ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 26. maijā ( )

Apvienotās lietas C‑89/10 un C‑96/10

Q‑Beef NV

pret

Belgische Staat

un

Frans Bosschaert

pret

Belgische Staat,

Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV,

Slachthuizen Goossens NV

(Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Beļģija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Ar Savienības tiesībām nesaderīgi nodokļi – Atprasījuma pieteikums – Līdzvērtības un efektivitātes principi – Noilguma termiņa ilgums – Noilguma termiņa sākšanās brīdis – Starpnieki – Atšķirīgi termiņi

I – Ievads

1. Abi Rechtbank van eerste aanleg te Brussel [Briseles pirmās instances tiesa, Beļģija] lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ( ) attiecas uz Savienības tiesību principu interpretāciju nepamatotu maksājumu atgūšanas jomā.

2. Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar strīdu starp liellopu tirgotāju Q‑Beef NV (turpmāk tekstā – “Q‑Beef”) un Beļģijas valsti un [saistībā ar strīdu] starp lauksaimnieku F. Bosšēru [Bosschaert] un Beļģijas valsti, no vienas puses, kā arī [starp lauksaimnieku F. Bosšēru] un Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV un Slachthuizen Goossens NV (divas sabiedrības, kas turpmāk tekstā sauktas – “Goossens uzņēmumi”), no otras puses. Minētie strīdi attiecas uz tādu maksājumu atmaksāšanu, ko Q‑Beef un F. Bosšērs iemaksājuši Dzīvnieku veselības un audzēšanas fondā (turpmāk tekstā – “1987. gada fonds”), pamatojot, ka šie maksājumi tika iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības.

3. Būtībā visi trīs šajās lietās uzdotie jautājumi attiecas uz noilguma termiņa ilgumu, minētā termiņa sākšanās brīdi, kā arī – lietā Bosschaert, kurā starp parādnieku un valsti ir starpnieki, – uz atšķirīga ilguma noilguma termiņu sekām. Attiecībā uz līdzvērtības un efektivitātes principu ievērošanu Tiesas judikatūra ir pietiekami apjomīga, lai sniegtu norādes par pirmo un otro jautājumu, turpretī trešais jautājums man šķiet jauns un tam ir vajadzīgs dziļāks vērtējums.

4. Vispirms jānorāda, ka šajās lietās ir jāmin divi teicieni, kas labi pazīstami visās tiesību sistēmās: tiesības palīdz nomodā esošajiem, nevis gulošajiem (iura vigilantibus, non dormientibus prosunt), no vienas puses, un neviens nevar apgalvot pats savu nekrietnību (nemo auditur propriam turpitudinem allegans), no otras puses ( ). Man šķiet, ka esošā judikatūra mudina izvēlēties atbildes, kas pamatotas uz pirmo principu. Tomēr šāda risinājuma sekas būtu tādas, ka Beļģijas valsts varētu gūt labumu no nekonsekventās pieejas, kura tai bija kopš pagājušā gadsimta 90. gadu sākuma un kura izpaudās tā, ka netika atlīdzinātas ekonomiskās sekas, kas radās no [šīs valsts] nelikumīgās rīcības attiecībā pret privātpersonām.

5. Attiecībā uz faktisko un juridisko kontekstu abām lietām ir zināma līdzība ar 1992. gada spriedumiem lietās Lornoy u.c., Claeys un Demoor u.c. ( ), kā arī ar 2003. gada spriedumu apvienotajās lietās van Calster u.c. ( ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – 1998. gada likums un spriedums apvienotajās lietās van Calster u.c.

6. 1998. gada 23. marta likums attiecas uz Budžeta fonda dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu veselībai un kvalitātei izveidi (turpmāk tekstā – “1998. gada likums”) ( ).

7. Ar šo likumu aizstāj regulējumu un fondu, kas izveidoti 1987. gadā. Minēto jaukto atbalsta un obligāto maksājumu regulējumu, kas nebija paziņots Eiropas Komisijai, atzina par nesaderīgu ar Savienības tiesībām ar Komisijas 1991. gada lēmumu, kā arī [tā lēma] Tiesa iepriekš minētajos spriedumos lietās Lornoy u.c., Claeys un Demoor u.c., kas pasludināti 1992. gadā.

8. Ar 1995. gada decembra un 1996. gada maija vēstulēm Beļģijas Karaliste paziņoja par likumdošanas pasākumu projektu, ar ko paredzēts atcelt 1987. gada regulējumu un to aizstāt ar jaunu regulējumu. Šo projektu, kam bija jākļūst par 1998. gada likumu, bez atrunām ar Komisijas 1996. gada 30. jūlija lēmumu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu.

9. 1998. gada likuma 5. pantā ir paredzēts, ka 1998. gada fondā tostarp ieskaita maksājumus, kas noteikti fiziskajām vai juridiskajām personām, kuras audzē, pārstrādā, transportē, apstrādā, pārdod vai tirgo dzīvniekus vai dzīvnieku izcelsmes produktus.

10. 1998. gada likumu piemēro ne tikai turpmāk, bet tajā ir arī daži noteikumi, kas ar atpakaļejošu spēku aizstāj 1987. gada regulējumu.

11. Ar 1998. gada likuma 14. pantu, kas rada ietekmi, sākot ar 1988. gada 1. janvāri ( ), nosaka maksājumus lopkautuvēm un eksportētājiem. Pantā ar atpakaļejošu spēku ir noteikti septiņi dažādi laikposmi, sākot ar 1988. gada 1. janvāri, precizējot summas, kas katrā no tiem ir maksājamas.

12. Savukārt ar 1998. gada likuma 15. pantu, kas rada ietekmi, sākot ar 1993. gada 1. janvāri ( ), nosaka maksājumus to saimniecību atbildīgajiem, kurās tiek turētas cūkas.

13. 1998. gada likuma 17. panta otrajā daļā ir paredzēts tūlītējs izlīdzinājums starp prasījumiem sakarā ar atbilstoši 1987. gada regulējumam veiktajiem maksājumiem un maksājumiem, kas veicami saskaņā ar 1998. gada regulējumu; tas noteikts šādi:

“Vajadzības gadījumā tikai ar likuma spēku tiek noteikts izlīdzinājums starp summām, kas maksājamas atbilstoši 14., 15. un 16. panta noteikumiem, un summām, kas samaksātas saskaņā ar [1987. gada dekrētu] [..].”

