Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Saistībā ar Komisijas pārmetumu, ka Portugāles Republika neesot izpildījusi pienākumu nodot maksājumus par cukura krājuma pārpalikumu, kas pēc šīs dalībvalsts pievienošanās nav eksportēts, rodas jautājums par minētajam pārpalikumam piemērojamo maksājamu juridisko iedabu. Tādējādi Tiesai ir iespēja lemt par to, kā kvalificējami šie finanšu resursi, kurus Komisija atšķirībā no Portugāles Republikas uzskata par Savienības “pašu resursiem”.

2. Gadījumā, ja Tiesa atzīs, ka tie, kā to pamatošu šajos secinājumos, ir “pašu resursi”, būs arī jānoskaidro, vai Portugāles Republika ir ievērojusi pienācīgu rūpību, pildot savu pienākumu iekasēt ar šādu pamatojumu maksājamo summu, vai, gluži pretēji, tai galu galā ir jābūt atbaidīgai Savienības priekšā, uzņemoties samaksāt summu, ko tā nav iekasējusi.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Akts par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem (2)

3. Pievienošanās akta 254. pantā ir noteikts:

“Visi produktu krājumi, kas 1986. gada 1. martā ir brīvā apgrozībā Portugāles teritorijā un pārsniedz daudzumu, ko var uzskatīt par parasto pārejošo krājumu, Portugāles Republikai uz sava rēķina ir jāizņem no apgrozības atbilstoši Kopienu procedūrām un termiņos, kas jānosaka saskaņā ar 258. pantu.

[..]” [Neoficiāls tulkojums]

4. Saskaņā ar Pievienošanās akta 371. panta 1. punktu “1970. gada 21. aprīļa lēmumu par dalībvalstu finanšu iemaksu aizstāšanu ar Kopienu pašu resursiem [..] piemēro saskaņā ar 372.–375. panta noteikumiem.”

5. Atbilstoši Pievienošanās akta 372. panta 1. punktam “1970. gada 21. aprīļa lēmuma 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajos ieņēmumos ar nosaukumu “lauksaimniecības maksājumi” ietilpst arī ieņēmumi no jebkuras summas, kas samaksāta par preču importu tirdzniecībā starp Portugāli un citām dalībvalstīm, kā arī starp Portugāli un trešām valstīm [..]”.

B – Lēmums 85/257/EKK/Euratom (3)

6. Lēmuma 85/257 2. panta 1. punktā ir noteikts:

“Ieņēmumi no:

a) lauksaimniecības nodevām, prēmijām, papildu un kompensācijas summām, ievedmuitas nodokļiem un citām nodevām, kuras Kopienu iestādes noteikušas vai noteiks tirdzniecībā ar trešām valstīm, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku, kā arī iemaksām un citiem maksājumiem, kas paredzēti cukura tirgu kopīgajā organizācijā;

b) kopējā muitas tarifa nodokļiem un citiem nodokļiem, kurus Kopienu iestādes noteikušas vai noteiks tirdzniecībā ar trešām valstīm,

ir pašu resursi, ko iekļauj Kopienu budžetā.” [Neoficiāls tulkojums]

7. Lēmuma 85/257 7. panta 1. punktā ir noteikts:

“Šā lēmuma 2. un 3. pantā minētos Kopienu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar valsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas tālab vajadzības gadījumā tiks grozīti. Šos resursus dalībvalstis nodod Komisijas rīcībā.”

C – Regula (EEK) Nr. 1697/79 (4)

8. Saskaņā ar Regulas Nr. 1697/79 1. pantu:

“1. Šajā regulā ir noteikti nosacījumi, ar kādiem kompetentās iestādes drīkst veikt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu vēlāku piedziņu par precēm, kas jebkāda iemesla dēļ nav pieprasīti to maksātājam, par precēm, kuras deklarētas saskaņā ar muitas procedūru, kas ietver pienākumu maksāt šos nodokļus.

2. Šajā regulā ir šādas definīcijas:

a) “ievedmuitas nodokļi” nozīmē muitas nodokļus un maksājumus ar līdzīgu iedarbību, kā arī lauksaimniecības maksājumus un citus ievedmuitas maksājumus, kas paredzēti atbilstoši kopējai lauksaimniecības politikai vai īpašam režīmam, ko saskaņā ar Līguma 235. pantu piemēro precēm, kuras iegūst, pārstrādājot lauksaimniecības produktus;

[..]

c) “iegrāmatošana” ir administratīvs akts, ar ko nosaka [..] ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summu;

d) “muitas parāds” ir fiziskas vai juridiskas personas pienākums maksāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus par precēm, kas apliekamas ar šiem nodokļiem [..].” [Neoficiāls tulkojums]

9. Regulas Nr. 1697/79 2. panta formulējums ir šāds:

“1. Ja kompetentās iestādes konstatē, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodoklis, kas saskaņā ar likumu jāmaksā par preci, kas deklarēta muitas procedūrai, kurā tas jāmaksā, pilnībā vai daļēji nav pieprasīts no parādnieka, tās uzsāk nesamaksāto nodokļu piedziņas procesu.

Tomēr šo piedziņas procesu nevar uzsākt, ja kopš dienas, kad ir iegrāmatota sākotnēji no parādnieka pieprasītā nodokļu summa vai gadījumā, ja iegrāmatošana nav veikta, kopš dienas, kad saistībā ar konkrēto preci ir radies muitas parāds, ir pagājuši trīs gadi.

2. Piedziņas process 1. punkta izpratnē tiek uzsākts, paziņojot ieinteresētajai personai ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, ko tā ir parādā.” [Neoficiāls tulkojums]

D – Regula (EEK) Nr. 3771/85 (5)

10. Regulas (EEK) Nr. 3771/85 1. pantā ir paredzēti “vispārīgi noteikumi par Pievienošanās līguma 254. panta piemērošanu”.

11. Saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu “par Portugāles teritorijā brīvā apgrozībā esošām precēm uzskata [..] preces [..], kas ir importētas Portugālē, attiecībā uz kurām Portugālē ir veiktas importa formalitātes un ir iekasēti maksājamie muitas nodokļi un maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību, ja vien attiecībā uz tām nav saņemts pilnīgs vai daļējs atbrīvojumu no šiem nodokļiem un maksājumiem”. [Neoficiāls tulkojums]

12. Regulas Nr. 3771/85 8. pantā ir noteikts:

“1. Šīs regulas piemērošanas kārtību nosaka atbilstoši procedūrai, kas paredzēta Padomes 1966. gada 22. septembra Regulas Nr. 136/66/EEK par eļļas un tauku tirgus kopīgo organizāciju [ (6) ] 38. pantā vai atbilstošajos citu regulu par lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju pantos;

2. Piemērošanas kārtība, kas minēta 1. punktā, it īpaši ietver:

[..]

d) pārpalikuma produktu realizācijas kārtību.

3. Piemērošanas kārtībā, kas minēta 1. punktā, var paredzēt:

[..]

c) nodokļa iekasēšanu gadījumā, ja attiecīgā persona neievēro pārpalikuma produktu realizācijas kārtību.”

E – Regula (EEK) Nr. 579/86 (7)

13. Regulas Nr. 579/86 preambulas otrajā apsvērumā ir noteikts, ka, “ņemot vērā spekulācijas risku, kas pastāv jaunajās dalībvalstīs attiecībā uz cukuru [..], ir jāizstrādā noteikumi attiecībā uz krājumiem, kas ir Spānijā un Portugālē 1986. gada 1. martā”. [Neoficiāls tulkojums]

14. Sestajā apsvērumā ir apgalvots, ka “daudzums, kas pārsniedz pārejošos krājumus [..], kas nav izvests pirms noteiktā termiņa un tādējādi nav izņemts no apgrozības, ir jāuzskata par pārdotu Kopienas iekšējā tirgū un ievestu no trešām valstīm [..], šajos apstākļos ir pamatoti, ka tam uzliktais nodoklis ir līdzvērtīgs importa maksājumam, kas jāmaksā par attiecīgo produktu un kas ir spēkā dienā, kas ir noteikts kā galīgais izvešanas termiņš [..]”.

