ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 7. jūlijā ( )

Lieta C‑26/04

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Spānijas Karalisti





1. Ar šo prasību atbilstoši EKL 226. pantam Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, “oficiāli nenosakot” par peldvietām A Videira, Niño do Corvo un Canabal pludmales, kuras atrodas Moaņā [Moaña], Ria de Vigo [Ría de Vigo], Galīsijas piekrastē, un neizstrādājot programmu piesārņojuma samazināšanai Ria de Vigo, Spānija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 76/160/EEK (turpmāk tekstā – “Peldvietu ūdens direktīva”) ( ) 4. panta 1. punkts un Direktīvas 79/923/EEK (turpmāk tekstā – “Čaulgliemju ūdens direktīva”) ( ) 5. pants.

Peldvietu ūdens direktīvas pārkāpums

Peldvietu ūdens direktīva

2. Peldvietu ūdens direktīvas mērķis saskaņā ar tās preambulas pirmo apsvērumu ir aizsargāt vidi un cilvēku veselību, samazinot peldvietu ūdens piesārņojumu un aizsargājot šo ūdeni no tālākas pasliktināšanās.

3. 1. pantā tās piemērošanas joma ir noteikta šādi:

“1. Šī direktīva attiecas uz peldvietu ūdens kvalitāti, izņemot ūdeni, kas paredzēts terapeitiskiem nolūkiem un peldbaseinos lietoto ūdeni.

2. Šajā direktīvā:

a) “peldvietu ūdens” nozīmē visu tekošo vai stāvošo saldūdeni vai tā daļas un jūras ūdeni, kurā:

− peldēšanos skaidri atļāvušas katras dalībvalsts kompetentās iestādes vai

− peldēšanās nav aizliegta un parasti to dara liels skaits peldētāju;

b) “peldvieta” nozīmē vietu, kur atrodas peldvietas ūdens;

c) “peldēšanās sezona” nozīmē laika posmu, kurā paredzams liels skaits peldētāju, ņemot vērā vietējos paradumus un vietējos noteikumus, kas var pastāvēt attiecībā uz peldēšanos un laika apstākļiem.”

4. Direktīvas pielikumā, kas saskaņā ar tās 2. pantu ir tās neatņemama daļa, ir iekļauta tabula, kurā uzskaitīti fizikālie, ķīmiskie un mikrobioloģiskie parametri, kas attiecas uz peldvietu ūdeni. Šīs tabulas G ailē ir ietverti orientējoši lielumi un tās I ailē obligāti lielumi, kuriem saskaņā ar direktīvas 3. pantu ir jāatbilst dalībvalstu peldvietu ūdeņiem.

5. Saskaņā ar 3. panta 1. punktu dalībvalstis visām peldvietām vai katrai atsevišķai peldvietai nosaka pielikumā norādīto parametru lielumus, kas attiecas uz peldvietu ūdeni. 3. panta 2. punktā ir noteikts, ka dalībvalstu noteiktie peldvietu ūdens raksturlielumi “nevar būt mazāk stingri kā tie, kas norādīti pielikuma I ailē”. 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis cenšas ievērot pielikuma G ailē iekļautos raksturlielumus, kas noteikti kā vadlīnijas.

6. Saskaņā ar 4. panta 1. punktu dalībvalstīm jāveic visi “nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu, ka 10 gadu laikā kopš šīs direktīvas paziņošanas peldvietu ūdens kvalitāte atbilst saskaņā ar 3. pantu noteiktajām robežvērtībām”.

7. Atbilstību obligātiem lielumiem izvērtē dalībvalstis, veicot paraugu ņemšanu, kā kārtība ir skaidri aprakstīta 5. un 6. pantā. Paraugu ņemšana biežums un parametri, kuri dalībvalstīm jāievēro, ir noteikti direktīvas pielikumā.

8. Direktīvas 8. pantā ir iekļauts pilnīgs to gadījumu saraksts, kuros ir atļautas atkāpes no šiem parametriem.

9. Saskaņā ar 13. pantu, kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1991. gada 23. decembra Direktīvu 91/692/EEK, ar ko standartizē un racionalizē ziņojumus par to, kā īsteno dažas direktīvas, kas attiecas uz vidi ( ), paraugu ņemšanas rezultāti pēc katras peldēšanās sezonas beigām jānosūta Komisijai, kura publicē kopsavilkuma atskaiti.

