ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Savienības tiesībās ir pieprasīts, lai dalībvalsts tiesībās akcionāriem, kuri tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, ir saņēmuši par “dividendēm par ārvalstīs gūtajiem ienākumiem” atzītas dividendes, bet nav saņēmuši ar šīm dividendēm saistītu nodokļa atlaidi, būtu paredzēti tiesību aizsardzības līdzekļi, lai ļautu šiem akcionāriem atsaukties uz tiem ar LESD 63. pantu piešķirtajām tiesībām. Šajā ziņā kompetentajai valsts tiesai ir jānodrošina, lai tādiem akcionāriem kā The Trustees of the BT Pension Scheme, kas nemaksā ienākuma nodokli par ienākumiem no dividendēm un kas ir saņēmuši dividendes no ārvalsts izcelsmes dividendēm, kuras ir atzītas par “dividendēm par ārvalstīs gūtajiem ienākumiem”, būtu tiesību aizsardzības līdzekļi, kas, pirmkārt, tiem ļautu nodrošināt ar šīm dividendēm saistītās nodokļa atlaides, kura nepamatoti tikusi liegta personām, kam uz to bija tiesības, izmaksāšanu atbilstoši noteikumiem, kuri nebūtu nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz prasību par šādas nodokļa atlaides izmaksāšanu, vai salīdzināmu nodokļu priekšrocību situācijā, kad nodokļu administrācija personām, kurām ir tiesības uz šo nodokļa atlaidi vai uz šo nodokļu priekšrocību, ir tās nepamatoti liegusi par tādu dividenžu izmaksu, kas saņemtas no Apvienotās Karalistes rezidentes sabiedrības, un, otrkārt, ļautu šiem akcionāriem garantēt efektīvu tiem ar LESD 63. pantu piešķirto tiesību aizsardzību;
37

Tomēr, kā secinājumu 55. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004 12. pantu Komisijai tiem lietas dalībniekiem, kuriem tā ir adresējusi paziņojumu par iebildumiem, ir jādod iespēja sīkāk izklāstīt savus argumentus uzklausīšanas laikā, ja tie to lūdz savos rakstveida apsvērumos. Līdz ar to, tā kā 2002. gada lēmuma atcelšana – kā izriet no šā sprieduma 32. punkta – nav ietekmējusi paziņojumu par iebildumiem un paziņojumu par papildu iebildumiem, ir jāizvērtē, vai Komisija ir devusi attiecīgajiem lietas dalībniekiem iespēju sīkāk izklāstīt savus argumentus uzklausīšanas laikā, kas būtu sarīkota atbilstoši Regulu Nr. 1/2003 un Nr. 773/2004 procesuālajām prasībām, kā tai tas bija jādara.
2

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts tiesvedībā starp London Borough of Ealing (Londonas pilsētas Īlingas pašvaldība) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu, maksājumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “dienests”) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) uzlikšanu ieejas maksai par piekļuvi sporta aprīkojumam.
4

Šīs direktīvas 9. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis atliek tehnisko noteikumu projekta pieņemšanu uz trīs mēnešiem no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu. 2. Dalībvalstis atliek: [..] – neskarot 3., 4. un 5. punktu, uz sešiem mēnešiem jebkuru citu tehnisko noteikumu projektu pieņemšanu (izņemot projektus noteikumiem par pakalpojumiem), no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu, ja Komisija vai cita dalībvalsts sniedz sīki izstrādātu atzinumu trīs mēnešu laikā no šī brīža par to, ka plānotie pasākumi var radīt šķēršļus preču brīvai kustībai iekšējā tirgū, [..] Attiecīgā dalībvalsts informē Komisiju par pasākumiem, ko tā paredz veikt saskaņā ar šiem sīki izstrādātajiem atzinumiem. Komisija izsaka savu viedokli par šo reakciju. [..] 3. Neattiecinot to uz projektu noteikumiem par pakalpojumiem, dalībvalstis atliek tehnisko noteikumu projekta pieņemšanu uz 12 mēnešiem no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu, ja trīs mēnešu laikā no šī brīža Komisija paziņo par savu nodomu ierosināt vai pieņemt direktīvu, regulu vai lēmumu šajā jomā saskaņā ar [LESD 288. pantu].”
11

