Lieta C‑115/14

RegioPost GmbH & Co. KG

pret

Stadt Landau in der Pfalz

(Oberlandesgericht Koblenz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 56. pants — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Ierobežojumi — Direktīva 96/71/EK — 3. panta 1. punkts — Direktīva 2004/18/EK — 26. pants — Publiskie iepirkumi — Pasta pakalpojumi — Dalībvalsts reģionālās iestādes tiesiskais regulējums, kurā pretendentiem un to apakšuzņēmējiem ir noteikts pienākums apņemties maksāt minimālo darba algu personālam, kas sniedz publiskā iepirkuma līgumā paredzētos pakalpojumus”

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2015. gada 17. novembra spriedums

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts un Direktīvas 2004/18, kas grozīta ar Direktīvu 1251/2011, 26. pants)

Tiesību aktu tuvināšana — Būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras — Direktīva 2004/18 — Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana — Izslēgšanas no dalības iepirkumā pamati — Pretendenta atteikšanās apņemties maksāt minimālo darba algu personālam, kam uzticēts izpildīt pasūtījumu — Pieļaujamība

(LESD 56. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts un Direktīvas 2004/18, kas grozīta ar Direktīvu 1251/2011, 26. pants)

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts un Direktīvas 2004/18, kas grozīta ar Direktīvu 1251/2011, 26. pants)

Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu motivācijas ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu. Runājot šajā ziņā par jautājumu, kā interpretēt kādu no Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, tiesību normām, šāds jautājums, pat ja tas ir ticis uzdots tiesvedībā, kurā visi elementi ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, ir pieņemams, ja attiecīgā publiskā iepirkuma vērtība skaidri pārsniedz attiecīgo Direktīvas 2004/18 piemērošanas robežvērtību un ja šis publiskais iepirkums ietver noteiktu pārrobežu interesi. (sal. ar 46., 49. un 51. punktu)

Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kas grozīta ar Regulu Nr. 1251/2011, 26. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz tādu dalībvalsts reģionālās iestādes tiesību aktu, kurā pretendentiem un to apakšuzņēmējiem ir noteikts pienākums apņemties, izmantojot piedāvājumam pievienojamu rakstveida deklarāciju, maksāt personālam, kam tiks uzdots sniegt attiecīgā publiskā iepirkuma līgumā paredzētos pakalpojumus, minētajā tiesību aktā noteikto minimālo darba algu. Direktīvas 2004/18 26. pants, lasot to kopā ar Direktīvu 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā, uzņemošajai dalībvalstij publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanā atļauj paredzēt šīs direktīvas 3. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā paredzētu imperatīvu minimālās aizsardzības tiesību normu, kura citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem liek ievērot minimālo darba algas likmi attiecībā uz saviem darbiniekiem, kas uzņemošās dalībvalsts teritorijā ir norīkoti darbā šī publiskā iepirkuma līguma izpildei. Šāda tiesību norma ir daļa no aizsardzības līmeņa, kas ir jāgarantē šiem darba ņēmējiem. (sal. ar 66., 77. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

Valsts tiesībās paredzētā minimālās darba algas noteikšana pretendentiem un to iespējamajiem apakšuzņēmējiem, kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas līgumslēdzēja iestāde un kurā minimālās darba algas likmes ir zemākas, rada papildu saimnieciska rakstura izdevumus, kas var aizliegt, ierobežot vai padarīt mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanu uzņemošajā dalībvalstī. Tādējādi šāds pasākums var radīt ierobežojumu LESD 56. panta izpratnē. Taču tas principā var tikt pamatots ar darba ņēmēju aizsardzības mērķi. Tā tas ir tādas minimālās darba algas likmes gadījumā, kura ir noteikta normatīvā aktā, kas kā imperatīva minimālās aizsardzības norma principā ir vispārēji piemērojama visiem publiskajiem iepirkumiem attiecīgajā dalībvalstī neatkarīgi no skartās nozares un kura sniedz minimālo obligāto sociālo aizsardzību tāpēc, ka nevienā citā valsts tiesiskā regulējuma aktā attiecīgajā nozarē nav noteikta zemākas likmes minimālā alga. (sal. ar 69., 70., 75. un 76. punktu)