14. 1998. gada likuma 18. pantā ir noteikts:

“[..]

Visos mārketinga vai ražošanas posmos pirms nokaušanas vai eksportēšanas 14. pantā minētie obligātie maksājumi tiek pilnībā attiecināti uz ražotāju. Šī attiecināšana notiek, pusēm nosakot cenu gan dzīvnieku pārdošanas gadījumā, gan lopkautuvju vai eksportētāju pakalpojumu sniegšanas gadījumā.

Šis obligātais maksājums netiek norādīts rēķinā vai dokumentā, kas minēts Karaļa 1970. gada 15. septembra Lēmuma Nr. 22 par lauksaimniekiem piemērojamo īpašo kārtību pievienotās vērtības nodokļa jomā 4. pantā.

Šos obligātos maksājumus maksā lopkautuves ne vēlāk kā tā mēneša pēdējā dienā, kas seko mēnesim, kurā [tika veikta] nokaušana vai [tika nosūtīta] Administrācijas ierakstītā vēstule. Tos maksā eksportētāji Administrācijai ne vēlāk kā tā mēneša pēdējā dienā, kas seko mēnesim, kurā nosūtīta šīs Administrācijas ierakstītā vēstule.

15. pantā minētie obligātie maksājumi ir jāmaksā katru gadu. Tos maksā Administrācijai trīsdesmit dienu laikā pēc ierakstītā vēstulē nosūtītā maksājuma pieteikuma.

[..]”

15. 1998. gada likuma 21. pantā ir paredzēts:

“Atceļ:

1. 1987. gada 24. marta Likuma par dzīvnieku veselību, kas grozīts ar 1990. gada 29. decembra likumu, 1991. gada 20. jūlija likumu, 1993. gada 6. augusta likumu, 1994. gada 21. decembra likumu un 1995. gada 20. decembra likumu, 32. panta 2. un 3. punktu [..].”

16. Saskaņā ar 1998. gada likuma 23. pantu tas stājas spēkā dienā, kad tas tiek publicēts Moniteur belge, izņemot minētā likuma 14. un 15. pantu. Šis likums tika publicēts 1998. gada 30. aprīlī.

17. Tā kā Tiesai jau tika uzdoti jautājumi par šo 1998. gada likumu, tā tika aicināta lemt par EKL 93. panta 3. punkta (atbilst pašreizējam LESD 108. panta 3. punktam) interpretāciju un par Komisijas 1996. gada lēmumu. Spriedumā apvienotajās lietās van Calster u.c. ( ) Tiesa lēma, ka:

– EK līguma 93. panta 3. punkts aizliedz tādos apstākļos kā pamata tiesvedībā uzlikt maksājumus, ar kuriem īpaši finansē atbalsta sistēmu, kas ar Komisijas lēmumu ir atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu, ciktāl šie maksājumi ir noteikti ar atpakaļejošu spēku attiecībā uz laikposmu pirms šī lēmuma datuma;

– Komisijas 1996. gada lēmums neapstiprina 1998. gada Likuma par Budžeta fonda izveidi dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu veselībai un kvalitātei atpakaļejošo spēku.

B – Valsts tiesību akti par nepamatotu maksājumu atgūšanu un noilgumu

18. Civilkodeksa 1376. pantā ir noteikts:

“Personai, kas kļūdas pēc vai tīši saņem to, kas tai nepienākas, ir pienākums to atmaksāt personai, no kuras tā to nepamatoti saņēmusi.”

19. Civilkodeksa 2262.a panta 1. punktā ir paredzēts:

“Visu personiska rakstura prasību noilguma termiņš ir desmit gadi.

Atkāpjoties no pirmās daļas, jebkuras prasības atlīdzināt kaitējumu par ārpuslīgumisko atbildību noilguma termiņš ir pieci gadi, sākot no dienas, kura seko dienai, kurā cietusī persona uzzinājusi par kaitējumu vai par tā palielināšanos un par atbildīgās personas identitāti.

[..]”

20. Iesniedzējtiesa konstatē, ka šis noteikums Civilkodeksā tika iekļauts tikai ar 1998. gada 10. jūnija likumu, ar ko groza dažus noteikumus noilguma jomā. Iepriekš spēkā bija vispārējais noteikums, kas paredz, ka noilguma termiņš ir trīsdesmit gadi. Arī attiecībā uz prasībām, kas radušās pirms šī likuma stāšanās spēkā, šis termiņš tika samazināts līdz desmit gadiem, ņemot vērā, ka pārejas noteikumi, kas minēti šī likuma 10. pantā, paredzēja, ka šis jaunais termiņš stāsies spēkā tikai [šī likuma] spēkā stāšanās dienā, kas bija 1998. gada 27. jūlijs.

21. Civilkodeksa 2244. pantā ir noteikti galvenie noilguma termiņa pārtraukšanas iemesli:

“Tiesas pavēste, samaksas pieprasījums vai aresta uzlikšana, ko paziņo personai, kurai vēlas neļaut izmantot noilgumu, veido civiltiesisku pārtraukumu.

Tiesas pavēste pārtrauc noilgumu līdz galīgā lēmuma pasludināšanai. [..]”

22. Pēc iesniedzējtiesas domām, principā uz valsts iestādēm attiecas vispārīgā tiesiskā regulējuma noilguma termiņi, vismaz atbilstoši Civilkodeksa 2227. pantam:

“Uz valsti, valsts iestādēm un pašvaldībām attiecas tāds pats noilgums kā uz privātpersonām, un tās var uz to atsaukties.”

23. 1991. gada 17. jūlija saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. pantā ir noteikts ( ):

“Šādiem prasījumiem iestājas noilgums, un tie tiek pilnībā dzēsti par labu valstij, neskarot jebkuras citas noilguma normas citos likumos, noteikumos vai vienošanās:

1. prasījumi, kuru celšana likumā vai noteikumos paredzētā formā nenotika piecu gadu laikā, skaitot no 1. janvāra finanšu gadā, kurā tie radās;

2. prasījumi, kuri celti 1. punktā minētajā termiņā, bet kurus ministri nav apstiprinājuši piecu gadu laikā, skaitot no 1. janvāra gadā, kurā tie tika celti;

3. visi citi prasījumi, kas netika apstiprināti desmit gadu laikā, skaitot no 1. janvāra gadā, kurā tie radās.

