ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS

[GIOVANNI PITRUZZELLA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 27. janvārī ( 1 )

Lieta C‑817/19

Ligue des droits humains

pret

Conseil des ministres

(Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personas datu aizsardzība – Pasažieru datu reģistru (PDR) datu apstrāde – Regula (ES) 2016/679 – Piemērošanas joma – Direktīva (ES) 2016/681 – Spēkā esamība – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 7. un 8. pants un 52. panta 1. punkts

Satura rādītājs

I. Ievads II. Atbilstošās tiesību normas A. Savienības tiesības 1. Harta 2. VDAR 3. PDR direktīva 4. Citi attiecīgie Savienības tiesību akti B. Beļģijas tiesības C. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā III. Juridiskā analīze A. Par pirmo prejudiciālo jautājumu B. Par otro, trešo, ceturto, sesto un astoto prejudiciālo jautājumu 1. Par Hartas 7. un 8. pantā noteiktajām pamattiesībām 2. Par Hartas 7. un 8. pantā noteikto pamattiesību aizskārumu 3. Par PDR direktīvas izraisītās iejaukšanās pamatojumu a) Par atbilstību prasībai, ka jebkuram Hartā noteikto pamattiesību izmantošanas ierobežojumam jābūt paredzētam tiesību aktos b) Par Hartas 7. un 8. pantā noteikto tiesību būtības ievērošanu c) Par atbilstību prasībai, saskaņā ar kuru ir vajadzīgs, lai iejaukšanās atbilstu sabiedrības interešu mērķim d) Par samērīguma principa ievērošanu 1) Par PDR datu apstrādes saskaņā ar PDR direktīvu piemērotību, ņemot vērā izvirzīto mērķi 2) Par iejaukšanās absolūti nepieciešamo raksturu i) Par PDR datu apstrādes mērķu noteikšanu ii) Par PDR direktīvā minētajām PDR datu kategorijām (otrais un trešais prejudiciālais jautājums) – Par I pielikuma 12. un 18. punkta pietiekami skaidro un precīzo raksturu (trešais prejudiciālais jautājums) – Par I pielikumā uzskaitīto datu tvērumu (otrais prejudiciālais jautājums) – Par sensitīviem datiem iii) Par “pasažiera” jēdzienu (ceturtais prejudiciālais jautājums) iv) Par pasažieru iepriekšējā novērtējuma pietiekami skaidro, precīzo raksturu, kas aprobežojas ar absolūti nepieciešamo (sestais prejudiciālais jautājums) – Par salīdzināšanu ar datubāzēm PDR direktīvas 6. panta 3. punkta a) apakšpunkta nozīmē – Par PDR datu apstrādi pēc iepriekš noteiktiem kritērijiem – Par garantijām, kas attiecas uz PDR datu automatizētu apstrādi – Secinājums par sesto prejudiciālo jautājumu v) Par PDR datu uzglabāšanu (astotais prejudiciālais jautājums) 4. Secinājumi par otro, trešo, ceturto, sesto un astoto prejudiciālo jautājumu C. Par piekto prejudiciālo jautājumu D. Par septīto prejudiciālo jautājumu E. Par devīto prejudiciālo jautājumu F. Par desmito prejudiciālo jautājumu IV. Secinājumi

I. Ievads

1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa, Beļģija) uzdod Tiesai desmit prejudiciālus jautājumus par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (turpmāk tekstā – “VDAR”) ( 2 ) interpretāciju, kā arī par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/681 (2016. gada 27. aprīlis) par pasažieru datu reģistra (PDR) datu izmantošanu teroristu nodarījumu un smagu noziegumu novēršanai, atklāšanai, izmeklēšanai un saukšanai pie atbildības par tiem (turpmāk tekstā – “PDR direktīva”) ( 3 ) un Padomes Direktīvas 2004/82/EK (2004. gada 29. aprīlis) par pārvadātāju pienākumu darīt zināmus datus par pasažieriem (turpmāk tekstā – “IPI direktīva”) ( 4 ) spēkā esamību un interpretāciju. Šie jautājumi tika izvirzīti saistībā ar prasību, ko cēla bezpeļņas apvienība Ligue des droits humains (turpmāk tekstā – “LDH”), lūdzot pilnībā vai daļēji atcelt 2016. gada 25. decembra Likumu par pasažieru datu apstrādi (turpmāk tekstā – “PDR likums”) ( 5 ), ar kuru Beļģijas tiesībās transponēta PDR direktīva un IPI direktīva.

2. Jautājumi, kas Tiesai jāizlemj šajā lietā, ir daļa no vienas no galvenajām mūsdienu liberāli demokrātiskā konstitucionālisma dilemmām: kā datu laikmetā, kad digitālās tehnoloģijas ir ļāvušas vākt, uzglabāt, apstrādāt un analizēt milzīgus personas datu apjomus prognozēšanas nolūkos, būtu jānosaka līdzsvars starp indivīdu un sabiedrību? Algoritmus, lielo datu (big data) analīzi un mākslīgo intelektu, ko izmanto valsts iestādes, var izmantot, lai veicinātu un aizsargātu sabiedrības pamatintereses ar iepriekš neiedomājamu efektivitāti: no sabiedrības veselības aizsardzības līdz vides ilgtspējībai, no cīņas pret teroristu nodarījumiem līdz noziedzības, jo īpaši smagu noziegumu, novēršanai. Tajā pašā laikā, ja valsts iestādes bez izšķirības vāc personas datus un izmanto digitālās tehnoloģijas, var izveidoties digitālais panoptikums, t.i., valsts iestāde, kas redz visu, bet kuru pašu neredz. Viszinoša vara, kas var uzraudzīt un paredzēt ikviena cilvēka uzvedību un veikt nepieciešamos pasākumus līdz pat paradoksālajam rezultātam, ko Stīvens Spīlbergs [Steven Spielberg] iztēlojis filmā Minority Report, proti, preventīvi atņemt brīvību vēl neizdarīta nozieguma izdarītājam. Kā zināms, dažās valstīs sabiedrība ir svarīgāka par indivīdu, un personas datu izmantošana likumīgi ļauj veikt efektīvu masveida uzraudzību, lai aizsargātu sabiedrības intereses, kas tiek uzskatītas par būtiskām. Turpretī Eiropas konstitucionālisms – gan nacionālais, gan pārnacionālais –, kurā galvenā uzmanība tiek pievērsta indivīdam un viņa brīvībām, ir būtisks šķērslis masu uzraudzības sabiedrībai, jo īpaši pēc pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību atzīšanas. Bet cik lielā mērā šo barjeru var uzcelt, nopietni nekaitējot noteiktām sabiedrības pamatinteresēm, piemēram, iepriekš minētajām, kurām tomēr var būt konstitucionālas saiknes? Mūsu uzmanības centrā ir jautājums par indivīda un kopienas attiecībām digitālajā sabiedrībā. Jautājums, kas, no vienas puses, prasa meklēt un rast delikātu līdzsvaru starp kopienas interesēm un indivīdu tiesībām, ņemot vērā to absolūto nozīmi, kāda šīm pēdējām ir Eiropas konstitucionālajā mantojumā, un, no otras puses, prasa izveidot garantijas pret ļaunprātīgu izmantošanu. Arī šajā gadījumā mēs atrodamies klasiskas konstitucionālisma tēmas mūsdienu versijas kontekstā, jo, kā kodolīgi izteicās Le Fédéraliste, cilvēki nav eņģeļi, un tāpēc ir nepieciešami juridiski mehānismi, lai ierobežotu un kontrolētu valsts varu.

3. Šie ir vispārīgi jautājumi, kuri ietilpst šo secinājumu kontekstā, kas var aprobežoties tikai ar Savienības tiesību interpretāciju, ņemot vērā Tiesas iepriekšējo judikatūru, izmantojot vispāratzītus paņēmienus, tostarp atbilstošu interpretāciju. Tā ir metode, kas šajos secinājumos, kad tas būs juridiski iespējams, tiks izmantota bieži, lai no konstitucionālā viedokļa rastu nepieciešamo līdzsvaru starp pasažieru datu reģistru datu (turpmāk tekstā – “PDR dati”) nosūtīšanas, vākšanas un apstrādes sistēmas pamatā esošajiem publiskajiem mērķiem un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 8. pantā noteiktajām tiesībām.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Harta

4. Saskaņā ar Hartas 7. pantu “ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību”.

5. Saskaņā ar Hartas 8. pantu: “1. Ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību. 2. Šādi dati ir jāapstrādā godprātīgi, noteiktiem mērķiem un ar attiecīgās personas piekrišanu vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos. Ikvienam ir pieejas tiesības datiem, kas par viņu savākti, un tiesības ieviest labojumus šajos datos. 3. Atbilstību šiem noteikumiem kontrolē neatkarīga iestāde.”

6. Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu “visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības”.

2. VDAR

7. VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā no šīs regulas darbības jomas ir izslēgta personas datu apstrāde, kuru veic “kompetentas iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem, vai izpildītu kriminālsodus, tostarp lai pasargātu no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērstu”.

8. Saskaņā ar VDAR 23. panta 1. punkta d) apakšpunktu: “Saskaņā ar Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kas piemērojami datu pārzinim vai apstrādātājam, ar leģislatīvu pasākumu var ierobežot to pienākumu un tiesību darbības jomu, kas paredzēti 12.–22. pantā un 34. pantā, kā arī 5. pantā, ciktāl tā noteikumi atbilst 12.–22. pantā paredzētajām tiesībām un pienākumiem, – ja ar šādu ierobežojumu tiek ievērota pamattiesību un pamatbrīvību būtība un tas demokrātiskā sabiedrībā ir nepieciešams un samērīgs, lai garantētu: [..] d) noziedzīgu nodarījumu novēršanu, izmeklēšanu, atklāšanu vai saukšanu pie atbildības par tiem vai kriminālsodu izpildi, tostarp aizsardzību pret sabiedriskās drošības apdraudējumiem un to novēršanu.”

3. PDR direktīva

9. Turpmāk sniegšu tikai īsu pārskatu par PDR direktīvas sistēmas darbību. Sīkāka informācija par šīs direktīvas noteikumu saturu, kas attiecas uz atbildēm uz prejudiciālajiem jautājumiem, tiks sniegta juridiskās analīzes gaitā.

10. Saskaņā ar direktīvas 1. pantu PDR direktīvā, kas pieņemta, pamatojoties uz LESD 82. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 87. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir izveidota ES mēroga sistēma, lai gaisa pārvadātāji varētu nosūtīt PDR datus par lidojumiem ārpus ES ( 6 ) un lai dalībvalstu kompetentās iestādes terorisma un smagu noziegumu apkarošanas nolūkā varētu vākt, apstrādāt un uzglabāt šādus datus.

11. Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 5. punktu “pasažieru datu reģistrs” jeb “PDR” ir “ikviena pasažiera ceļošanas datu reģistrs, kurā ir iekļauta informācija, kas vajadzīga, lai rezervējošie un iesaistītie gaisa pārvadātāji varētu veikt katras personas personīgi vai tās vārdā pieteikta ceļojuma rezervācijas apstrādi un kontroli, un kurš iekļauts vai nu rezervācijas sistēmās, izlidošanas kontroles sistēmās (ko izmanto, lai reģistrētu pasažierus lidojumiem), vai līdzvērtīgās sistēmās, kas nodrošina tādas pašas funkcijas”.

12. PDR direktīvas I pielikumā (turpmāk tekstā – “I pielikums”) ir uzskaitīti gaisa pārvadātāju savāktie PDR dati, kuri ir jānosūta minētās direktīvas 8. pantā paredzētajā nozīmē un veidā.

13. PDR direktīvas II pielikumā (turpmāk tekstā – “II pielikums”) ir iekļauts to nodarījumu saraksts, kas ir “smagi noziegumi” minētās direktīvas 3. panta 9. punkta nozīmē.

14. PDR direktīvas 2. pantā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja pieņemt lēmumu piemērot šo direktīvu arī “ES iekšējiem lidojumiem” ( 7 ) vai dažiem no tiem, kurus uzskata par “vajadzīgiem”, lai sasniegtu minētās direktīvas mērķus.

15. Saskaņā ar PDR direktīvas 4. panta 1. punktu “katra dalībvalsts izveido vai izraugās iestādi, kas ir kompetenta novērst, atklāt, izmeklēt teroristu nodarījumus un smagus noziegumus vai saukt pie atbildības par tiem, vai šādas iestādes filiāli, lai tā darbotos kā tās “pasažieru informācijas nodaļa” (“PIN”)”. Saskaņā ar minētā 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu PIN tostarp ir atbildīga par PDR datu vākšanu no gaisa pārvadātajiem, minēto datu uzglabāšanu un apstrādi un minēto datu vai to apstrādes rezultātu nosūtīšanu PDR direktīvas 7. pantā minētajām kompetentajām iestādēm. Saskaņā ar 7. panta 2. punktu šīs iestādes ir “iestādes, kuru kompetencē ir teroristu nodarījumu vai smagu noziegumu novēršana, atklāšana, izmeklēšana vai saukšana pie atbildības par tiem” ( 8 ).

16. Saskaņā ar PDR direktīvas 6. panta 1. punkta otro teikumu, “ja gaisa pārvadātāju nosūtītie PDR dati ietver datus, kas nav uzskaitīti I pielikumā, PIN šādus datus pēc saņemšanas tūlīt un neatgriezeniski dzēš”. Šā panta 2. punktā ir noteikts: “2. PIN apstrādā PDR datus tikai šādiem mērķiem: a) veikt pasažieru novērtējumu pirms viņu paredzētās ielidošanas dalībvalstī vai izlidošanas no tās, lai identificētu personas, kuras 7. pantā minētajām kompetentajām iestādēm un attiecīgā gadījumā saskaņā ar 10. pantu Eiropolam ir jāpārbauda sīkāk, ņemot vērā faktu, ka šādas personas var būt iesaistītas teroristu nodarījumā vai smagā noziegumā; b) katrā gadījumā atsevišķi reaģēt uz pienācīgi motivētu kompetento iestāžu lūgumu, kas ir pietiekami pamatots, sniegt un apstrādāt PDR datus konkrētos gadījumos, lai novērstu, atklātu, izmeklētu teroristu nodarījumus vai smagus noziegumus un sauktu pie atbildības par tiem, un sniegt kompetentajai iestādei vai attiecīgā gadījumā Eiropolam šādas apstrādes rezultātus; un c) analizēt PDR datus nolūkā atjaunināt vai izstrādāt jaunus kritērijus, kas izmantojami novērtējumos, ko veic saskaņā ar 3. punkta b) apakšpunktu, lai identificētu ikvienu personu, kas var būt iesaistīta teroristu nodarījumā vai smagā noziegumā.”

