ĢENERĀLADVOKĀTA F. LEŽĒ [P. LÉGER] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 8. jūlijā ( )

Lieta C‑409/02 P

Jan Pflugradt

pret

Eiropas Centrālo banku

Apelācija – ECBS Statūtu 36.1. pants – ECB darbinieku Darba nosacījumu 9. panta c) punkts – ECB darbinieki –ECB izvērtēšanas pilnvaras attiecībā uz tās dienestu organizēšanu un darbinieku iecelšanu amatā – Darba līguma grozījumi – Novērtējuma ziņojums





1. Šo apelācijas sūdzību Jans Flugrāts [Jan Pflugradt] iesniedza pret Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (piektās palātas) 2002. gada 22. oktobra spriedumu ( ), ar ko noraidīta viņa prasība atcelt, pirmkārt, viņa 1999. gada novērtējuma ziņojumu ( ) un, otrkārt, Eiropas Centrālās bankas (turpmāk tekstā – “ECB”) Informācijas sistēmu ģenerāldirektorāta (turpmāk tekstā – “ĢD IS”) ģenerāldirektora 2000. gada 28. jūnija paziņojumu par viņam uzticētajiem pienākumiem.

I – Atbilstošās tiesību normas

2. Saskaņā ar Protokolu par Eiropas Centrālo banku sistēmas Statūtiem un Eiropas Centrālās bankas (turpmāk tekstā – “ECB”) Statūtiem, kas ir EK līguma pielikums (turpmāk tekstā – “ECBS Statūti”), ECB Padomei pēc Valdes priekšlikuma ir jāizstrādā ECB personāla darba līgumi [darba kārtības noteikumi]. Šie [darba] kārtības noteikumi tika pieņemti ar Lēmumu 1999/330/EK ( ) (turpmāk tekstā – “Darba nosacījumi”).

3. Minētie Darba nosacījumi jo īpaši paredz:

“9. a) Darba attiecības starp ECB un tās darbiniekiem reglamentē darba līgumi, kas noslēgti saskaņā ar šiem Darba nosacījumiem. Valdes izdotie Darba kārtības noteikumi precizē Darba nosacījumus.

[..]

c) Nevienas valsts tiesību akti nereglamentē Darba nosacījumus. ECB piemēro: i) vispārējos principus, kas ir kopēji visu dalībvalstu tiesībām; ii) Kopienu (EK) tiesību vispārējos principus un iii) noteikumus, kas iekļauti (EK) regulās un direktīvās attiecībā uz dalībvalstu sociālo politiku. Katru reizi, kad tas būs vajadzīgs, ECB ieviesīs šos tiesību aktus. Šajā sakarā [ECB] ņems vērā rekomendācijas (EK) sociālās politikas jautājumos. Interpretējot šajos Darba nosacījumos paredzētās tiesības un pienākumus, ECB pienācīgi ņems vērā principus, ko nosaka tiesību normas un judikatūra un kas attiecas uz Kopienu iestāžu darbiniekiem.

10. a) Darba līgumi starp ECB un tās darbiniekiem tiek noslēgti, noformējot vēstuli par pieņemšanu darbā, ko līdz ar ECB paraksta arī darbinieki. Vēstule par pieņemšanu darbā ietver līguma nosacījumus, kas precizēti Padomes 1991. gada 14. oktobra Direktīvā 91/553/EEK [..] ( ).” [Neoficiāls tulkojums]

4. Tāpat arī, pamatojoties uz ECBS Statūtiem, ECB Padome pieņēma ECB Reglamentu, kas tika grozīts 1999. gada 22. aprīlī ( ) un kurā jo īpaši paredzēts:

“11. pants

11.1 Katru ECB darbinieku informē par viņa ieņemamo amatu ECB struktūrā, hierarhijas līmeni, kam jāatskaitās, un darba pienākumiem.

[..]

21. pants

Darba nosacījumi

21.1 ECB un tās darbinieku darba attiecības nosaka Darba nosacījumi un Darba kārtības noteikumi.

21.2. Darba nosacījumus apstiprina un groza Padome pēc Valdes priekšlikuma. Ar Ģenerālpadomi apspriežas, kā noteikts šajā Reglamentā.

