ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 28. martā ( )

Lieta C‑331/05 P

Internationaler Hilfsfonds e. V.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība – EKL 288. panta otrā daļa – Atteikums piešķirt līdzfinansējumu NVO darbībai – Pirmās instances tiesas sprieduma, ar ko noraidīta prasība, atcelšana – Advokāta izmaksu, kas radušās procesā saistībā ar sūdzību Eiropas ombudā, kompensējamība





Satura rādītājs





I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

III – Fakti un tiesvedība

A – Pamata prāvas fakti

B – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un apstrīdētais rīkojums

C – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

D – Apelācijas sūdzības pamati un lietas dalībnieku argumenti

IV – Tiesiskais vērtējums

A – Apelācijas sūdzības pamatu pārbaude

1) Pirmais pamats – advokāta izdevumu atlīdzināmība prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros

a) Tiesāšanās izdevumu tiesiskais regulējums Kopienu tiesībās

i) Tiesāšanās izdevumu Kopienu tiesās tiesiskais regulējums

ii) Izdevumu procesā Eiropas ombudā segšanas kārtības neesamība

– Atšķirības salīdzinājumā ar Kopienu tiesu kompetenci

– Par nepieciešamības vērsties pie advokāta pēc padoma nepastāvēšanu

b) Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība

2) Otrais pamats – Kopienu tiesu judikatūras neievērošana

c) Spriedums lietā Herpels/Komisija

d) Spriedums lietā AFCon Management Consultants u.c./Komisija

3) Trešais apelācijas pamats: cēloņsakarība

B – Pārbaudes rezultāts

V – Par tiesāšanās izdevumiem

VI – Secinājumi

I – Ievads

1. Izskatāmās lietas pamatā ir apelācijas sūdzība par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (turpmāk tekstā – “Pirmās instances tiesa”) 2005. gada 11. jūlija rīkojumu ( ), ar ko tā kā acīmredzami nepamatotu noraidīja neprivileģētas prasītājas celto prasību pret Kopienu par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu.

2. Apelācijas sūdzības iesniedzēja un prasītāja pamata prāvā (turpmāk tekstā – “prasītāja”) ir Vācijas tiesību nevalstiska organizācija (turpmāk tekstā – “NVO”), kas atbalsta bēgļus, kara un katastrofu upurus. Savā sākotnējā prasībā tā prasīja atlīdzināt advokāta izmaksas, kas tai radušās trijos procesos Eiropas ombudā pret Komisiju. Saskaņā ar NVO sniegto informāciju, tās izdevumi ir EUR 54 037. Tagad tā lūdz Eiropas Kopienu Tiesu pārbaudīt pirmajā instancē pieņemto rīkojumu.

II – Atbilstošās tiesību normas

3. EKL 288. panta otrajā daļā noteikts:

“Ja pastāv tādas saistības, kas nav līgumsaistības, Kopiena saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Kopienu iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus”.

4. Atbilstoši EKL 21. panta otrajai daļai ikviens Eiropas Savienības pilsonis var vērsties pie ombuda, kas iecelts atbilstoši 195. pantam.

5. EKL 195. panta 1. punktā noteikts:

“Eiropas Parlaments ieceļ ombudu, kas ir pilnvarots no jebkura Eiropas Savienības pilsoņa vai fiziskas personas, kas dzīvo kādā dalībvalstī, vai no juridiskas personas, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, pieņemt sūdzības par Kopienas iestāžu vai struktūru pieļautām administratīvām kļūmēm, izņemot kļūmes, ko, pildot tiesu iestādes pienākumus, pieļāvusi Tiesa un Pirmās instances tiesa.

Ombuds saskaņā ar saviem pienākumiem vai nu pēc paša ierosmes, vai, pamatojoties uz sūdzībām, kas iesniegtas viņam tieši vai arī ar Eiropas Parlamenta locekļa starpniecību, izskata sūdzības, kuras uzskata par pamatotām, izņemot gadījumus, kad pārbaudāmos faktus izskata tiesa, vai tiesvedība lietā ir pabeigta. Ja ombuds konstatē administratīvu kļūdu, viņš par šo jautājumu ziņo attiecīgai iestādei, kurai trīs mēnešu laikā savs viedoklis jādara zināms ombudam. Tad ombuds nodod ziņojumu Eiropas Parlamentam un attiecīgai iestādei. Personai, kas iesniegusi sūdzību, dara zināmu šādas izmeklēšanas iznākumu.

Ombuds iesniedz Eiropas Parlamentam ikgadēju ziņojumu par izmeklēšanas iznākumu.”

6. 1994. gada 9. maijā Eiropas Parlaments saskaņā ar toreizējo EKL 194. panta 4. punktu pieņēma Lēmumu 94/262/EOTK, EK, Euratom par noteikumiem un vispārējiem nosacījumiem, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi ( ).

7. Atbilstoši Lēmuma 94/262 2. panta 6. punktam ombudam iesniegtās sūdzības neietekmē apelācijas termiņus administratīvās lietās vai tiesā. Turklāt atbilstoši Lēmuma 2. panta 7. punktam, ja ombudam nepabeigtas vai pabeigtas tiesvedības par iesniegtajiem faktiem dēļ sūdzība ir jāatzīst par nepieņemamu vai jāpārtrauc tās izskatīšana, tad izmeklēšanas, ko viņš līdz attiecīgajam brīdim veicis, rezultātu iereģistrē, neveicot turpmākas darbības.

III – Fakti un tiesvedība

A – Pamata prāvas fakti

8. Prāvas pamatā ir vairāki prasītājas Komisijai iesniegtie pieteikumi, kuros tā lūdza piešķirt līdzfinansējumu noteiktiem palīdzības projektiem. Laikā no 1993. līdz 1997. gadam tā Komisijā iesniedza kopumā sešus pasākumu līdzfinansēšanas pieteikumus.

9. Pirmā pieteikuma izskatīšanas laikā Komisijas dienesti konstatēja, ka prasītāja nevar saņemt atbalstu, ko piešķir NVO, jo tā neatbilst vispārējiem nosacījumiem, lai saņemtu projektu līdzfinansējumu. Komisijas vispārējie nosacījumi līdzfinansējuma saņemšanai projektiem, kurus Eiropas NVO īsteno jaunattīstības valstīs, nosaka kritērijus NVO un projektu atbilstībai, sniedz konkrētas norādes par lūgumu iesniegšanu un ietver detalizētu skaidrojumu par finansējuma piešķiršanas nosacījumiem ( ). Prasītāju par to informēja ar 1993. gada 12. oktobra vēstuli. Ar 1996. gada 29. jūlija vēstuli Komisija izskaidroja galvenos iemeslus, kas tai lika secināt, ka prasītāja nevar saņemt līdzfinansējumu kā NVO.

10. 1996. gada 5. decembrī prasītāja iesniedza Komisijai jaunu projektu. 1997. gada septembrī ar jaunu pieteikumu Komisijā tika iesniegta šī projekta grozīta redakcija. Komisija nelēma par šiem jaunajiem līdzfinansēšanas pieteikumiem, jo uzskatīja, ka joprojām ir spēkā 1993. gada 12. oktobra lēmums par prasītājas neatbilstību.

11. Prasītāja šajā sakarā iesniedza trīs sūdzības ombudam, vienu – 1998. gadā un divas pārējās – 2000. gadā. Šīs sūdzības attiecās galvenokārt uz diviem aspektiem, proti, jautājumu par prasītājas pieeju lietas materiāliem un jautājumu, vai Komisija prasītājas pieteikumus ir izskatījusi pienācīgā veidā.

