ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15.

Savos secinājumos lietā Asociación Profesional Elite Taxi es konstatēju, ka Uber sniegtais UberPop pakalpojums ir komplekss vienots pakalpojums, kas sastāv no pakalpojuma, ar kuru tiek nodibināti pasažieru sakari ar autovadītājiem, izmantojot viedtālruņiem domātu programmatūru, un no transporta pakalpojuma. Turklāt es norādīju, ka, saskaroties ar šādu jauktu pakalpojumu, tā pakalpojuma daļa, kas tiek sniegta ar elektroniskiem līdzekļiem, var tikt uzskatīta par informācijas sabiedrības pakalpojumu, lai piemērotu šādu pakalpojumu definīciju, kas ietverta grozītās Direktīvas 98/34 1. panta 2. punktā, tikai ar nosacījumu, ka tā ir ekonomiski neatkarīga no tās pakalpojuma daļas, kas netiek sniegta ar šādiem līdzekļiem, vai arī tā ir jauktā pakalpojuma galvenā daļa. Būtībā Savienības tiesiskā regulējuma, kas attiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem, (proti, gan grozītās Direktīvas 98/34, gan Direktīvas 2000/31 ( 11 )) piemērošana tādiem pakalpojumiem, kas nav ne neatkarīgi, ne galvenie, salīdzinot ar tiem, uz kuriem neattiecas šis tiesiskais regulējums, būtu pretrunā apspriežamajām normām, neatbilstu to mērķim un radītu tiesisko nenoteiktību tiktāl, ciktāl šie citi pakalpojumi varētu tikt regulēti citādi saskaņā ar valsts tiesību normām, kā tas ir it īpaši tādā specifiskā jomā kā transports ( 12 ).
5.

Tā šajā lietā uzskata Secretary of State for the Home Department (iekšlietu ministrs, Apvienotā Karaliste) un tam piekrīt Apvienotā Karaliste.
7.

Sabiedrība B Plus Giocolegale Ltd, tagad Global Starnet Ltd (turpmāk tekstā – “Global Starnet”), ir AAMS koncesionāre likumīgo azartspēļu tiešsaistes tīkla izveidei un darbības nodrošināšanai. Tā ir piedalījusies programmā, kas paredzēta ar Dekrētlikumu Nr. 39/2009, saskaņā ar kuru koncesionāri varēja izmēģināt konkrētas azartspēļu sistēmas un pēc tam uzsākt to darbību. Dalība izmēģinājumu programmā piešķīra koncesionāriem tiesības atjaunot koncesijas.
16.

Iesniedzējtiesa nepiekrīt šim viedoklim, tomēr šaubās, vai tādējādi WIB92198. panta 10. punkts nav pretrunā Mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu direktīvai. Tādēļ 2016. gada 8. janvārī saskaņā ar LESD 267. pantu tā uzdeva Tiesai šādus jautājumus: 1. Vai WIB92198. panta 10. punkts redakcijā, kas ir piemērojama attiecībā uz 2000. un 2001. nodokļu gadu, ir pretrunā Mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu direktīvas 4. panta 2. punktam, ciktāl tajā ir noteikts, ka procenti netiek uzskatīti par uzņēmējdarbības izdevumiem līdz summai, kas atbilst saskaņā ar WIB92202. līdz 204. pantu no nodokļa atbrīvotajām dividendēm, ko sabiedrība saņem par kapitāldaļām, kuras to atsavināšanas brīdi tai nav nepārtraukti piederējušas vismaz vienu gadu, un turklāt nav nozīmes tam, vai minētie procenti ir vai nav saistīti ar līdzdalību (tās finansēšanu), par ko ir saņemtas no nodokļa atbrīvotās dividendes? 2. Vai WIB92198. panta 10. punkts redakcijā, kas ir piemērojama attiecībā uz 2000. un 2001. nodokļu gadu, ir noteikums, kas pieņemts, lai novērstu krāpšanu un stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šajā gadījumā WIB92198. panta 10. punkts pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai novērstu šādu krāpšanu vai stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, ciktāl tajā ir noteikts, ka procenti netiek uzskatīti par uzņēmējdarbības izdevumiem līdz summai, kas atbilst saskaņā ar 202. līdz 204. pantu no nodokļa atbrīvotajām dividendēm, ko sabiedrība saņem par kapitāldaļām, kuras to atsavināšanas brīdī tai nepārtraukti nav piederējušas vismaz vienu gadu, un turklāt nav nozīmes tam, vai minētie procenti ir vai nav saistīti ar līdzdalību (tās finansēšanu), par ko ir saņemtas no nodokļa atbrīvotās dividendes?
46.

