EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(plēnums)

2010. gada 13. janvārī ( )

Civildienests – Ierēdņi – Prasība atcelt tiesību aktu – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas – Prasība sakarā ar atbildību – Pieņemamība – Privilēģijas un imunitāte – Imunitātes pret tiesvedību atņemšana – OLAF izmeklēšanas konfidencialitāte – Izmeklēšanas un disciplinārlietu biroja [IDOC] izmeklēšana – Piekļuve medicīniska rakstura dokumentiem – Piekļuve personas lietai – Disciplinārlieta – Saprātīgs termiņš

Apvienotās lietas F-124/05 un F-96/06

par prasībām, ko atbilstoši EKL 236. pantam un EAEKL 152. pantam cēla

A, bijušais Eiropas Komisijas ierēdnis, ar dzīvesvietu Porvāndrā [Port-Vendres] (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja B. Kambjē [B. Cambier] un L. Kambjē [L. Cambier], avocats, pēc tam B. Kambjē, L. Kambjē un R. Borns [R. Born], avocats, pēc tam B. Kambjē un A. Paternostre [A. Paternostre], avocats,

prasītājs lietā F-124/05,

G, bijušais Eiropas Komisijas ierēdnis, ar dzīvesvietu Porvāndrā (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja B. Kambjē un L. Kambjē, avocats, pēc tam B. Kambjē, L. Kambjē un R. Borns, avocats, pēc tam B. Kambjē un A. Paternostre, avocats,

prasītājs lietā F-96/06,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall] un V. Džoriss [V. Joris], pārstāvji, kuriem palīdz D. Velbruks [D. Waelbroeck], advokāts,

atbildētāja.

CIVILDIENESTA TIESA (plēnums)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs P. Mahonijs [P. Mahoney] (referents), palātas priekšsēdētājs S. Žervazonī [S. Gervasoni], tiesneši H. Krepels [H. Kreppel], H. Tagars [H. Tagaras] un Š. Van Rapenbušs [S. Van Raepenbusch],

sekretāre V. Hakenberga [W. Hakenberg],

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 1. aprīļa tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 16. decembrī un reģistrēts ar lietas numuru F-124/05, prasītājs lūdz, pirmkārt, atcelt tostarp Komisijas 2005. gada 28. februāra lēmumu, ar kuru noraidīts viņa 2004. gada 22. oktobra lūgums izbeigt disciplinārlietu, kas pret viņu ierosināta ar 2004. gada 16. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums” jeb “lēmums, ar kuru atteikts izbeigt disciplinārlietu”), un, otrkārt, piespriest Komisijai atlīdzināt viņam zaudējumus.

2 Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā nonācis 2006. gada 10. augustā faksa sūtījuma formā (oriģināls iesniegts 17. augustā) un reģistrēts ar lietas numuru F-96/06, tas pats prasītājs lūdz piespriest Komisijai atlīdzināt viņam zaudējumus sakarā ar vairākiem pārkāpumiem, kurus esot pieļāvusi Komisija.

Atbilstošās tiesību normas

I – Normas attiecībā uz privilēģijām un imunitāti

3 1965. gada 8. aprīļa Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, kas pievienots Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi (OV 1967, 152, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Protokols par privilēģijām un imunitāti” jeb “Protokols”), 12. pantā ir noteikts:

“Neatkarīgi no pilsonības Kopienu ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem visās dalībvalstīs:

a) saskaņā ar Līgumu noteikumiem, kas, no vienas puses, attiecas uz ierēdņu un pārējo darbinieku atbildību attiecībā pret Kopienām un, no otras puses, uz Tiesas jurisdikciju domstarpībās starp Kopienām un tās ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem, ir imunitāte pret tiesvedību saistībā ar darbībām, ko viņi veikuši, pildot amata pienākumus, tostarp viņu teikto vai rakstīto. Šī imunitāte saglabājas arī tad, kad viņi beiguši pildīt amata pienākumus;

b) [..].”

4 Saskaņā ar Protokola par privilēģijām un imunitāti 18. pantu:

“Privilēģijas, imunitāti un atvieglojumus Kopienu ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem piešķir vienīgi Kopienu interesēs.

Jebkurai Kopienu iestādei ir jāatņem ierēdnim vai darbiniekam piešķirtā imunitāte, ja šī iestāde uzskata, ka šādas imunitātes atņemšana nav pretrunā Kopienu interesēm.”

5 Protokola par privilēģijām un imunitāti 19. pantā ir paredzēts:

“Lai piemērotu šo Protokolu, Kopienu iestādes sadarbojas ar attiecīgo dalībvalstu atbildīgajām iestādēm.”

6 Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 23. panta pirmās daļas pirmajā teikumā ir atgādināts, ka privilēģijas un imunitāte ierēdņiem ir piešķirtas vienīgi Kopienu interesēs.

II – Normas attiecībā uz izmeklēšanu krāpšanas apkarošanas jomā

7 Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Regulas (EK) Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) (OV L 136, 1. lpp.), preambulas 10. apsvērumā ir noteikts:

“Tā kā šī izmeklēšana jāveic saskaņā ar Līgumu, un jo īpaši saskaņā ar Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, ievērojot Civildienesta noteikumus [..] un pilnībā ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības, īpaši taisnīguma principu, ievērojot iesaistīto personu tiesības izteikt savus uzskatus par faktiem, kas uz tām attiecas, un ievērojot principu, ka izmeklēšanas secinājumi var pamatoties vienīgi uz elementiem, kam ir pierādījumu vērtība [..].”

8 Regulas Nr. 1073/1999 8. panta 2. punktā ir paredzēts:

“Neatkarīgi no tā, kādā formā veikta iekšējā izmeklēšana, tajā nodotā vai iegūtā informācija [Iekšējā izmeklēšanā nodotā vai iegūtā informācija neatkarīgi no tās formas] ir profesionāls noslēpums, un to aizsargā noteikumi, kas attiecas uz Eiropas Kopienu iestādēm.

Šādu informāciju var darīt zināmu tikai tām personām Eiropas Kopienu vai dalībvalstu iestādēs, kurām šī informācija jāzina amata pienākumu veikšanai, un to var izmantot tikai tam, lai novērstu krāpšanu, korupciju vai kādu citu nelikumīgu darbību.”

III – Normas attiecībā uz disciplinārlietām

9 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu – redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim, – 88. panta piekto daļu, ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tādiem pašiem nodarījumiem, kas bija pamats disciplinārlietas uzsākšanai, galīgo lēmumu pieņem tikai pēc tam, kad tiesa, kas izskata lietu, ir pieņēmusi galīgo spriedumu.

10 Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ir pārņemti Civildienesta noteikumu – redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim, – 88. panta piektās daļas noteikumi.

11 Komisijas 2004. gada 28. aprīļa Lēmuma, ar ko nosaka vispārīgos administratīvo izmeklēšanu un disciplinārlietu norises īstenošanas noteikumus (turpmāk tekstā – “VĪN attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu un disciplinārlietām”), 1. panta 1. punktā, kurā šajā ziņā ir pārņemts Komisijas 2002. gada 19. februāra Lēmums C(2002) 540, ir paredzēts, ka tiek izveidots Izmeklēšanas un disciplinārlietu birojs (IDOC).

12 VĪN attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu un disciplinārlietām 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

“1. IDOC veic administratīvo izmeklēšanu. Šajos noteikumos termins “administratīvā izmeklēšana” ietver visas darbības, ko veic pilnvarotais ierēdnis nolūkā noskaidrot faktus un, attiecīgā gadījumā, noteikt, vai ir pieļauta Komisijas ierēdņiem paredzēto pienākumu neizpilde.

[..]

2. IDOC var tikt uzdots veikt citas izmeklēšanas, kuru mērķis ir pārbaudīt atsevišķus faktus, tostarp Civildienesta noteikumu 24., 73. un 90. panta ietvaros.”

IV – Normas attiecībā uz arodslimību un nelaimes gadījumu risku apdrošināšanu

13 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. panta 1. un 2. punktu:

“1. Ierēdņa risks saslimt ar profesionālajām slimībām [arodslimībām] un negadījumu risks ir apdrošināts no dienesta uzsākšanas datuma saskaņā ar Kopienu iestāžu kopēju vienošanos, apspriežoties ar Civildienesta noteikumu komiteju. [..]

2. Maksājamie pabalsti ir šādi:

a) [..]

b) pilnīgas pastāvīgas invaliditātes gadījumā:

tāds vienreizējs maksājums ierēdnim, kas vienāds ar astoņkārtīgu viņa gada pamatalgu, ko aprēķina, pamatojoties uz mēneša saņemtās algas apmēru 12 mēnešus pirms nelaimes gadījuma;

c) daļējas pastāvīgas invaliditātes gadījumā:

tāds maksājums ierēdnim, kas ir daļa no b) apakšpunktā paredzētās summas, kuru aprēķina pēc algu skalas, kas paredzēta 1. panta noteikumos.

[..]”

14 2005. gada 13. decembrī Kopienu iestādes pieņēma Kopējos noteikumus par Eiropas Kopienu ierēdņu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību risku, kas stājās spēkā 2006. gada 1. janvārī (turpmāk tekstā – “Noteikumi par apdrošināšanu” vai “Jaunie noteikumi par apdrošināšanu”). Pirms šī datuma bija piemērojami Kopējie noteikumi par Eiropas Kopienu ierēdņu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību risku, kas pēdējo reizi bija grozīti 1997. gada 18. jūlijā (turpmāk tekstā – “Agrākie noteikumi par apdrošināšanu”).

15 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 30. pantā ir paredzēti šādi pārejas noteikumi:

“[Agrākie noteikumi par apdrošināšanu] tiek atcelti.

Tomēr tie ir piemērojami attiecībā uz jebkuru lēmuma projektu, kas pieņemts saskaņā ar 20. panta 1. punktu pirms 2006. gada 1. janvāra [..].”

16 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 2. panta 1. punktā nelaimes gadījums ir definēts kā jebkurš pēkšņs notikums, kas radījis kaitējumu apdrošinātās personas fiziskajai vai psihiskajai integritātei un kura cēlonis vai viens no cēloņiem ir ārpus cietušās personas organisma. Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 2. panta 1. punktā nelaimes gadījums ir definēts kā jebkurš ārējs un pēkšņs vai vardarbīgs, vai neparasts notikums vai faktors, kas radījis kaitējumu ierēdņa fiziskajai vai psihiskajai integritātei.

17 Saskaņā ar Jauno noteikumu par apdrošināšanu 11. panta 1. punktu pilnīga vai daļēja pastāvīga invaliditāte tiek noteikta atkarībā no kaitējuma fiziskajai un psihiskajai integritātei (turpmāk tekstā – “KFPI”), kas noteikts, pamatojoties uz minētajiem noteikumiem pielikumā pievienoto Eiropas novērtējuma skalu, ko izmanto medicīniskiem nolūkiem, nosakot kaitējumu fiziskajai un psihiskajai integritātei.

18 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 11. panta 2. punktā ir paredzēts, ka apdrošinātās personas pilnīgas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas radusies nelaimes gadījuma vai arodslimības dēļ, KFPI ir 100 % apmērā, un apdrošinātajai personai tiek izmaksāta Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā summa. Saskaņā ar Jauno noteikumu par apdrošināšanu 11. panta 3. punktu apdrošinātās personas daļējas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas radusies nelaimes gadījuma vai arodslimības dēļ, apdrošinātajai personai tiek izmaksāta Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā summa, kas noteikta atkarībā no KFPI Eiropas novērtējuma skalā norādītajām likmēm.

19 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 15. pantā ir paredzēts, ka ierēdnim, kas cietis nelaimes gadījumā, vai viņa tiesību pārņēmējiem ir jāpaziņo par nelaimes gadījumu iestādes, kurā ir apdrošināta attiecīgā persona, administrācijai. Paziņojumā par nelaimes gadījumu detalizēti ir jānorāda nelaimes gadījuma diena un laiks, cēloņi un apstākļi, kā arī liecinieku un iespējami atbildīgo trešo personu uzvārdi. Tam ir jāpievieno medicīniskā izziņa, kurā norādīts veselības bojājumu raksturs un nelaimes gadījuma iespējamās sekas. Medicīniskā izziņa ir jāsagatavo desmit darba dienu laikā pēc dienas, kurā noticis nelaimes gadījums. Šajā normā būtībā ir pārņemts Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 16. panta teksts.

20 Saskaņā ar Jauno noteikumu par apdrošināšanu 16. panta 1. punkta pirmās daļas pirmo teikumu ierēdnim, kurš lūdz piemērot minētos noteikumus arodslimības dēļ, ir jāiesniedz paziņojums administrācijai saprātīgā termiņā pēc slimības sākuma vai pirmā medicīniska rakstura atzinuma datuma. Šajā normā ir pārņemts Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 17. panta 1. punkta pirmās daļas pirmā teikuma teksts.

21 Atbilstoši Jauno noteikumu par apdrošināšanu 16. panta 2. punktam administrācija veic izmeklēšanu, lai iegūtu jebkādu informāciju, kas ļauj noteikt slimības raksturu, tās rašanos profesionālās darbības dēļ, kā arī slimības rašanās apstākļus. Šajā normā ir pārņemts Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 17. panta 2. punkta pirmās daļas teksts.

22 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 18. pantā ir paredzēts, ka lēmumus par notikuma atzīšanu par nelaimes gadījumu vai slimību atzīšanu par radušos profesionālās darbības dēļ, kā arī lēmumus par pastāvīgās invaliditātes pakāpes noteikšanu pieņem iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “IIN”) saskaņā ar šo noteikumu 20. pantā paredzēto procedūru, pamatojoties uz slēdzienu, ko sagatavojis iestādes norīkots ārsts vai ārsti, un, ja apdrošinātā persona to pieprasa, pēc apspriešanās ar minēto noteikumu 22. pantā paredzēto ārstu komisiju. Šajā normā būtībā ir pārņemts Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 19. panta teksts.

23 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 20. pantā ir paredzēts:

“1. Pirms lēmuma pieņemšanas saskaņā ar 18. pantu IIN paziņo apdrošinātajai personai vai tās tiesību pārņēmējiem lēmuma projektu, kam pievienots iestādes norīkotā ārsta vai ārstu slēdziens. Apdrošinātā persona vai tās tiesību pārņēmēji var lūgt, lai viņu izraudzītajam ārstam tiek nosūtīts pilns medicīniskais atzinums vai ka viņiem tiek paziņots šis atzinums.

2. Apdrošinātā persona vai tās tiesību pārņēmēji sešdesmit dienu laikā var lūgt, lai 22. pantā paredzētā ārstu komisija sniedz savu atzinumu. Lūgumā par lietas nodošanu ārstu komisijai ir jānorāda ārsta, kurš pārstāv apdrošināto personu vai tās tiesību pārņēmējus, uzvārds un jāpievieno šī ārsta ziņojums, kurā precizēti strīdīgie medicīniska rakstura jautājumi saistībā ar ārsta vai ārstu, kurus iestāde norīkojusi, piemērojot šo noteikumu normas, viedokli.

