ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Regulas (ES) Nr. 575/2013, kas grozīta ar Regulu 2019/876 (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 575/2013”), kura piemērojama no 2019. gada 27. jūnija, 26. panta 3. punktā ir paredzēts: “Kompetentās iestādes novērtē, vai kapitāla instrumentu emisijas atbilst kritērijiem, kas izklāstīti 28. pantā vai, attiecīgā gadījumā, 29. pantā. Iestādes klasificē kapitāla instrumentus kā pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumentus tikai pēc tam, kad ir saņemta kompetento iestāžu atļauja. Atkāpjoties no pirmās daļas, iestādes var kā pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumentus klasificēt turpmākas tāda pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumentu veida emisijas, par kuru iestādes jau ir saņēmušas minēto atļauju, ar noteikumu, ka ir izpildīti abi turpmāk minētie nosacījumi: a) noteikumi, ar kuriem reglamentē minētās turpmākās emisijas[,] pēc būtības ir tādi paši kā noteikumi, ar kuriem reglamentē tās emisijas, par kurām iestādes jau ir saņēmušas atļauju; b) iestādes ir kompetentajām iestādēm par minētajām turpmākām emisijām paziņojušas pietiekami laicīgi, pirms tās tiek klasificētas kā pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumenti. Kompetentās iestādes konsultējas ar EBI, pirms tās piešķir atļauju jaunus kapitāla instrumentu veidus klasificēt kā pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumentus. Kompetentās iestādes pienācīgi ņem vērā EBI atzinumu un, ja tās nolemj no tā novirzīties, raksta EBI trīs mēnešos no EBI atzinuma saņemšanas dienas, izklāstot apsvērumus, kāpēc ir notikusi novirzīšanās no attiecīgā atzinuma. Šis apakšpunkts neattiecas uz 31. pantā minētajiem kapitāla instrumentiem. Pamatojoties uz informāciju, ko savākušas kompetentās iestādes, EBI izveido, uztur un publicē sarakstu ar visiem tiem kapitāla instrumentu veidiem katrā dalībvalstī, kuri uzskatāmi par pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumentiem. Saskaņā ar 35. pantu [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulā (ES) Nr. 1093/2010 [(2010. gada 24. novembris), ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK (OV 2010, L 331, 12. lpp.)], EBI var vākt jebkādu informāciju saistībā ar pirmā līmeņa pamata kapitāla instrumentiem, ko tā uzskata par vajadzīgu, lai nodrošinātu atbilstību šīs regulas 28. pantā vai attiecīgā gadījumā 29. pantā noteiktajiem kritērijiem un nolūkā uzturēt un atjaunināt šajā daļā minēto sarakstu. [..]”
25

Tādējādi, pirmkārt, apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nebija jāpaļaujas uz to, ka Eiropadome rīkosies saskaņā ar Regulas 2018/1046 61. pantu un LESD 325. pantu, acīmredzami izriet no nepareizas pārsūdzētā rīkojuma interpretācijas. Proti, Vispārējā tiesa tā 32. punktā vienīgi konstatēja, ka Eiropadome 2019. gada 24. jūnija vēstulē ir skaidri izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā nevarēja rīkoties saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumu, tomēr no tā neizdarot secinājumu, kuru prasītājs vēlas uz to attiecināt.
3

Aicinātas saskaņā ar Reglamenta 131. panta 1. punktu iesniegt savus iespējamos apsvērumus par šiem pieteikumiem par iestāšanos lietā, Austrijas Republika apsvērumus neiesniedza, savukārt Komisija, precizējot, ka tā būtībā neiebilst pret to, ka minētie pieteikumi par iestāšanos lietā tiek apmierināti, šaubās par to pieņemamību, jo to mērķis ir iestāties tiesvedībā starp Savienības iestādi un dalībvalsti Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas pēdējā teikuma izpratnē.
Tiesas (devītā palāta) 2021. gada 22. aprīļa rīkojums –

British Airways

(lieta C‑592/20)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Gaisa transports – Regula (EK) Nr. 261/2004 – 2. panta b) punkts un 7. panta 1. punkts – Kompensācija savienotā reisa ilgas kavēšanās galamērķī gadījumā – Savienotais reiss, kas ietver vairākus lidojuma posmus – Vienota rezervācija – Viena lidojuma posma atcelšana, ko veic cits pārvadātājs, nevis tas, pie kura tika veikta vienotā rezervācija – Apkalpojošais gaisa pārvadātājs – Attālums, kas jāņem vērā, lai noteiktu kompensācijas apmēru

