Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Eksportētājam, kurš saņem eksporta kompensācijas, parasti ir pienākums savas eksporta deklarācijas pamatojumam iesniegt nepieciešamos dokumentus un informāciju, lai pierādītu tiesības uz kompensāciju un noteiktu tās apmēru.

2. Šajā prāvā jānoskaidro, vai eksportētājs, kurš pēc valsts kompetento iestāžu pieprasījuma nevar iesniegt dokumentārus pieradījumus par eksportētās preces ražošanas nosacījumiem, var pierādīt savas eksporta deklarācijas pareizību ar citiem pierādīšanas līdzekļiem.

3. Tāds būtībā ir Finanzgericht Hamburg (Hamburgas Finanšu tiesa) (Vācija) uzdotais jautājums prāvā starp sabiedrību Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L. (turpmāk tekstā “ Schulze ” vai “prasītāja”) un Hauptzollamt Hamburg-Jonas (turpmāk tekstā – “ Hauptzollamt ” vai “atbildētāja”) par eksporta kompensāciju piešķiršanu sakarā ar piparkūku eksportu uz vairākām trešām valstīm.

4. Šajā lietā Tiesai ir lūgts precizēt pienākuma iesniegt dokumentus un informāciju, kas eksportētājam uzlikts ar Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešo daļu, apjomu (2) .

I – Atbilstošās Kopienu tiesību normas

A – Noteikumi attiecībā uz kompensācijas piešķiršanu par lauksaimniecības produktu eksportu

1) Regula (EKK) Nr. 3665/87

5. Ar Regulu (EKK) Nr. 3665/87 (3) nosaka kopējus [sīki izstrādātus] noteikumus eksporta kompensāciju [sistēmas] piemērošanai lauksaimniecības produktiem. Atbilstoši šīs regulas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam tā attiecas ne tikai uz tiem lauksaimniecības produktiem, kuri uzskaitīti EK līguma II pielikumā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL I pielikums), bet arī uz tiem, ko eksportē šajā pielikumā neuzskaitītu preču veidā.

6. Šīs regulas II sadaļas “Eksports uz trešām valstīm” I nodaļā ar nosaukumu “Tiesības uz kompensāciju” ir noteikumi par tiesību uz kompensāciju piešķiršanu. Saskaņā ar minētās regulas 3. panta 5. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu, lai saņemtu kompensāciju, eksporta dokumentos jābūt visiem datiem, kas nepieciešami kompensācijas aprēķināšanai, proti, attiecīgo produktu sastāvam vai atsaucei uz sastāvu.

2) Regula Nr. 1222/94

7. Regula Nr. 1222/94 nosaka kopējas sīki izstrādātas normas, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu atsevišķiem lauksaimniecības produktiem, ko pārstrādā un eksportē Līguma II pielikumā neuzskaitītu preču veidā un kuru pamatprodukti ir uzskaitīti Regulās par kopīgu tirgus organizāciju piena un piena produktu, olu, rīsu, cukura un labības nozarēs.

8. Atbilstoši šīs regulas 1. panta 1. punkta pirmajai daļai tā ir piemērojama A pielikumā minētajiem pamatproduktiem, kā arī to pārstrādes produktiem, kas minēti B vai C pielikumā (4) .

9. Minētās regulas 3. pantā ir precizēti kompensācijas apmēra aprēķināšanas noteikumi. Apmēru nosaka atkarībā no pamatproduktu daudzuma, kas ir faktiski izmantots eksportēto preču ražošanai (5) . Atbilstoši Regulas 3. panta 2. punkta otrajai daļai šo daudzumu nosaka katrai precei, par kuru izmaksā kompensāciju.

10. Tomēr minētās regulas 3. panta 2. punkta trešajā daļā ir paredzēta vienkāršota procedūra, kas ir minēta tās vienpadsmitajā apsvērumā. Šie noteikumi paredz, ka “attiecībā uz regulāru to preču eksportu, kuras konkrēts uzņēmums ražo atbilstīgi skaidri noteiktiem tehnoloģiskiem nosacījumiem un kam ir nemainīgs raksturojums un kvalitāte, ar kompetento iestāžu piekrišanu minētos daudzumus var noteikt [..] no attiecīgo preču ražošanas formulas”.