3. Ja šī termiņa beigās nav saņemts neviens lūgums par konsultēšanos ar ārstu komisiju, [IIN] pieņem lēmumu saskaņā ar paziņoto projektu.”

24 Saskaņā ar Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 21. pantu ierēdnis var lūgt, lai viņa izraudzītajam ārstam tiek nosūtīts pilns medicīniskais atzinums. Savukārt atšķirībā no Jauno noteikumu par apdrošināšanu 20. panta Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 21. pantā ierēdnim nebija paredzēta iespēja lūgt, lai viņam tieši paziņo medicīnisko atzinumu.

25 Jauno noteikumu par apdrošināšanu 22. panta 1. punktā, kurā būtībā ir pārņemts Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 23. panta 1. punkta teksts attiecībā uz ārstu komisijas sastāvu, ir paredzēts:

“1. Ārstu komisijas sastāvā ir trīs šādi nozīmēti ārsti:

– pirmo ārstu nozīmē apdrošinātā persona vai tās tiesību pārņēmēji,

– otro ārstu nozīmē [IIN],

– trešo ārstu, savstarpēji vienojoties, nozīmē pārējie divi nozīmētie ārsti.

[..]”

26 Visbeidzot saskaņā ar Jauno noteikumu par apdrošināšanu 19. panta 3. punktu:

“Lēmumu par invaliditātes pakāpes noteikšanu pieņem pēc apdrošinātās personas veselības bojājumu izārstēšanas. Nelaimes gadījuma vai arodslimības sekas ir izārstētas, ja šīs sekas ir stabilizējušās vai ja tās ļoti lēni vai ļoti ierobežotā veidā samazinās. [..]

Ja pēc medicīniskās aprūpes izbeigšanas vēl joprojām nevar galīgi noteikt invaliditātes pakāpi, 18. pantā paredzētajā ārsta vai ārstu atzinumā vai, attiecīgā gadījumā, 22. pantā paredzētajā ārstu komisijas atzinumā ir jāprecizē vēlākais datums, kurā ir atkārtoti jāizvērtē apdrošinātās personas lieta.”

V – Normas par pabalstiem, ko saņem invaliditātes gadījumā

A – Civildienesta noteikumi

27 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. pantu ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komisija atklāj, ka viņam piemērojami 78. panta noteikumi, automātiski dodas pensijā tā mēneša pēdējā dienā, kurā IIN atzīst viņa pastāvīgo nespēju veikt savus pienākumus.

28 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 59. panta 4. punktu IIN lietu par ierēdni, kura slimības atvaļinājumi triju gadu laikā kopā pārsniedz divpadsmit mēnešus, var iesniegt Invaliditātes komisijai.

29 Civildienesta noteikumu 78. panta pirmajā daļā ir noteikts:

“Ierēdnis [..] ir tiesīgs uz invaliditātes pabalstu kopējas [pilnīgas] pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā funkciju grupā.”

30 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. panta trešo daļu invaliditātes pabalsts ir noteikts 70 % apmērā no ierēdņa pēdējās pamatalgas.

31 Civildienesta noteikumu 78. panta ceturtajā daļā ir precizēts, ka invaliditātes pabalstam piemēro iemaksas pensiju programmā, ko aprēķina pēc šā pabalsta.

32 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. panta piekto daļu, ja invaliditāti izraisījusi arodslimība, iemaksas pensiju programmā, no kurām maksājams invaliditātes pabalsts, pilnā apmērā maksā no iestādes budžeta.

33 Atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta 1. punktam:

“Ievērojot 1. panta 1. punkta noteikumus, ierēdnis, kuram vēl nav 65 gadu un kuru laikā, kad tas iegūst pensijas tiesības, Invaliditātes komiteja [komisija] atzīst par pilnīgi un pastāvīgi darba spējas zaudējušu, un invaliditātes dēļ tas nespēj veikt pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā, un kuram tādēļ ir jāpārtrauc dienesta attiecības ar Kopienām, ir tiesīgs visu šādas darbnespējas laiku saņemt invaliditātes pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu.”

B – Civildienesta noteikumi redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim

34 Civildienesta noteikumu 53. pants redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim, ir identisks Civildienesta noteikumu 53. pantam.

35 Civildienesta noteikumu 78. panta pirmajā daļā redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim, bija paredzēts:

“Ierēdnis [..] ir tiesīgs uz invaliditātes pensiju kopējas [pilnīgas] pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā.”

36 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. panta otro daļu redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim, ja invaliditāti izraisījusi arodslimība, invaliditātes pensija ir noteikta 70 % apmērā no ierēdņa pēdējās pamatalgas.

37 Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. panta trešo daļu redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2004. gada 30. aprīlim, ja invaliditātei ir kāds cits, nevis šī panta otrajā daļā minētais iemesls, tad invaliditātes pensija ir vienāda ar izdienas pensiju, ko ierēdnis būtu bijis tiesīgs saņemt 65 gadu vecumā, ja tas līdz minētajam vecumam būtu turpinājis strādāt.

VI – Normas attiecībā uz personas lietu

38 Atbilstoši Civildienesta noteikumu 26. pantam:

“Ierēdņa personīgajā [personas] lietā jābūt:

a) visiem dokumentiem, kas apliecina tā administratīvo statusu, un visiem ziņojumiem, kas attiecas uz tā spējām, efektivitāti un rīcību [uzvedību];

b) ierēdņa atsauksmēm par minētajiem dokumentiem.

Dokumentiem jābūt reģistrētiem, numurētiem un iešūtiem lietā kārtas numuru secībā; a) apakšpunktā minētos dokumentus iestāde nedrīkst izmantot vai citēt [atsaukties uz tiem] pret ierēdni, ja par tiem ierēdnim nav zināms pirms reģistrēšanas.

Paziņojumu ierēdnim par jebkuru dokumentu apstiprina ar tā parakstu vai, ja tā nav, ar ierakstītu vēstuli uz pēdējo adresi, kuru ierēdnis darījis zināmu.

[..]

Katram ierēdnim var būt tikai viena personīgā [personas] lieta.

Ierēdnim ir tiesības, arī pēc aiziešanas no dienesta, iepazīties ar visiem savā personīgajā [personas] lietā esošajiem dokumentiem un iegūt to kopijas.

Personīgā [personas] lieta ir konfidenciāla un ar to var iepazīties tikai administrācijas birojā vai drošos elektroniskajos saziņas līdzekļos. Tomēr to var nosūtīt [Eiropas Savienības] Tiesai, ja pret [saistībā ar] ierēdni iesniegta prasība.”

39 Civildienesta noteikumu 26.a pants ir formulēts šādi:

“Ierēdņiem ir tiesības iepazīties ar savu medicīnas [medicīnisko] lietu saskaņā ar iestāžu noteikto kārtību.”

VII – Normas par publisko piekļuvi dokumentiem

40 Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) 4. panta 2. punktā ir paredzēts:

“Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:

– [..]

– pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem,

ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta [attaisnota] ar sevišķām sabiedrības interesēm.”

Tiesvedības rašanās fakti

41 Prasītājs ir bijušais AD 15 pakāpes ierēdnis. Pēc darba uzsākšanas Komisijā 1979. gadā viņš šajā iestādē strādāja dažādos amatos.

42 Laikā no 1995. gada 21. decembra līdz 1997. gada jūlijam prasītājs bija Komisijas locekles E. Kresonas [E. Cresson] kabineta [biroja] vadītājs, ieņemot šo amatu pēc F. Lamurē [F. Lamoureux].

43 Tā kā šīs lietas pamatā ir atsevišķi fakti, kuri šajā periodā ir notikuši E. Kresonas birojā, tie būtu īsumā jāatgādina.

I – “Kresonas lietas” konteksts

44 E. Kresona laikā no 1995. gada 24. janvāra līdz 1999. gada 8. septembrim bija Komisijas locekle. Komisijas priekšsēdētājs tolaik bija Ž. Santērs [J. Santer]. E. Kresonas atbildības jomā ietilpa zinātne, pētniecība un attīstība, cilvēkresursi, izglītība un jaunatnes izglītība, kā arī Kopīgais pētniecības centrs (KPC).

45 Kad E. Kresona sāka pildīt savus amata pienākumus, viņas birojs jau bija izveidots. Tomēr viņa izteica vēlmi izmantot viena no saviem tuviem paziņām – R. Bertelo [R. Berthelot] – pakalpojumus “personiskā padomnieka” statusā. R. Bertelo vecuma dēļ, kas lietas faktisko apstākļu laikā bija 66 gadi, viņu nevarēja pieņemt darbā pagaidu darbinieka statusā, lai strādātu Komisijas locekļa birojā. E. Kresonas biroja vadītājs F. Lamurē turklāt viņai bija norādījis, ka, ņemot vērā R. Bertelo vecumu, viņš no savas puses neredz nekādas iespējas [R. Bertelo] nodarbināt Komisijā. Tad E. Kresona, kura tomēr vēlējās izmantot R. Bertelo pakalpojumus personiskā padomnieka statusā, vērsās pie administrācijas dienestiem, lai tie izpētītu nosacījumus, kādos būtu iespējama R. Bertelo pieņemšana darbā. Visbeidzot R. Bertelo tika pieņemts darbā kā viespētnieks Pētniecības ģenerāldirektorātā (ĢD), lai strādātu tajā no 1995. gada 1. septembra, ar sākotnējo darba attiecību termiņu seši mēneši. Vēlāk šis termiņš tika pagarināts līdz 1997. gada februāra beigām. Sākot ar 1996. gada aprīli, piemērojot noteikumu par pārklāšanās novēršanu, ikmēneša pabalsts, kuru R. Bertelo saņēma kā viespētnieks, tika samazināts, lai ņemtu vērā pensijas, kuru viņš saņēma Francijā, apmēru. Neilgu laiku pēc šī samazinājuma piemērošanas E. Kresonas birojā attiecībā uz R. Bertelo tika izdoti 13 norīkojumi komandējumā laika periodam no 1996. gada 23. maija līdz 21. jūnijam, tādējādi nodrošinot viņam aptuveni EUR 6900. Sākot no 1996. gada 1. septembra R. Bertelo klasifikācija tika mainīta, pārceļot viņu no viespētnieku II grupas uz I grupu. Viņa ikmēneša atalgojums, kas tolaik bija ap EUR 4500, tika palielināts par apmēram EUR 1000. Beidzoties viņa līgumam ar Pētniecības ĢD, proti, 1997. gada 1. martā, R. Bertelo tika piedāvāts cits viespētnieka līgums KPC uz vienu gadu līdz 1998. gada februāra beigām.

46 Sakarā ar Eiropas Parlamenta locekļu norādēm uz to, ka E. Kresona esot vainojama favorītismā, pieņemot darbā un protežējot divus savus paziņas, vairākas iestādes veica atsevišķas izmeklēšanas.

47 Eiropas Parlamenta un Komisijas paspārnē 1999. gada 27. janvārī izveidotajai neatkarīgo ekspertu komisijai tika uzdots sniegt pirmo ziņojumu, lai noteiktu, cik lielā mērā Komisija kā koleģiāla iestāde vai viens vai pat vairāki tās locekļi individuāli bija atbildīgi par Parlamenta debašu laikā minētajiem nesenajiem krāpšanas, sliktas pārvaldības vai nepotisma gadījumiem. Savā 1999. gada 15. martā iesniegtajā ziņojumā šī komisija tostarp secināja par noteiktu favorītisma gadījumu attiecībā uz R. Bertelo.

48 1999. gada 16. martā Komisija kopīgi demisionēja, tomēr turpinot veikt savus pienākumus līdz tā paša gada 8. septembrim.

49 1999. gada 20. jūlijā OLAF uzsāka iekšējo izmeklēšanu par R. Bertelo kā viespētnieka nodarbināšanas apstākļiem Komisijā. OLAF pabeidza savu ziņojumu 1999. gada 23. novembrī. Šajā ziņojumā tika secināts, ka, “[..] tā kā Renē Bertelo parakstītos [..] ziņojumus un sagatavotās komandējumu [atskaites] var kvalificēt kā dokumentu viltošanu un viltotu dokumentu izmantošanu, [ir] pamats nosūtīt [šo] ziņojumu kompetentajām tiesu iestādēm atbilstoši Regulas Nr. 1073/99 10. pantam”.

50 OLAF ziņojums tika nosūtīts Personāla un administrācijas ĢD, lai tiktu izskatīts jautājums par iespējamo disciplinārlietu uzsākšanu, kā arī Briseles (Beļģija) Prokuratūras Karaļa prokuroram. Tā rezultātā tika uzsāktas vairākas disciplinārlietas pret Komisijas ierēdņiem un darbiniekiem, kā arī process ar mērķi atgūt R. Bertelo nepamatoti samaksātās naudas summas. Šajā stadijā netika uzsākta nekāda disciplinārlieta attiecībā uz prasītāju.

51 Personāla un administrācijas ĢD un pēc tam IDOC – pēc tā izveidošanas – ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Lēmumu C(2002) 540 uzsāka divas papildu izmeklēšanas attiecībā uz R. Bertelo – vienu par Pētniecības ĢD lomu un otru par KPC līdzdalību. 2002. gada 22. februārī IDOC iesniedza papildu administratīvās izmeklēšanas ziņojumu par laika periodu, kurā R. Bertelo strādāja kā viespētnieks Pētniecības ĢD un KPC. IDOC ziņojumā bija secināts, ka “Ariadnes pavediens, kas saskaņā ar visiem ierosinātās papildu izmeklēšanas laikā iegūtajiem elementiem un paziņojumiem, šķiet, bija R. Bertelo un Komisijas darba attiecību pamatā, acīmredzami [bija] nepieciešamība atalgot attiecīgo personu par tiešajiem padomnieka pakalpojumiem, kurus E. Kresona vēlējās saņemt no šīs personas kā sava personiskā padomnieka”.

52 2003. gada 21. janvārī komisāru kolēģija nolēma vērsties pie E. Kresonas ar paziņojumu par iebildumiem, kas pret viņu izvirzīti saistībā ar iespējamo procesu uzsākšanu, pamatojoties uz EKL 213. panta 2. punktu un EAEKL 126. panta 2. punktu.

53 2003. gada 18. martā Briseles pirmās instances tiesas izmeklēšanas tiesnesis V. cēla apsūdzību pret E. Kresonu, R. Bertelo un astoņiem Komisijas ierēdņiem un darbiniekiem, tostarp pret prasītāju, par viltošanu, viltotu dokumentu izmantošanu, krāpšanu vai nelikumīgu ieinteresētību. 2003. gada 11. septembrī Komisija [šīs krimināllietas ietvaros] cēla civilprasību Beļģijas krimināllietu tiesā.