17. PDR direktīvas 12. pantā ir ietverti noteikumi par PDR datu uzglabāšanu.

18. PDR direktīvas 5. pantā ir noteikts, ka katrs PIN ieceļ datu aizsardzības inspektoru, kas atbild par PDR datu apstrādes uzraudzību un attiecīgu garantiju ieviešanu. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 15. pantu katra dalībvalsts paredz, ka valsts uzraudzības iestāde, kas minēta 25. pantā Pamatlēmumā 2008/977/TI ( 9 ), kas aizstāts ar Eiropas Parlamenta un padomes Direktīvu (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (turpmāk tekstā – “Policijas direktīva”) ( 10 ), ir atbildīga par uzraudzību pār to, kā tās teritorijā tiek piemēroti noteikumi, ko dalībvalstis ir pieņēmušas, ievērojot šo direktīvu. Šī iestāde, kas veic savus uzdevumus, lai aizsargātu pamattiesības saistībā ar personas datu apstrādi ( 11 ), jo īpaši ir atbildīga, pirmkārt, par ikviena datu subjekta iesniegtas sūdzības izskatīšanu, attiecīgās lietas izmeklēšanu un datu subjektu informēšanu saprātīgā termiņā par viņu iesniegto sūdzību izskatīšanas gaitu un rezultātu un, otrkārt, pēc savas iniciatīvas vai pamatojoties uz sūdzību – par datu apstrādes likumības pārbaudi, izmeklēšanas, pārbaudes un revīzijas veikšanu saskaņā ar valsts tiesību aktiem ( 12 ).

4. Citi attiecīgie Savienības tiesību akti

19. Šajā gadījumā tiesisko regulējumu papildina IPI direktīva un Policijas direktīva. Šo secinājumu saprotamības labad minēto tiesību aktu attiecīgo noteikumu saturs tiks izklāstīts, ciktāl tas nepieciešams, lai aplūkotu jautājumus, uz kuriem tie attiecas, vai – vispārīgāk – lai veiktu juridisko vērtējumu.

B. Beļģijas tiesības

20. Saskaņā ar Beļģijas Konstitūcijas 22. pantu “ikvienam ir tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, izņemot likumā noteiktajos gadījumos un apstākļos”.

21. Saskaņā ar 2. pantu PDR likumā ir transponēta IPI direktīva un PDR direktīva, kā arī daļēji Direktīva 2010/65/ES ( 13 ).

22. Saskaņā ar PDR likuma 3. panta 1. punktu minētais likums “nosaka pārvadātāju un tūrisma operatoru pienākumus saistībā ar tādu pasažieru datu nosūtīšanu, kas ieceļo, izceļo vai šķērso valsts teritoriju”. Saskaņā ar minētā likuma 4. panta 1. un 2. punktu “pārvadātājs” ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kas profesionāli nodarbojas ar personu pārvadājumiem pa gaisu, jūru, dzelzceļu vai sauszemi”, un “ceļojumu rīkotājs” ir “jebkurš ceļojumu organizators vai starpnieks 1994. gada 16. februāra likuma, kas reglamentē komplekso ceļojumu līgumu un ceļojumu starpniecības līgumu, izpratnē”.

23. PDR likuma 8. pantā ir paredzēts: “1. § Pasažieru datus apstrādā šādos nolūkos: 1° meklēšana un kriminālvajāšana, ieskaitot ar brīvības atņemšanu saistīto sodu vai brīvību ierobežojošu pasākumu īstenošanu attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas paredzēti Code d’instruction criminelle [Kriminālprocesa kodeksa] 90.ter panta 2. punkta [..] 7., [..] 8., [..] 11., [..] 14., [..] 17., 18. un 19. apakšpunktā un 3. punktā; 2° meklēšana un kriminālvajāšana, ieskaitot ar brīvības atņemšanu saistīto sodu vai brīvību ierobežojošu pasākumu īstenošanu attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas Kriminālkodeksa 196. pants saistībā ar autentisku un publisku dokumentu viltošanu, kā arī 198., 199., 199.bis, 207., 213., 375. un 505. pants; 3° nopietnu sabiedriskās drošības apdraudējumu novēršana vardarbīgas radikalizācijas kontekstā, sekojot fenomeniem un grupējumiem saskaņā ar 1992. gada 5. augusta Likuma par policijas funkcijām 44/5. panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunktu un 2. punktu; 4° to darbību uzraudzība, kas minētas 1998. gada 30. novembra Konstitutīvā likuma par izlūkošanas un drošības dienestiem 7. panta 1. un 3/1. apakšpunktā un 11. panta 1. punkta 1.–3. un 5. apakšpunktā ( 14 ); 5° izmeklēšanu un kriminālvajāšanu par 1977. gada 18. jūlija Vispārējā muitas un akcīzes nodokļa likuma 220. panta 2. punktā un 2009. gada 22. decembra Vispārējā akcīzes nodokļa likuma 45. panta 3. punktā minētajiem pārkāpumiem [..]. 2. § Saskaņā ar 11. nodaļā paredzētajiem nosacījumiem pasažieru dati tiek apstrādāti arī nolūkā uzlabot personu kontroles pie ārējām robežām un nelegālās imigrācijas apkarošanai.”

24. PDR likuma 9. pantā ir ietverts to datu saraksts, kuri ir jānosūta. Šie dati atbilst I pielikumā uzskaitītajiem datiem.

25. Saskaņā ar PDR likuma 18. pantu “pasažieru dati tiek saglabāti pasažieru datubāzē uz laiku, kas nav ilgāks par pieciem gadiem no to reģistrācijas. Šī termiņa beigās tie tiek iznīcināti”.

26. Minētā likuma 19. pantā ir noteikts, ka, “beidzoties sešu mēnešu termiņam no pasažieru datu reģistrēšanas pasažieru datubāzē, visus pasažierus datus depersonalizē, maskējot datu elementus”.

27. PDR likuma 24. pantā ir paredzēts: “1. § Pasažieru dati tiek apstrādāti, lai veiktu iepriekšēju novērtējumu pirms to ierašanās, izceļošanas vai tranzīta, kas paredzēts valsts teritorijā, lai noteiktu, kurām personām ir jāveic padziļināta pārbaude. 2. § Saistībā ar 8. panta 1. punkta 1., 4. un 5. apakšpunktā minētajiem mērķiem vai saistībā ar 1998. gada 30. novembra Konstitutīvā likuma par izlūkošanas un drošības dienestiem 8. panta 1. punkta a), b), c), d), f) un g) apakšpunktā un 11. panta 2. punktā minētajiem draudiem pasažieru iepriekšēja novērtēšana pamatojas uz pozitīvu atbilsmi, kas izriet no pasažieru datu atbilsmes: 1° datubāzēm, kuras pārvalda kompetentie dienesti vai kuras tiem ir tieši pieejamas vai pieejamas, pildot savus pienākumus, vai personu sarakstiem, ko sagatavojuši kompetentie dienesti, pildot savus pienākumus. 2° PIN iepriekš noteiktajiem vērtēšanas kritērijiem, kas minēti 25. pantā. 3. § Saistībā ar 8. panta 1. punkta 3. apakšpunktā minētajiem mērķiem pasažieru iepriekšēja novērtēšana pamatojas uz pozitīvu atbilsmi, kas izriet no pasažieru datu atbilsmes 2. panta 1. punktā minētajām datubāzēm. [..]”

28. PDR likuma 25. pantā ir iekļauts PDR direktīvas 6. panta 4. punkta saturs.

29. PDR likuma 11. nodaļā ietilpst noteikumi, kas reglamentē pasažieru datu apstrādi, lai uzlabotu robežkontroli un cīņu pret nelegālo imigrāciju. Ar šiem noteikumiem IPI direktīva ir transponēta Beļģijas tiesību aktos.

30. PDR likuma 44. pantā noteikts, ka PIN ieceļ datu aizsardzības inspektoru service public fédéral intérieur (Federālais valsts iekšlietu dienests). PDR likuma noteikumu piemērošanas uzraudzību veic Commission de la protection de la vie privée (Privātās dzīves aizsardzības komisija).

31. Ar PDR likuma 51. pantu tiek grozīts 1998. gada 30. novembra Konstitutīvais likums par izlūkošanas un drošības dienestiem, iekļaujot 16/3. pantu, kurš ir formulēts šādi: “1. § Izlūkošanas un drošības dienesti savu pienākumu izpildes interesēs var, pienācīgi to pamatojot, lemt piekļūt [PDR] likuma 7. pantā paredzētajiem pasažieru datiem. 2. § 1. punktā minēto lēmumu pieņem dienesta vadītājs un rakstiski paziņo par to iepriekš minētā likuma 7. nodaļā minētajai Pasažieru informācijas nodaļai. Lēmumu paziņo Pastāvīgajai komitejai R kopā ar lēmuma pamatojumu. Pastāvīgā komiteja R aizliedz izlūkošanas un drošības dienestiem izmantot datus, kas savākti apstākļos, kuri neatbilst juridiskajām prasībām. Lēmums var attiekties uz datu kopumu saistībā ar konkrētu izlūkošanas izmeklēšanu. Šajā gadījumā pasažieru datu konsultāciju sarakstu reizi mēnesī nosūta Pastāvīgajai komitejai R.”

C. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

32. Ar 2017. gada 24. jūlijāCour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) adresētu prasību LDH iesniedza Konstitucionālajā tiesā prasību par PDR likuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu. Prasības pamatošanai tā izvirzīja divus pamatus.

33. Ar pirmo pamatu, kas izvirzīts kā galvenais arguments un balstīts uz Beļģijas Konstitūcijas 22. panta, lasot to kopsakarā ar VDAR 23. pantu, Hartas 7. un 8. panta un 52. panta 1. punkta, kā arī 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 8. panta pārkāpumu, LDH uzskata, ka apstrīdētajā likumā nav ievērots samērīguma princips attiecībā uz tā darbības jomu un aptverto datu kategorijām, tajā noteikto datu apstrādi, tās mērķiem un datu uzglabāšanas ilgumu. Jo īpaši tā apgalvo, ka PDR datu definīcija ir pārāk plaša un var novest pie sensitīvu datu izpaušanas un ka likumā ietvertā “pasažiera” definīcija ļauj sistemātisku nemērķtiecīgu visu attiecīgo pasažieru datu apstrādi. Turklāt LDH uzskata, ka PDR likumā nav pietiekami skaidri definēts pasažieru “iepriekšēja novērtējuma” (pre‑screening) metodes raksturs un kārtība, kā arī kritēriji, kas kalpo par “apdraudējuma rādītājiem”. Visbeidzot, tā uzskata, ka PDR likums pārsniedz absolūti nepieciešamā robežas, jo tas paredz plašākus PDR datu apstrādes mērķus nekā tie, kas ir atļauti PDR direktīvā, un ka PDR datu uzglabāšanai noteiktais piecu gadu termiņš ir nesamērīgs. Ar savu otro pamatu, kas izvirzīts pakārtoti un balstīts uz Beļģijas Konstitūcijas 22. panta, lasot to kopā ar LES 3. panta 2. punktu un Hartas 45. pantu, pārkāpumu, LDH apstrīd PDR likuma 11. nodaļas noteikumus, ar kuriem transponēta IPI direktīva.

34. Beļģijas Karalistes Ministru padome (Conseil des ministres du Royaume de Belgique) kā persona, kas iestājusies lietā, kura iesniegta Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa), iebilst pret LDH prasību, apstrīdot gan tās pamatojumam izvirzīto divu pamatu pieņemamību, gan pamatotību.

35. Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) no savas puses izvirza šādus apsvērumus.

36. Attiecībā uz pirmo pamatu tā vispirms apšauba to, vai ir nepieciešams noskaidrot, vai PDR datu definīcija I pielikumā ir pietiekami skaidra un precīza. Dažu šo datu apraksts esot ilustratīvs, nevis izsmeļošs. Turpinājumā šī tiesa norāda, ka šīs direktīvas 3. panta 4. punktā ietvertā “pasažiera” definīcija paredz PDR datu vākšanu, nosūtīšanu, apstrādi un uzglabāšanu par jebkuru personu, kas tiek vai tiks pārvadāta un iekļauta pasažieru sarakstā, neatkarīgi no tā, vai ir nopietns pamats uzskatīt, ka attiecīgā persona ir izdarījusi vai gatavojas izdarīt noziedzīgu nodarījumu vai ir notiesāta par noziedzīgu nodarījumu. Attiecībā uz PDR datu apstrādi tā konstatē, ka PDR dati tiek sistemātiski pakļauti iepriekšējam novērtējumam, kas ietver visu pasažieru PDR datu salīdzināšanu ar iepriekš izveidotām datubāzēm vai kritērijiem, lai noteiktu atbilsmi. Tomēr Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) norāda, ka, lai gan kritērijiem jābūt konkrētiem, uzticamiem un nediskriminējošiem, šķiet tehniski neiespējami sīkāk definēt iepriekš noteiktos kritērijus, kas tiks izmantoti riska profilu noteikšanai. Attiecībā uz PDR direktīvas 12. panta 1. punktā paredzēto PDR datu uzglabāšanas termiņu, saskaņā ar kuru šādus datus drīkst uzglabāt piecus gadus, iesniedzējtiesa uzskata, ka pasažieru dati tiek glabāti, neņemot vērā to, vai iepriekšējā novērtējumā ir konstatēts, ka attiecīgie pasažieri var radīt risku sabiedrības drošībai. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa jautā, vai, ņemot vērā judikatūru, kas izriet it īpaši no 2016. gada 21. decembra sprieduma Tele2 Sverige un Watson u.c. ( 15 ) un no 2017. gada 26. jūlija Atzinuma 1/15 ( 16 ) (ES un Kanādas PDR nolīgums), var uzskatīt, ka PDR direktīvā noteiktā PDR datu vākšanas, nosūtīšanas, apstrādes un uzglabāšanas sistēma nepārsniedz absolūti nepieciešamā robežas. Šajā kontekstā šai tiesai arī rodas jautājumi attiecībā uz to, cik būtiski ir zināt, vai PDR direktīvai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, kas izriet no PDR likuma 8. panta 1. punkta 4. apakšpunkta, ar kuru PDR datu apstrāde ir atļauta citiem mērķiem, kas nav paredzēti šajā direktīvā. Visbeidzot tā jautā, vai PIN varētu uzskatīt par “citu valsts iestādi”, kas saskaņā ar PDR direktīvas 12. panta 3. punkta b) apakšpunkta ii) punktu varētu atļaut izpaust visus PDR datus pēc sešu mēnešu termiņa. Attiecībā uz otro pamatu iesniedzējtiesa norāda, ka tas ir vērsts pret PDR likuma 3. panta 1. punktu, 8. panta 2. punktu un 28.–31. pantu, kas reglamentē pasažieru datu vākšanu un apstrādi nolūkā apkarot nelegālo imigrāciju un uzlabot robežkontroli. Atgādinot, ka saskaņā ar pirmo no šīm tiesību normām minētais likums attiecas uz lidojumiem uz valsts teritoriju, no tās un caur to, šī tiesa norāda, ka valsts likumdevējs ir iekļāvis “ES iekšējos” lidojumus šā likuma piemērošanas jomā, lai iegūtu “pilnīgāku priekšstatu par pasažieriem, kas rada potenciālus draudus [Savienības iekšējai] un valsts drošībai”, pamatojoties uz PDR direktīvas 2. pantā, lasot to kopā ar tās 10. apsvērumu, paredzēto iespēju.