Tomēr šajā gadījumā ir piemērojams svarīgs nosacījums. Pat ja pasākums ir veikts no valsts līdzekļiem, tas neietilpst LESD 107. panta darbības jomā, ja atbalsta saņēmējs, kas saņem labumu, tādu pašu labumu kā to, kas ir nodots tā rīcībā no valsts līdzekļiem, varētu saņemt apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem ( 12 ). Šis princips ir vienlīdz piemērojams neatkarīgi no tā, vai valsts ir rīkojusies kā ieguldītājs, kreditors vai pārdevējs. Lai noteiktu, vai atbalsta saņēmējs varētu tādu pašu labumu saņemt apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem, Komisija izmanto privātā uzņēmēja kritēriju. Šī kritērija mērķis ir novērtēt, vai dalībvalsts, piešķirot uzņēmumam labumu, nav rīkojusies kā privāts uzņēmējs attiecībā uz konkrēto darījumu.
5.

Regulas Nr. 1234/2007 164. pantā (“Eksporta kompensāciju noteikšana”) ir noteikts: “1. Eksporta kompensācijas ir vienādas visā [Savienībā]. Tās var atšķirties atkarībā no galamērķa, jo īpaši ja to nosaka situācija pasaules tirgū vai dažu tirgu īpašās prasības, vai saistības, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218. pantu]. 2. Komisija nosaka kompensācijas. Kompensācijas var noteikt: a) regulāri; b) konkursa kārtībā produktiem, attiecībā uz kuriem saskaņā ar 204. panta 2. punktu šī procedūra bija paredzēta pirms šīs regulas piemērošanas dienas. Izņemot gadījumus, kad to nosaka konkursa kārtībā, produktu sarakstu, par kuriem tiek piešķirta eksporta kompensācija, un šādas kompensācijas apjomu nosaka vismaz vienu reizi trijos mēnešos. Kompensācijas apjoms tomēr var palikt nemainīgs ilgāk nekā trīs mēnešus, un Komisija bez 195. panta 1. punktā minētās Komitejas palīdzības vai nu pēc kādas dalībvalsts lūguma, vai pēc pašas ierosmes vajadzības gadījumā starplaikā var to grozīt. 3. Nosakot atsevišķu produktu kompensācijas, ņem vērā vienu vai vairākus šādus aspektus: a) esošā situācija un nākotnes tendences attiecībā uz: – attiecīgā produkta cenām un tā pieejamību [ES] tirgū, – attiecīgā produkta cenām pasaules tirgū; b) kopīgās tirgus organizācijas mērķi, kuriem jānodrošina līdzsvars un dabīga cenu un tirdzniecības attīstība šajā tirgū; c) vajadzība nepieļaut traucējumus, kas uz ilgu laiku var izjaukt līdzsvaru starp piedāvājumu un pieprasījumu [ES] tirgū; d) paredzētā eksporta ekonomiskie aspekti; e) ierobežojumi, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218. pantu]; f) vajadzība panākt līdzsvaru starp [ES] izejvielu izmantošanu gatavu preču ražošanai eksportam uz trešām valstīm un to trešo valstu produktu izmantošanu, kas importēti saskaņā ar pārstrādes nolīgumiem; g) vislabvēlīgākās tirdzniecības izmaksas un transporta izmaksas no [ES] tirgiem līdz [ES] ostām vai citām eksporta vietām kopā ar izmaksām par nosūtīšanu līdz galamērķa valstīm; h) pieprasījums [ES] tirgū; i) attiecībā uz cūkgaļas, olu un mājputnu gaļas nozari – atšķirība starp cenām [ES] un cenām pasaules tirgū lopbarības graudu daudzumam, kas [ES] vajadzīgs produktu ražošanai šajās nozarēs. [..]”
17.