54 Ar 2004. gada 30. jūnija rīkojumu Briseles pirmās instances tiesa, pieņemot zināšanai Karaļa prokurora mutvārdu apsūdzību un atsaukdamās uz viņa 2004. gada 3. februāra rakstveida apsūdzības rakstā norādītajiem motīviem, nolēma izbeigt lietu, nenodot to izskatīšanai Krimināllietu apelācijas tiesai. Rīkojumā tostarp bija konstatēts, ka pirmstiesas izmeklēšanas materiāli ļauj nešaubīgi uzturēt apsūdzību attiecībā uz dokumentu viltošanu un krāpšanu, tomēr nav nekādu pierādījumu, kas ļautu ar panākumiem vērsties pret personām, kurām pirmstiesas izmeklēšanas rezultātā celta apsūdzība.

55 2004. gada 7. oktobrī Komisija cēla prasību, lūdzot [Eiropas Kopienu] Tiesu konstatēt, ka E. Kresona ir pieļāvusi favorītismu [īpašas labvēlības izrādīšanu] vai vismaz būtisku nolaidību, tādējādi pārkāpjot savus pienākumus, kas noteikti EKL 213. pantā, kā arī EAEKL 126. pantā, un līdz ar to E. Kresonai pilnībā vai daļēji atcelt tiesības uz pensiju vai citām, to aizstājošām priekšrocībām.

56 Ar 2006. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-432/04 Komisija/Cresson (Krājums, I-6387. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Komisija/Cresson”) Tiesa konstatēja, ka, pieņemot darbā R. Bertelo un attiecībā uz viņa darba nosacījumiem, E. Kresona ir pārkāpusi savus paredzētos Komisijas locekļa amata pienākumus. Tomēr attiecībā uz Komisijas prasību par tiesību uz pensiju atcelšanu E. Kresonai Tiesa uzskatīja, ka pienākumu neizpildes atzīšana pati par sevi ir piemērots sods un ka tādēļ E. Kresona ir jāatbrīvo no [tiesību uz pensiju atcelšanas] soda.

II – Fakti attiecībā uz prasītāju

57 Prasītājs bija E. Kresonas biroja vadītājs no 1995. gada 21. decembra līdz 1997. gada jūlijam. 1996. gada decembrī viņš tika iecelts Pētniecības ĢD galvenā padomnieka amatā, uz kuru viņš bija pieteicis savu kandidatūru. Viņš vēlējās izbeigt darbu E. Kresonas birojā, jo kopš 1996. gada maija izjuta pret sevi vērstu spiedienu. Tomēr viņš reāli izbeidza darbu birojā vienīgi 1997. gada jūlijā, jo, tā kā nebija kandidāta, kas viņu aizstātu, E. Kresona akceptēja viņa iesniegumu par atbrīvošanu no amata vienīgi šajā brīdī.

58 1999. gada 15. septembrī prasītājs tika neformāli uzklausīts OLAF veiktās izmeklēšanas ietvaros. 1999. gada 17. novembrī viņu informēja par to, ka tiek uzsākta ar viņu saistītā izmeklēšana. 1999. gada 19. novembrī viņš tika formāli uzklausīts. OLAF 1999. gada 23. novembra ziņojumā attiecībā uz prasītāju bija minēts, ka, ņemot vērā daļēji saskaņotos ierēdņu paziņojumus, ir iespējams, ka prasītāja birojā ir bijusi rīkota sanāksme, kuras laikā bija apspriesta iespēja mainīt R. Bertelo klasifikāciju uz viespētnieku I grupu (OLAF ziņojuma 4.2.2. punkts). OLAF ziņojuma rezultātā pret R. Bertelo netika uzsākta nekāda disciplinārlieta.

59 2000. gada 27. decembrī Beļģijas franču valodā raidošā radio televīzija (RTBF) pārraidīja plašai auditorijai paredzētu raidījumu “Likuma vārdā”, kura temats bija “Kresonas lieta”. Īsā raidījuma laikā tika minēts prasītāja vārds un tika demonstrēts dokumenta, ko norādīja kā viņa uzklausīšanas OLAF protokolu, fotouzņēmums.

60 Ar Personāla un administrācijas ĢD 2001. gada 7. februāra vēstuli prasītājs tika informēts par Komisijas lēmumu atcelt viņa imunitāti sakarā ar šāda rakstura lūgumu, ko Komisijas priekšsēdētājam 2000. gada 18. decembrī izteica Briseles Pirmās instances tiesas izmeklēšanas tiesnesis V.

61 IDOC 2002. gada 22. februāra ziņojumā attiecībā uz prasītāju bija precizēts, ka izmeklēšanas elementu analīze dod pamatu uzskatīt, ka sanāksme, kuras laikā esot tikusi apspriesta R. Bertelo klasifikācijas maiņas iespēja uz viespētnieku I grupu, esot notikusi prasītāja birojā laikā no 1996. gada 21. līdz 29. novembrim (IDOC ziņojuma 4.4. punkts).

62 2003. gada 18. martā (skat. šī sprieduma 53. punktu) pret prasītāju tika celta apsūdzība kā pret izpildītāju vai līdzdalībnieku, pirmkārt, dokumentu viltošanā, tostarp par 13 komandējumu rīkojumu un 13 atskaišu par komandējuma izdevumiem sagatavošanu vai uzdošanu tos sagatavot, veicot vai uzdodot veikt tajos patiesībai neatbilstošas norādes un, otrkārt, krāpšanā saistībā ar iepriekš minētajā apsūdzībā norādīto komandējumu izdevumu atlīdzināšanu. Prasītājs saņēma izmeklēšanas tiesneša paziņojumu par viņam celto apsūdzību 2003. gada 7. aprīlī.

63 Sakarā ar šo apsūdzību prasītājam radās nervu sistēmas depresija, kuras dēļ viņam vairākas reizes bija jāpārtrauc darbs.

64 2003. gada 25. jūlijā prasītājs nosūtīja Komisijai “paziņojumu par nelaimes gadījumu/arodslimību”. Šajā paziņojumā, kam bija pievienots prasītāja ārsta atzinums, nebija ietvertas tiešas norādes par psiholoģisko vajāšanu no iestādes puses.

65 2003. gada 31. jūlijā Komisija apstiprināja iepriekš minētā prasītāja 25. jūlija paziņojuma saņemšanu un informēja viņu, ka tikšot veikta izmeklēšana, lai noskaidrotu viņa slimības raksturu un cēloni.

66 2003. gada septembrī, vienu nedēļu pēc tam, kad prasītājs bija atsācis veikt savus pienākumus pēc slimības atvaļinājuma, pēc Personāla un administrācijas ĢD pieprasījuma ir tikusi “apturēta” pētniecības programma, par kuru viņš bija atbildīgs. Šis incidents izraisīja jaunu prasītāja darba pārtraukšanu, kas turpinājās līdz 2004. gada janvāra sākumam.

67 2004. gada 16. janvārī Pētniecības ĢD ģenerāldirektors mutiski informēja prasītāju, ka IIN esot iecerējusi nosūtīt viņu pensijā dienesta interesēs, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 50. pantu. Šo informāciju prasītājam 2004. gada 20. janvārī apstiprināja par zinātniskajiem pētījumiem atbildīgā Komisijas locekļa biroja vadītājs, tomēr tā nekad netika realizēta. Šī paziņojuma rezultātā prasītājam tika konstatēts depresijas recidīvs, kura dēļ tas atkal pārtrauca darbu no 2004. gada 22. janvāra līdz 2004. gada beigām.

68 Ar 2004. gada 16. janvāra lēmumu Komisijas loceklis N. Kinnoks [Kinnock], kas ir atbildīgs par personāla un administrācijas jautājumiem un attiecīgi par izmeklēšanu un disciplinārlietām, rīkojoties IIN statusā, uzsāka pret prasītāju disciplinārlietu un apturēja to, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 88. panta piekto daļu redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim, līdz brīdim, kad Beļģijas krimināltiesas spriedums stāsies galīgā spēkā. Šajā lēmumā bija norādīts, ka papildus prasītājam izvirzītajai apsūdzībai viņam tiek pārmests, pirmkārt, tas, ka viņam kā E. Kresonas biroja vadītājam bija aktīva loma par prettiesisku uzskatāmajā R. Bertelo klasifikācijas maiņā uz Pētniecības ĢD viespētnieku I grupu un, otrkārt, tāpat par prettiesisku uzskatāmajā viņa nodarbināšanā KPC viespētnieka statusā.

69 Karaļa prokurora 2004. gada 3. februāra apsūdzības rakstā (skat. šī sprieduma 54. punktu) attiecībā uz prasītāja apsūdzību dokumentu viltošanā bija ietverti tostarp šādi konstatējumi:

“Lai gan prasītājs bija E. Kresonas biroja vadītājs, viņš nav ne tieši, ne netieši minēts nevienā paziņojumā; nav nekādu būtisku faktu, tādu kā, piemēram, piezīme vai paraksts, kas ļautu pierādīt viņa piedalīšanos faktiskajos apstākļos; viņš pats iesniedz faktus, kas pierāda komandējuma rīkojumu viltošanu, paziņojot, ka otrs apsūdzētais (R. Bertelo) otrdien ieradās Briselē kopā ar E. Kresonu un viņas automašīnā, lai ceturtdien dotos uz Šatellero [Châtellerault], lai gan šīs dienas precīzi atbilst pretējā nozīmē īstenoto komandējumu datumiem [..].”

70 Karaļa prokurora apsūdzības raksts beidzās ar norādi, ka prasītājam nekas netiek pārmests saistībā ar apsūdzībām dokumentu viltošanā un krāpšanā.

71 Ar 2004. gada 25. maija vēstuli Komisijas “Medicīniskā dienesta (Brisele)” vadītājs informēja prasītāju, ka, ņemot vērā viņa prombūtnes dienas slimības dēļ, viņš vēlas lūgt IIN uzsākt attiecībā uz viņu invaliditātes procedūru, un jautāja, vai prasītājam šajā ziņā ir kas iebilstams.

72 Ar 2004. gada 23. jūnija vēstuli prasītājs atbildēja, ka viņš neiebilst pret šādas procedūras uzsākšanu ar nosacījumu, ka tā balstās vienīgi uz Civildienesta noteikumu 78. panta piekto daļu, kas attiecas tostarp uz gadījumu, kad invaliditāti izraisījusi arodslimība.

73 2004. gada 29. jūnijā Komisijas “Medicīniskā dienesta (Brisele)” vadītājs atbildēja prasītājam, ka viņš ir ņēmis vērā tā 23. jūnija vēstuli. Viņš norādīja prasītājam arī to, ka viņam ir jāvērš prasītāja uzmanība uz faktu, ka nav iespējams prezumēt Invaliditātes komisijas viedokli, tostarp attiecībā uz invaliditātes rašanos profesionālās darbības dēļ, tomēr Invaliditātes komisijai būtu jāpievēršas šim aspektam.

74 2004. gada 13. jūlijā Komisija sakarā ar Beļģijas krimināltiesas 2004. gada 30. jūnija lēmumu par krimināllietas izbeigšanu attiecībā uz prasītāju un citiem apsūdzētajiem (skat. šī sprieduma 54. punktu) nosūtīja prasītājam šādi formulētu vēstuli:

“Kā Jums ir zināms, līdz [Komisāru] kolēģijas lēmuma pieņemšanai attiecībā uz E. Kresonas lietu ir apturēta ar Jums saistītā disciplinārlieta.

[..]

Tiklīdz vairs nebūs iespējams pārsūdzēt [Beļģijas krimināltiesas rīkojumu] un to būs izvērtējis Juridiskais dienests, [komisāru] kolēģija lems par visiem jautājumiem saistībā ar E. Kresonu. Neilgi pēc tam un atkarībā no pieņemtā lēmuma tiks pārskatītas citas lietas, tostarp Jūsu, un tās no jauna tiks iesniegtas IIN.”

75 Ar 2004. gada 20. jūlija lēmumu, kas stājās spēkā nekavējoties, IIN iecēla prasītāju citā, no jauna izveidotā amatā – par Pētniecības ĢD ģenerāldirektora “galveno padomnieku ekonomiskajos jautājumos” (turpmāk tekstā – “lēmums par iecelšanu citā amatā”). Šī lēmuma pirmajā daļā bija norādīts uz augstākā līmeņa personāla mobilitātes politikas īstenošanu un dienesta interesēm.

76 2004. gada 14. oktobrī prasītājs iesniedza IIN sūdzību, apstrīdot lēmumu par iecelšanu citā amatā. IIN ar 2005. gada 15. marta lēmumu noraidīja minēto sūdzību. Prasītājs necēla prasību tiesā par šo iepriekš minēto lēmumu.

77 2004. gada 22. oktobrī prasītājs, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, iesniedza lūgumu izbeigt pret viņu uzsākto disciplinārlietu. Pamatojot savu lūgumu, viņš it īpaši norādīja Beļģijas krimināltiesas lēmumu par krimināllietas izbeigšanu.

78 2004. gada 25. oktobrī prasītājs iesniedza Komisijai jaunu “paziņojumu par nelaimes gadījumu darbā/arodslimību”, kurā viņš apgalvoja, ka nervu sistēmas depresija, no kuras viņš cieš, esot radusies visu pasākumu, kurus Komisija veikusi attiecībā uz viņu, rezultātā un tie liecinot par tās vēlmi kaitēt viņam un par psiholoģisko vajāšanu.

79 2004. gada 29. oktobrī Invaliditātes komisija paziņoja savus secinājumus. Tajos bija norādīts, ka prasītājs ir ieguvis pastāvīgu invaliditāti, kas uzskatāma par pilnīgu un neļauj viņam pildīt savus pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā. Tāpat tajā bija precizēts, ka Invaliditātes komisija šajā stadijā nebija lēmusi par iespējamo konstatētās invaliditātes saikni ar prasītāja profesionālo darbību “līdz brīdim, kad būs pieejami ad hoc instanču sniegtie atbilstoši elementi”.

80 Ar IIN 2004. gada 8. novembra lēmumu, kas stājās spēkā 30. novembrī, prasītājs automātiski devās pensijā, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 53. pantu, un viņam tika atzītas tiesības saņemt invaliditātes pabalstu, kas noteikts atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. panta trešajai daļai.

81 2004. gada 25. novembrī Komisija apstiprināja prasītāja iepriekš minētās 25. oktobra vēstules saņemšanu un norādīja viņam, ka procedūra, kas, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 73. pantu, bija uzsākta 2003. gada jūlijā, ir gandrīz pabeigta. Tāpat Komisija informēja prasītāju, ka sakarā ar viņa izteiktajiem apgalvojumiem par psiholoģisko vajāšanu lūgums par viņa slimības atzīšanu par arodslimību ir jāuztic IDOC, kas ir vienīgā struktūra, kura kopā ar OLAF ir pilnvarota veikt administratīvo izmeklēšanu.

