Lieta T‑16/04

Arcelor SA

pret

Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi

Vide – Direktīva 2003/87/EK – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Prasība atcelt tiesību aktu – Tiešas un individuālas ietekmes neesamība – Prasība atlīdzināt zaudējumus – Pieņemamība – Augstāka juridiska spēka tiesību normas, ar ko piešķir tiesības privātpersonām, pietiekami būtisks pārkāpums – Īpašumtiesības – Brīvība veikt profesionālu darbību – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Tiesiskā drošība

Sprieduma kopsavilkums

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Normatīvs tiesību akts – Direktīva

(EKL 230. panta ceturtā daļa un 249. panta trešā daļa)

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma

(EKL 174. pants, 175. panta 1. punkts un 230. panta ceturtā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 I pielikums)

3. Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem

(Tiesas Statūtu 21. panta pirmā daļa un 53. panta pirmā daļa; Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

4. Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Pietiekami būtisks Kopienu tiesību pārkāpums

(EKL 174., 175. pants un 288. panta otrā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/87)

5. Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Līguma normas

(EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 43., 174., 175. pants un 249. panta trešā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/87)

6. Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma

(EKL 5. panta otrā daļa, 10., 174.–176. pants un 249. panta trešā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punkts un 11. panta 1. punkts)

7. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punkts un 11. panta 1. punkts)

8. Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma

(EKL 43. un 174. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 3. panta a) punkts un 12. panta 2. un 3. punkts)

9. Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma

(EKL 174. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 9. panta 1. un 3. punkts, 11. panta 1. punkts un III pielikums; Padomes Lēmums 2002/358)

10. Kopienu tiesības – Principi – Tiesiskā drošība

(EKL 2. pants un 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 1. pants)

1. Vienīgi apstāklis, ka EKL 230. panta ceturtā daļa tieši neatzīst par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, kuru cēlusi privātpersona pret direktīvu EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, nav pietiekams, lai šādu prasību atzītu par nepieņemamu. Kopienu iestādes nevar liegt tiesību aizsardzības tiesā iespēju, kas Līgumā ir piešķirta privātpersonām, vienīgi ar attiecīgā akta formas izvēli, pat ja šis akts izpaužas direktīvas formā. Tāpat vienīgi fakts, ka apstrīdētās tiesību normas ir daļa no vispārpiemērojama tiesību akta, kas ir īsta direktīva, nevis lēmums EKL 249. panta ceturtās daļas nozīmē, kurš pieņemts direktīvas formā, pats par sevi nav pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka šīs tiesību normas var tieši un individuāli skart privātpersonu.

(sal. ar 94. punktu)

2. Kaut gan ir taisnība, ka, pieņemot vispārpiemērojamu tiesību aktu, Kopienu iestādēm ir jāievēro augstāka juridiskā spēka tiesību normas, ieskaitot pamattiesības, apgalvojums, ka šāds tiesību akts pārkāpj šīs tiesību normas vai pamattiesības, pats par sevi nav pietiekams, lai atzītu privātpersonas celto prasību par pieņemamu, jo atzīšanas par pieņemamu gadījumā tiktu grauta EKL 230. panta ceturtajā daļā minēto prasību būtība, ja vien apgalvotais pārkāpums nav tāds, kas to individualizētu tāpat kā akta adresātu.

Šajā sakarā nav nevienas tiešas vai specifiskas tiesību normas, vai tā būtu augstāka juridiska spēka tiesību norma, vai arī atvasināta tiesību norma, kas uzliktu pienākumu Kopienu likumdevējam Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, pieņemšanas procesā it īpaši ņemt vērā čuguna vai tērauda ražotāju situāciju salīdzinājumā ar citu, ar minētās direktīvas I pielikumu aptverto rūpniecības nozaru operatoru situāciju. Tādējādi it īpaši EKL 174. pantā un 175. panta 1. punktā, kas ir juridiskais pamats Kopienas reglamentējošai rīcībai vides jomā, šāds pienākums nav paredzēts.

Tādējādi nevar uzskatīt, ka Direktīvas 2003/87 tiesību normas individuāli skar tērauda ražošanas uzņēmumu.

(sal. ar 102., 103. un 105. punktu)

3. Prasības pieteikumā, ar kuru tiek lūgts atlīdzināt zaudējumus, kurus, kā tiek apgalvots, izraisījusi Kopienu iestāde, ir jābūt ietvertiem pierādījumiem, kas ļauj identificēt rīcību, kuru prasītājs pārmet attiecīgajai iestādei, iemeslus, kādēļ tas uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp rīcību un tam nodarīto kaitējumu, kā arī šā kaitējuma raksturu un apjomu.

Tomēr, lai gan, ņemot vērā prasības pieteikuma, ar kuru tiek lūgts atlīdzināt par apgalvoto Eiropas Parlamenta un Padomes prettiesisko rīcību, kas pieļauta, pieņemot Direktīvu 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, iesniegšanas brīdī esošos apstākļus, tam obligāti bija jābūt kaitējumam, kas tikai būšot, jo apstrīdētā direktīva vēl bija transponēšanas valsts tiesību sistēmās procesā, un lai gan, ņemot vērā dalībvalstu rīcības brīvību saistībā ar kvotu tirdzniecības sistēmas īstenošanu to teritorijās saskaņā ar to valsts sadales plāniem, prasītāja nevarēja precizēt šā nākotnes kaitējuma precīzo apjomu prasības celšanas laikā, tomēr, lai prasība būtu pieņemama, nebija nepieciešams prasības pieteikumā norādīt precīzu kaitējuma apjomu un vēl jo mazāk izteikt skaitļos pieprasīto atlīdzības lielumu, jo to katrā ziņā ir iespējams izdarīt līdz replikas stadijai ar nosacījumu, ka prasītāja izvirza šādus apstākļus un norāda elementus, kas tai ļauj izvērtēt kaitējuma raksturu un apjomu, un atbildētājai tādēļ ir iespēja nodrošināt savu aizstāvību.

(sal. ar 132. un 135. punktu)

4. Saistībā ar Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, kas izriet no Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, pieņemšanas, attiecīgo tiesību normu, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, iespējami pietiekami būtiskajam pārkāpumam ir jāizriet no tā, ka acīmredzami un smagi nav tikušas ievērotas plašās rīcības brīvības, kas ir Kopienu likumdevēja rīcībā saistībā ar tā kompetenču īstenošanu vides jomā saskaņā ar EKL 174. un 175. pantu, robežas. Šīs rīcības brīvības izmantošana nozīmē, pirmkārt, Kopienu likumdevēja nepieciešamību prognozēt un izvērtēt sarežģīta un nenoteikta rakstura ekoloģijas, zinātnes, tehnikas un ekonomikas attīstību un, otrkārt, ka šim likumdevējam ir jālīdzsvaro un jāsavieto dažādi mērķi, principi un intereses, kas noteiktas EKL 174. pantā. Apstrīdētajā direktīvā tas izpaužas tādējādi, ka tiek noteikta virkne mērķu un apakšmērķu, kuri ir daļēji pretrunīgi.

(sal. ar 141. un 143. punktu)

5. Kopienu iestādēm tāpat kā dalībvalstīm ir jāievēro pamatbrīvības, tādas kā brīvība veikt uzņēmējdarbību, kas kalpo, lai sasniegtu Kopienas būtiskos mērķus, tostarp EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā iekšējā tirgus izveides pabeigšanu.

Tomēr no šī vispārīgā pienākuma neizriet, ka Kopienu likumdevējam ir jāregulē attiecīgā joma tādējādi, ka Kopienu tiesību aktos, it īpaši gadījumā, ja šāds tiesību akts ir pieņemts direktīvas formā EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, tiek paredzēts izsmeļošs un galīgs risinājums noteiktām problēmām, kas izriet no iekšējā tirgus pabeigšanas perspektīvām, vai ka tiek veikta pilnīga valsts tiesību aktu saskaņošana, lai izslēgtu jebkādus iespējamos šķēršļus tirdzniecībai Kopienā. Ja Kopienu likumdevējam ir jārestrukturē vai jānosaka kompleksa sistēma, tāda kā kvotu tirdzniecības sistēma, kas ieviesta ar Direktīvu 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, tam ir tiesības to veikt soli pa solim un veikt tikai pakāpenisku attiecīgo valsts tiesību aktu saskaņošanu, ņemot vērā, ka šādu pasākumu īstenošana parasti ir sarežģīta, jo tā nozīmē, ka kompetentās Kopienu iestādes, par pamatu ņemot dažādas un sarežģītas valsts tiesību normas, izstrādā kopējus noteikumus, kas ir saderīgi ar Līgumā noteiktajiem mērķiem un par kuru tiek saņemta Padomes locekļu kvalificētā vairākuma piekrišana. Tā tas arī ir gadījumā ar Kopienu tiesību aktiem vides aizsardzības jomā saskaņā ar EKL 174. un 175. pantu.

(sal. ar 177. un 178. punktu)

6. Saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu direktīvas tām dalībvalstīm, kurām tās adresētas, uzliek saistības vienīgi attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm noteikt to īstenošanas formas un metodes, kas loģiski nozīmē šīs dalībvalsts rīcības brīvību, lai tā noteiktu transponēšanas pasākumus. Turklāt saskaņā ar subsidiaritātes principu, kurš ir nostiprināts EKL 5. panta otrajā daļā un uz kuru ir izdarīta atsauce Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, preambulas 30. apsvērumā, jomās, kuras nav Kopienas ekskluzīvā kompetencē, Kopiena rīkojas tikai tad, ja un ciktāl dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības mērķus un ja paredzētās darbības apjoma vai seku dēļ tos var labāk sasniegt Kopienas līmenī. No EKL 174.–176. panta izriet, ka vides aizsardzības jomā Kopienai un dalībvalstīm ir dalīta kompetence. Tādēļ Kopienu tiesību normas šajā jomā neparedz pilnīgu saskaņošanu un EKL 176. punktā dalībvalstīm ir noteikta iespēja veikt stingrākus aizsardzības pasākumus, kuru ir pakļauti tikai nosacījumiem, ka tie ir saderīgi ar Līgumu un ka tie ir paziņoti Komisijai.

Saskaņā ar šiem principiem minētajā Direktīvā 2003/87 nav paredzēts Kopienu līmenī pilnībā saskaņot nosacījumus kvotu tirdzniecības sistēmas izveidei un funkcionēšanai. Ievērojot Līguma noteikumus, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība saistībā ar šīs sistēmas īstenošanu, tostarp saistībā ar to valsts kvotu sadales plānu izstrādāšanu un šo valstu autonomajiem lēmumiem par emisijas kvotu piešķiršanu atbilstoši minētās direktīvas 9. panta 1. punktam un 11. panta 1. punktam. Tādēļ tikai fakts, ka Kopienu likumdevējs ir atstājis neatbildētu konkrētu jautājumu, kas ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā un pamatbrīvības, tādas kā brīvība veikt uzņēmējdarbību, piemērošanas jomā, tādā veidā, ka dalībvalstij ir jānoregulē šis jautājums, izmantojot savu rīcības brīvību, protams, saskaņā ar augstāka juridiska spēka Kopienu tiesību normām, pats par sevi neļauj kvalificēt šo nenoregulēto gadījumu par tādu, kas ir pretrunā Līguma noteikumiem. Par to vēl jo vairāk liecina tas, ka dalībvalstīm saskaņā ar lojālas sadarbības pienākumu atbilstoši EKL 10. pantam ir jānodrošina direktīvu lietderīga iedarbība, kas nozīmē arī to, ka tām ir jāinterpretē valsts tiesības saskaņā ar attiecīgās direktīvas mērķiem un principiem.

(sal. ar 179. un 180. punktu)

7. Gan Kopienu likumdevējam, pieņemot direktīvu, gan dalībvalstīm, transponējot šo direktīvu valsts tiesībās, ir jānodrošina, ka tiek ievēroti Kopienu tiesību vispārējie principi. Tādējādi prasības, kas izriet no vispārējo principu, kas atzīti Kopienas tiesību sistēmā, tostarp pamattiesību, aizsardzības, ir saistošas arī dalībvalstīm, kad tās ievieš Kopienu tiesisko regulējumu, un tādēļ to pienākums ir, ciktāl tas ir iespējams, piemērot šo tiesisko regulējumu, ievērojot minētās prasības. Šie principi pēc analoģijas attiecas arī uz Līguma pamatbrīvībām.

Šajā sakarā, ja Direktīva 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, un it īpaši tās 9. panta 1. punkts un 11. panta 1. punkts piešķir dalībvalstīm rīcības brīvību, tā principā ir pietiekami plaša, lai tās varētu piemērot šīs direktīvas tiesību normas saskaņā ar prasībām, kas izriet no Līguma pamatbrīvību un pamattiesību aizsardzības. Turklāt, tā kā šīs direktīvas īstenošana ir pakļauta pārbaudei valsts tiesās, šo tiesu ziņā ir uzdot prejudiciālus jautājumus Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantā paredzētajiem nosacījumiem, ja tās sastopas ar grūtībām saistībā ar šīs direktīvas interpretāciju vai spēkā esamību. Līdz ar to dalībvalstu iestādēm un tiesām ir ne tikai jāinterpretē valsts tiesības saderīgi ar apstrīdēto direktīvu, bet arī jānodrošina, ka minētā direktīva netiek interpretēta pretrunā pamattiesībām, kuras aizsargā Kopienu tiesību sistēma, citiem Kopienu tiesību vispārējiem principiem vai Līguma pamatbrīvībām, tādām kā brīvība veikt uzņēmējdarbību. Kopienu likumdevējam nevar pārmest, ka vienas direktīvas ietvaros tas nav pilnīgi un galīgi atrisinājis noteiktu problemātiku, kas ietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā, ja šī direktīva paredz dalībvalstīm rīcības brīvību, kas tām ļauj pilnībā ievērot Līguma noteikumus un Kopienu tiesību vispārējos principus.

