Lieta T‑132/07

Fuji Electric Co. Ltd

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Pārkāpuma pierādīšana – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmums – Jēdziens – Ekonomiska vienība – Atzīšana par vainojamu pārkāpumos

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

2. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

4. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu kopumu

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

5. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Dokumenta pierādījuma vērtības izvērtēšana – Kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

6. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā – Piemērojamība

(Eiropas Vienotā akta preambula; LES 6. panta 2. punkts; EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Dalība sanāksmēs ar pret konkurenci vērstu mērķi

(EKL 81. pants; EEZ līguma 53. pants)

8. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Pienākums uz tiem atbildēt – Neesamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants)

9. Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tas, ka uzņēmums, kurš ir paziņojuma par iebildumiem adresāts, administratīvā procesa laikā atzīst faktiskus vai tiesiskus apstākļus, kas pamato pārkāpuma inkriminēšanu tam – Tiesību celt prasību izmantošanas ierobežošana – Tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincipu pārkāpums

(EKL 81. pants un 230. panta ceturtā daļa; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants un 52. panta 1. punkts)

10. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmums par konkurences noteikumu piemērošanu

(EKL 81. pants; EEZ līguma 53. pants)

11. Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Būtisku formas prasību pārkāpums – Pārbaude pēc tiesas ierosmes

(EKL 81. un 230. pants; EEZ līguma 53. pants)

12. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Meitas sabiedrības izdarīts pārkāpums – Mātessabiedrības atzīšana par vainojamu – Komisijas pierādīšanas pienākums

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Komisijas rīcības brīvība – Vispārējās tiesas neierobežota kompetence – Iespēja ņemt vērā papildu informāciju, kas nav minēta lēmumā, ar kuru uzlikts naudas sods

(LESD 263. un 264. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 4. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunkts)

14. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Paziņojums par iebildumiem – Papildu pierādījumu sniegšana pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Tādas rīcības nepieciešamība, kas ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 26. punkts)

1. Aizliedzot uzņēmumiem slēgt nolīgumus vai piedalīties saskaņotās darbībās, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci iekšējā tirgū, EKL 81. panta 1. punkts attiecas uz saimnieciskām vienībām, no kurām katru veido personāls un materiālo un nemateriālo elementu vienota organizācija un kuras ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu.

Lēmumi, kas pieņemti, piemērojot EKL 81. pantu, to piemērošanas un izpildīšanas mērķiem tomēr ir jāadresē vienībām, kas ir juridiskas personas. Tādēļ, ja Komisija pieņem lēmumu, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, tai ir jāidentificē viena vai vairākas fiziskās vai juridiskās personas, kas var tikt uzskatītas par atbildīgām par attiecīgā uzņēmuma rīcību un kas tāpēc var tikt sodītas, un kurām tiks adresēts lēmums.

(sal. ar 56. un 57. punktu)

2. Ja vairākas personas var personiski saukt pie atbildības par viena un tā paša uzņēmuma konkurences tiesību nozīmē piedalīšanos pārkāpumā, tās ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par minēto pārkāpumu.

Turklāt personiska un solidāra atbildība par viena un tā paša uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā var tikt prasīta no personas, kuras atbildībā vai vadībā tieši atradās uzņēmums pārkāpuma izdarīšanas laikā, un personas, kas tādēļ, ka tā faktiski kontrolēja pirmo personu un noteica tās rīcību tirgū, netieši vadīja šo pašu uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā.

No tā izriet, ka personiskās atbildības princips, saskaņā ar kuru personu var saukt pie atbildības tikai par tās pašas veikto rīcību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver arī tādas personas personīgo atbildību, kura pārkāpuma izdarīšanas laikā ir tieši vadījusi uzņēmumu, kā arī tādas personas personīgo atbildību, kas tajā pašā laikā ir netieši vadījusi šo uzņēmumu.

(sal. ar 58., 59. un 153. punktu)

3. Pierādīšanas pienākuma jautājumā, pirmkārt, lietas dalībniekam vai iestādei, kas norāda uz konkurences normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, no tiesiskā viedokļa pietiekami pierādot, ka fakti veido pārkāpumu, un, otrkārt, uzņēmumam, kas pārkāpuma konstatējuma atspēkošanai izvirza kādu aizstāvības pamatu, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir iestājušies šī aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem.

Pārkāpuma ilgums ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam un kas galvenokārt ir jāpierāda Komisijai.

Šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, bez kura var secināt, ka pierādīšanas pienākums ir izpildīts.

(sal. ar 84. un 85. punktu)

4. Saistībā ar pierādīšanas līdzekļiem, kurus Komisija var izmantot, konkurences tiesībās valdošais princips ir brīva pierādījumu vērtēšana.

Vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas darbības vai nolīguma esamība ir jāsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuru kopums, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt konkurences tiesību pārkāpuma pierādījums. Šādas norādes un sakritības ļauj atklāt ne tikai pret konkurenci vērstu darbību vai nolīgumu pastāvēšanu, bet arī turpinātas pret konkurenci vērstas darbības ilgumu un, pārkāpjot konkurences tiesību normas, noslēgtu līgumu piemērošanas laikposmu.

Katrā ziņā Komisijai ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai pārliecinoši pierādītu pārkāpuma esamību. Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijam. Faktiski pietiek, ka šai prasībai atbilst vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde.

Runājot par pārkāpuma ilgumu, tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisijai ir jābalstās vismaz uz pierādījumiem par faktiem, kas ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram.

(sal. ar 86. un 87. punktu)

5. Saistībā ar dažādiem pierādījumiem piešķiramo pierādīšanas spēku ir jāuzsver, ka, lai novērtētu brīvi iesniegtos pierādījumus, vienīgais nozīmīgais kritērijs ir to ticamība. Atbilstoši pierādījumu jomā vispārīgi piemērojamiem noteikumiem dokumenta ticamība un tātad pierādīšanas spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, tā izstrādāšanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura. Liela nozīme ir jāpiešķir it īpaši tam, ka dokuments ir ticis sagatavots tiešā saistībā ar faktiem vai ka to ir sagatavojis šo faktu aculiecinieks. Dokumenti, no kuriem izriet, ka vairāki uzņēmumi ir savstarpēji sazinājušies tieši ar mērķi iepriekš novērst neziņu par savu konkurentu turpmāko rīcību, pietiekami juridiski pierāda saskaņotas darbības. Turklāt paskaidrojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem.

(sal. ar 88. punktu)

6. Saistībā ar prasību atcelt Komisijas lēmumu, kurā konstatēts konkurences tiesību pārkāpums un tā adresātiem uzlikts naudas sods, tiesas šaubām ir jānāk par labu lēmuma adresātam tādējādi, ka tiesa nevar secināt, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas. Šajā pēdējā situācijā ir jāņem vērā tostarp no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta izrietošais nevainīguma prezumpcijas princips, kas ir daļa no pamattiesībām, kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas turklāt vēl ir apstiprināta Eiropas Vienotā akta preambulā, Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punktā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, ir aizsargātas Eiropas Savienības tiesību sistēmā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcijas princips ir it īpaši piemērojams procesos par konkurences tiesību pārkāpumiem, par kuriem var uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu.

(sal. ar 89. punktu)

7. Uzņēmums, kas publiski nenorobežojas no tādā sanāksmē izlemtā, kurā tas ir piedalījies, vai nolīguma, kura līgumslēdzēja puse tas ir bijis, principā ir pilnībā atbildīgs par piedalīšanos aizliegtas vienošanās īstenošanā. Uzņēmumiem faktiski būtu ļoti viegli izvairīties no riska maksāt lielu naudas sodu, ja tie varētu gūt labumu no piedalīšanās nelikumīgas aizliegtas vienošanās īstenošanā, bet vēlāk panākt naudas soda apmēra samazināšanu, aizbildinoties ar to, ka tiem bijusi tikai ierobežota loma pārkāpuma īstenošanā, neņemot vērā, ka to uzvedība bija mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties konkurencei kaitīgā veidā. No tā izriet, ka, pat pieņemot, ka uzņēmums nebūtu ievērojis visus aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgtos nolīgumus, ar to vien, trūkstot pierādījumiem par to, ka tas būtu publiski norobežojies no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, nepietiek, lai to atbrīvotu no atbildības, kas tam ir radusies tāpēc, ka tas ir piedalījies šajos nolīgumos un ar tiem konstatētajā pārkāpumā.

(sal. ar 100. punktu)

8. Konkurences tiesības nevar interpretēt tādējādi, ka tās uzliek attiecīgajai personai pienākumu administratīvā procesa laikā atbildēt uz tai Komisijas adresēto paziņojumu par iebildumiem. Noteikumos, kuros uzskaitītas uzņēmumu tiesības un pienākumi konkurences tiesībās paredzētajā administratīvajā procesā, un nevienā vispārējo tiesību principā šiem uzņēmumiem nav paredzēts citādāks pienākums, kā sniegt Komisijai informāciju, ko tā tiem ir lūgusi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu. Šāds pienākums turklāt, trūkstot tiesiskam pamatam, būtu grūti savienojams ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu, jo tas apgrūtinātu prasības celšanu tiesā personai, kura kāda iemesla dēļ nebūtu atbildējusi uz paziņojumu par iebildumiem.

Tādējādi, lai gan tāda Komisijas lēmuma likumība, ar kuru konstatēts, ka persona ir pārkāpusi konkurences tiesības, un kurā šī iemesla dēļ tai ir uzlikts naudas sods, ir izvērtējama, ņemot vērā tikai faktus un tiesības, kas ir bijušas spēkā datumā, kad lēmums ir ticis pieņemts, no tā neizriet, ka attiecīgajai personai būtu Komisijai jau administratīvā procesa stadijā jāsniedz visi pierādījumi, kurus tā vēlas varēt izmantot Savienības tiesā tādas celtas prasības atcelt tiesību aktu pamatošanai, kas attiecas uz lēmumu, kurš pieņemts administratīvā procesa noslēgumā.

(sal. ar 124. un 158. punktu)

9. Ja konkurences noteikumu pārkāpuma procedūrā attiecīgā persona nolemj labprātīgi sadarboties un administratīvajā procesā skaidri vai netieši atzīst faktiskos vai tiesiskos aspektus, kas pamato to, ka tai tiek inkriminēts pārkāpums, netiek ierobežota tās tiesību iesniegt prasību izmantošana saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.

Ja nav šajā ziņā tieši paredzēta juridiskā pamata, šāds ierobežojums ir pretrunā tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincipiem. Turklāt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un iespēju vērsties objektīvā tiesā ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, bet atbilstoši šīs hartas 52. panta 1. punktam visiem tajā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos.

(sal. ar 159. punktu)

10. Nelabvēlīga akta pamatojumam ir jāļauj veikt efektīvu tā likumības pārbaudi un jāsniedz ieinteresētajai personai norādes, kas vajadzīgas, lai tā zinātu, vai lēmums ir vai nav pamatots, un šāda pamatojuma pietiekamais raksturs ir jānovērtē atkarībā no lietas apstākļiem, it īpaši akta satura, norādītā pamatojuma rakstura un interesēm, kādas adresātiem var būt paskaidrojumu saņemšanā.

Lai atbilstu iepriekš minētajiem uzdevumiem, pietiekamam pamatojumam ir skaidrā un nepārprotamā veidā jāatspoguļo Savienības iestādes, apstrīdētā akta autores, argumentācija.

Turklāt, ja lēmums par EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā ar vainojamības pārkāpumā noteikšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu.

(sal. ar 162. punktu)

11. Prasības atcelt lēmumu par EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta piemērošanu ietvaros, tas, ka prasītāja izvirzīja pamatu pēc būtības par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nevis pamatojuma trūkumu vai nepietiekamību, proti, pamatu par būtisku formas prasību pārkāpumu EKL 230. panta izpratnē, neliedz tiesai iespēju šādu pamatu izvirzīt pēc savas ierosmes, kad tas ir absolūts pamats, ko tiesa var celt pēc savas ierosmes vai tai tas pat ir jādara, ja vien tiek ievērots sacīkstes princips.

(sal. ar 163. punktu)

12. Konkurences noteikumu piemērošanā ar to, ka meitassabiedrībai ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nepietiek, lai izslēgtu iespēju, ka tās rīcība tiek inkriminēta mātessabiedrībai, it īpaši ja meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka neatkarīgi, bet gan būtībā pilda mātessabiedrības sniegtos norādījumus.