12. Attiecībā uz pieeju lietas materiāliem – ombuds 2001. gada 30. novembra lēmumā secināja, ka dokumentu saraksts, ar ko Komisija ļāva iepazīties, nebija pilnīgs, ka dažus dokumentus Komisija bez iemesla neizsniedza un ka līdz ar to šī Komisijas attieksme var tikt uzskatīta par sliktu pārvaldību. Viņš ieteica Komisijai atļaut atbilstošu pieeju lietas materiāliem. Šī pieeja lietas materiāliem notika Komisijas telpās 2001. gada 26. oktobrī. Ombuds turklāt atzina, ka ir notikusi slikta pārvaldība, jo prasītājai nebija iespējas tikt oficiāli uzklausītai par informāciju, ko Komisija saņēma no trešām personām – informāciju, kura tika izmantota, pieņemot lēmumu, kas vērsts pret prasītāju.

13. Attiecībā uz jautājumu, vai prasītājas lūgumi ir izskatīti pienācīgā veidā, ombuds ar citu lēmumu, kas arī pieņemts 2001. gada 30. novembrī un kurā ir ņemta vērā noteikta no trešām personām saņemta informācija, secināja, ka prasītājas pieteikumi nav izskatīti pareizā un pienācīgā veidā. Turklāt savā 2000. gada 11. jūlija lēmumā ombuds izteica kritisku piezīmi par to, ka Komisija ļāva paiet pārāk ilgam laikam, pirms tā rakstveidā darīja zināmus iemeslus, kādēļ tā 1993. gadā pieņēma lēmumu nepiešķirt līdzfinansējumu prasītājai. Visbeidzot, attiecībā uz to, ka Komisija nepieņēma oficiālu lēmumu par pieteikumiem, ko prasītāja iesniedza 1996. gada decembrī un 1997. gada septembrī, ombuds savā 2001. gada 19. jūlija lēmumā ieteica Komisijai par šiem lūgumiem pieņemt lēmumu līdz, vēlākais, 2001. gada 31. oktobrim.

14. Lai izpildītu ombuda ieteikumu, Komisija 2001. gada 16. oktobrī prasītājai nosūtīja vēstuli, noraidot abus 1996. gada decembrī un 1997. gada septembrī iesniegtos projektus, pamatojoties uz to, ka prasītājai nav tiesību saņemt līdzfinansējumu.

15. 2001. gada 15. decembrī prasītāja cēla prasību pret minēto vēstuli Pirmās instances tiesā. Ar 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑321/01 ( ) Pirmās instances tiesa atcēla Komisijas 2001. gada 16. oktobra lēmumu, ar ko ir noraidīti prasītājas 1996. gada decembra un 1997. gada septembra pieteikumi par līdzfinansējumu, un piesprieda atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

16. Prasībā lietā T‑321/01 prasītāja lūdza arī piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājai ir radušies procesā ombudā. Savā spriedumā Pirmās instances tiesa atzina, ka izdevumus, kas radušies procesā ombudā, nevar uzskatīt par nepieciešamiem izdevumiem Pirmās instances tiesas Reglamenta 91. panta b) punkta izpratnē un tādēļ nav atlīdzināmi.

B – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un apstrīdētais rīkojums

17. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2004. gada 23. jūlijā, prasītāja cēla jaunu prasību, kas šoreiz bija balstīta uz EKL 288. panta otro daļu un kurā tā prasīja piespriest Kopienai samaksāt prasītājai zaudējumu atlīdzību EUR 54 037 apmērā par tās ciestajiem materiālajiem zaudējumiem.

18. Pirmās instances tiesa ar 2005. gada 11. jūlija rīkojumu noraidīja prasību kā acīmredzami nepamatotu, norādot, ka Kopienai šajā lietā nav ārpuslīgumisku saistību.

19. Pirmās instances tiesa savu rīkojumu pamato ar virkni argumentu, kas būtībā ir saistīti ar vienu un to pašu pamatu, proti, nepieciešamās cēloņsakarības starp Kopienas iestādes rīcību un apgalvoto zaudējumu neesamība, jo procesā Eiropas ombudā nebija nepieciešama advokāta pārstāvība.

20. Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā acīmredzami nepamatotu, jo izdevumus, kas radušies procesā ombudā, nevar uzskatīt par nepieciešamiem izdevumiem Pirmās instances tiesas Reglamenta 91. panta b) punkta izpratnē un tādēļ tie nav atlīdzināmi. Tā norāda, ka no šīs tiesību normas izriet, ka atlīdzināmie tiesāšanās izdevumi ir tikai tādi izdevumi, kas, pirmkārt, radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā, un, otrkārt, bija tajā nepieciešami.

21. Saistībā ar procesu ombudā Pirmās instances tiesa norāda, ka, pretēji tiesvedībai, Kopienu tiesās process ombudā ir organizēts tā, ka advokāta klātbūtne nav nepieciešama. Proti, pietiek sūdzībā norādīt faktus, bet tie nav juridiski jāpamato. Šādos apstākļos pilsoņa brīva izvēle savai pārstāvībai procesā ombudā izmantot advokātu nozīmē, ka ar to saistītie izdevumi ir jāsedz viņam pašam. Tieši šīs brīvās izvēles neesamības dēļ procesā Kopienu tiesās, kur advokāta klātbūtne ir obligāta, tiek lemts par tiesāšanās izdevumiem, tajā skaitā – par advokāta atlīdzību.

22. Turklāt Pirmās instances tiesa atgādināja, ka Tiesa 1978. gada 9. marta spriedumā lietā 54/77 ( ) ir nospriedusi, ka advokāta atlīdzība par konsultāciju pirmstiesas stadijā, iesniedzot administratīvo sūdzību Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 90. pantā noteiktajā kārtībā, ir jānošķir no tās atlīdzības advokātam, kas rodas tiesas procesā. Kaut arī šādā gadījumā ieinteresētajām personām nevar aizliegt nodrošināties ar advokāta konsultāciju jau šajā stadijā, tā ir viņu pašu izvēle, par ko nekādā ziņā nav atbildīga atbildētāja iestāde. Tādējādi Tiesa ir uzskatījusi, ka juridiski nepastāv cēloņsakarība starp iespējami radītajiem zaudējumiem, proti, atlīdzību advokātam pirmstiesas stadijā, un Kopienas rīcību, un līdz ar to šādā gadījumā lūgums atlīdzināt zaudējumus ir ne tikai noraidāms, bet to var uzskatīt par juridiski nepamatotu un tādējādi aizvainojošu, kas ir jāņem vērā, lemjot par tiesāšanās izdevumiem.

23. Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, nosprieda, ka advokāta atlīdzība, par kuru samaksāts procesā ombudā, nav atlīdzināma kā zaudējumi atbilstoši prasībai par zaudējumu atlīdzību.

24. Visbeidzot, attiecībā uz pārējiem nosacījumiem, kas dotu tiesības prasīt no Kopienas atlīdzību par zaudējumiem, pamatojoties uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītāja nav pierādījusi tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp nelikumībām, ko tā pārmet atbildētājai, un zaudējumiem, kurus tā prasa atlīdzināt. Pirmās instances tiesa arī atgādina, ka procesā ombudā nav nepieciešama advokāta palīdzība. Šajos apstākļos pilsoņa brīvu izvēli vērsties pie ombuda un tajā izmantot advokāta pārstāvību nevar uzskatīt par sliktas pārvaldības nepieciešamām un tiešām sekām, par ko, iespējams, ir atbildīgas Kopienas iestādes.

C – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

25. 2005. gada 2. septembrī NVO Internationaler Hilfsfonds e. V. iesniedza šo apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā ir iesniegta 2005. gada 6. septembrī.

26. Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pirmās instances tiesas 2005. gada 11. jūlija rīkojumu un vai nu nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesai, vai arī piespriest atbildētājai samaksāt prasītājai EUR 54 037;

kā arī

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

27. 2005. gada 9. novembrī Komisija iesniedza atbildes rakstu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 2005. gada 10. novembrī, kurā Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

– apelācijas sūdzību noraidīt;

un

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28. Pēc rakstveida procesa 2006. gada 16. novembrī notika tiesas sēde, kurā tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi.

D – Apelācijas sūdzības pamati un lietas dalībnieku argumenti

29. NVO Internationaler Hilfsfonds e. V. savam apelācijas sūdzības atbalstam izvirza trīs pamatus, kas vērsti pret Pirmās instances tiesas rīkojumā minētajiem trim galvenajiem argumentiem.

30. Izvirzot pirmo pamatu, tā vēršas pret tiesas atzinumu, ka izdevumi, kas radušies procesā ombudā, atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 91. panta b) punktam nav atlīdzināmi, norādot, ka tas nav būtiski, izvērtējot jautājumu par to, vai šos izdevumus var prasīt atlīdzināt kā zaudējumus, ceļot prasību par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu.

31. Turklāt tā apšauba Pirmās instances tiesas vērtējumu, atbilstoši kuram process ombudā, pretēji Kopienu tiesās uzsāktajiem procesiem, ir organizēts tā, ka advokāta palīdzība nav nepieciešama. Prasītāja uzskata, ka šāds secinājums neizriet ne no statūtiem, ne arī no īstenošanas noteikumiem.

32. Komisija savā atbildē norāda, ka tiesības uz tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu un tiesībām uz zaudējumu atlīdzību ir atkarīgas no atšķirīgiem nosacījumiem un tās nav savstarpēji saistītas. Tomēr tas neizslēdz iespēju salīdzināt šīs abas tiesības gadījumos, kad tām tiek piemēroti līdzīgi nosacījumi. Jautājums par advokāta pārstāvības “nepieciešamību” ir aktuāls gan saistībā ar tiesībām uz tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu, gan arī saistībā ar tiesībām uz zaudējumu atlīdzību tiktāl, ciktāl šim kritērijam ir nozīme, konstatējot cēloņsakarību vai arī pārbaudot, vai pastāv saistības samazināt zaudējumus.

33. Komisija uzskata par pretrunīgu situāciju, ja, novērtējot tiesāšanās izdevumus, tiek noliegta radušos izdevumu nepieciešamība un vienlaikus, novērtējot tiesības uz zaudējumu atlīdzību, tiek uzskatīts, ka prasītāja drīkstēja radīt šādus izdevumus.

34. No salīdzinājuma izriet, ka likumā, kur atzīta un paredzēta advokāta pārstāvības nepieciešamība, arī noteikts, ka šādā veidā radušies izdevumi tiek apmaksāti. Bet tieši sūdzības izskatīšanas procesā likums noraida šādu nepieciešamību.

35. Izvirzot otro pamatu, prasītāja vēršas pret Pirmās instances tiesas veikto kļūdaino interpretāciju, tas ir, Kopienu tiesu judikatūras neievērošanu.

36. Tā iebilst pret Tiesas nolēmuma lietā Herpels/Komisija ( ) piemērošanu prasībā izvirzītajām prasībām, norādot, ka šis spriedums ir aplūkojams vienīgi civildienesta tiesisko attiecību starp Kopienu un tās darbiniekiem ietvaros, tādēļ no tā nevar izdarīt nekādus secinājumus attiecībā uz izskatāmo lietu.

37. Turklāt nav ņemts vērā Pirmās instances tiesas 2005. gada 17. marta spriedums lietā AFCon Management Consultants u.c./Komisija ( ), kurā Komisijai konkursa procedūras pārkāpumu dēļ tika piespriests atlīdzināt zaudējumus. Šajā lietā apgalvotajos zaudējumos ietilpa arī advokātu izmaksas, kas prasītājiem radās sūdzības procesā ombudā. Prasītāja lūdz Tiesu apstrīdēt Pirmās instances tiesas rīcību, tai neņemot vērā šo spriedumu un nesalīdzinot to ar konkrēto lietu.

38. Turpretī Komisija uzskata, ka nolēmums lietā Herpels/Komisija ir pilnībā attiecināms uz izskatāmo lietu. Tas, ka šajā lietā tika izskatīta civildienesta tiesību problēma, ir tikpat nenozīmīgs kā apstāklis, ka Komisiju un tās darbiniekus saista līgumattiecības. Turpretī svarīgi ir, ka abos gadījumos prasība par zaudējumu atlīdzību tiek izvirzīta par līdzīgiem izdevumiem, proti, par izdevumiem saistībā ar advokāta pārstāvību ārpustiesas procesā. Tāpat nozīmīgs ir fakts, ka abos gadījumos ir izmantots ārpustiesas sūdzības izskatīšanas process, kur advokāta klātbūtne nav obligāta, tādēļ prasītāja pie advokāta nolēma vērsties pēc brīvas gribas, pati izvērtējot šādu nepieciešamību.

39. Turpinājumā Komisija norāda uz to, ka tajā pašā instancē iepriekš pieņemta nolēmuma neievērošana per se nav tiesību kļūda, jo Kopienu tiesu sistēma nav balstīta uz precedenta principu, ko ievērot būtu juridisks pienākums.

40. Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir noraidījusi cēloņsakarību starp Komisijas prettiesisko rīcību un pieprasīto zaudējumu atlīdzību. Prasītāja uzskata, ka cēloņsakarība starp prettiesisku rīcību un zaudējumiem vienmēr pastāv tajos gadījumos, kad iestāžu rīcība atbilstoši vispārējai pieredzei parasti rada tādus zaudējumus, kā izskatāmajā lietā. Tas izriet gan no Vācijas tiesību jomas, gan arī no Kopienu tiesās atzītās atbilstības teorijas.

41. Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka vēršanos pie advokāta savu interešu aizstāvībai pieļauj lietas dalībnieku vienlīdzības princips, jo Komisija iepriekš minētajos sūdzību procesos ombudā izmantoja sava juridiskā dienesta palīdzību.

42. Komisija atgādina, ka saskaņā ar judikatūru zaudējumiem jārodas tieši apstrīdētās rīcības rezultātā. Šis kritērijs atbilst prasītājas apgalvojumam par atbilstības nepieciešamību. No iepriekš minētā var izsecināt, ka tieša cēloņsakarība nav tajā gadījumā, ja zaudējumi nekādā ziņā nebija nepieciešami, bet gan ir radušies cietušā brīvas izvēles rezultātā. Sūdzības procesā, kas ir organizēts tādējādi, ka sūdzības iesniedzējam nav jāsniedz juridiski argumenti un neskaidros faktus vai juridiskās problēmas, ja nepieciešams, noskaidro pats ombuds, izvēle vērsties pie advokāta ir uzskatāma par brīvas gribas izpausmi.

43. Ņemot vērā šādu sūdzības procesa uzbūvi, arguments par lietas dalībnieku vienlīdzības principu arī nav pieņemams, jo šajā procesā ieinteresētajai personai palīdz pats ombuds.

IV – Tiesiskais vērtējums

44. Atbilstoši EKL 225. pantam apelāciju Tiesā var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Ņemot vērā, ka prasītāja pamatā apgalvo, ka ar pirmās instances rīkojumu ir pārkāptas Kopienu tiesības, apelācija atbilst šim pieņemamības nosacījumam.

