ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 14. aprīlī ( )

Lieta C‑276/03 P

Scott SA

pret

Komisiju









1. Šajā apelācijā par Pirmās instances tiesas spriedumu ( ) galvenais jautājums ir par to, kas uzskatāms par noilguma termiņa pārtraukumu ar valsts atbalstu saistītajā procedūrā saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulu (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta [tagad EKL 88. pants] piemērošanai ( ).

2. Konkrēti, jautājums ir par to, vai noilguma termiņu var pārtraukt, Komisijai iesniedzot informācijas lūgumu valsts iestādēm, kuras ir piešķīrušas atbalstu uzņēmumam, ja šāds uzņēmums nezina par šo lūgumu.

3. Jautājuma būtībā ir uzskatu konflikts attiecībā uz nepaziņota atbalsta saņēmēja pozīciju saistībā ar Komisijas veikto šāda atbalsta izmeklēšanu.

Atbilstošās tiesību normas

4. Saskaņā ar EKL 88. pantu Komisija ir jāinformē un tai ir jāpārskata viss uzņēmumiem piešķirtais valsts atbalsts. Saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu pēc tam, kad ieinteresētajām pusēm ir dota iespēja iesniegt savas piezīmes, Komisija atkarībā no tās izdarītā secinājuma var prasīt, lai dalībvalsts izbeidz vai maina attiecīgo atbalstu.

5. Regula Nr. 659/1999 tika pieņemta, lai pārskatāmības un tiesiskās drošības sekmēšanas nolūkā kodificētu Komisijas izstrādāto un iedibināto praksi EKL 88. panta piemērošanā ( ). Tā stājās spēkā 1999. gada 16. aprīlī.

6. Šīs regulas 2.–9. pants attiecas uz paziņotajam atbalstam piemērojamo procedūru. Saskaņā ar 4. panta 4. punktu, ja Komisijai pēc iepriekšējas izskatīšanas ir šaubas par atbalsta pasākuma saderību ar kopējo tirgu, tā sāk formālu izmeklēšanas procedūru. Šajā procedūrā, kas notiek saskaņā ar 6. un 7. pantu, dalībvalsts un citas ieinteresētās puses var iesniegt piezīmes. Saskaņā ar 7. panta 5. punktu, ja Komisija konstatē, ka paziņotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā pieņem “negatīvu lēmumu”.

7. 10.–15. pants attiecas uz nelikumīgu, tas ir, šajā kontekstā, nepaziņotu atbalstu. Saskaņā ar 10. panta 1. un 2. punktu, ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto informāciju. Vajadzības gadījumā tā lūdz informāciju attiecīgajai dalībvalstij. Attiecīgajos gadījumos saskaņā ar 13. panta 1. punktu izskatīšanas rezultātā var tikt sākta formāla izmeklēšanas procedūra, kuru reglamentē 6. un 7. pants.

8. Ja šādos apstākļos Komisija pieņem negatīvu lēmumu, tai ir jāprasa dalībvalstij atgūt atbalstu saskaņā ar 14. pantu.

9. 15. pantā ir noteikts:

“1. Uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu [( )] attiecas desmit gadu noilguma periods [termiņš].

2. Noilguma termiņš sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam vai nu kā individuāls atbalsts, vai arī kā atbalsts saskaņā ar atbalsta shēmu. Visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma, pārtrauc noilguma termiņu. Pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Noilguma termiņu pārtrauc uz laiku, kamēr Komisijas lēmumu izskata Eiropas Kopienu Tiesas procesā.

3. Jebkāds atbalsts, attiecībā uz kuru ir beidzies noilguma termiņš, uzskatāms par pastāvošu atbalstu.”

10. 15. pantā minētais noilguma termiņš nebija daļa no prakses, kas kodificēta regulā ( ). Preambulā ( ) ir noteikts: “tā kā juridiskās skaidrības [drošības] nolūkā attiecībā uz nelikumīgu atbalstu vajadzētu noteikt 10 gadu noilguma periodu, pēc kura beigām nav iespējams prasīt atgūšanu”.

Fakti un iepriekšējās procedūras

11. Scott SA (līdz 1987. gada novembrim – Bouton Bouchard Scott SA, turpmāk tekstā – “Scott”) ir uzņēmums, kas veic uzņēmējdarbību Francijā un ražo papīra izstrādājumus mājsaimniecības un higiēnas vajadzībām.

12. Saskaņā ar 1987. gada 31. augusta līgumu Orleānas pilsēta un Luarē [Le Loiret] departaments uz izdevīgiem noteikumiem pārdeva Scott 48 hektārus lielu zemes gabalu Lasosē [La Saussaye] industriālajā zonā (“apstrīdētais atbalsts”).

13. Saskaņā ar 1996. gada decembra sūdzību Komisija ar 1997. gada 17. janvāra vēstuli lūdza Francijas iestādes sniegt papildu informāciju. Tam sekoja korespondences apmaiņa.

14. Ar 1998. gada 20. maija lēmumu Komisija nolēma uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Par minēto lēmumu tā informēja Francijas iestādes ar 1998. gada 10. jūlija vēstuli.

15. Citas ieinteresētās personas tika informētas par šo lēmumu 1998. gada 30. septembrī, kad šī vēstule tika publicēta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī ( ). Tajā pašā dienā Francijas iestādes pa telefonu informēja par to arī Scott.

16. 1999. gada 16. aprīlī stājās spēkā Regula Nr. 659/1999.

17. 2000. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2002/14/EK (“Apstrīdētais lēmums”) ( ), ar kuru attiecīgais atbalsts tika atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un ar kuru ir pieprasīts to atgūt.

18. Apstrīdētajā lēmumā ( ) Komisija uzskatīja, ka jebkura tās veiktā darbība attiecībā uz nelikumīgu atbalstu pārtrauc Regulas Nr. 659/1999 15. pantā noteikto noilguma termiņu. Minētais atbalsts tika piešķirts 1987. gada 31. augustā. Pirmā Komisijas veiktā darbība bija formālais informācijas lūgums Francijas iestādēm 1997. gada 16. janvārī ( ). Tādējādi 10 gadu noilguma termiņš tika pārtraukts pirms tā beigām.

19. Komisija noraidīja Scott argumentu, ka noilguma termiņš ir domāts atbalsta saņēmēja aizsardzībai un tāpēc tas tiek pārtraukts vienīgi tad, kad saņēmējs ir informēts par izmeklēšanu.

20. Turpinājumā Komisija savā lēmumā norādīja, ka jautājums par to, kas patiešām iegūst labumu no noilguma termiņa, ir jāskata atsevišķi no jautājuma par to, kā šāds termiņš tiek aprēķināts. Regulas Nr. 659/1999 15. pantā nav norādes uz trešām personām, un tas ir saistīts tikai ar attiecībām starp Komisiju un dalībvalstīm. Komisijai nav pienākuma sniegt informāciju trešām personām, kuras ar 15. pantu neiegūst kādas īpašas tiesības. Ar valsts atbalstu saistītajās procedūrās trešās personas bauda tikai procesuālās tiesības, kas izriet no EKL 88. panta 2. punkta. Regulas Nr. 659/1999 15. pantā ietvertās norādes uz atbalsta saņēmēju vienīgais mērķis ir noteikt noilguma termiņa sākuma datumu – “dienu, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam”.

21. Turklāt saņēmējam ir jāpārbauda, vai piešķirtais atbalsts ir paziņots. Ja par to nav paziņots un tas nav apstiprināts, nav tiesiskās drošības.

