ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 16. novembrī ( )

Lieta C‑3/06 P

Groupe Danone

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Konkurence – Naudas sods – Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – Recidīvs – Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai – EKL 229. pants – Regulas Nr. 17 17. pants – Neierobežota kompetence – “Non ultra petita” princips – Tiesības uz aizstāvību





1. Šī apelācijas sūdzība, ko izskatīšanai ir iesniegusi Groupe Danone (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”), ir vērsta pret Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija (turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”) ( ). Šī lieta attiecas uz lūgumu atcelt Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2003/569/EK (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) ( ), ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējai tika noteikts naudas sods par to, ka tā bijusi aizliegtas vienošanās Beļģijas alus nozarē dalībniece. Pirmās instances tiesa Apstrīdēto lēmumu apstiprināja lielākajā daļā, tomēr tā samazināja naudas sodu. Šajā tiesvedībā, kas attiecas tikai uz naudas soda apmēra aprēķināšanu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pamatojoties uz kļūdainu recidīva jēdziena interpretāciju, un ir pārsniegusi savas pilnvaras, grozot Komisijas izmantoto naudas soda aprēķināšanas metodi.

I – Apelācijas rašanās

A – Atbilstošās tiesību normas

2. Attiecīgo faktisko apstākļu rašanās laikā EKL 81. panta un EKL 82. panta īstenošanu, tai skaitā naudas sodus, ko Komisija var piemērot pārkāpuma gadījumā, reglamentēja Padomes Regula Nr. 17 ( ).

3. Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikts:

“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] [EUR] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma [81]. panta 1. punktu vai [82]. pantu vai

b) neizpilda kādu no pienākumiem, kas uzlikts, ievērojot [regulas] 8. panta 1. punktu.

4. Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”

Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”) noteikta metodika šādu naudas sodu apmēra aprēķināšanai, “nosakot vispirms pamatapjomu [pamatapmēru], ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus” (Pamatnostādņu otrā daļa).

5. Saskaņā ar Pamatnostādnēs teikto “[šo] pamatapjomu [pamatapmēru] nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un pārkāpuma ilgumu, kas ir vienīgie kritēriji, kas izklāstīti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā” (Pamatnostādņu 1. punkts). Pamatapmēru palielina, ja pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi, piemēram, atkārtots tāda paša veida pārkāpums, ko izdara tas pats uzņēmums(‑i) (Pamatnostādņu 2. punkts). Pamatapmērs tiek samazināts, ja pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi (Pamatnostādņu 3. punkts).

6. EKL 229. pantā noteikts, ka “regulas, ko [..] pieņem Eiropas Parlaments kopā ar Padomi, kā arī Padome, var piešķirt Tiesai neierobežotu jurisdikciju [kompetenci] attiecībā uz šajās regulās paredzētajām sankcijām”.

7. Ņemot vērā šo tiesību normu, Regulas Nr. 17 17. pantā noteikts:

“Tiesai ir neierobežota jurisdikcija [kompetence] [EKL 229.] panta nozīmē pārskatīt lēmumus, ar ko Komisija noteikusi soda naudu [naudas sodu] vai periodisko soda maksājumu; tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu [naudas sodu] vai periodisko soda maksājumu.”

B – Fakti

8. Apstrīdētais lēmums ( ) ir ticis pieņemts attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, kā arī uzņēmumiem Interbrew, Alken‑Maes, Haacht un Martens. Šajā lēmumā ir atzīti divi atsevišķi konkurences noteikumu pārkāpumi, proti, pirmkārt, līgumu vienots kopums un/vai saskaņotas darbības Beļģijas alus nozarē (turpmāk tekstā – “aizliegta vienošanās Interbrew/Alken‑Maes”) un, otrkārt, saskaņotas darbības ar izplatītāja preču zīmi pārdotā alus jomā.

9. Faktu rašanās laikā apelācijas sūdzības iesniedzēja bija Alken‑Maes mātes uzņēmums. Ņemot vērā tās kā aizliegtas vienošanās Interbrew/Alken‑Maes dalībnieces aktīvo darbību, Komisija uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja jāsauc pie atbildības gan par to, ka tā pati, gan par to, ka Alken‑Maes bijusi minētās aizliegtās vienošanās dalībniece ( ). Komisija savukārt uzskatīja, ka nebija pamata apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikt atbildību par tā meitas uzņēmuma dalību saskaņotās darbībās ar izplatītāja preču zīmi pārdotā alus jomā, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja pati nav bijusi šīs aizliegtās vienošanās dalībniece ( ).

10. Ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bijusi aizliegtās vienošanās Interbrew/Alken‑Maes dalībniece laikā no 1993. gada 28. janvāra līdz 1998. gada 28. janvārim, ar Apstrīdēto lēmumu tai tiek uzlikts naudas sods 44,043 miljonu EUR apmērā ( ).