(sal. ar 181.–184. punktu)

8. Ja nebūtu emisijas kvotu brīvas pārrobežu pārnešanas Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, 12. panta 2. un 3. punkta nozīmē, to lasot kopsakarā ar 3. panta a) punktu, tad kvotu tirdzniecības sistēmas efektivitāte un veiktspēja minētās direktīvas 1. panta izpratnē būtu nopietni kavēta. Tieši šī iemesla dēļ šīs direktīvas 12. panta 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts vispārējs pienākums nodrošināt, ka šī brīvība ir padarīta par efektīvu ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem. Taču ir jānorāda, ka minētajā direktīvā nav noteikti nekādi ierobežojumi kvotu pārrobežu pārnešanai starp juridiskajām personām, kuras ietilpst vienā un tajā pašā sabiedrību grupā, neatkarīgi no tā, kur iekšējā tirgū atrodas tās juridiskā adrese vai galvenā komercdarbības vieta. Ņemot vērā iepriekš minētās Direktīvas 2003/87 tiesību normas, tātad nevar secināt, ka šajā direktīvā ir iekļauts prettiesisks Līguma pamatbrīvību, tostarp brīvības veikt uzņēmējdarbību, ierobežojums vai ka tā motivē dalībvalstis neievērot šīs brīvības. A fortiori nevar uzskatīt, ka Kopienu likumdevējs ir atbildīgs par to, ka tas šajā ziņā acīmredzami un smagi ir pārkāpis savas rīcības brīvības robežas saskaņā ar EKL 174. pantu, to lasot kopsakarā ar EKL 43. pantu.

(sal. ar 188. un 190. punktu)

9. Direktīvā 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, nav ietverta neviena tiesību norma, kurā būtu noteikts finansiālo seku apjoms, kas varētu rasties gan iespējamā iekārtai piešķirto emisijas kvotu trūkuma dēļ, gan no šo kvotu cenām, jo šo cenu nosaka vienīgi procesi tirgū, kurš radies pēc kvotu tirdzniecības sistēmas ieviešanas, kas saskaņā ar minētās direktīvas 1. pantu ir vērsta, lai veicinātu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā. Kvotu cenu regulēšana Kopienu līmenī varētu vājināt šīs direktīvas galveno mērķi, proti, siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanu ar tādas efektīvas kvotu tirdzniecības sistēmas palīdzību, kurā emisiju izmaksas un ieguldījumus, kas veikti, lai samazinātu šādas emisijas, galvenokārt nosaka tirgus procesi (minētās direktīvas preambulas 5. apsvērums). Līdz ar to kvotu trūkuma gadījumā operatoru stimuls samazināt vai nesamazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas ir atkarīgs no sarežģītiem ekonomiskiem lēmumiem, kas tiek pieņemti, ņemot vērā, pirmkārt, tirgū pieejamo emisijas kvotu cenu un, otrkārt, tādu iespējamo emisijas samazināšanas pasākumu izmaksas, kuri var būt vērsti vai nu samazināt ražošanu, vai nu ieguldīt izdevīgākās ražošanas metodēs enerģētiskās veiktspējas ziņā (šīs pašas direktīvas preambulas 20. apsvērums).

Šādā sistēmā emisijas izmaksu palielināšanos un līdz ar to kvotu cenu, kuras ir atkarīgas no virknes ekonomisko parametru, palielināšanos Kopienu likumdevējs nevar iepriekš noregulēt, jo pretējā gadījumā tiks samazināti vai pat grauti ekonomiskie stimuli, kas ir tās funkcionēšanas pamatā, un tādējādi tiks traucēta kvotu tirdzniecības sistēmas efektivitāte. Turklāt šādas sistēmas izveidošana, ieskaitot tās ekonomiskos priekšnosacījumus, lai izpildītu Kioto protokolā noteiktos pienākumus, ietilpst plašajā rīcības brīvībā, kas pieder Kopienu likumdevējam saskaņā ar EKL 174. pantu, un pati par sevi ir šī likumdevēja leģitīma un pienācīga izvēle. Pamatojoties uz šo leģitīmo lēmumu, Kopienu likumdevējs balstīja kvotu tirdzniecības sistēmu uz priekšnosacījumu, saskaņā ar kuru atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punktam un 11. panta 1. punktam dalībvalstu ziņā ir noteikt, pamatojoties uz saviem valsts sadales plāniem (VSP) un izmantojot tām piešķirto rīcības brīvību šajā sakarā, kopējo piešķiramo kvotu skaitu un individuālo kvotu piešķiršanu iekārtām, kas atrodas to teritorijā. Šis lēmums ir pakļauts vienīgi Komisijas ierobežotai iepriekšējai kontrolei saskaņā ar šīs pašas direktīvas 9. panta 3. punktu, tostarp ņemot vērā šīs direktīvas III pielikumā izklāstītos kritērijus. Tādēļ dažādo dalībvalstu emisiju samazināšanas mērķu un pasākumu, kas izriet no to pienākumiem saskaņā ar Kioto protokolu, atšķirības, kā to atspoguļo Lēmumā 2002/358 par ANO Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotā Kioto protokola apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi minētā vienošanās par pienākumu sadali, un līdz ar to nenoteiktību par kopējo daudzumu un individuālajiem daudzumiem, kas tiek piešķirti dažādajām rūpniecības nozarēm un operatoriem, pamatojoties uz dažādiem VSP, nevar attiecināt uz direktīvas normām kā tādām.

(sal. ar 199.–202. punktu)

10. Tirgus attīstības neparedzamība ir elements, kas ir ekonomiskajam mehānismam piederīgs un no tā nenošķirams elements, kas raksturo ar Direktīvu 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā, ieviesto kvotu tirdzniecības sistēmu, kura ir atkarīga no klasiskajiem piedāvājuma un pieprasījuma noteikumiem, kuri ir raksturīgi brīvam konkurences tirgum saskaņā ar minētās direktīvas 1. pantā kopā ar tās preambulas 7. apsvērumu, kā arī EKL 2. pantā un 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā minētajiem principiem. Šis aspekts tādēļ nevar tikt kvalificēts kā pretrunā tiesiskās drošības principam esošs, jo citādāk tiktu apstrīdēti pašas kvotu tirdzniecības sistēmas ekonomiskie pamati, kas ir minēti minētajā direktīvā atbilstīgi Līguma noteikumiem.

(sal. ar 203. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2010. gada 2. martā ( )

Vide – Direktīva 2003/87/EK – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Prasība atcelt tiesību aktu – Tiešas un individuālas ietekmes neesamība – Prasība atlīdzināt zaudējumus – Pieņemamība – Augstāka juridiska spēka tiesību normas, ar ko piešķir tiesības privātpersonām, pietiekami būtisks pārkāpums – Īpašumtiesības – Brīvība veikt profesionālu darbību – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Tiesiskā drošība

Lieta T‑16/04

Arcelor SA, Luksemburga (Luksemburga), ko sākotnēji pārstāvēja V. Deselers [W. Deselaers], B. Meirings [B. Meyring] un B. Šmite‑Radija [B. Schmitt‑Rady], pēc tam V. Deselers un B. Meirings, avocats,

prasītāja,

pret

Eiropas Parlamentu, ko sākotnēji pārstāvēja K. Bredlijs [K. Bradley] un M. Mūrs [M. Moore], pēc tam L. Vizadžo [L. Visaggio] un I. Anagnostopula [I. Anagnostopoulou], pārstāvji,

un

Eiropas Savienības Padomi, ko sākotnēji pārstāvēja B. Hofs‑Nilsens [B. Hoff‑Nielsen] un M. Bišops [M. Bishop], pēc tam E. Karlsons [E. Karlsson] un A. Vesterhofa Leflerova [A. Westerhof Löfflerova], pēc tam A. Vesterhofa Leflerova un K. Mihūla [K. Michoel], pārstāvji,

atbildētāji,

ko atbalsta

Eiropas Komisija, ko pārstāv U. Velkers [U. Wölker], pārstāvis,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību, pirmkārt, daļēji atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.), un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, ko prasītāja ir cietusi saistībā ar minētās direktīvas pieņemšanu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi] (referents), tiesneši E. Kremona [E. Cremona] un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 15. aprīļa tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Atbilstošās tiesību normas

I – EK līguma noteikumi

1 EKL 174. pantā ir it īpaši noteikts:

“1. Kopienas politika attiecībā uz vidi palīdz sasniegt šādus mērķus:

– saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti;

– aizsargāt cilvēku veselību;

– apdomīgi un racionāli izmantot dabas resursus;

– starptautiskā līmenī veicināt pasākumus, kas risina reģionu vai pasaules mēroga vides problēmas.

2. Kopienas politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību, ievērojot dažādu Kopienas reģionu stāvokļa atšķirības. Tā pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principu, uz principu, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, pirmām kārtām novēršot tā cēloni, un uz principu, ka maksā piesārņotājs.

[..]

3. Izstrādājot politiku attiecībā uz vidi, Kopiena ņem vērā:

– pieejamos zinātnes un tehnikas datus;

– vides apstākļus dažādos Kopienas reģionos;

– iespējamos ieguvumus un izmaksas darbības vai bezdarbības gadījumā;

– vienotu Kopienas ekonomisku un sociālu attīstību, kā arī tās reģionu līdzsvarotu attīstību.

[..]”

2 EKL 175. panta 1. punktā ir noteikts:

“1. Padome saskaņā ar [EKL] 251. pantā minēto procedūru, apspriedusies ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju un Reģionu komiteju, pieņem lēmumu par to, kā jārīkojas Kopienai, lai sasniegtu [EKL] 174. pantā minētos mērķus.”

II – Apstrīdētā direktīva

3 Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvā 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā direktīva”), kura stājās spēkā 2003. gada 25. oktobrī, ir paredzēta sistēma siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Eiropas Kopienā (turpmāk tekstā – “kvotu tirdzniecības sistēma”), lai veicinātu siltumnīcas efektu izraisošu gāzu, it īpaši oglekļa dioksīda (turpmāk tekstā – “CO 2 ”), emisijas samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā (apstrīdētās direktīvas 1. pants). Tā ir balstīta uz Kopienas pienākumiem, kas tai paredzēti Apvienoto Nāciju Vispārējā konvencijā par klimata pārmaiņām un Kioto protokolā. Pēdējais minētais ir apstiprināts ar 2002. gada 25. aprīļa Lēmumu 2002/358/EK par ANO Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotā Kioto protokola apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi (OV L 130, 1. lpp.). Kioto protokols stājās spēkā 2005. gada 16. februārī.

4 Kopiena un tās dalībvalstis ir apņēmušās 2008.–2012. gadā par 8 % samazināt kopējās antropogēnās to siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, kuras minētas Kioto protokola A pielikumā, salīdzinot ar 1990. gadu (apstrīdētās direktīvas preambulas 4. apsvērums). Šajā sakarā tās ir apņēmušās kopīgi izpildīt savas saistības saistībā ar emisiju samazināšanu saskaņā ar Kioto protokola 4. pantu, ievērojot vienošanos, kas saukta par “atbildības dalīšanu”, kuras visu dalībvalstu pienesumu tabula ir izklāstīta Lēmuma 2002/358 II pielikumā.

5 Kioto protokolā ir paredzēti trīs mehānismi, lai ļautu tā dalībvalstīm sasniegt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanas mērķus, proti, pirmkārt, starptautiska emisijas kvotu tirdzniecība, otrkārt, samazināšanas projektu kopēja īstenošana un, treškārt, mehānisms “tīrai” attīstībai; divi pēdējie minētie mehānismi arī tiek saukti par “elastīguma mehānismiem”. Kaut gan kopīgo samazināšanas projektu īstenošanas mērķis ir samazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas valstīs, kas ir Kioto protokola dalībnieces, mehānisms saistībā ar “tīro” attīstību attiecas uz emisiju samazināšanas projektiem, kas tiek īstenoti jaunattīstības valstīs, kuras nav pievienojušās Kioto protokola mērķiem.

6 Lai Kopienā īstenotu Kioto protokolā un Lēmumā 2002/358 paredzētos samazināšanas mērķus, apstrīdētajā direktīvā ir noteikts, ka kvotu tirdzniecības ietvaros tās I pielikumā norādīto iekārtu operatoriem ir jānosedz siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas ar kvotām, kas tiem ir piešķirtas saskaņā ar valsts sadales plānu (turpmāk tekstā – “VSP”). Ja operatoram izdodas samazināt savas emisijas, tas var pārdot savas pārpalikuma kvotas citiem operatoriem. Savukārt, iekārtas operators, kura emisijas ir pārmērīgas, var iegādāties nepieciešamās kvotas no operatora, kuram ir pārpalikums.

7 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas I pielikumu tās piemērošanas jomā it īpaši ietilpst noteiktas sadedzināšanas iekārtas, kas paredzētas enerģijas ražošanai un melno metālu apstrādei, tādas kā “čuguna vai tērauda ražošanas iekārtas (pirmējā vai otrējā kausēšana), iekļaujot nepārtrauktu liešanu ar jaudu virs 2,5 tonnām stundā”.

8 Apstrīdētajā direktīvā paredzēts pirmais posms no 2005. līdz 2007. gadam (turpmāk tekstā – “pirmais kvotu sadales periods”), kam seko pirmais saistību posms, kas paredzēts Kioto protokolā, tad otrais posms no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “otrais kvotu sadales periods”), kas atbilst iepriekš minētajam pirmajam saistību periodam (apstrīdētās direktīvas 11. pants). Pirmā kvotu sadales perioda laikā apstrīdētā direktīva attiecas tikai uz vienu no siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm, kas uzskaitītas II pielikumā, proti, CO 2 , un vienīgi uz emisijām, kas rodas no I pielikumā norādītajām darbībām (apstrīdētās direktīvas 2. pants), kuru starpā ir melno metālu ražošana un apstrāde.

9 Konkrētāk, kvotu tirdzniecības sistēmas pamatā, pirmkārt, ir pienākums saņemt iepriekšēju atļauju siltumnīcas efektu izraisošās gāzes emisijai (apstrīdētās direktīvas 4.–8. pants) un, otrkārt, kvotas, kas atļauj operatoram, kuram tās pieder, noteikta daudzuma siltumnīcas efektu izraisošās gāzes emisiju no tā iekārtas (apstrīdētās direktīvas 12. panta 3. punkts).

