ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 113/9

Prasība, kas celta 2011. gada 21. februārī — Eiropas Komisija/Somijas Republika

(Lieta C-74/11)

2011/C 113/18

Tiesvedības valoda — somu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — I. Koskinen un D. Triantafyllou)

Atbildētāja: Somijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, pieļaujot, ka ar pievienotās vērtības nodokli apliekamo personu grupā tiek iekļautas personas, kas nemaksā pievienotās vērtības nodokli, un grupu reģistrācijas sistēmu piemēro tikai finanšu un apdrošināšanas pakalpojumu piedāvātājiem, Somijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 9. un 11. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Somijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Atbilstoši Direktīvas par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 11. pantam dalībvalstis vairākas personas, kas gan juridiski ir neatkarīgas, bet ir cieši saistītas finansiāli, ekonomiski un organizatoriski, var uzskatīt kopā par vienu nodokļa maksātāju. Direktīvas 9. panta 1. punktā ir definēts jēdziens “nodokļa maksātājs”, kas ir piemērojams pievienotās vērtības nodokļa jomā.

Kā uzskata Komisija, ar Direktīvu 2006/112/EK neesot atļauts iekļaut ar pievienotās vērtības nodokli apliekamo personu grupā personas, kas nav nodokļa maksātāji, un līdz ar to attiecināt nodokļu maksātāju tiesības un pienākumus uz nodokļu nemaksātājiem. Somijas valdība, kas pieļauj nodokļu nemaksātāju iekļaušanu ar pievienotās vērtības nodokli apliekamo personu grupā, tādējādi neesot izpildījusi direktīvu. Komisijas interpretācija atbilstot 11. panta mērķim vienkāršot pārvaldi un novērst nodokļu nemaksāšanu.

Turklāt Somijas tiesību normās regulētā grupu reģistrācija pārkāpjot Direktīvas 2006/112/EK 11. pantu, ciktāl Somijas pievienotās vērtības nodokļa tiesībās grupu reģistrācijas ir piemērojama tikai uzņēmumiem, kas darbojas finanšu vai, attiecīgi, apdrošināšanas jomā. Grupu reģistrācijas sistēmai esot jābūt piemērojamai visiem šajā dalībvalstī reģistrētajiem uzņēmumiem, neatkarīgi no tā, kādu darbību uzņēmums veic. Kopējā pievienotās vērtības nodokļa sistēma esot vienota sistēma; ja tajā tiek iekļauts īpašs noteikums, tam principā ir jābūt vispārpiemērojamām. Direktīvas 2006/112/EK 11. panta formulējums neietverot norādes uz to, ka dalībvalsts drīkst ar pievienotās vērtības nodokli apliekamo personu grupas reģistrāciju piemērot tikai noteiktām grupām, kas darbojas konkrētā jomā. Arī attiecībā uz tā mērķi 11. pants esot jāinterpretē tā, ka tas aptver visus uzņēmumus, neatkarīgi no to darbības jomas. Tādējādi Somijas pievienotās vērtības nodokļa tiesību normas esot pretrunā Savienības tiesību vispārīgajam vienlīdzīgas attieksmes principam, jo tajās grupu reģistrācija ir paredzēta tikai noteiktām grupām.

(1) OV L 347, 1. lpp.
1)

Vai EKL 49. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu kā 1983. gada 11. aprīļa likuma 29. panta 2. punkta d) apakšpunkts tiktāl, ciktāl: no vienas puses, šis tiesiskais regulējums ļauj piešķirt nodokļu atlaidi, fiktīvu kustamas mantas priekšnodokli, tādu ienākumu saņēmējiem, kas gūti no prasījumiem vai aizdevumiem koordinācijas centram Karaļa 1982. gada 30. decembra Dekrēta Nr. 187 par koordinācijas centru izveidi nozīmē, ja sabiedrība, kas izmanto šos līdzekļus, kurus aizņēmies koordinācijas centrs vai kuru aizņemšanās notikusi ar koordinācijas centra starpniecību, lai iegādātos mantisku īpašumu, ko tā izmanto Beļģijā savai profesionālajai darbībai, piešķir tā lietojuma tiesības sabiedrībai, kas ir daļa no tās pašas sabiedrību grupas un ir reģistrēta Beļģijā, turpretī, no otras puses, šis tiesiskais regulējums neļauj piešķirt nodokļu atlaidi, ja tā pati sabiedrība tā paša mantiskā īpašuma lietojuma tiesības nodod sabiedrībai, kas arī ir daļa no tās pašas sabiedrību grupas, bet ir reģistrēta kādā citā dalībvalstī, nevis Beļģijā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 72/11

