ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 103/16

Prasība, kas celta 2011. gada 1. februārī — Eiropas Komisija/Polijas Republika

(Lieta C-46/11)

2011/C 103/29

Tiesvedības valoda — poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — S. Petrova un K. Herrmann)

Atbildētāja: Polijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, pienācīgi netransponējot Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (1) 16. panta 1. punktā paredzētos atkāpju piemērošanas nosacījumus, Polijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

— piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija pārmet Polijas Republikai, ka tā nav pienācīgi transponējusi Direktīvas 92/43/EEK 16. panta 1. punktā minētos atkāpes no aizliegumiem saistībā ar putnu un dzīvnieku sugu aizsardzību nosacījumus.

Pirmkārt, divu vides ministra rīkojumu par aizsargājamām savvaļas augu un dzīvnieku sugām 7. panta 1. punktā un, attiecīgi, 8. pantā ir pieļauts vispārējs izņēmums no aizliegumiem, kas paredzēti sugu aizsardzībai (kā piem., aizliegums nogalināt, ķert utt.), attiecībā uz darbībām saistībā ar saprātīgu lauksaimniecību, mežsaimniecību vai zivsaimniecību. Šādas atkāpes iespēja tomēr nav paredzēta Direktīvas 92/43/EEK 16. panta 1. punktā.

Otrkārt, Likuma par vides aizsardzību 52. panta 2. punkta 5. apakšpunktā paredzētās atkāpes no aizliegumiem saistībā ar dzīvnieku sugu aizsardzību attiecībā uz “nopietna kaitējuma rašanās novēršanu it īpaši lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumos” iespējas piemērošanas joma ir daudz plašāka nekā Direktīvas 92/43/EEK 16. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā atkāpe.

Treškārt, Likuma par vides aizsardzību 56. panta 4. punkta 2. apakšpunktā paredzētās atkāpes no aizliegumiem attiecībā uz sugu aizsardzību iespējas piemērošanas joma ir plašāka nekā Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā atkāpe, ja pirmā minētā atkāpe izriet no “vajadzības ierobežot nopietnus kaitējumus saimnieciskajā darbībā, it īpaši lauksaimniecībā, mežsaimniecībā vai zivsaimniecībā”.

Ceturtkārt, atbilstoši 2004. gada 28. septembra rīkojumam par aizsargājamām savvaļas dzīvnieku sugām tiek atļauta zivju ūdru (Lutra lutra), kuri uzturas zivju dīķu apvidū, kas ir apstiprinātas audzēšanas teritorijas, nogalināšana, ķeršana utt., lai gan ir runa par stingri aizsargājamu sugu Direktīvas 92/43/EEK IV pielikuma izpratnē.

(1) OV L 206, 7. lpp.
4)

Lai tirdzniecības atļaujā minētā aktīvu vielu kombinācija būtu PAS priekšmets un, ievērojot regulas 4. panta redakciju, vai nosacījuma izpildīšana, ka produktu “aizsargā spēkā esošs pamatpatents” regulas 1. un 3. panta izpratnē, ir atkarīga no tā, vai pamatpatents ietver vienu (vai vairākas) pretenzijas, kas tieši paredz kombināciju (1) no savienojumu grupas, kas ietver vienu no aktīvajām vielām attiecīgajā produktā un (2) no papildus aktīvo vielu grupas, kas var būt nenorādīta, bet kas ietver otru aktīvo vielu attiecīgajā produktā, vai arī ir pietiekami, ka pamatpatents ietver vienu (vai vairākas) pretenzijas, kuras (1) izvirza prasījumu par savienojumu grupu, kas ietver vienu no aktīvajām vielām minētajā produktā un (2) izmanto īpašu formulējumu, kas saskaņā ar valsts tiesībām paplašina aizsardzības apjomu, ietverot papildus citas nenorādītas aktīvās vielas, tai skaitā arī otru aktīvo vielu attiecīgajā produktā.
1)