82 2004. gada 24. decembrī prasītājs nosūtīja Komisijai vēstuli, kurā lūdza pārskatīt tās lēmumu par izmeklēšanas uzticēšanu IDOC. Pamatojot savu lūgumu, viņš norādīja, pirmkārt, ka šāda izmeklēšana vienīgi vēl vairāk pagarināšot jau gandrīz divus gadus notiekošo procesu, un, otrkārt, norādīja, ka šī struktūra nav objektīva. Šajā vēstulē prasītājs lūdza arī, lai Komisija viņam precizē, pirmkārt, vai par šo lēmumu var iesniegt sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē un, otrkārt, vai Komisija ir galīgi izslēgusi iespēju, ka viņš esot cietis nelaimes gadījumā darbā.

83 Ar 2005. gada 4. februāra vēstuli Komisija atbildēja prasītājam, ka lēmums uzticēt viņas lietas izlemšanu IDOC nav pārsūdzams un ka iebildumi par šīs struktūras objektivitāti nav pieņemami. Tāpat Komisija norādīja prasītājam, ka viņš nav iesniedzis paziņojumu par nelaimes gadījumu, jo savā 2003. gada 25. jūlija paziņojumā viņš esot skaidri norādījis Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 17. pantu (attiecībā uz paziņojumu par arodslimību), nevis minēto noteikumu 16. pantu (attiecībā uz paziņojumu par nelaimes gadījumu).

84 Ar 2005. gada 28. februāra lēmumu IIN noraidīja prasītāja 2004. gada 22. oktobra lūgumu par attiecībā uz viņu uzsāktās disciplinārlietas izbeigšanu. Šis lēmums bija pamatots ar faktu, ka disciplinārlieta un kriminālprocess esot neatkarīgi viens no otra un tādēļ apstāklis, ka Beļģijā uzsāktā kriminālprocesa iznākums ir krimināllietas izbeigšana, nenozīmējot, ka disciplinārlieta ir jāizbeidz. Turklāt tā norādīja, ka ar prasītāju saistītajai disciplinārlietai joprojām ir jāpaliek apturētai, jo tai ir saikne ar 2004. gada 7. oktobrī Tiesā celto prasību pret E. Kresonu. Ar prasītāju saistītās disciplinārlietas saglabāšana apturēta procesa statusā bija tostarp pamatota šādi:

“Jebkurš lēmums pēc būtības Jūsu lietā – neatkarīgi no tā, vai tas būtu lēmums par iespējamo [lietas] izbeigšanu vai turpināšanu, – nebūs neitrāls attiecībā uz Tiesā notiekošo tiesvedību pret E. Kresonu, un tādēļ to varētu uzskatīt par mēģinājumu īstenot neatļautu ietekmi.

Lai gan ņemot vērā faktu, ka [Tiesā notiekošā tiesvedība pret E. Kresonu] nav kriminālprocess, tomēr ir jāpiemēro judikatūra attiecībā uz motīviem, kas pamato disciplinārlietas apturēšanu kriminālprocesa gadījumā, proti, Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants ([..] Civildienesta noteikumu [redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim] 88. panta [piektā daļa]). [Pirmās instances tiesa] šajā sakarā ir konstatējusi, ka šo pantu mērķis tostarp ir “neradīt attiecīgajam ierēdnim pret viņu uzsāktā kriminālprocesa ietvaros nelabvēlīgāku situāciju nekā to, kādā viņš būtu varējis būt, ja nebūtu šāda administratīvās institūcijas lēmuma [..]” (1998. gada 19. [marta] spriedums lietā T-74/96 Tzoanos/Komisija, Recueil FP, [I-A-129. un] II-343. lpp. [..]).”

85 Ar 2005. gada 24. marta vēstuli prasītājs iesniedza trešo “paziņojumu par nelaimes gadījumu darbā/arodslimību”.

86 Ar 2005. gada 12. maija vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka viņa jaunais paziņojums, kurā pēc būtības nekas nav grozīts, esot vienkārši pievienots viņa personas lietai. Šajā vēstulē prasītājam turklāt bija norādīts, ka [2005. gada] 16. martā IDOC bija nosūtījis “Individuālo tiesību pārvaldības un maksājumu biroja” (PMO) nodaļai “Apdrošināšana un arodslimības” “sniegumu”, kas ļauj pabeigt saskaņā ar Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 17. pantu uzsākto izmeklēšanas procesu (turpmāk tekstā – “IDOC sniegums”).

87 Ar 2005. gada 19. maija vēstuli prasītājs lūdza, lai viņam tiek paziņots šis IDOC sniegums.

88 2005. gada 20. maijā prasītājs iesniedza sūdzību par lēmumu, ar kuru noraidīts viņa lūgums izbeigt disciplinārlietu.

89 Ar 2005. gada 9. jūnija vēstuli PMO nodaļas “Apdrošināšana un arodslimības” vadītājs atteicās nosūtīt prasītājam IDOC snieguma, kas sagatavots saskaņā ar Agrāko noteikumu par apdrošināšanu 17. pantu uzsāktās izmeklēšanas mērķiem, kopiju. Pamatojot šo atteikumu “līdz turpmākam lēmumam”, viņš norādīja divus iemeslus. Pirmkārt, minētais sniegums esot sagatavojošs akts, kuram esot jābūt iestādes nozīmētā ārsta rīcībā, neuztraucoties par to, ka tā publiskošana var ietekmēt ziņojumā, kas viņam ir jāsagatavo, izdarīto secinājumu objektivitāti. Otrkārt, esot piemērojams Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzētais izņēmums, kas ļauj iestādei atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem.

90 Ar 2005. gada 29. jūnijā datētu vēstuli prasītājs 4. jūlijā iesniedza IIN lūgumu atlīdzināt visu kaitējumu, kas viņam esot nodarīts dažādu nelikumību dēļ, kuru pieļaušanu viņš pārmet Komisijai.

91 Ar IIN 2005. gada 26. septembra lēmumu tika noraidīta 2005. gada 20. maija sūdzība.

92 Ar IIN 2005. gada 10. novembra lēmumu tika noraidīts 2005. gada 29. jūnija lūgums. 2006. gada 23. janvārī prasītājs iesniedza sūdzību, kas datēta šī paša gada 19. janvārī, par iepriekš minēto lēmumu. Šī sūdzība tika noraidīta ar netiešu lēmumu par sūdzības noraidīšanu, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta otro daļu.

93 2005. gada 16. decembrī prasītājs cēla prasību, kas reģistrēta ar lietas numuru F-124/05, par 2005. gada 26. septembra lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa 2005. gada 20. maija sūdzība (skat. šī sprieduma 88. un 91. punktu).

94 Spriedums lietā Komisija/Cresson tika pasludināts 2006. gada 11. jūlijā.

95 2006. gada 10. augustā prasītājs cēla prasību, kas reģistrēta ar lietas numuru F-96/06, par netiešo lēmumu par viņa 2006. gada 19. janvāra sūdzības noraidīšanu (skat. šī sprieduma 92. punktu).

96 2006. gada 16. oktobrī Komisijas priekšsēdētāja vietnieks S. Kallass [S. Kallas] informēja prasītāju, ka pēc rūpīgas sprieduma lietā Komisija/Cresson izpētes viņš ir nolēmis izbeigt pret prasītāju uzsākto disciplinārlietu.

97 2007. gada 16. martā Komisija nosūtīja prasītājam lēmuma projektu par atteikumu atzīt viņa slimību par arodslimību, pamatojoties uz iestādes nozīmēta ārsta izdarītajiem secinājumiem.

98 2007. gada 3. maijā prasītājs lūdza izveidot Noteikumu par apdrošināšanu 22. pantā paredzēto ārstu komisiju.

99 2007. gada 5. decembrī ārstu komisija sniedza savu atzinumu, kurā tā vienbalsīgi atzina prasītāja slimības profesionālo cēloni. Ārstu komisijas atzinumā ietvertie secinājumi bija formulēti šādi:

“1. Psiholoģiskā šoka rezultātā, ko, pildot savus profesionālos pienākumus, 2003. gada [7. aprīlī] ir cietis prasītājs, viņam bija pagaidu pilnīga darba nespēja no 2003. gada 10. aprīļa līdz vismaz 2003. gada 31. augustam.

2. Pēc tam [prasītājs] divreiz mēģināja uz neilgu laiku atsākt darbu, tomēr nesekmīgi, piedzīvojot pagaidu pilnīgas darba nespējas recidīvus, kas acīmredzami ir saistīti ar sākotnējo patoloģisko procesu.

3. Šīs medicīniskās ekspertīzes noslēguma brīdī [prasītājam] joprojām ir pagaidu pilnīga darba nespēja un viņa stāvoklis nešķiet nostiprinājies.

4. [Prasītāja] lieta aptuveni divu gadu laikā ir atkārtoti jāizvērtē pēc jebkuras puses lūguma.

[..]”

100 Turklāt ārstu komisijas atzinuma “diskusiju” sadaļā tostarp bija norādīts:

“Pastāvot šādiem apstākļiem, ārstu komisija vienprātīgi uzskata, ka [prasītāja] psiholoģiskais stāvoklis joprojām ir uzskatāms par attīstībā esošu un tātad viņa stāvoklis pašreizējā brīdī nav nostiprinājies.

Ņemot vērā šos dažādos apstākļus, ārstu komisija vienprātīgi uzskata, ka ir pamats atzīt, ka [prasītājam] ir darba nespēja vairāk nekā 66 % apmērā no 2003. gada [18. marta].”

101 2008. gada 28. martā PMO nodaļas “Apdrošināšana un arodslimības” vadītājs nosūtīja prasītājam vēstuli, kurā norādīja, ka, ņemot vērā ārstu komisijas 2007. gada 5. decembra atzinumu, viņš var atzīt, ka prasītāja slimībai ir profesionāls cēlonis. Šai vēstulei bija pievienots ārstu komisijas 2007. gada 5. decembra atzinums.

102 2008. gada 8. aprīlī prasītājs nosūtīja PMO nodaļas “Apdrošināšana un arodslimības” vadītājam vēstuli, lūdzot viņam nekavējoties lemt par Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanu.

103 2008. gada 28. aprīlī PMO nodaļas “Apdrošināšana un arodslimības” vadītājs atbildēja prasītājam, ka, tā kā ārstu komisijas 2007. gada 5. decembra atzinumā ir norādīts, ka prasītāja stāvoklis vēl nav “nostiprinājies” un ka viņam ir jāveic atkārtota pārbaude aptuveni divu gadu laikā, viņš šajā brīdī nevar lemt par Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanu.

104 2008. gada 9. jūnijā Invaliditātes komisija organizēja jaunu sanāksmi un, ņemot vērā ārstu komisijas 2007. gada 5. decembra atzinumu, secināja, ka prasītāja invaliditāti ir izraisījusi arodslimība.

105 Ar 2008. gada 16. jūnija lēmumu, ar ko atcelts un aizstāts 2004. gada 8. novembra lēmums, IIN, ņemot vērā Invaliditātes komisijas 2008. gada 9. jūnija secinājumus, atzina prasītāja tiesības uz invaliditātes pabalstu, kas noteikts atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. panta piektajai daļai, sākot no prasītāja invaliditātes iestāšanās dienas, proti, no 2004. gada 30. novembra.

106 2009. gada 18. februārī prasītājs cēla trešo prasību Civildienesta tiesā, kas reģistrēta ar lietas numuru F-12/09 A/Komisija, ar kuru viņš tostarp lūdz, pirmkārt, atcelt Komisijas 2008. gada 28. aprīļa lēmumu par atteikumu lemt par Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanu un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas viņam esot nodarīts visu to kļūdu dēļ, kuru pieļaušanu viņš pārmet Komisijai, vadot viņa slimības profesionālā cēloņa atzīšanas procesu.

Tiesvedība

I – Lietā F-124/05 pirms apvienošanas ar lietu F-96/06

107 Ar atsevišķu dokumentu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 12. aprīlī, Komisija iesniedza iebildi par prasības nepieņemamību, pamatojoties uz Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu, kas saskaņā ar Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmuma 2004/752/EK, Euratom, ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), 3. panta 4. punktu ir piemērojams mutatis mutandis attiecībā uz Civildienesta tiesu līdz brīdim, kad stājas spēkā šīs tiesas reglaments.

108 Ar dokumentu, kas Civildienesta tiesas kancelejai nosūtīts pa faksu 2006. gada 12. maijā (dokumenta oriģināls iesniegts 18. maijā), prasītājs iesniedza savus apsvērumus attiecībā uz iebildi par nepieņemamību.

109 Ar 2006. gada 29. jūnija rīkojumu Civildienesta tiesa iebildi par nepieņemamību apvienoja ar lietas izlemšanu pēc būtības, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 4. punkta pirmo daļu.

110 Ņemot vērā lēmumu, ar kuru izbeigta attiecībā uz prasītāju uzsāktā disciplinārlieta, Komisija ar atsevišķu dokumentu, kas Civildienesta tiesas kancelejai nosūtīts pa faksu 2006. gada 18. oktobrī (dokumenta oriģināls iesniegts 19. oktobrī), iesniedza pieteikumu par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu.

111 Ar dokumentu, kas Civildienesta tiesas kancelejai nosūtīts pa faksu 2006. gada 2. novembrī (dokumenta oriģināls iesniegts 6. novembrī), prasītājs iesniedza savus apsvērumus attiecībā uz šo lūgumu izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas.

112 Ar 2006. gada 22. novembra rīkojumu Civildienesta tiesa pieteikumu par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas apvienoja ar lietas izlemšanu pēc būtības, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 4. punkta pirmo daļu.

113 Komisija nosūtīja savu iebildumu rakstu pa faksu 2007. gada 8. janvārī (dokumenta oriģināls iesniegts 11. janvārī).

114 Ar 2007. gada 27. marta rīkojumu Civildienesta tiesa, pamatojoties uz lietas dalībnieku kopīgu pieteikumu, apturēja tiesvedību līdz brīdim, kad vai nu tiks pabeigts process, ko prasītāja ierosinājusi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, vai arī vēlākais līdz 2007. gada 30. jūnijam, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 77. panta c) punktu. Ar 2007. gada 24. jūlija un 26. oktobra rīkojumiem tiesvedība atkal tika apturēta, balstoties uz to pašu pamatojumu – lietas dalībnieku kopīgu pieteikumu –, līdz brīdim, kad vai nu tiks pabeigts process, ko prasītāja ierosinājusi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, vai arī attiecīgi vēlākais līdz 2007. gada 31. oktobrim un 2008. gada 1. martam.

115 Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Civildienesta tiesa lūdza lietas dalībniekus sniegt atbildes uz rakstveida jautājumiem un iesniegt vairākus dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja Civildienesta tiesas lūgumus noteiktajā termiņā.

116 2008. gada 9. jūlijā Civildienesta tiesa nolēma nodot lietu izskatīšanai plēnumam.

II – Lietā F-96/06 pirms apvienošanas ar lietu F-124/05

117 Komisija nosūtīja savu iebildumu rakstu ar 2006. gada 20. novembra faksu (dokumenta oriģināls iesniegts 22. novembrī).