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 17. decembrī iesniedza Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republika) — SAG ELV Slovensko a.s., FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe a.s., TESLA Stropokov a.s., Autostrade per l'Italia S.p.A., EFKON AG, Stalexport Autostrady S.A./Úrad pre verejné obstarávanie

(Lieta C-599/10)

2011/C 72/19

Tiesvedības valoda — slovāku

Iesniedzējtiesa

Najvyšší súd Slovenskej republiky

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: SAG ELV Slovensko a.s., FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe a.s., TESLA Stropokov a.s., Autostrade per l'Italia S.p.A., EFKON AG, Stalexport Autostrady S.A.

Atbildētājs: Úrad pre verejné obstarávanie

Persona, kas iestājusies lietā: Národná dialnicná spolocnost, a.s.

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (1), redakcijā, kas bija spēkā attiecīgajā laika posmā, ir saderīga interpretācija, saskaņā ar kuru atbilstoši minētās direktīvas 51. pantam, kas aplūkots kopā ar tās 2. pantu, ņemot vērā nediskriminācijas principu un pārskatāmības principu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā, līgumslēdzējai iestādei ir pienākums lūgt paskaidrojumus par piedāvājumu, ievērojot privātpersonas subjektīvās procesuālās tiesības tikt uzaicinātam papildināt vai precizēt sertifikātus un dokumentus, kas iesniegti saskaņā ar minētās direktīvas 45.–50. pantu, ja pretrunīga vai neskaidra publiskā iepirkuma procedūras dalībnieku piedāvājuma izpratne var izraisīt šī dalībnieka izslēgšanu no publiskā iepirkuma procedūras?

2) Vai ar Direktīvu [2004/18/EK], redakcijā, kas bija spēkā attiecīgajā laika posmā, ir saderīga interpretācija, saskaņā ar kuru atbilstoši minētās direktīvas 51. pantam, kas aplūkots kopā ar tās 2. pantu, ņemot vērā nediskriminācijas principu un pārskatāmības principu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā, līgumslēdzējai iestādei nav pienākuma lūgt paskaidrojumus par piedāvājumu, ja tā uzskata, ka ir pierādīts, ka nav izpildītas ar publiskā iepirkuma priekšmetu saistītās prasības?

3) Vai ar Direktīvas [2004/18/EK] 51. pantu un 2. pantu, redakcijā, kas bija spēkā attiecīgajā laika posmā, ir saderīga valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru komisijai, kas izveidota, lai novērtētu piedāvājumu, ir tikai iespēja rakstiski lūgt piedāvājuma iesniedzējiem sniegt paskaidrojumus par piedāvājumu? Vai ar Direktīvas [2004/18/EK] 55. pantu ir saderīgs līgumslēdzējas iestādes rīcības veids, saskaņā ar kuru tai nav pienākuma lūgt piedāvājuma iesniedzējam sniegt paskaidrojumus par nepamatoti zemu cenu, un vai, ņemot vērā to, kā līgumslēdzēja iestāde bija noformulējusi prasītājam I un prasītājam II izteikto lūgumu saistībā ar nepamatoti zemu cenu, tiem bija iespēja atbilstoši izklāstīt iesniegtajam piedāvājumam raksturīgos būtiskos parametrus?