1. Transports – Gaisa transports – Regula Nr. 261/2004 – Kompensācija un atbalsts pasažieriem – Apkalpojošais gaisa pārvadātājs – Jēdziens – Gaisa pārvadātājs, kas nav noslēdzis līgumu ar attiecīgo pasažieri un ir atcēlis lidojuma posmu, kas tam ir jānodrošina saistībā ar savienoto reisu, kurš ir šī līguma priekšmets – Iekļaušana (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 261/2004 2. panta b) punkts un 3. panta 5. punkta otrais teikums) (skat. 22., 24., 26.- 28. punktu)

2. Transports – Gaisa transports – Regula Nr. 261/2004 – Kopīgi noteikumi par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos – Tiesības uz kompensāciju kavēšanās gadījumā – Savienotais reiss, kurš sastāv no diviem lidojumiem, ko veic dažādi gaisa pārvadātāji, un kura pamatā ir vienota rezervācija – Ilga kavēšanās, kas notikusi saistībā ar otrā lidojuma, ko nodrošina pārvadātājs, kurš nav noslēdzis pārvadājuma līgumu, atcelšanu – Iespēja pasažierim, kas cietis kavēšanās dēļ, celt prasību pret šo pārvadātāju par kompensācijas izmaksu – Kompensācijas apmēra aprēķināšana – Attālums, kas ir jāņem vērā – Lidojuma kopējā attāluma no pirmā lidojuma izlidošanas vietas līdz galamērķim ņemšana vērā (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 261/2004 2. panta b) punkts un 7. panta 1. punkts) (skat. 29., 32., 33., 35. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)

Rezolutīvā daļa

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91, 2. panta c) punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar savienoto reisu, kurš sastāv no diviem lidojuma posmiem un kura pamatā ir vienota rezervācija, pasažieris, kas galamērķi ir sasniedzis ar triju stundu ilgu vai ilgāku kavēšanos, jo tika atcelts lidojuma otrais posms, kas bija jānodrošina citam pārvadātājam, nevis tam, ar kuru šis pasažieris ir noslēdzis pārvadājuma līgumu, var celt pret šo pārvadātāju prasību par kompensācijas izmaksu atbilstoši šīs regulas 7. panta 1. pantam un prasīt, lai šis pēdējais minētais izmaksā šajā tiesību normā paredzēto kompensāciju, kas noteikta, ņemot vērā minētā savienotā reisa kopējo attālumu no pirmā lidojuma posma izlidošanas vietas līdz otrā lidojuma posma ielidošanas vietai.
21

Ar Likumu par izmaiņām GPK tā 420. panta 1. un 2. punkts ir papildināts šādi: “(1) Iesniegtie iebildumi pret maksājuma rīkojumu neaptur piespiedu izpildi gadījumos, kas minēti 417. panta 1.–9. punktā, izņemot, ja parādnieks sniedz kreditoram atbilstošu nodrošinājumu saskaņā ar Zakon za zadalzheniyata i dogovorite [Likuma par saistībām un līgumiem] 180. un 181. pantu. Gadījumā, ja parādnieks ir patērētājs, nodrošinājums nepārsniedz vienu trešo daļu no parāda. (2) Tiesa, kura ir izdevusi rīkojumu par tūlītēju izpildi, var to apturēt arī tad, ja netiek sniegts 1. punktā minētais nodrošinājums, ja ir ticis iesniegts pieteikums par izpildes apturēšanu, kas ir pamatots ar rakstveida pierādījumiem, no kuriem izriet, ka: 1. parādam nav iestājies termiņš; 2. parāds izceļas no negodīga noteikuma līgumā, kas noslēgts ar patērētāju; 3. parāda, kuram iestājies termiņš, apmērs, kas izriet no līguma, kurš noslēgts ar patērētāju, ir ticis aprēķināts kļūdaini.”
27

Ir jānorāda arī, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/24 3. panta 4. punkta trešo daļu līgums, kas sastāv no dažādiem elementiem, proti, no piegādes līguma, uzņēmuma līguma, pakalpojumu līguma un koncesijas, ir kvalificējams kā “jaukts līgums”. Teiktais it īpaši attiecas uz gadījumu, kad pašvaldība, no vienas puses, iegādājās stāvlaika skaitītājus no izraudzītā pretendenta, noslēdzot ar to publisku piegādes līgumu, un, no otras puses, to ekspluatāciju uztic tam pašam izraudzītajam pretendentam, izmantojot koncesiju.
15