10 Tādējādi saistībā ar visām apstrīdētās direktīvas I pielikumā paredzētajām iekārtām ir jābūt atļaujai, kuru ir piešķīrusi kompetentā valsts iestāde. Apstrīdētās direktīvas 4. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka no 2005. gada 1. janvāra neviena iekārta neuzsāk I pielikumā minētās darbības, kuru rezultātā rodas attiecīgā emisija, ja vien operatoram nav saskaņā ar 5. un 6. pantu kompetentas iestādes piešķirtas atļaujas vai arī iekārtai uz laiku nepiemēro Kopienas [kvotu tirdzniecības] sistēmu saskaņā ar 27. pantu”.

11 Turklāt apstrīdētās direktīvas 6. panta 2. punktā ir noteikts:

“Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas atļaujās ir šāda informācija:

[..]

c) monitoringa prasības, norādot tieši monitoringa metodoloģiju un biežumu;

d) prasības attiecībā uz ziņošanu; un

e) saistības četru mēnešu laikā pēc gada beigām nodot kvotas, kas līdzvērtīgas iekārtas kopējai emisijai attiecīgā kalendārā gada laikā, kuras pārbaudītas saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 15. pantu.”

12 Apstrīdētās direktīvas 9.–11. pantā paredzēti kvotu sadales nosacījumi un procedūras, kuras, pamatojoties uz VSP, piemēro valsts kompetentās iestādes, sadalot kvotas iekārtu operatoriem.

13 Apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

“Par katru periodu, kas minēts [apstrīdētās direktīvas] 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā [VSP], ar kuru nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. [VSP] pamatā ir jābūt objektīviem un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes. Komisijai neatkarīgi no [EK] līguma, vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas pamatnostādnes.”

14 Eiropas Kopienu Komisija pieņēma minēto pamatnostādņu pirmo versiju, izdodot 2004. gada 7. janvāra Paziņojumu COM(2003) 830, galīgā redakcija, par pamatnostādnēm, lai palīdzētu dalībvalstīm īstenot kritērijus, kas uzskaitīti Direktīvas 2003/87/EK III pielikumā”, un par nepārvaramas varas apstākļiem (turpmāk tekstā – “Komisijas pamatnostādnes”). Ar 2005. gada 22. decembra Paziņojumu COM(2005) 703, galīgā redakcija, Komisija noteica papildu pamatnostādnes saistībā ar VSP par otro piešķiršanas periodu (turpmāk tekstā – “Komisijas papildu pamatnostādnes”).

15 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punkta otro daļu:

“[VSP] par periodu, kas minēts [apstrīdētās direktīvas] 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm, vēlākais, līdz 2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem [VSP] ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un dalībvalstīm vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma.”

16 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. panta 3. punktu:

“Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu [VSP] paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija var noraidīt [VSP] vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai [apstrīdētās direktīvas] 10. pantā minētajiem kritērijiem. Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”

17 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 10. panta noteikumiem dalībvalstis piešķir vismaz 95 % no kvotām bez maksas attiecībā uz pirmo sadales posmu un vismaz 90 % no kvotām bez maksas – uz otro sadales posmu.

18 Apstrīdētās direktīvas 11. pantā par kvotu sadali un piešķiršanu paredzēts:

“1. Uz triju gadu periodu, kas sākas 2005. gada 1. janvārī, katra dalībvalsts nolemj kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un šo kvotu sadali katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir jāpieņem vismaz trīs mēnešus pirms perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu [VSP], kas izstrādāts atbilstīgi 9. pantam un saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.

2. Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu [VSP], kas izstrādāts atbilstīgi 9. pantam, un saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.

3. Lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar 1. vai 2. punktu, jābūt saskaņā ar Līguma prasībām, jo īpaši ar tā 87. un 88. pantu. Lemjot par kvotu sadali, dalībvalstīm ir jārēķinās, ka jaunajām iekārtām būs jānodrošina piekļuve kvotām.

[..]”

19 Apstrīdētās direktīvas III pielikumā ir uzskaitīti VSP piemērojami 11 kritēriji.

20 Apstrīdētās direktīvas III pielikuma 1. kritērijā noteikts:

“Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam uz attiecīgo periodu ir jābūt saskaņotam ar dalībvalsts saistībām ierobežot emisiju atbilstīgi Lēmumam 2002/358 [..] un Kioto protokolam, ņemot vērā, no vienas puses, kopējo [kopējās] emisijas daļu, ko aptver šīs kvotas, salīdzinot ar emisiju no avotiem, uz kuriem neattiecas šī direktīva, un, no otras puses, valstu enerģētikas politiku, un jābūt saskaņotam ar valsts klimata pārmaiņu programmu. Kopējais piešķiramo kvotu daudzums nedrīkst pārsniegt daudzumu, kāds šķiet vajadzīgs šā pielikuma kritēriju stingrai piemērošanai. Pirms 2008. gada daudzumam jābūt saskaņotam ar iespēju katrai dalībvalstij sasniegt vai pat pārsniegt mērķus saskaņā ar Lēmumu 2002/358 [..] un Kioto protokolu.”

21 Apstrīdētās direktīvas III pielikuma 3. kritērijā noteikts:

“Piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņotam ar to darbību potenciālu, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu, uz kurām attiecas šī emisijas samazināšanas [kvotu tirdzniecības] sistēma. Dalībvalstis var balstīt kvotu sadali uz vidējo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas daudzumu uz produkta vienību un sasniedzamo progresu attiecībā uz veicamajām darbībām.”

22 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 6. kritēriju “[VSP] jāiekļauj informācija par to, kā jaunās iekārtas var sākt dalību Kopienas [kvotu tirdzniecības] sistēmā attiecīgajā dalībvalstī”.

23 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 7. kritēriju “[VSP] var pielāgot agrāk veiktos [emisiju samazināšanas] pasākumus, un tajā jābūt iekļautai informācijai par to, kā šie agrāk veiktie pasākumi ir ņemti vērā”. Saskaņā ar šo pašu kritēriju “dalībvalstis, izstrādājot savus [VSP], var izmantot kritērijus, kas izriet no atsauces dokumentiem attiecībā uz labākajām pieejamām tehnoloģijām, un šajos kritērijos var ietvert agrāk veiktu [emisiju samazināšanas] pasākumu pielāgošanu”.

24 Apstrīdētās direktīvas 12. panta 1. punktā paredzēts, ka kvotas var pārskaitīt starp fiziskām un juridiskām personām Kopienā vai personām trešās valstīs, ja vien ir noslēgta vienošanās starp šīm valstīm un Kopienu saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 25. pantu un ja šīs kvotas ir savstarpēji atzinušas katras valsts kompetentās iestādes. Saskaņā ar 12. panta 3. punktu līdz katra gada 1. maijam katras iekārtas operators nodod kompetentajai iestādei kvotu skaitu, kurš līdzvērtīgs attiecīgās iekārtas kopējam emisijas apjomam iepriekšējā kalendārajā gadā, lai šīs kvotas pēc tam varētu anulēt.

25 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 13. panta 1. punktu kvotas ir derīgas tikai attiecībā uz emisiju periodā, uz kuru tās ir piešķirtas.

26 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 16. panta 2. punktu dalībvalstis nodrošina to operatoru vārdu publicēšanu, kuri pārkāpj apstrīdētās direktīvas 12. panta 3. punkta prasības par kvotu nodošanu pietiekamā daudzumā. Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 16. panta 3. un 4. punktu visiem operatoriem, kuri nenodod kvotas, kas nosegtu emisiju iepriekšējā gada laikā, jāmaksā sods par emisijas apjoma pārsniegšanu – pirmā piešķiršanas perioda laikā EUR 40 un par nākamajiem periodiem EUR 100 par katru tonnu CO 2 [oglekļa dioksīda] ekvivalenta, par kuru operators nav nodevis kvotas. Turklāt soda nomaksāšana par emisijas apjoma pārsniegšanu neatbrīvo operatoru no pienākuma, nododot kvotas par nākamo kalendāro gadu, nodot tādu kvotu daudzumu, kas nosegtu pārsniegto emisijas apjomu.

27 Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 24. pantu, ja tam piekrīt Komisija atbilstoši procedūrai, kas paredzēta minētās direktīvas 23. panta 2. punktā, to lasot kopsakarā ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmumu 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV L 184, 23. lpp.), dalībvalstis var saskaņā ar šo direktīvu piemērot emisijas kvotu tirdzniecību darbībām, iekārtām un siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm, ņemot vērā visus būtiskos kritērijus, it īpaši ietekmi uz iekšējo tirgu, potenciālos konkurences izkropļojumus, kvotu tirdzniecības sistēmas vides integritāti un plānotās monitoringa un ziņošanas sistēmas uzticamību.

28 Apstrīdētās direktīvas 27. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis var lūgt Komisiju uz laiku neattiecināt Kopienas sistēmu uz iekārtu un Komisija var izlemt apmierināt šo lūgumu. Turklāt saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 28. pantu dalībvalstis var ar Komisijas piekrišanu atļaut operatoriem, kas to lūdz, veidot kopfondu iekārtām, kuras veic tādas pašas darbības. Visbeidzot, piemērojot apstrīdētās direktīvas 29. pantu, dalībvalstis var lūgt Komisijai, lai saistībā ar noteiktām iekārtām tiktu piešķirtas papildu kvotas nepārvaramas varas gadījumā.

29 Apstrīdētās direktīvas 30. pantā, kura nosaukums ir “Pārskatīšana un turpmākā attīstība”, ir noteikts:

“[..]

2. Pamatojoties uz šīs direktīvas piemērošanā gūto pieredzi un progresu, kas panākts siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas monitoringā, kā arī ņemot vērā starptautiska līmeņa sasniegumus, Komisija gatavo ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu, apsverot:

a) to, vai un kā būtu jāgroza I pielikums, lai tajā iekļautu citas nozares darbības, cita starpā ķīmijas, alumīnija un transporta nozares darbības, un citas II pielikumā minēto siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, lai uzlabotu [kvotu tirdzniecības] sistēmas ekonomisko efektivitāti;

[..].”

Fakti un process

30 Prasītāja Arcelor SA radās 2001. gadā, apvienojot ARBED, Aceralia un Usinor. Pēc tās apvienošanas ar Mittal 2006. gadā tā tika nosaukta par ArcelorMittal un kļuva par lielāko tērauda ražotāju pasaulē. Tomēr šīs prasības celšanas laikā, kad tās ražošanas apjoms gadā bija 44 miljoni tonnu, no kuriem vairāk nekā 90 % tika saražoti Eiropas Savienībā, prasītāja pārstāvēja mazāk nekā 5 % no pasaulē saražotā tērauda apjoma. Tai pieder 17 pārstrādes čuguna un tērauda ražošanas iekārtas Eiropas Savienībā, kas atrodas Francijā (Fosurmēra [Fos-sur-Mer], Floranža [Florange] un Denkerka [Dunkerque]), Beļģijā (Ljēža [Liège] un Ganda [Gand]), Spānijā (Gižonavilē [Gijón‑Avilés]) un Vācijā (Brēme [Brême] un Eizenhītenštate [Eisenhüttenstadt]).

31 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 15. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.

32 Prasības pieteikumā minētie prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai [tagad – Vispārējā tiesa] ir šādi:

– atcelt apstrīdētās direktīvas 4. pantu, 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, 9. pantu, 12. panta 3. punktu, 16. panta 2.–4. punktu, to lasot kopsakarā ar apstrīdētās direktīvas I pielikuma 2. pantu un III pielikuma 1. kritēriju, tiktāl, ciktāl šīs tiesību normas (turpmāk tekstā – “apstrīdētās tiesību normas”) attiecas uz pārstādes čuguna un tērauda ražošanas iekārtām, izmantojot nepārtraukto liešanu, kopējai jaudai pārsniedzot 2,5 tonnas stundā;

– konstatēt, ka Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas radušies apstrīdēto tiesību normu pieņemšanas dēļ;

– piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

33 Savā replikas rakstā prasītāja arī pakārtoti lūdz Vispārējo tiesu pilnībā atcelt apstrīdēto direktīvu.

34 Ar atsevišķiem procesuālajiem rakstiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēti 2004. gada 1. un 6. aprīlī, Parlaments un Padome attiecīgi izvirzīja iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Pirmās instances tiesas [Vispārējās tiesas] Reglamenta 114. pantu. Prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šīm iebildēm 2004. gada 25. jūnijā.

35 Ar procesuālo rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 5. maijā, Komisija saskaņā ar Reglamenta 115. panta 1. punktu lūdza iestāties šajā tiesvedībā Parlamenta un Padomes atbalstam. Ar 2004. gada 24. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva tai iestāties lietā. Komisija saskaņā ar Reglamenta 116. panta 4. punktu iesniedza 2004. gada 2. septembrī savu iestāšanās rakstu, kas attiecas vienīgi uz jautājumu par pieņemamību.

36 Parlaments un Padome savās iebildēs par nepieņemamību un Komisija savā iestāšanās rakstā par nepieņemamību lūdz Pirmās instances tiesu [Vispārējo tiesu]:

– noraidīt prasību kā nepieņemamu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

37 Ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 26. septembra rīkojumu iebildes par nepieņemamību tika apvienotas pēc būtības un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.

38 Turklāt Padome savā iebildumu rakstā, Parlaments savā atbildē uz repliku un Komisija savā iestāšanās rakstā par lietas būtību pakārtoti lūdz Pirmās instances tiesu [Vispārējo tiesu] noraidīt prasību kā nepieņemamu.

39 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lūdza Parlamentu, Padomi un Komisiju atbildēt uz rakstveida jautājumiem pirms tiesas sēdes. Parlaments, Padome un Komisija uz šiem jautājumiem atbildēja noteiktajos termiņos.

40 Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2008. gada 15. aprīļa tiesas sēdē.