Šādos apstākļos Komisijai principā ir jāpierāda, ka viena vai vairākas mātessabiedrības ir faktiski izmantojušas noteicošu ietekmi pār savas meitassabiedrības rīcību tirgū, un tas ir jāveic, pamatojoties uz faktisko apstākļu kopumu, kuru starpā it īpaši ir iespējamās vadības pilnvaras, kuras viena vai vairākas mātessabiedrības ir īstenojušas pār savu meitassabiedrību. Parasti meitassabiedrības pamatkapitāla vairākuma īpašumtiesības var ļaut mātessabiedrībai faktiski īstenot izšķirošu ietekmi pār tās meitassabiedrību un īpaši tās uzvedību tirgū.

Tomēr līdzdalība mazākuma dalībnieka statusā var ļaut mātessabiedrībai faktiski īstenot noteicošu ietekmi pār meitassabiedrības uzvedību tirgū, ja tai ir piešķirtas tiesības, kas pārsniedz tādas tiesības, kādas parasti tiek piešķirtas mazākuma akcionāriem, lai aizsargātu to finanšu intereses, un kas, tās pārbaudot atbilstoši pārliecinošu netiešu juridisku vai ekonomisku pierādījumu kopuma metodei, ir tādas, kas var pierādīt, ka pār meitassabiedrības uzvedību tirgū ir īstenota izšķiroša ietekme. Tādējādi Komisija var sniegt pierādījumus par faktiskas izšķirošas ietekmes īstenošanu, pateicoties netiešu pierādījumu kopumam, pat ja šiem netiešajiem pierādījumiem atsevišķi nav pietiekama pierādīšanas rakstura.

Faktiska vienas vai vairāku mātessabiedrību vadības tiesību izmantošana pār to meitassabiedrību var tieši izrietēt no piemērojamo tiesību noteikumu vai starp mātessabiedrībām atbilstoši šiem tiesību noteikumiem noslēgta līguma par to kopīgās meitassabiedrības vadību īstenošanas. Mātessabiedrības iesaistīšanās meitassabiedrības vadībā apmēru var apliecināt arī tas, ka meitassabiedrības vadībā ir vairākas personas, kas veic vadības pienākumus mātessabiedrībā. Šāda pienākumu apvienošana noteikti nostāda mātessabiedrību situācijā, kad tā var noteicoši ietekmēt meitassabiedrības uzvedību tirgū, jo tā ļauj mātessabiedrības vadības locekļiem, īstenojot savas vadības funkcijas meitassabiedrībā, rūpēties par to, lai tās rīcības virziens tirgū atbilstu mātessabiedrības vadošo orgānu izstrādātajām vadlīnijām. Šāda pienākumu apvienošana noteikti nostāda mātessabiedrību situācijā, kad tā var noteicoši ietekmēt meitassabiedrības uzvedību tirgū, jo tā ļauj mātessabiedrības vadības locekļiem, īstenojot savas vadības funkcijas meitassabiedrībā, rūpēties par to, lai tās rīcības virziens tirgū atbilstu mātes sabiedrības vadošo orgānu izstrādātajām vadlīnijām. Šādu mērķi var sasniegt pat tad, ja viens vai vairāki mātessabiedrības darbinieki, kas uzņemas vadības funkcijas meitassabiedrībā, nedarbojas mātessabiedrības pārstāvju statusā. Visbeidzot, vienas vai vairāku mātessabiedrību iesaistīšanās meitassabiedrības pārvaldē var izrietēt no pirmās darījumu attiecībām ar otro. Tādējādi, ja mātessabiedrība ir arī tās meitassabiedrības piegādātāja vai kliente, tās interesēs īpaši ir vadīt pēdējās ražošanas vai izplatīšanas darbības, lai pilnībā izmantotu peļņu, kas radusies šādi veiktas vertikālas integrācijas rezultātā.

Turklāt, lai mātessabiedrību uzskatītu par atbildīgu savas meitassabiedrības veiktajām darbībām, nekur nav prasīts pierādīt, ka minētā mātessabiedrība ir tieši piedalījusies vai zināja par pārmestajām darbībām. Faktiski nav runas ne par kūdīšanu uz pārkāpumu starp mātessabiedrību un meitassabiedrību, ne vēl jo mazāk par mātessabiedrības iesaisti minētajā pārkāpumā, bet gan par to, ka laikā, kad pārkāpums tika izdarīts, mātessabiedrība un meitassabiedrība tirgū darbojās vienoti, kas dod Komisijai tiesības lēmumu, ar kuru uzlikts naudas sods, adresēt sabiedrību grupas mātessabiedrībai.

(sal. ar 179.–184. un 196. punktu)

13. Pārsniedzot vienkāršu tiesiskuma pārbaudi, veiktu saskaņā ar LESD 263. pantu celtu prasību atcelt tiesību aktu, kas ļauj vienīgi noraidīt prasību atcelt tiesību aktu vai atcelt apstrīdēto aktu, kā ir paredzēts LESD 264. pantā, neierobežotā kompetence ļauj Savienības tiesai grozīt apstrīdēto aktu arī bez atcelšanas, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai, piemēram, grozītu par konkurences noteikumu pārkāpumu uzliktā naudas soda summu.

No tā izriet, ka tajās jomās, kurās Komisija ir saglabājusi rīcības brīvību, piemēram, attiecībā uz naudas soda palielinājuma likmi pārkāpuma ilguma dēļ vai vajadzību nodrošināt, lai sods būtu preventīvs, vai uzņēmuma administratīvajā procesā veiktās sadarbības kvalitātes un lietderības novērtēšanā, it īpaši salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, tas, ka tiesiskuma pārbaude norisinās saskaņā ar LESD 263. pantu celtas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, attiecas tikai uz acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamību un principā neliedz Savienības tiesai izmantot savu neierobežoto kompetenci.

Izmantojot neierobežoto kompetenci, Savienības tiesas kompetencē ir saskaņā ar kritērijiem, kas atbilstoši gadījumam ir noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktā vai Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, novērtēt naudas soda atbilstošo raksturu. Šis pēdējais vērtējums var pamatot Komisijas lēmumā, ar kuru uzlikts naudas sods, neminētas papildu informācijas iesniegšanu un ņemšanu vērā.

(sal. ar 208. un 209. punktu)

14. Paziņojumam par iebildumiem jādod iespēja ieinteresētajām personām faktiski uzzināt, kādu rīcību Komisija tām pārmet, un šī prasība ir ievērota tad, ja galīgajā lēmumā ieinteresētās personas netiek vainotas par pārkāpumiem, kas atšķiras no tiem, kuri paredzēti paziņojumā par iebildumiem, un ja tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām ir bijusi iespēja sniegt paskaidrojumus.

Lai gan uzņēmumam lēmumā inkriminētie pārkāpumi nedrīkst atšķirties no tiem, kas ir minēti paziņojumā par iebildumiem, attiecībā uz izmantotajiem faktiem tas tā nav, jo saistībā ar tiem pietiek ar to, ka par visiem uzņēmumu apsūdzībai izmantotajiem faktiem attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja ieņemt nostāju. Faktiski nevienā tiesību normā Komisijai nav aizliegts pēc paziņojuma par iebildumiem sniegšanas paziņot lietas dalībniekiem jaunus dokumentus, kuri, pēc tās domām, pamato tās apgalvoto, ja vien uzņēmumiem ir dots nepieciešamais laiks izteikt savu viedokli par šo jautājumu.

(sal. ar 238. punktu)

15. Lai gan datums, kurā pierādījumi tiek iesniegti Komisijai, tiešām ietekmē to kvalificēšanu par tādiem, kuriem ir papildu vērtība, tā kā šī kvalifikācija ir atkarīga no to nodošanas datumā Komisijas lietas materiālos jau esošajiem pierādījumiem, tas vien, ka šie pierādījumi ir nodoti pēc paziņojuma par iebildumiem paziņošanas, neizslēdz iespēju, ka tiem vēl var būt būtiska papildu vērtība, lai gan administratīvais process ir vēlā stadijā. It īpaši lūgumā saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, kas iesniegts pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, uzņēmums var koncentrēties uz faktiem, kas, pēc tā domām, nav pietiekami juridiski pierādīti, lai sniegtu būtisku papildu vērtību salīdzinājumā ar pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā.

Vēl paziņojuma par sadarbību 26. punktā ir tikai minēts Komisijas procesuāls pienākums. Tajā ir paredzēts tikai tas, ka uzņēmuma sadarbībai vai līdzdalībai pārkāpuma pierādījumu sniegšanā nav nekādas vērtības, ja tā ir notikusi tikai pēc paziņojuma par iebildumiem paziņošanas. Turklāt šāda sadarbība var būt ļoti noderīga, ja sniegtie pierādījumi Komisijai iepriekš nebija zināmi un tie ir tieši saistīti ar iespējamā pārkāpuma smagumu vai ilgumu.

(sal. ar 239. un 240. punktu)

2011. GADA 12. JŪLIJA SPRIEDUMS — LIETA T‑132/07

FUJI ELECTRIC/KOMISIJA

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 12. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Pārkāpuma pierādīšana – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība

Lieta T‑132/07

Fuji Electric Co. Ltd, agrākā Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd tiesību pārņēmēja, Kavasaki [Kawasaki] (Japāna), ko pārstāv F. Šapats [P. Chappatte] un P. Valters [P. Walter], solicitors,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault], pēc tam – K. Lūiss [X. Lewis], Dž. Burke [J. Bourke] un F. Ronkess Aherbēks [F. Ronkes Agerbeek] un visbeidzot – N. Kāns [N. Khan] un F. Ronkess Aherbēks, pārstāvji, kuriem palīdz Dž. Holmss [J. Holmes], barrister,

atbildētāja,

par prasību daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) un samazināt Fuji Electric Holdings un Fuji Electric Systems uzlikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 9. februāra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Tiesvedības priekšvēsture, kā izriet galvenokārt no Komisijas veiktajiem atzinumiem Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumā C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ir šāda.

1. Attiecīgā prece

2 Gāzes izolācijas slēgiekārtas (turpmāk tekstā – “GIS”) tiek izmantotas, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tās ir smagas elektriskas iekārtas, kas tiek izmantotas kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās.

3 Apakšstacijas ir elektriskās palīgcentrāles, kas konvertē elektrisko strāvu. Papildus transformatoram elektrisko apakšstaciju sastāvdaļas ir kontroles sistēma, releji, baterijas, lādētāji un slēgiekārta. Slēgiekārtas funkcija ir aizsargāt transformatoru no pārslodzes un/vai izolēt shēmu un transformatoru, kurā ir defekts.

4 Slēgiekārtas var būt gāzes izolācijas, gaisa izolācijas vai hibrīdizolācijas, ja tajās tiek kombinētas divas iepriekš minētās tehnoloģijas. GIS tiek pārdotas visā pasaulē kā ekspluatācijai gatavo elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai kā detaļas, kas ir uzstādāmas šādās apakšstacijās. Tās veido aptuveni no 30 līdz 60 % no šo apakšstaciju kopējās cenas.

5 Apstrīdētais lēmums attiecas uz GIS projektiem, kuru spriegums ir lielāks vai vienāds ar 72,5 kV (turpmāk tekstā – “GIS projekti”); tajos ietilpst GIS kā individuālas preces, ieskaitot visus ar tām saistītos pakalpojumus (transportu, uzstādīšanu, izmēģināšanu, izolāciju utt.), un GIS saturošas ekspluatācijai gatavas apakšstacijas, kurās ietvertas GIS un citas apakšstacijas sastāvdaļas, tādas kā transformatori un visi ar tām saistītie pakalpojumi (transports, kabeļi, uzstādīšana, izolācija utt.).

2. Attiecīgie uzņēmumi

6 Fuji Electric Holdings Co. Ltd (turpmāk tekstā – “FEH”) ir holdinga sabiedrība, kas ietilpst Fuji grupā, kura vada vairākas operacionālas meitas sabiedrības, tostarp Fuji Electric Systems Co. Ltd (turpmāk tekstā – “FES”). Fuji grupa ražo un pārdod plašu preču klāstu, ieskaitot GIS projektus. Fuji grupas darbību GIS jomā veica it īpaši FEH un FES.

7 2002. gada 1. oktobrī Fuji grupa savu darbību GIS jomā nodeva Japan AE Power Systems Corp. (turpmāk tekstā – “JAEPS”), kopsabiedrībai, kurā tai pieder 30 % pamatkapitāla, bet Hitachi Ltd un Meidensha Corp. pieder pārējās daļas, proti, attiecīgi 50 % un 20 % apmērā.