Tomēr uz prasījumiem, kas izriet no tiesvedības, aizvien attiecas desmit gadu noilgums; tie ir jāsamaksā, izmantojot Caisse des dépôts et consignations [Noguldījumu kase] iejaukšanos.”

24. Atbilstoši šī likuma 101. pantam “tiesvedības ierosināšana aptur noilgumu līdz galīgā nolēmuma pasludināšanai”.

25. Pēc iesniedzējtiesas domām, neskarot citu likumu normas, piecu gadu noilguma termiņš parasti tiek piemērots visiem prasījumiem pret valsti. Tādējādi tiesvedība, kura pamatota uz Civilkodeksa 1382. pantu un vērsta pret valsts iestādēm un kuras pamatā ir ministrijas dekrēta pieņemšanas vai izpildes nelikumība, ir pakļauta piecu gadu noilgumam ( ).

26. Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. panta 1. punkts attiecas arī uz prasījumiem, kas balstīti uz nepamatotu maksājumu.

27. Iesniedzējtiesa turklāt uzsver, ka Cour d’arbitrage [Arbitrāžas tiesa] dažādos spriedumos, pamatojoties uz Parlamenta dokumentiem, ir lēmusi, ka, attiecinot uz prasībām, kas vērstas pret valsti, piecu gadu noilguma termiņu, likumdevējs ir pieņēmis pasākumu, kurš nav nesamērīgs ar sasniedzamo mērķi, kas ir vērsts uz to, lai slēgtu valsts finanšu kontus saprātīgā termiņā.

28. Visbeidzot, ir arī jānorāda, ka saskaņā ar Civilkodeksa 2257. panta 2. punktu noilgumu regresa prasībai var sākt skaitīt tikai no galvenās prasības izlemšanas brīža.

III – Pamata lietas, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

A – Lieta Q‑Beef (C‑89/10)

29. Q‑Beef ir Beļģijas uzņēmums, kas nodarbojas ar dzīvnieku tirdzniecību. Laikā no 1993. gada janvāra līdz 1998. gada aprīlim tas atbilstoši 1987. gada tiesību aktiem pēc dzīvnieku eksporta veica dažādus maksājumus 1987. gada fondā.

30. Tā kā 1987. gada regulējumu ar atpakaļejošu spēku aizstāja ar 1998. gada regulējums, šie Q‑Beef maksājumi tika “apstiprināti” ar jauno regulējumu, un izlīdzinājums tika noteikts līdz ar tā stāšanos spēkā, t.i., 1998. gada 30. aprīlī ( ).

31. 2007. gada 2. aprīlī Q‑Beef iesniedza atprasījuma pieteikumu pret Beļģijas valsti par laikā no 1993. gada janvāra līdz 1998. gada aprīlim veikto maksājumu atmaksu sakarā ar 1998. gada regulējuma nelikumību.

32. Attiecībā uz noilgumu iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. panta 1. punktam piecu gadu noilguma termiņu attiecībā uz Q‑Beef prasījumu pret Beļģijas valsti sāka skaitīt 1. janvārī tajā finanšu gadā, kurā prasījums radās, šajā gadījumā gadā, kurā stājās spēkā 1998. gada likums, proti, 1998. gada 1. janvārī, un [noilguma termiņš] beidzās 2002. gada 31. decembra pusnaktī. Tā kā pavēste attiecībā uz Beļģijas valsti tika izdota 2007. gada 2. aprīlī, Q‑Beef prasījumam pret Beļģijas valsti saskaņā ar Beļģijas tiesībām bija iestājies noilgums ( ). Pēc šīs tiesas domām, saskaņā ar valsts tiesībām iepriekš minētajam spriedumam apvienotajās lietās van Calster u.c. ir tikai deklaratīvs raksturs un no tā noilgumu nesāk skaitīt.

33. Šādos apstākļos Rechtbank van eerste aanleg te Brussel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai [Savienības] tiesības liedz valsts tiesām piemērot piecu gadu noilguma termiņu, kas ir noteikts valsts tiesību sistēmā attiecībā uz prasījumiem pret valsti, attiecībā uz prasībām atmaksāt maksājumus dalībvalstij, kas veikti saskaņā ar jauktu atbalsta un nodokļu sistēmu, kura bija ne tikai daļēji nelikumīga, bet kura tika atzīta arī par daļēji nesaderīgu ar [Savienības] tiesībām, un kuri tika samaksāti, pirms stājās spēkā jaunā atbalsta un obligāto maksājumu sistēma, kas aizstāj pirmo minēto sistēmu un kas ar Komisijas galīgo lēmumu tika atzīta par saderīgu ar [Savienības] tiesībām, bet ne tiktāl, ciktāl šie maksājumi tiek piemēroti ar atpakaļejošu datumu attiecībā uz laikposmu pirms šī lēmuma?

2) Vai [Savienības] tiesības liedz dalībvalstij veiksmīgi atsaukties uz valsts tiesībās noteiktiem noilguma termiņiem, kuri salīdzinājumā ar tiem, kurus piemēro saskaņā ar vispārējām tiesībām, ir īpaši labvēlīgi šai dalībvalstij, aizstāvoties tiesvedībā, kuru pret to ir uzsākusi privātpersona, lai aizsargātu savas individuālās tiesības saskaņā ar EK līgumu tādā lietā, kādu izskata valsts tiesa, ja šo īpaši labvēlīgo noilguma termiņu dēļ nav iespējams atgūt maksājumus, kas samaksāti dalībvalstij saskaņā ar jaukto atbalsta un nodokļu sistēmu, kura bija ne tikai daļēji nelikumīga, bet arī tika atzīta par daļēji nesaderīgu ar [Savienības] tiesībām, ja pretrunas [Savienības] tiesībām [..] Tiesa konstatēja tikai tad, kad bija beidzies īpaši labvēlīgais valsts tiesībās paredzētais noilguma termiņš, pat ja nelikumība pastāvēja jau iepriekš?”

B – Lieta Bosschaert (C‑96/10)

34. F. Bosšērs [Bosschaert] ir lauksaimnieks, kurš atbilstoši savai profesijai kopš 1970. gada audzē cūkas. Saskaņā ar 1987. gada regulējumu laikā no 1989. līdz 1996. gadam viņš veica maksājumus 1987. gada fondā par saviem nokautajiem dzīvniekiem. F. Bosšērs veica maksājumus Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV, kas savukārt tos nodeva Slachthuizen Goossens NV, kura, visbeidzot, tos ieskaitīja minētajā fondā.

35. Tā kā 1987. gada regulējumu ar atpakaļejošu spēku aizstāja ar 1998. gada regulējumu, šie F. Bosšēra maksājumi tika “apstiprināti” ar jauno regulējumu, un izlīdzinājums tika noteikts līdz ar tā stāšanos spēkā, t.i., 1998. gada 30. aprīlī ( ).

36. Pēc iesniedzējtiesas domām, saskaņā ar 2007. gada 30. un 31. jūlija liecībām F. Bosšērs cēla šo prasību Beļģijas tiesā, lai galvenokārt prasītu no Beļģijas valsts atmaksāt viņa maksājumus, kas veikti laikā no 1989. līdz 1996. gadam, ar pamatojumu, ka tie viņam tika noteikti nelikumīgi, jo tiesību akti šajā jomā bija pretrunā Savienības tiesībām.

37. Pakārtoti un tiktāl, ciktāl izrādītos neiespējami ierosināt tiesvedību pret Beļģijas valsti, prasītājs prasa, lai Goossens uzņēmumiem solidāri un neatdalāmi kopā ar Beļģijas valsti tiktu piespriests atmaksāt attiecīgās summas.

38. Attiecībā uz noilgumu, līdzīgi kā lietā Q‑Beef, iesniedzējtiesa norāda, ka F. Bosšēra tiešajai prasībai (celta 2007. gada 31. jūlijā) un Goossens uzņēmumu prasībai (celta 2007. gada 21. novembrī) pret Beļģijas valsti ir iestājies noilgums, ņemot vērā saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. panta 1. punktā paredzēto īpašo piecu gadu noilguma termiņu, kuru sāka skaitīt 1998. gada 1. janvārī un kurš beidzās 2002. gada 31. decembrī. Tā arī uzskata, ka spriedumam apvienotajās lietās van Calster u.c. ir tikai deklaratīvs raksturs, jo ar to netiek noteikts veikto maksājumu nepamatotais raksturs, bet tikai konstatēts, ka nodokļi bija nelikumīgi tiktāl, ciktāl tie bija uzlikti ar atpakaļejošu spēku.

39. Tomēr no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka, tā kā prasības, ko F. Bosšērs cēla pret Goossens uzņēmumiem, ir uzskatāmas par personiska rakstura prasībām, to noilguma termiņš ir desmit gadi. Šo desmit gadu termiņu sāka skaitīt tikai 1998. gada 27. jūlijā, dienā, kad stājās spēkā 1998. gada 10. jūnija likums, ar ko ieviesa šo jauno desmit gadu termiņu strīdiem starp privātpersonām. Šis termiņš turpinājās līdz 2008. gada jūlija beigām, proti, vēl ilgi pēc tam, kad tika pasludināts iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās van Calster u.c., kura dēļ esot jāsecina, ka uz minētajām prasībām nevarot attiecināt noilgumu.

40. Savukārt uz netiešajām regresa prasībām, ko pret Beļģijas valsti cēla Goossens uzņēmumi 2007. gada 21. novembrī, neattiecoties noilgums, jo tās esot turpinājums prasībām, ko 2007. gada 30. un 31. jūlijā cēla F. Bosšērs ( ).

41. Šādos apstākļos Rechtbank van eerste aanleg te Brussel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus, no kuriem pirmais un trešais ir tādi paši kā attiecīgi pirmais un otrais prejudiciālais jautājums lietā Q‑Beef, kas iepriekš minēti, un otrais ir formulēts šādi:

“2) Vai [Savienības] tiesībās ir liegts, ka, ja dalībvalsts uzliek nodokļus privātpersonai, kurai savukārt ir pienākums prasīt šos nodokļus [vai nodevas] no citām privātpersonām, ar kurām tā kopā veic komercdarbību nozarē, kurā dalībvalsts ir noteikusi jauktu atbalsta un maksājumu [nodokļu un nodevu] sistēmu, bet šī sistēma vēlāk tika atzīta ne tikai par daļēji nelikumīgu, bet arī par daļēji nesaderīgu ar [Savienības] tiesībām, šīm privātpersonām saskaņā ar valsts tiesību noteikumiem piemēro īsāku noilgumu attiecībā uz dalībvalsti saistībā ar maksājumu, kas noteikti, pārkāpjot [Savienības] tiesības, atmaksu, lai gan tām piemēro garāku noilgumu attiecībā uz privātpersonas starpniecību šīs pašas summas atgūšanā, tādējādi šis starpnieks var nonākt situācijā, kad prasījumam pret viņu nav noilguma, bet prasījumam pret dalībvalsti tāds ir, kura dēļ trešās personas var celt prasību pret starpnieku un starpniekam vajadzības gadījumā ir jāceļ regresa prasība pret attiecīgo dalībvalsti, bet [starpniekam] nav iespējams atgūt no šīs dalībvalsts maksājumus, ko viņš ir veicis tieši dalībvalstij?”

C – Tiesvedība Tiesā

42. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 6. aprīļa rīkojumu lietas C‑89/10 un C‑96/10 rakstveida, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.

43. Rakstiskus apsvērumus iesniedza Q‑Beef, F. Bosšērs, Goossens uzņēmumi, Beļģijas valdība un Komisija.

44. Visas ieinteresētās puses bija pārstāvētas 2011. gada 3. februāra tiesas sēdē.

IV – Analīze

A – Ievada piezīmes

45. Vispirms attiecībā uz nepamatota maksājuma atgūšanu Savienības tiesībās no pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstīm principā ir jāatmaksā nodokļi [vai nodevas], kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības ( ).

46. Tiesa ir vairākkārt konstatējusi, ka prettiesiski iekasētu nodokļu vai nodevu atprasījuma problēma, atkarībā no nodokļu un nodevu veida, ir risināta atšķirīgi dažādās dalībvalstīs un pat vienas dalībvalsts robežās.

47. Šī valstu sistēmu dažādība izriet tostarp no Savienības tiesiskā regulējuma trūkuma jautājumā par prettiesiski iekasētu valsts nodokļu [vai nodevu] atprasījumu. Šādā situācijā katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras lietas dalībniekiem piešķir Savienības tiesības; tomēr, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips) ( ).

B – Par pirmo jautājumu lietās Q‑Beef un Bosschaert

48. Uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai ir saderīga ar Savienības tiesībām tāda piecu gadu noilguma termiņa piemērošana, kas ir noteikts valsts tiesību sistēmā prasījumiem pret valsti saistībā ar prasībām dalībvalstij atmaksāt nodokļus [vai nodevas], kas samaksāti, pārkāpjot Savienības tiesības, saskaņā ar jauktu atbalsta un nodokļu sistēmu.

49. Atbilstoši efektivitātes principam valsts tiesību aktos noteikto termiņu piemērošana praksē nedrīkst būt tāda, kas atlīdzības saņemšanu padara par neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ( ).

50. Attiecībā uz šo pēdējo principu Tiesa par saderīgu ar Savienības tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas vienlaikus aizsargā nodokļu maksātāju un attiecīgo administrāciju ( ). Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas.

51. Termiņu saprātīgo raksturu novērtē katrā gadījumā atsevišķi. Tādējādi Tiesa ir lēmusi, ka valsts tiesībās paredzētais trīs gadu noilguma termiņš šķiet saprātīgs ( ). Iepriekš minētā sprieduma lietā Recheio – Cash & Carry apstākļos pat 90 dienu termiņš tika uzskatīts par saprātīgu ( ).

52. Šajā gadījumā četrus līdz piecus gadus ilgs noilguma termiņš atkarībā no dienas, kurā radies pienākums ( ), būtu jāuzskata par pietiekami ilgu, lai ļautu nodokļu maksātājam, zinot visus lietas apstākļus, nolemt celt prasību atzīt lēmumu par spēkā neesošu un apkopot visus vajadzīgos faktiskos un tiesiskos apstākļus.

53. Tādējādi es iesaku Tiesai lemt, ka pamata lietas apstākļos Savienības tiesības neliedz valsts tiesai piemērot piecu gadu noilgumu, kas ir noteikts valsts tiesību sistēmā prasījumiem pret valsti saistībā ar prasībām dalībvalstij atmaksāt nodokļus [vai nodevas], kuri pretlikumīgi samaksāti dalībvalstij saskaņā ar jauktu atbalsta un nodokļu sistēmu.

C – Par otro jautājumu lietā Q‑Beef un trešo jautājumu lietā Bosschaert

54. Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Tiesas konstatējums par to, ka 1998. gada likuma atpakaļejošais spēks nav saderīgs ar Savienības tiesībām, spriedumā, kas pieņemts pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ietekmē noilguma termiņa sākšanās brīdi, kas paredzēts valsts tiesību aktos attiecībā uz maksājumu atprasījumu, kuri noteikti, pārkāpjot Savienības tiesības.

55. Attiecībā uz noilguma termiņa sākšanās brīdi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis jautājums principā ir atkarīgs no valsts tiesībām. Risinājumi šajā ziņā var būt dažādi: termiņa sākšanās brīdi var tieši noteikt maksājuma diena, tas var tikt noteikts atkarībā no šīs dienas ( ) vai, kā šajā gadījumā, atkarībā no jaunā tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā.

56. Ir jāatgādina, ka Tiesa, sniedzot Savienības tiesību normas interpretāciju, īstenojot ar LESD 267. pantu uzticēto kompetenci, izskaidro un vajadzības gadījumā precizē šīs normas nozīmi, kādā tā ir vai būtu jāsaprot, un apjomu, kādā tā ir vai būtu jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža ( ). Citiem vārdiem sakot, prejudiciāls nolēmums nerada tiesības, bet gan ir tikai deklaratīva rakstura nolēmums, tādēļ tā iedarbība principā sākas interpretētās normas spēkā stāšanās brīdī ( ).

57. Pēc iesniedzējtiesas domām, pamata lietā noilguma termiņu sāka skaitīt 1998. gada 1. janvārī un tas beidzās 2002. gada 31. decembrī. Noilguma termiņa sākšanās brīdis, protams, formāli ir pirms tiesiskā regulējuma pieņemšanas, publicēšanas un stāšanās spēkā, kas notika attiecīgi 1998. gada martā un aprīlī. Tomēr tas nepadara pārsūdzības tiesību īstenošanu neiespējamu, kā pierāda iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās van Calster u.c. Šajā gadījumā tas, ka šis termiņš tika noteikts ar nelielu atpakaļejošu spēku, tomēr atstāja laika posmu, kurš man šķiet pietiekams pārsūdzības iesniegšanai.

58. Līdz ar to fakts, ka iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās van Calster u.c. tika pasludināts tikai 2003. gadā, pats par sevi neietekmē tā noilguma termiņa sākšanās brīdi, kuru, pēc valsts tiesas domām, sāka skaitīt 1998. gada 1. janvārī.

59. Jāatgādina, ka Tiesa ļoti reti ir iejaukusies attiecībā uz noilguma termiņu sākšanās brīdi. Tā to ir darījusi tikai spriedumā lietā Emmott, nosakot par “pieņemamu” noilguma termiņa sākšanās brīdi direktīvas pilnīgas transponēšanas dienā, turklāt jāprecizē, ka prasītājai bija pilnīgi liegta efektīva tiesību aizsardzība ( ).

60. Par to nav runa šajā gadījumā tiktāl, ciktāl lietā Emmott izmantoto pieeju skaidri precizē vēlākā judikatūra, tostarp spriedums lietā Fantask u.c. ( ), kuru nesen apstiprināja spriedums lietā Danske Slagterier ( ), jo saskaņā ar [šiem diviem spriedumiem] prasītājas nevar atsaukties uz lietā Emmott pieņemto risinājumu. Tiesa skaidri noteica, ka risinājumu, kas pieņemts spriedumā lietā Emmott, pamatoja attiecīgā gadījuma īpašie apstākļi, kuros noilgums prasītājai pamata lietā pilnībā liedza iespēju aizsargāt savas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saskaņā ar Savienības direktīvu ( ).

61. Termiņa sākšanās brīdis tādējādi ir noteikts valsts tiesību aktos. Protams, valsts tiesībās ir iespējams šo sākšanās brīdi sasaistīt ar dažādiem notikumiem, piemēram, tiesas nolēmumu, ar kuru konstatē valsts tiesību normas neatbilstību Savienības tiesībām. Šāds risinājums Eiropas Savienībā nav svešs. Tiesai šajā ziņā bija jāvērtē Francijas tiesību akti spriedumā lietā Roquette Frères, un tā tajā šādu iespēju apstiprināja ( ). Tomēr šāda iespēja parasti ir jāizvēlas dalībvalstij, un acīmredzot Beļģijas Karaliste šajā gadījumā šādu izvēli nav izdarījusi.

62. Ņemot vērā iepriekš minēto un lai gan spriedums apvienotajās lietās van Calster u.c. tika pieņemts pēc noilguma termiņa beigām, es iesaku Tiesai atbildēt uz šo jautājumu, ka pamata lietas apstākļos Savienības tiesības neliedz dalībvalstij atsaukties uz valsts tiesībās noteiktiem noilguma termiņiem, kas salīdzinājumā ar tiem, kurus piemēro saskaņā ar vispārējām valsts tiesībām, ir labvēlīgāki šai dalībvalstij, aizstāvoties tiesvedībā, kuru pret to ir uzsākusi privātpersona, lai aizsargātu savas individuālās tiesības saskaņā ar LESD.

63. Tomēr man šķiet, ka ir vajadzīgs vēl pēdējais precizējums, jo to iemeslu dēļ, kurus turpmāk izklāstīšu, nav izslēdzams, ka īpašos apstākļos dalībvalsts nevar atsaukties uz tai labvēlīgu noilguma termiņu, ja valsts iestāžu rīcības un pastāvošā noilguma termiņa dēļ personai būtu liegta jebkāda iespēja īstenot savas tiesības valsts tiesā ( ).

D – Par otro jautājumu lietā Bosschaert

1) Analīze

64. Šis iesniedzējtiesas jautājums attiecas uz to, vai ir saderīgs ar Savienības tiesībām tāds noilguma termiņš, kurš ir paredzēts attiecībā uz prasībām atmaksāt maksājumus, kas noteikti, pārkāpjot Savienības tiesības, un kurš saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir ilgāks attiecībā uz prasību, kas celta pret privātpersonu, nekā attiecībā uz prasību, kas celta pret dalībvalsti. Privātpersona, kura darbojās kā starpnieks un prasīja no citas privātpersonas nodokļus [vai nodevas], ko tai bija noteikusi valsts, tādējādi var atrasties situācijā, kurā prasībai atmaksāt nodokļus [vai nodevas], kas noteikti, pārkāpjot Savienības tiesības, attiecībā pret viņu nav noilguma, bet attiecībā pret dalībvalsti tāds ir ( ).

65. Pēc iesniedzējtiesas domām, privātpersonām šajā gadījumā vairs nav iespējas celt pret valsti nepamatota maksājuma atgūšanas prasību tādēļ, ka ir beidzies piecu gadu noilguma termiņš, kura sākšanās brīdis ir noteikts tā finanšu gada sākumā, kurā radies pienākums. Līdz ar to saskaņā ar valsts tiesību aktiem ne F. Bosšērs, ne Goossens uzņēmumi nevar tieši no valsts saņemt atmaksājumu, pamatojoties uz nepamatota maksājuma atgūšanas prasību ( ).

66. Tomēr F. Bosšēram, kurš savus maksājumus valstij veica ar Goossens uzņēmumu starpniecību, būtu jābūt iespējai tos atgūt no šiem pēdējiem, ņemot vērā, ka noilguma termiņš, ko piemēro nepamatota maksājuma atgūšanas prasībai starp privātpersonām, ir desmit gadi.

67. Turklāt, ja Goossens uzņēmumiem tiktu piespriests atmaksāt nepamatotos maksājumus F. Bosšēram, tie, pēc iesniedzējtiesas domām, varētu atgūt šīs summas no valsts, ceļot nevis nepamatota maksājuma atgūšanas prasību, uz kuru tātad attiecas piecu gadu noilgums, bet gan regresa prasību saistībā ar personiska rakstura pienākumu.

68. Attiecībā uz šīs situācijas saderību ar Savienības tiesībām ir jānorāda turpmāk minētais.

69. Attiecībā uz efektivitātes principu nav pat ticis minēts atšķirīgs regulējums attiecībā uz “valsts” un “Kopienu” situācijām. Tādējādi šķiet, ka attiecīgie tiesību akti atbilst šim kritērijam.

70. Arī attiecībā uz līdzvērtības principu situācija šķiet diezgan skaidra, ņemot vērā iepriekšējo judikatūru.

71. Spriedumā apvienotajās lietās Prisco un CASER Tiesa lēma, ka “Kopienu tiesības neaizliedz dalībvalstij noteikt prasībām par tādu nodokļu atmaksu, kas iekasēti, pārkāpjot Kopienu tiesības, valsts tiesību aktos noteiktu trīs gadu noilguma termiņu, ar ko tiek izdarīta atkāpe no vispārējā regulējuma attiecībā uz neesoša parāda izpildījuma atprasījuma prasībām starp privātpersonām, kurām ir noteikts labvēlīgāks termiņš, ja šis noilguma termiņš vienādi attiecas gan uz tām prasībām par šo nodokļu atmaksu, kas pamatotas uz Kopienu tiesībām, gan uz tām, kas pamatotas uz valsts tiesībām” ( ).

72. Ņemot vērā šo spriedumu, būtu jāatbild, ka Savienības tiesības neaizliedz dalībvalstij noteikt prasībām par tādu maksājumu atmaksu, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, valsts tiesību aktos noteiktu piecu gadu noilguma termiņu, ar ko tiek izdarīta atkāpe no vispārējā regulējuma attiecībā uz prasībām par neesoša parāda izpildījuma atprasījumu starp privātpersonām, kurām ir noteikts labvēlīgāks termiņš, ja šis noilguma termiņš vienādi attiecas gan uz tām prasībām par šo maksājumu atmaksu, kas pamatotas uz Savienības tiesībām, gan uz tām, kas pamatotas uz valsts tiesībām.

73. Tomēr šī pieeja ir jāniansē attiecībā uz gadījumu, kurā maksājumi valstij tika veikti ar starpnieka palīdzību un kurā [strīdam] starp privātpersonām piemēro desmit gadu termiņu, lai gan termiņš, ko piemēro attiecībā uz valsti, ir pieci gadi.

74. Šāds gadījums atbilstu Savienības tiesībām gadījumā, ja tā starpnieka rīcībā, kuram bija jāatmaksā nepamatotie maksājumi citai privātpersonai, būtu saprātīgs termiņš, kurā tas var efektīvi prasīt no valsts šādi atmaksātās summas. Pretējā gadījumā termiņu nesakritība neatbilstu Savienības tiesībām, jo uz valsti attiecināmās nelikumības sekas būtu jākompensē starpniekam, kuram nebūtu likumīgas iespējas izvairīties no tā, lai atmaksātu maksājumus saviem klientiem.

75. Šajā gadījumā, pēc iesniedzējtiesas domām, šādai regresa prasībai principā būtu jābūt iespējamai un pat sekmīgai.

76. Man tādējādi šķiet, ka, ja šie nosacījumi ir izpildīti, šī situācija atbilst Savienības tiesībām.

2) Papildu pārdomas

77. Pat ja esmu jau sniedzis atbildes elementus uz šo jautājumu, man šķiet, jāmin dažas papildu pārdomas.

a) Attiecībā uz noilguma termiņa sākšanās brīdi un ilgumu

78. Iepriekš ieteicu Tiesai atzīt, ka piecu gadu noilguma termiņš, kura sākšanās brīdis ir tā finanšu gada sākumā, kurā radies pienākums, atbilst Savienības tiesībām.

79. Līdz ar to es izvairījos no tā, lai vēlreiz iepazīstinātu ar risinājumu, kāds tika pieņemts iepriekš minētajā spriedumā lietā Emmott, proti, prasītāju pamata lietā priekšlikumu, kas ir vērsts uz to, lai noilguma termiņš sāktos Tiesas sprieduma pasludināšanas dienā.

80. Tomēr Tiesas spriedumam prejudiciālā nolēmuma lietā, kas paskaidro juridisko situāciju, tādam kā iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās van Calster u.c., īpašos gadījumos varētu būt zināma ietekme, pat pēc noilguma termiņa beigām.

81. No tiesību aktiem par noilguma termiņiem attiecībā uz prasījumiem pret Beļģijas valsti izriet, ka iepriekš minētajam 2003. gadā pieņemtajam spriedumam prejudiciālā nolēmuma apvienotajās lietās van Calster u.c. nav erga omnes ietekmes, ņemot vērā, ka tādu citu personu prasījumiem, kas atrodas tādā pašā juridiskajā situācijā, būs noilgums.

82. Tiesa pati spriedumā apvienotajās lietās van Calster u.c. konstatēja, ka, piešķirot 1998. gada likumam atpakaļejošu spēku, Beļģijas likumdevējs vēlējās novērst sekas sakarā ar pārkāpumu attiecībā uz pienākumu iepriekš paziņot atbalsta pasākumu, kas izrietēja no 1987. gada likuma ( ).

83. Beļģijas valdība savukārt apvienotajās lietās van Calster u.c. aizstāvēja citu nostāju, un valsts augstākā tiesa, Cour d’arbitrage, apstiprināja 1998. gada likuma atpakaļejošo spēku ( ). Visi ieinteresētie uzņēmēji, izņemot E. van Kalsteru [E. Van Calster] un pārējos prasītājus, acīmredzot uzskatīja, ka nav lietderīgi apstrīdēt tiesību aktus, un līdz ar to necēla prasību, lai panāktu veikto maksājumu atmaksu.

84. Pēc iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās van Calster u.c. Beļģijas Karaliste pēc savas iniciatīvas necentās novērst esošo situāciju, lai panāktu, ka tā atbilst Savienības tiesībām. Gluži pretēji, atsaucoties uz noilguma termiņa beigām, tā tikai apstiprina savu vēlēšanos paturēt maksājumus, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības.

85. Katrā ziņā bija skaidrs, ka Beļģijas valdība nekādi nevar pamatot atmaksāšanas neveikšanu ( ).

86. Pēc manām domām, lai nodrošinātu Tiesas judikatūras erga omnes ietekmi, valsts tiesai būtu jāvar izņēmuma gadījumā un neraugoties uz to, ka ir beidzies noilguma termiņš, atzīt par pieņemamu nepamatota maksājuma atgūšanas prasību pat tad, ja tā iesniegta pēc minētā termiņa beigām, tiktāl, ciktāl šī prasība iesniegta saprātīgā termiņā pēc Tiesas sprieduma, ar kuru konstatēta neatbilstība.

87. Tam būtu jābūt iespējamam tostarp gadījumā, kurā dalībvalsts ir aktīvi un vairākkārt centusies kavēt to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesībām atbilstoši Tiesas interpretācijai, jo pretējā gadījumā dalībvalsts varētu nepamatoti gūt labumu no savas nelikumīgās rīcības, kas būtu pretēji teicienam nemo auditur propriam turpitudinem allegans. Norādu, ka Tiesa ir paredzējusi šādu iespēju gadījumos, kuros prasītājs, uz kuru attiecas noilguma termiņš, nerīkojās tāpēc, ka valsts iestādes tam tīši sniegušas nepareizu informāciju ( ).

88. Es uzsveru, ka šai iespējai ir izņēmuma raksturs. Piebilstu, ka novērtēt to, vai termiņš ir saprātīgs, ir valsts tiesas kompetencē, tomēr, manuprāt, runa būtu drīzāk par mēnešiem, nevis gadiem ( ). Šajā gadījumā, pēc manām domām, uz prasītājām pamata lietā nevarētu attiecināt šādu izņēmumu, ņemot vērā, ka tās savas prasības cēla tikai vairākus gadus pēc iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās van Calster u.c.

b) Par dalībvalsts iespējamo rīcības trūkumu pēc neatbilstības konstatēšanas

89. Vēl ir jānoskaidro, vai dalībvalstij ir no lojalitātes principa izrietošs pienākums rīkoties, lai novērstu neatbilstību Savienības tiesībām, ja Tiesa to konstatējusi.

90. Kopš Komisijas 1991. gada lēmuma ( ) Beļģijas Karaliste, iespējams, bija pilnīgi informēta par 1987. gada regulējuma neatbilstību it īpaši attiecībā uz valsts ražotājiem un eksportētājiem. Beļģijas iestādes acīmredzot mēģināja novērst 1987. gada regulējuma paziņošanas procedūras ( ) Komisijai pārkāpumu, ar atpakaļejošu spēku paredzot, ka visi nodokļi, kas jāmaksā atbilstoši jaunajam 1998. gada regulējumam, automātiski tiek izlīdzināti ar summām, kas iepriekš samaksātas valstij. Šis regulējuma atpakaļejošais spēks, ko Tiesa iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās van Calster u.c. atzina par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, pēc manām domām, norāda, ka ir nopietnas šaubas par Beļģijas Karalistes labticību šajā gadījumā.

91. Man šķiet, ka Beļģijas valsts patvaļīgi neko nedarīja, lai atmaksātu nepamatoti iekasētās summas. Tomēr Savienības tiesībās nekas neliedz dalībvalstij aktīvi rīkoties.

92. Manuprāt, nevar izslēgt iespēju, ka dalībvalstij būtu aktīvi jārīkojas, lai atmaksātu nepamatoti iekasētās summas, vismaz gadījumos, kuros nelikumīgā summa ir skaidri nosakāma vai to var noteikt aptuveni, tāpat kā gadījumos, kuros ieinteresētās personas ir liels skaits privātpersonu, kas cietušas nelielus zaudējumus, kuri neattaisno risku individuāli radīt lielas izmaksas, kas saistītas ar jebkādu tiesas procedūru ( ).

93. Tā ir prakse, kuru Savienības tiesības, protams, neaizliedz. Gluži pretēji, tā būtu jāveicina un, iespējams, pat jāpieprasa. Dažās jomās šim nolūkam ir paredzētas pat īpašas procedūras. Protams, sasniedzamie mērķi ir atšķirīgi un procedūras nav vienādas. Tomēr attiecībā uz Savienības tiesību efektivitāti jautājums ir ļoti nozīmīgs, it īpaši ja attiecīgās summas ir drīzāk niecīgas un tādējādi nemudina uzsākt daudzas tiesvedības tādai individuālai atgūšanai, par kuru nav drošības ( ).

94. Tomēr, pēc manām domām, saskaņā ar lojalitātes principu Beļģijas valstij bija pienākums attiecīgi rīkoties pēc iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās van Calster u.c. un atvieglot tā īstenošanu, vajadzības gadījumā ar valsts likumdevēja iesaistīšanos.

95. Visbeidzot, es norādu, ka valsts tiesību akti valstij kā parādniekam piešķir labvēlīgāku attieksmi nekā jebkuram citam parādniekam neatkarīgi no prasījuma rakstura un jebkādiem citiem apstākļiem. Tas būtu pamatojams ar vajadzību nekavējoties slēgt finanšu kontus.

96. Tomēr, ņemot vērā spriedumu lietā Zouboulidis pret Grieķiju ( ), šāds pamatojums, t.i., vēlēšanās nekavējoties dzēst valsts pienākumus, nav pietiekams, lai piešķirtu valstij īsāku noilguma termiņu. Šajā saistībā Eiropas Cilvēktiesību tiesa konstatēja Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECPAK) Pirmā protokola 1. panta par tiesībām uz īpašumu pārkāpumu. Šāds konstatējums būtu jāpiemēro arī saistībā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu ( ).

97. Tomēr četru līdz piecu gadu noilguma termiņš ar nodokļiem saistīta nepamatota maksājuma atgūšanai man šķiet drīzāk dāsns, nevis pārāk īss. Ņemot vērā rīcības brīvību, kas ir dalībvalstīm kā ECPAK līgumslēdzējām pusēm, man šķiet, ka Tiesai arī nevajadzētu sniegt tādu minētās hartas interpretāciju, kas izslēgtu Beļģijas tiesību aktos paredzētā noilguma termiņa piemērošanu valsts pienākumiem.

V – Secinājumi

98. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Rechtbank van eerste aanleg te Brussel uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) pamata lietas apstākļos Savienības tiesības neliedz valsts tiesai piemērot piecu gadu noilguma termiņu, kas ir noteikts valsts tiesību sistēmā prasījumiem pret valsti saistībā ar prasībām atmaksāt nodokļus [vai nodevas], kas attiecīgajai dalībvalstij samaksāti saskaņā ar jauktu atbalsta un maksājumu [nodokļu un nodevu] sistēmu;

2) pamata lietas apstākļos Savienības tiesības neliedz dalībvalstij atsaukties uz valsts tiesībās noteiktiem noilguma termiņiem, kas salīdzinājumā ar tiem, kurus piemēro saskaņā ar vispārējām valsts tiesībām, ir labvēlīgāki šai dalībvalstij, aizstāvoties tiesvedībā, kuru pret to ir uzsākusi privātpersona, lai aizsargātu savas individuālās tiesības saskaņā ar LESD, ja pretrunas ar Savienības tiesībām Eiropas Savienības Tiesa konstatēja tikai tad, kad bija beidzies īpaši labvēlīgais valsts tiesībās paredzētais noilguma termiņš, un pat tad, ja nelikumība pastāvēja jau iepriekš;

3) Savienības tiesībās nav liegts, ka, ja pamata lietas apstākļos dalībvalsts uzliek maksājumus [nodokļus vai nodevas] privātpersonai, kurai savukārt ir pienākums prasīt šos maksājumus [nodokļus vai nodevas] no citām privātpersonām, ar kurām tā kopā veic komercdarbību, šīm privātpersonām saskaņā ar valsts tiesību noteikumiem piemēro īsāku noilguma termiņu attiecībā uz dalībvalsti saistībā ar maksājumu, kas noteikti, pārkāpjot Savienības tiesības, atmaksu, lai gan tām piemēro ilgāku noilguma termiņu attiecībā uz privātpersonas starpniecību šīs pašas summas atgūšanā, tādējādi šis starpnieks var nonākt situācijā, kad prasījumam pret viņu nav noilguma, bet prasījumam pret dalībvalsti tāds ir, kura dēļ trešās personas var celt prasību pret starpnieku un starpniekam vajadzības gadījumā ir jāceļ regresa prasība pret attiecīgo dalībvalsti, bet [starpniekam] nav iespējams atgūt no šīs dalībvalsts maksājumus, ko viņš ir veicis tieši dalībvalstij.