ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
123

Attiecībā uz prasītājas tūlītēju atstādināšanu no noteiktu pienākumu un darbību pildīšanas, neatkarīgi no jautājuma par apspriešanos ar Parlamenta Medicīnas dienestu un apstākļiem, kādus šāda apspriešanās radīja, tas varēja tikt pamatots ar medicīniska rakstura iemesliem, sākot no brīža, kad prasītāja vairākkārt bija prombūtnē slimības dēļ, atsaucoties uz “izdegšanu”. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja no papildu pienākumu pildīšanas, atstājot tikai pamata uzdevumus, tika atstādināta tieši tādēļ, lai izvairītos no atkārtotām pretrunām, kas saistītas ar viņas dalību darbībās ārpus nodaļas. Tā kā prasītāja nekādi netika atstādināta no minētajiem pamatpienākumiem, kas ir visbūtiskākie dienesta interesēs, proti, no mutiskās tulkošanas darba, ko viņa, pēc iestādes domām, veic apmierinoši, Civildienesta tiesa nesaskata, kā prasītājas atstādināšana no noteiktu uzdevumu izpildes – aprakstīto notikumu vispārīgākā kontekstā – objektīvi varētu apdraudēt prasītājas personību, cieņu vai fizisko vai morālo integritāti.
10

Pēc iekšējās atlases procedūras un atbilstoši līguma papildu vienošanās dokumentam, kas parakstīts 2010. gada 22. jūnijā, prasītājs no 2010. gada 1. augusta tika iecelts Frontex darbības struktūrvienības Pirejā (Grieķija) vadītāja amatā. No 2010. gada jūnija viņa Administratīvā dienesta vienības vadītāja funkcijas tika nodotas Administratīvās nodaļas direktoram C. k‑gam, kurš šajā statusā bija arī viņa tiešais priekšnieks.
34

Prasītāji nesniedz nekādu pierādījumu tam, ka VĪN neesamība būtu likusi iecēlējinstitūcijai attiecībā uz tiem patvaļīgi piemērot Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu. Viņi tikai nepierādot apgalvo, ka EĀDD esot “patvaļīgi [uzskatījis], ka dzīves apstākļi [viņu norīkojuma valstīs ir] līdzvērtīgi” parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā, un ka viņiem “nav jāpierāda tas, ka [attiecīgie] noteikumi ir neskaidri un neprecīzi”. It īpaši ar to, ka iecēlējinstitūcija neizmantoja Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā noteiktos rādītājus, lai noteiktu PDA apmēru atkarībā no norīkojuma vietas, nav pietiekami, lai pierādītu, ka iecēlējinstitūcija ir “patvaļīgi uzskaitījusi norīkojuma vietas, kurās dzīves apstākļus var uzskatīt par līdzvērtīgiem [parastajiem] dzīves apstākļiem Savienībā”. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka iecēlējinstitūcija nevis “nav izmantojusi nevienu kritēriju”, bet tā ir noteikusi atbilstošus kritērijus, pēc kuriem tā var novērtēt dzīves apstākļu līdzvērtību. Tādējādi iecēlējinstitūcija apstrīdētajā lēmumā ir protokolējusi izmantoto metodi, norādot, ka ikgadējais PDA novērtējums ietver “dzīves apstākļu, kas prevalē norīkojuma vietās, analīzi, lai noteiktu, vai tie ir vai saglabājas līdzvērtīgi parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā”, piebilstot, ka “vajadzības gadījumā, balstoties uz šo pārbaudi, iecēlējinstitūcija izlemj, ka [PDA] nav jāpiešķir”, turklāt arī precizējot, ka ir “jāņem vērā Eiropas Savienības kompetento dienestu veiktās analīzes, Apvienoto Nāciju [organizācijas] veiktā analīze “Hardship allowance” [“pabalsti par sarežģītām misijām”] un cita dienestam pieejamā informācija”. Ir arī norādīti kritēriji, kurus iecēlējinstitūcija izmantoja gan EĀDD aizstāvības rakstā, gan atbildēs uz prasītāju prasījumiem, proti, kritēriji, kuru ņemšana vērā prasītāju individuālās situācijas novērtējumā nav apstrīdēta. Lai arī prasītāji apgalvo, ka šādi paskaidrota metodoloģija nav pietiekami precīza, viņi nepierāda, kādēļ konkrēti tā būtu neprecīza, nedz katrā ziņā arī to, ka šāda neprecizitāte būtu likusi iecēlējinstitūcijai rīkoties patvaļīgi attiecībā uz darbiniekiem, kas norīkoti darbā citās vietās.
Turpretī no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta izriet, ka minētā institūcija ir tiesīga pamatoties uz faktu konstatējumiem, kas veikti par galīgu kļuvušā nolēmumā krimināllietā, pat ja attiecīgais ierēdnis apstrīd šo faktu atbilstību patiesībai disciplinārlietā. Citiem vārdiem sakot, likumdevējs ir vēlējies ierobežot iecēlējinstitūcijas pilnvaras attiecībā uz to faktu atbilstības patiesībai vērtējumu, par kuriem notiek disciplinārlieta konkrēti tajā gadījumā, kad vienlaikus par tiem pašiem notiek kriminālvajāšana. Turpretī, tas nav paredzējis, ka šī iestāde nevar daļēji vai pilnībā atkāpties no Disciplinārlietu kolēģijas atzinuma.

