ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 4. martā ( 1 )

Apvienotās lietas C‑357/19 un C‑547/19

Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie,

PM,

RO,

SP,

TQ

pret

QN,

UR,

VS,

WT,

Autoritatea Naţională pentru Turism,

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,

SC Euro Box Promotion SRL (C‑357/19)

un

CY,

Asociația “Forumul Judecătorilor din România ”

pret

Inspecţia Judiciară,

Consiliul Superior al Magistraturii,

Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (C‑547/19)

(Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstā kasācijas tiesa) (Rumānija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – LESD 325. panta 1. punkts – Konvencija par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību – Kriminālprocess sakarā ar korupciju – Daļēji no Eiropas fondiem finansēti projekti – Konstitucionālās tiesas lēmums par tiesu iztiesāšanas sastāva likumību – Valsts tiesību akti, kas izlozes kārtībā paredz tiesu iztiesāšanas sastāvu – Ārkārtas apelācijas sūdzība par galīgiem spriedumiem – Tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa – Tiesu neatkarība – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – ES tiesību aktu prioritāte – Pret tiesnešiem ierosinātas disciplinārlietas

Satura rādītājs

I. Ievads II. Atbilstošās tiesību normas A. Savienības tiesības B. Rumānijas tiesības 1. Rumānijas Konstitūcija 2. Likums Nr. 303/2004 3. Likums Nr. 304/2004 4. Noteikumi par ICCJ organizāciju un administratīvo darbību 5. Kriminālprocesa kodekss 6. Kriminālkodekss III. Fakti, tiesvedības valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi A. Lieta C‑357/19 B. Lieta C‑547/19 C. Par tiesvedību Tiesā IV. Analīze A. Prejudiciālo jautājumu pieņemamība 1. Lieta C‑357/19 a) ES kompetences trūkums b) Par pamatlietā uzdoto jautājumu būtiskumu 2. Lieta C‑547/19 a) ES kompetences trūkums b) Par pamatlietā uzdotā jautājuma būtiskumu B. Piemērojamās Savienības tiesības 1. LES 2. pants un 19. panta 1. punkts 2. SPM lēmums (un Harta) 3. LESD 325. panta 1. punkts, PIF konvencija (un Harta) a) 325. panta 1. punkts un PVN b) LESD 325. panta 1. punkts, PIF konvencija un korupcija saistībā ar ES līdzekļiem c) Vai LESD 325. panta 1. punkts attiecas arī uz mēģinājumiem? d) Vai procesa iznākums ir atkarīgs no LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas jomas? 4. Starpsecinājums C. Vērtējums 1. Atbilstošās valsts tiesību normas 2. Tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu a) Eiropas Savienības tiesību standarts b) Analīze c) Starpsecinājums 3. Savienības finanšu interešu aizsardzība 1) ES tiesiskais regulējums 2) Lietas dalībnieku argumentācija 3) Analīze i) Vai jāpiemēro pārbaude? ii) Piemērošana konkrētajā gadījumā iii) Starpsecinājums 4. Tiesu neatkarības princips 1) Problēmas, uz kurām norādījusi iesniedzējtiesa 2) ES tiesiskais regulējums 3) Analīze i) Konstitucionālās tiesas sastāvs un statuss ii) Konstitucionālās tiesas kompetence un prakse iii) Res judicata princips iv) Atruna v) Starpsecinājums 5. Prioritātes princips V. Secinājumi

I. Ievads

1. Dažādas Rumānijas tiesas 2019. gada gaitā iesniedza Tiesā vairākus lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu par tiesu neatkarību, tiesiskumu un korupcijas apkarošanu. Pirmais lietu kopums attiecās uz dažādiem grozījumiem valstu tiesību aktos par tiesu varu, kuri galvenokārt tika veikti ar ārkārtas rīkojumiem ( 2 ).

2. Pašreizējās divas apvienotās lietas ir “vadošās” lietas otrajā lietu kopumā ( 3 ). Otrā kopuma galvenais temats ir visai atšķirīgs no pirmā: vai ar Curtea Constituțională a României (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) (turpmāk tekstā –“Konstitucionālā tiesa”) spriedumiem var pārkāpt tiesu neatkarības un tiesiskuma principus, kā arī Savienības finanšu interešu aizsardzību?

3. Īpaša uzmanība šajās divās apvienotajās lietās ir pievērsta sekām, ko rada Konstitucionālās tiesas lēmums, kurā būtībā pasludināts, ka dažas valsts augstākās tiesas, proti, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstā kasācijas tiesa, Rumānija, turpmāk tekstā – “ICCJ”), iztiesāšanas sastāvi ir izveidoti nepienācīgi. Šis lēmums dažām iesaistītajām pusēm bija ļāvis iesniegt ārkārtas apelācijas sūdzības, kas savukārt radīja iespējamas problēmas ne tikai attiecībā uz Savienības finanšu interešu aizsardzību saskaņā ar LESD 325. panta 1. punktu, bet arī uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta otrajā daļā nostiprinātā jēdziena “tiesību aktos noteikta tiesa” interpretāciju. Visbeidzot, tas viss iekļaujas nacionālā institucionālā vidē, kurā par konstitucionālās tiesas lēmumu neievērošanu ir paredzēts disciplinārsods.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

4. Saskaņā ar 1. pantu konvencijā, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzību (turpmāk tekstā – “PIF konvencija”) ( 4 ): “Šajā konvencijā krāpšana, kas ietekmē Eiropas Kopienu finansiālās intereses: a) attiecībā uz izdevumiem, ir jebkāda darbība vai bezdarbība ar iepriekšēju nodomu, kura ir saistīta ar: – viltotu, kļūdainu vai nepilnīgu pārskatu vai dokumentu lietošanu vai uzrādīšanu, kuru rezultāts ir Eiropas Kopienu vispārīgā budžeta vai Eiropas Kopienu pārvaldīto vai Eiropas Kopienu interesēs pārvaldīto budžetu līdzekļu piesavināšanās vai nelikumīga paturēšana, – informācijas noklusēšana, pārkāpjot konkrētas saistības, ar tādu pašu rezultātu, – šādu līdzekļu izlietošana citiem mērķiem, nekā tie sākotnēji tika piešķirti; [..] 2. Saskaņā ar 2. panta 2. punktu katra dalībvalsts veic vajadzīgos un pienācīgus pasākumus, lai transponētu 1. punktu savās krimināltiesībās tādā veidā, ka tajā norādītā darbība uzskatāma par noziedzīgu nodarījumu. 3. Saskaņā ar 2. panta 2. punktu katra dalībvalsts veic arī nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka viltotu, kļūdainu vai nepilnīgu pārskatu vai dokumentu, kuriem ir 1. punktā aprakstītās sekas, sagatavošana vai sagādāšana ar iepriekšēju nodomu ir uzskatāma par noziedzīgu nodarījumu, ja vien tā jau nav sodāma kā galvenais nodarījums vai kā līdzdalība krāpšanā, kūdīšana uz to vai mēģinājums izdarīt krāpšanu, kā tas noteikts 1. punktā. 4. Darbības vai bezdarbības iepriekšējā nodoma raksturu, kā norādīts 1. un 3. punktā, var izsecināt no objektīviem, faktiskiem apstākļiem.”

5. Saskaņā ar PIF konvencijas 2. pantu: “1. Katra dalībvalsts veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 1. pantā norādītā darbība un līdzdalība 1. panta 1. punktā minētajā darbībā, kūdīšana uz to vai tās mēģinājums ir sodāma ar iedarbīgiem, ar nodarījumu samērīgiem un no tālākiem noziegumiem atturošiem kriminālsodiem, ieskaitot, vismaz liela apjoma krāpšanas gadījumā, sodus ar brīvības atņemšanu, kas var būt par cēloni noziedznieku izdošanai, ar liela apjoma krāpšanu saprotot krāpšanu, kas ir saistīta ar katrā dalībvalstī nosakāmo minimālo apmēru. Šī minimālā summa nevar pārsniegt ECU 50000. [..]”

B. Rumānijas tiesības

1. Rumānijas Konstitūcija

6. Rumānijas Konstitūcijā, kas grozīta un papildināta ar Likumu Nr. 429/2003, ir šādas tiesību normas: “142. pants. Struktūra (1) [Konstitucionālā tiesa] nodrošina Konstitūcijas prioritāti. (2) [Konstitucionālā tiesas] sastāvā ir deviņi tiesneši, kurus ieceļ uz deviņu gadu pilnvaru termiņu, ko nevar pagarināt vai atjaunot. (3) Trīs tiesnešus ieceļ Camera Deputaţilor (Deputātu palāta), trīs – Senat (Senāts) un trīs – Rumānijas prezidents. [..] 143. pants. Iecelšanas nosacījumi [Konstitucionālā tiesas] tiesnešiem ir jābūt izcilai juridiskai kvalifikācijai, augsta līmeņa profesionālajai kompetencei un vismaz 18 gadu pieredzei juridiskajā darbā vai augstākās juridiskās izglītības jomā. [..] 145. pants. Neatkarība un neatceļamība [Konstitucionālās tiesas] tiesneši, veicot amata pienākumus, ir neatkarīgi un visā attiecīgajā pilnvaru laikā ir neatceļami no amata. 146. pants. Pienākumi [Konstitucionālajai tiesai] ir šādi pienākumi: [..] e) pēc Rumānijas prezidenta, viena no Rumānijas parlamenta divu palātu priekšsēdētāja, premjerministra vai Consiliul Superior al Magistraturii [(Augstākā tieslietu padome; turpmāk tekstā – “CSM”)] priekšsēdētāja lūguma atrisināt konstitucionāla rakstura juridiskas kolīzijas starp valsts iestādēm; [..] 147. pants. [Konstitucionālās tiesas] lēmumi (1) Patlaban spēkā esošo likumu un rīkojumu tiesību normas, kā arī tiesību normas, kas tiek atzītas par antikonstitucionālām, zaudē juridisko spēku 45. dienā pēc [Konstitucionālā tiesas] lēmuma publicēšanas, ja šajā laikā attiecīgi Parlaments vai valdība nespēj saskaņot antikonstitucionālās tiesību normas ar Konstitūcijas tiesību normām. Visā šajā laikposmā ar tiesību aktiem tiek apturēta tiesību normu piemērošana, kas atzītas par antikonstitucionālām. (2) Ar tiesību aktiem saistītos antikonstitucionālos gadījumos pirms šo tiesību aktu izsludināšanas Parlamentam ir jāpārskata attiecīgās tiesību normas, lai tās saskaņotu ar [Konstitucionālā tiesas] lēmumu. [..] (4) [Konstitucionālā tiesas] lēmumus publicē Monitorul Oficial al României [(Rumānijas oficiālais vēstnesis)]. Sākot no publicēšanas dienas, šie lēmumi parasti ir saistoši un tiem ir juridiskas sekas tikai nākotnē.”

2. Likums Nr. 303/2004

7. Saskaņā ar Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (Likums Nr. 303/2004 par tiesnešu un prokuroru statusu; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 303/2004”) 99. panta ș) punktu ( 5 )“[Konstitucionālās tiesas] [..] lēmumu neievērošana” ir uzskatāma par disciplināru pārkāpumu.

3. Likums Nr. 304/2004

8. ICCJ iztiesāšanas sastāvu reglamentē Legea nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (Likums Nr. 304/2004 par tieslietu sistēmas organizāciju; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 304/2004”) 32. un 33. pants ( 6 ). Šīs tiesību normas tika grozītas 2010., 2013. un 2018. gadā.

9. Redakcijā, kas grozīta ar Legea nr. 207/2018 pentru modificarea și completarea Legii nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (Likums Nr. 207/2018, ar ko groza un papildina Likumu Nr. 304/2004) ( 7 ), Likuma Nr. 304/2004 32. pants ir formulēts šādi: “(1) Katra gada sākumā, rīkojoties pēc [ICCJ] priekšsēdētāja vai priekšsēdētāja vietnieku priekšlikuma, padome apstiprina piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu skaitu un šos iztiesāšanas sastāvus. (2) Krimināllietās piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvā ir Krimināllietu palātas [ICCJ] locekļi. (3) Lietās, kas nav krimināllietas, piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvā ir specializēti tiesneši atkarībā no lietas rakstura. (4) Šo iztiesāšanas sastāvu veidojošos tiesnešus izlozes kārtībā publiskas uzklausīšanas laikā izvēlas [ICCJ] priekšsēdētājs vai – viņa prombūtnes laikā – viens no diviem priekšsēdētāja vietniekiem. Iztiesāšanas sastāva tiesnešus, kuri izskata lietas, var mainīt tikai izņēmuma kārtā, ņemot vērā objektīvos kritērijus, kas noteikti Regulamentul privind organizarea și funcționarea administrativă a Înaltei Curți de Casație și Justiție [(Noteikumi par ICCJ organizāciju un administratīvo darbību)]. (5) Piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu vada [ICCJ] priekšsēdētājs, viens no diviem priekšsēdētāja vietniekiem vai palātu priekšsēdētāji, ja viņi saskaņā ar 4. punktu ir iecelti attiecīgajā iztiesāšanas sastāvā. (6) Ja neviena no iepriekš minētajām personām nav iecelta piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvā, katrs tiesnesis rotācijas kārtībā vada iztiesāšanas sastāvu atbilstīgi savam stāžam tiesneša amatā. (7) Lietas, kas ietilpst piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvā jurisdikcijā, tiek sadalītas pēc nejaušības principa, izmantojot datorizētu sistēmu.”

4. Noteikumi par ICCJ organizāciju un administratīvo darbību

10. Regulamentul privind organizarea și funcționarea administrativă a ÎCCJ (Noteikumi par ICCJ organizāciju un administratīvo darbību, turpmāk tekstā – “ICCJ noteikumi”) ( 8 ) tika pieņemti, pamatojoties uz Likumu Nr. 304/2004. Tos grozīja un pabeidza ar ICCJ2010. gada 25. novembra Lēmumu Nr. 24 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 24/2010”) ( 9 ) un ar ICCJ2014. gada 28. janvāra Lēmumu Nr. 3 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 3/2014”) ( 10 ).