3. Administratīvais process

8 2004. gada 3. martā ABB Ltd paziņoja Komisijai par to, ka GIS projektu nozarē pastāv pret konkurenci vērsta prakse, un pauda mutvārdu lūgumu par atbrīvošanu no naudas soda saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

9 Prakse, par kuru ziņoja ABB, ietvēra GIS projektu pārdošanas koordinēšanu pasaules mērogā, ietverot tirgu sadalīšanu, kvotu piešķiršanu un attiecīgo tirgus daļu uzturēšanu, GIS projektu piešķiršanu šajā ziņā izvēlētiem ražotājiem un konkursa procedūru manipulēšanu (manipulācijas ar piedāvājumiem), lai šie līgumi tiktu piešķirti šiem ražotājiem, cenu noteikšanu ar sarežģītas kārtības palīdzību saistībā ar GIS projektiem, kas nebija piešķirti, licences līgumu laušanu ar sabiedrībām, kas nebija aizliegtās vienošanās dalībnieces, un apmaiņu ar slepenu informāciju par tirgu.

10 ABB iesniegtais mutvārdu lūgums par atbrīvošanu no naudas sodiem 2004. gada 7. maijā tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāliem pierādījumiem. 2004. gada 25. aprīlī Komisija piešķīra ABB nosacītu atbrīvojumu.

11 Pamatojoties uz ABB paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes vairāku sabiedrību, kuras darbojas GIS nozarē, telpās.

12 No 2004. gada 14. maija līdz 25. maijam Areva grupa sadarbojās ar Komisiju un tai saskaņā ar paziņojumu par sadarbību iesniedza dažādus dokumentālus pierādījumus, kā arī informāciju.

13 2004. gada 30. jūlijā grupa, kuras mātes sabiedrība bija VA Technologie AG (turpmāk tekstā – “VA Tech grupa”), sadarbojās ar Komisiju un tai saskaņā ar paziņojumu par sadarbību iesniedza dažādus dokumentālus pierādījumus, kā arī informāciju.

14 Kopš 2004. gada 9. septembra Hitachi grupas vai JAEPS pārstāvji arī sadarbojās ar Komisiju un tai saskaņā ar paziņojumu par sadarbību iesniedza dokumentālus pierādījumus, kā arī informāciju.

15 2004. gada 4. oktobrī FEH un FES atbildēja uz informācijas pieprasījumu, ko tām bija adresējusi Komisija saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), 18. pantu (turpmāk tekstā – “atbilde uz 2004. gada 4. oktobra informācijas pieprasījumu”). Tajā pašā dienā ABB arī atbildēja uz Komisijas informācijas pieprasījumu.

16 2004. gada 4. novembrī Mitsubishi Electric System Corp. (turpmāk tekstā – “Melco”) iesniedza Komisijai lūgumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību saistībā ar tās “atskaiti par piedalīšanos zināmu vienošanos īstenošanā attiecībā uz GIS [projektu] tirgu”.

17 2004. gada 5. novembrī Areva grupa sniedza atbildi uz Komisijas informācijas pieprasījumu.

18 2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bez FEH un FES bija adresēts ABB, akciju sabiedrībai Alstom, akciju sabiedrībai Areva, Areva T & D AG, Areva T & D Holding SA un Areva T & D SA (turpmāk tekstā kopā – “Areva grupas sabiedrības”), Hitachi un Hitachi Eiropa Ltd (turpmāk tekstā kopā – “Hitachi grupas sabiedrības”), JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (turpmāk tekstā – “Schneider”), Siemens AG, Toshiba Corp., kā arī piecām VA Tech grupas sabiedrībām, ieskaitot VA Technologie.

19 2006. gada 30. jūnijā FEH un FES noteiktajā termiņā iesniedza Komisijai savus apsvērumus, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem. Pielikumā atbildei uz paziņojumu par iebildumiem tās iesniedza vairākas liecības un dokumentus, saistībā ar kuriem ir pieprasīta konfidencialitāte. ABB, Alstom, Areva grupas sabiedrības, Hitachi grupas sabiedrības vai JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens un Toshiba rakstveidā atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem noteiktajos termiņos.

20 Ar 2006. gada 12. jūlija vēstuli FEH un FES sadarbojās ar Komisiju un tai iesniedza saskaņā ar paziņojumu par sadarbību dažādus dokumentālus pierādījumus, kā arī informāciju.

21 2006. gada 14. jūlijā ABB nosūtīja Komisijai “atbildes uz paziņojumu par iebildumiem papildinājumu”.

22 2006. gada 18. un 19. jūlijā Komisija uzklausīja sabiedrības, kurām bija adresēts paziņojums par iebildumiem.

23 2006. gada 25. augustā Komisija nodeva procesa dalībnieču rīcībā, lai tās sniegtu komentārus, izvilkumus no FEH un FES atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālās versijas, FEH un FES 2006. gada 12. jūlija pieprasījumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, ABB atbildes uz paziņojumu par iebildumiem papildinājumu un papildu dokumentus.

24 2006. gada 11. septembrī FEH un FES iesniedza apsvērumus par ABB atbildes uz paziņojuma par iebildumiem papildinājumu.

25 2006. gada 29. septembra vēstulē FEH un FES Komisijai sniedza jaunu liecību, kas nāca no kāda no to bijušajiem darbiniekiem – M. H.

26 2006. gada 10. novembra vēstulē FEH un FES Komisijai paziņoja savus apsvērumus par Hitachi grupas sabiedrību vai JAEPS sniegtajām piezīmēm, kas tai tika nosūtītas 2006. gada 29. septembra vēstulē, par pārvaldību JAEPS iekšienē.

27 2006. gada 14. novembra vēstulē Komisija lūdza FEH un FES sniegt papildu piezīmes par vairākiem pierādījumiem, ko tās uzskatīja par svarīgiem galīgā lēmuma pieņemšanai. FEH un FES atbildēja 2006. gada 21. novembra vēstulē.

4. Apstrīdētais lēmums

28 2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 10. janvāra Oficiālajā Vēstnesī (OV C 5, 7. lpp.). FEH un FES tas tika paziņots 2007. gada 9. februārī.

29 Bez FEH un FES lēmums bija adresēts ABB, Alstom un Areva grupas sabiedrībām, Hitachi grupas sabiedrībām, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (turpmāk tekstā – “Reyrolle”), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba un VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

30 Apstrīdētā lēmuma 113.–123. apsvērumā Komisija norādīja, ka dažādie uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem, lai it īpaši paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā precizēja, ka GIS projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz kopējo “Japānas” kvotu un kopējo “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī (turpmāk tekstā – “GQ nolīgums”), tika paredzēti noteikumi, kas atļāva piešķirt GIS projektus gan Japānas ražotājiem, gan Eiropas ražotājiem un noteikt to vērtību atbilstoši kvotai. Turklāt apstrīdētā lēmuma 124.–132. apsvērumā Komisija precizēja, ka dažādie uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija vienojušies par nerakstītu nolīgumu (turpmāk tekstā – “vispārējais nolīgums”), saskaņā ar kuru GIS projekti Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, kopā apzīmētas kā GIS projektu “mītnes valstis”, bija paredzēti vienīgi attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā ar GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika ieskaitīti attiecīgajās kvotās.

31 GQ nolīgumā bija ietverti arī noteikumi par tās informācijas apmaiņu starp abām ražotāju grupām, kura nepieciešama karteļa darbībai un kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, par attiecīgo konkursu manipulēšanu un par cenu noteikšanu GIS projektiem, kas nevarēja tikt piešķirti. Saskaņā ar GQ nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt saskaņā ar nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt piedāvājumus par GIS projektiem Eiropā.

32 Komisija uzskata, ka GIS projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem bija regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī un kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” [E grupas nolīgums par GQ nolīguma īstenošanu] (turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, kas regulē GIS projektu piešķiršanu citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem bija jāvienojas vai tiem tika noteikta minimālā cena.

33 Apstrīdētā lēmuma 142. apsvērumā Komisija konstatēja, ka GQ nolīgumā un EQ nolīgumā, kā arī aizliegtās vienošanās organizēšanas un funkcionēšanas vajadzībām dažādie aizliegtās vienošanās dalībnieki bija identificēti ar kodiem, ko veido cipari Eiropas dalībnieku gadījumā un burti Japānas dalībnieku gadījumā. Sākotnējie kodi no 2002. gada jūlija tika aizvietoti ar numuriem.

34 Apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punktā Komisija konstatēja, ka FEH bija pārkāpusi EKL 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu, piedaloties nolīgumu un saskaņotu darbību kopumā GIS projektu nozarē EEZ laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam, un apstrīdētā lēmuma 1. panta h) punktā konstatēja, ka FES bija piedalījusies pārkāpumā šajā pašā laika posmā. Turklāt apstrīdētā lēmuma 1. panta k) punktā Komisija konstatēja, ka JAEPS bija piedalījusies šajā pašā pārkāpumā laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam.

35 Par apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajiem pārkāpumiem FEH un FES minētā lēmuma 2. panta d) punktā tika uzlikts solidāri maksājams naudas sods EUR 2 400 000 apmērā un 2. panta f) punktā solidāri kopā ar JAEPS un Hitachi maksājams naudas sods EUR 1 350 000 apmērā.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

36 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 19. aprīlī, FEH un FES cēla šo prasību. Tajā tās it īpaši norādīja, ka prasības pieteikums, tā pielikumi un kancelejā iesniegtie dokumenti ietver konfidenciālu informāciju, kuru nedrīkst izpaust trešām personām.

37 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva vairākus jautājumus un lūgumu iesniegt dokumentus lietas dalībniekiem. Lietas dalībnieki uz to atbildēja noteiktajā termiņā.

38 Vēstulē, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēta 2010. gada 26. janvārī, FEH un FES veica zināmas piezīmes par tiesas sēdes ziņojumu, kas tām bija paziņots 2010. gada 11. janvārī, par brīdi, kad tās bija nodevušas savu darbību GIS jomā JAEPS, un to, kad tās bija ieguvušas JAEPS daļas.

39 Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2010. gada 9. februāra tiesas sēdē. FEH un FES it īpaši precizēja, ka tās negatavojās ar savām piezīmēm par tiesu sēdes ziņojumu pakārtoti Vispārējā tiesā izvirzīt pamatu par apstrīdētajā lēmumā izvirzītajām faktiskajām kļūdām tiktāl, ciktāl tajā FES kā JAEPS mātes sabiedrība ir vainota pārkāpumā saistībā ar pēdējās dalību darbībās GIS jomā laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2003. gada 30. septembrim. Tiesas sēdē Vispārējā tiesa veica jaunu procesa organizatorisko pasākumu, aicinot FEH un FES precizēt prasības pieteikumā formulētā konfidencialitātes nodrošināšanas lūguma priekšmetu (skat. iepriekš 36. punktu). FEH un FES piezīmes un iepriekš minētais procesa organizatoriskais pasākums tika ierakstīti tiesas sēdes protokolā. 2010. gada 23. februāra vēstulē FEH un FES noteiktajā termiņā precizēja lūguma nodrošināt konfidencialitāti priekšmetu.

40 Mutvārdu process tika pabeigts 2010. gada 3. martā.

41 Ar 2010. gada 25. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa atsāka mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva lietas dalībniekiem jaunus jautājumus. Tiem it īpaši tika lūgts norādīt, kādas sekas, pēc to domām, šajā lietā izriet no Tiesas 2010. gada 1. jūlija sprieduma lietā C‑407/08 P Knauf Gips/Komisija (Krājums, I‑6375. lpp.) 87.–92. punkta. Lietas dalībnieki atbildēja uz Vispārējās tiesas jautājumiem noteiktajos termiņos.

42 Mutvārdu process tika pabeigts 2011. gada 10. janvārī.

43 2011. gada 22. jūnija vēstulē FEH un FES pārstāvji informēja Vispārējo tiesu, to pamatojot ar dokumentiem, ka no 2011. gada 1. aprīļa FES bija beigusi pastāvēt, jo tā tika iekļauta FEH, kura pati bija mainījusi nosaukumu un tagad saucās Fuji Electric Co. Ltd (turpmāk tekstā – “prasītāja”). Ar Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 2011. gada 29. jūnija lēmumu šī vēstule tika iekļauta lietas materiālos, par ko tika informēta Komisija.