11. Naudas sods tiek aprēķināts šādi:

Pārkāpuma smagums 25,00 miljoni EUR Pārkāpuma ilgums (+45 %) 11,25 miljoni EUR + Pamatapmērs 36,25 miljoni EUR = Atbildību pastiprinoši apstākļi (+50 %) 18,125 miljoni EUR + Summa atbilstoši atbildību pastiprinošiem apstākļiem 54,38 miljoni EUR = Atbildību mīkstinoši apstākļi (–10 %) 5,438 miljoni EUR – Summa pirms paziņojuma par sadarbību piemērošanas 48,94 miljoni EUR = Samazinājums saskaņā ar paziņojumu par sadarbību (–10 %) 4,894 miljoni EUR – Kopējā summa 44,043 miljoni EUR =

12. Apstrīdētajā lēmumā ir norādīti šādi atbildību pastiprinoši apstākļi: pirmkārt, EKL 81. panta pārkāpums ir atkārtoti izdarīts pārkāpums, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja iepriekš divreiz jau bija tikusi sodīta par līdzīgu pārkāpumu izdarīšanu ( ); otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja piespieda Interbrew paplašināt sadarbību, draudot veikt pasākumus pret Interbrew gadījumā, ja tas atteiktos ( ).

C – Pārsūdzētais spriedums

13. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 22. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atcelt Apstrīdēto lēmumu. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza samazināt uzlikto naudas sodu.

14. Pirmās instances tiesa noraidīja visus apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītos pamatus, izņemot piekto pamatu, kurā tika apgalvots, ka nav pamata uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izdarītais spiediens uz Interbrew bija atbildību pastiprinošs apstāklis ( ). Pirmās instances tiesa atzina, ka, kaut gan Interbrew bija izteikti draudi, nebija pietiekami pierādīts, ka Interbrew piekrita aizliegtās vienošanās paplašināšanai šo draudu ietekmē ( ). Šī iemesla dēļ Pirmās instances tiesa kopējo naudas soda pamatapmēra paaugstinājumu par atbildību pastiprinošiem apstākļiem noteica 40 % apmērā 50 % vietā ( ). Pirmās instances tiesa, izmantojot aprēķināšanas metodi, kas atšķīrās no Apstrīdētajā lēmumā izmantotās metodes, samazināja naudas sodu līdz 42,4125 miljoniem EUR un prasību pārējā daļā noraidīja.

15. 2006. gada 4. janvārī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza šo apelācijas sūdzību par Pārsūdzēto spriedumu.

II – Apelācijas sūdzības analīze

16. Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus pamatus savas prasības daļēji atcelt Pārsūdzēto spriedumu pamatojumam. Šie pamati attiecas, pirmkārt, uz Pirmās instances tiesas veikto recidīva jēdziena interpretāciju un, otrkārt, uz to, ka ir tikusi grozīta naudas soda aprēķināšanas metode.

A – Pamati, kas attiecas uz recidīva kā atbildību pastiprinoša apstākļa izmantošanu





Pirmais pamats: nulla poena sine lege principa pārkāpums

17. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, apstiprinot apelācijas sūdzības iesniedzējai noteiktā naudas soda pamatapmēra palielināšanu atbilstoši atbildību pastiprinošam apstāklim, proti, recidīvam, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi soda likumības principu un ar to saistīto principu par aizliegumu smagāku sodu piemērot ar atpakaļejošu spēku. Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto Kopienu tiesībās nepastāv skaidrs un pietiekami paredzams juridisks pamats, lai recidīvu ņemtu vērā kā atbildību pastiprinošu apstākli. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šāds juridisks pamats katrā ziņā nepastāvēja iepriekšējo pārkāpumu izdarīšanas laikā.

18. Pārsūdzētā sprieduma 351. punktā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka, par atbildību pastiprinošu apstākli atzīstot recidīvu, Komisija nav pārkāpusi nulla poena sine lege principu, “jo nav strīda, ka šī iespēja ir paredzēta Pamatnostādņu 2. punkta pirmajā ievilkumā, un nevar uzskatīt, ka tā pārsniedz sodu tiesisko regulējumu, kas noteikts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā”.

19. Šis formulējums varētu likt domāt, ka Pirmās instances tiesa Pamatnostādņu 2. punktu uzskatīja par juridisko pamatu Komisijas secinājumiem par apelācijas sūdzības iesniedzējas izdarīto recidīvu. Šāda Pamatnostādņu kvalifikācija būtu nepareiza. Pamatnostādnes nodrošina tiesisko drošību, jo tajās noteikta metodika, ko Komisija ir apņēmusies izmantot, bet tās pašas par sevi neveido naudas soda apmēra noteikšanas juridisko pamatojumu ( ). Tomēr es uzskatu, ka Tiesai būtu jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais pirmais pamats ( ).

20. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi nulla poena sine lege principu, tāpēc ka iepriekšējo pārkāpumu izdarīšanas laikā nepastāvēja pietiekams juridisks pamats, ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Laiks, kas jāņem vērā, lai noteiktu, vai pastāv pietiekams juridisks pamats, lai palielinātu naudas sodu recidīva dēļ, ir pēdējā pārkāpuma izdarīšanas brīdis – proti, tā pārkāpuma, kura rezultātā tiek pieņemts lēmums, kurā par atbildību pastiprinošu apstākli ir atzīti iepriekšējie pārkāpumi. Šajā sakarā var vilkt paralēles ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 29. marta spriedumu lietā Achour pret Franciju, kurā šī tiesa ir atzinusi, ka “prakse, saskaņā ar kuru tiek ņemti vērā pagātnes notikumi, ir jānošķir no likuma piemērošanas ar atpakaļejošu spēku stricto sensu” ( ). Tādējādi nozīme ir tam, vai pēdējā pārkāpuma izdarīšanas laikā apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja paredzēt savas rīcības tiesiskās sekas un attiecīgi mainīt savu uzvedību ( ).

21. Vai pēdējā pārkāpuma izdarīšanas laikā pastāvēja pietiekams juridisks pamats, lai recidīvu ņemtu vērā kā atbildību pastiprinošu apstākli? Attiecīgais juridiskais pamats ir Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, kurā skaidri un nepārprotami noteikts ( ), ka Komisija var uzlikt naudas sodu uzņēmumam, kurš pārkāpj EKL 81. pantu vai EKL 82. pantu. Šajā punktā turklāt noteikts, ka naudas sods nedrīkst pārsniegt 10 % no šī uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma un ka, “nosakot [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu” ( ). Jāatzīst, ka 15. panta 2. punkts, kaut gan tajā skaidri noteikts naudas soda maksimālais apmērs, attiecībā uz kritērijiem, saskaņā ar kuriem tiek noteikts naudas soda precīzais apmērs, ir formulēts vispārīgi. Tomēr es uzskatu, ka konkurences tiesību kontekstā pēc būtības ir samērīgi un paredzami, ka Komisija, izmantojot tai piešķirto rīcības brīvību, recidīva kritēriju ņem vērā saistībā ar pārkāpuma smagumu. No judikatūras šķietami izriet, ka tā uzskata arī Tiesa.

22. Tiesa ir konsekventi atzinusi, ka, “vērtējot pārkāpuma smagumu, lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne vien lietas konkrētie apstākļi, bet arī situācija, kādā ir noticis pārkāpums, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir preventīva ietekme galvenokārt attiecībā uz tāda veida pārkāpumiem, kas īpaši apdraud Kopienu mērķu sasniegšanu” ( ). 2006. gada 29. jūnija spriedumā lietā SGL Carbon Tiesa apstiprināja savu judikatūru, atzīstot, ka “tikmēr, kamēr naudas soda pamatapmērs ir noteikts atbilstīgi pārkāpumam, tā smagumu nosaka, atsaucoties uz virkni citu faktoru, attiecībā uz kuriem Komisijai ir plaša rīcības brīvība. Atbildību pastiprinošu apstākļu ņemšana vērā atbilst Komisijas uzvedumam nodrošināt atbilstību konkurences noteikumiem” ( ). 2004. gada 7. janvāra spriedumā lietā Aalborg Portland u.c./Komisija Tiesa apstiprināja, ka, izvērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā recidīvs ( ). Šajā aspektā Tiesas judikatūra atbilst Pirmās instances tiesas judikatūrai. Pirmās instances tiesa 1991. gada 17. decembra spriedumā lietā Enichem Anic/Komisija secināja, ka “fakts, ka Komisija jau iepriekš ir atzinusi, ka uzņēmums ir pārkāpis konkurences noteikumus, un attiecīgā gadījumā ir to sodījusi par šo pārkāpumu, var tikt uzskatīts par šī uzņēmuma atbildību pastiprinošu apstākli” ( ).

23. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais pamats ir pretrunā tiem nolēmumiem, kuros Tiesa ir atzinusi, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir atbilstošs juridisks pamatojums tam, lai recidīvu ņemtu vērā kā atbildību pastiprinošu apstākli.

24. Tāpat nav pārliecinošs arī apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, ka, tāpēc ka pēdējā pārkāpuma izdarīšanas laikā Komisija vēl nebija pieņēmusi Pamatnostādnes, nepastāvēja atbilstošs juridiskais pamatojums. Pamatnostādnes nav naudas soda apmēra noteikšanas juridiskais pamats. Tās vienkārši izskaidro Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta piemērošanas kārtību ( ). Tomēr pat tad, ja Pamatnostādnes nebūtu bijušas pieņemtas, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi paredzēt savas rīcības tiesiskās sekas.