15. Minētās regulas preambulas astotajā apsvērumā ir noteikts, ka “lai izpildītu nozares tirgu labas pārvaldības prasības, ir jānosaka, ka jaunajām dalībvalstīm ir jāpaziņo precīzs savu krājumu apjoms un daudzumi, ko var uzskatīt par laistiem apgrozībā iekšējā tirgū”.

16. Regulas Nr. 579/86 3. pantā ir noteikts:

“1. Jaunajām dalībvalstīm ir katrai atsevišķi jāveic to cukura krājumu uzskaite [..], kas 1986. gada 1. martā plkst. 0.00 ir brīvā apgrozībā to teritorijā.

2. Lai piemērotu 1. punktu, ikvienam, kam ir vismaz 3 000 kg cukura [..], kas ir brīvā apgrozībā 1986. gada 1. martā plkst. 0.00, par to jāpaziņo kompetentajām iestādēm līdz 1986. gada 13. martam.

[..]”

17. Regulas Nr. 579/86 4. pantā ir noteikts:

“1. Ja kādā dalībvalstī cukura krājumu [..] daudzums pārsniedz to, kas tai ticis atvēlēts [..], šī dalībvalsts nodrošina, ka līdz 1987. gada 1. janvārim [ (8) ] daudzums, kas ir vienāds ar starpību starp uzskaitīto daudzumu un attiecīgi noteikto krājumu [..]. Krājumu uzskaiti un eksportējamā cukura daudzuma noteikšanu Portugālē saskaņā ar 1. punktu attiecībā uz Madeiras un Azoru salu autonomajiem apgabaliem veic savrupi no pārējiem Portugāles reģioniem.

2. Attiecībā uz krājumiem, kas ir jāizved saskaņā ar 1. punktu

[..]

c) attiecīgais produkts no jaunās dalībvalsts teritorijas, kurā veikta 1. punktā minētā noteikšana, jāizved līdz 1987. gada 1. janvārim, un šis produkts līdz tam ir jāizved no Kopienas teritorijas.” (9)

18. Saskaņā ar minētās regulas 5. pantu:

“1. Izņemot nepārvaramas varas ( force majeure ) gadījumu, apliecinājums par izvešanu [..] jāsniedz līdz 1987. gada 1. martam [ (10) ] , iesniedzot šādus dokumentus:

a) eksporta licences, ko izsniegusi [..] attiecīgās jaunās dalībvalsts kompetentā iestāde;

b) Regulas (EEK) Nr. 3183/80 [ (11) ] 30. un 31. pantā minētos dokumentus, kas vajadzīgi, lai atbrīvotu nodrošinājumu.

2. Ja 1. punktā minētie pierādījumi nav sniegti līdz 1987. gada 1. martam, tiek uzskatīts, ka attiecīgie krājumi ir laisti apgrozībā Kopienas iekšējā tirgū.”

19. Minētās regulas 7. pantā ir noteikts:

“1. Par krājumiem, kurus uzskata par laistiem apgrozībā iekšējā tirgū 5. panta 2. punkta izpratnē, iekasē:

a) par katriem 100 kg cukura – summu, kas ir līdzvērtīga importa maksājumam, kas 1986. gada 31. decembrī [ (12) ] bija spēkā baltajam cukuram [..].”

20. Saskaņā ar Regulas Nr. 579/86 8. pantu 1. punktu “jaunās dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai īstenotu šo regulu, un nosaka it īpaši kontroles procedūras, kas vajadzīgas, lai veiktu 3. pantā minēto uzskaiti un izpildītu 4. panta 1. punktā noteikto izvešanas pienākumu.”

F – Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 (13)

21. Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka, “lai piemērotu šo regulu, Kopienu tiesības uz pašu resursiem, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek atzītas, tiklīdz dalībvalsts kompetentā iestāde parādniekiem paziņojusi parāda summu. To paziņo, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt nodokļa summu, ievērojot visas šajā jautājumā piemērojamās Kopienu tiesību normas.” [Neoficiāls tulkojums]

22. Saskaņā ar minētās regulas 11. pantu “par jebkuru nokavēšanos veikt iegrāmatojumu 9. panta 1. punktā minētajā kontā attiecīgā dalībvalsts maksā procentus [..]”.

23. Regulas Nr. 1552/89 17. pantā ir noteikts šādi:

“1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka [..] noteiktajiem maksājumiem atbilstošās summas tiek nodotas Komisijas rīcībā, kā noteikts šajā regulā.

2. Dalībvalstis var nenodot Komisijas rīcībā noteiktajiem maksājumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas ( force majeure ) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot konkrēta gadījuma attiecīgos apstākļus, ir acīm redzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā laika posmā. Šie gadījumi jāmin ziņojumā, kas paredzēts 3. punktā, ja attiecīgās summas pārsniedz ECU 10 000 [..]; šajā ziņojumā jānorāda iemesli, kas dalībvalstij liedza nodot attiecīgās summas. Komisija vajadzības gadījumā sešu mēnešu laikā var nosūtīt attiecīgai dalībvalstij savus apsvērumus.

[..]”.

II – Pirmstiesas procedūra

24. Ar 2003. gada 26. jūnija vēstuli saskaņā ar Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 (14) 17. panta 2. punktu Portugāles iestādes lūdza Komisijai atbrīvojumu no pienākuma nodot tās rīcībā EUR 785 078,50 – noteikto maksājumu par cukura krājuma pārpalikumiem, par kuriem Regulā Nr. 579/86 noteiktajā termiņā netika sniegts eksporta apliecinājums. Portugāles Republika apgalvoja, ka parādniekam 1990. gada 25. oktobrī izdoto maksājuma rīkojumu Supremo Tribunal Administrativo [Augstākā administratīvā tiesa] bija atcēlusi ar 2002. gada 8. maija spriedumu (15), tāpēc attiecīgo summu nebija iespējams atgūt.

25. Komisija, lūgusi papildu informāciju, noraidīja pieteikumu, jo bija pagājuši vairāk nekā trīs gadi kopš dienas, kas parādu pirmoreiz bija iespējams iegrāmatot, un dienu, kad patiesībā uzsākta parāda vēlākas piedziņas procedūra. Otrkārt, uzskatīdama, ka pamatojumi maksājamās summas neatgūšanai nav piemērojami, Komisija pieprasīja Portugāles valsts iestādēm līdz 2004. gada 20. septembrim nodot tās rīcībā kopsummu EUR 785 078,50 apmērā.

26. Pēc ilgākas sarakstes Portugāles iestādes 2006. gada 31. janvāra vēstulē norādīja, ka Supremo Tribunal Administrativo savā spriedumā ir pamatojusies uz to, ka apstrīdētais maksājums nav uzskatāms par pašu resursiem un tādējādi Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkts neesot piemērojams, tāpēc Portugāles iestādes lūdza atstāt bez ievērības savu pieteikumu par atbrīvojumu.

27. Šo lūgumu Komisija noraidīja ar 2006. gada 28. jūlija vēstuli un atkārtoti pieprasīja Portugāles iestādēm nekavējoties nodot tās rīcībā strīdīgo summu. Atbilde netika saņemta nedz uz šo, nedz arī nākamo, 2007. gada 31. janvāra vēstulē izteikto pieprasījumu.

