ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6)

Vai Direktīvas 2004/18/EK 45. panta 2. punkta g) apakšpunktā, kurā ir noteikts, ka no procedūras var izslēgt komersantu, kas vainojams nopietnā sniegtās informācijas sagrozīšanā vai nav sniedzis šādu informāciju, var interpretēt tādējādi, ka no procedūras tiek izslēgts komersants, kas ir iesniedzis nepatiesu informāciju, kas ietekmē vai var ietekmēt procedūras rezultātu, pieņemot, ka sagrozīšanā ir vainojams tieši tas, ka līgumslēdzējai iestādei ir iesniedzis informāciju, kas neatbilst faktiskajai situācijai, bet kas ietekmē līgumslēdzējas iestādes lēmumu attiecībā uz komersanta izslēgšanu (un viņa piedāvājuma noraidīšanu) neatkarīgi no tā, vai komersants to ir darījis ar nodomu un mērķtiecīgi, vai arī bez nodoma, aiz neuzmanības, aiz nolaidības vai vajadzīgās rūpības trūkuma? Vai par “vainojamu nopietnā sniegtās informācijas sagrozīšanā vai [..] šādas informācijas [nesniegšanā]” var atzīt tikai komersantu, kas ir sniedzis nepatiesu informāciju (neatbilstošu faktiskajiem apstākļiem), vai arī komersants, kas ir sniedzis patiešām patiesu informāciju, bet sniedzis to tādā veidā, ka līgumslēdzējai iestādei radās pārliecība, ka komersants atbilst tās noteiktajām prasībām, lai gan tas tām neatbilst?
1)

vai Eiropas Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2004/18 (1) 45. pants, nepieļauj tādu tiesību normu kā Likuma Nr. 190/2012 1. panta 17. punktu, kurā līgumslēdzējai iestādei tiek atļauts uzskatīt par likumīgu pamatu uzņēmuma izslēgšanai no konkursa procedūras to, ka šis uzņēmums, kas piedalās konkursa procedūrā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, nav piekritis vai nav iesniedzis dokumentāru pierādījumu par piekrišanu saistībām, kas ir izklāstītas likumības nolīgumos, un, vispārīgāk, nolīgumos starp līgumslēdzēju iestādi un pretendentiem uzņēmumiem, kuri ir paredzēti, lai novērstu organizētās noziedzības iefiltrēšanos publisko iepirkumu konkursu nozarē;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 26/14

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2014. gada 5. septembra spriedumu lietā T-471/11 Odile Jacob/Komisija 2014. gada 14. novembrī iesniedza Éditions Odile Jacob SAS

(Lieta C-514/14 P)

(2015/C 026/19)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Éditions Odile Jacob SAS (pārstāvji – J.-F. Bellis, O. Fréget un L. Eskenazi, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Lagardère SCA, Wendel

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atzīt šo apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu;

— atcelt Vispārējās tiesas 2014. gada 5. septembra spriedumu lietā T-471/11 Éditions Jacob SAS/Eiropas Komisija un lemt par tajā izskatāmo strīdu;

— apmierināt prasītājas pirmajā instancē izvirzītos prasījumus un līdz ar to atcelt 2011. gada 13. maija Lēmumu Nr. SG-Greffe(2011) D/C(2011)3503, kas pieņemts lietā COMP/M.2978 Lagardère/Natexis/VUP pēc Vispārējās tiesas 2010. gada 13. septembra sprieduma lietā T-452/04 Éditions Odile Jacob/Komisija pasludināšanas un ar kuru Komisija vēlreiz ir atzinusi Wendel par atsavināto aktīvu ieguvēju saskaņā ar saistībām, kas izriet no Komisijas 2004. gada 7. janvāra lēmuma, ar kuru tā ir atļāvusi Lagardère/Natexis/VUP koncentrāciju;

— piespriest Eiropas Komisijai un personām, kas iestājušās lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs, tostarp tos, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma tiesvedību un labojumu izdarīšanas procedūru.

Pamati un galvenie argumenti

Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus.

Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nekonstatējot, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 266. pantu un Pamattiesību hartas 47. pantu. Nepilnības, kas esot ietekmējušas pirmā apstiprinošā lēmuma likumību, esot saistītas arī ar apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu, jo ar to neesot novērstas sekas, kas izriet no pilnvarotās personas neatkarības neesamības visā viņa pienākumu pildīšanas laikā. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tas, ka Komisija ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, esot noteikumu par lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums un mazina Komisijas pieņemto aktu pārbaudes tiesā efektivitāti.

Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka lēmums par atļaujas piešķiršanu ar nosacījumiem varētu būt jauna apstiprinošā lēmuma juridiskais pamats.

Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā neesot ievērojusi juridiskos kritērijus, lai novērtētu atsavināto aktīvu cesionāra neatkarību attiecībā pret cedentu, un ka tā esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un sagrozījusi faktus saistībā ar šo novērtējumu.
2)

starp galveno pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, kuru uzņēmums ir iesniedzis vai grasās iesniegt Komisijai, un vienkāršoto pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, kuru uzņēmums ir iesniedzis attiecībā uz to pašu aizliegto vienošanos, pastāv tāda juridiska saikne, ka VKI – neraugoties uz to, kas paredzēts Komisijas paziņojuma par sadarbību konkurences iestāžu tīklā 38. punktā – ir pienākums saskaņā ar 2006. gada Eiropas Konkurences tīkla Iecietības paraugprogrammas 22. punktu (kurš 2012. gada Eiropas Konkurences tīkla Iecietības paraugprogrammā ir kļuvis par 24. punktu) un ar to saistītās Paskaidrojošās piezīmes Nr. 45 (kas 2012. gada Iecietības paraugprogrammā ir kļuvusi par Paskaidrojošo piezīmi Nr. 49): a) izvērtēt vienkāršoto pieteikumu, ņemot vērā galveno pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, novērtējot, vai vienkāršotajā pieteikumā precīzi ir atspoguļots galvenā pieteikuma saturs; b) pakārtoti – ja VKI uzskata, ka saņemtajam vienkāršotajam pieteikumam ir ierobežotāka materiālā piemērošanas joma nekā galvenajā tā paša uzņēmuma iesniegtajā pieteikumā, attiecībā uz kuru Komisija šim uzņēmumam ir piešķīrusi nosacītu atbrīvojumu no naudas soda, – sazināties ar Komisiju vai to pašu uzņēmumu, lai noskaidrotu, kur pēc vienkāršotā pieteikuma iesniegšanas tā savā iekšējā izmeklēšanā ir identificējusi konkrētus un īpašus rīcības piemērus segmentā, uz kuru eventuāli attiecas galvenais pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, bet ne vienkāršotais pieteikums?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 7/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 27. oktobrī iesniedza High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court) (England and Wales) (Apvienotā Karaliste) – Pillbox 38 (UK) Limited, darbojas ar nosaukumu “Totally Wicked”/Secretary of State for Health

(Lieta C-477/14)

(2015/C 007/21)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court) (England and Wales)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Pillbox 38 (UK) Limited, darbojas ar nosaukumu “Totally Wicked”

Atbildētājs: Secretary of State for Health

Prejudiciālie jautājumi

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 3. aprīļa Direktīvas 2014/40/ES (1) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK (2), 20. pants nav spēkā pilnībā vai arī tikai attiecīgajā daļā viena no vai arī vairāku turpmāk minēto iemeslu dēļ:

— šajā pantā kopumā vai arī tikai tā attiecīgajā daļā elektronisko cigarešu ražotājiem un/vai tirgotājiem ir noteikta virkne pienākumu, kas ir pretrunā samērīguma principam, skatot to kopsakarā ar tiesiskās noteiktības principu?

— šo pašu vai līdzīgu iemeslu dēļ tas nav saderīgs ar vienlīdzīgas attieksmes principu un/vai ar to tiek nelikumīgi izkropļota konkurence?

— tas ir pretrunā subsidiaritātes principam?

— tas pārkāpj elektronisko cigarešu ražotāju un tirgotāju tiesības saskaņā ar Hartas 16. un/vai 17. pantu?

(1) OV L 127, 1. lpp

(2) OV L 194, 26. lpp.
1)

Vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2006/112/EK (1) 78. panta a) punkts nepieļauj to, ka [..] maksājums par zemes dzīļu izmantošanu, ko maksā gāzes piegādātājs, tiek novirzīts uz gala patērētāju – tāds, kāds tas ir un neatkarīgi no cenas, kuru patērētājs maksā par patērēto gāzi -, proti, neiekļaujot to minētajā cenā? Ja atbilde uz šo pirmo jautājumu ir noliedzoša, nākamais prejudiciālais jautājums ir šāds:
13)

