Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2023. gada 26. janvārī ( )

Lieta C‑660/21

Procureur de la République

Kriminālprocess

pret

K.B.,

F.S.

(Tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – LESD 82. panta 2. punkts – Savstarpējas uzticēšanās un atzīšanas principi – Tiesības uz informāciju kriminālprocesā – Tiesības tikt informētam par tiesībām klusēt – Direktīva 2012/13/ES – 3. un 4. pants – Tiesības uz aizstāvību – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā – Valsts judikatūra, kurā noteikts aizliegums krimināltiesai pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par Savienības tiesībās garantēto procesuālo tiesību pārkāpumu – Dalībvalstu procesuālā autonomija – Līdzvērtības un efektivitātes principi





1. “Vienoti dažādībā” – tāda ir Eiropas Savienības devīze ( ) un tāds ir arī izaicinājums, ar ko tai jāsaskaras savā izveidē, jo atrast līdzsvaru starp šīm galējībām mēdz būt grūti. Tas attiecas arī uz tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, kas tradicionāli saistīta ar valstu suverenitāti, un precīzāk – uz kriminālprocesu, kas tiek pamatoti uzskatīts par “vienu no krimināltiesību jomām, kas ir visvairāk iesakņojusies valstu juridiskajās tradīcijās vai juridiskajā kultūrā, pat to kultūras tradīcijās vai vienkārši viņu kultūrā” ( ).

2. Šī lieta skar tieši krimināltiesas delikāto uzdevumu sprieduma taisīšanas posmā, jo Tiesai ir jāatbild uz šādu jautājumu: vai tiesas pienākumos ir pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par procesuālo noteikumu pārkāpumu tādēļ, ka nav ievērots apsūdzētās personas tiesības tikt informētai par tiesībām klusēt?

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības

3. Šajā lietā nozīme ir LESD 82. panta 2. punktam, Direktīvas 2012/13/ES ( ) 3., 4. pantam un 8. panta 2. punktam, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantam un 48. panta 2. punktam.

Francijas tiesības

4. Code de procédure pénale [Kriminālprocesa kodeksa] (turpmāk tekstā – “CPP”) 63‑1. pantā ir paredzēts:

“Kriminālpolicijas ierēdnis vai kriminālpolicijas darbinieks minētā ierēdņa uzraudzībā aizturētajai personai valodā, kuru tā saprot, attiecīgā gadījumā aizpildot trīspadsmitajā daļā minēto veidlapu, nekavējoties paziņo:

1° Par tās aizturēšanu, kā arī šā pasākuma ilgumu un pagarinājumu vai pagarinājumiem, kādus tam var piemērot;

2° Par noziedzīgā nodarījuma, par kura izdarīšanu vai izdarīšanas mēģinājumu persona tiek turēta aizdomās, iespējamo kvalifikāciju, datumu un vietu, kā arī 62‑2. panta 1. līdz 6. punktā minētos pamatus, kas attaisno personas aizturēšanu;

3° Par to, ka personai ir:

– tiesības brīdināt vienu tuvinieku un savu darba devēju, kā arī – ja personai ir citas valsts pilsonība – pilsonības valsts konsulārās iestādes un attiecīgā gadījumā sazināties ar šīm personām saskaņā ar 63‑2. pantu;

– tiesības uz ārsta izmeklēšanu saskaņā ar 63‑3. pantu;

– tiesības uz advokāta palīdzību saskaņā ar 63‑3‑1. līdz 63‑4‑3. pantu;

– vajadzības gadījumā – tiesības uz tulka palīdzību;

– tiesības pēc iespējas ātri un vēlākais pirms iespējamās aizturēšanas pagarināšanas iepazīties ar 63‑4‑1. pantā minētajiem dokumentiem;

– tiesības iesniegt Republikas prokuroram vai attiecīgā gadījumā tiesnesim, kurš pieņem lēmumu par personas atbrīvošanu vai aizturēšanu, tad, kad šis prokurors vai tiesnesis pieņem lēmumu par iespējamu aizturēšanas pagarināšanu, apsvērumus par to, lai šis pasākums tiktu izbeigts. Ja personu neuzklausa prokurors vai tiesnesis, tā var mutvārdos darīt zināmus savus apsvērumus, ko fiksē uzklausīšanas protokolā, ko paziņo prokuroram vai tiesnesim pirms lēmuma pieņemšanas par aizturēšanas pagarināšanu;

– tiesības uzklausīšanas laikā pēc savas personas identitātes apliecināšanas izdarīt paziņojumus, atbildēt uz tai uzdotajiem jautājumiem vai klusēt.

Ja persona ir nedzirdīga un neprot ne lasīt, ne rakstīt, tai ir jāsaņem zīmju valodas tulka palīdzība vai jebkuras citas kvalificētas personas palīdzība, kas pārzina valodu vai metodi, kā ar viņu sazināties. Var tikt izmantoti arī jebkāda veida tehniski līdzekļi, kas ļauj sazināties ar nedzirdīgu personu.

Ja persona nesaprot franču valodu, par viņas tiesībām paziņo, izmantojot tulku, attiecīgā gadījumā pēc tam, kad viņai izsniegta veidlapa tās tūlītējas informēšanas vajadzībām.

Atzīme par informāciju, kāda sniegta, piemērojot šo pantu, ir izdarāma aizturēšanas protokolā un par to uz protokola malas parakstās aizturētā persona. Parakstīšanas atteikuma gadījumā par to izdara atzīmi.

Saskaņā ar 803‑6. pantu personai, paziņojot par tās aizturēšanu, tiek nodots dokuments, kurā ir izklāstītas viņas tiesības.”

5. CPP 385. panta pirmajā daļā ir paredzēts:

“Pirmās instances krimināllietu tiesa ir tiesīga konstatēt procesa, kas tajā ierosināts, spēkā neesamību, izņemot, ja tajā vērsies izmeklētājtiesnesis vai izmeklētājtiesneša palāta.”

6. Saskaņā ar šā kodeksa 802. pantu:

“Likumā noteikto procedūras noteikumu pārkāpuma gadījumā, kura sekas ir spēkā neesamība, vai būtisku formālo prasību neievērošanas gadījumā ikviena tiesa, ieskaitot Cour de cassation [Kasācijas tiesu], kurā ir celta atcelšanas prasība vai kura pēc savas ierosmes konstatē šādu pārkāpumu, var lemt par spēkā neesamību vienīgi tad, ja šis pārkāpums apdraud aizskartās personas intereses.”

Tiesvedības rašanās fakti, pamatlietas un prejudiciālais jautājums

7. 2021. gada 22. marta vakarā kriminālpolicijas darbinieki konstatēja, ka uzņēmuma autostāvvietā atrodas divas aizdomīgas personas, kas centās noslēpties. Policijas darbinieki ievēroja, ka šajā stāvvietā novietotā kravas automobiļa degvielas tvertne bija atvērta un tuvumā atradās degvielas kannas. Plkst. 22.25 viņi izmeklēšanā par degvielas zādzībām, kas tika atklātas uz vietas, aizturēja divus aizdomās turētos, K.B. un F.S., uzliekot tiem rokudzelžus, lai novērstu jebkādu bēgšanas mēģinājumu.

8. Pēc K.B. un F.S. nopratināšanas policijas darbinieki informēja kriminālpolicijas ierēdni, kurš tiem uzdeva nekavējoties atvest abas aizturētās personas, lai ievietotu tās pagaidu apcietinājumā.

9. Šie policijas darbinieki izsauca uz vietas citu kriminālpolicijas ierēdni, kurš ieradās plkst. 22.40 un veica K.B. un F.S. transportlīdzekļa pārmeklēšanu. Arī šis ierēdnis viņiem uzdeva jautājumus, uz kuriem tie atbildēja. Pārmeklēšanas laikā tika atrasti tādi apsūdzoši pierādījumi kā vāciņi, piltuve un elektriskais pumpis.

10. Plkst. 22.50 Republikas prokurors saņēma paziņojumu par F.S. un K.B. aizturēšanu, un pēdējiem minētajiem attiecīgi plkst. 23.00 un 23.06 tika paziņotas viņu tiesības.

11. Iesniedzējtiesa, aicināta tiesāt K.B. un F.S. par degvielas zādzību grupā, konstatē, ka izmeklēšanas darbības tika veiktas un pret sevi vērstas liecības ievāktas pirms Direktīvas 2012/13 3. un 4. pantā paredzēto tiesību paziņošanas K.B. un F.S. Ņemot vērā novēloto ievietošanu pagaidu apcietinājumā, paziņošanu Republikas prokuroram un tiesību, it īpašu tiesību klusēt, paziņošanu, transportlīdzekļa pārmeklēšana, aizdomās turēto aizturēšana un visi no tās izrietošie akti principā būtu jāatceļ.

12. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Cour de cassation [Kasācijas tiesas] (Francija) judikatūru, ja vien nepastāv nepārvarami apstākļi, jebkāds kavējums gan tiesību paziņošanā aizturētajām personām, gan Republikas prokurora informēšanā ir pamats šo personu ievietošanas pagaidu apcietinājumā līdzekļa atzīšanai par spēkā neesošu.