118 Ar 2007. gada 27. marta rīkojumu Civildienesta tiesa, pamatojoties uz lietas dalībnieku kopīgu pieteikumu, apturēja tiesvedību līdz brīdim, kad vai nu tiks pabeigts process, ko prasītāja ierosinājusi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, vai arī vēlākais līdz 2007. gada 30. jūnijam, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 77. panta c) punktu. Ar 2007. gada 24. jūlija un 26. oktobra rīkojumiem tiesvedība atkal tika apturēta, balstoties uz to pašu pamatojumu – lietas dalībnieku kopīgu pieteikumu, līdz brīdim, kad vai nu tiks pabeigts process, ko prasītāja ierosinājusi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, vai arī attiecīgi vēlākais līdz 2007. gada 31. oktobrim un 2008. gada 1. martam.

119 Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Civildienesta tiesa lūdza lietas dalībniekus sniegt atbildes uz rakstveida jautājumiem un iesniegt vairākus dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja Civildienesta tiesas lūgumus noteiktajā termiņā.

120 2008. gada 9. jūlijā Civildienesta tiesa nolēma nodot lietu izskatīšanai plēnumam.

III – Apvienotajās lietās F-124/05 un F-96/06

121 Ar Civildienesta tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 22. janvāra rīkojumu lietas F-124/05 un F-96/06 tika apvienotas mutvārdu procesa mērķim un galīgā nolēmuma pieņemšanai atbilstoši Reglamenta 46. pantam.

122 Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Civildienesta tiesa lūdza lietas dalībniekus sniegt atbildes uz rakstveida jautājumiem un iesniegt vairākus dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja Civildienesta tiesas lūgumus noteiktajā termiņā.

Lietas dalībnieku prasījumi

I – Lietā F-124/05

123 Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

– atcelt lēmumu par atteikumu izbeigt disciplinārlietu;

– atcelt Komisijas 2005. gada 26. septembra lēmumu, ar kuru noraidīta prasītāja 2005. gada 20. maija sūdzība;

– nolemt, ka prasītāja 2004. gada 22. oktobra lūgums ir pieņemams un pamatots;

– atzīt Komisijas atbildību par kļūdām, kuras tā ir pieļāvusi, pieņemot lēmumu par atteikumu izbeigt disciplinārlietu un 2005. gada 26. septembra lēmumu;

– piespriest Komisijai samaksāt prasītājam un viņa ģimenei EUR 3 163 602;

– izdot rīkojumu par to, lai saskaņā ar 1994. gada 3. maija Norādījumu Pirmās instances tiesas sekretāram 17. panta 4. punktu tiktu nodrošināta konfidencialitāte attiecībā uz prasītāja identitāti visās publikācijās saistībā ar šo lietu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

124 Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

– atzīt, ka tiesvedība ir izbeidzama pirms sprieduma taisīšanas;

– pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;

– gadījumā, ja prasība tiek atzīta par pieņemamu, atzīt prasību par nepamatotu;

– lemt par tiesāšanās izdevumiem atbilstoši tiesību normām vai – pakārtoti – atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem līdz brīdim, kad tiks pieņemts nolēmums lietā F-96/06.

II – Lietā F-96/06

125 Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

– atzīt Komisijas atbildību par kļūdām, kuras tā ir pieļāvusi;

– piespriest Komisijai samaksāt prasītājam un viņa ģimenei EUR 3 163 602;

– izdot rīkojumu par to, lai saskaņā ar 1994. gada 3. maija Norādījumu Pirmās instances tiesas sekretāram 17. panta 4. punktu tiktu nodrošināta konfidencialitāte attiecībā uz prasītāja identitāti visās publikācijās saistībā ar šo lietu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

126 Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

– atzīt prasību par daļēji nepieņemamu vai vismaz par nepamatotu;

– lemt par tiesāšanās izdevumiem atbilstoši tiesību normām.

Juridiskais pamatojums

I – Par prasību lietā F-124/05

127 Vispirms ir jāizvērtē Komisijas formulētais pieteikums par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas.

A – Lietas dalībnieku argumenti

128 Komisija pamato savu pieteikumu par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas ar diviem argumentiem. Pirmkārt, prasītāja interese lūgt atcelt lēmumu par atteikumu izbeigt disciplinārlietu esot zudusi sakarā ar IIN 2006. gada 16. oktobra lēmumu, saskaņā ar kuru minētā lieta ir izbeigta, ņemot vērā spriedumu lietā Komisija/Cresson. Otrkārt, mantiskie prasījumi lietā F-124/05 būtībā esot identiski prasījumiem lietā F-96/06.

129 Prasītājs precizē, ka viņš neapstrīd, ka prasībai ir zudis priekšmets attiecībā uz lūgumu atcelt lēmumu par atteikumu izbeigt disciplinārlietu. Savukārt viņš uzskata, ka viņa prasījumam par zaudējumu atlīdzību joprojām ir nozīme. Viņš uzskata, ka, tā kā prasība lietā F-124/05 tika celta agrāk nekā lietā F-96/06, Civildienesta tiesai būtu vispirms jālemj par pirmo prasību un pēc tam jāņem vērā šis nolēmums attiecībā uz otro prasību.

B – Civildienesta tiesas vērtējums

130 Prasītāja 2004. gada 22. oktobra lūgumā bija lūgts izbeigt attiecībā uz viņu uzsākto disciplinārlietu. Ar 2006. gada 16. oktobra lēmumu IIN izbeidza minēto lietu. Tātad šis iepriekš minētais lēmums nodrošina prasītājam vēlamo rezultātu.

131 Turklāt pats prasītājs atzīst, ka prasījumiem par tiesību akta atcelšanu ir zudis priekšmets, ņemot vērā Komisijas lēmumu, ar kuru izbeigta attiecībā uz viņu uzsāktā disciplinārlieta. Šādu atzīšanu var vērtēt kā prasītāja atteikšanos no minētajiem prasījumiem.

132 No iepriekš minētā izriet, ka ir jāizbeidz tiesvedība attiecībā uz prasījumiem atcelt tiesību aktu.

133 Savukārt prasījumiem par zaudējumu atlīdzību joprojām ir priekšmets.

134 Vispirms ir jākonstatē, ka, pirmkārt, prasībā lietā F-96/06 ietvertais astotais prasījums ir saistīts ar visiem prasībā lietā F-124/05 ietvertajiem pamatiem un, otrkārt, prasībā lietā F-96/06 ietvertie prasījumi ir identiski prasībā lietā F-124/05 ietvertajiem mantiskajiem prasījumiem.

135 Tāpat ir jāatgādina, ka, ja prasības puses, priekšmets un pamati ir identiski agrāk iesniegtā prasībā esošajiem, tie atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir jānoraida kā nepieņemami (Tiesas 1973. gada 17. maija spriedums apvienotajās lietās 58/72 un 75/72 Perinciolo/Padome, Recueil, 511. lpp., 3.–5. punkts; 1985. gada 19. septembra spriedums apvienotajās lietās 172/83 un 226/83 Hoogovens Groep/Komisija, Recueil, 2831. lpp., 9. punkts, un 1988. gada 22. septembra spriedums apvienotajās lietās 358/85 un 51/86 Francija/Parlaments, Recueil, 4821. lpp., 12. punkts; Civildienesta tiesas 2006. gada 19. septembra rīkojums lietā F-22/06 Vienne u.c./Parlaments, Krājums-CDL, I-A-1-101. un II-A-1-377. lpp., 12. punkts).

136 Tomēr, neraugoties uz faktu, ka prasība lietā F-124/05 ir reģistrēta agrāk nekā prasība lietā F-96/06, un ņemot vērā lietu F-124/05 un F-96/06 apvienošanu mutvārdu procesam un galīgā nolēmuma pieņemšanai, Civildienesta tiesa pareizas tiesvedības interesēs uzskata par visatbilstošāko nevērtēt mantiskos prasījumus, kurus prasītājs izvirzījis lietā F-124/05, bet vērtēt tos, lemjot par prasību lietā F-96/06.

137 Līdz ar to ir pilnībā jāapmierina Komisijas lūgums izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas.

II – Par prasību lietā F-96/06

A – Par pieņemamību

1. Lietas dalībnieku argumenti

138 Tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka mantiskā prasība esot priekšlaicīga un tādēļ nepieņemama prasītāja ierosinātā procesa dēļ, kura mērķis ir atzīt viņa slimību par arodslimību. Komisija pamatojas uz Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. decembra spriedumu lietā T-300/97 Latino/Komisija (Recueil FP, I-A-259. un II-1263. lpp., 94. un 95. punkts), kurā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ierēdņa prasība par arodslimības radītā morālā kaitējuma atlīdzināšanu ir priekšlaicīga, motivējot ar to, ka stadijā, kurā prasība bija celta, nebija iespējams izvērtēt, vai Civildienesta noteikumos paredzētais atlīdzinājums, uz kuru varēja pretendēt attiecīgais ierēdnis, ir atbilstošs. Attiecībā uz izskatāmo lietu Komisija uzsver, ka ārstu komisijas atzinumā esot norādīts, ka neesot iespējams noteikt prasītāja invaliditātes pakāpi, jo viņa veselības stāvoklis nav nostiprinājies, un ka prasītāja lieta esot atkārtoti jāvērtē aptuveni pēc diviem gadiem. Komisija uzskata, ka pirms šīs atkārtotās vērtēšanas rezultātu uzzināšanas neesot iespējams zināt, kādu summu prasītājs varētu saņemt saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punktu. Šī informācija esot nepieciešama Civildienesta tiesai, lai noteiktu, vai kompensācija, ko prasītājs saņem saskaņā ar šo normu, ir pietiekams atlīdzinājums par viņam nodarīto kaitējumu.

139 Prasītājs iebilst, ka, lai IIN pieņemtu savu lēmumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punktu, neesot nepieciešams, lai ārstu komisija noteiktu invaliditātes pakāpi. Atbilstoši Jauno noteikumu par apdrošināšanu 11. panta 2. punktam apdrošinātās personas pilnīgas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, ko izraisījis nelaimes gadījums vai arodslimība, KFPI ir 100 % un attiecīgajai personai tiek izmaksāta Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā summa. 2004. gada 29. oktobrī Invaliditātes komisija esot konstatējusi, ka prasītājam ir iestājusies pilnīga pastāvīga invaliditāte.

140 Prasītājs turklāt norāda, ka Pirmās instances tiesa savā 2008. gada 10. decembra spriedumā lietā T-57/99 Nardone/Komisija (Krājums-CDL, I-A-2-83. un II-A-2-505. lpp.) nosprieda, ka neesot automātiski piemērojams no iepriekš minētā sprieduma lietā Latino/Komisija izrietošais noteikums, saskaņā ar kuru iespējamie zaudējumi, kas radušies dienesta pieļauta pārkāpuma dēļ, ir vienīgi Civildienesta noteikumos paredzēto regulējumu papildinošs elements un tiek atlīdzināti vienīgi gadījumā, ja var konstatēt, ka saskaņā ar šiem noteikumiem izmaksājamās summas ir nepietiekamas. Viņš uzskata, ka viņa lietā būtu jāpiemēro iepriekš minētajā spriedumā lietā Nardone/Komisija rastais risinājums, jo procesa, kas uzsākts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, nepamatotā pagarināšana paildzinot neskaidro stāvokli, kurā viņš atrodas jau vairākus gadus, un traucējot viņa veselības stāvokļa nostiprināšanos. Savukārt Komisija atsakoties izmaksāt atlīdzinājumu, jo viņa veselības stāvoklis neesot nostiprinājies. Prasītājs uzskata, ka Komisija tādējādi esot nonākusi “apburtajā lokā”, “elles lokā”, kuru varot izbeigt vienīgi Civildienesta tiesa, piespriežot [šai] iestādei nekavējoties atlīdzināt kaitējumu.

141 Komisija iebilst pret šo argumentu, apgalvojot, ka izskatāmajā lietā neesot īstenojušies tie izņēmuma apstākļi, kas bija pamatā spriedumam lietā Nardone/Komisija.

2. Civildienesta tiesas vērtējums

142 Vispirms Civildienesta tiesa norāda, ka Komisija savā iebildumu rakstā attiecībā uz lietu F-96/06 nenorādīja, ka prasība esot nepieņemama kā priekšlaicīga, bet izvirzīja šo argumentu pirmo reizi vienīgi savā iebildumu rakstā attiecībā uz lietu F-124/05, precizējot, ka šis arguments attiecoties arī uz prasību lietā F-96/06, pēc tam savā 2008. gada 25. februāra vēstulē, kas sagatavota, atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, kurus nolēma veikt Civildienesta tiesa attiecībā uz abām lietām, un visbeidzot – abām lietām kopējā tiesas sēdē.

143 Tomēr fakts, ka Komisija neizvirzīja šo iebildi par nepieņemamību savā iebildumu rakstā attiecībā uz lietu F-96/06, nevar liegt Civildienesta tiesai to izvērtēt, ņemot vērā, ka nosacījumiem par prasību, kas celtas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, pieņemamību ir absolūts raksturs (Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. decembra spriedums apvienotajās lietās T-90/07 P un T-99/07 P Beļģija un Komisija/Genette (Krājums, II-000. lpp., 87. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt izskatāmajā lietā ir jāņem vērā abu lietu apvienošana (šajā ziņā skat. Tiesas 1980. gada 18. marta spriedumu apvienotajās lietās 26/79 un 86/79 Forges de Thy-Marcinelle un Monceau/Komisija, Recueil, 1083. lpp., 4. punkts) un apstāklis, ka lietas dalībnieki varēja apspriest šo jautājumu saskaņā ar sacīkstes principu abām lietām kopējā tiesas sēdē.

144 Izskatāmajā lietā ne viss kaitējums, uz ko atsaucas prasītājs, ir radies kaitējuma veselībai dēļ, un tātad to nevar a priori uzskatīt par tādu, ko var pilnībā atlīdzināt viņa slimības atzīšanas par arodslimību procesa ietvaros. Atsevišķas prasītāja izvirzītās pretenzijas attiecas uz situācijām, kas var ierēdnim radīt morālu kaitējumu, pat ja viņš nav saslimis ar arodslimību.

145 Konkrēti daudzie tiesību uz aizstāvību pārkāpumi, par kuriem sūdzas prasītājs, var radīt viņam morālo kaitējumu, kas aplūkojams atsevišķi no kaitējuma viņa veselībai un kuru tātad nevar atlīdzināt ar Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzēto maksājumu.

146 Prasītājs lūdz arī it īpaši atlīdzināt morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts attiecībā uz viņu uzsāktās disciplinārlietas pārmērīgi ilgās norises dēļ.

