumu atsevišķi, lai pārbaudītu, vai tie atbilst nepieciešamības principam.

72. Tā kā patvēruma meklētāji bēg no vajāšanas, var sagaidīt, ka daudzi no viņiem ceļo ar viltotiem vai nepilnīgiem dokumentiem. No Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) apakšpunkta formulējuma, interpretējot to kopā ar 8. panta 1. un 2. punktu, izriet, ka pieteikuma iesniedzēja aizturēšana, pamatojoties uz šo iemeslu, ir jāveic tikai tad, ja viņš neatklāj savu identitāti vai valstspiederību vai ja varas iestādes neatzīst viņa apgalvoto. Visus pieteikumu iesniedzējus nevar aizturēt, lai pārbaudītu viņu identitāti vai valstspiederību. Turklāt 8. panta 3. punkta a) apakšpunkts jāpiemēro atbilstīgi Uzņemšanas direktīvas nolūkam. Tostarp ir samērīguma un nepieciešamības princips, kā arī mērķis maksimāli saīsināt aizturēšanas iemeslu pārbaudei vajadzīgo aizturēšanas laiku ( 64 ).

73. Direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunkts nepārprotami attiecas tikai uz gadījumiem, kad pieteikuma pārbaudei nepieciešamo informāciju “nevarētu iegūt neaizturot”. Tāpēc izmantotais formulējums norāda, ka likumdevējs ir vēlējies uzsvērt, ka dalībvalstis šo iemeslu nevar izmantot patvaļīgi. Šo ierobežojumu uzsver vārdi “jo īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība”. Tāpat arī nolūks, kas minēts 15. un 16. apsvērumā, apstiprina, ka šis noteikums būtu jāizmanto tikai tad, ja tas ir noteikti nepieciešams.

74. Turklāt obligātās garantijas, kas paredzētas 8. panta 1. un 2. punktā, atspoguļo Eiropas Padomes Ministru komitejas ieteikumu (Rec(2003)5) un UNHCR Aizturēšanas vadlīnijas attiecībā uz to, ka aizturēšana ir jāveic tikai ārkārtas gadījumos.

75. Jāatgādina, ka Uzņemšanas direktīva ir jāinterpretē kopā ar procesuālajām prasībām, kas paredzētas Procedūru direktīvā. Procedūru direktīvas 26. pantā ir aizliegts aizturēt personu tikai tā iemesla dēļ, ka tā ir iesniegusi pieteikumu. Plašākā nozīmē arī KEPS ir skaidri noteikts, ka Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta noteikumus par aizturēšanu ir paredzēts izmantot tikai ārkārtas gadījumos, nevis kā vispārīgu noteikumu.

76. Uzņemšanas direktīvas likumdošanas vēsture apliecina, ka aizturēšanas jautājums tika izvērtēts, atsaucoties uz KEPS vispārējo sistēmu un mērķiem, un ka aizturēšana ir atļauta tikai tad, ja tā ir saderīga ar pamattiesībām un ir nepieciešama un samērīga ( 65 ).

77. Visbeidzot, manuprāt, apstrīdētie noteikumi rada taisnīgu līdzsvaru starp indivīda interesi un vispārējās nozīmes mērķi – nodrošināt KEPS pienācīgu darbību, piešķirot starptautisko aizsardzību tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kas atbilst kritērijiem, noraidot pieteikumus, kas neatbilst kritērijiem, un nodrošinot dalībvalstīm iespēju izmantot savus ierobežotos resursus un izpildīt savas starptautiskās saistības, tostarp ES tiesību aktu prasības, kas izstrādātas, ņemot vērā principus, kuri noteikti Ženēvas konvencijā un ECPAK ( 66 ).

