ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Direktīvas 2003/88 17. panta 2. un 5. punktā ir noteikts: “2. Atkāpes no [..] 5. punkta var pieņemt ar normatīviem vai administratīviem aktiem vai ar koplīgumiem vai līgumiem starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, ar noteikumu, ka attiecīgiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus vai izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus, attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināta pienācīga aizsardzība. [..] 5. Saskaņā ar šā panta 2. punktu var pieļaut atkāpes no 6. panta un 16. panta b) apakšpunkta attiecībā uz ārstiem mācībās, saskaņā ar šā punkta no otrā līdz septītajam apakšpunktam izklāstītajiem noteikumiem. Ievērojot 6. panta pirmajā daļā minētās atkāpes, tiek atļauts piecu gadu pārejas laiks no 2004. gada 1. augusta. Dalībvalstis vajadzības gadījumā var izmantot līdz diviem gadiem ilgu laiku, lai apzinātu grūtības, izpildot darba laika noteikumus attiecībā uz to atbildību par veselības pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un sniegšanu. [..] Dalībvalstis vajadzības gadījumā var izmantot papildu laiku līdz vienam gadam, lai apzinātu īpašās grūtības, izpildot trešajā daļā minētās saistības. [..] Dalībvalstis nodrošina, ka nekādā gadījumā iknedēļas darba stundu skaits nepārsniedz vidēji 58 stundas pirmajos trīs gados pārejas laikposmā, vidēji 56 stundas nākamajos divos gados un vidēji 52 stundas jebkurā atlikušajā laikposmā. [..] Ievērojot 16. panta b) apakšpunktu, pirmajā daļā minētās atkāpes tiek pieļautas ar noteikumu, ka atsauces laikposms nepārsniedz 12 mēnešus pārejas laikposma pirmās daļas laikā, kas norādīts piektajā daļā, un sešus mēnešus pēc tam.”
34

Turklāt no profesora Pocar skaidrojošā ziņojuma par Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kura parakstīta Lugāno 2007. gada 30. oktobrī (OV 2009, C 319, 1. lpp., 109. punkts), skaidri izriet, ka, lai noskaidrotu, vai ir izpildītas šīs tiesību normas formālās prasības, ir “jānosaka, vai ir iespējams paliekoši reģistrēt paziņojumu, kas veikts ar elektroniskiem līdzekļiem, to izdrukājot vai saglabājot dublējuma lentē vai diskā, vai glabājot to citā veidā”, un tas tā ir pat tad, “ja šī vienošanās faktiski netika reģistrēta paliekoši”, jo “paliekoša reģistrācija nav vajadzīga kā nosacījums klauzulas formālai spēkā esamībai vai pastāvēšanai”.
37

Tādējādi ir jāuzskata, ka mobilo sakaru pakalpojumi pēc definīcijas, kā to norāda ģenerāladvokāts secinājumu 46. punktā, ir izslēgti no Universālā pakalpojuma direktīvas II nodaļā definētā universālo pakalpojumu minimālā kopuma, jo to sniegšana neparedz piekļuvi un pieslēgumu publiskam sakaru tīklam noteiktā atrašanās vietā. Tāpat ir jāuzskata, ka interneta abonementa pakalpojumi, kas tiek sniegti, izmantojot mobilo sakaru pakalpojumus, neietilpst šajā minimālajā kopumā. Savukārt interneta abonementa pakalpojumi ietilpst šajā kopumā, ja to piegādei izmanto pieslēgumu internetam noteiktā atrašanās vietā.
11

Šīs direktīvas 28. pantā “Numuri, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai” ir paredzēts: “Dalībvalstis nodrošina to, ka lietotāji no citām dalībvalstīm var piekļūt numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, to teritorijā, ja tas ir tehniski un ekonomiski iespējams, izņemot gadījumus, kad sazvanītais abonents komerciālu nolūku dēļ ir izvēlējies ierobežot īpašās ģeogrāfiskās zonās atrodošos zvanītāju pieeju.”
26

Līdz ar to, pat ja formāli uzdotais jautājums attiecas uz Direktīvas 2008/115 4. panta 2. un 3. punkta, kā arī 6. panta 1. punkta interpretāciju, šāds apstāklis nav šķērslis tam, lai Tiesa sniegtu to Savienības tiesību elementu interpretāciju, kuri var izrādīties lietderīgi sprieduma pamatlietā taisīšanai. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma, ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuri ir jāinterpretē, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā ziņā skat. spriedumu eco cosmetics un Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 un C‑120/13, EU:C:2014:2144, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
7

