ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Uzskatīdama, ka pamatlietas strīda risinājums ir atkarīgs no LESD 49., 52. un 56. panta, kā arī no Direktīvas 2005/36 interpretācijas, Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Civillietu tiesas pirmā palāta, Malta) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai tāds Maltas veselības aizsardzības iestāžu aizliegums vai atteikšanās atzīt [KZT] profesiju, kuru dēļ, pat likumā nepastāvot diskriminācijai, personām no citām dalībvalstīm, kas ir iesniegušas attiecīgu pieteikumu, praktiski ir liegta iespēja Maltā strādāt savā profesijā, ir saderīgs ar vienotā tirgus izveidi reglamentējošajiem principiem un tiesību normām, it īpaši tiem, kuri izriet no LESD 49., 52. un 56. panta, situācijā, kad nepastāv risks sabiedrības veselībai? 2) Vai attiecībā uz [KZT] ir piemērojama Direktīva 2005/36 [..], ņemot vērā, ka gadījumā, ja zobu protēze izrādītos defektīva, vienīgās sekas būtu vajadzība šo defektīvo ierīci pielāgot vai nomainīt, neradot nekādu risku pacientam? 3) Vai Maltas veselības aizsardzības iestāžu aizliegums, kas šajā lietā tiek apstrīdēts, ir piemērots, lai nodrošinātu augsta līmeņa veselības aizsardzības mērķa sasniegšanu, ņemot vērā, ka defektīvu zobu protēzi iespējams nomainīt, neradot risku pacientam? 4) Vai tas, kā superintendants interpretē [..] un piemēro Direktīvu 2005/36 [..] attiecībā uz [KZT], kuri ir iesnieguši pieteikumu par atzīšanu šīm pašām Maltas veselības aizsardzības iestādēm, ir uzskatāms par samērīguma principa pārkāpumu?”
26

Šādos apstākļos Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai noteikumus, kas paredzēti Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK 144. pantā un 86. panta 1. punktā (kas atbilst Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.) 14. panta 1. un 2. punktam un 11. panta B daļas 3. punktam), lasot tos kopsakarā, var interpretēt tādējādi, ka vienīgais nosacījums, lai ar PVN netiktu aplikti saistītie pakalpojumi, kuri sastāv no t.s. inbound jeb ienākošajiem iekšzemes pārvadājumiem – no lidostas teritorijas līdz galamērķim dalībvalsts teritorijā, un ar klauzulu “atbrīvots [no nodokļiem] galapunktā [free‑at‑destination]” –, ir tas, ka to vērtība preču ievešanas brīdī ir jāiekļauj nodokļa bāzē neatkarīgi no to faktiskās aplikšanas ar nodokli muitā, un ka tātad ar minētajiem [Savienības] noteikumiem nav saderīga Dekrēta Nr. 633/72, tolaik spēkā esošajā redakcijā, 9. panta 1. punkta 2) apakšpunktā un 69. panta 1. punktā minēto valsts tiesību normu kopuma interpretācija ratione temporis, uz kuras pamata jebkurā gadījumā – un tātad arī gadījumos, kad imports netiek aplikts ar PVN – kā aplūkojamajā gadījumā, kur runa ir par dokumentiem un niecīgas vērtības precēm, – pašu preču importa brīdī ir jāievēro turpmākā prasība par to faktisku aplikšanu ar PVN (un par konkrētu nodokļa samaksu muitā); un tā tas ir, iespējams, arī ņemot vērā pārvadājuma pakalpojumu papildu raksturu attiecībā pret galvenajiem pakalpojumiem (importu) un abu darbību (pamata un palīgdarbības) pamatā esošās vienkāršošanas iemeslu?”
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd un Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “Ieņēmumu dienests”) par transportlīdzekļu nodošanas saskaņā ar standartlīgumu kvalificēšanu attiecībā pret darījumiem, kas ir apliekami ar pievienotās vērtības nodokli (PVN).
29