10. Akta par Spānijas un Portugāles pievienošanos ( ) 395. pants neietver nekādu Spānijas atrunu par Peldvietu ūdens direktīvas transponēšanu un piemērošanu. Līdz ar to Spānijas peldvietu ūdeņu kvalitātei, sākot ar 1986. gada 1. janvāri, ir jāatbilst direktīvā noteiktajām obligātajām robežvērtībām.

Vērtējums

11. Komisija lūdz atzīt, ka Spānija saskaņā ar Peldvietu ūdens direktīvu nav “oficiāli noteikusi” par peldvietām trīs minētās pludmales. Komisija apgalvo, bet Spānija neapstrīd, ka šāds pienākums izriet no šīs direktīvas 4. panta 1. punkta.

12. Ne 4. panta 1. punkts, ne kāda cita Peldvietu ūdens direktīvas norma skaidri nenosaka, ka dalībvalstīm iepriekš oficiāli vai citā veidā būtu “jānosaka” vai “jāidentificē”, kuri no tās ūdeņiem ir peldvietas šīs direktīvas izpratnē. Komisija tomēr savā interpretācijā pamatojas uz ģenerāladvokāta Ležē [Léger] secinājumiem lietā C‑272/01 Komisija/Portugāle. Saskaņā ar šiem secinājumiem šāds pienākums izrietot no Peldvietu ūdens direktīvas teleoloģiskās interpretācijas ( ). Spriedumā Tiesa šo jautājumu neapskatīja, jo tam bija cits pamatojums.

13. Neesmu pārliecināts, ka pienākums “oficiāli noteikt” peldvietas izriet no Peldvietu ūdens direktīvas normām vai ka to var secināt no tās mērķiem.

14. Peldvietu ūdens direktīva, kā Tiesa to ir noteikusi, ir direktīva, kura paredz “dalībvalstīm sasniegt ļoti precīzus un specifiskus rezultātus pēc konkrēta laika perioda” ( ). Lai sasniegtu šos rezultātus, tā uzliek dalībvalstīm virkni specifisku un detalizētu pienākumu. Tomēr pienākums “oficiāli noteikt” vai pat “identificēt” attiecīgus ūdeņus nav skaidri ietverts. To, ka šāds pienākums Peldvietu ūdens direktīvā nav paredzēts, uzsver tas, ka citās direktīvās par vides un cilvēku veselības aizsardzību ir skaidri ietvertas normas, kas liek dalībvalstīm līdz konkrētam datumam “noteikt” vai “identificēt” noteiktas vietas vai ūdeņus ( ).

15. Protams, lai sasniegtu Peldvietu ūdens direktīvas mērķus, kā to norāda ģenerāladvokāts Ležē, dalībvalstīm iepriekš ir jāidentificē peldvietas, kurām direktīva piemērojama. Tā tas īpaši ir to peldvietu gadījumā, kas noteiktas 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā, proti, kur peldēšanās nav aizliegta un kur parasti ir daudz peldētāju.

16. Tomēr, ņemot vērā, ka pienākums identificēt attiecīgas pludmales, uz kurām attiecas direktīva, var tikt secināts no direktīvas normām ( ), tas nav līdzvērtīgs prasībai dalībvalstīm “oficiāli noteikt” šādus ūdeņus. Šis pienākums, manuprāt, ietvertu ne tikai dalībvalstu ūdeņu, uz kuriem attiecas direktīva, identifikāciju, bet arī tam paredzēta konkrēta oficiāla akta izdošanu.

17. Tā kā Peldvietu ūdens direktīvā nav paredzēts šāds īpašs nosaukšanas pienākums vai kārtība tā īstenošanai, dalībvalstis pašas var izlemt, kā identificēt šādas vietas, pieņemot, protams, ka no visiem ūdeņiem, kuriem ir piemērojama direktīva, tiek ņemti paraugi un sasniegti direktīvā noteiktie rezultāti. Iespējams iedomāties situāciju, kurā kāda dalībvalsts nav izveidojusi oficiālu šo ūdeņu sarakstu, bet tomēr ir ievērojusi Peldvietu ūdens direktīvā noteiktos īpašos pienākumus un ir sasniegusi tajā noteikto kvalitātes standartu. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka bez oficiālās noteikšanas būtu pārkāpta direktīva.