Šīs pašas direktīvas 156. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis var atbrīvot no nodokļa šādus darījumus: a) to preču piegādi, kuras paredzēts uzrādīt muitai un, attiecīgos gadījumos, novietot pagaidu glabāšanā; b) to preču piegādi, kuras paredzēts novietot brīvā zonā vai brīvā noliktavā; c) to preču piegādi, kuras paredzēts nodot glabāšanā citā, nevis muitas, noliktavā vai nodot iekšējai apstrādei; d) to preču piegādi, kuras paredzēts ielaist teritoriālajos ūdeņos, lai iekļautu urbšanas vai ražošanas platformās šādu platformu būvei, remontam, apkopei, pārbūvei vai aprīkošanai vai lai saistītu šādas urbšanas vai ražošanas platformas ar cietzemi; e) to preču piegādi, kuras paredzēts ielaist teritoriālos ūdeņos, lai apgādātu urbšanas vai ražošanas platformas. 2. Šā panta 1. punktā minētās vietas ir tās, kas tā definētas Kopienas spēkā esošos muitas noteikumos.”
39

Iesniedzējtiesa konstatē, ka lietas iznākums ir atkarīgs no jēdziena “vairākgadu programma” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta izpratnē paskaidrojuma, ņemot vērā to terminu daudzveidību, kas izmantoti pamatlietā piemērojamajos Savienības tiesību aktos, no atbildes uz jautājumu par to, vai šo jēdzienu veidojošie elementi ir izpildīti šajā lietā, kā arī no noilguma termiņa aprēķināšanas metodes minētās lietas apstākļos.
20

No Direktīvas 2001/23 teksta un it īpaši tās 3. panta nekādi neizriet, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies atkāpties no minētā principa. No tā ir secināms, ka Direktīva 2001/23 un it īpaši tās 3. pants nav jāinterpretē tādējādi, ka to mērķis būtu katrā ziņā nepieļaut to, ka “dinamisks” līguma noteikums radītu sekas.
2

Šis lūgums ir ticis iesniegts saistībā ar tiesvedībām starp, no vienas puses, H. C. Chavez‑Vilchez un septiņām citām trešo valstu valstspiederīgajām, kuras ir viena vai vairāku nepilngadīgu bērnu, Nīderlandes pilsoņu, mātes un kuru faktiskā un ikdienas apgādībā ir šie bērni, un, no otras puses, Nīderlandes kompetentajām iestādēm par viņu sociālās palīdzības un ģimenes pabalstu pieteikumu noraidīšanu, jo viņām nav uzturēšanās tiesību Nīderlandē.
46

No iesniedzējtiesas faktu konstatējumiem izriet, ka kameras, par kurām ir strīds lietā C‑435/15, atšķiras no “action” videokamerām, kas ir minētās regulas priekšmets tostarp tādēļ, ka šīs pirmās minētās kameras var tikt gan nostiprinātas uz kāda priekšmeta, piemēram, aizsargķiveres, kā arī tās var turēt rokās, to ierakstīšanas spēja laika ziņā ir īsāka, proti, maksimāli divas stundas, bet tām ir labāka izšķirtspēja, ar tām var uzņemt labākas kvalitātes fotogrāfijas un kontrolēt to kvalitāti. No tā izriet, ka kameras, par kurām ir strīds lietā C‑435/15, nav identiskas precēm, kas ir Īstenošanas regulas Nr. 876/2014 priekšmets.
11