41 Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tiesas sēdē Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs izdeva rīkojumu par tiesvedības apturēšanu, piemērojot Reglamenta 77. panta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar Tiesas Statūtu 54. panta trešo daļu, līdz brīdim, kad Tiesa pasludinās spriedumu lietā C‑127/07, un tas tika atzīmēts tiesas sēdes protokolā.

42 Tā kā Tiesa 2008. gada 16. decembrī tika pasludinājusi spriedumu lietā C‑127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (Krājums, I‑9895. lpp.), lietas dalībnieki tika aicināti paust savus apsvērumus par iespējamajām sekām, kas izriet no minētā sprieduma saistībā ar šo procesu. Lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos un mutvārdu process tika slēgts.

43 Pēc Lisabonas līguma spēkā stāšanās 2009. gada 1. decembrī Vispārējā tiesa nolēma tiesvedību atsākt no jauna un lietas dalībnieki tika aicināti paust savus apsvērumus par iespējamajām sekām, kas izriet no šī apstākļa, proti, LESD 263. panta ceturtās daļas spēkā stāšanos saistībā ar šo procesu. Lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos un mutvārdu process tika slēgts.

Juridiskais pamatojums

I – Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību

A – Lietas dalībnieku argumenti

1. Parlamenta, Padomes un Komisijas argumenti

44 Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, uzskata, ka prasība daļēji atcelt apstrīdēto direktīvu ir nepieņemama.

45 Parlaments un Padome uzskata, ka apstrīdētā direktīva ir “īsta direktīva” EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, t.i., vispārpiemērojams tiesību akts, kas dalībvalstīm ir jātransponē valsts tiesībās un kas abstraktā veidā attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām. EKL 230. panta ceturtajā daļā nav paredzēts, ka privātpersonas var vērsties tiesā pret šādu direktīvu.

46 Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, turklāt uzskata, ka prasītāju ne tieši, ne individuāli apstrīdētās tiesību normas neskar EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.

47 Saistībā ar kritēriju par tiešo ietekmi Parlaments un Padome būtībā norāda, ka atšķirībā no regulas “īsta direktīva” nevar tieši radīt saistošu juridisku iedarbību attiecībā uz privātpersonas juridisko situāciju, vai pat noteikt šai personai juridiskus pienākumus pirms tam, kad valsts vai Kopienu līmenī ir īstenoti pasākumi, kas paredzēti, lai to realizētu, vai pirms tam, kad ir beidzies transponēšanas termiņš. Līdz ar to šāda direktīva nevar pati par sevi tieši skart privātpersonu EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. Tādējādi apstrīdētās tiesību normas, kas it īpaši attiecas uz emisiju atļauju piešķiršanu, VSP uzraudzības, paziņošanas un noteikšanas pienākumiem, kā arī emisijas kvotu piešķiršanu un nodošanu, neuzliek prasītājai nekādu pienākumu un negroza tās juridisko situāciju, jo šīs normas nav transponētas valsts tiesībās.

48 Turklāt Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, uzskata, ka apstrīdētā direktīva atstāj ļoti plašu rīcības brīvību dalībvalstīm saistībā ar valsts transponēšanas pasākumiem, it īpaši saistībā ar VSP izstrādi saskaņā ar 9. pantu, to kvotu minimālā procentu skaita, kas tiek piešķirtas par brīvu, noteikšanu saskaņā ar 10. pantu, kopējā kvotu daudzuma noteikšanu saskaņā ar 11. pantu saistībā ar attiecīgo piešķiršanas periodu un to piešķiršanu iekārtu operatoriem saskaņā ar III pielikuma kritērijiem.

49 Padome, ko atbalsta Komisija, apstrīd tēzi, saskaņā ar kuru apstrīdētā direktīva liedz prasītājai saņemt emisiju atļaujas, ko tā saņēmusi saskaņā ar Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvu 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli (OV L 257, 26. lpp.). Direktīva 96/61 ir vienīgi koordinēšanas instruments, ar kuru tiek noteikts vispārējs ietvars likumdevēja aktiem un ar kuru it īpaši tiek definēti operatoru vispārējie pienākumi un atļauju nosacījumi (Direktīvas 96/61 preambulas 9. apsvērums). Tomēr šī direktīva nepiešķir emisijas tiesības un nav tiešs juridiskais pamats to piešķiršanai. Konkrētāk, nekāds emisiju maksimālais lielums nav noteikts pašā Direktīvā 96/61 (Direktīvas 96/61 18. pants).

50 Parlaments un Padome no visa iepriekš minētā secina, ka prasītāju tieši neskar apstrīdētās tiesību normas.

51 Saistībā ar kritēriju par individuālo ietekmi Padome norāda, ka apstrīdētā direktīva vispārējā un abstraktā veidā attiecas uz visiem operatoriem, kas veic minētās direktīvas I pielikumā uzskaitītās darbības, un uz visām lielajām iekārtām, kas emitē CO 2 , ieskaitot čuguna vai tērauda ražošanas iekārtas. Tomēr prasītāja nav pierādījusi, ka tās situācija atšķirtos no citu čuguna vai tērauda ražotāju situācijas. Padome piebilst, ka saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 6. kritēriju un 11. panta 3. punktu dalībvalstīm ir jāveicina jauno iekārtu piekļūšana kvotām. Turklāt no 2004. gada 1. maija apstrīdētā direktīva tiek piemērota čuguna vai tērauda ražotājiem, kuri atrodas dalībvalstīs, kas šajā datumā pievienojās Eiropas Savienībai, un kuru darbības arī aptver minētās direktīvas I pielikums.

52 Parlaments un Padome uzskata, ka ne EKL 175. panta 1. punkts kā juridiskais pamats Kopienas rīcībai vides jomā, ne EKL 174. pants neuzliek Kopienu likumdevējam pienākumu, veicot vispārpiemērojamus pasākumus, ņemt vērā noteiktu operatoru īpašo situāciju. Šāds pienākums arī neizriet no citas augstāka juridiska spēka tiesību normas, tādas kā samērīguma princips vai vienlīdzīgas attieksmes princips, vai arī pamattiesībām. Parlaments un Padome uzskata, ka no tā nevar izsecināt privātpersonas tiesības tieši celt prasību Kopienu tiesā, jo pretējā gadījumā EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzētajām prasībām zustu jēga. Katrā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētajām tiesību normām būtu “dramatiskas sekas” attiecībā uz tās īpašo situāciju tādā mērā, ka tās varētu tikt uzskatītas par nesaderīgām ar minētajām augstāka juridiska spēka tiesību normām.

53 Šajā sakarā Padome apstrīd prasītājas argumentus, ar kuriem tiek apgalvots, ka tā ir īpaši nopietni skarta kā lielākā tērauda ražotāja Eiropā, kuras situācija ir unikāla tās restrukturēšanas, tās ierobežotās peļņas maržas un jau realizēto būtisko CO 2 emisiju samazināšanas dēļ. Nepietiek, ka noteikti operatori ir ekonomiski vairāk skarti nekā to konkurenti, lai šis tiesību akts tos skartu individuāli. Padome uzskata, ka prasītāja tika skarta tās kā čuguna vai tērauda ražotāja objektīvās situācijas dēļ tādā pašā veidā kā jebkurš cits operators, kas ir tādā pašā situācijā. Tas, ka vispārpiemērojamam tiesību aktam var būt dažāda konkrēta iedarbība attiecībā uz dažādiem tiesību subjektiem, uz kuriem tas attiecas, nav nekas tāds, kas izceltu prasītāju salīdzinājumā ar visiem citiem attiecīgajiem operatoriem, jo tāda kā apstrīdētā direktīva tiesību akta piemērošana tiek veikta saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju.

54 Saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka apstrīdētā direktīva kavē tās grupas restrukturēšanu, jo šī direktīva neļauj veikt to kvotu pārrobežu nodošanu, kas saistītas ar dažādām dalībvalstīs esošo iekārtu ražošanas jaudām, Padome norāda, ka prasītāja nav izskaidrojusi iemeslus, kādēļ tā ir vienīgais skartais operators, lai arī tā pati minēja piemēru par notiekošo Corus sabiedrības restrukturēšanu. Katrā ziņā iespēja izmantot kvotas, kas piešķirtas slēgtajām iekārtām, lielā mērā ir atkarīga no dalībvalstu diskrēcijas. Tādējādi gandrīz vai puse no dalībvalstīm ir atļāvusi nodot slēgtās iekārtas kvotas aizvietojošajai iekārtai, bet šī nodošana ir iespējama tikai vienas dalībvalsts ietvaros. Padome, ko atbalsta Komisija, turklāt norāda, ka, īstenojot rīcības brīvību, visas dalībvalstis ir izvēlējušās, piemērojot apstrīdētās direktīvas 11. panta 3. punktu un III pielikuma 6. kritēriju, bez maksas piešķirt jaunajām iekārtām kvotas no rezervē esošajām. Turklāt, pat pieņemot, ka prasītāja nevar nodot kvotas, kas piešķirtas iekārtām, kuras tiek slēgtas, citām savas grupas iekārtām, tā tomēr varētu pretendēt uz bezmaksas kvotu piešķiršanu tās citu iekārtu jaudu paplašināšanas dēļ, jo jēdzienā “jauna iekārta” apstrīdētās direktīvas 3. panta h) punkta nozīmē ietilpst esošās iekārtas paplašināšana. Visbeidzot, saistībā ar agrākā posmā veiktajiem emisijas samazināšanas pasākumiem Padome atgādina, ka saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 7. kritēriju VSP var tikt ņemti vērā šādi pasākumi un ka šajā ziņā dalībvalstīm ir dota plaša rīcības brīvība.

55 Parlaments un Padome uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētās direktīvas kontekstā tā atradās līdzīgā situācijā salīdzinājumā ar prasītāju situācijām, par kurām pasludināts 1985. gada 17. janvāra spriedums lietā 11/82 Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (Recueil, 207. lpp.), 1990. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑152/88 Sofrimport/Komisija (Recueil, I‑2477. lpp., 28. punkts) un 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89 Codorníu/Padome (Recueil, I‑1853. lpp.), kā arī, kur pasludināts Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑480/93 un T‑483/93 Antillean Rice Mills u.c./Komisija (Recueil, II‑2305. lpp., 67. punkts) un 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑135/96 UEAPME/Padome (Recueil, II‑2335. lpp.). Saistībā ar argumentu par ilgtermiņa gāzes piegādes līgumiem, ko prasītāja ir noslēgusi ar elektroenerģijas centrālēm pirms apstrīdētās direktīvas pieņemšanas, Padome uzskata, ka divi kumulatīvie nosacījumi, kas tika konstatēti iepriekš minētajos spriedumos, lai noteiktu, vai ir notikusi individuāla ietekme EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē, proti, no vienas puses, augstāka juridiska spēkā tiesību normas esamība, kas uzliek Kopienu iestādēm pienākumu ņemt vērā prasītājas īpašo situāciju salīdzinājumā ar jebkuru citu attiecīgo personu, un, no otras puses, fakts, ka apstrīdētais tiesību akts pilnībā vai daļēji traucē attiecīgo līgumu izpildi, nav izpildīti šajā lietā. Prasītāja pati apstiprina, ka šajos līgumos minētā gāze tiek piegādāta gan tās elektroenerģijas centrālēm, gan trešo personu centrālēm. Tādēļ tā varētu saņemt kvotas, kas piešķirtas centrālēm, kuras ietilpst tās grupā, vai tās nodot savām dažādajām ražošanas iekārtām. Padome uzskata, ka saskaņā ar Komisijas pamatnostādņu 92. punktu (skat. šī sprieduma 14. punktu), ja izplūdes gāze, kas rodas iekārtā notiekošā ražošanas procesa rezultātā, tiek izmantota kā degviela citā iekārtā, tad dalībvalsts ziņā ir nolemt par kvotu sadalīšanu starp šīm divām iekārtām. Tādējādi dalībvalsts var izvēlēties piešķirt kvotas iekārtas operatoram, kas nodod izplūdes gāzes, t.i., šajā lietā čuguna vai tērauda ražotājam, kaut gan emisijas, kas rodas no minēto gāzu sadedzināšanas, nerodas no pašas tērauda ražošanas iekārtas kā tādas, bet gan no elektroenerģijas centrāles. Šajos apstākļos prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētā direktīva tai liedz izpildīt attiecīgos gāzes piegādes līgumus. Katrā ziņā tikai tas, ka apstrīdētā direktīva rada risku saistībā ar valsts transponēšanas pasākumiem apgrūtināt līgumu izpildi, nav pamats atzinumam, ka prasītāja ir individuāli skarta.

56 Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka prasītāja arī nav pierādījusi, ka tā ietilpa slēgtā operatoru kategorijā. Tā kā apstrīdētā direktīva ir vispārpiemērojams pasākums, kas attiecas uz visiem operatoriem, kuri veic tās I pielikumā uzskaitītās darbības, uz prasītāju tā attiecas vienīgi saistībā ar tās kā čuguna un tērauda ražotājas objektīvo statusu, gluži kā uz jebkuru citu operatoru, kas atrodas tādā pašā situācijā. Tādēļ tas, ka apstrīdētās direktīvas pieņemšanas brīdī bija vienīgi 15 čuguna vai tērauda ražotāji, nav pietiekami, lai individualizētu prasītāju. Parlaments uzskata, ka fakts, ka prasītāja ietilpa “slēgtā un identificējamā grupā” apstrīdētās direktīvas pieņemšanas laikā vai tika visvairāk ekonomiski skarta salīdzinājumā ar tās konkurentiem, nav tāds, lai to individualizētu kā adresātu.