Iesniedzējtiesa uzskata, ka apsūdzētais neprot vācu valodu GVG 187. panta 1. punkta izpratnē. Tā arī uzskata par pareizu 2016. gada 28. janvāraAmtsgericht Düren (Dīrenes pirmās instances tiesa) lēmumu, bet varētu būt, ka Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2010/64 3. pants, jāinterpretē atšķirīgi. Šajā ziņā tā norāda, ka atšķirībā no GVG 187. panta 2. punkta StPO 37. panta 3. punktā nav minēti priekšraksti par sodu. Tā uzskata, ka Tiesas judikatūrā nav skaidri atrisināts jautājums par to, vai priekšraksti par sodu ir rakstiski jātulko apsūdzēto vajadzībām. Ja tas tā būtu, tai būtu jāsecina, ka termiņš, kurā var iesniegt iebildi, vēl nav sācies. Uzskatot, ka Direktīva 2010/64 neparedz šādu interpretāciju, tomēr neesot pārliecinātai, it īpaši ņemot vērā atšķirīgās Vācijas tiesu nostājas par šo jautājumu, iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [Direktīvas 2010/64] 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka [StPO] 37. panta 3. punktā minētais jēdziens “spriedums” ietver arī priekšrakstus par sodu [StPO] 407. un nākamo pantu izpratnē?”
Būtībā paralēlisms starp Regulu Nr. 510/2006, no vienas puses, un Regulu Nr. 1234/2007 tajā daļā, kas attiecas uz vīnu ACVN, no otras puses, manuprāt, ir nenoliedzams. To mērķis ir vienāds – nodrošināt patērētājam – un, no otras puses, arī attiecīgo nosaukumu īpašniekiem –, lai produkti, kuri ir gan vienas, gan otras [regulas] priekšmets, atbilstu augstam kvalitātes līmenim, pamatojoties uz to ģeogrāfisko izcelsmi. Tās saskan arī tajā ziņā, ka uz šiem produktiem (vienā gadījumā – vīniem, un otrā – lauksaimniecības produktiem un pārtikas produktiem kopumā) attiecas tā pati reģistrācijas sistēma un no tās izrietošā vienādā aizsardzība visā Savienības teritorijā neatkarīgi no to valstiskās izcelsmes.
36.

Es nedomāju, ka būtu nepieciešams vai būtu prātīgi mēģināt vispārīgi un izsmeļoši definēt jēdzienu “lieta, kas saistīta ar apdrošināšanu” un tādējādi – kas ir “apdrošināšana”. Par to būtu jālemj tiesību zinātniekiem. Tomēr no izvērtētās jurisdikcijas izriet viens elements, kas būtībā ir saistīts ar Briseles konvencijas/regulas sistēmas loģiku – lai noteiktu starptautisko jurisdikciju, novērtējot, kas ir “lieta, kas saistīta ar apdrošināšanu”, faktiski ir jāņem vērā tiesības. Vai tiesības, kuru dēļ pret konkrēto atbildētāju ir ierosināta lieta (citiem vārdiem – attiecīgās lietas cēlonis), nosaka tiesības un pienākumus, kas izriet no apdrošināšanas attiecībām? Ja izriet, tad var uzskatīt, ka attiecīgais gadījums ir lieta, kas saistīta ar apdrošināšanu.
22.

Vai situācija šajā lietā ietilpst Direktīvas jomā? Kā Tiesa jau ir konsekventi lēmusi, no Direktīvas nosaukuma, satura un mērķa izriet, ka tā tiecas izveidot vispārīgu sistēmu, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas jomā”, piedāvājot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju pēc uzskaitītajām pazīmēm ( 11 ). Konkrēti, Direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka minēto direktīvu Eiropas Savienībai uzticētajās kompetences jomās piemēro visām personām attiecībā uz “nosacījumiem darba [..] iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos [..]”. Saskaņā ar 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu to piemēro arī attiecībā uz “nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu” ( 12 ).
49.

Līdz ar to pārdošanas cenas izvešanai uz trešo valsti atzīšana par darījuma vērtību MK 29. panta izpratnē būtu pretrunā arī Savienības muitas vērtības regulējuma mērķim. Tas tāpēc, ka šis regulējums ir vērsts uz to, lai izveidotu taisnīgu, vienotu un neitrālu sistēmu, kas izslēdz patvaļīgu vai fiktīvu muitas vērtību izmantošanu ( 21 ). To nevarētu nodrošināt, ja, lai noteiktu preces Savienības muitas teritorijā muitas vērtību, tiktu izmantota cena izvešanai uz trešo valsti. Tā kā cenas atšķiras atkarībā no muitas zonas, muitas vērtības noteikšana var būt vienota, taisnīga un neitrāla tikai tad, ja ievešanai attiecīgajā zonā kā pamats tiek izmantota cena par izvešanu tieši uz šo zonu.
29.

