ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 270/32

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 16. marta spriedumu lietā T-586/14 Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd/Eiropas Komisija 2016. gada 26. maijā iesniedza Eiropas Komisija

(Lieta C-301/16 P)

(2016/C 270/36)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji – T. Maxian Rusche, L. Flynn)

Otrs lietas dalībnieks: Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 16. marta spriedumu lietā T-586/14 Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd/Eiropas Komisija, kas Komisijai paziņots 2015. gada 17. martā;

— noraidīt pirmajā instancē celtās prasības pirmā pamata pirmo daļu kā juridiski nepamatotu;

— attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības pirmā pamata otro daļu un otro līdz ceturto pamatu nosūtīt lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējai tiesai;

— atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem pirmajā un apelācijas instancē.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ šādu iemeslu dēļ:

Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi Padomes Regulas (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (1), 2. panta 7. punkta c) punkta trešajā ievilkumā lietoto jēdzienu “mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas”. Šim pamatam ir piecas daļas:

— Pirmā daļa: Piecgades plāna īstenošanas pasākumi ir mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas.

— Otrā daļa: Stratēģisku biznesa nozaru atbalsts (“picking winners”) nav leģitīms mērķis tirgus ekonomikā.

— Trešā daļa: Subsīdijas tirgus ekonomikā nav neierobežotas, bet gan saistītas ar ieguldījumiem.

— Ceturtā daļa: Izvērtējamie pasākumi nav salīdzināmi ar Savienībā novērojamu nelikumīgu un nesaderīgu valsts atbalstu.

— Piektā daļa: Jēdziena “kurā nebija tirgus ekonomikas” kļūdaina interpretācija.

Otrkārt, spriedumā nav norādīts pamatojums vai arī tas ir pretrunīgs.

Treškārt, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākus procesuālus pārkāpumus:

— Pirmā daļa: Vispārējā tiesa ir spriedusi jomā, kurā tai nav kompetences (ultra vires), tā ir pārkāpusi principu, ka prasības priekšmetu nosaka lietas dalībnieki, un nav ievērojusi Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. pantu un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktu un 48. panta 2. punktu, redakcijās, kādas bija spēkā, ceļot prasību pirmajā instancē.

— Otrā daļa: Komisija neesot tikusi uzklausīta par 66. punktā citētajos spriedumos minētā valsts atbalsta pielīdzināmību izvērtējamajiem pasākumiem.

— Trešā daļa: Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz Komisijas argumentiem par jēdziena “kurā nebija tirgus ekonomikas” definēšanu.

(1) Padomes 2009. gada 30. novembra Regula (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV L 343, 51. lpp.).
7.

Ja tiek uzskatīts, ka uzņēmējsabiedrība, kura ir dalībvalsts rezidents (mātesuzņēmums), faktiski nav atbrīvota no nodokļa ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK par procentu maksājumiem, kas ir saņemti no uzņēmējsabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidents (meitasuzņēmuma), un tiek uzskatīts, ka pēdējās minētās dalībvalsts mātesuzņēmums ir nodokļu maksātājs ar ierobežotu nodokļu maksāšanas pienākumu par šiem procentiem minētajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pants, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu (pakārtoti, EK līguma 56. pantu), apskatot atsevišķi vai kopumā, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru: a) pēdējā no minētajām dalībvalstīm pieprasa, lai procentus maksājošā persona par procentiem ietur nodokli ienākuma gūšanas vietā, un liek šai personai uzņemties atbildību attiecībā pret iestādēm par ienākuma gūšanas vietā neieturēto nodokli, savukārt šāda pienākuma ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā nav, ja procentu saņēmējs ir rezidents pēdējā no minētajām dalībvalstīm? b) mātesuzņēmumam pēdējā no minētajām dalībvalstīm nebūtu jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodokļa avansa maksājumi pirmo divu finanšu gadu laikā un būtu jāsāk maksāt uzņēmumu ienākuma nodoklis tikai daudz vēlāk nekā nodokļu maksāšanas termiņš ienākuma gūšanas vietā? Eiropas Savienības Tiesa tiek lūgta atbildi uz 6. jautājumu iekļaut atbildē uz 7. jautājumu.
3)

