ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25.

Konkrētāk, mērķi, kura nolūks nav budžeta papildināšana, var noteikt, ja nodoklis ir paredzēts tādā apmērā, kas attur no noteiktas rīcības vai to veicina. Tā tas it īpaši ir tad, ja nodokļa apmērs atšķiras atkarībā no ar nodokļiem apliktā ražojuma nelabvēlīgās ietekmes uz veselību vai vidi ( 15 ). Būtiski ir norādīt, ka, ciktāl nodokļa struktūra parāda, ka tam ir īpašs nolūks, iekasētie ieņēmumi var tikt izmantoti jebkādā atbilstošā nolūkā. Šajā ziņā – un neņemot vērā faktu, ka norādītais IVMDH mērķis ir samazināt naftas produktu patēriņa nelabvēlīgo ietekmi, – es norādu, ka Tiesai nav sniegta informācija, atbilstoši kurai varētu secināt, ka IVMDH ir izveidots īpaši ar mērķi atturēt personas no naftas produktu patēriņa vai veicināt cita veida ražojuma, kas tiek uzskatīts par mazāk kaitīgu no sabiedrības veselības vai vides viedokļa, patēriņu ( 16 ).
11.

Ciktāl ir iespējams konstatēt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu – valsts tiesībās nav ar likumu noteikts pienākums darba devējam iekļaut darba līgumā noteikumu par pabalsta par apgādībā esošiem bērniem maksāšanu. Jebkurš pienākums to veikt ir atvasināts no starp arodbiedrību (‑ām) un darba devēju (vai darba devēju grupu) konkrētā ekonomikas nozarē noslēgtiem darba koplīgumiem vai izriet no individuālas vienošanās starp darba devēju un (topošo) darba ņēmēju.
67.

Līdz ar to un ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, raksturotā aprēķina formula, kura gadījumā, kad tiek lūgta sertifikācija dažādiem publiskajiem būvdarbiem, automātiski palielina minimālo obligāto tarifu atkarībā no konkursu skaita, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu izvirzītos kvalitātes un neatkarības mērķus. Līdz ar to es uzskatu, ka šajā konkrētajā aspektā SOA piemērotais minimālo obligāto tarifu režīms un it īpaši aprēķinu formula gadījumos, kad tiek lūgta sertifikācija vairākiem publiskajiem būvdarbiem, nav pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem un tādējādi nav saderīgs ar LESD 49. pantu.
30.

Regulas 3. panta 1. punktā nepārprotami ir teikts, ka “tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras” ( 15 ). Kompetentās tiesas noteikšanā nekam citam nav nozīmes. Tādējādi parādnieka līdzekļu atrašanās vietai nav nozīmes, ja vien tas nav jāņem vērā kā faktors, nosakot parādnieka galveno interešu centru un/vai ir jāuzsāk sekundārās procedūras atbilstoši 3. panta 2. punktam. Vietai, kur dzīvo katrs no iespējamajiem atbildētājiem prasībās, kuras (ja nepieciešams) likvidators maksātnespējas procedūru ietvaros var celt vēlāk ar mērķi atcelt darījumu un atgūt papildu aktīvus kreditoru labā, arī nav nozīmes saistībā ar jautājumu par to, kurai tiesai ir jāuzsāk maksātnespējas procedūra. Šāda prasība ietilpst tās tiesas jurisdikcijā, kura (jau) ir uzsākusi minēto procedūru, jo tā ir prasība, kas tiešā veidā izriet no šīs procedūras un ir cieši ar to saistīta ( 16 ). Šajā stadijā maksātnespējas procedūra jau ir uzsākusi savu gaitu. Prasība par darījuma atcelšanu ir hronoloģiski vēlāka par maksātnespējas procedūras uzsākšanu kompetentajā tiesā. No tā izriet, ka šādas prasības atbildētāja dzīvesvietai nav nekādas ietekmes uz to, kurai tiesai ir jāuzsāk maksātnespējas procedūra.
21.

Šajā gadījumā ir jāņem vērā šīs lietas juridiskais konteksts. APK 133. panta 1. punktā ir paredzēta piekritības noteikšanas norma it īpaši attiecībā uz strīdiem par lauksaimniecības atbalsta maksājumiem saskaņā ar Regulu Nr. 1122/2009. Ir skaidrs, ka minētās normas mērķis nav transponēt šo regulu. Tomēr tā neapšaubāmi ietekmē Savienības tiesības, it īpaši tās tiesības, kas personām izriet no šīs regulas, jo, ja tiek pierādīts, ka ar to tiek pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, šīs tiesības var tikt būtiski apdraudētas vai pat pilnībā noliegtas.
126.