(1) OV L 134, 30.04.2004., 114. lpp.
2)

Ja uz pirmo jautājumu atbilde ir noliedzoša: Vai ar maksātnespēju pamatota atcelšanas prasība, kuras priekšmets pamatā ir no maksātnespējas procedūras neatkarīgs prasījums, kuru maksātnespējas administrators ir pamatojis ar sabiedrību tiesībās paredzētu prasījumu pamatu un kurš ekonomiski ir vērsts uz to pašu vai kvantitatīvi apjomīgāku rezultātu, ietilpst Regulas Nr. 44/2001 (2) 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētajā kategoriju izņēmumā, jeb tomēr šādā gadījumā, neatkarīgi no Tiesas spriedumā lietā C-339/07 Seagon/Deko nolemtā, starptautiskā piekritība ir jānosaka atbilstoši Regulai Nr. 44/2001?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 346/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 5. jūlijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza (Itālija) — ENI SpA/Autorità per l'Energia Elettrica e il Gas e Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico

(Lieta C-329/10)

()

2010/C 346/40

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: ENI SpA

Atbildētājas: Autorità per l'Energia Elettrica e il Gas e Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico

Prejudiciālais jautājums

Vai ar Līguma 23., 43., 49. un 56. pantu, kā arī Direktīvas 2003/54 (1) 11. panta 2. un 6. punktu un 24. pantu tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums — kas nav paziņots Eiropas Komisijai —, kurā attiecībā uz noteiktiem elektroenerģijas ražotājiem, kuriem konkrētajos apstākļos ir būtiska loma, lai tiktu nodrošinātas dispečervadības pakalpojumu vajadzības, ir pastāvīgi noteikts pienākums iesniegt elektroenerģijas biržā piedāvājumus saskaņā ar procedūrām, kuras tīkla pārvaldītājs nosaka, balstoties uz piemērojamo regulējumu, un saskaņā ar kurām ražotājs nevar brīvi noteikt par šiem piedāvājumiem saņemamās atlīdzības apmēru, jo tas tiek noteikts, pamatojoties uz kritērijiem, kuri nav tikuši iepriekš noteikti saskaņā ar “pārredzamām, nediskriminējošām un tirgus principiem atbilstīgām procedūrām”?

(1) OV L 176, 37. lpp.
2)

apstiprinošas atbildes gadījumā: ka minētajās tiesību normās dalībvalstij (uzņemošajai valstij) ir noteikts aizliegums atteikties atzīt citas dalībvalsts (izdevējas valsts) izdotu vadītāja apliecību savā teritorijā, ja pirms vadītāja apliecības iegūšanas izdevējā valstī vadītāja apliecības izdošana uzņemošajā valstī ir atteikta tāpēc, ka neesot izpildīti transportlīdzekļa drošas vadīšanas fiziskie un garīgie nosacījumi, un , pamatojoties uz informāciju vadītāja apliecībā, citu no izdevējas valsts saņemtu neapstrīdamu informāciju vai pamatojoties uz citiem neapstrīdamiem datiem, it īpaši jebkādiem paša vadītāja apliecības turētāja datiem vai citiem drošiem uzņemošās valsts datiem, nav šaubu, ka ir pārkāpta Direktīvas 91/439/EEK 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā vai Direktīvā 2006/126/EK 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētā dzīvesvietas prasība — tiktāl, ciktāl citi neapšaubāmi dati, it īpaši jebkādi paša vadītāja apliecības turētāja dati vai citi droši uzņemošās valsts dati ir nepietiekami, vai informācija Tiesas judikatūras izpratnē tiek saņemta no izdevējas valsts arī tad, ja tā tiek nosūtīta nevis tieši, bet tikai netieši kā paziņojums, kas pamatots ar trešo personu, it īpaši uzņemošās valsts vēstniecības izdevējā valstī, informāciju —;
d)

vai 3. c) jautājumā raksturotā “palīgdarbinieka” jēdziena interpretācija ir pretrunā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku jēgai un mērķim, proti, novērst secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, kā arī principam, kas ir noteikts 2009. gada 23. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās no C-378/07 līdz C-380/07 Angelidaki u.c. (Krājums, I-3071. lpp., rezolutīvās daļas 2. punkts) un saskaņā ar kuru pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kura rezultātā “secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu atjaunošana publiskajā sektorā ir uzskatāma par attaisnotu ar “objektīviem iemesliem” minētās klauzulas izpratnē, pamatojoties tikai uz to, ka šie līgumi ir balstīti uz tiesību normām, kas atļauj atjaunot šādus līgumus, lai apmierinātu noteiktas pagaidu vajadzības, lai gan patiesībā šīs vajadzības ir pastāvīgas un ilgstošas”?
—

līdz ar to atcelt apstrīdēto lēmumu; — tā rezultātā vai nu nosūtīt lietu Vispārējai tiesai, lai tā to izskatītu no jauna; — vai arī pašai pieņemt galīgo nolēmumu, apmierinot apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumus, kas tika izteikti pirmajā instancē, un atceļot apstrīdēto lēmumu (1);
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 209/11