37. Šādos apstākļos Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [VDAR] 23. pants, to skatot kopā ar šīs regulas 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tādiem valsts tiesību aktiem kā [PDR] likums, kas transponē [PDR] direktīvu, kā arī [IPI] direktīvu un Direktīvu 2010/65? 2) Vai [..] I pielikums ir saderīgs ar [Hartas] 7. un 8. pantu un 52. panta 1. punktu, ciktāl tajā uzskaitītie dati ir ļoti plaši – it īpaši dati, kas minēti [šī] I pielikuma 18. punktā un kas pārsniedz [IPI] direktīvas 3. panta 2. punktā minētos datus, – un ciktāl, tos aplūkojot kopā, tie varētu atklāt sensitīvus datus un attiecīgi pārkāptu “absolūti nepieciešamā” robežas? 3) Vai [..] I pielikuma 12. un 18. punkts ir saderīgs ar [Hartas] 7. un 8. pantu un 52. panta 1. punktu, ciktāl, ņemot vērā tajā lietoto jēdzienu “tostarp”, tajos minētie dati ir minēti kā piemēri un nav izsmeļoši, tādējādi neievērojot prasību nodrošināt precizitāti un skaidrību noteikumiem, kas rada iejaukšanos tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesībās uz personas datu aizsardzību? 4) Vai [PDR] direktīvas 3. panta 4. punkts un [..] I pielikums ir saderīgi ar [Hartas] 7. un 8. pantu un 52. panta 1. punktu, ciktāl šajās tiesību normās noteiktā pasažieru datu savākšanas, nosūtīšanas un apstrādes sistēma attiecas uz jebkuru personu, kura izmanto attiecīgo transportlīdzekli, neatkarīgi no jebkādiem objektīviem pierādījumiem, kas ļautu uzskatīt, ka šī persona var radīt risku sabiedrības drošībai? 5) Vai [PDR] direktīvas 6. pants, to skatot kopā ar [Hartas] 7. un 8. pantu un 52. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā apstrīdētais likums, kurā kā “PDR” datu apstrādes mērķis ir atzīta izlūkošanas un drošības dienestu darbības uzraudzība, tādējādi iekļaujot šo mērķi teroristu nodarījumu un smagu noziegumu novēršanā, atklāšanā, izmeklēšanā un saukšanā pie atbildības par tiem? 6) Vai [PDR] direktīvas 6. pants ir saderīgs ar [Hartas] 7. un 8. pantu un 52. panta 1. punktu, ciktāl ar to paredzētais iepriekšējais novērtējums, ņemot vērā korelāciju ar datubāzēm un iepriekš noteiktiem kritērijiem, sistemātiski un vispārīgi tiek piemērots pasažieru datiem neatkarīgi no jebkādiem objektīviem pierādījumiem, kas ļautu uzskatīt, ka šie pasažieri var radīt risku sabiedrības drošībai? 7) Vai [PDR] direktīvas 12. panta 3. punktā minētais jēdziens “cita kompetentā valsts iestāde” var tikt interpretēts kā tāds, kas attiecas uz PIN, kura izveidota ar [PDR] likumu, kas tādējādi varētu atļaut piekļuvi PDR datiem pēc sešu mēnešu termiņa beigām, veicot ad hoc meklēšanu? 8) Vai [PDR] direktīvas 12. pants, to skatot kopā ar [Hartas] 7. un 8. pantu un 52. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā apstrīdētais tiesību akts, kurā ir paredzēts vispārējs piecus gadus ilgs datu uzglabāšanas termiņš, neparedzot atšķirības atkarībā no tā, vai saistībā ar iepriekšēju novērtējumu attiecīgie pasažieri var vai nevar radīt risku sabiedrības drošībai? 9) a) Vai [IPI] direktīva ir saderīga ar [LES] 3. panta 2. punktu un [Hartas] 45. pantu, ciktāl tajā noteiktie pienākumi attiecas uz [Savienības] iekšējiem lidojumiem? b) Vai [IPI] direktīva, to skatot kopā ar [LES] 3. panta 2. punktu un [Hartas] 45. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā apstrīdētais tiesību akts, kurā, lai apkarotu nelegālo imigrāciju un uzlabotu robežkontroli, ir atļauta tādu pasažieru datu savākšanas un apstrādes sistēma, kuri “ieceļo, izceļo vai šķērso valsts teritoriju”, kas var netieši nozīmēt kontroles atjaunošanu pie iekšējām robežām? 11) Ja, pamatojoties uz atbildēm uz iepriekš minētajiem prejudiciālajiem jautājumiem, Cour constitutionnelle [Konstitucionālā tiesa] nonāk pie secinājuma, ka apstrīdētajā likumā, ar kuru tostarp ir transponēta [PDR] direktīva, nav ievērots viens vai vairāki pienākumi, kas izriet no šajos jautājumos minētajām tiesību normām, vai tā varētu uz laiku saglabāt [PDR] likuma sekas, lai izvairītos no tiesiskās nedrošības un ļautu iepriekš savāktos un saglabātos datus vēl izmantot [šajā] likumā paredzētajiem mērķiem?”

38. Rakstveida apsvērumus Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. panta nozīmē iesniedza Eiropas Cilvēktiesību līga, Beļģijas, Čehijas, Dānijas, Vācijas, Igaunijas, Īrijas, Spānijas, Francijas, Kipras, Latvijas, Nīderlandes, Austrijas, Polijas un Somijas valdības, kā arī Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 24. pantu Komisija, Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) un Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra (FRA) tika aicināti rakstveidā atbildēt uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem. Tiesas sēde notika 2021. gada 13. jūlijā.

III. Juridiskā analīze

A. Par pirmo prejudiciālo jautājumu

39. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula un it īpaši tās 23. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru Savienības tiesības vai dalībvalstu tiesību akti ar leģislatīviem pasākumiem var ierobežot minētajā regulā paredzēto pienākumu un tiesību apjomu, pamatojoties uz izsmeļoši uzskaitītiem iemesliem, attiecas uz datu apstrādi, kas veikta, pamatojoties uz tādiem valsts tiesību aktiem kā PDR likums, ar ko valsts tiesību aktos transponē PDR direktīvu, kā arī IPI direktīva un Direktīva 2010/65.

40. VDAR 2. panta 2. punktā ir paredzēti izņēmumi no šī regulas darbības jomas, kas ir ļoti plaši definēta ( 17 ) šīs regulas 2. panta 1. punktā ( 18 ). Šie izņēmumi kā izņēmumi no tāda tiesiskā regulējums piemērošanas, kas reglamentē personas datu apstrādi, kura var ietekmēt pamatbrīvības, ir jāinterpretē šauri ( 19 ).

41. VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā citastarp ir ietverts izslēgšanas noteikums, saskaņā ar kuru minēto regulu nepiemēro personas datu apstrādei, ko veic “kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem, vai izpildītu kriminālsodus, tostarp lai pasargātu no draudiem sabiedrības drošībai un tos novērstu”. Šis izslēgšanas noteikums ir balstīts uz dubultu subjektīvu un objektīvu kritēriju. Tādējādi regulas darbības jomā neietilpst datu apstrāde, ko, pirmām kārtām, veic “kompetentās iestādes” un, otrām kārtām, ko veic šajā noteikumā uzskaitītajos nolūkos. Tāpēc ir lietderīgi izvērtēt dažādus datu apstrādes veidus, uz kuriem attiecas PDR likums, ņemot vērā šo dubulto kritēriju.

42. Pirmkārt, attiecībā uz datu apstrādi, ko PIN veic pārvadātāji (gaisa, dzelzceļa, sauszemes un jūras) vai ceļojumu operatori, lai sniegtu pakalpojumu vai komerciālos nolūkos, ciktāl uz tiem attiecas minētais tiesību akts, uz tiem joprojām attiecas VDAR, jo nav izpildīta ne minētās regulas 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā ietvertā izslēgšanas kritērija subjektīvā, ne objektīvā daļa.

43. Otrkārt, attiecībā uz pārvadātāju vai ceļojumu operatoru veikto PDR datu nosūtīšanu PIN, kas pati par sevi ir “apstrāde” VDAR 4. panta 2. punkta nozīmē ( 20 ), tās iekļaušana šīs regulas darbības jomā ir mazāk acīmredzama.

44. Proti, pirmām kārtām, nosūtīšanu nav veikusi “kompetentā iestāde” Policijas direktīvas 3. panta 7. punkta nozīmē, uz kuru pēc analoģijas būtu jāatsaucas, jo VDAR nav sniegta šā jēdziena definīcija ( 21 ). Ekonomikas dalībnieku, piemēram, transporta uzņēmumu vai ceļojumu aģentūru, kam ir tikai juridisks pienākums nosūtīt personas datus un kam nav uzticētas nekādas publiskas pilnvaras ( 22 ), nevar uzskatīt par struktūru vai vienību minētā 3. panta 7. punkta b) apakšpunkta nozīmē ( 23 ).

45. Otrām kārtām, transporta uzņēmumi un ceļojumu operatori PDR datus pārsūta, lai izpildītu tiesību aktos noteiktos pienākumus VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā uzskaitītajiem mērķiem.

46. Manuprāt, no šā noteikuma formulējuma skaidri izriet, ka VDAR darbības jomā neietilpst tikai tādas apstrādes darbības, kas atbilst gan tajā izklāstītā izslēgšanas kritērija subjektīvajai, gan objektīvajai daļai. Tāpēc uz PDR datu nosūtīšanu PIN, ko transporta uzņēmumiem un ceļojumu operatoriem uzliek par pienākumu PDR likums, attiecas minētā regula.

47. Attiecībā uz PDR likuma noteikumiem, ar kuriem transponē PDR direktīvu, šo secinājumu pamato minētās direktīvas 21. panta 2. punkts, kurā noteikts, ka tā “neskar Direktīvas 95/46/EK ( 24 ) piemērojamību personas datu apstrādei, ko veic gaisa pārvadātāji”. Manuprāt, ir jānoraida Francijas valdības ierosinātais šā noteikuma skaidrojums, saskaņā ar kuru tas tikai paredz, ka pārvadātājiem tomēr ir jāievēro VDAR noteiktie pienākumi attiecībā uz datu apstrādi, kas nav paredzēta PDR direktīvā. Proti, ņemot tās vērā formulējumu, šīs “neskaršanas klauzulas” darbības joma ir plaša, un tā ir definēta, atsaucoties tikai uz apstrādes autoru, neminot ne apstrādes nolūku, ne arī sistēmu, kurā tā notiek, neatkarīgi no tā, vai tā notiek, gaisa pārvadātājam veicot komercdarbību vai pildot juridisku pienākumu. Turklāt atzīmēšu, ka tāda paša satura klauzula ir ietverta PDR direktīvas 13. panta 3. punktā, kurā ir īpaša atsauce uz gaisa pārvadātāju pienākumiem saskaņā ar VDAR “veikt piemērotus tehniskus un organizatoriskus pasākumus personas datu drošības un konfidencialitātes nodrošināšanai”. Šis noteikums ir viens no noteikumiem, kas reglamentē saskaņā ar PDR direktīvu apstrādāto personas datu aizsardzību, un tas izriet no minētās direktīvas 13. panta 1. punkta, kurā vispārīgi noteikts, ka uz jebkuru datu apstrādi, kas tiek veikta saskaņā ar šo direktīvu, attiecas tajā minētie Pamatlēmuma 2008/977 noteikumi. Pretēji tam, ko apgalvo Francijas valdība, šāda sistēma ļauj, no vienas puses, interpretēt 13. panta 3. punktu kā klauzulu, ar kuru VDAR jurisdikcijā tiek nodota vienīgā PDR direktīvā paredzētā datu apstrāde, ko neveic “kompetentās iestādes” Policijas direktīvas nozīmē, un, no otras puses, saprast atsauci uz minētajā regulā noteikto pienākumu ievērošanu attiecībā uz datu drošību un konfidencialitāti kā atgādinājumu par drošības pasākumiem, kas jānodrošina, pārvadātājiem nosūtot PDR datus PIN.

48. Šo secinājumu 46. punktā izklāstīto secinājumu neliek apšaubīt VDAR 19. apsvērums un Policijas direktīvas 11. apsvērums, uz kuriem citastarp atsaucas Vācijas, Īrijas un Francijas valdības, pamatojot PDR direktīvas lex specialis raksturu. Šajā ziņā ir taisnība, ka ar šo direktīvu tās skarto personas datu apstrādei tiek ieviests šo datu aizsardzības satvars, kas ir neatkarīgs no VDAR. Tomēr šis īpašais regulējums attiecas tikai uz PDR datu apstrādi, kuru veic “kompetentās iestādes” Policijas direktīvas 3. panta 7. punkta nozīmē, kas citastarp ietver PIN, savukārt uz PDR datu nosūtīšanu PIN tomēr attiecas vispārējais regulējums, kas noteikts VDAR, citastarp saskaņā ar PDR direktīvas 21. panta 2. punktā paredzēto “neskaršanas klauzulu”.

49. Lai pamatotu savu apgalvojumu, ka VDAR neattiecas uz pārvadātāju un ceļojumu operatoru veikto PDR datu nosūtīšanu PIN, Beļģijas, Īrijas, Francijas un Kipras valdības atsaucas uz 2006. gada 30. maija spriedumu Parlaments/Padome un Komisija ( 25 ), kurā Tiesa nolēma, ka Kopienas gaisa pārvadātāju veiktā PDR datu nosūtīšana Amerikas Savienoto Valstu iestādēm saskaņā ar nolīgumu, kas noslēgts starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Eiropas Kopienu, ir personas datu apstrāde Direktīvas 95/46 ( 26 ) 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma izpratnē un tādējādi neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Izdarot šo secinājumu, Tiesa ņēma vērā nosūtīšanas mērķi, kā arī to, ka tā “ietilp[a] valsts varas noteiktajos ietvaros”, lai gan datus vāca un nosūtīja privāti operatori ( 27 ).

50. Šajā ziņā pietiek atzīmēt, ka 2020. gada 6. oktobra spriedumā La Quadrature du Net u.c. ( 28 ) Tiesa būtībā uzskatīja, ka spriedums Parlaments/Padome nav transponējams saistībā ar VDAR ( 29 ).

51. Turklāt sprieduma La Quadrature du Net ( 30 ) 102. punktā, pēc analoģijas piemērojot sprieduma Tele2 Sverige un 2018. gada 2. oktobra sprieduma Ministerio Fiscal ( 31 ) argumentāciju, Tiesa norādīja, ka, “lai gan [VDAR] 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir precizēts, ka tā neattiecas uz apstrādi, ko “kompetentās iestādes” veic tostarp noziedzīgu nodarījumu novēršanas un atklāšanas nolūkā, tostarp aizsardzībai pret sabiedrības drošības apdraudējumiem un to novēršanai, no šīs pašas regulas 23. panta 1. punkta d) un h) apakšpunkta izriet, ka personas datu apstrāde, ko šiem pašiem mērķiem veic privātpersonas, ietilpst tās piemērošanas jomā” ( 32 ).