Tomēr no judikatūras izriet, ka, nosakot paušālsummas apmēru, Tiesa nekad nemēdz piekrist Komisijas detalizētiem aprēķiniem, bet, ņemot vērā visus apstākļus, mēdz noteikt atbilstošu noapaļotu summu. Šādi rīkojoties, tā nemēdz sīki izklāstīt savu argumentāciju, bet tikai norāda uz dažādiem vērā ņemtiem vainu pastiprinošiem un mīkstinošiem faktoriem (piemēram, attiecīgi, valsts pārvaldes iestāžu novēloto rīcību vai labticību). Turklāt to lietu analīze, kad Komisija ir pieprasījusi un Tiesa ir piemērojusi šādu sodu, liecina, ka katrā no lietām Tiesas piemērotā summa ir bijusi ievērojami mazāka nekā Komisijas prasītā summa – atšķiroties par 8 %–62 % no šīs summas un caurmērā atbilstot aptuveni 40 % no tās ( 109 ). Nekādā ziņā neapgalvojot, ka Tiesai būtu jebkā saistoša tās līdzšinējā prakse šajā jautājumā ( 110 ), uzskatu, ka šie aprēķini varētu būt noderīgs pamats, īpaši apsverot faktorus, piemēram, pārkāpuma smagumu un ilgumu, ko Tiesa ir ņēmusi vērā.
76.

Pamatojoties uz iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai uz uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1. Ar Direktīvas 2000/78 6. panta 2. punktu dalībvalstij ir atļauts saglabāt tādu tiesisko situāciju, kurā darba devējs uzņēmuma vecuma pensiju apdrošināšanā var veikt no vecuma atkarīgas iemaksas kā daļu no atalgojuma, piemēram, veicot vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksu 6 % apmērā par darbiniekiem, kuri nav sasnieguši 35 gadu vecumu, 8 % apmērā par darbiniekiem vecumā no 35 līdz 44. gadiem un 10 % apmērā par darbiniekiem, kuri ir vecāki par 45. gadiem. 2. Šādu vecuma pensijas apdrošināšanas sistēmu var attaisnot arī atbilstoši Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punktam, ja paredzētās no vecuma atkarīgu iemaksu diferenciācijas mērķis ir ļaut gados vecākiem darba ņēmējiem sakrāt pietiekamu vecuma pensijas kapitālu arī tādā gadījumā, ja viņi darbu attiecīgajā uzņēmumā ir uzsākuši savas karjeras vēlākā posmā, un vienlaicīgi ar diferenciāciju atkarībā no vecuma ir paredzēts gados jaunākus darba ņēmējus jau agri iesaistīt uzņēmuma vecuma pensiju plānā, vienlaicīgi neuzliekot viņiem finansiālu slogu. Tomēr tā tas ir tikai tad, ja šo mērķu sasniegšanai par finansiāli saprātīgiem izdevumiem nav iespējams veikt citus, vienlīdz piemērotus un realizējamus pasākumus, kuriem ir mazāk nelabvēlīga ietekme uz gados jaunākiem darba ņēmējiem un atšķirīgas attieksmes radītās neērtības turklāt nav neproporcionālas salīdzinājumā ar sistēmas priekšrocībām.
Situācijā, kad cits uzņēmums vēlas laist tirgū cilvēkiem paredzētas zāles, attiecībā uz kurām jau ir izsniegta atļauja, tikai citādā veidā, manuprāt, būtu jāpiemēro tāds pat pamatojums. Kā esmu jau izskaidrojusi, šie tiesību akti atbildību par atļauju piešķiršanu paredz vai nu centralizēti, saskaņā ar Regulas Nr. 726/2004 noteikumiem, vai dalībvalstīm – saskaņā ar Direktīvu 2001/83 ( 43 ). Tas šādi tiek darīts, it īpaši pamatojoties uz to, ka zināšanas par zālēm, kurām atļaujas jāpiešķir centralizēti saskaņā ar Regulas noteikumiem, piemitīs konkrētajām iestādēm, kas ir nozīmētas šim nolūkam saskaņā ar attiecīgo normu, nevis dalībvalstu kompetentajām iestādēm. No minētā izriet, ka šādam uzņēmumam tirdzniecības atļaujas saņemšanas procedūrā arī vajadzētu sazināties ar šo iestādi. Lai gan tā ir, ka saskaņā ar Regulas 3. panta 3. punktu konkrētas daudzavotu [generic] zāles var reģistrēt saskaņā ar Direktīvu, neatkarīgi no tā, ka references zāles, no kurām tās veidotas, tika reģistrētas saskaņā ar centralizētu procedūru, šis ir izņēmums no vispārējā noteikuma, kas ir piemērojams tikai vienkāršotiem gadījumiem, kuri attiecas uz šāda veida zālēm. Nav iemesla šo izņēmumu paplašināt.
27.