11. ICCJ noteikumu redakcijā, kas grozīta ar Lēmumu Nr. 3/2014, 28. un 29. pants ir formulēts šādi: “28. pants (1) Piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvi, kuru jurisdikcijā ir izskatīt tiesību aktos noteiktās lietas, darbojas [ICCJ] ietvaros. (2) Katra gada sākumā krimināllietu izskatīšanai izveido piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvus, kuros ir tikai Krimināllietu palātas locekļi, bet lietu, kuras nav krimināllietas, izskatīšanai – divus piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvus, kurus veido pirmās civillietu palātas, otrās civillietu palātas, kā arī administratīvo un nodokļu lietu palātas locekļi. (3) Piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu skaitu krimināllietās katru gadu apstiprina padome pēc Krimināllietu palātas priekšsēdētāja priekšlikuma. (4) Piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvus attiecīgi vada priekšsēdētājs, priekšsēdētāja vietnieki, Krimināllietu palātas priekšsēdētājs vai vecākais loceklis. 29. pants (1) Lai izveidotu piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvus krimināllietās, [ICCJ] priekšsēdētājs vai, viņa prombūtnē, viens no priekšsēdētāja vietniekiem katru gadu izlozes kārtībā publiskas uzklausīšanas laikā katrā iztiesāšanas sastāvā izvēlas četrus vai, attiecīgā gadījumā, piecus [ICCJ] Krimināllietu palātas tiesnešus. (2) Lai izveidotu divus piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvus lietās, kas nav krimināllietas, [ICCJ] priekšsēdētājs vai, viņa prombūtnes laikā, viens no priekšsēdētāja vietniekiem saskaņā ar 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem ieceļ tiesnešus par šo iztiesāšanas sastāvu locekļiem. (3) [ICCJ] padome katru gadu nosaka, cik labi palātas ir pārstāvētas 2. punktā minētajos iztiesāšanas sastāvos, un apstiprina piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu; attiecībā uz piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāviem krimināllietās tas jādara, atbildot uz Krimināllietu palātas priekšsēdētāja priekšlikumu. (4) Tiesneši, kuri iecelti iepriekšējā gadā, nākamajā gadā nepiedalās izlozē. (5) Katram iztiesāšanas sastāvam ieceļ četrus vai, attiecīgā gadījumā, piecus aizstājējtiesnešus saskaņā ar 1.–3. punktā paredzētajiem nosacījumiem.”

5. Kriminālprocesa kodekss

12. Saskaņā ar Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (Likums Nr. 135/2010 par Kriminālprocesa kodeksu) ( 11 ), kas grozīts ar Legea nr. 255/2013 un Ordonanța de urgență a Guvernului României nr. 18/2016 (Rumānijas valdības Dekrētlikums Nr. 18/2016) (turpmāk tekstā – “Kriminālprocesa kodekss”) 426. panta pirmo daļu: “Ārkārtas prasību par atcelšanu var iesniegt par galīgajiem lēmumiem kriminālprocesā šādos gadījumos: [..] d) ja apelācijas tiesas sastāvs ir pretlikumīgs vai nesaderības gadījumā.”

13. Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 428. panta 1. punktu “ārkārtas prasību par atcelšanu, pamatojoties uz 426. panta a) un c)–h) punktā paredzētajiem pamatiem, var iesniegt 30 dienu laikā no apelācijas tiesas lēmuma paziņošanas dienas”.

14. Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 432. panta 1. punktu, “ja tiesas sēdē, kas notiek, lai varētu pieņemt lēmumu attiecībā uz ārkārtas prasību par atcelšanu, tiesa, uzklausījusi lietas dalībniekus un prokurora atzinumu, atzīst, ka prasība ir pamatota, tā izdod lēmumu, ar ko atceļ lēmumu, attiecībā uz kuru tiek prasīta atcelšana, un tā nodod lietu jauna sprieduma pieņemšanai vai sprieduma pārsūdzībai vai nu nekavējoties, vai arī attiecīgi nosakot termiņu”.

6. Kriminālkodekss

15. 2009. gada 17. jūlijaLegea nr. 286/2009 privind Codul penal (Likums Nr. 286/2009 par Kriminālkodeksu) ( 12 ), kas vēlāk grozīts un papildināts (turpmāk tekstā – “Kriminālkodekss”), 154. pantā ir teikts: “(1) Kriminālatbildības noilguma termiņi ir šādi: a) 15 gadi, ja par izdarīto noziedzīgo nodarījumu tiesību aktos ir paredzēts sods ar mūža ieslodzījumu vai ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas ilgāks par 20 gadiem; b) 10 gadi, ja par izdarīto noziedzīgo nodarījumu tiesību aktos ir paredzēts sods ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas nav mazāks par 10 gadiem un nav ilgāks par 20 gadiem; c) 8 gadi, ja par izdarīto noziedzīgo nodarījumu tiesību aktos ir paredzēts sods ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas nav mazāks par 5 gadiem un nav ilgāks par 10 gadiem; d) 5 gadi, ja par izdarīto noziedzīgo nodarījumu tiesību aktos ir paredzēts sods ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas nav mazāks par 1 gadu un nav ilgāks par 5 gadiem; e) 3 gadi, ja par izdarīto noziedzīgo nodarījumu tiesību aktos ir paredzēts sods ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas ir mazāks par 1 gadu, vai naudas sods. (2) Šajā pantā noteiktie noilguma termiņi sākas noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas dienā. Noilguma termiņš sākas: ja noziedzīgie nodarījumi turpinās – dienā, kad darbība vai bezdarbība beidzas; nepārtrauktu noziedzīgu nodarījumu gadījumā – pēdējā darbības vai bezdarbības dienā, un pastāvīgu noziedzīgu nodarījumu gadījumā – pēdējā darbības dienā. (3) Progresējošu noziedzīgu nodarījumu gadījumā kriminālatbildības noilguma termiņš sākas darbības vai bezdarbības veikšanas dienā, un to aprēķina attiecībā pret sodu, kas atbilst galīgajam iznākumam. [..].”

16. Noilguma termiņu pārtraukšanas cēloņi un sekas Kriminālkodeksa 155. pantā reglamentēti šādi: “(1) Jebkuras procesuālas darbības pabeigšana lietā nozīmē kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu. (2) Pēc katra pārtraukuma sākas jauns noilguma termiņš. (3) Noilguma termiņa pārtraukums ir piemērojams visiem noziedzīgā nodarījuma dalībniekiem, pat ja pārtraucošā darbība attiecas tikai uz dažiem no šiem dalībniekiem. (4) Ja 154. pantā noteiktie noilguma termiņi tiek atkārtoti pārsniegti, tos uzskata par pabeigtiem neatkarīgi no pārtraukumu skaita. (5) Ar krimināllietas atjaunošanas pieprasījuma pieņemšanu principā sākas jauns kriminālatbildības noilguma termiņš.”

III. Fakti, tiesvedības valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi

A. Lieta C‑357/19

17. Pamata prāva šajā lietā attiecas uz ārkārtas apelācijas sūdzībām, ko pret 2018. gada 5. jūnija galīgo spriedumu, no vienas puses, iesniedza Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcţia Naţională Anticorupţie (ICCJ pakļautā prokuratūra – Nacionālais korupcijas apkarošanas direktorāts, turpmāk tekstā – “prokurors”) un, no otras puses, četri apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā lietā.

18. Ar minēto spriedumu, ko pieņēma ICCJ piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvs, apelācijas sūdzības iesniedzēji tika notiesāti par korupcijas darbībām, dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Ar šo spriedumu iztiesāšanas sastāvs piecu tiesnešu sastāvā izsprieda apelācijas sūdzību par ICCJ Krimināllietu palātas 2017. gada 28. marta spriedumu. Minētajā iztiesāšanas sastāvā bija ICCJ Krimināllietu palātas priekšsēdētājs un četri citi tiesneši, kas tika izvēlēti izlozes kārtībā saskaņā ar ICCJ noteikumiem.

19. Attiecībā uz korupciju tika konstatēts, ka laikposmā no 2010. līdz 2012. gadam pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja, kas tolaik ieņēma ministres amatu, koordinēja mehānismu, kuru izmantojot tā un tai tuvu stāvošas personas saņēma naudas summas no dažu komercsabiedrību pārstāvjiem, lai garantētu minētajām sabiedrībām savlaicīgu samaksu par darbiem, kas tika veikti saskaņā ar programmām, kuras bija finansētas no ministrijas budžeta, laikā, kad budžeta dotācijas tika ievērojami samazinātas un darbu apmaksa tika veikta ar ievērojamu nokavēšanos. Mehānismā piedalījās arī otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs (tajā laikā – ministres personīgais palīgs), trešais apelācijas sūdzības iesniedzējs (tajā laikā – ministres pastāvīgais sekretārs), kā arī citas personas (ministres personīgais padomnieks un kādas valsts ieguldījumu struktūras direktors).

20. Attiecībā uz dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu tika konstatēts, ka 2011. gadā pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja ministres statusā atļāva Reģionālās attīstības un tūrisma ministrijai piešķirt ceturtā apelācijas sūdzības iesniedzēja vadītajai sabiedrībai SC Europlus Computers SRL pakalpojumu iepirkuma līguma slēgšanas tiesības. Līguma priekšmets bija Rumāniju reklamējošo pakalpojumu sniegšana saistībā ar pasākumiem, kuri norisinājās Rumānijas Boksa federācijas organizēto starptautisko profesionālā boksa svētku ietvaros. Reklāmas pakalpojumu iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas rezultātā tika iegūti valsts līdzekļi 8116800 RON (Rumānijas leju) apmērā, lai rīkotu komerciālu pasākumu, kura organizatori iekasēja visus ienākumus.

21. Līdz ar to tika konstatēts, ka valsts līdzekļi ir izmantoti nelikumīgiem nolūkiem un ka iepirkuma līguma slēgšanas tiesības tika piešķirtas, pārkāpjot tiesību aktus publisko iepirkumu jomā. Izmantojot Reģionālo darbības programmu 2007.–2013. gadam, projektā “Rumānijas tūrisma zīmola popularizēšana” tika iegādāti pakalpojumi, kuri nav iekļauti Savienības finansēto programmu atbilstīgo izdevumu kategorijās. Minēto apstākļu dēļ iestāde, kas pārvalda Eiropas fondus, atteicās samaksāt paredzētās summas. Tādējādi summas, kuras būtu jāatmaksā no Eiropas fondiem, tika pilnībā uzliktas valsts budžetam, nodarot Reģionālās attīstības un tūrisma ministrijai zaudējumus 8116800 RON apmērā.

22. Attiecībā uz izvairīšanos no nodokļu maksāšanas tika konstatēts, ka, lai samazinātu valsts budžetā maksājamo nodokļu summas par ienākumiem, kas tika gūti iepriekš minētajos pasākumos, ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējs iekļāva SC Europlus Computers SRL grāmatvedībā fiktīvu uzņēmumu izsniegtus dokumentus, kuri apliecināja fiktīvus izdevumus par veiktajiem reklāmas un konsultāciju pakalpojumiem. Rezultātā tika nodarīti zaudējumi attiecīgi 646838 RON apmērā (tai skaitā 388103 RON pievienotās vērtības nodoklis (PVN)) un 90669 RON apmērā (tai skaitā PVN 54402 RON).

23. Pēc tam, kad 2018. gada 5. jūnijaICCJ (apelācijas, piecu tiesnešu) spriedums kļuva galīgs, Konstitucionālā tiesa pieņēma 2018. gada 7. novembra Lēmumu Nr. 685/2018 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 685/2018”). Šis lēmums apmierināja Rumānijas valdības premjerministra iesniegto prasību. Tajā bija norādīts, ka starp Parlamentu, no vienas puses, un ICCJ, no otras puses, pastāv konstitucionāla rakstura juridiska kolīzija, kas izriet no ICCJ padomes lēmumiem, saskaņā ar kuriem tikai četri no pieciem piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāva locekļiem bija izvēlēti izlozes kārtībā. Tika konstatēts, ka tas ir pretrunā Likuma Nr. 304/2004 32. panta tiesību normām. Rezultātā visi piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvi, kas izveidoti kopš 2014. gada 1. februāra, tika uzskatīti par nelikumīgi izveidotiem. Konstitucionālā tiesa noteica, ka ICCJ pēc iespējas drīzāk izlozes kārtībā jāizvēlas visi piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu locekļi. Tā arī norādīja, ka Lēmums Nr. 685/2018 ir piemērojams izspriestām lietām, ja pusēm vēl nav beigušies termiņi ārkārtas pārsūdzības līdzekļu izmantošanai.

24. Pamatojoties uz Konstitucionālās tiesas Lēmumu Nr. 685/2018, apelācijas sūdzību iesniedzēji, kā arī prokurors cēla ārkārtas prasību, lūdzot atcelt 2018. gada 5. jūnija spriedumu un atkārtoti izskatīt viņu apelācijas sūdzības. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa tiek aicināta izlemt par abu pušu izvirzīto pamatu pamatotību. Tā var vai nu noraidīt ārkārtas prasību un tādējādi atstāt spēkā pārsūdzēto spriedumu, vai arī apmierināt prasību, tādējādi atceļot spriedumu, ar ko notiesāti apelācijas sūdzību iesniedzēji, un atkārtoti izskatīt apelācijas sūdzības.

25. Šādos apstākļos Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [LES] 19. panta 1. punkts, [LESD] 325. panta 1. punkts, [PIF konvencijas] 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts un 2. panta 1. punkts, kā arī tiesiskās drošības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj to, ka iestāde, kas neietilpst tiesu varā – [Konstitucionālā tiesa] –, pieņem lēmumu, kurā lemj par tiesu iztiesāšanas sastāva likumību, tādējādi radot priekšnoteikumus, lai apmierinātu ārkārtas prasības pieteikumus par noteiktā laikposmā pasludinātajiem galīgiem spriedumiem? 2) Vai [Hartas] 47. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka iestāde, kas neietilpst tiesu varā, saskaņā ar valsts tiesībām saistošā veidā konstatē neatkarības un objektivitātes trūkumu tiesas iztiesāšanas sastāvam, kurā ietilpst tiesnesis ar vadošām funkcijām un kurš ir iecelts nevis pēc nejaušības principa, bet gan pamatojoties uz pārskatāmu noteikumu, ko puses zina un neapstrīd un kas ir piemērojams visās lietās, kuras izskata minētais tiesas iztiesāšanas sastāvs? 3) Vai Savienības tiesību pārākums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj valsts tiesai nepiemērot saskaņā ar valsts tiesībām saistošo konstitucionālās tiesas lēmumu, kas ir pasludināts lietā, kura ir saistīta ar Konstitucionālo konfliktu?”

B. Lieta C‑547/19

26. Ar 2018. gada 2. aprīļa lēmumu CSM Palāta, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas disciplinārlietas, apmierināja disciplinārlietu, ko Inspecția Judiciară (Tiesu inspekcija, Rumānija) bija ierosinājusi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju – Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) tiesnesi. Saskaņā ar Likuma Nr. 303/2004 100. panta e) punktu viņai tika piespriests disciplinārsods – izslēgšana no tieslietu sistēmas darbinieku loka. Šī palāta nosprieda, ka ir nopietni pārkāptas tiesību normas par lietu sadali pēc nejaušības principa. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izdarījusi disciplinārpārkāpumu, kas minēts Likuma Nr. 303/2004 99. panta o) punktā.

27. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdēja 2018. gada 2. aprīļa lēmumu ICCJ. Vēl vienu paralēlu apelācijas sūdzību par procesuālu rīkojumu, ar kuru tiek atteikta iejaukšanās pamattiesvedībā, CSM Palātā, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas disciplinārlietas, iesniedza Asociația Forumul Judecătorilor din România (asociācija “Rumānijas tiesnešu forums”, Rumānija). Abas apelācijas sūdzības tika nodotas piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvam – 2. civillietu palātai –, kas izlozes kārtībā bija izveidota 2017. gada 30. oktobrī un apstiprināta ar ICCJ padomes 2017. gada 2. novembra Lēmumu Nr. 68. Abas apelācijas sūdzības tika apvienotas tiesas sēdes laikā 2018. gada 22. oktobrī.