21.3. Valde pieņem Darba kārtības noteikumus, kas īsteno Darba nosacījumus.”

II – Fakti un tiesvedība Pirmās instances tiesā

5. Flugrāts strādā ECB kopš 1998. gada 1. jūlija. Viņš tika pieņemts darbā “ĢD IS”, kur viņš ieņem “UNIX speciālistu koordinatora” amatu. Pēc tam, kad 1998. gada 9. oktobrī prasītājs bija piekritis noteikumiem, kas paredzēti dokumentā ar nosaukumu “UNIX koordinatora pienākumi” un kurā bija iekļauts viņa amata pienākumu saraksts, četras dienas vēlāk viņam tika nosūtīta vēstule par pieņemšanu darbā ar atpakaļejošu spēku, skaitot no dienas, kad viņš stājās amatā.

6. ECB 1999. gadā sagatavoja novērtējuma ziņojumu par Flugrāta darbu, ko viņš apstrīdēja, iesniedzot ECB vairākas iekšējas prasības, bet negūstot nekādus rezultātus. Viņš galvenokārt atsaucās uz to, ka šajā ziņojumā ir ietverti negodīgi un nepamatoti komentāri. Pēc tam viņš iesniedza prasību Pirmās instances tiesā, lai panāktu, ka tiek atcelts ziņojums, kas ir lietā T‑178/00 Pārsūdzētais lēmums.

7. Ar 2000. gada 28. jūnija paziņojumu ĢD IS ģenerāldirektors nosūtīja Flugrātam jaunu sarakstu, norādot pienākumus, kas viņam jāpilda kā “UNIX speciālistu koordinatoram”. Tā kā viņš nebija apmierināts ar grozījumiem pienākumos, kas izriet no šī paziņojuma, prasītājs ECB iesniedza vairākas iekšējas prasības, nesaņemot pozitīvu rezultātu. Tad viņš vērsās Pirmās instances tiesā, lai panāktu, ka tiek atcelts šis paziņojums, kas ir lietā T‑341/00 Pārsūdzētais lēmums.

8. Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2000. gada 4. jūlijā un 10. novembrī, Flugrāts cēla divas prasības par to, lai atceltu, pirmkārt, 1999. gada novērtējuma ziņojumu un, otrkārt, 2000. gada 28. jūnija paziņojumu.

III – Pārsūdzētais spriedums

9. Pirmās instances tiesa apvienoja divas lietas (T‑178/00 un T‑341/00) ( ) spriedumā, ko tā pasludināja 2002. gada 22. oktobrī un ar ko tā noraidīja abas prasības.

A – Prasība lietā T‑178/00

10. Ceļot prasību atcelt tiesību aktu lietā T‑178/00, Flugrāts apgalvo, ka ar 1999. gada novērtējuma ziņojumu viņam tiek atņemti konkrēti pienākumi saistībā ar darbiniekiem, proti, pienākums novērtēt UNIX grupas dalībniekus. Tāpat arī šajā ziņojumā iekļauti vairāki viņa darba novērtējuma ziņojumi, kas sagatavoti, pamatojoties uz nepareiziem faktiem.

11. Pirmās instances tiesa noraidīja abus pamatus, balstoties uz šādiem apsvērumiem: pirmkārt, tā norādīja, ka ECBS Statūti ECB piešķir funkcionālu autonomiju, bet attiecības starp ECB un tās darbiniekiem reglamentē darba līgumi, kas tiek noslēgti, noformējot vēstuli par iecelšanu amatā, ko ECB nosūta saviem darbiniekiem, kuri to paraksta līdz ar ECB. Šajās vēstulēs iekļauti būtiskie līguma noteikumi, proti, ieņemamais amats, pakāpe un īss darba apraksts. Pirmās instances tiesa piebilst, ka ECB nodevusi Flugrātam arī dokumentu, kurā uzskaitīti tie pienākumi, kas saistīti konkrēti ar viņa darbu. Pirmās instances tiesa tomēr norāda, ka ECB var izdarīt grozījumus darba līguma izpildes nosacījumos tikai attiecībā uz tiem līguma noteikumiem, kas nav būtiski.