28. 2007. gada 23. oktobrī Komisija nosūtīja Portugāles iestādēm brīdinājuma vēstuli, kurā tā nepiekrita viedoklim, ka attiecīgie maksājumi nav pašu resursi, un norādīja, ka lai arī bez šaubām nevar neņemt vērā Supremo Tribunal Administrativo spriedumu, tas ir saistošs tikai attiecībās starp saimnieciskās darbības subjektu un valsts iestādēm.

29. Tā kā brīdinājuma vēstulē prasītais netika izpildīts, 2009. gada 2. februāra vēstulē Komisija valsts iestādēm nosūtīja argumentētu atzinumu un 2011. gada 28. oktobra vēstulē – papildu argumentētu atzinumu. Tā kā Portugāles Republika nemainīja savu nostāju, Komisija cēla šo prasību.

III – Komisijas prasība

30. Komisija pārmet, ka Portugāle, nenododot Savienībai kopsummu EUR 785 078,50 apmērā, kas atbilst maksājumam par neeksportētā cukura krājuma pārpalikumu, kas nav eksportēts pēc Portugāles pievienošanās Kopienām, nav izpildījusi EKL 10. pantā, Pievienošanās akta 254. pantā, Lēmuma 85/257 7. pantā, Regulas Nr. 579/86 4., 7. un 8. pantā, Regulas Nr. 1697/79 2. pantā un Regulas Nr. 1552/89 2., 11. un 17. pantā noteiktos pienākumus.

31. Komisija uzskata, ka pieprasītā summa ir Kopienu “pašu resursi” Lēmuma 85/257 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo tie ir ieņēmumi no “citiem maksājumiem, kas paredzēti cukura tirgu kopīgajā organizācijā”, kas izriet no īpašās kārtības, kas piemērojama Portugāles Republikai tās pievienošanās brīdī.

32. Komisija norāda, ka saskaņā ar Pievienošanās akta 254. pantu visi produktu krājumi, kas 1986. gada 1. martā bija brīvā apgrozībā Portugāles teritorijā un pārsniedza daudzumu, ko varēja uzskatīt par parasto pārejošo krājumu, Portugāles Republikai uz sava rēķina bija jāizņem no apgrozības atbilstoši Kopienu procedūrām, kuru noteikumi un termiņi ir noteikti Regulā Nr. 3771/85 un Regulā Nr. 579/86.

33. Komisija uzskata, ka ar pārpalikuma eksportu iespējami saistīto izmaksu summu iedabas ziņā nedrīkst sajaukt ar summu, kas valsts iestādēm bija jāiekasē tāpēc, ka pārpalikumus uzskata “par pārdotiem Kopienas iekšējā tirgū un ievestiem no trešām valstīm”, kā noteikts Regulas Nr. 579/86 preambulas sestajā apsvērumā. Šī otrā summa esot Kopienu pašu resursi, jo šo abu summu atšķirīgo iedabu Tiesa esot apstiprinājusi iepriekš minētā rīkojuma lietā William Hinton & Sons 57. punktā.

34. Attiecībā uz kavēšanos, ar kādu, pēc Komisijas domām, tika paziņots par apstrīdēto parādu, prasībā tiek apgalvots, ka bija pagājuši vairāk nekā trīs gadi kopš dienas, kad parādu pirmoreiz bija iespējams iegrāmatot (1987. gada 16. oktobri) un dienu, kad patiesībā uzsākta parāda vēlākas piedziņas procedūra (1990. gada 29. oktobri), tas nozīmē, ka bija pārsniegts Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punktā noteiktais noilguma termiņš, kā savā 2002. gada 8. maija spriedumā atzinusi Supremo Tribunal Administrativo , no kā a contrario izriet, ka par parādu bija iespējams paziņot savlaicīgi. Turklāt Komisija apgalvo, ka tās nostāju apstiprina Tiesas 2005. gada 15. novembra spriedums (16) .

35. Tādējādi Komisija lūdz spriedumā atzīt, ka Portugāles Republika nav izpildījusi EKL 10. pantā, Pievienošanās akta 254. pantā, Lēmuma 85/257 7. pantā, Regulas Nr. 579/86 4., 7. un 8. pantā, Regulas Nr. 1697/79 2. pantā un Regulas Nr. 1552/89 2., 11. un 17. pantā paredzētos pienākumus. Tā arī lūdz piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Tiesvedība Tiesā

36. Tiesa lūdza Komisiju un Portugāles Republiku tiesas sēdē izvirzāmajos argumentos īpašu uzmanību pievērst četriem jautājumiem: 1) Vai Regulas Nr. 3771/85 8. panta 3. punkta c) apakšpunktā minētā nodeva ir Kopienas pašu resurss? 2) Ja tā ir maksājums, kas paredzēts cukura tirgu kopīgajā organizācijā, vai tā ietilpst Regulas Nr. 1697/79 piemērošanas jomā? 3) Kas šādā gadījumā konkrēti sākas un beidzas Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais triju gadu periods? 4) Konkrēti no kura datuma līdz kuram datumam, pēc Komisijas domām, ilga laikposms, kurā Portugāles iestādes neesot rīkojušās pietiekami ātri, lai paziņotu par strīdīgo parādu.

37. Portugāles Republika nosūtīja atbildes rakstu, kurā jautājumā pa strīdīgās summas iedabu apgalvo, ka, ņemot vērā Komisijas šaubas par Regulas Nr. 1697/79 piemērojamību, Tiesa iepriekš minētajā rīkojumā lietā William Hinton & Sons ir nospriedusi, ka, lai šī regula būtu piemērojama, precēm jābūt deklarētām saskaņā ar Regulas Nr. 579/86 3. panta 2. punktu, ko noskaidrot bija Supremo Tribunal Administrativo ziņā. Pretējā gadījumā, kā tas izriet no minētā rīkojuma 38. punkta, valsts tiesai būtu jāpiemēro Portugāles likumi par atgūšanu.

38. Portugāles Republika uzskata, ka Supremo Tribunal Administrativo nav precizējusi, vai minētais nosacījums ir izpildīts, taču ir atzinusi, ka ir piemērojama Regula Nr. 1697/79, atsaucoties uz Reforma Aduaneira [Muitas reformas noteikumi] 98. pantu (17), kurā noteikts, ka tāda maksājuma vēlāku piedziņu, kas nav ne pašu resursi, ne atlikušie maksājumi, reglamentē spēkā esošais Kopienu regulējums.

39. Portugāles Republika uzskata, ka Supremo Tribunal Administrativo ir pieļāvusi kļūdu. Tomēr primāro konstitucionālu apsvērumu dēļ tai bija jāpilda 2002. gada 8. maija spriedums.

40. Portugāles Republika apgalvo, ka, tā kā Regulas Nr. 1150/2000 17. pants ir piemērojams tikai saistībā ar Kopienu pašu resursiem, tās sākotnējais lūgums par atbrīvojumu būtu jāatstāj bez ievērības.

41. Otrkārt, tā norāda, ka Regulas Nr. 579/86 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais maksājums Kopienu kopbudžetā 1987., 1988. un 1989. gadam nav iegrāmatots nevienā postenī, savukārt saskaņā ar 1977. gada 21. decembra Finanšu regulas (18) 4. pantu ieņēmumus var iekasēt, tikai iegrāmatojot kādā budžeta postenī. Tāpēc, pat ja tie arī būtu pašu resursi, to atgūšanai esot tiesiski šķēršļi.