Spēkā esamība saistībā ar Hartas 52. panta 3. punktu

78. Kā jau norādīts iepriekš, Hartas 6. pants atbilst ECPAK 5. panta 1. punktam ( 67 ). Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu Hartas 6. pantā garantētajām personas tiesībām uz brīvību un drošību ir tāda pati nozīme un tvērums kā tiesībām, kas noteiktas ECPAK ( 68 ). Tādēļ Tiesai jāņem vērā Hartas 6. pants, kā to interpretējusi Strasbūras tiesa, pārbaudot apstrīdēto noteikumu spēkā esamību saistībā ar Hartas 6. pantu.

79. Saistībā ar ECPAK 5. pantu šai tiesai ir plašs judikatūras klāsts. Šā noteikuma garantētās tiesības uz brīvību un drošību nav neierobežotas. Uz tām attiecas izsmeļošs atļauto iemeslu saraksts, kurus var piemērot, lai attiecīgajai personai atņemtu brīvību ( 69 ). [ECPAK] 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir izklāstīts iemels, kura dēļ dalībvalstis var aizturēt “ārvalstnieku” (vai trešās valsts valstspiederīgo), pildot savas funkcijas saistībā ar imigrāciju un patvērumu. Šim konkrētajam iemeslam ir divas daļas. Pirmkārt, aizturēšana ir atļauta, lai novērstu nelegālu ieceļošanu valsts teritorijā. Otrkārt, trešās valsts valstspiederīgo var aizturēt, lai deportētu vai izraidītu no valsts.

80. Ņemot vērā faktus, kas izklāstīti lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, manuprāt, ir jāpārbauda apstrīdēto noteikumu spēkā esamība saistībā ar ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta pirmo daļu.

81. Strasbūras tiesa šo daļu pirmo reizi interpretēja spriedumā Saadi ( 70 ). Tā atgādināja, ka, “pildot Konvencijā paredzētos pienākumus, valstīm ir “neapstrīdamas suverēnas tiesības kontrolēt ārvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos valsts teritorijā” [..]. Šīs tiesības noteikti papildina tas, ka valstis drīkst aizturēt iespējamos imigrantus, kas iesnieguši pieteikumu ieceļošanas atļaujas saņemšanai, neatkarīgi no tā, vai viņi ir lūguši patvērumu. Ir acīmredzams, [..] ka iespējamo imigrantu, tostarp patvēruma meklētāju, aizturēšana var būt saderīga ar [ECPAK] 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu” ( 71 ).

82. Turpinājumā Strasbūras tiesa noteica – “[..] kamēr valsts nav “atļāvusi” ieceļot valsts teritorijā, tikmēr jebkura ieceļošana ir “nelikumīga” un personu, kura vēlas ieceļot un kurai ir vajadzīga šāda atļauja, bet kurai tās vēl nav, neietekmējot interpretāciju, var aizturēt, lai “neļautu tai nelikumīgi ieceļot valstī”. [Lielā palāta] neuzskata, ka, tiklīdz patvēruma meklētājs ir pieteicies imigrācijas iestādēs, viņš mēģina “atļauti” ieceļot un tādējādi aizturēšanu nevar pamatot ar 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta pirmo daļu. Lai interpretētu 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta pirmo daļu kā tādu, kas atļauj aizturēt tikai tādu personu, par kuru ir pierādīts, ka tā mēģina izvairīties no ieceļošanas ierobežojumu ievērošanas, nozīmētu pārāk šauri izprast minētās tiesību normas nosacījumus un iepriekš minētās valsts pilnvaras īstenot savas neapstrīdamās tiesības uz kontroli” ( 72 ). Strasbūras tiesa uzskatīja, ka šāda interpretācija būtu nesaderīga ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāru bēgļu jautājumos Izpildu komitejas programmas 44. secinājumu, UNHCR vadlīnijām un Eiropas Padomes Ministru komitejas ieteikumu (Rec (2003)5) ( 73 ). Minētajos dokumentos tiek pieļauts, ka patvēruma meklētāju attiecīgās situācijās var aizturēt, lai pārbaudītu identitāti vai novērtētu elementus, kuri ir pamatā starptautiskās aizsardzības pieteikumam.