Prasība, kas celta 2010. gada 13. aprīlī — Eiropas Komisija/Polijas Republika

(Lieta C-185/10)

()

2010/C 209/16

Tiesvedības valoda — poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — M. Simerdova un K. Herrmann)

Atbildētāja: Polijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, pieņemot un paturot spēkā 2001. gada 6. septembraustawa“Prawo farmaceutyczne” (Zāļu likums) 4. pantu ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2007. gada 30. marta likumu (Dz. U. Nr. 75, Pozīcija 492), tiktāl, ciktāl šajā pantā tiek atļauts Polijas Republikā bez tur izdotas atļaujas laist tirgū no ārvalstīm ievestas zāles, kuras satur tādas pašas vielas, dozu un kuru forma ir tāda pati kā zālēm, kurām Polijā ir izdota atļauja laišanai tirgū, ja pirmo cena ir konkurētspējīga salīdzinājumā ar pēdējo cenām, Polijas Republika nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (1), 6. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Tas, ka Polijas Republikā ir izdots un tiek piemērots ustawa“Prawo farmaceutyczne” 4. panta 1. punkts un 3.a punkts, ļauj Polijas tirgū laist zāles, kurām šīs valsts kompetentā valsts pārvaldes iestāde nav izsniegusi atļauju, tādējādi pārkāpjot Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punktu.

Uz Polijas tiesību normu neattiecoties Direktīvas 2001/83 5. panta 1. punkts un 126.a pants, kuros ir paredzēts izņēmums no vispārējās prasības saņemt valsts iestāžu izdotu zāļu tirdzniecības atļauju.

Vēl ustawa“Prawo farmaceutyczne” 4. panta 3.a punkts, saskaņā ar kuru kritērijs atļaujas izsniegšanai no ārvalstīm ievestām zālēm ir to cenas konkurētspēja salīdzinājumā ar jau iekšējā tirgū atļautu zāļu cenu, ir pamatots tikai ar ekonomisku kritēriju. Ar šādu kritēriju tomēr nevarot pamatot izņēmumu no Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta. Turklāt Polijas tiesību norma attiecoties uz zālēm, kuru vielas, forma un doza ir tāda pati kā jau iekšējā tirgū atļautām zālēm, tāpēc nav iespējams tās uzskatīt par tādām, kas nav pieejamas iekšējā tirgū, kas būtu tāds gadījums, ar kuru varētu pamatot vajadzību mērķtiecīgi ievest zāles saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta pirmo daļu.

(1) OV L 311, 67. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 209/31

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 4. jūnijā iesniedza Tribunale del Riesame di Verbania (Itālija) — kriminālprocess pret Matteo Minesi

(Lieta C-279/10)

()

2010/C 209/44

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale del Riesame di Verbania

Lietas dalībnieks pamata procesā

Matteo Minesi

Prejudiciālais jautājums

Kā interpretēt [EKL] 43. un 49. pantu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ar sporta pasākumiem saistītu derību jomā, lai varētu noteikt, vai iepriekš minētie Līguma noteikumi pieļauj vai nepieļauj tādas valsts tiesību normas, kurās ir paredzēts valsts monopols un tāda koncesiju un atļauju izsniegšanas sistēma, kas konkrēta skaita koncesiju kontekstā paredz, ka: a) pastāv vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija tika izsniegta iepriekš, pamatojoties uz procedūru, ar kuru prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; b) pastāv noteikumi, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras tika iegūtas, pamatojies uz procedūru, ar kuru prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem (piemēram, aizliegums jauniem koncesionāriem savus kioskus novietot noteiktā attālumā no jau esošajiem kioskiem); c) tiek noteikti gadījumi, kuros koncesionārs zaudē koncesiju un zaudē garantijas depozītu ļoti lielā apmērā, tostarp ja koncesionārs tieši vai netieši rīko tādas pārrobežu azartspēles, kas ir pielīdzināmas tām, uz kurām attiecas koncesija?
a)