13. Tomēr tāpat Kasācijas tiesa ir lēmusi, ka tiesām, kas taisa spriedumu, nav tiesību pēc savas ierosmes izvirzīt iebildi par procesa spēkā neesamību, izņemot attiecībā uz kompetences neesamību, jo iespēja izvirzīt šādu iebildi par spēkā neesamību ir apsūdzētajam, kuram ir tiesības saņemt advokāta palīdzību tad, ja viņš piedalās tiesas sēdē vai ja viņu tiesā pārstāv advokāts, un viņam šāda iespēja ir arī apelācijas instancē, ja viņš pirmajā instancē nav piedalījies tiesas sēdē vai nav ticis pārstāvēts ( ).

14. Taču tiesas sēdē K.B. un F.S. attiecīgie pārstāvji neizvirzīja iebildi par procesa spēkā neesamību.

15. Pēc iesniedzējtiesas domām, no šīs Kasācijas tiesas judikatūras izriet, ka Savienības tiesību pārākumu un lietderīgo iedarbību personai garantē nevis krimināltiesa, bet gan viņa advokāts. Šā iemesla dēļ lietās, kas skar maznozīmīgus kriminālpārkāpumus, un/vai personām, kurām nepalīdz advokāts, tiesa nevar garantēt Savienības tiesību efektivitāti, pēc savas ierosmes konstatējot to pārkāpumu.

16. Šajā saistībā iesniedzējtiesa min Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, ja līdzīgi kā šajā lietā nepastāv Savienības tiesiskais regulējums kādā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā atbilstoši procesuālās autonomijas principam ir jānoregulē tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina personu tiesību aizsardzība, tomēr ar nosacījumu, ka šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas regulē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, ko piešķir Savienības tiesības (efektivitātes princips). 1995. gada 14. decembra spriedumā Peterbroeck ( ) Tiesa nosprieda, ka Savienības tiesības nepieļauj tādas valsts procesuālās normas piemērošanu, kas liedz valsts tiesai, kurā ir celta prasība atbilstoši tās kompetencei, pēc savas ierosmes novērtēt valsts tiesību akta saderību ar Savienības tiesību normu, ja lietas dalībnieks uz to nav atsaucies noteiktā termiņā.

17. Turklāt iesniedzējtiesa atsaucas uz Tiesas judikatūru patērētāju tiesību aizsardzības jomā, kurā tā ir nospriedusi, ka valsts tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt Direktīvas 93/13/EEK ( ) pārkāpumu, ciktāl šāda pārbaude ļauj sasniegt šajā direktīvā noteiktos mērķus. Šajā judikatūrā esot atzīts valsts tiesai dalībvalsts iestādes statuss, kā arī pienākums pilnā mērā piedalīties direktīvu transponēšanas procedūrā īpašajā kontekstā, kuru raksturo viena lietas dalībnieka mazāk aizsargāts stāvoklis. Šāda nostāja attiecībā uz patērētāju pilnībā varētu tikt attiecināta uz apsūdzēto personu krimināllietā, jo tai ne vienmēr palīdzējis advokāts tiesību aizstāvēšanā.

18. Iesniedzējtiesa uzsver, ka, ja Tiesa lemtu, ka aizliegums pēc savas ierosmes konstatēt valsts tiesību normas, kuras mērķis ir transponēt direktīvu, pārkāpumu ir pretrunā Savienības tiesībām, valsts tiesa varētu nodrošināt šo tiesību efektivitāti pat tad, ja personai nav advokāta vai ja tā nav norādījusi uz Savienības tiesību pārkāpumu. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda – ja tā varētu pēc savas ierosmes konstatēt novēlotu paziņošanu par tiesībām klusēt, tā varētu atcelt aktus, kam bijusi izšķiroša nozīme, lai pierādītu apsūdzēto personu vainu, proti, transportlīdzekļa pārmeklēšanu un pret sevi sniegtās liecības, kā arī aizturēšanu un no tās izrietošos aktus.

19. Šādos apstākļos tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône ([Vilfranšas pie Sonas Pirmās instances krimināllietu tiesa], Francija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai [Direktīvas 2012/13] 3. pants (Tiesības uz informāciju par tiesībām) un 4. pants (Paziņojums par tiesībām apcietināšanas gadījumā), [Direktīvas (ES) 2016/343] 7. pants (Tiesības klusēt) – kopsakarā ar [Hartas] 48. pantu (Nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību) ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesai noteikts aizliegums pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kā tās ir garantētas [šajās direktīvās], un, konkrētāk, ciktāl tiesai procedūras atcelšanas vajadzībām ir aizliegts pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par to, ka apcietināšanas brīdī netika paziņots par tiesībām klusēt vai ka tas tika paziņots novēloti?”

Tiesvedība Tiesā

20. Atbildētāji pamatlietā, Francijas un Īrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus un sniedza mutvārdu apsvērumus 2022. gada 20. septembra tiesas sēdē.

Juridiskā analīze

21. Iesniedzējtiesas jautājums būtībā ir par to, vai Direktīvas 2012/13 3. un 4. pants, kā arī Direktīvas 2016/343 ( ) 7. pants, raugoties no Hartas 48. panta skatpunkta, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesu praksi, kurā krimināltiesai, kurai jānovērtē apsūdzētās personas vaina, ir aizliegts – procesa atcelšanas nolūkā ( ) – pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par tiesību tikt informētam par tiesībām klusēt pārkāpumu.

Par Direktīvas 2012/13 piemērojamību

22. Tiesas sēdē tika izvirzīts jautājums par Direktīvas 2012/13 piemērojamību, ņemot vērā tās 2. panta 1. punkta formulējumu, saskaņā ar kuru to piemēro “no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka viņas tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu”. Šis formulējums izslēdzot šīs direktīvas ratione temporis piemērošanu jebkurā situācijā pirms minētās informācijas oficiālas paziņošanas.

23. Jāatgādina, ka Direktīvas 2012/13 priekšmets atbilstoši tās 1. pantam ir paredzēt minimālos noteikumus par aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesībām kriminālprocesā, it īpaši tikt informētiem par viņu tiesībām. Šīs direktīvas darbības joma ir noteikta tās 2. pantā. Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties saņemtu informāciju [..] par [..] procesuālajām tiesībām, kā tās piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, lai nodrošinātu minēto tiesību efektīvu īstenošanu”.

24. Kā minēts Direktīvas 2012/13 19. apsvērumā, tiesību tikt informētam par savām tiesībām mērķis ir nodrošināt taisnīgu kriminālprocesu un garantēt tiesību uz aizstāvību efektivitāti jau no pirmajām procesa stadijām. Kā izriet no Komisijas 2010. gada 20. jūlija priekšlikuma direktīvai (COM(2010) 392, galīgā redakcija), kas ir Direktīvas 2012/13 pamatā, 24. punkta, posms tūlīt pēc brīvības atņemšanas rada vislielāko atzīšanās ļaunprātīgas panākšanas risku, tādēļ “ir būtiski, lai aizdomās turētā vai apsūdzētā persona nekavējoties, t.i., tūlīt pēc apcietināšanas, tiktu informēta par tās tiesībām visefektīvākajā veidā”. Turklāt Direktīvas 2012/13 19. apsvērumā ir uzsvērts, ka tiesības tikt informētam par šīm tiesībām ir jāīsteno “ne vēlāk kā pirms aizdomās turētās vai apsūdzētās personas pirmās oficiālās pratināšanas, ko veic policija”, un atbilstoši šīs direktīvas 22. apsvērumam rakstveida paziņojums par piemērojamām procesuālajām tiesībām ir “nekavējoties” jāizsniedz personai, ja tā tiek apcietināta vai aizturēta ( ).

25. No šiem elementiem izriet, ka personas, kas tiek turētas aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ir jāinformē par viņu tiesībām cik vien ātri iespējams, sākot no brīža, kad kontekstā, kurā nav steidzamības, attiecībā uz šīm personām pastāvošās aizdomas pamato to, ka kompetentās iestādes ierobežo viņu brīvību ar piespiedu pasākumiem un vēlākais pirms viņu pirmās oficiālās nopratināšanas, ko veic policija ( ). Tā kā tiesību paziņošanai, lai tā būtu efektīva, ir jānotiek agrīnā procesa stadijā, Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstu atbildīgās iestādes attiecīgās personas par to, ka tās tiek turētas aizdomās vai apsūdzētas noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, var informēt ar oficiālu paziņojumu vai “citādi”, vai “neatkarīgi no informēšanas veida”, jo nav svarīgi, kādā veidā šāda informācija sasniedz šīs personas ( ).

