ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā tādējādi atzina, ka to dažādo līgumu saturiskā ietvara pārbaude, kuri laikā no 1975. līdz 2002. gadam tika noslēgti starp WTC/Systran grupu un Komisiju, ir tās kompetences izvērtēšanas sastāvdaļa un tas pats par sevi nevar izmainīt strīda būtību, piešķirot tam līgumisku pamatu. Līdz ar to Vispārējā tiesa nosprieda, ka tai ir pilnīgas tiesības pārbaudīt līguma saturu, kā tā to darītu attiecībā uz jebkuru dokumentu, uz kuru kāds no lietas dalībniekiem ir norādījis, pamatojot savu argumentāciju, lai noskaidrotu, vai attiecīgais dokuments ir tāds, kas varētu atspēkot piekritību pēc būtības, kura tai ir skaidri noteikta EKL 235. pantā, un ka šāda pārbaude ir daļa no to faktu izvērtējuma, kuri ir tikuši izvirzīti, lai atzītu Vispārējās tiesas kompetenci.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp ITV Broadcasting Ltd, ITV 2 Ltd, ITV Digital Channels Ltd, Channel 4 Television Corporation, 4 Ventures Ltd, Channel 5 Broadcasting Ltd un ITV Studios Ltd pret TV Catchup Ltd (turpmāk tekstā – “TVC”) saistībā ar to, ka TVC internetā un faktiski reālā laika režīmā raidīja televīzijas raidījumus, kurus veido prasītājas pamatlietā.
43

Šo tieši no Savienības tiesībām izrietošo nosacījumu piemērošana, kas ļauj noteikt dalībvalstu atbildību par indivīdiem nodarīto kaitējumu, kurš radies no Savienības tiesību pārkāpumiem, principā ir jāveic valsts tiesām saskaņā ar Tiesas sniegtajām šīs piemērošanas vadlīnijām (skat. 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C-446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I-11753. lpp., 210. punkts un tajā minētā judikatūra).
33

Attiecībā uz noteikumu, kas bija spēkā pirms Direktīvas 2006/112 203. panta, respektīvi, 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK (OV L 376, 1. lpp.), Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar šo noteikumu jebkurai personai, kas PVN norāda rēķinā vai citā dokumentā, kurš kalpo par rēķinu, ir jāmaksā šis nodoklis. It īpaši šīm personām rēķinā norādītais PVN ir jāmaksā neatkarīgi no jebkāda pienākuma maksāt to par darbībām, kuras ir apliekamas ar PVN (skat. 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-566/07 Stadeco, Krājums, I-5295. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
6