12. Pirmās instances tiesa turklāt norāda:

“54. ECB tāpat kā jebkurai citai iestādei vai uzņēmumam ir vadības pilnvaras savu dienestu organizēšanā un sava personāla vadībā. Kā Kopienu iestādei tai ir vēl plašākas izvērtēšanas pilnvaras savu dienestu organizēšanā un savu darbinieku iecelšanā [amatā], pildot tās pienākumus sabiedrisko interešu jomā (pēc analoģijas skat. Tiesas 1984. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑69/83 Lux/Revīzijas palāta, Rec., 2447. lpp., 17. punktu, un 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑294/95P Ojha/Komisija, Rec., I‑5863. lpp., 40. punktu, Pirmās instances tiesas 1991. gada 6. novembra spriedumu lietā T–33/90 Von Bonkewitz‑Linden/Parlaments, Rec., II‑1251 lpp., 88. punktu, un 1998. gada 9. jūnija spriedumu lietā T‑176/97 Hick/ESK, Rec., FP I‑A‑281 lpp. un II‑845. lpp., 36. punktu). ECB laika gaitā drīkst attīstīt darba attiecības ar saviem darbiniekiem, lai labāk veiktu un efektīvāk organizētu darbu un konsekventi sadalītu pienākumus starp personāla darbiniekiem dienesta interesēs, un piemērotos mainīgajām prasībām. Darbinieks, kas pieņemts darbā uz nenoteiktu laiku, kurš var ilgt, līdz viņš sasniedz 65 gadu vecumu, nevar loģiski sagaidīt, ka jebkurš no iekšējās organizēšanas aspektiem paliks nemainīgs visā tā karjeras laikā vai ka visas karjeras laikā tas saglabās pienākumus, kuri tam piešķirti darbā pieņemšanas brīdī.

55. Šajā sakarā jānorāda, ka 1998. gada 5. oktobrī prasītājs tika pieņemts darbā un darba apraksts tika sagatavots vispārējā saistībā ar ECB dienestu izveidošanu pirmā darbības gada laikā. Uz to jo īpaši norāda šajā darba aprakstā iekļauto uzdevumu un pienākumu piešķiršanas pagaidu raksturs. Attiecībā uz deviņiem no tiem minētajā darba aprakstā paredzēts, ka “trešā posma iesākumā prasītājam var palīdzēt kolēģis”. Turklāt ECB šajā dokumentā norāda, ka tā iesaka pārskatīt visu uzdevumu un pienākumu piešķiršanu: “Ja pēc 1999. gada pirmā ceturkšņa izrādās, ka vispārējais darba apjoms UNIX jomā samazinās, būtu vēlams pārskatīt visus UNIX koordinatoru uzdevumus (mēģinot izveidot atbilstošu ECB amatu kategoriju aprakstu), ņemot vērā visus šajā dienā spēkā esošus ECB apstākļus un politiku.”

56. Turklāt, nosakot, ka Darba nosacījumi, kas attiecīgā gadījumā grozīti, ir prasītāja darba līguma neatņemama sastāvdaļa, šis līgums skaidri norāda uz to, ka darba attiecību noteikumi var mainīties atbilstoši grozījumiem, kas izdarīti Darba nosacījumos.

57. Jāpārbauda, vai pienākums veikt ikgadēju UNIX grupas dalībnieku darba novērtējumu ir būtisks elements grupas koordinatoru darbā un vai tādējādi šā pienākuma atsaukšana skar prasītāja darba līguma būtiskos noteikumus.

58. Ir skaidrs, ka, neraugoties uz viņa pienākumu maiņu, prasītājs palika amatā kā “UNIX speciālistu koordinators”, kas tiek ieskaitīts profesionālajā kategorijā un G pakāpē ar attiecīgu darba samaksu.

59. No 1998. gada 5. oktobra darba apraksta izriet, ka UNIX speciālistu koordinatora amats pēc būtības ir tehnisks amats, kurā pienākumi, kas attiecas uz darbiniekiem un administrāciju, ir tikai sekundāras dabas pienākumi. Tādējādi UNIX grupas dalībnieku novērtēšanas pienākuma atsaukšana pats par sevi nenozīmē skaidru prasītāja kopējo pienākumu apjoma samazināšanu zem to pienākumu līmeņa, kas atbilst šim amatam. Šajā sakarā jāuzsver – ir skaidrs, ka prasītājam nekad nav bijusi iespēja veikt UNIX grupas dalībnieku novērtēšanu un šis pienākums viņam tika atņemts, vēl pirms ECB veica pirmo savu darbinieku gadskārtējo novērtējumu. Šajos apstākļos grozījums nesamazina prasītāja darba pienākumu apjomu, un tādējādi to nevar uzskatīt par tādu, kas pārkāpj darba līguma būtiskos nosacījumus.”