44 Prasītājas, agrākās FEH, FES tiesību pārņēmējas, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punktu tiktāl, ciktāl tajā ir norādīts, ka FEH inkriminētais pārkāpums ir turpinājies pēc 2000. gada septembra;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta h) punktu;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktu tiktāl, ciktāl tajā FES ir atzīta par solidāri atbildīgu par uzliktā naudas soda samaksu;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu tiktāl, ciktāl tajā FEH un FES ir atzītas par solidāri atbildīgām par uzliktā naudas soda samaksu;

– samazināt FEH un FES uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

45 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais vērtējums

46 Kaut gan FEH un FES šo prasību cēla kopīgi, to intereses tās ietvaros nebija vienādas un pārklājas tikai daļēji, kā izriet no prasības pieteikuma punktiem, kuros ir rezumēts šīs lietas priekšmets. Tomēr kopš 2011. gada 1. aprīļa FEH un FES intereses ir apvienotas prasītājas personā.

47 Šajā lietā prasītāja būtībā lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punktu tiktāl, ciktāl Komisija uzskata FEH par personīgi atbildīgu par pārkāpumu laika periodā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim, un apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktu tiktāl, ciktāl Komisija šī iemesla dēļ uzlika FEH solidāri ar FES samaksāt naudas sodu EUR 2 400 000 apmērā. Šo prasījumu punktu pamatojumā tā izvirza trīs pamatus attiecīgi par acīmredzamām kļūdām vērtējumā, tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un nevainīguma prezumpcijas pārkāpumiem, noteikumu pierādīšanas pienākumu sadales jomā pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

48 Turklāt prasītāja lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta h) punktu tiktāl, ciktāl Komisija uzskata FES par personīgi atbildīgu par pārkāpumu laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam, un apstrīdētā lēmuma 2. panta d) un f) punktu tiktāl, ciktāl Komisija šī iemesla dēļ ir uzlikusi FES solidāri ar FEH naudas sodu EUR 2 400 000 apmērā un solidāri ar FEH, JAEPS un Hitachi – naudas sodu EUR 1 350 000 apmērā. Šī prasījumu punkta pamatojumā prasītāja ceturtā pamata ietvaros izvirza acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

49 Prasītāja turklāt lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu tiktāl, ciktāl Komisija ir pamatojusies uz atzinumu, ka FEH un FES varēja uzskatīt par personiski atbildīgām par JAEPS dalību pārkāpumā laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam, un Komisija tām šī iemesla dēļ ir uzlikusi solidāri ar JAEPS un Hitachi naudas sodu EUR 1 350 000 apmērā. Šī prasījumu punkta pamatojumā prasītāja ceturtā un piektā pamata ietvaros min acīmredzamas kļūdas vērtējumā.

50 Visbeidzot, prasītāja lūdz samazināt FEH un FES apstrīdētā lēmuma 2. panta d) un f) punktā uzliktos naudas sodus. Šī prasījumu punkta pamatošanai prasītāja izvirza argumentus sestā pamata ietvaros.

1. Par prasījumiem daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu

51 Prasījumu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu pamatojumā prasītāja izvirza piecus pamatus.

52 Pirmajos trīs pamatos prasītāja būtībā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punkts un 2. panta d) punkts ir atceļami, jo Komisija ir konstatējusi vai ir pamatojusies uz konstatējumu, ka FES ir pārkāpusi EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim, datumam, kad Fuji grupa savas darbības GIS jomā nodeva JAEPS. Pirmais pamats ir par to, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā un pārkāpusi tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nevainīguma prezumpciju un in dubio pro reo principu, apstrīdētajā lēmumā secinot, ka FEH turpināja būt no GQ nolīguma izrietošās aizliegtās vienošanās dalībniece pēc Japānas dalībnieku sanāksmes, kas norisinājās 2000. gada septembrī “vai ap to laiku”. Otrais pamats ir par to, ka Komisija esot pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākuma sadali. Trešais pamats ir par to, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

53 Ceturtajā pamatā prasītāja apgalvo, ka 1. panta h) punkts un 2. panta d) un f) punkts ir atceļami tiktāl, ciktāl Komisija uzskata FES par solidāri atbildīgu par uzliktā naudas soda samaksu, jo tie esot pamatoti ar acīmredzami kļūdainu lietas faktu vērtējumu, saskaņā ar kuru FES varot uzskatīt par personīgi atbildīgu par pārkāpumu laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.

54 Piektajā pamatā prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punkts ir atceļams tiktāl, ciktāl tas ir pamatots ar kļūdainu lietas faktu vērtējumu, saskaņā ar kuru FEH un FES kā JAEPS mātes sabiedrības varot uzskatīt par personīgi un solidāri ar Hitachi un JAEPS atbildīgām par pārkāpumu laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam.

Ievada apsvērumi par uzņēmumiem, uz kuriem attiecas apstrīdētā lēmuma 1. panta g) un h) punktā konstatētais pārkāpums, un par FEH un FES tāpēc radušos atbildību

55 Pirms prasītājas izvirzīto piecu pamatu izskatīšanas ir jāprecizē, kuri uzņēmumi ir tie, par kuru piedalīšanos pārkāpumā apstrīdētā lēmuma 1. panta g) un h) punktā tiek vainotas FEH un FES.

56 Šajā ziņā jāatgādina, ka konkurences tiesības attiecas uz “uzņēmumiem” un ka šajā ziņā uzņēmuma jēdziens ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma priekšmetu (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau, Recueil, 2999. lpp., 11. punkts; Vispārējās tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95 DSG/Komisija, Recueil, II‑2603. lpp., 124. punkts, un 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑325/01 DaimlerChrysler/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts). Aizliedzot uzņēmumiem it īpaši slēgt nolīgumus un piedalīties saskaņotās darbībās, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci iekšējā tirgū, EKL 81. panta 1. punkts attiecas uz saimnieciskām vienībām, no kurām katru veido personāls un materiālo un nemateriālo elementu vienota organizācija un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑6/89 Enichem Anic/Komisija, Recueil, II‑1623. lpp., 235. punkts, un 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑11/89 Shell/Komisija, Recueil, II‑757. lpp., 311. punkts).

57 Lēmumi, kas pieņemti, piemērojot EKL 81. pantu, to piemērošanas un izpildīšanas mērķiem tomēr ir jāadresē vienībām, kas ir juridiskas personas (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, sauktu par “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 978. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05 Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 59. punkts). Tādēļ, ja Komisija pieņem lēmumu, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, tai ir jāidentificē viena vai vairākas fiziskās vai juridiskās personas, kas var tikt uzskatītas par atbildīgām par attiecīgā uzņēmuma rīcību un kas tāpēc var tikt sodītas, un kurām tiks adresēts lēmums (šajā ziņā skat. iepriekš 56. punktā minēto spriedumu lietā Hydrotherm Gerätebau, 11. punkts).

58 Saskaņā ar personiskās atbildības principu (Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 48/69 Imperial Chemical Industries/Komisija, Recueil, 619. lpp., 131.–141. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 78. punkts, un 2007. gada 11. decembra spriedums lietā C‑280/06 ETI u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts; skat. arī ģenerāladvokātes Kokotes [Kokott] secinājumus saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā ETI u.c., Krājums, I‑10892. lpp., 71. un nākamie punkti), atbilstoši kuram personu var saukt pie atbildības vienīgi par tās rīcību (ģenerāladvokāta Kosmas [Cosmas] secinājumi saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, Krājums, I‑4130. lpp., 74. punkts), principā personai, kas vadījusi attiecīgo uzņēmumu laikā, kad tas ir izdarījis pārkāpumu, ir par šo pārkāpumu jāatbild, pat ja dienā, kad ir pieņemts lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums, uzņēmums ir nonācis citas personas atbildībā vai vadībā (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑297/98 P SCA Holding/Komisija, Recueil, I‑10101. lpp., 27. punkts, un lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I‑9925. lpp., 37. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P Cascades/Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 79. punkts).

59 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja vairākas personas var personiski saukt pie atbildības par viena un tā paša uzņēmuma konkurences tiesību nozīmē piedalīšanos pārkāpumā, tās ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par minēto pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1974. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents/Komisija, Recueil, 223. lpp., 41. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P Metsä‑Serla u.c./Komisija, Recueil, I‑10065. lpp., 33. un 34. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 54., 524. un 525. punkts; 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03 Tokai Carbon u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 62. punkts, un iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 57.–62. punkts). Turklāt no šiem spriedumiem izriet, ka personiski un solidāri pie atbildības par viena un tā paša uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā var saukt personu, kuras tiešā atbildībā vai vadībā ir atradies uzņēmums pārkāpuma izdarīšanas laikā, un personu, kura tādēļ, ka tā faktiski ir kontrolējusi pirmo personu un noteikusi tās rīcību tirgū, netieši vadīja šo pašu uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā (šajā ziņā skat. arī Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 40., 43. un 44. punkts). No tā izriet, ka iepriekš 58. punktā minētā judikatūra ir jāsaprot tā, ka tā attiecas gan uz tās personas personisko atbildību, kas tieši vadīja uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā, gan uz tās personas personisko atbildību, kas tajā pašā laikā netieši vadīja minēto uzņēmumu.

60 Iepriekš 56.–59. punktā norādītā judikatūra ir pēc analoģijas piemērojama EEZ līguma 53. pantam un Komisijas lēmumiem, kas pieņemti, piemērojot šo pantu.

61 No apstrīdētā lēmuma un it īpaši tā 5.–87. apsvērumā veiktā “nozares, uz kuru attiecas procedūra”, apraksta un 28.–44. apsvērumā un 482. apsvērumā veiktā “uzņēmumu, uz kuriem attiecas procedūra”, vai tikai šiem uzņēmumiem piemērotās “atšķirīgās attieksmes” apraksta izriet, ka Komisija ir it īpaši no uzņēmumiem, kas ir piedalījušies apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajā pārkāpumā, identificējusi vienotu organizāciju, kuru veido personāls un materiāli un nemateriāli elementi un kas veica Fuji grupas darbības GIS jomā laika posmā laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2002. gada 30. septembrim (turpmāk tekstā – “pirmais uzņēmums”), no vienas puses, un vienotu organizāciju, kuru veido personāls un materiāli un nemateriāli elementi un kas veica Fuji grupas, Hitachi un Meidensha darbības GIS jomā, kas tika nodotas JAEPS, laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam (turpmāk tekstā – “otrais uzņēmums”), no otras puses.

62 Turklāt no apstrīdētā lēmuma 379. apsvēruma izriet, ka FEH un FES tika uzskatītas par personīgi un solidāri atbildīgām par pirmā uzņēmuma dalību pārkāpumā laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2002. gada 30. septembrim. No apstrīdētā lēmuma 32., 33. un 373. apsvēruma secināms, ka tāpēc FEH un FES radusies atbildība izriet no tā, ka tās “pārvaldīja” vai vadīja “citu starpā” pirmo uzņēmumu šajā laika posmā un tādējādi bija tieši iesaistītas šī uzņēmuma dalībā pārkāpumā.

63 Turklāt no apstrīdētā lēmuma 380. apsvēruma izriet, ka FEH un FES tika uzskatītas par personīgi un solidāri kopā ar Hitachi un JAEPS atbildīgām par otrā uzņēmuma dalību pārkāpumā laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam. Vēl it īpaši no apstrīdētā lēmuma 380., 385. un 402. apsvēruma izriet, ka FEH un FES tāpēc radusies atbildība izriet tikai no tā, ka tās ar Hitachi bija noteikušas JAEPS – to kopējās meitas sabiedrības, kuras tiešā atbildībā atradās otrais uzņēmums, – uzvedību tirgū, un ka tās tādējādi bija netieši iesaistītas šī uzņēmuma veiktajā pārkāpumā JAEPS mātes sabiedrību statusā.

64 Tieši šo iepriekš minēto atzinumu aspektā ir jāizvērtē pirmie pieci prasītājas izvirzītie pamati. Ērtības un procesuālās ekonomijas dēļ divi pirmie pamati par acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kā arī tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nevainīguma prezumpcijas un in dubio pro reo principa pārkāpumiem un noteikumu par pierādīšanas pienākuma sadali pārkāpumu ir jāizskata kopīgi.

Par pirmo un otro pamatu par acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kā arī tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nevainīguma prezumpcijas un in dubio pro reo principa pārkāpumiem un noteikumu par pierādīšanas pienākuma sadali pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

65 Pirmajā un otrajā pamatā prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un ir pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākuma sadali tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punktā tā ir uzskatījusi FEH par personīgi atbildīgu par pirmā uzņēmuma dalību pārkāpumā laika posmā no Japānas dalībnieku sanāksmes, kas notika 2000. gada septembrī “vai ap to laiku”, līdz 2002. gada 30. septembrim, datumam, kad Fuji grupa nodeva savas darbības GIS jomā JAEPS, un tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā tā tāpēc ir piespriedusi FEH solidāri ar FES samaksāt naudas sodu EUR 2 400 000 apmērā. Komisija neesot sniegusi juridiski pietiekamus pierādījumus, kas esot tās pienākums, par to, ka pirmais uzņēmums būtu turpinājis būt “no GQ nolīguma izrietošās aizliegtās vienošanās” dalībnieks, kura esot turpinājusies pēc Japānas dalībnieku sanāksmes, kas notika 2000. gada septembrī “vai ap to laiku”. Turklāt Komisijas argumentācijā šajā ziņā esot pieļautas vairākas acīmredzamas kļūdas pierādījumu vērtējumā.

