ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,





sniegti 2004. gada 21. oktobrī ( )

Lieta C‑141/02 P

Eiropas Kopienu Komisija

pret

max.mobil Telekommunikation Service GmbH

Apelācija – EKL 86. panta 3. punkts – Atteikums izskatīt sūdzību – Pieņemamība – Tiesas kontroles raksturs un apjoms





1. Pēdējo gadu laikā pieaudzis privātpersonu iesniegto prasību skaits par tādu lēmumu atcelšanu, ar ko noraidītas Komisijā iesniegtās sūdzības konkurences jomā. Līdz pat šim brīdim Tiesa centās tās pieņemt. Sākotnēji atzīstot par pieņemamām sūdzības, ko prasītāji iesnieguši sakarā ar lēmumiem, kas pieņemti piemērojot EKL 81. un 82. pantu ( ), tā vēlāk paplašināja judikatūru, attiecinot to uz sūdzību iesniedzējiem vai ieinteresētajām trešajām pusēm valsts atbalsta kontroles jomā ( ) un koncentrāciju kontroles jomā ( ). Tikai viena joma, šķiet, ir palikusi ārpus šīs paplašināšanas: tā ir valsts uzņēmumu un uzņēmumu ar 86. pantā minētām īpašām vai ekskluzīvām tiesībām kontroles joma. Šajā jomā Tiesa 1977. gada 20. februāra spriedumā lietā Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Komisija (turpmāk tekstā – “Bilanzbuchhalter”) ( ) tikai atzina, ka “nevarētu a priori izslēgt, ka var pastāvēt izņēmuma situācijas, kur privātpersonai vai, iespējams, apvienībai, kas izveidota, lai aizstāvētu kādas lietas dalībnieku grupas kolektīvās intereses, ir tiesības celt prasību tiesā par Komisijas atteikumu pieņemt lēmumu, veicot 90. panta 1. un 3. punktā paredzēto uzraudzību” ( ).

2. 2002. gada 30. janvāra spriedumā lietā max.mobil/Komisija (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”) ( ) Pirmās instances tiesa mēģināja rast izeju no šī formulējuma ierobežojumiem, nosakot tādu prasību pieņemamības principu, kuras sūdzību iesniedzēji iesnieguši par Komisijas lēmumiem, kuros atstātas bez izskatīšanas ar EKL 86. pantu pamatotās sūdzības. Ar šo apelāciju Tiesai lūgts lemt par šī mēģinājuma saderību ar EK līguma vadlīnijām un tās judikatūru.

I – Apelācijas robežas

3. No Apstrīdētā sprieduma izriet, ka prāvas pamatā ir Komisijas 1998. gada 11. decembra lēmums (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais akts”) atstāt bez izskatīšanas sūdzību, kas iesniegta ar mērķi atzīt, ka Austrijas Republika ir pārkāpusi vienlaicīgi EKL 82. pantu un 86. panta 1. punktu.

4. Šīs sūdzības iesniegšanas brīdī Austrijas GSM tirgū darbojās trīs operatori. Mobilkom Austria AG (turpmāk tekstā – “Mobilkom”) bija pirmais operators, kas sāka darboties tirgū. Šim uzņēmumam bija likumīgs monopols mobilās telefonijas nozarē līdz brīdim, kad šajā tirgū darbību uzsāka max.mobil Telekommunikation Service GmbH (turpmāk tekstā – “max.mobil”). Šobrīd tā ir akciju sabiedrība, bet daļa no tās akcijām vēl pieder Austrijas valstij. Sabiedrība max.mobil, kas 1996. gadā saņēma GSM koncesiju, tā paša gada oktobrī uzsāka darbību tirgū. Vēlāk – pēc uzvaras konkursizsolē 1997. gada augustā – darbību tirgū uzsāka jauns operators – Connect Austria GmbH. 1997. gada oktobrī max.mobil sūdzība iesniegta galvenokārt, lai apstrīdētu, pirmkārt, diferenciācijas trūkumu starp summām, ko kā koncesijas atlīdzību pieprasa no max.mobil un Mobilkom, kā arī priekšrocības un atbalstu, ko Mobilkom varēja gūt no Austrijas iestādēm.

5. Savus nodomus Komisija darīja zināmus sūdzības iesniedzējam ar 1998. gada 11. decembra vēstuli (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais akts”), kurā cita starpā precizēja, ka “attiecībā uz to, [ka no Mobilkom netika prasīta augstāka maksa par to, kādu maksā max.mobil], Komisija tomēr uzskata, ka Jūs neesat iesniegusi pietiekamus pierādījumus tāda valsts atbalsta pastāvēšanai, kas mudinātu Mobilkom ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli. Saskaņā ar savu līdzšinējo praksi, Komisija ir uzsākusi valsts pienākumu neizpildes procedūru līdzīgās lietās tikai tad, ja uzņēmumam, kas uzsācis darbību tirgū, dalībvalsts pieprasa maksāt ievērojami lielāku koncesijas atlīdzību, nekā maksā uzņēmums, kas jau darbojas tirgū (skat. Komisijas 1995. gada 4. oktobra lēmumu par nosacījumiem, kas noteikti otrajam Itālijas GSM radiotelefonu operatoram, OV L 280, 23.11.1995.)”.

6. Ar 1999. gada 22. februārī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu max.mobil cēla prasību atcelt Apstrīdēto aktu, ciktāl ar to atteikts izskatīt tā sūdzību. Atbildot uz šo pretenziju, Komisija iebilda, pamatojoties uz tās nepieņemamību un, pakārtoti, uz prasības nepamatotību.

7. Ar Apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa nosprieda prasību noraidīt pēc būtības. Šis secinājums tomēr tika izdarīts tikai pēc pamatojuma procesa vairākos posmos. Pirmās instances tiesa vispirms uzskatīja par nepieciešamu izskatīt prasību, ievērojot sākotnējus vispārējus apsvērumus. Šajā sakarā tā norāda, ka pienākums sūdzību izskatīt rūpīgi un vispusīgi ir “saistīts” ar tiesībām uz labu pārvaldību, kas atzītas 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās Eiropas Savienības pamattiesību hartas ( ) 41. pantā.

8. Atbilstoši Apstrīdētajam spriedumam šim pienākumam ir divi pamati. Pirmkārt, tas izriet no Pirmās instances tiesas judikatūras, kas saistīta ar EKL 81. un 82. pantu, kā arī EKL 86. un 87. pantu. Pēc Pirmās instances tiesas domām, šī judikatūra ir jāpaplašina, piemērojot to arī EKL 86. panta 3. punktam. Šādu paplašināšanu pamatotu apstāklis, ka šo Līguma noteikumu atbilstoši tā 1. punktam vienmēr piemēro kopā ar citiem Līguma noteikumiem, tostarp tiem, kas saistīti ar konkurenci, kas skaidri atzīst sūdzību iesniedzēju procesuālās tiesības. Šajā gadījumā prasītāja atrodas situācijā, kas līdzinās tai, kāda minēta 3. pantā Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu ( ), kas dod tiesības iesniegt sūdzību Komisijai. Otrkārt, šis pienākums izriet no Komisijai uzliktā vispārējā uzraudzības pienākuma. Tas neapšaubāmi attiecas uz visām Kopienu tiesību jomām, kuru mērķis ir izveidot kopējā tirgū konkurences sistēmu bez izkropļojumiem, kur it īpaši darbojas EKL 86. pants.

9. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa precizē, ka EKL 86. panta procedūru nevar jaukt ar EKL 226. pantā paredzēto. Ja atbilstoši 226. pantam Komisija “var” uzsākt procedūru par valsts pienākumu neizpildi pret dalībvalsti, tad neapšaubāmi saskaņā ar EKL 86. panta 3. punktu “pēc nepieciešamības” tā veic attiecīgus pasākumus. No minētā izriet, ka Komisijai šajā jomā ir vara, kas “tādējādi nav pilnībā diskrecionāra”.

10. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas viedokli – apstāklis, ka Komisijai ir pienākums veikt rūpīgu un vispusīgu pārbaudi, nenozīmē, ka tā zaudē judikatūrā atzīto ievērojamo diskrecionāro varu, gan izvēloties tās turpmāko rīcību, gan atbilstošos līdzekļus tās īstenošanai. Tomēr šī brīvība nav neierobežota – no vienas puses, Komisijai ir pienākums rūpīgi un vispusīgi pārbaudīt individuālās sūdzības, un, no otras puses, šī pienākuma izpildi kontrolē tiesa. No šīs analīzes Pirmās instances tiesa šķietami izdara divus secinājumus. Pirmkārt, tā secina, ka sūdzību iesniedzējiem ir jābūt pārsūdzības iespējai, lai aizsargātu savas likumīgās intereses. Otrkārt, no minētā izriet, ka Kopienu tiesas loma aprobežojas ar ierobežotu kontroli, pārbaudot prima facie pamatojuma konsekvenci, izmantoto faktisko apstākļu precizitāti un to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu vērtējumā.

11. Ievērojot šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa nolēma pārbaudīt prasības pamatus. Attiecībā uz pieņemamību tā attīstīja savu analīzi divos paralēlos virzienos. Pamatā tā uzskatīja, ka atšķirībā no pieejas, ko piemēro valsts atbalsta jomā, ir jāatzīst, ka pastāv arī tādi lēmumi, ar ko noraida ar EKL 86. panta 3. punktu saistītas sūdzības. Šajā gadījumā tai, šķiet, nav šaubu, ka Apstrīdētais akts jāklasificē līdzīgi. Tādēļ prasītājai, galvenokārt jau kā Apstrīdētā akta adresātam, ir tiesības vērsties tiesā pret Komisiju. Tomēr, pieņemot, ka Apstrīdētais akts pēc rakstura nelīdzinās lēmumam, kas adresēts sūdzības iesniedzējam, Pirmās instances tiesa papildus uzskata, ka Apstrīdētais akts prasītāju skar tieši un individuāli. Šī iemesla dēļ tā norāda uz sešiem apsvērumiem, kas atiecas uz akta izstrādi un prasītāja faktisko stāvokli.

