Turklāt Komisijai ir tikai jāpamato, kādēļ tā noraida pietiekami precīzus vērtējuma elementus, kurus kompetentās iestādes ir izvirzījušas administratīvajā procesā. Proti, lai arī Komisijai piekrīt pierādīt, ka ir pārkāpti lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas noteikumi, tomēr, ja šāds pārkāpums ir atzīts, tad attiecīgā gadījumā dalībvalstij ir jāpierāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu attiecībā uz šī pārkāpuma finanšu sekām. Tādējādi dalībvalstij piekrīt iesniegt pēc iespējas detalizētus un pilnīgus pierādījumus par to, ka tās norādītie skaitļi ir pareizi un – attiecīgā gadījumā – ka Komisijas aprēķini ir nepareizi. Šī pierādīšanas pienākuma sadale saistībā ar konstatēto nepilnību finansiālajām sekām ir izskaidrojams ar apstākli, ka būtībā Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) finansējuma pārvaldības jautājums principiāli ir to valsts administratīvo iestāžu kompetencē, kuras ir atbildīgas par stingru Savienības noteikumu ievērošanu, un ir balstīts uz valsts un Savienības iestāžu savstarpējo uzticību. Vienīgi dalībvalsts vislabāk pārzina un precīzi nosaka vajadzīgo informāciju, lai sagatavotu ELGF un ELFLA grāmatojumus, tā kā Komisija neatrodas tik tuvu uzņēmējiem tai nepieciešamās informācijas iegūšanai

Atbilstīguma noskaidrošanas procedūras atbilstoši Regulas Nr. 1306/2013 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību 52. pantam noslēgumā atbilstīguma lēmumā, ar ko noteikti izdevumi tiek izslēgti no Savienības finansējuma, nosaka finanšu korekciju likmes, pamatojoties uz precīzu un skaidru normu kopumu, kuras izriet no piemērojamā tiesiskā regulējuma un Komisijas pamatnostādnēm šī regulējuma īstenošanai. Tā kā valsts iestādēm principā ir pilnība zināmi noteikumi un kritēriji, kuri izriet no attiecīgā tiesiskā regulējuma un Komisijas atbilstoši šim regulējumam noteiktajām pamatnostādnēm, lēmumā, ar ko dalībvalstij piemēro finanšu korekcijas, vispārīgi var aprobežoties ar parasto praksi un minēt faktiskos apstākļus, uz kuriem Komisija šajā lēmumā balstās. Tomēr tā tas nav tad, ja Komisija atkāpjas no parastās prakses un pieņem jaunas pamatnostādnes, tostarp attiecībā uz prasībām par dalībvalstu sniegtās informācijas apstiprināšanu, lai pieradītu šīs informācijas ticamību.

Attiecībā uz Komisijas ieviesto ticamības pastiprināšanas sistēmu, atbilstoši kurai apstiprināšanas iestādei ir jāapstiprina statistikas kļūdas likme atbilstoši jaunām ievērojamām prasībām, Komisijai, kad šī sistēma pirmoreiz tiek piemērota katrā dalībvalstī, ir skaidri un detalizēti jāizklāsta konkrētie valsts iestāžu piedāvātā riska aprēķina iespējamās noraidīšanas iemesli, jo šis aprēķins ir balstīts uz tādu pārbaužu statistiku, kuras nav bijušas apstiprinātas atbilstoši jaunajām pamatnostādnēm. Šajā ziņā minētās pamatnostādnes neliedz dalībvalstīm iespēju piedāvāt katras konstatētās nepilnības finansiālo seku individuālo novērtējumu. Proti, ekstrapolācijas aprēķina metodes, pamatojoties uz pamatnostādnēs paredzēto ticamības pastiprināšanas sistēmu, izvēle dalībvalstīm ir fakultatīva.

Līdz ar to, tā kā tas neprasa nesamērīgas pūles, Komisijai principā saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 52. pantu ir jāpārbauda individuāli katras no konstatētajām nepilnībām finansiālā ietekme, kā attiecīgā gadījumā piedāvājusi dalībvalsts, un juridiski pietiekami jāpamato iespējamais šīs finanšu korekcijas summas aprēķina metodes noraidījums. Pat ar apkopojošu šāda noraidījuma pamatojumu principā ir izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.

(sal. ar 51.,52. un 54.–56. punktu)