Ciktāl no atbildes uz no 10. līdz 12. jautājumam izriet, ka dalībvalsts nodokļu iestādes administratīvajā procesā var izmantot tādus pierādīšanas līdzekļus, vai dalībvalsts nodokļu iestādēm, lai nodrošinātu tiesību uz labu pārvaldību un tiesību uz aizstāvību atbilstoši tam, kas ir noteikts Hartas 7., 8., 41. un 48. pantā, aplūkojot kopsakarā ar Hartas 51. panta 1. punktu, efektivitāti ir absolūtais pienākums administratīvajā procesā uzklausīt nodokļu maksātāju, nodrošināt tam piekļuvi secinājumiem, kas izriet no informācijas, kura ir iegūta, tam par to nezinot, un ievērot mērķi, kādam ir tikuši iegūti šajos pierādīšanas līdzekļos iekļautie dati, vai arī šajā minētajā kontekstā apstāklis, ka informācija, kura ir iegūta, ieinteresētajai personai par to nezinot, ir paredzēta vienīgi krimināltiesiskai izmeklēšanai, pilnībā liedz izmantot šādus pierādīšanas līdzekļus?
—

atzīt, ka attiecībā uz katru no šā prasības pieteikuma 26. punktā norādītajiem poligoniem (proti, nebīstamo atkritumu poligoniem, kas atrodas Ortuella Basku zemē un Zurita un Juan Grande Kanāriju salās) neveikusi pasākumus, kas vajadzīgi, lai astoņu gadu laikā no Padomes 1999. gada 26. aprīļa Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem (1) 18. panta 1. punktā minētās dienas panāktu, ka apsaimniekotājs sagatavo projekta un darbības uzlabošanas plānu, un nodrošinātu šā plāna izpildi pilnībā atbilstoši direktīvas prasībām, izņemot I pielikuma 1. punktā esošās, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai attiecībā uz katru no minētajiem poligoniem ir noteikti saskaņā ar minētās direktīvas 14. panta c) punktu;
—

likuma Nr. 182/2006 par maksātnespēju un tās atrisināšanas veidiem (zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení) (Likums par maksātnespēju), kurā izdarīti grozījumi ar Likumu Nr. 185/2013 (“Maksātnespējas likums”) koncepciju, kas ļauj tiesai pārbaudīt to prasību pareizību, summu vai klasifikāciju, kādas izriet no attiecībām ar patērētājiem, pamatojoties tikai uz ar to saistītu pieteikumu, ko iesniedzis maksātnespējas procesa administrators, kreditors vai (saskaņā ar iepriekš minētajiem ierobežojumiem) debitors (patērētājs)?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 372/4

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 13. augustā iesniedza Cour administrative d'appel de Versailles (Francija) – Groupe Steria SCA/Ministère des finances et des comptes publics

(Lieta C-386/14)

2014/C 372/07

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Cour administrative d'appel de Versailles

Pamatlietas puses

Prasītāja: Groupe Steria SCA

Atbildētāja: Ministère des finances et des comptes publics

Prejudiciālie jautājumi

Vai EKL 43. pants, tagad LESD 49. pants, kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka ar tiesību aktiem, kuros paredzēts Francijas nodokļu integrācijas režīms, nodokļu ziņā integrētam mātesuzņēmumam ir piešķirtas tiesības piemērot neitralizāciju attiecībā uz atkārtoti iekļauto izmaksu un izdevumu daļu, kas iepriekš noteikta 5 % apmērā no tādu dividenžu neto summas, ko šis mātesuzņēmums ir saņēmis vienīgi no nodokļu ziņā integrētām sabiedrībām rezidentēm, lai gan šim mātesuzņēmumam atbilstoši minētajiem tiesību aktiem šādu tiesību nav attiecībā uz dividendēm, ko tam izmaksā citās dalībvalstīs esoši meitasuzņēmumi, uz kuriem, ja tie būtu rezidenti, objektīvi – pēc to izvēles – attiektos nodokļu integrācijas režīms?
1.