12. Attiecībā uz lietu pēc būtības Pirmās instances tiesa atgādina, ka tā kontrolē tikai to, vai Komisija ir izpildījusi savu pienākumu rūpīgi un vispārīgi pārbaudīt sūdzības. Šajā sakarā Apstrīdētā akta satura pārbaude liecina par to, ka ir attiecīgi ņemti vērā atbilstošās lietas materiāli. Komisija nav pieļāvusi materiālu kļūdu, konstatējot faktus, ne arī acīmredzamu kļūdu šo faktu juridiskajā vērtējumā. Turklāt pats fakts, ka Apstrīdētais akts ir pieņemts pēc Komisijas un prasītājas savstarpējām sanāksmēm, norāda, ka prasītājai ir darīts zināms šī akta pamatojums. Tādēļ nevar uzskatīt, ka, ņemot vērā EKL 253. panta prasības, Apstrīdētais akts ir nepietiekami pamatots. Līdz ar to prasība ir jānoraida.

13. Tieši par šī sprieduma daļu Komisija iesniedza šo apelāciju. Tā neapstrīd Pirmās instances tiesas analīzi pēc būtības. Tā lūdz atcelt Apstrīdēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā prasība atzīta par pieņemamu. Šajā sakarā tā norāda uz trīs pamatiem. Pirmkārt, tā noliedz tādu tiesību uz sūdzību pārbaudi pastāvēšanu, kas nozīmētu sūdzības iesniedzēju tiesības celt prasību tiesā viņu iesniegtās sūdzības noraidījuma gadījumā. Otrkārt, Komisija atsakās atzīt, ka Apstrīdētais akts pēc rakstura ir prasītājai adresēts lēmums. Treškārt, tā uzskata, ka nepastāv neviens apstāklis, kas pēc rakstura norādītu uz personas kā individuāli skartas personas statusu. Atsaucoties uz šiem pamatiem, Komisija apgalvo, ka Apstrīdētajā spriedumā nav ņemts vērā iepriekš minētais Tiesas spriedums lietā Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Komisija, kas norāda uz kontekstu, kādā privātpersona šajā jomā var vērsties tiesā. Ar saviem pretprasījumiem max.mobil lūdz noraidīt apelāciju un turklāt iesniedz pretapelāciju, ar ko lūdz atcelt Apstrīdēto spriedumu, ar ko pēc būtības noraidīta viņa prasība. Ar 2002. gada 24. oktobra rīkojumu Francijas Republikai atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

14. Attiecībā uz lietu, kurā izvirzītas sarežģītas juridiskas problēmas, es uzskatu, ka vispirms būtu jāpārbauda izrietošie vispārīgie jautājumi (III). Šāda pārbaude ļautu formulēt attieksmi pret dažādiem pamatiem, kas izvirzīti apelācijā un pretapelācijā par Apstrīdēto spriedumu (IV). Bet pirms šīs analīzes uzsākšanas ir jāizskata jautājums par apelācijas pieņemamību (II).

II – Apelācijas pieņemamība

15. Atbildētāja apgalvo, ka šī apelācija nav pieņemama, jo pirmajā instancē Komisijas prasījumi pilnībā ir apmierināti. Šajā sakarā prasītāja atsaucas uz Tiesas Statūtu (turpmāk tekstā – “Statūti”) 56. panta otro daļu, kurā noteikts, ka apelāciju var iesniegt persona, kuras prasījumi pilnībā vai daļēji nav apmierināti. Tādēļ ir jājautā – vai apstāklis, ka prasība noraidīta pēc būtības atbilstoši Komisijas prasītajam pirmajā instancē, var liegt tai iesniegt apelāciju, lai daļēji atceltu Apstrīdēto spriedumu.

16. Šis jautājums nav nekas jauns. Spriedumā lietā Francija/Comafrica u.c. ( ) Tiesa pieņēma apelāciju, kas iesniegta par Pirmās instances tiesas spriedumu, ar ko noraidīts lietas dalībnieka izvirzītā iebilde par nepieņemamību, kaut gan gala rezultātā saskaņā ar šī lietas dalībnieka prasījumiem tā noraidīja prasību kā nepamatotu. Atbildētāja tomēr uzskata, ka šajā gadījumā šim spriedumam nav nozīmes. Tas attiecās uz “izņēmuma un retiem gadījumiem” tādā nozīmē, ka tiesisko regulējumu, kas analizēts šajā lietā, veidoja individuālu lēmumu kopums. Šīs judikatūras pastāvēšanu pamato nodoms novērst iespējamo pret Komisiju celto prasību skaita pieaugumu. Prasītāja tieši pretēji uzskata, ka šajā lietā Tiesas izvēlētais risinājums a fortiori jāpiemēro šajā gadījumā, jo Komisija šajā lietā nav tikai ar prāvu nesaistīts lietas dalībnieks, tāpat kā Francijas Republika lietā Francija/Comafrica u.c., bet arī puse, kas iestājusies lietā.

17. Pirms šī jautājuma iztirzāšanas ir jāatgādina, ka Statūtos skaidri nodalītas divas personu kategorijas, kam ir tiesības iesniegt apelāciju. Saskaņā ar Statūtu 56. panta otro daļu apelāciju var iesniegt “personas, kuru prasījumi vai iebildes nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji. Tomēr personas, kas iestājušās lietā un kas nav dalībvalstis un Kopienu iestādes, var iesniegt apelācijas sūdzības tikai tad, ja Pirmās instances tiesas lēmumi tās ietekmē tieši”. Ja parastiem prasītājiem ir jābūt interesei iesniegt sūdzību, tad neapšaubāmi “Kopienu iestādēm, lai varētu iesniegt apelāciju par Pirmās instances tiesas spriedumu, tādēļ nav jāpierāda šāda interese” ( ). No minētā izriet, ka Kopienu iestādēm nav jāpierāda, ka apelācijas sūdzības atbalsta gadījumā šīs iestādes gūst kādu labumu ( ).

18. Max.mobil tomēr apgalvo, ka, tā kā Pirmās instances tiesa var brīvi lemt par pieņemamību, Tiesā par nepieņemamām ir jāuzskata tās sūdzības, kas iesniegtas tikai par Pirmās instances tiesas nospriesto attiecībā uz prasības pieņemamību pirmajā instancē. Šajā sakarā tā pamatojas uz spriedumu lietā Padome/Boeringher ( ).

19. Šo argumentu nevar atbalstīt. Šajā spriedumā Tiesa apelāciju nenoraidīja tādēļ, ka tā iesniegta par lēmumu, kas attiecas uz pieņemamību. Tā noraidīja to apstrīdama lēmuma trūkuma dēļ. Tā uzskatīja, ka apstākļos, kādi izveidojušies šajā gadījumā, Pirmās instances tiesa, nepieļaujot juridisku kļūdu, varēja spriest, ka nav jālemj par pirmajā instancē izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Šajā gadījumā līdz ar to nebija nelabvēlīga lēmuma, ko varētu apstrīdēt Statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē. Tas, ka Kopienas iestādes, iesniedzot apelāciju, atrodas privileģētā stāvoklī, nebūt nenozīmē, ka tām nav pienākumu. Šis spriedums nozīmē, ka pirms sūdzības iesniegšanas tām ir jānorāda lēmums, par kuru var iesniegt sūdzību Statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē.

20. Šī pati norma pamato Tiesas izvēlēto risinājumu spriedumā lietā Komisija un Francija/TF1, uz kuru, šķiet, tāpat atsaucās max.mobil ( ). Šajā lietā prasība sakarā ar bezdarbību zaudē savu nozīmi, jo Komisija, iestājoties lietā pirmajā instancē, ir izklāstījusi savu nostāju. No minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa šajā sakarā pamatoti ir atzinusi, ka nav nepieciešams pārbaudīt prasības pieņemamību un ka iespējamā lēmuma par nepieņemamību apelācijas pamatiem trūkst iedarbības.

21. Vai tādējādi no minētā ir jāsecina – ja lēmums ir identificēts, tad Statūti piešķir tiesības privileģētam prasītājam iesniegt apelāciju tikai tiesiskuma interesēs? Es uzskatu, ka šādu secinājumu nevar izdarīt divu – pirmkārt, praktiska rakstura un, otrkārt, juridiska rakstura – iemeslu dēļ. Neapšaubāmi, labas tiesas spriešanas interesēs būtu jānosaka stingras robežas iespējai iesniegt apelācijas. Tas vēl jo vairāk ir nepieciešams šajā kontekstā, kur Tiesai kompetences pārejas rezultātā saskaņā ar Līgumu, kurā izdarīti grozījumi ar Nicas Līgumu, ir jāpilda ievērojami plašāki kasācijas tiesas pienākumi. Cits – pilnībā juridiska rakstura – apsvērums papildina iepriekš minēto. Statūtu 56. panta otrās un trešās daļas mērķis ir atvieglot atsevišķiem prasītājiem apelāciju iesniegšanu. Šis noteikums uz tiem attiecina izņēmumu no apelācijas iesniegšanas nosacījumiem. Tomēr ārpus šīs izņēmuma sistēmas minētajiem prasītājiem ir jāievēro parastā apelācijas iesniegšanas kārtība. Kaut gan apelācija pēc rakstura nav saistīta ar faktiem, tā šajā gadījumā tomēr ir saistīta ar spriedumu. Ja tādējādi nav apstrīdams, ka Tiesa vērtē tikai tiesību jautājumus, tai šie jautājumi, lai identificētu konkrēto strīdu, ir jāizskata arī pēc būtības. Tiesai šajā gadījumā nav jālemj par vispārīgiem un abstraktiem jautājumiem vai jāsniedz “lekcija par tiesību jautājumiem”. Tas cita starpā izskaidro normu par tādas apelācijas nepieņemamību, kas iesniegta par, iespējams, kļūdainu tiesību jautājumu, ja apstrīdētais pamats nav tieši saistīts ar tiesas pieņemto lēmumu pirmajā instancē ( ). Līdzīgs noteikums izriet no kasācijas instancē veiktās kontroles rakstura, saskaņā ar kuru ir jāpārbauda Kopienu tiesību interpretācija un pareiza piemērošana konkrētajā gadījumā. To piemēro visiem prasītājiem bez izņēmuma. Līdz ar to dažiem prasītājiem piemērotā Statūtos noteiktā izņēmuma sistēma ir izveidota tā, lai atvieglotu tiem apelācijas iesniegšanu, šim pielāgojumam vienlaicīgi negrozot šī tiesību aizsardzības līdzekļa objektīvo mērķi.