28. Konstitucionālā tiesa 2018. gada 7. novembrī izdeva Lēmumu Nr. 685/2018 ( 13 ).

29. ICCJ padome 2018. gada 8. novembrī pieņēma Lēmumu Nr. 137/2018. Saskaņā ar šo lēmumu 2018. gada 9. novembrī izlozes kārtībā tika izvēlēti visi piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu locekļi 2018. gadam.

30. Konstitucionālās tiesas Lēmums Nr. 685/2018 tika publicēts 2018. gada 29. novembrī. Pēc tā publicēšanas CSM Palāta, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas lietas, 2018. gada 5. decembrī pieņēma Lēmumu Nr. 1367, kas ietver noteikumus, “kuri garantē atbilstību [Lēmumā Nr. 685/2018] norādītajām prasībām” (turpmāk tekstā –“Lēmums Nr. 1367/2018”).

31. Lai izpildītu iepriekš minēto lēmumu, iztiesāšanas sastāvs, kuram iesniegta šī lieta, tādā sastāvā, kāds noteikts ar Lēmumu Nr. [1367]/2018, ar 2018. gada 10. decembra rīkojumu nolēma lietu izslēgt no reģistra, lai pēc nejaušības principa to iedalītu izskatīšanai tādam iztiesāšanas sastāvam, kura sastāvs būtu noteikts izlozes kārtībā saskaņā ar noteikumiem, ko CSM Palāta, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas lietas, apstiprinājusi ar Lēmumu Nr. 1367/2018.

32. Izloze piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāva locekļu iecelšanai 2018. gadam notika 2018. gada 13. decembrīICCJ birojā. Šīs lietas materiāli tika pēc nejaušības principa iedalīti piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvam – 3. civillietu palātai – 2018. gadam. Tas ir iztiesāšanas sastāvs, kas iesniedza šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

33. CSM Palāta, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas lietas, ar 2018. gada 19. decembra Lēmumu Nr. 1535 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1535/2018”) noteica, ka lietas, kas tika nodotas 2018. gadam izveidotajiem piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāviem, turpinās izskatīt tie paši iztiesāšanas sastāvi pēc 2019. gada 1. janvāra, pat ja attiecīgajās lietās nav veiktas procesuālas darbības.

34. Ņemot vērā minētos apstākļus, apelācijas sūdzības iesniedzēja tostarp izvirzīja iebildi par viņas lietu iztiesāšanas sastāva prettiesiskumu un iebildi par CSM Palātas, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas lietas, Lēmuma Nr. 1367/2018 un Lēmuma Nr. 1535/2018, kā arī tiem sekojošo ICCJ padomes lēmumu prettiesiskumu ( 14 ). Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Konstitucionālās tiesas un CSM iejaukšanās ICCJ darbībā bija lietas izskatīšanas iztiesāšanas sastāva darbības turpinātības principa pārkāpums. Ja nebūtu šīs iejaukšanās, lieta būtu pareizi nodota vienam no piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāviem, kas izveidots 2019. gadam saskaņā ar Likuma Nr. 304/2004 32. pantu. Iztiesāšanas sastāva darba turpināšana pēc valsts tiesību aktos noteiktā termiņa, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, ir Eiropas Cilvēktiesību [un pamatbrīvību aizsardzības] konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punkta pārkāpums un Hartas 47. panta pārkāpums, kas ietekmē LES 2. pantu. Nosakot par obligātu ICCJ noteiktu rīcību, CSM, kas ir administratīva iestāde, pārkāpa tiesiskuma principus, apdraudot neatkarību un objektivitāti tiesas spriešanā, kas vienmēr jāievēro saskaņā ar tiesību aktiem paredzētam tiesnesim.

35. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka, pat ja Konstitucionālās tiesas Lēmums Nr. 685/2018 principā neietekmē tiesu iztiesāšanas sastāvus krimināllietās, tam tomēr ir netieša ietekme šajā tiesvedībā. Iemesls ir tāds, ka, lai piemērotu šo lēmumu, CSM ir pieņēmusi vairākus administratīvos aktus, ar kuriem ICCJ ir piemērojusi atšķirīgu tiesību normu interpretāciju attiecībā uz piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu izveidošanas ikgadējo būtību.

36. Šādos apstākļos Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [LES] 2. pants, tā 19. panta 1. punkts un [Hartas] 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir Konstitucionālās tiesas (iestāde, kas saskaņā ar valsts tiesībām nav tieslietu sistēmas iestāde) iejaukšanās attiecībā uz veidu, kādā augstākā tiesa iztiesājošo sastāvu izveides procesā ir interpretējusi un piemērojusi par Konstitūciju zemāka ranga tiesību aktus?”

C. Par tiesvedību Tiesā

37. Iesniedzējtiesa lietā C‑357/19 lūdza izskatīt šo lietu paātrinātā tiesvedībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktu. Tiesas priekšsēdētājs 2019. gada 23. maijā šo lūgumu noraidīja. Ar 2019. gada 28. novembra lēmumu tika nolemts šo lietu, kā arī lietu C‑547/19 izskatīt prioritāri saskaņā ar Reglamenta 53. panta 3. punktu.

38. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 20. februāra lēmumu lietas C‑357/19 un C‑547/19 tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.

39. Rakstiskus apsvērumus lietā C‑357/19 iesniedza pirmais, otrais un ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējs, prokurors, Polijas un Rumānijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.

40. Lietā C‑547/19 rakstveida apsvērumus iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzēja, asociācija “Rumānijas tiesnešu forums”, CSM, Tiesu inspekcija, Rumānijas valdība un Komisija.

41. Pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑357/19, otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑357/19, apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑547/19, asociācija “Rumānijas tiesnešu forums”, prokurors, Rumānijas valdība, kā arī Komisija atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, uz kuriem jāatbild rakstiski.

IV. Analīze

42. Turpmāk ir izklāstīta šo secinājumu struktūra. Pirmkārt, es pievērsīšos iebildumiem par ieinteresēto personu izvirzīto prejudiciālo jautājumu pieņemamību (A). Otrkārt, izklāstīšu piemērojamo ES tiesisko regulējumu un norādīšu attiecīgās ES tiesību aktu normas, kas piemērojamas šīm lietām (B). Treškārt, izvērtēšu Tiesai uzdoto jautājumu būtību (C).

A. Prejudiciālo jautājumu pieņemamība

1. Lieta C‑357/19

43. Pirmais, otrais un ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējs, kā arī Polijas valdība ir norādījuši, ka lietā C‑357/19 uzdotie jautājumi nav pieņemami ( 15 ). Pirmais iebildumu kopums ir saistīts ar iespējamo ES kompetences trūkumu jomās, uz kurām attiecas pamatlieta, tādējādi faktiski skarot Tiesas jurisdikciju (a). Otrs iebildumu kopums attiecas uz pamatlietā uzdoto jautājumu neatbilstību (b).

a) ES kompetences trūkums

44. Pirmais un ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka šī lieta neietilpst ES tiesību piemērošanas jomā, jo visi aspekti, kas saistīti ar attiecīgo tiesību normu interpretāciju un piemērošanu, ir stingri nacionāli. Līdzīgi otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka lieta nav nekādi saistīta ar ES tiesību aktiem.

45. Pēc Polijas valdības domām, prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros nav pieļaujams, ka Tiesa pārskata valsts tiesu nolēmumus pēc būtības, norādīdama, vai valsts tiesām ir pienākums izpildīt citu valstu jurisdikciju lēmumus. Turklāt uzdotie jautājumi nav vajadzīgi, lai izspriestu pamatlietu. Pamatlieta attiecas uz pilnībā iekšēju situāciju, kas neskar nevienu jomu, kurā Savienībai būtu kādas pilnvaras. Turklāt Harta tiek piemērota tikai tad, ja dalībvalstis īsteno ES tiesību aktus, kas šajā gadījumā tā nav.

46. Manuprāt, šāda argumentācija nav pārliecinoša.

47. Savienībai patiešām nav tiešas likumdošanas kompetences vispārējās tiesu organizācijas jomā. Tomēr ir skaidrs, ka dalībvalstīm ir pienākums ievērot LES 2. panta un 19. panta 1. punkta, LESD 325. panta 1. punkta un PIF konvencijas, kā arī Hartas 47. panta prasības, kad tās izstrādā savus noteikumus un izmanto praksi, kas ietekmē ES tiesību aktu piemērošanu un izpildi valstī. Šī loģika nav atkarīga no teritorijas. Tā ir un vienmēr ir bijusi atkarīga no sastopamības, ņemot vērā Savienības ierobežojumus attiecībā uz noklusēto valsts procesuālo autonomiju. Tas var būt saistīts ar jebkuru valsts struktūru vai procedūru elementu, ko izmanto ES tiesību aktu izpildei valstī.

48. Konkrētā šajā gadījumā iztirzātā problēma, proti, vai valsts judikatūra un tiesību normas, kas attiecas uz ICCJ iztiesāšanas sastāvu, ietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā un kādi ir potenciāli no tiem izrietošie pienākumi, ir tieši prejudiciālo jautājumu priekšmets. Tāpēc ir pietiekami norādīt, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz ES tiesību aktu, jo īpaši LES 2. panta un 19. panta 1. punkta, LESD 325. panta 1. punkta un PIF konvencijas, kā arī Hartas 47. panta interpretāciju. Šajā kontekstā Tiesai acīmredzami ir kompetence sniegt nolēmumu par šo lūgumu ( 16 ).

49. Turklāt, neraugoties uz diskusiju par LESD 325. panta 1. punkta, PIF konvencijas un Hartas piemērojamību un ES tiesību piemērošanas jomu tradicionālākā nozīmē, kas vēlāk šajos secinājumos tiks analizēta diezgan detalizēti ( 17 ), nesenā Tiesas judikatūrā ir precizēts, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir piemērojama, ja valsts iestāde kā tiesa drīkst izlemt jautājumus par ES tiesību aktu piemērošanu vai interpretāciju ( 18 ).

50. Nav šaubu, ka ICCJ, kas ir tiesu iestāde, kuras neatkarību nepārprotami ietekmē Konstitucionālās tiesas lēmums, par ko ir runa šajā gadījumā, ir valsts tiesu iestāde, kuru parasti sasauc kā tiesu, lai lemtu par jautājumiem saistībā ar ES tiesību aktu piemērošanu vai interpretāciju.

51. Līdz ar to uzskatu, ka neviens no iesniegtajiem argumentiem nerada šaubas par Tiesas kompetenci atbildēt uz lietā C‑357/19 uzdotajiem jautājumiem.

b) Par pamatlietā uzdoto jautājumu būtiskumu

52. Ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nepieciešams strīda izspriešanai pamatlietā un ka jautājums par ES tiesību interpretāciju nav būtisks. Iemesls ir tāds, ka neatkarīgi no atbildes uz uzdotajiem jautājumiem Tiesas atbilde neļaus iesniedzējtiesai izspriest attiecīgo lietu. Otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka uzdotajos jautājumos minētajām ES tiesību normām ir vispārīgs raksturs. Tādējādi tie paši par sevi nerada šaubas un tiem nav nekādas saistības ar pamatlietu. Turklāt otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs arī apgalvo, ka jebkurā gadījumā viņa tiesiskajai situācijai nav saiknes ar nodarījumiem, kura saistīti ar krāpšanu, kas ietver ES līdzekļus.

53. Būtībā paužot tās pašas bažas, pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja, atsaucoties uz PIF konvenciju, piebilst, ka iesniedzējtiesa ir mēģinājusi nelikumīgi un nepamatoti izpildīt pieņemamības nosacījumus. Šī apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka attiecībā uz pārkāpumu, kas saistīts ar mēģinājumu izmantot viltotas, nepatiesas vai nepilnīgas deklarācijas vai dokumentus, lai nepamatoti iegūtu finansējumu no ES budžeta, viņa ir pilnībā attaisnota. Turklāt Savienības budžets nav ietekmēts, un pamatlietas ārkārtas apelācijas sūdzības priekšmets nekādā veidā neattiecas uz šo nodarījumu. Tāpēc šai lietai nav nekādas saistības ar ES tiesību aktiem.

54. Manuprāt, šie argumenti nav atbalstāmi.

55. Pirmkārt, visi jautājumi lietā C‑357/19 tiek uzdoti, analizējot iesniedzējtiesā izskatāmo ārkārtas apelācijas sūdzību. Lai lemtu par šo apelācijas sūdzību, minētā tiesa uzskata, ka ar pirmo un otro jautājumu ir jāprecizē dažādu ES tiesību normu interpretācija, lai novērtētu, vai tās liedz pieņemt Konstitucionālās tiesas Lēmumu Nr. 685/2018, kurš citādi būtu jāpiemēro. Ja ES tiesību akti liegtu konstitucionālā lēmuma pieņemšanu, iesniedzējtiesa trešajā jautājumā jautā par šā konstatējuma juridiskajām sekām, proti, par iespēju nepiemērot šo lēmumu, pamatojoties uz prioritātes principu.

56. Šajā posmā, pāragri nespriežot par iespējamo atbildi uz visiem šiem jautājumiem pēc būtības, manuprāt, nav šaubu, ka uzdotie jautājumi ir nozīmīgi pamatlietas izspriešanai, jo tie tieši ietekmē nolēmumu, kas jāpieņem iesniedzējtiesai ( 19 ). Tādējādi uzdotie jautājumi atbilst “vajadzības” prasībai LESD 267. panta izpratnē ( 20 ).

57. Otrkārt, argumenti, kas izvirzīti saistībā ar pirmo jautājumu lietā C‑357/19 par konkrētiem apelācijas sūdzību iesniedzēju nodarījumiem un situācijām, manuprāt, neietekmē attiecīgā jautājuma pieņemamību. Šie argumenti būtībā balstās uz to, ka pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir attaisnota nodarījumā, kas saistīts ar krāpšanos, kurā iesaistīti ES līdzekļi, ka pārējās puses nav saistītas ar šāda veida nodarījumu un ka lietas atkārtotas izskatīšanas rezultāts, izmantojot ārkārtas apelācijas sūdzību Lēmuma Nr. 685/2018 piemērošanā, varētu ļaut pārskatīt attaisnošanas atzīšanu. Šo iemeslu dēļ tiek ierosināts, ka jautājumi nav būtiski pamatlietas strīda atrisināšanai.

58. Tomēr pirmais jautājums jebkurā gadījumā ir pieņemams. Pamatlieta attiecas arī uz darbībām, kuras pielīdzināmas krāpšanai nodokļu jomā, kas PVN iekasēšanā radīja būtiskus zaudējumus ( 21 ). Tas pats par sevi jau norāda uz skaidru saikni ar Savienības finanšu interesēm ( 22 ).