11. Tāpat Regulas Nr. 1222/94 7. pantā ir paredzēti noteikumi attiecībā uz kompensācijas piešķiršanu. Tajā, kā norādīts šīs regulas desmitajā apsvērumā, ir paredzēta kontroles sistēma, kas balstīta uz eksportētāja deklarācijas principu.

12. Minētās regulas 7. panta 1. punkta pirmajā daļā vispirms ir paredzēts, ka ir piemērojama Regula Nr. 3665/87. Turklāt ir precizēts, kāda informācija attiecīgajai personai ir jānorāda eksporta dokumentos. Tai ir jādeklarē eksportēto preču ražošanā faktiski izmantotie pamatproduktu daudzumi vai jāatsaucas uz attiecīgo preču sastāvu, ja tas ir noteikts atbilstoši vienkāršotajai procedūrai, kas paredzēta Regulas Nr. 1222/94 3. panta 2. punkta trešajā daļā.

13. Turklāt šīs regulas 7. panta 1. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka “savas deklarācijas pamatojumam attiecīgā persona kompetentajai iestādei iesniedz visus dokumentus un visu informāciju, ko iestāde uzskata par būtisku”.

14. Turklāt, lai pārbaudītu eksporta deklarācijas precizitāti, kompetentās valsts iestādes atbilstoši minētās regulas 7. panta 1. punkta ceturtajai daļai ir tiesīgas izmantot “jebkurus piemērotus līdzekļus”.

15. Regulas Nr. 1222/94 7. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka, “ja attiecīgā persona nav sastādījusi 1. punktā minēto deklarāciju vai arī kopā ar deklarāciju nav iesniegusi apmierinošu informāciju, tai nav tiesību uz kompensāciju”.

16. Visbeidzot, jāprecizē šīs regulas desmitā un vienpadsmitā apsvēruma saturs saistībā ar tās 3. un 7. pantu.

17. Minētās regulas desmitajā apsvērumā ir precizēts, “ka jāparedz kontroles sistēma, kas balstīta uz principu par eksportētāja deklarāciju kompetentajām iestādēm attiecībā uz katru eksporta gadījumu par produktu daudzumu, kas izmantots eksportēto preču saražošanai; kompetentajām iestādēm jāveic pasākumi, kurus tās uzskata par nepieciešamiem, lai pārbaudītu šīs deklarācijas pareizību”.

18. Regulas Nr. 1222/94 vienpadsmitajā apsvērumā attiecībā uz to ir paredzēts, ka, “lai nepieaugtu ar eksportu saistītas formalitātes, attiecībā uz regulāru to preču eksportu, kuras konkrēts uzņēmums ražo atbilstīgi skaidri noteiktiem tehnoloģiskiem nosacījumiem un kam ir nemainīgs raksturojums un kvalitāte, jāatbalsta vienkāršotās procedūras izmantošana, kas balstīta uz to, ka ražotājs sniedz kompetentajām iestādēm informāciju, ko tās uzskata par nepieciešamu, attiecībā uz minēto preču ražošanas nosacījumiem”.

B – Noteikumi kontroles jomā

19. Atbilstoši Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EKK) Nr. 2913/92 par Kopienas muitas kodeksu (6) 1. panta pirmajam ievilkumam šis kodekss ir piemērojams tirdzniecībai starp Kopienas dalībvalstīm un trešām valstīm. Tādējādi tas attiecas uz lauksaimniecības produktu eksportu, par ko tiek piešķirta eksporta kompensācija.

20. Minētā kodeksa 14. pantā ir paredzēts, ka, “lai piemērotu tiesību aktus muitas jomā, ikvienai personai, kas tieši vai netieši iesaistīta preču tirdzniecības darbībās, pēc muitas dienestu pieprasījuma to noteiktajā termiņā ir jāiesniedz tiem visi nepieciešamie dokumenti un informācija neatkarīgi no tās veida un jāsniedz nepieciešamā palīdzība”.

