ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Ņemot vērā, ka, no vienas puses, Briseles konvencijas 8. panta pirmās daļas 1. un 2. punktā paredzētie noteikumi par jurisdikciju apdrošināšanas lietās būtībā ir līdzvērtīgi Regulas Nr. 1215/2012 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem un, no otras puses, minētās konvencijas 5. panta 1. un 3. punktā paredzētie noteikumi par jurisdikciju lietās, kas saistītas ar līgumiem un deliktiem, būtībā ir līdzvērtīgi šīs regulas 7. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem noteikumiem, šā sprieduma iepriekšējā punktā minētais ziņojums – it īpaši tuvināšana, kas veikta šī paša iepriekšējā punkta nobeigumā, – ļauj pamatot tādu interpretāciju, saskaņā ar kuru no termina “vieta” lietojuma minētās regulas 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā izriet, ka šajā tiesību normā ir skaidri norādīta konkrēta tiesa un tādējādi tieši noteikta teritoriālā jurisdikcija, atbilstoši tam, kā Tiesa ir lēmusi attiecībā uz analogu formulējumu, kas ietverts šīs pašas regulas 7. panta 1. un 2. punktā.
21

Vispirms jāatgādina, ka attiecībā uz tādiem apstākļiem kā pamatlietā, kuros saistībā ar darījumiem, kuri veido divu secīgu piegāžu ķēdi, ir tikusi veikta tikai viena transportēšana Kopienas iekšienē, no patstāvīgās judikatūras izriet, ka šo transportēšanu var attiecināt tikai uz vienu no abām piegādēm, jo tikai šī viena piegāde ir atbrīvota no nodokļa preču transportēšanas sākumpunkta dalībvalstī kā piegāde Kopienas iekšienē. Lai noteiktu, uz kuru no abām piegādēm ir attiecināma minētā transportēšana, ir jāveic visaptverošs visu konkrēto lietas apstākļu novērtējums (skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Toridas, C‑386/16, EU:C:2017:599, 34. un 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
162

No tā izriet, ka pēc strīdīgās direktīvas stāšanās spēkā mijiedarbība, no vienas puses, starp Direktīvas 2009/73 piemērošanas jomas paplašināšanu, to attiecinot uz starpsavienojumiem starp dalībvalstīm un trešām valstīm, kā paredzēts šīs direktīvas 2. panta 17. punktā, un, no otras puses, minētās direktīvas 36. un 49.a pantā paredzēto atkāpes nosacījumu pielāgošanu ir radījusi sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli, kuras to individuāli izceļ, tāpat kā tas būtu lēmuma adresāta gadījumā.
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18 76. un 77. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tikai privāto tiesību bezpeļņas organizācijām ir rezervēta iespēja – veicot to pieteikumu izvērtēšanu uz konkurenci balstītā kārtībā – noslēgt nolīgumus, saskaņā kuriem šīs organizācijas sniedz personai paredzētus sociālā atbalsta pakalpojumus, pretī saņemot atlīdzību par izmaksām, kuras tām rodas, neatkarīgi no šo pakalpojumu paredzamās vērtības, pat tad, ja šīs organizācijas neatbilst 77. pantā noteiktajām prasībām, ja vien, pirmkārt, likumiskais un līgumiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiek veikta šo subjektu darbība, faktiski sekmē sociālo mērķi, kā arī solidaritātes un budžeta efektivitātes mērķu sasniegšanu, uz kuriem ir balstīts šis tiesiskais regulējums, un, otrkārt, ir ievērots pārredzamības princips, kā tas it īpaši konkretizēts minētās direktīvas 75. pantā.
33

Iesākumā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ar LESD 267. pantu iedibinātajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu valsts tiesai atrisināt tajā izskatāmo strīdu. Tādējādi, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu jautājumu, to attiecinot tikai uz kādas konkrētas Savienības tiesību normas interpretāciju, šāds apstāklis neliedz Tiesai sniegt valsts tiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot tajā izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai minētā tiesa savos jautājumos ir vai nav uz tiem atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā pamatlietas priekšmetu (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, DocMorris, C‑190/20, EU:C:2021:609, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
21