No labas pārvaldības principa izriet, ka disciplinārlietu institūcijām ir jāvada disciplinārlietas norise ar pienācīgu rūpību un jārīkojas tā, lai katra procesuālā darbība tiktu veikta saprātīgā termiņā pēc iepriekšējās darbības. Disciplinārlietas norises nepamatotais ilgums var izrietēt gan no iepriekšēju administratīvo izmeklēšanu norises, gan no disciplinārlietas pašas. Saprātīgs disciplinārlietas norises ilgums ir jāizvērtē atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem un it īpaši no lietas nozīmīguma attiecīgajai personai, lietas sarežģītības, kā arī no prasītāja un kompetento iestāžu uzvedības.

(skat. 77. punktu)

Civildienesta tiesa: spriedums A un G/Komisija, F-124/05 un F-96/06, EU:F:2010:2, 390.–393. punkts.
No labas pārvaldības principa izriet, ka disciplinārlietu institūcijām ir pienākums vadīt disciplinārlietas norisi ar pienācīgu rūpību un rīkoties tā, lai katra procesuālā darbība tiktu veikta saprātīgā termiņā kopš iepriekšējās darbības. Disciplinārlietas norises nesamērīgais ilgums var izrietēt gan no iepriekšēju administratīvo izmeklēšanu norises, gan no disciplinārlietas pašas, ņemot vērā, ka jautājums par to, vai disciplinārlietas norisē kopš tās sākšanas tikusi ievērota vajadzīgā rūpība, būs atkarīgs no tā, cik īss vai ilgs laiks būs pagājis no iespējamā disciplinārā pārkāpuma izdarīšanas līdz nolēmuma par disciplinārlietas sākšanu pieņemšanai. Visbeidzot, tas, vai disciplinārlietas norises ilgums ir saprātīgs, ir jāizvērtē atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem un it īpaši no lietas nozīmīguma ieinteresētajai personai, lietas sarežģītības, kā arī no prasītāja un kompetento iestāžu izturēšanās.

(skat. 46. punktu)

Tiesa: spriedums Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 29. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedums Andreasen/Komisija, F‑40/05, EU:F:2007:189, 194. punkts; un rīkojums CX/Komisija, F‑5/14 R, EU:F:2014:21, 43. punkts.
77

Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot šā reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, pusei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījusi otra puse. Saskaņā ar šā panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka pusei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma.
55

Attiecībā uz šī pamata pamatotību ir jānorāda, ka, pirmkārt, lai gan konkursa paziņojumā ir paredzēts, ka atlases procedūras, kas veicama, pamatojoties uz kvalifikāciju, otrajā posmā izskatāmo pieteikumu skaits ir trīsreiz lielāks nekā uz vērtēšanas centru uzaicināto kandidātu skaits, tajā ir precizēts, ka šis skaits ir nevis obligāts, bet “aptuvens”. Otrkārt, no minētā paziņojuma skaidri izriet, ka uz vērtēšanas centru aicināto kandidātu skaits “būs maksimāli trīsreiz lielāks nekā atlasāmo kandidātu skaits”, kas norādīts konkursa paziņojumā. Tādējādi, zinot, ka atlases procedūras, kas veicama, pamatojoties uz kvalifikāciju, otrajā posmā izskatāmo pieteikumu skaits ir atkarīgs no to kandidātu skaita, kuri varētu tikt uzaicināti uz vērtēšanas centru, ir jākonstatē, ka konkursa paziņojumā netieši, tomēr noteikti ir paredzēts definēt to pieteikumu skaitu, kurus izskata atlases procedūras, kas veicama, pamatojoties uz kvalifikāciju, otrajā posmā, bet šis skaits nav obligāts.
Civildienesta tiesai ir kompetence pārbaudīt tādu aktu likumību, ko Eiropas Personāla atlases birojs ir pieņēmis, pamatojoties uz konkursa paziņojuma noteikumiem, bet tai nav kompetences izskatīt prasību par tiesību akta atcelšanu, kas ir vērsta pret lēmumu, ko iestāde ir pieņēmusi, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001.