18. No lietas materiāliem izriet, ka paraugi no trim nosauktajām pludmalēm netika ņemti pietiekami bieži, ko Spānija arī neapstrīd. Ja šīm pludmalēm, kā apgalvo Komisija, attiecīgajā periodā būtu piemērojama Peldvietu ūdens direktīva, pārkāpums būtu radies nevis tāpēc, ka Spānija saskaņā ar direktīvu nebūtu “oficiāli noteikusi” par peldvietām šīs trīs minētās pludmales, bet gan tāpēc, ka tā neņēma obligātos paraugus ( ).

19. Komisija tomēr nelūdz Tiesai atzīt pārkāpumu šajā sakarā. Tā kā, ja prasība celta atbilstoši EKL 226. pantam, Tiesai ir jāizlemj, vai attiecīgā dalībvalsts ir vai nav pārkāpusi pienākumus atbilstoši Komisijas apgalvotajam, uzskatu, ka Tiesai būtu jānoraida Komisijas prasība par apgalvotajiem Peldvietu ūdens direktīvas pārkāpumiem.

20. Es tomēr apskatīšu Spānijas izvirzītos argumentus gadījumam, ja Tiesa izlemtu nepiekrist iepriekš minētajam un atbilstoši Komisijas prasībai atzītu, ka pienākums “oficiāli noteikt” attiecīgos ūdeņus saskaņā ar Peldvietu ūdens direktīvu netieši izriet no tās vispārējās uzbūves un pamatā esošajiem mērķiem.

21. Spānija, pirmkārt, apgalvo, ka, ņemot vērā, tās būtiskos centienus uzlabot ūdens kvalitāti un samazināt piesārņojumu piekrastes daļā, kur atrodas šīs trīs pludmales ( ), tā rīkojās atbilstoši Peldvietu ūdens direktīvas galvenajam mērķim – ieviest tādus pasākumus, kas uzlabo un atjauno peldvietu ūdens kvalitāti.

22. Nav saprotams, kāda nozīme šim argumentam varētu būt šajā tiesvedībā, jo tas neattiecas uz pamatiem, uz kuriem Komisija balsta prasību par pienākumu neizpildi, proti, to, ka minētās pludmales nebija “oficiāli noteiktas”. Katrā ziņā, kā Tiesa to ir noteikusi, Peldvietu ūdens direktīvā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir “jānodrošina, ka tiek sasniegti noteikti rezultāti un, izņemot noteiktas atkāpes, tās nevar attaisnot šo pienākumu neizpildi, pamatojoties uz īpašiem apstākļiem” ( ). Ja Spānija, kā tā apgalvo, ir veikusi būtiskus centienus, lai sasniegtu direktīvā noteiktos rezultātus, tad tas ir slavējami, bet ar to nepietiek, lai direktīva būtu ievērota ( ). Šis arguments tādējādi ir noraidāms.

23. Otrkārt, Spānija noliedz, ka Komisijas iesniegtie pierādījumi pietiekami un pārliecinoši pierāda, ka tā 2001. gada oktobrī neizpildīja Peldvietu ūdens direktīvā noteiktos pienākumus un ka šis pārkāpums turpinājās 2002. gada septembrī.

24. Lai secinātu, ka šīs trīs minētās pludmales ietilpst 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta definīcijā kā ūdeņi, kuros “peldēšanās nav aizliegta un parasti to dara liels skaits peldētāju”, un tādējādi tiem ir jābūt “oficiāli noteiktiem”, Komisija izmanto Spānijas Vides ministrijas publicētajā “Pludmaļu ceļvedī” (turpmāk tekstā – “Ceļvedis”) iekļauto informāciju par šīm pludmalēm. Ceļvedī ir norādīta vispārēja informācija par Spānijas pludmalēm – fotogrāfijas, kartes, vispārējs apraksts, tuvumā pieejamie pakalpojumi, piemēram, slimnīcas, viesnīcas, kempingi u.c. Ceļvedī ir norādīta arī katras pludmales izmantošanas pakāpe. Saskaņā ar Komisijas pieteikumam pievienotajās lapās iekļauto informāciju šīs trīs minētās pludmales ir plaši izmantotas.