1990. gada 8. novembraDecreto legislativo n. 374 – Riordinamento degli istituti doganali e revisione delle procedure di accertamento e controllo in attuazione delle direttive n. 79/695/CEE del 24 luglio 1979 e n. 82/57/CEE del 17 dicembre 1981, in tema di procedure di immissione in libera pratica delle merci, e delle direttive n. 81/177/CEE del 24 febbraio 1981 e n. 82/347/CEE del 23 aprile 1982, in tema di procedure di esportazione delle merci comunitarie (Likumdošanas dekrēts Nr. 374, ar ko reorganizē muitas iestādes un pārskata to izveides un kontroles procedūras, īstenojot [Padomes] 1979. gada 24. jūlija Direktīvu 79/695/EEK un [Komisijas] 1981. gada 17. decembra Direktīvu 82/57/EEK, par procedūrām preču laišanai brīvā apgrozībā, kā arī [Padomes] 1981. gada 24. februāra Direktīvu 81/177/EEK un [Komisijas] 1982. gada 23. aprīļa Direktīvu 82/347/EEK par Kopienas preču eksporta procedūrām; 1990. gada 14. decembraGURI Nr. 291 kārtējais pielikums), 3. pantā ir paredzēts: “1. Muitas nodokļus nosaka, aprēķina un iekasē saskaņā ar [Dekrēta Nr. 43/1973] un citu likumu noteikumiem, kas piemērojami muitas jomā, ja vien attiecīgajos īpašajos likumos nav paredzēts citādi. 2. Kopienas noteikumos paredzētos ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus, nodevas un citus maksājumus nosaka, aprēķina un iekasē saskaņā ar minēto regulu noteikumiem un tad, ja tajos ir atsauce uz dažādu dalībvalstu tiesisko regulējumu vai ja tajos katrā ziņā nav paredzēti nekādi noteikumi saskaņā ar [Dekrētu Nr. 43/1973] un citiem muitas jomā piemērojamiem likumiem.”
102

No tā izriet, ka, ciktāl dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana tiek vērtēta, ņemot vērā attiecīgās rīcības spēju radīt izstumšanas sekas, nevis tās konkrētās sekas, ja tiktu konstatēts, ka SEN ir diskriminējošā veidā lūdzis savu klientu piekrišanu saņemt piedāvājumus attiecīgi gan no ENEL grupas uzņēmumiem, gan no konkurentiem, ar to vien pietiktu, lai konstatētu, ka vismaz SEN un EE veidotā uzņēmuma rīcība spēja kaitēt efektīvai un neizkropļotai konkurencei. Šāds konstatējums nevar tikt apšaubīts, ņemot vērā iemeslus, kādēļ neviens no minētajiem konkurentiem neizlēma iegādāties tiem piedāvāto informāciju, EE spēju pārvērst šo salīdzinošo priekšrocību komerciālos panākumos vai rūpību, ko konkurējošie uzņēmumi varēja vai būtu varējuši ievērot, piemēram, iegādāties no trešām personām datnes ar datiem par aizsargātā tirgus klientiem, lai ierobežotu šīs prakses kaitīgās sekas.
78

Konkrētajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka priekšnodoklis par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas, kāds tas izriet no VNK 223.sexies panta, bija viens no elementiem, kas veidoja ekonomiskas nodokļu dubultas uzlikšanas sadalītajai peļņai novēršanas mehānismu, kura mērķis bija novērst to, ka tad, ja tiek sadalīta peļņa, kā rezultātā tiek piešķirts nodokļa kredīts, gadījumā, kad šī peļņa nav aplikta ar uzņēmumu ienākuma nodokli pēc pamatlikmes, ar šiem ienākumiem saistītais nodokļu kredīts būtu nepamatots, ņemot vērā nodokļu slogu, kas rodas dividendes izmaksājošajam uzņēmumam saistībā ar peļņu, no kuras šīs summas tiek iegūtas, un tādējādi izvairīties no tā, ka šī nodokļu kredīta piešķiršana radītu “neparedzēta izdevīguma efektu” dividenžu saņēmējam.
29

Atbilstoši šā sprieduma 27. punktā izklāstītajai otrajai pieejai paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamība varētu būt atkarīga no datuma, kurā tiesa, kurai ir jurisdikcija lemt par mantojumu, uzzina par šo paziņojumu. Tomēr rodas jautājums par formas nosacījumiem, no kuriem ir atkarīga šāda paziņojuma spēkā esamība, un it īpaši par to, vai ir pietiekami, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt mantošanas lietu, tiek informēta par šāda paziņojuma esamību, tai tiek nosūtītas atbilstošo dokumentu kopijas vai tai tiek paziņota informācija valodā, kurā šis paziņojums ticis sniegts, vai arī, gluži pretēji, šai tiesai ir jānosūta ar mantojuma atraidīšanu saistīto dokumentu, kurus izdevusi citas dalībvalsts tiesa, oriģināli, kā arī to apliecināti tulkojumi tās tiesas valodā, kuras jurisdikcijā ir lemt par mantošanas lietu.
18