45. Prasītāja savam apelācijas sūdzības atbalstam izvirza trīs dažādus pamatus, kuru pamatotība turpmāk jāpārbauda atbilstoši iepriekš minētajai kārtībai.

A – Apelācijas sūdzības pamatu pārbaude

1) 1. Pirmais pamats – advokāta izdevumu atlīdzināmība prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros

46. Vispirms prasītāja vēršas pret Pirmās instances tiesas argumentu, ka šādu izdevumu atzīšana par zaudējumiem būtu pretrunā Pirmās instances tiesas judikatūrai par minēto izdevumu neatlīdzināmo raksturu. Prasītāja tam nepiekrīt tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa izvirzīto prasību par zaudējumu atlīdzību salīdzina ar tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu.

47. Nevaru piekrist šim viedoklim. Es, gluži pretēji, uzskatu, ka Pirmās instances tiesa šī jautājuma sakarā ir pievērsusies būtiskam aspektam, ko nevar neņemt vērā, izlemjot šo lietu. Konkrēti tas attiecas uz konkurenci starp procesuālajām tiesībām prasīt atmaksāt izdevumus un materiālajām tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, kā arī uz jautājumu, vai tiesības uz zaudējumu atlīdzību var pārsniegt tās, ko procesuālās tiesības drīkst piešķirt prasītājai. Lai paskaidrotu savu viedokli, sākumā vēlos pievērsties vispārējiem apsvērumiem par saistību starp zaudējumu atlīdzināšanas tiesisko regulējumu un tiesāšanās izdevumu tiesisko regulējumu Kopienu tiesībās.

a) Tiesāšanās izdevumu tiesiskais regulējums Kopienu tiesībās

i) Tiesāšanās izdevumu Kopienu tiesās tiesiskais regulējums

48. Procesos Kopienu tiesās tiesāšanās izdevumu tiesiskā regulējuma pamatprincips ir tā sauktā – zaudētāja atbildība, kad principā tiesāšanās izdevumi jāatlīdzina tam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, it īpaši viņam jāatlīdzina tie nepieciešamie izdevumi, kas radušies lietas dalībniekam, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktu vai arī saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atbilstošā veidā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

49. Tomēr šo tā saukto procesuālo tiesību uz izdevumu atlīdzināšanu, kas tiesāšanās izdevumu tiesiskajā regulējumā ir piešķirts lietas dalībniekam, kuram spriedums ir labvēlīgs, likums ierobežo atbilstoši likumdevēja vērtējumam.

50. Tiesas Reglamenta 73. panta b) punkts, piemēram, precizē 69. pantu, nosakot, ka par atlīdzināmiem lietas dalībnieku izdevumiem tiek uzskatīti nepieciešamie izdevumi, kas lietas dalībniekiem radušies lietas vešanas sakarā, it īpaši ceļa un uzturēšanās izdevumi, kā arī advokātu atlīdzība. Turklāt jāņem vērā principā tikai tie izdevumi, kas radušies tiesvedības tiesā rezultātā. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ar terminu “lieta” Tiesas Reglamenta 73. panta b) punktā ir domāta tikai tiesvedība Tiesā, t.i., iztiesāšanas stadija, izslēdzot stadijas pirms tam ( ). Šāds noteikums saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 91. panta b) punktu ir spēkā arī attiecībā uz Pirmās instances tiesu.

51. Tādējādi izdevumi, kas lietas dalībniekiem radušies iepriekšējā administratīvajā tiesvedībā, netiek ņemti vērā, pieņemot lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ( ).

52. Visbeidzot, no judikatūras izriet, ka par laiku pirms prasības celšanas var prasīt atlīdzināt prasības sastādīšanas izdevumus ( ). Turpretī par atlīdzināmiem izdevumiem nevar uzskatīt izdevumus un honorāru maksājumus par atzinumiem, ko padomdevēji sagatavojuši par lietas dalībnieka izredzēm uz labvēlīgu rezultātu un par prasības pieņemamību ( ).

53. Apstrīdētajā rīkojumā Pirmās instances tiesa pamatoti norāda, ka sūdzības process ombudā ir prasības celšanai Kopienu tiesā alternatīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, ko Līgums ir devis Savienības pilsoņiem savu tiesību aizsardzībai. Šis alternatīvais ārpustiesas tiesību aizsardzības līdzeklis atbilst īpašiem kritērijiem un tam ne vienmēr ir tas pats mērķis, kāds ir tiesas procesam. Turklāt Pirmās instances tiesa no EKL 195. panta 1. punkta un Lēmuma 94/262 2. panta 6. un 7. punkta pareizi secināja, ka šos abus tiesību aizsardzības līdzekļus nevar izmantot paralēli.

54. Pēc manām domām, nolēmuma pirmajā instancē atzīstamais sasniegums ir tāds, ka šis nolēmums skaidri parāda, ka sūdzības process ombudā nekādā ziņā nav obligāts process pirms tiesvedības Kopienu tiesās, kas vienmēr būtu jāiziet pirms prasības celšanas. No šī rīkojuma var izsecināt, ka sūdzību process ombudā nav tiesību aizsardzības līdzeklis, kurus likumdevējs ir radījis, lai Kopienu tiesās garantētu tiesisko aizsardzību personai, kuras intereses, pārkāpjot Kopienu tiesību normas, ir pārkāpušas Kopienu iestādes. Tādējādi kļūst skaidrs, kāpēc gan Tiesas Reglamenta, gan Pirmās instances tiesas Reglamenta normās par tiesāšanās izdevumiem nav norādes par iespēju atlīdzināt tādus izdevumus, kas, iespējams, varētu rasties sūdzības izskatīšanas procesā.

ii) Izdevumu procesā Eiropas ombudā segšanas kārtības neesamība

55. Tā kā nepastāv iekšēja kopsakarība ar Kopienu tiesu kompetenci, rodas jautājums, vai eksistē īpaša izdevumu segšanas kārtība, kas piemērojama sūdzību izskatīšanas procesos ombudā un kas regulē arī šos jautājumus. Prasītājas procesuālajām tiesībām prasīt izdevumu atmaksāšanu primāri būtu jāizriet no atbilstošām materiālām tiesībām. Tomēr šāda izdevumu segšanas kārtība nepastāv, ko, tuvāk aplūkojot, var izskaidrot gan ar sūdzības procesa jēgu un mērķi, gan ar ombuda lomu, ko tam Eiropas Savienības iestāžu kontekstā piešķir EKL 195. panta 1. punkts.

– Atšķirības salīdzinājumā ar Kopienu tiesu kompetenci

56. Jau ģenerāladvokāts Hēlhuds [Geelhoed] savos secinājumos lietā Lamberts ( ) norāda, ka ombuda institūta izveidošana ir viens no elementiem, ko Līgums saista ar Eiropas Savienības pilsonību. Pilsonim ir tiesības vērsties pie ombuda ar sūdzībām par trūkumiem Kopienas iestāžu un institūciju darbā. Tādējādi ombuda birojs kalpo pilsoņu tiesību aizsardzībai. Arī no ombuda institūta rašanās vēstures skaidri izriet, ka tā izveidošana bija domāta kā pilsoņu individuālo tiesību instruments. Turklāt uzskatu, ka ģenerāladvokāts Hēlhuds pareizi ir norādījis, ka sūdzības izskatīšanas procesa ombudā mērķis, pat ja tas kalpo pilsoņu tiesību aizsardzībai, nav tāda tiesību aizsardzība, kādu to nodrošina tiesas ( ).