52. Jau izklāstīto iemeslu dēļ esmu pārliecināts, ka secinājums, ka PDR datu nosūtīšana PIN, ko veic transporta uzņēmumi un ceļojumu operatori, ietilpst VDAR darbības jomā, skaidri izriet jau no VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunkta formulējuma, kurā ir atsauce tikai uz apstrādi, ko veic “kompetentās iestādes”, un nav vajadzības atsaukties uz minētās regulas 23. panta 1. punktā ietverto ierobežojuma klauzulu ( 33 ). Tomēr sprieduma La Quadrature du Net 102. punktā paustais apgalvojums ir skaidra Tiesas nostāja par labu šādam secinājumam.

53. Tā kā PDR datu nosūtīšana, ko veic transporta uzņēmumi un ceļojumu operatori, ietilpst VDAR darbības jomā, valsts tiesību akti, piemēram, PDR likums, kas šiem uzņēmumiem un operatoriem uzliek pienākumu veikt šādu nosūtīšanu, ir “leģislatīvs pasākums” saskaņā ar minētās regulas 23. panta 1. punkta d) apakšpunktu, un tādēļ tiem ir jāatbilst šajā noteikumā paredzētajiem nosacījumiem ( 34 ).

54. Treškārt, attiecībā uz PDR datu apstrādi, ko veic PIN un kompetentās valsts iestādes, VDAR piemērojamība, kā redzams no iepriekš minētā, ir atkarīga no nolūkiem, kādos tie tiek apstrādāti.

55. Tādējādi, pirmām kārtām, PDR datu apstrāde, ko veic PIN un kompetentās valsts iestādes PDR likuma 8. panta 1. punkta 1.–3. un 5. apakšpunktā uzskaitītajos nolūkos ( 35 ), ir izslēgta no VDAR direktīvas darbības jomas, ciktāl, kā šķiet, uz šiem nolūkiem attiecas VDAR direktīvas 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā minētā izslēgšanas klauzula. Šajās apstrādes darbībās iesaistīto personu datu aizsardzība ir valsts tiesību aktu jautājums, uz ko attiecas Policijas direktīva ( 36 ) un PDR direktīva tās darbības jomā.

56. Tas pats, otrām kārtām, attiecas uz PDR datu apstrādi, ko veic PIN un drošības un izlūkošanas dienesti, uzraugot PDR likuma 8. panta 1. punkta 4. apakšpunktā uzskaitītās izlūkošanas un drošības dienestu konstitutīvā likuma noteikumos minētās darbības, ciktāl tā atbilst VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā noteiktajiem mērķiem, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

57. Beļģijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar PDR likuma 8. panta 1. punkta 4. apakšpunktu veiktās apstrādes darbības jebkurā gadījumā ietilpst VDAR 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētās izslēgšanas klauzulas un Policijas direktīvas 2. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētās izslēgšanas klauzulas piemērošanas jomā, jo drošības un izlūkdienestu darbības neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.

58. Šajā ziņā, uzsverot, ka Tiesai nav iesniegts jautājums par šo noteikumu interpretāciju, vispirms jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru privātajiem operatoriem tiek uzlikti apstrādes pienākumi, ietilpst Savienības tiesību normu par personas datu aizsardzību piemērošanas jomā pat tad, ja tā mērķis ir aizsargāt valsts drošību ( 37 ). No tā izriet, ka PDR datu nosūtīšanas pienākums, ko PDR likums uzliek pārvadātājiem un ceļojumu operatoriem, principā ietilpst VDAR darbības jomā pat tad, ja tā tiek veikta šī likuma 8. panta 1. punkta 4. apakšpunkta nolūkos.

59. Tālāk atzīmēšu – lai gan VDAR 16. apsvērumā noteikts, ka tā neattiecas uz “darbībām attiecībā uz valsts drošību”, un Policijas direktīvas 14. apsvērumā noteikts, ka “darbības attiecībā uz valsts drošību, darbības, ko veic aģentūras vai vienības, kuras nodarbojas ar valsts drošības jautājumiem, [..] nebūtu jāuzskata par darbībām, kas ir šīs direktīvas darbības jomā”, kritēriji, uz kuriem pamatojoties personas datu apstrāde, ko veic dalībvalsts valsts iestāde, dienests vai aģentūra, ietilpst viena vai otra Savienības tiesību akta darbības jomā, ar ko organizē datu subjektu aizsardzību attiecībā uz šādu apstrādi, vai ir ārpus minētā tiesību akta darbības jomas, atbilst loģikai, kas saistīta gan ar šai iestādei, dienestam vai aģentūrai piešķirtajām funkcijām, gan ar šādas apstrādes nolūkiem. Tādējādi Tiesa nolēma, ka VDAR 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts, ņemot vērā šīs regulas 16. apsvērumu, “ir uzskatāms par tādu, kura vienīgais mērķis ir izslēgt no minētās regulas piemērošanas jomas personas datu apstrādi, ko valsts iestādes veic tādas darbības ietvaros, kura vērsta uz valsts drošības aizsardzību, vai tādas darbības ietvaros, kura var tikt iekļauta tajā pašā kategorijā, un tādējādi ar to vien, ka darbība ir raksturīga valstij vai valsts iestādei, nav pietiekami, lai šis izņēmums automātiski būtu piemērojams šādai darbībai” ( 38 ). Tiesa arī paskaidroja, ka “VDAR 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētās darbības, kuru mērķis ir aizsargāt valsts drošību, it īpaši ietver [..] darbības, kuras vērstas uz valsts pamatfunkciju un sabiedrības pamatinterešu aizsardzību” ( 39 ). Tādējādi, ja dalībvalsts uzticētu saviem drošības un izlūkošanas dienestiem uzdevumus Policijas direktīvas 3. panta 7. punkta a) apakšpunktā uzskaitītajās jomās, datu apstrāde, ko šie dienesti veiktu, pildot šos uzdevumus, ietilptu minētās direktīvas un attiecīgā gadījumā PDR direktīvas darbības jomā. Vispārīgāk runājot, vēlos atzīmēt, ka Tiesa ir vairākkārt nolēmusi, ka LES 4. panta 2. punkta, uz kuru Beļģijas valdība citastarp atsaucas, interpretācijas kontekstā tas fakts vien, ka valsts pasākums ir pieņemts valsts drošības aizsardzības nolūkos, nevar izraisīt Savienības tiesību nepiemērojamību un atbrīvot dalībvalstis no šo tiesību obligātas ievērošanas ( 40 ), tādējādi izrādot nevēlēšanos automātiski un vienā kopumā izslēgt no Savienības tiesību piemērošanas jomas dalībvalstu darbības, kas saistītas ar valsts drošības aizsardzību.

60. Trešām kārtām, saskaņā ar visu apsvērumus iesniegušo ieinteresēto personu viedokli – izņemot Francijas valdību – PDR datu apstrāde, ko Beļģijas kompetentās iestādes veic PDR likuma 8. panta 2. punktā paredzētajos nolūkos, proti, “nolūkā uzlabot personu kontroles pie ārējām robežām un nelegālās imigrācijas apkarošanai” ( 41 ), neietilpst ne VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā ietvertās izslēgšanas klauzulas darbības jomā, ne arī neviena cita minētajā pantā paredzētā izslēgšanas pamata darbības jomā, un tāpēc uz tiem attiecas minētā regula. Pretēji tam, ko apgalvo Francijas valdība, uz minētajām apstrādes darbībām nevar attiecināt ne PDR direktīvu, kuras 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka “PDR datus, kas ir savākti saskaņā ar šo direktīvu, var apstrādāt vienīgi, lai novērstu, atklātu, izmeklētu teroristu nodarījumus un smagus noziegumus un sauktu pie atbildības par tiem”, un principā arī ne Policijas direktīvu, kas saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu attiecas tikai uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, “lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, tostarp lai pasargātu no draudiem sabiedriskajai drošībai [..] un tos novērstu”. Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, PDR likuma 8. panta 2. punkts un minētā likuma 11. nodaļa, kurā ietverti noteikumi par PDR datu apstrādi, lai uzlabotu robežkontroli un apkarotu nelegālo imigrāciju, un kurā paredzēts, ka PIN nodod šos datus policijas dienestiem, kas atbild par robežkontroli, ir paredzēti, lai Beļģijas tiesībās transponētu IPI direktīvu un Direktīvu 2010/65. Tomēr šajās divās direktīvās ir noteikts, ka kompetentajām iestādēm ir jāievēro Direktīvas 95/46 ( 42 ) noteikumi attiecībā uz tajās paredzētajām apstrādes darbībām. Pretēji tam, ko apgalvo Francijas valdība, atsauce uz minētās direktīvas aizsardzības noteikumiem ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas uz visu personas datu apstrādi, kas tiek veikta, pamatojoties uz IPI direktīvu un Direktīvu 2010/65. Tas, ka IPI direktīva ir pieņemta pirms Pamatlēmuma 2008/977 stāšanās spēkā, šajā ziņā nav būtiski, jo minētais pamatlēmums un Policijas direktīva, kas to aizstāja, attiecas tikai uz IPI direktīvas 3. panta 1. punktā minēto personas datu apstrādi, ko kompetentās iestādes veic tiesībaizsardzības nolūkos ( 43 ).

61. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka VDAR 23. pants, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka: – to piemēro valstu tiesību aktiem, ar kuriem transponē PDR direktīvu, ciktāl šie tiesību akti reglamentē PDR datu apstrādi, ko veic pārvadātāji un citi ekonomikas dalībnieki, tostarp PDR datu nosūtīšanu PIN, kā paredzēts minētās direktīvas 8. pantā; – tas nav piemērojams valsts tiesību aktiem, ar kuriem transponē PDR direktīvu, ciktāl tie reglamentē datu apstrādi minētās direktīvas 1. panta 2. punktā noteiktajiem mērķiem, ko veic kompetentās valsts iestādes, tostarp PIN un attiecīgā gadījumā attiecīgās dalībvalsts drošības un izlūkošanas dienesti; – to piemēro valstu tiesību aktiem, ar kuriem transponē IPI direktīvu un Direktīvu 2010/65, lai uzlabotu personu kontroli pie ārējām robežām un apkarotu nelegālo imigrāciju.

B. Par otro, trešo, ceturto, sesto un astoto prejudiciālo jautājumu

62. Ar otro, trešo, ceturto un sesto prejudiciālo jautājumu Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) uzdod Tiesai jautājumu par PDR direktīvas spēkā esamību saistībā ar Hartas 7., 8. pantu un 52. panta 1. punktu. Astotais prejudiciālais jautājums, lai gan formulēts kā interpretācijas jautājums, pēc būtības arī ir lūgums lemt par šīs direktīvas spēkā esamību.

63. Šie jautājumi attiecas uz dažādiem ar šo direktīvu izveidotās PDR datu apstrādes sistēmas elementiem un attiecībā uz katru no šiem elementiem prasa izvērtēt, vai ir ievēroti nosacījumi, kādiem ir pakļauta Hartas 7. un 8. pantā noteikto pamattiesību izmantošanas ierobežojumu likumība. Tādējādi otrais un trešais prejudiciālais jautājums attiecas uz I pielikumā iekļauto PDR datu katalogu, ceturtais – uz PDR direktīvas 3. panta 4. punktā minētā jēdziena “pasažieris” definīciju, sestais – uz PDR datu izmantošanu, lai veiktu iepriekšēju novērtējumu saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu, un astotais – uz PDR datu uzglabāšanas termiņu, kas paredzēts tās 12. panta 1. punktā.

1. Par Hartas 7. un 8. pantā noteiktajām pamattiesībām

64. Hartas 7. pantā ikvienai personai ir garantētas tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību. Turklāt Hartas 8. panta 1. punktā ikvienai personai ir skaidri piešķirtas tiesības uz savu personas datu aizsardzību. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šīs tiesības, kas attiecas uz jebkādu informāciju par identificētu vai identificējamu fizisku personu, ir cieši saistītas, jo piekļuve fiziskas personas datiem, lai tos saglabātu vai izmantotu, ietekmē šīs personas pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību ( 44 ).

65. Tomēr Hartas 7. un 8. pantā noteiktās tiesības nav uztveramas kā absolūtas prerogatīvas, bet gan jāaplūko saistībā ar to funkciju sabiedrībā ( 45 ). Hartas 8. panta 2. punktā tātad ir atļauta personas datu apstrāde, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka personas dati ir jāapstrādā “godprātīgi, noteiktiem mērķiem un ar attiecīgās personas piekrišanu vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos”.

66. Jebkuram tiesību uz personas datu aizsardzību, kā arī tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību ierobežojumam turklāt jāatbilst Hartas 52. panta 1. punkta prasībām. Tādējādi šādam ierobežojumam jābūt paredzētam likumā, jāievēro šo tiesību būtība un saskaņā ar samērīguma principu tam jābūt nepieciešamam un efektīvi jāsasniedz Savienības atzīti vispārējo interešu mērķi vai nepieciešamība aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.

67. Novērtējot pasākumu, kas ierobežo šīs tiesības, ir jāņem vērā arī Hartas 3., 4., 6. un 7. pantā garantēto tiesību nozīmīgums un valsts drošības un smagu noziegumu apkarošanas mērķi, veicinot citu personu tiesību un brīvību aizsardzību ( 46 ). Šajā ziņā Hartas 6. pantā ir nostiprinātas ikvienas personas tiesības ne tikai uz brīvību, bet arī uz drošību ( 47 ).

68. Turklāt Hartas 52. panta 3. punkta mērķis ir nodrošināt nepieciešamo saskaņotību starp tajā ietvertajām tiesībām un atbilstošajām ECPAK garantētajām tiesībām, kuras ir jāņem vērā kā minimālās aizsardzības robeža ( 48 ). Hartas 7. pantā nodrošinātās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību atbilst ECPAK 8. pantā garantētajām tiesībām, un līdz ar to tām jāpiešķir tāda pati nozīme un tvērums ( 49 ). No Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūras izriet, ka iejaukšanos šajā pantā garantētajās tiesībās var attaisnot saskaņā ar minētā panta 2. punktu tikai tad, ja tā ir paredzēta ar likumu, tai ir viens vai vairāki šajā punktā uzskaitītie leģitīmie mērķi un tā ir nepieciešama demokrātiskā sabiedrībā, lai sasniegtu šo mērķi vai šos mērķus ( 50 ). Pasākumam jābūt saderīgam arī ar tiesiskumu, kas ir skaidri minēts ECPAK preambulā un ir neatņemama 8. panta priekšmeta un mērķa daļa ( 51 ).

69. Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) iesniegtie jautājumi par spēkā esamības izvērtēšanu ir aplūkojami, ievērojot šos principus.