Visupirms ir jāatgādina, ka, kaut arī formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savus interpretācijas jautājumus tikai ar dažām Savienības tiesību normām, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa tai sniegtu visas norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīgas, izspriežot tās izskatīšanā esošo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā ir vai nav uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas iesniedzējtiesas sniegtās informācijas, it īpaši no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma, ir jāizdala tie Savienības tiesību apstākļi, kuru interpretācija ir nepieciešama, ņemot vērā pamatlietas priekšmetu (spriedums, 2020. gada 12. marts, Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace‑Moselle, C‑769/18, EU:C:2020:203, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
15

Pēc PVN pārbaudes attiecībā uz laikposmu no 2016. gada 1. augusta līdz 2017. gada 31. decembrim nodokļu iestāžu kontroles dienests konstatēja, ka 2016. gada jūlijā Happy Education apgrozījums ir pārsniedzis apgrozījuma maksimālo apmēru, zem kura mazajiem uzņēmumiem saskaņā ar Nodokļu kodeksu tiek piešķirts atbrīvojums no PVN. Tāpēc šīs iestādes uzskatīja, ka Happy Education no 2016. gada augusta bija jāidentificējas PVN vajadzībām, un pieprasīja tai samaksāt papildu summu PVN par attiecīgo periodu apmērā.
16

No pastāvīgās judikatūras attiecībā uz Tiesas Reglamenta 120. panta c) punktu izriet, ka pieteikumā par lietas ierosināšanu ir pietiekami skaidri un precīzi jānorāda strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota šāda prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiski un saprotami un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (spriedums, 2019. gada 31. oktobris, Komisija/Nīderlande, C‑395/17, EU:C:2019:918, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
– pirmkārt, tie ir piemērojami gadījumā, ja attiecīgās naudas summas atbilst, no vienas puses, eksporta kompensācijām, kuras administrācijai pakļautajai personai ir piešķirtas ar nokavējumu pēc tam, kad tās tai ir tikušas atteiktas, pārkāpjot šīs tiesības, un, no otras puses, naudas sodam, kas šai administrācijai pakļautajai personai ticis uzlikts šī pārkāpuma dēļ; – otrkārt, tie ir piemērojami, ja no Tiesas nolēmuma vai valsts tiesas nolēmuma izriet, ka eksporta kompensāciju, naudas soda, antidempinga maksājumu vai ievedmuitas nodokļu samaksu valsts iestāde – atkarībā no konkrētā gadījumā – ir noraidījusi vai ir uzlikusi, pamatojoties vai nu uz Savienības tiesību kļūdainu interpretāciju, vai uz šo tiesību kļūdainu piemērošanu, un – treškārt, tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja eksporta kompensāciju, naudas soda, antidempinga maksājumu vai ievedmuitas nodokļu samaksa – atkarībā no konkrētā gadījuma – ir tikusi atteikta vai uzlikta, pārkāpjot Savienības tiesības, procentu samaksa var tikt veikta tikai par laikposmu no dienas, kad tiesā ir celta prasība, lai panāktu attiecīgās naudas summas samaksu vai atmaksu, līdz dienai, kad kompetentā tiesa ir pasludinājusi nolēmumu, un agrākais laikposms ir izslēgts. Savukārt šie principi paši par sevi pieļauj, ka šādā tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka minētā procentu samaksa ir jāveic tikai tad, ja šāda prasība ir celta, ja vien tas pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kuras administrācijai pakļautajām personām izriet no Savienības tiesībām.
9