25. Starp citu, pat pirms Pamatnostādņu pieņemšanas un publicēšanas Komisija dažos no saviem lēmumiem ( ) ņēma vērā recidīvu, to skaitā lēmumā, kas bija pieņemts attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju saistībā ar tās priekšpēdējo EKL 81. panta pārkāpumu ( ).

26. Līdz ar to, it īpaši ņemot vērā iepriekš 22. punktā minēto judikatūru, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar apgalvot, ka tā attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas laikā nevarēja paredzēt, ka recidīvs tiks uzskatīts par atbildību pastiprinošu apstākli ( ).

Otrais pamats: tiesiskās drošības principa pārkāpums

27. Izvirzot otro pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir piemērojusi tiesiskās drošības principu, atsakoties ierobežot laika posmu, kurā var tikt ņemts vērā recidīvs. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka divi pirmie lēmumi, ar kuriem Komisija konstatēja pārkāpumu, ir datēti attiecīgi ar 1974. un 1984. gadu un ka pirmais lēmums tika pieņemts ļoti īpašos apstākļos. Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto Pirmās instances tiesa būtībā atļāva piemērot “mūžīga recidīva” sistēmu, kas ir pretrunā vispārējiem principiem, kuri ir kopīgi visām dalībvalstu tiesību sistēmām.

28. Pēc manām domām, šis pamats ir balstīts uz nepareizu Pārsūdzētā sprieduma interpretāciju. Pirmās instances tiesa būtībā atzina, ka tiesiskās drošības princips nav pārkāpts tieši tāpēc, ka ne Regulā Nr. 17, ne arī Pamatnostādnēs nav paredzēts maksimālais termiņš ( ). Citiem vārdiem sakot, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja nepastāv maksimālais termiņš, ir paredzams, ka jebkāda tāda paša veida pārkāpuma rezultātā, ko iepriekš ir izdarījis tas pats uzņēmums un ko Komisija ir oficiāli apstiprinājusi, var tikt konstatēts recidīvs ( ).

29. Sākotnēji šis secinājums ir pareizs. Tiesiskās drošības princips nenoteic, ka attiecībā uz recidīvu ir jāpastāv maksimālajam termiņam. Tādējādi Komisijai ir zināma rīcības brīvība, nosakot laika posmu, kura ietvaros tā ņems vērā iepriekš konstatētus pārkāpumus. Tomēr, it īpaši ņemot vērā uzņēmumu iespējami ļoti ilgo pastāvēšanu, Komisijai šī rīcības brīvība ir jāīsteno tādējādi, lai tiktu ņemta vērā tiesiskā paļāvība par to, kuri no iepriekšējiem pārkāpumiem vēl joprojām var tikt ņemti vērā un kuri pārkāpumi visos aspektos ir tikuši dzēsti.

30. Recidīvs tiek ņemts vērā, lai piespiestu uzņēmumus, kuriem ir tendence pārkāpt konkurences noteikumus, mainīt savu uzvedību. Līdz ar to, ņemot vērā, ka nepastāv maksimālais termiņš, Komisijai un Kopienu tiesām katrā atsevišķajā gadījumā ir jāņem vērā apstākļi, kuri liecina par šādu tendenci, to skaitā, piemēram, laiks, kas ir pagājis starp pārkāpumiem.

31. Pirmās instances tiesa Pārsūdzētajā spriedumā analizēja tiesiskās drošības problēmu tieši tādā veidā. Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 354. un 355. punktā rūpīgi analizēja rakstiskās liecības par apelācijas sūdzības iesniedzējas izdarītajiem iepriekšējiem pārkāpumiem un norādīja, ka katru reizi vienu pārkāpumu no nākamā šķīra salīdzinoši neilgs laika posms. Pirmās instances tiesa attiecīgi secināja, ka “fakts, ka [..] prasītāja atkārtoti izdara pārkāpumus, liecina, ka tā neizdara atbilstošus secinājumus no konstatējuma, ka tā ir izdarījusi Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu”.