25. Spānija būtībā apgalvo, ka šis Ceļvedis ir tikai informatīvs dokuments un tajā nav norādīts, kad šī informācija iegūta. Komisijas pieteikumam pievienotajās lapās iekļautā informācija nenorāda, ka Komisijas minētajos datumos Spānija nebūtu izpildījusi savus pienākumus.

26. Manuprāt, Ceļvedis, kuru oficiāli publicējusi Spānijas Vides ministrija un kurā apgalvots, ka attiecīgās pludmales tiek plaši izmantotas, ir pietiekams pierādījums, uz kuru Komisija var pamatoties, lai pierādītu, ka minētajās pludmalēs parasti ir daudz peldētāju. Turklāt, kā norāda Komisija, citās lietās kempingu reklāmas brošūras, kurās noteikti apgabali minēti kā peldvietas, Tiesa ir akceptējusi kā norādi uz to, ka šīs vietas izmanto daudz peldētāju ( ).

27. Ņemot vērā šo pierādījumu, Spānijas pienākums būtu pierādīt pretējo. Tā vietā Spānija tikai ir apšaubījusi Komisijas iesniegto pierādījumu, nesniedzot Tiesai pamatojumu, kādēļ Komisijas no Ceļveža izdarītie secinājumi būtu nepareizi. Šķiet, ka Spānija, būdama Ceļveža autore, faktiski vienīgā varēja atklāt kad un kādā veidā iegūta tajā iekļautā informācija, ja tādējādi tā varētu atspēkot Komisijas argumentus. Tomēr Spānija šādi nerīkojās.

28. Tādējādi, ja Tiesa uzskatītu, ka Peldvietu ūdens direktīvā ir skaidri noteikts pienākums “oficiāli noteikt” par peldvietām attiecīgos ūdeņus, tai būtu jāsecina, ka, šādi nerīkojoties attiecībā uz A Videira, Niño do Corvo un Canabal pludmalēm, kas atrodas Moaņā, Ria de Vigo, Galīsijas piekrastē, Spānija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs direktīvas 4. panta 1. punkts.

Čaulgliemju ūdens direktīvas pārkāpums

Čaulgliemju ūdens direktīva

29. Saskaņā ar preambulas pirmo un otro apsvērumu Čaulgliemju ūdens direktīvas mērķi ir aizsargāt no piesārņošanas ūdeņus, ieskaitot ūdeņus, no kuriem iegūst čaulgliemjus, un pasargāt dažas čaulgliemju populācijas no dažādām kaitīgām sekām, ko rada piesārņojošu vielu ieplūde jūrā.

30. Tās 1. pantā ir noteikts: “Šī direktīva attiecas uz to ūdeņu kvalitāti, no kuriem iegūst čaulgliemjus, un ir piemērojama piekrastes ūdeņiem un sālsūdeņiem, kas dalībvalstīs atzīti par aizsargājamiem vai uzlabojamiem, lai veicinātu čaulgliemju [..] dzīvību un vairošanos un tā palīdzētu nodrošināt augstu kvalitāti čaulgliemju produktiem, kurus cilvēki tieši lieto uzturā.”

31. Tās 3. panta 1. punktā ir noteikts: “Noteiktajiem ūdeņiem dalībvalstis nosaka pielikumā uzskaitīto parametru vērtības, ja vērtības ir norādītas G slejā vai I slejā; tās atbilst piezīmēm abās slejās.” Saskaņā ar 3. panta 2. punktu dalībvalstis nevar noteikt mazāk stingras parametru vērtības nekā tās, kas dotas pielikuma I slejā, un tām jāievēro G slejas vērtības, kas ir drīzāk orientējošas, nevis obligātas.

32. Tās 5. pantā ir noteikts: “Dalībvalstis izstrādā programmas piesārņojuma samazināšanai un nodrošina to, ka sešus gadus pēc tam, kad ūdeņi saskaņā ar 4. pantu noteikti kā čaulgliemju iegūšanas ūdeņi, atbilst gan vērtībām, ko dalībvalstis noteikušas saskaņā ar 3. pantu, gan piezīmēm pielikuma G un I slejā.”