Tādējādi būtu pretrunā ar šo regulu izveidotajai sistēmai atbalstīt interpretāciju, ar kuru izņēmums, kas paredzēts skaidri noteiktiem un ierobežotiem gadījumiem saistībā gan ar to skaitu, gan ar to ekonomisko nozīmīgumu, tiktu pārvērsts noteikumā, kas var būt atkāpe no kontroles sistēmas saistībā ar lielu daļu no tirdzniecības tiešsaistē, kā arī citām tālpārdošanas formām, lai gan šiem izplatīšanas kanāliem ir būtiska un pieaugoša nozīme bioloģiskās ražošanas jomā.
61

Treškārt, runājot par Regulas Nr. 650/2012 31. panta interpretāciju, ir jāatgādina, ka atbilstoši šī panta noteikumiem, “ja persona atsaucas uz in rem tiesībām, uz ko tā ir tiesīga saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, bet tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā uz šīm tiesībām atsaucas, attiecīgās in rem tiesības nav zināmas, minētās tiesības vajadzības gadījumā un iespēju robežās pielāgo vislīdzvērtīgākajām in rem tiesībām minētās valsts tiesību aktos, ņemot vērā konkrēto in rem tiesību mērķus un nolūkus un to radītās sekas”.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Bolagsupplysningen OÜ un Ingrid Ilsjan, no vienas puses, un Svensk Handel AB, no otras puses, par lūgumiem labot interneta vietnē publicētu, iespējams, nepatiesu informāciju, dzēst šajā vietnē atrodamos, ar to saistītos komentārus diskusiju forumā un atlīdzināt šai sakarā nodarīto kaitējumu.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. panta 5. punktu un 6. panta 1. punktu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV 1995, L 102, 18. lpp.) (turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kā arī 14. panta 3. punktu un 24. panta 1. punktu Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”), ar ko no 2007. gada 1. janvāra ir aizstāta Sestā direktīva.
27

Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka tas, kas pamato kompensāciju pasažieriem, uz kuriem attiecas minētās regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punkts, ir fakts, ka sakarā ar viņu lidojuma atcelšanu pēdējā brīdī viņiem ir praktiski liegta iespēja brīvi reorganizēt savu pārvietošanos. Līdz ar to, ja viena vai otra iemesla dēļ viņi pilnīgi noteikti nevar sasniegt savu galamērķi attiecīgajā brīdī, viņi nekādi nevar izvairīties no laika zuduma, kas izriet no jaunās situācijas, un viņiem šajā saistībā nav nekādas rīcības brīvības (spriedums, 2012. gada 23. oktobris, Nelson u. c., C‑581/10 un C‑629/10, EU:C:2012:657, 35. punkts).
21