Turpretim Datu aizsardzības direktīvas 3. panta 2. punkts neskar Hartas 8. pantā noteikto pamattiesību uz personas datu aizsardzību piemērošanas jomu. Tā it īpaši izriet no Hartas 51. panta 1. punkta. Tajā ir noteikts, ka Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir piemērojamas visās situācijās, kuras reglamentē Savienības tiesību akti ( 8 ). Kā it īpaši jau ir secināts spriedumā Åkerberg Fransson, Harta ir piemērojama arī sankcijām nodokļu tiesību jomā, ja runa ir par Savienības tiesību aktos izvirzītām prasībām nodokļu jomā ( 9 ). Šajā ziņā īpaši ir jāņem vērā apgrozījuma un akcīzes nodokļi. Tomēr Savienības tiesību akti ir piemērojami arī noteiktiem tiešo nodokļu jautājumiem, piemēram, konkrētu saskaņošanas pasākumu ( 10 ) piemērošanas jomā vai gadījumā, ja tiek ierobežotas pamatbrīvības ( 11 ). Tādēļ konkrētā gadījumā valsts tiesai bieži ir jāizvērtē, vai Harta ir piemērojama. Ja Savienības tiesību akti un Harta nav piemērojami, visādā ziņā bieži līdzīgas prasības izrietēs arī no ECPAK 8. panta.
44.

Šī tiesvedība, kā jau minēts, ir jāaplūko, ņemot vērā pāreju no analogās uz digitālo televīziju Itālijā, un tā no juridiskā viedokļa ilustrē šīs pārejas posmu: tā ir tikai par to digitālo apraides frekvenču skaita noteikšanu, kuras bija jāpiešķir jau pirms tam analogajā televīzijas tirgū aktīvajiem tīklu operatoriem. Cik lielā mērā, aprēķinot šīs piešķiramās digitālās frekvences, drīkstēja ņemt vērā to analogo televīzijas programmu skaitu, kuras līdz tam brīdim pārraidīja attiecīgie uzņēmumi? Vai aprēķinā drīkstēja ņemt vērā šķietami nelikumīgi pārvaldītos analogos televīzijas kanālus (pirmais prejudiciālais jautājums) un vai, pamatojoties uz šo aprēķinu, no aritmētiskā viedokļa varēja tikt iegūti atšķirīgi konvertācijas koeficienti attiecībā uz katru tīklu operatoru (otrais prejudiciālais jautājums)?
20.

Tādēļ vispirms tiks aplūkots konkrētās “iegrāmatošanas” nenozīmīgums (par to pirmajā daļā), lai pēc tam aplūkotu priekšnodokļa atskaitīšanas nosacījumus (par to otrajā daļā). Turklāt vispirms tiks raksturots saņemta pakalpojuma tiešas piesaistes sniegtam pakalpojumam pārākums pār plašu cēloņsakarību (par to 2.a un 2.b daļā). Šis pārākums jau ir apspriests Tiesas judikatūrā (par to 2.c daļā). Aplūkojot sīkāk (par to 2.d daļā), tam nav pretrunā spriedums Sveda ( 7 ). Visbeidzot es pievērsīšos šajā lietā izšķirošajai mijiedarbībai starp nodokļa uzlikšanu bezatlīdzības pakalpojumiem (PVN direktīvas 26. pants) un priekšnodokļa atskaitīšanu (PVN direktīvas 168. pants) (par to 2.e daļā).
59.

Līdz ar to tas, vai tiesa intervē prasītāju, ir atkarīgs no šīs intervijas nepieciešamības saistībā ar “pilnīgu [..] pārbaudi”, kura tiesai obligāti jāveic, lai nodrošinātu patvēruma meklētāja tiesību un interešu efektīvu aizsardzību. Ar Direktīvu 2013/32 nav gribēts noteikt to kā pienākumu, bet nav arī izslēgta iespēja lemt par [intervijas] veikšanu, ja tiesa, kura izskata lietu, to uzskata par nepieciešamu, lai pieņemtu spriedumu.
80.