66 Komisija apstrīd prasītājas argumentus un lūdz noraidīt pirmo un otro pamatu kā nepamatotus.

Vispārējās tiesas vērtējums

67 Pirms pirmā un otrā pamata analīzes veikšanas pēc būtības ir jānosaka precīzs šajos pamatos ietvertās apstrīdēšanas priekšmets, kā arī apstrīdētā lēmuma apsvērumi, uz kuriem attiecas šī apstrīdēšana, un jāatgādina noteikumi, kas ir piemērojami EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma pierādīšanai un uzņēmuma dalības šādā pārkāpumā pierādīšanai.

– Par precīzu pirmajā un otrajā pamatā ietvertās apstrīdēšanas priekšmetu

68 Šajā lietā prasītāja neapstrīd ne pirmā uzņēmuma dalību pārkāpumā laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada septembrim, ne FEH personīgo atbildību par šo dalību. Turklāt tā neapstrīd to, ka FEH kopā ar citām sabiedrībām ir vadījusi pirmo uzņēmumu laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim.

69 Turklāt, lai gan prasītāja rūpīgi nošķir “no GQ nolīguma izrietošu aizliegto vienošanos”, kas esot beigusies pēc Siemens un Hitachi aiziešanas, no “aizliegtās vienošanās, kas izriet no jaunā plāna” un kas esot sākusies 2002. gada vidū, tā tomēr neizvirza konkrētus pamatus vai argumentus par Komisijas apstrīdētā lēmuma 2., 3., 248., 270.–299. apsvērumā veiktajiem vērtējumiem, ka dažādie nolīgumi un saskaņotās darbības, kas notika no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam, bija tikai dažādas vienota un kopīga plāna izpausmes. Tādējādi nevar uzskatīt, ka tā pirmajā un otrajā pamatā būtu atbilstoši apstrīdējusi minētos vērtējumus un tāpēc apstrīdējusi pārkāpuma vienoto un turpināto raksturu.

70 Visbeidzot, prasītāja neapstrīd to, ka otrais uzņēmums piedalījās pārkāpumā laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam. Tā apstrīd tikai to, ka FEH varēja rasties jebkāda atbildība, un tādējādi to, ka tai tāpēc varēja tikt uzlikts naudas sods, jo tā nebija noteikusi JAEPS rīcību tirgū un tādējādi nebija iesaistīta kā JAEPS mātes sabiedrība otrā uzņēmuma dalībā pārkāpumā (skat. turpinājumā 173. un nākamos punktus).

71 Savukārt prasītāja pārmet Komisijai, ka tā ir kļūdaini novērtējusi tai iesniegtos pierādījumus, kā arī ir pārkāpusi tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, nevainīguma prezumpcijas principu un in dubio pro reo principu un ir pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākuma sadali, uzskatot, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētais pārkāpums ir turpinājies laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim un ka pirmais uzņēmums esot turpinājis tajā piedalīties, par ko FEH varētu būt personīgi atbildīga saistībā ar vadību, kas tai bija pār šo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī. Saskaņā ar tās teikto Komisija apstrīdētajā lēmumā nav, juridiski pietiekami un nepieļaujot acīmredzamas kļūdas vērtējumā, sniegusi pierādījumus – pierādījumus, kas tai bija jāsniedz, par to, ka pirmais uzņēmums bija turpinājis FEH vadībā piedalīties apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajā pārkāpumā, kas pats esot turpinājies laika posmā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam.

72 Komisija apgalvo, ka šīs lietas apstākļos Fuji grupas sabiedrībām bija jāpierāda, ka pirmais uzņēmums bija beidzis piedalīties pārkāpumā attiecīgajā laika posmā.

73 Ievērojot lietas dalībnieku argumentus, ir jāizvērtē, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka pārkāpums ar pirmā uzņēmuma līdzdalību ir turpinājies laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim.

– Par apstrīdētā lēmuma apsvērumiem, uz kuriem attiecas pirmajā un otrajā pamatā ietvertā apstrīdēšana

74 Komisijas vērtējumi, pirmkārt, par apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētā pārkāpuma turpināšanos laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim un, otrkārt, par pirmā uzņēmuma līdzdalību šajā pārkāpumā šajā pašā laika posmā ir šādi.

75 Apstrīdētā lēmuma 323. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka šie nolīgumi un/vai saskaņotās darbības GIS projektu ražotāju starpā ir ilgušas no 1988. gada 15. aprīļa līdz vismaz 2004. gada 11. maijam. Minētajā apsvērumā veiktā norāde uz “1998. gadu” “1988. gada” vietā acīmredzot apstrīdētā lēmuma kontekstā ir drukas kļūda, kas ir jālabo.

76 Apstrīdētā lēmuma 324., 326. un 373. apsvērumā tā norādīja, ka FEH un FES bija piedalījušās pārkāpumā laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa, datuma, kad tika pieņemti un stājās spēkā GQ un EQ nolīgumi, līdz 2004. gada 11. maijam, datumam, kas notika pēdējā aizliegtās vienošanās dalībnieku darba sanāksme, kuru pēkšņi pārtrauca Komisijas pārbaudes. 324. apsvērumā veiktā norāde uz “1998. gadu” “1988. gada” vietā acīmredzot apstrīdētā lēmuma kontekstā ir drukas kļūda, kas ir jālabo.

77 Apstrīdētā lēmuma 177.–216. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi “aizliegtās vienošanās attīstības hronoloģisko secību”. Šajā ziņā tā apstrīdētā lēmuma 178. un 179. apsvērumā ir konstatējusi:

“(178) Siemens beidza piedalīties aizliegtās vienošanās sanāksmēs 1999. gada septembrī, un tai sekoja Hitachi un Schneider/VA Tech 2000. gadā. Siemens nepiedalīšanās bija īpaši destabilizējoša no Eiropas skatu punkta, jo šī sabiedrība bija bijusi Eiropas grupas sekretāre kopš 1988. gada un bija galvenā tirgus dalībniece gan Eiropā, gan ārpus tās. Tomēr aizliegtās vienošanās darbība turpinājās un [Alstom] pārņēma Eiropas grupas sekretāres amatu. Ar dalībnieku skaitu, kas salīdzinājumā ar 1988. gadu bija samazinājies, loģistika tika vienkāršota, jo sarežģītā struktūra vairs nebija pamatota.

(179) 2002. gadā Siemens, Hitachi un VA Tech no jauna kļuva par aizliegtās vienošanās dalībniecēm [..].”

78 Apstrīdētā lēmuma 270.–299. apsvērumā Komisija norādīja iemeslus, kāpēc tā uzskatīja, ka “visas šīs lietas vienošanās ir raksturīgas vienam un turpinātam pārkāpumam”. Apstrīdētā lēmuma 279. apsvērumā tā it īpaši norādīja, ka “zināmi aizliegtās vienošanās dalībnieki ir apgalvojuši, ka aizliegtā vienošanās attīstoties kopš 2002. gada bija mainījusies un tāpēc [bija] jāuzskata, ka bija notikuši divi atsevišķi pārkāpumi, nevis vienots un turpināts pārkāpums”. Tomēr apstrīdētā lēmuma 279.–299. apsvērumā Komisija norādīja informāciju, kas, pēc tās domām, liecināja, ka dažādie nolīgumi un saskaņotās darbības, kas notika no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam, bija tikai dažādas viena un kopīga plāna izpausmes, un precizēja, ka sadalīt šādu turpinātu rīcību, kurai raksturīgs viens mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos nebūtu dabīgi.

79 Apstrīdētā lēmuma 284. apsvērumā Komisija norādīja:

“ABB sniedza aprakstīto darbību izskaidrojumu, kas ir saskanīgs ar faktiem un lietas materiālu dokumentiem, ieskaitot rakstveida nolīgumus. Šo uzņēmumu liecības, saskaņā ar kurām esot notikuši divi viens otram sekojuši pārkāpumi, ievērojami atšķiras attiecībā uz pirmā pārkāpuma beigu datumu [skat. turpinājumā 290. apsvērumu]. Šīs pretrunīgās liecības atšķiras arī no pārbaudē izņemtajiem dokumentālajiem pierādījumiem. Dziļāka analīze atklāj, ka šīs pretrunīgās liecības faktiski ir vienkārši apgalvojumi (no kuriem neviens nav izteikts faktu rašanās laikā), kuri nav pamatoti ar nevienu pierādījumu no faktu rašanās laika vai tādu pierādījumu, kas pārliecinoši pierādītu, ka aizliegtā vienošanās par GIS [projektiem] būtu beigusies kādā no norādītajiem datumiem. Tie nav faktu pierādījumi, bet gan lietas dalībnieku ierosināti faktu vērtējumi vai secinājumi no liecībām, kas ietvertas pēc šajā procesā iesaistīto sabiedrību aizstāvības advokātu lūguma sarakstītajos dokumentos. Lietas dalībnieki kā datumus, kuros aizliegtā vienošanās faktiski esot beigusi pastāvēt, tiecas norādīt datumus, kuros pēc to viedokļa tā darbojās neefektīvāk.”

80 Apstrīdētā lēmuma 290. apsvērumā turklāt ir norādīts:

“Komisija nevar balstīties uz Areva grupas sabiedrību, Melco, Hitachi grupas sabiedrību [vai] JAEPS un Toshiba paziņojumiem saistībā ar to attiecīgajiem apgalvojumiem, ka aizliegtā vienošanās esot pirmoreiz beigusies vai nu 1997. gadā (Areva grupas sabiedrības [lūgumā saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, skat. iepriekš 12. punktu]), vai 1999. gada septembrī (Melco [atbildē uz paziņojumu par iebildumiem] un Toshiba [atbildē uz paziņojumu par iebildumiem]), vai nu 1999. gadā pēc Siemens izstāšanās (Hitachi grupas sabiedrības [vai] JAEPS [atbildē uz paziņojumu par iebildumiem]), vai arī ap 2000. gada septembri ([FEH un FES atbildē uz paziņojumu par iebildumiem]). Šajā aspektā to paziņojumi nav ticami, jo tie ir savstarpēji pretrunīgi un, kā jau norādīts, tie ir pretrunā lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem. Melco, Toshiba, Fuji, ABB, Alstom, Reyrolle/VA Tech un Magrini/Schneider (vēlāk – VAS un pēc tam VA Tech) ir turpinājušas piedalīties daudzpusējās sanāksmēs 2000. un/vai 2001. gadā (skat. iepriekš 191.–198. apsvērumu). Turklāt tie ir neviennozīmīgi un nepārliecinoši.”

81 Apstrīdētā lēmuma 191.–198. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi pierādījumus, kurus iesniegušas ABB vai Fuji grupas sabiedrības un kas, pēc Komisijas domām, pierāda, ka aizliegtā vienošanās turpināja pastāvēt pēc Siemens izstāšanās 1999. gada septembrī, kurai sekoja Hitachi un “Schneider/VA Tech” 2000. gadā, un pirms to pakāpeniskās atgriešanās no 2002. gada marta. Vispirms Komisija apstrīdētā lēmuma 191.–196. apsvērumā ir norādījusi uz dokumentiem, kurus paziņojusi ABB savā lūgumā par atbrīvošanu no naudas sodiem (skat. iepriekš 8. punktu) un kuri ietver virkni telefaksu, ar kuriem laika posmā no 2000. gada 18. decembra līdz 2001. gada 22. janvārim apmainījās ABB, Melco un Alstom saistībā ar sanāksmēm un GIS projektu piešķiršanu. Pēc tam apstrīdētā lēmuma 197. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi dokumentu, kuru ir iesniegusi ABB savā lūgumā par atbrīvošanu no naudas sodiem un kurā ir ietverts “komitejas sanāksmju” saraksts, kas aptver daļu no 2000.–2001. gada perioda un kurš ir datēts ar 2000. gada 12. maiju. Tā ir norādījusi, ka no šī saraksta izriet, ka šo sanāksmju dalībnieces bija Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco un Toshiba, bet ne Siemens un “JAEPS (Hitachi)”, kas atbilst ABB paziņojumam 2004. gada 4. oktobra atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu (skat. iepriekš 15. punktu), “saskaņā ar kuru šīs divas pēdējās sabiedrības nebija aizliegtās vienošanās dalībnieces tajā laikā”. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 198. apsvērumā Komisija ir minējusi virkni dokumentu, kurus iesniegušas FEH un FES savā lūgumā saskaņā ar paziņojumu par sadarbību un ABB 2004. gada 7. maija papildinājumā savam lūgumam par atbrīvošanu no naudas sodiem (skat. iepriekš 10. punktu), izklāstot nolīgumus, kas noslēgti starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem par astoņiem GIS projektiem, kuriem aizliegtās vienošanās ietvaros ir atsauces numuri [konfidenciāli] ( ), kas pierāda, ka aizliegtā vienošanās darbojās visā šajā laika posmā.