Vai Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Savienības preču zīmi 109. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts “tiesai, kura nav uzsākusi lietas izskatīšanu pirmā” un kurā ir tikusi celta “prasība par pārkāpumu” attiecībā uz Savienības preču zīmi, kas izpaužas kā visā pasaulē un līdz ar to arī visā Savienībā identiski pieejamu interneta vietņu zem viena un tā paša domēna uzturēšana, un kurā atbilstoši Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Savienības preču zīmi 97. panta 2. punktam un 98. panta 1. punkta a) apakšpunktam saistībā ar pārkāpumiem, kas izdarīti vai draudējuši notikt jebkuras dalībvalsts teritorijā, ir tikušas celtas prasības, saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Savienības preču zīmi 109. panta 1. punkta a) apakšpunktu ir jāatsakās no jurisdikcijas [preču zīmju un preču vai pakalpojumu] dubultā identiskuma apmērā tikai attiecībā uz tās attiecīgās citas dalībvalsts teritoriju, kurā tiesa ir “uzsākusi pirmā” lietas izskatīšanu par pārkāpumu, kas izpaužas kā visā pasaulē un līdz ar to arī visā Savienībā identiski pieejamu to pašu interneta vietņu uzturēšana un izmantošana ar vienu un to pašu domēnu un kas attiecas uz valsts preču zīmi, kas ir identiska ar Savienības preču zīmi un kas ir derīga attiecībā uz identiskām precēm, saistībā ar ko prasība ir celta “tiesā, kura nav uzsākusi lietas izskatīšanu pirmā”, vai arī “tiesai, kura nav uzsākusi lietas izskatīšanu pirmā”, šajā gadījumā ir jāatsakās no jurisdikcijas dubultā identiskuma apmērā attiecībā uz visām prasībām, kas tajā celtas atbilstoši Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Savienības preču zīmi 97. panta 2. punktam un 98. panta 1. punkta a) apakšpunktam saistībā ar pārkāpumiem, kas izdarīti vai draudējuši notikt jebkuras dalībvalsts teritorijā, un līdz ar to visā Savienībā?
1)

Vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj reģionālu nodokli, kas tiek uzlikts lieliem individuāliem mazumtirdzniecības uzņēmumiem, kuru tirdzniecības platība ir vienāda vai lielāka par 2 500 m2, to nelabvēlīgās ietekmes uz šī reģiona teritoriju, vidi un pilsētas veikalu tīklu dēļ, bet kas atbilstoši tiesību aktiem ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai šie mazumtirdzniecības uzņēmumi faktiski atrodas pilsētas teritorijā vai ārpus tās, un vairākumā gadījumu tas tiek uzlikts citu dalībvalstu uzņēmumiem, ņemot vērā, ka (i) tas netiek uzlikts tirgotājiem, kam pieder vairāki mazumtirdzniecības uzņēmumi, kuru individuālā tirdzniecības platība ir mazāka par 2 500 m2, neatkarīgi no tā, cik liela ir visu šo uzņēmumu kopējā tirdzniecības platība; (ii) no tā ir atbrīvoti kolektīvi mazumtirdzniecības uzņēmumi; (iii) tas nav piemērojams individuāliem mazumtirdzniecības uzņēmumiem, kas nodarbojas ar dārzkopības preču, transportlīdzekļu, būvmateriālu, tehnikas un rūpniecības preču tirdzniecību, un (iv) tas tiek uzlikts tikai 40 % apmērā no maksājamās summas tiem, kas galvenokārt nodarbojas ar mēbeļu, sanitāro preču, durvju un logu tirdzniecību, un mājamatniecības centriem?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 260/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 4. aprīlī iesniedza Landgericht München I (Vācija) – krimināllieta pret Ionel Opria

(Lieta C-188/16)

(2016/C 260/21)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Landgericht München I