Klasificējot pārkāpumu kā “ļoti smagu”, Komisija sadalīja iesaistītos uzņēmumus dažādās grupās. Apstrīdētajā lēmumā ir tādas pašas grupas kā 2007. gada lēmumā. Šīs grupas tika noteiktas atbilstoši to attiecīgajiem GIS produktu pasaules mēroga pārdošanas apjomiem. Lai izpildītu 2011. gada spriedumu, Komisija izmantoja 2003. gadu par atsauces gadu attiecībā uz Toshiba un Melco, turpretim 2007. gada lēmumā tā attiecībā uz visiem Japānā reģistrētajiem ražotājiem par atsauces gadu bija izmantojusi 2001. gadu. Tomēr Komisija nevarēja aprēķināt Toshiba un Melco piemērojamās sākumsummas, ņemot vērā to pasaules mēroga pārdošanas apjomus 2003. gadā, jo 2003. gadā tās neko nebija pārdevušas (no 2002. gada 1. oktobra tās bija nodevušas attiecīgo darbību GIS jomā savam kopuzņēmumam TM T&D). Tādēļ, it īpaši lai aprēķinātu Toshiba piemērojamo sākumsummu, Komisija izmantoja TM T&D sākumsummu atbilstoši 2007. gada lēmumā noteiktajai, t.i., EUR 31000000 (turpmāk tekstā – “hipotētiskā kopuzņēmuma sākumsumma”), no kuras tā ņēma vērā daļu, kas atbilst Toshiba daļai apgrozījumā, kāds tai un Melco bija iepriekšējā gadā pirms TM T&D izveidošanas, t.i., 2001. gadā. Iegūtais skaitlis bija Toshiba piemērojamā sākumsumma ( 45 ).
32.

Daudz loģiskāk būtu, ja visus jautājumus, kuri var rasties pēc kredītlīguma noslēgšanas, skatītu viena un tā pati tiesa. Tieši tas turklāt ir skaidri paredzēts Romas I regulā attiecībā uz piemērojamo likumu. Kā norāda Eiropas Komisija, šīs regulas 16. pantā “Vairāku personu atbildība” it īpaši paredzēts, ka, “ja kreditoram ir prasījums pret vairākiem parādniekiem, kas ir atbildīgi par vienu un to pašu prasījumu, un ja viens no parādniekiem jau ir pilnīgi vai daļēji apmierinājis šo prasījumu, tad tiesību akti, kuri reglamentē šā parādnieka saistības pret kreditoru, reglamentē arī šā parādnieka tiesības vērst regresa prasību pret pārējiem parādniekiem. Ciktāl to ļauj tiesību akti, kas reglamentē viņu saistības pret kreditoru, pārējie parādnieki var izmantot ierunas, kas viņiem ir pret kreditoru”.
68.

Apstāklis, ka izskatāmajā lietā strīdīgais atbrīvojums no nodokļa izriet no 1979. gada nolīguma un tādējādi tam ir starptautiska izcelsme, neatņem tam valsts intervences un valsts līdzekļu izmantošanas statusu. Pirmkārt, 1979. gada nolīgums ir noslēgts, būtiski līdzdarbojoties Spānijas valstij, kā arī tā šo līgumu ir ratificējusi; tādējādi no Savienības tiesību viedokļa pret to ir jāattiecas kā pret valsts tiesību aktu. Otrkārt, Nolīgums saistībā ar ēku, ietaišu un būvdarbu nodokli samazina Spānijas valsts ienākumus. Treškārt, Spānijas valsts būtiski līdzdarbojas jautājumos par Nolīguma interpretāciju un precizēšanu, kā to it īpaši pierāda dažādie Finanšu ministrijas rīkojumi ( 58 ). Un, ceturtkārt, saskaņā ar Nolīguma VI pantu strīdu izšķiršanas mehānisms piešķir Spānijas valstij izšķirošu lomu Nolīguma interpretācijā un turpmākā izstrādē.
43.