Attiecīgajām Civildienesta tiesas un Eiropas Savienības Vispārējās tiesas kompetencēm, it īpaši jautājumos par piekļuvi dokumentiem, ir jābalstās uz objektīviem kritērijiem un tās nevar būt atkarīgas ne no lietas dalībnieku veiktas aktu kvalifikācijas un it īpaši ne no prasītāja vēlmes pirms prasības celšanas ierosināt vienu vai citu administratīvo procesu, ne arī no iestādes vēlmes pieteikumu par piekļuvi kādam dokumentam izskatīt saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001, nevis Civildienesta noteikumiem.

Tātad tiesas kompetences noteikšanas kritērijs ir juridiskais pamats prasītāja tiesībām prasīt piekļuvi dokumentiem.

Prasītāja lūgums saņemt sava priekšatlases testa jautājumus ir saistīts ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 6. panta un atklāto konkursu rokasgrāmatas 6.2. punkta piemērošanu un acīmredzami ietilpst prāvā, kuras mērķis ir apstrīdēt prasītāja neiekļaušanu konkursā. Tā kā prasības priekšmets ir iestādes lēmums par prasītājam izteikto atteikumu piekļūt strīdīgajiem jautājumiem, no tā izriet, ka šis prasītājs lūdz atcelt nelabvēlīgu aktu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu un 91. pantu, nevis lēmumu Regulas Nr. 1049/2001 izpratnē.

(skat. 17. un 19.–27. punktu)

Atsauces

Vispārējā tiesa: 2012. gada 13. decembris, Komisija/Strack, T‑197/11 P un T‑198/11 P, 54. punkts.

Civildienesta tiesa: 2012. gada 18. septembris, Cuallado Martorell/Komisija, F‑96/09, 60. punkts; 2013. gada 2. decembris, Pachtitis/Komisija, F‑49/12, 22. punkts.
Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 20. panta normas nepiešķir administrācijai nekādu rīcības brīvību noteikt vai nenoteikt korekcijas koeficienta piemērošanu, bet piešķir administrācijai saistošo kompetenci tādā izpratnē, par ko iepriekš minēto tiesību normu imperatīvais formulējums liecina, ka administrācijai ir pienākums piešķirt attiecīgo priekšrocību, ja tā konstatē, ka ir izpildīti šajās tiesību normās paredzētie nosacījumi. No tā izriet, ka Savienības tiesa, pārbaudīdama administrācijas konstatētos faktus un tās veikto šo faktu kvalifikāciju, veic pilnīgu tiesas kontroli, lai atbildētu uz jautājumu, vai ir izpildīti nosacījumi, kuri izvirzīti korekcijas koeficienta piemērošanas tiesību piešķiršanai.

Tiesības prasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību, kas ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem, ir ikvienai privātpersonai, kura atrodas situācijā, no kuras izriet, ka administrācija, sniedzot tai konkrētus, beznosacījuma un saskanīgus solījumus, kas izriet no kompetentiem un uzticamiem avotiem, ir radījusi tai pamatotas cerības. Turklāt šiem solījumiem ir jāatbilst Civildienesta noteikumu normām un vispārēji piemērojamiem standartiem.

Pārbaudes sistēma, kurā pensionētām personām, kam tiek piemērots korekcijas koeficients, kurš pārsniedz 100, ir prasīts katru gadu aizpildīt deklarāciju, lai pārbaudītu, vai iepriekšējā kalendārā gada laikā tās ir saglabājušas pamata dzīvesvietu valstī, attiecībā uz kuru ir noteikts korekcijas koeficients, un vai minētā korekcijas koeficienta noteikšana ir pamatota attiecībā uz šo kalendāro gadu, pēc definīcijas nevar radīt tiesisko paļāvību, ka korekcijas koeficients tiks saglabāts.