82 Komisija ir arī apstrīdētā lēmuma 372. apsvērumā konstatējusi, ka pirmais uzņēmums turpināja būt aizliegtās vienošanās dalībnieks pēc Japānas dalībnieku sanāksmes, kas notika 2000. gada septembrī “vai ap to laiku”. Apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā ir norādīts:

“(372) Lai sauktu pie atbildības pareizās juridiskās vienības Fuji [grupā], ir jānošķir divi periodi: pirms un pēc darbību GIS [jomā] nodošanas no Fuji [grupas] JAEPS 2002. gada 1. oktobrī.

(373) [FEH] un [FES] ir piedalījušās šajā lēmumā aprakstītajās slepenajās darbībās vismaz no 1988. gada 15. aprīļa (datuma, kurā Fuji pievienojās GQ nolīgumam) līdz 2002. gada 30. septembrim (darbības GIS [jomā] Fuji [grupa] nodeva JAEPS 2002. gada 1. oktobrī). [FEH] pieder 100 % [FES] kapitāla.

Fuji izvirzītie argumenti

(374) Fuji atzīst, ka tā bija paziņojumā par iebildumiem norādītās aizliegtās vienošanās dalībniece laikā no 1988. gada līdz 2000. gada septembrim, bet ne ilgāk. Fuji esot beigusi būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci “vēlākais 2000. gada septembrī vai ap to laiku. Fuji nekad nav piedalījusies jaunajā plānā”, jo Fuji vēlāk neesot piedalījusies kopīgās sapulcēs ar Eiropas piegādātājiem, kā arī vairs neesot apmainījusies ar informāciju.

(375) Fuji apgalvo, ka, pat ja daži [tās] piegādāti līgumu projekti (skat. 198. apsvērumu) “atbilstoši to formulējumam bija spēkā arī pēc šī datuma (2000. gada septembra), Fuji neesot bijusi spējīga darboties uz to pamata pēc 2000. gada septembra, jo visi “konkursu termiņi esot beigušies pirms vairākiem mēnešiem”. Turklāt Fuji esot sapratusi, ka iepriekšējie līgumi, kas saistīti ar GQ nolīgumu, vairs nebija saistoši aizliegtās vienošanās dalībniekiem; Fuji nav uzvarējusi nevienā no uzskaitītajiem konkursiem un tādējādi nav guvusi nekādu labumu no šiem nolīgumiem.”

Komisijas vērtējums

(376) Ņemot vērā, ka Fuji nebija komitejas “Eiropa/Japāna” biedre, tai nebija jātiekas ar Eiropas ražotājiem ne menedžmenta, ne darba grupu ietvaros, bet tikai ikgadējās sanāksmēs. Turklāt ikgadējām sanāksmēm nebija būtiskas nozīmes aizliegtās vienošanās praktiskā īstenošanā, kā netieši ir apstiprinājusi Fuji, atzīstot, ka tā ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece arī 2000. gadā (gadā, kad nenotika neviena ikgadējā sanāksme).

(377) Fuji paziņojumu, ka tā esot atstājusi aizliegto vienošanos ap 2000. gada septembri, nav apstiprinājusi neviena no dalībniecēm, uz kurām attiecas šis process, kaut gan tām šī informācija tika iesniegta komentēšanai. Fuji paziņojums turklāt nav skaidrs, jo vietām tā apgalvo, ka tās aiziešana no aizliegtās vienošanās esot notikusi “2000. gada septembrī vai ap to laiku”, bet citur šajā pašā dokumentā, ka tas notika “vēlākais 2000. gada septembrī”. Fuji arī apgalvo, ka “pēdējā nolīguma veidlapa, ko saņēma [Oz.], bija datēta ar 2000. gada 28. septembri” un ka “Fuji neturpināja sazināties ar GQ nolīguma aizliegto vienošanos pēc šī datuma”. Tas nozīmē, ka Fuji bija jāiesniedz “noorganizēts” piedāvājums klientam, lai radītu iespaidu par zināmu konkurenci par projektu, bet tā nav sniegusi nevienu pierādījumu, ka tā būtu atteikusies no projekta vai iesniegusi piedāvājumu konkurences apstākļos. Vēl saskaņā ar [I. H.] apgalvoto Fuji atstāja aizliegto vienošanos “nedaudz pēc Siemens”, bet ir konstatēts, ka Siemens izstājās 1999. gada septembrī. Šis paziņojums turklāt nav apstiprināts ne ar vienu norādi vai pierādījumu lietas materiālos, kas ļautu apliecināt, ka tā ir publiski norobežojusies no aizliegtās vienošanās 2000. gada septembrī.

(378) Visbeidzot, pat ja Komisijai būtu jāatzīst, ka starp aizliegto vienošanos un Fuji līdz JAEPS izveidošanai nenotika nekāda apmaiņa, tai ir arī jāņem vērā, ka Fuji savā komercdarbībā nevarēja neņemt vērā informāciju, ar kuru jau bija notikusi apmaiņa, un ka jau noslēgtie līgumi joprojām bija spēkā. Saskaņā ar lietas materiālos esošajiem pierādījumiem un it īpaši Fuji sniegto informāciju, tā bija piedalījusies noteiktos 198. apsvērumā norādītajos nolīgumos, kuri bija spēkā ilgāk par 2000. gada septembri un par kuru neievērošanu bija paredzēts sods. Lai gan Komisija sniedza Fuji iespēju komentēt un sniegt papildu pierādījumus, lai apstrīdētu šos secinājumus, Fuji nav sniegusi nevienu pierādījumu, kas liecinātu, ka tā būtu atkāpusies no šiem nolīgumiem, tos būtu faktiski apstrīdējusi vai ka tā tos nav ievērojusi. Gluži pretēji tas, ka visi “konkursu termiņi bija beigušies pirms vairākiem mēnešiem”, kā norāda Fuji, tikai pastiprina secinājumu, ka nolīgumi jau bija pieņemti un stājušies spēkā. Turklāt tas, ka Fuji beigās šajos konkursos neuzvarēja (kas arī nav pierādīts), neietekmē iepriekš minētos secinājumus. Pirmkārt, Fuji piedalījās visos uzskaitītajos nolīgumos, bet nebija ne to organizatore, ne obligāti labuma guvēja. Tās esamība sarakstā nozīmēja, ka tai bija jāiesniedz piedāvājumi, bet ne noteikti jābūt izvēlētajai kandidātei. Otrkārt, pat ja tā būtu bijusi aizliegtās vienošanās dalībnieku izvēlētā kandidāte (ko Fuji nav ne apgalvojusi, ne pierādījusi), tik un tā nebūtu pilnībā garantēts, ka tā galu galā iegūtu pasūtījumu, jo citi pretendenti, kas nebija aizliegtās vienošanās dalībnieki, varētu būt veiksmīgāki par to.

(379) 334. un 373. apsvērumā minēto iemeslu dēļ [FEH] un [FES] ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par Fuji dalību pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2002. gada 30. septembrim.”

– Par noteikumiem, kas ir piemērojami EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma un uzņēmuma piedalīšanās šādā pārkāpumā pierādīšanai

83 Tā kā lietas dalībniekiem ir strīds par pierādīšanas pienākuma sadali to starpā un vispārīgāk par to, vai šajā lietā ir vai nav ievēroti noteikumi, kas ir piemērojami EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma pierādīšanai un uzņēmuma piedalīšanās šādā pārkāpumā pierādīšanai, vispirms ir jāatgādina šajā jomā piemērojamās tiesības.

84 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādīšanas pienākuma jomā, pirmkārt, lietas dalībniekam vai iestādei, kas apgalvo, ka ir noticis konkurences normu pārkāpums, par to ir jāsniedz pierādījumi, ar ko juridiski pietiekami tiek pamatoti pārkāpuma fakti, un, otrkārt, uzņēmumam, kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu aizstāvības pamatu, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir iestājušies šī aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi būtu jāatsaucas uz citiem pierādījumiem (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 50. punkts; tāpat šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 78. punkts). Pārkāpuma ilgums turklāt ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam un kas galvenokārt ir jāpierāda Komisijai (Vispārējās tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑43/92 Dunlop Slazenger/Komisija, Recueil, II‑441. lpp., 79. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 51. punkts).

85 Šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, kuram trūkstot var secināt, ka pierādījums ir sniegts (šajā ziņā skat. iepriekš 84. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 79. punkts, un iepriekš 84. punktā minēto spriedumu lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 53. punkts).

86 Saistībā ar pierādīšanas līdzekļiem, kurus Komisija var izmantot šajā ziņā, konkurences tiesībās valdošais princips ir brīva pierādījumu vērtēšana (Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 63. punkts; Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 273. punkts). Tā kā aizliegums piedalīties pret konkurenci vērstās darbībās un nolīgumos, kā arī pārkāpējiem piemērojamie sodi ir vispārzināmi, ir ierasts, ka darbības, kas ir ietvertas tādā rīcībā un nolīgumos, norisinās slepeni, ka sanāksmes norisinās slepeni, visbiežāk trešā valstī, un ka ar tām saistītie dokumenti tiek samazināti līdz minimumam. Pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tiešā veidā apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tādus kā sanāksmes protokoli, tie parasti ir tikai fragmentāri un izkaisīti, kā rezultātā bieži noteiktas detaļas jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai nolīguma pastāvēšana ir jāsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot kopsakarā un nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums konkurences tiesību pārkāpumam (iepriekš 84. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 55.–57. punkts). Šādas norādes un sakritības ļauj atklāt ne tikai pret konkurenci vērstu darbību vai nolīgumu pastāvēšanu, bet arī turpinātas pret konkurenci vērstas darbības ilgumu un, pārkāpjot konkurences tiesību normas, noslēgtu līgumu piemērošanas laika posmu (Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑113/04 Technische Unie/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 166. punkts).

87 Katrā ziņā Komisijai ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai pierādītu pārkāpuma esamību (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. un 72. punkts un tajos minētā judikatūra, un iepriekš 86. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering/Komisija, 179. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 217. punkts). Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijam. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šiem kritērijiem (skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering/Komisija, 180. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 218. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 57. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās “PVC II”, 768.–778. punkts un it īpaši 777. punkts). Par pārkāpuma ilgumu judikatūrā ir prasīts, lai gadījumā, ja trūkst pierādījumu, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisija balstītos vismaz uz pierādījumiem, kas attiecas uz tādiem faktiem, kas ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram (iepriekš 86. punktā minētais spriedums lietā Technische Unie/Komisija, 169. punkts, 84. punktā minētais spriedums lietā Dunlop Slazenger/Komisija, 79. punkts, un iepriekš 84. punktā minētais spriedums lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 51. punkts).

88 Saistībā ar dažādiem pierādījumiem piešķiramo pierādīšanas spēku ir jāuzsver, ka, lai novērtētu brīvi iesniegtos pierādījumus, vienīgais nozīmīgais kritērijs ir to ticamība (iepriekš 86. punktā minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 63. punkts, skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00 Mannesmannröhren‑Werke/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 84. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 86. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 273. punkts). Atbilstoši pierādījumu jomā vispārīgi piemērojamiem noteikumiem dokumenta ticamība un tātad pierādīšanas spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, tā izstrādāšanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1053. punkts; tiesneša Vesterdorfa [Vesterdorf], pildot ģenerāladvokāta pienākumus, sniegtie secinājumi Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumam lietā T‑1/89 Rhône‑Poulenc/Komisija, Recueil, II‑867., II‑869., II‑956. lpp.). Liela nozīme ir jāpiešķir it īpaši tam, ka dokuments ir ticis sagatavots tiešā saistībā ar faktiem (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑157/94 Ensidesa/Komisija, Recueil, II‑707. lpp., 312. punkts) vai ka to ir sagatavojis šo faktu aculiecinieks (iepriekš 86. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 207. punkts). Dokumenti, no kuriem izriet, ka vairāki uzņēmumi ir savstarpēji sazinājušies tieši ar mērķi iepriekš novērst neziņu par savu konkurentu turpmāko rīcību, pietiekami juridiski pierāda saskaņotu darbību esamību (šajā ziņā skat. Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 175. un 179. punkts). Turklāt paskaidrojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 207., 211. un 212. punkts).