Nebūtu saprotama arī atšķirīgā attieksme pret nodokļu maksāšanu – atkarībā no tā, vai nodokļi tiek maksāti naudā (nodoklis netiek uzlikts) vai natūrā (šajā gadījumā nodoklis tiktu uzlikts pilnā apmērā). Tas pats attiecas uz atšķirīgu attieksmi pret nodokļu maksājumiem natūrā atkarībā no tā, vai tos veic PVN maksātāji vai personas, kas nav PVN maksātājas. Attiecībā uz maksājamo nodokļu apmēru (no citiem nodokļu veidiem, no kuriem izriet nodokļu parāds) šai tiesību aktos PVN jomā noteiktajai klasifikācijai nevar būt nozīme.
36.

Attiecībā uz abu veidu prasījumu juridisko būtību Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka tiesības saņemt nepamatoti samaksātās PVN summas atmaksu pēc definīcijas izriet nevis no PVN sistēmas vai tās direktīvām, bet gan no vispārīgajām Savienības tiesībām. Savukārt tiesības atskaitīt nodokli izriet tikai no šīm direktīvām, saskaņā ar kurām nodokļa maksātājam, kurš, saņemot noteiktas preces un pakalpojumus, to ir samaksājis vai kuram tas ir jāmaksā trešajai personai, kas arī ir šī nodokļa maksātājs, ir tiesības atskaitīt samaksāto PVN (vai saņemt attiecīgo atmaksu). Pierādījums tam, ka starp abām hipotēzēm pastāv juridiska atšķirība, esot tas, ka Savienības tiesībās nodokļu administrācijai ir atzīta iespēja atsaukties uz netaisnu iedzīvošanos pirmajā gadījumā, savukārt otrajā gadījumā tas tā nav.
34.

Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka “apcietinājums” Pamatlēmuma 26. panta 1. punkta izpratnē principā nozīmē tikai brīvības atņemšanas pasākumus stricto sensu. Tāds secinājums izrietot no paša minētā panta formulējuma, no Pamatlēmuma leģislatīvā konteksta (kurā ir jāatsaucas uz 12. pantu) un no Savienības tiesībām (it īpaši Pamatlēmuma 2009/829/TI ( 5 )), kā arī no Hartas 6. panta.
75.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, aicinu Tiesu uz Conseil d’État (Valsts padome, Francija) otro prejudiciālo jautājumu sniegt šādu atbildi: LESD 49. pants un Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tas, ka valsts tiesību aktos – ar mērķi cīnīties pret krāpšanu nodokļu jomā vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas – kopējās nodokļu sistēmas, kas piemērojama apvienošanai un līdzīgiem darījumiem, izmantošana ir padarīta atkarīga no iepriekšējas atļaujas piešķiršanas procedūras vienīgi attiecībā uz pārvešanu ārvalstu juridiskajām personām, izslēdzot pārvešanu, kas veikta saskaņā ar valsts tiesībām dibinātām juridiskām personām, un nodokļu maksātājam ir uzlikts pienākums sistemātiski pamatot darījuma patiesumu un godīgumu pat tad, ja nav nekādas norādes par krāpšanu nodokļu jomā vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
7.

5. pantā ir noteikts: “1. Bruto no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas patēriņu katrā dalībvalstī aprēķina kā turpmāk minēto rādītāju summu: a) no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas bruto galapatēriņš; [..] 3. Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā bruto no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas patēriņš ir dalībvalstī no atjaunojamajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas daudzums, izslēdzot to elektroenerģijas daudzumu, kas iegūts no sūkņu hidroakumulācijas elektrostacijām, izmantojot ūdeni, kas iepriekš bijis sūknēts kalnup. [..] Ar hidroenerģiju un vēja enerģiju ražoto elektroenerģiju ņem vērā saskaņā ar II pielikumā noteikto normalizācijas formulu. [..] 7. Metodika un definīcijas, kuras izmanto, lai aprēķinātu no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvaru, ir noteiktas [..] Regulā (EK) Nr. 1099/2008 [ ( 4 ) ] [..].”
18.