Vai situācija, kurā divām vai vairākām sabiedrībām no dažādām dalībvalstīm tiesvedībā, kas notiek vienā no šo dalībvalstu tiesām, katrai atsevišķi saistībā ar [patenta īpašniekam] rezervētu darbību veikšanu tiek pārmests Eiropas patenta, kas ir spēkā citā dalībvalstī, vienas un tās pašas valsts daļas pārkāpums attiecībā uz vienu un to pašu produktu, rada “nesavienojamu spriedumu” iespējamību atsevišķās tiesvedībās Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta izpratnē?
3)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. panta 2. punkts un 21. pants, kā arī Regulas Nr. 1408/71 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskā regulējuma, kas ir paredzēts Ustawa z dnia 17.12.1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych [..] 138. panta 1. un 2. punktā, piemērosana tā, ka Polijas pensiju iestāde personai, kam no 1975. līdz 2009. gadam bija vienlaikus divas pastāvīgās dzīvesvietas (divi pastāvīgo interešu centri) divās valstīs, kas šobrīd ir Eiropas Savienības dalībvalstis, prasa atlīdzināt vecuma pensiju par pēdējiem trim gadiem, ja šī persona lēmuma par pensijas piešķiršanas pieteikumu pieņemšanas laikā un pēc tās saņemšanas no Polijas apdrošinātāja netika informēta, ka viņai bija jāpaziņo arī par apstākli, ka viņai bija divas pastāvīgās dzīvesvietas divās valstīs, un jāiesniedz pieteikums par vienas no šīm valstīm apdrošinātāja izvēli, kuram būtu kompetence lemt par pieteikumiem attiecībā uz vecuma pensiju, vai jāsniedz atbilstošs paziņojums?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 89/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 14. decembrī iesniedza High Court of Justice (Chancery Division) (Apvienotā Karaliste) — Littlewoods Retail Ltd un citi/Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs

(Lieta C-591/10)

2011/C 89/12

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (Chancery Division)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: Littlewoods Retail Ltd un citi

Atbildētājs: Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Ja nodokļa maksātājs ir pārmaksājis PVN, ko dalībvalsts tika iekasējusi pretēji ES prasībām PVN jomā, vai dalībvalsts paredzētais atlīdzinājums atbilst ES tiesībām, ja šis atlīdzinājums ietver tikai: a) pārmaksātās pamatsummas un b) vienkāršo procentu par šo summu atmaksu saskaņā ar tādiem valsts tiesību aktiem kā 1994. gada likuma par pievienotās vērtības nodokli (Value Added Tax Act 1994) 78. punkts?

2) Ja tas tā nav, vai ES tiesībās tiek prasīts, lai dalībvalsts paredzētajā atlīdzinājumā būtu iekļauta: a) pārmaksātās pamatsummas un b) salikto procentu atmaksa kas atbilst dalībvalsts rīcībā esošo pārmaksāto summu vērtības izmantošanai un/vai nodokļa maksātāja zaudētās naudas izmantošanas vērtība?

3) Ja atbilde uz 1. un 2. jautājumu ir noraidoša, kas vēl papildus pārmaksātās pamatsummas atmaksai ir jāietver atlīdzinājuma, ko dalībvalstij ir jāsniedz atbilstoši ES tiesībām, attiecībā uz pārmaksātās summas vērtības un/vai procentu vērtības izmantošanu?
1)

Vai Direktīvas 91/439/EEK (1) 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts — it īpaši ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 2. panta 1. punktu un 3. panta 1. punktu — ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstij (“uzņēmējai dalībvalstij”) ir tiesības neatzīt B kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības, ko, pārkāpjot Direktīvas 91/439/EEK 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu par dzīvesvietu tādā veidā, ka tas ir redzams no vadītāja apliecības, cita dalībvalsts (“izdevēja dalībvalsts”) ir izdevusi personai, pret kuru uzņēmēja dalībvalsts agrāk ir veikusi pasākumus Direktīvas 91/439/EEK 8. panta 2. punkta izpratnē, ja šī persona vēlāk izdevējā dalībvalstī ir ieguvusi C kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības, nepārkāpjot nosacījumu par dzīvesvietu tā, ka tas būtu redzams no vadītāja apliecības?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 89/4

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 13. decembrī iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)— The United States of America/Christine Nolan

(Lieta C-583/10)

2011/C 89/08

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: The United States of America

Atbildētāja: Christine Nolan

Prejudiciālie jautājumi

Vai darba ņēmēja pienākums konsultēties par kolektīvo atlaišanu atbilstoši Direktīvai 98/59/EK (1) pastāv, ja i) darba devējs paredz, bet vēl nav pieņēmis stratēģisku biznesa vai operatīvu lēmumu, kas paredzami vai neizbēgami radīs kolektīvu atlaišanu, vai ii) tikai tad, kad šis lēmums ir reāli pieņemts un darba devējs tad ierosina no tā izrietošo kolektīvo atlaišanu?