II – Fakti un pamata prāva

21. 1996. gadā Schulze uz dažādām trešām valstīm eksportēja piparkūkas un lūdza piešķirt eksporta kompensāciju dažādiem šīs preces pamatproduktiem. Šajā sakarā dažādajos lūgumos par kompensācijas [piešķiršanu], ko prasītāja iesniedza, tā atsaucās uz ražošanas formulām, kas noteiktas, saskaņojot ar kompetentajām valsts iestādēm, Regulas Nr. 1222/94 3. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētās vienkāršotās procedūras ietvaros.

22. 1997. gada maijā prasītājas ražotnes, kā arī biroji stipri cieta ugunsgrēkā. Tā paša gada jūlijā Schulze beidza savu darbību.

23. 1999. gada oktobrī Hauptzollamt pārbaudīja prasītājas iesniegtās ražošanas formulas. Tika konstatēts, ka iekšējie dokumenti, kas nepieciešami formulu precizitātes pārbaudei, ir gājuši bojā ugunsgrēkā.

24. Uzskatot, ka Schulze nav varējusi iesniegt dokumentus un informāciju, kas, piemērojot Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punktu, pieprasīti, lai pārbaudītu ražošanas formulas, atbildētāja 2000. gada 28. augustā, pamatojoties uz Regulas Nr. 3665/87 (7) 11. panta 3. punktu, pieprasīja atmaksāt prasītājai izmaksāto eksporta kompensāciju, tas ir, DEM 26 174,84.

25. Pēc tam, kad Schulze iesniedza sūdzību par pieprasījumu atmaksāt kompensāciju, Hauptzollamt uzskatīja, ka prasītāja nav izpildījusi pierādīšanas pienākumu, kas paredzēts Regulas Nr. 1222/94 7. pantā, un noraidīja šo sūdzību. Pēc Hauptzollamt domām, Schulze nevarēja atsaukties uz force majeure (nepārvaramas varas) apstākļiem, jo ne Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punktā, ne Regulas Nr. 1222/94 7. pantā nav paredzēts šāds izņēmums.

26. Prasītāja cēla prasību pret šo lēmumu Finanzgericht Hamburg . Prasības pamatojumā prasītāja apgalvo, ka nevar pieprasīt atmaksāt kompensāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punktu, jo šie noteikumi attiecas tikai uz tādiem gadījumiem, kad eksporta kompensācija ir izmaksāta nelikumīgi. Schulze uzskata, ka šajā gadījumā kompensācija ir izmaksāta pamatoti, ievērojot to, ka, piemērojot Regulas Nr. 1222/94 3. panta 2. punkta trešo daļu, ir saņemta atļauja piemērot vienkāršotu procedūru, lai noteiktu ražošanas formulas.

III – Prejudiciālie jautājumi

27. Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Finanzgericht norāda, ka attiecībā uz kompensāciju piešķiršanu precēm, uz kurām attiecas Regula Nr. 1222/94, ir jāpierāda ne tikai, ka produkti ir faktiski eksportēti, bet arī jāiesniedz dokumenti par faktiski izmantoto pamatproduktu daudzumu. Ja tādu nav, iesniedzējtiesa uzskata, ka kompensācija nepienākas un, ja nepieciešams, tā ir jāatmaksā atbilstoši Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punktam.

28. Šajā prāvā iesniedzējtiesa vispirms izsaka šaubas, vai prasītāja var atsaukties uz nepārvaramas varas apstākļiem un vai tai var atļaut Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punktā prasītos pierādījumus sniegt citā veidā, nevis dokumentāri. Atgādinot Tiesas judikatūru attiecībā uz force majeure (nepārvaramas varas) jēdzienu (8), tā vispirms norāda, ka neviens Regulas Nr. 1222/94 noteikums nereglamentē šādas situācijas sekas. Tālāk tā konstatē, it īpaši, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā First City Trading u.c., ka eksportētājs var atsaukties uz nepārvaramas varas apstākļiem, tikai apstrīdot lēmumu par soda piemērošanu (9) . Tādējādi prasītājai ir jāatmaksā tai piešķirtās eksporta kompensācijas.