13. Izskatot otro pamatu, kas attiecas uz prasītāja darba novērtējumu, Pirmās instances tiesa uzskata, ka faktiski tai lūgts apšaubīt Flugrāta vadības vērtējumu, ko ECB veikusi par viņa paveikto darbu 1999. gadā, ko Pirmās instances tiesa nemaz nav tiesīga darīt. Likumības kontrole, ko Pirmās instances tiesa nodrošina saistībā ar ikgadējos paziņojumos iekļauto novērtējumu, attiecas tikai uz pilnvaru iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu. Tā kā prasītājs nebija pierādījis, ka pastāv šādi apstākļi, prasība tika noraidīta.

14. Līdz ar to Pirmās instances tiesa šajā pirmajā lietā noraidīja Flugrāta prasību.

B – Prasība lietā T‑341/00

15. Flugrāta prasība šajā otrajā lietā vērsta uz to, lai atceltu 2000. gada 28. jūnija paziņojumu, ar ko ECB grozījusi viņa pienākumus. Pamatojoties uz to pašu argumentāciju, kas izvirzīta lietā T‑178/00, prasītājs apgalvo, ka ECB nav ievērojusi prasītāja tiesības tikt pieņemtam darbā atbilstoši viņa darba līgumam.

16. Arī Pirmās instances tiesa atkārtoti izklāstīja savus pirmajā lietā izvirzītos apsvērumus, apstiprinot, ka prasītājs nevar pieprasīt saglabāt visus konkrētos darba pienākumus, kas viņam piešķirti, stājoties darbā ECB. Tā norādīja, ka iestāde nav pārsniegusi savas organizēšanas pilnvaras, vienpusēji grozot prasītāja pienākumus, jo, pirmkārt, nav strīda par to, ka šie grozījumi tika izdarīti dienesta interesēs, un, otrkārt, prasītājs saglabā savus būtiskos pienākumus un nav pierādījis, ka šie grozījumi skar viņa darba līguma būtiskos noteikumus.

17. Pirmās instances tiesa arī šajā otrajā lietā prasību noraidīja.

IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

18. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 18. novembrī, Flugrāts iesniedza apelācijas sūdzību pret Pārsūdzēto spriedumu. ECB savu atbildes rakstu iesniedza 2003. gada 3. martā.

19. Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu;

– atcelt abus ECB lēmumus;

– piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20. ECB prasījumi Tiesai ir šādi:

– apelācijas sūdzību noraidīt;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

V – Apelācija

21. Savas apelācijas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza vairākus pamatus. Pirmais attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa pārkāpusi ECB Statūtu 36.1. pantu un Darba nosacījumu 9. panta a) punkta pirmo teikumu, jo nav ņēmusi vērā, ka starp ECB un tās darbiniekiem pastāv līgumiska juridiskā saikne. Tāpēc ECB nedrīkstēja vienpusēji grozīt viņa līgumu.

22. Izvirzot otro pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver – transponējot Kopienas Civildienesta noteikumus attiecībā uz ECB darbinieku iecelšanu amatā, Pirmās instances tiesa patiesībā nav ievērojusi šo principu, jo īpaši tāpēc, ka nenorādīja – ECB bija jāpierāda, ka grozījumi, ko tā veica piešķirtajos pienākumos, bija veikti dienesta interesēs.

23. Izvirzot trešo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi konstatējusi faktus, un, izvirzot ceturto – ka tā nepareizi novērtējusi faktus.

24. Piektais un pēdējais pamats balstīts uz Pirmās instances tiesas sprieduma nepareizu pamatojumu; apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka viņš nevēlējās Pirmās instances tiesā apstrīdēt 1999. gada ziņojumā iekļauto novērtējumu, ko attiecībā uz viņa darbu sagatavojusi ECB, bet gan faktus, uz kuriem balstīts ECB novērtējuma ziņojums – argumentu, par ko, viņaprāt, Pirmās instances tiesa nav spriedusi.