Eko‑Tabak iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu Nejvyšši správní soud (Augstākā administratīvā tiesa, Čehijas Republika). Šī sabiedrība tostarp norāda, ka Direktīvā 2011/64 nav nevienas tabakas izstrādājumu kategorijas, kas atbilstu Akcīzes nodokļa likuma 101. panta 6. punkta pēdējā teikuma daļā paredzētajai kategorijai, un ka nosacījumam, saskaņā ar kuru attiecīgo izstrādājumu var smēķēt, ir jābūt izpildītam jau no brīža, kad šis izstrādājums tiek uzglabāts veikalā nolūkā to pārdot. Turklāt, lai izstrādājumu varētu uzskatīt par tabakas izstrādājumu šīs direktīvas izpratnē, nepietiekot ar to, ka tabakas izstrādājums var tikt smēķēts. Proti, nosacījums, saskaņā ar kuru attiecīgo izstrādājumu var smēķēt, esot tikai viens no nosacījumiem, kuriem tabakas izstrādājumam ir jāatbilst, lai tas varētu tikt kvalificēts kā “smēķējamā tabaka” minētās direktīvas izpratnē.
5

Minētās direktīvas 4. pantā ir paredzēts: “1. Darbības saistībā ar klienta pārstāvēšanu tiesvedības procesā vai valsts iestādēs veic katrā uzņēmējdalībvalstī saskaņā ar nosacījumiem, kuri piemērojami attiecībā uz šajā valstī reģistrētajiem advokātiem, izņemot jebkurus nosacījumus, kas prasa uzturēšanās tiesības vai reģistrāciju profesionālā organizācijā šajā valstī. [..] 4. Advokāts, kurš veic darbību, kas nav minēta 1. punktā, arī turpmāk ir pakļauts tās dalībvalsts profesionālās ētikas nosacījumiem un normām, no kuras viņš nāk, neierobežojot tās normas, lai kāds būtu to avots, kuras reglamentē šo profesiju uzņēmējdalībvalstī, jo īpaši tās, kuras attiecas uz advokāta darbības nesavienojamību ar citu darbības veidu veikšanu šajā valstī [..]. Pēdējās no minētajām normām ir piemērojamas vienīgi tad, ja tās ir iespējams ievērot advokātam, kurš nav reģistrēts uzņēmējdalībvalstī, un tiktāl, cik to piemērošana ir objektīvi pamatota, lai nodrošinātu šajā dalībvalstī advokāta darbības pienācīgu veikšanu, profesijas prestižu un to normu ievērošanu, kas attiecas uz nesavienojamību.”
19

Direktīvas 93/42 XI pielikumā ir paredzēti “Kritēriji pilnvaroto iestāžu nozīmēšanai”, tostarp attiecībā uz to lielāku neatkarību un zinātnisko kompetenci. It īpaši no tā 3. iedaļas izriet, ka pilnvarotajā iestādē ir jābūt pietiekamam zinātniskajam personālam, “kam ir pietiekamas zināšanas un pieredze, lai novērtētu ierīču ārstniecisko funkcionalitāti un darbību, attiecībā uz ko tā ir pilnvarota, ņemot vērā šīs direktīvas [..] prasības”. Turklāt no tās 6. iedaļas izriet, ka šādai iestādei “ir jāapdrošina sava civiltiesiskā atbildība, ja vien attiecīgās valsts tiesību akti neparedz to, ka pati valsts uzņemas atbildību vai arī dalībvalsts pati tieši veic pārbaudes.”
9

Savā interneta vietnē comtech ir norādījusi tālruņa numuru, pa kuru var sazināties ar atbalsta dienestu, konkrēti, klientiem, kuri jau ir noslēguši pirkuma līgumu un kuri vēlas saņemt informāciju vai iesniegt sūdzību. Šis tālruņa numurs ir 0180. līnijas numurs, ko Vācijā izmanto atbalsta dienesti un kam piemēro valsts tarifu. Zvanu izmaksas uz šo tā saukto “neģeogrāfisko” numuru ir augstākas nekā izmaksas par parasto zvanu uz fiksētās līnijas tā saukto “ģeogrāfisko” numuru vai uz mobilā tālruņa numuru. No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka par zvaniem uz comtech 0180. līnijas numuru no patērētāja tiek iekasēti EUR 0,14 par minūti, zvanot no fiksētā tālruņa tīkla, un EUR 0,42 par minūti, zvanot no mobilā tālruņa tīkla.
45