Tās pašas šīs direktīvas II nodaļas 6. panta “Ierobežoto darbību izņēmumi” 1. punktā ir noteikts: “Lai datubāzes vai tās eksemplāra likumīgs lietotājs varētu veikt kādu no 5. pantā norādītajām darbībām, kas vajadzīgas, lai likumīgs lietotājs varētu piekļūt datubāzes saturam un to izmantot, datubāzes autora atļauja nav vajadzīga. Ja datubāzes likumīgajam lietotājam ir atļauts izmantot tikai daļu no datubāzes, šis noteikums attiecas tikai uz to daļu.”
Šajā ziņā, kā tas ir uzsvērts atbildē uz pirmo jautājumu, saprašanās memorands ir Savienības un dalībvalsts savstarpējas apņemšanās konkretizācija saistībā ar ekonomikas programmu, kas pēdējai minētajai ļauj gūt labumu no vidēja termiņa finansiālas palīdzības mehānisma attiecībā uz dalībvalstu maksājumu bilancēm, kurš ir paredzēts LESD 143. pantā un precizēts Regulā Nr. 332/2002. Tajā ir ietverts zināms skaits prasību ekonomikas politikas jomā, kurām ir jābūt izpildītām, lai varētu tikt piešķirta finanšu palīdzība, un kas tika pieņemtas, Komisijai un Rumānijas iestādēm savstarpēji vienojoties saskaņā ar Lēmuma 2009/459 noteikumiem. To paturot prātā, saprašanās memorandā, kaut arī tam piemīt saistošs raksturs, nav ietverts neviens īpašs noteikums, ar kuru būtu paredzēts pienākums pieņemt pamatlietā aplūkotos valsts tiesību aktus.

LES 6. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. pants ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauti tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, kuros ir paredzēts aizliegums vienlaikus saņemt neto vecuma pensiju publiskajā sektorā un atalgojumu par darbībām, kas tiek veiktas valsts iestādēs, ja tās apmērs pārsniedz noteiktu maksimālo robežu.

Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, kā tas izriet no Likuma Nr. 329/2009 2. panta formulējuma, ka tam piemīt izņēmuma raksturs un tas ir paredzēts uz laiku. Turklāt ar to netiek apdraudēts pats tiesību uz pensiju princips, bet tiek ierobežota tiesību izmantošana skaidri definētos un labi pārraudzītos apstākļos, proti, tad, ja pensija tiek kombinēta ar darbību, kas tiek veikta valsts iestādēs, un tad, ja šīs pensijas apmērs pārsniedz noteiktu maksimālo robežu. Runājot it īpaši par pamatlietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem, to mērķi vienlaikus ir samazināt publiskā sektora algu izdevumus un veikt pensiju sistēmas reformu, kas tika noteikti Lēmumā 2009/459 un saprašanās memorandā, lai samazinātu maksājumu bilances grūtības, kas lika Rumānijai lūgt un saņemt finanšu palīdzību no Savienības. Šādi mērķi ir vispārējo interešu mērķi.

Runājot par pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu atbilstību un nepieciešamību, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā īpašo ekonomisko situāciju, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, kad tās pieņem lēmumus ekonomikas jomā, un ka tās vislabāk spēj definēt pasākumus, ar kuriem ir iespējams sasniegt izvirzīto mērķi.

(skat. 55.‑57. un 60. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Padomes Direktīvas 2008/118 par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK, 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka akcīzes preces pārdošana, kura atrodas apstiprināta noliktavas turētāja turējumā akcīzes preču noliktavā, tiek nodota patēriņā tikai brīdī, kad šī prece fiziski atstāj šo akcīzes preču noliktavu. Tā kā, kā tas ir atgādināts Direktīvas 2008/118 preambulas 9. apsvērumā, akcīzes nodoklis ir nodoklis, kas attiecas uz patēriņu, nevis uz pārdošanu, nodokļa iekasējamības brīdim ir jāatrodas, cik tuvu vien iespējams, patērētājam.

Šajā ziņā šīs tiesību normas 1. punktā ir definēts, ka brīdis, kad nodoklis kļūst iekasējams, ir brīdis, kad akcīzes prece tiek nodota patēriņam. Turklāt no minētās direktīvas 7. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka šajā direktīvā ar “nodošanu patēriņam” ir jāsaprot it īpaši akcīzes preču izvešana, arī nelikumīga izvešana, no atliktās nodokļa maksāšanas režīma. Tādējādi akcīzes preču izvešana no atliktās nodokļa maksāšanas režīma nozīmē fizisku šo preču izvešanu no akcīzes preču noliktavas, nevis to pārdošanu.