2. Par Hartas 7. un 8. pantā noteikto pamattiesību aizskārumu

70. Tiesa ir nospriedusi, ka normas, kurās paredzēts vai atļauts nosūtīt trešai personai – kā, piemēram, publiskai iestādei – fiziskas personas datus, ja šī fiziskā persona nav devusi savu piekrišanu, neatkarīgi no aplūkojamo datu turpmākās izmantošanas ir jākvalificē kā iejaukšanās viņas privātajā dzīvē un līdz ar to kā Hartas 7. pantā garantēto tiesību ierobežojums – neizslēdzot gan to, ka šis ierobežojums varētu būt attaisnojams ( 52 ). Tas tā ir, pat ja nav apstākļu, kas ļautu šo iejaukšanos kvalificēt kā “smagu”, un nav nozīmes tam, vai attiecīgajai informācijai par privāto dzīvi ir vai nav sensitīvs raksturs un vai ieinteresētajām personām ir vai nav radītas neērtības šīs iejaukšanās dēļ ( 53 ). Arī valsts iestāžu piekļuve šādai informācijai ir iejaukšanās Hartas 8. pantā garantētajās pamattiesībās uz personas datu aizsardzību, jo tā ir personas datu apstrāde ( 54 ). Tāpat datu par personas privāto dzīvo uzglabāšana noteiktu laiku pati par sevi veido iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā garantētajās tiesībās ( 55 ).

71. Tiesa jau ir atzinusi arī, ka PDR dati, tādi kā I pielikumā uzskaitītie dati, satur informāciju par identificētām fiziskām personām, proti, attiecīgajiem aviopasažieriem, un ka tādēļ dažādās apstrādes darbības, kurām var tikt pakļauti šie dati, ietekmē Hartas 7. pantā garantētās pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību. Tā ir personas datu apstrāde Hartas 8. panta izpratnē un līdz ar to tai katrā ziņā ir jāatbilst no šī panta izrietošajām datu aizsardzības prasībām ( 56 ).

72. Tādējādi ar PDR direktīvu atļautā PDR datu apstrāde un it īpaši, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, gaisa pārvadātāju veiktā šo datu nosūtīšana PIN, to izmantošana šajās nodaļās, to turpmāka nodošana kompetentām valsts iestādēm minētās direktīvas 7. panta izpratnē, kā arī to uzglabāšana ir iejaukšanās Hartas 7 un 8. pantā garantētajās pamattiesībās.

73. Attiecībā uz šīs iejaukšanās nopietnību, pirmkārt, ir jānorāda, ka PDR direktīvā ir paredzēts sistemātiski un nepārtraukti PIN nosūtīt PDR datus par ikvienu aviopasažieri, kā tas definēts minētās direktīvas 3. panta 4. punktā, kas veic lidojumu “ārpus ES” tās 3. panta 2. punkta nozīmē. Šāda nosūtīšana nozīmē PIN vispārēju piekļuvi visiem paziņotajiem PDR datiem ( 57 ). Pretēji tam, ko dažas dalībvalstis apgalvo šajā tiesvedībā, šo secinājumu neliek apšaubīt fakts, ka, tā kā šie dati ir pakļauti automatizētai apstrādei, PIN faktiski būs pieejami tikai tie dati, kuru analīze ir devusi pozitīvu atbilsmi. Proti, no vienas puses, šāds apstāklis līdz šim nav atturējis Tiesu saistībā ar līdzīgām automatizētas personas datu apstrādes sistēmām, kas tiek vāktas vai uzglabātas “lielā apjomā”, apstiprināt, ka attiecīgajām valsts iestādēm ir visaptveroša piekļuve šādiem datiem. No otras puses, pati personas datu sniegšana valsts iestādēm šo datu apstrādei un glabāšanai nozīmē a priori visaptverošu un pilnīgu šo iestāžu piekļuvi šādiem datiem un iejaukšanos pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību.

74. Otrkārt, saskaņā ar PDR direktīvas 2. panta 1. punktu dalībvalstis var nolemt piemērot PDR direktīvu “ES iekšējiem” lidojumiem direktīvas 3. panta 3. punkta nozīmē. Šajā ziņā vēlos norādīt, no vienas puses, ka PDR direktīvā ir ne tikai paredzēta iespēja dalībvalstīm paplašināt tās piemērošanu, attiecinot to arī uz ES iekšējiem lidojumiem, bet arī paredzēti formālie un materiālie nosacījumi, kas reglamentē šīs iespējas izmantošanu ( 58 ), un precizēts, ka gadījumā, ja šī iespēja tiek izmantota tikai attiecībā uz konkrētiem ES iekšējiem lidojumiem, šo lidojumu atlase ir jāveic, pienācīgi ņemot vērā ar šo direktīvu izvirzītos mērķus ( 59 ). No otras puses, PDR direktīvā ir noteiktas šādas izvēles izmantošanas sekas, 2. panta 2. punktā paredzot, ka gadījumā, ja dalībvalsts nolemj piemērot direktīvu ES iekšējiem lidojumiem, visus šīs direktīvas noteikumus “ES iekšējiem lidojumiem piemēro tā, it kā tie būtu ES ārējie lidojumi, un PDR datiem, ko iegūst no ES iekšējiem lidojumiem, piemēro tā, it kā tie būtu PDR dati no ES ārējiem lidojumiem”.

75. Šādos apstākļos uzskatu – pretēji vairāku valdību apgalvojumiem šajā tiesvedībā –, ka, lai gan PDR direktīvas piemērošana ES iekšējiem lidojumiem ir atkarīga no dalībvalstu izvēles, juridiskais pamats, lai iejauktos tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību, kas saistīta ar PDR datu, kuri attiecas uz šiem lidojumiem, nosūtīšanu, apstrādi un uzglabāšanu, ir PDR direktīva, ja šāda izvēle ir izdarīta.

76. Tomēr, izņemot Dāniju, uz kuru šī direktīva neattiecas ( 60 ), gandrīz visas dalībvalstis direktīvā noteikto režīmu piemēro “ES iekšējiem” lidojumiem ( 61 ). No tā izriet, ka šis režīms attiecas uz visiem lidojumiem uz Eiropas Savienību un no tās, kā arī praktiski uz visiem lidojumiem Eiropas Savienībā.

77. Treškārt, attiecībā uz nosūtāmajiem PDR datiem I pielikumā ir uzskaitītas 19 rubrikas, kas ietver biogrāfiskos datus ( 62 ), informāciju par ceļojumu ( 63 ) un citus datus, kuri apkopoti saistībā ar gaisa pārvadājumu līgumu, piemēram, tālruņa numuru, e‑pasta adresi, maksājumu metodes, ceļojumu aģentūru vai aģentu, informāciju par bagāžu un vispārīgas piezīmes ( 64 ). Tomēr, kā Tiesa ir norādījusi Atzinuma 1/15 128. punktā, komentējot Kanādas un ES nolīguma projekta par PDR datu nosūtīšanu un apstrādi (turpmāk tekstā – “Kanādas un ES PDR nolīguma projekts”) pielikuma rubrikas, kas ir formulētas ļoti līdzīgi I pielikumam, “pat ja daži PDR dati, aplūkoti atsevišķi, nešķiet spējīgi atklāt svarīgu informāciju par attiecīgo personu privāto dzīvi, fakts ir tāds, ka šādi dati kopā var cita starpā atklāt pilnu ceļojuma maršrutu, ceļošanas paradumus, attiecības starp divām vai vairākām personām, kā arī informāciju par aviopasažieru finansiālo stāvokli, viņu ēšanas paradumiem vai veselības stāvokli un pat sniegt sensitīvu informāciju par šiem pasažieriem”.

78. Ceturtkārt, saskaņā ar PDR direktīvas 6. pantu gaisa pārvadātāju nosūtītos datus ir paredzēts analizēt PIN, izmantojot automatizētus līdzekļus un sistemātiski, proti, neatkarīgi no tā, vai ir kādas norādes, ka attiecīgās personas varētu būt iesaistītas teroristu nodarījumos vai smagos noziegumos. Jo īpaši saistībā ar minētās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto pasažieru iepriekšēju novērtējumu un saskaņā ar tās 6. panta 3. punktu šos datus var salīdzināt ar “datubāzēm, kuras paredzētas nolūkā” (6. panta 3. punkta a) apakšpunkts) un apstrādāt saskaņā ar iepriekš noteiktiem kritērijiem (6. panta 3. punkta b) apakšpunkts). Tomēr pirmais apstrādes veids var sniegt papildu informāciju par datu subjektu privāto dzīvi ( 65 ) un atkarībā no datubāzēm, ko izmanto datu salīdzinošajai pārbaudei, var pat ļaut izveidot precīzu šo personu profilu. Šādos apstākļos vairāku valdību izvirzītie iebildumi, ka PDR direktīva ļauj piekļūt tikai salīdzinoši ierobežotam personas datu kopumam, pienācīgi neatspoguļo iespējamo Hartas 7. un 8. pantā aizsargāto pamattiesību aizskāruma apmēru attiecībā uz to datu apjomu, kuriem tā var ļaut piekļūt. Attiecībā uz otro datu apstrādes veidu, kas paredzēts PDR direktīvas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā, atgādināšu, ka Atzinuma 1/15 169. un 172. punktā Tiesa uzsvēra, ka jebkura veida analīzei, kuras pamatā ir iepriekš noteikti kritēriji, ir raksturīgs zināms kļūdu īpatsvars, tostarp zināms skaits “viltus pozitīvu” rezultātu. Saskaņā ar skaitļiem, kuri ietverti Komisijas dienestu darba dokumentā (turpmāk tekstā – “2020. gada darba dokuments”) ( 66 ), kas pievienots Komisijas 2020. gada ziņojumam, to pozitīvo atbilsmju gadījumu skaits, kuri pēc PDR direktīvas 6. panta 5. punktā paredzētās individuālās pārbaudes izrādījās kļūdaini, ir diezgan ievērojams un 2018. un 2019. gadā bija vismaz piecas no sešām identificētajām personām ( 67 ).

79. Piektkārt, saskaņā ar PDR direktīvas 12. panta 1. punktu PDR datus, ko PIN sniedz gaisa pārvadātāji, uzglabā datubāzē piecus gadus pēc to nosūtīšanas tās dalībvalsts PIN, kuras teritorijā lidojumam ir nolaišanās vai izlidošana. Tādējādi PDR direktīva dod iespēju iegūt informāciju par aviopasažieru privāto dzīvi īpaši ilgā laikposmā ( 68 ). Turklāt, tā kā PDR datu nosūtīšana attiecas uz gandrīz visiem lidojumiem no ES, uz ES un tās iekšienē un tā kā gaisa transports ir kļuvis par diezgan izplatītu transporta veidu, ievērojama daļa gaisa transporta pasažieru personas datu varētu tikt glabāta gandrīz pastāvīgi tikai tāpēc, ka viņi ceļo ar gaisa transportu vismaz divas reizes piecos gados.

80. Visbeidzot, vispārīgākā līmenī PDR direktīvā ir paredzēti pasākumi, kuru mērķis kopumā ir ES līmenī izveidot “nemērķtiecīgu” uzraudzības sistēmu – t.i., tādas uzraudzības sistēmu, kas netiek uzsākta, pamatojoties uz aizdomām par vienu vai vairākām konkrētām personām –, “masveida”, jo tā tiek veikta ar liela skaita personu personas datiem ( 69 ), aptverot vienu un to pašu personu kategoriju kopumā ( 70 ), un “proaktīvu”, jo tās mērķis ir ne tikai izmeklēt zināmus apdraudējumus, bet arī atrast vai identificēt iepriekš nezināmus apdraudējumus ( 71 ). Šādi pasākumi pēc savas būtības rada nopietnu iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā aizsargātajās pamattiesībās ( 72 ), jo īpaši to preventīvā un prognozējošā mērķa dēļ, kas prasa izvērtēt personas datus, kuri attiecas uz lielu iedzīvotāju daļu, ar mērķi “identificēt” personas, kuras atkarībā no šī izvērtējuma rezultātiem būtu jāpārbauda padziļinātāk kompetentajām iestādēm ( 73 ). Turklāt dažāda veida personas datu, kas tiek apkopoti “masveidā”, kā arī to sasaistīšanas un kombinētas apstrādes arvien plašāka izmantošana, lai novērstu dažus smagu noziegumu veidus, rada “kumulatīvu efektu”, kas pastiprina pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību ierobežojumu nopietnību un var veicināt pakāpenisku pāreju uz “uzraudzības sabiedrību” ( 74 ).

81. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, uzskatu, ka PDR direktīvas iejaukšanās Hartas 7 un 8. pantā aizsargātajās pamattiesībās ir kvalificējama vismaz kā “nopietna”.

82. Tiesa, kā jo īpaši apgalvo Komisija, PDR direktīvā paredzēto aizsardzības pasākumu un garantiju kopums, jo īpaši, lai novērstu PDR datu ļaunprātīgu izmantošanu, varētu mazināt šādas iejaukšanās intensitāti vai nopietnību. Tomēr nemainīgs paliek fakts, ka jebkurai shēmai, kas paredz piekļuvi personas datiem un to apstrādi valsts iestādēs, no skarto pamattiesību aizsardzības viedokļa ir noteikts nopietnības līmenis, kas ir raksturīgs tās objektīvajām īpašībām. Šis nopietnības līmenis, manuprāt, ir jānosaka, pirms šo iejaukšanos samērīguma novērtējuma kontekstā tiek izvērtēta to garantiju pietiekamība un piemērotība, ko paredz šis režīms. Man šķiet, ka līdz šim Tiesa ir rīkojusies tieši šādi.

83. Lai PDR direktīvā ietvertā iejaukšanās pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību būtu saderīga ar Hartu, tai ir jāatbilst šo secinājumu 65. un 66. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, kas turpmāk tiks aplūkoti, ņemot vērā tos aspektus, uz kuriem Tiesai ir norādījusi iesniedzējtiesa.

3. Par PDR direktīvas izraisītās iejaukšanās pamatojumu

84. Trešais jautājums attiecas uz atbilstību Hartas 52. panta 1. punkta pirmajā teikumā minētajam nosacījumam, saskaņā ar kuru jebkura iejaukšanās pamattiesībās ir “[jā]paredz[..] tiesību aktos”, savukārt otrais, ceturtais, sestais un astotais jautājums Tiesai tiek uzdots attiecībā uz atbilstību šīs tiesību normas otrajā teikumā minētajam samērīguma principam.

a) Par atbilstību prasībai, ka jebkuram Hartā noteikto pamattiesību izmantošanas ierobežojumam jābūt paredzētam tiesību aktos

85. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ( 75 ), kas balstās uz ECT judikatūru ( 76 ), prasība, ka jebkuram pamattiesību izmantošanas ierobežojumam jābūt “paredzētam tiesību aktos”, attiecas ne tikai uz iejaukšanās “juridisko” izcelsmi – par kuru šajā lietā nav strīda –, bet nozīmē arī to, ka iejaukšanās juridiskajam pamatam pašam skaidri un precīzi jānosaka iejaukšanās apjoms. Tā kā tas ir saistīts ar “tiesību akta statusu” un tātad ar attiecīgā pasākuma pieejamību un paredzamību ( 77 ), šis otrais aspekts, uz kuru attiecas jēdziens “paredzēts tiesību aktos” gan Hartas 52. panta 1. punkta nozīmē, gan Hartas 8. panta 2. punkta un ECPAK 8. panta izpratnē, ir paredzēts, ne tikai lai nodrošinātu atbilstību likumības principam un pienācīgu aizsardzību pret patvaļu ( 78 ), bet arī lai izpildītu tiesiskās drošības prasību. Šī prasība ir izklāstīta arī 108. konvencijas Padomdevējas komitejas ( 79 )2016. gada 19. augusta atzinumā par pasažieru datu apstrādes ietekmi uz datu aizsardzību (turpmāk tekstā – “2016. gada 19. augusta atzinums”) ( 80 ).