57. Uzmanību piesaista fakts, ka sūdzības izskatīšanas procesam ombudā īsti nav tiesai līdzīga sacīkstes tiesvedība, kurā sūdzības iesniedzējs un attiecīgā Kopienu iestāde ir lietā iesaistītās pretējās puses un sava strīda noregulējumu uztic neieinteresētai trešai personai. Par ombuda kā starpnieka starp lietā iesaistītajām pusēm lomu neliecina ne noteikumu un vispārējo nosacījumu, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi, 3. panta 5. punkts ( ), ne arī īstenošanas noteikumu 6. pants ( ). Gluži pretēji, no šiem noteikumiem izriet, ka ombuds kopā ar attiecīgo iestādi vai struktūrvienību meklē risinājumu, lai novērstu kļūdas pārvaldē un apmierinātu sūdzību, kas drīzāk liecina par ombuda kā pārvaldes institūta raksturu ( ).

58. Vēl viena atkāpe no strīda tiesvedības principa izriet no noteikumu un vispārējo nosacījumu, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi, 3. panta 1. punktā noteiktajām ombuda pilnvarām pēc savas ierosmes vai saņemot sūdzību veikt visas izmeklēšanas darbības, ko viņš uzskata par pamatotām, lai noskaidrotu domājamu sliktu vadību Kopienas iestāžu un struktūru darbībā.

59. Atšķirības salīdzinājumā ar Kopienu tiesu kompetenci skaidri izpaužas arī tajos gadījumos, kad Eiropas ombuds, pamatojoties uz sūdzību, sāk izmeklēšanu. Piemēram, sūdzības procesa pieejamība fiziskām un juridiskām personām nav tik ierobežota kā sūdzības celšana Kopienu tiesās. Prasības pamatotībai kā pieņemamības nosacījumam tiesvedībā ir jānovērš iespēja celt prasības, kas balstītas uz populārām interesēm, un tādējādi jānodrošina, ka tiek pieņemtas tikai tādu personu prasības, ko faktiski un tieši skar Kopienas iestāžu prettiesiskā rīcība ( ). Ja, piemēram, saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu fiziska vai juridiska persona var celt prasību atcelt nelikumīgu Kopienu tiesību aktu, kas nav tām adresēts, tikai ar nosacījumu, ka šis tiesību akts skar attiecīgo prasītāju tieši un individuāli, tad sūdzība ombudā nav saistīta ar kādiem īpašiem pieņemamības nosacījumiem. Tādējādi sūdzību ombudam ir tiesīgas iesniegt arī personas, kuras neskar Kopienas iestāžu un struktūru darbā pieļautās kļūdas ( ).

60. Kā vēl viena ombuda biroja īpatnība jāmin fakts, ka ombudam ir tikai pienākums rīkoties, tas ir pilnībā neatkarīgs un turklāt savu pienākumu īstenošanai tam piemīt plaša rīcības brīvība ( ). Tādējādi ombuda rīcībā ir plašs instrumentu klāsts, lai atrisinātu strīdus starp pilsoni un attiecīgo Kopienas iestādi. Ja ombuds atklāj kļūdu pārvaldē, viņš, cik vien iespējams, meklē mierizlīgumu, lai kļūdu novērstu un apmierinātu sūdzības iesniedzēja prasību. Ja ombuds uzskata, ka mierizlīgums nav iespējams vai tā meklējumi bijuši neauglīgi, viņš lietu izbeidz ar pamatotu lēmumu, kurā var iekļaut aizrādījumu, vai sagatavo ziņojumu ar ieteikumu projektu. Tomēr visus pasākumus raksturo to nesaistošais raksturs, jo ombuds nevar likt pārvaldei uzņemties juridiskas saistības mainīt savu rīcību. Tādējādi kļūst skaidrs, kādēļ ombuda lēmumi, kas pieņemti sūdzības izskatīšanas procesā, tikai nosacīti var būt prasības priekšmets Kopienu tiesās. Ombuda vienīgais līdzeklis, kā likt iestādēm un struktūrām mainīt savu rīcību, ir tā argumentu spēks, kā arī sabiedrības spiediens, ko ombuds var radīt, savos ziņojumos publiski norādot uz pieļautajām kļūdām ( ).

61. Nelielu pārkāpumu gadījumā ombuda plašā rīcības brīvība var rosināt to izlemt pat vispār nevērsties pret attiecīgo iestādi, kas, ņemot vērā Kopienu tiesību normās noteiktās neatņemamās tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību, Kopienu tiesām ir aizliegts ( ). Attiecībā uz sūdzības iesniedzēju – tas konkrēti nozīmē, ka ombuds nevar viņam garantēt labvēlīgu lietas iznākumu ( ).

62. Šīs būtiskās atšķirības skaidri parāda, ka individuālā tiesību aizsardzība sūdzības procesa ombudā nav priekšplānā.

63. Ja ombuda galvenie centieni ir veltīti Kopienas pārvaldes optimizācijai, nevis individuālajai tiesību aizsardzībai, tad atbilstoši nav jāregulē sūdzības izskatīšanas procesa ombudā izmaksas. Drīzāk šķiet taisnīgi un pareizi likt segt izdevumus tai personai, kura izmanto iespēju vērsties ar pārsūdzību tiesā. Šāds rezultāts atbilst likumdevēja mērķim nodrošināt pilsonim pieejamu un elastīgu risinājumu, lai pievērstu sabiedrības uzmanību kļūdainai pārvaldes rīcībai ( ).

64. No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas rīcībā nav tiesāšanās izdevumu tiesiskajā regulējumā noteikta tiesību pamatojuma, uz ko tā varētu balstīt savu prasību par advokāta izdevumu atlīdzināšanu.

– Par nepieciešamības vērsties pie advokāta pēc padoma nepastāvēšanu

65. Tā kā nepastāv Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 19. panta trešajai daļai līdzīga likuma norma, kas skaidri noteiktu, ka procesos ombudā fiziskās vai juridiskās personas ir jāpārstāv advokātam, jāuzskata, ka šāda pārstāvība vismaz nav obligāta.

66. Advokāta pakalpojumus parasti izmanto tikai tiesu lietās ( ). Galvenais advokāta uzdevums ir izskaidrot personai tās tiesību normas, kas attiecas uz viņas juridisko problēmu, un nodrošināt, ka tiek saglabāti pierādījumi, kas ir svarīgākais priekšnoteikums jebkuram panākumam tiesību jomā.

67. Ģenerāladvokāts Hēlhuds jau savos secinājumos lietā Lamberts, norādot uz Tiesas pastāvīgo judikatūru par EKL 234. pantā iekļauto tiesas jēdzienu, atzina, ka sūdzības izskatīšanas procesam nepiemīt visas pazīmes ( ). Uzskatu, ka jautājums par nepieciešamību izmantot advokāta palīdzību galvenokārt ir atkarīgs no atbildes uz jautājumu, vai sūdzības izskatīšanas procesā ombudā galvenais ir juridisko problēmu atrisināšana. Šajā sakarā ir tuvāk jāaplūko jēdziens “kļūmes” EKL 195. panta pirmās daļas nozīmē, jo tas nosaka ombuda materiālo kompetences jomu.

68. Definīcija, ko, iztrūkstot juridiskai definīcijai primārajās tiesībās, toreizējais ombuds Jākobs Zēdermans [Jacob Södermann] iesniedza Eiropas Parlamentam ar 1997. gada ziņojumu un ko no tā laika izmanto, ir formulēta šādi: “Kļūmes rodas, ja publiska institūcija rīkojas neatbilstoši noteikumiem vai principiem, kas tai ir saistoši”. No šīs definīcijas izriet, ka par kļūmēm principā ir jāuzskata ne vien saistošu tiesību normu pārkāpšana, bet arī katrs to atbilstīgas administratīvās prakses principu pārkāpums, ko parasti tādēļ, ka tiem nav saistoša juridiska spēka, uzskata par piederīgiem tā sauktajam soft law. Šī definīcija atbilst EKL 195. panta noteikumiem un Lēmuma 94/262 2. panta 7. punktam, kas norobežo ombuda kompetenci no tiesu kompetences un netieši uzskata, ka ombuds var arī, bet – ne tikai, izskatīt juridiskus jautājumus ( ).