Pārsūdzētais spriedums

22. 2000. gada 30. novembrī Scott cēla prasību Pirmās instances tiesā, lūdzot daļēji atcelt Apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to ir pieprasīts atgūt attiecīgo atbalstu.

23. Tas cita starpā apgalvoja, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 659/1999 15. pantu, jo tā ir uzskatījusi, ka šajā pantā minētais noilguma termiņš ir pārtraukts ar 1997. gada 17. janvāra informācijas lūgumu, par kuru Scott nebija informēts.

24. Komisija vēlreiz apstiprināja savu Apstrīdētajā lēmumā izteikto viedokli, taču tā arī apgalvoja, pakārtoti, ka noilguma termiņš nebija piemērojams, jo lēmums par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu tika pieņemts 1998. gada 20. maijā – pirms stājās spēkā Regula Nr. 659/1999.

25. 2003. gada 10. aprīlī Pirmās instances tiesa pieņēma spriedumu, kas attiecas tikai uz prasījumu par Regulas Nr. 659/1999 15. panta pārkāpumu.

26. Sava sprieduma 51.–54. punktā tā analizēja šīs normas piemērojamību, atzīmējot, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuālās normas parasti tiek piemērotas visos procesos, kas nav pabeigti laikā, kad tās stājas spēkā, ka 15. pants neietver pārejas normu attiecībā uz tā piemērošanu laikā un ka no Apstrīdētā lēmuma ir skaidrs, ka Komisija uzskatīja Regulu Nr. 659/1999 par piemērojamu.

27. 56. un 57. punktā tā nonāca pie secinājuma, ka, lai gan regula nebija piemērojama atbalsta piešķiršanas laikā 1987. gada 31. augustā un tādējādi tajā laikā nevarēja sākties 15. pantā noteiktais noilguma termiņš, tomēr tas bija datums, kas ir jāpieņem par termiņa sākuma datumu, piemērojot 15. pantu faktiem, kas eksistēja 2000. gada 12. jūlijā. Tādējādi notikumi, kas radās šajā termiņā, ir jāizvērtē arī saskaņā ar šo regulu.

28. 58.–62. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi:

“58. Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Komisijas laika posmā no 1997. gada janvāra līdz augustam veiktās darbības nevarēja pārtraukt noilguma termiņu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 15. pantu, jo prasītāja šajā laikā nebija zinājusi par šīm darbībām, ir jānorāda, ka 15. pants ieviesa vienotu noilguma termiņu atbalsta atgūšanai, kas vienādi piemērojams gan attiecīgajai dalībvalstij, gan trešām personām.

59. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka ar EKL 88. pantu noteiktās procedūras galvenokārt noris starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti; savukārt, ieinteresētajām personām, tai skaitā atbalsta saņēmējam, ir tiesības tikt brīdinātām, un tām ir jādod iespēja izteikt savus argumentus (skat. šajā sakarā Tiesas 1984. gada 14. novembra spriedumu lietā 323/82 Intermills/Komisija, Recueil, 3809. lpp., 16. un 17. punkts). Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu ierosinātajā administratīvajā procedūrā ieinteresētajām personām būtībā ir Komisijas informācijas avota loma (Pirmās instances tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedums lietā T‑266/94 Skibsvaerftsforeningen u.c./Komisija, Recueil, II‑1399. lpp., 256. punkts, un 1998. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94 British Airways u.c./Komisija, Recueil, II‑2405. lpp., 59. punkts). Līdz ar to Komisijai nav pienākuma brīdināt potenciāli ieinteresētās personas, tai skaitā atbalsta saņēmēju, par darbībām, ko tā veic attiecībā uz nelikumīgu atbalstu pirms administratīvās procedūras sākšanas.

60. No tā izriet, ka fakts, ka prasītāja nezināja par Komisijas informācijas lūgumiem, kas iesniegti Francijas iestādēm kopš 1997. gada 17. janvāra, [..] pats par sevi vēl nenozīmē, ka tiem nav juridisku seku attiecībā uz prasītāju. Tādēļ 1997. gada 17. janvāra vēstule, kuru Komisija nosūtīja pirms administratīvās procedūras sākšanas, lūdzot Francijas iestādes sniegt papildu informāciju, saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 15. pantu ir darbība, kas pārtrauc 1987. gada 31. augustā tecēt sākušo 10 gadu noilguma termiņu pirms šī termiņa izbeigšanās, kaut arī prasītāja šajā laikā nebija zinājusi par šādas sarakstes esamību.

61. Turklāt ir jāatgādina, ka apskatītais atbalsts nebija paziņots Komisijai. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saņēmējam, izņemot ārkārtas gadījumus, nevar būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz atbalsta likumību, ja vien tas nav piešķirts saskaņā ar EKL 88. pantu (Tiesas 1990. gada 20. septembra spriedums lietā C‑5/89 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3437. lpp., 14. punkts, un 1997. gada 14. janvāra spriedums lietā C‑169/95 Spānija/Komisija, Recueil, I‑135. lpp., 51. punkts). Piesardzīgam komersantam parasti jābūt spējīgam nodrošināt šīs procedūras ievērošanu.

62. Visbeidzot, ir jānorāda, ka pirms 1999. gada 16. aprīļa Kopienu likumdevējs nebija noteicis noilguma termiņu attiecībā uz Komisijas darbībām saistībā ar nepaziņotu valsts atbalstu. No tā izriet, ka pirms šā datuma prasītājai nevarēja būt nekādas tiesiskās paļāvības vai tiesiskās drošības attiecībā uz 1987. gadā piešķirtā nepaziņota atbalsta noilguma termiņu. Līdz ar to šā sprieduma 50.–57. punktā izklāstītā Regulas Nr. 659/1999 15. panta interpretācija un tās piemērošana Komisijas 1997. gada 17. janvārī veiktajām darbībām neatņem prasītājam nekādu tiesisko drošību vai tiesisko paļāvību, kas varētu rasties 10 gadu laikā pēc attiecīgā pabalsta piešķiršanas.”

29. Tāpēc Pirmās instances tiesa noraidīja prasību tiktāl, ciktāl tā pamatota ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta pārkāpumu, un turpināja tiesvedību pārējā daļā, tas ir, daļā, kas attiecas uz citu Apstrīdētajā lēmumā minēto atbalstu un citiem tā atcelšanas pamatiem. 2004. gada 6. februārī minētā tiesvedība tika apturēta, gaidot spriedumu šajā apelācijā.

Prasījumi apelācijas atbalstam

30. Savā apelācijā Scott lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, atcelt Apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to pieprasa atgūt attiecīgo atbalstu, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas un pirmajā instancē. Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelāciju un norāda, ka jebkurā gadījumā Pirmās instances tiesa vēl nav izskatījusi virkni jautājumu.

31. Galvenā nesaskaņa ir starp Scott apgalvojumu, ka noilguma termiņa mērķis ir aizsargāt atbalsta saņēmēju tiesisko stāvokli, un Komisijas argumentu, ka gan Regulas Nr. 659/1999 teksts, gan tās konteksts norāda uz to, ka procedūra, uz kuru tā attiecas, reglamentē attiecības starp Komisiju un dalībvalstīm, nevis sniedz aizsardzību saņēmējiem.

32. Konkrēti, Scott, kaut arī atzīstot, ka apelācija attiecas uz vienu jautājumu (“vai noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību, par kuru atbalsta saņēmējs nezina”), izvirza vairākus argumentus, kas ir sagrupēti zem sešiem virsrakstiem. Argumentus īsumā var izklāstīt šādi.