(1) Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīva par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV L 225, 16. lpp.).
2)

Vai atbildot uz šo jautājumu, nozīme ir tam, vai attiecībā uz saņēmēju runa ir par trešā valstī reģistrētu uzņēmēju, kurš, lai arī secīga darījuma ietvaros piegādājamo preci ir nosūtījis no vienas dalībvalsts uz otru, tomēr nevienā no dalībvalstīm nav reģistrējies ka PVN maksātājs, un vai nodokļa maksātājs ir pierādījis, kas ir iesniedzis nodokļa deklarāciju par preces iegādi Kopienas iekšienē no saņēmēja?
1)

Vai 2007. gada 13. decembra Lisabonas līguma, kurš ir spēkā kopš 2009. gada 1. decembra un ar kuru groza 1992. gada 7. februārī Māstrihtā parakstīto Līgumu par Eiropas Savienību (un kurā būtībā ir pārņemtas tās tiesību normas, kas iepriekš bija iekļautas 1992. gada 7. februārī Māstrihtā parakstītajā Līguma par Eiropas Savienību, kas stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī, I sadaļas 6. pantā) I sadaļas — “Kopīgie noteikumi” 6. pants, kā arī 1957. gada 25. marta Eiropas Kopienas dibināšanas līguma (EK līgums) 234. pants (iepriekš 177. pants), no vienas puses, un/vai 2000. gada 7. decembra Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, no otras puses, nepieļauj, ka valsts tiesību normas, šajā gadījumā Beļģijas 1989. gada 6. janvāra likuma par Cour d’arbitrage (tagad pārdēvēta par Cour constitutionnelle) 9. panta 2. punkts padara valsts tiesām saistošu judikatūru, kura izriet no atbilstoši valsts tiesībām augstākās tiesas (šajā gadījumā minētās Cour constitutionnelle) spriedumiem par prasībām atcelt valsts tiesību normas, par kurām ir celta prasība, ja šīs prasības ir pamatotas ar tādu tiesību normu pārkāpumu, kuras izriet no valsts tiesību sistēmā tieši un primāri piemērojamām Eiropas Savienības tiesībām?
1)

Vai ar Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK (1) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma [..], 2. panta 1. punktu ir saderīga tāda tiesību norma, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs var no nodokļa, kas tam jāmaksā, atskaitīt nodokli par precēm un pakalpojumiem, kurus tas kā nodokļu maksātājs izmanto savai uzņēmējdarbībai, ja šo nodokli valsts teritorijā tam rēķinā iekļauj cits nodokļu maksātājs par precēm un pakalpojumiem, kuri tam ir piegādāti un sniegti vai ir jāpiegādā un jāsniedz, ja prasītājai kā izgudrojuma, par kuru vēl nav izsniegts patents, reģistrācijas līdzpieteicējai jau bija tiesības ex lege neatkarīgi un pilnā apmērā izmantot izgudrojumu, kurš ir patenta priekšmets?
2)

Ja LESD 110. pants pirmajā jautājumā minēto atbrīvojumu nepieļauj tikai konkrētos apstākļos, vai par šādu apstākli var uzskatīt to, ka visiem valsts teritorijā ražotajiem transportlīdzekļiem, lielākajai to daļai vai ievērojamam to skaitam piemīt tehniskas īpašības, kas ļauj piemērot atbrīvojumu (jāņem vērā, ka šādas īpašības ir raksturīgas arī transportlīdzekļiem, kas ir ražoti citās ES dalībvalstīs, un ka arī attiecībā uz tiem ir paredzēts atbrīvojums).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 30/22

Prasība, kas celta 2010. gada 16. novembrī — Eiropas Komisija/Slovākijas Republika

(Lieta C-531/10)

()

2011/C 30/37

Tiesvedības valoda — slovāku

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — C. Zadra un J. Javorský)

Atbildētāja: Slovākijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka tiktāl, ciktāl Slovākijas Republikas Satiksmes, pasta pakalpojumu un telekomunikāciju ministrija, iepriekš nepublicējot paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, ir noslēgusi līgumu par konsultāciju pakalpojumu sniegšanu, kuram ir pārrobežu nozīme, Slovākijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai pastāv atbilstoši nediskriminācijas un pārskatāmības principiem, kas izriet no LESD 49. un 56. panta un kas minēti Direktīvas 2004/18/EK (1) 2. pantā;