59. Turklāt attiecībā uz citiem minētajiem nodarījumiem (korupcija un dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ( 23 )) jautājums par to, vai LESD 325. panta 1. punkts un/vai PIF konvencija aptver vai neaptver tādu situāciju kā pamatlietā, ir atbilstīgs pēc būtības. Kā iesniedzējtiesa ir paskaidrojusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirmā jautājuma mērķis, ņemot vērā Tiesas judikatūru, ir noskaidrot, vai dalībvalstu pienākumi saskaņā ar LESD 325. panta 1. punktu un PIF konvencijas 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un 2. panta 1. punktu attiecas arī uz jau piespriestajiem kriminālsodiem. Tāpat iesniedzējtiesa norāda, ka tā uzskata par vajadzīgu saņemt LESD 325. panta 1. punkta frāzes “un citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses” interpretāciju, lai noteiktu, vai tā attiecas uz korupcijas un krāpšanas darbībām, kas izdarītas publisko iepirkumu gaitā, kad mērķis bija panākt summu atmaksu no ES līdzekļiem, kaut arī šie līdzekļi galu galā netika izkrāpti.

60. Tāpēc tieši pirmā jautājuma mērķis ir noteikt, vai LESD 325. panta 1. punkts un/vai PIF konvencija ir piemērojama situācijā, kāda ir pamatlietā. Atbildēšana uz šo jautājumu acīmredzami ir attiecas uz lietas būtību, nevis pieņemamību.

2. Lieta C‑547/19

a) ES kompetences trūkums

61. Tiesu inspekcija ir norādījusi, ka prejudiciālais jautājums lietā C‑547/19 nav pieņemams ( 24 ). Pēc tās domām, LES 2. pants nav jāinterpretē tādējādi, ka Savienībai ir kompetence jomās, uz kurām attiecas šī tiesību norma. Atgādinot, ka Hartai un LES 19. panta 1. punktam ir atšķirīgas piemērošanas jomas, šī ieinteresētā persona apgalvo, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pēdējā minētā tiesību norma attiecas uz “jomām, uz kurām attiecas Savienības tiesību akti”, neatkarīgi no tā, vai dalībvalstis īsteno ES tiesību aktus Hartas 51. panta 1. punkta nozīmē. Hartas tiesību normu piemērošana ir iespējama tikai tad, ja dalībvalstis īsteno ES tiesību aktus, kā tas nav pamatlietā.

62. Pirmkārt, kā tikko norādīju saistībā ar lietu C‑357/19, iepriekš izvirzītais arguments vairāk attiecas uz Tiesas kompetenci, nevis uz lietas pieņemamību ( 25 ).

63. Otrkārt, attiecībā uz kompetences jautājumu, atšķirībā no lietas C‑357/19 lietai C‑547/19 tomēr nav saistības ar Savienības finanšu interesēm un līdz ar to ar LESD 325. pantu. Tā attiecas uz strīda elementu, ko galvenokārt nereglamentē ES tiesību akti (valsts noteikumi par augstākās tiesas iztiesāšanas sastāvu), pamatlietā, kas parastajā ES tiesību piemērošanas jomas izpratnē neietilpst ES tiesību piemērošanas jomā (apelācijas sūdzība par tiesnesim uzlikto disciplinārsodu, kura rezultātā tiesnesis tiek atbrīvots no amata).

64. Tomēr nesenajā Tiesas judikatūrā ir precizēts, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir piemērojama, ja valsts iestāde kā tiesa drīkst izlemt jautājumus par ES tiesību aktu piemērošanu vai interpretāciju ( 26 ). Šajā gadījumā nav šaubu, ka ICCJ, ieskaitot tās 3. civillietu palātu ( 27 ), kas ir tiesu iestāde, kuras neatkarību, iespējams, varētu ietekmēt šajā lietā aplūkojamais Konstitucionālās tiesas nolēmums, ir tiesu iestāde, kas savā darbībā citās lietās ir tiesa, kuru drīkst aicināt lemt par ES tiesību jautājumiem, tādējādi ievērojot šo prasību.

65. Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāsecina, ka Tiesas kompetencē ir atbildēt uz lietā C‑547/19 uzdoto jautājumu. Jau esmu paudis šaubas par to, vai LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai būtu jāpieiet tik neierobežotā veidā ( 28 ). Tomēr, pat ja tas ir robežgadījums, man ir aizdomas, ka šī nav piemērota lieta, lai izpētītu šīs tiesību normas robežas, diezgan vienkārša pragmatiska iemesla dēļ: pirmais jautājums, kas uzdots paralēlajā lietā (lieta C‑357/19) un būtībā aplūko to pašu problēmu, vismaz manuprāt, jebkurā gadījumā ir pieņemams un ietilpst Tiesas kompetencē.

b) Par pamatlietā uzdotā jautājuma būtiskumu

66. Pilnīguma labad piebildīšu, ka lietā C‑547/19 uzdotais jautājums atbilst prasībai par “vajadzību” LESD 267. panta izpratnē ( 29 ). Iepriekš minēto iemeslu dēļ varētu rasties šaubas par to, vai tādai lietai kā šī joprojām būtu jāietilpst LES 19. panta 1. punkta otrās daļas (materiāltiesiskajā) piemērošanas jomā. Tomēr nav šaubu, ka šīs Tiesas lēmumu varētu tieši piemērot pamatlietā, tādējādi tas ir būtisks un vajadzīgs šai lietai.

67. Patiešām, lietā C‑547/19 uzdotais jautājums attiecas uz ES tiesību interpretāciju saistībā ar lemšanu par iebildi par tiesas iztiesāšanas sastāva nelikumību, kas pašlaik tiek izskatīta iesniedzējtiesā. Atkarībā no veida, kādā iesniedzējtiesai būtu jārīkojas ar šo iebildi, pēc tam, kad ir saņemti norādījumi no Tiesas, ir iespējams ļoti atšķirīgs pamatlietas iznākums. Tādējādi Tiesai pieprasītā interpretācija ir “vajadzīga” LESD 267. panta izpratnē.

B. Piemērojamās Savienības tiesības

68. Spriežot pēc dažādajiem jautājumiem, kas Tiesai tika uzdoti abās apvienotajās lietās, ICCJ jautā par LESD 325. panta 1. punkta, PIF konvencijas, Hartas 47. panta un LES 2. panta un 19. panta 1. punkta interpretāciju, kā arī par prioritātes principu un to, vai šīs tiesību normas un principi liedz pieņemt vai piemērot Konstitucionālās tiesas Lēmumu Nr. 685/2018.

69. Manuprāt, attiecībā uz Rumānijas īpašo gadījumu ir diezgan būtisks instruments, uz kuru iesniedzējtiesa nav atsaukusies šajā tiesvedībā, bet kas ir pamats iepriekšējiem (kā arī paralēlajiem) ( 30 ) lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu: Komisijas Lēmums 2006/928/EK (2006. gada 13. decembris), ar ko izveido mehānismu, lai nodrošinātu sadarbību un pārliecinātos par Rumānijā sasniegto, novēršot noteiktus trūkumus tādās jomās kā tiesu sistēmas reforma un cīņa pret korupciju (turpmāk tekstā – “SPM lēmums”) ( 31 ).

70. Tādējādi ir jānosaka, kuras ES tiesību normas ir būtiskas šīs tiesvedības vajadzībām.

1. LES 2. pants un 19. panta 1. punkts

71. Kā esmu sīki paskaidrojis savos AFJR secinājumos ( 32 ), LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, kā Tiesa to ir piemērojusi, ir potenciāli neierobežota. Tā dalībvalstīm nosaka pienākumu nodrošināt efektīvus tiesību aizsardzības tiesā līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas ES tiesības. Šī norma darbojas neatkarīgi no situācijas, kādā dalībvalstis īsteno ES tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē ( 33 ). LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir piemērojama, ja valsts iestāde kā tiesa drīkst izlemt jautājumus par ES tiesību aktu piemērošanu vai interpretāciju ( 34 ).

72. Šī pieeja rada ļoti plašu LES 19. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanas jomu ne tikai institucionāli, bet arī pēc būtības. LES 19. panta 1. punkta otrās daļas materiāltiesiskā piemērošanas joma aptver visus valsts noteikumus un praksi, kas var ietekmēt dalībvalstu pienākumu izveidot efektīvus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, tostarp šo tiesu sistēmu neatkarību un objektivitāti, nepastāvot nekādiem de minimis noteikumiem. LES 19. panta 1. punkta otrās daļas patiesās robežas vismaz patlaban izriet tikai no apsvērumiem, kas saistīti ar lietas pieņemamību ( 35 ).

73. Ņemot vērā šos apsvērumus, tiklīdz ir sasniegts pieņemamības slieksnis ( 36 ), abās šajās lietās ir piemērojama LES 19. panta 1. punkta otrā daļa. Būtībā abas Tiesā patlaban izskatāmās lietas ir saistītas ar LES 19. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju attiecībā uz Konstitucionālās tiesas nolēmuma sekām un tā atbilstību ES tiesu neatkarības principa prasībām. Institucionāli lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedz augstākā tiesa, ICCJ, kuru patiesībā var aicināt savā jurisdikcijā pieņemt lēmumus par jautājumiem, kas saistīti ar ES tiesību aktu piemērošanu vai interpretāciju.

74. Saistībā ar atsaucēm uz LES 2. pantu pirmajā jautājumā lietā C‑357/19 un jautājumā lietā C‑547/19, līdzīgi kā manos AFJR secinājumos ( 37 ), es neredzu iemeslu veikt atsevišķu minētā Līguma normas analīzi. Tiesiskuma princips, kas ir viena no Savienības pamatā esošajām vērtībām, ir nodrošināts ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pamattiesībām uz taisnīgu tiesu – šo tiesību neatņemama daļa savukārt ir tiesu neatkarības princips ( 38 ). Hartas 47. pants, kā arī LES 19. panta 1. punkta otrā daļa tādējādi precīzāk izsaka šo LES 2. pantā apstiprinātās tiesiskuma vērtības dimensiju ( 39 ).

2. SPM lēmums (un Harta)

75. Atšķirībā no lietām, kas bija priekšmets manos secinājumos AFJR un Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice, abos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu šajās lietās netiek uzdoti īpaši jautājumi attiecībā uz SPM lēmumu ( 40 ). Turpretī uz SPM lēmumu vēlreiz ir atsauce jautājumos, kas iesniegti paralēlajā lietā (lieta C‑379/19), kurā es šodien sniedzu atsevišķus secinājumus.

76. Uzreiz ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai tas, ka iesniedzējtiesa prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties vienīgi uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai valsts tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem atsaukusies. Tiesas pienākums ir no visas iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izvilkt tos ES tiesību elementus, kurus nepieciešams interpretēt, ņemot vērā strīda priekšmetu ( 41 ).

77. Atbildot uz jautājumiem, uz kuriem pusēm ir jāatbild rakstiski, pirmais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑357/19 ir norādījis, ka SPM lēmums neattiecas uz jautājumiem, kas saistīti ar tiesiskuma īstenošanu vai uzraudzību, tiesu neatkarību vai ES finanšu interešu aizsardzību. Turklāt šis lēmums nav piemērojams Konstitucionālajai tiesai. Pirmais un otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑357/19 apgalvo, ka šī lieta neattiecas uz korupcijas apkarošanas efektivitāti.

78. Turpretī Komisija, Rumānijas valdība, prokurors un asociācija “Rumānijas tiesnešu forums” būtībā ir apgalvojuši, ka SPM lēmums, jo īpaši ņemot vērā tā pielikumā minēto 1. un 3. kritēriju, ir piemērojams attiecībā uz šajās lietās izvirzītajiem jautājumiem saistībā ar korupcijas apkarošanu, tiesiskumu un tiesu varas neatkarību, neatkarīgi no īpašas saiknes ar Savienības finanšu interesēm. Arī apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑547/19 uzskata, ka SPM lēmums ir piemērojams korupcijas apkarošanas jomā. Šīs ieinteresētās personas ir atzīmējušas, ka Komisijas 2019. gada SPM ziņojums ( 42 ), kaut arī, kā norādījusi Komisija, tas nesatur īpašus ieteikumus, tomēr radīja bažas par Rumānijas valdības Konstitucionālajā tiesā uzsākto procesu ietekmi uz SPM lēmuma pielikuma 1. un 3. kritērijā noteikto mērķu sasniegšanu.

79. Manuprāt, līdzīgi tam, ko ierosināju AFJR secinājumos ( 43 ), SPM lēmumam (un attiecīgajiem Hartas noteikumiem, kuru piemērojamību izraisīja šis lēmums) vajadzētu būt galvenajam kritērijam, lai novērtētu situāciju dalībvalstīs, uz kurām attiecas īpašais SPM lēmuma režīms. Tie paši iemesli ir piemērojami arī šajās lietās. Tam, ka lūgumā sniegt prejudiciālu jautājumu lietā C‑547/19 nav atsauces uz SPM lēmumu, ir maza nozīme.

80. Ir divas papildu lietas, kuras ir vērts ņemt vērā šo lietu kontekstā. Pirmkārt, SPM lēmuma pielikumā iekļauto kritēriju plašā piemērošanas joma patiešām var tikt attiecināta uz šīm lietām. Jāatgādina, ka SPM lēmuma pielikumā ir noteikti “trūkumi, kuri jānovērš Rumānijai un kuri minēti 1. pantā”. Pirmais, trešais un ceturtais lēmumā noteiktais kritērijs ir attiecīgi šādi: “jānodrošina pārredzamāks un efektīvāks tiesas process, īpaši, palielinot [Tiesnešu augstākās padomes] resursus un paaugstinot tās atbildību. [..]”; “pamatojoties uz gūtajiem panākumiem, jāturpina profesionālas, objektīvas izmeklēšanas apsūdzībās par augsta līmeņa korupciju” un “jāveic turpmāki pasākumi, lai novērstu un apkarotu korupciju, īpaši vietējās pašvaldībās”.

81. Gan lieta C‑357/19, gan lieta C‑547/19 ir saistītas ar Konstitucionālās tiesas Lēmuma Nr. 685/2018 iespējamo ietekmi uz tiesas procesa efektivitāti (1. kritērijs). Turklāt lieta C‑357/19 ir saistīta ar konstitucionālā lēmuma ietekmi uz korupcijas apkarošanu, uz ko attiecas SPM lēmumā minētais 3. un 4. kritērijs. Tādējādi pastāv skaidra materiāla saikne starp šo lietu priekšmetu un SPM lēmumu: attiecīgais Konstitucionālās tiesas nolēmums ietekmē tiesu procesa efektivitāti kopumā (jo tas paver iespēju atkārtoti izskatīt izbeigtās lietas) un, konkrētāk, par korupcijas apkarošanu (ciktāl šī konstitucionālā nolēmuma sekas praksē tiek piemērotas arī korupcijas lietās, piemēram, lietā C‑357/19) ( 44 ).

82. Otrkārt, vai no SPM lēmuma (materiālās vai institucionālās) piemērošanas jomas viedokļa būtu svarīgi, ka attiecīgie noteikumi nav radušies no MCV lēmuma izrietošu saistību tiešas ieviešanas valsts tiesību aktos, bet gan ir ietverti valsts konstitucionālās tiesas spriedumā?

83. Komisija, Rumānijas valdība un prokurors savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem apgalvoja, ka tam, ka šīs lietas attiecas uz Konstitucionālās tiesas lēmumu, nevis likumdošanas vai izpildvaras pieņemtiem aktiem, nav nozīmes.