29. Tomēr Finanzgericht norāda, ka Schulze ir atradusies “no savas gribas neatkarīgā” situācijā, kas atbilstoši šai judikatūrai attaisnotu izņēmumu nosacījumam par dokumentāriem pierādījumiem. Šajā sakarā minētajā judikatūrā ir konstatēts, ka Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punktā prasība, lai eksportētājs sniedz dokumentāru s pierādījumus par ražošanas procesu, iesniedzot dokumentus, kas attiecas uz ražošanu, nav absolūta. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka atbilstoši šīs regulas desmitajam apsvērumam valsts kompetentajām iestādēm jāveic pasākumi, kurus tās uzskata par nepieciešamiem, lai pārbaudītu eksportētāju deklarāciju pareizību.

30. Iepriekš minēto iemeslu dēļ šauboties par Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešās daļas interpretāciju, Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un lūgt Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:

“1) Vai var neievērot dokumentāros pierādījumus, kas paredzēti Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešajā daļā, un ļaut eksportētājam iesniegt pierādījumus par produktiem, kas ir faktiski izmantoti eksportēto preču saražošanai, izmantojot citus līdzekļus, ja nepārvaramas varas dēļ (vairs) nevar iesniegt dokumentus, kas attiecas uz ražošanu?

2) Vai force majeure (nepārvaramas varas) ņemšana vērā izraisa arī pierādīšanas standarta samazinājumu tādā nozīmē, ka eksportētājam attiecībā uz produktiem, kas ir faktiski izmantoti eksportēto preču saražošanai, tikai jāiesniedz ticams pierādījums vai norāde par iespējamību?”

IV – Analīze

A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

31. Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja eksportētājs nepārvaramas varas dēļ nevar iesniegt dokumentārus pierādījumus par eksportētās preces ražošanas nosacījumiem, viņš var savas eksporta deklarācijas pareizību pierādīt ar citiem pierādīšanas līdzekļiem.

32. Atbildētāja piedāvā uz šo jautājumu atbildēt noliedzoši. Pirmkārt, tā uzskata, ka eksporta kompensāciju piešķiršana precēm, kuras nav norādītas Līguma II pielikumā, balstās uz izmantoto pamatproduktu veida un daudzuma rūpīgu noteikšanu. Tā uzskata, ka neviens cits pierādīšanas līdzeklis nevar aizvietot dokumentārus pierādījumus, kas paredzēti minētajā 7. panta 1. punkta trešajā daļā.

33. Otrkārt, tā norāda, ka nepārvaramas varas apstākļu esamība nekādi neietekmē to, ka attiecīgajai personai ir pienākums iesniegt dokumentus un informāciju attiecībā uz eksportēto preču ražošanu. Šajā sakarā atbildētāja norāda, ka Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punktā paredzētajā atmaksāšanas procedūrā nav minēti nepārvaramas varas apstākļi. Tāpat tā norāda, ka Tiesa nepārvaramas varas klauzulu nekad nav atzinusi kā vispārēju Kopienu tiesību principu, un tas ir izņēmums no noteikuma par rūpīgu normatīvo aktu ievērošanu, to šauru interpretāciju un stingru piemērošanu. Visbeidzot, atbildētāja uzskata, ka šī klauzula ir pretrunā Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punktā izvirzītajam mērķim, proti, Kopienas finanšu interešu aizsardzībai.

34. Šādai analīzei nepiekrītu.

35. Uzskatu, ka gadījumā, kad eksportētājam nav iespējams iesniegt dokumentārus pierādījumus, lai pamatotu savu eksporta deklarāciju, šīs Regulas 7. panta 1. punkta trešā daļa neiestājas pret to, ka eksportētājs, atbildot valsts kompetentajām iestādēm, var pierādīt šīs deklarācijas pareizību ar citiem valsts tiesībās paredzētiem pierādīšanas līdzekļiem.

36. Pirms pārbaudīt minētās [regulas] 7. panta 1. punkta trešajā daļā paredzētos pierādīšanas noteikumus, vispirms jāprecizē šajā normā noteiktā pienākuma apjoms, kad eksportētājs kā šajā gadījumā ir izmantojis Regulas Nr. 1222/94 3. panta 2. punkta trešajā daļā norādīto vienkāršoto procedūru.