Atšķirībā no Direktīvas 89/665 ( 9 ) 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta saistībā ar publiskajiem iepirkumiem IVN direktīvā nav norāžu uz to, ka pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu neizpilde var būt pamats prasījumiem par zaudējumu atlīdzību.
32.

Varētu domāt, ka, izvairoties no abām šīm pieejām, Tiesa ir nokļuvusi vidusceļā starp Vidusjūras formālismu un anglo-skandināvu neformālismu – lai gan varētu būt vienkārši tā, kā ģenerāladvokāts Ruiz-Jarabo Colomer ierosināja lietā De Coster ( 16 ), ka visaptveroši pieeja ir bijusi drīzāk kazuistiska nekā zinātniska. Man šķiet, ka būtu piemēroti Tiesai šajā lietā vai citā piemērotā gadījumā netālā nākotnē norādīt, vai, ņemot vērā šobrīd jau ievērojamo judikatūru, ko tā ir uzkrājusi, tā izmanto vienu no tās ģenerāladvokātu piedāvātajām pieejām iepriekš minētajās lietās, vai tā vadās no vadošā principa, kas no tām atšķiras, vai vienkārši katra lieta ir jāizskata no jauna un atbilstoši tās apstākļiem.
7.

Likuma Nr. 2843/2000 27. pantā, kas grozīts ar Likuma Nr. 2912/2001 41. panta 2. punktu, ir noteikts: “1. Valsts ar Atēnu vērtspapīru biržas starpniecību ieguldītājiem var piedāvāt akcijas, kuru daudzums nepārsniedz četrdesmit deviņus procentus (49 %) no valsts akciju sabiedrības ar nosaukumu “Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE” (OPAP) pašreizējā akciju kapitāla. a) Ar līgumu, kas noslēgts starp Grieķijas valsti, ko pārstāv finanšu ministrs un par sporta jomu atbildīgais kultūras ministrs [..], un OPAP, sabiedrībai OPAP uz divdesmit (20) gadiem tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības saistībā ar tās pašlaik pārvaldīto spēļu, kā arī spēļu “BINGO LOTTO”, “KINO” [..] norises nodrošināšanu, pārvaldīšanu, organizēšanu un rīkošanu saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem [..]. b) Ar OPAP valdes lēmumu, ko apstiprinājis finanšu ministrs un par sporta jomu atbildīgais kultūras ministrs, tiek izdots katras OPAP spēles noteikumi, kuros ir reglamentēti aspekti saistībā ar spēļu priekšmetu, to vispārīgo organizēšanu un norisi, kā arī ar norises ekonomiskajiem nosacījumiem un it īpaši procentiem, ko kā laimestu izmaksā spēlētājiem, laimesta procentiem katrai laimētāju kategorijai, cenu par sleju un procentu maksām, kas pienākas aģentiem [..]. c) 2.a) punktā minētajā līgumā ir noteikti nosacījumi, atbilstoši kuriem sabiedrība OPAP var īstenot un atjaunot minētajā punktā paredzētās tiesības, samaksa par minēto tiesību piešķiršanu, tās iekasēšanas kārtība, OPAP īpašie pienākumi, un it īpaši pienākumi, kuri izriet no procedūru pārskatāmības principa, ko ievēro spēļu norises laikā, un no principa, kurš paredz sabiedriskās kārtības un spēlētāju aizsardzību [..]. a) [..] b) Ar finanšu ministra un sporta ministra lēmumu [..] ir izveidota komisija, kuras pārziņā ir veikt kontroli, pasludināt laimētājus un izvērtēt sūdzības [..]. Komisijas locekļus izraugās no valsts amatpersonām un valsts iestāžu darbiniekiem. [..] a) Ja likumā ir atļauts organizēt jebkuru jaunu spēli papildus 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajām, tiek izveidota [..] īpaša komisija, kuras uzdevums ir paredzēt noteikumus un nosacījumus, kā arī noteikt samaksu, par kādu sabiedrībai OPAP piešķirt tiesības nodrošināt spēles norisi [..]. Ja OPAP atsakās uzņemties spēles norises nodrošināšanu [..], to var uzņemties pati valsts. Ja kādas konkrētas spēles norises nodrošināšanu ir atļauts uzticēt trešai personai, samaksa nevar būt zemāka par to, kas piedāvāta sabiedrībai OPAP. Nākotnē katru spēli, kura saistīta ar sporta pasākumiem, var organizēt tikai un vienīgi OPAP. [..]”
38.