22. Ievērojot minēto, es piedāvāju atzīt, ka Statūtos minēto privileģēto prasītāju kategorijas sūdzības iesniedzēju apelāciju pieņemamība būtu jāvērtē kontekstā ne tikai ar rezolutīvo daļu, bet arī ar juridisko vērtējumu, ko tiesa pirmajā instancē ir izdarījusi Apstrīdētajā spriedumā. Kaut gan sprieduma rezolutīvajā daļā iesniedzēju prasījumi varētu būt pilnībā apmierināti, tiem ir jādod iespēja iesniegt sūdzību par Pirmās instances tiesas starpvērtējumu. Tomēr šajā gadījumā ir jāizpilda divi nosacījumi. Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai apstrīdētais vērtējums sniegts ar attiecīgo lietu saistītā strīdā, otrkārt, vai vērtējums ir saistīts ar rezolutīvajā daļā pasludināto Pirmās instances tiesas lēmumu ( ).

23. Ja tiek ievērota šī analīze, vairs nav nepieciešams, kā to piedāvā max.mobil ( ), pārbaudīt apstrīdētās sprieduma daļas iespējamo ietekmi uz turpmākajām lietām. No minētā tāpat izriet, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, iesniedzēja, lai kāds tas arī būtu, sūdzība nebūs pieņemama, ja tas apstrīd juridisko vērtējumu, kas nav saistīts ar strīdu vai kas neietekmē sprieduma rezolutīvo daļu. Lai gan ar šo secinājumu tiek paplašināts apelācijas iesniegšanas pamats dažu iesniedzēju interesēs, šis risinājums tomēr izslēdz iespēju iesniegt apelāciju tikai un vienīgi tiesiskuma interesēs.

24. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesas secinājums, atzīstot prasību par pieņemamu, šķietami ir pretrunā ar iebildi par nepieņemamību, ko Komisija izvirzījusi procesa laikā pirmajā instancē. Pirmais nosacījums par strīda esamību tādējādi ir izpildīts. Turklāt apstrīdēto vērtējumu Pirmās instances tiesa skaidri ir atzinusi par nepieciešamu posmu, lai pieņemtu lēmumu attiecīgajā strīdā. Kaut gan tas nav norādīts sprieduma rezolutīvajā daļā, secinājums par pieņemamību ir Pirmās instances tiesas šajā prāvā pieņemtā juridiskā lēmuma neatņemama daļa. Nosacījums par Apstrīdētā sprieduma daļas saistību ar pieņemto nolēmumu tāpat ir izpildīts. Līdz ar to es uzskatu, ka šī apelācija ir jāatzīst par pieņemamu.

III – Sākotnēji jautājumi

25. Šajā lietā rodas divi jautājumi. Pirmkārt, tas ir jautājums par EKL 86. panta un tajā noteikto kontroles procedūru vietu Līguma kopējā sistēmā, un, otrkārt, jautājums par Apstrīdētā akta juridisko raksturu. Šie divi jautājumi labi raksturo iesniedzēju problēmas vērsties Kopienu tiesās, ja Komisija atsakās uzsākt procesu atbilstoši EKL 86. panta 3. punktam.

26. Uzreiz ir jānorāda, ka saskaņā ar 86. pantu Komisijai piešķirtās tiesības, manuprāt, tieši ietekmē privātpersonu intereses. No minētā tomēr nav jāizdara secinājums, ka ikviena šāda interese varētu dot tiesības vērsties tiesā pret Komisijas pieņemto aktu. Papildus ir jāpārliecinās, lai Līgumā paredzētie pieņemamības nosacījumi būtu izpildīti.

A – 86. panta 3. punktā paredzētās kontroles vieta Līguma vispārējā sistēmā

27. Atšķirībā no citām konkurences tiesību nozarēm, ar valsti īpaši saistītu uzņēmumu rīcības kontroles jomā nav pieņemti īstenošanas tiesību akti. Šāds tiesību aktu trūkums veicina analoģijas piemērošanu. Tādēļ šādu kontroli galvenokārt var īstenot divējādi – vai nu īpašas prasības par valsts pienākumu neizpildi veidā, vai arī tādas procedūras veidā, ko atvasina no konkurenci ierobežojošas prakses kontroles.

28. Saskaņā ar pirmo pieņēmumu, ko Komisija regulāri atbalsta ( ), šīs jomas kontrole galvenokārt pamatojas uz dialogu starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti. No minētā var secināt, ka Komisijai piemīt diskrecionāra vara, kas liedz privātpersonām tiesības pieprasīt, lai tā ieņemtu noteiktu nostāju. Sūdzību iesniedzējiem netiek atzītas individuālas tiesības, jo šādi uztvertā sistēmā, Komisijas iestāšanās pamats pilnībā attiecas tikai un vienīgi uz valsts un Kopienu iestādēm. Pret šo koncepciju iestājas max.mobil šajā gadījumā aizstāvētais pieņēmums, saskaņā ar kuru atbilstoši 86. pantam veiktā kontrole ir jāsaista ar konkurences tiesībām. Tas, ka šis noteikums ir ierindots nodaļā par uzņēmumiem piemērotajām konkurences normām, atspoguļo Līguma autoru skaidri izteikto gribu. No minētā izriet, ka šai kontrolei raksturīgs subjektīvs pamatelements ar mērķi, kā to ir atzinusi Pirmās instances tiesa, “aizsargāt uzņēmējus pret pasākumiem, ar kuriem dalībvalstis varētu ierobežot Līgumā nostiprinātās ekonomiskās pamatbrīvības” ( ). Tādēļ Komisijai piešķirto diskrecionāro varu šajā jomā ierobežo privātpersonām piešķirto subjektīvo tiesību kopums ( ).

29. Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa skaidri atbalstīja pēdējo apgalvojumu. Tiesa, manuprāt, savā judikatūrā ieņem mazāk kategorisku nostāju. Spriedumā lietā Nīderlande u.c./Komisija ( ) Tiesai bija iespēja atzīt, ka šāda diskrecionāra vara var izrādīties nepieciešama, lai Komisija varētu izpildīt ar EKL 81.–88. pantu tai uzlikto pienākumu – nodrošināt konkurences normu piemērošanu. Tādēļ tā salīdzināja Komisijas attiecībās ar dalībvalstīm īstenotās pilnvaras, pieņemot lēmumus atbilstoši EKL 86. pantam, un ar EKL 88. pantu piešķirtās pilnvaras ( ). Tomēr pārējos gadījumos Tiesa ir nospriedusi, ka valsts atbalsta kontrole “ir tikai viens no prasības par valsts pienākumu neizpildi veidiem” ( ).

30. Es uzskatu, ka ir jānodala, kā to ir izdarījusi Pirmās instances tiesa, EKL 86. panta 3. punkts un EKL 226. pants. Tomēr Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa šo atšķirību ir kļūdaini saistījusi ar Komisijai piešķirtās diskrecionārās varas apjomu. Nevar nopietni apstrīdēt Komisijas brīvību, saskaņā ar kuru tā “var” vērsties tiesā vai kas tai ļauj vērsties tiesā “pēc vajadzības”. Ja ir jānodala šīs procedūras, tad tas drīzāk būtu jādara Līgumā paredzēto kontroles veidu koncepciju un rakstura pamatatšķirību dēļ ( ).

31. Kā jau Tiesa to ir norādījusi – EKL 226. pantā paredzētās administratīvās procedūras mērķis ir tikai “ļaut dalībvalstij brīvprātīgi izpildīt Līguma prasības” ( ). Komisija iejaucas, tikai lai risinātu Līgumā valstij uzlikto pienākumu interpretācijas atšķirības. Tomēr tai “nav tiesību noteikt dalībvalsts gala tiesības un pienākumus vai garantēt noteiktas rīcības saderību ar Kopienu tiesībām” ( ). Tai nav tiesību konstatēt pārkāpumu un pieprasīt valstij novērst pienākuma neizpildi ( ). No minētā izriet, ka privātpersonas nevar apstrīdēt Komisijas atteikumu vai bezdarbību, neuzsākot dalībvalsts pienākumu neizpildes konstatācijas procedūru ( ). Pirmkārt, pieeja šai procedūrai paliek “slēgta privātpersonām” ( ). Otrkārt, šīs procedūras mērķis nav pieņemt lēmumus, ar ko privātpersonām tiek piešķirtas pilnvaras ( ). Tādējādi ir skaidrs, ka procedūras par valsts pienākumu neizpildi nav tieši juridiski saistītas ar privātpersonām ( ).

32. Komisijai ir pilnīgi cita veida pilnvaras EKL 86. panta 3. punkta ietvaros. No judikatūras izriet, ka “Komisijai uzticētās uzraudzības pilnvaras dod iespēju, pamatojoties uz EKL 90. panta 3. punktu, precizēt no Līguma izrietošos pienākumus” ( ). Šo uzraudzības pilnvaru apjoms ir atkarīgs no Līguma normu, kuru ievērošana ir jānodrošina, piemērojamības ( ). Ja pilnvaras izmanto kontekstā ar uzņēmumiem piemērotajām konkurences normām, Komisijai būtu loģiski atzīt līdzīgas pilnvaras tām, kādas tai ir, veicot minēto normu izpildes kontroli. Tomēr kompetences normas nepastarpināti piešķir Komisijai tiešas pilnvaras kontrolēt saimnieciskās darbības subjektus kopējā tirgū, pieņemot saistošus lēmumus, kas ir pamats sūdzības iesniegšanai.

33. Spriedumā lietā Nīderlande u.c./Komisija Tiesa atzina – lai nezaudētu ar EKL 86. panta 3. punktu Komisijai uzticēto pilnvaru lietderīgo iedarbību, “tai jāpiešķir pilnvaras atzīt, ka atsevišķs valsts pasākums nav saderīgs ar Līguma normām, un norādīt uz pasākumiem, kas valstij adresātam jāveic, lai izpildītu no Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus” ( ). Nākošajā punktā Tiesa papildināja, ka “šādu pilnvaru atzīšana ir nepieciešama arī, lai Komisija varētu izpildīt ar EKL 85.–93. pantu tai uzlikto pienākumu – nodrošināt konkurences normu piemērošanu”. To piemērojot kopā ar konkurences normām, EKL 86. panta mērķis ir nodrošināt, lai noteiktā nozarē starp privātiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kurus kontrolē vai atbalsta valsts, nepastāvētu konkurences izkropļojumi. Tas nozīmē, ka ir jākontrolē, vai, pieņemot atsevišķus valsts pasākumus, kas varētu izkropļot konkurenci kopējā tirgū, ir ievērotas Līguma normas ( ).