86. Pieņemot PDR direktīvu, Savienības likumdevējs pats ierobežoja Hartas 7. un 8. pantā noteiktās tiesības. Tāpēc iejaukšanos šajās tiesībās, ko pieļauj šī direktīva, nevar uzskatīt par dalībvalstu izvēles sekām ( 81 ), neraugoties uz rīcības brīvību, kas tām, iespējams, bija piešķirta direktīvas transponēšanas laikā, bet tās juridiskais pamats ir pati PDR direktīva. Šādos apstākļos Savienības likumdevējam, lai ievērotu šo secinājumu 85. punktā minēto judikatūru, kā arī pamattiesību aizsardzības “augstos standartus”, kas ietverti tostarp Hartā un ECPAK, uz kuriem ir atsauce PDR direktīvas 15. apsvērumā, bija pienākums paredzēt skaidrus un precīzus noteikumus, kas nosaka gan pasākumu, kuri ietver minētos iejaukšanos, darbības jomu, gan to piemērošanu.

87. Lai gan trešais jautājums konkrēti attiecas uz šī pienākuma ievērošanu saistībā ar I pielikuma 12. un 18. punktu, izskatot otro, ceturto un sesto jautājumu, kuros iesniedzējtiesa pauž šaubas par to, vai ir nepieciešama PDR direktīvas iejaukšanās Hartas 7. un 8. pantā noteiktajās pamattiesībās, būs jāpauž arī nostāja par to, vai apstrīdētās PDR direktīvas noteikumi ir pietiekami skaidri un precīzi.

88. Lai gan šī analīze, kā jau izklāstīts šo secinājumu 85. punktā, attiecas uz iejaukšanās likumību Hartas 52. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē, to darīšu saistībā ar to samērīguma pārbaudi, kas minēta šī punkta otrajā teikumā, saskaņā ar pieeju, ko gan Tiesa, gan ECT ievēro lietās, kuras saistītas ar personas datu apstrādes pasākumiem ( 82 ).

b) Par Hartas 7. un 8. pantā noteikto tiesību būtības ievērošanu

89. Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punkta pirmo teikumu visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt ne vien pamatotiem ar pietiekami skaidru tiesisko pamatu, bet arī jārespektē šo tiesību un brīvību būtība.

90. Kā esmu paskaidrojis šo secinājumu 66. punktā, šī prasība, kas ir iekļauta dažādu dalībvalstu konstitūcijās ( 83 ) un kas, lai gan nav skaidri atzīta ECPAK, tomēr ir labi nostiprināta ECT judikatūrā ( 84 ), ir ietverta Hartas 52. panta 1. punktā ( 85 ). Šo prasību Tiesa atzina jau ilgi pirms tās kodifikācijas ( 86 ), un tā pastāvīgi ir apstiprināta ES tiesu praksē arī pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā.

91. No 2015. gada 6. oktobra sprieduma Schrems ( 87 ) it īpaši izriet, ka Savienības tiesību akta neatbilstība pamattiesību būtībai automātiski nozīmē šā akta spēkā neesamību, un nav nepieciešams līdzsvarot attiecīgās intereses. Tādējādi Tiesa atzīst, ka ikvienām pamattiesībām ir “kodols”, kas ikvienam garantē no valsts iestāžu iejaukšanās brīvu brīvības sfēru, kuru nevar ierobežot ( 88 ), ja vien netiek apšaubīti demokrātijas, tiesiskuma un cilvēka cieņas ievērošanas principi, kas ir pamattiesību aizsardzības pamatā. Turklāt gan no Hartas 52. panta 1. punkta formulējuma, gan no Tiesas judikatūras, jo īpaši no sprieduma Schrems I, izriet, ka novērtējums par to, vai ir notikusi iejaukšanās attiecīgo pamattiesību būtībā, ir jāveic pirms attiecīgā pasākuma samērīguma novērtējuma un neatkarīgi no tā. Citiem vārdiem, šādai pārbaudei piemīt autonoms raksturs.

92. Tomēr noteikt, kas ir pamattiesību “būtība” un tāpēc nav aizskarama un ko var ierobežot to īstenošanā, ir ļoti sarežģīts uzdevums. Ja, lai šis jēdziens varētu pildīt savu funkciju, tam jābūt absolūti definējamam, ņemot vērā attiecīgo pamattiesību būtiskās iezīmes, subjektīvās un objektīvās intereses, kuru aizsardzībai tas ir paredzēts, un, vispārīgāk, tā funkciju demokrātiskā sabiedrībā, kas balstīta uz cilvēka cieņas ievērošanu ( 89 ), praksē to izdarīt ir gandrīz neiespējami, vismaz neņemot vērā kritērijus, kurus parasti izmanto, pārbaudot attiecīgo tiesību aizskāruma samērīgumu, piemēram, iejaukšanās nopietnību, apmēru vai ilgumu laikā, un tādējādi neņemot vērā katras lietas īpatnības.

93. Īpaši attiecībā uz pamattiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību ir jāņem vērā ne tikai tas, cik liela nozīme ir katra indivīda garīgajai un fiziskajai veselībai, labklājībai, autonomijai, personiskajai pašrealizācijai, spējai veidot un attīstīt sociālās attiecības, privātajai sfērai, kurā attīstīt savu personīgo iekšējo dzīvi, bet arī tam, ka šīm tiesībām ir nozīme citu tiesību un brīvību saglabāšanā, piemēram, jo īpaši domas, sirdsapziņas, reliģijas, vārda un informācijas brīvības, kuru pilnīga izmantošana paredz privātās dzīves atzīšanu. Vispārīgāk runājot, ir jāņem vērā funkcija, kāda demokrātiskā sabiedrībā ir tiesību uz privātās dzīvs neaizskaramību ievērošanai ( 90 ). Šķiet, ka Tiesa novērtē, vai pastāv iejaukšanās šo tiesību būtībā, ņemot vērā gan iejaukšanās intensitāti, gan apmēru, un tas liek domāt, ka šāda iejaukšanās ir definēta vairāk kvantitatīvi nekā kvalitatīvi. Tādējādi, no vienas puses, spriedumā Digital Rights Tiesa būtībā uzskatīja, ka Direktīvā 2006/24/EK ( 91 ) noteiktais datu uzglabāšanas pienākums nesasniedz tādu nopietnības pakāpi, lai ietekmētu tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību būtību, jo tas neļauj “uzzināt pašu elektronisko komunikāciju saturu” ( 92 ). No otras puses, Atzinumā 1/15 Tiesa būtībā uzskatīja, ka ierobežojums, kas aprobežojas ar noteiktiem attiecīgo personu privātās dzīves aspektiem, nevar radīt iejaukšanos šo pamattiesību būtībā ( 93 ).

94. Attiecībā uz pamattiesībām uz personas datu aizsardzību Tiesa, šķiet, uzskata, ka šo tiesību būtība tiek saglabāta, ja pasākumā, ar kuru nosaka iejaukšanos, ir noteikti apstrādes nolūki un paredzēti noteikumi, kas nodrošina attiecīgo datu drošību, jo īpaši, lai datus aizsargātu pret nejaušu vai nelikumīgu iznīcināšanu, zudumu vai pārveidošanu ( 94 ).

95. Šajā lietā, lai gan iesniedzējtiesa nav skaidri norādījusi uz prasību ievērot Hartas 7. un 8. pantā noteikto tiesību būtību, jautājums par šīs prasības ievērošanu, manuprāt, ir ceturtā un sestā prejudiciālā jautājuma pamatā. Šā iemesla dēļ ierosinu Tiesai to izskatīt.

96. Šajā ziņā atgādināšu, ka Atzinuma 1/15 150. punktā Tiesa, atzīstot, ka PDR dati “atkarībā no gadījuma var atklāt precīzu informāciju par kādas personas privāto dzīvi” ( 95 ) un ka šāda informācija var tieši vai netieši atklāt sensitīvus datus par attiecīgo personu ( 96 ), tomēr attiecībā uz Kanādas un ES PDR nolīguma projektu secināja, ka, tā kā “pēc sava rakstura šī informācija aprobežojas ar noteiktiem šīs dzīves aspektiem sevišķi attiecībā uz avioceļojumiem starp Kanādu un Savienību”, pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību pārkāpums nav tāds, kas varētu ietekmēt šo tiesību būtību.

97. Papildus tam, ka PDR dati, kas minēti Kanādas un ES PDR nolīguma projektā, bija jānosūta trešai valstij un ka to turpmāka apstrāde bija jāveic šīs trešās valsts iestādēm tās teritorijā, iejaukšanās pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību, kas izriet no minētā nolīguma projekta, un iejaukšanās, kas paredzēta PDR direktīvā, pēc savas būtības lielā mērā sakrīt. Tas jo īpaši attiecas uz attiecīgajiem PDR datiem, šādu datu nosūtīšanas un apstrādes sistemātisko un plašo raksturu, nosūtīšanas un apstrādes automatizēto raksturu un šādu datu uzglabāšanu. Tomēr abas lietas atšķiras, ja tā varētu teikt, ar šo iejaukšanos “ģeogrāfisko pārklājumu”. Proti, kā jau esmu norādījis šo secinājumu 77. punktā, šajā lietā aplūkotās datu apstrādes darbības neaprobežojas tikai ar gaisa satiksmi ar vienu trešo valsti, kā tas bija Atzinumā 1/15, bet aptver praktiski visus lidojumus, kas ielido Eiropas Savienībā un izlido no tās, kā arī tiek veikti tās teritorijā. No tā izriet, ka salīdzinājumā ar Kanādas un ES PDR nolīguma projektu PDR direktīvā ir prasība sistemātiski apstrādāt ievērojami lielāku skaitu to aviopasažieru [datu], kas ceļo ar gaisa transportu gan ES, gan ārpus tās. Turklāt, ņemot vērā apstrādājamo datu apjoma pieaugumu, kā arī to vākšanas biežumu, to apstrāde var sniegt gan precīzāku, gan plašāku informāciju par datu subjektu privāto dzīvi (ceļošanas paradumiem, personiskajām attiecībām, finansiālo situāciju utt.).

98. Tomēr, tāpat kā Atzinumā 1/15, šī informācija, aplūkota atsevišķi, attiecas tikai uz atsevišķiem privātās dzīves aspektiem, kas saistīti ar ceļojumiem ar lidmašīnu Taču, ņemot vērā nepieciešamību šauri definēt pamattiesību “būtības” jēdzienu, lai tas saglabātu savu funkciju kā bastions pret uzbrukumiem pašai šo tiesību būtībai, uzskatu, ka Tiesas Atzinuma 1/15 150. punktā izdarīto secinājumu var piemērot šai lietai.

99. Atzinumā 1/15 Tiesa arī izslēdza, ka pārkāpta tiesību uz personas datu aizsardzību būtība ( 97 ). Šis secinājums, manuprāt, ir piemērojams arī šīs lietas apstākļiem. Proti, tāpat kā Kanādas un ES PDR nolīguma projekta gadījumā, arī PDR direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikti mērķi, kādiem PDR datus var apstrādāt. Turklāt šajā direktīvā, kā arī citos ES tiesību aktos, uz kuriem tā atsaucas, jo īpaši VDAR un Policijas direktīvā, ir ietverti īpaši noteikumi, lai sevišķi nodrošinātu šādu datu drošību, konfidencialitāti un integritāti, kā arī aizsargātu tos pret nelikumīgu piekļuvi un apstrādi. Lai gan nevar uzskatīt, ka tāds regulējums kā PDR direktīvā paredzētais ietekmē Hartas 7. un 8. pantā aizsargāto pamattiesību būtību, tomēr ir jāveic stingra un rūpīga tā samērīguma pārbaude.

c) Par atbilstību prasībai, saskaņā ar kuru ir vajadzīgs, lai iejaukšanās atbilstu sabiedrības interešu mērķim

100. PDR direktīvas mērķis citastarp ir nodrošināt Savienības iekšējo drošību un aizsargāt personu dzīvību un drošību, nosūtot PDR datus dalībvalstu kompetentajām iestādēm izmantošanai cīņā pret teroristu nodarījumiem un smagiem noziegumiem ( 98 ).

101. Jo īpaši no minētās direktīvas 1. panta 2. punkta, skatot to kopā ar 6. un 7. apsvērumu, un no Komisijas priekšlikuma, kura rezultātā tika pieņemta minētā direktīva (turpmāk tekstā – “PDR direktīvas priekšlikums”) ( 99 ), izriet, ka saistībā ar šādu mērķi PDR datus tiesībaizsardzības iestādes ( 100 ) izmanto dažādos veidos. Pirmkārt, šie dati tiek izmantoti, lai identificētu personas, kas ir iesaistītas vai tiek turētas aizdomās par līdzdalību teroristu nodarījumos un smagos noziegumos, kuri jau ir izdarīti, lai vāktu pierādījumus un attiecīgā gadījumā atrastu noziedznieku līdzdalībniekus un izjauktu noziedzīgus tīklus (izmantošana “pēc notikuma”). Otrkārt, PDR datus var izvērtēt pirms pasažieru ielidošanas vai izlidošanas, lai novērstu noziegumu un identificētu personas, kuras iepriekš nav turētas aizdomās par saistību ar teroristiskiem nodarījumiem vai smagiem noziegumiem un kuras, pamatojoties uz izvērtēšanas rezultātiem, būtu turpmāk rūpīgi jāpārbauda tiesībaizsardzības iestādēm (izmantošana “reālā laikā”). Visbeidzot, PDR datus izmanto, lai noteiktu novērtēšanas kritērijus, kurus pēc tam var piemērot, novērtējot pasažieru radīto risku pirms viņu ielidošanas un pirms izlidošanas (“proaktīva” izmantošana). Šādai PDR datu proaktīvai izmantošanai būtu jāļauj tiesībaizsardzības iestādēm pievērsties teroristu nodarījumu un smagu noziegumu draudiem no citādas perspektīvas, nekā apstrādājot citas personas datu kategorijas ( 101 ).

102. No Tiesas judikatūras izriet, ka mērķis aizsargāt sabiedrības drošību, kas ietver gan uz teroristu nodarījumu, gan smagu noziedzīgu nodarījumu novēršanu, izmeklēšanu, atklāšanu un kriminālvajāšanu par tiem, ir Savienības vispārējas nozīmes mērķis Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, kas var attaisnot pat klaju iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā garantētajās pamattiesībās ( 102 ).