Likuma 2843/2000 (FEK A’ 219), kurā grozījumi izdarīti ar Likumu 2912/2001 (FEK A’ 94; turpmāk tekstā – “Likums 2843/2000”), 27. pantā ir noteikts: “1. Valsts ar Atēnu vērtspapīru biržas starpniecību ieguldītājiem var piedāvāt akcijas, kuru daudzums nepārsniedz 49 % no [OPAP] pašreizējā akciju kapitāla. a) Ar līgumu, kas noslēgts starp Grieķijas valsti, ko pārstāv finanšu ministrs un par sporta jomu atbildīgais kultūras ministrs [..], un OPAP, sabiedrībai OPAP uz divdesmit (20) gadiem tiek piešķirtas tiesības saistībā ar tās pašlaik pārvaldīto spēļu, kā arī spēļu “Bingo Lotto”, “Kino” [..] norises nodrošināšanu, pārvaldīšanu, organizēšanu un rīkošanu saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem [..] b) Ar OPAP valdes lēmumu, ko apstiprinājis finanšu ministrs un par sporta jomu atbildīgais kultūras ministrs, tiek izdoti katras OPAP spēles noteikumi, kuros ir reglamentēti aspekti saistībā ar spēļu priekšmetu, to vispārīgo organizēšanu un norisi, kā arī ar norises ekonomiskajiem nosacījumiem un it īpaši procentiem, ko kā laimestu izmaksā spēlētājiem, laimesta procentiem katrai laimētāju kategorijai, cenu par sleju un procentu maksām, kas pienākas aģentiem. [..] c) Iepriekš 2. punkta a) apakšpunktā minētajā līgumā ir noteikti nosacījumi, atbilstoši kuriem sabiedrība OPAP var īstenot un atjaunot minētajā punktā paredzētās tiesības, samaksa par minēto tiesību piešķiršanu, tās iekasēšanas kārtība, OPAP īpašie pienākumi un it īpaši pienākumi, kuri izriet no procedūru pārskatāmības principa, ko ievēro spēļu norises laikā, un no principa, kurš paredz sabiedriskās kārtības un spēlētāju aizsardzību [..]. a) Ja likumā ir atļauts organizēt jebkuru jaunu spēli papildus iepriekš 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajām, tiek izveidota [..] īpaša komisija, kuras uzdevums ir paredzēt noteikumus un nosacījumus, kā arī noteikt samaksu, par kādu sabiedrībai OPAP piešķirt tiesības nodrošināt spēles norisi. Ja OPAP atsakās uzņemties spēles norises nodrošināšanu, to var uzņemties pati valsts. Ja kādas konkrētas spēles norises nodrošināšanu ir atļauts uzticēt trešajai personai, samaksa nevar būt zemāka par to, kas piedāvāta sabiedrībai OPAP. Nākotnē katru spēli, kura saistīta ar sporta pasākumiem, var organizēt tikai un vienīgi OPAP.”
41

Tomēr ir jānorāda, ka no konteksta, kādā ir iekļauts šis noteikums, un it īpaši no šī noteikuma formulējuma, lasot to kopā ar minētās regulas 7. panta 2. punkta c) apakšpunktu, izriet, ka tajā paredzētie nosacījumi par to, ka prasījumam ir jābūt par konkrētu summu un ar iestājušos maksāšanas termiņu, nav attiecināmi uz procentu maksājumiem.
9

Saistībā ar “Revision” prasību, ko Brain Products ir cēlis Bundesgerichtshof [Federālajā Augstākajā tiesā], šī tiesa uzskata, ka tikai Direktīvas 93/42 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā un otrajā ievilkumā paredzētajos gadījumos ir iespējams uzskatīt, ka attiecīgās ierīces mērķim pilnīgi noteikti ir medicīnisks raksturs. No šā panta savukārt neizrietot, ka tā trešajā un ceturtajā ievilkumā paredzētajām ierīcēm ir jābūt paredzētām izmantošanai medicīniskiem mērķiem, lai uz tām attiektos Direktīvas 93/42 piemērošanas joma. Līdz ar to iesniedzējtiesai ir šaubas par to, ka medicīnisks mērķis ir netiešs jēdziena “medicīnas ierīce” šīs direktīvas izpratnē nosacījums.
30

Šādos apstākļos, pat ja vairākas valsts iestādes izmanto vienu kopīgu sabiedrību, lai veiktu kopīgu publisko pakalpojumu uzdevumu, protams, nav nepieciešams, lai katrai no šīm iestādēm pašai par sevi būtu individuālas kontroles pilnvaras pār šo iestādi, tomēr kontrole, kas pār to tiek īstenota, nevar būt atkarīga tikai no vienas valsts iestādes kontroles pilnvarām, kurai attiecīgajā sabiedrībā pieder vairākuma kapitāldaļas, pretējā gadījumā tiktu atņemta jēga pašam kopējas kontroles jēdzienam.
7