34. Ja tādējādi tiek meklēta līdzība ar kādu citu Līgumos paredzētu procedūru, tad tāda ir atrodama ja ne EKL 226. pantā, tad noteikti – EOTK līguma 88. pantā, kas Komisijai ļauj nepastarpināti uzlikt pienākumus un piemērot sankcijas dalībvalstīm ( ). Tomēr nav apstrīdams, ka šādas Komisijas rīcības skartajām privātpersonām ir tiesības nodot izskatīšanai Tiesā Komisijas atteikumu pieprasīt dalībvalstij izpildīt savus pienākumus ( ).

35. No iepriekš minētā izriet, ka ar EKL 226. pantu un ar EKL 86. pantu Komisijai piešķirto pilnvaru mērķi atšķiras un tās ir pakļautas atšķirīgiem noteikumiem. Kaut gan Tiesas judikatūra nenorāda uz Komisijas pienākumu rīkoties abos gadījumos ( ), tomēr, ja Komisijai ir tiesības tieši pieņemt lēmumus, kas ietekmē tirgu, – kā tas ir konkurences jomā – tad tiek atzīta skarto individuālo interešu juridiskā aizsardzība. Šāda aizsardzība var būt plašāka vai šaurāka, ņemot vērā attiecīgajām nozarēm un pieņemtajiem tiesību aktiem raksturīgās īpatnības. It īpaši ir jāņem vērā ar Komisijas lēmumiem skarto interešu raksturs ( ). Tomēr visās jomās, kurās Komisijai ir šādas pilnvaras, ir jāatzīst tādu personu, kam ir kādas tiesības vai kuru intereses pieņemtais lēmums ir īpaši skāris, iespēja vērsties tiesā, lai liktu ievērot šīs tiesības vai šīs intereses ( ).

B – Apstrīdētā akta juridiskais raksturs

36. Lai noskaidrotu, vai Apstrīdētais akts pēc rakstura Tiesas judikatūras izpratnē ir apstrīdams akts, ir nepieciešams precīzi noteikt tā saturu un robežas.

37. Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa Apstrīdēto aktu analizē galvenokārt kā individuālu lēmumu par sūdzības noraidīšanu, kas līdzīgs lēmumiem par sūdzības atstāšanu bez virzības, kurus pieņem EKL 81. panta un EKL 82. panta jomā. Pēc Komisijas domām, tieši pretēji – šī vēstule jāuzskata par aktu, kam nav lēmuma raksturs. Tas ir pilnībā iekšējs akts, kas atspoguļo Komisijas nostāju noteiktā brīdī. Apstāklis, ka vēstule tika nosūtīta sūdzības iesniedzējam informācijai, nepiešķir tai lēmuma statusu ar juridiski saistošām sekām. Attiecībā uz Francijas valdību tā atbalsta Pirmās instances tiesas pakārtoti sniegto analīzi un uzskata, ka šajā sakarā pieņemts akts var būt tikai attiecīgajai dalībvalstij, nevis privātpersonai adresēts lēmums. Šajā sakarā tā pamatojas uz salīdzinājumu, kas izriet no EKL 88. panta sistēmas, saskaņā ar kuru attiecīgie lēmumi ir adresēti “dalībvalstīm”.

38. Neviens no šiem argumentiem mani tomēr pilnībā nepārliecina. Pirmkārt, salīdzinājumu, uz kuru pamatojas Pirmās instances tiesa, var kritizēt. Lēmums par atstāšanu bez virzības, par kuru ir runa Apstrīdētā sprieduma 67. punktā, ir atbilde uz lūgumu, kas iesniegts atbilstoši regulām par EKL 81. panta un EKL 82. panta piemērošanu. Lēmums noslēdz procedūru, piešķirot fiziskām un juridiskām personām, kas atsaucas uz savu likumīgo interesi, atsevišķas procesuālās garantijas, kas saistītas ar tiesībām iesniegt sūdzību un tiesībām iesniegt savus apsvērumus. Tomēr tieši šo Regulas Nr. 17 ( ) 3. pantā un Regulas (EK) Nr. 2842/98 ( ) 6. pantā paredzēto garantiju dēļ Tiesa atzina sūdzības iesniedzēju tiesības saņemt lēmumu par sūdzības noraidīšanu. Tieši ar šādu pamatojumu spriedumā lietā Guérin automobiles/Komisija ( ) Tiesa nosprieda, ka šīs procedūras noslēgumā “Komisijai būtu vai nu jāuzsāk šīs sūdzības priekšmeta izskatīšanas procedūra [..], vai jāpieņem galīgais lēmums par sūdzības noraidīšanu, kas varētu būt priekšmets prasībā par lēmuma atcelšanu Kopienu tiesās”. Šāda veida lēmums patiešām tiesību aktos nav skaidri minēts. Tomēr tā pastāvēšanu pamato tiesiskais statuss, kas sūdzības iesniedzējam piešķirts EKL 85. pantā paredzētās kontroles laikā.

39. Šāds statuss neeksistē EKL 86. panta jomā. Kaut arī nav apšaubāms, kā to Pirmās instances tiesa atzinusi Apstrīdētā sprieduma 51. punktā, ka personas, kura iesniedz sūdzību par EKL 86. panta pārkāpumu, stāvoklis ir “salīdzināms” ar Regulas Nr. 17 3. pantā minēto, tas tomēr nav identisks. Tik tiešām, šajā jomā ir iespējams iesniegt sūdzību. Tomēr tā nav tiesiski aizsargāta. Neapstrīdami tiesiski neaizsargātas sūdzības iesniegšana, kas ir tikai faktiski pieņemta, nevar piešķirt kādas īpašas tiesības sūdzības iesniedzējam ( ). Šajā gadījumā sūdzības iesniedzējam nav formālu tiesību iesniegt sūdzību un piedalīties Komisijas veiktajā pārbaudes procedūrā. Līdz ar to viņa sūdzība nerada īpašu tiesisku saikni ar Komisiju. Komisijas akts juridiski nav saistīts ar lūgumu, uz kuru tā attiecīgajā formā būtu sniegusi atbildi. Pat ja Apstrīdētais akts faktiski pieņemts, atbildot uz sūdzību, juridiski tas nav akts par Komisijas pārbaudes procedūras uzsākšanu un sūdzības autors nav uzsāktās pārbaudes procedūras noslēgumā pieņemtā akta formālais adresāts. Lai noskaidrotu akta juridisko raksturu, nebūtu jāspriež pēc tā literārās formas. Kaut gan tas ir adresēts sūdzības iesniedzējam, Apstrīdētajam aktam nav individuāla lēmuma par sūdzības atstāšanu bez virzības statusa.

40. Vai lielāka ticamības pakāpe būtu jāpiešķir Francijas valdības izvirzītajam pieņēmumam, ka Apstrīdētais akts būtu jāanalizē kā attiecīgajai dalībvalstij adresēts lēmums? To var izmantot, lai pamatotu Tiesas ieņemto nostāju valsts atbalsta jomā. Spriedumā lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France Tiesa uzskatīja, ka, ja ne Līgumā, ne Kopienu tiesību aktos nav noteikta sūdzību par valsts atbalsta pastāvēšanu izskatīšanas kārtība, Komisijas pieņemtie lēmumi šajā jomā ir adresēti attiecīgajām dalībvalstīm ( ). Varētu šķist – tā kā šos pašus nosacījumus piemēro EKL 86. panta jomā – ka ir jāizdara līdzīgs secinājums mutatis mutandis. Tomēr tādējādi nebūtu ņemtas vērā EKL 88. panta un tā īstenošanas pasākumu īpatnības.

41. Komisija, pieņemot aktus saskaņā ar EKL 88. pantu, ir ievērojusi paziņošanas un valsts veikto pasākumu pastāvīgas pārbaudes pienākumu. Atšķirībā no EKL 86. panta 3. punktā piešķirtajām pilnvarām valsts atbalsta jomā Komisijai ir ekskluzīva kompetence, kuru izmanto ciešā sadarbībā ar dalībvalstīm. Pat ja tā lemj par nelikumīgu, nepaziņotu atbalstu, Komisija atbalsta pārbaudi veic dialoga veidā ar dalībvalsti. Šajā gadījumā, tas nebija veids, kādā Komisija tika informēta par atbalstu, attiecībā uz kuru tika juridiski uzsākta procedūra, kas noved pie lēmuma par atbalsta atgūšanu vai par saderības atzīšanu: šāds lēmums vienmēr tiek uztverts kā atbilde uz attiecīgās dalībvalsts sniegto informāciju un apsvērumiem. Atbalstot šo viedokli, Padomes 1999. gada 22. martā pieņemtā Regula par EK līguma 93. panta piemērošanu nostiprina principu, saskaņā ar kuru ikviens atbalsta jomā pieņemtais lēmums ir adresēts attiecīgajai dalībvalstij ( ).

42. Tomēr EKL 86. panta 3. punkta kārtību neietekmē EKL 88. panta īpašie nosacījumi. EKL 86. panta jomā Komisijas veiktie pasākumi nekādā ziņā nav daļa no īpaša dialoga ar attiecīgo dalībvalsti. Līdz ar to nav iemesla pieņemt, ka Komisijas akts, kas attiecas uz valsts pasākumu, ir nepieciešami adresēts šī pasākuma veicējai dalībvalstij.

43. Šajā lietā Apstrīdētā akta mērķis faktiski nav nekas cits kā vien konstatēt noteiktas situācijas faktu atbilstību konkurences normām. Komisija uzskata, ka EKL 82. pants kopā ar EKL 86. pantu nav piemērojams šajā situācijā. Ar šo aktu tā objektīvi salīdzina konkrētu situāciju ar atsevišķām Līguma normām un no tā izdara secinājumus par savu kā Līguma noteikumu ievērošanas uzrauga lomu. Šādam aktam pašam par sevi nav noteikta adresāta. Tā kā ar to netiek sniegta atbilde uz sūdzību, kuras iesniedzējam ir tiesības saņemt šādu atbildi, Apstrīdētais akts neprasa attiecīgai dalībvalstij veikt kādu noteiktu darbību. Apstāklis, ka tas ir pieņemts, ievērojot sūdzībā minētās detaļas, un ka tas īpaši attiecas uz dalībvalsts pasākumu, nekādi negroza šī akta raksturu, proti, izklāstīt objektīvo tiesību stāvokli jautājumā par atsevišķu Līguma noteikumu piemērojamību. Neskatoties uz to, Apstrīdētais akts var ietekmēt dalībvalsts un attiecīgo privātpersonu tiesisko stāvokli.