Pamatregulā ir sīki izklāstīta sistēma A un B cukuram. Toties attiecībā uz C cukuru ir norādīti tikai pamatprincipi. C cukurs tika ražots ārpus A un B kvotu summas un to nevarēja brīvi pārdot Kopienā. Uz C cukura ražošanā izmantotajām cukurbietēm nebija attiecināma garantētā minimālā cena ( 27 ). To cenu brīvi noteica pārrunās starp ražotājiem un audzētājiem. Cukura ražotājiem bija iespēja C cukuru pārnest uz nākamo tirdzniecības gadu, kad to varēja uzskatīt par A cukuru. Šāds cukurs bija jāuzglabā vismaz 12 mēnešus. Iespēja pārnest uz tālāku laiku attiecās uz 20 % no ražotāja A kvotas ( 28 ). C cukurs, kurš nebija pārnests uz tālāku laiku, bija jāeksportē, nesaņemot par to kompensāciju, un bija jānodrošina pierādījums par eksportēšanu. Par C cukura vērtību tika uzskatīta cena, kāda tam bija pasaules tirgū. Attiecīgajam ražotājam bija jāuzņemas visas izmaksas, kas saistījās ar viņa saražoto C cukura eksportu ( 29 ).
2.

Šajā saistībā šī lieta liek Tiesai no jauna sastapties ar “in house providing” problemātiku. Īpašā problēma, kas rodas šajā gadījumā, ir saistīta ar to, ka vairākas valsts iestādes izmanto finanšu instrumentsabiedrību, ko ir izveidojusi cita valsts iestāde, kurai ir nesalīdzināmi lielāka ietekme [vairāk kapitāldaļu] un kurai līdz ar to ir vadošā loma lēmumu pieņemšanā minētās instrumentsabiedrības ietvaros salīdzinājumā ar visām pārējām [iestādēm]. Ar kādiem nosacījumiem katra no šīm mazākuma akcionārēm iestādēm var likumīgi izmantot in house modeli? Un konkrētāk, kādi ir nosacījumi, lai varētu uzskatīt, ka šo iestāžu īstenotā kontrole pār finanšu instrumentsabiedrību saskaņā ar Teckal lietā ( 2 ) iedibināto judikatūru “ir tāda pati kā tā, ko tās īsteno pār saviem dienestiem”? Šis faktiski ir jautājums, kas šoreiz tiek uzdots Tiesai.
47.

Es precizēšu, ka šāda tās noteikumu interpretācija nekādā veidā nemazina minētās regulas lietderīgo iedarbību, ņemot vērā to, ka tās nodoms nav regulēt visas situācijas, kurās pierādījumi atrodas citā dalībvalstī, bet gan tikai tādu situāciju, kad tiesa, kura cenšas pierādījumus iegūt, konstatē, ka tai nepieciešama citas dalībvalsts iestāžu palīdzība. Šādā gadījumā tiesai jāizvēlas starp tiešo pierādījumu iegūšanas veidu, kura trūkums ir tas, ka jāpaļaujas uz to, ka tiesa, kas saņem pieprasījumu, pienācīgi to izdarīs un ka līdz ar to liecinieku nenopratinās tā tiesa, kurai jāpieņem nolēmums ( 33 ), un tiešo pierādījumu iegūšanas veidu, kam nepieciešama tās dalībvalsts atļauja, kurā atrodas iegūstamie pierādījumi ( 34 ), un kas liedz tiesai iespēju piemērot piespiedu līdzekļus ( 35 ). Ekskluzīva Regulas Nr. 1206/2001 piemērošana vismaz potenciāli var izraisīt situāciju, ka to liecinieku nopratināšanas kvalitāte, kuri atrodas ārpus valsts teritorijas, varētu būt zemāka salīdzinājumā ar situāciju, ja regulas nebūtu. To nevar uzskatīt par apmierinošu attiecībā uz šajā regulā noteikto mērķi atvieglot pierādījumu iegūšanu.
10.