Šādos apstākļos Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stokholmas Administratīvā apelācijas tiesa – Imigrācijas lietu apelācijas tiesa, Zviedrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Ja patvēruma meklētājs nav aizturēts brīdī, kad atbildīgā dalībvalsts piekrīt viņu uzņemt, bet tiek aizturēts vēlāk, jo tikai tad ir atzīts, ka pastāv nopietns risks, ka attiecīgā persona aizbēgs, vai [Dublinas III] regulas 28. panta 3. punktā minētais sešu nedēļu termiņš šādā gadījumā tiek aprēķināts no dienas, kad persona ir tikusi aizturēta, vai arī to aprēķina, sākot no kāda cita brīža, un, ja tā, tad no kura brīža? 2) Vai ar [Dublinas III] regulas 28. pantu – ja patvēruma meklētājs nav aizturēts brīdī, kad atbildīgā dalībvalsts piekrīt viņu uzņemt, – tiek liegts piemērot tādas valsts tiesību normas kā Zviedrijas gadījumā, kurās ir noteikts, ka ārvalstnieks lēmuma izpildei nedrīkst aizturējumā atrasties ilgāk par diviem mēnešiem, ja nav nopietnu iemeslu ilgākam aizturējumam, ilgāk par trim mēnešiem šādu nopietnu iemeslu esamības gadījumā un ilgāk par divpadsmit mēnešiem, ja pastāv iespēja, ka lēmuma izpildei varētu būt vajadzīgs ilgāks laiks ārvalstnieka sadarbības trūkuma dēļ vai ja vajadzīgo dokumentu iegūšanai ir nepieciešams ilgāks laiks? 3) Ja jauna lēmuma izpildes procedūra tiek uzsākta pēc tam, kad ir izbeigusies pārsūdzības vai pārskatīšanas apturošā iedarbība (skat. [Dublinas III] regulas 27. panta 3. punktu), vai tādā gadījumā atsākas jauns sešu nedēļu termiņš pārsūtīšanas lēmuma izpildei vai arī no tā tiek atrēķināts, piemēram, to dienu skaits, kuras attiecīgā persona jau ir atradusies aizturējumā pēc tam, kad atbildīgā dalībvalsts ir piekritusi tās uzņemšanai vai atpakaļuzņemšanai? 4) Vai nozīme ir tam, ka patvēruma meklētājs, kurš ir pārsūdzējis lēmumu par pārsūtīšanu, pats nav pieprasījis lēmuma par pārsūtīšanu izpildes apturēšanu līdz brīdim, līdz tiks pieņemts lēmums saistībā ar pārsūdzību (skat. [Dublinas III] regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu un 27. panta 4. punktu)?”
81

Šajā ziņā tā atgādināja, ka cilmes vietu nosaukumi ietilpst rūpnieciskā un komerciālā īpašuma tiesību jomā. Piemērojamie noteikumi aizsargā to izmantotājus pret šo nosaukumu nelikumīgu izmantojumu, ko veic trešās personas, kas mēģina gūt labumu no reputācijas, ko ieguvuši šie nosaukumi. To mērķis ir garantēt, ka produkts, kam ir šis nosaukums, ir no noteikta ģeogrāfiska reģiona un tam piemīt noteiktas īpašības. Tiem var būt ļoti augsta reputācija patērētāju vidū, un ražotājiem, kuri atbilst nosacījumiem to izmantošanai, tie ir svarīgs līdzeklis klientu piesaistei. Cilmes vietu nosaukumu reputācija ir atkarīga no tā, kā tos uztver klienti. Šāda uztvere kā tāda galvenokārt ir atkarīga no noteiktām īpašībām, bet vispārējā nozīmē – no preces kvalitātes. Pamatā preces reputāciju nosaka kvalitāte. Patērētāju uztverē sasaiste starp ražotāja reputāciju un produkta kvalitāti ir atkarīga arī no viņu pārliecības, ka produkti, kas tiek pārdoti ar cilmes vietas nosaukumu, ir autentiski (spriedums, 2009. gada 8. septembris, Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
32