33. Pirmkārt, Scott apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi piemēroja jaunieviesto Regulas Nr. 659/1999 15. pantu tā, it kā uz to attiektos iepriekšējā judikatūra par administratīvo procedūru norisi, un īpaši tā nepareizi uzskatīja atbalsta saņēmējus tikai par informācijas avotiem, ignorējot faktu, ka ar 15. pantu bija tieši paredzēts ieviest noilguma termiņu, sniedzot saņēmējiem tiesisko drošību.

34. Komisija atbild, ka tas nenorāda uz kādu noteiktu tiesību kļūdu. Jebkurā gadījumā Tiesa ir pareizi interpretējusi regulu kā tādu un pienācīgi ņēmusi vērā esošo judikatūru. Ne 15. pants, ne citas Regulas Nr. 659/1999 vai valsts atbalsta normas vispārīgi nenosaka sankciju piemērošanu uzņēmumiem vai to tiesību aizsardzību. Vēl vairāk, pārsūdzētajā spriedumā atbalsta saņēmēji nav uzskatīti “vienīgi” par informācijas avotiem, bet ir atkārtota pastāvošā un joprojām piemērojamā judikatūra, saskaņā ar kuru tiem “būtībā” ir šāda loma.

35. Otrkārt, Scott apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi uzskatīja, ka tādēļ, ka Komisijai pirms EKL 88. panta 2. punktā noteiktā paziņojuma publicēšanas nav pienākums paziņot saņēmējam par tās veiktajām darbībām, šāda saņēmējam nezināma darbība var pārtraukt noilguma termiņu attiecībā uz saņēmēju.

36. Komisija norāda, ka pie pārsūdzētā sprieduma 60. punktā minētā secinājuma par to, ka saņēmējam nezināma darbība varētu pārtraukt noilguma termiņu, Pirmās instances tiesas nonāca, pamatojoties ne tikai uz 59. punkta pēdējo teikumu, kurā ir norādīts, ka Komisijai nav pienākums brīdināt saņēmēju par savu lūgumu, bet uz visiem, vismaz šajā punktā minētajiem, apsvērumiem attiecībā uz valsts atbalsta sistēmu.

37. Treškārt, Scott norāda, ka Pirmās instances tiesa nepareizi uzskatīja, ka 15. pants nosaka vienotu noilguma termiņu, kas vienādā mērā ir piemērojams attiecībā uz attiecīgo dalībvalsti un uz trešām personām, vai vismaz nepareizi uzskatīja, ka šāds princips nozīmē, ka tas ir vairāk dalībvalsts nekā saņēmēja zināšana, kas bija izšķirīga šajā sakarā.

38. Komisija apgalvo, ka ir viens noilguma termiņš, kas tiek pārtraukts attiecībā uz visām ieinteresētajām personām vienlaicīgi. Visas Komisijas veiktās darbības, uz kurām ir norāde Regulā Nr. 659/1999, tiek adresētas dalībvalstij, un tāpēc šīs darbības pārtrauc noilguma termiņu attiecībā uz visiem.

39. Ceturtkārt, Scott apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi uzskatīja par būtisku apstākli, ka Scott nevarētu būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz atbalsta sākotnējās piešķiršanas likumību; 15. panta mērķis drīzāk ir sniegt tiesisko drošību pēc 10 gadu termiņa izbeigšanās gadījumos, kad atbalsts ir piešķirts nelikumīgi.

40. Pēc Komisijas uzskata, pat ja atsauce uz tiesisko paļāvību nav būtiska, tās esamība nebūtu par iemeslu atcelt pārsūdzēto spriedumu. Jebkurā gadījumā tiesisko drošību nevar iegūt līdz brīdim, kad tiek pieņemts un stājas spēkā noteikums, ar ko to sniedz.

41. Piektkārt, Scott sūdzas, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā tās argumentus par 15. panta tekstu. 15. pantā “darbības [..], kuras veic [..] dalībvalsts pēc Komisijas lūguma” ir minētas kā notikums, kas pārtrauc noilguma termiņu. Šādu norādi var izprast tikai tādējādi, ka Komisijas lūgums pats par sevi nepārtrauc noilguma termiņu.

42. Komisija izskaidro šo norādi ar to, ka, piemēram, viens tās iesniegtais lūgums var novest pie vairākām dalībvalsts darbībām attiecībā uz dažādiem individuāliem atbalstiem, kas ir piešķirti saskaņā ar atbalsta shēmu, kura tiek īstenota kādu noteiktu laiku.

43. Sestkārt, Scott norāda, ka Pirmās instances tiesa nepareizi uzskatīja par būtisku to, ka Scott nevarēja būt nekādas tiesiskās drošības pirms noilguma noteikuma ieviešanas 1999. gada 16. aprīlī; šāda pieeja neatbilst apstiprinājumam, ka Regula Nr. 659/1999 attiecas uz faktiem, kas tiek izskatīti Apstrīdētajā lēmumā.

44. Komisija vēlreiz norāda, ka nevar rasties tiesiska drošība, pirms stājies spēkā noteikums, ar ko to sniedz.

Vērtējums

Ievada apsvērumi

45. Apstrīdētajā lēmumā Komisijas viedoklis ir tāds, ka šajā lietā ir jāpiemēro Regulas Nr. 659/1999 15. pantā noteiktais noilguma termiņš.

46. Acīmredzamu iemeslu dēļ šo apgalvojumu Scott nav apstrīdējis. Aizstāvoties pirmajā instancē, Komisija mazliet mainīja savu viedokli, bet neapšaubīja 15. panta piemērojamību situācijai, kurā 10 gadu termiņš no atbalsta piešķiršanas dienas izbeidzās pirms regulas spēkā stāšanās.

47. Pirmās instances tiesa tomēr izskatīja šo jautājumu pirms argumentu par noilguma termiņa pārtraukumu izskatīšanas. Ir skaidrs, ka, ja šis termiņš bija piemērojams, ir nebūtiski iztirzāt, vai tas būtu pārtraukts vai nē. Pirmās instances tiesa nolēma, ka termiņš bija piemērojams, un tad izdarīja šajā apelācijā apstrīdētos secinājumus.

48. Varētu apšaubīt šīs pieejas pareizību. Kaut arī nav šaubu par to, ka vispārēja nostādne ir pareiza, ka procesuālās normas ir piemērojamas visos procesos, kas tiek izskatīti laikā, kad tās stājas spēkā, tomēr pastāv nopietnas konceptuālas un praktiskas grūtības, kā tas ir skaidrs arī no daudziem šajā lietā izteiktajiem argumentiem, izvērtējot pagātnes notikumus, pamatojoties uz noteikumiem, kas nebija spēkā šo notikumu rašanās laikā – un īpaši tas ir redzams tad, kad rodas jautājumi par tiesisko drošību, kas ir galvenais aspekts saistībā ar attiecīgo noilguma termiņu.

49. Tomēr 15. panta piemērojamība lietas apstākļiem nav šīs apelācijas priekšmets. Tāpēc savu izvērtējumu turpināšu ar tām pārsūdzētā sprieduma daļām, kuras tiek apstrīdētas.