57 Padome apstrīd, ka prasītāja var kļūt par “kvotu neto pircēju” tās īpašās situācijas dēļ. Šajā sakarā tā, pirmkārt, atgādina, ka pirmā piešķiršanas perioda laikā dalībvalstīm ir bez maksas jāpiešķir vismaz 95 % no VSP paredzētajām kvotām, bet otrajā piešķiršanas perioda laikā jāpiešķir vismaz 90 %. Otrkārt, saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 12. panta 1. un 2. punktu kvotas ir nododamas bez ierobežojuma gan vienas uzņēmumu grupas ietvaros, gan citām personām, kas atrodas vai nu Kopienā, vai trešās valstīs. Treškārt, piešķirto kvotu skaitu, īstenojot rīcības brīvību, sākotnēji nosaka katra dalībvalsts, ņemot vērā virkni faktoru un kritēriju (skat. 48. un nākamos punktus). Visbeidzot, Kioto protokola elastīguma mehānismi (skat. šī sprieduma 5. punktu) sniedz čuguna vai tērauda ražotājiem iespēju konvertēt emisiju kredītus, kas saņemti saistībā ar attiecīgajiem projektiem, kvotās, kas ir izmantojamas kvotu tirdzniecības sistēmā. Līdz ar to prasītāja var bez maksas saņemt kvotas par visām savām emisijām.

58 Pamatojoties uz pētījumiem, Padome, ko atbalsta Komisija, apstrīd tēzi, saskaņā ar kuru čuguna un tērauda ražotāji atrodas “unikālā norobežošanās situācijā” [unique lock-in situation], jo metalurģijas nozarei nav tehniskas iespējas vēl vairāk samazināt CO 2 emisijas. Šajā sakarā Padome būtībā norāda, ka metalurģijas nozarē ir iespējas samazināt šādas emisijas gan īstermiņā, gan ilgtermiņā, ka Kopiena piešķir ievērojamu finanšu atbalstu pētījumiem šajā sakarā un ka kvotu tirdzniecības sistēma sniedz čuguna un tērauda ražotājiem ekonomiska rakstura stimulu vēl vairāk samazināt to CO 2 emisijas.

59 Saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka čuguna un tērauda ražotāji nav spējīgi no saviem klientiem iekasēt iespējamo ražošanas izmaksu paaugstināšanos, kas izriet no nepieciešamības pirkt emisijas kvotas, Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka iespējamā nepieciešamība šādam ražotājam pirkt kvotas būs atkarīga no sākotnējā kvotu daudzuma, kas tam tiks piešķirts saskaņā ar VSP un saskaņā ar tā pūlēm samazināt emisijas. Prasītāja pati norāda uz savas grupas restrukturēšanas procesu un uz tās domnu skaita samazināšanu līdz 2012. gadam, kas pats par sevi, iespējams, būs pamats emisiju samazinājumam. Tā tas it īpaši būs gadījumā – atbilstoši prasītājas publiskajam paziņojumam –, kad tā nomainīs domnas uz elektriskajām domnām, kuru CO 2 emisijas uz tonnu ir mazākas. Pat uzskatot, ka prasītājai ir jāpērk papildu kvotas, ar tām saistītās izmaksas varētu tikt vismaz daļēji iekasētas no patērētājiem ievērojamas cenu paaugstināšanās dēļ tērauda nozarē, kas paplašinās.

60 Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, no visa iepriekš minētā secina, ka prasītāju individuāli neskar apstrīdētā direktīva un ka prasība atcelt tiesību aktu tādēļ ir jāatzīst par nepieņemamu.

61 Turklāt Parlaments, ko atbalsta Komisija, atsaucas uz prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamību, jo apstrīdētās tiesību normas nav atdalāmas no parējās apstrīdētās direktīvas; jo šādas atdalīšanas gadījumā zustu tās jēga. Parlaments uzskata, ka, ja, piemēram, pienākumi, kas saistīti ar atļauju emitēt siltumnīcas efektu izraisošo gāzi (4. un 6. pants) un kas saistīti ar VSP (9. pants), tiktu atcelti, tad tiesību akta saturs būtu pilnīgi “apgriezts”.

62 Šajā sakarā Parlaments apstrīd prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru kvotu tirdzniecības sistēma paliktu “būtībā neskarta”, ja čuguna vai tērauda ražotāji būtu izslēgti no tās piemērošanas jomas, jo šis aspekts nekādi nav saistīts ar jautājumu, vai apstrīdēto tiesību normu atcelšanas sekas būtu tādas, ka tiktu grozīta apstrīdētās direktīvas pārējās daļas būtība. Turklāt Parlaments un Padome uzskata, ka nevar tikt akceptēts prasītājas novēlots mēģinājums replikas stadijā – un līdz ar to pretēji Reglamenta 48. panta 2. punkta prasībām – grozīt savus prasījumus, lai tās prasība turpmāk tiktu interpretēta tādējādi, ka “tajā ietilpst prasījums pilnībā atcelt [apstrīdēto] direktīvu, ja nav iespējams to atcelt daļēji”. Šāda pieeja paplašinātu un nevis sašaurinātu prasītājas sākotnējos prasījumus, saskaņā ar kuriem tika lūgts “daļēji atcelt” apstrīdēto direktīvu. Tomēr prasītāja nav minējusi jaunus tiesību vai faktiskos apstākļus, kas radušies tiesvedības laikā Reglamenta 48. panta 2. punkta nozīmē un kas varētu būt pamats, lai izvirzītu jaunu pamatu.

63 Līdz ar to Parlaments un Padome uzskata, ka prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par nepieņemamu arī šī iemesla dēļ.

64 Savos apsvērumos par sekām, kas izriet no LESD 263. panta ceturtās daļas spēkā stāšanos, Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka šis apstāklis negroza šo vērtējumu, jo minētais pants šajā procesā nav piemērojams, un apstrīdētā direktīva nav reglamentējošs akts šīs tiesību normas izpratnē.

2. Prasītājas argumenti

65 Prasītāja vispirms norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas attiecas uz EKL 230. panta ceturto daļu, tikai tas, ka apstrīdētais akts ir direktīva, nav pietiekami, lai šādu prasību atzītu par nepieņemamu. Tādēļ prasība, ar kuru tiek lūgts atcelt direktīvas noteiktas tiesību normas, ir pieņemama, ja prasītāju tieši un individuāli skar šīs tiesību normas.

66 Saistībā ar kritēriju par tiešo ietekmi prasītāja apgalvo, ka, lai gan direktīvā saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu ir pieprasīts, lai dalībvalstis būtu pieņēmušas transponēšanas aktu, lai varētu būt iedarbība uz tirgus dalībnieku juridisko situāciju, šī prasība pati par sevi nav pietiekama, lai secinātu, ka tā nav tieši skarta EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. Ja tas tā būtu, tad šāds tirgus dalībnieks nekad nevarētu apstrīdēt direktīvas, un tas būtu nesaderīgi ar judikatūru, kā arī ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Ja Kopienu pasākums, ieskaitot direktīvu, nesniedz dalībvalstīm rīcības brīvību saistībā ar prasītājai nosakāmo pienākumu, t.i., ja šī pasākuma īstenošana norisinās automātiski, tad šāds prasītājs ir tieši skarts. Prasītājam EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto tiesību aizsardzību tiesā iestādes nevar liegt vienīgi ar pieņemtā tiesību akta formas izvēli.

67 Šajā lietā apstrīdētās tiesību normas nesniedz dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību saistībā ar pienākumiem, kas ir jāuzliek prasītājai.

68 Šajā sakarā, pirmkārt, prasītāja norāda, ka saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu dalībvalstīm ir jākontrolē, lai no 2005. gada 1. janvāra čuguna vai tērauda ražotāji neizmantotu iekārtas, kurām nav emisijas atļaujas. Dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības šajā sakarā. Apstrīdētās direktīvas 27. panta 1. punktā ir noteikta tikai iespēja uz laiku izslēgt noteiktas iekārtas no kvotu tirdzniecības sistēmas līdz 2007. gada 31. decembrim, un līdz ar to atļaujas sniegšanas pienākums ir stājies spēkā vēlākais 2008. gada 1. janvārī. Tāpat apstrīdētās direktīvas 27. panta 2. punktā paredzētā dalībvalstu iespēja piešķirt pagaidu izslēgšanu no sistēmas no 2005. gada līdz 2007. gadam tām nepiešķir nekādu rīcības brīvību, un tām, pamatojoties uz tās ierobežojošajiem nosacījumiem, nav praktiskas intereses.

69 Otrkārt, argumentam, apgalvojot, kas dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība saistībā ar VSP izstrādāšanu, nav nozīmes, jo direktīvā ir skaidri nošķirta atļauja (4. pants) un kvotas (9. pants). Pienākums izsniegt atļaujas par CO 2 emisijām pats par sevi ietekmē prasītājas juridisko situāciju, jo šis pienākums daļēji atceļ ekspluatēšanas atļaujas un saskaņā ar Direktīvu 96/61 piešķirtās tiesības emitēt CO 2 , kuras tai bija saistībā ar tās ražošanas iekārtām. Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 6. panta 2. punktu šī atļauja ir atkarīga no papildu prasībām uzraudzības un paziņošanas jomā, kā arī no kvotu nodošanas pienākuma nosegt attiecīgās iekārtas CO 2 emisijas katrā kalendārajā gadā. Prasītāja uzskata, ka dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības saistībā ar pienākumiem, kas tām tiek uzlikti šajā sakarā.

70 Treškārt, saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. pantu, kas apskatīts kopsakarā ar tās III pielikuma 1. kritēriju, kopējam piešķirto kvotu daudzumam references piešķiršanas perioda laikā ir jābūt saderīgam, pirmkārt, ar dalībvalsts pienākumu ierobežot savas emisijas saskaņā ar Lēmumu 2002/358 un Kioto protokolu un, otrkārt, ar pienākumu nepārsniegt daudzumu, kas nepieciešams, lai stingri piemērotu apstrīdētās direktīvas III pielikumā izklāstītos kritērijus. No tā izriet, ka, tad, kad dalībvalstis nosaka kopējo piešķiramo kvotu daudzumu, tām – nepastāvot šajā sakarā nekādai rīcības brīvībai – ir jāievēro “absolūt[ais] maksimālo kvotu daudzum[s]”. Šo interpretāciju apstiprina Komisijas papildu pamatnostādņu 10. punkts, kas attiecas uz apstrīdētās direktīvas III pielikuma 3. kritēriju (skat. šī sprieduma 14. punktu).

71 Ceturtkārt un visbeidzot, saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 12. panta 3. punktu un 16. pantu dalībvalstīm, neparedzot rīcības brīvību šajā sakarā, pirmkārt, noteikt visiem operatoriem pienākumu līdz vēlākais katra gada 30. aprīlim nodot kvotas, kas atbilst to kopējam emisiju daudzumam pagājušajā kalendārajā gadā, un, otrkārt, tiem noteikt sankcijas par šī pienākumu neizpildi.

72 Prasītāja no tā secina, ka apstrīdētās tiesību normas nedod dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību saistībā ar tai uzliekamajiem pienākumiem un ka tādēļ šīs tiesību normas to skar tieši EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.

73 Prasītāja arī uzskata, ka apstrīdētās tiesību normas to arī skar individuāli. Pirmkārt, Kopienu likumdevējam ir jāņem vērā nopietnās sekas, kas no tām izriet attiecībā uz prasītājas konkrēto situāciju, un, otrkārt, prasītāja ietilpst noslēgtā kategorijā, kurā ir ierobežots skaits čuguna un tērauda ražotāju, kurus skar minētās tiesību normas.

74 Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka, tā kā Kopienu likumdevēja pienākums ņemt vērā tiesību akta sekas, kuru tas paredz pieņemt, saistībā ar noteiktu privātpersonu situāciju, ir tāds, kas šīs personas individualizē (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija, 19. punkts; iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Sofrimport/Komisija, 11. punkts, un iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Codorníu/Padome, 20. punkts), šis pienākums varētu vai nu izrietēt no īpašas EK līguma tiesību normas (iepriekš 55. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Antillean Rice Mills u.c./Komisija, 67. punkts), vai nu no tiesību normas ar augstāku juridisku spēku (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā UEAPME/Padome, 90. punkts), – tādas kā samērīguma princips, vienlīdzīgas attieksmes princips un pamattiesības.

75 Šajā sakarā prasītāja būtībā apgalvo, ka, lai ievērotu samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī tās tiesības uz īpašumu un tās brīvību veikt saimniecisku darbību, Kopienu likumdevējam būtu bijis jāņem vērā apstrīdētās direktīvas ļoti nopietnās sekas attiecībā uz tās īpašo situāciju. Tādējādi pretēji Parlamenta un Komisijas sākotnējiem piedāvājumiem neiekļaujot citas nozares apstrīdētās direktīvas I pielikumā – it īpaši konkurējošās krāsaino metālu nozares un ķīmisko produktu nozares –, Kopienu likumdevējs ir pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu un netraucētas konkurences saglabāšanas principu. Tāpat tas ir pārkāpis tiesības uz īpašumu, tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību veikt prasītājas saimniecisku darbību, kā arī samērīguma principu, neņemot vērā čuguna vai tērauda ražotāju tehnisko un ekonomisko nespēju vēl vairāk samazināt CO 2 emisijas. Šādi rīkodamies, Kopienu likumdevējs ir uzlicis prasītājai nesamērīgu nastu, kura apdraud tās pastāvēšanu, jo tā obligāti kļūst par “kvotu neto pircēju” bez iespējas iekasēt no klientiem izmaksas, kas ar šīm kvotām ir saistītas. Turklāt apstrīdētās tiesību normas ir nesamērīgas, jo tās neizriet no pasākumiem, kuri vismaz atzīst nelabvēlīgās sekas attiecībā pret prasītāju, – tādas kā kvotu cenu kontroles mehānisms vai kvotu pārrobežas nodošanas iespēja vienas un tās pašas uzņēmumu grupas ietvaros. Šādas kvotu nodošanas iespējas neesamības gadījumā, kas nopietni ietekmētu prasītājas restrukturēšanos un konkurētspēju, apstrīdētā direktīva arī pārkāpj prasītājas tiesības uz īpašumu un brīvības veikt uzņēmējdarbību. Prasītāja precizē, ka tās brīvības veikt uzņēmējdarbību nepieņemamais ierobežojumu, kas izriet no tā, ka apstrīdētajā direktīvā nav noteikuma, kurš ļauj veikt emisijas kvotu pārrobežu nodošanu vienas un tās pašas uzņēmumu grupas dažādu iekārtu starpā, nevar relativizēt ar argumentu, ka saistībā ar tās iekārtas ražošanas jaudas palielināšanu ir iespējams gūt labumu no noteikumiem par kvotu piešķiršanu “jaunajām iekārtām”, jo šo kvotu piešķiršana ir atkarīga no attiecīgās dalībvalsts rīcības brīvības.