42. Turklāt Portugāles Republika apgalvo, ka ieņēmumi, kas jākvalificē kā pašu resursi, ir norādīti Pievienošanās aktā un to vidū nav ieņēmumu, kas gūti no Regulas Nr. 579/86 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās summas.

43. Portugāles Republika apgalvo, ka jautājumu par šīs summas kvalificēšanu par nodevu Tiesa ir izskatījusi 2006. gada 26. oktobrī spriedumā Koninklijke Coöperatie Cosun /Komisija (19), un ka, ja tie būtu pašu resursi, tad tādu būtu arī nodokļi, ko iekasē saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 60/2004 (20) 6. panta 3. punktu un Regulas (EK) Nr. 1832/2006 (21) 12. panta 3. punktu, kas tomēr šādi netiek kvalificēti.

44. Tāpēc Portugāles Republika uzskata, ka strīdīgā summa ir pamatota, pirmkārt, ar Regulas Nr. 3771/85 8. panta 3. punkta c) apakšpunktu, un, otrkārt, ar Pievienošanās akta 254. pantu, uz kuriem ir izdarīta atsauce Regulas Nr. 579/86 preambulas pirmajā un otrajā apsvērumā.

45. Jautājumā par to, ka tā esot kavējusies paziņot par parādu, Portugāles Republika apgalvo, ka tās sākotnējais lūgums bija saistīts ar neiespējamību atgūt strīdīgo summu, jo Supremo Tribunal Administrativo aprēķinu bija pasludinājusi par spēkā neesošu. Šajā ziņā tā norāda, ka valsts iestādes par parādu uzzināja tikai 1990. gada 2. augustā un nespēja veikt tā vēlāku piedziņu līdz 1990. gada 9. oktobrim, kad tika konstatēts, ka attiecīgās sabiedrības iesniegtie dati bija nepareizi.

46. Ņemot vērā iepriekš minēto, Portugāles Republika lūdz Tiesai noraidīt prasību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

47. Lietas dalībnieku nostājas replikā un atbildē uz repliku būtībā palika nemainīgas.

V – Vērtējums

48. Galvenais jautājums šajā prasībā ir par maksājuma, kas Portugālei pēc pievienošanās bija jāmaksā par neeksportētā cukura krājuma pārpalikumu, juridisko iedabu.

49. Lai uz to atbildētu, ir jāaplūko tiesiskais regulējums, kas nosaka, kā jārīkojas ar šādu pārpalikumu.

A – Cukura pārpalikums Portugāles pievienošanās laikā

50. Saskaņā ar Pievienošanās aktu (254. pants) Portugālei bija pienākums uz sava rēķina izņemt no apgrozības “visus produktu krājumus, kas 1986. gada 1. martā [atradās] brīvā apgrozībā [tās] teritorijā un [pārsniedza] daudzumu, ko [varētu] uzskatīt par parasto pārejošo krājumu”. Tas nozīmē, pārpalikuma daudzumu vai pārpalikumu .

51. Lai īstenotu šīs prasības lauksaimniecības produktu jomā, Regulā Nr. 3771/85 tika paredzēti vispārīgi noteikumi par Pievienošanās akta 254. panta piemērošanu. Saskaņā ar šiem noteikumiem “par Portugāles teritorijā brīvā apgrozībā esošām precēm uzskata [..] preces [..], kas ir importētas Portugālē, attiecībā uz kurām Portugālē ir veiktas importa formalitātes un ir iekasēti maksājamie muitas nodokļi un maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību” (1. punkts).

52. Lai to īstenotu, Regulas Nr. 3771/85 8. pantā bija atsauce uz kārtību, kas noteikta ar regulu par eļļas un tauku tirgus kopīgo organizāciju un regulu par lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, nosakot, ka piemērošanas kārtībā varētu paredzēt “nodokļa iekasēšanu gadījumā, ja attiecīgā persona neievēro pārpalikuma produktu realizācijas kārtību”.

53. Saskaņā ar Regulas Nr. 3771/85 8. pantu tika pieņemta Regula Nr. 579/86 par noteikumiem sakarā ar cukura nozares produktu krājumiem 1986. gada 1. martā Spānijā un Portugālē. Atbilstīgās tiesību normas ir šādas:

a) Portugālei bija jāveic to cukura krājumu uzskaite, kas 1986. gada 1. martā bija brīvā apgrozībā tās teritorijā (3. panta 1. punkts). Tālab tiem, kam bija vairāk nekā 3000 kg cukura, tas bija jāpaziņo kompetentajām iestādēm līdz 1986. gada 13. martam (3. panta 2. punkts);

b) ja krājumi pārsniedz Portugālei saskaņā ar šīs pašas regulas 2. pantu atvēlētos, 4. pantā ir noteikts, ka Portugālei līdz 1987. gada 1. jūlijam jānodrošina pārpalikuma izvešana no Kopienas teritorijas;

c) apliecinājums par izvešanu bija jāsniedz līdz 1987. gada 1. septembrim, kā noteikts minētās regulas 5. panta 1. punktā;

d) ja šāds apliecinājums netiek sniegts, uzskatāms, ka pārpalikums ir laists apgrozībā Kopienas iekšējā tirgū (5. panta 2. punkts);

e) 7. pantā bija noteikts, ka par pārpalikumu, ko uzskata par laistu apgrozībā iekšējā tirgū, iekasē maksājumu apmērā, kas līdzvērtīgs ievedmuitas nodokļa apmēram, kas 1987. gada 30. jūnijā piemērojams attiecībā uz balto cukuru, palielinot vai samazinot pievienošanās kompensācijas summu, kas tajā pašā dienā Portugālē bija piemērojama baltajam cukuram.

54. Komisija uzskata, ka šis pēdējais minētais maksājums ir Kopienas “pašu resursi”. Portugāle to apstrīd ar, manuprāt, nepārliecinošiem argumentiem.

B – Jēdziens “pašu resurss”

55. Sākotnēji Kopienas finansējums bija dalībvalstu finanšu iemaksas. Tomēr jau Romas līgumā tika paredzēts izveidot pašu resursu sistēmu, ko galvenokārt veido kopējā muitas tarifa ieņēmumi (EEK līguma 201. pants).

56. Uz dalībvalstu iemaksām balstīta finansēšanas modeļa aizstāšana ar pašu resursu sistēmu tika veikta 1970. gadā (22), lai gan praksē abi modeļi tika izmantoti līdztekus līdz 1980. gadam. Arī pašreiz finanšu iemaksas tiek izmantotas kā sistēma dažu ārpusbudžeta instrumentu finansēšanai (23) . Tomēr uz pašu resursiem balstīta finansēšanas sistēma ir principa jautājums, jo tas ir Savienības savrupības u tiesībspējas priekšnosacījums.

57. Nevienā no līgumiem nav pašu resursu definīcijas. Komisija, lietojot doktrīnā neapstrīdētus terminus, tos ir definējusi kā “nodokļu ieņēmumus, kas reizi par visām reizēm ir nodoti Kopienas rīcībā, lai finansētu budžetu, uz kuru tai ir tiesības, tādējādi tai nav jāgaida valsts iestāžu lēmums” (24) .

58. Šos resursus veido šādi ieņēmumi: (25)

a) tā saucamie “tradicionālie pašu resursi vai pašu resursi pēc būtības”, proti, muitas nodokļi, lauksaimniecības nodevas un maksājumi, kurus ieviesušas Kopienas saistībā ar kopējo lauksaimniecības politiku (tostarp nodevas, kas paredzētas saskaņā ar kopējo tirgus organizāciju cukura nozarē);

b) procenti, kas piemērojami, pamatojoties uz vienotu PVN likmi;

c) “papildu resursi”, kurus nosaka, ņemot vērā valsts nacionālo kopienākumu (NKI).