Apelācijas priekšmets

50. Kā to atzīst abas puses, šajā lietā ir viens jautājums ar vairākiem argumentiem, kas attiecas uz šā jautājuma dažādiem aspektiem. Apelācijas kontekstā, iespējams, ir lietderīgi šo jautājumu noformulēt mazliet precīzāk nekā Scott, tas ir:

Vai Pirmās instances tiesa pareizi sprieda, ka noilguma termiņu varēja pārtraukt Komisijas lūgums dalībvalstij sniegt informāciju attiecībā uz attiecīgo atbalstu pat tad, ja šā atbalsta saņēmējs nezināja par šo lūgumu; un vai analīze, saskaņā ar kuru tā izdarīja šo secinājumu, ir pareiza?

51. Attiecībā uz šo jautājumu Scott apstrīd vairākus pārsūdzētā sprieduma 58.–62. punkta aspektus. Tās argumenti ir sagrupēti ar sešiem virsrakstiem, kas nesaskan ar punktu secību, taču satur vairākas savstarpējas norādes. Man liekas vienkāršāk tās analizēt pārsūdzētajā spriedumā noteiktajā secībā.

Vienots noilguma termiņš

52. Pirmais jautājums, kuru apstrīd Scott, ir 58. punktā minētais secinājums, ka “15. pants ieviesa vienotu noilguma termiņu atbalsta atgūšanai, kas vienādi piemērojams gan attiecīgajai dalībvalstij, gan trešām personām”.

53. Lai pamatotu savu apgalvojumu, ka “Kopienu tiesiskais regulējums atzīst, ka uz dažādi ieinteresētajām personām var attiekties dažādi noilguma termiņi”, Scott citē ģenerāladvokāta Ganda [Gand] secinājumus lietā ACF Chemiefarma/Komisija ( ) saistībā ar viņa priekšlikumu par to, ka Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus par pagātnē izdarītajiem konkurences noteikumu pārkāpumiem ir jāpakļauj noilguma termiņam, kas ir atvasināts no dalībvalstu juridiskajās sistēmās atzīta vispārēja principa, – “noilguma termiņu var pārtraukt dažādos datumos, kuros izmeklēšanas laikā katram uzņēmumam tika uzrādīta atļauja”.

54. Tomēr, manuprāt, šo viedokli nevar ņemt par autoritatīvu Kopienu tiesiskā regulējuma izklāstījumu tādā nozīmē, kādā to norāda Scott. Nekādā gadījumā nekritizējot ģenerāladvokāta Ganda analīzi, gribētu norādīt uz to, ka šo priekšlikumu noilguma termiņa ieviešanai tiesa nekādā gadījumā neatbalstīja un ka viņš pats atzīmēja, ka viņa uzskats par dažādiem pārtraukumiem attiecībā uz dažādiem uzņēmumiem novestu pie “nožēlojamām” un “dīvainām” sekām, tas ir, ka attiecībā uz vienu izskatīto pārkāpumu termiņa nokavējuma dēļ naudas sods nebūtu uzlikts diviem no trim iesaistītajiem uzņēmumiem, bet būtu uzlikts trešajam, un turpinājumā viņš secināja: “Tomēr, tā kā Tiesai ir neierobežota jurisdikcija, tai bez šaubām ir tiesības noteikt katram uzņēmumam piemērojamo naudas sodu atbilstoši tā atbildībai, neņemot vērā skaidri redzamu gadījuma rakstura anomāliju”. Viņš patiešām nepiešķīra šai anomālijai svarīgumu, jo viņš ieteica piemērot vienotas likmes naudas soda samazinājumu visiem trim uzņēmumiem. Visbeidzot, ir jāpatur prātā, ka var tikt piemēroti dažādi apsvērumi pārkāpumiem un naudas sodiem konkurences jomā, no vienas puses, un valsts atbalsta atgūšanai, no otras puses.

55. Attiecībā uz konkurences noteikumu pārkāpumiem noilguma termiņš tika ieviests vēlāk ar Padomes Regulu Nr. 2988/74 ( ); un Scott turpinājumā atsaucas uz minētas regulas 2. un 3. pantu, kuros ir paredzēts:

“2. pants

Procesuālo darbību noilguma termiņa pārtraukšana

1. Jebkura rīcība, ko veic Komisija vai jebkura dalībvalsts, rīkojoties pēc Komisijas pieprasījuma, lai veiktu iepriekšēju izmeklēšanu vai procesuālu darbību attiecībā uz pārkāpumu, pārtrauc procesuālo darbību noilguma termiņu. Noilguma termiņa pārtraukums ir spēkā no datuma, kurā rīcība ir paziņota vismaz vienam uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas bija iesaistīti pārkāpumā.

Rīcība, kas pārtrauc termiņu, tostarp var izpausties kā:

a) Komisijas vai dalībvalsts, kura rīkojas pēc Komisijas pieprasījuma, kompetentās iestādes rakstiski informācijas pieprasījumi vai Komisijas lēmums, ar ko pieprasa vajadzīgo informāciju;

b) rakstiskas atļaujas veikt izmeklēšanu, ko savām amatpersonām izsniegusi Komisija vai dalībvalsts kompetentā iestāde pēc Komisijas pieprasījuma, vai Komisijas lēmums, ar ko norīko izmeklēšanu;

c) procesuālo darbību uzsākšana no Komisijas puses;

d) paziņošana par Komisijas iebildumiem.

2. Noilguma termiņa pārtraukšana attiecas uz visiem tiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, kas bija iesaistītas pārkāpumā.

3. Pēc katra pārtraukuma laiku skaita no jauna. Tomēr noilguma termiņš beidzas, vēlākais, tajā dienā, kurā paiet laika posms, kas vienāds ar divkāršu noilguma termiņu, kura laikā Komisija nav uzlikusi soda naudu vai citas sankcijas; šo termiņu pagarina par to laiku, kurā noilgums tiek apturēts, ievērojot 3. pantu.

3. pants

Procesuālo darbību noilguma termiņa apturēšana

Procesuālo darbību noilguma termiņu aptur uz tik ilgu laiku, kamēr Komisijas lēmums ir lietas, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā, priekšmets.”

56. Norādot uz īpašo atsauci 2. panta 1. punkta otrajā teikumā un 2. panta 2. punktā uz vienotu noilguma termiņu, kas tiek pārtraukts vienādā mērā attiecībā uz visiem iesaistītajiem uzņēmumiem, Scott apgalvo, ka šādas atsauces neesamība Regulas Nr. 659/1999 15. pantā, kura teksts citos aspektos ir ļoti līdzīgs, nozīmē, ka pēdējā normā pārtraukumi attiecībā uz dažādām pusēm var būt atšķirīgi.

57. Tomēr nedomāju, ka Scott var izdarīt savu secinājumu, pamatojoties uz šo atšķirību tekstos. Ja noilguma termiņš ir ieviests ar mērķi radīt tiesisko drošību – kuru lielā mērā var uzskatīt par subjektīvā tiesiskās paļāvības jēdziena objektīvo virspusi – vienmēr noteikti ir jābūt pieņēmumam, ka termiņš darbosies vienādā mērā erga omnes. Apstāklis, ka šāds pieņēmums ir skaidri noteikts vienā gadījumā, nevar padarīt to par spēkā neesošu citos gadījumos, kur tas ir netiešs. Turklāt, ja šādus a contrario argumentus varētu pienācīgi izdarīt no salīdzinājuma ar Regulu Nr. 2988/74, Regulā Nr. 659/1999 noteikto noilguma termiņu vispār nevarētu piemērot apskatītajam atbalstam, tāpēc ka šī pēdējā norādītā regula neietver skaidru noteikumu, kas būtu salīdzināms ar Regulas Nr. 2988/74 7. pantu, kurā ir noteikts: “Šī regula attiecas arī uz pārkāpumiem, kas izdarīti pirms tās stāšanās spēkā”.