33. Tās 6. pantā ir noteikts – “lai īstenotu šīs direktīvas 5. pantu, uzskata, ka noteiktie ūdeņi atbilst šīs direktīvas nosacījumiem, ja šā ūdens paraugi, kas ņemti saskaņā ar pielikumā norādīto minimālo paraugu ņemšanas biežumu, vienā un tajā pašā paraugu ņemšanas vietā vairāk nekā 12 mēnešu periodā atbilst gan vērtībām, ko saskaņā ar 3. pantu noteikušas dalībvalstis, gan piezīmēm pielikuma G un I slejā” attiecībā uz noteiktiem katra parauga pielikumā minēto parametru procentuāliem apmēriem.

34. Saskaņā ar pielikuma 10. parametru “Fekālām koliformām/100 ml” kā orientējošai vērtībai ir jābūt “≤ 300 čaulgliemju mīkstumā un iekščaulas šķidrumā”. Lai gan G slejā ir minēta šāda vērtība, tās zemsvītras piezīmē ir noteikts – “kamēr nav pieņemta direktīva par to patērētāju aizsardzību, kas lieto čaulgliemju produktus, tomēr ir svarīgi ievērot šīs vērtības ūdeņos, kuros dzīvo čaulgliemji, ko cilvēki lieto uzturā tieši”, tādejādi nosakot šo vērtību par obligātu minētajā posmā.

35. Akta par Spānijas un Portugāles pievienošanos ( ) 395. pantā nav iekļauta Spānijas atruna Čaulgliemju ūdens direktīvas transponēšanai un piemērošanai. Tādējādi Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. pantā minētajām programmām ir jābūt ieviestām vēlākais līdz 1987. gada 30. oktobrim.

Citas būtiskās Kopienu tiesību normas

36. Padome 1991. gada 15. jūlijā pieņēma iepriekš 34. punktā minēto direktīvu par patērētāju, kas lieto čaulgliemju produktus, aizsardzību (turpmāk tekstā – “Patērētāju aizsardzības direktīva”) ( ). Saskaņā ar tās pielikuma I nodaļu kompetentām iestādēm jānosaka dažādu ražošanas teritoriju atrašanās vietas, tai skaitā tādas, no kurām čaulgliemjus var ievākt tiešam patēriņam pārtikā. Šādiem čaulgliemjiem jāatbilst pielikuma V nodaļā noteiktajām prasībām, ar kurām noteikti nosacījumi, kad dzīvās gliemenes (šajos secinājumos vispārīgi sauktas par “čaulgliemjiem”) var piedāvāt tūlītējai lietošanai pārtikā. Šīs prasības galvenokārt attiecas uz čaulgliemju fizikālām īpašībām un ķīmisko un bakterioloģisko sastāvu.

Vērtējums

37. Komisija uzskata, ka, neizstrādājot programmu piesārņojuma samazināšanai Ria de Vigo, Spānija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. pants.

38. Komisija uzskata, ka Spānija ir noteikusi Ria de Vigo kā čaulgliemju iegūšanas ūdeņus, ko Spānija neapstrīd. Tādējādi Ria de Vigo ir piemērojams Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. pants un attiecīgi ir jābūt izstrādātai programmai, lai samazinātu piesārņojumu un nodrošinātu tās ūdeņu atbilstību direktīvā noteiktajiem standartiem. Tā kā par šādu programmu Komisijai, neskatoties uz tās izteiktajiem brīdinājumiem, nav paziņots, Komisija ir secinājusi, ka šāda programma nav pieņemta.

39. Spānija izvirza divus argumentus savai aizstāvībai. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Ria de Vigo nav piemērojama Čaulgliemju ūdens direktīva; un, otrkārt, ja būtu, Spānija alternatīvi apgalvo, ka tā katrā ziņā ir izpildījusi 5. pantā noteiktos pienākumus.