44. Lai noteiktu Kopienas pasākuma statusu strīda kontekstā, uzmanība ir jāpievērš tā iedarbībai un nevis tā priekšmetam. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka apstrīdami akti EKL 230. panta izpratnē ir visi iestāžu veiktie pasākumi, kas ietekmē tiesisko stāvokli ( ). Tas it īpaši attiecas uz gadījumiem, kad attiecīgais akts attur vai veicina tādu normu pieņemšanu vai tādu rīcību, kas maina noteiktu personu tiesisko stāvokli. Pirmās instances tiesa šajā sakarā varēja nospriest, ka Komisijas locekļa paziņojums par attiecīgās koncentrācijas kā Kopienas intereses neietekmējošu darījumu, kaut gan nenosaucot konkrētu adresātu, tajā pašā laikā skāra dalībvalstis, kuru kompetence lemt par attiecīgo koncentrāciju tādējādi tika atzīta, uzņēmumus – koncentrācijas darījuma puses, kuri līdz ar to tika atbrīvoti no pienākuma paziņot par minēto koncentrāciju, un pašu Komisiju, kuras rīcība turpmāk bija atkarīga no šī paziņojuma ( ).

45. Šajā gadījumā, manuprāt, nav apstrīdams, ka Apstrīdētais akts juridiski ietekmē attiecīgo dalībvalsti, kas var būt pārliecināta, ka pret to netiks vērsta Komisijas ierosināta pārbaudes procedūra par vienu no sūdzībā minētajiem punktiem. Turklāt attiecībā uz uzņēmumu, uz kuru attiecas valsts pasākums, un trešām personām, kuras skar šis pasākums, nav pieņemts Komisijas lēmums par šī pasākuma saderību ar Līguma normām. Tomēr, tā kā šāds lēmums var ietekmēt šo privātpersonu tiesisko stāvokli attiecīgajā tirgū, šo stāvokli tāpat ietekmē atteikums pieņemt šādu lēmumu. Līdz ar to es uzskatu, ka Apstrīdētajam aktam ir tāda lēmuma raksturs, par kura atcelšanu var iesniegt prasību tiesā.

46. Šīs analīzes noslēgumā kļūst skaidri divi aspekti. Pirmkārt, pretēji Pirmās instances tiesas lēmumam prasītāja tiesības vērsties tiesā nevar būt atkarīgas no apstākļa, ka viņš ir Apstrīdētā akta adresāts. Otrkārt, ar pieņemto aktu skartās individuālās intereses tomēr var pretendēt uz aizsardzību ( ). Tādējādi vēl ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā prasītājam pirmajā instancē kā trešajai personai procesā un attiecībā pret pieņemto aktu ir tiesības vērsties tiesā saskaņā ar EKL 230. panta ceturtajā daļā izvirzītajiem nosacījumiem.

IV – Apelācijas pamatu vērtējums

47. Apelācijas pamati attiecas uz Pirmās instances tiesas secinājumu, atzīstot prasības pieņemamību. Galvenās grūtības rada jautājums par prasītāja tiesību vērsties tiesā pastāvēšanu.

48. Lai atzītu tiesību vērsties tiesā esamību, ir nepieciešams, lai pastāvētu īpaša saistība starp prasītāju un Apstrīdēto aktu. Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu prasītājam ir jāpierāda, ka Apstrīdētais akts viņu skar tieši un individuāli. Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa no fakta, ka Apstrīdētais akts tieši ietekmējis prasītāja stāvokli, ir šķietami atvasinājusi tiesības apstrīdēt šo aktu Kopienu tiesā. Tomēr es uzskatu, ka, spriežot šādā veidā, Pirmās instances tiesa ir piemērojusi pieeju, kas nav saistīta ar Līgumā noteikto kārtību strīdu risināšanai. Līgumā tiesības vērsties tiesā tiek atzītas tikai prasītājam ar noteiktām īpašībām, kas viņu individualizē tāpat, kā tiek individualizēts adresāts. Kaut gan strīdos konkurences jomā Kopienu tiesas ir parādījušas savu spēju būt elastīgām, vērtējot šo pieņemamības nosacījumu, tās neatzīst, ka šis nosacījums vispār nebūtu jāņem vērā ( ).

49. Šajā gadījumā nav šaubu, ka lēmums neuzsākt valsts pienākumu neizpildes procedūru pret attiecīgo dalībvalsti tieši skar Austrijas GSM tirgū strādājošo uzņēmumu, kuru vidū ir arī prasītājs, stāvokli. No minētā tomēr neizriet, ka Apstrīdētais akts to skar individuāli.

50. Tiesas judikatūrā tieši ar juridiski pamatotu interesi saprot raksturīgas īpašības vai faktiskos apstākļus, kas individualizē prasītāju, tāpat kā pēc analoģijas tiek individualizēts attiecīgā akta adresāts ( ). Saskaņā ar Apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa šķietami saskata šādu interesi, pirmkārt, Komisijas pienākumā pārbaudīt un formāli atbildēt uz prasītāja iesniegto sūdzību un, otrkārt, virknē apsvērumu, kas attiecas uz prasītāja faktisko stāvokli.

51. Komisija ir izvirzījusi divas iebildes pret šādu analīzi. Kopumā tā uzskata, ka šajā jomā nepastāv tiesības uz sūdzības pārbaudi, kas varētu prasītājam dot tiesības vērsties tiesā. It īpaši nav pierādīts, ka privātpersona atrodas tādos faktiskos apstākļos, kas juridiski pietiekami viņu individualizē.

A – Par sūdzības iesniedzēja tiesībām uz viņa sūdzības pārbaudi

52. Apstrīdētā sprieduma 56. punktā Pirmās instances tiesa piedāvā šādas tiesības atvasināt no pienākuma rūpīgi un vispusīgi pārbaudīt sūdzības, kāds jāveic Komisijai. Tomēr šīs tiesības uz sūdzības pārbaudi rada prasītāja likumīgu interesi, kas ir tiesiski jāaizsargā. No minētā izriet tiesības apstrīdēt Komisijas lēmumu par vēršanos vai nevēršanos tiesā.

53. Neapšaubāmi, Tiesa ir atkārtoti spriedusi, ka attiecīgā pasākuma pieņemšanas procedūras laikā atzītās tiesības piešķir šo tiesību īpašniekam noteiktas īpašības, kas tam var dod tiesības vērsties tiesā pret šo aktu ( ). Jautājums ir par to, vai šādas tiesības pastāv EKL 86. panta kontekstā.

54. Tiesa, kurai bija šajā sakarā jāspriež, neaprobežojās ar plaši formulētajām procesuālajām tiesībām, lai atzītu tiesības vērsties tiesā. Tiesa parasti prasa, lai tiesības, uz kurām izdrīta atsauce prasības pamatošanai, būtu pietiekami “precīzas” ( ). Tas tā ir tad, kad individuālās tiesības izriet no regulas ( ) vai kad tās tieši var atvasināt no Līguma noteikumiem ( ). Tieši tāda ir Apstrīdētā sprieduma 56. punktā Pirmās instances tiesas citētā sprieduma lietā Metro/Komisija nozīme. Šajā spriedumā Tiesa pamatojas uz labas tiesas spriešanas principu, lai pierādītu, ka ar Kopienu regulu atzītām fizisko vai juridisko personu likumīgām interesēm trūktu iedarbības, ja tās nebūtu tiesiski aizsargātas ( ). Tomēr “likumīgās intereses”, par kurām ir runa šajā gadījumā, ir tādu personu intereses, kurām ir tiesības iesniegt sūdzību saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. pantu un kurām ir atzīts procesuālo tiesību kopums. Tomēr EKL 86. panta kontekstā nav normas, kas aizsargātu šādas intereses un atzītu to īpašniekiem identiskas tiesības tām, kas piešķirtas EKL 81. panta un EKL 82. panta kontekstā ( ). Līdz ar to nav pareizi apgalvot, kā to dara Pirmās instances tiesa, ka šī judikatūra tādos pašos apstākļos ir jāpiemēro EKL 86. panta 3. punkta kontekstā.

55. Nepastāvot tiesību normai, kas piešķir procesuālās tiesības sūdzības iesniedzējiem valsts vai līdzīgu uzņēmumu kontroles laikā, Pirmās instances tiesa šķietami pamatojas uz judikatūrā nostiprināto vispārīgo pienākumu veikt rūpīgu un vispusīgu pārbaudi, ko pamato Komisijai uzliktais vispārīgais uzraudzības pienākums. No Pirmās instances tiesas analīzes kopumā skaidri izriet, ka tā ir paredzējusi padarīt šos pienākumus par vispārējām, augstākā juridiskā spēka Kopienu tiesību normām, kas varētu ierobežot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu un pamatot sūdzības iesniedzēju tiesības celt prasību.

56. Šāds pasākums, man šķiet, ir lemts neveiksmei. Manuprāt, šādi pienākumi pēc rakstura nepamato individuālās tiesības celt prasību. Attiecībā uz vispārīgo uzraudzības pienākumu, kas izriet no EKL 211. panta, tas nepārprotami neietver tiesības konstatēt tiesību pastāvēšanu prasītāja interesēs. Tikai no šī vispārīgā pienākuma vien nevar secināt par īpašu tiesību piešķiršanu sūdzību iesniedzējiem EKL 86. panta ietvaros. Attiecībā uz pienākumu veikt rūpīgu un vispusīgu pārbaudi – pat ja es atzītu, ka šāds pienākums Komisijai ir uzlikts ( ), man tomēr nešķiet, kas tas būtu attiecināms uz prasības pieņemamības pārbaudi. Šādam pienākumam ir objektīvas robežas. Prasīto rūpīgo un taisnīgo pārbaudi veic, nevis ņemot vērā personas, kas iesniegusi sūdzību, bet vispirms labas pārvaldības un pareizas līguma normu piemērošanas vispārīgās intereses ( ). Šajā sakarā šis pienākums nav salīdzināms ar tādām tiesībām, kuras varētu piešķirt ieinteresētajām personām, lai tieši iestātos procesā par viņus ietekmējošu aktu pieņemšanu, kā, piemēram, tiesības tikt uzklausītam vai tiesības piekļūt lietas materiāliem. No minētā izriet, ka atšķirībā no šīm tiesībām šis pienākums neietver subjektīvas tiesības saņemt lēmumu par sūdzības noraidījumu un tādējādi – celt prasību pret šādu lēmumu ( ).