26. Turklāt ir jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2012/13 14. apsvērumu tā ir pieņemta atbilstīgi tiesībām, kas noteiktas Hartā un it īpaši tās 6., 47. un 48. pantā, balstoties uz Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 5. un 6. pantu Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) interpretācijā, un ka šajā direktīvā terminu “apsūdzība” lieto, lai aprakstītu to pašu jēdzienu, kura aprakstīšanai ECPAK 6. panta 1. punktā izmantots termins “apsūdzība”. Šajā ziņā “apsūdzības krimināllietā” esamība ir konstatējama tad, ja kompetentās iestādes pret kādu personu oficiāli ir izvirzījušas apsūdzību vai ja darbības, ko veikušas šīs iestādes saistībā ar aizdomām, kuras ir vērstas pret šo personu, būtiski ietekmē tās stāvokli. Tādējādi tostarp personu, kas ir tikusi aizturēta tādēļ, ka tā tiek turēta aizdomās noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, var uzskatīt par “apsūdzētu noziedzīgā nodarījumā” un tā var atsaukties uz ECPAK 6. pantā paredzēto aizsardzību ( ). It īpaši ikvienam “apsūdzētajam” šā panta nozīmē ir tiesības tikt informētam par tiesībām klusēt ( ).

27. No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka 2021. gada 22. marta vakarā policistu uzmanību piesaistīja divas personas uzņēmuma autostāvvietā, kuras rosījās ap kravas automobili ar atvērtu degvielas bāku, tuvumā stāvēja degvielas kannas, un šīs personas mēģināja noslēpties no policistiem, tādēļ tika aizturētas un saslēgtas rokudzelžos. Ar šīm nepārprotamajām piespiedu darbībām šīm personām tika darīts zināms, ka tās tiek turētas aizdomās par noziedzīga nodarījuma, šajā gadījumā – degvielas zādzības, izdarīšanu, un tas nozīmē, ka ir piemērojama Direktīva 2012/13. Līdz ar to un atbilstoši Direktīvas 2012/13 3. panta 1. punkta e) apakšpunktam abām minētajām personām bija tiesības nekavējoties tikt informētām par viņu tiesībām, it īpaši par tiesībām klusēt.

28. Visbeidzot norādīšu, ka šo secinājumu 22. punktā minētā Direktīvas 2012/13 2. panta 1. punkta interpretācija paredzēto tiesību novēlotu un līdz ar to prettiesisku paziņošanu padarītu par šīs direktīvas nepiemērošanas pamatu, kas loģiski un juridiski ir nepieņemami.

Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tvērumu

29. Šķiet, ka vispirms ir jāuzdod jautājums par prejudiciālā jautājuma precīzo nozīmi, ņemot vērā tā formulējumu. No šā formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa, šķiet, savu jautājumu attiecina tikai uz problēmu, ka Savienības tiesībām ir pretrunā aizliegums valsts tiesām pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu, lai arī šī tiesa vēlētos īstenot šādu kompetenci. Tādējādi prejudiciālais jautājums, kas uzdots Tiesai, neattiecas uz iespējama pienākuma pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu esamību, ko Savienības tiesības būtu uzlikušas valsts tiesai tādos apstākļos kā pamatlietā.

30. Uz šādu prejudiciālā jautājuma izpratni, manuprāt, jāraugās ar piesardzību, jo valsts tiesa lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu skaidri atsaucas uz Tiesas judikatūru, kurā ir secināts, ka valsts tiesai ir “pienākums” pēc savas ierosmes izskatīt Savienības tiesību pārkāpumu patērētāju tiesību aizsardzības pret negodīgiem noteikumiem jomā. Ņemot vērā apsūdzēto personu pielīdzināšanu patērētājiem, balstoties uz viņu kopīgo neizdevīgāko stāvokli attiecīgajās tiesvedībās, ir skaidrs, ka minētā tiesa uzskata, ka minētā judikatūra ir piemērojama pamatlietā. Šajā ziņā ir raksturīgi, ka gan atbildētāji pamatlietā, gan Francijas un Īrijas valdības, kā arī Komisija savos apsvērumos ir iekļāvušas atbildes elementus attiecībā uz to, vai pastāv no Savienības tiesībām izrietošs pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu, un man šķiet, ka saistībā ar lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu formulējumu šo jautājumu nevar tā vienkārši neņemt vērā.

31. Pēc tam jānorāda, ka Savienības tiesībās aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesības klusēt ir paredzētas divos atsevišķos juridiskos instrumentos, proti, Direktīvā 2012/13 un Direktīvā 2016/343. Pirmās minētās 3. un 4. pantā ir paredzētas tiesības tikt informētam un tiesības klusēt, savukārt otrās 7. pantā šīs pēdējās tiesības ir nostiprinātas kā būtiskas tiesības līdz ar tiesībām neliecināt pret sevi, un tās abas aprakstītas kā nevainīguma prezumpcijas aspekti. Saskaņā ar Direktīvas 2016/343 26. un 27. apsvērumu tiesības klusēt un tiesības neliecināt pret sevi ir piemērojamas jautājumos par pārmesto noziedzīgo nodarījumu un nozīmē, ka kompetentajām iestādēm nevajadzētu aizdomās turētās vai apsūdzētās personas piespiest sniegt informāciju, ja minētās personas nevēlas to darīt, un otrajā apsvērumā ir atsauce uz ECT sniegto interpretāciju ( ).

32. Minētā tiesa uzskata, ka tiesības neliecināt pret sevi, pirmām kārtām, attiecas uz apsūdzētās personas vēlmes klusēt respektēšanu un paredz, ka krimināllietā apsūdzība cenšas pamatot savus argumentus, neizmantojot pierādījumus, kas iegūti ar varu vai iespaidošanu pretēji apsūdzētās personas vēlmēm. Šo tiesību jēga ir it īpaši aizsargāt apsūdzēto personu no iestāžu veiktas ļaunprātīgas piespiešanas, un tas ļauj izvairīties no kļūdām tiesvedībā un sasniegt ECPAK 6. panta mērķus ( ). Tātad Direktīvas 2016/343 7. pants un ECPAK 6. pants paredz vienotu minēto tiesību izpratni – aizsardzību nopratināšanas laikā pret pierādījumu iegūšanu ar iespaidošanu, neraugoties uz aizdomās turētā iepriekš izteiktu vēlmi klusēt.

33. Norādīšu, ka, ņemot vērā pamatlietas faktus, kas izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, runa nav tieši par tiesībām klusēt, kas nostiprinātas prejudiciālajā jautājumā minētajā un iepriekš aprakstītajā Direktīvas 2016/343 7. pantā. Šajā lietā izvirzītā problēma ir saistīta ar faktu, ka tiesību klusēt paziņošana aizdomās turētajiem ir notikusi novēloti, pārkāpjot Direktīvas 2012/13 3. un 4. pantu, kas ir transponēti valsts tiesībās un paredz, ka šādai informēšanai jānotiek nekavējoties. Šādos apstākļos šķiet, ka Direktīvas 2016/343 7. pantam nav nozīmes atbildē, kas Tiesai jāsniedz šajā lietā.

34. Turklāt no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka pamatlieta attiecas uz tādu efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu esamību kā Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punktā minētie, kas paredz, ka “aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām, vai viņu advokātiem ir tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām iesniegt sūdzību, ja kompetentās iestādes nav sniegušas informāciju saskaņā ar šo direktīvu vai atsakās to sniegt”.

35. Tādēļ jāsecina ( ), pirmkārt, ka pamatlietā tiek aplūkots it īpaši Direktīvas 2012/13 3. un 4. pants, kā arī tās 8. panta 2. punkts un, otrkārt, ka šajās tiesību normās ir konkretizētas pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību ievērošanu, kas ir nostiprinātas tostarp Hartas 47. pantā un 48. panta 2. punktā, un tās ir jāinterpretē, ņemot vērā šos pēdējos minētos ( ). Šajā ziņā no paskaidrojumiem par Hartu, kas saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā, to interpretējot, izriet, ka Hartas 47. un 48. pantā ir garantēta ECPAK 6. un 13. pantā nodrošinātā aizsardzība Savienības tiesībās ( ). Tādējādi Tiesai ir jāgādā, lai tās veiktā šo Hartas pantu interpretācija nodrošinātu aizsardzības līmeni, kas atbilst ECPAK 6. un 13. pantā garantētajam, kā tos ir interpretējusi ECT ( ).

36. Šādos apstākļos jāuzskata, ka iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2012/13 3. un 4. pants, kā arī tās 8. panta 2. punkts, raugoties no Hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta skatpunkta, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj interpretēt tādu valsts tiesību normu, kas liedz tiesai sprieduma taisīšanas posmā, pirms kura nav notikusi iepriekšēja izmeklēšana ( ), pēc savas ierosmes konstatēt apsūdzētās personas tiesību tikt informētai par tiesībām klusēt pārkāpumu, kas veido iebildi par procesa spēkā neesamību, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai Savienības tiesībās valsts tiesai ir atzīta iespēja vai uzlikts pienākums pēc savas ierosmes konstatēt šādu pārkāpumu.

37. Atbilde uz šo jautājumu, manuprāt, nozīmē, ka Direktīvas 2012/13 normu interpretācija jāveic, ņemot vērā arī juridiskā pamata, uz kāda šī direktīva pieņemta, robežas.