147 Šajā ziņā ir jākonstatē, ka disciplinārlieta ikvienam ierēdnim rada neskaidrību attiecībā uz viņa profesionālo nākotni, noteikti radot viņam zināmu stresu un satraukumu. Gadījumā, kad šī neskaidrība turpinās pārmērīgi ilgi, ierēdnim radītā stresa un satraukuma intensitāte pārsniedz to, kas ir attaisnojama. Tādējādi disciplinārlietas pārmērīgi ilga norise ir jāuzskata par faktoru, kas prezumē morālā kaitējuma nodarīšanu attiecīgajam ierēdnim.

148 Sastopoties ar šādu būtisku neskaidrību, kas ilguma ziņā pārsniedz saprātīgu termiņu, ir skaidrs, ka indivīds var reaģēt dažādi, piemēram, atkarībā no viņa iespējamās psiholoģiskās nenoturības. Tādējādi disciplinārlietas norises nesaprātīgā ilguma sekas var būt psihiskas ciešanas vai, visnopietnākajā gadījumā, reālas psihiskas slimības rašanās vai agrāk esošās psihiskās slimības saasināšanās.

149 Tādējādi, runājot konkrēti par morālo kaitējumu, ko var radīt disciplinārlietas pārmērīgi ilga norise, ir jānošķir, pirmkārt, ikvienam ierēdnim vai darbiniekam radītais morālais kaitējums neatkarīgi no iespējamās slimības un, otrkārt, iespējamās psihiskās slimības radītais kaitējums – vai šādas slimības saasināšanās –, ko izraisītu minētā procesa pārmērīgais ilgums (pēc analoģijas skat. Civildienesta tiesas 2007. gada 2. maija spriedumu lietā F-23/05 Giraudy/Komisija, Krājums-CDL, I-A-1-121. un II-A-1-657. lpp., 197.–202. punkts).

150 Tādējādi mantiskais prasījums, kas vērsts uz pirmā veida kaitējuma atlīdzināšanu, ir pieņemams neatkarīgi no stadijas, kādā ir iespējamais process, kuru ierēdnis ir ierosinājis papildus saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu.

151 Savukārt saskaņā ar judikatūru ierēdņa mantiskais prasījums, kas vērsts uz mantiskā un morālā kaitējuma, ko viņam radījusi arodslimība, atlīdzināšanu principā nav pieņemams tikmēr, kamēr nav pabeigts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu uzsāktais process.

152 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka sistēma, kas ieviesta, izpildot Civildienesta noteikumu 73. pantu, paredz iepriekš noteiktu pabalstu nelaimes gadījumā vai arodslimības gadījumā, un ieinteresētajai personai nav jāpierāda nekāda iestādes pieļauta nelikumība. Turklāt judikatūrā ir precizēts, ka vienīgi tad, ja izrādās, ka Civildienesta noteikumos paredzētā sistēma neļauj atbilstoši atlīdzināt ciesto kaitējumu, ierēdnim ir tiesības pieprasīt papildu kompensāciju (Tiesas 1986. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās 169/83 un 136/84 Leussink/Komisija, Recueil, 2801. lpp., 13. punkts, un 1999. gada 9. septembra spriedums lietā C-257/98 P Lucaccioni/Komisija, Recueil, I-5251. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T-165/95 Lucaccioni/Komisija, Recueil FP, I-A-203. un II-627. lpp., 71. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Latino/Komisija, 94. punkts).

153 Līdz ar to prasība, ar kuru ierēdnis lūdza atlīdzināt kaitējumu, ko saskaņā ar viņa apgalvojumu viņš ir cietis arodslimības dēļ, un kura celta pirms saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu uzsāktā procesa beigām, tika uzskatīta par priekšlaicīgu, jo prasības celšanas stadijā nebija iespējams novērtēt Civildienesta noteikumos paredzētā atlīdzinājuma, uz kuru varēja pretendēt ieinteresētā persona, atbilstību (iepriekš minētais spriedums lietā Latino/Komisija, 94. un 95. punkts).

154 Tomēr nesenā spriedumā Pirmās instances tiesa nolēma, ka no fakta, ka nav pabeigta medicīniskā procedūra, nevar sistemātiski secināt, ka ir priekšlaicīgs prasījums par zaudējumu atlīdzināšanu iestādes pieļautas nelikumības dēļ (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nardone/Komisija, 56. punkts). Šajā spriedumā ir precizēts, ka, lai gan parasti ierēdnim ir ātrāk un lētāk pierādīt attiecīgā gadījumā, ka viņam ir tiesības uz noteiktā apmērā pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, nekā pierādīt, ka ir īstenojušies Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nepieciešamie nosacījumi, tas ne vienmēr tā ir (iepriekš minētais spriedums lietā Nardone/Komisija, 56. punkts). Tieši ņemot vērā procesuālās ekonomijas principu, kuram ir vajadzīga dažādu faktoru novērtēšana katrā konkrētajā lietā, Pirmās instances tiesa savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Latino/Komisija esot noteikusi, ka vispārējās tiesībās paredzētā prasība par zaudējumu atlīdzību ir pieņemama, ja ir izsmelts tāds tiesību aizsardzības līdzeklis kā Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētā pabalsta izmaksa (iepriekš minētais spriedums lietā Nardone/Komisija, 56. punkts).

155 Šajā ziņā var precizēt, ka attiecībā uz arodslimības radītā kaitējuma noteikšanu un izvērtēšanu procedūra, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 73. panta izpildei, ir jāuzskata par lex specialis attiecībā pret vispārējām tiesībām attiecībā uz ārpuslīgumisko atbildību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Giraudy/Komisija, 193.–196. punkts).

156 Vairumā gadījumu cēloņsakarības noteikšanai starp pienākumu izpildes apstākļiem un apgalvoto kaitējumu, kā arī minētā kaitējuma novērtēšanai ir jāveic medicīniskā ekspertīze, tādējādi Eiropas tiesai nebūtu jēgas vai pat nebūtu iespējams noteikt minēto cēloņsakarību un minēto kaitējumu, pirms ir pabeigta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantā ierosinātā procedūra.

157 Tā tas ir izskatāmajā lietā, tādējādi nevar piemērot risinājumu, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Nardone/Komisija.

158 Šo risinājumu noteica procesuālās ekonomijas apsvērumi, ņemot vērā “[šai] lietai raksturīgos izņēmuma apstākļus” (iepriekš minētais spriedums lietā Nardone/Komisija, 57. punkts). Minētajā lietā nebija vajadzīga medicīniskā ekspertīze, lai noteiktu A. Nardonem nodarīto morālo kaitējumu, ņemot vērā to, ka viņš bija strādājis putekļainā un veselībai kaitīgā vidē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nardone/Komisija, 98.–123. punkts).

159 Savukārt izskatāmajā lietā ir vajadzīga medicīniskā ekspertīze, lai noteiktu apgalvotā fiziskā un psihiskā kaitējuma, ko var attiecināt uz prasītāja profesionālās darbības izpildes apstākļiem, apmēru.

160 Turklāt šķiet, ka nav tālu līdz procedūras, ko prasītājs ierosinājis saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, pabeigšanai, kā to tiesas sēdē norādīja Komisija. Ārstu komisijas 2007. gada 5. decembra atzinumā ir norādīts, ka prasītāja lieta aptuveni divu gadu laikā būtu atkārtoti jāizvērtē pēc jebkādas puses lūguma.

161 Tāpat ir jāatgādina, ka Noteikumu par apdrošināšanu 19. panta 3. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka, ja pēc medicīniskās ārstēšanas pabeigšanas vēl joprojām nevar galīgi noteikt invaliditātes pakāpi, ārstu komisijas atzinumā ir jāprecizē maksimālais termiņš, kurā ir atkārtoti jāizvērtē apdrošinātās personas lieta. Šī norma noteikti ir jāinterpretē šauri. Ja ārstu komisijai būtu iespēja vairākkārt pārcelt datumu, kurā ir atkārtoti jāizvērtē apdrošinātās personas lieta, dažām apdrošinātajām personām savas dzīves laikā nekad neizdotos saņemt Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzēto maksājumu. Turklāt, plaši interpretējot šo normu, netiktu ņemts vērā izārstēšanās jēdziens, kā tas ir formulēts Noteikumu par apdrošināšanu 19. panta 3. punktā, saskaņā ar kuru nelaimes gadījuma vai arodslimības sekas ir izārstētas, ja šīs sekas ir stabilizējušās vai ja tās ļoti lēni vai ļoti ierobežotā veidā samazinās. Tādējādi izārstēšanās jēdziens neizslēdz jebkādu pacienta stāvokļa evolūciju, bet nozīmē stabilizāciju vai ļoti lēnu evolūciju.

162 No visa iepriekš minētā izriet, ka izskatāmajā lietā procesuālās ekonomijas princips prasa, lai tiktu pabeigta Civildienesta 73. panta izpildei paredzētā speciālā procedūra.

163 Tādēļ, neizsakot viedokli par prasītāja pārmetumiem attiecībā uz procedūras, kas uzsākta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, norisi, tostarp šī sprieduma 139. punktā izklāstītajiem pārmetumiem par Jauno noteikumu par apdrošināšanu 11. panta 2. punkta nepiemērošanu, prasītāja prasījums daļā par kaitējuma, kas ir viņa arodslimības sekas, atlīdzināšanu ir uzskatāms par priekšlaicīgu un attiecīgi ir jānoraida kā nepieņemams. Savukārt prasītāja mantiskais prasījums daļā, kas attiecas uz morālo kaitējumu, kurš nav saistīts ar viņa slimību, ir jāatzīst par pieņemamu.

B – Par lietas būtību

164 Prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pieļāvusi vairākus pārkāpumus, kas liecinot par viņa psiholoģisko vajāšanu. Šie dažādie pārkāpumi esot izraisījuši viņa nervu sistēmas depresiju, kas esot viņa došanās pensijā invaliditātes dēļ cēlonis, un tās atkārtotus recidīvus. Tādējādi viņam esot nodarīts mantisks kaitējums, kas izpaužas kā starpība starp viņa ierēdņa atalgojumu un viņa invaliditātes pabalstu, kā arī īpaši smags morālais kaitējums.

165 Vispirms ir jākonstatē, ka savā prasības pieteikumā prasītājs lūdza nozīmēt ekspertu, kura uzdevums būtu aprēķināt viņam nodarīto mantisko un morālo kaitējumu. Tiesas sēdē prasītājs vairs neminēja šo prasību un iesniedza viņam nodarītā kaitējuma aktualizēto novērtējumu, saskaņā ar kuru kaitējuma apmērs ir EUR 3 163 602. Šāda rīcība ir jāvērtē kā prasītāja atteikšanās no saviem prasījumiem par eksperta nozīmēšanu.

166 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja ierēdnis ceļ prasību par zaudējumu atlīdzību, Kopienas atbildība iestājas, ja ir īstenojies nosacījumu kopums attiecībā uz iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējumu faktisko pastāvēšanu un cēloņsakarības esamību starp rīcību un minētajiem zaudējumiem (Tiesas 2008. gada 21. februāra spriedums lietā C-348/06 Komisija/Girardot, Krājums, I-833. lpp., 52. punkts un tajā minētā judikatūra; Pirmās instances tiesas 2009. gada 6. maija spriedums lietā T-12/08 M/EMEA, Krājums-CDL, I-B-1-31. un II-B-1-159. lpp., 98. punkts).

167 Vispirms ir jāizvērtē, vai Komisija ir pieļāvusi tādu pārkāpumu, kas ir pamats tās atbildībai.

1. Par Komisijai pārmestajiem pārkāpumiem

168 Prasītājs, pamatojot savu prasību sakarā ar atbildību, izvirza astoņus iebildumus. Būtībā viņš norāda uz:

– viņa šķietami nepamatoto vainošanu “Bertelo lietā” (pirmais iebildums);

– dažāda veida bezdarbību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem, kas esot pieļauti administratīvajā izmeklēšanā (otrais iebildums);

– OLAF izmeklēšanas konfidencialitātes principa pārkāpumu (trešais iebildums);

– viņa imunitātes pret tiesvedību atņemšanas prettiesiskumu (ceturtais iebildums);

– attiecībā uz viņu pieņemtā lēmuma par iecelšanu citā amatā prettiesiskumu (piektais iebildums);

– dažādām prettiesiskām darbībām, kas pieļautas viņa slimības atzīšanas par arodslimību procesā (sestais iebildums);

– Invaliditātes komisijas 2004. gada 29. oktobra atzinuma prettiesiskumu (septītais iebildums);

– pret viņu vērstās disciplinārlietas uzsākšanas un turpināšanas prettiesiskumu (astotais iebildums).

a) Par pirmo iebildumu saistībā ar prasītāja šķietami nepamatoto vainošanu “Bertelo lietā”

Lietas dalībnieku argumenti

169 Ar savu pirmo iebildumu prasītājs pārmet viņa šķietami pilnīgi nepamatoto vainošanu “Bertelo lietā”. Uzskatot viņu bez jebkādiem pierādījumiem par “Bertelo lietas” galveno iniciatoru, “izvirzot tik smagas apsūdzības, kam attiecībā uz viņu nav ne mazākā pamata, noslēpjot no Beļģijas tiesību iestādēm īstenībā būtiskus komentārus, [kurus viņš bija sagatavojis], un ilgu laiku arī nepieprasot attiecībā uz tiem veikt izmeklēšanu, lai tos pārbaudītu, un pat uzsākot pret [viņu] disciplinārlietu”, Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses un sniegt palīdzību, esot pārkāpusi labas pārvaldības principu, esot maldinājusi ieinteresētās personas tiesisko paļāvību un pārkāpusi Regulas Nr. 1073/1999 preambulas 10. apsvērumu, kurā ir paredzēts, ka OLAF izmeklēšanas secinājumi var pamatoties vienīgi uz elementiem, kam ir pierādījumu vērtība.

170 IIN savā 2005. gada 10. novembra lēmumā, ar kuru noraidīts prasītāja lūgums, uzskatīja, ka prasītāja argumenti, kas izvirzīti saistībā ar šo pirmo iebildumu, pēc būtības attiecoties uz disciplinārlietu.

171 Atbildot uz šo argumentu, prasītājs savā prasības pieteikumā precizēja, ka šis iebildums esot plašāks nekā prasībā formulētais astotais iebildums, kurš attiecoties uz disciplinārlietas prettiesiskumu.

Civildienesta tiesas vērtējums

172 Tā kā saistībā ar šo iebildumu izvirzītajiem argumentiem ir cieša saikne ar astoto iebildumu, ar kuru prasītājs kritizē lēmumu par disciplinārlietas uzsākšanu pret viņu, šie argumenti tiks izvērtēti minētā astotā iebilduma ietvaros.

173 Tiktāl, ciktāl šo iebildumu var saprast kā kritiku par to, ka OLAF un IDOC izmeklēšanas ietekmēja prasītāju, ir jāprecizē, ka iestādei piemīt plaša rīcības brīvība attiecībā uz administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu un veikšanu, ievērojot nosacījumu, ka pastāv saprātīgas aizdomas par to, ka ir noticis disciplinārais pārkāpums.