Šādos apstākļos cour du travail de Mons (Monsas Darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai, ņemot vērā: – prasības par risinājumu paredzamību un tiesisko noteiktību, kas tika ievērotas, pieņemot tiesību normas tiesu jurisdikcijas un spriedumu izpildes civillietās un komerclietās jomā, kādas tās ir noteiktas [1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kurā grozījumi ir izdarīti ar sekojošajām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai], un [Briseles I regulā] (it īpaši skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, 44. un 46. punkts), – ar Eiropas aeronavigācijas nozari saistītās īpatnības, kuras ietvaros aviosabiedrību, kuru juridiskā adrese ir vienā no Eiropas Savienības dalībvalstīm, apkalpes personāls ik dienu veic lidojumus Eiropas Savienības teritorijā no mājas bāzes, kas var – tāpat kā šajā lietā – atrasties citā dalībvalstī, – šai lietai raksturīgo specifiku, kāda tā ir raksturota [lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu] pamatojumā, – no “mājas bāzes” jēdziena izsecināto kritēriju (kāds ir definēts Regulas [Nr. 3922/91] III pielikumā), kas izmantots Regulā [Nr. 883/2004], lai noteiktu sociālā nodrošinājuma tiesību aktus, kas no 2012. gada 28. jūnija ir piemērojami lidojumu apkalpes un salona apkalpes locekļiem, – no Eiropas Savienības Tiesas izstrādātās judikatūras izsecināto doktrīnu atbilstoši spriedumiem, kas citēti šī [lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu] pamatojumā, “darba līguma pastāvīgās izpildes vietas” jēdziens, kas minēts [Briseles I regulas] 19. panta 2. punktā, nevar tikt interpretēts kā pielīdzināms “mājas bāzei”, kas definēta Regulas [Nr. 3922/91] III pielikumā kā “ekspluatanta noteikta atrašanās vieta apkalpes loceklim, no kuras apkalpes loceklis parasti sāk un kurā parasti beidz summāro darba laiku vai summāro darba laiku sēriju, un kur ekspluatants parasti neatbild par attiecīgā apkalpes locekļa izmitināšanu”, lai noteiktu līgumslēdzēju valsti (un tādējādi – tās tiesu), kuras teritorijā darba ņēmēji pastāvīgi veic savu darbu, ja šie darba ņēmēji, pildot lidojumu apkalpes locekļu pienākumus, ir nodoti saskaņā ar vienas Savienības valsts tiesībām dibinātas sabiedrības rīcībā, kas īsteno starptautiskus pasažieru pārvadājumus, izmantojot gaisa ceļus, visā Eiropas Savienības teritorijā, tāpēc, ka šis piesaistes kritērijs, kas izsecināts no “mājas bāzes”, kas tiek saprasta kā “faktisko darba attiecību centrs”, jo darba ņēmēji tajā sistemātiski sāk savu darba dienu un to pabeidz šajā vietā, organizējot tajā savu ikdienas darbu, un tās tuvumā līgumattiecību laikposmā ir viņu faktiskā dzīvesvieta, ir tas, kas norāda vienlaikus uz visciešāko saikni ar līgumslēdzēju valsti un garantē piemērotāko aizsardzību vājākajai līgumattiecību pusei?”
4

Regulas Nr. 1234/2007 164. panta “Eksporta kompensāciju noteikšana” 1.–3. punktā bija noteikts: “1. Eksporta kompensācijas ir vienādas visā [Savienībā]. Tās var atšķirties atkarībā no galamērķa, jo īpaši ja to nosaka situācija pasaules tirgū vai dažu tirgu īpašās prasības, vai saistības, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218. pantu]. 2. Komisija nosaka kompensācijas. Kompensācijas var noteikt: a) regulāri; b) konkursa kārtībā produktiem, attiecībā uz kuriem saskaņā ar 204. panta 2. punktu šī procedūra bija paredzēta pirms šīs regulas piemērošanas dienas. Izņemot gadījumus, kad to nosaka konkursa kārtībā, produktu sarakstu, par kuriem tiek piešķirta eksporta kompensācija, un šādas kompensācijas apjomu nosaka vismaz vienu reizi trijos mēnešos. Kompensācijas apjoms tomēr var palikt nemainīgs ilgāk nekā trīs mēnešus, un Komisija bez 195. panta 1. punktā minētās Komitejas palīdzības vai nu pēc kādas dalībvalsts lūguma, vai pēc pašas ierosmes vajadzības gadījumā starplaikā var to grozīt. 3. Nosakot atsevišķu produktu kompensācijas, ņem vērā vienu vai vairākus šādus aspektus: a) esošā situācija un nākotnes tendences attiecībā uz: – attiecīgā produkta cenām un tā pieejamību [iekšējā] tirgū, – attiecīgā produkta cenām pasaules tirgū; b) kopīgās tirgus organizācijas mērķi, kuriem jānodrošina līdzsvars un dabīga cenu un tirdzniecības attīstība šajā tirgū; c) vajadzība nepieļaut traucējumus, kas uz ilgu laiku var izjaukt līdzsvaru starp piedāvājumu un pieprasījumu Kopienas tirgū; d) paredzētā eksporta ekonomiskie aspekti; e) ierobežojumi, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218]. pantu; f) vajadzība panākt līdzsvaru starp [Savienības] izejvielu izmantošanu gatavu preču ražošanai eksportam uz trešām valstīm un to trešo valstu produktu izmantošanu, kas importēti saskaņā ar pārstrādes nolīgumiem; g) vislabvēlīgākās tirdzniecības izmaksas un transporta izmaksas no [Savienības] tirgiem līdz [Savienības] ostām vai citām eksporta vietām kopā ar izmaksām par nosūtīšanu līdz galamērķa valstīm; h) pieprasījums [iekšējā] tirgū; i) attiecībā uz cūkgaļas, olu un mājputnu gaļas nozari – atšķirība starp cenām [Savienībā] un cenām pasaules tirgū lopbarības graudu daudzumam, kas [Savienībā] vajadzīgs produktu ražošanai šajās nozarēs.”
12