57. Tādēļ es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir nospriedusi, ka tikai pienākums veikt rūpīgu un vispusīgu pārbaudi var dot tiesības sūdzības iesniedzējiem celt prasību, pamatojoties uz EKL 86. pantu. Saskaņā ar Līguma sistēmu būtu kļūdaini atzīt, ka Komisijas uzliktā pienākuma esamība privātpersonām paver iespēju prasīt tiesisku aizsardzību. Tiesības vērsties tiesā ir jāatzīst, pamatojoties uz attiecīgās personas īpašā stāvokļa analīzi ( ). Tādējādi nav nozīmes mēģinājumiem apiet šo Līguma sistēmu, atsaucoties uz labas tiesas spriešanas principu vai uz pamattiesībām saņemt tiesību efektīvu aizsardzību.

B – Par prasītāja īpašo stāvokli

58. Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas papildus veikto analīzi, kurā konstatēts, ka jebkurā gadījumā Apstrīdētais akts prasītāju skar tieši un individuāli.

59. Vispirms ir jāuzsver, ka Pirmās instances tiesa veiktajā analīzē nav ņēmusi vērā Tiesas judikatūru šajā jomā. Faktiski ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa nav pamatojusies uz judikatūru, saskaņā ar kuru tikai “izņēmuma gadījumos” privātpersonai var būt tiesības vērsties tiesā par Komisijas atteikumu pieņemt lēmumu, veicot EKL 86. panta 3. punktā paredzēto uzraudzības pienākumu ( ). Apstrīdētajā spriedumā trūkst iespējamās “izņēmuma situācijas”, kurā varētu atrasties prasītājs, skaidras analīzes.

60. Šajā sakarā atbildētāja nepamatoti balstās uz Pirmās instances tiesas spriedumu lietā TF1/Komisija ( ). Tas tā nav, ka šajā spriedumā Pirmās instances tiesa no EKL 86. panta 3. punkta būtu tieši atvasinājusi sūdzības iesniedzēju tiesības uz tiesas aizsardzību, kas identiskas ar tiesībām, ko piešķir EKL 81. un 82. pants. Kaut gan šajā gadījumā Pirmās instances tiesa atzina, ka EKL 86. panta 3. punkts aizsargā saimnieciskās darbības subjektus, tā līdzīgi iepriekš minētajā spriedumā lietā Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Komisija ( ) izspriestajam, tomēr atzina, ka prasītāja prasības pieņemamība ir atkarīga no izņēmuma situācijas, kurā prasītājs varētu atrasties.

61. Tomēr ir jājautā, vai tiesas judikatūrā tādējādi noteiktās robežas ir pietiekami atbilstošas, lai reglamentētu sūdzības iesniedzēju tiesības vērsties Kopienu tiesās EKL 86. panta kontekstā.

62. Jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Komisija “nevarētu a priori izslēgt, ka var pastāvēt izņēmuma situācijas, kur privātpersonai vai, iespējams, apvienībai, kas izveidota, lai aizstāvētu kādas lietas dalībnieku grupas kolektīvās intereses, ir tiesības celt prasību tiesā par Komisijas atteikumu pieņemt lēmumu, veicot 90. panta 1. un 3. punktā paredzēto uzraudzību” ( ). Kādas ir šīs situācijas? Savā spriedumā Tiesa nav uzskatījusi par vajadzīgu to precizēt.

63. Manuprāt, nevajadzētu domāt, ka ar šādu formulējumu Tiesa būtu paredzējusi atbrīvot prasītāju no vajadzības pierādīt viņa tiešu un individuālu interesi atcelt Apstrīdēto aktu. Tiesas nodoms skaidri izriet no epizodes, kas ietver minēto formulējumu. Tiesa vispirms atgādina, ka no sprieduma lietā Nīderlande u.c./Komisija izriet – personai vajadzības gadījumā var būt tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu ( ). Šajā lietā konkrētā persona bija valsts uzņēmums, kam piemērots Komisijas apstrīdētais valsts pasākums. Šajā gadījumā par prasības pieņemamību nebija šaubu, jo netika apšaubīta prasītāja un Apstrīdētā akta tieša un individuāla saistība. Pavisam atšķirīga ir situācija, kas veido kontekstu lietā Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Komisija. Šajā lietā prasību cēla atbilstoši Vācijas tiesībām izveidota profesionāla apvienība par Komisijas lēmumu atstāt bez virzības šīs apvienības sūdzību, ar kuru apstrīdēts Vācijas likums, kas attiecas uz finanšu konsultanta profesiju. Starp prasītāju un Apstrīdēto aktu nebija acīmredzamas saistības. Šajā gadījumā tikai izņēmuma apstākļi varēja ļaut pieņemt prasību pret Komisiju par atteikumu izskatīt sūdzību.

64. Tādēļ man šķiet, ka Tiesas minēto situāciju izņēmuma raksturs izriet tikai no grūtībām vienā vai otrā gadījumā konstatēt, vai privātpersona ir skarta individuāli. Kā jau mēs redzējām, šajā jomā nav aizsargātas trešo personu, kuras skāris pieņemtais lēmums, tiesības, uz kurām varētu atsaukties, lai pamatotu prasību. Tomēr šādu tiesību neesamības gadījumā no faktiskas situācijas ir grūti atvasināt individuālu interesi celt prasību tiesā. It īpaši nav apstrīdams, ka parastas konkurences attiecības starp prasības iesniedzēju un apstrīdētā valsts pasākuma adresātu nevarētu pašas par sevi būt pamats šādai interesei ( ). Tieši tādēļ papildus ir jāpierāda “īpašu apstākļu” ( ) vai “īpašas situācijas” ( ) esamība, kas piemērotā attiecīgā pasākuma kontekstā nodala prasītāju no visiem pārējiem saimnieciskās darbības subjektiem, kurus skāris šis pasākums.

65. Šis secinājums saskan ar ģenerāladvokāta Mišo [Mischo] secinājumu lietā Komisija un Francija/TF1 ( ). Kopš Tiesa 2002. gada 25. jūlijā pasludināja spriedumu lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome ( ), šis secinājums vēl jo vairāk liek atzīt, ka jebkurā gadījumā nevar neņemt vērā ar individuālām tiesībām vērsties tiesā saistīto nosacījumu, jo pretējā gadījumā Kopienu tiesas pārsniegtu tām piešķirtās pilnvaras.

66. Tagad atliek tikai noteikt kritēriju, kas ļautu šādos apstākļos konstatēt individuālu interesi vērsties tiesā. No judikatūras izriet, ka prasītājs tiek skarts individuāli, ja Apstrīdētā akta pieņemšanas laikā šī akta autors ņem vērā prasītāja īpašo situāciju ( ). Manuprāt, tam ir jābūt noteicošajam kritērijam.

67. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā atsaucās uz vairākiem apstākļiem, kas ne visi ir vienlīdz pārliecinoši ( ). Tā it īpaši atgādina, ka Apstrīdētais akts ir atbilde uz prasītāja sūdzību un ka Komisijai ir bijušas vairākas tikšanās ar prasītāju. Tomēr, tā kā prasītājam nav formāli aizsargātu procesuālo tiesību, šos apstākļus nevar uzskatīt par noteicošiem faktoriem. Pirmās instances tiesa turklāt atgādina, ka prasītāja komercdarbības būtiska daļa konkurē ar pieņemtajā aktā minētā valsts pasākuma adresāta komercdarbības būtisku daļu. Tomēr ar savstarpēju konkurenci nepietiek. Izšķirošais faktors, lai šajā lietā atzītu prasītāja individuālās tiesības vērsties tiesā, ir tas, ka Komisija savu lēmumu ir pamatojusi ar apstākli, ka summas, kas kā koncesijas atlīdzība pieprasītas no Mobilkom un max.mobil, ir identiskas. Tādējādi šis lēmums ir pieņemts, pamatojoties uz veikto salīdzinājumu starp prasītājam un valsts operatoram pierasīto summu. Te, lūk, atklājas situācija, kurai ir izņēmuma raksturs, jo šajā gadījumā, Komisijai pieņemot aktu, lielā mērā tika ņemts vērā prasītāja īpašais stāvoklis ( ). Šādos apstākļos max.mobil stāvoklis neapšaubāmi atšķīrās no parasta konkurenta stāvokļa. Apstrīdētais akts to skāra tieši.

68. Vai ir jāņem vērā Tiesas izteiktā iebilde spriedumā lietā Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Komisija, saskaņā ar kuru privātpersona jebkurā gadījumā ar šādu prasību nevar netieši prasīt piespiest šo dalībvalsti pieņemt vispārpiemērojamu tiesību aktu? Kā to Apstrīdētā sprieduma 70. punktā pamatoti atgādina Pirmās instances tiesa – šajā lietā apstrīdētais pasākums atšķiras no apstrīdētā pasākuma lietā, kurā spriedumu pasludinājusi Tiesa. Šajā gadījumā prasītājs mēģina apstrīdēt valsts pasākumus, ar ko nosaka koncesijas atlīdzību konkrētiem operatoriem. Tādēļ šī iebilde nav piemērojama.

69. Es turklāt uzskatu, ka, lai gan var leģitīmi ņemt vērā to interešu raksturu, kuras var skart privātpersonām piešķirtās aizsardzības izmantošana ( ), tomēr nekas nevar pamatot šaubas par šādas aizsardzības pastāvēšanu. Šajā sakarā ir svarīgs tikai apstrīdētā Kopienu tiesību akta raksturs. Nevar ņemt vērā valsts pasākuma, kas ir Apstrīdētā akta priekšmets, raksturu, jo pretējā gadījumā Līgumā paredzētās kontroles zaudētu savu efektivitāti.