Sestās direktīvas 5. pants ir formulēts šādi: “1. “Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam. [..] 5. Dalībvalstis var par piegādēm 1. punkta izpratnē uzskatīt: [..] 7. Dalībvalstis var uzskatīt, ka piegādes par samaksu ir: a) tas, ka nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības vajadzībām izmanto savas uzņēmējdarbības gaitā saražotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas, iepirktas vai importētas preces, ja [PVN] par šīm precēm nebūtu pilnīgi atskaitāms, ja tās būtu pirktas no cita nodokļa maksātāja; b) tas, ka nodokļa maksātājs lieto preces ar nodokli neapliekamam darījumam, ja [PVN] par šīm precēm kļūtu pilnīgi vai daļēji atskaitāms līdz ar to iegādi vai līdz ar to izmantojumu saskaņā ar a) apakšpunktu; c) izņemot 8. punktā minētos gadījumus, to, ka nodokļa maksātājs vai tā tiesību pārņēmēji patur preces, kad nodokļa maksātājs beidz ar nodokli apliekamu saimniecisku darbību, ja [PVN] par šīm precēm kļūtu pilnīgi vai daļēji atskaitāms līdz ar to iegādi vai līdz ar to izmantojumu saskaņā ar a) apakšpunktu. [..]”
7

Vācijas Likuma par apgrozījuma nodokli (Umsatzsteuergesetz) 4. pantā ir paredzēts: “No šī likuma 1. panta 1. punkta 1. apakšpunktā minētajiem darījumiem no nodokļa ir atbrīvota: [..] a) nekustamā īpašuma iznomāšana vai izīrēšana, kurai piemērojamas civiltiesības par nekustamo īpašumu un valsts tiesības, kas attiecas uz nekustamā īpašuma izmantošanu; b) nekustamā īpašuma un tā daļu nodošana, kas paredzēti izmantošanai saskaņā ar līgumu vai priekšlīgumu, kurā paredzēta īpašumtiesību pāreja; c) nekustamā īpašuma izmantošanas lietu tiesību noteikšana, tālāknodošana vai nodošana. No nodokļa nav atbrīvota telpu vai istabu izīrēšana, ko uzņēmējs ir paredzējis īslaicīgai ārvalstnieku izmitināšanai, transportlīdzekļu stāvvietu izīrēšana, īslaicīga nometņu vietu izīrēšana un ierīču un dažādu citu iekārtu izīrēšana un iznomāšana, kas ir daļa no uzņēmuma ierīcēm, pat ja tās veido daļu no nekustamā īpašuma būtiskajām daļām.”
6

Minētās direktīvas 47. pantā ar virsrakstu “Ekonomiskais un finanšu stāvoklis” ir noteikts: “1. Komersanta ekonomisko un finanšu stāvokli parasti var pierādīt, sniedzot vienu vai vairākas šādas norādes: a) atbilstīgas izziņas no bankas vai, attiecīgā gadījumā, pierādījumu par attiecīgu profesionālās darbības civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu; b) bilances vai izrakstus no bilancēm, ja tās jāpublicē saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā komersants ir reģistrēts; c) izziņu par uzņēmuma kopējo apgrozījumu un, attiecīgā gadījumā, par apgrozījumu konkrētā līguma jomā ne vairāk kā trijos iepriekšējos finanšu gados, par kuriem dati ir pieejami atkarībā no tā, kad izveidots uzņēmums vai kad komersants sācis darbību, ciktāl informācija par šo apgrozījumu ir pieejama. 2. Komersants attiecīgā gadījumā un konkrēta līguma vajadzībām var izmantot citu juridisko personu kompetenci neatkarīgi no tā, kāds ir to starpā pastāvošo saistību tiesiskais raksturs. Šādā gadījumā komersantam jāpierāda līgumslēdzējai iestādei tas, ka viņa rīcībā būs vajadzīgie resursi, šai nolūkā, piemēram, uzrādot minēto juridisko personu apņemšanās rakstu. 3. Ar tādiem pašiem nosacījumiem komersantu grupa, kā minēts 4. pantā, var izmantot grupas dalībnieku vai citu juridisko personu kompetenci. 4. Līgumslēdzējas iestādes līguma paziņojumā vai uzaicinājumā uz konkursu norāda, kuru vai kuras no 1. punktā minētajām norādēm tās ir izvēlējušās un kādas citas norādes ir jāsniedz. 5. Ja attaisnojošu iemeslu dēļ komersants nevar sniegt līgumslēdzējas iestādes prasītās norādes, tad šis komersants savu ekonomisko un finanšu stāvokli var pierādīt ar jebkādu citu dokumentu, ko līgumslēdzēja iestāde uzskata par atbilstošu.”
13

Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas [89/104] 10. panta 1. punkts un 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma principā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru preču zīmes (preču zīme Nr. 1) izmantošana ir uzskatāma par īstenotu arī tad, ja šī preču zīme (preču zīme Nr. 1) ir izmantota formā, kas atšķiras no formas, kādā tā ir reģistrēta, nepastāvot atšķirībām, kas maina preču zīmes (preču zīme Nr. 1) atšķirtspēju, un ja preču zīme ir arī reģistrēta tādā formā, kādā tā tiek izmantota (preču zīme Nr. 2)? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: Vai pirmajā jautājumā aprakstītais valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Direktīvu [89/104], ja šis valsts tiesiskais regulējums tiek interpretēts ierobežojoši, proti, tas nav piemērojams attiecībā uz preču zīmi (preču zīme Nr. 1), kas ir reģistrēta tikai ar mērķi nodrošināt vai paplašināt citas reģistrētas preču zīmes aizsardzību (preču zīme Nr. 2), kura ir reģistrēta tādā formā, kādā tā tiek izmantota? 3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša vai arī ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša: a) Vai reģistrētas preču zīmes (preču zīme Nr. 1) izmantošana Direktīvas [89/104] 10. panta 1. punkta un 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē nav notikusi: — ja preču zīmes īpašnieks izmanto tādu apzīmējuma formu, kas zināmos elementos atšķiras no tās formas, kādā ir reģistrēta attiecīgā preču zīme (preču zīme Nr. 1) un cita preču zīmes īpašniekam piederošā preču zīme (preču zīme Nr. 2), tomēr šiem elementiem nemainot preču zīmju (preču zīme Nr. 1 un preču zīme Nr. 2) atšķirtspēju; — ja preču zīmes īpašnieks izmanto divas apzīmējuma formas, no kurām neviena neatbilst reģistrētajai preču zīmei (preču zīme Nr. 1), bet viena no kurām (forma Nr. 1) atbilst citai preču zīmes īpašnieka reģistrētajai preču zīmei (preču zīme Nr. 2) un otra (forma Nr. 2) zināmos elementos atšķiras no abām reģistrētajām preču zīmēm (preču zīme Nr. 1 un preču zīme Nr. 2), tomēr šiem elementiem nemainot preču zīmju atšķirtspēju, un ja šī forma (forma Nr. 2) vairāk līdzinās otrajai preču zīmes īpašniekam piederošajai preču zīmei (preču zīme Nr. 2)? b) Vai dalībvalsts tiesa drīkst piemērot valsts tiesību normu (šajā gadījumā – [MarkenG] 26. panta 3. punkta otro teikumu), kas ir pretrunā kādai direktīvas normai (šajā gadījumā – Direktīvas [89/104] 10. panta 1. punktam un 2. punkta a) apakšpunktam), lietās, kurās faktiskie apstākļi ir radušies pirms Eiropas Savienības Tiesas nolēmuma pasludināšanas, ar kuru pirmoreiz tika sniegtas norādes par šīs dalībvalsts tiesību normas nesaderīgumu ar direktīvas normu (šajā gadījumā – 2007. gada 13. septembra spriedums lietā C-234/06 Il Ponte Finanziaria/ITSB [..], Krājums, I-7333. lpp.), ja šī valsts tiesa uzskata, ka paļāvība, kas tiesvedības dalībniekam ir attiecībā uz tā atbilstoši konstitucionālajām tiesībām garantēto tiesību saglabāšanu, ir jāvērtē augstāk nekā ar direktīvas normas transponēšanu saistītās intereses?”
“1.