2015. gada augustā A. Falkeviča specializētā slimnīca prasītājām pamatlietā, kā arī citiem darbiniekiem paziņoja par noteiktu darba un samaksas nosacījumu grozījumiem un, konkrētāk, par laikposmu, kurā tiek iegūtas tiesības uz jubilejas prēmiju. Šāda prēmija darbiniekiem tiek izmaksāta ik pēc pieciem gadiem atkarībā no viņu darba stāža. Prēmijas apmērs tiek noteikts atbilstoši šādai kārtībai: – 20 darba gadi: 75 % no mēneša darba algas; – 25 darba gadi: 100 % no mēneša darba algas; – 30 darba gadi: 150 % no mēneša darba algas; – 35 darba gadi: 200 % no mēneša darba algas, un – 40 darba gadi: 300 % no mēneša darba algas.
17

Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tiesiskās attiecības starp sabiedrību, kura ieguvusi tiesības uz parādu saskaņā ar prasījuma cesijas līgumu, un fizisku personu, kuras parādsaistības radušās saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu, kad šī sabiedrība veic parāda piedziņas darbības, ietilpst [Negodīgas komercprakses direktīvas] piemērošanas jomā? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Negodīgas komercprakses direktīvas] 2. panta c) punktā lietotais termins “produkts” attiecas uz darbībām, kuras tiek veiktas, realizējot tiesības uz parādu, kas iegūtas saskaņā ar prasījuma cesijas līgumu saistībā ar parāda piedziņu no fiziskas personas, kuras parādsaistības radušās saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu, kas noslēgts ar sākotnējo kreditoru? 3) Vai [Negodīgas komercprakses direktīvas] piemērošanas jomā ietilpst tiesiskās attiecības starp sabiedrību, kura ieguvusi tiesības uz parādu saskaņā ar prasījuma cesijas līgumu, un fizisku personu, kuras parādsaistības radušās saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu un jau ir nodibinātas ar galīgu tiesas lēmumu un nodotas izpildei tiesu izpildītājam, ja šī sabiedrība veic paralēlas parāda piedziņas darbības? 4) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Negodīgas komercprakses direktīvas] 2. panta c) punktā izmantotais termins “produkts” attiecas uz darbībām, kuras tiek veiktas, realizējot tiesības uz parādu, kas iegūtas saskaņā ar prasījuma cesijas līgumu saistībā ar parāda piedziņu no fiziskas personas, kuras parādsaistības radušās saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu, kas noslēgts ar sākotnējo kreditoru, un ir nodibinātas ar galīgu tiesas lēmumu, kā arī nodotas izpildei tiesu izpildītājam?”
5