58. Ir patiešām ļoti pārliecinoši, ar procesa loģiku saistītie iemesli, kas iestājas pret iespēju pārtraukt noilguma termiņu attiecībā uz dalībvalsti, atstājot to nepārtrauktu attiecībā uz saņēmēju. Ir neiespējami iedomāties, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām Komisija varētu pieprasīt atbalsta atgūšanu, ja tajā pašā laikā dalībvalsts nevarētu šo pieprasījumu izpildīt, tomēr nekāds cits iznākums pie šāda pieņēmuma neliekas iespējams.

59. Tāpēc nav iemesla atkāpties no 15. panta teksta, kas atsaucas vienīgi uz “noilguma termiņu” vienskaitlī, vai papildināt to, vai iemeslu samazināt tiesiskās drošības pakāpi, kas paredzēta šajā normā un kas noteikti samazinātos gadījumā, ja termiņu varētu pārtraukt attiecībā uz dažādām personām atšķirīgi. Šajā sakarā Scott sniegtajos argumentos un Regulas Nr. 659/1999 15. pantā vai mērķos nav nekā, kas varētu radīt šaubas par pārsūdzētā sprieduma 58. punktā ietvertā secinājuma pareizību – ka pastāv viens noilguma termiņš, kas vienādā mērā attiecas uz visām iesaistītajām personām.

60. Tomēr galvenais Scott argumentu balsts – un tas uztur šo argumentu, neņemot vērā to, vai ir vienots noilguma termiņš vai atšķirīgi termiņi – ir tas, ka attiecībā uz atbalsta saņēmēju – un tādējādi vienota termiņa gadījumā arī attiecībā uz dalībvalsti – noilguma termiņu nevar pārtraukt notikums, kas nav darīts zināms saņēmējam. Līdz ar to Scott apstrīd pretēju secinājumu pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā, izvirzot šajā sakarā virkni konkrētu argumentu.

Iepriekšējās judikatūras piemērošana jaunajiem tiesību aktiem

61. Sava sprieduma 59. punktā Pirmās instances tiesa atsaucas uz judikatūru, kas pieņemta pirms 1999. gada. Scott apgalvo, ka ar Regulu Nr. 659/1999 iedibinātā sistēma daudzos tās aspektos – īpaši saistībā ar noilguma termiņa ieviešanu – ir jauna, un ka tā nav jāinterpretē, piemērojot ar iepriekšējo praksi saistīto judikatūru.

62. Šajā sakarā Scott atsaucas uz maniem secinājumiem lietā Austrija/Komisija ( ) – lietu, kurā attiecīgā procedūra tika pabeigta pirms Regulas Nr. 659/1999 spēkā stāšanās un kura tādējādi attiecās tikai uz iepriekš pastāvošo tiesisko regulējumu – kuros es teicu, ka jaunā sistēma “ievieš mazliet jaunu un atšķirīgu līdzsvaru starp Kopienas, dalībvalstu un citu ieinteresēto personu interesēm”.

63. Tā tas patiešām ir, bet manis no tā izdarītais secinājums nebija tāds, ka iepriekšējā judikatūra vairs nav būtiska, bet tāds, ka gadījumos, kur ar Regulu Nr. 659/1999 tika ieviesta jauna norma, uz to nevarēja paļauties, izskaidrojot iepriekšējo praksi, un ka būtu bīstami izolēt kādu no tās atsevišķajām normām un apgalvot, ka ar tām tika kodificēts iepriekš pastāvošais tiesiskais regulējums.

64. Faktiski ir skaidrs, ka Regula Nr. 659/1999 neizveido pilnībā jaunu valsts atbalsta uzraudzības sistēmu, bet saistoša tiesiskā regulējuma formā lielā mērā kodificē un izskaidro iepriekš pastāvējušo sistēmu. Tiktāl iepriekšējā judikatūra acīmredzami ir būtiska. Pat tad, kad tiek ieviesti jauninājumi iepriekš pastāvošajā sistēmā, uz šo judikatūru var likumīgi atsaukties tieši tāpēc, ka jauninājums ir jāinterpretē tādā kontekstā, kādā tas ir ievietots.

65. Judikatūra, uz kuru atsaucas Pirmās instances tiesa sava sprieduma 59. punktā, attiecas uz EKL 88. panta 2. punkta interpretāciju. Kaut gan turpmākie tiesību akti attiecībā uz Līguma normas piemērošanu var noteiktos gadījumos aizstāt iepriekšējo judikatūru par šo normu vai padarīt to nebūtisku, ir jāpieņem, ka tā tas nav, ja vien nav konkrētu pierādījumu pretējam.

66. Manuprāt, Scott nav pierādījis, ka ar Regulu Nr. 659/1999 ievieš jauninājumus tādā mērā, lai atceltu judikatūru, uz kuru atsaucas Pirmās instances tiesa, vai secinājumus, kuras tā izdarīja no šīs judikatūras. Turpmāk es pēc kārtas analizēšu Scott apgalvojumus.

Atbalsta saņēmēja aizsardzība

67. Scott galvenais apgalvojums ir tas, ka Regulas Nr. 659/1999 vai vismaz daudzu tās normu un, īpaši, 15. pantā minētā noilguma termiņa mērķis ir aizsargāt atbalsta saņēmēju – ievērojamas izmaiņas uzsvarā, kas prasa mainīt interpretācijas pieeju.

68. Šāds apgalvojums, manuprāt, neizriet no regulas teksta. Tas patiešām ir pārsteidzoši, ka pilnībā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, uz kuru atsaucas Pirmās instances tiesa, teksts būtībā ir par procedūru kā starp Komisiju un dalībvalstīm risināmu jautājumu.

69. 1. panta h) apakšpunktā “ieinteresētās personas” ir definētas kā “visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, it īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības”. Saņēmējs ir viens no vairākām ieinteresētājām personām, un tas netiek īpaši izcelts.

70. Ieinteresēto personu tiesības ir minētas preambulas asotajā, devītajā un divdesmit pirmajā apsvērumā, bet tikai saistībā ar piezīmju iesniegšanu formālās procedūras gaitā un par šīs procedūras laikā pieņemto lēmumu paziņošanu (tomēr preambulas divdesmit pirmajā apsvērumā ir ietverta frāze “ievērojot principu, ka lēmumus valsts atbalsta gadījumos adresē attiecīgai dalībvalstij”). Preambulas četrpadsmitajā apsvērumā, kas attiecas uz noilguma termiņu, ir vienkārša atsauce uz juridisko drošību. Preambulas sešpadsmitajā apsvērumā ir paredzēts, ka “tā kā vajadzētu noteikt visas trešām personām piedāvātās iespējas savu interešu aizstāvēšanai valsts atbalsta procedūrās”, kas vedina domāt, ka noteikumi galvenajā daļā ietvers izsmeļošu regulējumu attiecībā uz apstākļiem, kuros šādas intereses ir jāņem vērā ( ).

71. Galvenajā daļā ieinteresētās personas pirmo reizi ir minētas 6. pantā (“Formāla izmeklēšanas procedūra”) kā tādas, kam ir tiesības iesniegt piezīmes – tiklīdz ir uzsākta formāla izmeklēšanas procedūra – un prasīt, lai attiecīgajai dalībvalstij neizpauž šīs personas identitāti – iespēja, kas acīmredzami neattiecas uz atbalsta saņēmēju.