40. Runājot par tās pirmo un galveno argumentu, Spānija apgalvo, ka saskaņā ar 1. pantu Čaulgliemju ūdens direktīva ir piemērojama tikai tiem ūdeņiem, kurus izmanto, lai iegūtu čaulgliemjus, kas paredzēti “tiešam” patēriņam cilvēku uzturā. Tā kā saskaņā ar pēdējo, 1998. gadā veikto klasifikāciju Ria de Vigo ūdeņos iegūtie čaulgliemji pirms laišanas tirgū patēriņam cilvēku uzturā tiek apstrādāti, šie ūdeņi neietilpst šajā kategorijā. Turpinājumā Spānija apgalvo, ka vairāki Komisijas noteiktie pasākumi regulē čaulgliemju produktu iegūšanu un tirdzniecību, nošķirot dažādas iegūšanas vietas atkarībā no tā, vai tur iegūtie čaulgliemju produkti ir paredzēti “tiešam” patēriņam cilvēku uzturā vai arī apstrādei pirms patēriņa uzturā. Lai nodrošinātu vienveidīgu interpretāciju un izvairītos no pretrunām starp Kopienu tiesību aktiem saistītos jautājumos, Čaulgliemju ūdens direktīva ir jāinterpretē, ņemot vērā šos saistītos Kopienu pasākumus. Spānija atsaucas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu Nr. 854/2004, ar ko paredz īpašus noteikumus par lietošanai pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu oficiālās kontroles organizēšanu ( ), īpaši uz tās II pielikumu, kurā aprakstīta lietošanai pārtikā paredzēto gliemeņu oficiālā kontrole.

41. Manuprāt, šie apgalvojumi ir noraidāmi.

42. Attiecībā uz Čaulgliemju ūdens direktīvas piemērošanas jomu ir pamatoti norādīts, ka, atsaucoties uz mērķi veicināt “čaulgliemju produktu, kurus cilvēki tieši lieto uzturā” augstu kvalitāti, Čaulgliemju ūdens direktīvas 1. pants rada neskaidrību par tās precīzu piemērošanas jomu. Tomēr es piekrītu Komisijai, ka, interpretējot to sistēmiski, jāsecina, ka tā ir piemērojama visiem čaulgliemju iegūšanas ūdeņiem, nevis tikai tiem, no kuriem iegūst čaulgliemju produktus, kurus cilvēki tieši lieto uzturā ( ).

43. Pirmkārt, Čaulgliemju ūdens direktīvas joma ir plaši definēta 1. pantā kā piemērojama visiem “piekrastes ūdeņiem un sālsūdeņiem, kas dalībvalstīs atzīti par aizsargājamiem vai uzlabojamiem, lai veicinātu čaulgliemju [..] dzīvību un vairošanos”. Atsauce uz “čaulgliemju dzīvību un vairošanos” turpmāk netiek paskaidrota. Vārdi “un tā palīdzētu nodrošināt augstu kvalitāti čaulgliemju produktiem, kurus cilvēki tieši lieto uzturā”, manuprāt, nesašaurina direktīvas piemērošanas jomu tikai šim mērķim, bet drīzāk norāda uz vēl vienu mērķi, kuru iespējams sasniegt ar šiem pašiem līdzekļiem. Apstākļa vārda “tā” lietošana ir būtiska šajā sakarā.

44. Otrkārt, nekas Čaulgliemju ūdens direktīvas preambulā nenorāda uz Kopienu likumdevēja nodomu ierobežot šīs direktīvas piemērošanas jomu tā, kā to apgalvo Spānija. Faktiski preambulā čaulgliemju iegūšanas ūdeņi tiek minēti vispārējā nozīmē ( ) un tajā nav norādes uz ūdeņiem, kuros tiek iegūti “čaulgliemju produkti, kurus cilvēki tieši lieto uzturā”. Tas pats attiecas uz direktīvas nosaukumu, kurā vispārīgi minēta čaulgliemju iegūšanas ūdeņu kvalitāte.

45. Treškārt, saskaņā ar 3. panta 1. punktu un 5. pantu dalībvalstīm ir jānodrošina atbilstība pielikuma G un I slejās iekļautajām piezīmēm. Saskaņā ar pielikuma 10. parametru “Fekālo koliformu/100 ml” orientējošā vērtība ir “≤ 300 čaulgliemju mīkstumā un iekščaulas šķidrumā”. Lai gan šāda vērtība ir minēta G slejā, tās zemsvītras piezīmē ir noteikts, ka, “kamēr nav pieņemta direktīva par to patērētāju aizsardzību, kas lieto čaulgliemju produktus, tomēr ir svarīgi ievērot šīs vērtības ūdeņos, kuros dzīvo čaulgliemji, ko cilvēki lieto uzturā tieši”.

46. Kā norāda Komisija, precizējums šajā zemsvītras piezīmē netieši liecina par to, ka pielikumā iekļautās vērtības ir orientējošas vērtības visiem čaulgliemju iegūšanas ūdeņiem, izņemot tos, “kuros dzīvo čaulgliemji, ko cilvēki lieto uzturā tieši”, un tādējādi direktīvas piemērošanas joma ir plašāka, nekā to apgalvo Spānija.