32. Lai pamatotu savus argumentus, ka Pirmās instances tiesai būtu vajadzējis piemērot maksimālo termiņu, apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz judikatūru, kas tika aizsākta ar spriedumu lietā Geigy/Komisija ( ). Tomēr patiesībā šī judikatūra sniedz a maiore ad minus argumentu par to, ka Kopienu tiesām nav tiesību ierobežot laika posmu, kura ietvaros var tikt ņemts vērā recidīvs. Lietā Geigy/Komisija Tiesai tika lūgts lemt par to, vai Komisija bija pārkāpusi saprātīgu noilguma termiņu tāpēc, ka tā bija uzsākusi tiesvedību par EKL 81. panta pārkāpumu tikai vairākus gadus pēc pārkāpuma izdarīšanas. Šādās situācijās tiesiskā drošība ir nepieciešama vēl jo vairāk. Nepastāvot maksimālajiem termiņiem, pastāvīgi saglabājas draudi saņemt sodu par rīcību, kas ir tikusi pilnībā izbeigta. Turklāt līdz tam brīdim nav ticis oficiāli pierādīts, ka šī rīcība patiesībā ir bijusi uzskatāma par pārkāpumu. Tiesa secināja, ka “ar tiesisko drošību saistītā pamatprasība nepieļauj Komisijas naudas sodu uzlikšanas pilnvaru īstenošanas novilcināšanu nenoteiktā laika posmā” ( ). Tiesa tomēr nenoteica noilguma termiņu. Tā vietā Tiesa izvērtēja Komisijas rīcību, ņemot vērā lietas specifiskos apstākļus ( ), kas arī ir tieši tas, ko pašreiz izskatāmajā lietā darīja Pirmās instances tiesa.

33. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepietiekami ņēma vērā apstākli, ka ar 1974. gada lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai netika noteikts naudas sods, bet gan vienkārši tai nekavējoties tika likts pārtraukt attiecīgo pārkāpumu ( ).

34. Šis arguments ir nepamatots. Kā pareizi norādīja Pirmās instances tiesa, “recidīva jēdziens [..] neietver obligāti iepriekšēja naudas soda konstatēšanu, bet tikai iepriekšēja pārkāpuma konstatēšanu” ( ). Faktiski tikai tas, ka Komisija, konstatējot pārkāpumu, nepiemēro sodu, nerada tiesisku paļāvību, ka šis pārkāpums turpmāk netiks ņemts vērā.

35. Šo iemeslu dēļ es iesaku Tiesai noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzējas otro pamatu.

Trešais pamats: pamatojuma nesniegšana

36. Izvirzot trešo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pārsūdzētajā spriedumā ir norādīts pretrunīgs pamatojums, novērtējot saikni starp recidīvu un vajadzību naudas sodiem nodrošināt pietiekami preventīvu raksturu. Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto sākumā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētajā spriedumā norādīja, ka, izvērtējot pārkāpuma smagumu, ir jānošķir preventīvie elementi un recidīvs, bet pēc tam tajā pašā spriedumā tā norādīja, ka, lai novērstu atkārtotu pārkāpumu izdarīšanu, recidīva rezultātā var tikt palielināts uzliktais naudas sods.

37. Es Pārsūdzētajā spriedumā nesaskatu šādu pretrunu. Pirmās instances tiesa būtībā atzina, ka Komisija, lai noteiktu pietiekami preventīvu naudas sodu, bija likumīgi ņēmusi vērā dažādus elementus, to skaitā recidīvu, kā apstākļus, kas atspoguļo pārkāpuma smagumu. Tādējādi es iesaku Tiesai noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto trešo pamatu.

B – Pamati, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas metodi

38. Ceturtais un piektais pamats attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa izmantoja tādu aprēķināšanas metodi, kas bija mazāk labvēlīga nekā Apstrīdētajā lēmumā izmantotā metode. Komisija bija uzlikusi naudas sodu 44,043 miljonu EUR apmērā. Pēc tam, kad Pirmās instances tiesa bija secinājusi, ka Komisija Interbrew izteiktos draudus nepamatoti bija ņēmusi vērā kā atbildību pastiprinošu apstākli, Pirmās instances tiesa no 50 % uz 40 % samazināja naudas soda palielinājumu, kas pienākas atbilstoši atbildību pastiprinošiem apstākļiem. Vēlāk Pirmās instances tiesa, izmantojot metodi, kas atšķīrās no Komisijas izmantotās metodes, noteica, ka naudas soda kopējais galējais apmērs ir 42,4125 miljoni EUR.

39. Līdz ar to Pārsūdzētajā spriedumā naudas soda kopējais apmērs tika samazināts par 1,6305 miljoniem EUR. Tomēr, ja Pirmās instances tiesa būtu izmantojusi to pašu aprēķināšanas metodi, ko izmantoja Komisija, starpība būtu bijusi 2,9355 miljoni EUR.

40. Izvirzot ceturto pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, grozot Komisijas izmantoto naudas soda aprēķināšanas metodi, nav ievērojusi EKL 229. pantā un Regulas Nr. 17 17. pantā tai piešķirto pilnvaru robežas. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piekto pamatu, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību un principa par aizliegumu sodu piemērot ar atpakaļejošu spēku pārkāpumu. Šie pamati ir cieši saistīti, tomēr es tos apskatīšu atsevišķi.