valsts tiesai, kas izskata maksātnespējas procesu, ir izņēmuma jurisdikcija attiecībā uz actio Pauliana, kas tieši izriet no maksātnespējas procesa vai ir tieši saistīta ar to, un izņēmumus no šādas jurisdikcijas var pamatot tikai ar citām Regulas Nr. 1346/2000 tiesību normām;
—

atzīt, ka neizpildot Komisijas 2004. gada 14. jūlija Lēmumu 2005/238/EK (1) par valsts atbalstiem, ko Francija piešķīra zivsaimniecības un akvakultūras nozarei Korsikā no 1986. gada līdz 1999. gadam, [kas paredzēja] to atbalstu atgūšanu no saņēmējiem, kas minētā lēmuma 1. pantā atzīti par nelikumīgiem un nesaderīgiem ar kopējo tirgu, un nepaziņojot Komisijai par pasākumiem, kas veikti tā īstenošanai, Francijas Republika nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 4. un 5. pantā paredzētos pienākumus;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 63/33

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 4. janvārī iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Itālija) — Azienda Agro-Zootecnica Franchini s.a.r.l. un Eolica di Altamura s.r.l./Regione Puglia

(Lieta C-2/10)

2010/C 63/54

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājas: Azienda Agro-Zootecnica Franchini s.a.r.l. un Eolica di Altamura s.r.l.

Atbildētāja: Regione Puglia

Prejudiciālais jautājums

Vai 2006. gada 27. decembra Likuma Nr. 296 1. panta 1226. punkts, to lasot kopā ar 2007. gada 17. oktobraMinistero dell’ambiente e della tutela del territorio e del mare dekrēta 5. panta pirmo punktu un 2008. gada 21. oktobralegge regionale della Puglia Nr. 31 2. panta sestajā punktā paredzēto, ir saderīgs ar Kopienu tiesībām un it īpaši ar principiem, kas izriet no Direktīvām 2001/77/EK (1) un 2009/28/EK (2) (par atjaunojamiem energoresursiem) un Direktīvām 1979/409/EK (3) un 1992/43/EK (4) (par putnu un dabisko dzīvotņu aizsardzību), tiktāl, ciktāl saskaņā ar attiecīgajiem pantiem absolūtā veidā un bez izšķirības ir aizliegts uzstādīt visu veida vēja ģeneratorus, kas nav domāti pašu patēriņam, Kopienas nozīmes teritorijā un īpaši aizsargājamās teritorijās, kas veido ekoloģisko tīklu Natura 2000, un nav paredzēta atbilstoša katra projekta, kas ir saistīts ar attiecīgo teritoriju, ietekmes uz vidi izvērtējumu?

(1) OV L 283, 33. lpp.

(2) OV L 140, 16. lpp.

(3) OV L 103, 1. lpp.

(4) OV L 206, 7. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 80/22

Apelācijas sūdzība, ko par Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2009. gada 30. novembra rīkojumu lietā T-2/09 Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG/Eiropas Komisija 2010. gada 9. februārī iesniedza Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG

(Lieta C-73/10 P)

2010/C 80/38

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG (pārstāvji — A. Rinne, Rechtsanwalt, S. Kon, Solicitor, C. Humpe, Solicitor, un C. Vajda, QC)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:

— atcelt Pirmās instances tiesas 2009. gada 30. novembra rīkojumu lietā T-2/09 un

— Weichert prasību atcelt tiesību aktu lietā T-2/09 atzīt par pieņemamu un nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par Weichert prasījumiem atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2008. gada 15. oktobra lēmumu (lieta COMP/39.188 — Banāni) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Weichert, vai

— pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par Weichert prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību lietā T-2/09.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, prasību atzīstot par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka atkāpi no Kopienu tiesību normu par procesuālajiem termiņiem piemērošanas var izdarīt tikai tad, ja apstākļi ir vai nu neparedzami, vai veido nepārvaramu varu. Tiek norādīts, ka šāda pieeja ir nepamatoti šaura un ka tajā nav ņemts vērā vai nav pietiekami ņemts vērā tas, kāda nozīme ir tiesībām vērsties tiesā kriminālprocesā, tiesiskuma princips kriminālprocesā un samērīguma princips, kā arī būtiska vajadzība izvairīties no netaisnīga rezultāta.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 63/38

