Tiesības tikt uzklausītam, kā tās tiek piemērotas atbilstoši Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvai 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu, principā nepieprasa, lai, ja tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā ir paredzētas divas atšķirīgas un secīgas procedūras, lai attiecīgi izskatītu pieteikumu bēgļa statusa piešķiršanai un alternatīvās aizsardzības pieteikumu, alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam būtu tiesības tikt uzklausītam intervijā pēc viņa pieprasījuma un tiesības uzaicināt vai uzdot jautājumus lieciniekiem šajā intervijā.

Tomēr intervija ir jāorganizē tad, ja īpaši apstākļi, kas ir saistīti ar kompetentās iestādes rīcībā esošo informāciju vai ar personīgo vai vispārīgo situāciju, kādā tiek iesniegts alternatīvās aizsardzības pieteikums, nosaka, ka pieteikums ir jāizskata, pilnībā pārzinot lietu par šo pieteikumu, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Pirmkārt, no konstatējumiem 2012. gada 22. novembra spriedumā M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) neizriet, ka procedūrā par alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu noteikti būtu jāorganizē intervija. Otrkārt, ir svarīgi norādīt, ka, tā kā attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, kurš būtu piemērojams Īrijā, šīs dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz procesuālās normas attiecībā uz alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, jo šī dalībvalsts ir atbildīga par to, lai tiek nodrošināta efektīva to tiesību aizsardzība, kas tiek piešķirtas Savienības tiesību sistēmā, un it īpaši tai jānodrošina alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja tiesību tikt uzklausītam ievērošana (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 8. novembris, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, 65. punkts).

No tā izriet, ka kārtība, kādā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam ir jāizmanto savas tiesības tikt uzklausītam pirms galīgā lēmuma pieņemšanas par viņa pieteikumu, ir jānovērtē atbilstoši Direktīvas 2004/83 normām, kuru mērķis tostarp ir noteikt minimālās normas par nosacījumiem, kuri jāizpilda trešo valstu valstspiederīgajiem, lai tiem varētu piešķirt alternatīvo aizsardzību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 5. novembris, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 55. punkts, un 2014. gada 11. decembris, Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, 45. punkts).

Šādā nolūkā no šīs pašas direktīvas 4. panta izriet, ka starp tiem atbilstošajiem elementiem, kuri ir jāņem vērā kompetentajai iestādei, ir šīs personas pagātne, identitāte, viņa pilsonība vai pilsonības, valstis, kurās tā ir dzīvojusi pirms tam, viņas iepriekšējie patvēruma pieteikumi, ceļojumu maršruti, iemesli, kādēļ tiek iesniegts šis pieteikums, un, vispārīgāk, informācija par to, vai pieteikuma iesniedzējs ir bijis vai var tikt pakļauts smagam kaitējumam. Attiecīgajā gadījumā kompetentajai iestādei ir jāņem vērā arī sniegtie paskaidrojumi par pierādījumu neesamību un vispārējo pieteikuma iesniedzēja ticamību.

Tātad tiesībām tikt uzklausītam pirms lēmuma pieņemšanas par alternatīvās aizsardzības pieteikumu ir jāļauj pieteikuma iesniedzējam izklāstīt savu viedokli par šiem visiem elementiem, lai pamatotu savu pieteikumu un ļautu administrācijai, pilnībā pārzinot lietu, veikt individuālu faktu un apstākļu, kas paredzēti Direktīvas 2004/83 4. pantā, novērtējumu, lai noteiktu, vai pastāv reāls risks, ka šis pieteikuma iesniedzējs cietīs smagu kaitējumu šīs direktīvas izpratnē, ja viņš tiks nosūtīts atpakaļ uz savas izcelsmes valsti.

Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka, ja kāda iemesla dēļ starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja iesniegtie fakti nav pilnīgi, aktuāli vai atbilstoši, no Direktīvas 2004/83 4. panta 1. punkta izriet, ka attiecīgajai dalībvalstij ir aktīvi jāsadarbojas ar pieteikuma iesniedzēju, lai ļautu viņam izpildīt visus nosacījumus šī pieteikuma izvērtēšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Padawan, C‑277/11, EU:C:2012:744, 66. punkts).

Tomēr intervija ir jāorganizē, ja kompetentā iestāde objektīvi, pamatojoties uz tās rīcībā esošiem elementiem pēc rakstveida procedūras un pēc intervijas ar pieteikuma iesniedzēju, kas noturēta patvēruma pieteikuma izskatīšanas laikā, pilnībā pārzinot šo lietu, nevar noteikt, vai pastāv svarīgi iemesli, kas liek šim pieteikuma iesniedzējam ticēt, ka gadījumā, ja viņš tiktu atgriezts savā izcelsmes valstī, viņam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kādēļ šis pieteikuma iesniedzējs nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību. Intervija ir jāorganizē arī tad, ja, ņemot vērā alternatīvās aizsardzības pieteikumā tā iesniedzēja aprakstīto personīgo vai vispārīgo situāciju, it īpaši iespējamā pieteikuma iesniedzēja īpašo ievainojamību, ievērojot, piemēram, viņa vecumu, veselības stāvokli vai to, ka viņš ir cietis no smagas vardarbības, šķiet, ka šāda intervija ļautu viņam pilnībā un saskanīgi izteikties par elementiem, kas var pamatot šo pieteikumu.

(skat. 28., 30., 34., 36., 37., 48., 49., 51., 56. un 57. punktu un rezolutīvo daļu)