103. Tiesa arī atzina, ka sabiedrības drošības aizsardzības un smagu noziegumu apkarošanas mērķi veicina citu personu tiesību un brīvību aizsardzību ( 103 ). Tādējādi, samērojot šos mērķus ar Hartas ( 104 ) 7. un 8. pantā noteiktajām pamattiesībām, jāņem vērā arī Hartas 3., 4., 6. un 7. pantā noteikto tiesību nozīme. Šajā ziņā, lai gan spriedumā La Quadrature du Net Tiesa uzskatīja, ka Hartas 6. pants “nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to valsts iestādēm ir noteikts pienākums veikt īpašus pasākumus, lai sodītu par noteiktiem noziedzīgiem nodarījumiem” ( 105 ), attiecībā uz minēto efektīvo cīņu pret noziedzīgiem nodarījumiem, kuros tostarp ir cietušas nepilngadīgas personas un citas neaizsargātas personas, tā uzsvēra, ka pozitīvi pienākumi, kas uzlikti valsts iestādēm, var izrietēt no Hartas 7. panta, lai veiktu juridiskus pasākumus privātās un ģimenes dzīves aizsardzībai, ka šādi pienākumi var izrietēt arī no minētā 7. panta attiecībā uz mājokļa un saziņas aizsardzību, kā arī no 3. un 4. panta attiecībā uz personu fiziskās un garīgās integritātes aizsardzību, kā arī no spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizlieguma ( 106 ).

104. Visbeidzot, Tiesa uzskatīja, ka valsts drošības aizsardzības mērķa nozīmīgums pārsniedz vispārējus noziedzības apkarošanas mērķus, pat ja noziedzība ir smaga, kā arī sabiedrības drošības aizsardzību un līdz ar to var attaisnot pasākumus, kas ietver smagāku iejaukšanos pamattiesībās nekā tā, kas varētu attaisnot šos pārējos mērķus ( 107 ). Tā kā teroristu nodarījumi var apdraudēt dalībvalstu valsts drošību, ar PDR direktīvu ieviestā sistēma, ciktāl tā kalpo kā instruments šādu nodarījumu apkarošanai, palīdz sasniegt mērķi aizsargāt dalībvalstu nacionālo drošību.

d) Par samērīguma principa ievērošanu

105. Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punkta otro teikumu, ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus tādai pamatbrīvībai, kas atzīta [Hartā], drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.

106. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbilstoši samērīguma principam Savienības iestāžu tiesību aktiem ir jābūt piemērotiem attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteikto leģitīmo mērķu sasniegšanai un tie nedrīkst pārsniegt to, kas ir to sasniegšanai atbilstošs un nepieciešams ( 108 ).

107. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizsardzība atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai nozīmē, ka atkāpes no personas datu aizsardzības un tās ierobežojumi ir jāīsteno absolūti nepieciešamā ietvaros. Turklāt vispārējo interešu mērķi nevar sasniegt, neņemot vērā to, ka tas ir jāsaskaņo ar pamattiesībām, uz kurām attiecas pasākums, līdzsvarojot vispārējo interešu mērķi, no vienas puses, ar attiecīgajām tiesībām, no otras puses ( 109 ). Konkrētāk, Hartas 7. un 8. pantā paredzēto tiesību ierobežojuma samērīgums ir jāizvērtē, izsverot iejaukšanās, ko rada šāds ierobežojums, smagumu, un pārbaudot, vai vispārējo interešu mērķa nozīmīgums, kas ir šī ierobežojuma pamats, ir atbilstošs šim smagumam ( 110 ).

108. No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai izpildītu samērīguma prasību, PDR direktīvai kā juridiskajam pamatam, kas ietver iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā nostiprinātajās pamattiesībās, kuras aprakstītas šo secinājumu 70.–83. punktā, ir jāparedz skaidri un precīzi noteikumi, kas reglamentētu attiecīgā pasākuma apjomu un piemērošanu un noteiktu minimālas prasības tādējādi, lai personām, kuru dati tikuši saglabāti, būtu pietiekamas garantijas, kas ļautu to personas datus efektīvi aizsargāt pret ļaunprātīgas izmantošanas risku, kā arī pret jebkādu nelikumīgu piekļuvi šiem datiem un to nelikumīgu izmantošanu ( 111 ). Šādu garantiju nepieciešamība ir vēl jo svarīgāka, ja, kā šajā gadījumā, personas dati tiek apstrādāti automātiski un ja ir apdraudēta šīs konkrētās personas datu kategorijas, proti, sensitīvu datu, aizsardzība ( 112 ).

109. Attiecībā uz samērīguma principa prasību ievērošanas tiesiskās kontroles apjomu, ņemot vērā nozīmīgo lomu, kas personas datu aizsardzībai ir attiecībā uz pamattiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību, un PDR direktīvas radītās iejaukšanās šajās tiesībās apjomu un būtiskumu, Savienības likumdevēja novērtējuma brīvība ir ierobežota un tādējādi jāveic stingra pārbaude ( 113 ).

1) Par PDR datu apstrādes saskaņā ar PDR direktīvu piemērotību, ņemot vērā izvirzīto mērķi

110. Atzinuma 1/15 153. punktā Tiesa attiecībā uz Kanādas un ES PDR nolīguma projektu norādīja, ka PDR datu nosūtīšana uz Kanādu un to vēlāka apstrāde var tikt uzskatīta par piemērotu paredzētajā nolīgumā izvirzītā sabiedrības drošības un drošuma aizsardzības mērķa īstenošanai. Šī piemērotība, kas jau sen ir atzīta gan ES, gan pasaules līmenī ( 114 ), manuprāt, nav apšaubāma attiecībā uz PDR datu vākšanu un turpmāku apstrādi gan attiecībā uz lidojumiem ārpus ES, gan ES iekšienē ( 115 ).

111. Tomēr ar direktīvu izveidotās PDR sistēmas efektivitāti var novērtēt tikai praksē, izvērtējot tās piemērošanas rezultātus ( 116 ). Šajā ziņā ir būtiski, lai šādu efektivitāti pastāvīgi novērtētu, pamatojoties pēc iespējas uz precīzākiem un uzticamākiem statistikas datiem ( 117 ). Šajā ziņā Komisijai būtu regulāri jāveic pārskatīšana, kas būtu līdzīga PDR direktīvas 19. pantā jau paredzētajai pārskatīšanai.

2) Par iejaukšanās absolūti nepieciešamo raksturu

112. Lai gan Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) nav skaidri paudusi šaubas par to, vai PDR direktīvā ir ietverti skaidri, precīzi un absolūti nepieciešami noteikumi par PDR datu apstrādes nolūku noteikšanu ( 118 ), tomēr, manuprāt, valsts tiesas pieprasītā šajā direktīvā paredzētās sistēmas samērīguma analīze nevar neietvert šo jautājumu ( 119 ).

i) Par PDR datu apstrādes mērķu noteikšanu

113. Skaidrs nolūku norobežojums, kādiem nolūkiem kompetentajām iestādēm ir atļauta piekļuve personas datiem, un to turpmāka izmantošana, ir būtiska prasība jebkurai datu apstrādes sistēmai, jo īpaši tiesībaizsardzības nolūkos. Turklāt šīs prasības izpilde ir nepieciešama, lai Tiesa varētu novērtēt attiecīgo pasākumu samērīgumu, piemērojot tās judikatūrā noteikto pārbaudi par iejaukšanās nopietnību attiecībā pret sasniedzamā mērķa nozīmīgumu ( 120 ).

114. Tiesa ir uzsvērusi, cik svarīgi ir skaidri noteikt to pasākumu mērķus, kas saistīti ar pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību ierobežojumiem, jo īpaši spriedumā Digital Rights, kurā tā Direktīvu 2006/24 atzina par spēkā neesošu. Šā sprieduma 60. punktā Tiesa norādīja, ka ar šo direktīvu netiek paredzēti “nekādi objektīvi kritēriji, kas ļautu ierobežot kompetento valsts iestāžu piekļuvi datiem un to vēlāku izmantošanu tādu noziegumu novēršanas, izmeklēšanas, atklāšanas vai kriminālvajāšanas mērķiem, kuri, ņemot vērā iejaukšanās Hartas 7. un 8. pantā garantētajās pamattiesībās apjomu un būtiskumu, varētu tikt uzskatīti par pietiekami smagiem, lai attaisnotu šādu iejaukšanos”, un ka, gluži pretēji, “1. panta 1. punktā vienīgi ietverta atsauce uz smagiem noziegumiem, kas katrā dalībvalstī noteikti valsts tiesību aktos”.

115. PDR direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikts vispārējs nolūka ierobežojuma kritērijs, saskaņā ar kuru “PDR datus, kas ir savākti saskaņā ar šo direktīvu, var apstrādāt vienīgi, lai novērstu, atklātu, izmeklētu teroristu nodarījumus un smagus noziegumus un sauktu pie atbildības par tiem”. Tomēr atšķirībā no Direktīvas 2006/24 PDR direktīva neaprobežojas ar šādu apgalvojumu, bet 3. panta 8. un 9. punktā definē gan “teroristu nodarījumu”, gan “smagu noziegumu” jēdzienu, pirmo no tiem definējot ar atsauci uz 1.–4. pantu Padomes Pamatlēmumā 2002/475/TI (2002. gada 13. jūnijs) par terorisma apkarošanu (OV 2002, L 164, 3. lpp.) (aizstāts ar Direktīvu 2017/541) ( 121 ) un otro – pirmkārt, II pielikumā uzskaitot noziedzīgu nodarījumu kategorijas, uz kurām attiecas šis jēdziens, un, otrkārt, nosakot smaguma slieksni brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistītā pasākuma maksimālā ilguma izteiksmē, kas piemērojams šiem nodarījumiem.

116. Lai gan atsauce uz attiecīgajiem Direktīvas 2017/541 noteikumiem ļauj pietiekami skaidri un precīzi raksturot darbības, kuras var kvalificēt kā teroristu nodarījumus saskaņā ar 3. panta 8. punktu PDR direktīvā un novērtēt to smagumu, lai līdzsvarotu ar šo direktīvu izvirzītā sabiedrības drošības aizsardzības mērķa nozīmīgumu un ar to saistītās iejaukšanās Hartas 7. un 8. pantā nostiprinātajās pamattiesībās smagumu, tas pats secinājums nav tik acīmredzams attiecībā uz visiem II pielikumā uzskaitītajiem nodarījumiem.

117. Atzinuma 1/15 177. punktā Tiesa konstatēja, ka Kanādas un ES PDR nolīguma projektā ir skaidri un precīzi noteikts attiecīgo noziedzīgo nodarījumu smagums, uz kuriem attiecas jēdziens “smagi starptautiski noziegumi”, nosakot, ka par šādiem nodarījumiem “paredzētais sods ir brīvības atņemšanas sods, kura maksimālais ilgums ir vismaz četri gadi, vai bargāks sods”, atsaucoties “noziedzīgiem nodarījumiem, kas ir definēti Kanādas tiesībās”, un nosakot “gadījum[us], kādos noziegumi ir uzskatāmi par starptautiskiem”.

118. Saistībā ar šajā atzinumā Tiesas izskatīto regulējumu PDR direktīvā, pirmkārt, nosakot attiecīgos noziedzīgos nodarījumus, netiek ņemts vērā to starptautiskais raksturs, otrkārt, ir paredzēts izsmeļošs to noziedzīgo nodarījumu uzskaitījums, kuri pēc savas būtības uzskatāmi par smagiem noziegumiem, ja par tiem tiek piemērots minimālais maksimālā soda līmenis, kas paredzēts minētās direktīvas 3. panta 9. punktā, un, treškārt, principā pazemināts smaguma slieksnis, pieņemot kritēriju, kas balstīts uz maksimālā soda līmeni, un nosakot šo slieksni trīs gadu apmērā.

119. Pirmkārt, attiecībā uz tāda ierobežojošā kritērija trūkumu, kas būtu balstīts uz starpvalstu raksturu, protams, ir taisnība, ka, ierobežojot PDR direktīvas materiālo piemērošanas jomu tikai ar smagiem “pārrobežu” noziegumiem, būtu bijis iespējams vērsties pret noziedzīgiem nodarījumiem, kuri pēc savas būtības varētu būt vismaz potenciāli objektīvi saistīti ar gaisa satiksmi un līdz ar to ar datu kategorijām, kas tiek vāktas un apstrādātas saskaņā ar PDR direktīvu ( 122 ). Tomēr principā piekrītu Komisijas paustajam viedoklim, ka atšķirībā no starptautiska nolīguma konteksta šāda kritērija nozīme un nepieciešamība nav tik acīmredzama saistībā ar noziedzības apkarošanas mehānismu, kura mērķis ir aizsargāt Savienības iekšējo drošību. Turklāt, kā to arī šajā gadījumā apgalvo Komisija, pārrobežu elementu neesamība pati par sevi nav norāde uz to, ka pārkāpums nav smags.

120. Otrkārt, kritērijs, kas nosaka attiecīgo nodarījumu smaguma pakāpi, kurš, lai varētu veikt šīs smaguma pakāpes ex ante novērtējumu, ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas uz likumā paredzēto brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa maksimālo ilgumu, nevis uz to, kas var tikt faktiski piemērots konkrētajā gadījumā, ir kritērijs, kas, lai gan tas ir balstīts uz maksimālā soda mēra minimumu, nevis minimālā soda mēra minimumu, pats par sevi var noteikt pietiekamu smaguma pakāpi, lai attaisnotu iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā nostiprinātajās pamattiesībās, ko rada PDR direktīvā paredzētās datu apstrādes darbības. Tomēr, manuprāt, tas ir jāinterpretē kā kritērijs, kas nosaka “minimālo” smaguma pakāpi. Tādējādi, lai gan šāds kritērijs aizliedz dalībvalstīm kā “smagus noziegumus” kvalificēt II pielikumā uzskaitītos nodarījumus, par kuriem to valsts krimināltiesībās ir paredzēts maksimālais brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa termiņš, kas ir mazāks par trim gadiem, tas neuzliek dalībvalstīm pienākumu automātiski atzīt šādu klasifikāciju attiecībā uz visiem nodarījumiem, kurus var iekļaut minētajā pielikumā un par kuriem ir paredzēts sods, kas sasniedz PDR direktīvas 3. panta 9. punktā paredzēto slieksni, ja, ņemot vērā to krimināltiesību sistēmu īpatnības, šāda atzīšana radītu PDR direktīvā paredzētās sistēmas izmantošanu, lai novērstu, atklātu, izmeklētu un sauktu pie atbildības par parastiem noziedzības veidiem, kas ir pretrunā minētās direktīvas mērķiem.

121. Treškārt, attiecībā uz II pielikuma katalogu pirmām kārtām jāatzīmē, ka PDR direktīvā izsmeļoši uzskaitītie nodarījumi, kas ietilpst “smaga nozieguma” definīcijā, ir būtiska formāla un saturiska garantija, lai nodrošinātu ar šo direktīvu izveidotās sistēmas likumību un pasažieru tiesisko drošību. Tomēr jāatzīmē, ka minētajā katalogā ir iekļauti gan noziedzīgi nodarījumi, kas pēc savas būtības ir nenoliedzami smagi, piemēram, cilvēku tirdzniecība, bērnu seksuāla izmantošana un bērnu pornogrāfija, ieroču, kodolmateriālu vai radioaktīvo materiālu tirdzniecība, lidmašīnu/kuģu nolaupīšana, smagi noziegumi, kas ir Starptautiskās Krimināltiesas jurisdikcijā, slepkavības, izvarošana, nolaupīšana un ķīlnieku sagrābšana ( 123 ), gan noziedzīgi nodarījumi, kuru smaguma pakāpe nav tik acīmredzama, piemēram, krāpšana, viltošana un preču pirātisms, administratīvu dokumentu viltošana un zagtu transportlīdzekļu tirdzniecība ( 124 ). Turklāt daži no II pielikumā iekļautajiem noziegumiem biežāk nekā citi ir potenciāli starptautiski, piemēram, cilvēku, narkotiku vai ieroču tirdzniecība, bērnu seksuāla izmantošana, neatļautas ieceļošanas un uzturēšanās veicināšana, lidmašīnu nolaupīšana, kā arī ir potenciāli saistīti ar pasažieru gaisa pārvadājumiem.