Tie 1. panta pirmās daļas 2. punktā minētie nodokļa maksātāji, kuri apņemas no noteikta taksācijas gada peļņas savā bilancē veidot rezervi, kura tiktu saglabāta nākamos piecus taksācijas gadus, var, iesniedzot pieprasījumu kopā ar ienākuma nodokļa deklarāciju, saņemt par to pašu taksācijas gadu maksājamā turības nodokļa samazinājumu. Šā samazinājuma apmērs atbilst piektdaļai no uzkrātās rezerves, tomēr nepārsniedzot uzņēmumu ienākuma nodokļa kopā ar ieguldījumu nodarbinātības fondā apmēru pirms pārējo maksājumu atskaitīšanas par to pašu taksācijas gadu. Rezerve ir jāveido, apkopojot pārskata perioda peļņu, bet ne vēlāk kā noslēdzoties nākamajam pārskata periodam, kurš seko tam, kurā piešķirtas tiesības uz samazinājumu. [..]
3

Regulas Nr. 1261/2007 1. un 7.–10. apsvērums ir formulēti šādi: “(1) Padomes Regula (EK) Nr. 320/2006 [..] tika pieņemta ar mērķi nodrošināt, lai mazāk konkurētspējīgi cukura ražotāji varētu atteikties no ražošanas kvotām. Tomēr atteikšanās no kvotām atbilstīgi minētajai regulai vēl nav sasniegusi sākotnēji paredzēto līmeni. [..] (7) Uzskata, ka restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] shēmai būtu labāks rezultāts, ja audzētāji varētu pēc savas iniciatīvas atteikties no pārstrādāšanai kvotu cukurā paredzēto cukurbiešu vai cukurniedru audzēšanas. Tāpēc 2008./2009. tirdzniecības gadā būtu jānodrošina audzētājiem iespēja tieši pieteikties uz atbalstu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 320/2006 3. panta 6. punktu, ja tie pārtrauc piegādāt cukurbietes vai cukurniedres uzņēmumiem, ar kuriem tie iepriekšējos tirdzniecības gados noslēguši piegādes līgumus. Tādēļ dalībvalstīm būtu jāsamazina attiecīgo cukura ražošanas uzņēmumu kvota. [..] (8) Lai cukura audzētāju atbalsta pieteikumi nekaitētu cukura ražošanas uzņēmumu ekonomiskajai dzīvotspējai, kvotas samazinājums būtu jāierobežo līdz 10 % no katram uzņēmumam piešķirtās kvotas, kas atbilst tai kvotas procentuālajai daļai, ko dalībvalsts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 318/2006 11. panta 1. punktu var pārdalīt katru tirdzniecības gadu. (9) Ja audzētāju atbalsta pieteikumu rezultātā tiek samazināta cukura ražošanas uzņēmuma kvota, minētajam uzņēmumam būtu jāpiešķir restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] atbalsts, kas minēts Regulas (EK) Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā. [..] (10) Līdz iepriekšējā tirdzniecības gada 31. janvārim cukura ražošanas uzņēmumam, uz kuru attiecas audzētāju atbalsta pieteikumi, būtu jāsaglabā tiesības iesniegt restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] atbalsta pieteikumu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 320/2006 3. un 4. pantu, ja šis uzņēmums atsakās no kvotas vismaz līdz tādam kvotas samazinājuma līmenim, kādu izraisītu audzētāju iesniegtie atbalsta pieteikumi. Tādā gadījumā audzētāju pieteikumi būtu jāaizstāj ar cukura ražošanas uzņēmuma atbalsta pieteikumu.”
10