(sal. ar 85.–87. punktu)

Civildienesta tiesa: 2011. gada 13. aprīlis, F‑73/09 Sukup/Komisija, 89. punkts.
Jautājums par to, vai prasītājs prasību par zaudējumu atlīdzību ir iesniedzis saprātīgā termiņā, ir jāizvērtē nevis kopumā, bet gan attiecībā uz katru iespējamo kļūdu un dienu, kurā ar katru no šīm kļūdām radīti zaudējumi.

Ja prasījumi ir vērsti tikai uz atlīdzību tādā ziņā, ka tie nav vērsti uz konkrēta tiesību akta atcelšanu, bet gan ir vērsti tikai uz tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kas, iespējams, radīts vairāku pārkāpumu vai bezdarbības dēļ, kuri, tā kā tiem nav nekādas juridiskas iedarbības, nevar tikt kvalificēti par nelabvēlīgiem aktiem, administratīvajam procesam ir jāsākas ar ieinteresētās personas lūgumu iecēlējinstitūcijai atlīdzināt iespējamo kaitējumu un, vajadzības gadījumā, jāturpinās ar sūdzību par lēmumu noraidīt prasību, pretējā gadījumā šis process ir nepieņemams. Tā kā Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā šajā ziņā nekas nav teikts, šāda lūguma atlīdzināt kaitējumu iesniegšanas termiņam ir jābūt saprātīgam, kas ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus un it īpaši tiesvedības nozīmīgumu ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un attiecīgo lietas dalībnieku izturēšanos. Tomēr, lai to izvērtētu, salīdzināšanas pamatu var derīgi secināt no piecu gadu noilguma termiņa, kāds Tiesas statūtu 46. pantā paredzēts attiecībā uz prasību saistībā ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību. Noilguma termiņš sāk ritēt no brīža, kad cietušajam nodarītais kaitējums ir faktiski radies.

(skat. 80., 81. un 95. punktu)

Atsauces

Tiesa: 2008. gada 17. jūlijs, C‑51/05 P Komisija/Cantina sociale di Dolianova u.c., 63. punkts.

Civildienesta tiesa: 2007. gada 2. maijs, F‑23/05 Giraudy/Komisija, 69. punkts; 2010. gada 11. maijs, F‑30/08 Nanopoulos/Komisija, 116. un 117. punkts; 2011. gada 8. februāris, F‑95/09 Skareby/Komisija, 52. punkts.
Staff case summary



Staff case summary

Kopsavilkums

Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Administrācijas novērtējuma brīvība – Apjoms – Iestāžu autonomija – Ierēdnis, kas izmantojis starpiestāžu mobilitāti – Dalīta kompetence nopelnu vērtēšanas un amatā paaugstināšanas jomā – Neesamība – Pienākums piemērot bijušās iestādes iekšējās tiesību normas par nopelnu punktu piešķiršanu un paaugstināšanu amatā – Neesamība

(Civildienesta noteikumu 43., 45. un 110. pants)

Lai arī saskaņā ar civildienesta vienotības principu, kas noteikts Amsterdamas līguma 9. panta 3. punktā, uz visu Eiropas Savienības iestāžu visiem ierēdņiem attiecas vieni noteikumi, šis princips nenozīmē, ka iestādēm būtu vienādi jāpiemēro Civildienesta noteikumos atzītā novērtējuma brīvība. Tieši pretēji, sava personāla pārvaldībai tām ir autonomijas princips. Civildienesta noteikumu 43. pantā šajā ziņā turklāt ir norādīts uz vispārīgajām īstenošanas noteikumiem, kurus katra iestāde pieņem, lai paredzētu nosacījumus, ar kādiem tiek sagatavots novērtējuma ziņojums par katra ierēdņa spējām, efektivitāti un uzvedību darbā. Turklāt Civildienesta noteikumu 110. pants vispārīgi ļauj iestādēm ar atsevišķiem formāliem nosacījumiem izdot vispārīgus īstenošanas noteikumus, paredzot noteikumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Civildienesta noteikumu īstenošanu, un tas notiek izņēmuma kārtā, proti, ja Civildienesta noteikumi nav pietiekami skaidri un precīzi tādējādi, ka tos nevar piemērot citādi kā vien patvaļīgi. Kā izriet no Civildienesta noteikumu 2. panta 2. punkta, Civildienesta noteikumos nav paredzēta dalīta kompetence personāla nopelnu vērtēšanas un amatā paaugstināšanas jomā, it īpaši starpiestāžu pārcelšanas gadījumā, un katra no iestādēm ir tiesīga Civildienesta noteikumu 43. un 45. panta īstenošanai pieņemt pati savu tiesisko regulējumu, izmantojot saskaņā ar Civildienesta noteikumu 110. pantu pieņemtus vispārīgus īstenošanas noteikumus.