Pirmkārt, tiek izvirzīts iebildums par Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Secinot par apzīmējumu līdzību un salīdzināmo preču zīmju sajaukšanas iespēju no tādu apzīmējumu elementu sakritības, kuri atbilst pilnībā aprakstošai norādei par preces īpašībām (proti, “jūraszils” kā norāde par krāsu attiecībā uz salīdzināmajās preču zīmēs norādītājām precēm) un kurus raksturīgās atšķirtspējas neesamības dēļ attiecīgā sabiedrības daļa neuzskata par norādi uz preces komerciālo izcelsmi no konkrēta uzņēmuma, lai tās norobežotu no citu uzņēmumu precēm, Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi šo tiesību normu un pastāvīgo judikatūru par apzīmējumu līdzības un sajaukšanas iespējas noteikšanu. Turklāt Vispārējā tiesa šajā strīdā esot nepareizi izpratusi aprakstošas norādes juridisko jēdzienu, jo “jūraszils” tā nav uzskatījusi par aprakstošu attiecībā uz norādīto preču, proti, apģērbu, aprakstu, vai attiecīgi “jūraszils” nav uzskatījusi par būtisku preces īpašību.
1)

Vai Eiropas Savienības tiesības, konkrēti, LESD 34. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 5. septembra Direktīvas 2007/46/EK, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai [(pamatdirektīva)] (1), 31. panta 1. punkts un Eiropas Komisijas Regulas (EK) Nr. 1400/2002 (2) 1. panta [1. punkta] t) un u) apakšpunkts var tikt interpretēti tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā O.G. (Ordonanţa Guvernului, valdības dekrēts) Nr. 80/2000 1. panta 2. punkts, jo ar to tiek ieviests pasākums ar kvantitatīvam importa ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību, ņemot vērā, ka saskaņā ar minēto tiesisko regulējumu, lai laistu brīvā apritē (pārdošanā, izplatīšanā) jaunus ražojumus un palīgmateriālus, kas ietilpst tādu ražojumu kategorijā, kuri ir saistīti ar ceļu satiksmes drošību, vides aizsardzību, energoefektivitāti un aizsardzību pret sauszemes transportlīdzekļu zādzībām, ir nepieciešams, lai pārdevējs/izplatītājs/tirgotājs iesniegtu tipa apstiprinājuma sertifikātu vai izgatavotāja izdotu sertifikātu nolūkā [ražojumus] laist tirgū un/vai tirdzniecībā, vai arī, ja pārdevējs/izplatītājs/tirgotājs to nav saņēmis vai tā nav viņa rīcībā, ir jāiziet konkrēto ražojumu tipa apstiprināšanas procedūra Registrul Auto Român (Rumānijas transportlīdzekļu reģistrs, turpmāk tekstā – “R.A.R.”) un jāsaņem R.A.R. izdots tipa apstiprinājuma sertifikāts nolūkā [ražojumus] laist tirgū un/vai tirdzniecībā un, ņemot vērā, ka, lai gan pārdevēja/izplatītāja/tirgotāja rīcībā ir atbilstības sertifikāts, lai tirgū un/vai tirdzniecībā laistu ražojumus, ko tā rīcībā ir nodevis citas ES dalībvalsts izplatītājs, kurš brīvi izplata minētos ražojumus attiecīgās ES dalībvalsts teritorijā, ar minēto sertifikātu nepietiek, lai atļautu konkrēto preču brīvu apriti/pārdošanu/izplatīšanu?
3)

Kā ir jāsaprot jēdziens trešās valsts valstspiederīgais “atsakās sadarboties” Direktīvas 2008/115/EK 15. panta (6. punkta a) apakšpunkta) izpratnē, un it īpaši, vai šis jēdziens var būt pielīdzināms valsts tiesību normās ([likuma par ārzemniekiem un imigrāciju (105. nodaļa)], 19. panta [1. punkta f) un i) apakšpunkts]) paredzētajam jēdzienam, saskaņā ar kuru ar kriminālsodu tiek sodīts jebkāds atteikums “uzrādīt direktoram jebkādu tā pieprasīto dokumentu”, kā arī jebkāda “aktīva vai pasīva liegšana vai traucēšana direktoriem īstenot to pienākumus” pases neuzrādīšanas dēļ, lai gan tai pat laikā nav norādīta informācija par darbībām, ko iestādes ir veikušas saistībā ar izcelsmes valsts iestādēm, lai veiksmīgi īstenotu trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu no valsts?
2.

