25

Šādos apstākļos Audiencia Provincial de Madrid [Madrides Apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) a) Vai EKL 81. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas piemērošanas jomā ietilpst 1996. gadā starp naftas produktu izplatīšanas uzņēmumu un uzņēmumu, kam pieder degvielas uzpildes stacija, noslēgts piegādes līgums, ar kuru ir piešķirtas tiesības izmantot piegādātāja izkārtni un saskaņā ar kuru tam ir pienākums noteiktu laiku pārdot tikai un vienīgi piegādātāja degvielu un degmaisījumu, apņemoties nepārdot citu izplatītāju piegādātus produktus, tāpēc, ka minētais pienākums ir saistīts ar vienošanos par konkurences aizliegumu, pat ja minētais līgums savas saimnieciskās nozīmes dēļ varētu tikt uzskatīts par pārstāvības līgumu? b) Vai gadījumā, ja tas ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā, tam var piemērot atbrīvojumu no aizlieguma, ja tas atbilst Regulā Nr. 1984/83 paredzētajiem nosacījumiem, it īpaši nosacījumiem attiecībā uz ilgumu? c) Vai — apstiprinošas atbildes gadījumā — atbilstoši iepriekš minētās regulas 10. un 12. panta noteikumiem, saskaņā ar kuriem tiek atļauts noslēgt konkurences aizlieguma klauzulu uz termiņu, ilgāku par pieciem gadiem, kā atlīdzību par saimniecisku un finansiālu priekšrocību piešķiršanu, ir nepieciešams, lai šādas saimnieciskas vai finansiālas priekšrocības būtu būtiskas, vai arī pietiek ar to, ka tās nav nenozīmīgas? Vai šīs tiesību normas var interpretēt tādējādi, ka šādas priekšrocības ir piešķirtas piegādes līgumos, kuros ir piešķirtas tiesības izmantot izkārtni un saskaņā ar kuriem piegādātājs sedz ar tā zīmola attēla uzstādīšanu un uzturēšanu degvielas uzpildes stacijā saistītās izmaksas un nodod lietošanā degvielas tvertnes un sūkņus, ko bez piegādātāja rakstiskas atļaujas degvielas uzpildes stacijas īpašnieks nedrīkst izmantot, lai pārdotu produktus, kurus nav piegādājis minētais piegādātājs, un kuri tam ir jāatdod, izbeidzoties piegādātāja sniegtajai atļaujai tos lietot, un kuru vērtību sedz garantija, kas ir izpildāma pēc pirmā pieprasījuma un kuru par labu piegādātājam uzņemas degvielas uzpildes stacijas īpašnieks? d) Vai gadījumā, ja iepriekš minētais atbrīvojums nepienākas, EKL 81. panta 2. punktā paredzētā automātiskā spēkā neesamība ietekmē līgumu kopumā? 2) a) Vai EKL 81. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tādu piegādes līgumu, kas piešķir tiesības izkārt izkārtni, kāds ir aplūkots pamata prāvā, tiktāl, ciktāl tajā tiek paredzēts, ka uzņēmumam, kuram pieder degvielas uzpildes stacija, ir jāpārdod tikai un vienīgi piegādātāja degviela un degmaisījums par tā noteiktajām mazumtirdzniecības cenām, principā tiek pārkāpts jebkādu konkurences ierobežojumu aizliegums, jo līgumā tiek noteiktas cenas, ņemot vērā tā saimniecisko nozīmi un, konkrēti, apstākli, ka degvielas uzpildes stacijas īpašnieks uzņemas riskus un piedalās ar preču, kuras ir šī līguma priekšmets, piegādi un to tirdzniecības veicināšanu saistīto izmaksu segšanā, ievērojot šādus turpmāk norādītus apstākļus: i) degvielas uzpildes stacijas īpašnieks apņemas pārdot tikai un vienīgi piegādātāja smērvielas un citu ar to saistītu produkciju, kas paredzēta automobiļu dzinējiem, kā arī piegādātāja piegādāto degvielu un degmaisījumus, ievērojot mazumtirdzniecības cenu, kā arī izmantošanas un pārdošanas metodes un nosacījumus, kurus nosaka piegādātājs, desmit gadu termiņā, kas ir pagarināms uz turpmākiem piecu gadu termiņiem ar skaidri izteiktu rakstisku vienošanos, par to brīdinot vismaz sešus mēnešus iepriekš; ii) degvielas uzpildes stacijas īpašnieks uzņemas