Ceturtais pamats: Pirmās instances tiesas kompetences robežu neievērošana

41. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ne EKL 230. pants, ne EKL 229. pants saistībā ar Regulas Nr. 17 17. pantu nedod Pirmās instances tiesai tiesības grozīt Komisijas izmantoto aprēķināšanas metodi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa vai nu pieņēma lēmumu ultra vires, pārkāpjot EKL 230. pantu, vai arī pieņēma lēmumu ultra petita, pārkāpjot EKL 229. pantu.

42. Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams. Saskaņā ar Komisijas teikto apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesai aizstāt Pirmās instances tiesas naudas soda izvērtējumu ar savējo. Komisija norāda, ka pēc tam, kad Pirmās instances tiesa, izmantojot savu neierobežoto kompetenci saskaņā ar EKL 229. pantu, ir izlēmusi par naudas soda apmēru, “Tiesai, kura, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, vadās pēc tiesiskās apziņas, nav jāveic savs novērtējums, lai aizstātu Pirmās instances tiesas novērtējumu” ( ).

43. Es nepiekrītu tam, kā Komisija klasificē apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu. Pēc manām domām, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza tiesību jautājumu, kas attiecas uz Pirmās instances kompetences robežām jautājumos par naudas sodiem. Līdz ar to šis pamats ir pieņemams.

44. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums par to, ka saskaņā ar EKL 230. pantu Pirmās instances tiesai nebija nepieciešamās kompetences, lai grozītu naudas sodu aprēķināšanas metodi, ir nebūtisks. Nosakot jaunu naudas sodu, Pirmās instances tiesa rīkojās nevis saskaņā ar EKL 230. pantu, bet gan īstenoja savu kompetenci saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 17 17. pantu. Tādēļ es pievērsīšos apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumam par to, ka Pirmās instances tiesa, aizstājot Komisijas aprēķina metodi ar savējo, rīkojās ultra petita.

45. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu Kopienu tiesai “ir neierobežota [kompetence] [EKL 229.] panta nozīmē pārskatīt lēmumus, ar ko Komisija noteikusi soda naudu [naudas sodu] vai periodisko soda maksājumu; tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu [naudas sodu] vai periodisko soda maksājumu”. Kopienu tiesu kompetences īpatnība saskaņā ar šo tiesību normu ir tā, ka šī norma tām ļauj ne tikai pārskatīt soda likumīgumu, bet arī grozīt šo sodu pat tad, ja Komisija nav pieļāvusi būtisku faktisku kļūdu vai kļūdu tiesību piemērošanā ( ).

46. Non ultra petita principa rezultātā tiesas var pieņemt lēmumu tikai tiktāl, ciktāl to attiecīgi ir lūdzis lietas dalībnieks tiesvedībā šajās tiesās. Šobrīd rodas jautājums, kādas ir non ultra petita sekas saistībā ar “neierobežotas kompetences” jēdzienu EKL 229. panta nozīmē.

47. Privāttiesībās, no kurām sākotnēji izriet non ultra petita princips, tas ierobežo tiesu pilnvaras tādējādi, lai nodrošinātu lietas dalībnieku suverenitāti un tiesisko drošību ( ). Būtībā tas pats notiek administratīvajās tiesībās. Tomēr administratīvo tiesību kontekstā non ultra petita princips tieši ietekmē attiecības starp tiesām un administratīvajām iestādēm, jo pēdējās pēc definīcijas ir lietas dalībnieces.

48. “Neierobežotas kompetences” jēdziens attiecas tieši uz šo aspektu – uz robežu starp tiesu un administratīvo iestāžu kompetenci. EKL 229. pants un Regulas Nr. 17 17. pants dod Kopienu tiesām iespēju aizstāt administratīvās iestādes izvērtējumu un līdz ar to pieņemt lēmumu Komisijas vietā. Tas acīmredzami rada būtisku izņēmumu pretstatā Kopienu tiesu parastajai nostājai, kaut arī ierobežotā jomā ( ).

49. Līdz ar to šajā jomā non ultra petita principam, kas pareizi tiek izprasts kā tiesu pilnvaru ierobežojums, ir tikai otršķirīga nozīme. Pēc manām domām, tas nozīmē vienīgi to, ka Kopienu tiesas nedrīkst izmantot savu neierobežoto kompetenci tad, ja nav ticis lūgts to viedoklis attiecībā uz naudas sodu. Ja jautājums par naudas soda apmēru ir ticis iesniegts atkārtotai izvērtēšanai, kompetence saskaņā ar EKL 229. pantu patiešām ir “neierobežota” tādējādi, ka tā var tikt izmantota, gan lai palielinātu, gan lai samazinātu naudas sodu ( ). Līdz ar to Pirmās instances tiesa, atkārtoti izvērtējot naudas sodu, var piemērot atšķirīgu aprēķināšanas metodi, pat ja šī metode ir mazāk labvēlīga attiecīgajam uzņēmumam.