Pārsūdzētā sprieduma 1.–11. punktā tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta šādi: “1. [Yieh] ir Taivānā reģistrēta sabiedrība, kura tostarp nodarbojas ar plakanu nerūsējošā tērauda auksto velmējumu (turpmāk tekstā – “attiecīgais produkts”) ražošanu un izplatīšanu. 2. Lai izgatavotu attiecīgo produktu, [Yieh] kā izejmateriālu izmanto karsto velmējumu ruļļos, kurus vai nu tā tieši ražo pati, vai iepērk no Lianzhong Stainless Steel Co. Ltd [..], saistītās sabiedrības, kas ir Ķīnā reģistrēta karsto velmējumu ruļļos ražotāja. Attiecīgo preci [Yieh] pārdod [..] Savienības klientiem un klientiem tās pašmāju tirgū, kas ietver attiecīgā produkta neatkarīgos lejupējos ražotājus un izplatītājus un ar prasītāju saistīto lejupējo pakārtoto ražotāju, proti, sabiedrību Yieh Mau. 3. Pēc Eurofer, Association européenne de l’acier, ASBL (turpmāk tekstā – “Eurofer”) 2014. gada 26. jūnijā iesniegtās sūdzības [..] Komisija 2014. gada 26. jūnijā publicēja paziņojumu par antidempinga procedūras sākšanu attiecībā uz [attiecīgo produktu] saskaņā ar [pamatregulu]. [..] 6. 2015. gada 24. martā Komisija pieņēma Īstenošanas regulu (ES) 2015/501, ar ko nosaka pagaidu antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas un Taivānas izcelsmes plakanu nerūsējošā tērauda auksto velmējumu importam (OV 2015, L 79, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “pagaidu regula”). Pagaidu regulā tika noteikts pagaidu antidempinga maksājums 10,9 % apmērā par attiecīgo [Yieh] produktu. 7. Ar 2015. gada 25. marta vēstuli Komisija paziņoja [Yieh] pagaidu secinājumus, izklāstot savus apsvērumus un būtiskos faktus, uz kuru pamata tika nolemts noteikt pagaidu antidempinga maksājumu (turpmāk tekstā – “pagaidu secinājumi”). 8. Pagaidu secinājumos Komisija it īpaši aplūkoja jautājumu par tās atteikumu atskaitīt pārstrādāto metāllūžņu vērtību no attiecīgā produkta ražošanas izmaksām un jautājumu par tās atteikumu normālās vērtības noteikšanai ņemt vērā noteiktus [Yieh] pārdevumus eksportētājvalstī. 9. 2015. gada 20. aprīlī [Yieh] iesniedza savus apsvērumus par pagaidu secinājumiem. 10. 2015. gada 23. jūnijā Komisija nosūtīja [Yieh] savus galīgos secinājumus. 2015. gada 3. jūlijā [Yieh] iesniedza savus apsvērumus par šiem secinājumiem. 11. 2015. gada 26. augustā Komisija pieņēma [apstrīdēto regulu], ar kuru tika grozīta pagaidu regula un tika noteikts antidempinga maksājums 6,8 % apmērā attiecīgā produkta, kuru tostarp ražo [Yieh], importam Savienībā.”
46

Līdz ar to pārvalde nevar apgalvot, ka tādēļ, ka tā atbilst minētajiem kritērijiem, it īpaši kritērijam saistībā ar neatkarību, tā noteikti ir kvalificējama kā “tiesa” LESD 267. panta izpratnē. Proti, ar šādu šīs tiesību normas interpretāciju nav ņemta vērā šī sprieduma 42.–44. punktā atgādinātā Tiesas judikatūra, no kuras izriet, ka valsts iestāde – pat ja nav šaubu par tās izveidošanu, balstoties uz likumu, tās pastāvīgo raksturu, procesu atbilstoši sacīkstes principam, to, ka tā piemēro tiesību normas, un tās neatkarību – var iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja tās izskatāmajā lietā tā īsteno ar tiesas spriešanu saistītas funkcijas.
31

Taču šāda interpretācija, kas šajā ziņā izteikta it īpaši minētajā norādījumu dokumentā, uz kura tiesiski nesaistošo raksturu ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 75. punktā, neizriet no Direktīvas 2000/60 tiesību normām, un tā ir arī pretrunā šīs direktīvas vispārējai sistēmai, kā arī tajā izvirzītajiem mērķiem. Proti, lai gan pienākums novērst virszemes ūdens objektu stāvokļa pasliktināšanos nenozīmē, ka dalībvalstīm, kad tās vērtē kādas konkrētas programmas vai projekta saderību ar mērķi novērst ūdens kvalitātes pasliktināšanos, jāņem vērā īslaicīga ietekme uz to īsākā laikposmā bez sekām ilgtermiņā, tiklīdz noteikts, ka šāda ietekme uz ūdens objektu stāvokli pēc būtības ir tikai neliela un ka līdz ar to tā nevar izraisīt to pasliktināšanos, bet citādi ir tad, kad ir noteikts, ka šāda ietekme var izraisīt pasliktināšanos šī sprieduma 27. punktā norādītajā nozīmē, pat tad, ja tā būtu īslaicīga.
31