122. Attiecībā uz pietiekami skaidru un precīzu II pielikumā iekļauto rubriku raksturu – arī šeit līmenis ir ļoti atšķirīgs. Proti, lai gan šajā pielikumā iekļautais saraksts jāuzskata par izsmeļošu, vairākām tā rubrikām ir “atvērts” raksturs ( 125 ), bet citas attiecas uz vispārīgiem jēdzieniem, kas var ietvert ļoti lielu skaitu dažāda smaguma pārkāpumu, lai gan tie nekad nepārsniedz PDR direktīvas 3. panta 9. punktā paredzēto maksimālo robežvērtību ( 126 ).

123. Šajā ziņā, no vienas puses, jāatzīmē, ka LESD 83. panta 1. punktā minētajās jomās pieņemtās saskaņošanas direktīvas, kas minētas šo secinājumu 123. zemsvītras piezīmē, sniedz attiecīgus elementus, lai identificētu vismaz dažus smagus noziedzīgus nodarījumus, kas var būt ietverti attiecīgajās II pielikuma rubrikās. Tādējādi Direktīvas 2013/40 3.–8. pantā jo īpaši ir definēti dažādi noziedzīgi nodarījumi, kas ietilpst šā pielikuma 9. punktā minētajā jēdzienā “datornoziedzība/kibernoziedzība”, katrā no šiem pantiem rūpējoties, lai tiktu izslēgtas darbības, kas ir “maznozīmīgi gadījumi” ( 127 ). Tāpat Direktīvā 2019/713 ir definēti konkrēti krāpniecisku nodarījumu veidi, un Direktīvā 2017/1371 ir definēti “krāpšanas, kas skar Savienības finanšu intereses”, sastāva elementi. Šajā kontekstā ir vērts pieminēt arī uz EK līguma 175. panta 1. punkta pamata pieņemto Direktīvu 2008/99/EK par vides krimināltiesisko aizsardzību ( 128 ), kuras 3. pantā definēta virkne smagu nodarījumu pret vidi, kurus var iekļaut II pielikuma 10. pozīcijā, tostarp darbības, kas kvalificējamas kā “tirdzniecība ar apdraudētām dzīvnieku sugām un tirdzniecība ar apdraudētām augu sugām un šķirnēm”, izņemot darbības, kurām ir nenozīmīga ietekme uz aizsargājamo īpašumu. Visbeidzot, vēlos atsaukties uz Direktīvu 2002/90/EK ( 129 ), kurā definēta neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās veicināšana, kā arī Pamatlēmumu 2002/946/TI ( 130 ), kura mērķis ir stiprināt krimināltiesisko regulējumu šādu nodarījumu apkarošanai, Pamatlēmumu 2003/568/TI ( 131 ), kurā definēti noziedzīgi nodarījumi, kas kvalificēti kā “aktīva un pasīva korupcija privātajā sektorā”, un Pamatlēmumu 2008/841/TI ( 132 ), kurā definēta līdzdalība noziedzīgā organizācijā.

124. No otras puses, jāatzīmē, kā Komisija ir pareizi norādījusi, ka, nepastāvot pilnīgai materiālo krimināltiesību saskaņošanai, Savienības likumdevējam nevar pārmest, ka tas nav sīkāk precizējis II pielikumā minētos nodarījumus. Tādējādi atšķirībā no tā, kas turpmāk šajos secinājumos tiks norādīts attiecībā uz I pielikumā iekļauto PDR datu sarakstu, II pielikumā iekļautā noziedzīgo nodarījumu kataloga transponēšana valsts tiesību aktos noteikti prasa, lai dalībvalstis, ņemot vērā savas valsts krimināltiesību sistēmas īpatnības, definētu noziedzīgos nodarījumus, uz kuriem tie var attiekties. Tomēr šī darbība jāveic, pilnībā ievērojot kritēriju, ka iejaukšanās Hartas 7. un 8. pantā noteiktajās pamattiesībās jāierobežo līdz absolūti nepieciešamajam. Tādējādi, piemēram, manuprāt, nav izslēgts, ka dalībvalstis var noteikt, ka PDR datu izmantošana attiecībā uz dažiem nodarījumiem, piemēram, II pielikuma 7., 16., 17., 18., 25. punktā minētajiem nodarījumiem, var tikt veikta tikai gadījumos, kad šiem nodarījumiem ir pārrobežu raksturs vai tie ir izdarīti noziedzīgas organizācijas ietvaros, vai ir saistīti ar noteiktiem vainu pastiprinošiem apstākļiem. Dalībvalstu tiesām, ko kontrolē Tiesa, būs jāinterpretē valsts tiesību normas, ar kurām šis katalogs ir transponēts valsts tiesībās, atbilstoši PDR direktīvai un Hartai, lai PDR datu apstrāde attiecībā uz katru pozīciju joprojām attiektos tikai uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas sasniedz minētajā direktīvā noteikto augsto smaguma pakāpi, un uz noziedzīgiem nodarījumiem, attiecībā uz kuriem šāda apstrāde ir būtiska ( 133 ).

125. Ņemot vērā šo secinājumu 120. un 124. punktā sniegtos precizējumus, uzskatu, ka PDR direktīvas 3. panta 9. punkts un tās II pielikumā ietvertais pārkāpumu katalogs atbilst skaidrības un precizitātes prasībām un nepārsniedz to, kas ir absolūti nepieciešams.

126. Tomēr jāatzīst, ka šo secinājumu 124. punktā ilustrētais risinājums nav pilnībā apmierinošs. Proti, pirmkārt, tas atstāj dalībvalstīm plašu rīcības brīvību, kā rezultātā PDR datu apstrādes materiālā joma dažādās dalībvalstīs var ievērojami atšķirties, tādējādi apdraudot Savienības likumdevēja izvirzīto saskaņošanas mērķi ( 134 ). Otrkārt, tas nozīmē, ka samērīguma pārbaude attiecībā uz būtisku sistēmas elementu, piemēram, minētās apstrādes nolūku ierobežojumu, būtu jāveic ex post attiecībā uz valsts transponēšanas pasākumiem, nevis ex ante attiecībā uz pašu PDR direktīvu. Tādēļ būtu vēlams, lai gadījumā, ja Tiesa nolemtu, kā to ierosinu, atzīt, ka PDR direktīvas 3. panta 9. punkts un tās II pielikumā ietvertais pārkāpumu uzskaitījums atbilst Hartas 7. un 8. pantam un 52. panta 1. punktam, tā vērstu Savienības likumdevēja uzmanību uz to, ka šādam novērtējumam ir tikai provizorisks raksturs un ka likumdevējam, ņemot vērā minēto noteikumu un minētā kataloga transponēšanu dalībvalstīs un pamatojoties uz PDR direktīvas 20. pantā minētajiem statistikas datiem, ir jāpārbauda nepieciešamība: i) vēl vairāk precizēt un sašaurināt katalogā iekļauto nodarījumu kategorijas, ii) izslēgt no kataloga tos nodarījumus, kuru dēļ PDR datu apstrāde ir vai nu nesamērīga, vai nebūtiska, vai neefektīva, un iii) paaugstināt PDR direktīvas 3. panta 9. punktā minēto nodarījumu smaguma robežvērtību ( 135 ). Šajā ziņā vēlos atzīmēt, ka, lai gan PDR direktīvas 19. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka Komisijai ir jāpārskata visi PDR direktīvas elementi, īpašu uzmanību pievēršot “tam, vai PDR datu vākšana un apstrāde ir nepieciešama un samērīga attiecībā uz katru no šajā direktīvā noteiktajiem mērķiem”, ne Komisijas 2020. gada ziņojumā, ne pievienotajā 2020. gada darba dokumentā, manuprāt, šis jautājums nav pietiekami pārskatīts.

ii) Par PDR direktīvā minētajām PDR datu kategorijām (otrais un trešais prejudiciālais jautājums)

127. PDR direktīvā ir paredzēts, ka PIN tiek nodoti 19 kategoriju PDR dati, ko aviopārvadātāji savāc, lai rezervētu lidojumus. Šīs kategorijas, kas uzskaitītas I pielikumā, atbilst tām, kas parādās aviosabiedrību rezervēšanas sistēmās, un tām, kas uzskaitītas I pielikumā Pamatnostādnēs par pasažieru datu reģistra datiem, kuras 2010. gadā pieņēma Starptautiskā Civilās aviācijas organizācija (ICAO) ( 136 ) (turpmāk tekstā – “ICAO pamatnostādnes”).

128. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa apšauba I pielikuma spēkā esamību Hartas 7. un 8. panta un 52. panta 1. punkta kontekstā, ņemot vērā, pirmkārt, šajā pielikumā uzskaitīto personas datu – un it īpaši tā 18. punktā minēto IPI datu – apjomu, jo tie pārsniedz IPI direktīvas 3. panta 2. punktā uzskaitītos datus, un, otrkārt, iespēju, ka šie dati kopā atklāj sensitīvu informāciju un tādējādi pārkāpj “absolūti nepieciešamā” robežas. Savukārt trešajā prejudiciālajā jautājumā, kurš, kā man jau bija iespēja norādīt, attiecas uz atbilstību pirmajam no trim nosacījumiem, kas minēti Hartas 52. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru jebkura iejaukšanās pamattiesībās ir “jānosaka tiesību aktos”, Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) jautā Tiesai par I pielikuma 12. un 18. punkta spēkā esamību, jo īpaši, ņemot vērā to “atvērto” raksturu.

129. Tā kā pārbaude, kas jāveic saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu, paredz pārbaudīt, vai I pielikumā minētās personas datu kategorijas ir pietiekami skaidras un precīzas, vispirms izskatīšu trešo prejudiciālo jautājumu.

– Par I pielikuma 12. un 18. punkta pietiekami skaidro un precīzo raksturu (trešais prejudiciālais jautājums)

130. Vispirms būtu jāatzīmē, ka tas, cik lielā mērā un cik nopietni notiek iejaukšanās Hartas 7. un 8. pantā noteiktajās pamattiesības, veicot pasākumu, ar ko ievieš ierobežojumus šo tiesību izmantošanai, ir atkarīgs – pirmkārt un galvenokārt – no apstrādājamo personas datu apjoma un veida. Tāpēc šo datu identificēšana ir būtiska darbība, kas jebkuram juridiskajam pamatam, ar kuru ievieš šādu pasākumu, ir jāveic pēc iespējas skaidrāk un precīzāk.

131. Šī prasība attiecībā uz PDR datu apstrādi tika atzīta Atzinumā 1/15. Tiesa jo īpaši attiecībā uz Kanādas un ES PDR nolīguma projekta pielikuma rubrikām, kurās ietverts to PDR datu saraksts, uz kuriem attiecas ierosinātais nolīgums, uzskatīja, ka vispārīgu informācijas rubriku izmantošana, kas nepietiekami nosaka nosūtāmo datu apjomu, kā arī ilustratīvu datu sarakstu izmantošana, kuros nav noteikti nekādi ierobežojumi attiecībā uz tās informācijas veidu un apjomu, ko var iekļaut attiecīgajā virsrakstā, neatbilst skaidrības un precizitātes prasībām.

132. Trešais prejudiciālais jautājums ir aplūkojams, ievērojot šos principus.

133. I pielikuma 12. punkts ir formulēts šādi: “Vispārīgas piezīmes (tostarp visa pieejamā informācija par nepilngadīgajiem, kuri jaunāki par 18 gadiem un kuri ceļo bez pavadoņa, piemēram, nepilngadīgā vārds, uzvārds un dzimums, vecums, valoda(‑as), kādā(‑ās) viņš runā, personas, kas nepilngadīgo pavada pie izlidošanas, vārds un kontaktinformācija, kā arī radniecība ar nepilngadīgo, personas, kas nepilngadīgo sagaida pie atlidošanas, vārds un kontaktinformācija, kā arī radniecība ar nepilngadīgo, darbinieks, kas pavada pie izlidošanas un ielidošanas).”

134. Ciktāl šis punkts attiecas uz “vispārīgām piezīmēm”, tas, tāpat kā Kanādas un ES PDR nolīguma projekta pielikuma 17. punkts, ir tā sauktā “brīvā teksta” rubrika, kas paredzēta, lai iekļautu jebkādu informāciju, ko gaisa pārvadātāji apkopojuši, sniedzot pakalpojumus, papildus citos I pielikuma punktos skaidri uzskaitītajai informācijai. Tomēr, kā Tiesa ir norādījusi Atzinuma 1/15 160. punktā, “šādā rubrikā nav sniegta neviena norāde par pārsūtāmās informācijas veidu un apjomu, un tajā, šķiet, var tikt ietverta informācija, kurai nav nekāda sakara ar PDR datu nosūtīšanas mērķiem”. Turklāt, tā kā I pielikuma 12. punkta formulējums iekavās attiecībā uz informāciju par nepavadītiem nepilngadīgajiem ir sniegts tikai kā piemērs, par ko liecina vārda “tostarp” lietojums, šajā punktā nav noteikti nekādi ierobežojumi attiecībā uz tādas informācijas veidu un apjomu, kas tajā var tikt sniegta ( 137 ).

135. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka I pielikuma 12. rubrika ir pietiekami skaidri un precīzi noteikta.

136. Lai gan Komisija un Parlaments, šķiet, piekrīt šim secinājumam, dalībvalstis, kas iesniedza komentārus par trešo prejudiciālo jautājumu, kā arī Padome iebilst pret to, balstoties uz lielā mērā līdzīgiem argumentiem.

137. Pirmkārt, pirmā argumentu grupa ir vispārīgi vērsta uz to, lai apšaubītu iespēju šajā lietā piemērot Tiesas Atzinumā 1/15 izdarītos secinājumus.

138. Šajā ziņā, lai gan apzinos abu lietu atšķirīgo kontekstu, aprobežošos ar to, ka norādīšu, ka Atzinuma 1/15 160. punktā izdarītais secinājums attiecībā uz Kanādas un ES PDR nolīguma projekta pielikuma 17. rubriku ir balstīts tikai uz šīs pozīcijas semantisku un strukturālu interpretāciju. Šāda interpretācija ir pilnībā transponējama attiecībā uz I pielikuma 12. punktu, kura formulējums daļā, kas nav ilustratīva, ir identisks minētās rubrikas formulējumam, un tam ir līdzīga struktūra. Turklāt, kā sīkāk izklāstīts turpmāk, abi attiecīgie