174 Izskatāmajā lietā prasītājs bija Komisijas locekles E. Kresonas biroja vadītājs laikā, kad notika prettiesiska R. Bertelo algas skalas klasifikācijas grozīšana un arī viņa prettiesiska pieņemšana darbā KPC. Turklāt prasītājs bija norādīts vairāku ierēdņu un darbinieku liecībās. Konkrēti KPC asistente T. apgalvoja, ka pēc tieša prasītāja lūguma bija viņam nosūtījusi komentārus par R. Bertelo pārklasificēšanas iespējamību un viņa iespējamo nodarbināšanu kā viespētnieku KPC.

175 Līdz ar to ir leģitīmi, ka OLAF un IDOC, veicot savas izmeklēšanas, pārbaudīja, vai prasītājs kā biroja vadītājs bija iesaistīts konstatētajos pārkāpumos un, ja tas tā bija, kāda bija viņa loma.

176 Ņemot vērā to, ka “Bertelo lietas” kontekstā pastāvēja apstākļi, kas varēja radīt saprātīgas šaubas attiecībā uz prasītāju, iebildums ir jānoraida tiktāl, ciktāl tas attiecas uz izmeklēšanu, kurās bija iesaistīts prasītājs, uzsākšanu un veikšanu.

b) Par otro iebildumu saistībā ar bezdarbību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem, kas esot pieļauti administratīvajās izmeklēšanās.

Lietas dalībnieku argumenti

177 Otrais iebildums iedalās divās daļās. Saistībā ar iebilduma pirmo daļu prasītājs pārmet dažāda veida bezdarbību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumus, kas esot pieļauti administratīvajās izmeklēšanās. Saistībā ar iebilduma otro daļu viņš kritizē institūciju, kuras veica administratīvās izmeklēšanas, objektivitātes trūkumu.

178 Saistībā ar iebilduma pirmo daļu prasītājs izvirza šādus argumentus.

179 Pirmkārt, prasītājs esot ticis “izstumts skatuves priekšplānā”, lai gan pārējās personas, kuras esot piedalījušās R. Bertelo algas skalas klasifikācijas grozīšanā un viņa pieņemšanā darbā KPC, netiekot vainotas.

180 Otrkārt, vairāki piedāvājumi attiecībā uz pierādījumiem, kurus esot izteicis prasītājs, neesot pievērsuši ne mazāko institūciju, kurām bija jāveic izmeklēšanas, uzmanību. Pirmkārt, OLAF esot atteicies pieņemt darba plānošanas dienasgrāmatu, kuru prasītājs tam esot piedāvājis iesniegt. Otrkārt, Komisija, OLAF un IDOC neesot mēģinājuši pārbaudīt Pētniecības ĢD Personāla un administrācijas direktorāta direktora L. sniegto atbildi uz jautājumu, kāpēc ad hoc reģistrā neesot bijusi reģistrēta trīs ierēdņu ienākšana Breydel ēkā, kas atrodas Briselē, saistībā ar sanāksmi, kura, kā tiek apgalvots, esot notikusi 1996. gada novembrī. Treškārt, izmeklēšanu veicošās personas nekad neesot iztaujājušas M., kura strīdus faktu laikā bija atbildīga par biroja vadītāja sekretariātu. Ceturtkārt, neesot tikušas ņemtas vērā pretrunas un atšķirības starp dažādām liecībām.

181 Treškārt, prasītāja tiesības uz aizstāvību esot tikušas pārkāptas, sniedzot RTFB žurnālistu komandai atļauju iekļūt OLAF telpās un filmēt konfidenciālus dokumentus, kas tieši norāda uz prasītāju, lai izplatītu tos plašai auditorijai paredzētajā raidījumā “Likuma vārdā” 2000. gada 27. decembrī.

182 Ceturtkārt, 2002. gada 18. marta dokuments, kurā ietverti prasītāja komentāri, neesot ticis pievienots 2002. gada 22. februāra papildu administratīvās izmeklēšanas ziņojumam.

183 Saistībā ar iebilduma otro daļu prasītājs it īpaši pārmet par izmeklēšanas veikšanu atbildīgās personas D. attieksmi, kura, pirmkārt, neesot iekļāvusi 2001. gada 27. marta dokumentā ziņojumu par ieinteresētās personas uzklausīšanu, otrkārt, esot sniegusi kā pierādītus viņam nelabvēlīgus faktus, kas ietverti E. Kresonai adresētā 2001. gada 23. novembra vēstulē, un, treškārt, neesot iekļāvusi savu 2002. gada 18. marta dokumentu 2002. gada 22. februāra papildu administratīvās izmeklēšanas ziņojumā.

184 Komisija atgādina, pirmkārt, ka principu par vienlīdzīgu attieksmi pret ierēdņiem nevar interpretēt tādējādi, ka ierēdnis, kurš sodīts par Civildienesta noteikumu prasību neievērošanu, nolūkā izvairīties no attiecībā uz viņu uzsāktā pasākuma varētu atsaukties uz apstākli, ka cits ierēdnis, kurš nav ievērojis minētās prasības, netika sodīts. Izskatāmajā lietā šis princips esot piemērojams a fortiori, jo prasītājs netika sodīts.

185 Otrkārt, Komisija apstrīd prasītāja apgalvojumu, saskaņā ar kuru neesot ņemti vērā viņa norādītie faktiskie apstākļi. Izmeklēšanu ziņojumi esot formulēti pieņēmumu, nevis apgalvojumu formā, un tajos esot norādītas visas atšķirības dažādu iztaujāto ierēdņu paziņojumos.

186 Komisija norāda, treškārt, ka prasītāja 2002. gada 18. marta dokumentā esot būtībā atkārtoti tie apgalvojumi, kas ietverti viņa 2001. gada 12. septembra paziņojumā, kurš pievienots IDOC izmeklēšanas ziņojumam. Tādēļ ziņojuma projekts, kas tika iesniegts prasītājam komentāru veikšanai, neesot bijis jāgroza atbilstoši šim dokumentam, jo tajā ietvertie elementi jau esot tikuši ņemti vērā, sagatavojot minēto ziņojumu.

187 Attiecībā uz iebilduma otro daļu Komisija uzsver, ka E. Kresonai adresētajā 2001. gada 23. novembra dokumentā D. neesot izteikusi viedokli, bet izklāstījusi liecību. Tātad šajā dokumentā neesot nekāda objektivitātes trūkuma. Runājot par prasītāja 2002. gada 18. marta dokumentu, Komisija norāda uz savu argumentāciju, kas sniegta saistībā ar iebilduma pirmo daļu.

Civildienesta tiesas vērtējums

188 Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru citas personas, kuras esot piedalījušās R. Bertelo algu skalas klasifikācijas grozīšanā un viņa pieņemšanā darbā KPC, netiekot vainotas, ir jāatgādina, ka iestādei piemīt plaša rīcības brīvība attiecībā uz administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu un veikšanu, ievērojot nosacījumu, ka pastāv saprātīgas aizdomas par to, ka ir noticis disciplinārais pārkāpums (skat. šī sprieduma 173. punktu).

189 Ņemot vērā, no vienas puses, šo plašo rīcības brīvību un, no otras puses, to, ka eksistēja elementi, kas varēja radīt saprātīgas aizdomas attiecībā uz prasītāju (skat. šī sprieduma 176. punktu), arguments, saskaņā ar kuru attiecībā uz atsevišķiem ierēdņiem neesot tikušas veiktas administratīvās izmeklēšanas, nav tāds, kas ļauj konstatēt iebilduma pirmajā daļā apgalvoto bezdarbību vai tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

190 Otrkārt, attiecībā uz prasītāja argumentāciju, saskaņā ar kuru izmeklēšanu veicošās institūcijas neesot ņēmušas vērā vairākus viņa izteiktos piedāvājumus sniegt pierādījumus, ieinteresētā persona nav pierādījusi, ka minētās institūcijas neesot iekļāvušas lietas materiālos un neesot izvērtējušas viņa sniegtos pierādījumus.

191 Treškārt, runājot par prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru 2002. gada 18. marta dokuments neesot ticis iekļauts IDOC papildu administratīvās izmeklēšanas ziņojumā, ir jānorāda, ka šajā dokumentā nebija norādīts neviens jauns fakts, salīdzinot ar minētajam ziņojumam pievienoto ieinteresētās personas liecību. Turklāt ierēdņa tiesības paust viedokli par faktiem, kas attiecas uz viņu, nenozīmē izmeklētāju pienākumu grozīt ziņojumā izdarītos secinājumus atkarībā no uzklausītā ierēdņa paustajiem lūgumiem.

192 Visbeidzot, ceturtkārt, ir jānoraida prasītāja argumenti par izmeklēšanu veicošo institūciju objektivitātes trūkumu. Pirmkārt, ar faktu, ka par izmeklēšanu atbildīgā persona D. savā 2001. gada 27. marta dokumentā neiekļāva prasītāja uzklausīšanas protokolu, nevar pierādīt šādu objektivitātes trūkumu, jo minētais protokols tika pievienots IDOC galīgajam ziņojumam. Otrkārt, kā to pamatoti norāda Komisija, ir kļūdaini apgalvot, ka D. savā E. Kresonai adresētajā 2001. gada 23. novembra vēstulē esot norādījusi kā pierādītus viņam nelabvēlīgus faktus – īstenībā D. šajā vēstulē vienīgi lūdza bijušo Komisijas locekli sniegt skaidrojumus konkrēti attiecībā uz KPC asistentes T. liecībām. Treškārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru 2002. gada 18. marta dokuments neesot ticis iekļauts IDOC papildu administratīvās izmeklēšanas ziņojumā, iepriekš ir precizēts, ka ierēdņa tiesības paust viedokli par faktiem, kas attiecas uz viņu, nenozīmē izmeklētāju pienākumu grozīt ziņojumā izdarītos secinājumus atkarībā no uzklausītā ierēdņa paustajiem lūgumiem.

193 Arguments par šķietamo atļauju, ko Komisija esot devusi RTBF žurnālistu grupai, filmēt konfidenciālu dokumentu, kas attiecas uz prasītāju, tiks izvērtēts kopā ar trešo iebildumu attiecībā uz OLAF izmeklēšanas konfidencialitātes principa pārkāpumu, saistībā ar kuru ir izvirzīti tie paši fakti.

194 Līdz ar to nav pamatoti pārmetumi par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kurus prasītājs izvirzījis otrā iebilduma ietvaros, izņemot attiecībā uz pēdējo minēto argumentu, kuru Civildienesta tiesa izvērtēs trešā iebilduma pārbaudes ietvaros.

c) Par trešo iebildumu saistībā ar OLAF izmeklēšanas konfidencialitātes principa pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

195 Trešais iebildums ir saistīts ar OLAF izmeklēšanas konfidencialitātes principa pārkāpumu. Prasītājs apgalvo, ka OLAF un/vai Komisija esot atļāvusi RTBF 2000. gada laikā iekļūt OLAF telpās, lai tajās iepazītos ar stingri konfidenciāliem dokumentiem, kas attiecas uz prasītāju, un vairākus no tiem nofilmētu. Tādējādi viņa uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokols, kas ir klasificēts kā “slepens”, esot ticis izplatīts plašai auditorijai paredzētajā raidījumā “Likuma vārdā” 2000. gada 27. decembrī, viņu publiski apsūdzot.

196 Tāpat Komisija esot pārkāpusi savu pienākumu sniegt palīdzību attiecībā uz prasītāju, jo tā neesot veikusi nekādas darbības, lai noskaidrotu par šī dokumenta izplatīšanu atbildīgās personas un atjaunotu prasītāja cieņu.

197 Komisija apstrīd šī iebilduma pieņemamību, motivējot ar to, ka prasītājs to esot izvirzījis savā 2004. gada 14. oktobra sūdzībā attiecībā uz lēmumu par viņa iecelšanu citā amatā. Tā norāda, ka IIN 2005. gada 15. martā noraidīja šo sūdzību ar lēmumu, par kuru prasītājs nav cēlis prasību Civildienesta noteikumu 91. pantā paredzētajā termiņā.

198 Pakārtoti Komisija uzskata šo iebildumu par nepamatotu un noliedz, ka būtu atļāvusi RTBF iepazīties ar dokumentiem, kuri attiecas uz prasītāju.

199 Komisija precizē, pirmkārt, ka OLAF, ņemot vērā vispārējo interešu mērķi, kas vērsts uz sabiedrības informēšanu, un savu komunikāciju stratēģiju, nodod audiovizuālo mediju rīcībā vispārējus savu telpu attēlus, kas ir attēlu kopuma formā, un atļauj minētajiem medijiem uzņemt savās telpās vispārējus attēlus, neatļaujot piekļūt ne dokumentiem, ne sensitīvām telpām.

200 Komisija norāda, otrkārt, ka prasītāja uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokols tika nodots Beļģijas tiesu iestādēm un, tā kā šī protokola adresāti bija no Komisijas neatkarīgas struktūras, neesot iespējams secināt, ka tā esot atļāvusi RTBF žurnālistiem piekļūt šim dokumentam.

201 Tādējādi Komisija apstrīd jebkādas saiknes esamību starp OLAF telpu vispārējiem attēliem un attiecīgā konfidenciālā dokumenta publiskošanu. Tā pauž nožēlu, ka ir notikusi informācijas noplūde, tomēr apstrīd savu atbildību un uzsver, ka uz prasītāju gulstas pierādīšanas pienākums.

202 Attiecībā uz apgalvojumu par tās pienākuma sniegt palīdzību pārkāpumu tā norāda, ka prasītājs tai neiesniedza pieteikumu, kas būtu sagatavots saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu.

Civildienesta tiesas vērtējums

– Par iebilduma pieņemamību

203 Ir tiesa, ka prasītāja 2004. gada 14. oktobra sūdzībā bija pieminēta konfidenciālu dokumentu izplatīšana 2000. gada 27. decembra televīzijas pārraides laikā un ka šī sūdzība tika noraidīta ar IIN lēmumu, par kuru prasītājs nav cēlis prasību, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 91. pantu. Šajā sūdzībā prasītājs ar vienu teikumu pieminēja iespējami konfidenciālu dokumentu, kas attiecas uz viņu, izplatīšanu pārraidē “Likuma vārdā”, lai ilustrētu “daudzos vajāšanas aktus”, kas pret viņu esot bijuši vērsti saistībā ar “Kresonas lietu”, no kuriem viņa iecelšana citā amatā esot tikai viens no aspektiem.

204 Tomēr šīs sūdzības vienīgais mērķis bija lūgums atcelt lēmumu par iecelšanu citā amatā. Tās mērķis nebija lūgt atlīdzināt kaitējumu attiecīgajai personai sakarā ar Komisijas šķietami pieļautajiem pārkāpumiem.