Par Direktīvas 2012/13 juridisko pamatu

38. Pirmkārt, jāatgādina, ka LESD 67. pantā ir noteikts, ka “Savienība veido brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ievērojot pamattiesības un dalībvalstu atšķirīgās tiesību sistēmas un tradīcijas”. LESD 82. panta 2. punktā, kas ietilpst šī līguma trešās daļas V sadaļas 4. nodaļā (“Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās”), ir noteikts: “[t]iktāl, cik tas nepieciešams, lai veicinātu tiesas spriedumu un lēmumu savstarpēju atzīšanu, kā arī policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, kam ir pārrobežu aspekts, Eiropas Parlaments un Padome, pieņemot direktīvas saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, var noteikt minimālos noteikumus. Šādos noteikumos ņem vērā dalībvalstu tiesību tradīciju un tiesību sistēmu atšķirības.”

39. LESD 82. panta 2. punkta b) apakšpunkts, kas ir Direktīvas 2012/13 juridiskais pamats, pieļauj tikai minimālo noteikumu pieņemšanu “personu tiesību” kriminālprocesā jomā, līdz ar to šī direktīva nevar ietvert normas, ar ko nosaka jurisdikciju tiesai, kas izskatītu šajā direktīvā atzīto pamattiesību iespējamus pārkāpumus, vai arī pārbaudes tiesā raksturu un apmēru, ja vien kompetence šajā jautājumā netiek piešķirta Savienības likumdevējam ( ).

40. Līdz ar to Direktīva 2012/13 palīdz veikt kriminālprocesu minimālo saskaņošanu Savienībā un to nevar interpretēt kā pilnīgu un izsmeļošu instrumentu. Kā precizēts tās 40. apsvērumā, šī direktīva atstāj dalībvalstīm brīvību paplašināt tajā paredzētās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni arī gadījumos, kas nav nepārprotami minēti šajā direktīvā, jo aizsardzības līmenim nekad nevajadzētu būt zemākam par standartiem, kas noteikti ECPAK, kā interpretēts ECT judikatūrā ( ).

41. Kā pamatoti uzsver Komisija, iepriekšminēto primāro tiesību normu mērķis ir saglabāt valstu kriminālprocesu īpatnības un tās paredz, ka Savienības tiesību iejaukšanās šo procesu tiesiskajā regulējumā ir ierobežota, un man tas šķiet grūti savienojams ar Tiesas veiktu Direktīvas 2012/13 interpretāciju, kas paredz iespēju vai pat pienākumu valsts tiesai sprieduma taisīšanas posmā, pirms kura nav notikusi iepriekšēja izmeklēšana, pēc savas ierosmes konstatēt šajā direktīvā atzīto procesuālo tiesību pārkāpumu.

42. Otrkārt, jāatgādina, ka Savienības tiesības ir balstītas uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm ir kopīgas daudzas pamatvērtības, uz kurām ir balstīta Savienība – kā tas ir precizēts LES 2. pantā, un tās to savstarpēji atzīst. Šī premisa nozīmē un pamato dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos šo vērtību atzīšanā un tādējādi Savienības tiesību, ar kurām tās tiek īstenotas, ievērošanā. Gan savstarpējas uzticēšanās starp dalībvalstīm principam, gan arī savstarpējas atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz pirmo minēto principu, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām ( ).

43. Šajā ziņā no Direktīvas 2012/13 3., 4., 10. un 14. apsvēruma izriet, ka tās mērķis, nosakot kopējus minimālus standartus, kas regulē tiesības uz informāciju kriminālprocesā, ir stiprināt dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos citas dalībvalsts krimināltiesību sistēmai, lai atvieglotu lēmumu atzīšanu krimināllietās. Kā noteikts Direktīvas 2012/13 4. apsvērumā, “krimināllietās pieņemto lēmumu savstarpējā atzīšana var efektīvi darboties tikai tad, ja ir pārliecība, ka ne tikai tiesu iestādes, bet arī visi kriminālprocesa dalībnieki uzskata citu dalībvalstu tiesu iestāžu lēmumus par līdzvērtīgiem pašu lēmumiem, tādējādi apliecinot uzticēšanos ne tikai citu dalībvalstu noteikumu adekvātumam, bet arī minēto noteikumu pareizai piemērošanai”.

44. Jāpiebilst, ka ar savstarpējas uzticēšanās starp dalībvalstīm principu it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļos, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības. Tādējādi dalībvalstīm, īstenojot Savienības tiesības, saskaņā ar šīm pašām tiesībām var nākties prezumēt, ka pārējās dalībvalstis ievēro pamattiesības, un tas nozīmē, ka tās ne tikai nevar pieprasīt kādai citai dalībvalstij ievērot valstī noteikto pamattiesību aizsardzības līmeni, kas ir augstāks par Savienības tiesībās nodrošināto līmeni, bet arī, izņemot ārkārtas gadījumos, pārbaudīt, vai šī cita dalībvalsts konkrētā gadījumā patiešām ir ievērojusi Savienībā garantētās pamattiesības ( ).

45. Šī judikatūra ir savstarpējās uzticēšanās prezumpcijas izteiksme valstu pamattiesību aizsardzības sistēmās, un šo prezumpciju ir iespējams apgāzt vienīgi ārkārtēji ierobežotos apstākļos, ko raksturo “ārkārtas gadījumi”. Minētā judikatūra ir piemērojama visiem atvasināto tiesību instrumentiem, kas attiecas uz notiesājošu spriedumu krimināllietā izpildi, proti, Pamatlēmumam 2002/584/TI ( ), Pamatlēmumam 2008/909/TI ( ) un Pamatlēmumam 2008/675/TI ( ).

46. Papildus valstu tiesību sistēmu īpatnību saglabāšanai un to līdzvērtības prezumpcijai pamattiesību aizsardzībā, iesniedzējtiesas izvirzītā juridiskā problēma ir jāizvērtē, ņemot vērā arī dalībvalstu procesuālās autonomijas principu, ko ierobežo nepieciešamība ievērot prasības, kas izriet no līdzvērtības un efektivitātes principiem ( ).

Par dalībvalstīm noteikto procesuālo autonomiju

47. Ir zināms, ka K.B. un F.S. tiesības, ko tiem piešķir Direktīvas 2012/13 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts, pamatlietā aplūkotajā kriminālprocesā tika pārkāptas. Šajās tiesību normās valsts iestādēm noteiktais pienākums informēt aizdomās turētos un apsūdzētās personas par viņu tiesībām klusēt ir ļoti svarīgs šo tiesību efektīvai nodrošināšanai un tādējādi Hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta ievērošanai. Ja šāda informācija netiek sniegta, attiecīgā persona nevar zināt nedz par šo tiesību esamību un apjomu, nedz arī prasīt to ievērošanu, līdz ar to tai nav iespējas pilnībā īstenot savas tiesības uz aizstāvību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu ( ). Tomēr ir jāatgādina, ka šajā lietā abām apsūdzētajām personām tika paziņotas viņu tiesības, taču ar novēlošanos, un tas liek secināt, ka šīs tiesības tika pārkāptas, jo novēlošanos nepamatoja nekādi nepārvarami apstākļi ( ).

48. Attiecībā uz šā pārkāpuma sekām no Francijas valdības apsvērumiem izriet, ka valsts tiesībās ir nošķirti absolūti spēkā neesamības pamati, kas skar tiesu organizāciju, uzbūvi un kompetenci, un privāttiesiski spēkā neesamības pamati, kas konstatēti lietas dalībnieku interesēs. Pēdējā minētā tiek piemērota tikai tad, ja tiek pierādīts kaitējums tā lietas dalībnieka interesēm, kurš uz to atsaucas, izņemot dažas īpaši nozīmīgas garantijas, piemēram, tiesības klusēt, kuru pārkāpums tiek obligāti uzskatīts par nelabvēlīgu un ko tiesa nevar konstatēt pēc savas ierosmes. Šis pēdējais noteikums izriet no Kasācijas tiesas veiktās CPP 385. panta pirmās daļas interpretācijas.

49. Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 2012/13 8. panta 2. punktā dalībvalstīm noteikts pienākums nodrošināt, lai saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajām procedūrām aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām, vai viņu advokātiem būtu tiesības iesniegt sūdzību, ja kompetentās iestādes nav sniegušas informāciju saskaņā ar šo direktīvu vai atsakās to sniegt. Tātad Savienības likumdevējs ir sniedzis dalībvalstīm iespēju izlemt tiesību aizsardzības līdzekļu, kas ir ieinteresēto personu rīcībā, konkrēto veidu un noteikumus, kā arī sekas, ko rada Direktīvā 2012/13 paredzēto tiesību pārkāpums.

50. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja nepastāv Savienības tiesiskais regulējums kādā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras personām piešķir Savienības tiesības. Šajā ziņā atbilstoši lojālas sadarbības principam, kas šobrīd nostiprināts LES 4. panta 3. punktā, tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras personām piešķir Savienības tiesības, nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips). Šīs līdzvērtības un efektivitātes prasības izsaka vispārējo dalībvalstu pienākumu nodrošināt tādu attiecīgo personu tiesību – tostarp tiesību uz aizstāvību – aizsardzību tiesā, kuras izriet no Savienības tiesībām ( ).