Šajā lietā no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka NRA galvenais uzdevums ir nodrošināt pieeju drošam un efektīvam valsts ceļu tīklam. Šajā nolūkā tai ir vispārīga atbildība par visu valsts ceļu plānošanu un būvniecību, kā arī šo ceļu būvniecības darbu pārraudzību un uzturēšanu. Šajā saistībā tā vienīgā var izstrādāt projektu, lai izveidotu maksas sistēmu saistībā ar piekļuvi minētajiem ceļiem, kā arī pieņemt noteikumus, kurus tā uzskata par vajadzīgiem to apsaimniekošanai un uzturēšanai, šajos noteikumos nosakot maksimālo ceļa lietošanas maksu, kas var tikt iekasēta par piekļuvi maksas ceļam, neatkarīgi no tā, vai to apsaimnieko NRA vai privāts uzņēmums.
33

Šajā ziņā jākonstatē, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem un, it īpaši, no Polijas valdības apsvērumiem izriet, ka Polijas tiesībās izmantotie līdzekļi, it īpaši valsts aizliegto tipveida noteikumu reģistra uzturēšana, ir paredzēti, lai labāk pildītu Direktīvās 93/13 un 2009/22 paredzētos patērētāju tiesību aizsardzības pienākumus.
35

Šādu interpretāciju apstiprina vārdkopa “neatkarīgi no tā, kādi ir sastāva elementi vai apraksts” nodarījumam, kas paredzēts izpildes valstī, no kā skaidri izriet, kā to norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 48. un 49. punktā, ka perfekta atbilstība netiek pieprasīta nedz kā viens no nodarījuma sastāva elementiem, kas tiek attiecīgi kvalificēti sprieduma valsts vai izpildes valsts tiesībās, nedz šī nodarījuma nosaukumā vai klasifikācijā atbilstoši attiecīgajām valsts tiesībām.
25

Kā to savos rakstveida apsvērumos apgalvo Komisija, šis pēdējais jautājums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek prasīts, kāds pakalpojums, aizdevums vai preču piegāde nosaka režīmu, kas piemērojams integrētajam sadarbības darījumam. Tā kā uz papildu pakalpojumiem attiecas PVN, ko piemēro galvenajam darījumam (spriedums, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 24. punkts), tad gadījumā, kad aizdevuma piešķiršana ir galvenais pakalpojums, no PVN ir jāatbrīvo viss darījums, piemērojot PVN direktīvas 135. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
38

Jebkāda pretēja interpretācija nozīmētu, ka šo jēdzienu piemērojamība būtu atkarīga no konkrētajām valsts tiesībām, it īpaši no sistēmas, ko katra dalībvalsts ir ieviesusi attiecībā uz neatkarīgas saimnieciskās vai profesionālās darbības veikšanu. Tomēr gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka, tā kā Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punktā nav ietverta nekāda norāde uz valstu tiesībām, jēdzieni “uzņēmums” un “komercdarījumi” ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 29. septembris, Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
14

Ar loi no 2012‑287, du 1 er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XX ème siècle [2012. gada 1. marta Likumu Nr. 2012‑287 par 20. gadsimta nepieejamo grāmatu digitālo izmantošanu] (2012. gada 2. marta JORF, 3986. lpp.) code de la propriété intellectuelle [Intelektuālā īpašuma kodeksa] pirmās daļas I grāmatas III sadaļa attiecībā uz to “tiesību izmantošanu”, kas ir saistītas ar autortiesībām, tika papildināta ar IV nodaļu “Īpaši nosacījumi attiecībā uz nepieejamo grāmatu digitālo izmantošanu”, ko veido šī kodeksa L. 134‑1. līdz L. 134‑9. pants. Daži no šiem pantiem vēlāk tika vai nu grozīti, vai atcelti ar loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel [2015. gada 20. februāra Likumu Nr. 2015‑195 par dažādiem noteikumiem attiecībā uz Eiropas Savienības tiesību pielāgošanu literārā un mākslinieciskā īpašuma un kultūras mantojuma jomā (2015. gada 22. februāraJORF, 3294. lpp.).
23