Jēdziens “persona no ārvalstīm” ir definēts 1987. gada (vispārīgo) Noteikumu par maznodrošināto pabalstu 21.AA pantā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs tiesību normas ir jāpiemēro šādi: “Prasītāji, kuriem ir piemērojams [1987. gada (vispārīgo) Noteikumu par maznodrošināto pabalstu] 21.AA pants, nav personas no ārvalstīm. Tām visām ir uzturēšanās tiesības un tām nav pastāvīgi jādzīvo [Apvienotajā Karalistē, Anglijas Normandijas salās, Menas salā vai Īrijā]. Pārējām personām, lai būtu tiesības uz maznodrošināto pabalstu, ir pastāvīgi jādzīvo [Apvienotajā Karalistē, Anglijas Normandijas salās, Menas salā vai Īrijā] ([1987. gada (vispārīgo) Noteikumu par maznodrošināto pabalstu] 21.AA panta 1. punkts). Ja tās tur pastāvīgi nedzīvo, tad tās ir personas no ārvalstīm un tām nav tiesību uz maznodrošināto pabalstu. Lai pastāvīgi dzīvotu [Apvienotajā Karalistē, Anglijas Normandijas salās, Menas salā vai Īrijā], tām ir jābūt uzturēšanās tiesībām [katrā atsevišķā gadījumā: Apvienotajā Karalistē, Anglijas Normandijas salās, Menas salā vai Īrijā] ([1987. gada (vispārīgo) Noteikumu par maznodrošināto pabalstu] 21.AA panta 2. punkts). Ja viņām to nav, tad tās ir personas no ārvalstīm un tām nav tiesību uz maznodrošināto pabalstu. Tomēr personām, uz kurām attiecas [1987. gada (vispārīgo) Noteikumu par maznodrošināto pabalstu] 21.AA panta 3. punkts, nevar būt uzturēšanās tiesību un tādējādi tās nevar pastāvīgi dzīvot [Apvienotajā Karalistē, Anglijas Normandijas salās, Menas salā vai Īrijā]. Līdz ar to tās ir personas no ārvalstīm un tām nav tiesību uz maznodrošināto pabalstu.”
77

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesības brīvi veikt saimniecisku darbību ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem. Tomēr šie principi nešķiet esam absolūtas prerogatīvas, bet gan ir jāņem vērā saistībā ar to funkciju sabiedrībā. Tāpēc tiesības brīvi veikt saimniecisku darbību var tikt ierobežotas, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi patiešām atbilst Savienības sasniegt gribētajam vispārējo interešu mērķim un attiecībā pret sasniedzamo mērķi nav nesamērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas aizskartu pašu šādi garantēto tiesību būtību (skat. tostarp 1989. gada 11. jūlija spriedumu lietā 265/87 Schräder HS Kraftfutter, Recueil, 2237. lpp., 15. punkts, kā arī 2005. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-154/04 un C-155/04 Alliance for Natural Health u.c., Krājums, I-6451. lpp., 126. punkts).
20

No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka savu funkciju izpildē A. Mahamdia ziņā bija pārvadāt viesus un darbiniekus un šad un tad – arī vēstnieku. Tāpat viņam bija uzticēts nogādāt vēstniecības korespondenci uz Vācijas iestādēm un uz pastu. Diplomātisko pastu pieņēma vai nodeva tālāk cits vēstniecības darbinieks, kuru A. Mahamdia pārvadāja. No šī lēmuma izriet arī, ka lietas dalībniekiem ir domstarpības par to, vai viņš strādāja arī kā tulks.
33

Visbeidzot – un papildus – jānorāda, ka dalībvalstis, pieņemot Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta pirmo teikumu, attiecīgo termiņu pagarināja par trīs mēnešiem. Kā būtībā apgalvo Eiropas Komisija, no tā var secināt, ka pašas dalībvalstis balstījās uz principu, ka attiecīgais termiņš ir noilguma termiņš, jo vispārīgi termiņa pagarināšana ir nepieciešama vienīgi tad, ja tā beigas izraisa to tiesību zaudēšanu, kuras bija jāizmanto pirms šī termiņa beigām. Šis pats secinājums, balstoties uz vēl jo pārliecinošāku pamatu, var tikt izdarīts no tā, ka ar Direktīvas 2010/66 1. pantu izņēmuma kārtā un vienīgi attiecībā uz atmaksāšanas pieteikumiem par 2009. gadu atkal tika pagarināts termiņš to iesniegšanai līdz 2011. gada 31. martam, lai labotu tehniskās problēmas, kādas 2010. gada laikā atklājās, kompetentajām iestādēm pieņemot atmaksāšanas pieteikumus par 2009. gadu.
18