Šāda interpretācija atbilst minētās direktīvas mērķiem. Tādējādi, tā kā akcīzes nodoklis ir nodoklis, kas attiecas uz patēriņu, nevis uz pārdošanu, nodokļa iekasējamības brīdim ir jāatrodas, cik tuvu vien iespējams, patērētājam. Tādējādi tik ilgi, cik ilgi attiecīgās preces paliek apstiprināta noliktavas turētāja akcīzes preču noliktavā, tās netiek patērētas, pat ja šis apstiprinātais noliktavas turētājs šīs preces pārdod.

Atsauce it īpaši uz iespēju, ka akcīzes prece tiek nelikumīgi novirzīta no nodokļa atlikšanas režīma, var tikt saprasta tikai tā, ka tas apzīmē preces fizisku izvešanu no šāda režīma.

Visbeidzot, tā kā apstiprināts noliktavas turētājs tur akcīzes preču noliktavā akcīzes preces, akcīzes nodoklis nav iekasējams tik ilgi, kamēr šis turētājs tur attiecīgās preces šādā noliktavā.

(sal. ar 46.–55. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2011/95 par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu, 33. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem noteikts dzīvesvietas pienākums ir šajā pantā garantētās pārvietošanās brīvības ierobežojums, lai arī ar šo pasākumu minētajam attiecīgā statusa saņēmējam netiek liegts brīvi pārvietoties tās dalībvalsts teritorijā, kas šo aizsardzību piešķīrusi, un uz pagaidu laiku uzturēties šajā teritorijā ārpus vietas, kas ir tikusi norādīta atbilstoši dzīvesvietas pienākumam.

Šajā ziņā minētās direktīvas preambulas 8., 9. un 39. apsvērumā ir norādīts, ka Savienības likumdevējs, atbildot uz Stokholmas programmas aicinājumu, ir vēlējies noteikt visiem starptautiskās aizsardzības saņēmējiem vienotu statusu un ka tas līdz ar to ir izvēlējies piešķirt alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem tādas pašas tiesības un pabalstus, ko piešķir bēgļiem, izņemot atkāpes, kas ir nepieciešamas un objektīvi pamatotas. Direktīvas 2011/95 33. pantā ir precizēts, ka tajā paredzētā pārvietošanās brīvība ir nodrošināta starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, kas nozīmē, ka uz bēgļiem un alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem šajā ziņā ir attiecināma tā pati sistēma.

Ženēvas konvencijas par bēgļa statusu, kura veido bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskā režīma pamatu un kuras piemērošana, ko veic dalībvalstu kompetentās iestādes, pamatojoties uz kopīgiem jēdzieniem un kritērijiem, ir paredzēta direktīvas noteikumos, 26. pantā bēgļiem ir garantētas tiesības uz pārvietošanās brīvību, tieši paredzot, ka šī brīvība ietver ne tikai tiesības brīvi pārvietoties tās valsts teritorijā, kura ir piešķīrusi bēgļa statusu, bet arī tiesības izvēlēties dzīvesvietu šajā teritorijā. Neviens apstāklis neliecina par to, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies pārņemt Direktīvā 2011/95 tikai pirmo no šīm tiesībām, nepārņemot otru. Citādāka interpretācija nozīmētu, ka šīs tiesības būtu garantētas tikai bēgļiem, un tādējādi, neraugoties uz tiešas norādes šajā ziņā neesamību minētajā direktīvā, radītu atšķirību starp bēgļiem, no vienas puses, un alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, no otras puses, attiecībā uz šajā ziņā nodrošinātās aizsardzības saturu, kas būtu pretrunā mērķim noteikt vienotu statusu visiem starptautiskās aizsardzības saņēmējiem.