205 Ierēdnim ir tiesības izvirzīt vienu un to pašu pamatu, argumentu vai faktu, lai pamatotu vairākas sūdzības, kurām ir juridiski atšķirīgi priekšmeti (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 19. septembra spriedumu lietā T-253/06 P Chassagne/Komisija, Krājums-CDL, I-B-1-43. un II-B-1-295. lpp., 149. punkts).

206 Tādēļ Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

– Par iebilduma pamatotību

207 Šī iebilduma pamatotības vērtējumam vispirms ir vajadzīgs īss strīdīgā teksta, ko pārraidīja raidījumā “Likuma vārdā”, kopsavilkums.

208 Īsajā raidījuma fragmentā tika minēts prasītāja uzvārds un demonstrēts attēls, kas raidījuma vizuālajiem kadriem pievienotajos komentāros tika raksturots kā prasītāja uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokols.

209 Prasītāja uzvārds tika pieminēts sabiedrības H vadītāja H. intervijas kontekstā. Šī persona stāsta, ka bija ienākusi bez uzaicinājuma E. Kresonas birojā, lai lūgtu, lai birojs uzņemas maksāt nomas maksu par telpām, kurās atradās R. Bertelo un par kurām līdz tam brīdim maksāja sabiedrība H. Pēc tam viņš paskaidro, ka bija pārsteigts, konstatējot, ka bija mainījies biroja vadītājs un ka jaunais biroja vadītājs, proti, prasītājs, viņu esot bez liekām ceremonijām izraidījis, jautājot viņam, ko nozīmē šis joks. Turpinājumā seko daži OLAF telpu attēli, pēc tam tiek ātri demonstrēts dokumenta attēls, kas uz ekrāna nav salasāms un par kuru žurnālists paskaidro, ka tas ir prasītāja uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokols, kuru šis žurnālists komentē šādi:

“OLAF izmeklēšanas ziņojums ietver [prasītāja] uzklausīšanas protokolu. Tas apstiprina, ka R. Bertelo ir vienu vai divas reizes kopā ar H. ieradies E. Kresonas sekretariātā.”

210 Pēc tam raidījums pievēršas citam lietas aspektam.

211 Tādējādi apstrīdētā raidījuma laikā prasītāja uzvārds un izraksts no viņa uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokola, tika minēts īsi un gadījuma pēc, personīgi neizceļot prasītāju.

212 Lai gan prasītājs netika personīgi izcelts, tomēr ir nožēlojami, ka attiecīgajā raidījumā tika demonstrēts dokuments, kas tā vizuālajiem kadriem pievienotajos komentāros tika raksturots kā prasītāja uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokols.

213 Saskaņā ar judikatūru prasītājam prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros ir jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Šo noteikumu tomēr var mīkstināt, ja kaitējošu faktu varēja radīt vairāki dažādi cēloņi un ja iestāde, kas ir atbildētāja, nav sniegusi nekādus pierādījumus, kas ļautu noteikt, kurš no šiem cēloņiem radījis šo faktu, lai gan tā vislabāk varēja sniegt pierādījumus šajā sakarā, tādējādi iestāde ir vainojama par paliekošo neskaidrību (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T-48/05 Franchet un Byk/Komisija, Krājums, II-1585. lpp., 182. un 183. punkts).

214 Tomēr izskatāmajā lietā nevar uzskatīt, ka Komisija vislabāk varēja sniegt pierādījumus, kas ļautu noteikt notikušās informācijas noplūdes cēloni. Attiecīgi to nevar vainot par neskaidrību jautājumā par šīs informācijas noplūdes cēloņiem.

215 Komisija pamatoti apgalvo, ka tā un OLAF nebija vienīgās iestādes, kuru rīcībā bija prasītāja uzklausīšanas, ko veica OLAF, protokols, jo tas, ņemot vērā iespējamo tiesvedības uzsākšanu, tika nosūtīts Beļģijas valsts iestādēm.

216 Turklāt Komisija precizē, ka OLAF, vispārējo interešu iemesla – sabiedrības informēšanas – un savas komunikāciju stratēģijas mērķa kontekstā nodod audiovizuālo mediju rīcībā vispārējus savu telpu attēlus kā attēlu arhīvu un atļauj minētajiem medijiem uzņemt savās telpās vispārējus attēlus. Tādējādi nevar konstatēt nekādu saikni starp OLAF telpu attēliem un dokumenta, kas raidījuma vizuālajiem kadriem pievienotajos komentāros tika raksturots kā prasītāja uzklausīšanas protokols, uzņemšanu.

217 Tāpat attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija esot pārkāpusi savu pienākumu sniegt palīdzību, ir jānorāda, ka prasītājs nav iesniedzis lūgumu sniegt palīdzību, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 24. pantu. Turklāt, nepastāvot ārkārtas apstākļiem, Komisijai nebija pienākuma spontāni sniegt prasītājam savu palīdzību. Vienīgi šādi apstākļi var radīt iestādei pienākumu sniegt konkrētu palīdzību bez attiecīgā ierēdņa iepriekšēja lūguma, bet pēc savas ierosmes (Tiesas 1986. gada 12. jūnija spriedums lietā 229/84 Sommerlatte/Komisija, Recueil, 1805. lpp., 20. punkts; Civildienesta tiesas 2006. gada 31. maija rīkojums lietā F-91/05 Frankin u.c./Komisija, Krājums-CDL, I-A-1-25. un II-A-1-83. lpp., 23. un 24. punkts).

218 Līdz ar to ir jānoraida iebildums par iestādes pienākuma sniegt palīdzību pārkāpumu.

219 No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka trešais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

d) Par ceturto iebildumu – prasītāja imunitātes pret tiesvedību atņemšanas prettiesiskumu

Lietas dalībnieku argumenti

220 Šī iebilduma ietvaros prasītājs apgalvo, ka lēmums par viņa imunitātes pret tiesvedību atņemšanu, par kuru viņš tika informēts 2001. gada 7. februārī, ir prettiesisks.

221 Prasītājs apgalvo, ka lēmums par imunitātes atņemšanu ierēdnim esot nopietns pasākums un ka tādēļ viņu pirms tā pieņemšanas esot bijis iepriekš jāuzklausa, līdzīgi kā tas esot darīts Rūpniecības ĢD ģenerāldirektora W. gadījumā.

222 Turklāt prasītājs uzsver, ka lēmums par viņa imunitātes pret tiesvedību atņemšanu, kas bija adresēts Beļģijas izmeklēšanas tiesnesim, neesot ticis viņam paziņots, un ka tādējādi viņš neesot varējis noteikt, vai tas ir pietiekami pamatots.

223 Visbeidzot prasītājs uzskata, ka lēmums par viņa imunitātes pret tiesvedību atņemšanu attiecībā uz viņu esot diskriminējošs un tajā esot pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana, jo atsevišķam personām esot saglabāta viņu imunitāte, neraugoties uz šo personu līdzdalību “Bertelo lietā”.

224 Komisija iebilst, ka iestādēm esot pienākums sadarboties ar krimināllietu tiesām un ka izskatāmajā lietā neesot nekādu Kopienu interešu, kas attaisnotu atteikumu atņemt prasītājam imunitāti pret tiesvedību.

225 Komisija uzskata, ka ierēdnis neesot uzklausāms pirms lēmuma par viņa imunitātes pret tiesvedību atņemšanu, jo viņam ir tiesības uz aizstāvību kriminālprocesā, ko pret viņu var uzsākt minētā pasākuma rezultātā. Tā apgalvo, ka, pieņemot, ka prasītāja apgalvojums par Rūpniecības ĢD ģenerāldirektora W. iepriekšēju uzklausīšanu ir pareizs, minētā lieta neesot radījusi tādu precedentu, lai iestādēm būtu pienākums sistemātiski uzklausīt ierēdni pirms krimināllietu iestādes izteiktā lūguma par imunitātes atņemšanu izvērtēšanas. Iestādei šajā ziņā esot rīcības brīvība.

Civildienesta tiesas vērtējums

226 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ierēdnis, kurš Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajos termiņos nav apstrīdējis viņam nelabvēlīgu IIN lēmumu, nevar pamatoties uz šī lēmuma šķietamo prettiesiskumu prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros (Tiesas 1987. gada 7. oktobra spriedums lietā 401/85 Schina/Komisija, Recueil, 3911. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 1991. gada 27. jūnija spriedums lietā T-156/89 Valverde Mordt/Tiesa, Recueil, II-407. lpp., 144. punkts).

227 Tā kā prasītājs Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajos termiņos nav apstrīdējis [administratīvo] aktu, ar kuru ir atņemta viņa imunitāte pret tiesvedību un par kuru viņš tika informēts ar Personāla un administrācijas ĢD 2001. gada 7. februāra vēstuli, ir jāizvērtē minētā akta raksturs, lai noteiktu, vai tas ir nelabvēlīgs akts vai rīcība, kam nav lēmuma rakstura.

228 Civildienesta tiesai šis jautājums ir jāizvērtē pēc savas iniciatīvas, jo tas attiecas uz pirmstiesas procesa un termiņu prasības celšanai ievērošanu.

229 Ierēdnim nelabvēlīgi akti ir pasākumi, kas ir juridiski saistoši un kas var ietekmēt attiecīgās personas intereses, konkrētā veidā grozot tā tiesisko stāvokli (Tiesas 1989. gada 14. februāra spriedums lietā 346/87 Bossi/Komisija, Recueil, 303. lpp., 23. punkts).

230 Ir ticis nospriests, ka, lai gan privilēģijām un imunitātei, ko Protokols piešķir Eiropas Kopienām, ir vienīgi funkcionāls raksturs tādā ziņā, ka to mērķis ir novērst šķēršļus Kopienu darbībai un neatkarībai, tās tomēr tika skaidri piešķirtas Kopienas iestāžu ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem. Fakts, ka privilēģijas un imunitāte ir paredzētas Kopienu sabiedriskajās interesēs, attaisno iestādēm piešķirtās pilnvaras vajadzības gadījumā atņemt imunitāti, bet tas nenozīmē, ka šīs privilēģijas un imunitāte ir tikušas piešķirtas Kopienai, nevis tieši tās ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem. Tādēļ Protokols minētajām personām rada subjektīvas tiesības (skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 15. oktobra spriedumu lietā T-345/05 Mote/Parlaments, Krājums, II-2849. lpp., 27. un 28. punkts).

231 Protokola par privilēģijām un imunitāti 12. pantā paredzētā imunitāte aizsargā ierēdņus un [pārējos] darbiniekus pret dalībvalstu iestāžu procesuālajiem pasākumiem sakarā ar viņu darbībām, kas veiktas to oficiālajā statusā. Tādējādi lēmums par ierēdņa vai darbinieka imunitātes atņemšanu groza viņu tiesisko stāvokli tā iemesla dēļ vien, ka, izbeidzot šādu aizsardzību, tiek atjaunots viņa tādas personas statuss, kas ir pakļauta dalībvalsts vispārējām tiesībām, un tādējādi bez jebkādiem starpnoteikumiem attiecībā uz viņu var tikt piemēroti šajās vispārējās tiesībās paredzētie pasākumi, tostarp aizturēšana un tiesvedība (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mote/Parlaments, 34. punkts).

232 Pēc imunitātes atcelšanas valsts iestāžu rīcības brīvībai attiecībā uz procesa, kas uzsākts pret ierēdni vai darbinieku, atjaunošanu vai izbeigšanu, nav nekādas ietekmes uz faktu, ka ir tieši skarts šīs personas tiesiskais stāvoklis, jo no lēmuma par imunitātes atcelšanu izrietošās sekas ir ierobežotas ar aizsardzības, kas viņam piešķirta ierēdņa vai darbinieka statusā, izbeigšanu, neparedzot nekādus papildu ieviešanas pasākumus (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mote/Parlaments, 35. punkts).

233 No iepriekš minētā izriet, ka lēmums, ar kuru Komisija ir atņēmusi prasītājam imunitāti pret tiesvedību, ir viņam nelabvēlīgs akts.

234 Tomēr, tā kā prasītājs Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajos termiņos nav apstrīdējis lēmumu, ar kuru viņam atņemta imunitāte pret tiesvedību, vairs nav pieņemams pamatoties uz šī lēmuma prettiesiskumu prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros.

235 Līdz ar to ceturtais iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.

e) Par piekto pamatu – lēmuma par prasītāja iecelšanu citā amatā prettiesiskumu

Lietas dalībnieku argumenti

236 Prasītājs uzskata, ka lēmums par iecelšanu citā amatā neesot pietiekami pamatots, esot pieņemts, pārkāpjot dienesta intereses, un esot slēpts disciplinārsods.

237 Komisija apstrīd šī iebilduma pieņemamību. Par lēmumu par iecelšanu citā amatā 2004. gada 14. oktobrī esot iesniegta sūdzība, kas noraidīta ar IIN 2005. gada 15. marta lēmumu. Prasītājs Civildienesta noteikumu 91. panta paredzētajā termiņā neesot cēlis tiesā prasību par minēto lēmumu.

238 Komisija pakārtoti apgalvo, ka lēmums par iecelšanu citā amatā esot pamatots ar dienesta interesēm un atgādina par plašo rīcības brīvību, kas iestādēm piešķirta savu dienestu organizācijas jomā.

Civildienesta tiesas vērtējums

239 Kā tas ir atgādināts saistībā ar ceturto iebildumu, ierēdnis, kurš Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajos termiņos nav apstrīdējis viņam nelabvēlīgu IIN lēmumu, nevar pamatoties uz šī lēmuma šķietamo prettiesiskumu prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros.

240 Izskatāmajā lietā prasītājs 2004. gada 19. oktobrī ir iesniedzis sūdzību, kas datēta ar 14. oktobri, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. pantu, par lēmumu par viņa iecelšanu citā amatā, bet nav cēlis prasību tiesā, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 91. pantu, pēc tam, kad IIN ar 2005. gada 15. marta lēmumu noraidīja viņa sūdzību.

241 No tā izriet, ka prasītājs nevar pamatoties uz lēmuma par iecelšanu citā amatā šķietamo prettiesiskumu prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros.

242 Tādēļ piektais iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.

f) Par sesto pamatu – pārkāpumiem, kas esot pieļauti procedūrā, kura uzsākta, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 73. pantu

243 Šis iebildums iedalās divās daļās. Pirmā daļa ir vērsta pret lēmumu, ar kuru izslēgta iespēja, ka prasītājs varētu būt cietis nelaimes gadījumā darbā, un otrā ir vērsta pret lēmumu par papildu izmeklēšanas uzticēšanu IDOC.

244 Turklāt vēstulēs, kuras prasītājs ir nosūtījis Civildienesta tiesai, un pēc tam arī tiesas sēdē viņš apgalvoja par dažādiem pārkāpumiem, kas esot pieļauti procedūrā, kas uzsākta, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 73. pantu. Viņš it īpaši apgalvo par “apburto loku”, “elles loku”, kurā Komisija viņu esot ieslodzījusi: pirmkārt, nepamatota procedūras, kas uzsā