59. Šiem ieņēmumiem jāpievieno nodokļu atskaitījumi no Savienības ierēdņu un citu darbinieku atalgojumiem un pabalstiem, ieņēmumi no administratīvās darbības vai iestāžu saimnieciskās darbības. Tomēr pašu resursu lielākā daļa ir iepriekš minētie ieņēmumi.

60. “Tradicionālie pašu resursi”, kas ir iekasēti dalībvalstī, jānogulda kontā, kuru Valsts kasē šim nolūkam ir atvērusi Komisija (26) . Stingri ņemot, tā kā Kopienai uz tiem ir īpašumtiesības ab origine , valstu budžetos tie nav jāiekļauj ne kā izdevumi, ne kā ieņēmumi. Tomēr praksē daudzas dalībvalstis tos iekļauj budžetā, lai arī allaž norādot kā ienākošos un izejošos maksājumus. Tomēr rodas iespaids, ka to maksāšana Kopienām ir atkarīga no valsts lēmuma, kas nav savienojams ar iedabu, kas piemīt šiem resursiem, uz kuriem tikai Savienībai ir īpašumtiesības.

C – Strīdīgā maksājuma juridiskā iedaba

61. Nošķiršu iemeslus, kas attiecīgi pamato minētā maksājuma kvalificēšanu par Savienības pašu resursiem vai arī par dalībvalstu resursiem, un paudīšu šajā jautājumā savu nostāju.

1) Iemesli, lai strīdīgo maksājumu kvalificētu kā “pašu resursu”

62. Sākotnēji maksājumi par cukura pārpalikumu tika uzskatīti par nodevām ar muitas nodokļiem līdzīgu iedarbību un tādējādi arī par “pašu resursiem”. Atsaucoties uz šiem maksājumiem, minētajā rīkojumā lietā William Hinton & Sons (27), tiek atkārtoti lietots termins “nodeva”.

63. Tomēr Portugāles Republika uzskata, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Koninklijke Coöperatie Cosun /Komisija Tiesa šo viedokli esot atmetusi. Atbalstot Vispārējās tiesas viedokli, Tiesa toreiz norādīja, ka tādu nodevu kā šajā lietā “iekasē nevis tāpēc, ka C cukura daudzums tika izvests ārpus Kopienas robežām, bet gan tāpēc, ka tas netika izvests atbilstoši noteiktajām prasībām un noteiktajā termiņā [..]”. (28) Manuprāt, izskatāmajā lietā šī atsauce ir apšaubāma, jo no tās izriet tikai tas, ka maksājums par neeksportētā cukura krājuma pārpalikumu nav ievedmuitas vai izvedmuitas nodoklis, bet no tās nevar secināt, ka [šis maksājums] nevar būt pašu resursi citu iemeslu dēļ.

64. Katrā ziņā Komisija kopš 2006. gada ir uzskatījusi, ka apstrīdētais maksājums ir kvalificējams kā “maksājums, kas paredzēts cukura tirgu kopīgajā organizācijā” Lēmuma 2000/597 2. panta izpratnē.

65. Pēc manām domām, ir grūti nepiekrist Komisijai, kaut gan Lēmuma 2000/597 2. panta formulējums ir pietiekami plašs, lai ietvertu strīdīgo nodevu. Tik un tā, lai arī saskaņā ar spriedumu lietā Koninklijke Coöperatie Cosun /Komisija tas patiešām nav gluži ievedmuitas vai izvedmuitas nodoklis, tomēr jākonstatē, ka saskaņā ar izskatāmajā lietā piemērojamo Savienības tiesisko regulējumu minētajam maksājumam ir šāda veida nodoklim līdzvērtīga funkcija .

66. Proti, kā norāda Komisija, Regulas Nr. 579/86 sestajā apsvērumā ir noteikts, ka “daudzums, kas pārsniedz pārejošos krājumus [..], kas nav izvests pirms noteiktā termiņa un tādējādi nav izņemts no apgrozības, ir jāuzskata par pārdotu Kopienas iekšējā tirgū un ievestu no trešām valstīm [..], šajos apstākļos ir pamatoti, ka tam uzliktais nodoklis ir līdzvērtīgs importa maksājumam, kas jāmaksā par attiecīgo produktu un kas ir spēkā dienā, kas ir noteikts kā galīgais izvešanas termiņš [..]” (29) .

67. Tātad minētais importa maksājums, kas ir līdzvērtīgs ievedmuitas nodoklim, diezgan droši var būt Savienības pašu resursi.

68. Pat ja iepriekš minētajam nepiekristu, manuprāt, būtu grūti arī noliegt, ka tas ir pašu resurss kā “maksājums, kas paredzēts cukura tirgu kopīgajā organizācijā” Lēmuma 2000/597 izpratnē.

69. Proti, minētās regulas preambulas astotajā apsvērumā ir noteikts, ka “lai izpildītu nozares tirgu labas pārvaldības prasības , ir jānosaka, ka jaunajām dalībvalstīm ir jāpaziņo precīzs savu krājumu apjoms un daudzumi, ko var uzskatīt par laistiem apgrozībā iekšējā tirgū” (30) . Tas jākonstatē tālab, lai noteiktu, vai Portugāle bija pārsniegusi daudzumu, kas tai tika atvēlēts Regulā Nr. 579/86, un, ja tā tas bija, Portugāles Republikai saskaņā ar regulas 4. pantu bija jānodrošina, ka pārpalikums līdz 1987. gada 1. janvārim tiek izvests no Kopienas teritorijas.

70. Tādējādi tas ir pasākums, kura mērķis ir nodrošināt cukura tirgus stabilitāti, novēršot izkropļojumus, ko, pievienojoties jaunajām dalībvalstīm, varētu izraisīt pārpalikuma daudzumu esamība. Ja pārpalikums netiktu izņemts no apgrozības, to eksportējot, rastos nelīdzsvarotība tirgū, tāpēc Regulas Nr. 579/86 mērķis ir to novērst, piemērojot nodevas, kas ir līdzvērtīgas ievedmuitas nodokļiem, kas būtu jāmaksā par importētajiem daudzumiem.

71. Turklāt Regula Nr. 579/86 acīmredzami atbilst Regulai (EEK) Nr. 2670/81 (31), kuras 3. panta 1. punktā ir noteikta iekasējamā summa par krājumiem, kas “tiktu izvesti no iekšējā tirgus ” (32), savukārt Regulas Nr. 579/86 7. panta 1. punktā ir atsauce uz “krājumiem, ko uzskata par laistiem apgrozībā iekšējā tirgū ” (33) . Tomēr nav saprotams, kāpēc Portugāle skaidri atzīst (34), ka saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. panta 1. punktu iekasētās summas ir ieņēmumi no “citiem maksājumiem, kas paredzēti cukura tirgu kopīgajā organizācijā” Lēmuma 85/257 2. panta izpratnē, bet nepiekrīt, ka to pašu var apgalvot par summām, kas iekasētas saskaņā ar Regulas Nr. 579/86 7. panta 1. punktu (35) .

72. Tāpēc, tā kā ir, pirmkārt, par nodevu, kurai ir ievedmuitas nodoklim līdzvērtīga funkcija, un, otrkārt, par pasākumu, kura mērķis ir nodrošināt labāku cukura tirgus pārvaldību, var pamatoti apgalvot, ka abos gadījumos attiecīgā nodeva ir pašu resursi. Tomēr jāiztirzā arī izklāstītie pretējie argumenti.