(sal. ar 28., 32., 34.–36. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Tā kā Antidempinga pamatregulā Nr. 1225/2009 nav precizēts jēdziena “prece[, kuru] uzskata par dempinga preci” apjoms, šis jēdziens ir jāinterpretē Līgumu par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VI panta īstenošanu (Antidempinga līgums), it īpaši tā 2. panta, gaismā. Tomēr arī šajā pantā nav precizēts jēdziena “attiecīgā prece” apjoms, un it īpaši tā formulējums neietver neko, kas varētu apstiprināt konkrētu prasību par attiecīgo izstrādājumu viendabīgumu vai līdzīgumu. Tomēr, ņemot vērā interpretāciju, kādu šajā līgumā ietvertajiem detalizētajiem noteikumiem sniedz Savienības galvenie tirdzniecības partneri, kā noteikts Antidempinga pamatregulas Nr. 1225/2009 preambulas 4. apsvērumā, daži no šiem partneriem uzskatīja, ka attiecīgajai precei jābūt viendabīgai un jāsastāv no līdzīgām precēm. Tādējādi, interpretējot pamatregulu, nosacījums par attiecīgās preces viendabīgumu nebūtu pilnībā jānoraida.

(sal. ar 40., 41., 44. un 45. punktu)
Direktīva 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja tiek veikts jauns ietekmes uz attiecīgo teritoriju novērtējums, lai novērstu konstatētās kļūdas attiecībā uz sākotnējo novērtējumu, kas tika veikts pirms šīs teritorijas iekļaušanas Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, vai attiecībā uz novērtējumu a posteriori saskaņā ar Direktīvas 92/43 6. panta 2. punktu, lai gan plāns vai projekts jau bija īstenots, pārbaudes, kas tiek veikta šī novērtējums ietvaros, prasības nevar tikt mainītas tādēļ, ka šī plāna vai projekta apstiprināšanas lēmums bija tieši izpildāms, pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu bija noraidīts un šis noraidīšanas lēmums vairs nebija pārsūdzams. Turklāt minētajā novērtējumā ir jāņem vērā noplicināšanās vai traucējumu riski, kas varētu būt nozīmīgi minētā 6. panta 2. punkta izpratnē un kas, iespējams, ir radušies attiecīgā plāna vai projekta īstenošanas dēļ.

Ja no šāda jaunā novērtējuma izriet, ka objekta būvniecība vai nodošana ekspluatācijā jau ir radījusi vai varētu radīt noplicināšanos, kas var būt nozīmīga attiecībā uz Direktīvas 92/43 mērķiem, tomēr pastāv iespēja pēc analoģijas piemērot šīs direktīvas 6. panta 4. punktu. Tomēr šī tiesību norma kā atkāpe no minētā panta 3. punkta otrajā teikumā noteiktā atļaujas izsniegšanas kritērija ir jāinterpretē šauri. Šajā ziņā Direktīvas 92/43 6. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pārbaudes, kas veikta alternatīvu risinājumu novērtēšanas kontekstā, prasības nevar tikt mainītās tādēļ, ka plāns vai projekts jau ir ticis īstenots. Alternatīvu risinājumu meklēšanā nevar neņemt vērā ne iespējamo noplicināšanos vai traucējumus, ko izraisījusi attiecīgā objekta būvniecība un nodošana ekspluatācijā, ne ar to saistītās iespējamās priekšrocības. Tādējādi alternatīvu risinājumu novērtējumā ir nepieciešams izsvērt sekas attiecībā uz vidi gadījumā, ja attiecīgais objekts tiktu atstāts darboties vai tā darbība tiktu ierobežota, tostarp, ja tas tiktu slēgts vai pat nojaukts, no vienas puses, un sevišķās sabiedrības intereses, kādēļ tas tika uzbūvēts, no otras puses.

Attiecībā uz to pasākumu ekonomiskajām izmaksām, kuri jāņem vērā, izvērtējot alternatīvas, tostarp jau uzcelta objekta nojaukšana, ir jānorāda, ka tām nav vienāda nozīme ar Direktīvas 92/43 paredzēto mērķi saglabāt dabiskās dzīvotnes faunu un savvaļas floru. Ņemot vērā šauru šīs direktīvas 6. panta 4. punkta interpretāciju, nevar pieļaut to, ka vienīgi šādu pasākumu ekonomiskās izmaksas var būt izšķirošas alternatīvu risinājumu izvēlē saskaņā ar šo tiesību normu.

(sal. ar 71., 73., 74., 77. un 78. punktu un rezolutīvās daļās 3) punktu)
Lai arī konkurences tiesībās Regulas Nr. 1/2003 2. pants skaidri reglamentē pierādīšanas pienākuma noteikšanu, tajā nav normu par sīkākiem procesuālajiem aspektiem. Tādējādi šajā regulā tostarp nav tiesību normu attiecībā uz principiem, kas regulē pierādījumu izvērtēšanu un pierādījumu apjomu, kas vajadzīgs, lai valsts tiesvedībā varētu piemērot LESD 101. pantu. Šādu secinājumu apstiprina Regulas Nr. 1/2003 preambulas 5. apsvērums, kurā ir tieši noteikts, ka šī regula neietekmē valstu noteikumus par pierādījumu apjomu.