83. No tā izriet, ka 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta pirmo daļu var piemērot kā izņēmumu no vispārīgā noteikuma, kas garantē brīvību gadījumos, kad attiecībā uz patvēruma meklētājiem nav izdots rīkojums par izraidīšanu no Eiropas Savienības teritorijas. Principā tas nav nesaderīgs ar šo noteikumu, un tādējādi ar Hartas 6. punktu nav nesaderīga patvēruma meklētāja aizturēšana brīdī, kad viņš mēģina iekļūt ES teritorijā, lai noteiktu vai pārbaudītu viņa identitāti (Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) apakšpunkts). Tāpat arī ar šo noteikumu nav nesaderīga pieteikuma iesniedzēja aizturēšana, lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa pieteikumam un kurus nevarētu iegūt neaizturot, jo īpaši, ja pastāv bēgšanas iespējamība (Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunkts).

84. Attiecībā uz iespējamību, ka pieteikuma iesniedzējs varētu aizbēgt, manuprāt, nav nepieciešams pierādīt, ka aizturēšana ir vajadzīga, lai novērstu attiecīgās personas bēgšanu ( 74 ). Ir nepieciešams, lai attiecīgie pasākumi tiktu veikti tāpēc, lai kompetentās iestādes varētu izpildīt savas funkcijas atbilstīgi Kvalifikācijas direktīvas 4. pantam un Procedūru direktīvas 10. pantam, lai novērtētu starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ir jābūt iespējamam riskam, ka pieteikuma iesniedzējs citādi varētu aizbēgt.

85. Tomēr Strasbūras tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka jebkurā gadījumā, lai brīvības atņemšana būtu “likumīga”, tai jāatbilst kādam no 5. panta 1. punkta a)–f) apakšpunktā minētajiem izņēmumiem. Šajā ziņā ECPAK “atsaucas tikai uz valsts tiesību aktiem un nosaka pienākumu ievērot pamatnoteikumus un procesuālos noteikumus, kas paredzēti valsts tiesību aktos” ( 75 ).

86. Aizturēšana saskaņā ar 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu nevar būt likumīga, ja tā ir veikta patvaļīgi ( 76 ). Nepastāv vispārpieņemta definīcija par to, kāda valsts varas iestāžu rīcība būtu uzskatāma par patvaļīgu rīcību. Galvenais apsvērums, ko piemēro, izvērtējot katru konkrēto gadījumu, ir – vai aizturēšana, lai gan ir saderīga ar likuma burtu, ietver varas iestāžu ļaunprātīgu vai maldinošu rīcību ( 77 ). Ja patvēruma meklētājs tiek aizturēts, viņa aizturēšanai jābūt cieši saistītai “ar nolūku neļaut šai personai nelikumīgi ieceļot valstī”. Strasbūras tiesa arī ir paziņojusi, ka aizturēšanas vietai un nosacījumiem jābūt atbilstīgiem, ņemot vērā, ka “šo pasākumu piemēro nevis personām, kas izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, bet gan ārvalstniekiem, kas bieži vien, baidoties par savu dzīvību, ir bēguši no savas valsts”. Tāpēc aizturēšanas ilgums nedrīkst būt ilgāks, nekā pamatoti vajadzīgs attiecīgā mērķa sasniegšanai ( 78 ).

87. Izvērtējot Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu saistībā ar Hartas 52. panta 1. punktu, es uzskatu, ka attiecīgā gadījumā aizturēšana ir samērīgs brīvības ierobežojums situācijā, kas paredzēta šajās tiesību normās. Šis novērtējums tādā pašā mērā attiecas uz 52. panta 3. punktu ( 79 ).