2010. gada 23. aprīlīFootball Dataco u.c., apgalvojot, ka Sport Live Data sniegtā informācija tika izņemta no Football Live, vēršoties High Court of England and Wales, prasīja no Sportradar zaudējumu atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies no to sui generis tiesību uz Football Live datubāzi pārkāpuma.
22.

Sava viedokļa atbalstam šie lietas dalībnieki savos mazliet atšķirīgajos argumentos it īpaši uzsver Regulas Nr. 1008/2008 pamatā esošo mērķi, kā to var secināt no šīs regulas preambulas 15. un 16. apsvēruma, [t.i.], vairot klientu aizsardzību un sniegt klientiem iespēju faktiski salīdzināt dažādu aviosabiedrību gaisa pārvadājumu cenas. Viņi uzskata, ka ir skaidrs, it īpaši ņemot vērā šīs regulas 2. panta 18. punktu un 23. panta 1. punktu, ka tā ir piemērojama ne tikai gaisa pārvadātājiem un to sniegtajiem pašu pakalpojumiem, bet arī pārstāvjiem, starpniekiem vai, vispārīgāk, trešajām personām un to piedāvātajiem pakalpojumiem saistībā ar gaisa pārvadājumiem vai biļešu tirdzniecību.
61.

Tomēr Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecas uz preču zīmēm, kuras sastāv tikai no aprakstošiem apzīmējumiem vai norādēm. Pamatlietās strīdīgās preču zīmes sastāv no aprakstošiem elementiem (vārdu kombinācijām), no vienas puses, un neaprakstošiem elementiem, tos aplūkojot atsevišķi (burtu virknēm), no otras puses. Kā iepriekš norādīju, šādā gadījumā burtu virknes, kas pati par sevi ir neaprakstoša, aprakstošā nozīme izriet no preču zīmes izvērtēšanas kopumā. Precīzāk, šo burtu virkņu aprakstošais raksturs izriet no vārdu kombinācijas vārdiem, kuru sākuma burti veido attiecīgās virknes.
14.

2003. gada 28. oktobra Dekrētlikums Nr. 270/2003 ( 9 ) definē nosacījumus, ar kuriem tiek sniegti dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumi un pārvaldīta dzelzceļa infrastruktūra. Šis dekrētlikums it īpaši reglamentē infrastruktūras pārvaldītāja rēķinu līdzsvaru atbilstoši 63. panta noteikumiem. Saskaņā ar šo pantu: “1. Infrastruktūras pārvaldītāja rēķinos ir jānodrošina līdzsvars starp: a) ieņēmumiem, kas gūti, iekasējot maksu par infrastruktūras izmantošanu, citiem ieņēmumiem no saimnieciskās darbības, kā arī valsts finansējumu, kas vajadzības gadījumā maksāts iepriekš (ex ante), no vienas puses, un b) valsts infrastruktūras pārvaldības un uzturēšanas dienestu izmaksām, no otras puses. 2. Neskarot eventuālu ilgtermiņa mērķi panākt, lai lietotājs pakāpeniski nosedz infrastruktūras izmaksas visiem transporta veidiem uz godīgas un nediskriminējošas dažādu transporta veidu konkurences pamata, infrastruktūras pārvaldītājam ir jāpanāk 1. punktā minētais līdzsvars bez valsts finansējuma palīdzības, ievērojot šajā nodaļā paredzēto maksas iekasēšanas struktūru, ja dzelzceļa transports spēj konkurēt ar citiem transporta veidiem, proti, kad pastāv līdzvērtīgs vides izmaksu internalizācijas līmenis citos transporta veidos. 3. Lai sasniegtu 1. punktā minēto līdzsvaru un nolūkā novērtēt iespējamo vajadzību, ka valstij vajadzēs maksāt kompensācijas valsts infrastruktūras pārvaldības dienestam, ir jāpieņem aprēķinu metode, kas pārskatāmi parādītu, ka tiek ņemtas vērā tikai tās izmaksas, ko ir radījis infrastruktūras apsaimniekošanas, uzturēšanas, saglabāšanas un nodrošināšanas darbs. [..] 7. Šā panta 1. punkta b) apakšpunktā finanšu un ārkārtas izmaksas neuzskata par infrastruktūras pārvaldības valsts dienesta izmaksām. 8. Ārkārtas izmaksas, kas rodas dabas katastrofu rezultātā, jākompensē valstij.”
29.