72. Nekur preambulā vai galvenajā daļā nav neviena atsauce uz to personu stāvokli, kas nav attiecīgā dalībvalsts, iepriekšējā posmā pirms formālās procedūras uzsākšanas – un šī lieta attiecas uz situāciju šajā posmā.

73. Citādi ieinteresēto personu tiesības nosaka tikai 20. pants. Tajā ir noteikts:

“1. Pēc Komisijas lēmuma sākt formālās izmeklēšanas procedūru visas ieinteresētās personas var iesniegt piezīmes saskaņā ar 6. pantu. Ieinteresētajām personām, kas iesniegušas šādas piezīmes, un visiem individuāla atbalsta saņēmējiem nosūta attiecīgā lēmuma, kuru Komisija pieņēmusi saskaņā ar 7. pantu, kopiju.

2. Ieinteresētās personas var informēt Komisiju [par] jebkādu varbūtēji nelikumīgu atbalstu un jebkādu varbūtēju atbalsta ļaunprātīgu izmantošanu. Ja Komisija uzskata, ka, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, nav pietiekama pamata par attiecīgo gadījumu izdarīt secinājumus, Komisija par to informē ieinteresētās personas. Ja Komisija pieņem lēmumu par kādu gadījumu, pamatojoties uz sniegtās informācijas saturu, tā nosūta ieinteresētajai personai minētā lēmuma kopiju.

3. Pēc attiecīga lūguma visas ieinteresētās personas saņem visu to lēmumu kopijas, kas pieņemti saskaņā ar 4. un 7. pantu, 10. panta 3. punktu un 11. pantu.”

74. Iepriekš minētajā es nesaskatu neko tādu, kas norādītu uz pastāvīgām bažām par saņēmēju interešu aizsardzību. Patiešām, pats fakts, ka ieinteresēto personu tiesības – starp kurām saņēmējiem nav izrādīts īpašs režīms – ir apskatītas šādā vienā pantā apkopotos ierobežotos noteikumos, ir nozīmīgs, ja tam pretstata visā regulas tekstā visuresošas atsauces uz Komisijas un dalībvalstu tiesībām un pienākumiem, attiecībām un informācijas apmaiņu starp tām. Tāds pats modelis izriet arī no EKL 88. panta redakcijas.

75. Jebkādas citas norādes uz saņēmēju regulā ir tikai faktiskos noteikumos, nedodot nekādus norādījumus uz to tiesību aizsardzību.

76. Tas īpaši attiecas uz 15. pantu, kur norāde uz saņēmēju ir tikai tāpēc, lai noteiktu noilguma termiņa sākumu. Citādi redakcija ir neitrāla, tāda, kādai jābūt normai, kuras mērķis ir nodrošināt tiesisko drošību visiem.

77. Scott tomēr apgalvo, ka noilguma termiņa mērķim ir jābūt saņēmēja interešu aizsardzībai, jo būtībā tā ir vienīgā aizsargājamā interese pēc desmit gadu termiņa izbeigšanās kopš atbalsta piešķiršanas un vienīgā interese, kas faktiski pēc šī termiņa izbeigšanās gūst labumu. Desmit gadus pēc atbalsta piešķiršanas tā atgūšana parasti nav neizdevīga dalībvalstij, kas to ir piešķīrusi, taču saņēmējam vienmēr būs zaudējums.

78. Tomēr neatkarīgi no fakta, ka atgūšana pat pēc 10 gadiem varētu būt pret dalībvalsts interesēm, kura neparedz neko atgūt, bet drīzāk nevēlas redzēt tās atbalstīto uzņēmumu, tautsaimniecības nozari vai ģeogrāfisko apgabalu apdraudētu, un neatkarīgi no fakta, ka konkurenta vai citas ieinteresētās personas interese atbalsta atgūšanā varētu būt tikpat liela kā saņēmēja interese to paturēt, šāds arguments balstās uz priekšnoteikumu – manuprāt, nepareizu – ka noilguma termiņa mērķis ir aizsargāt kādas personas intereses.

79. Tam pretēji, kā ir skaidrs no regulas un kā to uzsver pats Scott citur savos apsvērumos, mērķis ir radīt tiesisku drošību. Mērķis ir neitrāls un objektīvs, nevis vienpusīgs un subjektīvs.

80. Vienota noilguma termiņa izbeigšanās groza tiesisko situāciju ne tikai saņēmējam un dalībvalstij, bet arī Komisijai un visiem citiem, kas iekļūst “ieinteresēto personu” kategorijā, kas plaši, bet ne izsmeļoši definēta Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) apakšpunktā ( ). Ne tikai attiecīgā dalībvalsts un saņēmējs, bet arī Komisija, citas dalībvalstis, tirdzniecības konkurenti un vietējās vai reģionālās iestādes, kuras saņēmušas labumu vai kuras atbalsta piešķiršana ietekmējusi negatīvi, var būt drošas, ka turpmāk tas ir uzskatāms par pastāvošu atbalstu.

81. Ņemot vērā minēto, ir jāizskata Scott arguments, ka pārtraucošs notikums, lai tas tiktu uzskatīts par pārtraucošu, ir jādara zināms saņēmējam.

82. Termiņi un noilguma termiņi nozīmē to, ka tie tieši vai netieši ietekmēs vairāku personu tiesisko stāvokli. Notikumu, kas sāk termiņa tecējumu vai to pārtrauc, precīzs brīdis ne vienmēr automātiski un nekavējoši tiks paziņots visām šīm personām. Tam pretēji, ir nepieciešams, lai šādu notikumu viegli varētu konstatēt un to varētu objektīvi pierādīt.

83. Tādu notikumu kā Komisijas lūgums dalībvalstij sniegt informāciju, kas, iespējams, sākotnēji ir zināms tikai šīm personām, var konstatēt jebkura cita ieinteresētā persona, pieprasot to – atkarībā no personas vēlmes ievērot konfidencialitāti – no Komisijas vai dalībvalsts. Tā pastāvēšanu var arī objektīvi konstatēt vismaz tad, kad tas ir rakstiskā formā (protams, ja to nevar objektīvi konstatēt, uz to vispār nevar atsaukties).

84. Tā ir tiesa, ka šajā gadījumā netika sagaidīts, ka kāda persona pieprasīs informāciju par iespējamu noilguma termiņa pārtraukumu attiecīgajā laika periodā, jo regula, ar ko ieviesa šo termiņu un noteica gadījumus, kad tas tiek pārtraukts, tika pieņemta tikai kādus divus gadus vēlāk. Tomēr šī īpatnība, kas neizbēgami rodas, piemērojot noilguma termiņu gadījumiem, kas notika pirms tā stāšanās spēkā, nevar ietekmēt regulas interpretāciju ( ).

“... vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma”

85. Nākamais Scott izvirzītais arguments, kurš ir būtisks, pamatojas uz 15. panta īpašo formulējumu. Atgādinu, ka šajā pantā ir noteikts, ka noilguma termiņu pārtrauc “visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma”. Scott norāda, ka, ja dalībvalsts pēc Komisijas lūguma veiktā darbība pārtrauc termiņu, ir jāpieņem, ka lūgums viens pats to nevar izdarīt.