Ja šajā jomā nav Savienības noteikumu, šādi noteikumi ir jāparedz katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu.

Šādā kontekstā atbilde uz jautājumu, vai tāda paziņojuma nosūtīšana vien, ar kuru tiek informēts, ka turpmāk tiks noteikta ar informācijas sistēmu, kas izveidota, lai ceļojumu aģentūras savās interneta vietnēs varētu pārdot ceļojumus, pārdoto produktu atlaižu maksimālā robeža, un ka pēc šī paziņojuma izsūtīšanas attiecīgajā sistēmā tiks veiktas tehniskas izmaiņas, kas vajadzīgas šī pasākuma ieviešanai, ņemot vērā visus šīs lietas apstākļus, var būt pietiekams pierādījums tam, ka šī paziņojuma adresāti zināja vai ka tiem noteikti bija jāzina par tā saturu, neizriet no “saskaņotu darbību” jēdziena un turklāt nav ar to nesaraujami saistīta. Faktiski ir jāuzskata, ka šāds jautājums ir saistīts ar pierādījumu izvērtēšanu un vajadzīgo pierādījumu apjomu, līdz ar to saskaņā ar procesuālās autonomijas principu un ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus uz to attiecas valsts tiesības. Šajā ziņā efektivitātes princips pieprasa, ka Savienības konkurences tiesību pārkāpumu jāpierāda ne tikai ar tiešiem pierādījumiem, bet arī ar norādēm, ar nosacījumu, ka tās ir objektīvas un saskanīgas.

(sal. ar 26., 30.–37. punktu)
Direktīva 2006/123 par pakalpojumiem iekšējā tirgū ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz skursteņslauķa profesijas veikšanu kopumā, lai arī šī profesija ietver ne tikai privātu saimniecisko darbību, bet arī uzdevumu ugunsdrošības uzraudzības jomā veikšanu.

Uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā ir uzskatāmi par valsts varas īstenošanu papildinošu darbību, ciktāl to īstenošanu skursteņslauķiem būtībā uztic katras pašvaldības vadītājs un tie tiek veikti tā tiešā uzraudzībā, un skursteņslauķiem nav nekādu izpildu, piespiešanas vai piespiedu pasākumu veikšanas pilnvaru attiecībā pret to klientiem. Šo konstatējumu apstiprina skursteņslauķiem noteiktais pienākums, veicot minētos uzdevumus, paziņot attiecīgajai pašvaldībai par jebkādiem trūkumiem, kas nav tikuši novērsti, ja pastāv nenovēršams ugunsdrošības risks vai ja pārbaudes norise ir tikusi traucēta.

No tā izriet, ka uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā, ko veic skursteņslauķi, kā tādi nav saistīti ar valsts varas īstenošanu Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to nav uzskatāmi par darbībām, kas atbilstoši šai tiesību normai ir izslēgtas no šīs direktīvas piemērošanas jomas.