Attiecībā uz ierēdni, kurš pārcelts uz citu iestādi, ja jaunajai iestādei tiktu noteikts pienākums piemērot bijušās iestādes iekšējās tiesību normas par nopelnu punktu piešķiršanu un paaugstināšanu amatā, un, konkrēti, piemērošanas pasākumus attiecībā uz paaugstināšanas amatā punktu noteikšanu, tad rezultātā nopelnu vērtējumā tiktu radīta atšķirīga attieksme pret jaunās iestādes ierēdņiem, atkarībā no tā, vai viņi ir izmantojuši starpiestāžu mobilitāti, vai nav to izmantojuši. Šajā ziņā iestādēm ir jānodrošina, pirmkārt, lai mobilitāte nekaitētu ierēdņu, kuri to izmanto, karjeras virzībai un, otrkārt, lai ierēdņi, kuri tiek pārcelti citā amatā, netiktu sodīti, kad tiek veikta paaugstināšana amatā.

(skat. 26.–28. un 32. punktu)

Atsauces

Pirmās instances tiesa: 1997. gada 9. jūlijs, T‑156/95 Echauz Brigaldi u.c./Komisija, 53. punkts.

Civildienesta tiesa: 2011. gada 5. jūlijs, F‑46/09 V /Parlaments, 135. punkts.
150

Turpretim attiecībā uz otro posmu apstrīdētajā lēmumā ir tikai norādīts, ka “izmeklēšanā ir noskaidrots, ka [C k‑dzei] piemita īpašs vadības stils, kas dažiem kolēģiem dažreiz nepatika un kas reizēm varēja tikt uztverts kā aizskarošs vai aizvainojošs, un ka šajā ziņā [prasītājai] bija iespēja paust kritiku, un ka par atsevišķiem vadības lēmumiem starp [prasītāju] un [viņas] direktori pastāvēja domstarpības; [..] tomēr izmeklēšanā arī ir pierādīts, ka [C k–dzei] pret [prasītāju] nebija ļaunprātīgu nolūku un ka [C k‑dzes] vadības stils uz [viņu] konkrēti neattiecās”. No tā apstrīdētajā lēmumā tiek secināts, ka “no izmeklēšanas neizriet, ka [C k‑dzes] rīcība būtu varējusi objektīvi aizskart [prasītājas] cieņu, personību un integritāti; [..] no lietas materiāliem, liecībām un no izmeklēšanas ietvaros neatkarīgi un padziļināti veiktās analīzes neizriet, ka [attiecībā pret prasītāju] būtu tikusi vērsta viena [kolēģa] vai [kolēģu] grupas ļaunprātīga rīcība, kas aizskārusi [viņas] personību, cieņu vai fizisko vai psiholoģisko integritāti”.
Eiropas Investīciju bankas izveidotās Pārsūdzību izskatīšanas komitejas iespēja darbinieku novērtēšanas jomā atzīt par spēkā neesošu jebkuru apgalvojumu, kas ietverts Bankas darbinieka novērtējuma ziņojumā, nozīmē, ka minētā komiteja ir pilnvarota katram no šiem apgalvojumiem no jauna izvērtēt pamatotību, pirms tos aizliegt. Tādējādi šīs kompetences apjoms skaidri pārsniedz vienkāršu tiesiskuma kontroles pilnvaru un tiesību akta rezolutīvās daļas atcelšanas pilnvaru apjomu tiktāl, ciktāl tās ietver iespēju atzīt par spēkā neesošu pat tādu pamatojumu, kurš attaisno tā rezolutīvās daļas pieņemšanu, neatkarīgi no šī pamatojuma svarīguma minētā tiesību akta pamatojuma sistēmā. Šīs Pārsūdzību izskatīšanas komitejas pilnīgas kontroles pilnvaras ir apstiprinātas ar tai skaidri atzīto kompetenci grozīt nopelnu galīgo vērtējumu, kas izriet no iekšējās pārsūdzības autora snieguma kopējā novērtējuma. Proti, ieinteresētās personas nopelnu galīgā novērtējuma grozīšana nozīmē, ka šī komiteja sīki pārbauda visus apstrīdētajā ziņojumā iekļautos nopelnu vērtējumus attiecībā uz to, vai pastāv iespējamas kļūdas faktu novērtēšanā vai tiesību piemērošanā, un ka tā attiecīgā gadījumā var vērtētāja vietā no jauna izvērtēt šos nopelnus.