— piespriest Slovākijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Slovākijas Republikas Satiksmes, pasta pakalpojumu un telekomunikāciju ministrija ir noslēgusi līgumu par pakalpojumu sniegšanu, kuram, ņemot vērā līguma vērtību, prasīto tehnisko spēju un to, ka iepriekšējais pakalpojumu sniedzējs bija citā dalībvalstī reģistrēta sabiedrība, ir pārrobežu nozīme. Līgums tika noslēgts bez iepriekšējas paziņojuma par paredzamo publisko iepirkumu publicēšanas. Līdz ar to acīmredzami ir pārkāpts pārskatāmības princips, jo citi subjekti, izņemot tos, kuriem pēc ministrijas pašas ieskatiem tika paziņots par paredzamo publisko iepirkumu, nebija informēti par šo publisko iepirkumu un tiem nebija iespējas iesniegt savus piedāvājumus. Pārkāpdama pārskatāmības principu, ministrija vienlaicīgi ir pārkāpusi arī nediskriminācijas principu, jo ir īstenojusi atšķirīgu attieksmi pret to uzņēmumu grupu, kurus tā bija informējusi par paredzamo publisko iepirkumu, un otru grupu — kurā ietilpst arī ārpus Slovākijas Republikas reģistrēti uzņēmumi — kuriem nebija paziņots par šo publisko iepirkumu, bet kuri varēja būt tajā ieinteresēti. Tā kā attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršana netika īstenota atklātas konkursa procedūras ietvaros, ministrija pati ir atteikusies no priekšrocībām, kas šajā gadījumā varēja izrietēt no iekšējā tirgus pastāvēšanas un kas ļautu ministrijai saņemt visizdevīgāko piedāvājumu konsultāciju pakalpojumu sniegšanai no lielāka skaita Eiropas Savienībā reģistrētu uzņēmumu.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.).
—

Turpinājumā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, apgalvojot (vai netieši pieņemot), ka ar Regulas 55. panta 4. punktu Birojam ir piešķirta rīcības brīvība pārliecināties — bez jebkādas turpmākas pārskatīšanas augstākajās instancēs vai tiesā —, ka tā pieprasījumi, kuru neievērošana ir pamats pieteikuma noraidīšanai saskaņā ar Regulas 61. panta 1. punkta b) apakšpunktu, individuālajās lietās ir juridiski precīzi un skaidri, un turpinājumā apgalvojot (vai netieši pieņemot), ka Birojs var brīvi veikt šādu novērtējumu a) neatkarīgi no tā, vai pieteikuma iesniedzējs ir formāli un savlaicīgi lūdzis restitutio in integrum atbilstoši Regulas 80. pantam, un b) neņemot vērā to, kā pieteikuma iesniedzējs bija sapratis šādu pieprasījumu, vai tā labticību vai ļaunticību šāda pieprasījuma interpretēšanā.
2)

Neatkarīgi no atbildes uz iepriekšējo jautājumu, vai attiecībā uz tiesību noteikumu, kuru dalībvalstis pieņem kā pasākumu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas nesaskaņoto nodokļu jomā, ir Kopienu interese un vai šī interese ir pārkāpta, ja atbrīvojuma no soda nodokļu jomā ietvaros netiek piemērots tiesību ļaunprātīgas izmantošanas princips, kas tāpat ir atzīts valsts tiesībās, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai ir pārkāpti Eiropas Savienības līguma 4. panta 3. punktā paredzētie principi?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 13/18

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 15. oktobrī iesniedza High Court of Ireland — M. E. u.c./Refugee Applications Commissioner un Minister for Justice, Equality and Law Reform

(Lieta C-493/10)

()

2011/C 13/32

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Ireland

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: M. E. un citi

Atbildētāji: Refugee Applications Commissioner un Minister for Justice, Equality and Law Reform

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai nosūtošajai dalībvalstij saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 343/2003 (1) ir pienākums izvērtēt, vai uzņemošā dalībvalsts ievēro Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pantu, Padomes Direktīvas 2003/9/EK (2), 2004/83/EK (3) un 2005/85/EK (4), kā arī Padomes Regulu (EK) Nr. 343/2003?

2) Ja atbilde ir apstiprinoša un ja tiek konstatēts, ka uzņemošā dalībvalsts neievēro vienu vai vairākus no iepriekš minētajiem noteikumiem, vai nosūtošajai dalībvalstij ir pienākums uzņemties atbildību izskatīt patvēruma pieteikumu saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu?