25. Pamatus izskatīs iepriekš minētajā secībā.

A – Pirmais pamats – saistīts ar tiesību kļūdu, kas balstīta uz ECBS Statūtu 36.1. panta un Darba nosacījumu 9. panta a) punkta pirmā teikuma pārkāpumu

26. Izvirzot pirmo pamatu, apelācijas sūdzībā tiek apstrīdēta Pirmās instances tiesas ieņemtā nostāja attiecībā uz ECB un tās darbinieku starpā pastāvošo darba attiecību juridisko raksturu, kā arī tas, ka Pirmās instances tiesa noteikusi – ECB ir izvērtēšanas pilnvaras attiecībā uz darbinieku iecelšanu amatā.

27. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, no Darba nosacījumu 9. panta a) punkta pirmā teikuma izriet, ka ECB un tās darbinieku tiesiskās attiecības reglamentē darba līgumi. To tiesiskajām attiecībām tādējādi ir līgumisks raksturs ( ). Pārsūdzētajā spriedumā nebija ņemtas vērā ECB funkcionālās autonomijas robežas un organizācija attiecībā uz minēto noteikumu un ECB Statūtu 36.1 pantu.

28. Flugrāts apgalvo, ka jānošķir ECB izvērtēšanas pilnvaras, kas saistītas ar darbinieku iecelšanu amatā, no tām, kas saistītas ar iestādes organizāciju, attiecībā uz ko iestādei, bez šaubām, ir plašas pilnvaras. Attiecības ar darbiniekiem balstītas uz līgumiskām attiecībām, kurās tiek ievērota gribas autonomija. No iepriekš minētā izriet, ka ECB nevar vienpusēji grozīt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju noslēgtā līguma noteikumus ne ar 1999. gada novērtējuma ziņojumu, ne ar 2000. gada 28. jūnija paziņojumu. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, darba apraksts ir neatņemama viņa darba līguma sastāvdaļa. Šo aprakstu, kurā iekļauti viņa galvenie pienākumi, ECB viņam nosūtīja apstiprināšanai. Vēstulē par pieņemšanu darbā iekļautais darba līgums starp Flugrātu un ECB ( ) tika noslēgts tikai pēc tam, kad bija apstiprināts tā saturs. Darba apraksts tādējādi ir priekšnoteikums tam, lai Flugrāts piekristu līguma noteikumiem.

29. Savā atbildes rakstā ECB uzsver – pat ja starp ECB un tās darbiniekiem pastāv līgumiska juridiskā saikne, tā nav tikai līgumiska. Proti, tas nav privāttiesību līgums. Darba līgumā lielā mērā iekļauti likumam atbilstoši noteikumi, kas paredzēti Darba nosacījumos, kuru saturs ir līdzīgs noteikumiem, kas piemērojami ierēdņiem un citiem darbiniekiem. Turklāt, ņemot vērā šo līdzību, Pirmās instances tiesa šajā gadījumā piemēroja judikatūru, kas Kopienu iestādēm atzīst plašas izvērtēšanas pilnvaras jautājumos par dienestu organizāciju un darbinieku iecelšanu amatā.

30. Atbilstoši ECB viedoklim iestādes izvērtēšanas pilnvaras ir vispārīgas un deklaratīvas un tās nevar būt atkarīgas no darba attiecību rakstura, kuras tā nodibina ar savu personālu, ierēdņiem vai darbiniekiem.

Vērtējums

31. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumiem, neuzskatu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot ECB plašas izvērtēšanas pilnvaras jautājumos par darbinieku iecelšanu amatā un apstiprinot ECB veiktos grozījumus dažos apelācijas sūdzības iesniedzēja pienākumos.

32. Ir skaidrs, ka starp ECB un tās darbiniekiem pastāv līgumiskas darba attiecības ( ). Uz šādām attiecībām skaidri norāda atbilstoši Darba nosacījumu 10. pantam parakstītā vēstule par pieņemšanu darbā. Tomēr, pat ja attiecības ir līgumiskas, jānorāda, ka viena no līguma pusēm ir Kopienu iestāde, kas kā tāda ir atbildīga par Kopienu interesēm un ir pilnvarota paredzēt noteikumus, kas piemērojami tās darbiniekiem ( ).