84. Es tam pilnībā piekrītu. Tādu Konstitucionālās tiesas nolēmumu sistēmiskais raksturs un ietekme, kuri ir vispārpiemērojami un var būtiski mainīt normatīvo vidi, padara šādus nolēmumus no to ietekmes viedokļa neatšķiramus no likumdevēja vai citu dalībnieku, kam ir reglamentējošas pilnvaras, darbības.

85. Visbeidzot, tas, ka šajos secinājumos aplūkotais Konstitucionālās tiesas nolēmums ietilpst SPM lēmuma piemērošanas jomā, nozīmē, ka manos AFJR secinājumos ( 45 ) izskaidroto iemeslu dēļ tas vienlaikus būtu jāuzskata par SPM lēmuma un līdz ar to ES tiesību aktu īstenošanas gadījumu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Tādēļ Hartas 47. panta otrā daļa kļūst piemērojama kā kritērijs. Tās funkcija obligāti nav būt atsevišķu lietas dalībnieku subjektīvo tiesību avotam, bet gan vispārējam kritērijam ES saistību nacionālās izpildes pareizībai ( 46 ). Ņemot to vērā, Hartas 47. pants šo lietu izpratnē patiesi ir visatbilstošākā un specifiskākā tiesību norma, lai Tiesa iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi uz iesniedzējtiesas jautājumiem ( 47 ).

3. LESD 325. panta 1. punkts, PIF konvencija (un Harta)

86. Saskaņā ar LESD 325. panta 1. punktu dalībvalstis apkaro krāpšanu un citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses, veicot pasākumus, kuriem jāattur no šādas rīcības, kā arī jānodrošina efektīva aizsardzība dalībvalstīs. Tāpēc LESD 325. panta 1. punkta piemērojamība paredz tādu krāpšanas vai citu nelikumīgu darbību esamību, kas var ietekmēt Savienības finanšu intereses.

87. Vai kāds no lietā C‑357/19 konstatētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem varētu ietilpt šīs tiesību normas piemērošanas jomā?

88. Manuprāt, atbilde ir apstiprinoša. Pirmkārt, LESD 325. panta 1. punktu jebkurā gadījumā piemēro noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar PVN (a). Otrkārt, tāpat vajadzētu būt arī ar noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar korupciju, kas ietver ES finansētos projektus (b). Treškārt, tam, ka šī lieta attiecas uz situāciju, kad galu galā nav nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm, LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas jomas interpretācijas nolūkā nav nozīmes (c). Tāpat nozīmes nav arī tam, ka daži apelācijas sūdzību iesniedzēji tika attaisnoti par īpašiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar Savienības finanšu interesēm (d).

a) 325. panta 1. punkts un PVN

89. Kā Komisija ir norādījusi savos rakstveida apsvērumos un prokurors – atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, uz kuriem jāatbild rakstiski, pamattiesvedība lietā C-357/19 daļēji attiecas uz ceturtajam apelācijas sūdzības iesniedzējam uzliktu notiesājošu spriedumu par krāpšanos ar nodokļiem, kuras rezultātā radīti zaudējumi PVN iekasēšanā. Ar PVN saistītie notiesājošie spriedumi ir pietiekami, lai šo procesu iekļautu LESD 325. panta 1. punkta un PIF konvencijas 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā, kas attiecas uz krāpšanu attiecībā uz ieņēmumiem. Patiešām, pastāv tieša saikne starp PVN ieņēmumu iekasēšanu un atbilstošu PVN līdzekļu nodošanu Savienības budžetam ( 48 ). Turklāt, kā atzīmēja Komisija un prokurors, šķiet, ka šajā gadījumā neiekasētās PVN summas sasniedz 50000 EUR slieksni, lai tās kvalificētu kā “smagu krāpšanu” saskaņā ar PIF konvencijas 2. panta 1. punktu.

90. Tas, pamatojoties uz valsts tiesas pārbaudēm, ļauj secināt, ka gan LESD 325. panta 1. punkts, gan PIF konvencijas 2. panta 1. punkts ir piemērojami kā atbilstošs kritērijs lietai C‑357/19, ciktāl tas attiecas uz notiesājošo spriedumu saistībā ar PVN.

b) LESD 325. panta 1. punkts, PIF konvencija un korupcija saistībā ar ES līdzekļiem

91. Attiecībā uz citiem notiesājošām spriedumiem par korupciju un dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ( 49 ) rodas jautājums, vai LESD 325. panta 1. punkts arī attiecas arī uz tiem noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar publisko iepirkumu, kuros attiecīgie projekti vai līgumi vismaz daļēji ir finansēti no ES līdzekļiem.

92. Rumānijas valdība, prokurors un Komisija savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem ir norādījuši, ka uz šo jautājumu jāatbild apstiprinoši.

93. Es tam piekrītu.

94. Atjauninātā Tiesas judikatūra par LESD 325. panta 1. punkta interpretāciju galvenokārt attiecas uz šīs tiesību normas “iekasēšanas” pusi, īpaši lietās, kas saistītas ar PVN ( 50 ) un muitas nodokļu iekasēšanu ( 51 ). Tomēr Savienības “finanšu interešu” jēdziens skaidri aptver gan ieņēmumus, gan izdevumus, ko sedz ES budžets ( 52 ). Tāpēc LESD 325. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz krāpniecisku rīcību, kuras rezultātā notiek ES līdzekļu piesavināšanās ( 53 ).

95. Tas ir pilnīgi loģiski. Patiešām, ir diezgan loģiski, ka budžetu un finansiālās intereses ietekmē ne tikai zaudētie ienākumi (neienāca nauda, kurai bija jāienāk), bet arī neatbilstoši vai nepareizi iztērēti līdzekļi (ienākušās naudas vairs nav).

96. To pašu apstiprina arī PIF konvencija ( 54 ), kas piedāvā precīzāku krāpšanas jēdziena definīciju attiecībā uz Savienības finanšu interesēm. Tās 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka krāpšana, kas ietekmē Savienības finanšu intereses, attiecībā uz izdevumiem, ir jebkāda darbība vai bezdarbība ar iepriekšēju nodomu, kura ir saistīta ar “viltotu, kļūdainu vai nepilnīgu pārskatu vai dokumentu lietošanu vai uzrādīšanu, kuru rezultāts ir Eiropas Kopienu vispārīgā budžeta vai Eiropas Kopienu pārvaldīto vai Eiropas Kopienu interesēs pārvaldīto budžetu līdzekļu piesavināšanās vai nelikumīga paturēšana”, “informācijas noklusēšana, pārkāpjot konkrētas saistības, ar tādu pašu rezultātu” un “šādu līdzekļu izlietošana citiem mērķiem, nekā tie sākotnēji tika piešķirti” ( 55 ).

97. Situācija, kuras rezultātā var tikt piesavināti, nelikumīgi glabāti vai nepareizi izmantoti ES līdzekļi, tādējādi ietekmē Savienības finanšu intereses LESD 325. panta 1. punkta un PIF konvencijas 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

98. Turklāt, neskarot attiecīgās pārbaudes, kas jāveic valsts tiesai, atgādinu, ka PIF konvencijas protokols attiecas arī uz korupcijas darbībām ( 56 ). Šā protokola 2. panta 1. punktā pasīvā korupcija definēta kā “kādas amatpersonas tīša rīcība, kas tieši vai pastarpināti pieprasa vai saņem jebkāda veida labumu sev vai kādai trešai personai vai akceptē šāda labuma apsolījumu, lai rīkotos vai atturētos no saviem pienākumiem atbilstošas rīcības, vai arī īstenotu savas funkcijas, pārkāpjot dienesta pienākumus, nodarot vai, iespējams, nodarot kaitējumu Eiropas [Savienības] finanšu interesēm [..]”.

99. Kā Komisija norādījusi atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, nav šaubu, ka, neraugoties uz to, ka termins “korupcija” nav uzskaitīts LESD 325. panta 1. punktā, uz to attiecas atsauce uz “citādu nelikumīgu rīcību” šajā tiesību normā. Patiešām, “citāda nelikumīga rīcība” ir termins, kas nešķirojot var ietvert jebkādu un visu nelikumīgo rīcību ( 57 ).

100. Tādējādi valsts amatpersonu korupciju vai dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kas ietekmē Savienības finanšu intereses, nepareizi izlietojot ES līdzekļus, var attiecināt uz jēdzienu “citāda nelikumīga rīcība” LESD 325. panta 1. punkta izpratnē.

c) Vai LESD 325. panta 1. punkts attiecas arī uz mēģinājumiem?

101. Attiecībā uz korupciju un dienesta stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑357/19 izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai LESD 325. panta 1. punkts attiecas uz situāciju, kad ir noticis mēģinājums nelikumīgi iegūt ES līdzekļus, kas tomēr neizdevās. Pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja un prokurors savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem ir paskaidrojuši, ka pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja tika apsūdzēta par mēģinājumu nepamatoti iegūt ES līdzekļus.

102. Tāpat iesniedzējtiesa paskaidro, ka šajā saistībā tā vēlas zināt, vai LESD 325. panta 1. punktā lietotā frāze “un citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses” attiecas uz korupcijas un krāpšanas darbībām, kas izdarītas publisko iepirkumu gaitā, kad mērķis bija panākt krāpnieciski piešķirtu summu atmaksu, kaut arī šie līdzekļi galu galā netika piešķirti.

103. Manuprāt, frāze “citāda nelikumīga rīcība, kas apdraud Savienības finanšu intereses” LESD 325. panta 1. punktā varētu ietvert ne tikai (paveiktas) korupcijas un krāpšanas darbības, kas izdarītas publiskā iepirkuma kontekstā, bet arī mēģinājumus veikt šādas darbības, ja dabiski tiek sasniegts “mēģinājuma” slieksnis un par to valsts tiesību aktos ir paredzēts sods.

104. Papildus šim vispārīgajam apgalvojumam es nedomāju, ka Tiesai būtu vai nu kaut kā jākomentē pamatlietā esošie faktiskie apstākļi, vai arī jāiesaistās dažādu noziedzīgu darbību posmu analīzē. Protams, mērķi, nodomi vai vēlmes (forum internum) nav sodāmi. Tiklīdz tie pārtop ārējā darbībā un kļūst par mēģinājumiem, tie var kļūt sodāmi, ja, protams, ir atbilstoši pierādījumi. Parasti konkrētā nozieguma mēģinājumi, ja tie ir sodāmi, ietilpst tajā pašā kategorijā, kur pati izdarītā darbība.

105. Tāpēc es neredzu iemeslu, kāpēc korupcijas noziedzīga nodarījuma mēģinājums, kas ir pretrunā LESD 325. panta 1. punktā aizsargātajām interesēm, no ES tiesību piemērošanas jomas viedokļa būtu jāuzskata vai pat jāklasificē atšķirīgi nekā tāds pats pabeigts korupcijas noziedzīgs nodarījums. Tas, ka noziedzīgā nodarījuma izdarītājam galu galā neizdevās realizēt savu mērķi un iegūt līdzekļus, protams, var būt būtisks aspekts tajā, ka viņu tiesā par mēģinājumu (nevis par paveiktu darbību), bet tas neietekmē jēdziena “citāda nelikumīga rīcība” piemērošanas jomu LESD 325. panta 1. punkta izpratnē. Turklāt ir vēl trīs pieminēšanas vērti punkti.

106. Pirmkārt, LESD 325. panta 1. punkta formulējums skaidri neparedz konkrētu zaudējumu (apjoma) materializāciju. Kā Komisija pareizi norāda, judikatūrā ir skaidri pateikts, ka pat pārkāpumi, kuriem nav īpašas finansiālas ietekmes, var nopietni kaitēt Eiropas Savienības finanšu interesēm ( 58 ).

107. Otrkārt, ir arī jāņem vērā PIF konvencijas 1. panta 3. punkts. No šīs tiesību normas izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums noteikt par noziedzīgu nodarījumu tādu noziedzīgu nodarījumu sagatavošanu kā nepareizu paziņojumu sniegšanu par ES līdzekļu piesavināšanos, ja šāda rīcība jau nav citādi paziņojama kā galvenais vai papildu pārkāpums (piemēram, mēģinājums vai kūdīšana) ( 59 ).

108. Treškārt, pasīvās korupcijas definīcija PIF konvencijas protokola 2. panta 1. punktā ietver korupcijas rīcību, ja tā tiek veikta tādā veidā, kas nodara vai, iespējams, nodara kaitējumu Savienības finanšu interesēm.

d) Vai procesa iznākums ir atkarīgs no LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas jomas?

109. Lietas C‑357/19 īpašie apstākļi joprojām prasa citu skaidrojumu. Pamatlieta attiecas uz vairākām personām, no kurām tikai viena tika apsūdzēta par noziedzīgu nodarījumu saistībā ar ES līdzekļiem, bet beigās tika attaisnota. Šis fakts ir licis pirmajam un otrajam apelācijas sūdzības iesniedzējam apstrīdēt LESD 325. panta 1. punkta piemērojamību šajā lietā. Pirmkārt, pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka, tā kā viņa beigās tika attaisnota apsūdzībās, kas saistītas ar šo konkrēto nodarījumu, šī lieta nav saistīta ar Savienības finansiālajām interesēm. Otrkārt, otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka saskaņā ar Konstitucionālās tiesas Lēmumu Nr. 685/2018 iesniegtās ārkārtas apelācijas sūdzības sekas būtu citādi galīga attaisnojoša sprieduma pārskatīšana. Tāpēc šāda pārskatīšana radītu jaunu iespēju atkārtoti izskatīt šīs apsūdzības un, iespējams, varētu novest pie notiesājoša sprieduma. Tādēļ Konstitucionālās tiesas nolēmumam nevarēja būt kaitīga ietekme uz Savienības finanšu interesēm. Netieši tas pat varētu būt labvēlīgs šīm interesēm, jo personu, kuru iepriekš attaisnoja, galu galā varētu notiesāt.

110. Manuprāt, šie argumenti nav atbalstāmi.

111. Pirmkārt, un šo minot kā sākotnēju piezīmi, nevar izslēgt, ka pārējie divi noziedzīgie nodarījumi, par kuriem tika piespriests sods (korupcija un dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana), neietekmē Savienības finansiālās intereses. LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas joma nevar aprobežoties tikai ar sankciju izpildi par tādiem valsts tiesību sistēmā iekļautiem noziedzīgiem nodarījumiem, kuros ir skaidra atsauce uz Savienības finanšu interesēm vai pat uz ES līdzekļiem. Tas padarītu šo ES tiesību normu primāro tiesību piemērošanas jomu atkarīgu no valstī noteiktu konkrētu noziegumu definīcijas.

112. Tāpēc, kā Komisija, Rumānijas valdība un prokurors ir pareizi norādījuši, tam, vai Savienības finanšu intereses ir vai nav skartas, nevajadzētu būt atkarīgam no konkrētā noziedzīgā nodarījuma definīcijas valsts tiesību aktos, bet drīzāk tas ir jānovērtē ar plašāku faktisko pamatu, ņemot vērā ar LESD 325. panta 1. punktu aizsargātās intereses. Patiesi, kā atzīmē Rumānijas valdība, valsts finanšu intereses un Savienības finanšu intereses bieži ir savstarpēji saistītas. Tāpēc ir visai pašsaprotami, ka sadalījums starp vispārīgiem nodarījumiem, kas tādā vai citādā veidā skar valsts publiskos izdevumus, un nodarījumiem, kas īpaši attiecas uz Savienības finanšu interesēm, abstraktā izpratnē diez vai ir tiešs.