Lietas dalībnieki pamatlietā

Ionel Opria

Otrs lietas dalībnieks: Staatsanwaltschaft München I

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Direktīvas 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (1) 2. pants, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kā arī 6. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem nav saderīgi valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem kriminālprocesā pret apsūdzēto, kura dzīvesvieta vai pastāvīgā uzturēšanās vieta nav dalībvalstī, par attiecībā pret to izdoto lēmumu saīsinātā procesā var paziņot apsūdzētā norādītam izsniegšanai pilnvarotajam pārstāvim, kas nozīmē, ka lēmums par soda uzlikšanu, beidzoties (divu nedēļu) pārsūdzības termiņam kopš izsniegšanas pilnvarotajam pārstāvim brīža stājas likumīgā spēkā pat tad, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem tam no apsūdzētajiem, kurš divu nedēļu laikā pēc faktiskās uzzināšanas par lēmumu saīsinātā procesā kompetentajā tiesā rakstveidā pārsūdz lēmumu saīsinātā procesā, ex officio ir jāatjauno viņa iepriekšējais stāvoklis, kas nozīmē, ka no lēmuma par iepriekšējā stāvokļa atjaunošanas pieņemšanas brīža ir jārīkojas kā noteiktajā termiņā iesniegtas pārsūdzības gadījumā?

(1) OV L 142, 1. lpp.
—

54.–57. punkts un 59.–63. punkts, kas attiecas uz to, ka Komisija nav pildījusi savu pienākumu atbilstoši Pievienošanās akta 36. punktam uzraudzīt, lai Horvātijas Republika pilda savas saistības atbilstoši Pievienošanās akta VII pielikuma 3. punktam turpināt uzlabot savas tiesu sistēmas efektivitāti, ņemot vērā to, ka no prasības pieteikuma pielikumiem izriet, ka Komisija ir norādījusi informāciju savās pārraudzības tabulās par laikposmu no 2012. gada 1. septembra līdz 2013. gada 28. februārim, tajās iekļaujot kļūdainus datus, ko sniegusi Horvātijas Tieslietu ministrija par to, ka samazinās tiesvedības un izpildes procedūras Horvātijas municipālajās un komerctiesās, nekādi tos nepārbaudot vai neanalizējot ar līdzīgu avotu vai aprēķinu starpniecību, tādējādi pierādot būtisku nolaidību, ņemot vērā šo tabulu izstrādes nozīmi;
2.

Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, sprieduma 57. punktā apgalvojot (pretēji tam, kas noteikts šī paša sprieduma 52. punktā), ka ne no vienas no Pievienošanās akta VII pielikumā ietvertajām saistībām, uz kurām atsaucās prasītāji, neizriet pienākums Horvātijas Republikai ieviest tiesu izpildītāja profesiju un tātad arī ne pienākums Komisijai uz šā pamata izmantot Pievienošanās akta 36. pantā paredzētos rīcības līdzekļus, lai novērstu Likuma par tiesu izpildītājiem atcelšanu. Horvātijas Republikas un Eiropas Savienības sarunas esot bijušas ilgas, un atšķirībā no pārējām sadaļām 23. sadaļa, kas esot pēdējā un vissarežģītākā, tika izstrādāta atbilstoši Eiropas Savienības labai praksei un attiecoties uz politiskajiem kritērijiem, kuri ir Horvātijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai priekšnosacījumi. Sarunas tika noslēgtas 2011. gada 30. jūnijā, pēc tam, kad 2011. gada 12. maijā Horvātijas valdība bija iesniegusi Eiropas Savienības prezidentvalstij ziņojumu par 23. sadaļā paredzēto saistību izpildi. Minētajā ziņojumā Horvātijas Republika desmit punktos esot izklāstījusi konkrētas saistības attiecībā uz Pievienošanās līgumu (Pievienošanās akta 36. pants) un esot apņēmusies tās ievērot. Atbilstoši saistībai Nr. 1 un saistībai Nr. 3, uz kuru noteikumiem (saistībā ar tiesu izpildītāju amata izveidošanu) tiesvedībā atsaucās apelācijas sūdzības iesniedzējas, Horvātijas Republikai bija skaidri noteikts pienākums izveidot tiesu izpildītāju amatu.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 260/30

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 12. maijā iesniedza Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) – Shields & Sons Partnership/The Commissioners for Her Majesty's of Revenue and Customs

(Lieta C-262/16)

(2016/C 260/38)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Shields & Sons Partnership