Attiecībā uz pirmo pamatu Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas nav pamatots. Būtībā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā neviena tiesību norma, kas izriet no Regulas Nr. 207/2009 nodaļas, kura attiecas uz Eiropas Savienības kolektīvajām preču zīmēm, neļauj secināt, ka Eiropas Savienības kolektīvo preču zīmju, tostarp to, kuras veido norāde, kas var liecināt par attiecīgo preču un pakalpojumu ģeogrāfisko izcelsmi, pamata funkcija atšķirtos no Eiropas Savienības individuālo preču zīmju pamata funkcijas, ir uzskatāms, ka šī funkcija, tāpat kā Eiropas Savienības individuālajām preču zīmēm, ir nošķirt apzīmētās preces vai pakalpojumus atkarībā no konkrēta uzņēmuma, no kura tie ir cēlušies, nevis atkarībā no to ģeogrāfiskās izcelsmes. Noraidot dažādos The Tea Board izvirzītos pretējos argumentus, Vispārējā tiesa secināja, ka, tā kā iebildumu procesa ietvaros konfliktējošie apzīmējumi ir, no vienas puses, kolektīvas preču zīmes un, no otras puses, individuālas preču zīmes, attiecīgo preču un pakalpojumu salīdzināšana ir jāveic, ņemot vērā tādus pašus kritērijus, kādi ir piemērojami, vērtējot preču un pakalpojumu, uz kuriem attiecas divas individuālas preču zīmes, līdzību vai identiskumu. Piemērojot šos kritērijus, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ir jāapstiprina Apelācijas padomes secinājums, saskaņā ar kuru starp precēm un pakalpojumiem, uz kuriem attiecas preču zīmju pieteikumi, un preci, uz kuru attiecas agrākās preču zīmes, nepastāv nekāda saikne un vienīgi iespējamība, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu uzskatīt, ka šīm precēm un pakalpojumiem ir vienāda ģeogrāfiskā izcelsme, nav pietiekama, lai pierādītu to līdzību vai to identiskumu, ar mērķi piemērot Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Visbeidzot, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka pat tad, ja runa ir par kolektīvās preču zīmes un individuālās zīmes sajaukšanas iespēju, konfliktējošo apzīmējumu līdzība nevar kompensēt līdzības starp precēm vai pakalpojumiem, kas aptverti ar šiem apzīmējumiem, neesamību.
79.

Lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir īpaši trūkumi attiecībā uz atbildētājas pamatlietā situāciju, no norādītajiem faktiskajiem apstākļiem, ko Tiesai ir norādījusi Banco Santander un Spānijas valdība, izriet, ka, lai gan attiecīgā īpašuma atsavināšana tika fiksēta 2012. gada 23. februāra notariālā aktā un tā tika reģistrēta nekustamā īpašuma reģistrā 2012. gada 12. aprīlī, C. Sánchez López lūdza Banco Santander tiesības palikt attiecīgajā mājoklī atbilstoši Nolīgumam par Sociālā nekustamā īpašuma fonda izveidi, kas valsts līmenī tika ieviests 2013. gada 17. janvārī. 2015. gada 19. novembrīC. Sánchez López un Banco Santander noslēdza līgumu saskaņā ar šo nolīgumu, kas ļāva C. Sánchez López palikt šajās telpās kā īrniecei, kas maksā apmēram EUR 90 īri. Šādi rīkojoties, šķiet, viņa netika izrādījusi vēlmi apstrīdēt hipotekāro līgumu, ko pirms tam bija parakstījusi, lai gan tai pilnīgi noteikti bija iespēja to darīt. Tāpat nekas neļauj secināt, ka attiecīgajai patērētājai bija nodoms apstrīdēt viņas aizņemtā īpašuma īpašumtiesību nodošanas galīgumu; nodošana izrietēja no 2011. gada 15. decembrī notikušās atsavināšanas izsolē, kas tika reģistrēta nekustamā īpašuma reģistrā 2012. gada 12. aprīlī.
3)

Direktīvas 2003/88 2. pantā noteiktā “darba laika” definīcija automātiski un bez citiem nosacījumiem ir piemērojama arī, lai reglamentētu to darba ņēmēju atalgojumu, kuriem ir tiesības izmantot šīs direktīvas nodrošināto aizsardzību drošības un veselības ziņā. Taču, lai gan šajā Direktīvā 2003/88 nav prasīts, lai dalībvalstis piemērotu “darba laika” definīciju attiecībā uz atalgojuma jautājumiem, tajā nav arī noteikts, ka tās to nedrīkst darīt. No tā izriet, ka dalībvalsts var pieņemt valsts tiesību aktus, ar kuriem nosaka, ka vienas vai vairāku kategoriju darba ņēmēju atalgojums ir jābalsta uz šo definīciju;