LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 5/18

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2017. gada 13. jūnija rīkojumu lietā T-137/16 Uniwersytet Wrocławski/Pētniecības izpildaģentūra (REA) 2017. gada 22. septembrī iesniedza Polijas Republika

(Lieta C-561/17 P)

(2018/C 005/26)

Tiesvedības valoda – poļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Polijas Republika (pārstāvis – B. Majczyna)

Pārējie lietas dalībnieki: Uniwersytet Wrocławski, Pētniecības izpildaģentūra (REA)

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— pilnībā atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2017. gada 13. jūnija rīkojumu Uniwersytet Wrocławski/Pētniecības izpildaģentūra (REA), T-137/16;

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jaunai izskatīšanai;

— piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam;

— nodot lietu virspalātai saskaņā ar Statūtu 16. panta trešo daļu.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmkārt, Polijas Republika apgalvo, ka ar pārsūdzēto rīkojumu ir pārkāpta Statūtu 19. panta trešā un ceturtā daļa, tās kļūdaini interpretējot. Pārsūdzētais rīkojums esot pamatots ar Savienības tiesu judikatūru, saskaņā ar kuru no Statūtu 19. panta izrietošā jurista neatkarības prasība noteikti ir saistīta ar to, ka starp juristu un viņa klientu nav nekādu darba tiesisko attiecību. Polijas Republika uzskata, ka šī judikatūra būtībā ir kļūdaina un ir jāpārskata.

Turklāt pārsūdzētais rīkojums, pamatojoties uz pašreizējo Savienības tiesu judikatūru, vienlaikus pārsniedzot šajā judikatūrā norādītās robežas. Tādējādi pārsūdzētajā rīkojumā neatkarības prasība ir saistīta ne tikai ar darba tiesisko attiecību, bet arī ar civiltiesisko attiecību neesamību, kā arī to, ka nepastāv risks, ka jurista profesionālā vide jebkādā viedā ietekmē viņa izteikto juridisko vērtējumu.

Šādas pieejas sekas esot plašs tiesību uz aizstāvību Savienības tiesās ierobežojums. Turklāt šis ierobežojums esot pamatots ar ļoti neskaidriem un patvaļīgiem kritērijiem, kuriem neesot nekāda skaidra pamatojuma Savienības tiesību normās, kā arī kuriem neesot saprotama mērķa.

Otrkārt, Polijas Republika apgalvo, ka ar pārsūdzēto rīkojumu ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips. Ar pārsūdzēto rīkojumu esot ievests jauns, plaši definēts pieņēmums par pilnvarnieka neatkarību attiecībā uz to, ka nav profesionālās vides ietekmes riska, vienlaikus nekādi nenorādot uz veidu, kā tas ir jānovērtē. Rezultātā puse nevarot noteikt, vai tās izvēlētais pilnvarnieks atbilst neatkarības prasībai un vai tās prasība tiks atzīta par pieņemamu.

Treškārt, Polijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētajā rīkojumā nav norādīts pietiekams pamatojums, kas ļautu saprast iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka pilnvarnieks neatbilst neatkarības prasībai un ir noraidījusi tajā celto prasību.

It īpaši Vispārējā tiesa neesot paskaidrojusi, kādēļ tādas attiecības, kādas saista pilnvarnieku ar Uniwersytet Wrocławski, ir jāpielīdzina darba tiesiskajām attiecībām, neraugoties uz pakļautības neesamību. Turklāt Vispārējā tiesa neesot paskaidrojusi, kādēļ tā vispār ir ņēmusi vērā citus apstākļus, kas neattiecas uz pilnvarnieka sniegto juridisko palīdzību. Vispārējā tiesa arī neesot paskaidrojusi, kā civiltiesiska līguma gadījumā ir jāsaprot profesionālās vides jēdziens un kāda veida ietekme tai ir uz pārstāvi. Turklāt no pārsūdzētā rīkojuma neizriet, kāda veida risks ir saistīts ar tāda veida līgumu, kā arī uz ko ir balstīts neatkarības ierobežojums, kuru ņemot vērā bija nepieciešams atteikties no pārstāvja.