89 Visbeidzot jāatgādina, ka tādas tiesas uzdevums, kurā ir ierosināta prasība saskaņā ar EKL 230. pantu (jaunajā redakcijā – LESD 263. pants) atcelt tiesību aktu – Komisijas lēmumu, kurā konstatēts konkurences tiesību pārkāpums un tā adresātiem uzlikts naudas sods, ir izvērtēt, vai pierādījumi un citi Komisijas lēmumā minētie faktori ir pietiekami pārkāpuma pastāvēšanas pierādīšanai (iepriekš 86. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 174. un 175. punkts, šajā ziņā skat. arī iepriekš 57. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās “PVC II”, 891. punkts). Tiesas šaubām ir jānāk par labu lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresātam tādējādi, ka tiesa nevar secināt, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas (iepriekš 86. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 177. punkts, un iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Groupe Danone/Komisija, 215. punkts). Šajā pēdējā situācijā ir jāņem vērā tostarp no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 2. punkta izrietošais nevainīguma prezumpcijas princips, kas ir daļa no pamattiesībām, kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas turklāt vēl ir apstiprināta Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punktā, kā arī 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV C 364, 1. lpp.) 47. pantā, ir aizsargātas Eiropas Savienības tiesību sistēmā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcijas princips ir it īpaši piemērojams procesos par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, par kuriem var uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumi lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts, un lietā C‑235/92 P Montecatini/Komisija, Recueil, I‑4539. lpp., 175. un 176. punkts; iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Groupe Danone/Komisija, 216. punkts).

90 Tas, vai ir noticis pārkāpums, ir jānovērtē tikai atkarībā no Komisijas lēmumā, kurā konstatēts minētais pārkāpums, savāktajiem pierādījumiem, un vienīgais būtiskais jautājums tātad būtībā ir tas, vai, ņemot vērā šos pierādījumus, ir vai nav pierādīts pārkāpums (iepriekš 88. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija, 726. punkts).

91 Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama saistībā ar EEZ līguma 53. pantu un Komisijas, piemērojot šo pantu, pieņemtajiem lēmumiem.

92 Tieši iepriekš 84.–91. punktā aprakstīto noteikumu aspektā ir jāpārbauda, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi pietiekami ticamus, precīzus un saskanīgus pierādījumus, lai, kopīgi vērtējot un pēc prasītājas sniegto alternatīvo izskaidrojumu pārbaudes, varētu pārliecinoši uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētais pārkāpums ar pirmā uzņēmuma piedalīšanos ir turpinājies laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim, par ko FEH var personīgi saukt pie atbildības, jo tā vadīja minēto uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī.

– Par to pierādījumu analīzi, ar kuriem ir pamatots apstrīdētais lēmums

93 Ievadā jāatgādina galvenie fakti, ar kuriem Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pamatojusi vērtējumu, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētais pārkāpums ir turpinājies ar pirmā uzņēmuma piedalīšanos laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim.

94 Apstrīdētā lēmuma 290. apsvērumā Komisija norādīja, ka tā noraida paziņojumus, ko sniegušas FEH un FES, Areva grupas sabiedrības, Melco, Hitachi grupas sabiedrības vai JAEPS un Toshiba, saskaņā ar kuriem aizliegtā vienošanās pirmo reizi beidzās 1997. gada laikā vai 1999. gada septembrī, vai arī 1999. gada laikā pēc Siemens aiziešanas, vai pat ap 2000. gada septembri, jo šie paziņojumi nebija ticami vai arī bija divdomīgi vai nepārliecinoši, jo tie bija savstarpēji pretrunīgi un pretrunā lietas materiālos esošajiem pierādījumiem (skat. iepriekš 80. punktu). Komisija šajā pašā apstrīdētā lēmuma 290. apsvērumā, kas lasāms kopā ar 191.–198. apsvērumu, norāda, ka pirmais uzņēmums, kā arī citi uzņēmumi turpināja piedalīties daudzpusējās sapulcēs 2000. un/vai 2001. gadā. Pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai pierādītu, ka aizliegtā vienošanās turpināja darboties ar pirmā uzņēmuma dalību pēc Schneider/VA Tech aizliešanas 2000. gada 13. decembrī, ir tie, kas ir minēti iepriekš 81. punktā.

95 Vispirms runājot par noteiktu aizliegtās vienošanās dalībnieku savstarpēji nosūtītajiem faksiem laikā no 2000. gada 18. decembra līdz 2001. gada 22. janvārim par sapulcēm un GIS projektu piešķiršanu, ir jānorāda, ka, gluži kā atzīst Komisija, uzņēmumi, uz kuriem attiecas šī nosūtīšana, ir tikai Alstom (vēlākā Areva), Melco un ABB. Tādējādi, kā pareizi norāda prasītāja, lai gan šī nosūtīšana, kas notika faktu notikumu laikā, ticami un precīzi apliecina aizliegtās vienošanās darbības laikā ap 2000. gada decembri un 2001. gada janvāri, tā savukārt šajā ziņā nesniedz nekādas norādes par to, ka pirmais uzņēmums pats tajā būtu piedalījies.

96 Turpinot par 2000. gada 12. maija sarakstu, tajā tiešām ir konstatētas trīspadsmit “komitejas sanāksmes”, kas bija paredzētas laikā no 2000. gada 18. maija līdz 2001. gada 17. maijam. Šo “komitejas sanāksmju” pret konkurenci vērsto mērķi var secināt no tā, ka šajā sarakstā katrs attiecīgais uzņēmums tiek apzīmēts ar kodu, kas tam bija aizliegtās vienošanās ietvaros, kā ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma 142. un 197. apsvērumā, un ka, gluži kā ir apstiprinājuši vairāki aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija plānotas noteiktas tādu struktūrvienību sanāksmes kā Eiropas/Japānas kopējā komiteja un Eiropas komiteja, kas piedalījušās aizliegtās vienošanās operacionālajā darbībā, kā izriet arī no apstrīdētā lēmuma 150.–151. apsvēruma. Turklāt, tā kā sešu šo sanāksmju faktisko notikšanu vai nu ir apstiprinājuši noteikti aizliegtās vienošanās dalībnieki, vai to apstiprina citi pierādījumi lietas materiālos, tādi kā dokumenti par ceļojuma izdevumiem vai ieraksti personīgajos plānotājos, aizliegtās vienošanās darbību laika posmā no 2000. gada 18. maija līdz 2001. gada 18. janvārim var uzskatīt par pierādītu. Tomēr, kā atzīst Komisija, šajās sanāksmēs piedalījās tikai uzņēmumi Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco un Toshiba. No tā izriet, kā pamatoti norāda prasītāja, ka, lai gan šis saraksts ticami un precīzi apliecina aizliegtās vienošanās darbības laika posmā no 2000. gada 18. maija līdz 2001. gada 17. maijam, tas savukārt nesniedz nevienu norādi par to, ka pirmais uzņēmums pats tajā būtu piedalījies.

97 Visbeidzot, runājot par dokumentiem, kas attiecas uz faktiem, kas notika to sarakstīšanas laikā, par astoņiem GIS projektiem ar numuriem [konfidenciāli], tie apliecina nolīgumus, kas noslēgti starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, lai piešķirtu iepriekš minētos GIS projektus, un to ilgums ir dažāds. Tādējādi šie dokumenti norāda uz to, ka pirmais uzņēmums ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem piedalījās nolīgumos, lai piešķirtu astoņus GIS projektus, kurus organizēja citi uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, un kuri tika noslēgti vai stājās spēkā no [konfidenciāli] līdz [konfidenciāli] un bija spēkā aptuveni [konfidenciāli], sākot no to noslēgšanas brīža vai pat attiecībā uz pēdējo projektu ar numuru – no [konfidenciāli] līdz [konfidenciāli].

98 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑2/89 Petrofina/Komisija, Recueil, II‑1087. lpp., 211. punkts, un 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑13/89 ICI/Komisija, Recueil, II‑1021. lpp., 253. punkts; šajā ziņā skat. arī 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija, 112. punkts). Turklāt EKL 81. pants ir piemērojams, ja aizliegtās vienošanās iedarbība ir turpinājusies, tai neesot formāli izbeigtai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ICI/Komisija, 254. punkts, un Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑48/98 Acerinox/Komisija, Recueil, II‑3859. lpp., 63. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta 1. punktam.

99 Šajā gadījumā prasītāja nav apstrīdējusi, ka FEH, piemērojot aizliegtās vienošanās noteikumus, ir noslēgusi līgumus, lai aizliegtās vienošanās ietvaros piešķirtu astoņus GIS projektus ar numuriem [konfidenciāli]. Turklāt tā nav apstrīdējusi, ka šiem nolīgumiem, ņemot vērā tajos noteikto, bija jārada sekas laika posmā no [konfidenciāli], datuma, kad stājās spējā nolīgums par projektu ar numuru [konfidenciāli], līdz [konfidenciāli], datumam, kad beidzās termiņš nolīgumam par projektu ar numuru [konfidenciāli].

100 Turklāt neviens no lietas materiālos esošajiem pierādījumiem neļauj konstatēt, ka pirmais uzņēmums būtu publiski norobežojies no aizliegtās vienošanās un tās ietvaros noslēgtajiem līgumiem. Taču uzņēmums, kas publiski nenorobežojas no tādā sanāksmē izlemtā, kurā tas ir piedalījies, vai nolīguma, kura līgumslēdzēja puse tas ir bijis, principā ir pilnībā atbildīgs par piedalīšanos aizliegtas vienošanās īstenošanā. Uzņēmumiem būtu ļoti viegli samazināt risku maksāt lielu naudas sodu, ja tie varētu gūt labumu no piedalīšanās nelikumīgā aizliegtā nolīgumā, bet vēlāk panākt naudas soda samazināšanu, aizbildinoties ar to, ka tiem bijusi ierobežota loma pārkāpuma īstenošanā, kaut gan to uzvedība ir mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties tādā veidā, kas vēl vairāk ir kaitējis konkurencei (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Mannesmannröhren-Werke/Komisija, 278. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka, pat pieņemot, ka pirmais uzņēmums nebūtu ievērojis visus aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgtos nolīgumus, ar to vien, trūkstot pierādījumiem par to, ka tas būtu publiski norobežojies no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, nepietiek, lai to atbrīvotu no atbildības, kas tam ir radusies tāpēc, ka tas ir piedalījies šajos nolīgumos un ar tiem – apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajā pārkāpumā.

101 Tāpēc ir jāatzīst, ka no 2000. gada 18. decembra līdz 2001. gada 22. janvārim zināmu aizliegtās vienošanās dalībnieku nosūtītie faksi, 2000. gada 12. maija “komitejas sanāksmju” saraksts, kā arī apstrīdētā lēmuma 191.–198. apsvērumā, uz kuriem ir norāde tā 290. apsvērumā, minētie dokumenti par astoņiem GIS projektiem ticami, precīzi un saskanīgi apliecina, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētais pārkāpums ir turpinājies laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim. Turklāt, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētā pārkāpuma īpaši ilgo darbību, kuru prasītāja neapstrīd attiecībā uz laika posmu no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada septembrim, un aizliegtās vienošanās dalībnieku veiktos sarežģītos aizsardzības pasākumus, lai nomaskētu vai slēptu tās pastāvēšanu, kas minēti apstrīdētā lēmuma 170. apsvērumā, var uzskatīt, ka šie pierādījumi attiecas uz faktiem, kas ir pietiekami tuvi laikā iepriekš 87. pantā minētās judikatūras izpratnē, lai varētu saprātīgi atzīt, ka šis pārkāpums ir nepārtraukti turpinājies minētajā laika posmā.