37. Jāatgādina, ka eksporta kompensāciju sistēmas pamatiezīme ir tā, ka Kopienas atbalsts tiek piešķirts tikai ar nosacījumu, ka eksportētājs to pieprasa. Kad eksportētājs pēc savas iniciatīvas ir nolēmis saņemt kompensāciju, Tiesa uzskata, ka “tam ir jāiesniedz atbilstoši vajadzīgā informācija, lai pierādītu tiesības uz kompensāciju un noteiktu tās apmēru” (10) .

38. Atbilstoši Regulas Nr. 3665/87 3. panta 5. punkta pirmās daļas c) apakšpunktam, kas – atgādinu – ir piemērojams attiecīgajām kompensācijām (11), lai saņemtu kompensāciju, eksporta dokumentos jābūt visiem nepieciešamajiem datiem kompensācijas aprēķināšanai, proti, attiecīgo produktu sastāvam vai atsaucei uz sastāvu.

39. Regulas Nr. 1222/94 ietvaros atbilstoši 7. panta 1. punkta pirmajai daļai kompensācijas piešķiršana ir pakārtota attiecīgās personas deklarācijai par faktiski izmantoto pamatproduktu daudzumu vai atsaucei uz eksportētās preces sastāvu, kas ir noteikts vienkāršotās procedūras ietvaros.

40. Atbilstoši minētās regulas 7. panta 1. punkta trešajai daļai tiesības uz kompensāciju ir pakārtotas tam, ka eksportētājs iesniedz kompetentajām valsts iestādēm dokumentus un informāciju par eksportētās preces ražošanas nosacījumiem.

41. Šāda pienākuma mērķis ir ļaut iestādēm kontrolēt eksporta deklarācijas pareizību un šādi noteikt eksportētāja tiesības uz kompensāciju, un noteikt tās apmēru.

42. Manuprāt, minētais pienākums pastāv arī tad, ja attiecīgā persona – kā šīs prāvas gadījumā – izmanto Regulas Nr. 1222/94 3. panta 2. punkta trešajā daļā paredzēto vienkāršoto procedūru (12) .

43. Pirmkārt, šīs regulas vienpadsmitajā apsvērumā ir skaidri norādīts, ka, lai vienkāršotu administrāciju, šī procedūra ir balstīta uz to, ka valsts kompetentajām iestādēm tiek iesniegta informācija, ko tās uzskata par nepieciešamu.

44. Otrkārt, minētās regulas 7. panta 1. punkta trešajā daļā nekādā veidā nav norādīta atšķirība starp to, vai eksportētājs, veicot eksportu, deklarē faktiski izmantoto produktu daudzumu vai vienkārši atsaucas uz preces sastāvu, kas ir noteikts vienkāršotās procedūras ietvaros.

45. Visbeidzot, kontroles, ko valsts kompetentās iestādes īsteno, pamatojoties uz eksportētāja iesniegto dokumentāciju un informāciju, mērķis ir pārbaudīt, ka attiecīgajā sūtījumā eksportētās preces sastāvā ir tāds lauksaimniecības produktu daudzums, kāds iepriekš noteikts vienkāršotās procedūras ietvaros.

46. Tādējādi, lai gan eksportētājs preces sastāvu nosaka, saskaņojot ar valsts kompetentajām iestādēm, uzskatu, ka eksportētājam saglabājas pienākums tām iesniegt dokumentus un informāciju, ko tās uzskata par būtisku.

47. Lai noteiktu, kādā formā eksportētājam pēc šādu iestāžu pieprasījuma dokumenti un informācija ir jāiesniedz, manuprāt, jāatsaucas uz Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešās daļas redakciju. Tā jālasa kontekstā ar šīs Regulas desmito un vienpadsmito apsvērumu.

48. No minētā 7. panta 1. punkta trešās daļas formulējuma izriet, ka eksportētājs var iesniegt dokumentārus pierādījumus. Manuprāt, ar to jāsaprot visi dokumenti, kas attiecas uz eksportētās preces ražošanu un kas ļauj noteikt šīs preces ražošanā izmantoto pamatproduktu daudzumu. Tie varētu būt, piemēram, rēķini vai ķīmiskās analīzes, ko uzņēmums veicis kvalitātes kontroles ietvaros.

49. Bet no šī paša formulējuma tāpat izriet, ka nav noteikti īpaši ierobežojumi attiecībā uz dokumentu vai informācijas, kas attiecīgajai personai jāsniedz, formu.