Par līdzvērtības principu

51. Runājot par līdzvērtības principu, Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nekas a priori neliecina, ka, piemērojot CPP 385. panta pirmo daļu, šis princips būtu pārkāpts tad, ja nav ievērotas tiesības, kas izriet no Direktīvas 2012/13. Patiesībā šis pants, kā tas interpretēts strīdīgajā tiesu praksē, regulē apstākļus, kādos var tikt celta iebilde par procesa spēkā neesamību pirmās instances krimināllietu tiesā, neatkarīgi no tā, vai šīs spēkā neesamības pamatā ir valsts tiesību normās vai Savienības tiesību normās balstīts individuālo tiesību pārkāpums ( ).

Par efektivitātes principu

52. Saistībā ar efektivitātes principu ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās dalībvalstīm nav noteikts pienākums paredzēt citus tiesību aizsardzības līdzekļus kā vien tos, kas noteikti valsts tiesībās, ja vien no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā neizriet, ka nepastāv tādi tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot, varētu kaut vai netieši nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, vai arī ja vienīgā iespēja, kā piekļūt tiesai būtu – izdarīt tiesību pārkāpumu ( ).

53. Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka ikreiz, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālo tiesību norma Savienības tiesību sistēmā privātpersonām piešķirto tiesību īstenošanu padara neiespējamu vai to pārmērīgi apgrūtina, tas ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi tiesvedībā, tās norisi un īpatnības kopumā dažādās valsts tiesās. Šajā ziņā vajadzības gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesu sistēmas pamatā, tādi kā tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un efektīva tiesvedības norise ( ).

54. Saskaņā ar šīs judikatūras formulējumu, izvērtējot efektivitātes principa ievērošanu, ir nevis jāanalizē visi dalībvalstī pastāvošie tiesību aizsardzības līdzekļi, bet gan jāveic tās tiesību normas kontekstuālā analīze, par kuru tiek apgalvots, ka ar to ir apdraudēts šis princips, un tas var nozīmēt arī citu to procesuālo tiesību normu analīzi, kas ir piemērojamas saistībā ar tiesību aizsardzības līdzekli, kura efektivitāte ir apstrīdēta, vai saistībā ar tiesību aizsardzības līdzekļiem, kuriem ir tāds pats priekšmets kā pēdējam minētajam ( ). Tiesa uzskata, ka līdz ar to pasludinātie spriedumi ir tikai rezultāts katrā atsevišķā gadījumā veiktam izvērtējumam, paturot prātā katrai lietai raksturīgos faktiskos un juridiskos apstākļus, ko nevar automātiski pārnest uz nozarēm, kas nav tās, kurās šie spriedumi ir pasludināti ( ).

55. Man šķiet svarīgi uzsvērt, kādas grūtības rada šāds vērtējums, ņemot vērā veidu, kādā notikusi vēršanās Tiesā, šajā gadījumā – iesniedzot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajā ziņā faktiski prioritāri ir jāatsaucas uz lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, lai iepazītos ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, un šo informāciju – ja minētajā lēmumā, kā tas ir šajā lietā, trūkst informācijas – papildina ieinteresēto pušu rakstveida apsvērumi, kā arī, vajadzības gadījumā, debates tiesas sēdē. Šajā gadījumā man šķiet, ka prasītajai kontekstualizācijai ir jāietver vairākas valsts tiesību normas.

56. Attiecībā, pirmkārt, uz prokuratūras lomu Francijā tās valdība apgalvo, ka no atbilstošajām CPP normām ( ) izriet, ka tās uzdevums ir līdzsvarot sabiedrības vispārējo interešu aizsardzību, izmeklējot krimināllikuma pārkāpumus, ar individuālo brīvību ievērošanu, aizstāvot indivīdu tiesības visā tiesas procesa laikā. Lai gan ir taisnība, ka attiecīgo Direktīvas 2012/13 normu interpretācija, stingri runājot, neparedz “tiesu iestādes” jēdziena vērtējumu, tomēr jāuzsver, ka šai kvalifikācijai ir ļoti strīdīgs raksturs, runājot par Francijas prokuratūru.

57. Aicināta lemt par prokuratūras spēju likumīgi pārbaudīt aizturēšanas pasākumus saskaņā ar ECPAK 5. panta 3. punktu, atbilstoši kuram “jebkura persona, kas arestēta vai aizturēta [..], ir nekavējoties nododama tiesnesim vai citai amatpersonai, kura saskaņā ar likumu ir pilnvarota realizēt tiesu varu”, Kasācijas tiesa, iedvesmojoties no ECT judikatūras ( ), nosprieda, ka prokuratūra, kas nesniedz neatkarības un objektivitātes garantijas un būdama apsūdzības puse, nav tiesu iestāde minētā panta izpratnē ( ). Turpretim Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome, Francija) ir vienmēr uzskatījusi, ka tiesu iestāde, kas nodrošina individuālās brīvības ievērošanu, ietver gan tiesnešus, gan prokurorus un tas, ka pirmajās 48 stundās aizturēšanu uzrauga prokuratūra, nav pretrunā Konstitūcijai ( ). Piebildīšu, ka, ja Tiesa Francijas prokuratūrai ir atzinusi tiesu iestādes statusu, tad tas attiecas vienīgi uz īpašajiem apstākļiem, kas saistīti ar Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu Pamatlēmuma 2002/584 6. panta 1. punkta izpratnē. Tiesa uzskatīja, ka prokuratūras darbinieki, kuriem Francijā ir tiesnešiem līdzvērtīgs statuss, rīkojas neatkarīgi, veicot ar šāda ordera izsniegšanu saistītās funkcijas ( ).

58. Papildus tiesiskajam relatīvismam attiecībā uz tiesu iestādes definīciju, tostarp vienā un tajā pašā valstī, un ar to saistītajam secinājumam par objektīvām grūtībām, kas no tā izriet saistībā ar valsts tiesību sistēmas izpratni, šķiet sarežģīti šādā kontekstā uzskatīt, ka Francijas prokuratūras īstenotā – šajā gadījumā nepietiekamā – preventīvā kontrole pati par sevi varētu nodrošināt Direktīvas 2012/13 garantētās aizsardzības efektivitāti.

59. Otrkārt, no Francijas valdības rakstveida un mutvārdu apsvērumiem izriet, ka tiesības uz advokātu ir garantētas visa kriminālprocesa laikā ( ), turklāt tas netiek apstrīdēts šajā lietā un to atvieglo juridiskās palīdzības noteikumi, kas personām bez līdzekļiem vai ar nelieliem ienākumiem ļauj saņemt pilnīgu vai daļēju procesa izmaksu, tajā skaitā advokāta honorāra, segumu no valsts un advokātu kolēģijas priekšsēdētāja vai tiesas priekšsēdētāja piešķirtu advokātu, lai palīdzētu personai kriminālprocesā vai nu pēc personas lūguma, jo viņam nav advokāta vai nav bijis laika to izvēlēties, vai tādēļ, ka process prasa advokāta klātbūtni, bet personai tāda nav.

60. Attiecībā uz advokāta lomu norādīšu, ka pēc katras tikšanās ar aizturēto personu un pēc katras uzklausīšanas vai nopratināšanas, kurā advokāts ir piedalījies, viņš var sniegt rakstveida apsvērumus, kas tiek pievienoti procesam, un aizturēšanas laikā adresēt tos Republikas prokuroram. It īpaši advokāts var iepazīties ar protokolu, kurā fiksēts aizturēšanas un ar to saistīto tiesību paziņošanas fakts, un tas ļauj viņam pārbaudīt to ievērošanu, tostarp laika ziņā ( ).

61. Tiesas sēdē, kurā tiek taisīts spriedums par lietas būtību ( ), advokāta klātbūtne dažos tiesas procesos ir obligāta, piemēram, procedūrās ar tūlītēju ierašanos tiesā, kurās spriedums tiek pieņemts ļoti īsā termiņā pēc inkriminētajiem faktiem, pamatojoties uz iepriekšēju vainas atzīšanu, cour d’assises (zvērināto tiesa, Francija), kas tiesā noziedzīgus nodarījumus, un visos kriminālprocesos, kas skar nepilngadīgu personu. Ja advokāts nav obligāts, apsūdzētā persona pēc savas iniciatīvas var izmantot sevis izvēlēta advokāta palīdzību vai pārstāvību vai lūgt advokāta piešķiršanu, vajadzības gadījumā pat tiesas sēdes dienā. Jāatgādina, ka, ja apsūdzētais, kurš nav ieradies vai nav pārstāvēts, iebildi par procesa spēkā neesamību neizvirza pirmajā instancē, viņam šāda pati iespēja ir arī apelācijā.