Atbildētājs: The Commissioners for Her Majesty's of Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai attiecībā uz Padomes Direktīvas (EK) 2006/112/EK (1) XII sadaļas 2. nodaļā noteikto vienotās likmes režīmu lauksaimniekiem 296. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzēts izsmeļošs regulējums, kad dalībvalsts var izslēgt lauksaimnieku no kopējā lauksaimniecības vienotās likmes režīma? It īpaši: 1.1) Vai dalībvalsts var izslēgt lauksaimniekus no vienotās likmes režīma lauksaimniekiem vienīgi saskaņā ar 296. panta 2. punktu? 1.2) Vai dalībvalsts var izslēgt lauksaimnieku no vienotās likmes režīma lauksaimniekiem, arī atsaucoties uz 299. pantu? 1.3) Vai nodokļu neitralitātes princips dod dalībvalstij tiesības izslēgt lauksaimnieku no vienotās likmes režīma lauksaimniekiem? 1.4) Vai dalībvalstīm ir tiesības izslēgt lauksaimniekus no vienotās likmes režīma lauksaimniekiem ar jebkādu citu pamatu?

2) Kā ir interpretējams jēdziens “lauksaimnieku kategorijas” Padomes Direktīvas (EK) 2006/112/EK 296. panta 2. punktā? It īpaši: 2.1) Vai attiecīgo lauksaimnieku kategoriju jāspēj identificēt, izmantojot objektīvas īpašības? 2.2) Vai attiecīgo lauksaimnieku kategoriju var identificēt, izmantojot ekonomiskus apsvērumus? 2.3) Kāds precizitātes līmenis ir nepieciešams, identificējot lauksaimnieku kategorijas, kuras dalībvalsts ir paredzējusi izslēgt? 2.4) Vai tas ļauj dalībvalstij uzskatīt par attiecīgo kategoriju “lauksaimniekus, par kuriem ir konstatēts, ka tie kā vienotās likmes režīma dalībnieki atgūst būtiski vairāk, nekā tie atgūtu tad, ja tie būtu reģistrēti kā PVN maksātāji”?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. Lpp.).
4.

Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka Komisija nav pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu, labas pārvaldības principu un pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (turpmāk tekstā – “LESD”) 296. pantu, nospriežot neatzīt The Brink's Company par solidāri atbildīgu kopā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju (kā BAX Global Ltd. (UK) tiesību pārņēmēju) par “UK New Export System” rīcību.
2)

Vai iepriekšējā jautājumā “atbalsta shēmu” uzskaitījumā minētā fiskālā stimulēšana, kas ietver atbrīvojumus no nodokļiem, nodokļu samazināšanu un nodokļu atmaksāšanu, frāze “[paredz pienākumu] izmantot [..] arī shēmas” ir jāsaprot tādējādi, ka viens no šīs stimulēšanas veidiem ir tieši neaplikšana ar nodokli, proti, aizliegums uzlikt jebkāda veida akcīzes un īpašu nodokli, kas ir papildu nodoklis vispārējiem nodokļiem saimnieciskajai darbībai un elektroenerģijas ražošanai, ar ko ir aplikta no atjaunojamajiem energoresursiem saražotā elektroenerģija? Saistībā ar šo pašu punktu tiek uzdots šāds jautājums: Vai [tāpat] iepriekš minētajā vispārējā aizliegumā ir ietverts arī aizliegums attiecībā uz konkurenci, dubulto uzlikšanu vai dažādu vispārējo vai īpašo nodokļu pārklāšanos, kas tiek uzlikti dažādos atjaunojamās enerģijas ražošanas posmos vienam un tam pašam darījumam, kuram ir noteikta aplūkojamā maksa par vēja enerģijas izmantošanu?
3.

Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka Komisija nav pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu, labas pārvaldības principu un pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (turpmāk tekstā – “LESD”) 296. pantu, nospriežot neatzīt The Brink's Company par solidāri atbildīgu kopā ar Schenker China Ltd. (kā BAX Global (China) Co. Ltd. tiesību pārņēmēju) par “Chinese Currency Adjustment Factor” rīcību.
2)

Vai lietā aprakstītā situācija ir uzskatāma tikai par konkurējošu sabiedrību pēctecību, kas izriet no tā, ka attiecīgajā publiskā iepirkuma procedūrā uzvarējušajam pretendentam ir piešķirtas pakalpojumu sniegšanas tiesības, līdz ar to šāda situācija ir izslēgta no uzņēmuma vai sabiedrības īpašumtiesību pārejas jēdziena iepriekš minētās direktīvas nozīmē?
5)

Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai no Direktīvas 2003/38 32. panta izriet dalībvalsts kompetento administratīvo iestāžu pienākums katrā ziņā paziņot attiecīgajam citas dalībvalsts pilsonim lēmumu par viņa piespiedu izraidīšanu tādā valodā, kuru viņš saprot, lai viņš varētu efektīvi īstenot savas procesuālās garantijas, kas viņam izriet no iepriekš minētajiem direktīvas noteikumiem, pat ja viņš nav to pieprasījis?
C 222/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 18. aprīlī iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) – C. King/The Sash Window Workshop Ltd, Richard Dollar

(Lieta C-214/16)

(2016/C 222/08)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Pamatlietas puses

Prasītājs: C. King

Atbildētāji: The Sash Window Workshop Ltd, Richard Dollar

Prejudiciālie jautājumi

(1) Ja ir strīds starp darba ņēmēju un darba devēju par to, vai darba ņēmējam ir tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu saskaņā ar Direktīvas 2003/88 (1) 7. pantu, vai ar Savienības tiesību aktiem un jo īpaši efektīvas tiesiskās aizsardzības principu ir saderīgi, ja darba ņēmējam ir jāizmanto atvaļinājums, pirms šis darba ņēmējs var noteikt, vai tam ir tiesības uz apmaksātu atvaļinājumu?

(2) Ja darba ņēmējs neizmanto visu vai daļu no ikgadējā atvaļinājuma, uz kuru viņam ir tiesības references gadā, kad jāīsteno jebkādas tiesības, apstākļos, kad viņš tā būtu darījis, ja darba devējs neatteiktos maksāt viņam par jebkādu izmantotā atvaļinājuma laiku, vai darba ņēmējs var apgalvot, ka viņam netiek ļauts īstenot tiesības uz apmaksātu atvaļinājumu tā, ka šīs tiesības tiek pārceltas, līdz viņam ir iespējas tās izmantot?

(3) Ja šīs tiesības tiek pārceltas, vai tas var notikt neierobežotu laiku, vai arī pastāv ierobežots laikposms pārcelto tiesību izmantošanai, pēc analoģijas ar ierobežojumiem, kas noteikti, ja darba ņēmējs attiecīgajā references gadā nevar izmantot tiesības uz atvaļinājumu slimības dēļ?

(4) Ja likumā vai līgumā nav noteikuma, ar ko tiek precizēts pārcelšanas periods, vai tiesai ir pienākums piemērot ierobežojumu pārcelšanas laikposmam, lai nodrošinātu, ka Working Time Regulations piemērošana negroza 7. panta mērķi?

(5) Ja tas tā ir, vai 18 mēnešu laikposms pēc atvaļinājuma gada beigām, kurā tika uzkrāts atvaļinājums, ir saderīgs ar 7. pantā paredzētajām tiesībām?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.).
1)

Vai Atgriešanas direktīvas (1) 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētais piecu gadu laikposms tiek aprēķināts: a) sākot no brīža, kad pieņemts ieceļošanas aizliegums (vai ar atpakaļejošu datumu: kad pieņemts lēmums par tam pielīdzināmu atzīšanu par nevēlamu personu), vai b) sākot no brīža, kad, īsi sakot, attiecīgā persona faktiski ir atstājusi Eiropas Savienības dalībvalstu teritoriju, vai c) sākot no kāda cita brīža?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 200/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 18. martā iesniedza Tribunale Amministrativo regionale per il Molise (Itālija) – Spinosa Costruzioni Generali SpA, Melfi Srl/Comune di Monteroduni

(Lieta C-162/16)

(2016/C 200/15)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo regionale per il Molise