50. Faktiski tajā ir tikai paredzēts, ka eksportētājam jāiesniedz “ visi dokumenti un visa informācija , ko kompetentās iestādes uzskata par būtisku”. Attiecībā uz Regulas Nr. 1222/94 vienpadsmito apsvērumu tajā ir precizēts, ka šāda informācija ir visa tā informācija, ko valsts kompetentās iestādes “uzskata par nepieciešamu attiecībā uz preču ražošanas nosacījumiem”.

51. Lai gan ir taisnība, ka, kā to norāda atbildētāja, eksporta kompensāciju piešķiršanai ir precīzi jānosaka izmantoto produktu veids un daudzums un ka šim nolūkam dokumentāri pierādījumi ir piemērotākie, jāatzīst, ka šajā Regulā dokumentāri pierādījumi nav paredzēti kā vienīgais pierādīšanas līdzeklis.

52. Turklāt ir interesanti atzīmēt, ka atbilstoši Kopienas muitas kodeksa 14. pantam (13) visām personām, attiecībā uz kurām dalībvalsts muitas iestādes īsteno kontroli, jāiesniedz visi dokumenti un visa informācija, ko tās uzskata par nepieciešamu, neatkarīgi no tā, kas ir tās nesējs .

53. Ievērojot šos apstākļus, uzskatu, ka Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešā daļa pieļauj dažādus pierādīšanas līdzekļus.

54. Turklāt no šīs [regulas] 7. panta 1. punkta trešās daļas, to lasot saistībā ar Regulas desmito un vienpadsmito apsvērumu, izriet, ka valsts kompetentajām iestādēm jānovērtē tas, vai ir būtiski, kādi dokumenti un informācija ir pieejama eksportētāja deklarācijas pamatojumam. Tāpat valsts kompetentajām iestādēm atbilstoši konkrētā gadījuma apstākļiem jānosaka piemērotākais pierādīšanas veids (14) .

55. Jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja attiecīgajā jomā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, kompetentajām iestādēm jābalstās uz valsts tiesību normām. Tomēr jānorāda, ka valsts tiesību normās paredzētie pierādīšanas noteikumi nedrīkst ietekmēt ne Kopienu tiesību apjomu, ne efektivitāti. Tādējādi no šīs judikatūras izriet, ka šādi noteikumi nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšējām procedūrām (līdzvērtības princips), ne arī padarīt neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu Kopienu tiesiskā regulējuma piemērošanu (efektivitātes princips). Faktiski šādi noteikumi kavētu Kopienu tiesību sistēmā piešķirto tiesību īstenošanu (15) .

56. Turklāt no Regulas Nr. 1222/94 7. panta 2. punkta pirmās daļas izriet, ka valsts kompetentajām iestādēm jānovērtē, vai eksportētāja iesniegtie pierādījumi ir “apmierinoši”.

57. Ievērojot šos apstākļus, uzskatu, ka Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā neiestājas pret to, ka gadījumā, ja eksportētājs savas eksporta deklarācijas pamatojumam nevar iesniegt dokumentārus pierādījumus par eksportētās preces ražošanas nosacījumiem, viņš, atbildot valsts kompetentajām iestādēm, var pierādīt šīs deklarācijas pareizību ar ikvienu valsts tiesību normās paredzētu pierādīšanas līdzekli ar nosacījumu, ka šīs normas neietekmē ne Kopienu tiesību apjomu, ne efektivitāti.

B – Par otro prejudiciālo jautājumu

58. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā cenšas noskaidrot, vai nepārvaramas varas apstākļu (16), kuru dēļ eksportētājs nevar iesniegt valsts kompetento iestāžu pieprasītos dokumentāros pierādījumus, rezultātā samazinās Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešajā daļā paredzētais pierādīšanas [standarts].

59. Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu izriet no iepriekš izvirzītajiem apsvērumiem.

60. Ievadā jāatgādina, ka eksporta kompensācija ir Kopienas atbalsts, kura saņemšana ir obligāti pakārtota nosacījumam, ka prece, par kuru tas tiek piešķirts, atbilst tai, kas ir deklarēta eksportējot vai noteikta vienkāršotās procedūras ietvaros.