62. Jāuzsver, treškārt, ka CPP ievada pants ietver daļu, saskaņā ar kuru personu par noziegumu vai kriminālpārkāpumu nedrīkst notiesāt, pamatojoties tikai uz tiem šīs personas paziņojumiem, ko tā sniegusi bez iespējas tikties ar advokātu un bez advokāta palīdzības. Turklāt un it īpaši kopš 2021. gada 22. decembra likuma, kas stājies spēkā tā paša gada 31. decembrī, iepriekš minētais pants ietver jaunu daļu, saskaņā ar kuru “[n]oziegumu vai kriminālpārkāpumu jomā tiesības klusēt par faktiem, kas personai tiek pārmesti, tiek paziņotas ikvienai aizdomās turētai vai apsūdzētai personai pirms šīs personas apsvērumu iegūšanas un pirms jebkādas nopratināšanas, tostarp, lai iegūtu informāciju par tās personību vai lai piemērotu drošības līdzekli, personai pirmo reizi ierodoties izmeklēšanas dienestā, pie tiesneša vai prokurora, tiesā vai jebkurā dienestā, kas ir tiesas iestādes pilnvarots. Nedrīkst pasludināt nekādu notiesājošu spriedumu, balstoties vienīgi uz paziņojumiem, kas izdarīti, kamēr minētās tiesības nav bijušas paziņotas”.

63. Šīs tiesību normas ir ļoti būtiskas, jo tās ļauj automātiski novērst aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesību tikt informētām par Direktīvā 2012/13 paredzētajām tiesībām pārkāpumus, it īpaši attiecībā uz tiesībām uz advokāta palīdzību un tiesībām klusēt, “neitralizējot” ieinteresēto personu paziņojumus, kas prettiesiski iegūti izmeklēšanas laikā, lai novērtētu viņu kriminālatbildību.

64. Ceturtkārt, lai gan ir skaidrs, ka iztiesāšanas sastāvam nav tiesību pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par prettiesiski sagatavotu protokolu spēkā neesamību, tam no konstatētā prettiesiskuma ir jāsecina šo protokolu pierādījuma spēka trūkums. CPP 429. pantā, kas tika minēts tiesas sēdē, ir paredzēts, ka jebkuram protokolam vai ziņojumam ir pierādījuma spēks tikai tad, ja tas ir atbilstoši noformēts, ja tā autors ir rīkojies saskaņā ar saviem amata pienākumiem un ir sniedzis paziņojumu savas kompetences ietvaros ( ). Prettiesiskiem aktiem nav nekāda pierādījuma spēka. Tādēļ iesniedzējtiesai vajadzētu noraidīt prettiesiskus procesuālos dokumentus, noliedzot jebkādu to pierādījuma spēku, jo protokola pierādījuma spēka zaudēšana neizriet no tā atcelšanas. Tā varētu, izvērtējusi spēkā palikušos lietas materiālus, pēc savas iekšējās pārliecības izlemt attiecīgā gadījumā attaisnot abas apsūdzētās personas. Jāsecina, ka šī tiesību norma ļauj izslēgt informāciju un pierādījuma elementus, kas iegūti, pārkāpjot Savienības tiesību noteikumus, šajā gadījumā Direktīvas 2012/13 3. un 4. pantu. Tādējādi konstatētais prettiesiskums ir novēršams ( ).

65. Šķiet, ka šādu procesuālo noteikumu pastāvēšana Francijas tiesību sistēmā nodrošina Savienības tiesību efektivitāti un iesniedzējtiesai noteiktais aizliegums pēc savas ierosmes izvirzīt iebildi par procesa spēkā neesamību, kas balstīta uz tiesību klusēt novēlotu paziņošanu abām apsūdzētajām personām – kas ir privāttiesisks spēkā neesamības pamats – nepārkāpj efektivitātes principu, jo šī norma pati par sevi nevar padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kas aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām piešķirtas ar Direktīvas 2012/13 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu, lasot tos kopsakarā ar tās 8. panta 2. punktu.

66. Šo secinājumu nevar atspēkot, ņemot vērā Hartas 47. pantu un 48. panta 2. punktu. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, ja personām attiecīgajā Savienības tiesību jomā ir pieejams tiesību aizsardzības līdzeklis tiesā, kas ļauj nodrošināt to tiesību ievērošanu, ko tām piešķir Savienības tiesības, – šķiet, ka tā tas ir Francijas tiesību sistēmā –, tad tādu valsts tiesību normu, kas liedz tiesai, kura iztiesā lietu, pēc savas ierosmes izvirzīt iebildi par procesa spēkā neesamību tādēļ, ka ir pārkāpta tiesību norma, kas aizsargā šo personu privātās intereses, nevar vērtēt kā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nedz arī tiesību uz aizstāvību, kas garantētas attiecīgi Hartas 47. pantā un 48. panta 2. punktā, ierobežojumu Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē ( ).

67. Piedāvātā Savienības tiesību interpretācija man šķiet saderīga ar Tiesas un ECT judikatūru par jautājuma izvirzīšanu pēc savas ierosmes.

Par Eiropas [tiesu] judikatūru saistībā ar jautājuma izvirzīšanu pēc savas ierosmes

Par Tiesas judikatūru

68. Civillietās un administratīvās lietās Tiesa ir uzskatījusi, ka Savienības tiesības, un it īpaši efektivitātes princips, faktiski neparedz prasību valstu tiesām pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu par šo tiesību pārkāpumu, neatkarīgi no tā, cik tās ir svarīgas Eiropas tiesību sistēmā, ja, lai izvērtētu šo pamatu, tām nāktos pārsniegt lietas dalībnieku noteiktās strīda robežas, balstoties uz citiem faktiem un apstākļiem, nevis uz tiem, ar kuriem savu prasījumu ir pamatojis lietas dalībnieks, kam ir interese piemērot minētās tiesību normas. Šo valsts tiesas tiesību ierobežojumu attaisno princips, saskaņā ar kuru tiesvedību var ierosināt lietas dalībnieki, un līdz ar to, ja valsts procesuālās tiesības sniedz patiesu iespēju attiecīgajam lietas dalībniekam izvirzīt pamatu, kas balstīts uz Savienības tiesībām, tad valsts tiesa rīkoties pēc savas ierosmes var vienīgi izņēmuma gadījumos, kad tās iejaukšanos prasa sabiedrības intereses ( ).

69. Tāpat Tiesa ir norādījusi ( ), ka šo judikatūru nevar likt apšaubīt lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu minētā judikatūra, kas izriet no 1995. gada 14. decembra sprieduma Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437) un 2000. gada 27. jūnija sprieduma Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346) un kas attiecīgi bija saistīta ar īpašiem lietas apstākļiem, kuros prasītājam pamatlietā tika liegta iespēja lietderīgi atsaukties uz valsts tiesību normas nesaderību ar Savienības tiesībām, un kas pamatota ar nepieciešamību nodrošināt patērētājam efektīvu aizsardzību, kas paredzēta Direktīvā 93/13 ( ).

70. Ir zināms, ka negodīgu noteikumu joma bija sākums valsts tiesu pienākumu attīstībai patērētāju tiesībās: vispirms tika iegūtas tiesības un pēc tam – pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par līguma noteikuma negodīgo raksturu ( ). Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni, un šī situācija viņam liek piekrist pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas ietekmēt to saturu. Ņemot vērā šādu nelabvēlīgāku situāciju, šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājiem. Šī ir imperatīva norma, kura vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar patiesu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību ( ).

71. Šajā ziņā valsts tiesai – ja tās rīcībā ir vajadzīgais tiesiskais un faktiskais pamatojums – pēc savas ierosmes ir jāvērtē Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgums un, to veicot, ir jāizlīdzina starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju pastāvošais nevienlīdzīgais spēku samērs. Turklāt Direktīvā 93/13, kā izriet no tās 7. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tās divdesmit ceturto apsvērumu, dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt adekvātus un efektīvus līdzekļus, lai izbeigtu negodīgu noteikumu izmantošanu līgumos, kurus pārdevējs vai piegādātājs noslēdzis ar patērētājiem. Ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta prasības – kas veido normatīvu kopumu, kuram nav līdzvērtīga Direktīvā 2012/13 –, Tiesa ir norādījusi, kādā veidā valsts tiesām ir jānodrošina, ka tiek ievērotas patērētājiem ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, vienlaikus precizējot, ka patērētāja aizsardzība nav absolūta ( ). Tiesa ir precizējusi, ka efektivitātes principa ievērošana nevar sniegties tiktāl, ka valsts tiesai ne tikai būtu jākompensē procesuālais trūkums, ko pieļāvis patērētājs, kurš nezināja par savām tiesībām, bet arī būtu pilnībā jāatsver attiecīgā patērētāja absolūtā pasivitāte ( ).

72. Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir iespējams iepriekš minēto judikatūru piemērot tiesvedībā pamatlietā, it īpaši, atsaucoties uz patērētājus un apsūdzētās personas vienojošo nelabvēlīgāko situāciju ( ), taču, manuprāt, šādu pieeju nevar pieņemt. Atgādināšu, ka pamatlieta ietilpst krimināltiesību jomā, kam nav nekāda sakara ar līgumsaistībām un kurā gan likumdevējam, gan tiesai ir jālīdzsvaro sabiedriskās kārtības apdraudējuma novēršana, pārkāpumu izdarītāju meklēšana un pārkāpumu apkarošana, no vienas puses, un apsūdzētās personas pamattiesības, no otras puses, raugoties, lai tiesvedība noritētu saprātīgā termiņā. Turklāt, īstenojot savu represīvo varu, valsts aizsargā noziedzīgajos nodarījumos cietušo intereses un arī vispārīgākas sabiedrības intereses, kas veido sabiedrības intereses plašā nozīmē.