76 Otrkārt, prasītāja uzskata, ka tā ietilpst slēgtā uzņēmumu kategorijā, kurus ir īpaši skārusi apstrīdētā direktīva. Savienībā ar 15 dalībvalstīm vienīgi 15 uzņēmumi vai uzņēmumu grupas izmanto čuguna vai tērauda ražošanas iekārtas, proti, prasītāja, Corus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Luccini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rauttaruukki, Fundia, Saint‑Gobain, DHS un Neue Maxhütte, kuriem 2004. gada 1. maijā pievienojās 5 čuguna un tērauda ražotāji no 10 jaunajām dalībvalstīm, proti, Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai un US Steel Košice. Tomēr Savienības paplašināšanās pati par sevi nevar šai grupai atņemt slēgtas kategorijas statusu judikatūras nozīmē, jo šī paplašināšanās bija paredzēta Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.), 2. pantā pirms apstrīdētās direktīvas stāšanās spēkā. Turklāt jaunu iekārtu ienākšana tirgū jaunu domnu uzstādīšanas dēļ nav ekonomiski rentabla alternatīva un tādēļ ir jāizslēdz šī fakta dēļ. Pēc apstrīdētās direktīvas stāšanās spēkā un ņemot vērā domnu skaita samazināšanos Savienībā kopš 1975. gada, jauns tirgus dalībnieks varēja nokļūt tirgū vienīgi iegādājoties [uzņēmumu].

77 Prasītāja uzskata, ka šīs ražotāju grupas “unikālā norobežošanās situācija”, kas to nošķir no visām citām personām, izriet no fakta, ka pārskatāmā nākotnē tehnisku iemeslu dēļ atšķirībā no citu attiecīgo ekonomisko nozaru – tādu kā cementa, elektroenerģijas, papīra un stikla nozares – situācijas čuguna vai tērauda ražotāji nevarēs ievērojami samazināt CO 2 emisijas saskaņā ar apstrīdētās direktīvas mērķiem. Līdz ar to ražotāji, kas ietilpst šajā grupā, faktiski nevar izvēlēties starp emisiju samazināšanu un papildu kvotu iegādāšanos, kā dēļ tie obligāti kļūst par “kvotu neto pircējiem”. Tērauda ražošanas procesā CO 2 emitēšana ir nenovēršama ogļu kā izejmateriāla nevis degvielas izmantošanas dēļ. Tādējādi nav ekonomiski rentablas aizvietošanas iespējas, lai samazinātu CO 2 emisijas, piemēram, izmantojot citu degvielu – tādu kā dabasgāze. Domnu tehnoloģiju uzlabošana energoefektivitātes ziņā ir sasniegusi teorētisko robežu, kas vēl joprojām nozīmē, ka uz vienu tonnu saražotā tērauda rodas divas tonnas CO 2 . Papildu emisiju samazināšana ir iespējama vienīgi ar tehnoloģisko progresu, kura attīstība prasīs vismaz no 20 līdz 30 gadiem. Taču, tā kā nav iespējams samazināt ražošanas apjomus, domnām vēl joprojām tehnisku iemeslu dēļ būs jāstrādā tādā līmenī, kas ir tuvs to pilnajai jaudai.

78 Prasītāja norāda, ka aptuveni 25 nākamo gadu laikā domnu operatoriem būs jāturpina izmantot pastāvošās tehnoloģijas, kuru progresa marža ir ļoti ierobežota, un visi aizvietošanas mēģinājumi līdz šim ir bijuši neveiksmīgi tehnisku un/vai ekonomisku iemeslu dēļ. Tā piebilst, ka pretēji Padomes apgalvotajam emisiju samazinājums, ko tā ir paveikusi līdz 2002. gadam, nav noticis tehnisku uzlabojumu rezultātā, bet galvenokārt saistībā ar 5 domnu slēgšanu, citu iekārtu jaudas palielināšanu, kā arī Lotringas rūdas kā izejmateriāla nomaiņu ar Brazīlijas rūdu, kurai ir labāka energoefektivitāte. Prasītājas emisiju samazināšanas mērķis periodam no 2008. gada līdz 2012. gadam tiks it īpaši sasniegts ar iekārtu slēgšanu un ražošanas pārnešanu uz iekārtām citās dalībvalstīs.

79 Prasītāja turklāt norāda, ka tērauda nozare ir vienīgā nozare, kuru aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums un kurai ir jākonkurē ar citām nozarēm, kuras neaptver attiecīgā direktīva, proti, krāsaino metālu nozares un plastmasas materiālo nozares. Šo ļoti nelabvēlīgo čuguna vai tērauda ražotāju konkurētspējas situāciju vēl vairāk pasliktina, pirmkārt, “ļoti koncentrētais pieprasījums”, it īpaši automašīnu nozares pieprasījums, un, otrkārt, intensīvā konkurence, kas izriet no nozarēm, kuras neaptver apstrīdētā direktīva, un no trešo valstu tērauda ražotājiem – tādiem kā Amerikas Savienotās Valstis, uz kurām nav attiecināmi no Kioto protokola izrietošie pienākumi, un kuras pārstāv 65 % no pasaules kopējā ražošanas apjoma. Tādējādi Eiropas tērauda ražotāji nevar iekasēt no saviem klientiem ražošanas izmaksu paaugstināšanos, kas rodas nepieciešamības pirkt CO 2 kvotas dēļ, un tas vēl vairāk ietekmē jau tā zemo rentabilitāti. Šajā sakarā apstrīdētās direktīvas I pielikumā minēto citu nozaru konkurētspējas situācija ir atšķirīga. Piemēram, ņemot vērā aplēsi par elektrības cenu būtisku paaugstināšanos, enerģijas piegādātājiem būs iespēja iekasēt no saviem klientiem visu iespējamo to izdevumu paaugstināšanos un ievērojami uzlabot to rentabilitāti.

80 Prasītāja precizē, ka pat nesenā tērauda cenu paaugstināšanās neļaus tai iekasēt no saviem klientiem ražošanas izmaksas, kas izriet no nepieciešamības pirkt emisijas kvotas. Šī cenu paaugstināšanās ir vienīgi rezultāts tam, ka pasaulē palielinās izejmateriālu un transporta izmaksas. Pasaules mērogā Eiropas čuguna un tērauda ražotāji sastopas ar to trešo valstu ražotāju stipru konkurenci, kuras kā Amerikas Savienotās Valstis, Austrālijas Savienība un Turcijas Republika nav ratificējušas Kioto protokolu vai kuras kā Indijas Republika, Ķīnas Tautas Republika un Brazīlijas Federatīvā Republika ir ratificējušas Kioto protokolu, bet tām nav iesākumā jāsamazina to CO 2 emisijas (Kioto protokola B pielikums), vai arī kurām ir jāuztur pašreizējais emisiju līmenis, kā tas ir Krievijas Federācijas un Ukrainas gadījumā. Tādēļ Eiropas čuguna un tērauda ražotāji ir vienīgie, kuriem rodas papildu izmaksas saistībā ar Kioto protokola īstenošanu, un tajā pašā laikā tiem ir jāsastopas ar daudz stiprāku konkurenci saistībā ar tērauda importu no trešām valstīm, kas ir atkarīgs no cenu līmeņa Eiropas tirgū. Prasītāja piebilst, ka, ņemot vērā pašreizējo cenu EUR 26 par emitēto CO 2 tonnu un to, ka vienas tonnas tērauda ražošanā rodas aptuveni divas tonnas CO 2 , šajā ražošanas procesā rodas papildizmaksas EUR 52 apmērā, bet kopējā tērauda transportēšanas cena pasaulē parasti nepārsniedz EUR 20. Prasītāja piebilst, ka atšķirībā no čuguna vai tērauda ražotājiem saistībā ar enerģijas piegādātājiem, it īpaši tiem, kas atrodas Vācijā un Apvienotajā Karalistē, tiek prezumēts, ka tie elektroenerģijas cenā iekļauj bez maksas saņemto emisijas kvotu vērtību, lai gūtu ievērojamu peļņu.

81 No visa iepriekš minētā prasītāja secina, ka čuguna un tērauda ražotāji, kas atrodas Savienībā, ir “unikālā norobežošanās situācijā”, kura tos nošķir no visām citām personām. Šo situāciju pasliktina fakts, ka apstrīdētajā direktīvā nav paredzēts ne maksimālais lielums, ne emisijas kvotu cenu kontroles mehānisms. Saskaņā ar neseniem pētījumiem čuguna un tērauda ražotāji tādējādi sastopas ar kvotu cenu, kas ļauj emitēt tonnu CO 2 par EUR 20–EUR 60 un vēl vairāk, kaut gan EUR 20 cena jau likvidētu tērauda nozares bruto peļņu.

82 Treškārt, prasītāja uzskata, ka, nebūt nebūdama lielākais čuguna un tērauda ražotājs Eiropā – ar 40 miljoniem tonnu saražotā tērauda, kam seko Thyssen‑Krupp (17 miljoni) un Corus (16 miljoni) –, to īpaši smagi ietekmē apstrīdētā direktīva. Izmantodama ļoti progresīvu domnu tehnoloģiju, prasītāja jau ir samazinājusi siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, ieskaitot CO 2 , daudz lielākā apmērā nekā Kioto protokolā paredzētie 8 %, proti, 19 % absolūtos skaitļos un 24 % relatīvos skaitļos (uz tonnu saražotā tērauda) kopš 1990. gada, un šī sprieduma 77. un 78. punktā izvirzīto tehnisko iemeslu dēļ nevar ievērojamā apmērā turpināt samazināt CO 2 emisijas. Turklāt 2002. gadā prasītāja ir guvusi no domnu ekspluatēšanas bruto peļņu EUR 16 apmērā un neto peļņu EUR 4 apmērā par emitētu CO 2 tonnu. No tā izriet, ka pat ar zemāko cenu saskaņā ar pašreizējo aplēsi EUR 20 apmērā par emisijas kvotu, kas atbilst papildu izmaksām EUR 40 apmērā par tonnu tērauda, prasītājai kļūst nerentabli turpināt ražošanu tādējādi, ka tai vairs nav iespējams turpināt ekspluatēt savas iekārtas Eiropā.

83 Ceturtkārt, prasītāja ir vienīgais Eiropas čuguna un tērauda ražotājs, kas saskaras ar īpašu problēmu, kura radusies ar apstrīdēto direktīvu, tādēļ, ka tās grupas ietvaros notiek restrukturēšana, lai paaugstinātu tās konkurētspēju. Šī restrukturēšana, kas sākta ar 2001. gada koncentrāciju (skat. šī sprieduma 30. punktu), t.i., pirms apstrīdētās direktīvas pieņemšanas, paredz iekārtu slēgšanu vai mazāk rentablu ražošanas apjomu samazināšanu dalībvalstī un atbilstošu ražošanas apjomu palielināšanu rentablākās iekārtās, kuras atrodas citās dalībvalstīs. Šī situācija ir īpaša saistībā ar prasītāju un to nošķir no visiem citiem čuguna vai tērauda ražotājiem, kuru iekārtas atrodas vienā dalībvalstī. Vienīgais izņēmums ir Corus iekārtām, kas atrodas Apvienotajā Karalistē un Nīderlandē, bet tas jau ir optimizējis savu ražošanu. Tomēr ar apstrīdēto direktīvu negatīvi tiek ietekmēta šī restrukturēšana, nenosakot dalībvalstīm pienākumu atļaut veikt kvotu pārrobežu nodošanu no slēdzamajām iekārtām uz iekārtām, kas atrodas citās dalībvalstīs. Līdz ar to Beļģijas valdība un Vācijas valdība jau ir paziņojušas, ka slēgšanas gadījumā prasītāja zaudēs savas kvotas saistībā ar iekārtām, kas atrodas Valonijā (Beļģija) un Brēmē (Vācija), līdz ar ko tā nevarēs pārnest šīs kvotas uz iekārtām, kas atrodas Spānijā un Francijā, kur tā ir paredzējusi atbilstoši palielināt ražošanas apjomu. Vācijas VSP un Vācijas likuma par kvotu piešķiršanu pirmajā piešķiršanas periodā 10. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts atcelt kvotas gadījumā, ja tiek slēgta iekārta, izņemot, ja operators uzstāda jaunu iekārtu Vācijā (nevis citā dalībvalstī). Šajā pašā ziņā Francijas VSP paredz, ka operators var saglabāt slēgtās iekārtas kvotas vienīgi gadījumā, ja tā darbība tiek pārcelta uz citu iekārtu, kas atrodas Francijas teritorijā. Prasītāja tādējādi ir spiesta iestāties pret savu restrukturēšanas un konkurētspējas uzlabošanas mērķi. Tai ir jāpērk papildu emisijas kvotas, lai nosegtu ražošanas jaudas, kuras sākotnēji bija paredzēts slēgt un pārnest uz citām iekārtām, kas atrodas citās dalībvalstīs, un jāturpina ekspluatēt mazāk rentablas iekārtas vienīgi tāpēc, lai nezaudētu piešķirtās kvotas.

84 Prasītāja arī piebilst, ka tā ir vienīgais operators no visām nozarēm, kuras uzskaitītas apstrīdētās direktīvas I pielikumā, kas ir sastapusies ar ražošanas jaudu pārrobežas pārnešanu starp divām iekārtām, kuras atrodas dažādās dalībvalstīs. Šī problēma neietekmē cementa, stikla, enerģijas un papīra nozares, kuru iekārtas atšķirībā no tērauda ražošanas iekārtām atrodas vai nu tuvu klientiem, vai zonās, kurās ir pietiekams daudzums izejvielu. Līdz ar to šo nozaru ražotājiem iekārtas slēgšana vienā dalībvalstī un ražošanas pārnešana uz citu dalībvalsti nav reāla iespēja.