Consiglio di Stato (Valsts padome) pirmšķietami uzskata, ka ar strīdīgo protokolu ir pārkāpts Publisko līgumu kodeksa 192. panta 2. punkts, kas ir piemērojams arī Ecolan saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 175/2016 16. panta 7. punktu, jo tajā nav korekti izklāstīti iemesli, kas pamato in house piešķiršanu. Proti, Publisko līgumu kodeksa 192. panta 2. punktā ir paredzēts, ka līguma slēgšanas tiesību in house piešķiršanai par tirgū pieejamiem pakalpojumiem ir izvirzīts dubults nosacījums, kuru izpildīšana nav nepieciešama citu veidu to pašu pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumos, tostarp konkursu un citu horizontālās sadarbības starp pārvaldes iestādēm formu gadījumā. Vispirms līgumslēdzējai iestādei esot jāpamato apstākļi, kas izslēdz publiskā iepirkuma izmantošanas iespēju. Šis nosacījums izrietot no in house piešķiršanas otršķirīgā un pakārtotā rakstura, kuru izmantot šī iestāde varot vienīgi tad, ja tiek pierādīts, pirmkārt, ka ir sagaidāmi ar konkrētā “tirgus nepilnībām” saistīti trūkumi attiecībā uz “universāluma, sociālajiem, efektivitātes, ekonomikas un pakalpojuma kvalitātes mērķiem, kā arī uz publisko līdzekļu optimālu izmantošanu” un, otrkārt, ka in house struktūra šos trūkumus novērsīs. Tāpat līgumslēdzējai iestādei esot jānorāda priekšrocības, ko tā gūs ar in house piešķiršanu, kamēr tāda pierādīšana neesot nepieciešama, izvēloties publisko iepirkumu.
11

Piektajā argumentā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka informēts lietotājs izdara izvēli, kas balstīta uz priekšrokas došanu vienam vai otram modelim atkarībā no viņa informētības un uzmanības līmeņa. Tādēļ tā vēlas zināt, vai šajā gadījumā ir iespējams pamatoties uz mehāniskiem transportlīdzekļiem kopumā, lai secinātu individuālo raksturu atkarībā no tā ražojuma pielietojuma, kuru attēlo minētais dizainparaugs, vai arī – vismaz attiecībā uz tiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kuri konkrētā gadījumā atrodas tirgū vairākas desmitgades, – informēts lietotājs būtu jādefinē šaurāk, turklāt atkarībā no tirgus faktiskajām iezīmēm. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Tiesai, šķiet, vēl nav bijusi iespēja lemt par šādu jautājumu un līdz ar to šis jautājums skar Savienības tiesību attīstību.
Nosacījums par fumus boni juris ir izpildīts, ja vismaz viens no pamatiem, kuru ir izvirzījis lietas dalībnieks, kas lūdz noteikt pagaidu pasākumus, pamatprasības pamatojumam prima facie nešķiet acīmredzami nepamatots. It īpaši tas tā ir gadījumā, ja viens no šiem pamatiem atklāj sarežģītu juridisku jautājumu pastāvēšanu, kuru risinājums nav jau sākotnēji skaidrs un tādējādi prasa padziļinātu vērtējumu, kuru nevar veikt pagaidu noregulējuma tiesnesis, bet kurš ir jāveic pamattiesvedībā, vai ja strīds starp lietas dalībniekiem atklāj, ka pastāv būtiskas juridiskas pretrunas, kuru risinājums nav jau sākotnēji skaidrs.

Tā kā pieteikumā par pagaidu noregulējumu, kurš iesniegts saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, kura ir vērsta uz to, lai konstatētu, ka, pirmkārt, samazinot Augstākās tiesas tiesnešu pensionēšanās vecumu un šo pasākumu piemērojot tiesnešiem, kuri šajā tiesā jau pilda pienākumus un tajā tika iecelti pirms noteikta datuma, un, otrkārt, piešķirot dalībvalsts prezidentam diskrecionāras pilnvaras pagarināt minētās tiesas tiesnešu amata pienākumu pildīšanas termiņu pēc jaunā noteiktā pensionēšanās vecuma sasniegšanas, minētā dalībvalsts nav izpildījusi LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu paredzētos pienākumus, Komisijas izvirzītie pamati skar jautājumu par iepriekš minēto tiesību normu precīzu tvērumu kontekstā, ka dalībvalsts īsteno savas tiesu sistēmas organizēšanas kompetenci, runa ir par sarežģītu juridisku jautājumu, ko apspriež puses un kura risinājums sākotnēji nav acīmredzams, un kurš tātad būtu jāizvērtē padziļināti, ko pagaidu noregulējuma tiesnesis neveic.