2014. gada 13. februāra lēmuma V sadaļas “Troksnis” 1. nodaļā “Skaņas līmeņa normas” ir ietverts tostarp 20. pants, kurā ir definētas vēja ģeneratoru parka skaņas emisiju līmeņu robežas, un 21. pants, kurā ir noteiktas robežvērtības tostarp atkarībā no “plānošanas” teritorijām, tas ir, ģeogrāfiskām platībām, ko atkarībā no to izmantošanas atbilstoši plānam nosaka kompetentās iestādes (apdzīvotās vietas, lauksaimniecības teritorijas, ekonomiskās darbības teritorijas un citas).
34

Saistībā ar iesniedzējtiesas izvirzīto jautājumu par to, vai, ņemot vērā kontekstu, kādā ir pieņemta Direktīva 2002/47, tās ratione materiae piemērošanas joma ir attiecināma vienīgi uz naudas līdzekļiem, kas iemaksāti kontos, kuri tiek izmantoti Direktīvas 98/26 1. un 2. pantā paredzētajās maksājumu un vērtspapīru norēķinu sistēmās, ir jānorāda, ka Direktīvas 2002/47 tekstā nav atrodams nekāds pamatojums šādam ierobežojumam. Tieši pretēji – lai arī ir tiesa, kā tas izriet no šīs direktīvas preambulas 1. un 4. apsvēruma, ka šī direktīva ir pieņemta kontekstā, ko it īpaši veido Direktīva 98/26, un ka Savienības likumdevējs uzskatīja, ka būtu pareizi ieviest kopīgus noteikumus attiecībā uz nodrošinājumiem, kas sniegti atbilstīgi šajā pēdējā minētajā direktīvā paredzētajām maksājumu un vērtspapīru norēķinu sistēmām, ar Direktīvu 2002/47, kā tas arī ir atgādināts tās preambulas 4. apsvērumā, ir papildināti spēkā esošie tiesību akti, risinot citus jautājumus un paplašinot tos. Turklāt, kā savu secinājumu 31. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par finanšu nodrošinājuma līgumiem (OV 2001, C 180 E, 312. lpp.) pamatojuma izklāstā arī ir apstiprināts, ka Direktīva 2002/47 ir pieņemta ar mērķi pārsniegt Direktīvas 98/26 piemērošanas jomu.
19

Tādējādi abi jautājumi, kas attiecas uz to, kā interpretēt Direktīvas 2009/24 4. panta 2. punktu, ar kuru ir ieviests autortiesību īpašnieka izplatīšanas tiesību izsmelšanas noteikums, un minētās direktīvas 5. panta 1. un 2. punktu, kuros ir paredzēti izņēmumi no šā īpašnieka ekskluzīvajām pavairošanas tiesībām, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz līdzvērtīgām Direktīvas 91/250 tiesību normām, proti, uz tās 4. panta c) punktu, no vienas puses, un tās 4. panta a) punktu, kā arī 5. panta 1. un 2. punktu, no otras puses.
Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 2005. gada 12. decembra Direktīvu 2005/92/EK, 22. panta 8. punkts, redakcijā, kas izriet no šīs Sestās direktīvas 28.h panta, kā arī minētās direktīvas 28.c panta A daļas a) punkta pirmā daļa un d) punkts ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj, ka izcelsmes dalībvalsts finanšu pārvalde atsakās no pievienotās vērtības nodokļa atbrīvot pārvešanu Kopienas iekšienē tāpēc, ka nodokļa maksātājs nav paziņojis galamērķa dalībvalsts piešķirto šī nodokļa identifikācijas numuru, ja nav nevienas pamatotas norādes, kas liecinātu par krāpšanu, prece ir pārvesta uz citu dalībvalsti un ir izpildīti arī citi nosacījumi atbrīvojuma no nodokļa piešķiršanai.
9

