Apelācijas sūdzība, ko 2022. gada 21. februārīZoï Apostolopoulou un Anastasia Apostolopoulou-Chrysanthaki iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2021. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās T-721/18 un T-81/19 Apostolopoulou un Apostolopoulou-Chrysanthaki/Komisija

(Lieta C-124/22 P)

(2022/C 244/16)

Tiesvedības valoda – grieķu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Zoï Apostolopoulou un Anastasia Apostolopoulou-Chrysanthaki (pārstāvis: Dionysios Gkouskos, dikigoros)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2021. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās T-721/18 un T-81/19 (1);

— pilnībā apmierināt prasības apvienotajās lietās T-721/18 un T-81/19;

— piespriest otrai lietas dalībniecei atlīdzināt apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesāšanās izdevumus abās instancēs – pirmajā instancē un apelācijas instancē.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus (5) pamatus.

1. Pirmais pamats: pretrunīgs un kļūdains pamatojums attiecībā uz to, ka Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības principu

Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē spriedumu tiktāl, ciktāl ar to tika noraidīts apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par labas pārvaldības principa pārkāpumu, norādot, ka abās apvienotajās prasībās nav izklāstīti faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatots attiecīgais apgalvojums, un ka tādējādi [Vispārējās tiesas] pamatojums esot kļūdains un pretrunīgs, ciktāl: 1. Vispārējā tiesa pati esot nospriedusi, ka celtās prasības bija precīzas, skaidras un detalizētas pēc to satura, un noraidījusi Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, kas pamatota ar prasību neprecizitāti (pārsūdzētā sprieduma 73. punkts); 2. Vispārējā tiesa pati esot atzinusi (pārsūdzētā sprieduma 124. punkts), ka Komisija procesuālajos dokumentos attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām faktiski ir sniegusi nepatiesus apgalvojumus, kuru dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza tādu elementu esamību, kas veido labas pārvaldības principa pārkāpumu. Tādējādi ne vien esot bijuši norādīti nepieciešamie faktiskie un tiesiskie apstākļi (kā tas turklāt izrietot no vienkāršas iepazīšanās ar prasības pieteikumu dokumentiem), bet arī pati Vispārējā tiesa par tiem jau esot lēmusi. 3. Pats fakts, ka Vispārējā tiesa atzīst, ka Komisija esot izvirzījusi nepatiesus apgalvojumus par apelācijas sūdzības iesniedzējām tiesvedības ietvaros, nolūkā atgūt summas, kuras tā NEvarēja iekasēt no apelācijas sūdzības iesniedzējām, esot acīmredzams labas pārvaldības principa pārkāpums, ko ir pieļāvusi Komisija. Pretējā gadījumā būtu jāpieņem, ka tas, ka Savienības iestāde sniedz nepatiesu informāciju valsts tiesā, kaitējot Savienības pilsoņiem, faktiski atbilst labas pārvaldības kritērijiem.

2. Otrais pamats: neleģitīms pamatojums, kas balstīts uz apgalvojumiem, kas nav tikuši izvirzīti, un prasītāju prasību neizskatīšana attiecībā uz prasījumiem par tāda morālā kaitējuma atlīdzību, kas izriet no faktiskas nepatiesas informācijas un apmelojošiem Komisijas apgalvojumiem

Vispārējā tiesa, tā vietā, lai pārbaudītu faktisko nepatieso informāciju un apmelojošos apgalvojumus, kā arī atsevišķus teksta fragmentus, ko Komisija it kā bija iekļāvusi savos procesuālajos rakstos attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, kas veidoja faktiskos apstākļus un vērtējumus, kuri bija abu prasību priekšmets, lai izlemtu, vai tie nozīmē prasītāju personisko tiesību pārkāpumu un pamato prasījumu par morālā kaitējuma atlīdzināšanu, kā to apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo abās savās prasībās, esot atzinusi, ka Komisija neesot vainojusi apelācijas sūdzības iesniedzējas krāpšanā, un, pamatojoties uz šo vērtējumu, noraidījusi prasījumus par kaitējuma atlīdzību. Tomēr šāds vērtējums neatbilst prasības pieteikuma dokumentu saturam, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas savās prasībās nepieprasa kaitējama atlīdzību tādēļ, ka Komisija tās ir vainojusi krāpšanā. Ar šo vērtējumu Vispārējā tiesa esot pasludinājusi spriedumu, pamatojoties uz apgalvojumiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas nav paudušas, un šā iemesla dēļ tas neesot uzskatāms par leģitīmu pamatojumu. Tādējādi Vispārējā tiesa, no vienas puses, neesot lēmusi par prasībām apvienotajās lietās un, no otras puses, savā lēmumā nesot norādījusi leģitīmu pamatojumu.