Turklāt, pamatojoties tostarp uz Tiesas judikatūru, it īpaši uz 2018. gada 27. februāra spriedumu, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117) un 2018. gada 25. jūlija spriedumu, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), Komisijas izvirzītie pamati prima facie nešķiet acīmredzami nepamatoti.

Proti, saskaņā ar šo judikatūru ikvienai dalībvalstij ir jānodrošina, ka attiecīgās instances, kas kā “tiesa” Savienības tiesībās noteiktajā izpratnē ietilpst tās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā “jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”, LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, atbilstu efektīvas tiesiskās aizsardzības prasībām.

Lai šādu aizsardzību nodrošinātu, īpaši svarīga ir šo instanču neatkarības saglabāšana, kā tas norādīts Hartas 47. panta otrajā daļā, kurā starp prasībām saistībā ar pamattiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību ir norāde uz piekļuvi “neatkarīgai” tiesai.

Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmšķietami nevar tikt izslēgts, ka ar strīdīgajām valsts tiesību normām nav ievērots dalībvalsts pienākums nodrošināt efektīvu tiesisko aizsardzību jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai kopsakarā ar Hartas 47. pantu.

(skat. 30., 39.–42. un 44. punktu)
20

No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai arī LESD 101. pants attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos pasākumus vai dalībvalstu tiesisko regulējumu, tomēr šajā pantā, to aplūkojot kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, kurā ir noteikts sadarbības pienākums starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm, ir paredzēts dalībvalstu pienākums neveikt vai nepaturēt spēkā tādus pasākumus – pat ja tiem ir normatīvs vai regulējošs raksturs –, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi varētu zaudēt savu lietderīgo iedarbību (spriedums, 2014. gada 4. septembris, API u.c., no C‑184/13 līdz C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 un C‑208/13, EU:C:2014:2147, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
Apelācijas sūdzībā ir konkrēti jānorāda gan tās apstrīdētās sprieduma daļas, kuras tiek lūgts atcelt, gan šo lūgumu īpaši pamatojošie juridiskie argumenti. Šīm prasībām neatbilst pamats, kurā nav izklāstīta nekāda juridiskā argumentācija, lai pierādītu, kā tieši Vispārējā tiesa esot izdarījusi kļūdu tiesību piemērošanā, un kas gluži vienkārši ir lūgums no jauna izskatīt pirmajā instancē iesniegto prasības pieteikumu pretēji prasībām, kas noteiktas gan Tiesas statūtos, gan tās Reglamentā.

No LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu faktiskā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, veikt šo faktu novērtējumu. Ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesas kompetencē saskaņā ar minēto 256. pantu ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, ko no tās secinājusi Vispārējā tiesa.

(skat. 25. punktu)
4

Ar 2012. gada 18. maijaDecreto‑legge n. 63, recante Disposizioni urgenti in materia di riordino dei contributi alle imprese editrici, nonché di vendita della stampa quotidiana e periodica e di pubblicità istituzionale (Dekrētlikums Nr. 63 par neatliekamiem noteikumiem jautājumā par to, kā reorganizējamas iemaksas izdevniecību, kā arī laikrakstu un žurnālu tirdzniecības un institucionālās reklāmas uzņēmumiem, turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 63/2012”) tika grozīts 1. panta 6. punkta a) apakšpunkta 5. punkts 1997. gada 31. jūlijaLegge n. 249, Istituzione dell’Autorita per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (Likums Nr. 249, ar kuru tiek izveidota Komunikāciju un tiesību normu par telekomunikāciju sistēmām un radio un televīziju uzraudzības iestāde), nosakot pienākumu reklāmas aģentūrām, kas nodarbojas ar reklāmas ievietošanu internetā vai citos fiksētos vai mobilos digitālos tīklos, izmantojot apraides iekārtas vai laikrakstus un žurnālus, reģistrēties Komunikāciju operatoru reģistrā (turpmāk tekstā – “ROC”).
32

Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka Civilprocesa kodeksa 721. panta 2. punktā valsts tiesai ir aizliegts noteikt pagaidu pasākumus pēc savas ierosmes arī tad, ja valsts tiesībās prasītie materiāltiesiskie nosacījumi to noteikšanai ir izpildīti. No tā izriet, ka, ceļot tādu individuālo prasību, lai apstrīdētu līguma noteikuma negodīgumu, kuras iznākums ir saistīts ar risinājumu notiekošajā kolektīvajā tiesvedībā, patērētājs saskaņā ar 2016. gada 14. aprīļa spriedumā Sales Sinués un Drame Ba (C‑381/14 un C‑385/14, EU:C:2016:252) apstiprinātajiem principiem no pagaidu aizsardzības, lai mazinātu tiesvedības tiesā pārmērīgā ilguma negatīvo ietekmi, varētu gūt labumu tikai tad, ja viņš skaidri būtu formulējis lūgumu noteikt pagaidu noregulējuma pasākumus.
10

Šajā lietā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka G paturēšana apcietinājumā ir atkarīga tikai no tā, kāda atbilde tiks sniegta uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu. LESD 267. panta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka, ja valsts tiesā izskatāmā lieta attiecas uz apcietinājumā esošu personu, Tiesa to izlemj ar minimālu kavēšanos.
Direktīvas 98/71 par dizainparaugu tiesisko aizsardzību 14. pants un Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 110. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar atkāpi no Direktīvas 2008/95, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, un Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi noteikumiem tādu mehānisko transportlīdzekļu rezerves daļu un priekšmetu kā dekoratīvās disku uzlikas ražotājam nav atļauts uz saviem ražojumiem izvietot apzīmējumu, kas ir identisks mehānisko transportlīdzekļu ražotāja reģistrētajai preču zīmei, tostarp attiecībā uz tādiem pašiem ražojumiem, bez šī pēdējā minētā piekrišanas, pamatojoties uz to, ka šāda preču zīmes lietošana ir vienīgais veids, kā atjaunot attiecīgā transportlīdzekļa kā kompleksa ražojuma sākotnējo izskatu.

Pirmkārt, no Direktīvas 98/71 14. panta un Regulas Nr. 6/2002 110. panta formulējuma izriet, ka šajās tiesību normās ir noteikti tikai daži ierobežojumi attiecībā uz dizainparaugu aizsardzību, pilnīgi neatsaucoties uz aizsardzību preču zīmju jomā.

Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 98/71 2. pantu to piemēro tikai dizainparaugu reģistrācijai konkrētos valsts un starptautiskajos dienestos, kā arī šajā nolūkā iesniegtajiem dizainparaugu reģistrācijas pieteikumiem. Turklāt no Regulas Nr. 6/2002 1. panta, skatot to kopsakarā ar šīs regulas preambulas 5. apsvērumu, izriet, ka tās vienīgais mērķis ir izveidot tieši piemērojamu Kopienas dizainparaugu katrā dalībvalstī.

Treškārt, pirmām kārtām no Direktīvas 98/71 preambulas 7. apsvēruma un 16. panta un otrām kārtām no Regulas Nr. 6/2002 preambulas 31. apsvēruma un 96. panta 1. punkta izriet, ka šie Savienības tiesību akti ir piemērojami, neskarot šīs tiesību normas vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktus, kas it īpaši attiecas uz preču zīmēm.

No tā izriet, ka Direktīvas 98/71 14. pantā un Regulas Nr. 6/2002 110. pantā nav paredzēta neviena atkāpe no Direktīvas 2008/95 un Regulas Nr. 207/2009 noteikumiem.

(sal. ar 39.–42. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Atsaucoties uz jebkuras personas tiesībām uz taisnīgu tiesu Direktīvas 2003/4 par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu 4. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā, dalībvalstīm tiek atļauts noteikt izņēmumu no pienākuma izpaust vides informāciju tieši tāpēc, lai tās, ja apstākļi to paredz, spētu ievērot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā noteiktās tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.

Turklāt, pat pieņemot, ka dalībvalsts šādu izņēmumu nav paredzējusi savā tiesiskajā regulējumā, ar kuru transponēta minētā direktīva, kaut gan šādu vajadzību paredz apstākļi, lai tiktu ievērota Hartas 47. panta otrā daļa, minētās direktīvas 4. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā piešķirtā rīcības brīvība katrā ziņā ir jāizmanto atbilstoši minētā Hartas panta prasībām.