50. Līdz ar to Tiesai ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais ceturtais pamats.

51. Tomēr es jau tagad uzsveru, ka es neuzskatu, ka Pirmās instances tiesas pilnvaras saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 17 17. pantu ir neierobežotas. Tā rezultātā man ir jāizskata apelācijas sūdzības iesniedzējas piektais pamats.

Piektais pamats: tiesību uz aizstāvību un principa par aizliegumu sodu piemērot ar atpakaļejošu spēku pārkāpums

52. Piektā pamata pirmā daļa attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesai bija jāierosina diskusija par tās nolūku grozīt naudas soda aprēķināšanas metodi. Nedodot apelācijas sūdzības iesniedzējai iespēju izteikt savu viedokli par šo jautājumu, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi vispārēju Kopienu tiesību principu.

53. Pēc manām domām, gadījumā, kad Kopienu tiesas izmanto savu neierobežoto kompetenci, tām ir jāievēro tās pašas likuma prasības, kas ir jāievēro Komisijai, kad tā uzliek sodu. Šajās prasībās ietilpst pienākums norādīt pamatojumu, vienlīdzīgas attieksmes princips ( ), tiesiskās drošības princips ( ) un tiesības tikt uzklausītam ( ).

54. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecībā uz Komisijas pilnvarām pieņemt lēmumus, ar kuriem tiek uzlikts naudas sods, Pirmās instances tiesa savā judikatūrā ir pareizi atzinusi, ka tiesības tikt uzklausītam ir “Kopienu tiesību pamatprincips, kas jāņem vērā visos gadījumos, it īpaši visos procesos, kuru rezultātā var tikt piemēroti sodi, to skaitā administratīvajās procedūrās” ( ).

55. Tāpat Kopienu tiesām ir jāievēro šīs tiesības, izmantojot savu neierobežoto kompetenci. Šis viedoklis ir atbalstīts ģenerāladvokāta Verlorena van Temāta [VerLoren van Themaat] secinājumos lietā Stichting Sigarettenindustrie u.c./Komisija ( ). Minētajā lietā ģenerāladvokāts uzskatīja, ka Komisija nebija noteikusi un ņēmusi vērā prasītāju vainas pakāpi. Tā rezultātā Komisija piemēroja naudas soda likmi, kas, pēc viņa domām, bija pārāk zema. Pēc tam viņš norādīja:

“Regulas Nr. 17/62 17. pants varētu Tiesai dot iespēju pēc savas iniciatīvas palielināt dažiem uzņēmumiem piemērotos naudas sodus. Tomēr es neiesaku, ka Tiesai šajā lietā jāizmanto šī kompetence. [..] gadījumā, ja tiktu apsvērta šīs kompetences izmantošana, pēc manām domām, iespējams, būtu ieteicams pietiekamā laika posmā pirms mutvārdu procesa paziņot lietas dalībniekiem par šīs kompetences pastāvēšanu ar rakstiska paziņojuma palīdzību un tai pašā laikā pēc vajadzības lūgt Komisiju iesniegt informāciju, kas nepieciešama šīs kompetences īstenošanai, un dot prasītājiem iespēju pirms mutvārdu procesa iesniegt rakstiskus apsvērumus” ( ).

56. Šī ģenerāladvokāta ieteiktā pieeja ir saistīta ar pamatotajām bažām, ka neierobežotas kompetences īstenošanas rezultātā varētu tikt ņemti vērā fakti vai kritēriji, kurus lietas dalībniekiem faktiski nav bijusi iespēja apstrīdēt. Pēc manām domām, šīs bažas ir tikpat attaisnotas situācijā, kad tiek grozīta aprēķināšanas metode, ja, kā tas ir pašreizējā lietā, šis grozījums nelabvēlīgi ietekmē attiecīgo uzņēmumu. Ņemot vērā plašās pilnvaras, kas Kopienu tiesām ir piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu, un nozīmīgās finansiālās sekas, kas var rasties no šāda grozījuma, ir būtiski, lai Kopienu tiesas izmantotu savu neierobežoto kompetenci, cik vien iespējams ņemot vērā prasītāja tiesības tikt uzklausītam.

57. Šajā sakarā par paraugu var ņemt Pirmās instances tiesas spriedumu lietā Cheil Jedang/Komisija ( ). Komisija līdzīgi kā pašreizējā lietā bija piemērojusi aprēķināšanas metodi, kas atšķīrās no Pamatnostādnēs paredzētās metodes. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Pamatnostādnēs paredzētā metode bija piemērotāka ( ). Tādēļ tā izmantoja šo metodi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci ( ). Tomēr, kā skaidri liecina spriedums lietā Cheil Jedang, tā šādi rīkojās tikai pēc tam, kad bija ļāvusi prasītājam izteikt savu viedokli par šo jautājumu:

“225. Ar 2002. gada 7. februārī nosūtītu rakstisku jautājumu Tiesa lūdza Komisijai inter alia precizēt un pamatot metodi, kuru tā izmantoja naudas sodu aprēķināšanai.