C – Daļējs secinājums

70. No līdz šim veiktās analīzes izriet, ka ir kļūdains Pirmās instances tiesas secinājums, saskaņā ar kuru “prasītāja tiesības vērsties tiesā izriet no fakta, ka viņš ir tāda Apstrīdētā akta adresāts, ar kuru Komisija pieņēmusi lēmumu neveikt pasākumus, pamatojoties uz EKL 90. panta 3. punktu, pret Austrijas Republiku, kas saistīti ar koncesijas atlīdzības summām mobilo telefonu sakaru jomā”. Tā kā Pirmās instances tiesa uzskata, ka ar šo secinājumu pietiek, lai atzītu prasību par pieņemamu, tā ir pieļāvusi juridisku kļūdu.

71. Tomēr tādējādi pieļauta kļūda nevarētu šajā sakarā novest pie Apstrīdētā sprieduma atcelšanas, ja varētu pierādīt, ka Apstrīdētais akts prasītāju skar tieši un individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē. Es uzskatu, ka tā tas ir šajā jomā, ja prasītāja stāvoklis lielā mērā tiek uzsvērts salīdzinājumā ar trešām personām, kuras, iespējams, tāpat skar Apstrīdētais akts. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesas veiktā analīze norāda, ka Apstrīdētais akts pieņemts, tieši ņemot vērā prasītāja stāvokli. Tādēļ viņa prasība atcelt aktu bija pieņemama. Līdz ar to ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi juridisku kļūdu, secinot, ka prasība bija pieņemama, un apelācijā izteiktie prasījumi ir jānoraida.

V – Pretapelācijas pamatu vērtējums

72. Ar savu pretapelāciju atbildētāja apstrīd prasības vērtējumu pēc būtības. Tā atsaucas uz trīs pamatiem, kas saistīti ar Pirmās instances tiesas pieļautajām kļūdām faktos un tiesībās.

73. Lai novērtētu šīs apelācijas pamatus, vispirms ir jāatgriežas pie šajā jomā Kopienu tiesas veiktās kontroles rakstura. Apstrīdētā sprieduma 58., 59. un 73. pantā ietvertais Pirmās instances tiesas kontroles apjoma izklāsts sevī slēpj zināmas neskaidrības, kas atspoguļojas veidā, kādā šajā gadījumā kontrole ir tikusi veikta.

A – Tiesas kontroles raksturs

74. Lai izvairītos no šīm neskaidrībām, uzskatu, ka ir jānodala divi jautājumi: pirmkārt, jautājums par iespējamo tiesas kontroli, un, otrkārt, jautājums par šīs kontroles pamatiem un kritērijiem.

1. Kontroles apjoms

75. No Pirmās instances tiesas viedokļa, veicot tiesību akta kontroli atbilstoši EKL 86. panta 3. punktam, “tiesas loma aprobežojas ar ierobežotu kontroli” ( ), kuras “piemērošanas joma ir ierobežota un kas atšķiras pēc savas intensitātes. Lietas pamatā esošo faktisko apstākļu precizitāte ir pilnībā pakļauta tiesas kontrolei, kaut gan Pirmās instances tiesas kompetence sniegt šo faktu prima facie vērtējumu un, vēl jo vairāk, nepieciešamības vērsties tiesā vērtējumu ir ierobežota” ( ).

76. Šie apgalvojumi tikai daļēji ir precīzi.

77. Nav apstrīdams, ka Komisijai piešķirto tiesību īstenošana, piemērojot konkurences normas, ir saistīta ar sarežģītiem ekonomiska rakstura vērtējumiem ( ). No minētā izriet, ka Kopienu tiesai ir jāievēro šī īpatnība, ierobežojot tās veikto Komisijas sniegto vērtējumu kontroli ( ). Neskatoties uz to, šādā veidā uztverta kontrole nodrošina pilnīgu tiesiskuma kontroli tādā nozīmē, ka to piemēro visiem trūkumiem, ko parasti Kopienu tiesa pārbauda prasības par tiesību akta atcelšanu ietvaros. Šajā gadījumā tiesa pārbauda faktisko apstākļu precizitāti, formas un procesuālo normu ievērošanu, kā arī, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un pārsniegtas pilnvaras ( ).

78. Līdz ar to nav pareizi apgalvot, ka tiesas kontroles piemērošanas joma ir ierobežota. No vienas puses, ierobežojums attiecas nevis uz apjomu, bet uz kontroles intensitāti. Tiesa aprobežojas ar pārbaudi par to, vai nav pieļauti acīmredzami Līguma pārkāpumi vai kāda tiesību norma par Līguma piemērošanu. Tiesai ir jāuzrāda pieļautās acīmredzamās kļūdas, ievērojot piemērojamās tiesību normas un sniedzot atbilstošo faktu juridisko vērtējumu. No otras puses, ievērojot Komisijai šajā sakarā piešķirto diskrecionāro varu, Kopienu tiesai nav jāpārbauda “nepieciešamība iejaukties”. Pasākuma, ko Kopienu iestādes var veikt saskaņā ar to diskrecionāro varu, piemērotības vērtējums jau pārsniedz tiesiskuma kontroles robežas, lai kāda arī būtu šīs kontroles intensitāte. Tā ir atkarīga tikai no to politisko un administratīvo iestāžu vērtējuma, kurām Līgums uzliek pienākumu pieņemt Kopienu tiesību aktus ( ).

79. Ja arī, ņemot vērā Komisijas diskrecionāro varu, pastāv kāda tās pieņemto tiesību aktu tiesiskās kontroles īpatnība, tad tā drīzāk meklējama citur. Šī īpatnība slēpjas normās, kas ir pamats šādas kontroles īstenošanai, proti, avots, kuru ņem vērā, izvērtējot pieņemto tiesību aktu likumību ( ).

2. Kontroles kritēriji

80. Visos gadījumos, kur Komisijai ir piešķirta diskrecionāra vara, lai izpildītu savus administratīvās iestādes pienākumus, Kopienu tiesa nostiprina savu kontroli, to papildinot ar jauniem līdzekļiem. Šāda veida papildināšanu Tiesa pirmo reizi apliecināja savā 1991. gada 21. novembra spriedumā lietā Technische Universität München ( ). Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka tādas administratīvās procedūras laikā, kas saistīta ar sarežģītiem vērtējumiem, “tādu tiesību ievērošanai, kuras piešķir Kopienu tiesiskā kārtība administratīvās procedūras laikā, ir vislielākā nozīme. Šo tiesību ievērošanu cita starpā nodrošina kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un vispusīgi pārbaudīt visus atbilstošos konkrētā gadījuma apstākļus, [..] kā arī [tiesības] saņemt pietiekami pamatotu lēmumu” ( ). Līdzīgas garantijas attiecina uz visām konkurences normu piemērošanas procedūrām. Visbeidzot, tas ir arī pamats Eiropas Savienības pamattiesību hartas 41. pantam, uz kuru Pirmās instances tiesa atsaucas Apstrīdētajā spriedumā ( ).

81. Judikatūrā šīs garantijas saprot kā līdzekli, pirmkārt, lai ierobežotu Komisijai piešķirtās diskrecionārās varas īstenošanu, un, otrkārt, lai aizsargātu trešās personas, kuru intereses ir skartas, bet kam ir liegta tāda pati procesuāla aizsardzība, kāda atzīta presonām, kas ir pieņemtā lēmuma adresāti. Šajā sakarā Komisija kļūdaini uzskata, ka šīs garantijas ir tikai konkurences tiesībās atzīto procesuālo tiesību neizbēgamas sekas. Tiesa parasti nodala šo garantiju piemērošanu no privātpersonām piešķirto procesuālo tiesību piemērošanas ( ).

82. Līdz ar to Pirmās instances tiesai neapšaubāmi bija pamats pārbaudīt šo garantiju piemērošanu gadījumā, kad Komisija ir atteikusies izskatīt ar EKL 86. panta 3. punktu saistītu sūdzību. Tomēr tai nebija tiesību no tā secināt, ka kontrolei bija jāaprobežojas ar “pārbaudi par prima facie pārliecinoša pamatojuma esamību un to, vai ņemti vērā visi atbilstošie lietas apstākļi” ( ).

83. Šāds lietu izkārtojums neatbilst Tiesas judikatūrā nostiprinātajiem kontroles kritērijiem. Pirmās instances tiesas analīzi šajā sakarā ietekmē divas neprecizitātes. Pirmkārt, Apstrīdētajā spriedumā netiek ņemts vērā, ka ikreiz, kad Komisija īsteno diskrecionāro varu, piemērojot konkurences normas, nepietiek tikai ar “prima facie pārliecinošu” pamatojumu. Nav šaubu, ka šajā gadījumā ir jāņem vērā pieņemtā tiesību akta raksturs. Tomēr katrā gadījumā EKL 253. pantā prasītajā pamatojumā “skaidri un neapšaubāmi ir jānorāda iestādes – apstrīdētā tiesību akta autora – pamatojums, lai ieinteresētajām pusēm ļautu iepazīties ar veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentai tiesai – veikt savu kontroli” ( ). Tādēļ tikai ar pamatojuma loģikas kontroli nepietiek, jo papildus ir jāpārbauda, vai akta autors ir pietiekami norādījis viņa vērtējuma pamatā esošos apstākļus un iemeslus.

84. Otrkārt, Pirmās instances tiesa nepieciešamību ņemt vērā atbilstošos lietas apstākļus, ko pamato pienākums veikt rūpīgu un vispusīgu pārbaudi, šķietami saista vienīgi ar pienākuma norādīt pamatojumu izpildes kontroli. Tomēr nav apstrīdams, ka šie divi pienākumi ir saistīti ar divām dažādām tiesību avotu kategorijām. Pienākums norādīt pietiekamu pamatojumu ir saistīts ar Apstrīdētā akta formas noteikumu pārbaudi. Te ir runa par konkrētā akta pieņemšanas pamatā esošo iemeslu izklāstu akta pamata daļā. Turpretim pienākums veikt rūpīgu un vispusīgu sūdzības pārbaudi veido daļu no Apstrīdētā akta pēc būtības veiktās tiesiskuma pārbaudes. Tas nozīmē, ka, lai pārbaudāmais tiesību akts būtu spēkā, nepietiek ar acīmredzami pareizu juridisku kvalifikāciju, jo šis vērtējums vēl ir jāpapildina ar rūpīgu visu to lietas faktisko un tiesisko apstākļu pārbaudi, kas varētu pamatot šo tiesību aktu.