85 Tomēr saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību nav pamata atstāt dalībvalstu rīcības brīvības ziņā jautājumu par to, kādā mērā ir iespējama ražošanas jaudu pārrobežu pārnešana. Vēl jo vairāk tas ir spēkā, jo dalībvalstīm politiski un ekonomiski stimuli neļauj šādu ražošanas jaudu pārnešanu, ieskaitot emisijas kvotas, kas ar šīm jaudām ir saistītas. Pirmkārt, no dalībvalsts skatupunkta, kura sākotnēji piešķīra kvotas, tai nav nekādas intereses veicināt šādu pārnešanu un ciest savā teritorijā zaudējumus, kas saistīti ar attiecīgajām ražošanas jaudām vai darba vietām, kuras saistītas ar jau piešķirtajām kvotām. Otrkārt, dalībvalsts, uz kuru tiek pārnestas šīs kvotas, it īpaši gadījumā, ja tā ir maza dalībvalsts, obligāti nav ieinteresēta bez maksas piešķirt kvotas jaunajai iekārtai, ņemot vērā risku pārsniegt valsts kvotu maksimālo daudzumu un līdz ar to neievērot pienākumus samazināt emisijas saskaņā ar Lēmumu 2002/358 un Kioto protokolu. Tādējādi, kā izriet no Komisijas papildu pamatnostādņu 4. pielikuma 5. punkta (skat. šī sprieduma 14. punktu), šos atturēšanās gadījumus apstiprina fakts, ka lielākā daļa dalībvalstu nav ļāvusi veikt kvotu pārrobežu pārnešanu. Šajās pamatnostādnēs Komisija pati ir vērsusi uzmanību uz šo problemātiku, uzsverot, ka pirmā piešķiršanas perioda laikā dalībvalstis ir pieņēmušas virkni noteikumu par rezervēm jaunajām iekārtām, slēgšanu un pārnešanu, kas radīja lielus sarežģījumus un pārskatāmības trūkumu iekšējā tirgū un konkurences kropļošanas risku. Tā arī izdarīja secinājumu, ka ir jāizveido Kopienu rezerve, kā arī jāsaskaņo administratīvo noteikumu, kas attiecas uz jaunajām iekārtām, slēgšana un pārrobežu pārnešana iekšējā tirgus ietvaros (Komisijas papildu pamatnostādņu 7. pielikums). Prasītāja arī atsaucas uz pētījumu, saskaņā ar kuru kvotu tirdzniecības sistēmā, ņemot vērā dalībvalstu interesi saglabāt nodokļus un darba vietas, kas saistītas ar iekārtām, kuras atrodas to teritorijā, pašreiz tām būtu racionāli vai nu paturēt šīs kvotas, vai vismaz pakļaut šo kvotu saglabāšanu tam, ka tiek atvērta jauna iekārta to teritorijā, lai novērstu, ka operators pamet attiecīgo valsti. Tomēr no tā varētu izrietēt ekonomiski neefektīva un politiski nevēlama konkurence starp dalībvalstīm, lai paturētu vai piesaistītu investīcijas. Šo iemeslu dēļ šajā pētījumā tika secināts, ka Kopienu līmenī ir jāsaskaņo noteikumi, kas ļauj attiecībā uz iekārtām saglabāt to kvotas pat slēgšanas gadījumā. Līdz ar to prasītāja uzskata, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību efektīvā iedarbība var tikt saglabāta vienīgi ar paša Kopienu likumdevēja iejaukšanos.

86 Piektkārt, prasītāja uzskata, ka to īpaši skar apstrīdētā direktīva saistībā ar tās ilgtermiņa līgumiem, kuri tai ir saistoši attiecībā uz elektroenerģijas centrālēm, kas daļēji nepieder tās grupai, un kuru mērķis ir piegādāt domnu gāzes, kuras satur oglekļa monoksīdu, CO 2 un slāpekli, elektroenerģijas ražošanai. Prasītāja uzdod jautājumu, vai saistībā ar apstrīdētās direktīvas 3. panta b) un e) punktu attiecīgās emisiju kvotas ir jāpiešķir tai, vai ir jāpiešķir elektroenerģijas centrālei. Gadījumā, ja šīs kvotas nonāktu elektroenerģijas centrālei, prasītājas situācija tiktu vēl vairāk pasliktināta, jo tai vajadzības gadījumā vajadzētu iegūt nepieciešamās kvotas tirgū vai gadījumā, ja tiktu izbeigts veikt piegādes elektroenerģijas centrālei, dedzināt domnu gāzes bez atbilstošo kvotu daudzuma. No tā izrietētu nopietns negatīvs konkurētspējas faktors prasītājai salīdzinājumā ar tās konkurentiem, kuri izmanto savas elektroenerģijas centrāles.

87 Sestkārt un visbeidzot, prasītāja norāda, ka tādēļ, ka to īpaši skar apstrīdētās tiesību normas, tā bija cieši iesaistīta likumdošanas procesā, it īpaši dažādās sanāksmēs ar Komisijas, Parlamenta un Padomes pārstāvjiem. Šajā sakarā sākotnēji noteikts skaits prasītājas iebildumu tika ņemts vērā, lai pēc tam tie tiktu noraidīti bez jebkāda pamatojuma.

88 Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāja secina, ka tā ir pierādījusi elementu kopuma esamību, kas tai ir īpašs un kas to nošķir no visām citām personām, un līdz ar to tās lūgums atcelt tiesību aktu ir pieņemams saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.

89 Saistībā ar absolūtu šķērsli tiesas procesam, ko izvirzīja Parlaments saistībā ar prasību daļēji atcelt apstrīdēto direktīvu, prasītāja uzsver, ka tā nelūdz pilnībā atcelt apstrīdētās tiesību normas, bet tikai to, lai tiktu atcelta to piemērošana saistībā ar čuguna vai tērauda ražošanas iekārtām. Tādēļ šī prasība nekādā veidā nenozīmē nekādu kvotu tirdzniecības sistēmu grozīšanu attiecībā pret citām nozarēm, kuras aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums. Apstrīdētās direktīvas piemērošanas apjoms varētu vai nu tikt attiecināts uz citām nozarēm, kā tas jau tika piedāvāts saistībā ar krāsaino metālu un ķīmisko produktu nozarēm, vai nu tikt ierobežots tādējādi, ka tas neskar kvotu tirdzniecības sistēmas funkcionēšanu un būtību. Tādējādi lūgtās daļējās atcelšanas vienīgās sekas būtu apstrīdētās direktīvas I pielikuma, kas attiecas uz čuguna vai tērauda ražošanas iekārtām, daļas atcelšana – kas ir nošķirta un skaidri definēta.

90 Prasītāja uzskata, ka, pat ja tiktu uzskatīts, ka apstrīdētās tiesību normas nevar tikt atdalītas no apstrīdētās direktīvas, prasība atcelt tiesību aktu ir tomēr pieņemama. Ja daļēja atcelšana izrādītos neiespējama, tad šī prasība ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek lūgts atcelt apstrīdēto direktīvu pilnībā. Šis vērtējums izriet no nepieciešamības interpretēt prasījumus saistībā ar to kontekstu un prasības pieteikuma mērķiem, kas ir vērsti, lai izbeigtu prasītājas pamattiesību pārkāpumu. Gadījumā, ja Vispārējā tiesa neakceptēs šī sprieduma 89. punktā izklāstīto nostāju, tad prasītāja pakārtoti lūdz pilnībā atcelt apstrīdēto direktīvu, kas ir vēl joprojām iespējams pēc prasības pieteikuma iesniegšanas.

91 No visa iepriekš minētā prasītāja secina, ka prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama.

92 Savos apsvērumos par sekām, kas izriet no LESD 263. panta ceturtās daļas spēkā stāšanos, prasītāja būtībā, pirmkārt, norāda, ka šī tiesību norma šajā procesā esot piemērojama un ka, otrkārt, apstrīdētā direktīva pēc sava satura esot reglamentējošs akts šīs tiesību normas izpratnē, jo ar apstrīdētajām tiesību normām dalībvalstīm netiek piešķirta nekāda rīcības brīvība attiecībā uz tās īstenošanu, tādējādi atbrīvojot prasītāju no fakta par tās individuālu skaršanu ar minēto direktīvu pierādīšanas.

B – Vispārējās tiesas vērtējums

93 Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties [Tiesā] par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar “tieši un individuāli”.

94 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienīgi apstāklis, ka šī Līguma norma tieši neatzīst par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, kuru cēlusi privātpersona pret direktīvu EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, nav pietiekams, lai šādu prasību atzītu par nepieņemamu. Kopienu iestādes nevar liegt tiesību aizsardzības tiesā iespēju, kas Līgumā ir piešķirta privātpersonām, vienīgi ar attiecīgā akta formas izvēli, pat ja šis akts izpaužas direktīvas formā (Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. septembra rīkojums lietā T‑223/01 Japan Tobacco un JT International/Parlaments un Padome, Recueil, II‑3259. lpp., 28. punkts; 2003. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T‑154/02 Villiger Söhne/Padome, Recueil, II‑1921. lpp., 39. punkts; 2004. gada 6. septembra rīkojums lietā T‑213/02 SNF/Komisija, Krājums, II‑3047. lpp., 54. punkts, un 2006. gada 25. aprīļa rīkojums lietā T‑310/03 Kreuzer Medien/Parlaments un Padome, Krājumā nav publicēts, 40. un 41. punkts). Tāpat vienīgi fakts, ka apstrīdētās tiesību normas ir daļa no vispārpiemērojama tiesību akta, kas ir īsta direktīva, nevis lēmums EKL 249. panta ceturtās daļas nozīmē, kurš pieņemts direktīvas formā, pats par sevi nav pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka šīs tiesību normas var tieši un individuāli skart privātpersonu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Japan Tobacco un JT International/Parlaments un Padome, 30. punkts, un 2003. gada 6. maija rīkojumu lietā T‑321/02 Vannieuwenhuyze-Morin/Parlaments un Padome, Recueil, II‑1997. lpp., 21. punkts).

95 Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā direktīva gan pēc savas formas, gan pēc sava satura ir vispārpiemērojams tiesību akts, kurš attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un kuram ir juridiska iedarbība attiecībā uz personu kategorijām, kas tajā ir paredzētas vispārēji un abstrakti, proti, visi iekārtu operatori, kuri veic apstrīdētās direktīvas I pielikumā izklāstītās darbības, ieskaitot čuguna vai tērauda ražošanu, un kuru starpā ir prasītāja.

96 Tomēr nevar izslēgt, ka noteiktos apstākļos šāda vispārpiemērojama tiesību akta normas var tieši un individuāli skart noteiktas personas (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑358/89 Extramet Industrie/Padome, Recueil, I‑2501. lpp., 13. punkts; iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā Codorníu/Padome, 19. punkts, un 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores/Padome, Recueil, I‑6677. lpp., 36. punkts).

97 Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar “tieši”, kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai šis pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādas izvērtēšanas iespējas šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izrietētu tikai no Kopienas tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (Tiesas 2004. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑486/01 P Front National/Parlaments, Krājums, I‑6289. lpp., 34. punkts, un 2007. gada 22. marta spriedums lietā C‑15/06 P Regione Siciliana/Komisija, Krājums, I‑2591. lpp., 31. punkts).

98 Vispārējā tiesa uzskata, ka prioritāri ir jāizvērtē, vai prasītāju individuāli skar apstrīdētās tiesību normas. Vispārējā tiesa vienīgi pakārtoti un vajadzības gadījumā izvērtēs, vai prasītāju tieši skar šīs tiesību normas.

99 Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai fiziska vai juridiska persona var uzskatīt, ka vispārpiemērojams tiesību akts to EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē skar individuāli tikai tad, ja šī persona ir skarta kādu noteiktu, tai raksturīgu iezīmju dēļ vai tās īpašās faktiskās situācijas dēļ, salīdzinot ar visām citām personām, un kas tādēļ to izceļ individuāli tāpat kā tos, kuriem lēmums ir adresēts (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann/Komisija, Recueil, 197., 223. lpp.; iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome, 36. punkts, un 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C‑263/02 P Komisija/Jégo‑Quéré, Recueil, I‑3425. lpp., 45. punkts).

100 Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai pienākumi, kas, iespējams, izriet no apstrīdētajām tiesību normām, var individualizēt prasītāju kā adresātu. Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka prasītāja, pirmkārt, lūdz atcelt apstrīdētās direktīvas 4. pantu, kurā ir noteikts, ka ir jābūt emisijas atļaujai, otrkārt, 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu un 12. panta 3. punktu, kuros ir paredzēts pienākums nodot kvotas, kas atbilst kopējam emisiju daudzumam pagājušā kalendārā gada laikā, treškārt, 9. pantu, to lasot kopsakarā ar III pielikuma 1. kritēriju, par VSP noteikšanu un apgalvoto dalībvalstu pienākumu piešķirt iekārtu operatoriem maksimālo emisijas kvotu skaitu un, ceturtkārt, 16. panta 2.–4. punktu saistībā ar sankcijām kvotu nodošanas pienākuma neizpildes gadījumā tiktāl, ciktāl visas šīs tiesību normas ir piemērojamas attiecībā uz čuguna vai tērauda ražotājiem saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 2. pantu, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas I pielikumu.

101 Sava apgalvojuma par to, ka to individuāli ietekmē apstrīdētās tiesību normas, pamatojumam prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka Kopienu likumdevējam saskaņā ar augstāka spēka tiesību normām, ieskaitot pamattiesības, ir jāņem vērā iekšējā tirgū esošo čuguna vai tērauda ražotāju īpašā situācija un it īpaši prasītājas īpašā situācija (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Piraiki-Patraiki u.c./Komisija, 19. punkts; iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Sofrimport/Komisija, 11. punkts, un iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā UEAPME/Padome, 90. punkts).