Galu galā Pārsūdzību izskatīšanas komitejai ir pilnībā jāpārbauda novērtējuma ziņojums, kas tai ir iesniegts, lai pārliecinātos par katra no šajā ziņojumā ietvertajiem vērtējumiem pamatotību, un tai nav jāpārbauda vien tas, vai pastāv acīmredzamas kļūdas vērtējumā.

(skat. 49.–51. punktu)

Vispārējā tiesa: spriedumi, 2012. gada 27. aprīlis, De Nicola/EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, 41. punkts, un 2013. gada 16. septembris, De Nicola/EIB, T‑618/11 P, EU:T:2013:479.
EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(pirmā palāta)

2012. gada 11. decembrī

Lieta F‑97/11

Philippe Vienne

pret

Eiropas Parlamentu

Civildienests – Atalgojuma sistēma – Ģimenes pabalsti – Apgādnieka pabalsts – Tiesību uz apgādnieka pabalstu izbeigšanās – Laulības izbeigšanās

Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar LESD 270. pantu, kas ir piemērojams EAEKL atbilstoši tā 106.a pantam, un ar kuru P. Vienne lūdz Civildienesta tiesai atcelt lēmumu, ar kuru Eiropas Parlaments kā datumu, kad tiek izbeigta viņam iepriekš izmaksātā apgādnieka pabalsta izmaksa, ir noteicis 2011. gada 1. martu

Nolēmums Prasību noraidīt. P. Vienne sedz savus un atlīdzina Parlamenta tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ierēdņi – Atalgojums – Ģimenes pabalsti – Apgādnieka pabalsts – Tiesību uz apgādnieka pabalstu izbeigšanās datums – Novērtējums atbilstoši valsts tiesībām – Laulības izbeigšanās datums

(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 16. panta 3. punkts)

No Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasībām un no vienlīdzības principa izriet, ka Savienības tiesību normas noteikumi, kuros nav nekādas tiešas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu to nozīmi un piemērojamību, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi, ņemot vērā noteikuma kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi. Tomēr, pat ja nav skaidras atsauces [uz dalībvalstu tiesībām], Savienības tiesību piemērošana vajadzības gadījumā var nozīmēt, ka ir jāatsaucas uz dalībvalstu tiesībām, it īpaši, ja Savienības tiesa Savienības tiesībās vai Savienības tiesību vispārējos principos nevar konstatēt elementus, kas tai ļauj precizēt to nozīmi un piemērojamību, izmantojot autonomu interpretāciju.

Saskaņā ar Savienības dalībvalstu tiesībām laulības noslēgšana laulāto starpā rada noteiktu skaitu savstarpēju pienākumu, tostarp mantiska rakstura, kā, piemēram, nodrošināšanas pienākumu, un laulības izbeigšanās pārtrauc šos pienākumus. Ciktāl apgādnieka pabalsta mērķis ir kompensēt papildu izdevumus, ko ir radījusi laulības noslēgšana, laulības izbeigšanās rada precētā ierēdņa tiesību uz apgādnieka pabalstu, ko viņš saņēma savas laulības dēļ, izbeigšanos.

Līdz ar to Civildienesta noteikumu VII pielikuma 16. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz ierēdni, kurš saņem apgādnieka pabalstu savas laulības dēļ, datums, kurā izbeidzas tiesības saņemt šo pabalstu, ir datums, kad ir izbeigusies viņa laulība.

(skat. 29.–31. punktu)

Atsauces

Tiesa: 1984. gada 18. janvāris, 327/82 Ekro, 11. punkts.

Pirmās instances tiesa: 1992. gada 18. decembris, T‑43/90 Díaz García/Parlaments, 36. punkts; 1996. gada 11. jūnijs, T‑147/95 Pavan/Parlaments, 42. punkts; 2006. gada 22. februāris, T‑342/04 Adam/Komisija, 32. punkts.

Civildienesta tiesa: 2010. gada 1. jūlijs, F‑45/07 Mandt/Parlaments, 62. punkts.
CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(pirmā palāta)

2010. gada 14. decembrī

Lieta F-74/09

Werner Siegfried Gowitzke

pret

Eiropas Policijas biroju (Eiropols)

Civildienests – Eiropola personāls – Eiropola Civildienesta noteikumu 27. pants – Eiropola personāla pakāpju un līmeņu noteikšanas politikas 4. pants – Amata pārvērtēšana uz augstāku pakāpi – Klasificēšana līmenī

Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar Konvencijas par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību K3. pants (Eiropola konvencija), 40. panta 3. punktu un Eiropola Civildienesta noteikumu 93. panta 1. punktu, un kurā W. S. Gowitzke] lūdz it īpaši atcelt Eiropola 2009. gada 16. februāra viņa darba līguma pagarinājumu, pārvērtējot viņa amatu no 6. pakāpes uz 5. pakāpi un nosakot viņa sākotnējo atalgojumu atbilstoši šīs pakāpes pirmajam līmenim

Nolēmums Prasību noraidīt. Prasītājs atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ierēdņi – Eiropola darbinieki – Amata pārvērtēšana augstākā pakāpē – Klasificēšana līmenī

Ne Eiropola Civildienesta noteikumu 27. pantā, ne Eiropola direktora 2008. gada 26. augustā pieņemtajā dokumentā ar nosaukumu “Eiropola darbinieku pakāpju un līmeņu noteikšanas politika” (“līmeņu politika”) nav paredzēts, kāda pakāpe un līmenis ir jāpiešķir amata pārvērtēšanā.

Šajā ziņā tiesību norma, kurā regulēta šai lietai vislīdzīgākā situācija un kura ir piemērojama pēc analoģijas, ir līmeņu politikas 4. panta 2. punkta pirmā daļa. Lai gan šajā tiesību normā tiešām faktiski ir noteikts, kāds līmenis piešķirams iekšējiem kandidātiem, kas pēc iekšējās atlases procedūras tiek iecelti citā amatā, kurš atbilst augstākai pakāpei, šī tiesību norma ir piemērojama arī gadījumā, kad jaunā ieinteresētajai personai piešķiramā pakāpe nav saistīta ar iekšēju atlases procedūru, pēc kuras tā tiek iecelta citā amatā, bet pēc tās esošā amata pārvērtēšanas augstākā pakāpē.

Tomēr saskaņā ar minēto tiesību normu iekšējam kandidātam, kas tiek iecelts augstākā pakāpē ietilpstošā amatā, tiek piešķirts līmenis, kas ir nākamais augstākais šajā pakāpē salīdzinājumā ar viņa iepriekšējo pamatalgu. Protams, no šīs tiesību normas gramatiskas interpretācijas izriet, ka vārdi “šajā pakāpē” norāda uz jauno pakāpi. Bet skaidrības labad šajā tiesību normā ir precizēts, ka ir jāveic salīdzinājums ar attiecīgā darbinieka iepriekšējo pamatalgu. Tādējādi, lai noteiktu piešķiramo līmeni, ir jāsalīdzina iepriekšējā pamatalga ar augstākajā pakāpē paredzētajām pamatalgas iespējām un jāpiešķir viszemākais līmenis, kurā attiecīgajam darbiniekam pamatalga būs lielāka par to, kādu viņš saņēma iepriekšējā pakāpē. Tāpēc, lai novērstu iespēju, ka darbinieka pamatalga tiktu samazināta, viņu ieceļot augstākā pakāpē, ir nevis automātiski piešķirams augstākās pakāpes pirmais līmenis, bet gan pirmais līmenis no visiem attiecīgās pakāpes līmeņiem, kas ļauj darbiniekam saņemt lielāku pamatalgu par iepriekšējā pakāpē saņemto.

(skat. 31., 32., 34. un 36. punktu)