85. No iepriekš minētā izriet, ka nevar “saistīti pārbaudīt”, kā Pirmās instances tiesa to atzinusi Apstrīdētā sprieduma 73. punktā, “pamatu, kas izriet no pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma, un pamatu, kas izriet no acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kas sniegts par iespējamo [EKL 82. un 86.] panta pārkāpumu”. Šāda apvienošana var veicināt Apstrīdētā akta motīvu vērtējuma un pamatojuma vērtējuma sajaukšanu. Tādēļ, kā Tiesa to jau ir norādījusi lietas Komisija/Sytraval un Brink’s France kontekstā, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi savas kontroles robežas, kaut vai tikai formāli “nenodalot, kā tas būtu nepieciešams, prasību norādīt pamatojumu no lēmuma tiesiskuma pēc būtības” ( ).

86. Papildus vēl būtu jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi juridisku kļūdu, atzīstot, ka ar Apstrīdētā akta pieņemšanu nav pārkāpts neviens no šiem diviem atšķirīgajiem pamatiem.

B – Tiesas kontroles īstenošana

87. Atbildētāja izvirza trīs iebildes pret analīzi, ko Pirmās instances tiesa veikusi pēc būtības.

1. Kļūda faktos

88. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā virkni faktisko apstākļu, kas palīdzētu atzīt, ka koncesijas atlīdzības veidā max.mobil un Mobilkom samaksātās summas faktiski nav identiskas.

89. Būtu jāatgādina, ka, izskatot apelācijas sūdzību, Tiesai nav jālemj par Pirmās instances tiesas sniegto faktisko apstākļu vērtējumu, izņemot gadījumu, kad šī tiesa ir acīmredzami sagrozījusi minētos apstākļus ( ). Tomēr šajā gadījumā nav konstatēta apstākļu sagrozīšana. Faktiski nav apstrīdams, ka konkrēto operatoru samaksātās koncesijas atlīdzības summas formāli ir identiskas. Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka Apstrīdēto aktu pamato tādi fakti, kuru patiesums nav apstrīdēts. No minētā izriet, ka šis pamats, kas balstās uz faktu sagrozīšanu Apstrīdētajā spriedumā, ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.

90. Ar savu argumentāciju, lai pamatotu tādu konkrēto operatoru samaksāto koncesijas atlīdzību diskriminējošu atšķirību pastāvēšanu, ko rada sabiedrībai Mobilkom piešķirtā koncesijas atlīdzības atlaide un maksājuma termiņa atlikšana, atbildētāja faktiski norāda uz Pirmās instances tiesas iespējamo kļūdu, kas pieļauta, veicot atbilstošo faktu juridisko kvalifikāciju. Tādēļ šis jautājums ir jāizskata kontekstā ar otro izvirzīto pamatu.

2. Juridiska kļūda, kas pieļauta, veicot faktu juridiskās kvalifikācijas kontroli

91. Otrkārt, atbildētāja norāda uz pamatu, kas balstās uz acīmredzami kļūdainu juridisko vērtējumu. Pirmās instances tiesai bija jāatzīst, ka identiskas attieksmes piemērošana pilnībā atšķirīgām situācijām, kādās atrodas atbildētāja un Mobilkom, veido Līgumā aizliegtu diskrimināciju.

92. Apstrīdētā sprieduma 75. punktā Pirmās instances tiesa savu vērtējumu pilnībā pamatoja ar apstākļiem, kurus Komisija atspoguļojusi Apstrīdētajā aktā, proti, pirmkārt, abu attiecīgo operatoru identisko koncesijas atlīdzību un, otrkārt, Komisijas izdarītā secinājuma saderību ar tās iepriekšējo praksi. Ar to pietiek, lai Pirmās instances tiesa varētu atzīt, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

93. Tomēr, šādi spriežot, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi kontroles robežas, kuras tā pamatoti uzskata par sev saistošām. Attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Pirmās instances tiesai faktiski būtu jāpārliecinās, vai ir izpildīts pienākums veikt rūpīgu un vispusīgu pārbaudi. Šāds pienākums arī paredz veikt rūpīgu visu to faktisko un tiesisko apstākļu pārbaudi, ko sūdzības iesniedzējs iesniedzis tiesas izvērtēšanai. Šajā gadījumā, kā tas it īpaši izriet no Apstrīdētā sprieduma 30.–34. punkta, šos apstākļus veidoja iespējamās Mobilkom piešķirtās finansiālās priekšrocības, šim uzņēmumam piešķirtās koncesijas iespējami augstāka vērtība un nepieciešamība koncesiju piešķiršanas laikā šajos tirgos piemērot vienlīdzīgu attieksmi pret abiem saimnieciskās darbības subjektiem.

94. Nepastāvot vajadzībai lemt par secinājumu, pie kāda šādai pārbaudei būtu bijis jānoved, it īpaši jautājumā par to, ka Komisija nav ņēmusi vērā acīmredzamu diskrimināciju konkrētajā situācijā ( ), ir skaidrs, ka, nepārbaudot, vai Komisija ir ņēmusi vērā visus tai iesniegtos atbilstošos lietas apstākļus, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu.

3. Juridiska kļūda, kas pieļauta, veicot pamatojuma trūkuma kontroli.

95. Nobeigumā atbildētāja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pieļāvusi juridisku kļūdu, atzīstot, ka, ievērojot EKL 230. panta prasības, Apstrīdētais akts ir pietiekami pamatots.

96. Apstrīdētā lēmuma 79. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka pamatojums ir pietiekams, jo max.mobil ir darīti zināmi Apstrīdētā akta motīvu daļā norādītie argumenti. Tas tā bija tādēļ, ka Apstrīdētais akts tika pieņemts pēc vairākām max.mobil un Komisijas savstarpējām sanāksmēm un kontekstā, kas max.mobil bija labi zināms.

97. Nav apstrīdams, ka jautājums par to, vai lēmuma pamatojums ir pietiekams, “ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā saturu, bet arī tā kontekstu un šo jomu reglamentējošās tiesību normas” ( ). Judikatūrā šāda konteksta ievērošana var pamatot atkāpes no absolūtās prasības norādīt pamatojumu, it īpaši, ievērojot “iegūto informāciju”. Ja pastāv svarīgi iemesli uzskatīt, ka prasītājs varēja zināt Komisijas pieņemtā galīgā lēmuma motīvus, tas ļauj uzskatīt, ka prasība norādīt pamatojumu šajā sakarā ir izpildīta ( ). Tomēr šādu analīzi var piemērot tikai ar piesardzību, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēta ieinteresēto personu pienācīga aizsardzība ( ). Nevajadzētu būt nekādām šaubām par to, ka ieinteresētā persona faktiski ieguvusi informāciju. Katrā gadījumā, lai pietiekami pamatotu pieņemamo lēmumu, nevar aprobežoties ar atsauci uz agrākiem lēmumiem ( ) vai ar atsauci uz personu, kas iestājušās lietā, argumentāciju ( ). Tas it īpaši attiecas uz tādiem gadījumiem, kad sarežģītās ekonomiskās situācijās Komisijai ir plaša diskrecionārā vara. Šajā gadījumā ieinteresētajām personām ir likumīga interese attiecīgā formā saņemt informāciju par iemesliem, kas Komisijai likuši pieņemt tiesību aktu ( ). Šāda interese ir jāatzīst ne tikai tiesību akta adresātiem, bet arī citām ar šo tiesību aktu tieši un individuāli skartām personām EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē ( ).

98. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa pilnībā pamatojas uz papildu apsvērumiem, ko prasītājs iesniedza Komisijai sūdzības pārbaudes procedūras laikā. Šāda analīze ir acīmredzami kļūdaina. EKL 253. pantā paredzētais pienākums prasa ne tikai pārzināt kontekstu, kādā lēmums ir pieņemts, bet arī šī lēmuma pieņemšanas iemeslus. Ja arī personām, kas saistītas ar lēmuma pieņemšanas procesu, var prasīt sniegt zināmu interpretāciju, tām nevar prasīt no konkrētās lietas priekšvēsturi un kontekstu veidojošajām ziņām izdarīt secinājumus par lēmuma pieņemšanas iemesliem. No minētā izriet, ka nepietiek ar to, kā Pirmās instances tiesa to ir paziņojusi, ka prasītājs ir informēts par šiem iemesliem. Vēl vismaz ir jānodrošina, lai šie iemesli būtu darīti zināmi prasītājam vienā vai otrā lēmuma pieņemšanas procesa brīdī. Nepārbaudot šī nosacījuma izpildi, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu.

VI – Kopsavilkums

99. No šīs analīzes kopumā izriet, ka Apstrīdētais spriedums ietver juridiskas kļūdas. Kļūdas, kas attiecas uz pirmajā instancē celtās prasības pieņemamību, samērā viegli pieļauj motīvu aizvietošanu, un tādēļ Pirmās instances tiesas secinājums par prasības pieņemamību šķiet juridiski pareizs. Tomēr to nevar attiecināt uz pieļautajām kļūdām, veicot prasības pārbaudi pēc būtības. Šīs kļūdas, kas nav labojamas, pamato apelācijas pieņemamību. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu – ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas lēmumu. Tādēļ tā var vai nu pati pieņemt galīgo spriedumu prāvā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Pirmās instances tiesā.

100. Tā kā Pirmās instances tiesa nav ne vērtējusi, kādā mērā Komisija ir ņēmusi vērā visus lietas materiālus, ne pārbaudījusi, vai konkrētais tiesību akts, ievērojot tā pieņemšanas apstākļus, ir pietiekami pamatots, tā nebija nonākusi līdz procesa stadijai, kas ļautu pieņemt galīgo lēmumu. Līdz ar to lieta ir jānosūta atpakaļ Pirmās instances tiesai un ir jāatliek lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem.

VII – Secinājums

101. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, uzskatu, ka Tiesai vajadzētu:

1) atcelt Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā max.mobil/Komisija (T‑54/99);

2) nosūtīt lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā;

3) atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem.