ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Ar 2016. gada 27. maija tiesību aktiem Padome iekļāva apelācijas sūdzības iesniedzēja uzvārdu minēto aktu pielikumos ar šādu pamatojumu: “Svarīgs uzņēmējs, kas darbojas Sīrijā un kam ir intereses un/vai kas veic darbības inženierijas, būvniecības, naftas un gāzes nozarēs. Viņam ir intereses un/vai viņam ir būtiska ietekme vairākos uzņēmumos un vienībās Sīrijā, jo īpaši HESCO Engineering and Construction Company, kas ir liels inženierijas un būvniecības uzņēmums. George Haswani ir ciešas saiknes ar Sīrijas režīmu. Kā vidutājs naftas iepirkumos no ISIL Sīrijas režīma vajadzībām viņš nodrošina atbalstu Sīrijas režīmam un gūst labumu no tā. Viņš gūst labumu no režīma arī no labvēlīgas attieksmes, tostarp no līguma, kas piešķirts viņam (kā) liela Krievijas naftas uzņēmuma Stroytransgaz“apakšuzņēmējam”.”
1

Ar savu apelācijas sūdzību Islamic Republic of Iran Shipping Lines (turpmāk tekstā – “IRISL”), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (iepriekš – IRISL Marine Services un Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (iepriekš – Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (zināma arī kā Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (iepriekš – South Way Shipping Agency Co. Ltd) un Valfajr 8th Shipping Line Co. lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 17. februāra spriedumu Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome (T‑14/14 un T‑87/14, EU:T:2017:102, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja to prasījumus: – lietā T‑14/14: atcelt Padomes Lēmumu 2013/497/KĀDP (2013. gada 10. oktobris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV 2013, L 272, 46. lpp.), un Padomes Regulu (ES) Nr. 971/2013 (2013. gada 10. oktobris), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV 2013, L 272, 1. lpp.), ciktāl šie akti skar apelācijas sūdzības iesniedzējas (turpmāk tekstā – “2013. gada oktobra apstrīdētie akti”), – lietā T‑87/14: pirmkārt, atzīt Lēmuma 2013/497 un Regulas Nr. 971/2013 nepiemērojamību, un, otrkārt, atcelt Padomes Lēmumu 2013/685/KĀDP (2013. gada 26. novembris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV 2013, L 316, 46. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1203/2013 (2013. gada 26. novembris), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 267/2012, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV 2013, L 316, 1. lpp.), ciktāl šie akti skar apelācijas sūdzības iesniedzējas (turpmāk tekstā – “2013. gada novembra apstrīdētie akti”).
18

Pirmā līmeņa nodokļu iestāde šajā ziņā balstījās uz Īstenošanas lēmumu, kurā Ungārijas valdībai dotas tiesības, atkāpjoties no PVN direktīvas 193. panta, noteikt apgriezto nodokļa maksāšanas kārtību, kas ir paredzēta PVN likuma 142. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Šī nodokļu iestāde no šīs tiesību normas – kāda tā stājās spēkā 2015. gada 1. janvārī – secināja, ka šī apgrieztā nodokļa maksāšanas kārtība ir piemērojama no šī datuma, jo vairāk tāpēc, ka Ungārijas valdība savā šī sprieduma 6. punktā minētajā lūgumā bija expressis verbis lūgusi prasīto atkāpi piemērot no šī datuma.
42

Tā kā ir konstatēts, ka šī krāpšana neattiecas uz pārvietošanu, no kuras ir atkarīga PVN direktīvas 143. panta d) punktā un grozītās PVN direktīvas 143. panta 1. punkta d) apakšpunktā norādītā atbrīvojuma no PVN par importu piešķiršana, šis atbrīvojums var tikt atteikts importētājam, kas ir norādīts vai atzīts par nodokļa maksātāju šīs direktīvas 201. panta izpratnē, situācijā, kad, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, neviens elements neļauj uzskatīt, ka importētājs zināja vai tam būtu bijis jāzina, ka šī piegāde, kas seko importam, ir iesaistīta krāpšanā, no izdarījuši Bulgārijas saņēmēji.
25

Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietas strīda risinājums ir atkarīgs no Savienības tiesiskā regulējuma zāļu jomā interpretācijas, it īpaši no Direktīvas 2001/83 11. panta interpretācijas.
25

Attiecībā uz šī īpašā režīma piemērošanu brīvdienu mājokļa nodrošināšanas pakalpojumam, kurš iegādāts no trešās personas, kā norāda iesniedzējtiesa, ir jāatgādina, ka Tiesa 1992. gada 12. novembra sprieduma Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435) 23. un 24. punktā ir konstatējusi, ka uz pakalpojumu, kas ietver ceļojumu aģentūras veiktu izmitināšanu, var attiekties minētais īpašais režīms. Proti, lai apmierinātu klientu vajadzības, ceļojumu aģentūras piedāvā ļoti dažādas brīvdienu formulas un ceļojumus, kas ļauj ceļotājam ar viņa izvirzītiem nosacījumiem apvienot transporta pakalpojumus, izmitināšanas pakalpojumus un visu veidu pakalpojumus, ko var sniegt šie uzņēmumi. Ceļojumu aģentūras sniegto pakalpojumu izslēgšana no PVN direktīvas 306. panta piemērošanas jomas, pamatojoties vienīgi uz to, ka tie ietverot tikai izmitināšanu, radītu sarežģītu nodokļu režīmu, kurā PVN jomā piemērojamie noteikumi būtu atkarīgi no katram ceļotājam sniegto pakalpojumu sastāvdaļām. Šāds nodokļu režīms būtu pretrunā minētās direktīvas mērķiem.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Stanley International Betting Ltd, Apvienotajā Karalistē reģistrētu sabiedrību, un Stanleybet Malta ltd., tās Maltā reģistrētu meitasuzņēmumu (turpmāk tekstā kopā sauktas – “Stanley”), no vienas puses, un Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija) un Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (Muitas un monopolu dienests, Itālija) (turpmāk tekstā – “ADM”), no otras puses, par publiskā iepirkuma procedūru, kas Itālijā tika organizēta nolūkā piešķirt automatizētās loterijas un citu fiksēta laimesta koeficienta skaitļu izložu (turpmāk tekstā – “loterija”) pārvaldīšanas koncesiju.
65

Savukārt, runājot par sankciju, kas izpaudusies kā E.B. pensijas samazinājums 25 % apmērā, pamatojoties uz viņa pensionēšanos 1976. gada 1. aprīlī, ir jāuzsver, ka, lai gan šīs sankcijas sekas, kas radušās pirms Direktīvas 2000/78 transponēšanas termiņa beigām, ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, nevar apstrīdēt uz šīs direktīvas pamata, šādi samazinātā pensija periodiski tomēr E.B. tiek maksāta. Līdz ar to Direktīvas 2000/78 piemērošana no tās transponēšanas termiņa beigām saskaņā ar šī sprieduma 50. punktā minēto judikatūru nozīmē to, ka, sākot no šī datuma, E.B. pensijas apmēra samazinājums būtu atkārtoti jāizvērtē, lai izbeigtu diskrimināciju seksuālās orientācijas dēļ. Šīs atkārtotās izvērtēšanas kontekstā veicamajam aprēķinam ir jānotiek, pamatojoties uz to pensijas apmēru, kuru E.B. būtu bijis tiesības saņemt, pensionējoties 1976. gada 1. aprīlī.
4

Saskaņā ar minētās rezolūcijas 17. un 21. punktu Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome: “17. Nolemj, ka visām dalībvalstīm ir nekavējoties jāiesaldē visi to teritorijās esošie līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas tieši vai netieši atrodas privātpersonu vai vienību, kas norādītas šīs rezolūcijas II pielikumā vai ko izraudzījusies komiteja, kas izveidota saskaņā ar 24. punktu, vai jebkuras personas vai vienības, kas rīkojas to vārdā vai vadībā, vai to īpašumā vai kontrolē esošas vienības īpašumā vai kontrolē, un turklāt nolemj, ka visām dalībvalstīm ir jānodrošina, ka to valstspiederīgie vai jebkura persona vai vienība, kas atrodas to teritorijā, nedara pieejamu personām vai vienībām, kas norādītas šīs rezolūcijas II pielikumā, vai personām, kuras ir izraudzījusies Komiteja, jebkādus līdzekļus, finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus; [..] 21. Nolemj, ka iepriekš 17. punktā paredzētie pasākumi neaizliedz nevienai sarakstā iekļautai personai vai vienībai veikt obligātus maksājumus saskaņā ar līgumu, kas stājies spēkā pirms šīs personas vai vienības iekļaušanas sarakstā, ja vien attiecīgās valstis ir pārliecinājušās, ka maksājumu tieši vai netieši nesaņem iepriekš 17. punktā minētā persona vai vienība, un ja šīs dalībvalstis ir informējušas Komiteju par nodomu veikt vai saņemt šādus maksājumus vai vajadzības gadījumā atļaut atcelt līdzekļu, finanšu aktīvu vai saimniecisko resursu iesaldēšanu šim nolūkam desmit darba dienas pirms šādas atļaujas.”
25

No pēdējās minētajās tiesību normās iekļautajām definīcijām, kas ir atgādinātas šī sprieduma 5. punktā, tomēr izriet, ka parasta norēķinu konta īpašniece, tāda kā “Ķipars AI”, neatbilst nevienam no šiem subjektiem. It īpaši šādam norēķinu konta īpašniekam nav piemērojams jēdziens “iestāde”, jo saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta b) apakšpunktu tas attiecas tikai uz tiem subjektiem, kuri var būt atbildīgi par to finanšu saistību izpildi, kas izriet no pārveduma rīkojumiem sistēmas ietvaros, un kuru vidū ir it īpaši kredītiestādes un ieguldījumu sabiedrības.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Minister for Justice and Equality (tieslietu un vienlīdzības ministrs, Īrija) (turpmāk tekstā – “ministrs”) un Commissioner of An Garda Síochána (Valsts policijas priekšnieks, Īrija), no vienas puses, un Equality Tribunal (Vienlīdzības ievērošanas darba attiecībās uzraugs, Īrija), kura funkcijas, sākot no 2015. gada, pārņēma Workplace Relations Commission (Darba tiesisko attiecību uzraudzības komisija, Īrija), no otras puses, par pēdējās minētās kompetenci lemt nepiemērot Savienības tiesībām pretrunā esošas valsts tiesību normas.
62

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi: – LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs nerezidents, kas šajā dalībvalstī maksā ienākuma nodokli atbilstoši ierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, nevar no ienākuma nodokļa bāzes atskaitīt to obligāto iemaksu summu, kuras ir samaksātas aroda pensiju shēmā, proporcionāli tai ienākumu daļai, kas šajā dalībvalstī ir apliekama ar nodokli, ja tai ir tieša saikne ar darbību, kura ir radījusi šos ienākumus, lai gan nodokļu maksātājs rezidents, kas maksā ienākuma nodokli atbilstoši neierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, šādas iemaksas var atskaitīt no ienākuma nodokļa bāzes, ievērojot valsts tiesībās noteiktās robežas, un – LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs nerezidents, kas šajā dalībvalstī maksā ienākuma nodokli atbilstoši ierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, nevar no ienākuma nodokļa bāzes atskaitīt to papildu iemaksu summu, kuras ir samaksātas aroda pensiju shēmā, kā arī to iemaksu summu, kas ir samaksātas privātā pensiju apdrošināšanas shēmā, lai gan nodokļu maksātājs rezidents, kurš maksā ienākuma nodokli atbilstoši neierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, šādas iemaksas, ievērojot valsts tiesībās paredzētās robežas, var atskaitīt no ienākuma nodokļa bāzes.
“(1)

Saskaņā ar [EK] [l]īguma 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu viens no Kopienas uzdevumiem ir novērst dalībvalstu starpā personu brīvas pārvietošanās un pakalpojumu brīvas aprites šķēršļus. Attiecībā uz dalībvalstu pilsoņiem tas jo īpaši ietver tiesības nodarboties ar profesiju kā pašnodarbinātām personām vai darbiniekiem dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā viņi ieguvuši savu profesionālo kvalifikāciju. Turklāt [EK] [l]īguma 47. panta 1. punkts paredz to, ka attiecībā uz diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu pieņem direktīvas.
19

Gascogne Sack Deutschland un Gascogne, kas ir atbildētājas apelācijas tiesvedībā C‑138/17 P, apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa šajā lietā pamatoti nepiemēroja judikatūru, kas izriet it īpaši no 2005. gada 21. aprīļa sprieduma Holcim (Deutschland)/Komisija (T‑28/03, EU:T:2005:139, 121.–123. punkts), kā arī no 2007. gada 12. decembra rīkojuma Atlantic Container Line u.c./Komisija (T‑113/04, nav publicēts, EU:T:2007:377, 39. un 40. punkts), jo fakti šajā lietā būtiski atšķiras no faktiem lietās, uz kurām attiecas šī judikatūra, kā Vispārējā tiesa konstatēja pārsūdzētā sprieduma 121. punktā, un, otrkārt, ka šajā spriedumā juridiski pietiekami tika konstatēts, ka pastāv cēloņsakarība starp Vispārējās tiesas pieļauto pārkāpumu un Gascogne ciesto kaitējumu.
3

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (Pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris) (OV 2009, L 337, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”), 5. apsvērums ir formulēts šādi: “Telekomunikāciju, mediju un informācijas tehnoloģiju nozaru saplūšana nozīmē to, ka visiem pārraides tīkliem un pakalpojumiem būtu jābūt iekļautiem vienotos reglamentējošos noteikumos. Minētie reglamentējošie noteikumi sastāv no šīs direktīvas un četrām īpašām direktīvām: Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) [(OV 2002, L 108, 21. lpp.)], Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) [(OV 2002, L 108, 7. lpp.)], [universālā pakalpojuma direktīva un] Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/66/EK attiecībā uz personu datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē [(OV 1998, L 24, 1. lpp.)], (še turpmāk “īpašās direktīvas”). Jāatdala pārraides regulēšanu no satura regulēšanas. Tāpēc šie noteikumi neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus, tādus kā pārraides saturs, finansiāli pakalpojumi un daži informācijas sabiedrības pakalpojumi, un tāpēc neierobežo Kopienas vai valsts līmenī veiktos pasākumus attiecībā uz minētajiem pakalpojumiem, saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, lai veicinātu kultūras un valodu daudzveidību un lai nodrošinātu mediju plurālisma aizsardzību. Televīzijas programmu saturs ir iekļauts Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvā 89/552/EEK par to, kā koordinēt dažus dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumus par televīzijas raidījumu veidošanu un pārraidi [(OV 1989, L 298, 23. lpp.)]. Pārraidīšanas noteikumu un satura noteikumu atdalīšana neierobežo starp tiem esošo saikņu ņemšanu vērā, jo īpaši, lai garantētu mediju plurālismu, kultūras daudzveidību un patērētāju aizsardzību.”
55

Šajā gadījumā attiecībā uz AufenthG 63. panta 2. punkta analīzi, pirmkārt, no Regulas Nr. 562/2006 21. panta a) punkta otrā teikuma i) apakšpunktā ietvertās pazīmes – saskaņā ar kuru nevar uzskatīt, ka policijas pilnvaru īstenošana “iedarbības ziņā ir līdzvērtīga robežpārbaudēm” it īpaši, ja šajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajām kontrolēm “par mērķi neizvirza robežkontroli”, – viedokļa, Tiesa jau ir atzinusi, ka no minētās regulas 2. panta 9.–11. punkta izriet, ka šis mērķis, no vienas puses, ir nodrošināt, ka personām var tikt atļauta ieceļošana dalībvalsts teritorijā vai izceļošana no tās, un, no otras puses, nepieļaut personu izvairīšanos no robežpārbaudēm. Runa ir par kontrolēm, kuras var tikt veiktas sistemātiski (spriedums, 2012. gada 19. jūlijs, Adil, C‑278/12 PPU, EU:C:2012:508, 61. punkts).
41

Runājot par to, ka pamatlietā aplūkotais negadījums izriet nevis no pirmā transportlīdzekļa vadītāja rīcības, bet gan no tā pasažiera rīcības, vispirms ir jānorāda, ka Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā vispārīgi ir noteikts, ka apdrošināšanai ir jāattiecas uz “civiltiesisko atbildību par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas [katras dalībvalsts] teritorijā”.
22

Pirmkārt, no pašas Direktīvas 2011/95 29. panta struktūras izriet, ka jēdziena “nepieciešamie” minēšana šī panta 1. punktā ir jāsaprot tā, ka ar to ir vienkārši uzsvērts pretstats starp pabalstiem, uz ko attiecas tajā izteiktais princips, no vienas puses, un “pamata” pabalstiem, kuru apmērā var tikt ierobežota sociālā palīdzība saskaņā ar minētā panta 2. punktu, no otras puses.
55

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar otro un trešo jautājumu, kuri ir jāaplūko kopā, izriet, ka iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ir tiesības mācību perioda beigās izbeigt uz noteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības ar skolotājiem, kuri ir pieņemti darbā uz mācību gadu kā pagaidu ierēdņi, un līdz ar to šie skolotāji par šo periodu nevar izmantot ikgadējo apmaksāto vasaras atvaļinājumu, bet viņiem par to tiek izmaksāta finansiāla atlīdzība.
37

Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka fakts, ka pastāv praktiskas grūtības izsekot atbrīvojuma no nodokļa piešķiršanas prasību izpildei, nav absolūts pamats atteikties to piešķirt. Dalībvalsts kompetentās nodokļu iestādes faktiski var attiecīgajam nodokļu maksātājam pieprasīt sniegt atbilstošus pamatojošus dokumentus, kas tām ļauj pārliecināties par citā valstī esoša meža ilgtspējīgas apsaimniekošanas prasību izpildi, lai izvērtētu, vai ir izpildīti atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas nosacījumi (pēc analoģijas it īpaši skat. spriedumus, 2006. gada 14. septembris, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, 48. punkts; 2007. gada 25. oktobris, Geurts un Vogten, C‑464/05, EU:C:2007:631, 28. punkts; 2008. gada 17. janvāris, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, 54. un 55. punkts, kā arī 2009. gada 27. janvāris, Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, 53.–55. punkts).
69

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kā izriet no pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma, atbilstoši no šī sprieduma 34. punktā izrietošajam ir rodams apstāklī, ka atšķirībā no sabiedrībām rezidentēm, kuras darbojas ar zaudējumiem, sabiedrībām nerezidentēm, kuras arī darbojas ar zaudējumiem, attiecībā uz to saņemtajām dividendēm nav tiesību uz nodokļu uzlikšanas atlikšanu.
2)

Direktīvas 2009/72 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas sistēmas kā pamatlietā aplūkotās, kuras dalībvalsts ir kvalificējusi kā slēgtas sadales sistēmas šā panta 1. punkta izpratnē, tā šajā statusā var atbrīvot tikai no pienākumiem, kuri ir paredzēti minētā panta 2. punktā, neskarot to, ka šīs sistēmas turklāt var būt atbilstīgas arī citiem šajā direktīvā paredzētiem atbrīvojumiem, it īpaši tās 26. panta 4. punktā paredzētajam atbrīvojumam, ja tās izpilda tajā paredzētos nosacījumus – par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai. Katrā ziņā šī dalībvalsts nevar minētās sistēmas iekļaut atsevišķā sadales sistēmu kategorijā, lai tām piešķirtu šajā direktīvā neparedzētus atbrīvojumus.
10

IVN direktīvas 1. pantā ir teikts: “1. Šī direktīva attiecas uz to valsts un privāto projektu ekoloģiskās ietekmes novērtējumu, kuriem, iespējams, ir nozīmīga ekoloģiska ietekme. 2. Šajā direktīvā: a) “projekts” nozīmē: – celtniecības darbu vai citu ierīkošanu vai programmu izpildi, – citu iejaukšanos dabiskajā apkārtnē un ainavā, to skaitā iejaukšanos, kas saistīta ar minerālo resursu ieguvi; b) “attīstītājs” nozīmē atļaujas pieprasītāju privātam projektam vai valsts iestādi, kas ierosina projektu; c) “attīstības piekrišana” nozīmē kompetentās iestādes vai iestāžu lēmumu, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt projektu; d) “sabiedrība” nozīmē vienu vai vairākas fiziskas vai juridiskas personas un – saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem vai praksi – to apvienības, organizācijas vai grupas; e) “attiecīgā sabiedrības daļa” nozīmē sabiedrības daļu, kuru ietekmē vai var ietekmēt ar vidi saistīto lēmumu pieņemšanas procedūra, kas minēta 2. panta 2. punktā, vai kura ir šajā jautājumā ieinteresēta; piemērojot šo definīciju, uzskata, ka nevalstiskās organizācijas, kuras veicina vides aizsardzību un atbilst visām attiecīgās valsts tiesību aktu prasībām, ir ieinteresētas; f) “kompetentā iestāde vai iestādes” nozīmē iestādi vai iestādes, ko dalībvalstis iecēlušas kā atbildīgās par to pienākumu izpildi, kuri izriet no šīs direktīvas. [..]”
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts, no vienas puses, un minētā norma kopā ar šīs pašas direktīvas 153. pantu, no otras puses, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta tāda dalībvalsts nodokļu sistēmu, atbilstoši kurai ar preču eksportu tieši saistītu transportēšanas pakalpojumu sniegšanas un šo transportēšanas pakalpojumu sniegšanā iesaistīto starpnieku pakalpojumu sniegšanas atbrīvošana no pievienotās vērtības nodokļa ir atkarīga no muitas eksporta deklarācijas, kas ir jāiesniedz personai, kura maksā nodokli. Šajā ziņā, lai piešķirtu minētos atbrīvojumus, attiecīgajām iestādēm ir jāpārbauda, vai nosacījuma par attiecīgo preču eksportu izpilde var ar paaugstinātu ticamības pakāpi izrietēt no pārējās šo iestāžu rīcībā esošās informācijas. Šādā kontekstā TIR karnete, kuru ir apstiprinājušas preču galamērķa trešās valsts muitas iestādes un kuru ir iesniegusi persona, kas maksā nodokli, ir viens no pierādījumiem, kurš attiecīgajām iestādēm ir jāņem vērā, ja vien tām nav konkrēts pamats apšaubīt šī dokumenta autentiskumu vai uzticamību.
39

Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotās akciju cesijas mērķis ir bijis izmantot ieņēmumus no šīs cesijas, lai atmaksātu parādus Kaupthing Bank, jaunajam grupas Arovit īpašniekam. Šāda cesija, kā tas ir izklāstīts iepriekšējā punktā, nevar tikt uzskatīta ne par darījumu, kura tiešais ekskluzīvais iemesls ir C&D Foods ar nodokli apliekamajā saimnieciskajā darbībā, ne par darījumu, kas ir šīs sabiedrības saimnieciskās darbības tiešs, pastāvīgs un nepieciešams turpinājums. Šajos apstākļos šī cesija nav darījums, kas ietver pastāvīgu ieņēmumu gūšanu no darbībām, kuras pārsniedz vienkāršu akciju pārdošanu, un līdz ar to neietilpst PVN piemērošanas jomā. No tā izriet, ka PVN, kas ir saistīts ar strīdīgo pakalpojumu sniegšanu, nav atskaitāms.
14

Dublinas III regulas 23. pantā ir paredzēts: “1. Ja dalībvalsts, kurā 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minētā persona ir iesniegusi jaunu starptautiskās aizsardzības pieteikumu, uzskata, ka saskaņā ar 20. panta 5. punktu un 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu atbildīga ir cita dalībvalsts, tā var prasīt minētajai citai dalībvalstij uzņemt minēto personu atpakaļ. 2. Atpakaļuzņemšanas pieprasījumu iesniedz pēc iespējas ātrāk un jebkurā gadījumā divos mēnešos pēc Eurodac pozitīvā iznākuma saņemšanas saskaņā ar [Eurodac] regulas 9. panta 5. punktu. Ja atpakaļuzņemšanas pieprasījuma pamatā ir citi pierādījumi, nevis no Eurodac sistēmas iegūtie dati, pieprasījuma saņēmējai dalībvalstij to nosūta trīs mēnešos no dienas, kad iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums 20. panta 2. punkta nozīmē. 3. Ja atpakaļuzņemšanas pieprasījums netiek iesniegts 2. punktā noteiktajos termiņos, par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga tā dalībvalsts, kurā iesniegts jaunais pieteikums. 4. Atpakaļuzņemšanas pieprasījumu iesniedz, izmantojot standarta veidlapu un tajā ietver tiešos vai netiešos pierādījumus, kā aprakstīts divos 22. panta 3. punktā minētajos sarakstos, un/vai attiecīgus elementus no attiecīgās personas sniegtās informācijas, kas ļautu pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts iestādēm pārbaudīt, vai tā ir atbildīga, pamatojoties uz šajā regulā paredzētajiem kritērijiem. Komisija ar īstenošanas aktiem pieņem vienādus nosacījumus atpakaļuzņemšanas pieprasījumu sagatavošanai un iesniegšanai. [..]”