Prasība, kas celta 2010. gada 8. janvārī — Eiropas Komisija/Austrijas Republika

(Lieta C-10/10)

2010/C 63/60

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — R. Lyal un W. Mölls)

Atbildētāja: Austrijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, ļaujot atskaitīt no nodokļiem ziedojumus organizācijām, kas veic pētniecības un mācību funkcijas, tikai tad, ja tās reģistrētas Austrijā, Austrijas Republika nav izpildījusi tai EKL 56. pantā, kā arī EEZ līguma 40. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija uzskata, ka ziedojumiem bezpeļņas pētniecības un mācību organizācijām ir piemērojami noteikumi par kapitāla brīvu apriti saskaņā ar EKL 56. pantu. Austrijas valdība atļaujot no nodokļiem atskaitīt ziedojumus tikai šāda veida organizācijām, kuras atrodas tās teritorijā, bet ne līdzīgām organizācijām citās dalībvalstīs vai citās Eiropas Ekonomikas zonas valstīs. Tādējādi esot pārkāpts EKL 56. pants un EEZ līguma 40. pants.

Austrijas Republika šo tiesisko regulējumu pamato ar to, ka tas esot pieļaujams ar ziedojumiem saistītu nodokļu atvieglojumu ierobežojums speciālā jomā, saskaņā ar kuru valsts ir atbrīvota no pienākuma pretējā gadījumā nodrošināt finansējumu. Tas it īpaši izrietot no Tiesas sprieduma lietā C-396/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer (1).

Komisija apstrīd šo pamatojumu. Apstrīdētajās tiesību normās esot paredzētas atšķirības tikai pēc ģeogrāfiskiem kritērijiem un neatkarīgi no ar tām veicināto organizāciju mērķiem. Turklāt Austrijas Republikas apgalvojums, ka tiešais valsts finansējums tiek aizstāts ar privātpersonu veiktiem nodokļu atvieglojumu stimulētiem ziedojumiem, neesot pierādīts. Pat ja šis Austrijas Republikas apgalvojums būtu patiess, pēc Komisijas domām, tas nepamato kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, jo nepastāvot kvalificētas, ar nodokļu sistēmu saistītas intereses Tiesas sprieduma lietā C-204/90 Bachmann (2) izpratnē.

(1) 2006. gada 14. septembra spriedums lietā C-386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I-8203. lpp.

(2) 1992. gada 28. janvāra spriedums lietā C-204/90 Bachmann, Recueil, I-249. lpp.
3)

Gadījumā, ja jurisdikcijas apstiprināšanai nav vajadzīga īpaša saikne ar valsti vai ja tam pietiek ar pieņēmumu, ka strīdīgajai informācijai ir objektīva saikne ar tiesas valsti tāpēc, ka konkrētā gadījuma apstākļos, it īpaši strīdīgās tīmekļa vietnes satura dēļ, tiesas valstī faktiski ir varējusi rasties vai var rasties sadursme starp pretējām interesēm, un var pieņemt, ka īpašā saikne ar valsti pastāv, nenosakot minimumu tam, cik reizes strīdīgais tīmekļa vietnes saturs ir apskatīts tiesas valstī: vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīvas 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (turpmāk tekstā — “Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šiem noteikumiem ir piešķirams kolīziju normu raksturs tādā nozīmē, ka arī civiltiesību jomā tie paredz, ka valsts tiesību normu vietā ir jāpiemēro tikai izcelsmes valstī spēkā esošās tiesību normas, vai šie noteikumi ir uzskatāmi par materiālo tiesību korekciju, ar kuru palīdzību tiek mainīts atbilstoši valsts kolīziju normām par piemērojamām atzīto materiālo tiesību saturs un tiek piemērotas tikai izcelsmes valsts prasības? Gadījumā, ja Direktīvas par elektronisko tirdzniecību 3. panta 1. un 2. punktam ir kolīzijas normu raksturs: vai minētie noteikumi paredz tikai to, ka ir piemērojamas tikai izcelsmes valstī spēkā esošās materiālās tiesības, vai arī to, ka tiek piemērotas tajā spēkā esošās kolīzijas normas un līdz ar to izcelsmes valsts tiesībās ir iespējama atsauce (renvoi) uz saņēmējas valsts tiesībām?