Tās pašas direktīvas 17. panta 1. punktā ir paredzēts: “Pienācīgi ievērojot darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no 3. līdz 6. panta, kā arī no 8. un 16. panta, kad attiecīgās darbības īpašo iezīmju dēļ darba laika ilgums netiek mērīts un/vai iepriekš noteikts, vai to var noteikt paši darba ņēmēji, jo īpaši šādos gadījumos: a) vadošiem administratīviem darba ņēmējiem vai citām personām, kam ir autonomas lēmumu pieņemšanas pilnvaras; b) ģimenē strādājošiem; vai c) darba ņēmējiem, kas pilda pienākumus reliģiskās ceremonijās baznīcās un reliģiskās kopienās.”
31

Visbeidzot, attiecībā uz to, vai, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāņem vērā Direktīva 85/337, kas bija spēkā VBIO1 un VBIO2 pirmā atļaujas pieteikuma iesniegšanas laikā, vai Direktīva 2011/92, kas bija spēkā otrā pieteikuma iesniegšanas laikā pēc pirmās tiem piešķirtās atļaujas anulēšanas, pietiek konstatēt to, ka šo divu direktīvu normas, kam ir vai varētu būt nozīme šajās lietās, it īpaši to 2. panta 1. punkts, katrā ziņā ir būtībā vienādi.
4

Pamatdirektīvas 2. panta g) punktā “valsts [regulatīvā] iestāde” (VRI) nozīmē “iestādi vai iestādes, kurām dalībvalsts uzlikusi jebkuru no reglamentējošiem uzdevumiem, ko nosaka šī direktīva un īpašās direktīvas”. No šī 2. panta l) punkta izriet, ka Atļauju izsniegšanas direktīva ir viena no “īpašajām direktīvām”.
16

Superfoz izmanto preču zīmi “Intermarché”. Lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu tomēr ir precizēts, ka šī sabiedrība ir nošķirta juridiska persona no tās franšīzes devēja ITMI Portugal – Sociedade de Desenvolvimento e Investimento SA, no vienas puses, un no citiem no šī pēdējā minētā franšīzi saņēmušajiem uzņēmumiem, kuri izmanto to pašu preču zīmi, no otras puses. Tajā ir minēts arī tas, ka šim franšīzes izsniedzējam nepieder Superfoz pamatkapitāla daļas, kas tam sniegtu tās apsaimniekošanas, pārvaldības vai administrācijas pilnvaras.
30

No šīs direktīvas 1. panta 1 punkta izriet, ka tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par dažiem patēriņa preču “pārdošanas” aspektiem un saistītajām garantijām. Turklāt no minētās direktīvas, it īpaši no tās 1. panta 2. punkta, kurā tostarp ir definēti “patērētāja” un “pārdevēja” jēdzieni, izriet, ka tā ir piemērojama vienīgi pārdošanai, par ko vienojas profesionāls pārdevējs un pircējs patērētājs.
5

