Dalībvalsts, kura patur spēkā tiesisko regulējumu, kas ļauj pārvaldīt mazumtirdzniecības aptiekas vienīgi fiziskām personām, kuras ieguvušas farmaceita izglītību, un uzņēmumiem, kuru dalībnieki ir vienīgi farmaceiti, nav atbildīga par pienākumu, kurus tai uzliek EKL 43. un 56. pants, nepildīšanu.

Nenoliedzami, šāds valsts tiesiskais regulējums ir ierobežojums minēto pantu izpratnē, jo attiecībā uz EKL 43. pantu tas liedz citiem uzņēmējiem piekļuvi šādai pašnodarbinātas personas darbībai attiecīgajā dalībvalstī un attiecībā uz EKL 56. pantu tas neļauj citu dalībvalstu investoriem nefarmaceitiem iegūt kapitāla daļas šāda veida sabiedrībās.

Tomēr šo ierobežojumu var pamatot ar cilvēku veselības aizsardzību, bet precīzāk — ar mērķi garantēt drošu un kvalitatīvu sabiedrības apgādi ar zālēm.

Šajā sakarā terapeitiskās iedarbības, kas zāles būtiski nodala no citām precēm, rezultātā zāles, ja tās tiek lietotas bez vajadzības vai nepareizā veidā, var būtiski apdraudēt veselību, par ko pacients var nezināt zāļu lietošanas laikā. Turklāt zāļu pārmērīga vai nepareiza lietošana rada finanšu līdzekļu izšķērdēšanu, kas rada lielus zaudējumus, jo farmācijas nozare rada lielus izdevumus un tai ir jāapmierina aizvien pieaugošas vajadzības, bet finanšu līdzekļi, kas tiek veltīti veselības aizsardzībai, neatkarīgi no izmantotā finansēšanas veida ir ierobežoti. Tādējādi pastāv tieša saikne starp finanšu resursiem un uzņēmēju, kas darbojas farmācijas jomā, peļņu, jo lielākajā daļā dalībvalstu zāļu izrakstīšanas izdevumus sedz attiecīgās veselības apdrošināšanas iestādes.

Ņemot vērā risku sabiedrības veselībai un sociālā nodrošinājuma sistēmu finanšu līdzsvaram, dalībvalstis var piemērot stingras prasības personām, kas nodarbojas ar zāļu mazumtirdzniecību, it īpaši attiecībā uz zāļu tirdzniecības veidu un peļņas gūšanu. Tās principā var rezervēt zāļu mazumtirdzniecību tikai farmaceitiem garantiju, kas tiem ir jāsniedz, un informācijas, ko tiem ir jāvar sniegt patērētājam, dēļ.

Šajā sakarā, ņemot vērā dalībvalstīm atzītās tiesības lemt par sabiedrības veselības aizsardzības līmeni, tās var noteikt, ka zāles ir jātirgo farmaceitiem, kuriem ir faktiska profesionālā neatkarība. Dalībvalstis var arī veikt pasākumus, kas var izslēgt vai samazināt šīs neatkarības apdraudējuma risku, jo šāds apdraudējums var ietekmēt sabiedrības apgādes ar zālēm drošības un kvalitātes līmeni.

Tā kā nefarmaceitiem pēc definīcijas nav tādas pašas izglītības, pieredzes un atbildības kā farmaceitiem un tie tādējādi nesniedz tādas pašas garantijas kā farmaceiti, tad dalībvalsts savas rīcības brīvības ietvaros var uzskatīt, ka atšķirībā no farmaceita pārvaldītas aptiekas, tas, ka aptieku pārvalda nefarmaceits, var radīt risku sabiedrības veselībai un it īpaši zāļu mazumtirdzniecības drošībai un kvalitātei, jo mērķi gūt peļņu no aptiekas pārvaldīšanas neatsver tādi elementi kā izglītība, profesionālā pieredze un farmaceitiem uzliktā atbildība, kas raksturo farmaceitu darbību.

Tā kā nav pierādīts, ka pasākums, kas mazāk ierobežotu EKL 43. un 56. pantā paredzētās brīvības pretēji nefarmaceitu izslēgšanas noteikumam, ļautu tikpat efektīvā veidā nodrošināt tādu sabiedrības apgādes ar zālēm drošības un kvalitātes līmeni, kāds izriet no šī noteikuma piemērošanas, tad pamata lietā piemērojamais valsts tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu tajā paredzētā mērķa sasniegšanu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai.

It īpaši dalībvalsts var uzskatīt, ka pastāv risks, ka likumdošanas normas, kuras aizsargā farmaceitu profesionālo neatkarību praksē, var tikt pārkāptas vai apietas. Tāpat pienākums apdrošināt atbildību nevar ar tādu pašu efektivitāti novērst risku sabiedrības apgādes ar zālēm drošībai un kvalitātei, jo šāds pasākums netraucē aptiekas pārvaldītājam ietekmēt algotus farmaceitus.

(sal. ar 44.–48., 51., 52., 55.–59., 61.–63., 87., 88. un 105. punktu)