69. Lai arī cik sarežģīti prasības iesniedzējam, kas nepārzina juridiskos jautājumus, katrā konkrētā gadījumā var būt saskatīt atšķirības, šī nošķiršana praksē viņam nav nozīmīga, it īpaši tādēļ, ka ombudam ne vien pēc savas ierosmes ar sūdzības iesniedzēja un iestādes vai struktūras palīdzību jānoskaidro fakti, bet gan arī tādēļ, ka vajadzības gadījumā viņam ir jāizmeklē arī iespējamas juridiskas problēmas. Tādējādi ombuds atbrīvo sūdzības iesniedzēju no grūtā un darbietilpīgā uzdevuma – pašam rūpēties par savu aizsargājamo interešu ievērošanu.

70. Atbildot uz prasītājas argumentu, ka tai bija jāvēršas pie advokāta tādēļ, lai tiktu ievērots lietas dalībnieku vienlīdzības princips, jo Eiropas Kopienu Komisija savai aizstāvībai izmanto tās juridiskā dienesta pakalpojumus, jānorāda, ka, neraugoties uz nepieciešamību pārbaudīt attiecīgo lietu no juridiskā viedokļa, tas nebūt nenozīmē, ka Komisijas juridiskajam dienestam šajā gadījumā ir tāda pati lomā kā procesos Kopienu tiesās. Juridiskajam dienestam, piemēram, jāņem vērā apstāklis, ka atbilstoši jau iepriekš minētajiem noteikumiem ombuda un Komisijas centieniem sūdzības izskatīšanas procesā jābūt vērstiem uz mierizlīguma panākšanu. Turklāt ne jau visas sūdzības pret Komisiju attiecas uz juridiskiem jautājumiem. Juridiskā dienesta pienākums ir nodrošināt mierizlīguma izstrādi un iesniegt to izskatīšanai pienācīgā juridiskā formā ( ). Tiktāl jāuzskata, ka ir ievērotas prasītājas tiesības uz tiesisku procesu.

71. Uzskatu, ka šeit izklāstīto atšķirību salīdzinājumā ar procesu Kopienu tiesās dēļ, it īpaši, ievērojot sūdzības izskatīšanas procesa ārpustiesas un pārsvarā nejuridisko dabu, kā arī, ņemot vērā īpašo lomu, kas šī iemesla dēļ piemīt ombudam, vēršanās pie advokāta nav ne obligāta, ne arī nepieciešama.

b) Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība

72. Kopienas neatkarīgā tiesību sistēma balstās uz dalībvalstu tiesību tradīcijām, kurām savukārt saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punktu ir pienākums ievērot tiesiskas valsts principu. Tādēļ pienākums ievērot tiesiskumu ir viens no vispārējiem Kopienu tiesību principiem. Būtisks šī principa izpausmes veids ir valsts iestāžu [materiālā] atbildība ( ), kas Eiropas Savienības dalībvalstīs garantē atlīdzību par valsts iestāžu nodarītu nelikumīgu kaitējumu ( ). Galvenā tiesību norma, kas regulē valsts iestāžu [materiālo] atbildību, ir EKL 288. panta otrā daļa, kas nosaka, ka, pastāvot tādām saistībām, kas nav līgumsaistības, Kopiena saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Kopienu iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus. Tiesa no šī tiesību tālākveidošanas pilnvarojuma attīstīja pazīmes, kas raksturīgas tieši Kopienas tiesībās noteiktajai atbildībai ( ).

73. Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās daļas nozīmē iestājas tikai tad, ja ir izpildīti visi trīs nosacījumi: Kopienas prettiesiska rīcība, faktisks un drošs kaitējums un cēloņsakarība starp prettiesisku rīcību un apgalvoto kaitējumu ( ). Tiesību tālākveidošanas procesā Kopienu tiesas savā judikatūrā ir precizējušas šos atbildības pamatnosacījumus tādējādi ( ), ka iestādes rīcību var uzskatīt par neatbilstošu Kopienu tiesībām tikai tādā gadījumā, ja pārkāpums ir kvalificēts īpašā veidā. Tādēļ ne jau katrs Kopienu tiesību pārkāpums nozīmē EKL 288. panta otrajā daļā noteiktās Kopienas atbildības iestāšanos ( ).

74. Tiklīdz trūkst kāda no atbildības sastāva pazīmēm, prasība ir jānoraida pilnībā, nepārbaudot pārējos Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības nosacījumus ( ).

75. Juridiskais jēdziens “zaudējums” apzīmē mantisko zaudējumu šaurākā nozīmē, arī mantiskās vērtības samazināšanos vai nenotikušu mantiskās vērtības pieaugumu, kas notiktu, ja nebūtu zaudējumu izraisījušā notikuma. Zaudējumu atlīdzībai ir jārada tāds cietušās personas mantiskais stāvoklis, kāds tas būtu, ja nenotiktu tiesību pārkāpums, vai vismaz jātuvina tādai situācijai, kādā tas nonāktu, ja nebūtu tiesību pārkāpuma. Šie vispārējie principi neattiecas tikai uz civiltiesību jomu, bet gan attiecas arī uz valsts iestāžu atbildību un it īpaši uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību ( ).

76. Formāli raugoties un detalizētāk neiedziļinoties aplūkojamos cēloņsakarību un normatīvās attiecināmības aspektos, prasītājas ciestie mantiskie zaudējumi sūdzības izskatīšanas procesā ombudā, kas izpaužas kā advokāta izdevumi, objektīvi varētu atbilst mantiskās vērtības dabiskā samazinājuma nosacījumiem. Tomēr cits ir jautājums par to, vai, ņemot vērā Kopienu tiesības un it īpaši procesuālās tiesības, šādu mantisku zaudējumu var uzskatīt par zaudējumu tiesību normu par atbildību nozīmē. Ņemot vērā, ka prasītājas prasījumi nepārprotami ir pretrunā tiesāšanās izdevumu tiesiskajam regulējumam Kopienu tiesībās, šaubos, vai prasītājai var, piemērojot zaudējumu atlīdzības tiesības, piešķirt materiālas tiesības, kam būtībā ir tas pats mērķis.

77. Iepriekš jau ir minēts, ka Kopienas procesuālās tiesības piešķir tiesības uz zaudējumu atlīdzību, kas attiecas tikai uz noteiktām, parasti ar procesuālām darbībām saistītām izmaksām. Tādējādi procesuālās tiesības uz izdevumu atmaksāšanu satur likumdevēja vērtējumu, kas kā attiecināmības robeža jāsaprot tā, ka tiesību aizsardzība pirmstiesas stadijā ietilpst paša lietas dalībnieka pienākumos. Līdz ar to no procesuālajām tiesību normām izriet lietas dalībnieka pienākums pašam segt izdevumus, kas viņam radušies, ārpus tiesas īstenojot savu tiesību aizsardzību. Tas ir neatņemams tiesvedības risks, kas jāuzņemas lietas dalībniekam.