73. Šajā kontekstā jāuzsver, ka kopš Pamatlēmuma 2002/584 pieņemšanas tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās jomā pakāpeniski tika pievienoti tiesību akti, kuru saskanīgas piemērošanas nolūks ir stiprināt dalībvalstu savstarpēju uzticību attiecīgajām valstu tiesību sistēmām, lai nodrošinātu spriedumu atzīšanu un izpildi krimināllietās Savienībā, lai personas, kas ir izdarījušas noziedzīgus nodarījumus, nepaliktu nesodītas ( ), visādā ziņā nodrošinot kriminālprocesa taisnīgo raksturu. Direktīva 2012/13, kā liecina tās 11., 12. un 14. apsvērums, pieder pie šiem juridiskajiem instrumentiem, kas konkretizē Padomes 2009. gadā pieņemto ceļvedi, kura mērķis ir stiprināt aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesības visa procesa laikā ( ). Šo instrumentu apvienotā ietekme kopā ar Hartas un ECPAK normām, kā arī ECT judikatūru un valstu noteikumiem piešķir reālu un paplašinātu aizsardzību ieinteresētajām personām, kuru statuss, tostarp informācijas ziņā, nav salīdzināms ar patērētāja statusu līgumattiecībās ar pārdevēju vai piegādātāju ( ). Šādos apstākļos Direktīvas 93/13 6. pantam piemērotā risinājuma, kurā Eiropas tiesību normas pielīdzinātas valsts noteikumiem, izmantošana šajā lietā man šķiet izslēgta.

74. Visbeidzot šajā stadijā jāmin Tiesas nesenā judikatūra par tiesas lomu, pirmām kārtām, kriminālprocesā, kas balstīts uz informāciju vai pierādījumiem, kuri iegūti, pārkāpjot Direktīvas 2002/58/EK ( ) prasības, un, otram kārtām, trešo valstu valstspiederīgo aizturēšanas tiesiskuma nosacījumu, kas izriet no Savienības tiesībām, pārbaudes procedūrā.

75. Pirmkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punkts, interpretējot to no efektivitātes principa skatpunkta, valsts krimināllietu tiesai nosaka pienākumu noraidīt informāciju un pierādījumus, kas – pretrunā Savienības tiesībām – ir iegūti, visaptveroši un nediferencēti saglabājot informāciju par datu plūsmu un atrašanās vietas datus kriminālprocesā, kas sākts pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu, ja šīs personas nespēj efektīvi paust nostāju par šo informāciju un šiem pierādījumiem, kuri ir saistīti ar jomu, ko tiesa nepārzina, un kuri var būtiski ietekmēt faktu vērtējumu ( ). Lai gan šeit, protams, ir runa par efektivitātes principu, kas piemērots tādā kriminālprocesā kā pamatlietā, tomēr šī pēdējā neattiecas uz pierādījumiem, kuri saistīti ar jomu, ko tiesa nepārzina, un kuru pieņemamība apdraudētu sacīkstes principa ievērošanu un līdz ar to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.

76. Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2008/115/EK ( ) 15. panta 2. un 3. punkts, Direktīvas 2013/33/ES ( ) 9. panta 3. un 5. punkts un Regulas (ES) Nr. 604/2013 ( ) 28. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Hartas 6. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, tiesu iestādei, pārbaudot, vai ir izpildīti no Savienības tiesībām izrietošie trešās valsts valstspiederīgā aizturēšanas likumības nosacījumi, pēc savas ierosmes un pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem, kas tajā notiekošā sacīkstes procesa laikā tikuši papildināti vai precizēti, ir jānorāda uz iespējamu likumības nosacījuma neizpildi, pat ja attiecīgā persona uz to nav atsaukusies ( ).

77. Man šķiet, ka šādu risinājumu diktē specifisks normatīvais konteksts, kas radikāli atšķiras no šīs lietas. Tiesa vispirms precizēja, ka, lai gan trešās valsts valstspiederīgā aizturēšana ir būtiska iejaukšanās Hartas 6. pantā nostiprinātajās tiesībās uz brīvību, šāda pasākuma mērķis Direktīvas 2008/115, Direktīvas 2013/33 un Regulas Nr. 604/2013 izpratnē nav kriminālvajāšana vai sodīšana par noziedzīgiem nodarījumiem. Pēc tam un galvenokārt Tiesa norādīja, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis ne vien kopīgus materiālos standartus attiecībā uz aizturēšanas nosacījumiem, bet ir ieviesis arī kopīgus procesuālos standartus, kuru mērķis ir nodrošināt, ka katrā dalībvalstī pastāv sistēma, kas kompetentajai tiesu iestādei vajadzības gadījumā pēc ex officio pārbaudes ļauj atbrīvot attiecīgo personu, tiklīdz izrādās, ka tās aizturēšana nav vai vairs nav likumīga ( ). Tiesa uzsvēra faktu, ka administratīvas iestādes uzdota aizturēšana ir jāpārbauda tiesā vai nu pēc savas ierosmes, vai pēc attiecīgās personas lūguma, savukārt attiecībā uz šā pasākuma paturēšanu spēkā atbildīgajai iestādei ir jāveic šī pārbaude pēc savas ierosmes, pat ja ieinteresētā persona to nav lūgusi. Normatīvā kontekstā, ko iezīmē tiesas iespējas rīkoties pēc savas ierosmes, tad, ja šķiet, ka aizturēšanas likumības nosacījumi nav vai vairs nav izpildīti, un kas var izvērsties par procesu bez aizturētās personas klātbūtnes, teorētiski bija grūti nonākt pie cita risinājuma, nevis tāda, kurā tiesa pēc savas ierosmes norāda uz aizturēšanas likumības nosacījuma neievērošanu, “pat ja attiecīgā persona uz to nav atsaukusies”.

78. Tieši ņemot vērā šo iepriekš minēto stingro aizturēšanas pasākuma regulējumu, Tiesa noraidīja savu agrāko ierasto judikatūru par pienākuma pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu a priori neesamību administratīvā procesā, kurā ir piemērojams dispozitivitātes princips, un par efektivitātes principa piemērošanu ( ). Taču šajā gadījumā acīmredzami trūkst šāda Savienības tiesiskā regulējuma procesuālā ziņā un tas, manuprāt, liedz jebkādā veidā izmantot risinājumu, kas izvēlēts saistībā ar aizturēšanas pārbaudi tiesā.

Par ECT judikatūru

79. Vērtējot iebildi, kas balstīta uz ECPAK 6. pantu, ECT galvenokārt ir jānosaka, vai kriminālprocesam vispārīgi piemīt taisnīgs raksturs, ņemot vērā katras lietas apstākļus. Lietas taisnīgas izskatīšanas prasību ievērošana tātad tiek vērtēta katrā atsevišķā gadījumā, raugoties uz visa procesa norisi, nevis balstoties uz izolētu viena vai otra jautājuma vai incidenta pārbaudi, lai gan nevar izslēgt, ka kāds elements ir tik izšķirošs, ka ļauj spriest par procesa taisnīgumu agrākā stadijā ( ). Ņemot vērā tiesību neliecināt pret sevi un tiesību klusēt raksturu, minētā tiesa uzskata, ka principā nevar attaisnot šo tiesību nepaziņošanu aizdomās turētajam. Tomēr gadījumā, ja aizdomās turētais par tām nav ticis informēts, tiesai ir jāpārbauda, vai, neraugoties uz šo trūkumu, process kopumā ir bijis taisnīgs ( ).

80. Šis vērtējums kopumā var ietvert juridiskās palīdzības, uz kuru tiesības garantētas ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunktā, efektivitātes pārbaudi. ECT uzskata, ka, ņemot vērā advokātu kolēģijas neatkarību no valsts, aizstāvība lielākoties ir apsūdzētās personas un tās advokāta ziņā neatkarīgi no tā, vai šis pēdējais ir piešķirts vai klienta apmaksāts. Tomēr, ja piešķirtā advokāta bezdarbība ir acīmredzama vai citā veidā tiek pietiekami darīta zināma iestādēm, tām ir jārīkojas, lai nodrošinātu, ka apsūdzētās personas tiesības uz juridisko palīdzību patiešām tiek īstenotas. Jāpiebilst, ka valsti nevar uzskatīt par atbildīgu par jebkādu advokāta, kas piešķirts, lai sniegtu juridisko palīdzību, pienākumu neizpildi ( ).

81. Tātad valsts atbildība var iestāties, ja advokāts gluži vienkārši nestrādā apsūdzētās personas labā ( ) vai neievēro tīri formālu noteikumu, kas izvirzīts prasības celšanai, taču to nevar pielīdzināt kļūdainai rīcībai vai vienkāršam trūkumam argumentācijā, kas nevar radīt šo atbildību, un ECT tāpat ir ņēmusi vērā, balstoties uz apstākļu kopumu, ka prasītājs ir ārzemnieks, kurš nezina tiesvedības valodu un kuram ir izvirzīta apsūdzība, kuras rezultātā tam var tikt piemērots bargs cietumsods. Šajā pēdējā gadījumā ECT uzskatīja, ka valsts tiesa būtu varējusi aicināt valsts piešķirto advokātu drīzāk papildināt vai labot savu apelācijas rakstu, nevis atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu ( ).