47. Runājot par Spānijas argumentu, ka Čaulgliemju ūdens direktīva jāinterpretē, ņemto vērā vēlākus Kopienu pasākumus saistībā ar čaulgliemju produktu iegūšanu un tirdzniecību, jānorāda, ka no Čaulgliemju ūdens direktīvas pielikuma ( ) izriet, ka tās galvenais mērķis ir aizsargāt vidi, nevis patērētāju. Tas, ka direktīvā tiek regulēti arī daži čaulgliemju produktu patērētāju aizsardzības aspekti, ir maznozīmīgi, salīdzinot ar tās galveno mērķi. Šie noteikumi bija paredzēti pārejas periodam līdz tiek pieņemta direktīva par patērētāju aizsardzību šajā jomā, proti, Patērētāju aizsardzības direktīva ( ).

48. Patērētāju aizsardzības direktīvā ir precizētas sanitārās prasības gan čaulgliemju, kuri paredzēti tūlītējai lietošanai uzturā, gan čaulgliemju, kurus paredzēts apstrādāt pirms lietošanas uzturā, ražošanai un laišanai tirgū. Lai arī abas direktīvas ir cieši saistītas, tās tomēr ir divi atsevišķi tiesību akti, kas paredzēti dažādu, lai arī viens otru papildinošu, mērķu sasniegšanai. Čaulgliemju ūdens direktīvas mērķis galvenokārt ir nodrošināt kvalitāti ūdeņiem, kuros dzīvo un vairojas čaulgliemji, bet Patērētāju aizsardzības direktīvas mērķis ir nodrošināt tieši pašu čaulgliemju kvalitāti, lai tie būtu piemēroti lietošanai pārtikā gan tūlīt, gan pēc apstrādes. Uz to skaidri norāda tas, ka to noteikumos un pielikumos iekļautie parametri, vērtības un pārbaudes līdzekļi ir ļoti atšķirīgi, lai arī daži var sakrist.

49. Tas pats attiecas uz citiem Kopienas saistītajās jomās veiktajiem pasākumiem, tai skaitā Regulu Nr. 854/2004, kuru min Spānija, pamatojot savu viedokli ( ). Šīs regulas galvenais mērķis ir organizēt dzīvnieku izcelsmes produktu, ieskaitot čaulgliemju, oficiālas pārbaudes, un nevis pārbaudīt čaulgliemju iegūšanas ūdeņu kvalitāti.

50. Visbeidzot, ne Čaulgliemju ūdens direktīvā, ne Regulā Nr. 854/2004 es neredzu nevienu tiesību normu, kas pamatotu argumentu, ka likumdevējam bija nodoms mainīt vai pārveidot Čaulgliemju ūdens direktīvas piemērošanas jomu tā, kā to apgalvo Spānija.

51. Spānija, šķiet, jauc šo dažādo Kopienas pasākumu mērķus, piemērošanas jomas un tajos noteiktos pienākumus. Patērētāju aizsardzības direktīvas pielikuma I nodaļā un Regulas Nr. 854/2004 II pielikumā ir noteikts kompetento iestāžu pienākums noteikt robežas čaulgliemju ieguves vietām atkarībā no tā, vai tajās paredzēts ievākt čaulgliemjus tiešam patēriņam pārtikā vai nē. Tādējādi šādai teritoriju klasificēšanai nozīme ir tikai, ieviešot šos Kopienas pasākumus.

52. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Čaulgliemju ūdens direktīvas piemērošanas joma neaprobežojas tikai ar čaulgliemju ūdeņiem, no kuriem iegūtie čaulgliemju produkti ir paredzēti tiešam cilvēku patēriņam uzturā, bet tajā ietilpst visi ūdeņi, kurus dalībvalstis, ievērojot tās 1. pantu, nosaukušas par čaulgliemju iegūšanas ūdeņiem. Tā kā Spānija neapstrīd, ka Ria de Vigo ūdeņi ir klasificēti kā čaulgliemju iegūšanas ūdeņi, tiem ir piemērojama Čaulgliemju ūdens direktīva.