78. Uzskatu, ka pārmērīgu tiesību uz zaudējumu atlīdzību, t.i., materiālo tiesību prasīt izdevumu atmaksāšanu, atzīšana, pamatojoties uz Kopienu tiesību normām par atbildību, kas pārsniedz apmēru, ko procesuālās tiesības piešķir lietas dalībniekam, lai tam nerastos zaudējumi, slēpj sevī risku, ka savu jēgu zaudē likumdevēja vērtējums, uz ko balstās izdevumu tiesiskais regulējums. Prasības par de lege lata neatlīdzināmu izdevumu atlīdzību, kas balstīta uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, sekas var būt tikai spēkā esošo noteikumu apiešana ( ).

79. Tādēļ Pirmās instances tiesa ir rīkojusies pareizi, vispirms sava rīkojuma 50. punktā pievēršoties tiesāšanās izdevumu tiesiskajam regulējumam un ar norādi uz judikatūru noraidot uz tiem balstītas procesuālās tiesības uz advokāta izmaksu atlīdzināšanu, lai pēc tam 51. punktā norādītu uz pretrunu vērtējumā, kas rastos, ja tiktu atzītas pēc apjoma identiskas tiesības uz zaudējumu atlīdzību.

80. Pirmās instances tiesas apsvērumus par sūdzības izskatīšanas procesa ombudā būtību pamato vēlēšanās uzsvērt atšķirības starp šo procesu un procesu Kopienu tiesās. To mērķis ir skaidri parādīt, ka process ombudā nav pirmstiesas stadija, kas veido tiesvedību. Brīdī, kad Pirmās instances tiesa vēl arī norāda uz apstākli, ka sūdzības izskatīšanas process ir organizēts tādējādi, ka nav jāvēršas pie advokāta, tā no jauna pieskaras nepieciešamības nosacījumam, kas noteikts tiesāšanās izdevumu tiesiskajā regulējumā.

81. Tas norāda uz to, ka Pirmās instances tiesa pareizi ir saskatījusi problemātiku saistībā ar konkurenci starp procesuālajām un materiālajām tiesībām uz izdevumu atmaksāšanu un, noraidot materiālās tiesības, ir atradusi risinājumu likumdevēja pieņemtajā vēlmē, kas ievēro Kopienu tiesību vienotību. Ņemot vērā, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.

2) 2. Otrais pamats – Kopienu tiesu judikatūras neievērošana

a) a) Spriedums lietā Herpels/Komisija ( )

82. Tādi paši argumenti jāizmanto, atbildot uz prasītājas iebildi pret Pirmās instances tiesas norādi uz spriedumu lietā Herpels/Komisija. Šim spriedumam ir ne vien nozīme civildienesta tiesību jomā, bet tas arī piedāvā kritērijus, ko var izmantot, lai atrisinātu izskatāmo lietu. Sprieduma 45. un 49. punktā norādīts uz Civildienesta noteikumu 90. pantā noteikto priekšprocedūru, kas neparedz īpašas formas prasības, nemaz nerunājot par ierēdņa pienākumu vērsties pie advokāta. Domājams, ka Pirmās instances tiesa mēģināja vilkt paralēles ar sūdzības izskatīšanas procesu ombudā, kas, kā jau iepriekš konstatēts, neprasa advokāta pārstāvību.

83. Pirmās instances tiesa acīmredzot uzskata, ka, nepastāvot obligātai prasībai par advokāta pārstāvību pirmstiesas procedūrā, prasītājai pašai jāatbild par savu lēmumu. Turklāt skaidri saskatāms ir arī mēģinājums Kopienas atbildības nosacījumos iekļaut pierēķināmības elementu, par ko tika diskutēts jau saistībā ar tiesāšanās izdevumu tiesisko regulējumu un, lai to labāk saprastu, tam jāpievēršas, izskatot cēloņsakarības jautājumu.

b) b) Spriedums lietā AFCon Management Consultants u.c./Komisija ( )

84. Ja prasītāja cer no sprieduma lietā AFCon Management Consultants u.c./Komisija atvasināt tiesiskas sekas attiecībā uz izskatāmo lietu, tad jānorāda, ka šis spriedums nevar likt ne Pirmās instances tiesai, ne arī Tiesai noteiktā nozīmē interpretēt Kopienu tiesības. Kā neatkarīgas tiesu iestādes Eiropas Savienības institucionālajā sistēmā tās saista tikai likums. Tas izriet arī no EKL 220. panta, kas nosaka, ka Kopienu tiesas, katra atbilstīgi savai kompetencei, nodrošina tiesiskumu šā Līguma interpretēšanā un piemērošanā. Jēdziens “tiesības” šī noteikuma izpratnē aptver visas saistošās rakstītās un nerakstītās Kopienu tiesību vai Savienības tiesību normas. Ar tām jāsaprot ne vien primārās un sekundārās tiesības, bet arī vispārējie tiesību principi un paražu tiesības ( ). Tomēr Kopienu tiesu spriedumi nepieder pie Kopienu tiesību avotiem. Spriedumi ir interpretācijas izpausme, kādu Kopienu tiesas piešķir tiesībām, tomēr tos nedrīkst sajaukt ar pašām tiesībām ( ).

85. Savienības tiesu kompetencei nav raksturīga spriedumu kļūšana par precedentiem ( ). Kaut gan tiesiskās drošības un Kopienu tiesību vienveidīgas interpretācijas interesēs Kopienu tiesas principā cenšas panākt saskanīgu tiesību interpretāciju, gan Kopienas tiesiskās sistēmas, gan tiesu kompetences vispārējā struktūra nepieļauj piesaistīt Kopienu tiesas to agrākajai judikatūrai. No rašanās vēstures viedokļa to var izskaidrot ar faktu, ka sākotnēji Kopienu dibināja valstis, kas pieder kontinentālās Eiropas civil law tiesību saimei, kā rezultātā izveidotā pārvalstiskā tiesību sistēma parāda attiecīgas iezīmes ( ). Vēl tas ir saistīts ar apstākli, ka Tiesa sākotnēji tika dibināta kā pirmās un pēdējās instances tiesa, vēl pirms tam, kad saskaņā ar Padomes lēmumu par Pirmās instances tiesas izveidošanu, tai pievienojās vēl viena tiesas iestāde ( ). Spriedumu kļūšanas par precedentiem pārņemšana common law izpratnē būtu nepieņemama tādā nozīmē, ka tiesas spriedumus, kas ieguvuši likuma spēku, varētu grozīt, tikai grozot konstitucionālos līgumus. Ņemot vērā ar to saistītos konstitucionālos šķēršļus dalībvalstīs, Tiesai, iespējams, būtu jāatkāpjas no savas līdzšinējās judikatūras un jāattīsta Kopienu tiesības citā virzienā ( ).

86. Šie principi attiecas arī uz vēlāk izveidoto Pirmās instances tiesu. Tādēļ Pirmās instances tiesai nevar noliegt distancēties no kādas tās agrākās judikatūras ( ). Tas ir pats par sevi saprotams, jo pretējā gadījumā stingra sasaiste ar agrāko spriedumu padarītu par nevajadzīgu apelāciju Tiesā. Ja līdzīgi kā izskatāmajā lietā veidojas atkāpe no Pirmās instances tiesas judikatūras, to var uzskatīt tikai par aicinājumu Tiesai saistoši un galīgi izlemt precizējamu tiesību problēmu.

87. Šo iemeslu dēļ apelācijas pamatu nevar balstīt tikai uz Pirmās instances tiesas atkāpi no agrāka sprieduma. Tādēļ arī otrais apelācijas pamats ir jānoraida.

3) 3. Trešais apelācijas pamats: cēloņsakarība

88. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai EKL 288. panta otrajā daļā noteiktā Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība var rasties tikai tad, ja pastāv konkrēta un tieša cēloniskā saite starp attiecīgās iestādes pieļauto kļūdu un apgalvotajiem zaudējumiem. Prasītājas pienākums ir pierādīt, ka šāda cēloņsakarība pastāv ( ).