Vai jēdziens “izmantots elektroenerģijas ražošanai”2003. gada 27. oktobra Padomes Direktīvas 2003/96/EK (3), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē gadījumos, kad ir runa par energoproduktiem, kuri ir nodoti patēriņā un izkrauti no sertificēta īpašnieka akcīzes preču noliktavas un kuri tiek pārdoti pircējam, kuram nav ne atļaujas elektroenerģijas ražošanai, ne apliecinājums par atbrīvojumu no akcīzes nodokļa kā galapatērētājam, un kurš šos energoproduktus tālāk pārdod trešajai personai, kurai ir atļauja elektroenerģijas ražošanai, atbildīgo iestāžu atļauja saņemt no akcīzes nodokļa atbrīvotos energoproduktus un apliecinājums par atbrīvošanu no akcīzes nodokļa kā galapatērētajai un kurai, nenododot faktisko varu pircējam, energoprodukti tiek nepastarpināti piegādāti no sertificētā noliktavas īpašnieka, ir interpretējams tādējādi, ka energoproduktus patērē tiešais pircējs, kurš faktiski tos neizmanto no akcīzes nodokļa atbrīvotam mērķim, vai arī interpretējams tādējādi, ka energoproduktus izmanto trešā persona, kura faktiski tos izlieto tās realizētā procesā, lai sasniegtu no akcīzes nodokļa atbrīvotu mērķi, proti, kurināšanu, piemēram, elektroenerģijas ražošanai?
3)

Vai Direktīvā 2010/18 iekļautā jaunā pārskatītā pamatnolīguma par vecāku atvaļinājumu” 6. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību normā vai valsts līgumā, kas ir jātransponē, ir jāiekļauj un jāizklāsta darba devēju pienākumi pēc darba ņēmēju atgriešanās no vecāku atvaļinājuma “apsvērt” lūgumus “mainīt darba laiku un kārtību” un “atbildēt uz tiem”, ņemot vērā gan savas, gan darba ņēmēju vajadzības, nesaprotot ar to, ka ir izpildīts transponēšanas pienākums, pieņemot valsts vai korporatīvu tiesību aktu – kas nozīmē, ka tādu tiesību efektivitāte ir atkarīga tikai no darba devēja rīcības brīvības attiecībā uz minēto lūgumu apmierināšanu vai neapmierināšanu?
2)

Vai Direktīvas 2004/18/EK 48. panta 3. punktu, skatītu kopā ar 2. punktu, var interpretēt tādējādi, ka tas, ka komersants izmanto citu juridisko personu kompetenci to zināšanu un pieredzes ziņā “neatkarīgi no tā, kāds ir to starpā pastāvošo saistību tiesiskais raksturs”, kā arī no to “resursu nodošana rīcībā” nozīmē, ka komersantam, izpildot līgumu, var ar šo juridisko personu nebūt nekādas saistības vai būt tikai ļoti vājas saistības, tas ir, ka tas var izpildīt līgumu patstāvīgi (nepiedaloties citai juridiskajai personai) vai ka šī līdzdalība var izpausties kā “padomu sniegšana”, “konsultācijas” vai “mācības” utml.? Vai arī Direktīvas 2004/18/EK 48. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiskajai personai, kuras kompetenci komersants izmanto, tiešām un personiski ir jāizpilda līgums tādā apmērā, kādā tiek norādīta tās kompetence?
3)

Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts noraidoši: vai citām primāro tiesību normām par vienlīdzīgas attieksmes prasību – it īpaši LESD 45. panta 2. punktam, to lasot kopā ar LESD 18. pantu, – ir pretrunā valsts tiesību norma, kurā Savienības pilsoņiem pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos bez izņēmumiem liegts saņemt sociālo pabalstu, kura mērķis ir iztikas nodrošināšana un kurš vienlaicīgi arī atvieglo piekļuvi darba tirgum, ja šie Savienības pilsoņi nav darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas un nav tiesīgi īstenot tiesības uz brīvu pārvietošanos saskaņā ar FreizügG/EU 2. panta 3. punktu, bet var pierādīt patiesu saikni ar uzņemošo valsti un it īpaši ar uzņemošās valsts darba tirgu?
Otrais pamats: Regulas Nr. 1260/9 (1) 39. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 3. punkta pārkāpums; Regulas Nr. 438/2001 (2) 4. panta pārkāpums; pierādīšanas pienākumu reglamentējošo principu pārkāpums; faktu vērtējuma neprecizitāte attiecībā pret tiem faktiem, kas izriet no Vispārējai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem; Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšana Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi neapstrīdētos faktus un pierādījumus, kas izriet no lietas materiāliem, it īpaši to, ka Itālijas iestādes ir vienu pēc otra izvērtējušas Komisijas auditoru formulētos apsvērumus par deviņu pirmā līmeņa pārbaužu konkrētajiem trūkumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējai tiesai vajadzēja atzīt, ka apstrīdētais lēmums ir kļūdains daļā, kas attiecās uz šīm deviņām pārbaudēm, un tā rezultātā tai vajadzēja apmierināt tos pamatus, kuros Itālijas valdība bija apgalvojusi, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. un 3. punktu, ciktāl tā bija pieņēmusi lēmumu par vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, lai gan atlases veidā veiktajās pirmā līmeņa pārbaudēs netika konstatēti nekādi pārkāpumi un (pat ja tiktu saglabāti citi pārkāpumi) tas noteikti ir bijis pārmērīgi, ņemot vērā iepriekš minētajā 39. pantā paredzēto samērīguma noteikumu. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā lietas materiālos ietverto informāciju attiecībā uz to faktu rekonstrukciju, kas attiecās uz pārbaužu norisi, jo tā nav ņēmusi vērā 2009. gadā veikto pirmā un otrā līmeņa pārbaužu reālo kvantitatīvo (robežvērtība, par kuru bija panākta vienošanās ar Komisiju) un kvalitatīvo attīstību. Visbeidzot Vispārējā tiesa esot sagrozījusi neapstrīdētos faktus un pierādījumus, kas izrietēja no lietas materiāliem, un ir pārkāpusi iepriekš minētos pantus, ciktāl tā bija atzinusi apstrīdēto lēmumu par pamatotu, pamatojoties uz to, ka Itālijas iestādes neesot pierādījušas maksātājiestādes progresu.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 303/8