33. Tāpēc attiecības ar līgumdarbiniekiem, saskaņā ar Darba nosacījumos paredzētajiem nosacījumiem, ir balstītas uz svarīgiem, likumam atbilstošiem noteikumiem, kas atrodami Darba nosacījumos, ko ir pieņēmusi ECB Padome.

34. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, kurā uzsvērta atšķirība starp ECB ierēdņu un darbinieku juridisko statusu, ko viņš pamato ar līgumattiecībām un gribas autonomijas īstenošanu, nav pamatots. Darba nosacījumos paredzētie noteikumi, protams, ir Flugrāta līguma sastāvdaļa, taču tie netika apspriesti iestādes un Flugrāta starpā. Līdz ar to jāprecizē, ka darbā pieņemšanas process ir saistīts ar apspriedes un vienošanās procesu, kura rezultātā, saskaņā ar Darba nosacījumos paredzētajiem noteikumiem, tiek nosūtīta vēstule par pieņemšanu darbā. Jānorāda, ka līgumā, kurā ir daudz likumam atbilstošu noteikumu, nākamo darbinieku gribas autonomija ir ļoti neliela jau tā noslēgšanas brīdī. Darba nosacījumu 9. panta c) punkta pēdējā teikumā paredzēts, ka šajā dokumentā iekļautās tiesības un pienākumi interpretējami, pamatojoties uz principiem, kas paredzēti noteikumos un judikatūrā, kura piemērojama iestāžu darbiniekiem.

35. Jāsecina, ka Darba nosacījumi, ko izstrādājusi ECB Padome, ir iekļauti dokumentā, kurā paredzēti vispārēji noteikumi un kurā, protams, laika gaitā var izdarīt grozījumus, kaut arī tikai nelielus. Darba nosacījumu dažādās versijas norāda uz to, ka noteikumi attiecas uz visiem darba attiecību aspektiem un tajos gandrīz nav iespējams izdarīt grozījumus. Jāprecizē – kā jau ECB to norādīja 2004. gada 18. marta tiesas sēdē, darba līguma noslēgšanai vajadzīgā vienošanās faktiski tika panākta, Flugrātam parakstot vēstuli par pieņemšanu darbā. ECB un apelācijas sūdzības iesniedzējam noslēdzot līgumu, patiesībā netika risinātas nekādas sarunas.

36. No iepriekš minētā nākas secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments par to, ka ECB plašās izvērtēšanas pilnvaras, kas tai piešķirtas attiecībā uz saviem ierēdņiem, nav transponējamas attiecībās ar pārējiem darbiniekiem, nav pamatots. ECB kā iestādei jāspēj organizēt savus dienestus, nevis darbiniekus, darbojoties vispārējās interesēs. ECB ierēdņu un darbinieku atšķirīgais statuss nevar būt par pamatu tam, lai atšķirīgi vērtētu darbinieku iecelšanu amatā šajā iestādē. Visbeidzot, kā tika secināts, minētās attiecības, protams, ir līgumiskas, bet ne pilnībā. Iestādei, kas šajā gadījumā ir ECB, ir izvērtēšanas pilnvaras savu dienestu organizēšanai, neraugoties uz to, ka starp ECB un tās darbiniekiem pastāvošo darba attiecību pamatā tomēr ir līgumisks tiesību instruments ( ). Pārsūdzētā Pirmās instances tiesas sprieduma 54. punktā izvirzītais arguments, ar ko ECB tiek atzītas plašas pilnvaras, organizējot savus dienestus un ieceļot amatā savus darbiniekus, līdz ar to ir pieņemams.

37. Pirmais pret Pārsūdzēto spriedumu izvirzītais apelācijas sūdzības iesniedzēja pamats, kas attiecas uz tiesību kļūdu, līdz ar to ir nepamatots.

B – Otrais pamats, kas attiecas uz to, ka ir nepareizi piemēroti uz ierēdņiem attiecināmi noteikumi par izmaiņām piešķirtajos pienākumos

38. Izvirzot savu otro pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs sākotnēji izvirza pieņēmumu ( ), ka principi, kas reglamentē darbinieku iecelšanu amatā civildienestā, attiecas arī uz ECB darbiniekiem. Neraugoties uz to, viņš apgalvo – pat izvirzot konkrēto pieņēmumu, šos principus Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā.

39. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apstiprina, ka pēc tam, kad bija atsaukts viņam uzliktais pienākums veikt novērtējumu, viņa amats ECB vairs nebija tāds pats [kā pirms tam], neraugoties uz to, ka viņa pakāpe un atalgojums saglabājās nemainīgs. Viņš uzsver – nepasludinot šo grozījumu par spēkā neesošu, Pirmās instances tiesa nepareizi piemēroja principus, kas reglamentē pienākumu noteikšanu darbiniekiem, ņemot vērā Kopienu civildienesta tiesības. Pēc Flugrāta domām, Pirmās instances tiesa nedrīkstēja pārbaudīt tikai to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pakāpe saglabājas tāda pati, lai pārliecinātos, ka viņa darbs ir līdzvērtīgs, bet gan tai bija jāpārbauda arī fakti, kas attiecas uz šo līdzvērtību.

40. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ( ) ierēdņa pienākumus ir iespējams noteikt atkārtoti gadījumā, ja tas ir dienesta interesēs un tiek garantēti līdzvērtīgi darba pienākumi, proti, ir izvirzīta prasība par pakāpes atbilstību darbam, kas tiek veikts, nevis uzdevumiem, kas ietilpst attiecīgajā darbā.

41. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai ir noteikusi, ka pēc tam, kad bija grozīti Flugrāta pienākumi, viņa darbs joprojām saglabāja atbilstību pakāpei, saskaņā ar kuru viņš tika pieņemts darbā, un viņš saglabāja savus galvenos darba pienākumus ( ). Līdz ar to nav konstatēts, ka ir nepareizi piemēroti noteikumi par izmaiņām piešķirtajos pienākumos.

42. Pamats, kas attiecas uz darbinieku vienlīdzības principa pārkāpumu, līdz ar to ir nepamatots.

C – Trešais pamats, kas attiecas uz faktu nepareizu konstatēšanu

43. Izvirzot šo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi konstatējusi faktus, kas attiecas uz darba līguma būtiskajiem noteikumiem, jo īpaši, par galveno pienākumu neatzīstot to, kas tika atcelts, proti – UNIX grupas dalībnieku novērtēšanu. Tādējādi, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, viņam Pirmās instances tiesa nebija jāpārliecina par to, ka no viņa līguma tika svītroti būtiski noteikumi. Pēc apelācijas iesniedzēja domām, pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa apstiprinājusi Pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, no viņa līguma noteikti tika svītrots galvenais pienākums, un, ieņemot šādu nostāju, Pirmās instances tiesa nepareizi konstatējusi faktus.

44. Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt uzsver, ka ECB neatsaucās uz dienesta interesēm, lai atbalstītu savu lēmumu grozīt Flugrāta pienākumus ( ). Tādējādi Pirmās instances tiesa nevarēja norādīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīdēja to, ka šis lēmums pieņemts dienesta interesēs.

45. Flugrāts ECB ieņem UNIX speciālistu koordinatora amatu. Grupas dalībnieku novērtēšana ir daļa no līgumsaistībām, kas iekļautas dokumentā, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs akceptējis un parakstījis. Šis viņa pienākums tika atsaukts.

46. Savā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka viņam Pirmās instances tiesa nav jāpārliecina par to, ka viņa pienākumos veiktie grozījumi attiecās uz darba līguma būtiskajiem noteikumiem. No pastāvīgās judikatūras attiecībā uz vispārējiem principiem izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam jāiesniedz pierādījumi saviem apgalvojumiem. Tādējādi Flugrātam bija jāiesniedz pierādījumi faktiem, kas Pirmās instances tiesai – atbilstoši savai kompetencei izskatīt lietu pēc būtības – ļautu novērtēt, vai ir veikta pareiza kvalifikācija. Apelācijas sūdzības iesniedzējs to neizdarīja pirmajā instancē un nevar uz to balstīties apelācijas tiesvedībā.

47. Otrs pamatā norādītais arguments – Pirmās instances tiesa nepareizi norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav apstrīdējis to, ka viņa pienākumu grozījumi izdarīti dienesta interesēs, – šķiet, ir nepieņemams. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, vienīgi Pirmās instances tiesas kompetencē ir novērtēt tai paziņotos faktus, un apelācijas sūdzības iesniedzējs to nevar apstrīdēt apelācijas tiesvedībā ( ).