Kopienas pamatnostādņu attiecībā uz valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (OV 2004, C 244, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) 9.–11. punktā ir paredzēts: “9. Jēdzienam “grūtībās nonācis uzņēmums” nav Kopienas definīcijas. Tomēr šajās pamatnostādnēs Komisija uzskata uzņēmumu par nonākušu grūtībās, ja tas no saviem resursiem vai ar līdzekļiem, ko tas spēj iegūt no sava īpašnieka/akcionāriem vai kreditoriem, nespēj apturēt zaudējumus, kuri bez valsts iestāžu ārējas iejaukšanās īstermiņā vai vidējā termiņā gandrīz noteikti novedīs to līdz nespējai turpināt darbību. 10. Jo īpaši šo pamatnostādņu nolūkiem uzņēmums principā un neatkarīgi no tā lieluma tiek uzskatīts par nonākušu grūtībās šādos gadījumos: a) attiecībā uz sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, ja ir zudusi vairāk nekā puse to statūtkapitāla un vairāk nekā ceturtdaļa no šā kapitāla ir zaudēta iepriekšējos 12 mēnešos; b) attiecībā uz uzņēmumiem, kur vismaz dažiem locekļiem ir neierobežota atbildība par uzņēmuma parādu, ja ir zudusi vairāk nekā puse no to kapitāla, kā norādīts uzņēmuma pārskatos, un vairāk nekā ceturtdaļa no šā kapitāla ir zaudēta iepriekšējos 12 mēnešos; c) neatkarīgi no attiecīgā uzņēmuma veida, ja tas atbilst kritērijiem saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, lai tam piemērotu kolektīvās maksātnespējas procedūras. 11. Pat tad, ja neviens no gadījumiem, kas norādīti 10. punktā, nepastāv, uzņēmumu tomēr var uzskatīt par grūtībās esošu uzņēmumu, jo īpaši, ja novērojamas parastās grūtībās nonākuša uzņēmuma pazīmes, tādas kā zaudējumu pieaugums, apgrozījuma samazināšanās, gatavās produkcijas krājumu pieaugšana, jaudas pārpalikums, naudas plūsmas samazināšanās, parāda pieaugums, procentu likmju celšanās un krītoša vai nulles neto aktīvu vērtība. Smagākos gadījumos, iespējams, uzņēmums jau ir maksātnespējīgs vai tam piemērojamas kolektīvās maksātnespējas procedūras atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem. Pēdējā gadījumā šīs pamatnostādnes attiecas uz jebkādu atbalstu, ko piešķir sakarā ar šādām procedūrām un kas ļauj uzņēmumam turpināt darbu. Jebkurā gadījumā grūtībās nonācis uzņēmums atbilst minētajam jēdzienam tikai tad, ja skaidri redzams, ka tas nespēj atgūties ar saviem resursiem vai ar līdzekļiem, ko tas iegūst no saviem īpašniekiem/akcionāriem vai no tirgus avotiem.”
3)

Vai, lai atrisinātu [otro] jautājumu, ir jābalstās arī uz to tiesību normu ekskluzīvās piekritības jomā interpretāciju, kas ir paredzētas Regulā [Nr. 44/2001], it īpaši 22. pantā, kur ir noteikti šādas piekritības gadījumi, kuru vidū ir iekļauta piekritība jautājumos par patentu, preču zīmju un dizainparaugu reģistrāciju un spēkā neesamību, bet ne strīdi jautājumos par negatīva fakta konstatēšanu, kā arī 24. pantā, kurā ir paredzēta iespēja atbildētājam akceptēt atšķirīgu tiesu, papildus gadījumiem, kad piekritība izriet no citiem šīs regulas noteikumiem, pēc tam attiecīgi fiksējot tās tiesas piekritību, kurā prasītājs ir cēlis prasību?
Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvas 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 14. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa ir piemērojams degvielai, kura tiek izmantota kuģa kuģošanai bez kravas no ostas vienā dalībvalstī, kas šajā gadījumā ir tā, kurā šis kuģis ir uzbūvēts, uz ostu citā dalībvalstī, lai tur kuģī iekrautu preces, kuras pēc tam ir jānogādā trešās dalībvalsts ostā;
20

Tāpat Navigators Management apdrošināšanas noteikumos bija ietverta šāda klauzula: “7) Tiesības, prakse un strīdu izšķiršana Šo apdrošināšanu reglamentē un interpretē saskaņā ar Anglijas tiesībām. Jo īpaši uz to attiecas un tajā ir iekļauti 1906. gada Jūrniecības apdrošināšanas likuma noteikumi un visi to ar likumu noteiktie grozījumi. Uz šo apdrošināšanu, tai skaitā jebkuru strīdu, kas rodas saskaņā vai saistībā ar to, attiecas High Court of Justice (England & Wales) [Augstā tiesa (Anglija un Velsa)] Londonā [Apvienotā Karaliste] ekskluzīvā piekritība.”