53. Spānija pakārtoti apgalvo, ka tā katrā ziņā ir veikusi pasākumus, lai ievērotu Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. pantā noteiktās prasības, proti, pieņēmusi 2000.–2015. gada “Plan General de Saneamiento de Galicia” un Galīsijas autonomā reģiona Likumu Nr. 8/2001 par Rías de Galicia ūdens kvalitātes aizsardzību un noteikumus par valsts pakalpojumiem pilsētu notekūdeņu attīrīšanai.

54. Vispirms jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka Spānija, neskatoties uz Komisijas lūgumiem, nepaziņoja par šiem pasākumiem, kuri it kā ir pieņemti, lai ieviestu Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. pantu; Spānija nav atbildējusi arī uz Komisijas argumentēto atzinumu. Šāda neizdarība vien jau pamato Komisijas prasību ( ).

55. Lietā Komisija/Vācija ( ) Komisija cita starpā apgalvoja, ka, neiesniedzot Saldūdeņu direktīvas ( ) 5. pantā un Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. pantā noteiktās programmas, Vācija nebija izpildījusi tajās noteiktos pienākumus. Tiesa atzina, ka “no [Direktīvas] 79/923 5. panta, kā arī no [direktīvā] noteiktajiem detalizētajiem ūdens kvalitātes uzraudzības pasākumiem skaidri izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums [..] sešu gadu laikā [..] izstrādāt īpašas programmas [..] čaulgliemju iegūšanas ūdeņu piesārņojuma samazināšanai” ( ).

56. Tiesa noraidīja Vācijas argumentu, ka vispārējas ūdens attīrīšanas programmas var būt atbilstošas Saldūdeņu direktīvas 5. panta transpozīcijai. Tiesa arī noteica, ka šādu vispārēju programmu notekūdeņu radīta ūdens piesārņojuma samazināšanas mērķis ne vienmēr atbilst Saldūdeņu direktīvā noteiktajam daudz specifiskākajam mērķim – uzlabot saldūdens kvalitāti, lai atbalstītu zivju dzīvi ( ).

57. Lai arī šie atzinumi tika izdarīti par Saldūdeņu direktīvas 5. pantu, Tiesas secinājumus var līdzīgi piemērot šajā lietā, jo noteikumu formulējumi faktiski ir vienādi. Manuprāt, Spānijas ierosinātie ieviešanas pasākumi neatbilst Čaulgliemju ūdens direktīvas prasībām. Pēc manām domām, ne “Plan General de Saneamiento de Galicia”, ne Likums Nr. 8/2001 nav pietiekami detalizēts, lai atbilstu Čaulgliemju ūdens direktīvas 5. panta prasībām, kā tās ir interpretējusi Tiesa. Komisija pareizi apgalvo, ka neviens no pasākumiem netika veikts, lai izpildītu tieši Čaulgliemju ūdens direktīvā noteiktos pienākumus, bet gan, lai ieviestu citas EK direktīvas ūdens attīrīšanas un ūdens kvalitātes jomā ( ).

58. Vēl svarīgāk, kā norāda Komisija, bet Spānija neapstrīd, neviens no šiem pasākumiem neietver precīzus noteikumus, kas nodrošinātu Galīsijas, īpaši Ria de Vigo, ūdeņu kvalitātes atbilstību detalizētiem un precīziem direktīvas pielikumā noteiktajiem fizikālajiem un ķīmiskajiem parametriem, kam turklāt bija jābūt sasniegtiem līdz 1987. gada oktobrim. Kā es jau esmu argumentējis iepriekš, – lai gan šādi vispārēji pasākumi var netieši uzlabot ūdens tīrību, nav acīmredzami, ka ar šiem pasākumiem noteikti tiks sasniegts Čaulgliemju ūdens direktīvā noteiktais rezultāts, proti, veicināta čaulgliemju dzīvība un vairošanās, ja tas netiek pierādīts ( ).

Secinājumi

59. Tādējādi secinu, ka Tiesai būtu:

1) jāatzīst, ka, līdz noteiktajam datumam neizstrādājot programmu piesārņojuma samazināšanai Ria de Vigo, Spānija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1979. gada 30. oktobra Direktīvas 79/923/EEK par kvalitātes prasībām ūdeņiem, no kuriem iegūst čaulgliemjus, 5. pants;

2) jānoraida Komisijas prasība pārējā daļā;

3) jāpiespriež katram lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.