82. Papildus tam, ka ECT loma ir izspriest lietas, kas tajā ierosinātas, nevis lemt in abstracto vai unificēt dažādās juridiskās sistēmas, ņemot vērā katras lietas īpašos apstākļus ( ), norādīšu, ka iepriekš minētās situācijas, kam atbilst šaura pieeja, atšķiras no apstākļiem pamatlietā. Šajā ziņā jāuzsver, ka tiesības tikt informētam par procesuālajām tiesībām un par tiesībām klusēt ir personiskās tiesības, ko var brīvi izmantot to īpašnieki, un vienīgi apsūdzēto personu un to padomdevēju ziņā ir izvēlēties aizstāvības stratēģiju, kas var ietvert iebildes pret šādu tiesību pārkāpuma neizvirzīšanu ieinteresētajām personām zināmu iemeslu dēļ ( ). Šo situāciju pašu par sevi nevar obligāti pielīdzināt “acīmredzamas bezdarbības” situācijai, kas liek kompetentajai tiesai veikt pozitīvus pasākumus ( ). Tiesas sēdē tiesnesim nav jāaizstāj lietas dalībnieki to aizstāvības stratēģiju izvēlē.

Starpsecinājumi

83. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nolemt, ka Direktīvas 2012/13 3. un 4. pants, kā arī tās 8. panta 2. punkts, lasot tos no Hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta un līdzvērtības un efektivitātes principu skatpunkta, neliedz interpretēt valsts tiesību normu tādējādi, ka tā liedz tiesai sprieduma taisīšanas posmā, pirms kura nav notikusi iepriekšēja izmeklēšana, pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par apsūdzētās personas tiesību tikt informētai par tiesībām klusēt pārkāpumu.

84. Iepazīšanās ar valsts tiesībām ( ), manuprāt, nevarētu vedināt uz citu interpretāciju. Nebūt neatspoguļojot klasisko summa divisio starp tiesību sistēmu, kuras pamatā ir apsūdzības princips, un tiesību sistēmu, kuras pamatā ir izmeklēšanas princips, kas attiecīgi paredz tādu kā pasīvu un aktīvu tiesas lomu, pārskatot dažādās valstu tiesību sistēmas, vērojama šo divu sistēmu saplūšana, kā arī kriminālprocesu daudzveidība un sarežģītība, kas balstās uz noteikumu kombinācijām, kuras salīdzinājumu padara delikātu un pat relatīvu. Neatkarīgi no tā, vai tajās ir vai nav paredzēti tiesību uz informāciju pārkāpuma – dažkārt automātiski – sankciju mehānismi, kas balstīti uz pierādījumu pieņemamības vai prettiesisku procesuālo darbību spēkā neesamības noteikumiem, valstu sistēmās var vairāk vai mazāk stingri noteikt apsūdzētās personas un attiecīgi arī tiesas lomu šo mehānismu īstenošanā.

85. Jāpiebilst, ka visās aplūkotajās valstu tiesību sistēmās ir izveidota pierādījumu brīvības sistēma, atsaucoties uz tiesas brīvību šo pierādījumu vērtējumā, un, lai gan šīs tiesību sistēmas var izvēlēties dažādus procesuālos līdzekļus, tām visām ir kopīgas rūpes vai tas pats mērķis, proti, neļaut radīt sekas tādai prettiesiskai procesuālai darbībai, kas izriet no tiesību tikt informētam un it īpaši no tiesību klusēt pārkāpuma. Kā pamatoti minēts Pētījumā 22/006: ja tiesa nav formāli noraidījusi kādu pierādījumu, tad šā pierādījuma gūšanā radušos procesuālo noteikumu pārkāpumu attiecībā uz šā elementa pierādījuma spēku vienmēr var ņemt vērā, pieņemot lēmumu par lietas būtību, un tieši to šo secinājumu iepriekšējos punktos norādīju saistībā ar Francijas tiesību sistēmu.

86. Vai līdz ar to Tiesai ir nepieciešami un pat lietderīgi pieņemt risinājumu, saskaņā ar kuru [valsts] tiesai tiek atzīta iespēja vai pat noteikts pienākums izvirzīt jautājumu pēc savas ierosmes, ja šobrīd nav iespējams aplēst visu ietekmi uz valstu tiesas procesu smalko arhitektūru, kas visi pauž tik grūti atrodamā līdzsvara meklējumus starp nepieciešamību sodīt par noziedzīgajiem pārkāpumiem un apsūdzēto personu tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu ( ), un uz valstu tiesu iestādēm ( )? Turklāt tiesas veiktu jautājuma izvirzīšanu pēc savas ierosmes, protams, var iedomāties, vienīgi stingri ievērojot sacīkstes principu, savukārt tas varētu paildzināt tiesvedību ( ).

87. Šāds risinājums man nešķiet nepieciešams, lai atbalstītu savstarpējās uzticēšanās leģitimitāti, ko paredz savstarpējā atzīšana. Nav šaubu, ka Savienības tiesības ir tik ievērojami papildinājušās tiesu sadarbības krimināllietās jomā, ka šobrīd jau ir iespējams atsaukties uz acquis vai kopīgu nozīmīgu mantojumu, kas ir ļāvis pielāgot augstākajam standartam valstu tiesību sistēmas attiecībā uz aizdomās turēto vai apsūdzēto personu procesuālo tiesību aizsardzības jomu un šo sistēmu integrācijas Savienībā reālu progresu. Šajā kontekstā ir svarīgi uzsvērt – kā, no vienas puses, to darījusi Francijas valdība –, ka šajā gadījumā problēmu nerada tās valsts sistēmas, kura nodrošina šo tiesību labāko aizsardzību, atrašana starpvalstu pseidosacensībā ( ) un – kā, [no otras puses], tas darīts doktrīnā – ka nepastāv subjektīvas tiesības gūt labumu no sistēmas, kas vislabāk aizsargā individuālās tiesības ( ).

88. Runājot par valstu tiesību sistēmu īpatnībām, kuras Līgumu autori apņēmušies saglabāt ( ), un direktīvas interpretāciju, kas burtiski atstāj aizdomās turēto vai apsūdzēto personu vai viņu advokātu ziņā rūpes par šajā direktīvā paredzēto tiesību pārkāpumu sodīšanu, man šķiet, ka Tiesai ir jārīkojas piesardzīgi un jārūpējas par sniegtās atbildes pieņemamību valstu tiesību sistēmās ( ). Kā sacījis Francijas Apgaismības laikmeta filozofs Monteskjē, “dažkārt ir nepieciešams mainīt dažus likumus. Bet šāds gadījums ir rets, un, kad tas nāk, tam jāpieskaras ar drebošu roku” ( ). Šajā gadījumā un piemērojot to tiesu praksei, šī aicinājuma rezultātā katrā ziņā būtu jāatsakās no tāda risinājuma, kas uzliek pienākumu izvirzīt jautājumu pēc savas ierosmes, kas vēl vairāk apgrūtinātu valstu tiesu uzdevumus, kurām vienlaicīgi jāpiemēro valsts normas, Savienības primāro un atvasināto tiesību, tostarp Hartas, un līgumu, tostarp ECPAK, normas un jāstrādā institucionālos apstākļos, ko iezīmē lielas atšķirības ( ), pastāvot riskam uzņemties atbildību, ņemot vērā tiesu pienākumu ievērot tiesiskumu. Tas tāpēc, ka – atgādinot neizbēgamo cilvēcisko komponenti tiesas procesā – tiesnesis var kļūdīties tieši tāpat kā citi kriminālprocesa dalībnieki, kurus nedrīkst atbrīvot no atbildības.

Secinājumi

89. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône ([Vilfranšas pie Sonas Pirmās instances krimināllietu tiesa], Francija) jautājumu atbildēt šādi:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā 3. un 4. pants, kā arī 8. panta 2. punkts, lasot tos no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta un 48. panta 2. punkta, kā arī no līdzvērtības un efektivitātes principu skatpunkta,

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tie neliedz valsts tiesību normu interpretēt tādējādi, ka tā liedz tiesai sprieduma taisīšanas posmā, pirms kura nav notikusi iepriekšēja izmeklēšana, pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par apsūdzētās personas tiesību tikt informētai par tās tiesībām klusēt pārkāpumu, ja vien valsts procesuālajos noteikumos ir garantētas, no vienas puses, aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesības uz advokātu pirms sprieduma taisīšanas posma un tā laikā un, no otras puses, veikto procesuālo darbību vai pierādījumu, kas iegūti, pārkāpjot šīs tiesības, prettiesiskuma ņemšana vērā, īstenojot šo pierādījumu spēkā neesamības vai nepieņemamības mehānismus vai izvērtējot to pierādījuma spēku.