Attiecībā uz uzdotā jautājuma d) daļu, kurā joprojām ir atsauce tikai uz Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku un Pamatlīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. punktu, no iesniedzējtiesas lēmuma nav saprotams, kādēļ pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums būtu pretrunā šīm tiesību normām, kuras attiecas uz diskriminācijas aizlieguma principu. No iesniedzējtiesas nolēmuma nekādi nav secināms, ka no valsts tiesiskā regulējuma vai atbildētāju pamatlietā prakses izrietētu, ka akadēmiskā personāla loceklis, kas ir tādā situācijā kā FN, nevarētu lietderīgi atsaukties uz iepriekšējo nodarbinātības nosacījumu ļaunprātīgo raksturu, pamatojoties uz to, ka viņš katru reizi ir “piekritis” šiem nosacījumiem, veicot līgumā minēto darbu, un tādējādi viņš būtu klusējot atteicies no šīs Savienības tiesībās paredzētās aizsardzības.
6

CGI, tā redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu norises laikā un kas izriet no 2010. gada 29. decembra Likuma Nr. 2010‑1658, 1741. pantā bija paredzēts: “Neskarot speciālās tiesību normas, kas iekļautas šajā kodeksā, tam, kurš ir krāpnieciski izvairījies vai mēģinājis krāpnieciski izvairīties no šajā kodeksā paredzēto nodokļu noteikšanas vai no pilnīgas vai daļējas to nomaksas, brīvprātīgi neiesniedzot deklarāciju noteiktajos termiņos vai apzināti slēpjot daļu no ar nodokli apliekamās summas, vai ir organizējis savu maksātnespēju vai arī ar kādu citu rīcību kavējis nodokļa iekasēšanu, vai arī citādi rīkojies krāpnieciski, piemēro naudas sodu 37500 EUR un piecu gadu brīvības atņemšanu neatkarīgi no piemērojamajiem sodiem nodokļu jomā. Ja nodarījums ir izdarīts vai veicināts, veicot pirkšanu vai pārdošanu bez rēķiniem vai ar tādiem rēķiniem, kas neatspoguļo faktiskos darījumus, vai izdarīts nolūkā no valsts saņemt nepamatotu atmaksājumu, tā izdarītājam piemēro naudas sodu 75000 EUR un piecu gadu brīvības atņemšanu. Tomēr šī tiesību norma slēpšanas gadījumā ir piemērojama tikai tad, ja slēptā summa pārsniedz vienu desmito daļu no ar nodokli apliekamās summas vai 153 EUR. Ikvienai personai, kas notiesāta saskaņā ar šo pantu, var liegt pilsoniskās, civilās un ģimenes tiesības saskaņā ar Kriminālkodeksa 131.‑26. pantā paredzēto kārtību. Turklāt tiesa var uzdot publiskot un izziņot pasludināto nolēmumu, ievērojot Kriminālkodeksa 131.‑35. vai 131.‑39. pantā paredzētos nosacījumus. [..]”
19

2019. gada 20. decembrī Komisija nosūtīja Padomei savu dienestu izstrādāto darba dokumentu Union submission to the seventh meeting of the [ISWG‑GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well‑to[‑]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level (Savienības iesniegums SJO [ISWG‑GHG] septītajā sanāksmē Londonā 2020. gada 23.–27. martā par aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai noteiktu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisijas no avota līdz tvertnei, lai veicinātu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu izmantošanu globālā līmenī (SWD(2019) 456 final)).
28

Vācijas valdība tomēr norāda uz papildu elementu saistībā ar valsts tiesībām. Tā uzsver, ka no administratīvā apkārtraksta, kas piemērojams no 2009. gada 1. janvāra, izriet, ka arī privātās slimnīcas, kas nav apstiprinātas saskaņā ar SGB V 108. pantu, var saņemt atbrīvojumu no PVN, ja to sniegtie pakalpojumi atbilst tiem, kurus sniedz publisko tiesību subjektu pārvaldītas slimnīcas vai SGB V 108. panta izpratnē apstiprinātās slimnīcas, un ja šo pakalpojumu izmaksas lielākoties sedz veselības apdrošināšanas slimokases vai citas sociālā nodrošinājuma iestādes.
20

Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regulas [Nr. 1215/2012] noteikumi, it īpaši tās 2. panta a) punkts un 39. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka spriedums ir izpildāms arī tādā gadījumā, ja pēc saīsinātās pārbaudes tiesvedībā, kas balstīta uz sacīkstes principu, kurā tiek vērtēts tikai trešā valstī pret personu, kas izpildes rīkojumā norādīta kā parādnieks, pieņemta sprieduma res judicata spēks, šai personai parāds, kas šajā trešā valstī ir atzīts ar galīgu nolēmumu, ir jāsamaksā personai, kurai trešās valsts tiesvedībā taisītais spriedums ir bijis labvēlīgs, lai gan dalībvalsts tiesvedības priekšmets attiecas tikai uz pārbaudi par to, vai pastāv prasījuma tiesības, kuras izriet no galīga sprieduma, kas pieņemts attiecībā pret atbildētāju, pret kuru ir vērsta izpilde? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: Vai Regulas [Nr. 1215/2012] noteikumi, it īpaši 1. pants, 2. panta a) punkts, 39. pants, 45., 46. un 52. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai gan ir konstatējams kāds no [šīs regulas] 45. pantā minētiem pamatojumiem, izpilde ir jāatsaka, ja pārbaudāmais nolēmums nav spriedums [minētās regulas] 2. panta a) punkta vai 39. panta nozīmē vai arī nolēmuma pamatā esošā prasība tā izcelsmes dalībvalstī neietilpst [šīs regulas] piemērošanas jomā? 3) Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša un atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša: Vai Regulas Nr. 1215/2012 noteikumi, it īpaši 1. pants, 2. panta a) punkts, 39. pants, 42. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 46. un 53. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka uzrunātās dalībvalsts tiesai, izskatot lietu par prasību atteikt izpildi, jau pamatojoties uz izcelsmes valsts tiesas norādīto informāciju apliecībā, kas izdota saskaņā ar [šīs regulas] 53. pantu, obligāti ir jāuzskata, ka attiecīgais spriedums ir tāds, kas ietilpst regulas piemērošanas jomā un ir izpildāms?”
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirmkārt, ir par to, kā interpretēt 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopā ar 6. un 7. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.), kā arī, otrkārt, par Regulas Nr. 261/2004 spēkā esamību no starptautisko tiesību viedokļa un it īpaši principu, saskaņā ar kuru katrai valstij ir pilnīga un ekskluzīva suverenitāte pār savu teritoriju un gaisa telpu.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp, no vienas puses, UB, prasītāju pamatlietā, un, no otras puses, Kauno teritorinė muitinė (Kauņas muitas iestāde, Lietuva) un Muitinės departamentas prie Finansų ministerijos (Finanšu ministrijas Muitas departaments, Lietuva) par šīs reģionālās muitas iestādes lēmumu par akcīzes nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa (PVN) summas noteikšanu UB pēc nelikumīgas cigarešu ievešanas Lietuvas Republikas teritorijā no Baltkrievijas.
(23)

Pieredze, kas gūta, piemērojot vienotā maksājuma shēmu, liecina par to, ka atsaistītais ienākumu atbalsts daudzos gadījumos tika piešķirts saņēmējiem, kuru lauksaimniecības darbība veidoja tikai nenozīmīgu daļu no viņu kopējās uzņēmējdarbības vai kuru uzņēmējdarbības mērķis nebija saistīts vai ir tikai nelielā mērā saistīts ar lauksaimniecības darbību. Lai novērstu to, ka lauksaimniecības ienākumu atbalstu piešķir šādiem saņēmējiem, kā arī lai nodrošinātu to, ka Kopienas atbalstu pilnībā izmanto, lai nodrošinātu pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem, būtu jāpiešķir dalībvalstīm pilnvaras saskaņā ar šo regulu līdzīgos gadījumos atturēties no tiešo maksājumu piešķiršanas šādām fiziskām un juridiskām personām.
91

Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa 27. panta 4. punktu, ja, pamatojoties uz informāciju, kas ir ietverta paziņojumā, ko tā saņēmusi no dalībvalsts, kura vēlas atjaunot robežkontroli pie iekšējām robežām, Komisijai ir šaubas par paredzētās atjaunošanas nepieciešamību vai samērīgumu, tai šajā ziņā ir jāsniedz šāds atzinums. Taču šajās lietās, kā Komisija pati to skaidri atzina tiesas sēdē, šī iestāde šādu atzinumu nav sniegusi pēc tam, kad tā no Austrijas Republikas bija saņēmusi paziņojumus par robežkontrolēm pie iekšējām robežām, ko šī dalībvalsts bija atjaunojusi kopš 2017. gada 10. novembra, lai gan minētā iestāde uzskata, ka kopš šī datuma šīs kontroles nebija saderīgas ar Šengenas Robežu kodeksa normām un līdz ar to ar Savienības tiesībām.