(1) Padomes 2003. gada 18. februāra Regula (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV L 50, 1. lpp.).

(2) Padomes 2003. gada 27. janvāris Direktīva 2003/9/EK, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai (OV L 31, 18. lpp.).

(3) Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV L 304, 2. lpp.).

(4) Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīva 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV L 326, 13. lpp.).
2)

otrais pamats, kurš ir pakārtots pirmajam, ir par Vispārējās tiesas kļūdaini piemēroto “uzņēmuma” jēdzienu, uz kuru ir norādīts EKL 81. pantā, ar pretrunīgu un pretlikumīgu argumentu noraidot apelācijas iesniedzējas pamatu par to, ka Deltafina nav piešķirts tāds pats naudas soda samazinājums, kāds ir piešķirts tās māsas uzņēmumam Taes pēc Taes un Deltafina kopīgā iesnieguma par labvēlīgas attieksmes piemērošanu šiem abiem uzņēmumiem, ņemot vērā to abu atrašanos mātes uzņēmuma Universal kontrolē. Šāda pamata atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir piemērojusi EKL 81. pantā norādīto “uzņēmuma” jēdzienu, tādējādi atkāpjoties no Eiropas Tiesas judikatūras šajā jomā, it īpaši to, kas izriet no lietas Akzo C-97/08 P. Komisijas 1996. gada paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV C 207, 4. lpp.), bija jāpiemēro abiem uzņēmumiem Taes/Deltafina kopā un nevis katrai sabiedrībai atsevišķi, jo šis paziņojums attiecas uz “uzņēmumiem” un nevis uz atsevišķām juridiskām personām. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisijas norādītie argumenti, lai liegtu Deltafina naudas soda samazinājumus, kas tika piešķirts Taes, nav pamatoti. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, ņemot vērā šos argumentus, Deltafina un Taes bija vienots uzņēmums un tādēļ Deltafina bija jāpiemēro tāds pats naudas soda samazinājums kā Taes.
2)

Vai atbildē uz iepriekšējo jautājumu trešās personas nodomam nav nozīmes vai arī šī atbilde atšķiras atkarībā no attiecīgās personas rīcības, un apstāklim, ka minētā trešā persona vēlāku Kopienas dizainparaugu ir pieteikusi un reģistrējusi pēc tam, kad tā no agrāka Kopienas dizainparauga īpašnieka bija saņēmusi ārpustiesas pretenziju ar prasību izbeigt preces tirdzniecību tāpēc, ka ar to tiek pārkāptas no agrāka dizainparauga izrietošas tiesības, ir izšķiroša nozīme?
7)

Vai 5. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ir jāuzskata, ka pirmās programmas funkcionalitāte ir novērota, testēta vai pētīta, lai noskaidrotu idejas vai principus, kas ir kāda pirmās programmas elementa pamatā, ja tas ir ticis darīts: a) lai noskaidrotu veidu, kādā pirmā programma darbojas, it īpaši sīku informāciju, kas Rokasgrāmatā nav aprakstīta, lai sarakstītu otro programmu iepriekš 1. jautājumā minētajā veidā; b) lai noskaidrotu, kā pirmā programma tulko un izpilda norādes, kas ir sarakstītas programmēšanas valodā, kuru tā tulko un izpilda (skat. iepriekš 3. jautājumu); c) lai noskaidrotu datu datņu formātus, kas ir sarakstīti ar pirmo programmu vai kas tos lasa (skat. iepriekš 4. jautājumu); d) lai salīdzinātu otrās programmas sniegumu ar pirmās programmas sniegumu nolūkā uzzināt iemeslus, kuru dēļ to sniegums atšķiras, un lai uzlabotu otrās programmas sniegumu; e) lai vienlaicīgi veiktu pirmās programmas un otrās programmas testus un tādējādi salīdzinātu to sniegto dati uzvadi otrās programmas izstrādes gaitā, it īpaši, darbinot tos pašus testa skriptus gan ar pirmo programmu, gan ar otro programmu; f) lai noskaidrotu pirmās programmas izveidotās reģistra datnes datu izvadi un tādējādi izveidotu reģistra datni, kas ir identiska vai līdzīga; g) lai liktu pirmajai programmai izvadīt datus (faktiski, datus, kas pasta indeksus sasaista ar ASV štatiem) nolūkā noskaidrot, vai tie atbilst šādu datu oficiālajai datubāzei, un, ja tie neatbilst, lai ieprogrammētu otro programmu tādā veidā, ka tā vieniem un tiem pašiem ievades datiem sniedz tādu pašu datu izvadi kā pirmā programma.
3)