88. Vēlos piebilst, ka Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētie ierobežojumi jāinterpretē arī, ņemot vērā tās 9. pantu, kurā atspoguļotas pieteikumu iesniedzējiem piemērojamās garantijas, kas noteiktas ECPAK 5. panta 2.–5. punktā. Tostarp ir: tūlītēja informācija par aizturēšanas iemesliem, aizturēšanas vai apcietināšanas tūlītēja izskatīšana tiesā, tiesības ierosināt tiesvedību, lai apstrīdētu apcietinājuma likumību, un nodrošinātas tiesības uz kompensāciju nelikumīgas apcietināšanas vai aizturēšanas gadījumā. Attiecīgās garantijas ir paredzētas Uzņemšanas direktīvas 9. pantā, proti, 1.–5. punktā. Kā jau minēju savā viedoklī lietā N., lai gan minētajā direktīvā nav tiešas atbilstības ECPAK 5. panta 5. punktam, tā tomēr “atstāj dalībvalstīm visu nepieciešamo rīcības brīvību, lai tās izpildītu prasību par nodrošinātām tiesībām uz kompensāciju” ( 80 ).

89. Tādējādi tiesību uz brīvību ierobežojumus, kas paredzēti Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā, interpretējot tos kopā ar garantijām, kas piešķirtas aizturētiem pieteikumu iesniedzējiem, nodrošina, ka tiesības uz brīvību, kas raksturotas kā “vissvarīgākās “demokrātiskā sabiedrībā”” ( 81 ), piemēro atbilstīgi ECPAK 5. panta nozīmei un garam.

90. Visbeidzot es vēlos piebilst, ka iesniedzējtiesa formulē savu jautājumu, atsaucoties uz Strasbūras tiesas spriedumu lietā Nabil. Minētajā gadījumā attiecībā uz patvēruma meklētājiem bija izdots gan rīkojums par izraidīšanu no Ungārijas, gan ieceļošanas aizliegums. Abi pasākumi bija noteikti pirms patvēruma pieteikumu iesniegšanas. Pieteikumu iesniedzēju lietas tika pārbaudītas, lai noteiktu, vai aizturēšana bija saderīga ar tiesībām uz brīvību, ņemot vērā 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta otro daļu – personas aizturēšana, pret kuru tiek veiktas darbības ar nolūku šo personu deportēt vai izraidīt no valsts ( 82 ).

91. Tā kā K. patvēruma pieteikums joprojām tiek izskatīts un tā kā lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nav informācijas, kas norādītu, ka pret viņu ir veikti pasākumi saskaņā ar Atgriešanas direktīvu, nav iemesla uzskatīt, ka šobrīd viņu būtu paredzēts “deportēt vai izraidīt no valsts”. Tāpēc viņa situācija ļoti atšķiras no prasītāju situācijas lietā Nabil. Tāpēc un ņemot vērā iesniedzējtiesas norādītos faktus, uz viņa situāciju nevar attiecināt ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta otro daļu. Tāpēc šā noteikuma Strasbūras tiesas interpretācija spriedumā Nabil neietekmē 8. panta 3. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību šajā gadījumā.

92. Kārtības labad vēlos piebilst – ņemot vērā šīs Tiesas nolēmumu spriedumā N. attiecībā uz to, ka no sprieduma Nabil nebūt neizriet, ka patvēruma lietas izskatīšana nozīmē to, ka personas, kas iesniegusi šādu prasību, aizturēšana vairs nav uzskatāma par aizturēšanu “nolūkā deportēt”, šī nostāja jebkurā gadījumā ir daudz niansētāka, nekā iesniedzējtiesa ierosinājusi ( 83 ).

Secinājumi

93. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesas nolēmumam jābūt šādam: Izvērtējot jautājumu, ko Eiropas Savienības Tiesai iesniedza rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā, Nīderlande), netika atklāti tādi faktori, kas ietekmētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvas 2013/33/ES, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 8. panta 3. punkta pirmās daļas a) un b) punkta spēkā esamību saistībā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantu un 52. panta 1. un 3. punktu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīva (OV 2013, L 180, 96. lpp.) (turpmāk tekstā – “Uzņemšanas direktīva”).

( 3 ) OV 2010, C 83, 389. lpp. (turpmāk tekstā – “Harta”).

( 4 ) Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā, ir stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)). Šī konvencija ir papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kas stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā kopā – “Ženēvas konvencija”). Protokols nav būtisks atbildei uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

( 5 ) Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”).