61. Kā noskaidrojām, Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešā daļa neiestājas pret to, ka pierādījumi attiecībā uz eksporta deklarācijas pareizību tiek iesniegti citu pierādījumu veidā, nevis dokumentāri. Tomēr neatkarīgi no eksportētāja iesniegto pierādījumu formas vai nesēja tiem jāļauj valsts kompetentajām iestādēm pārliecināties, ka Kopienu tiesiskajā regulējumā noteiktās prasības ir izpildītas.

62. Šādos apstākļos uzskatu, ka tas, ka eksportētājs nevar iesniegt valsts kompetentajām iestādēm dokumentārus pierādījumus par eksportētās preces ražošanas nosacījumiem, nemazina pierādīšanas standartu, kas prasīts minētā 7. panta 1. punkta trešajā daļā.

63. Pat pieņemot, ka dokumentārus pierādījumus nav iespējams iesniegt nepārvaramas varas apstākļu dēļ, manuprāt, tas neietekmē šo secinājumu (17) .

64. Regulā Nr. 3665/87, kas – atgādinu – ir piemērojama šajā gadījumā (18), eksporta kompensāciju jomā nepārvaramas varas sekas ir paredzētas ierobežojošā veidā (19) . Kā Tiesa nosprieda iepriekš minētajā spriedumā lietā First City Trading u.c., šīs regulas ietvaros paredzētā nepārvaramas varas klauzula tikai ļauj Kopienas atbalsta saņēmēju atbrīvot no soda naudas samaksas. Turpretim tā neļauj atbrīvot eksportētāju no nelikumīgi saņemtas kompensācijas atmaksas (20) .

65. Ievērojot iepriekš minēto, uzskatu, ka iespēja, kas eksportētājam piedāvāta Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešajā daļā, pierādīt savas eksporta deklarācijas pareizību ar citiem pierādīšanas līdzekļiem, nevis dokumentāri, nemazina pierādīšanas standartu, kas noteikts atbilstoši šiem noteikumiem, pat nepārvaramas varas apstākļu gadījumā.

V – Secinājumi

66. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai uz Finanzgericht Hamburg uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) 7. panta 1. punkta tr ešā daļa Komisijas 1994. gada 30. maija Regulā (EK) Nr. 1222/94, kura paredz kopējas sīki izstrādātas normas, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu atsevišķiem lauksaimniecības produktiem, ko eksportē Līguma II pielikumā [jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL I pielikumā] neuzskaitītu preču veidā, un kritērijus šādu kompensāciju apmēru noteikšanai, jāinterpretē tādējādi, ka tā neiestājas pret to, ka gadījumā, ja eksportētājs nevar iesniegt dokumentārus pierādījumus par eksportētās preces ražošanas nosacījumiem, viņš, atbildot valsts kompetentajām iestādēm, var pierādīt šīs deklarācijas pareizību ar ikvienu valsts tiesību normās paredzētu pierādīšanas līdzekli ar nosacījumu, ka šīs normas neietekmē ne Kopienu tiesību apjomu, ne efektivitāti;

2) iespēja, kas eksportētājam piedāvāta Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta trešajā daļā, pierādīt savas eksporta deklarācijas pareizību ar citiem pierādīšanas līdzekļiem, nevis dokumentāri, nemazina pierādīšanas standartu, kas noteikts atbilstoši šiem noteikumiem, pat nepārvaramas varas apstākļu gadījumā.

(1) .

(2) – Komisijas 1994. gada 30. maija Regula, kura paredz kopējas sīki izstrādātas normas, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu atsevišķiem lauksaimniecības produktiem, ko eksportē Līguma II pielikumā [jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL I pielikumā] neuzskaitītu preču veidā, un kritērijus šādu kompensāciju apmēru noteikšanai (OV L 136, 5. lpp.).

(3) – Komisijas 1987. gada 27. novembra Regula, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 351, 1. lpp.) Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulas Nr. 2945/94 redakcijā (OV L 310, 57. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3665/87”). Šī Regula ir atcelta ar Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulu (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.), kas pieņemta pēc prāvas faktu rašanās un tātad nav piemērojama šajā gadījumā pamata prāvā.