113. Otrkārt, attiecībā uz noziedzīgo nodarījumu (tā mēģinājumu) krāpšanā ar ES līdzekļiem, par ko tika apsūdzēta pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja, jānorāda, ka “ietekme” uz Savienības finanšu interesēm, protams, ir jānovērtē objektīvi. Tādējādi saikne ar Savienības finanšu interesēm rodas saistībā ar strīdīgo apsūdzību objektīvajiem elementiem ( 60 ). Tā dabiski neizriet no pašas lietas netiešā iznākuma.

114. Tādējādi, vienkārši sakot, tas, vai personai tiek izvirzīta apsūdzība par noziedzīgu nodarījumu, uz kuru saskaņā ar LESD 325. panta 1. punktu varētu attiecināt “citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses”, ir atkarīgs no objektīvajiem (veidojošajiem) nozieguma elementiem, par kuriem persona tiek apsūdzēta. Tas, vai šo personu galu galā notiesā vai attaisno saistībā ar šīm apsūdzībām, neattiecas uz LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas jomu ( 61 ).

115. Kā nobeiguma piezīmi par LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas jomu atgādināšu, ka secinājums par LESD 325. panta 1. punkta (vai PIF konvencijas 2. panta 1. punkta, vai, iespējams, arī PIF konvencijas protokola 2. panta 1. punkta) piemērojamību savukārt izraisa Hartas piemērojamību. Harta ir piemērojama saskaņā ar tās 51. panta 1. punktu ( 62 ), ja sodi un kriminālprocesi, kuri ir vai tiek attiecināti uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem pamatlietā, nozīmē LESD 325. panta 1. punkta un PIF konvencijas 2. panta 1. punkta īstenošanu.

4. Starpsecinājums

116. Iepriekš minēto apsvērumu rezultātā šķiet, ka SPM lēmums kopā ar Hartas 47. panta otro daļu ir attiecīgās tiesību normas gan lietā C‑357/19, gan lietā C‑547/19. Turklāt, lietas C‑357/19 ietvaros un ja to pārbauda valsts tiesa, LESD 325. panta 1. punkts, kā arī PIF konvencija un tās protokols šķiet vienlīdz piemērojami.

117. Hartas 19. panta 1. punkta otrā daļa un LES 2. pants principā ir vienlīdz piemērojami abos gadījumos. Tomēr jāatgādina, ka Hartas 47. panta otrajā daļā paredzētā īpašā tiesiskā regulējuma dēļ attiecībā uz standartiem, kas saistīti ar tiesu varas neatkarību, šī tiesību norma jau piedāvā stabilu kritēriju nepieciešamās analīzes veikšanai apskatāmajās lietās.

C. Vērtējums

118. Lai izskatītu prejudiciālo jautājumu pamatotību šajās lietās, es vispirms īsi izklāstīšu valsts tiesisko kontekstu (1). Otrkārt, pievērsīšos otrajam jautājumam lietā C‑357/19, kas attiecas uz Hartas 47. panta interpretāciju (2). Treškārt, es pievērsīšos pirmajam jautājumam lietā C‑357/19, kas attiecas uz LESD 325. panta 1. punkta un PIF konvencijas interpretāciju (3), pēc tam tos pašus jautājumus salīdzinot ar tiesu neatkarības principu, kas minēts jautājuma beigās lietā C‑547/19 (4). Visbeidzot, atbildot uz trešo jautājumu lietā C‑357/19, nobeigšu ar ES tiesību prioritāti konkrētajā kontekstā, kurš norādīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un kurā valsts konstitucionālās tiesas nolēmuma neievērošanas dēļ valsts tiesnesim ir paredzēts disciplinārsods (5).

119. Strukturējot iesniedzējtiesai sniedzamās atbildes, es mērķtiecīgi dodu priekšroku faktiskajam jautājumam un tikai pēc tam pāriešanai pie plašākiem institucionālajiem jautājumiem, ko izvirzījusi iesniedzējtiesa, ciktāl tas joprojām ir vajadzīgs. Atzīstu, ka šī pieeja neatspoguļo ne iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu secību, ne to precīzu formulējumu. Tomēr, manuprāt, tas ir veids, kādā šī tiesa, kuras funkcija nav lemt par starpinstitucionālajiem konfliktiem kādā dalībvalstī un vēl jo mazāk – palīdzēt situācijās, kad no institucionālā skatpunkta tiek apšaubīta kādu citu valsts līmenī darbojošos dalībnieku autoritāte, var iesaistīties iesniedzējtiesas izvirzītajos jautājumos.

1. Atbilstošās valsts tiesību normas

120. Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑547/19 piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvi pirmoreiz tika ieviesti valsts tiesiskajā regulējumā ar Likumu Nr. 202/2010 ( 63 ), ar ko tika grozīts Likuma Nr. 304/2004 32. un 33. pants. Šie iztiesāšanas sastāvi, kuri izskata krimināllietas un lietas, kas nav krimināllietas, tika izveidoti atsevišķi no ICCJ palātām. Tiem ICCJ ietvaros bija pārbaudes veikšanas tiesā (apelācijas iztiesāšanas sastāvi) loma.

121. Sākotnēji šo (apelācijas) iztiesāšanas sastāvu locekļus katra gada sākumā izraudzījās ICCJ priekšsēdētājs. Iztiesāšanas sastāvus vadīja ICCJ priekšsēdētājs, priekšsēdētāja vietnieks vai kādas palātas priekšsēdētājs. Pārējos četrus tiesnešus piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvā (izņemot priekšsēdētāju) iecēla izlozes kārtībā saskaņā ar Lēmumu Nr. 24/2010, ar ko papildina ICCJ noteikumus.

122. Ar Likumu Nr. 255/2013 ( 64 ) vēlāk tika grozīts Likuma Nr. 304/2004 par tieslietu sistēmas organizāciju 32. pants, paredzot noteikumu, ka piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāva locekļi ir jāizraugās izlozes kārtībā. Iesniedzējtiesa lietā C‑547/19 paskaidro, ka interpretācijas grūtības radīja tas, ka šie grozījumi tika ieviesti ar normatīvo aktu kriminālprocesa jomā, kā arī attiecīgo noteikumu formulējums. Tas galvenokārt notika tāpēc, ka pastāvēja pretrunas starp pilnvarām, kas Likuma Nr. 304/2004 32. panta 5. punktā piešķirtas ICCJ priekšsēdētājam un priekšsēdētāja vietniekam, kuriem būtu jāvada piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvs, “ja viņš ietilpst iztiesāšanas sastāvā, saskaņā ar [32. panta] 4. punktu” un “Krimināllietu palātas priekšsēdētāja vai vecākā locekļa” pilnvarām, attiecībā uz kuriem tieši tajā pašā tiesību normā bija paredzēts, ka viņiem ir jāvada iztiesāšanas sastāvs, neatsaucoties uz minētā likuma 32. panta 4. punktu. Turklāt neskarts palika Likuma Nr. 304/2004 33. panta 1. punkts, kurā noteikts, ka “[ICCJ] priekšsēdētājs vai – viņa prombūtnes gadījumā – priekšsēdētāja vietnieks, vada Apvienotās palātas, [..] piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu un palātu ietvaros jebkuru iztiesāšanas sastāvu, kad viņš piedalās tiesvedībā”.

123. Šķiet, ka tieši šajā kontekstā ICCJ padome pieņēma 2014. gada 28. janvāra Lēmumu Nr. 3, ar ko groza un papildina ICCJ noteikumus. Minētajā lēmumā bija noteikts, ka piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvus pēc vajadzības vada priekšsēdētājs, priekšsēdētāja vietnieki, Krimināllietu palātas priekšsēdētājs vai vecākais loceklis un ka šo iztiesāšanas sastāvu gadījumā izloze ir nepieciešama tikai attiecībā uz pārējiem četriem locekļiem.

124. Likumā Nr. 207/2018 ( 65 ), ar ko grozīja Likuma Nr. 304/2004 32. pantu, saglabāja noteikumu, atbilstoši kuram ICCJ padome katra gada sākumā apstiprina piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu skaitu un sastāvu. Ar šo grozījumu likvidēja iepriekšējās neprecizitātes, paredzot, ka izlozei jāattiecas uz visiem piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāva locekļiem.

125. Pēc šā pēdējā grozījuma ICCJ padome 2018. gada 4. septembrī pieņēma Lēmumu Nr. 89/2018, norādot, ka, “analizējot Likuma Nr. 304/2004 [..] 32. panta tiesību normas attiecībā uz piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāva darbību, ar balsu vairākumu konstatē, ka jaunā likuma tiesību normas ir organizatoriski noteikumi, kas attiecas uz iztiesāšanas sastāviem ar īpašu regulējumu, kuri izveidoti “katra gada sākumā”, un pārejas noteikumu neesamības gadījumā stājas spēkā no 2019. gada 1. janvāra”.

126. Tieši šajā saistībā Konstitucionālā tiesa, kurā Rumānijas valdības premjerministrs vērsās 2018. gada 2. oktobrī, pieņēma Lēmumu Nr. 685/2018.

127. Konstitucionālās tiesas Lēmumā Nr. 685/2018 ir konstatēts, ka ICCJ ar tās valdes Lēmumiem Nr. 3/2014 un Nr. 89/2018 ar administratīvo aktu ir grozījusi parlamenta pieņemto likumu ( 66 ). Pēc tam Konstitucionālā tiesa analizēja šīs situācijas sekas no Rumānijas Konstitūcijas 21. panta 3. punktā paredzēto tiesību uz taisnīgu tiesu viedokļa. Tā konstatēja, ka šis konstitucionālā tiesību norma ir pārkāpta, jo vēlāk nebija objektīvas neatkarības un objektivitātes, kā rezultātā tika pārkāpta arī tiesību aktos noteiktā tiesas garantija ( 67 ).

128. Konstitucionālā tiesa atzīmēja, ka Likuma Nr. 304/2004 32. pants garantē tiesas objektivitāti kā daļu no tiesībām uz taisnīgu tiesu. Šī garantija ietver gan lietu piešķiršanu pēc nejaušības principa, gan iztiesāšanas sastāva izveidi izlozes kārtībā ( 68 ). Turklāt tā norādīja, ka iztiesāšanas sastāva izveide izlozes kārtībā ir paredzēta, lai izvairītos no situācijas, kad ICCJ augstākie tiesneši, kas būtu šādu iztiesāšanas sastāvu locekļi, saskaņā ar to tiesībām kļūtu par šo iztiesāšanas sastāvu priekšsēdētājiem ( 69 ). Atsaucoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru ( 70 ), Konstitucionālā tiesa konstatēja, ka interpretācija, ko ICCJ valde ar saviem administratīvajiem aktiem bija sniegusi par Likuma Nr. 304/2004 32. pantu, bija tāda, kas radīja latentu spiedienu uz pārējiem iztiesāšanas sastāva locekļiem. Tas lika tiesnešiem kļūt pakļautiem savām augstākstāvošajām personām tieslietu sistēmā, vai tam vismaz bija iespēja izraisīt tiesnešu nevēlēšanos pretoties šādām personām ( 71 ). Turklāt Konstitucionālā tiesa, atkārtoti atsaucoties uz ECT judikatūru ( 72 ), arī norādīja, ka ICCJ attiecīgajā laikā nebija izveidota likumīgi, jo piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvi tika iecelti, izmantojot mehānismu, ar ko tiek apietas piemērojamo tiesību normas ( 73 ).

129. Visbeidzot, Lēmumā Nr. 685/2018 tostarp tika noteikts, ka, “ievērojot [ICCJ] no konstitucionālā viedokļa sodāmo rīcību, ko tā īstenojusi ar padomes starpniecību, kurai nav tāda rakstura, lai tā sniegtu garantijas attiecībā uz piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu darbības tiesiskā satvara pareizu atjaunošanu, [CSM] Palātai, kas izskata pret tiesnešiem ierosinātas lietas, pamatojoties uz tās konstitucionālajām un juridiskajām prerogatīvām, [..] tiek noteikts pienākums identificēt risinājumus principiālā līmenī attiecībā uz iztiesāšanas sastāva sastāvu, kas paredzēts tiesību aktos, un nodrošināt to piemērošanu”.

130. Pēc Konstitucionālās tiesas lēmuma CSM pieņēma Lēmumu Nr. 1367/2018 un Lēmumu Nr. 1535/2018. Saskaņā ar minētajiem lēmumiem ICCJ veica jaunu iztiesāšanas sastāvu izlozi 2018. gadam. Šo iztiesāšanas sastāvu darbība turpinājās arī 2019. gadā, lai gan par iedalītajām lietām nekāds lēmums nebija pieņemts līdz pat 2018. gada beigām. Tomēr tobrīd pastāvošā ICCJ judikatūra paredzēja, ka gadījumā, kad iztiesāšanas sastāva attiecīgajam gadam noteiktajā sastāvā nav konkrētā lietā līdz gada beigām pieņēmusi nekādu lēmumu, iztiesāšanas sastāva sastāvs ir jāmaina. Lieta tiek iedalīta tiesnešiem, kas izlozes kārtībā izvēlēti jaunajam kalendārajam gadam. Tomēr šo pieeju acīmredzot ir aizstājuši CSM lēmumi.

131. Iepriekš izklāstītajām valsts tiesību un judikatūras attīstības norisēm bija vairākas sekas attiecībā uz abām izskatāmajām lietām. Pirmkārt, attiecībā uz lietu C‑357/19 Konstitucionālās tiesas Lēmums Nr. 685/2018 pusēm pavēra iespēju iesniegt ārkārtas apelācijas sūdzību par ICCJ jau pasludinātajiem galīgajiem spriedumiem. Otrkārt, attiecībā uz lietu C‑547/19 tam pašam Konstitucionālās tiesas lēmumam kopā ar turpmākajiem administratīvajiem lēmumiem, ko CSM tiesnešu nodaļa un ICCJ valde pieņēma, lai to īstenotu, bija tiešas ietekme uz tās iztiesāšanas sastāvu noteikšanu, kas ir atbildīga par apelācijas sūdzības iesniedzēja lietas izspriešanu.

132. Īsāk sakot, lai gan nedaudz atšķirīgā materiālajā un procesuālajā kontekstā, galvenais jautājums, kas ir abu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, izriet no jautājuma par to, vai Lēmums Nr. 685/2018, ņemot vērā tā ietekmi uz ICCJ galīgajiem lēmumiem un iztiesāšanas sastāvu šajā tiesā, ir (ne)saderīgs ar ES tiesību aktiem.

2. Tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu

133. Ar otro jautājumu lietā C‑357/19 iesniedzējtiesa jautā, vai Hartas 47. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā izslēdz Konstitucionālās tiesas konstatējumu par iztiesāšanas sastāva neatkarības un objektivitātes trūkumu, jo šajā sastāvā ir par tiesas administrēšanu atbildīgs tiesnesis, kurš, atšķirībā no četriem šīs iztiesāšanas sastāva locekļiem, netika izvēlēts pēc nejaušības principa. Šis jautājums norāda uz to, ka šāds tiesnesis ir norīkots iztiesāšanas sastāvā, pamatojoties uz pārredzamu, pusēm zināmu noteikumu, ko puses nav apstrīdējušas un kas parasti ir piemērojams visām lietām, kuras izskata šis iztiesāšanas sastāvs. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesu neatkarības un juridiskās noteiktības principi izslēdz Konstitucionālās tiesas Lēmuma Nr. 685/2018 saistošo iedarbību uz spriedumiem, kas bija galīgi šā lēmuma pieņemšanas laikā, ja nav nopietnu iemeslu, kas liktu apšaubīt tiesības uz taisnīgu tiesu attiecīgajās lietās.

134. Lai sniegtu atbildi uz šo jautājumu, es uzskatu, ka vispirms ir jāanalizē, kāds ir standarts, kas izriet no Hartas 47. panta otrās daļas (a), lai pēc tam novērtētu, vai ES tiesību akti un jo īpaši šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā izslēdz attiecīgo Konstitucionālās tiesas lēmumu (b).

a) Eiropas Savienības tiesību standarts

135. Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa, šķiet, izsaka savas šaubas tikai par tiesībām uz tiesību aktos noteiktu tiesu. Tomēr šķiet, ka tā ir tikai stāsta viena puse. No attiecīgā Konstitucionālā tiesas lēmuma izriet, ka runa ir par Hartas 47. panta otrās daļas interpretāciju ne tikai attiecībā uz tiesībām uz “tiesību aktos noteiktu tiesu”, bet arī attiecībā uz citiem tiesību uz taisnīgu tiesu elementiem, piemēram, neatkarības un objektivitātes prasībām, jo īpaši attiecībā uz tiesnešu “iekšējo neatkarību” ( 74 ).

136. Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu Hartas 47. panta otrās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē atbilstoši ECPAK 6. panta 1. punktā noteikto tiesību nozīmei un apjomam. Mērķis ir panākt, lai aizsardzības līmenis nepārsniegtu ECPAK standartu, kā to interpretē ECT ( 75 ).

137. Pirmkārt, ECT ir paziņojusi, ka tiesību aktos noteiktas tiesas garantijas mērķis ir nodrošināt, ka tiesu sistēmas organizācija nav atkarīga no izpildvaras rīcības brīvības ( 76 ). Faktiski tai nevajadzētu būt atkarīgai no tiesu varas, pat ja patiešām ir zināmas iespējas pašorganizācijai. Piemērojamie noteikumi būtu jāparedz ar likumdevēja izstrādātiem tiesību aktiem ( 77 ). Turklāt izteiciens “tiesību aktos noteikts” atspoguļo tiesiskuma principu. Tas ir cieši saistīts ar tiesu varas neatkarības un objektivitātes prasībām ( 78 ).

138. Termins “tiesību aktos noteikts” aptver ne tikai juridisko pamatu tiesas pastāvēšanai, bet arī tiesas sēdes sastāvu katrā lietā ( 79 ), par kuru ir runa šajā lietā.

139. ECT judikatūrā ir atzīts, ka standartnoteikumi attiecībā uz to, kas tieši ir “tiesību aktos noteikta tiesa”, ir paredzēts valsts tiesību aktos. Principā valsts tiesību normu pārkāpums rada ECPAK 6. panta 1. punkta pārkāpumu ( 80 ). Analīzē galvenā uzmanība tiek pievērsta tam, vai tika pārkāpts likums (kas sastāv no tiesību aktiem un citām tiesību normām, kuru pārkāpuma dēļ tiesnešu dalība lietas izspriešanā būtu nelikumīga) ( 81 ). Piemēram, ja valsts tiesību aktos ir noteikumi, kas saistīti ar izlozētu tiesas sēdes sastāvu, tad tā ir viena no valsts tiesību aktu prasībām, kuru Tiesa ņem vērā kā vienu no valsts tiesiskajām prasībām, kas jāievēro ( 82 ).

140. Tomēr pastāv subsidiaritātes princips. ECT ir atzinusi, ka, ņemot vērā svarīgās izlīdzinošās intereses (piemēram, juridisko noteiktību un tiesnešu neatceļamības principu) un pārkāpuma konstatēšanas iespējamās sekas, saskaņā ar ECPAK 6. panta 1. punktu tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu nevajadzētu interpretēt pārāk plaši ( 83 ). Tas nozīmē, ka ne katrs valsts tiesību aktu pārkāpums nozīmē ECPAK 6. panta 1. punkta pārkāpumu: ECT ir izstrādājusi “sliekšņa testu”, lai novērtētu, vai pārkāpumi ir tik nopietni, ka tie nozīmē tiesību uz tiesību aktos noteiktu tiesu pārkāpumu, pamatojoties uz pārkāpuma acīmredzamo raksturu (i), pamatojoties uz konkrēta pārkāpuma ietekmi uz šo tiesību mērķi novērst nepamatotu iejaukšanos tiesu sistēmā, saglabāt tiesiskumu un varas dalīšanu (ii), ņemot vērā arī valsts tiesu veikto novērtējumu par pārkāpuma juridiskajām sekām (iii) ( 84 ).

141. Šķiet, ka šiem apsvērumiem ir līdzīgs raksturs kā tiem, kurus Tiesa pauda lietā Simpson. Saistībā ar tiesneša iecelšanu (iespējams, ar trūkumiem) Eiropas Savienības Civildienesta tiesā Tiesa norādīja, ka tiesnešu iecelšanas laikā izdarītais pārkāpums ir Hartas 47. panta otrās daļas pirmā teikuma pārkāpums “īpaši, ja šā pārkāpuma veida un nopietnības dēļ rodas risks, ka citi varas atzari, it īpaši izpildvara, var īstenot nepamatotu rīcības brīvību, apdraudot iecelšanas procesā panāktā rezultāta integritāti un tādējādi indivīdiem radot pamatotas šaubas par attiecīgā tiesneša vai tiesnešu neatkarību un objektivitāti [..]” ( 85 ). Tiesa atzīmēja, ka “tā tas ir gadījumā, kad tiek skarti tiesu sistēmas izveides un funkcionēšanas pamatā esošie pamatnoteikumi” ( 86 ).

142. Otrkārt, kas attiecas uz tiesu neatkarības “iekšējo aspektu”, šis jautājums līdz šim nav izskatīts Tiesas judikatūrā. Tomēr šajā jautājumā ir pieejamas būtiskas ECT norādes ( 87 ). Lietā Parlov‑Tkalčić pret Horvātiju ECT norādīja, ka tiesu neatkarība prasa, lai atsevišķi tiesneši būtu brīvi “ne tikai no pārmērīgas ietekmes, kas radusies ārpus tiesu sistēmas, bet arī tiesu sistēmas ietvaros. Iekšējā tiesu iestāžu neatkarība paredz, ka tām jābūt brīvām no norādījumiem vai spiediena no citiem tiesnešiem vai personām, kuras veic tiesās administratīvos pienākumus, piemēram, tiesas priekšsēdētāja vai tiesas nodaļas priekšsēdētāja. Tādu pietiekamu aizsardzības pasākumu trūkuma gadījumā, kuri nodrošina tiesnešu neatkarību tiesu sistēmā un jo īpaši no to priekšniekiem tiesās, Tiesa var secināt, ka attiecībā uz pieteikuma iesniedzēja šaubām par tiesas (neatkarību un) objektivitāti var uzskatīt, ka tās ir objektīvi pamatotas” ( 88 ).

143. Šīs analīzes ietvaros ECT tostarp pēta, vai augstākstāvošām personām tieslietu sistēmā, piemēram, tiesu priekšsēdētājiem, piešķirtās pilnvaras “spēj radīt latentu spiedienu, kā rezultātā tiesneši pakļaujas savām augstākstāvošajām personām tieslietu sistēmā, vai tām vismaz ir iespēja izraisīt tiesnešu nevēlēšanos pretoties šādu personu vēlmēm, proti, tām ir atturoša ietekme uz tiesnešu iekšējo neatkarību” ( 89 ).

b) Analīze

144. Konkrētajā gadījumā Konstitucionālā tiesa savā Lēmumā Nr. 685/2018 konstatēja, ka ICCJ padomes administratīvie lēmumi pārkāpj tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu, kā arī objektivitātes prasību. Šajā pēdējā aspektā Konstitucionālā tiesa norādīja uz tiesu neatkarības iekšējā aspekta nozīmi.

145. Sākumā vēlos uzsvērt, ka šajā gadījumā nav vajadzības analizēt, vai Hartas 47. panta otrā daļa prasa tādu pašu rezultātu. Jautājums nav par to. Tomēr bez lielām grūtībām var secināt, ka Hartas 47. panta otrā daļa neizslēdz konstatējumus, pie kuriem nonāca Konstitucionālā tiesa.

146. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja ES tiesību akti nodrošina dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, valsts tiesas var brīvi aizsargāt pamattiesības saskaņā ar valsts konstitūciju, ja vien tādējādi netiek apdraudēts Hartā garantētais aizsardzības līmenis, kā arī ES tiesību prioritāte, vienotība un efektivitāte ( 90 ).

147. Ja šis nosacījums tika izvirzīts lietā M.A.S., paverot ceļu uz valsts konstitucionālajiem standartiem kā uz ierobežojumu attiecībā uz pienākumu atcelt valsts noteikumus, kas ir materiāltiesiski nesaderīgi ar LESD 325. panta 1. punktu ( 91 ), tad ir diezgan skaidrs, ka šī pieeja var arī būt kā līdzeklis, lai kopumā novērtētu saderību starp valsts tiesību aktiem, praksi un judikatūru, no vienas puses, un ES tiesībām, no otras puses ( 92 ).

148. Šajā gadījumā jautājums par to, kā veidojami iztiesāšanas sastāvi, kā arī jautājums par pieejamajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ja tiek pārkāpti valsts noteikumi šajā jautājumā (kā to interpretē valsts tiesas, tostarp Konstitucionālā tiesa), netiek reglamentēts ar ES tiesību aktiem. Attiecībā uz situācijām, kuras nav pilnībā noteiktas ES tiesību aktos, dalībvalstis saglabā savu rīcības brīvību. To neapšaubāmi augstākais vai atšķirīgais pamattiesību aizsardzības standarts, kas jānosaka valsts tiesām, ir pieļaujams saskaņā ar Hartas 53. pantu, jo īpaši attiecībā uz jautājumiem, kas nav pilnībā noteikti ES tiesību aktos ( 93 ).

149. Tas nenozīmē, ka katrs valsts noteikums, prakse vai tiesas lēmums, vienkārši “iesaiņots un pārdots” kā augstāku vai atšķirīgāku valsts noteikto pamattiesību aizsardzības standartu gadījums, atbilstu šai loģikai. Tiesas judikatūrā jau ir noteiktas prasības, saskaņā ar kurām šāda situācija var būt pieļaujama. Valsts pamattiesību aizsardzības standartu piemērošana nedrīkst būt tāda, kas apdraudētu Hartā garantēto aizsardzības līmeni. Turklāt kā sākotnēju un diezgan acīmredzamu prasību es vēlētos piebilst, ka valsts noteikumam vai lēmumam ir pamatoti un patiesi jāsniedz ieguldījums pamattiesību aizsardzībā valsts līmenī – tam jābūt pareizi interpretētam, izmantojot piemērojamo valsts aizsardzības standartu.

150. Tomēr, ja tas tā ir, kā jau esmu norādījis citur, atrunu par “ES tiesību aktu prioritāti, vienotību un efektivitāti”, iespējams, nevajadzētu uztvert burtiski ( 94 ). Pretējā gadījumā nebūtu jēgas uzstāt uz vienotību jomās, kur standartnoteikums ir nacionālā daudzveidība. Būtība tomēr ir skaidra: attiecībā uz jautājumiem un situācijām, kuras nav noteiktas ES tiesību aktos, Harta nav galējā robeža ( 95 ).

151. Šajā kontekstā es neredzu iemeslu, kāpēc valsts konstitucionālajai tiesai nevajadzētu ļaut vairāk uzsvērt noteikumu par valsts iztiesāšanas sastāvu precīzu ievērošanu, ieskaitot iekšējās neatkarības jautājumu, un tad tā nevarētu izdarītu secinājumu, ka, tā kā šie noteikumi tika pārkāpti, attiecīgajos gadījumos būtu jāpiemēro (acīmredzamas) nacionālās sekas attiecībā uz lēmumiem, ko pieņēmušas nepareizi izveidotas tiesas.

152. Pirmkārt, daudzveidības piemērošanai saskaņā ar Hartas 53. pantu jo īpaši jābūt iespējamai situācijās, kad aizsargātajām tiesībām nav atšķirības veidā, bet bieži vien ir atšķirība pakāpē un no tās izrietošajā līdzsvarā, ņemot vērā nacionālo vēsturisko pieredzi un no tās izrietošo jutīgumu. Tādējādi dažas tiesību sistēmas varētu reaģēt ar lielāku jutīgumu pret nepareizu tiesas sēdes sastāvu vienkārši tāpēc, ka tām joprojām ir saglabājusies vēsturiskā atmiņa par to, kas varētu notikt, ja šādus noteikumus aizstātu ar “elastību”. Tas pats attiecas uz bažām par tiesu neatkarības un objektivitātes iekšējo dimensiju. Būtu kļūdaini palikt iepriekšējo desmitgažu kategorijās, kurās uzskatīja, ka draudus tiesu neatkarībai rada pārējie valdības atzari. Netrūkst ļoti problemātisku lietu, ko tiesneši, it īpaši tie, kas pilda vadības funkcijas, var nodarīt citiem tiesnešiem ( 96 ).

153. Otrkārt, tas pats attiecas uz sekām, kas saistītas ar šādu pārkāpumu. Atšķirīgu vai augstāku kritēriju pieļaušana tiesību vai principa noteikšanā loģiski ietver arī iespēju atrast atbilstošu nacionālo līdzsvaru starp apsvērumiem, kas saistīti ar tiesībām uz tiesību aktos noteiktu tiesu, no vienas puses, un res judicata ( 97 ), no otras puses.

154. Treškārt, ņemot vērā šo regulējumu, reakcija uz ieinteresēto personu izvirzītajiem argumentiem saistībā ar Hartas 47. pantu var būt samērā kodolīga.

155. Otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑357/19 norāda, ka noteikuma par ICCJ piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu locekļu izvēlēšanos izlozes kārtībā piemērošana ir īpašs valsts standarts. Tas pasargā no politiskā spiediena visaugstākās tiesas iztiesāšanas sastāvu apelācijas līmenī, paturot prātā, ka šīs tiesas priekšsēdētāju un priekšsēdētāja vietnieku ieceļ Rumānijas prezidents. Turpretī prokurors, asociācija “Rumānijas tiesnešu forums” un Rumānijas valdība savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem ir norādījuši, ka principu, ka ICCJ piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu veido izlozes kārtībā, nevar uzskatīt par daļu no īpaša valsts standarta, kas saistīts ar pamattiesību aizsardzību. Viņi galvenokārt atsaucas uz to, ka noteikums par iztiesāšanas sastāva locekļu iecelšanu izlozes kārtā nav attiecināms uz visiem tiesu sastāviem un ka tas drīzāk ir izņēmums. Asociācija “Rumānijas tiesnešu forums” savos rakstveida apsvērumos lietā C‑547/19 norādīja, ka tam, ka ne visi iztiesāšanas sastāva tiesneši tiek iecelti izlozes kārtā, nevajadzētu izraisīt šaubas par viņu objektivitāti ( 98 ).

156. Salīdzinoši kodolīga reakcija ir šāda: valsts kompetentajām iestādēm ir precīzi jānosaka, kas ir valsts standarts. Lai gan fakts, ka ne visi iztiesāšanas sastāva tiesneši tiek iecelti izlozes kārtībā, automātiski nenozīmē, ka trūkst objektivitātes, ja šāda prasība ir ietverta tiesību normā, to varētu likumīgi uzskatīt par noteikumu, kas saistīts ar tiesas sēdes sastāvu, uz kuru attiecas tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu. Definīcija attiecībā uz to, ko uzskata par tiesību aktos noteiktu tiesu, ir noteikta valsts tiesību aktos ( 99 ). To var novērtēt tikai attiecībā uz tās tiesiskās kārtības prasībām, kura reglamentē attiecīgās tiesas izveidi un darbību ( 100 ), šajā gadījumā – Rumānijas tiesiskā kārtība. Ja ES tiesību aktos pamatotu un patiesu iespēju robežās tiek pieņemts ( 101 ), ka šādi jautājumi, kurus nenosaka ES tiesību akti, izraisa nacionālo diferenciāciju un daudzveidību, tad ir arī jāpieņem, ka šāds standarts ir jānosaka kompetentajam(-iem) nacionālajam(-iem) dalībniekam(-iem). Šīs Tiesas uzdevums nav būt par šķīrējtiesu valsts tiesību jautājumos.

c) Starpsecinājums

157. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz otro jautājumu lietā C‑357/19 atbildēt šādi: situācijā, kas parasti ietilpst ES tiesību aktu piemērošanas jomā, bet nav tajā pilnībā noteikta, Hartas 47. panta otrā daļa neliedz valsts konstitucionālajai tiesai, piemērojot īstu un saprātīgu valsts konstitucionālo tiesību aizsardzības standartu un balstoties uz piemērojamo valsts tiesību normu interpretāciju, atzīt, ka valsts augstākās tiesas iztiesāšanas sastāvi nav izveidoti saskaņā ar tiesību aktiem.

3. Savienības finanšu interešu aizsardzība

158. Pirmais jautājums lietā C‑357/19 ir par LESD 325. panta 1. punkta interpretāciju saistībā ar Konstitucionālās tiesas Lēmuma Nr. 685/2018 pieņemšanu un sekām. Tas pats jautājums lietā C‑357/19, kā arī jautājums lietā C‑547/19 ir par LES 19. panta 1. punkta un 2. panta, kā arī Hartas 47. panta interpretāciju saistībā ar to pašu konstitucionālo lēmumu.

159. Šajā sadaļā es pievērsīšos iespējamiem jautājumiem, kas var ietekmēt Savienības finanšu interešu aizsardzību, pirms pievēršanās uzdoto jautājumu vispārīgākai un strukturālākai dimensijai šo secinājumu nākamajā sadaļā, kas ir vērsta uz šā lēmuma iespējamām sekām no tiesu neatkarības un tiesiskuma principu viedokļa.

160. Ar pirmo jautājumu lietā C‑357/19, ciktāl tas attiecas uz LESD 325. panta 1. punktu un PIF konvencijas 1. panta 1. punktu un 2. panta 1. punktu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas pārliecināties, vai LESD 325. panta 1. punkts, kā arī PIF konvencija ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj valsts tiesai nepiemērot valsts konstitucionālās tiesas lēmumu, tādējādi izraisot galīgu lēmumu pārskatīšanu, kas potenciāli varētu ietekmēt lietas saistībā ar Savienības finanšu interesēm.

161. PIF konvencijas 2. panta 1. punktā noteiktais pienākums attiecībā uz tās 1. pantā aprakstītajām darbībām ir īpaša izpausme plašākiem un aptverošākiem pienākumiem, kas noteikti LESD 325. panta 1. punktā. Tomēr, tā kā diskusija šajā lietā bija saistīta ar LESD 325. panta 1. punkta piemērošanas jomu, es šajā analīzē aprobežošos ar pēdējo minēto tiesību normu. Galu galā, ir maz ticams, ka dalībvalstij saskaņā ar abiem instrumentiem noteikto pienākumu veids krasi atšķiras.

1) ES tiesiskais regulējums

162. Šis gadījums ilustrē problēmas, kas radušās, interpretējot LESD 325. panta 1. punktu, un praktiskās sekas, kas saistītas ar tā iespējamo pārkāpumu. Kā liecina nesenā judikatūra ( 102 ), šī ES primāro tiesību norma ietver sarežģītu pienākumu un seku kopumu, kad runa ir par līdzsvaru ar citām ES tiesību vērtībām un principiem, piemēram, pamattiesībām.

163. Kas attiecas uz LESD 325. panta 1. punktā noteiktajiem pienākumiem, Tiesas judikatūra ir samērā skaidra. LESD 325. panta 1. punktā dalībvalstīm tiek prasīts ar efektīviem un preventīviem pasākumiem cīnīties pret nelikumīgām darbībām, kas apdraud Savienības finanšu intereses ( 103 ). Dalībvalstis var brīvi izvēlēties sodus. Tomēr tām ir jānodrošina savu pienākumu efektīva izpilde, kas dažos gadījumos nozīmē kriminālsodu piemērošanu ( 104 ). LESD 325. panta 1. punktā noteiktie pienākumi nebeidzas “kriminalizācijas” posmā: dalībvalstīm ir arī jānodrošina, ka citi materiāla vai procesuāla rakstura noteikumi (piemēram, kriminālprocesa ( 105 ) vai noilguma termiņi ( 106 )) ļauj efektīvi sodīt par pārkāpumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses.

164. Procesuālo un institucionālo autonomiju, kas dalībvalstīm atvēlēta, lai cīnītos pret pārkāpumiem, kuri apdraud Savienības finanšu intereses, tomēr ierobežo tostarp efektivitātes prasība, kas paredz, lai sodi būtu efektīvi un atturoši ( 107 ).

165. Tomēr judikatūra atklāj zināmu sarežģītības pakāpi, pārbaudot valsts tiesību aktu saderību ar LESD 325. panta 1. punktu, to iekšējās robežas un praktiskās sekas un tiesiskās aizsardzības līdzekļus, ja rodas nesaderības situācija, jo īpaši valsts tiesu pienākums atcelt nesaderīgus valsts noteikumus ( 108 ).

2) Lietas dalībnieku argumentācija

166. Šajā lietā ne lietas dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus, ne iesniedzējtiesa nav apstrīdējušas valsts tiesību aktos paredzēto kriminālsodu efektivitāti vai atturēšanas spēku attiecībā uz smagu krāpšanu vai citām nopietnām nelikumīgām darbībām, kas per se apdraud Savienības finanšu intereses. Jautājums drīzāk ir par to, vai Konstitucionālās tiesas Lēmums Nr. 685/2018 ir tāds, ka tam ir nelabvēlīga ietekme uz efektīvu kriminālvajāšanu un pārkāpumu sodīšanu, un tādējādi tas ir pretrunā LESD 325. panta 1. punktam.

167. Iesniedzējtiesa un prokurors uzskata, ka attiecīgais Konstitucionālās tiesas lēmums var nelabvēlīgi ietekmēt Savienības finanšu intereses. Šā argumenta pamatā būtībā ir apsvērums, ka Konstitucionālās tiesas Lēmums Nr. 685/2018 atceļ piecu tiesnešu iztiesāšanas sastāvu pieņemtos galīgos spriedumus un tāpēc sodiem, kas piemēroti vairākos nopietnos krāpšanas gadījumos, var mazināt efektivitāti un atturēšanas spēku. Tas var ietekmēt Savienības finansiālās intereses, jo tas, no vienas puses, izraisa nesodāmības parādīšanos un, no otras puses, sistēmisku nesodāmības risku, piemērojot valsts noteikumus, kas saistīti ar noilguma termiņiem, ņemot vērā procesa sarežģītību un ilgumu līdz galīgā sprieduma pasludināšanai pēc atkārtotas izskatīšanas. Rezultātā Konstitucionālās tiesas lēmums būtu jāatzīst par nesaderīgu ar LESD 325. panta 1. punktu.

168. Komisija, uzskatīdama citādi, apgalvo, ka, ņemot vērā valsts tiesas pārbaudi, šī lieta neliecina par sistemātiskas nesodāmības seku esamību. Lai gan Komisija nonāk pie pretēja secinājuma, ir intriģējoši atzīmēt, ka tās pieeja, šķiet, ir balstīta uz tiem pašiem pamatiem kā iesniedzējtiesas un prokurora pieeja. Komisijas analīzes pamatā arī galvenokārt ir apsvērumi attiecībā uz “efektivitāti”, ko mēra kā sistēmisko nesodāmību atkarībā no iespējamā skarto lietu skaita.

3) Analīze

i) Vai jāpiemēro pārbaude?

169. Interesanti, ka apskatāmo lietu dalībnieki (iesniedzējtiesa, prokurors un Komisija) atsaucas uz vienu un to pašu “pārbaudi”, lai izdarītu pretējus secinājumus. Protams, viens vai vairāki dalībnieki var vienkārši kļūdīties. Tomēr ir arī iespējams, ka šāds rezultāts varētu liecināt par plašāku problēmu – iespējams, pati pārbaude nav nevainojama.

170. Kā ilustrē iesniegumi šajā lietā, LESD 325. panta 1. punkta pārkāpuma konstatēšanas pārbaude būtībā sastāvētu no valsts noteikuma, judikatūras vai prakses seku novērtēšanas. LESD 325. panta 1. punkta pārkāpums tiktu konstatēts, ja valsts pasākumu ietekme izraisītu sistemātiskas nesodāmības risku. To noteiktu pēc iespējamā skarto lietu skaita, pat ja kā papildu aspekti, kas jāņem vērā, tiek piedāvāti arī citi elementi, piemēram, konkrētā ietekme uz ES budžetu, attiecīgo lietu veids vai sarežģītība.

171. Saskaņā ar šo viedokli ar varbūt tikai nelielu pārspīlējumu LESD 325. panta 1. punkts nozīmētu absolūtu efektivitātes maksimumu, mērot pēc ienākošās naudas apjoma un notiesāto personu skaita, ja šāda nauda neienāktu. Normu savietojamības jautājums tiek samazināts līdz subjektīviem tiesas novērtējumiem par (empīrisko) ietekmi vēl nenoteiktā (bet nozīmīgā) gadījumu skaitā. Pamatojoties uz to, jebkuras valsts krimināltiesību vai procedūras normas var selektīvi ignorēt, un ir lieki teikt – par sliktu apsūdzētajam. Turklāt, lai gan pamattiesības saglabā būtisku nozīmi šādā pieejā, to aizsardzība, iespējams, var notikt tikai vēlāk, kā potenciāla robeža iespējai nepiemērot valsts pasākumus vai īstenot jaunizveidotu noteikumu, kaitējot tiesājamajam indivīdam.

172. Šī pieeja man šķiet problemātiska to pašu iemeslu dēļ, kas jau izklāstīti manos secinājumos lietā Dzivev ( 109 ).

173. Pirmkārt, vispārīgākā līmenī efektivitāti efektīvas atturēšanas nozīmē LESD 325. panta 1. punkta kontekstā vai jebkur citur ES tiesību aktos ( 110 ) nevar saprast kā absolūtu vērtību, kas ir svarīgāka par visiem citiem apsvērumiem. LESD 325. panta 1. punktā patiešām ir atsauce uz dalībvalstīm noteiktiem pienākumiem, kas vērsti uz efektivitāti. Tomēr to caurstrāvo arī spēcīgs institucionālās un procesuālās autonomijas elements, kam vajadzētu būt sākumpunktam. Šajā būtībā bezgalīgajā struktūrā efektivitāte nevar būt vienīgais elements, kas jāņem vērā, analizējot saderību. Ja efektivitāte tiek pilnībā novērtēta, pilnīgi visus rezultātus varētu attaisnot – jebkuru valsts noteikumu, kas kavē notiesāšanu, var atzīt par nesaderīgu ar LESD 325. panta 1. punktu. Tā nav recepte efektīvai tiesību aktu izpildei, bet gan individuālai patvaļai un strukturālam haosam, ko rada ES tiesību akti.

174. Otrkārt, tāpēc ir būtiski, lai potenciāli neierobežotais “efektivitātes” arguments būtu līdzsvarots ar citiem ES tiesību aktu noteikumiem, principiem un vērtībām, tostarp pamattiesībām vai likumību. Tam jānotiek jau saderības novērtēšanas posmā ( 111 ). Likumība vai pamattiesības vienkārši nenāk vēlāk kā iespējams (bet bieži vien neērts) ierobežojums. Tās ir daļa no vienas un tās pašas noteikumu kopas vienā un tajā pašā ES tiesiskajā sistēmā, un tiem ir vienāds svars un nozīme.

175. Tiesa šo izpratni apstiprināja lietā M.A.S. un lietā Dzivev, norādot, ka “pienākums nodrošināt Savienības līdzekļu efektīvu iekasēšanu neatbrīvo valstu tiesas no Hartā garantēto pamattiesību un Savienības tiesību pamatprincipu obligātas ievērošanas” ( 112 ), tostarp “no likumības un tiesiskuma principu obligātās ievērošanas, kas ir viena no galvenajām vērtībām, uz kurām ir balstīta Savienība, kā tas ir apliecināts LES 2. pantā” ( 113 ).

176. Patiesi, lietā Dzivev Tiesa, pat neuzsākot novērtējumu par to, vai attiecīgie noteikumi daudzos gadījumos izraisīja nesodāmību, atzīmēja, ka ES tiesību akti nevar prasīt valsts tiesai atcelt valsts procesuālo noteikumu, pat ja tas palielinātu kriminālvajāšanas efektivitāti, tādējādi ļaujot sodīt par neatbilstību ES tiesību aktiem, ja šāds procesuāls noteikums precīzi atspoguļo prasības, kas saistītas ar pamattiesību aizsardzību ( 114 ). Jebkurā gadījumā, pat ja tas tā būtu, iespējams, citā scenārijā, pienākums grozīt attiecīgo valsts noteikumu un tādējādi novērst LESD 325. panta 1. punkta nepareizo vai nepilnīgo piemērošanu būtu galvenokārt valsts likumdevējam ( 115 ).

177. Treškārt, ciktāl tas attiecas uz valsts noteikumu iespējamās nesaderības ar LESD 325. panta 1. punktu pārbaudes būtību un kritērijiem, es uzskatu, ka šād