( 6 ) Skat. attiecīgi 5. panta 2., 4. un 5. punktu. Konvencijas 5. panta 3. punkts attiecas uz personām, kas aizturētas vai turētas apcietinājumā saskaņā ar 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pamatojoties uz pamatotām aizdomām, ka šīs personas ir veikušas noziedzīgu nodarījumu, vai ar nepieciešamību novērst noziedzīga nodarījuma izdarīšanu. Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “Strasbūras tiesa”) ir spriedusi, ka šo noteikumu piemēro tikai saistībā ar kriminālprocesu (skat. spriedumu, 2000. gada 31. jūlijs, Jėčius pret Lietuvu, CE:ECHR:2000:0731JUD003457897, 50. punkts). Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir redzams, ka K. aizturēšana nav saistīta ar kriminālprocesu (skat. 24.–28. punktu turpmāk). Tāpēc ne ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts, ne 5. panta 3. punkts uz šo lietu neattiecas.

( 7 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīva (OV 2008, L 348, 98. lpp.) (turpmāk tekstā – “Atgriešanas direktīva”).

( 8 ) Preambulas 5. apsvērums.

( 9 ) Personu kategorijas, kas izmanto tiesības brīvi pārvietoties ES teritorijā, Atgriešanas direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē ir noteiktas Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 9. marta Regulas (ES) Nr. 2016/399 par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2016, L 77, 1. lpp.), 2. panta 5. punktā. Ar šo tiesību aktu tika atcelta un aizstāta Regula (EK) Nr. 562/2006, kas bija minētā kodeksa iepriekšējā versijā. Šīs kategorijas ir ES pilsoņi LESD 20. panta nozīmē un trešo valstu valstspiederīgie, kas ir tādu Savienības pilsoņu ģimenes locekļi, kuri ir izmantojuši pārvietošanās brīvību. Te ietilpst arī trešo valstu valstspiederīgie un viņu ģimenes locekļi, kas saskaņā ar nolīgumiem starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un attiecīgajām trešajām valstīm, no otras puses, ir tiesīgi izmantot tādas pašas tiesības uz pārvietošanās brīvību, kādas ir ES pilsoņiem (šīs valstis ir: Islande, Lihtenšteina, Norvēģija un Šveice).

( 10 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīva 2011/95/ES par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) (turpmāk tekstā – “Kvalifikācijas direktīva”).

( 11 ) 1. pants.

( 12 ) Skat. attiecīgi 4. panta 3. punkta a), b) un c) apakšpunktu.

( 13 ) Es neesmu uzskaitījusi konkrētus iemeslus, jo konkrētajā lietā ir būtisks tikai izslēgšanas no bēgļa statusa jēdziens.

( 14 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīva (OV 2013, L 180, 60. lpp.) (turpmāk tekstā – “Procedūru direktīva”).

( 15 ) Jo īpaši skat. 10. panta 2. punktu un 3. punkta a) apakšpunktu.

( 16 ) Preambulas 2. apsvērums.

( 17 ) Preambulas 3. apsvērums.

( 18 ) Preambulas 10. apsvērums.

( 19 ) Preambulas 15. apsvērums.

( 20 ) Preambulas 16. apsvērums.

( 21 ) Preambulas 20. apsvērums.

( 22 ) Preambulas 35. apsvērums.

( 23 ) Šī definīcija ir izmantota arī Kvalifikācijas direktīvas 2. panta i) punktā un Procedūru direktīvas 2. panta c) punktā.

( 24 ) Ņemot vērā lēmumu par prejudiciāla jautājumu uzdošanu, es saprotu, ka saskaņā ar Vw 8. panta f) punktu uzskata, ka trešās valsts valstspiederīgais, kas iesniedz patvēruma pieteikumu, Nīderlandē uzturas likumīgi, kamēr lēmums par viņa uzturēšanās atļauju vēl nav pieņemts, un, pamatojoties uz viņa pieteikumu (vai tiesas rīkojumu), viņa deportācija ir jāatliek, līdz ir pieņemts lēmums par patvēruma pieteikumu.