89. Ja prasītāja norāda uz kvalificētu tiesību pārkāpumu, to nevar apstrīdēt. Pirmās instances tiesa savā 2003. gada 18. septembra spriedumā, kas tagad ir stājies likumīgā spēkā, nosprieda, ka Komisija, nepārbaudot, vai prasītāja atbilst izvirzītajiem atbilstības nosacījumiem, nav izpildījusi savu pienākumu pienācīgi izlemt 1996. un 1997. gada projektu līdzfinansējumu lūgumus ( ). Tā vietā Komisija turpināja balstīties uz informāciju, ko tā par prasītāju iepriekš bija saņēmusi no trešām personām, nedodot prasītājai iespēju oficiāli paust savu viedokli. Pirms tam Eiropas ombuds šo prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu atzina par sliktas pārvaldības gadījumu ( ). No iepriekš minētā izriet, ka process ombudā un process tiesā bija Komisijas prettiesiskas rīcības sekas.

90. Par cēlonisku var uzskatīt tikai tādu rīcību, kas atbilstoši vispārējai pieredzei parasti var radīt tādus zaudējumus kā izskatāmajā lietā. Tā tas nav gadījumā, ja zaudējumi kā rīcības sekas ir pilnīgi neiespējami, jo tie neatbilst pieredzei. Attiecīgās iestādes pieļautajai kļūdai ir jābūt tiešam un it īpaši galvenajam šo ciesto zaudējumu cēlonim ( ), kas nozīmē, ka Kopienai nevar likt atbildēt par attālinātām sekām ( ).

91. Atbilstoši vispārējai pieredzei starp Kopienu iestādes prettiesisku rīcību un ciestajiem zaudējumiem nav cēloniskas sakarības, ja ieinteresētā persona pati ir sekmējusi zaudējumu rašanos ( ). Jo ieinteresētās personas pienākums ir veikt visus tās rīcībā esošos pasākumus, lai novērstu vai mazinātu zaudējumus. Atlīdzināmi ir tikai zaudējumi, kas varēja rasties saprātīgi domājošam cilvēkam ( ). Ja ieinteresētā persona neizrāda pienācīgo rūpību, tad Kopienai vai nu nav jāatbild par ciestajiem zaudējumiem vai arī ir jāatbild tikai daļēji ( ).

92. Izskatāmajā lietā prasītāja izmantoja sūdzības izskatīšanas procesu ombudā un izmantoja advokāta pārstāvību, kaut gan šī pārstāvība, kā jau iepriekš norādīts, nebija ne juridiski obligāta, ne arī nepieciešama. Tādējādi šāds solis balstījās uz prasītājas brīvu izvēli, par kuras sekām Kopienas atbildība nevar iestāties ar atpakaļejošu datumu. Tiesai spriedumā lietā Herpels/Komisija, uz ko savā rīkojumā atsaucas Pirmās instances tiesa, acīmredzami ir līdzīga pamatpārliecība, kad tā norāda, ka ieinteresētajai personai gan nevar aizliegt pirmstiesas procedūrā konsultācijas nolūkā vērsties pie advokāta, tomēr tā ir šīs personas izvēle un tajā nekādā gadījumā nevar vainot attiecīgo iestādi. Tiesa lietā Herpels/Komisija secināja, ka šādā gadījumā no tiesību viedokļa starp zaudējumiem, ko prasītāja ir cietusi, un Komisijas rīcību nav nekādas cēloņsakarības ( ).

93. Kopienas tiesību sistēma līdzīgi kā tās dalībvalstu tiesību sistēmas balstās uz domu par indivīda brīvību un atbildību. Tām ir kopīgs tas, ka tās ļauj indivīdam izlemt, kā tas vislabāk var aizsargāt savas intereses. Šī brīvība rūpēties par savu interešu ievērošanu izpaužas dispozitivitātes principā kā materiālo tiesību privātās autonomijas principa procesuāls korelāts. Šis princips, ko atzīst arī Eiropas Savienības procesuālās tiesības, nosaka, ka tikai lietas dalībnieki var izlemt uzsākt tiesvedību, izbeigt tiesvedību un grozīt strīda priekšmetu ( ). Šādai brīvībai vēl jo vairāk jāpastāv pirmstiesas stadijā.

94. Kopienas tiesību sistēma liek pilsonim izvēlēties starp tiesību aizsardzības iespēju, ko sniedz Kopienu tiesas vai sūdzības izskatīšanas process ombudā. Principā pilsonim jāspēj noskaidrot attiecīgās procedūras īpatnības, piemēram, advokāta pārstāvības nepieciešamība, un tas attiecīgi jāņem vērā. Tādējādi pilsonim nolaidīgas izturēšanās gadījumā pašam ir jāatbild par sekām. Noteicošais piemērota procesa izvēlē vienmēr ir izvirzītais mērķis. Ja pilsoņa mērķis ir Kopienu iestādes juridisks pienākums, šādā gadījumā viņam jālūdz tiesību aizsardzība Kopienu tiesās ( ). Turpretī, vēršoties pie ombuda, pilsonis galvenokārt iegūst iespēju saņemt palīdzību gadījumos, kad nav nekāda tiesību aizsardzības līdzekļa vai arī tas nedotu apmierinošu rezultātu. Tādēļ vēršanās pie ombuda jāuzskata par tiesību aizsardzības procesa papildinājumu ( ).

95. Tādēļ starp Komisijas rīcību un prasītājas izdevumiem saistībā ar advokāta izmaksām procesā ombudā nav cēloņsakarības. Tās atbilstoši normatīvi vērtējošajam skatījumam drīzāk ir jāpierēķina prasītājai. Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti neatzina cēloņsakarību. Līdz ar to arī trešais apelācijas pamats ir jānoraida.

96. Šis rezultāts, noslēdzot atbildības regulējuma tiesību pārbaudi, atbilst Kopienu procesuālajām tiesībām un Kopienu tiesāšanās izdevumu tiesiskajam regulējumam un, pēc manām domām, attiecībā uz Kopienu tiesību sistēmas vienotības principu ir vienīgais iespējamais šīs lietas risinājums. Atzīstot tiesības uz zaudējumu atlīdzību, tas arī no institucionālā viedokļa radītu situāciju, ka tiek apietas nozīmīgas tiesību normas, jo šāda atzīšana rosinātu pilsoņus pirms vēršanās Kopienu tiesās izmantot sūdzības izskatīšanas procesu ombudā kā papildu pārbaudes instanci. Pilsoņiem nebūtu jāuztraucas par risku saistībā ar izmaksām, jo parasti neatlīdzināmās advokāta izmaksas varētu prasīt atlīdzināt, ceļot prasību par valsts iestāžu [materiālo] atbildību. Tādējādi šāds sūdzības izskatīšanas process kļūtu par sava veida pirmstiesas procesu, kas norisinās pirms vēršanās Kopienu tiesās, ko nevar atbalstīt Savienības likumdevējs.

B – Pārbaudes rezultāts

97. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es secinu, ka Pirmās instances tiesa Internationaler Hilfsfonds e. V. prasību pret Kopienu par zaudējumu atlīdzību ir pamatoti noraidījusi kā nepieņemamu. Tādēļ apelācija ir jānoraida kopumā.

V – Par tiesāšanās izdevumiem

98. Reglamenta 122. panta pirmajā daļā paredzēts, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā atbildētājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI – Secinājumi

99. Piedāvāju Tiesai:

– apelācijas sūdzību noraidīt;

– Internationaler Hilfsfonds e. V. piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.