Tā kā pienākums savu kompetenču ietvaros nodrošināt Savienības tiesību normu ievērošanu attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp pārvaldes un tiesu iestādēm, pēdējām, ja ir izpildīti nosacījumi par Hartas 47. panta otrās daļas piemērojamību, ir pienākums nodrošināt minētajā pantā garantēto pamattiesību ievērošanu.

Šādos apstākļos nav pieļaujama tāda Direktīvas 2003/4 interpretācija, ka tajā dalībvalstīm atļauts veikt pasākumus, kas nav saderīgi ar Hartas 47. panta otro daļu vai LES 6. pantu. Tāpēc šī direktīva nav spēkā neesoša minēto divu normu dēļ.

(sal. ar 33.–36. punktu un rezolutīvo daļu)
4

Likuma par valsts budžetu 2012. gadam 21. pantā “Atvaļinājuma un Ziemassvētku pabalstu vai līdzīgu maksājumu izmaksas pārtraukšana” ir noteikts: “1. Ekonomiskā un finansiālā atbalsta programmas (EFAP) laikā ar ārkārtas pasākumu budžeta līdzsvarošanai tiek apturēta atvaļinājuma un Ziemassvētku piemaksu vai jebkādu trīspadsmitajai un/vai četrpadsmitajai mēnešalgai atbilstošo maksājumu maksāšana tām [Likuma par valsts budžetu 2011. gadam] redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2011. gada 26. augusta Likumu Nr. 48/2011 un 2011. gada 30. novembra Likumu Nr. 60‑A/2011, 19. panta 9. punktā minētajām personām, kuru ikmēneša darba samaksa pārsniedz EUR 1100. 2. Iepriekšējā punktā minēto pabalstu vai priekšrocību izmaksa tiek samazināta personām, kuras ir norādītas [Likuma par valsts budžetu 2011. gadam] redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2011. gada 26. augusta Likumu Nr. 48/2011 un 2011. gada 30. novembra Likumu Nr. 60‑A/2011, 19. panta 9. punktā un kuru mēnešalga ir līdzvērtīga vai lielāka par EUR 600, bet mazāka par EUR 1100. Šīs personas saņem summu, ko aprēķina šādi: pabalsti/maksājumi = 1320 – 1,2 x pamata mēnešalga. 3. Iepriekšējo punktu normas ir piemērojamas visiem maksājumiem neatkarīgi no to formālā apzīmējuma, kuri tieši vai netieši ir pielīdzināmi pabalstiem šo punktu izpratnē, it īpaši pabalstiem, kas papildina pamata mēnešalgas maksājumus. 4. 1. un 2. punktā noteiktais attiecas arī uz pakalpojumu līgumiem, kas tiek slēgti ar fiziskām vai juridiskām personām un saskaņā ar kuriem notiek nepārtraukta pakalpojumu sniegšana, pamatojoties uz uzņēmuma līgumu, par kuriem tiek sniegta atlīdzība, izmaksājot mēnešalgu visu gadu, to papildinot ar vienu vai diviem identiska apmēra papildmaksājumiem. 5. Šī panta noteikumi ir piemērojami pēc tam, kad ir veikti nepieciešamie algas samazinājumi atbilstoši [Likuma par valsts budžetu 2011. gadam] redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2011. gada 26. augusta Likumu Nr. 48/2011 un 2011. gada 30. novembra Likumu Nr. 60‑A/2011, 19. pantam, kā arī minētā likuma 23. pantam. 6. Šī panta noteikumi ir piemērojami atvaļinājuma pabalstiem, kurus attiecīgās personas ir tiesīgas saņemt gan par pienākošos atvaļinājumu agrāk – 2012. gadā, gan vēlākā laika posmā, tostarp daļējiem maksājumiem, kas tiek veikti, izbeidzot vai pārtraucot darba tiesiskās attiecības. 7. Iepriekšējā punkta noteikumi mutatis mutandis ir piemērojami Ziemassvētku pabalstiem. 8. Šī panta noteikumi ir piemērojami arī rezerves personālam vai tam pielīdzināmam personālam neatkarīgi no tā, vai tie pilda vai nepilda dienesta funkcijas. 9. Šajā pantā paredzētā sistēma ir obligāta, un tai ir ārkārtas raksturs, tā ir prioritāra, salīdzinot ar visām citām tiesību normām, tostarp speciālajām vai izņēmuma tiesību normām, kā arī kolektīviem darba attiecības reglamentējošiem nolīgumiem un darba līgumiem, un tajos nevar paredzēt atkāpes vai grozījumus šajā sistēmā.”