2) Iemesli, lai apstrīdēto maksājumu nekvalificētu kā “pašu resursu”

73. Kā norāda Komisija, līdzās Pievienošanās aktam viens no Regulas Nr. 579/86, ar kuru nosaka nosacījumus sakarā ar cukura nozares produktu krājumu, kas 1986. gada 1. martā ir Spānijā un Portugālē, papildu juridiskajiem pamatiem ir Regula Nr. 3771/85 par lauksaimniecības produktu krājumiem Portugālē. Protams, tas nenozīmē, ka Regulai Nr. 579/86 jāattiecas uz “maksājumu, kas paredzēts cukura tirgu kopīgajā organizācijā”, proti, pašu resursu Lēmuma 85/257 izpratnē. Turklāt šī Regula Nr. 579/86 ir tikai Regulas Nr. 3771/85 īstenošanas regula, kuras vienīgais juridiskais pamats ir Pievienošanās akts un nevis Regula 1785/81 par cukura tirgu kopīgu organizāciju (36) .

74. Manuprāt, iepriekš minēto apsvērumu dēļ apstrīdēto maksājumu nevar neuzskatīt par Kopienu pašu resursiem.

75. Kā minēts iepriekš (37), strīdīgā maksājuma mērķis ir nodrošināt līdzsvaru cukura tirgū, un tālab to paredzēts piemērot “saistībā ar cukura tirgu kopīgu organizāciju”. Neapšaubāmi, ka ar Regulu Nr. 1785/81 tiek nodrošināta “cukura tirgu kopīga organizācija”, kā uz to norāda tās nosaukums, bet tas nenozīmē, ka minētā regula ir obligāts juridiskais pamats šo tirgu darbībā piemērojamajām tiesību normām.

76. Patiesībā Lēmumā 85/257 ir atsauce uz “maksājumu, kas paredzēts cukura tirgu kopīgajā organizācijā”. Lai arī minētā organizācija ir noteikta Regulā Nr. 1785/81, tajā piemērojamie maksājumi var būt noteikti citās tiesību normās. Tas sakāms, piemēram, par Regulu Nr. 3771/85 par lauksaimniecības produktu krājumiem Portugālē.

77. Otrkārt, nevar neņemt vērā Pievienošanās aktā noteikto, kura 254. pantā ir noteikts, ka pārpalikums ir jāizņem no apgrozības “atbilstoši Kopienu procedūrām”, bet Regulas Nr. 3771/85 mērķis ir tieši izveidot šādas procedūras. Turklāt Pievienošanās akta 371. panta 1.punktā ir noteikts, ka “1970. gada 21. aprīļa lēmumu par dalībvalstu finanšu iemaksu aizstāšanu ar Kopienu pašu resursiem [..] piemēro saskaņā ar 372.–375. panta noteikumiem”. Atbilstoši 372. panta 1. punktam “1970. gada 21. aprīļa lēmuma 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajos ieņēmumos ar nosaukumu “lauksaimniecības maksājumi” ietilpst arī ieņēmumi no jebkuras summas, kas samaksāta par preču importu tirdzniecībā starp Portugāli un citām dalībvalstīm, kā arī starp Portugāli un trešām valstīm [..]” saskaņā ar 233.–345. pantu, 210. panta 3. punktu un 213. pantu” (38) .

78. Tādējādi jāsecina, ka pats Pievienošanās akts ir ne tikai pietiekams juridiskais pamats Regulai Nr. 3771/85 (un līdz ar to arī īstenošanas Regulai Nr. 579/86), bet pat pamats tam, lai apstrīdēto maksājumu uzskatītu par “pašu resursu” (ciktāl, kā tas tika minēts, tas ir ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgs maksājums).

79. Portugāles Republika izvirza vēl vienu argumentu pret strīdīgā maksājuma kvalifikāciju par pašu resursiem, pamatojoties uz to, ka attiecīgā nodeva nav iekļauta Savienības budžetā. Šajā ziņā jānorāda, ka nevar sajaukt pasākumus attiecībā uz budžetu, kurā ir definēti pašu resursi, no vienas puses, ar nodevām vai nodokļiem, kurus noteicis likumdevējs, īstenojot īpašas normatīvās pilnvaras, no otras puses (39) . Kā norāda Komisija, maksājamās summas iekasēšana nav atkarīga no iekļaušanas kādā Kopienas budžeta pozīcijā, bet ir pietiekami, ka to nosaka īpašā tiesību aktā, šajā gadījumā – Regulā Nr. 579/86. Turklāt Lēmuma 85/257 (kas attiecas uz pašu resursiem un pats par sevi ir budžeta tiesību akts) 7. pantā ir noteikts, ka dalībvalstīm šie resursi ir jānodod Komisijas rīcībā. Saikne ar budžetu šeit ir nepārprotama.

80. Visbeidzot Portugāles Republika apgalvo, ka, ja strīdīgā nodeva būtu pašu resursi, tādi būtu arī nodokļi, kas tiek iekasēti saskaņā ar Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktu un Regulas Nr. 1832/2006 12. panta 3. punktu (40), kas tomēr šādi netiek kvalificēti. Proti, abās tiesību normās ir noteikts, ka maksājumu par pārpalikumu iemaksā jauno dalībvalstu valsts budžetā. Tomēr Regulas Nr. 60/2004 7. pantā ir vēl šāds noteikums: ja nav sniegts apliecinājums par izņemšanu no tirgus, “jaunā dalībvalsts maksā summu, kas ir līdzvērtīga summai par neizņemto daudzumu [..], summu iemaksā Kopienu budžetā [ (41) ] [..], [kopsummu] ņem vērā, aprēķinot ražošanas nodevas 2004./2005. tirdzniecības gadam” (42) . Kā norāda Komisija, šeit ir runa tikai par nodevu iekasēšanas sistēmu divos posmos, kuras beigās vienmēr Kopienas budžetā tiek iemaksāti ieņēmumi.

81. Lai noslēgtu šo sadaļu par strīdīgā maksājuma juridisko iedabu, manuprāt, var minēt vēl vienu apstākli, kas apstiprina, ka minētais maksājums katrā ziņā ir jāuzskata par pašu resursu.

82. Runa ir par to, kas noteikts Tiesas rīkojumā lietā William Hinton & Sons , kas izdots saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tieši procedūrā, kurā Portugāles iestādes pieprasīja veikt maksājumu par neizvesto pārpalikumu. Ja šajā nolēmumā sākotnēji tika pieņemts, ka pieprasītā summa bija pašu resurss, tad, ņemot vērā tiesisko noteiktību un tiesisko paļāvību, bija jāizvairās atrisināt lietu, balstoties ne tikai uz atšķirīgu, bet gan pretēju pieņēmumu tam, kāds Tiesai bija sākotnēji. Tādējādi, lai arī, kā tika norādīts, ir notikušas izmaiņas judikatūrā pēc sprieduma lietā Koninklijke Coöperatie Cosun /Komisija pasludināšanas, tās varētu netikt ņemtas vērā.

83. Manuprāt, šo iemeslu dēļ pirmais starpposma secinājums ir, ka strīdīgā summa ir maksājums, kas jāuzskata par Savienības pašu resursu.

D – Regulas Nr. 1697/79 piemērojamība

84. Konstatējot, ka apstrīdētā nodeva ir pašu resurss, ir jānosaka, vai šajā gadījumā ir piemērojama Regula Nr. 1697/79, kura reglamentē ievedmuitas un izvedmuitas nodokļu atgūšanu un kurā ir noteikts, ka minētā atgūšana ir jāveic trīs gadu laikā.