102 Šajā sakarā ir jānorāda, ka nav nevienas tiešas vai specifiskas tiesību normas, vai tā būtu augstāka juridiska spēka tiesību norma, vai arī atvasināta tiesību norma, kas uzliktu pienākumu Kopienu likumdevējam direktīvas pieņemšanas procesā it īpaši ņemt vērā čuguna vai tērauda ražotāju situāciju, vai pat prasītājas situāciju salīdzinājumā ar citu, ar minētās direktīvas I pielikumu aptverto rūpniecības nozaru operatoru, situāciju (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 17. janvāra spriedumu lietā T‑47/00 Rica Foods/Komisija, Recueil, II‑113. lpp., 41. un 42. punkts; skat. arī Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. maija rīkojumu lietā T‑45/02 DOW AgroSciences/Parlaments un Padome, Recueil, II‑1973. lpp., 47. punkts; 2004. gada 25. maija rīkojumu lietā T‑264/03 Schmoldt u.c./Komisija, Krājums, II‑1515. lpp., 117. punkts, un 2005. gada 16. februāra rīkojumu lietā T‑142/03 Fost Plus/Komisija, Krājums, II‑589. lpp., 61.–65. punkts). Tādējādi it īpaši EKL 174. pantā un 175. panta 1. punktā, kas ir juridiskais pamats Kopienas reglamentējošai rīcībai vides jomā, šāds pienākums nav paredzēts. Turklāt, izņemot norādi uz savām pamattiesībām un noteiktiem vispārējo tiesību principiem, kuri to aizsargā, prasītāja nav atsaukusies ne uz vienu konkrētu augstāka juridiskā spēka tiesību normu, kura uz to īpaši attiecas vai vismaz attiecas uz čuguna un tērauda ražotājiem, un kura, iespējams, varētu būt šāda pienākuma rašanās pamats.

103 Kaut gan ir taisnība, ka, pieņemot vispārpiemērojamu tiesību aktu, Kopienu iestādēm ir jāievēro augstāka juridiskā spēka tiesību normas, ieskaitot pamattiesības, apgalvojums, ka šāds tiesību akts pārkāpj šīs tiesību normas vai pamattiesības, pats par sevi nav pietiekams, lai atzītu privātpersonas celto prasību par pieņemamu, jo atzīšanas par pieņemamu gadījumā tiktu grauta EKL 230. panta ceturtajā daļā minēto prasību būtība, ja vien apgalvotais pārkāpums nav tāds, kas to individualizētu tāpat kā akta adresātu (skat. saistībā ar īpašumtiesībām Pirmās instances tiesas 2005. gada 28. novembra rīkojumu lietā T‑94/04 EEB u.c./Komisija, Krājums, II‑4919. lpp., 53.–55. punkts; šajā ziņā skat. arī Pirmās instances tiesas 2006. gada 29. jūnija rīkojumu lietā T‑311/03 Nürburgring/Parlaments, Krājumā nav publicēts, 65. un 66. punkts). Šajā sakarā prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā Codorníu (20.–22. punkts), kurā prasības pret apstrīdēto regulu pieņemamība izrietēja no vienīgi no īpašības, kas, ņemot vērā apstrīdētās tiesību normas, individualizēja attiecīgo apzīmējumu, pamatojoties uz kuru prasītāja ļoti ilgi bija bijusi vienīgā preču zīmes īpašniece.

104 Katrā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētās tiesību normas, it īpaši emisiju atļaujas sniegšanas pienākums saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu, kvotu nodošanas pienākums saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 3. punktu, to lasot kopsakarā ar tās 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, kā arī sankcijas, kas paredzētas minētās direktīvas 16. panta 2.–4. punktā, aizskartu tās pamattiesības un radītu tai kaitējumu tādā ziņā, ka tā tiktu individualizēta kā adresāts salīdzinājumā ar visiem citiem operatoriem, kurus skar šīs tiesību normas (šajā ziņā skat. iepriekš 103. punktā minēto rīkojumu lietā Nürburgring/Parlaments un Padome, 66. punkts). Šīs tiesību normas vispārēji un abstrakti attiecas uz visiem apstrīdētās direktīvas I pielikumā norādītajiem operatoriem un uz objektīvi noteiktām situācijām. Tādēļ šīs tiesību normas var vienādi ietekmēt visu šo operatoru juridisko stāvokli.

105 Līdz ar to prasītājas argumenti par Kopienu likumdevēja pienākumu ievērot noteiktus vispārējos tiesību principus un pamattiesības neļauj secināt, ka prasītāju individuāli skar apstrīdētās tiesību normas, un tādēļ nav vajadzības izvērtēt, vai šajā ziņā prasītāju tieši skar šīs tiesību normas.

106 Otrkārt, saistībā ar prasītājas argumentu, ka tā ietilpst slēgtā operatoru kategorijā, kurus īpaši skar apstrīdētās tiesību normas, pirmkārt, ir jāatgādina, ka iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt personu, uz kurām attiecas minētā lēmuma apstrīdētais pasākums, skaitu vai pat identitāti nekādā ziņā nenozīmē, ka šis pasākums šīs personas skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šis pasākums ir piemērojams objektīvām tiesiskām vai faktiskām situācijām, kas paredzētas attiecīgajā tiesību aktā (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 8. aprīļa rīkojumu lietā C‑503/07 P Saint-Gobain Glass Deutschland/Komisija, Krājums, I‑2217. lpp., 70. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, tas, ka tiesību akts dažus uzņēmumus ekonomiski skar vairāk nekā citus, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šis akts skar viņus individuāli, jo šī tiesību akta piemērošana notiek saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju (šajā ziņā skat. Tiesas 1997. gada 18. decembra rīkojumu lietā C‑409/96 P Sveriges Betodlares Centralförening un Henrikson/Komisija, Recueil, I‑7531. lpp., 37. punkts; Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. septembra rīkojumu lietā T‑28/07 Fels‑Werke u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 60. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 10. maija rīkojumu lietā T‑391/02 Bundesverband der Nahrungsmittel- und Speiseresteverwertung un Kloh/Parlaments un Padome, Krājums, II‑1447. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

107 Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāju apstrīdētās tiesību normas galvenokārt ietekmē saistībā ar tās objektīvo statusu, pirmkārt, kā iekārtu, kuras emitē siltumnīcas efektu izraisošās gāzes, operatora statusu un, otrkārt, kā čuguna un tērauda ražotāja statusu, un tas notiek tāpat, kā tiek ietekmēts jebkurš cits operators vai čuguna vai tērauda ražotājs, uz kuru attiecas apstrīdētās direktīvas I pielikums. Tādēļ, kaut arī apstrīdētās direktīvas spēkā stāšanās laikā prasītāja ietilpa grupā, kurā bija tikai 15 čuguna vai tērauda ražotāji, kuri veica savu darbību iekšējā tirgū, šis apstāklis pats par sevi nav pietiekams, lai prasītāju individualizētu tāpat kā adresātu salīdzinājumā ar visiem citiem operatoriem, kas veic darbības, kuras aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums, ieskaitot šīs pašas grupas čuguna vai tērauda ražotājus.

108 Turklāt, pat uzskatot, ka čuguna vai tērauda ražotāji ir īpaši skarta operatoru grupa, tiem var būt tādas pašas juridiskas vai faktiskas sekas kā prasītājai saistībā ar objektīvi noteiktu situāciju, proti, saistībā ar to darbību iekļaušanu apstrīdētās direktīvas I pielikumā. Tādējādi tas, ka šiem ražotājiem atšķirībā no citu rūpniecības nozaru ražotājiem nav iespējas vēl vairāk samazināt to siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas un iekasēt no saviem klientiem papildu izmaksas, kas radušās emisijas kvotu pirkšanas rezultātā, ietekmē čuguna vai tērauda ražošanas nozari kopumā un tieši tāpat. Tāpat pēc kvotu tirdzniecības sistēmas ieviešanas šie visi ražotāji ir vienādi pakļauti kvotu tirgus attīstībai un attiecīgo produktu tirgus attīstībai, ieskaitot konkurenci, kas izriet no citām rūpniecības nozarēm vai trešo valstu čuguna vai tērauda ražotājiem.

109 Šajā kontekstā ir arī jānoraida prasītājas tēze, saskaņā ar kuru čuguna vai tērauda ražotāji, kas atrodas iekšējā tirgū, ir noslēgts operatoru loks, kuru sastāvs nevar vairs mainīties. Šajā sakarā Parlaments un Padome pamatoti norāda uz čuguna vai tērauda ražotāju skaita palielināšanos, kuri ietilpst apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomā, pēc Savienības paplašināšanās 2004. gadā, kā arī uz iespēju, ka citas Eiropas valstis, kurās ir metalurģijas nozare, pievienosies Savienībai nākotnē. Turklāt prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētās direktīvas spēkā stāšanās laikā minētajiem čuguna vai tērauda ražotājiem bija īpašas iezīmes, kas tos nošķir no visiem citiem ražotājiem vai jaunajām iekārtām, piemēram, tādējādi, ka tiem bija specifiskas agrākas [emisijas] tiesības (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 13. marta spriedumu lietā C‑125/06 P Komisija/Infront WM, Krājums, I‑1451. lpp., 71.–77. punkts). Pat pieņemot, ka šiem ražotājiem bija emisijas tiesības, kas piešķirtas saskaņā ar Direktīvu 96/61 (skat. šī sprieduma 49. punktu), šīs apgalvotās tiesības, nebūt nebūdamas specifiskas vai pat tādas, kas ir vienīgi prasītājai, būtu vienlīdz lielā mērā piešķirtas visiem operatoriem, kuri veic apstrīdētās direktīvas I pielikumā izklāstītās darbības. Visbeidzot, pēc prasītājas domām, vienīgi fakts, ka iekļūšana attiecīgajā tirgū ir iespējama tikai, iegādājoties jau tirgū esošu ražotāju, neizslēdz to, ka šī ražotāja identitāte vai jaunā tirgus dalībnieka, kas to iegādājas, identitāte mainās un ka tādējādi tiek grozīts attiecīgo ražotāju grupas sastāvs.

110 No tā izriet, ka apstrīdēto tiesību normu juridiskās sekas, proti, pienākumi sniegt kvotu emisijas atļaujas un nodot kvotas, sankcijas šo kvotu neievērošanas gadījumā, kā arī maksimālā kvotu skaita noteikšana saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. pantu, ietekmē operatoru, kuri ir noteikti apstrīdētās direktīvas I pielikumā, ieskaitot operatoru no čuguna vai tērauda ražošanas nozares ekonomisko un juridisko stāvokli tāpat un saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju. Tādēļ šīs tiesību normas nevar nošķirt prasītājas faktisko un juridisko situāciju no citu operatoru situācijas un līdz ar to individualizēt kā tiktu individualizēts adresāts, līdz ar ko nav nepieciešamības izvērtēt, vai apstrīdētās tiesību normas to skar tieši.

111 Treškārt, saistībā ar prasītājas lielumu, tās ikgadējo ražošanas apjomu un tās individuālās ekonomiskās un/vai tehnoloģiskās spējas neesamību vēl vairāk samazināt savas CO 2 emisijas ir jākonstatē, ka prasītāja neizskaidro iemeslus, kādēļ konkurējošiem čuguna vai tērauda ražotājiem nav adaptēšanas problēmu un līdzīgu grūtību atkarībā no to lieluma, ražošanas apjoma un to centieniem samazināt emisijas. Operatoram, kurš ir daudz mazāks un kura čuguna vai tērauda ražošanas apjoms ir mazāks nekā prasītājai, noteikti būs mazāks kvotu daudzums, līdz ar ko proporcionāli tā ekonomiskajām un/vai tehnoloģiskajām grūtībām samazināt savas emisijas būtu jābūt salīdzināmām ar prasītājas attiecīgajām grūtībām. Tomēr saskaņā ar apstrīdētās direktīvas I pielikumu pienākumi, kas izriet no apstrīdētajām tiesību normām, attiecas vienveidīgi un vispārēji uz visiem iekārtu operatoriem, kuru ražošanas apjomi pārsniedz noteiktu norādīto daudzumu neatkarīgi no to lieluma. Turklāt šo pienākumu apjoms ir atkarīgs vienīgi no siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju daudzuma, kas, ja nav pierādījumu par pretējo, var palielināties līdz ar attiecīgās iekārtas lielumu vai ražošanas apjomu, kā rezultātā visi attiecīgie operatori atrodas salīdzināmā situācijā (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 34. punkts). Tādēļ prasītāja nevar pamatoti pastāvēt uz to, ka tā ir īpaši skarta, kas varētu to individualizēt kā adresātu; līdz ar to nav nepieciešamības šajā sakarā izvērtēt, vai prasītāja ir tieši skarta.

112 Ceturtkārt, prasītāja nav pietiekami pierādījusi, ka tās apgalvotā “unikālā norobežošanās situācija”, it īpaši saistībā ar tās grupas restrukturēšanu, varēja to individualizēt salīdzinājumā ar visiem citiem operatoriem. Pat ja tiktu uzskatīts, ka tā ir vienīgais čuguna un tērauda ražotājs kopējā tirgū, kurš ir sācis šādu restrukturēšanu, tas, ka nav citu ražotāju, kuri ietilpst citās apstrīdētās direktīvas I pielikuma aptvertajās nozarēs un kuriem ir līdzīgas sekas pēc apstrīdētās direktīvas īstenošanas tāpēc, ka tie ir vai nu veikuši, vai atteikušies veikt līdzīgas darbības, nav pierādīts. Šajā sakarā prasītājas apgalvojumi, ka citās apstrīdētās direktīvas I pielikuma aptvertajās nozarēs esošie uzņēmumi nevar sastapties ar tādām pašām grūtībām kā prasītāja, ir pārāk vispārēji un hipotētiski, lai varētu izslēgt, ka citi ražotāji ir skarti līdzīgā veidā, kā, piemēram, ražotāji ener