226. Savā 2002. gada 27. februāra atbildē Komisija norādīja, ka pareizais veids, kādā ir jāaprēķina naudas soda palielinājumi un samazinājumi, kas ir paredzēti, lai atspoguļotu atbildību pastiprinošus un atbildību mīkstinošus apstākļus, ir piemērot procentu likmi naudas soda pamatapmēram. Tā arī atzina, ka Lēmumā tā šo metodi konsekventi nepiemēroja [..].

227. Tiesas sēdē prasītājs norādīja, ka tam nav iebildumu pret to, ka naudas sodu aprēķināšanai tiek izmantota metode, kuru Komisija ir aprakstījusi savā 2002. gada 27. februāra vēstulē.”

58. Pretstatā tam Pārsūdzētajā spriedumā nav minēti rakstiski jautājumi par aprēķināšanas metodi. Tāpat tajā nav minēts arī, ka par šo jautājumu tiesas sēdē būtu notikusi viedokļu apmaiņa ar apelācijas sūdzības iesniedzēju. Tādējādi Eiropas Kopienu Tiesa, pieņemot lēmumu apelācijas tiesvedībā, nevar uzskatīt, ka Pirmās instances tiesas tiesvedībā ir ievērotas apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības tikt uzklausītai.

59. Tāpēc es uzskatu, ka piektā pamata pirmā daļa ir pamatota, un tā rezultātā Tiesai ir jāatceļ Pārsūdzētais spriedums tiktāl, ciktāl ar to ir uzlikts naudas sods 42,4125 miljonu EUR apmērā.

C – Pārsūdzētā sprieduma atcelšanas sekas tiktāl, ciktāl tajā noteikts naudas soda apmērs

60. Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 61. pantu Tiesa “var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.” Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu uzklausīšanas jautājumā par naudas soda apmēru es iesaku Tiesai izmantot šo iespēju un īstenot savu kompetenci saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 17 17. pantu.

61. Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir lūgusi naudas sodu samazināt līdz 41,11 miljoniem EUR, kas būtu apmērs, kuru Pirmās instances tiesa būtu noteikusi, ja tā būtu izmantojusi to pašu aprēķināšanas metodi, ko izmantoja Komisija.

62. Attiecībā uz šo lūgumu ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētajā spriedumā izmantoja Pamatnostādnēs paredzēto aprēķināšanas metodi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd pašas aprēķināšanas metodes pamatotību. Apelācijas sūdzības iesniedzēja tomēr apgalvo, ka tās piemērošana šajā lietā rada principa par aizliegumu sodu piemērot ar atpakaļejošu spēku pārkāpumu.

63. Es nepiekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējai. Tiesa rūpīgi ir izskatījusi Pamatnostādņu piemērošanas ar atpakaļejošu spēku problēmu savos spriedumos lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija ( ) un Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija ( ). Tā secināja, ka “brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi, uzņēmumi – apelācijas sūdzību iesniedzēji – varēja paredzēt, ka tiks apstiprinātas Pamatnostādnes un it īpaši tajās paredzētā jaunā naudas sodu aprēķināšanas metode, pieņemot, ka ar to tiks palielināts piespriesto naudas sodu apmērs” ( ). Līdz ar to, piemērojot Pamatnostādnes pārkāpumiem, kas lietā Dansk Rørindustri u.c./Komisija bija izdarīti pat tik sen kā 1990. gadā, Komisija nav pārkāpusi atpakaļejoša spēka aizlieguma principu ( ). Tāpat arī šajā lietā tas, ka tiktu piemērota Pamatnostādnēs paredzētā aprēķināšanas metode, nebūtu pretrunā šim principam.

64. Līdz ar to es iesaku Tiesai piemērot Pamatnostādnēs paredzēto aprēķināšanas metodi un, ņemot vērā visus šīs lietas apstākļus, noteikt naudas sodu 42,4125 miljonu EUR apmērā.

III – Par tiesāšanās izdevumiem

65. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā Tiesā par Pirmās instances tiesas nolēmumu, pamatojoties uz 118. pantu, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala. Tā kā gan Komisijai, gan apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, es iesaku, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai jāpiespriež segt pašai savus tiesāšanās izdevumus un trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.

IV – Secinājumi

66. Tādēļ es iesaku Tiesai:

1) atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra sprieduma lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija rezolutīvās daļas 1) punktu;

2) noteikt apelācijas sūdzības iesniedzējai piemēroto naudas sodu 42,4125 miljonu EUR apmērā;

3) apelācijas sūdzību pārējā daļā noraidīt;

4) piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus un trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.