86. Apskatītais teksts noteikti atbalstītu Scott apgalvojumu, ja pastāvētu citas tajā pašā virzienā vērstas pazīmes, kuras, kā jau esmu teicis, manuprāt, neeksistē. Tomēr pat bez šādām pazīmēm šā teksta ietveršana ir mulsinoša Scott uzsvērto iemeslu dēļ.

87. Viens izskaidrojums, kaut gan ne pats apmierinošākais, varētu būt tas, ka tā ir neuzmanības kļūda panta redakcijas sagatavošanā. Komisija norāda, ka tās sākotnējais priekšlikums Padomes Regulai ( ) neietvēra nekādu normu par noilguma termiņiem un ka 15. pantu pievienoja Padome. Tā arī norāda, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pants ir pārsteidzoši līdzīgs Regulas Nr. 2988/74 2. un 3. pantam ( ). Apskatītā redakcija rada aizdomas, ka tā varētu būt nokopēta no vienas regulas citā, nepievēršot vajadzīgo uzmanību procesuālajām atšķirībām starp konkurences noteikumiem, kas attiecas uz uzņēmumiem, un valsts atbalsta noteikumiem. Konkurences jautājumos Komisija savās attiecībās ar uzņēmumiem rīkojas vai nu tieši, vai ar dalībvalstu starpniecību, tādējādi apskatītā panta redakcija šķiet atbilstoša; attiecībā uz valsts atbalstu Komisijas vienīgais sarunu biedrs ir dalībvalsts.

88. Tomēr var izšķirt arī citus izskaidrojumus, kas piešķir frāzei zināmu – lai gan, iespējams, ierobežotu – praktisku nozīmi.

89. Piemēram, Komisija norāda, ka tā var iesniegt dalībvalstij vispārējo lūgumu apturēt shēmu, saskaņā ar kuru atbalstu periodiski piešķir zināmā laika periodā, iespējams, vietējā līmenī. Šāds lūgums pārtrauktu iepriekš piešķirtā atbalsta noilguma termiņu, bet nepārtrauktu vēlāk piešķirtā atbalsta noilguma termiņu pirms šādas shēmu faktiskas apturēšanas. Attiecībā uz vēlāk piešķirto atbalstu pārtraucošais notikums būtu dalībvalsts darbība, kas veikta pēc Komisijas lūguma.

90. Vai arī var būt gadījums, kad Komisijas lūgums ir tādā formā – iespējams, telefona zvans – kuru nevar pietiekami labi konstatēt, lai uz to varētu juridiski atsaukties, bet kuru dalībvalsts tomēr izpilda. Dalībvalsts darbība šajā gadījumā pārtrauktu noilguma termiņu.

91. Visbeidzot, atgādinu, ka saskaņā ar 15. pantu pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Tas skaidri paredz, ka noilguma termiņu var pārtraukt atkārtoti, un iespēja, ka pēc sākotnējā pārtraukuma dalībvalsts var veikt vienu vai vairākas pārtraucošas darbības, šajā kontekstā ir pilnībā pamatota.

92. Līdz ar to es neuzskatu, ka Scott argumenti attiecībā uz 15. panta redakciju padara par spēkā neesošu pārsūdzētā sprieduma 60. punktā minēto secinājumu, lai gan Pirmās instances tiesai būtu bijis vēlams atbildēt uz argumentu, kuru tā uzskatīja par pietiekami būtisku, lai to rezumētu pārsūdzētā sprieduma 42. punktā.

Saņēmēja kā informācijas avota loma un Komisijas pienākums brīdināt saņēmēju

93. Divus pēdējos jautājumus, kam Scott nepiekrīt, pārsūdzētā sprieduma 59. punktā, var apskatīt ļoti īsi.

94. Pirmās instances tiesa konstatēja, ka “administratīvajā procedūrā ieinteresētajām personām būtībā ir Komisijas informācijas avota loma” un ka “Komisijai nav pienākuma brīdināt potenciāli ieinteresētās personas, tai skaitā atbalsta saņēmēju, par darbībām, ko tā veic attiecībā uz nelikumīgu atbalstu pirms administratīvās procedūras sākšanas”.

95. Nešķiet, ka Scott apstrīdētu šo konstatējumu saturu, tomēr tā apgalvo, ka tie nepamato 60. punktā izdarīto secinājumu par to, ka fakts, ka Scott nezināja par Komisijas informācijas lūgumiem vēl nenozīmē, ka tiem nav juridisku seku attiecībā uz Scott.

96. Aplūkojot attiecīgos pārsūdzētā sprieduma punktus, man ir skaidrs, ka 60. punktā minētais secinājums ir izdarīts no visām 58. un 59. punktā izklāstītajām premisām. Divas vissvarīgākās premisas ir par to, ka pastāv vienots noilguma termiņš, kas vienādā mērā attiecas uz visām personām, un ka valsts atbalsta izmeklēšanas un kontroles procedūra noris galvenokārt starp Komisiju un attiecīgajām dalībvalstīm. Esmu norādījis, kāpēc es neuzskatu, ka par šīm premisām varētu rasties kādas šaubas. Divi citi Scott kritizētie apgalvojumi, kas paši par sevi nevar pamatot secinājumu, pilnībā tam atbilst un sliecas to apstiprināt.

Secinājumi par pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktu

97. Tādējādi mans viedoklis ir, ka pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā iekļautā argumentācija ir pareiza un pietiekama, lai izdarītu tikpat pareizu secinājumu, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pantā noteikto noilguma termiņu var pārtraukt Komisijas iesniegtais lūgums attiecīgajai dalībvalstij sniegt informāciju un šim pārtraukumam ir juridisks spēks attiecībā uz visām personām, pat ja attiecīgais atbalsta saņēmējs nezina par šādu lūgumu.

98. Tas, kā es domāju, ir pietiekoši, lai secinātu, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu un ka apelācija ir jānoraida. Tomēr ir daži neizskatīti argumenti attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 61. un 62. punktu, kurus var īsumā apskatīt.

Tiesiskā paļāvība

99. Pirmās instances tiesa 61. punktā uzsvēra, ka, ņemot vērā, ka attiecīgais atbalsts netika paziņots, Scott nevarēja būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz tā piešķiršanas likumību un ka piesardzīgam komersantam ir jānodrošina pienācīgas procedūras ievērošana.

100. Scott apgalvo, ka, ja tiesiskās paļāvības par atbalsta piešķiršanas likumību trūkums traucētu paļauties uz noilguma termiņu, praktiski nekad nevarētu paļauties uz šādu noilguma termiņu, jo tas tiek piemērots ex hypothesi vienīgi nepaziņota atbalsta gadījumos, kuros saņēmējam nevar būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz likumību. Pirmās instances tiesa tāpēc nepareizi uzskatīja šādas paļāvības esamību vai trūkumu par būtisku apstākli saistībā ar 15. panta piemērošanu.

101. Es lielā mērā piekrītu Scott. Atsauce uz tiesisko paļāvību ir nevietā šajā kontekstā, kur saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, uz kuru atsaucas Pirmās instances tiesa, nevar būt jautājums par tās esamību.

102. Tomēr, kā to norāda Komisija, tās ietveršana nenozīmē, ka spriedums ir jāatceļ, ja vien tā neveido ievērojamu daļu no analīzes, kas noveda pie tiesiska secinājuma, un, kā jau esmu skaidri norādījis iepriekš, es uzskatu, ka šis secinājums 60. punktā ir sasniegts neatkarīgi un uz adekvātiem pamatiem.