ar degvielu un degmaisījumu saistītos riskus, tostarp tilpuma risku, no brīža, kad piegādātājs tos nogādā uzglabāšanas tvertnēs. No preču saņemšanas brīža minētajam īpašniekam ir pienākums to uzglabāt apstākļos, kas ļauj izvairīties no zudumiem vai to kvalitātes pasliktināšanās, un attiecīgajā gadījumā tas atbild gan piegādātājam, gan trešām personām par jebkādiem minēto produktu zudumiem, piesārņojumu vai sajaukšanos, kā arī par jebkuru kaitējumu, ko var radīt šie produkti; iii) degvielas uzpildes stacijas īpašnieka pienākums ir samaksāt degvielas un degmaisījuma cenu piegādātājam deviņu dienu laikā no to piegādes dienas degvielas uzpildes stacijā, pirms tam saņemot un pirmās piegādes dienā uzrādot bankas garantiju par kopējo summu, kas atbilst piecpadsmit piegādes reizēm. Samaksas neveikšanas gadījumā papildus tam, ka piegādātājs var izmantot garantiju, kuru ir izdevis degvielas uzpildes stacijas īpašnieks, tam ir pienākums arī samaksāt par piegādēm pirms to saņemšanas degvielas uzpildes stacijā. Samaksu degvielas uzpildes stacijas īpašnieks veic, no izplatītājas sabiedrības noteiktās mazumtirdzniecības cenas, ieskaitot PVN, atņemot “komisijas maksu”, kas pienākas degvielas uzpildes stacijas īpašniekam, tai pieskaitot attiecīgo PVN. Piegādātā degviela parasti tiek pārdota krietni ātrāk nekā deviņu dienu laikā pēc tās piegādes, kad paredzēts prasītājas pienākums samaksāt atbildētājai. Katru mēnesi izplatītāja sabiedrība, izvērtējot katru gadījumu, no degvielas uzpildes stacijas ietur vai tai atmaksā starpību, kas rodas no piegādātās degvielas noteikto cenu pieauguma vai pazemināšanās. Produkcijas transportēšanas izmaksas sedz piegādātājs; iv) degvielas uzpildes stacijas īpašnieks galvo un atbild par klientiem, kas ar tās starpniecību izmanto kredītkartes, kuras ir radījusi un pārvalda sabiedrību grupa, kurai pieder piegādātājs; iekasē maksu par visiem pirkumiem, kuri ir izdarīti ar minēto kredītkarti, vienu mēnesi pēc pirkuma darījuma; sedz nelielu daļu no naftas produktu izplatītāja sabiedrības klientu kartes lietošanas izmaksām un uzņemas risku saistībā ar to klientu, kuriem ir piešķirts tiešais kredīts, maksājumu saistību neizpildi; v) naftas produktu piegādes sabiedrība sedz izmaksas, kuras ir saistītas ar tās zīmola attēla uzstādīšanu un uzturēšanu degvielas uzpildes stacijā un turklāt uzpildes stacijas īpašnieka lietošanā nodod degvielas tvertnes un sūkņus, kurus tas bez piegādātāja rakstiskas atļaujas nedrīkst izmantot, lai pārdotu produkciju, kuru nav piegādājis minētais piegādātājs, un kuru vērtība precīzi atbilst summai, par kādu degvielas uzpildes stacijas īpašnieks par labu piegādātājam ir piešķīris garantiju, kas ir izpildāma pēc pirmā pieprasījuma. b) Vai — apstiprinošas atbildes gadījumā — Regula [Nr. 1984/83] un it īpaši tās 10.–13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas ir piemērojamas šāda veida līgumam, un tādēļ EKL 81. panta 1. punktā ietvertais aizliegums nebūtu piemērojams, ja līgums atbilstu minētajās tiesību normās noteiktajiem atbrīvojuma nosacījumiem? c) Vai tādā gadījumā ir jāinterpretē šīs pašas regulas 11. pants, ja pamata prāvā apstrīdētajā līgumā ir noteikts vairāk nekā viens konkurences ierobežojums, jo papildus ekskluzīvas piegādes klauzulai, kas nosaka konkurences neesamību, citā līguma noteikumā ir paredzēts, ka piegādātājs nosaka pārdošanas cenas? Vai [piegādātāja] 2001. gada novembrī sniegtā atļauja degvielas uzpildes stacijas [īpašniekam], ļaujot [tam] pazemināt pārdošanas cenu, neskarot [minētā piegādātāja] ieņēmumus, ļauj uzskatīt līgumu par spēkā esošu?”