Ar savu pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis atbrīvojums no PVN attiecas uz darījumiem, kādi ir pamatlietā veiktie DTZ Zadelhoff darījumi, kas paredz attiecīgo sabiedrību akciju nodošanu un kuru rezultātā ir bijis šis iznākums, taču galu galā tie attiecas uz šīm sabiedrībām piederošu nekustamo īpašumu un tā (netiešu) nodošanu vienīgi tādēļ, ka šo darījumu mērķis ir bijis nodot šo sabiedrību akcijas, un ar kuriem ir panākts šis rezultāts, un, otrkārt, vai minētā 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais izņēmums no atbrīvojuma ir piemērojams arī tad, ja dalībvalsts nav izmantojusi minētās direktīvas 5. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto iespēju akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma īpašumtiesības vai valdījuma tiesības, uzskatīt par materiālu īpašumu.
39

Pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz Allergan argumentu, ka strīdīgo preču zīmju mērķis konkrēti ir gūt labumu no atšķirtspējas un reputācijas, ko ir ieguvusi preču zīme “BOTOX” cīņas ar grumbām jomā, kā rezultātā samazinoties šīs preču zīmes vērtība. Vispārējā tiesa uzskata, ka šie riski ir pietiekami būtiski, nevis hipotētiski, lai pamatotu Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta piemērošanu. Vispārējā tiesa uzsvēra, ka tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzējas atzina, ka, kaut arī to precēs nebija iekļauts botulīna toksīns, to mērķis tomēr bija gūt labumu no šīs preces tēla, ko radīja preču zīme “BOTOX”, kura šajā ziņā ir unikāla preču zīme.
29

Tomēr ja tāds noteikums, kā tas, kura saturs ir izklāstīts šā sprieduma 21. punktā, var radīt atšķirīgu attieksmi atkarībā no dienas, kurā attiecīgais darba devējs darbinieku ir pieņēmis darbā, tad šāda atšķirība nav ne tieši, ne netieši radusies vecuma dēļ, nedz arī pamatota ar notikumu, kas ir saistīts ar vecumu. Klasifikācijā netiek ņemta vērā pieredze, ko darbinieks, iespējams, ir ieguvis kādā citā tā paša koncerna sabiedrībā, un šis fakts ir neatkarīgi no attiecīgā apkalpes locekļa vecuma darbā pieņemšanas dienā. Līdz ar to minētais noteikums ir balstīts uz kritēriju, kas nav nesaraujami saistīts (skat. gluži pretējā nozīmē 2010. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-499/08 Ingeniørforeningen i Danmark, Krājums, I-9343. lpp., 23. punkts) ar darbinieku vecumu un kam ar to nav arī netiešas saiknes pat tad, ja nav izslēgts, ka apstrīdētā kritērija piemērošana dažos atsevišķos gadījumos var radīt situāciju, ka attiecīgajiem gaisa kuģu salona apkalpes locekļiem pāreja no A uz B nodarbinātības grupu notiek lielākā vecumā nekā darbiniekiem, kuri tādu pašu pieredzi ir ieguvuši Tyrolean Airways.
31

Ceturtkārt, attiecībā uz Direktīvas 2004/39 normām, kuras ir minētas pirmajā un otrajā jautājumā un kurām attiecīgi, pēc R. D. Nilaş un S.-D. Dascăl domām, kā arī pēc Rumānijas valdības domām, nav nozīmes izskatāmajā lietā, ir jāatgādina, ka apstāklis, ka valsts tiesa, formāli izsakoties, prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot tajā iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu pamatojuma ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (skat. tostarp 2009. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-115/08 ČEZ, Krājums, I-10265. lpp., 81. punkts, kā arī 2011. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās lietās no C-307/09 līdz C-309/09 Vicoplus u.c., Krājums, I-453. lpp., 22. punkts).