Pamatlietas puses

Prasītāji: Spinosa Costruzioni Generali SpA, Melfi Srl

Atbildētāja: Comune di Monteroduni

Prejudiciālais jautājums

Vai Kopienu tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principi, kopā ar preču brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, kas paredzēti Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD), kā arī no tiem atvasinātajiem principiem, piemēram, vienlīdzīgas attieksmes principu, nediskriminācijas principu, savstarpēju atzīšanu, samērīgumu un pārskatāmību, kas (visnesenāk) paredzēti Direktīvā 2014/24/ES (1), pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir Itālijas tiesiskais regulējums, kurš izriet no 2006. gada Leģislatīvā dekrēta Nr. 163 87. panta 4. punkta un 86. panta 3.a punkta, kopsakarā ar 2008. gada Leģislatīvā dekrēta Nr. 81 26. panta 6. punktu, atbilstoši vienveidīgai tiesiskai interpretācijai saskaņā ar Codice del processo amministrativo 99. pantu, kas sniegta Adunanza plenaria del Consiglio di Stato 2015. gada spriedumos Nr. 3 un Nr. 9, atbilstoši kurai tas, ka publisko būvdarbu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā iesniegtajos ekonomiskajos piedāvājumos nav atsevišķi norādītas uzņēmuma drošības izmaksas, katrā ziņā izraisa uzņēmuma, kurš iesniedzis piedāvājumu, izslēgšanu arī gadījumā, ja atsevišķas norādīšanas pienākums nav konkrēti norādīts nedz konkursa nolikumā, nedz tam pievienotajā veidlapā, kura aizpildāma, lai iesniegtu piedāvājumus, un arī neatkarīgi no tā, ka pēc būtības piedāvājumā ir ievērotas minimālās uzņēmuma drošības izmaksas?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīva 2014/24/ES par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV L 94, 65. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 191/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 2. martā iesniedza Commissione Tributaria Regionale di Milano (Itālija) – Stanleybet Malta Ltd, Mario Stoppani/Agenzia delle dogane e dei Monopoli

(Lieta C-141/16)

(2016/C 191/15)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Commissione Tributaria Regionale di Milano

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Stanleybet Malta Ltd un Mario Stoppani

Atbildētāja apelācijas instancē: Agenzia delle dogane e dei Monopoli

Prejudiciālais jautājums

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. un 52. pants, ņemot vērā arī pašas Tiesas judikatūru par azartspēļu un derību pakalpojumiem, kas izriet no spriedumiem Gambelli, Placanica un Costa un Cifone, par diskrimināciju nodokļu jomā, kas izriet no spriedumiem Lindman, Komisija/Spānija un Bianco un Fabretti, kā arī Savienības tiesību principus par vienlīdzīgu attieksmi, nediskrimināciju un tiesisko paļāvību, NEPIEĻAUJ tādus valsts tiesību aktus kā šajā lietā aplūkotie Itālijas tiesību akti, kuros ir paredzēts arī ar atpakaļejošu spēku vienoto nodokli par derībām un likmju pieņemšanu, kas ir paredzēts 1998. gada 23. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 504 1.–3. pantā, kuros grozījumi ir izdarīti ar 2011. gada Likuma par stabilitāti 1. panta 66. punkta b) apakšpunktu, piemērot valsts starpniekiem, kas ziņas par spēlēm nodod citā Eiropas Savienības dalībvalstī dibinātu derību rīkotāju vārdā; it īpaši tiem, kuriem piemīt sabiedrības Stanleybet Malta Ltd. pazīmes, un, iespējams, pašiem derību rīkošanas uzņēmumiem, solidāri ar viņu starpniekiem valstī.
2)

Vai Eiropas Savienības tiesības, it īpaši LESD 56., 101., 102. un 106. pants, Direktīvas 2002/21/EK (t. s. pamatdirektīva) 9. pants, Direktīvas 2002/20/EK (t. s. atļauju izsniegšanas direktīva) 3., 5. un 7. pants un Direktīvas 2002/77/EK (t. s. konkurences direktīva) 2. un 4. pants, kā arī nediskriminācijas, pārskatāmības, konkurences brīvības, samērīguma, efektivitātes un informācijas plurālisma principi ir pretrunā tādai valsts tiesību normai, kas, lai noteiktu operatoriem piešķiramo ciparu kanālu skaitu, kad tiek pārveidoti analogie kanāli, liekot ņemt vērā visus uz to brīdi pārvaldītos analogos kanālus, kaut arī pārvaldība notika, pārkāpjot valsts tiesību normās paredzētos noteikumus [plašsaziņas līdzekļu īpašumtiesību] koncentrācijas ierobežošanai, par ko Tiesa vai Eiropas Komisija jau ir izvirzījusi apsvērumus, vai katrā ziņā bez licences, konkrēti nosaka, ka daudzkanālu operatoram piešķirto ciparu kanālu skaits salīdzinājumā ar skaitu, ko tas pārvaldīja analogajā sistēmā, tiek samazināts proporcionāli lielākā mērā salīdzinājumā ar to, kas noteikts konkurentiem?