48. Tādējādi trešais pamats jānoraida kā nepieņemams.

D – Ceturtais pamats, kas attiecas uz nepareizu faktu novērtējumu

49. Flugrāts apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir nepareizi novērtējusi divus apstrīdētos aktus, proti, 1999. gada novērtējuma ziņojumu un 2000. gada 28. jūnija paziņojumu ( ). Pēc viņa domām, ECB paziņojumā norādīto pienākumu atcelšana ir daudz būtiskāka nekā novērtējuma ziņojumā norādīto pienākumu atcelšana. Pirmās instances tiesa turpretī neizdarīja secinājumus, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja līgumiskā situācija tika būtiski grozīta.

50. Šis pamats patiesībā attiecas uz Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējuma apstrīdēšanu. Kā jau tas redzams iepriekš, Tiesa nevar ar savu novērtējumu aizstāt Pirmās instances tiesas veikto neatkarīgo novērtējumu. Ceturtais pamats līdz ar to ir nepieņemams.

E – Piektais pamats, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas Pārsūdzētajā spriedumā iekļauto nepareizo pamatojumu

51. Izvirzot šo pamatu, Flugrāts balstās uz to, ka Pirmās instances tiesa savā lēmumā iekļāvusi nepareizu pamatojumu. Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja argumentu, saskaņā ar kuru viņa 1999. gada novērtējuma ziņojums balstīts uz nepareiziem faktiem, savukārt apelācijas sūdzībā viņš apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav atbildējusi uz viņa argumentu un nav pareizi pamatojusi savu spriedumu ( ).

52. Flugrāts apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir balstījusies uz kļūdainu pieņēmumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs vēlējās apstrīdēt novērtējumu, ko ECB iekļāvusi 1999. gada ziņojumā, kaut arī patiesībā viņš apstrīdēja vienīgi faktus, uz kuriem ECB balstījusi savu novērtējuma ziņojumu. Pirmās instances tiesa tādējādi nevarēja noraidīt šo argumentu, uzskatot, ka tai nav jākontrolē apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdētais vērtējums, kas iekļauts novērtējuma ziņojumā.

53. Saskaņā ar Tiesas judikatūru, pamatojums, kas Pirmās instances tiesai jāsniedz, atbilst prasībai skaidri un nepārprotami parādīt savu argumentāciju, lai ieinteresētās personas zinātu pieņemtā lēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli ( ). Pirmās instances tiesai jāatbild uz apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski iesniegtiem pamatiem, lai nepārkāptu tai uzlikto pienākumu sniegt pamatojumu.

54. Šo judikatūru ierobežo apsvērums, ka Pirmās instances tiesas pienākums pamatot savus lēmumus nav interpretējams kā tāds, kas uzliek tai par pienākumu izsmeļoši atbildēt uz katru apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto argumentu, jo īpaši, ja arguments nav pietiekami skaidrs un precīzs un nav pietiekami sīki pamatots ( ).

55. Šajā gadījumā apelācijas iesniedzējs apstrīdēja dažus pieminētos faktus, uz kuriem ECB balstīja savu 1999. gada novērtējuma ziņojumu, bet nevis pašu ziņojumu ( ). Neraugoties uz to, nākas konstatēt – kaut arī Flugrāts ir uzskaitījis vairākus minētajā ziņojumā iekļautos faktus, viņš nav sniedzis izsmeļošus norādījumus attiecībā uz faktu nepareizību.

56. Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi pienākumu sniegt pamatojumu, jo tā pamatojusi savu spriedumu atbilstoši pamatiem un argumentiem, kas tai tika iesniegti ar prasības pieteikumu. Izsmeļoši neizskaidrojot argumentus, kas iesniegti sava pamata atbalstam, Flugrāts nevarēja vēlāk atsaukties uz nepietiekamu pamatojumu Pirmās instances tiesas spriedumā.

57. Piektais pamats, kas attiecas uz nepareizu Pirmās instances tiesas pamatojumu, ir nepamatots.

VI – Secinājums

58. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem kopumā, iesaku Tiesai:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.