3. Trešais pamats: apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu sagrozīšana un pretrunīgs vērtējums saistībā ar procesuālā taisnīguma principa un tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpumu

Vispārējā tiesa, lai gan tā pamatoti norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir apgalvojušas, ka lietā T-81/19 Komisijai pārmestā rīcība ir pretrunā gan pienākumam ievērot patiesumu un lietas dalībnieku vienlīdzību, kas ir kopīgs dalībvalstu tiesību princips, gan ar vispārīgam pareizas tiesvedības pamatprincipam (tiesības uz taisnīgu tiesu), pilnīgi pretrunīgi turpinājumā norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas, iespējams, nav apgalvojušas Savienības tiesību normu pārkāpumu. Tomēr to var secināt, vienkārši iepazīstoties ar viņu prasībām. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot lēmusi par šo prasības daļu lietā T-81/19 un esot sniegusi pretrunīgu un neleģitīmu pamatojumu.

4. Ceturtais pamats: prasību satura sagrozīšana un kļūdaina LESD 299., 268. un 340. panta interpretācija un piemērošana

Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka: 1. apgalvotais tiesvedības priekšmets bija Komisijas ierēdņu (kā juridisko pārstāvju) rīcība, lai gan otra tiesvedības puse, kurai jāmaksā kompensācija ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā, bija pati Komisija; 2. Komisijas veiktais pienākuma sniegt patiesu informāciju pārkāpums un apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpums ietilpstot īstenošanas pasākumu tiesiskuma pārbaudes jomā, kas esot valsts tiesu kompetencē, turpretī prasībās izvirzītie apgalvojumi par Komisijas pieļautajiem pārkāpumiem esot Savienības pilsoņu pamattiesību pārkāpums, ko izdarījusi Savienības iestāde un no kā izriet tiesības uz kaitējuma atlīdzību ārpuslīgumiskās atbildības ietvaros, kas saskaņā ar LESD 268. un 340. pantu esot vienīgi Vispārējās tiesas jurisdikcijā; un 3. apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz valsts procesuālo tiesību normu pārkāpumu, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz dalībvalstīm kopīgu tiesību principu, Savienības tiesību pamatprincipu un indivīda pamattiesību, ko aizsargā Savienības tiesības, pārkāpumu, kā tas izrietot no vienkāršas iepazīšanās ar prasības pieteikumiem un citām norādēm, kam Vispārējā tiesa pati ir piekritusi savā spriedumā.

5. Piektais pamats: kļūdaina LESD 299., 317. un 325. panta interpretācija un piemērošana

Vispārējā tiesa, pilnībā apmierinot apgalvojumu par Komisijas pret apelācijas sūdzības iesniedzējām vērstajiem “NEPATIESAJIEM apgalvojumiem”, pilnībā patvaļīgi esot paplašinājusi Komisijas tiesības panākt prasījuma izpildi, paradoksālā kārtā un līdz šim tiesību doktrīnā nepieredzētā veidā neņemot vērā faktu, ka Komisija nevarēja īstenot savas apgalvotās neatņemamās tiesības, melojot un pārkāpjot indivīda pamattiesības, kādas ir apelācijas sūdzības iesniedzējām, kas veido minimālo demokrātisko šķērsli jebkādai ES iestāžu prettiesiskai rīcībai.

(1) ECLI:EU:T:2021:933.