85. Lai arī varētu rasties kādas šaubas par Regulas Nr. 1697/79 piemērojamību, – jo, kā sacīju, strīdīgo nodevu nevar uzskatīt par ievedmuitas nodokli –, tomēr, manuprāt, nevar apstrīdēt, ka tā ir pilnībā piemērojama izskatāmajā lietā. Pirmkārt, tāpēc, ka lietā William Hinton & Sons sākotnējais pieņēmums – kā tika norādīts – bija, ka šī nodeva ir nodoklis un tādējādi arī pašu resurss, Tiesa uzlika pienākumu Supremo Tribunal Administrativo noteikt, vai prece, uz kuru attiecās maksājums, ir vai nav deklarēta saskaņā ar Regulu Nr. 579/86, apgalvojot, ka pretējā gadījumā tai jāpiemēro nevis Regula Nr. 1697/79, bet gan valsts tiesību akti (43) . Otrkārt, un it īpaši tāpēc, ka pati Supremo Tribunal Administrativo 2002. gada 8. maija spriedumā (44) secināja, ka minētajā lietā šī regula bija piemērojama valsts tiesību aktos izdarītās norādes dēļ (45) .

86. Saistībā ar šo pēdējo apsvērumu jāpiebilst, ka nav nozīmes tam, ka Supremo Tribunal Administrativo , kā apgalvo Portugāles Republika, varēja pieļaut kļūdu, nolemjot, ka apstrīdētā nodeva nav pašu resurss. Pirmkārt, ir acīmredzami, ka beigu beigās šajā ziņā nozīme ir tikai Tiesas veiktajai juridiskajai kvalifikācijai. Otrkārt, noteicošais ir tas, ka Supremo Tribunal Administrativo katrā ziņā ir skaidri nospriedusi, ka šajā lietā piemērojamais tiesiskais regulējums bija tieši Regula Nr. 1697/79.

87. Tādējādi tam Regulas Nr. 1697/79 piemērojamībai šajā lietā nebūtu jābūt problemātiskai, jo šo jautājumu jau ir izspriedusi Supremo Tribunal Administrativo un netieši arī pati Tiesa. Šāds ir mans otrais starpposma secinājums.

E – Portugāles iestāžu rīcība

88. Visbeidzot, ņemot vērā, ka tas ir pašu resurss, kam piemērojama Regula Nr. 1697/79, vēl jāatbild uz jautājumu par to, vai Supremo Tribunal Administrativo nolēmuma par parāda noilguma termiņu un tādējādi neiespējamības nodot to Komisijas rīcībā pamatā ir Portugāles Republikas nolaidīga rīcību.

89. Komisija uzskata, ka strīdīgo parādu varēja pieprasīt kopš 1987. gada 16. oktobra, t.i., tā iegrāmatošanas dienas. Tāpēc saskaņā ar Regulas Nr. 1697/79 2. pantu noilguma termiņš tā pieprasīšanai beidzās pēc trīs gadiem, proti, 1990. gada 16. oktobrī. Tomēr Portugāles iestādes sāka rīkoties tikai 1990. gada 29. oktobrī, tādējādi, Komisijas ieskatā, tās pieļāvušas nolaidību, kuras dēļ Portugāles Republika nav izpildījusi savas saistības pret Savienību.

90. Atbildē uz repliku (46) Portugāles Republika savukārt apgalvo, ka strīdīgā parāda pieprasīšanas termiņš esot beidzies 1987. gada 1. septembrī, lai arī tiesas sēdē tā norādīja, ka tas beidzies 1987. gada 17. septembrī. Tiesvedības laikā tā apgalvoja, ka par parāda rašanos tā tik un tā esot uzzinājusi tikai 1990. gada 2. augustā un esot varējusi sākt tā atgūšanu tikai pēc 1990. gada 9. oktobra.

91. Portugāles Republikai vislabvēlīgākajā gadījumā un saskaņā ar Supremo Tribunal Administrativo spriedumu termiņš strīdīgā parāda atgūšanai nevarēja būt vēlāks par 1987. gada 16. oktobri, kad saskaņā ar valsts tiesas teikto tika reģistrēts maksājums, kas bija jāveic sabiedrībai parādniecei. Tātad saskaņā ar Regulas Nr. 1697/79 2. pantu, parāda prasījuma noilgums iestājās 1990. gada 16. oktobrī, taču procedūru nesaņemto maksājumu piedziņai Portugāles iestādes uzsāka tikai 1990. gada 29. oktobrī.

92. Komisija, atsaucoties tostarp uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, apgalvo, ka dalībvalstu pienākums ir noteikt Kopienu pašu resursu prasījumu, tiklīdz tās iestādes var aprēķināt summu. Pieņemot, ka šajā gadījumā, kā to apgalvo Portugāles Republika, to bija iespējams aprēķināt tikai 1990. gada 2. augustā, rodas jautājums, vai valsts iestādes ir darījušas visu saprātīgi nepieciešamo, lai varētu aprēķināt summu agrāk, lai, ievērojot visas tās atgūšanai vajadzīgās formalitātes, tas varētu tikt pieprasīts, kamēr vēl nebija beidzies Regulas Nr. 1697/79 2. pantā noteiktais trīs gadu noilguma termiņš, kā tas šoreiz arī noticis.

93. Saskaņā ar Portugāles iestāžu iesniegtajā atbildes rakstā (47) sniegto faktu izklāstu sabiedrība parādniece 1987. gada 30. oktobrī samaksāja kopumā EUR 552 511,20, ko ar 1987. gada 16. oktobra vēstuli bija pieprasījusi Funšalas muita. 1990. gada 26. jūnijā Funšalas muita pieprasīja sabiedrībai samaksāt vēl EUR 23 419,63, jo tā bija nepienācīgi piemērojusi atskaitījumu. Šī summa tika samaksāta 1991. gada 20. februārī. 1990. gada 26. septembrī tika pieprasīts veikt papildu PVN maksājumu un visbeidzot 1990. gada 25. oktobrī – šajā lietā aplūkoto summu, kas tika koriģēta 1990. gada 26. novembrī.

94. Jānorāda, ka par sākotnēji prasīto parādu sabiedrībai tika paziņots 1987. gada 16. oktobrī, un ka parāda summas koriģēšana ar palielinājumu, kas ir izskatāmā strīda priekšmets, tika veikta tikai 1990. gada 25. oktobrī, to atbilstoši atbildes rakstā (48) teiktajam pamatojot ar rezultātiem, kas iegūti pārbaudē, kuru bija licis veikt Pārtikas valsts sekretārs saistībā ar iespējamo nekonsekvenci, aprēķinot ievedmuitas nodokli, kas cukura turētājiem jāmaksā Madeiras autonomajā reģionā, un Instituto do Vinho da Madeira . Tomēr Portugāles Republika nav konkretizējusi datumu, kad tika veikta pārbaude, ne arī norādījusi dienu, kad tika atklāta attiecīgā nekonsekvence. Fakts ir tas, ka šīs pārbaudes rezultāti kļuva zināmi tikai trīs gadus pēc tam, kad Funšalas muita pieprasīja parādniecei sabiedrībai veikt pieprasīto maksājumu.

95. Kā varēja konstatēt tiesas sēdē, cukura pārpalikuma turētāju skaits Madeiras autonomajā reģionā nebija tik liels, ka būtu neiespējami vai ļoti sarežģīti veikt minimālas pārbaudes saistībā ar deklarētā pārpalikuma daudzumu. Katrā ziņā Portugāles Republika nav pierādījusi pretējo, tāpēc, manuprāt, trīs gadu laikposms no maksājumu veikšanas līdz valsts iestāžu darbībai, veicot pārbaudi, nav attaisnojams, tāpēc tas pierāda rūpības trūkumu, kuras sekas ir Komisijas pārmestā pienākuma neizpilde, kam kā pēdējam starpsecinājumam varu tikai piekrist.