Pēc manām domām, LESD 260. panta 2. punktam ir divējāds raksturs. Tas ir materiālo tiesību norma, kas definē un paredz naudas sodus par “nodarījumu” – tādu Tiesas sprieduma neizpildi, ar kuru konstatēta pienākuma neizpilde. Turpretī attiecībā uz prasību par pirmstiesas procedūru, kuras gaitā attiecīgajai dalībvalstij it tiesības iesniegt apsvērumus, tas ir procesuālo tiesību norma, kas definē to tiesību īstenošanas nosacījumus, kuras izriet no materiālo tiesību normas. Tas attiecas arī uz noteikumu, ka prasībā tiek norādīta naudas soda vai kavējuma naudas summa.
180.

Komisija uzskata, ka šis otrais apelācijas pamats ir “pilnīgi neefektīvs” [“inopérant”]. Tā to pamato, pirmkārt, ar apstākli, ka pārsūdzētais spriedums nemaz nav atkarīgs no divkārša pamata koncepcijas. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka esot “neiespējami, ka apelācijas iesniedzējas no saviem iebildumiem varētu gūt sev kaut kādas priekšrocības”; proti, to atbildība par pārkāpumiem saistībā ar savas meitassabiedrības WWTE dalību aizliegtās vienošanās esot pierādīta arī tad, ja mātessabiedrības saukšanai pie atbildības izmantotu salīdzinoši strikto divkāršo pamatu.
64.

Attiecībā uz neatzīšanu atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 34. panta 2. punktam aizmuguriska sprieduma pamatojuma neesamība vai nepietiekams pamatojums līdz ar to ir jāaplūko saistībā ar nosacījumiem un šķēršļiem pārsūdzības uzsākšanai. Apvienotās Karalistes valdība šajā ziņā norādīja, ka aizmuguriska sprieduma pamatojums ir jāaplūko saistībā ar prasības pieteikumu un tā dēvētajiem “Particulars of Claim”, no kā izriet detaļas par faktiem un prasības juridisko pamatojumu. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu skaidri neizriet, vai kopā ar izpildāmības deklarāciju atbildētājam tika izsniegts tikai aizmuguriskais spriedums vai arī prasības pieteikums. Pirmajā gadījumā var pieņemt, ka nebija iespējas aizmugurisko spriedumu lietderīgi apstrīdēt. Šajā ziņā konkrētāk skat. paskaidrojumus atbildei uz otro prejudiciālo jautājumu. Noslēgumā šis jautājums būs jānoskaidro iesniedzējtiesai.
82.

Ievērojot minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz First-Tier Tribunal, Tax Chamber uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: ja nodokļu maksātājs (“tirgotājs A”) pārdod kādam citam nodokļu maksātājam (“tirgotājs B”) telefona kartes, kurās ir ietverta informācija, kas to pircējam (“galalietotājs C”) dod tiesības saņemt telekomunikāciju pakalpojumus no tirgotāja A vērtībā, kāda ir norādīta uz telefona kartes (pieņemot, ka tirgotājs A no tirgotāja B ir saņēmis atlīdzību, par kuru tie savstarpēji ir vienojušies), tirgotājs A sniedz galalietotājam C pakalpojumu, kas ietver tiesības saņemt telekomunikāciju pakalpojumus par iepriekšēju samaksu. Tomēr atbilstoši Padomes 1977. gada 17. maija Sestās PVN direktīvas par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 6. panta 4. punktam, ja tirgotājs B savā vārdā, bet tirgotāja A interesēs piedalās šī pakalpojuma sniegšanā galalietotājam C, kas ir jāpārbauda valsts tiesai, PVN iekasēšanas nolūkos jāuzskata, ka tirgotājs B ir saņēmis šo pakalpojumu no tirgotāja A un sniedzis to galalietotājam C.
22.

Saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss, turpmāk tekstā – “BGB”) 197. un 201. pantu redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2001. gada 31. decembrim, procentu parādu prasījumu noilgums iestājās pēc četriem gadiem, skaitot no gada beigām, kurā radās procentu prasījums. Saskaņā ar BGB 195. pantu redakcijā, kas spēkā no 2002. gada 1. janvāra, šis noilguma termiņš tika saīsināts līdz trīs gadiem. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Vācijas Civilkodeksa ievada likums) 229. panta 6. punktā noteikts, ka iepriekšējais četru gadu noilguma termiņš ir piemērojams procentiem, kas maksājami par periodu no 1999. līdz 2000. gadam.
32.

Šajā ziņā iesniedzējtiesa nevar neņemt vērā faktu, ka, tā kā darba devējs atteicās paziņot šo informāciju, pastāv ievērojama iespējamība, ka minētais darba devējs tādējādi varētu padarīt savus lēmumus neapstrīdamus. Citiem vārdiem sakot, šādi darba devējs vienīgais patur savā rīcībā nozīmīgos apstākļus, no kuriem ir atkarīga prasības, ko celtu neveiksmīgais pretendents, pamatotība un galu galā izredzes tikt apmierinātai. Ir jāpatur prātā arī tas, ka darbā pieņemšanas procesa kontekstā pretendenta – kurš noteikti ir no uzņēmuma, kas pieņem darbiniekus, ārpus stāvoša persona – pozīcija padara norāžu vai faktu, pēc kuriem var secināt, ka ir notikusi diskriminācija, iegūšanu vēl sarežģītāku nekā tad, ja runa ir par pierādījumu sniegšanu tam, ka darba devējs īsteno noteiktu skaitu diskriminējošu pasākumu, kas attiecas, piemēram, uz darbinieku darba samaksas nosacījumiem ( 20 ). Līdz ar to attiecībā uz tādu informācijas elementu iegūšanu, kas varētu būt fakti, pēc kuriem var secināt, ka ir notikusi diskriminācija, un kuri tomēr ir vajadzīgi, lai izraisītu pierādīšanas pienākuma atvieglojumu, darba pretendents parasti ir pilnībā atkarīgs no darba devēja labās gribas un viņam var būt reālas objektīvas grūtības minētos informācijas elementus sagādāt. Šajā ziņā es norādu, ka Vācijas valdības tiesas sēdē ieteiktie risinājumi, kā pretendents varētu iegūt informācijas elementus pēc paša iniciatīvas, likās maz pārliecinoši. Prasīt, lai pretendents tieši sazinātos ar darba devēja uzņēmuma darbinieku padomi vai arī darba sākuma brīdī ierastos darba vietā, lai tur pēc “kategorijām” uzskaitītu klātesošos darbiniekus, faktiski izrādītos ārkārtīgi hipotētiski un galu galā ne īpaši saprātīgi, jo, pirmkārt, ne visiem darba devējiem ir uzņēmuma darbinieku padome un, otrkārt, visas pazīmes, uz kurām varētu balstīties kāds no diskriminācijas pamatiem, nebūt nav ar novērošanu vien identificējamas.
9.

Ja meitas sabiedrība vienībā aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām netiek iekļauta, šīs sabiedrības zaudējumus ar mātes sabiedrības peļņu nevar ieskaitīt. Mātes sabiedrībai piederošās daļas šajā meitas sabiedrībā ir dalība. Atbilstoši Wet Vpb 13. panta 1. punktam, nosakot sabiedrības peļņu, caur dalību iegūtie (pozitīvie vai negatīvie) darbības rezultāti netiek ņemti vērā. Tādēļ no dalības izrietošu zaudējumu (zaudējums no vērtības samazināšanās) lielākoties nevar atskaitīt no mātes sabiedrības ar nodokli apliekamās peļņas. Tomēr ar Wet Vpb 13.d pantu ir paredzēta iespēja, ja ir izpildīti noteikti priekšnosacījumi, atskaitīt no peļņas zaudējumus, kas izriet no dalības izbeigšanas.