( 25 ) Veicot izpēti valsts lietas materiālos, man šķiet, ka konstatējums par “nepieņemamību” tika izdarīts tāpēc, ka K. bija iesniedzis pieteikumu bēgļa statusa piešķiršanai. Tāpēc Nīderlandes varas iestādes uzskatīja, ka viņam jānodrošina aizsardzība saskaņā ar Ženēvas konvenciju, proti, saskaņā ar tās 31. pantu.

( 26 ) Vw 59.b panta 1. punkta a) apakšpunkts.

( 27 ) Vw 59.b panta 1. punkta b) apakšpunkts.

( 28 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84.

( 29 ) Spriedums, 2015. gada 22. septembris, CE:ECHR:2015:0922JUD006211612 (turpmāk tekstā – “spriedums Nabil”).

( 30 ) Spriedums, 1987. gada 22. oktobris, 314/85, EU:C:1987:452, 15. un 16. punkts.

( 31 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84.

( 32 ) Spriedums, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, 30. un 31. punkts.

( 33 ) Spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, Association Kokopelli, C‑59/11, EU:C:2012:447, 28. un 29. punkts un tajos minētā judikatūra.

( 34 ) LES 6. panta 1. punkts un Hartas 52. panta 7. punkts. Skat. arī Paskaidrojumus attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) (turpmāk tekstā – “Paskaidrojumi”).

( 35 ) Paskaidrojums par 6. pantu – Tiesības uz brīvību un drošību, Paskaidrojumi, 19. lpp.

( 36 ) Detention Guidelines – Guidelines on the applicable criteria and standards relating to the detention of asylum-seekers and alternatives to detention [Aizturēšanas vadlīnijas – Vadlīnijas par piemērojamiem kritērijiem un standartiem, kas attiecināmi uz patvēruma meklētāju aizturēšanu, un aizturēšanas alternatīvām], publicējis Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstais komisārs bēgļu jautājumos (2012) (turpmāk tekstā – “UNHCR Aizturēšanas vadlīnijas”).

( 37 ) Skat. papildus Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas darba grupas patvaļīgas aizturēšanas jautājumos ziņojumu, publicēts 2015. gada 4. maijā, “Guideline 21. Specific measures for non-nationals, including migrants regardless of their migration status, asylum seekers, refugees and stateless persons” [21. vadlīnija. Konkrēti pasākumi attiecībā uz ārvalstniekiem, tostarp migrantiem neatkarīgi no migrācijas statusa, patvēruma meklētājiem, bēgļiem un bezvalstniekiem].

( 38 ) Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos 1999. gada 26. februāra Vadlīnijas par piemērojamiem kritērijiem un standartiem, kas attiecināmi uz patvēruma meklētāju aizturēšanu.

( 39 ) Ņemot vērā N. patvēruma pieteikuma izskatīšanu, viņa izraidīšana no Nīderlandes tika atlikta saskaņā ar valsts tiesību aktiem un Procedūru direktīvas 9. pantu.

( 40 ) Strasbūras tiesas spriedums, 2012. gada 23. februāris, Creangă pret Rumāniju, CE:ECHR:2012:0223JUD002922603, 92. punkts.

( 41 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 46. punkts.

( 42 ) Skat. Uzņemšanas direktīvas 2. panta h) punktu.

( 43 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 44 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 47. punkts

( 45 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 48. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 46 ) Pēc analoģijas (attiecībā uz 8. panta 3. punkta e) apakšpunktu) skat. spriedumu, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 49. punkts.

( 47 ) Pēc analoģijas (attiecībā uz 8. panta 3. punkta e) apakšpunktu) skat. spriedumu, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 50. un 51. punkts.

( 48 ) Skat. arī Procedūru direktīvas 9. pantu.

( 49 ) Skat. manu viedokli lietā N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:85, 113. punkts, skat. arī Uzņemšanas direktīvas 20. apsvērumu.