(4) – Piparkūkas ir norādītas Regulas Nr. 1222/94 B pielikumā (KN kods 1905 20).

(5) – Atbilstoši Regulas Nr. 1222/94 3. panta 2. punkta pirmajai daļai “par faktiski izmantotiem uzskata produktus, kas ir izmantoti eksportēto preču ražošanas procesā”.

(6) – OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Kopienas muitas kodekss”.

(7) – Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punktā ir noteikts, ka “[..] gadījumā, ja kompensācija ir izmaksāta nelikumīgi, saņēmējam jāatmaksā nelikumīgi saņemtā summa”.

(8) – Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Finanzgericht atsaucas uz 1993. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑124/92 An Bord Bainne Co-operative un Compagnie Inter-Agra ( Recueil , I‑5061. lpp.); 1993. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑12/92 Huygen u.c. ( Recueil , I‑6381. lpp.); 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑263/97 First City Trading u.c. ( Recueil , I‑5537. lpp.) un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑210/00 Käserei Champignon Hofmeister ( Recueil , I‑6453. lpp.).

(9) – 46. punkts.

(10) – 2005. gada 1. decembra spriedums lietā C‑309/04 Fleisch-Winter (Krājums, I‑10349. lpp., 31. punkts).

(11) – Skat. Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta pirmās daļas pirmo teikumu.

(12) – Atgādinu, ka šāda procedūra eksportētājam, saskaņojot ar valsts kompetentajām iestādēm, ļauj noteikt eksportētās preces sastāvu. Attiecīgās preces tiek eksportētas regulāri, un to raksturojums un kvalitāte ir nemainīgi.

(13) – Šādi, kā to norādīju, Kopienas muitas kodekss ir piemērojams attiecīgajām kompensācijām.

(14) – Lai gan kopējos noteikumus par kompensāciju piemērošanu lauksaimniecības produktu eksportam reglamentē Komisija, dalībvalstīm savā teritorijā atbilstoši EKL 10. pantam jānodrošina Kopienu regulējuma izpilde attiecībā uz kopējas lauksaimniecības politikas īstenošanu. Skat. it īpaši 1983. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor u.c. ( Recueil , 2633. lpp., 17. punkts).

(15) – Skat. it īpaši 1996. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑212/94 FMC u.c. ( Recueil , I‑389. lpp., 49.–52. punkts un tajos minētā judikatūra).

(16) – Atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskajā regulējumā lauksaimniecības nozarē ietvertais jēdziens force majeure (nepārvarama vara) nav šaurā nozīmē “pilnīga iespējas neesamība”, bet jāsaprot kā ārkārtēji apstākļi, neierasti importētājam vai eksportētājam, no kuru sekām nav bijis iespējams izvairīties bez pārmērīgiem zaudējumiem, neskatoties uz visu izrādīto rūpību [skat. it īpaši 1968. gada 11. jūlija spriedumu lietā 4/68 Schwarzwaldmilch ( Recueil , 549., 562. un 563. lpp.); 1970. gada 17. decembra spriedumus lietā 11/70 Internationale Handelsgesellschaft ( Recueil , 1125. lpp., 23. punkts) un lietā 25/70 Köster ( Recueil , 1161. lpp., 38. punkts); 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C‑347/93 Boterlux ( Recueil , I‑3933. lpp., 34. punkts) un 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑208/01 Parras Medina ( Recueil , I‑8955. lpp., 18. un 19. punkts), kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā An Bord Bainne Co-operative un Compagnie Inter-Agra (11. punkts) un spriedumu lietā Huygen u.c. (31. punkts)]. Skat. arī Komisijas ziņojumu C(88) 1696 par “force majeure” (nepārvaramu varu) Eiropas lauksaimniecības tiesībās (OV 1988, C 259, 10. lpp.).

(17) – Jāatgādina, ka iesniedzējtiesai, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, jāpārbauda, vai ugunsgrēks, kas izpostīja prasītājas telpas, ir nepārvarama vara (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Parras Medina , 22. punkts).

(18) – Skat. Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkta pirmo daļu.

(19) – Iepriekš minētais spriedums lietā First City Trading u.c., 33. punkts.

(20) – Turpat, 46. punkts.