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 16. maijā iesniedza Finanzgericht Baden–Württemberg (Vācija) – Roman Bukovansky/Finanzamt Lörrach

(Lieta C-241/14)

2014/C 303/11

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Baden–Württemberg

Pamatlietas puses

Prasītājs: Roman Bukovansky

Atbildētāja: Finanzamt Lörrach

Prejudiciālais jautājums

Vai 1999. gada 21. jūnija Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos (1) (BGBl. II 2001, 810. un nākamās lpp.), ko 2001. gada 2. septembrī Bundestāgs pieņēma kā likumu (BGBl. II 2001, 810. lpp.) un kas 2002. gada 1. jūnijā stājās spēkā (Nolīgums par personu brīvu pārvietošanos), ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj darba ņēmēja, kurš ir pārcēlies no Vācijas uz Šveici, kuram nav Šveices pilsonības un kurš kopš pārcelšanās uz Šveici ir tā dēvētais apgrieztais pārrobežu darba ņēmējs DBA-Schweiz 1971/2002 15.a panta 1. punkta izpratnē, aplikšanu ar nodokli Vācijā atbilstoši DBA-Schweiz 4. panta 4. punktam, to skatot kopsakarā ar DBA-Schweiz 1971/2002 15.a panta 1. punkta ceturto teikumu?

(1) OV L 114, 6. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 315/37

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 16. jūnijā iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) – ADM Hamburg AG/Hauptzollamt Hamburg-Stadt

(Lieta C-294/14)

2014/C 315/60

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Hamburg

Pamatlietas puses

Prasītāja: ADM Hamburg AG

Atbildētājs: Hauptzollamt Hamburg-Stadt

Prejudiciālais jautājums

Vai ir iestājušies Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (1) (OV L 253, 1. lpp.) tās Komisijas 2010. gada 18. novembra Regulas (2) (ES) Nr. 1063/2010 (OV L 307, 1. lpp.) redakcijā, 74. panta 1. punkta pirmajā daļā minētie materiālie apstākļi, saskaņā ar kuru izstrādājumiem, kas deklarēti brīvai apgrozībai Eiropas Savienībā, jābūt tiem pašiem izstrādājumiem, kas eksportēti no tās saņēmējas valsts, kuru uzskata par to izcelsmes valsti, tādā gadījumā kā aplūkojamā, ja vairāki daļēji palmu kodolu eļļas daudzumi no dažādām VPS (valsts preferences sistēma) eksportētājvalstīm, kuras tiek uzskatītas par izcelsmes valstīm, netiek eksportēti fiziski nošķirtā veidā un importēti Eiropas Savienībā, bet eksporta brīdī attiecīgi tiek iepildīti vienā transporta kuģa tilpnē un tur sajaukti, turklāt var izslēgt, ka šo izstrādājumu pārvadāšanas laikā līdz to laišanai brīvā apgrozībā transporta kuģa tilpnē ir nokļuvuši citi izstrādājumi – it īpaši tādi, uz kuriem neattiecas preferences režīms?

(1) OV L 253, 1. lpp.

(2) OV L 307, 1. lpp.