102 Turklāt pierādījumi, ar kuriem šajā ziņā ir pamatots apstrīdētais lēmums, ir pietiekami ticami, precīzi un saskanīgi. Tos nevar atspēkot FEH un FES paziņojumi, kas ietverti to 2006. gada 21. novembra vēstulē Komisijai un to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (skat. iepriekš 19. un 27. punktu), kā arī Melco, Hitachi grupas vai JAEPS un VA Tech grupas sabiedrību paziņojumi to lūgumos saskaņā ar paziņojumu par sadarbību (skat. iepriekš 13., 14. un 16. punktu), saskaņā ar kuriem aizliegtā vienošanās pirmo reizi jau bija beigusies pirms laika posma no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim. Šie paziņojumi, saskaņā ar kuriem aizliegtā vienošanās esot beigusies iepriekš, nav pamatoti ar ticamiem un precīziem pierādījumiem. Turklāt minētie paziņojumi ir pretrunīgi tādā ziņā, ka to autori apgalvo, ka aizliegtā vienošanās ir beigusies vai nu 1997. gada laikā (Melco), vai nu 1999. gada laikā (Hitachi grupas vai JAEPS un VA Tech grupas sabiedrības), vai arī 2000. gada septembrī “vai ap to laiku” (FEH un FES). Tāpēc, kā Komisija pareizi norāda apstrīdētā lēmuma 284., 285. un 290. apsvērumā, šie paziņojumi neļauj apstrīdēt dokumentālos pierādījumus, kas attiecas uz to izveides laikā notikušajiem faktiem un kas ir iegūti no uzņēmumiem, kas paši ir piedalījušies apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajā pārkāpumā, no kura izriet, ka minētais pārkāpums ir turpinājies laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim.

103 Prasītāja tiešām apgalvo, ka to Komisijai adresētajā FEH un FES 2006. gada 21. novembra vēstulē un to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ietvertie paziņojumi ir jāuzskata par tādiem, kam ir pierādījuma spēks vai īpaša ticamība, jo tiem ir tāds raksturs, ka tie ir FEH un FES apsūdzoši (skat. iepriekš 88. punktu un turpinājumā 107. punktu). Tomēr šos paziņojumus, kuros FEH un FES apgalvo, ka pirmais uzņēmums pārtrauca būt par aizliegtās vienošanās dalībnieku pēc Japānas dalībnieku sanāksmes, kas notika ap 2000. gada septembri, nevar uzskatīt par tādiem, kas būtu pretrunā to interesēm. Ar minētajiem paziņojumiem drīzāk tiek mēģināts samazināt pirmā uzņēmuma ieguldījuma pārkāpuma izdarīšanā nozīmi un tāpēc samazināt personīgo atbildību, kas ir FEH, tāpēc ka tā vadīja šo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā. Tādējādi šie paziņojumi nevar atspēkot pierādījumus, ar kuriem Komisija ir pamatojusi apstrīdēto lēmumu.

104 Tāpēc prasītāja nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā nav atzinusi FEH un FES Komisijai adresētajā 2006. gada 21. novembra vēstulē un to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ietverto paziņojumu pierādījumu spēku, kad tā secināja, ka pirmais uzņēmums bija piedalījies pārkāpumā laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim, par ko FEH varēja uzskatīt par personīgi atbildīgu, tāpēc ka tā vadīja šo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā.

105 Turklāt dokumenti par aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgtajiem nolīgumiem, kuri ir minēti apstrīdētā lēmuma191. un 198. apsvērumā, ticami un precīzi pamato Komisijas vērtējumu, ka pirmais uzņēmums turpināja piedalīties pārkāpumā laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim, jo šajos dokumentos ir norādīts, ka “Fuji” bija šo aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgto nolīgumu puse, bet tās sekām bija jāiestājas laikā no 1998. gada 27. augusta līdz 2001. gada 28. oktobrim.

106 Tādējādi atliek pārbaudīt, vai prasītājas sniegtie alternatīvie izskaidrojumi vai pamatojumi var atspēkot ticamos un precīzos pierādījumus, ar kuriem ir pamatots apstrīdētais lēmums. Ja tas tā nav, būs iespējams secināt, ka Komisija ir sniegusi vajadzīgos pierādījumus par to, ka pirmais uzņēmums turpināja piedalīties pārkāpumā laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim (šajā ziņā skat. iepriekš 84. punktā minētos spriedumus apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 79. punkts, un lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 63. un 71. punkts), par ko FEH varēja uzskatīt par personīgi atbildīgu, tāpēc ka tās vadībā šis uzņēmums bija pārkāpuma izdarīšanas laikā.

– Par prasītājas iesniegto alternatīvo pierādījumu analīzi

107 Prasītāja vispirms iebilst, ka Komisija esot ignorējusi dažus argumentus vai faktus, kas esot apstiprinājuši FEH un FES atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ietverto paziņojumu ticamību, saskaņā ar kuriem pirmais uzņēmums pārtrauca būt par aizliegtās vienošanās dalībnieku 2000. gada septembrī “vai ap to laiku”. Pirmkārt, tā apgalvo, ka pirmais uzņēmums pārtrauca piedalīties aizliegtās vienošanās sanāksmēs no 2000. gada septembra, kaut gan pirms tam tas piedalījās Japānas dalībnieku sanāksmēs pirms Eiropas komitejas un Japānas komitejas dalībnieku sanāksmēm saskaņā ar GQ nolīgumu. Otrkārt, tā apgalvo, ka FEH un FES paziņojumus apstiprinot zināmi ABB, Melco, Hitachi grupas sabiedrību vai JAEPS un VA Tech paziņojumi. Treškārt, tā pamatojas uz to, ka dokumentos pēc 2000. gada septembra pirmais uzņēmums nav minēts. Ceturtkārt, tā apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā to, ka FEH un FES paziņojumiem par to, ka pārkāpums un pirmā uzņēmuma piedalīšanās šajā pārkāpumā beidzās 2000. gada septembrī, ir bijis tās pašas apsūdzošs raksturs. Piektkārt, tā min, ka dokumenti par divām konkursu procedūrām [konfidenciāli], kas sarakstīti [konfidenciāli] un [konfidenciāli], kurus FEH un FES ir pievienojušas prasības pieteikuma pielikumā un atbildē uz Vispārējās tiesas uz jautājumiem un lūgumu sniegt dokumentus (skat. iepriekš 37. punktu), apliecina, ka pirmais uzņēmums beidza ievērot aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgtos nolīgumus un galu galā piedalīties tās darbībās pēc 2000. gada septembra, jo šajās konkursu procedūrās tas ievērojami samazināja cenas salīdzinājumā ar aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgto nolīgumu “cenu apmēru”. No šiem dokumentiem izriet, ka attiecībā uz GIS projektu tirgum [konfidenciāli], [konfidenciāli] pirmā uzņēmuma partneriem iesniegtās cenu aplēses bija no [konfidenciāli] % līdz [konfidenciāli] % zemākas par “cenu apmēru”, kas bija noteikts nolīguma veidlapā, un attiecībā uz diviem GIS projektiem tirgum [konfidenciāli], [konfidenciāli] partnerim izsniegtajā rēķinā cena bija par [konfidenciāli] % mazāka par “cenu apmēru”, kas bija noteikts nolīguma veidlapā.

108 Prasītāja turklāt pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu tai iesniegto pierādījumu vērtējumā un pārkāpusi tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, nevainīguma prezumpcijas principu un in dubio pro reo principu, noraidot FEH un FES paziņojumus, ka pirmais uzņēmums pārstāja piedalīties pārkāpumā 2000. gada septembrī “vai ap to laiku” tāpēc, ka tajos nebija skaidri norādīts datums, kurā šis uzņēmums atstāja aizliegto vienošanos, un minētais uzņēmums publiski nenorobežojās no šīs aizliegtās vienošanās.

109 Tomēr no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka, lai pierādītu attiecīgā pirmā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim, Komisija būtu pamatojusies uz ABB paziņojumu tās 2004. gada 4. oktobra atbildē uz informācijas pieprasījumu (skat. iepriekš 15. un 81. punktu), saskaņā ar kuru “laika posmā, kad Siemens un Hitachi nebija aizliegtās vienošanās dalībnieki, aizliegtā vienošanās par GIS [projektiem] turpināja pastāvēt ar [..] ABB, Alstom, Areva, VA Tech, Schneider [..], [Melco], Toshiba un Fuji”. Tāpēc nav jāpārbauda, kā ierosina prasītāja, vai šis paziņojums varēja pamatot Komisijas secinājumus par pirmā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim.

110 Par pārējiem prasītājas argumentiem vispirms ir jānorāda, ka, gluži kā tā pamatoti norāda, neviens no pierādījumiem apstrīdētā lēmuma pamatošanai neļauj pierādīt, ka pirmais uzņēmums būtu piedalījies to uzņēmumu sanāksmē, kas ir piedalījušies aizliegtās vienošanās īstenošanā, un it īpaši Japānas dalībnieku sanāksmē laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim. Tomēr pretēji prasītājas apgalvotajam ar šo apstākli nepietiek, lai atspēkotu ticamos un precīzos pierādījumus, saskaņā ar kuriem pirmais uzņēmums turpināja piedalīties pārkāpumā šajā pēdējā laika posmā.

111 Tam, ka no 2000. gada 12. maija “komitejas sanāksmju” saraksta (skat. iepriekš 96. punktu) neizriet, ka pirmais uzņēmums būtu piedalījies vai ka tam būtu bijis jāpiedalās šajās sanāksmēs, šajā ziņā nav nekādas nozīmes. Minētais saraksts attiecas tikai uz kopējās Eiropas/Japānas komitejas sanāksmēm un ar to saistītajām Eiropas komitejas sagatavošanās sanāksmēm. Taču no apstrīdētā lēmuma 150., 151., un 376. apsvēruma, kā arī tā 255. apsvērumam pievienotās 320. zemsvītras piezīmes izriet, ka pirmais uzņēmums nebija ne Japānas komitejas, ne tādējādi kopējās Eiropas/Japānas komitejas dalībnieks. Tas tieši nepiedalījās ne darba sanāksmēs, ne tā saucamajās “vadības” sanāksmēs, kas attiecās uz aizliegtās vienošanās pārvaldi, kas ietvēra Japānas un Eiropas uzņēmumus.

112 Tas, ka no zināmu aizliegtās vienošanās dalībnieku no 2000. gada 18. decembra līdz 2001. gada 22. janvārim nosūtītajiem faksiem, ne no 2000. gada 12. maija “komiteju sanāksmju” saraksta neiziet, ka pirmais uzņēmums 2000. gada decembrī un 2001. gada janvārī būtu piedalījies aizliegtās vienošanās sanāksmēs un apspriedēs, it īpaši tajās, kas bija par iepriekš 95. punktā minēto GIS projektu piešķiršanu, neļauj konstatēt, ka šis uzņēmums būtu beidzis piedalīties pārkāpumā laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim. No apstrīdētā lēmuma 198. apsvērumā minētajiem dokumentālajiem pierādījumiem izriet, ka šajā pēdējā laika posmā pirmais uzņēmums bija starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem noslēgto līgumu par astoņiem GIS projektiem ar numuriem [konfidenciāli] piemērošanas puse un saskaņā ar tiem tam, pretējā gadījumā riskējot ar parasto sodu uzlikšanu, bija jāaizsargā citu uzņēmumu, aizliegtās vienošanās dalībnieku, iesniegtie piedāvājumi un visbeidzot – tas bija dalībnieks šo pašu attiecīgo GIS projektu piešķiršanā šiem uzņēmumiem, un tas tā bija visā šo nolīgumu spēkā esamības laikā. Ņemot vērā šo nolīgumu spēkā esamības laiku, kas ir tajos noteikts (skat. iepriekš 99. un 105. punktu), prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka minētie nolīgumi vairs nebija spēkā kopš 2000. gada janvāra, kad beidzās GIS projektu konkursi, uz kuriem attiecās šie nolīgumi, kā tas tajos bija minēts. Vēl jānorāda, ka, gluži kā apstrīdētā lēmuma 377. apsvērumā ir minējusi Komisija (skat. iepriekš 82. punktu), pēc 2000. gada 28. septembra nolīguma veidlapas saņemšanas pirmajam uzņēmumam bija jāiesniedz “sarunāts” piedāvājums vienam klientam, lai radītu iespaidu, ka par noteikto GIS projektu pastāvēja zināma konkurence.

113 Otrkārt, pretēji prasītājas apgalvojumiem nav pierādīts, ka pirmais uzņēmums būtu atteicies piemērot nolīgumus par astoņiem GIS projektiem ar numuriem [konfidenciāli] laika posmā no 2000. gada septembra līdz 2002. gada 30. septembrim un ka tas nebūtu nekādi reaģējis uz nolīguma veidlapu, ko tas saņēma 2000. gada 28. septembrī, kā izriet no tā atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, tāpēc, ka tie būtu kļuvuši par spēkā neesošiem pēc tam