Pieņemot, ka 1. jautājumā citētie termini ir interpretējami saskaņā ar Kopienu tiesībām, tiek jautāts: kāds kritērijs ir jāpiemēro valsts tiesām īpašam novērtējumam attiecībā uz to, vai ieraksts, ko trešā persona (“producents”) veikusi izmantošanai raidorganizācijas pārraidēm ir izgatavots, “izmantojot savus līdzekļus”, tostarp “raidorganizācijas vārdā [un/vai] par ko tā uzņemas atbildību”, lai uz ierakstu attiektos 5. panta 2. punkta d) apakšpunktā noteiktais izņēmums? Atbildot uz iepriekš minēto 3. jautājumu, EST tiek īpaši lūgta atbildēt uz šādiem jautājumiem: a) Vai jēdziens “savi līdzekļi” Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir jāsaprot tādējādi, ka uz ierakstu, ko veicis producents izmantošanai raidorganizācijas pārraidēs, 5. panta 2. punkta d) apakšpunktā noteiktais izņēmums attiecas tikai tad, ja raidorganizācija ir atbildīga pret trešām personām par producenta darbībām un nolaidību saistībā ar ierakstu tā, it kā raidorganizācija pati būtu veikusi šīs darbības un nolaidību? b) Vai nosacījums, ka ierakstam ir jābūt veiktam “raidorganizācijas vārdā [un/vai] par ko tā uzņemas atbildību”, ir izpildīts, ja raidorganizācija ir pasūtījusi producentam veikt ierakstu, lai raidorganizācija varētu pārraidīt attiecīgo ierakstu, un pieņemot, ka attiecīgajai raidorganizācijai ir tiesības aplūkoto ierakstu pārraidīt? Šī tiesa vēlas noskaidrot, vai, atbildot uz 3 b) jautājumu, ir jāņem vērā un, ja tā, cik lielā mērā, to: i. vai galīgo māksliniecisko/redaktora lēmumu par atbilstoši līgumiem starp šīm pusēm pasūtītās programmas saturu pieņem raidorganizācija vai producents; ii. vai raidorganizācija ir atbildīga pret trešām personām par producenta pienākumiem saistībā ar ierakstu tā, it kā pati raidorganizācija būtu veikusi šīs darbības vai nolaidību; iii. vai producentam līgumā ar raidorganizāciju ir noteiktas līgumiskas saistības nodot attiecīgo programmu raidorganizācijai par noteiktu cenu un segt visus izdevumus, kas var rasties saistībā ar ierakstu, no šīs cenas; iv. vai atbildība pret trešām personām attiecībā uz šo ierakstu ir raidorganizācijai vai producentam. c) Vai nosacījums, ka ierakstam ir jābūt veiktam “raidorganizācijas vārdā [un/vai] par ko tā uzņemas atbildību”, ir izpildīts, ja raidorganizācija ir pasūtījusi producentam veikt ierakstu, lai raidorganizācija attiecīgo ierakstu varētu pārraidīt, un pieņemot, ka raidorganizācijai ir tiesības ierakstu pārraidīt, ar nosacījumu, ka producents ar raidorganizāciju attiecībā uz ierakstu noslēgtajā līgumā ir uzņēmies tiesisku un finansiālu atbildību par i) iepriekš noteiktu samaksu segt visus ar ierakstu saistītos izdevumus, ii) tiesību iegādi un iii) neparedzētiem apstākļiem, tostarp ieraksta pazušanu un līguma neizpildi, bet raidorganizācija nav atbildīga pret trešām personām par producenta pienākumiem saistībā ar ierakstu tā, it kā raidorganizācija pati būtu veikusi šīs darbības un nolaidību?
3)

Vai 10. pants joprojām ir piemērojams pēc tam, kad tiesas ir lūgušas dalībvalsti noraidīt prasību par bērna atgriešanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas Konvenciju par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, pamatojoties uz to, ka nav izpildītas tās 3. un 5. panta prasības? Konkrētāk, kā būtu jāatrisina pretruna starp to, ka izpildes valsts ir noteikusi, ka 1980. gada Hāgas Konvencijas 3. un 5. panta prasības nav izpildītas, un to, ka izcelsmes valsts ir noteikusi, ka minētā 3. un 5. panta prasības ir izpildītas?