103. Kā apgalvo Scott, atsauce uz tiesisko paļāvību šajā kontekstā tādējādi ir nebūtiska pārsūdzētajam spriedumam. Tā paša iemesla dēļ tā nav būtiska pašai apelācijai.

104. Tomēr es uzsveru, ka atgādinājums par to, ka piesardzīgam komersantam ir jānodrošina pienācīgas procedūras ievērošana, nav nebūtisks kā vispārīga piezīme 15. panta kontekstā, īpaši ņemot vērā Scott argumentus par saņēmēja informētību par pārtraucošo notikumu.

Tiesiskā drošība pirms noilguma termiņa ieviešanas

105. Pārsūdzētā sprieduma 62. punktā Pirmās instances tiesa noteica, ka pirms Regulas Nr. 659/1999 stāšanās spēkā Scott nevarēja būt nekādas tiesiskās drošības attiecībā uz 1987. gadā piešķirtā nepaziņota atbalsta noilguma termiņu un līdz ar to šo drošību tai nevar atņemt konstatējums, ka šis termiņš ir pārtraukts ar Komisijas iesniegto lūgumu.

106. Scott uzskata, ka Pirmās instances tiesa nepareizi uzskatīja šo apstākli par būtisku un ka šis apgalvojums ir pretrunā ar iepriekšējo secinājumu par to, ka regula bija jāpiemēro faktiem 2000. gada 12. jūlijā – dienā, kad tika pieņemts Apstrīdētais lēmums, uzskatot 1987. gada 31. augustu par noilguma termiņa sākuma datumu.

107. Es piekrītu, ka 62. punktā minētais apgalvojums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz tiesisko drošību ( ), nav nepieciešams analīzei, kas noved pie 60. punktā minētā secinājuma – to patiešām var saprast no fakta, ka tas parādās pēc šī secinājuma. Tomēr tas nav nebūtisks kā vispārīga piezīme, jo, ja noilguma termiņa pārtraukums pēc Komisijas lūguma izdarīšanas ir pretrunā tiesiskajai drošībai, varētu būt nepieciešama cita veida analīze.

108. Turklāt, ciktāl tas attiecas uz tiesisko drošību, manuprāt, šis apgalvojums vienīgi uzsver to, ka šā gadījuma neparastajos apstākļos tiesiskā drošība attiecībā uz noilguma termiņa darbību neradās līdz 1999. gada 16. aprīlim, kad stājās spēkā Regula Nr. 659/1999. Tas pilnībā saskan ar iepriekšējo secinājumu par noilguma termiņa piemērojamību. Ņemot vērā, ka Scott tika informēts par pārtraucošu darbību pirms tiesiskās drošības rašanās, pat ja Scott būtu taisnība par saņēmēja informētības nepieciešamību, šajos apstākļos viņa argumentiem tas nederētu. Patiešām, īsumā var teikt, ka tiesiskā drošība, kas radās 1999. gada 16. aprīlī, ietvēra arī drošību attiecībā uz to, ka noilguma periods tika pārtraukts 1997. gada 17. janvārī.

109. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 61. un 62. punkts vai Scott argumenti neietver neko tādu, kas dotu iemeslu atcelt spriedumu.

Lietas nodošana atpakaļ Pirmās instances tiesai izskatīšanai – tiesāšanās izdevumi

110. Ja pārsūdzētais spriedums tiek atcelts, Tiesa saskaņā ar tās Statūtu 61. pantu pati var pieņemt galīgo spriedumu par pirmajā instancē izskatāmo lietu, ja procesuālā stadija to atļauj.

111. Šajā gadījumā pārsūdzētais spriedums nenozīmēja galīgo spriedumu, bet apskatīja tikai vienu vienīgu jautājumu. Tiesvedība turpinājās par pārējiem jautājumiem un kopš tā laika ir apturēta, gaidot šīs apelācijas iznākumu. Ņemot vērā šo pieeju – kas var likties pārsteidzoša, jo, ja vien Scott apelācija netiktu apmierināta, tā ir saistīta ar jaunu un samērā novēlotu neizskatīto jautājumu iztirzāšanu – Tiesa nevar taisīt galīgo spriedumu.

112. Saskaņā ar Reglamenta 122. pantu, ja apelācija ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Saskaņā ar 69. panta 2. daļu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar 69. panta 5. punktu, ja tiesāšanās izdevumu atlīdzināšana netiek prasīta, lietas dalībnieki savus izdevumus sedz paši.

113. Izskatāmajā lietā es uzskatu, ka apelācija ir nepamatota. Tomēr Komisija nav prasījusi tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu, tātad katram lietas dalībniekam jāsedz savi izdevumi pašam.

Nobeiguma piezīmes – praktiski apsvērumi

114. Dažiem apskatāmās lietas aspektiem ir diezgan sirreāls raksturs, ja pieņem, ka jautājums ir par to, cik būtisks saistībā ar tiesisko drošību ir fakts, ka saņēmējs zina vai nezina par Komisijas veikto darbību, kas tiek uzskatīta par noilguma termiņu apturošu darbību, ja šis termiņš faktiski bija ieviests ar tiesību aktiem tikai tad, kad bija pagājuši visi attiecīgie datumi.

115. Šādos apstākļos ir grūti pieļaut, ka kāds notikums vai zināšana par to vispār varētu radīt tiesisko drošību pirms 1999. gada 16. aprīļa, kad tika ieviests noilguma termiņš.

116. Esmu ieteicis ( ), ka pareizais uzskats varētu būt, ka noilguma termiņu vispār nevar piemērot šīs lietas apstākļiem – pieeja, kura faktiski būtu novedusi pie tāda paša rezultāta kā secinājums, ka Scott nevarēja paļauties uz noilguma termiņa izbeigšanos tāpēc, ka tas tika pārtraukts.

117. Tomēr, tā kā tagad ir zināma attiecīgo procesuālo normu esamība, ir skaidrs, ka informācijai par Komisijas darbībām ir ievērojama praktiska nozīme nepaziņotā atbalsta saņēmējam pat tad, ja, kā jau esmu norādījis savā analīzē, juridiski tas nav būtiski.

118. Šajā sakarā man šķiet, ka, neatkarīgi no Regulas Nr. 659/1999 noteikumiem, Komisijai saskaņā ar labas pārvaldības praksi būtu jāpaziņo saņēmējiem jebkādas darbības, kas varētu pārtraukt noilguma termiņu, īpaši tad, ja šis termiņš tuvojas nobeigumam un ir iespēja, ka pirms šī termiņa izbeigšanās saņēmējs citādā veidā neuzzinās par šo darbību.

119. Paziņojums varētu būt vienkāršā formā kā īsa publikācija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Tiesas sēdē Komisijas pārstāvis izvirzīja virkni iemeslu, kuru dēļ, viņaprāt, šāds risinājums nebūtu tik praktisks, kā tas šķiet pirmajā brīdī. Man nav pārliecības, ka sarežģījumi ir tik lieli, kā viņš tos aprakstīja. Īss paziņojums Oficiālajā Vēstnesī būtu vienkāršs un praktisks solis, kurš novērstu tāda veida problēmas, uz kurām norāda Scott.

Secinājumi

120. Iepriekš minēto apsvērumu dēļ es uzskatu, ka Tiesai apelācija ir jānoraida un jānodod lieta atpakaļ Pirmās instances tiesai to jautājumu izskatīšanai, kas nav ietverti tās spriedumā, un ka lietas dalībniekiem pašiem jāsedz savi tiesāšanās izdevumi.