VI – Par tiesāšanās izdevumiem

96. Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 1. punktu un 138. pantu 1. punktu ierosinu Tiesai piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VII – Secinājumi

97. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai lemt šādi:

– atzīt, ka Portugāles Republika, nenododot Komisijas rīcībā summu EUR 785 078,50 apmērā kas atbilst maksājumam par cukura krājuma pārpalikumu, kas nav eksportēts pēc pievienošanās Kopienām, nav izpildījusi EKL 10. pantā, Pievienošanās akta 254. pantā, Lēmuma 85/257/EEK, Euratom 7. pantā, Regulas (EEK) Nr. 579/86 4., 7. un 8. pantā, Regulas (EEK) Nr. 1697/79 2. pantā un Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 2., 11. un 17. pantā paredzētos pienākumus;

– piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

(1) .

(2) – OV 1985, L 302, 23. lpp. Turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”.

(3) – Padomes 1985. gada 7. maija lēmums par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 128, 15. lpp.).

(4) – Padomes 1979. gada 24. jūlija regula par tāda ievedmuitas nodokļa vai izvedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu, kas nav pieprasīts no nodevu maksātāja, par precēm, kas deklarētas saskaņā ar muitas procedūru, kas ietver pienākumu maksāt šos nodokļus (OV L 197, 1. lpp.).

(5) – Padomes 1985. gada 20. decembra regula par lauksaimniecības produktu krājumiem Portugālē (OV L 362, 21. lpp.).

(6) – OV L 172, 3025. lpp.

(7) – Komisijas 1986. gada 28. februāra regula, ar kuru nosaka nosacījumus sakarā ar cukura nozares produktu krājumu, kas 1986. gada 1. martā ir Spānijā un Portugālē (OV L 57, 21. lpp.).

(8) – Komisijas 1986. gada 31. oktobra Regulā (EEK) Nr. 3332/86, ar kuru groza Regulu (EEK) Nr. 579/86, ar ko nosaka noteikumus attiecībā uz cukura nozares produktu krājumiem, kas 1986. gada 1. martā ir Spānijā un Portugālē (OV L 306, 37. lpp.), Portugālei noteiktais termiņš tika mainīts uz 1987. gada 1. jūliju.

(9) – Arī Regulā Nr. 3332/86 Portugālei noteiktais termiņš ir 1987. gada 1. jūlijs.

(10) – Regulā Nr. 3332/86 Portugālei noteiktais termiņš ir 1987. gada 1. septembris.

(11) – Komisijas 1980. gada 3. decembra regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus kopējus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot importa un eksporta licenču un iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikātu sistēmu lauksaimniecības produktiem (OV L 338, 1. lpp.).

(12) – Regulā Nr. 3332/86 noteiktais termiņš Portugālei bija 1987. gada 30. jūnijs.

(13) – 1989. gada 29. maija regula, ar ko piemēro Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.).

(14) – Padomes 2000. gada 22. maija regula, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.).

(15) – Tiesvedības gaitā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, tika uzdots prejudiciālais jautājums, par kuru ir izdots 2001. gada 11. oktobra rīkojums lietā C‑30/00 William Hinton & Sons ( Recueil , I‑7511. lpp.).

(16) – Spriedums lietā C‑392/02 Komisija/Dānija ( Recueil , I‑9811. lpp.), 60., 63., 67. un 68. punkts.

(17) – Apstiprināti ar 1965. gada 27. aprīļa Dekrētlikumu Nr. 46311.

(18) – OV L 356, 1. lpp.

(19) – Lieta C‑68/05 P (Krājums, I‑10367. lpp.).

(20) – 2004. gada 14. janvāra regula, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas Republikas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos (OV L 9, 8. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 3. nod., 42. sēj., 125. lpp.).

(21) – Komisijas 2006. gada 13. decembra regula, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos (OV L 354, 8. lpp.).

(22) – Padomes 1970. gada 21. aprīļa Lēmums 70/243/EOTK, EEK, Euratom (OV L 94, 12. lpp.).

(23) – Piemēram, Eiropas Attīstības fondu (EAF), kas ir izveidojies, pamatojoties uz kādu 2000. gada 23. jūnijā noslēgtu sadarbības [partnerattiecību] nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstu grupas locekļiem, no otras puses. Ar finanšu iemaksām var finansēt arī konkrētas zinātniskās izpētes programmas [18. panta 1. punkta a) apakšpunkts Finanšu regulā, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (Padomes 2002. gada 25. jūnija Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002), OV L 248, 1. lpp.)].

(24) – Eiropas Komisija, Las finanzas públicas de la Unión Europea , Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojs, Luksemburga, 2002, 108. lpp.

(25) – Šāda struktūra ir saglabāta kopš 1970. gada secīgos lēmumos par pašu resursiem. Nesen ir izdots Padomes 2007. gada 7. jūnija Lēmums 2007/436/EK, Euratom (OV L 163, 17. lpp.). Par pašu resursu sistēmas izveidi skat. it īpaši Waldhoff, Ch., “Art. 311 (3)”, no: Calliess, Ch. un Ruffert, M. (eds.), EUV/AEUV Kommentar , 4. izd., izdevniecība C. H. Beck , Minhene, 2011.

(26) – Maksājums jāveic nākamajā mēnesī pēc “prasījuma noteikšanas”. Prasījums ir “noteikts” brīdī, kad dalībvalsts kompetentā iestāde konstatē attiecīgo parādu. Faktiski Savienība ir atkarīga no valstu ieņēmumu dienestiem.

(27) – Ko, kā jau minēts, Supremo Tribunal Administrativo pieņēmusi lietā, kurā atzīts cukura pārpalikuma turētāja parāda noilgums.

(28) – Spriedums lietā Koninklijke Coöperatie Cosun /Komisija, 41. punkts.

(29) – Mans izcēlums.

(30) – Mans izcēlums.

(31) – Komisijas 1981. gada 14. septembra regula, ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus attiecībā uz cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu (OV L 262, 14. lpp.).

(32) – Mans izcēlums.

(33) – Mans izcēlums.

(34) – Tās atbildes uz repliku 2. punkts.

(35) – Lai pamatotu savu atšķirīgo nostāju, atbildes uz repliku 3. punktā Portugāle atsaucas uz atbildi uz Komisijas argumentēto atzinumu. Tomēr šajā atbildē nav nevienas atsauces uz Regulu Nr. 2670/81.

(36) – OV L 177, 4. lpp.

(37) – 69. un 70. punkts.

(38) – Mans izcēlums.

(39) – Skat. 2013. gada 21. februāra rīkojumu lietā C‑154/12 Isera & Scaldi Sugar u.c., 31. punkts un tajā minētā judikatūra. Inghelram, J., komentārs par LESD 310. pantu, no: Lenz, C.‑O, un Borchardt, K.‑D., EU-Verträge Kommentar , Bundesanzeiger Verlag , 6. izd., Ķelne, 2013.

(40) – Abas regulas ir minētas iepriekš un ar tām nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar pievienošanos 2004. un 2007. gadā.

(41) – Mans izcēlums.

(42) – Tas pats ir noteikts Regulas Nr. 1832/2006 13. pantā.

(43) – Rīkojums lietā William Hinton & Sons , 38. punkts.

(44) – Komisijas prasībai pievienotās kopijas 15. lpp.

(45) – Konkrēti, Muitas reformas 98. pants.

(46) – 34. un 35. punkts.

(47) – 6.–12. punkts.

(48) – 9. un 10. punkts.