(sal. ar 38., 39., 47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Regulu Nr. 2700/2000, 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā ir ierobežota muitas iestāžu iespēja atkārtoti veikt pārskatīšanu vai pēcmuitošanas pārbaudi un tās rezultātā noteikt jaunu muitas parādu, ciktāl šī ierobežošana attiecas uz trīs gadu laikposmu no sākotnējā muitas parāda rašanās brīža, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Proti, ciktāl, beidzoties trīs gadu termiņam no muitas parāda rašanās dienas, vairs nav iespējams paziņot jauno muitas parādu un attiecīgi veikt no pārskatīšanas vai pēcmuitošanas pārbaudēm Muitas kodeksa 78. panta 3. punkta izpratnē izrietošas darbības, dalībvalstīm, ņemot vērā tiesiskās noteiktības principu, nevar liegt ierobežot pārskatīšanas procedūras izmantošanu, ko paredz šis pants pēc trīs gadu no sākotnējā muitas parāda rašanās dienas termiņa beigām, tostarp pakļaujot šo pārskatīšanu šādam noilguma termiņam. Turpretī šajā trīs gadu laikposmā dalībvalsts tiesiskajam regulējumam ir jāļauj muitas dienestiem no jauna veikt pasākumu, lai izlabotu stāvokli pēc tam, kad ir tikusi veikta pārskatīšana vai pēcmuitošanas pārbaude atbilstoši Muitas kodeksa 78. panta 3. punktam, tostarp labojot muitas parādu. Turklāt šāda pasākuma veikšanai ir jābūt iespējamai pat pēc minētā laikposma beigām situācijā, kad muitas parāds šī kodeksa 221. panta 4. punkta izpratnē izriet no darbības, kas brīdī, kad tā tikusi veikta, bija kriminālsodāma, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Turklāt tiesiskās paļāvības aizsardzības principam nav pretrunā tas, ka muitas dienesti veic pārskatīšanu vai vēlākas pēcmuitošanas pārbaudes un rīkojas atbilstoši to rezultātiem Muitas kodeksa 78. panta 3. punkta izpratnē. Proti, trīs gadu laikposmā no sākotnējā muitas parāda rašanās brīža nodokļa maksātājam kā saimnieciskās darbības subjektam ir jārēķinās ar risku un jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātos pret to, ka muitas dienesti pārskata lēmumu par muitas parādu, ņemot vērā jaunos faktus, kas tām var būt pēc pārbaužu veikšanas.

(sal. ar 36., 37., 41., 42., 46. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/123 par pakalpojumiem iekšējā tirgū 2. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atkarībā no iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes tāda darbība, kas ir maksas pakalpojums, uzņemot pasažierus uz kuģa, lai tie pa ūdensceļu apmeklētu pilsētu kāda pasākuma mērķiem, nav pakalpojums “pārvadājumu jomā” šīs normas izpratnē, kas ir izslēgts no šīs direktīvas piemērošanas jomas.

Šajā ziņā, lai saprastu Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzētā izņēmuma tvērumu, jēdziens “pakalpojumi pārvadājumu jomā” ir jāinterpretē, ņemot vērā ne tikai šīs normas tekstu, bet arī tās mērķi un kontekstu saistībā ar šo direktīvu izveidotajā sistēmā.

Attiecībā uz šī 2. panta 2. punkta d) apakšpunkta tekstu ir jānorāda, ka “pakalpojumu pārvadājumu jomā” jēdziens, ko Savienības likumdevējs ir pieņēmis Direktīvas 2006/123 ietvaros, atbilst LESD trešās daļas VI sadaļā, kurā ir LESD 90.–100. pants par kopējo transporta politiku, ietilpstošajiem pakalpojumiem, kuri atbilstoši LESD 58. panta 1. punktam ir izslēgti no šī līguma normām par brīvu pakalpojumu sniegšanu. Taču, lai gan šīs VI sadaļas normās nav “pārvadājuma” definīcijas, no LESD 100. panta 1. punkta izriet, ka pārvadājumi “pa ūdensceļiem” ietilpst šajā sadaļā. Vairāki jūras pārvadājumu pakalpojumi ir regulēti ar īpašiem kopējiem noteikumiem, kurus Savienības likumdevējs ir pieņēmis atbilstoši LESD 100. panta 2. punktam. Kas attiecas uz Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunkta mērķi un sistēmu, transporta pakalpojumu izslēgšana tostarp ietver pilsētu transportu. Tomēr no šī izņēmuma neizriet, ka jebkurš pakalpojums, ar ko nodrošina pārvietošanos pa ūdensceļiem, ir automātiski jākvalificē kā “pārvadājums” vai “pilsētu transports” šīs direktīvas izpratnē.

Pat ja no pirmā acu uzmetiena attiecīgā darbība šķiet esam “pārvadājums pa iekšējiem ūdensceļiem” LESD 100. panta 1. punkta izpratnē, tās mērķis drīzāk ir nodrošināt šī pakalpojuma saņēmējiem patīkamu svinību gaisotni, nevis pārvadāt no viena pilsētas punkta uz citu. Šajā ziņā šis pakalpojums neietilpst nevienos īpašos kopējos noteikumus, kurus Savienības likumdevējs ir pieņēmis atbilstoši LESD 100. panta 2. punktam. No tā izriet, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ka šādai darbībai nešķiet esam galvenais mērķis sniegt pārvadājuma pakalpojumu Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē un ka tādējādi, nepiemērojot citus 2. panta 2. punktā paredzētos izņēmumus, šī darbība ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

(sal. ar 46.–50., 56.–59. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)