( 50 ) Skat. Uzņemšanas direktīvas 15. apsvērumu.

( 51 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 59. punkts.

( 52 ) Skat. Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punktu in fine un 9. pantu.

( 53 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 52. punkts.

( 54 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 54. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 55 ) Skat. Kvalifikācijas direktīvas 1. pantu un Uzņemšanas direktīvas 3. apsvērumu.

( 56 ) Kvalifikācijas direktīvas 4. pants.

( 57 ) Skat. Kvalifikācijas direktīvas 22. apsvērumu.

( 58 ) “Dublinas sistēma” tostarp ir saistīta ar noteikumiem Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulā (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.). Minētās regulas 28. pantā ir konkrēts noteikums, kas attiecas uz pieteikumu iesniedzēju aizturēšanu pārsūtīšanas gadījumā. Tomēr šis noteikums uz šo lietu neattiecas.

( 59 ) Kvalifikācijas direktīvas 4. pants.

( 60 ) Procedūru direktīvas 10. panta 2. punkts un 3. panta a) punkts.

( 61 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2014. gada 2. decembris, A u.c., no C‑148/13 līdz C‑150/13, EU:C:2014:2406, 55. punkts un nākamie punkti.

( 62 ) Spriedums, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 56. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 63 ) Attiecībā uz 8. panta 3. punkta e) apakšpunktu pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 57. punkts.

( 64 ) Skat. attiecīgi Uzņemšanas direktīvas 15. un 16. apsvērumu.

( 65 ) Skat. Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai COM(2008) 815, galīgā redakcija, 6. un 8. lpp.; skat. arī Uzņemšanas direktīvas 35. apsvērumu.

( 66 ) Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 68. punkts.

( 67 ) Skat. iepriekš 5. punktu.

( 68 ) Skat. iepriekš 49. un 50. punktu.

( 69 ) Skat. spriedumu Nabil, 26. punkts.

( 70 ) Strasbūras tiesas spriedums, 2008. gada 29. janvāris, Saadi pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2008:0129JUD001322903 (turpmāk tekstā – spriedums “Saadi”).

( 71 ) Spriedums Saadi, 64. punkts.

( 72 ) Spriedums Saadi, 65. punkts.

( 73 ) Spriedums Saadi, 34., 35. un 37. punkts.

( 74 ) Skat. pēc analoģijas Strasbūras tiesas spriedumu, 1996. gada 15. novembris, Chahal pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, 112. punkts.

( 75 ) Spriedums Saadi, 67. punkts.

( 76 ) Spriedums Saadi, 67. punkts.

( 77 ) Spriedums Saadi, 69.–73. punkts.

( 78 ) Spriedums Saadi, 74. punkts.

( 79 ) Skat. iepriekš.57. un 77. punktu.

( 80 ) Skat. manu viedokli lietā N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:85, 136. punkts.

( 81 ) Skat. pēc analoģijas Strasbūras tiesas spriedumu, 2010. gada 29. marts, Medvedev u.c. pret Franciju, CE:ECHR:2010: 0329JUD000339403, 76. punkts.

( 82 ) Spriedums Nabil, 28. un 38. punkts, kā arī nākamie punkti.

( 83 ) Ir vajadzīgs tikai, lai pasākums tiktu veikts nolūkā deportēt vai izraidīt (skat. spriedumu, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 79. un 80. punkts). Šo nostāju apstiprina Strasbūras tiesas judikatūra (skat., piemēram, Strasbūras tiesas spriedumu, 2008. gada 23. oktobris, Soldatenko pret Ukrainu, CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, 109. punkts). Šī tiesa ir arī nospriedusi, ka aizturēšana var būt pamatota saskaņā ar ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu pat tad, ja nav izdots oficiāls izraidīšanas pieprasījums vai rīkojums, skat. Eiropas Cilvēktiesību komisijas lēmumu, 1980. gada 9. decembris, X. pret Šveici, CE:ECHR:1980:1209DEC000901280.