2012. gada 29. maijā Komisija uzsāka izmeklēšanu “EU Pilot” attiecībā uz dažu lielo sadedzināšanas iekārtu, it īpaši Aberthaw, saderību ar Direktīvā 2001/80 paredzētajām prasībām. No Komisijai iesniegtās informācijas izriet, ka šai iekārtai saskaņā ar 3. piezīmi tika piemērota mazāk stingra slāpekļa oksīda emisijas robežvērtība, porti, 1200 mg/Nm3, nekā robežvērtība, kas parasti tiek piemērota šāda veida iekārtām, kurās tiek izmantots cietais kurināmais, proti, 500 mg/Nm3 atbilstoši šīs direktīvas VI pielikuma A daļā ietvertajai tabulai. Pēc Komisijas domām, lai būtu tiesības uz šādu atkāpi, minētajā piezīmē tomēr esot noteikts, ka izmantotajā kurināmajā gaistošo vielu saturam (turpmāk tekstā – “GVS”) ir jābūt zem 10 %. Līdz ar to Komisija izvaicāja Apvienoto Karalisti par GVS cietajā kurināmajā, kas tika izmantots Aberthaw no 2009. līdz 2011. gadam.
26

Tāpat Bulgārijas nodokļu administrācija konstatēja, ka laikā no 2008. gada 1. maija līdz 2010. gada 26. aprīlimMM nebija ietverts PVN maksātāju reģistrā, jo tā deklarētais apgrozījums nesasniedza robežvērtību BGN 50000 (aptuveni EUR 25000) apmērā, kas ir paredzēta valsts tiesību aktos un no kuras sākot šāda reģistrācija ir obligāta. Tomēr šī administrācija, tāpat pamatojoties uz šī uzņēmuma piegādātāju izrakstītajiem rēķiniem, uzskatīja, ka laikā no 2007. gada 1. maija līdz 2008. gada 30. aprīlimMM faktiskais apgrozījums bija lielāks par minēto robežvērtību un ka tādējādi šim uzņēmumam bija pienākums lūgt to ietvert PVN maksātāju reģistrā, sākot no 2008. gada 1. maija, tomēr šis uzņēmums šādu lūgumu bija iesniedzis tikai 2010. gada 26. aprīlī.
21

Šādos apstākļos Juzgado de la Contencioso‑Administrativo no 4 de Madrid (Madrides Administratīvā tiesa Nr. 4) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Pamatnolīgumam ir pretrunā un tāpēc nav piemērojams Pamatnolikuma 9. panta 3. punkts, jo tajā tiek veicināti ļaunprātīgas izmantošanas gadījumi, kas izriet no specializētā dienesta pagaidu līdzstrādnieku secīgām iecelšanām amatā, ciktāl tajā: a) nav noteikts nedz kopējais maksimālais ilgums, uz kādu secīgi var veikt iecelšanu amatā gadījuma darba izpildei, nedz tas, līdz cik reizēm šo iecelšanu var atjaunot; b) lēmums par to, vai izveidot pastāvīgas amata vietas, kad tiek veiktas vairāk nekā divas iecelšanas amatā viena un tā paša darba veikšanai kopumā uz divpadsmit vai vairāk mēnešiem divu gadu laikā, ir atstāts administrācijas ziņā; c) ir ļauts iecelt amatā gadījuma darba izpildei, neprasot iecelšanas dokumentos norādīt konkrēto objektīvo pagaidu, īslaicīga vai ārkārtas rakstura iemeslu, kas to attaisnotu[?] 2) Vai Pamatnolīgumam ir pretrunā un tāpēc nav piemērojams Madrides autonomās kopienas Ekonomikas un finanšu ministrijas 2013. gada 28. janvāra rīkojuma 11. panta 7. punkts, jo tajā ir noteikts, ka “beidzoties termiņam, uz kādu notikusi iecelšana amatā, vienmēr jāizbeidz dienesta attiecības un jādzēš visi prasījumi attiecībā uz nostrādāto laikposmu, tostarp gadījumos, kad šis pats tiesību subjekts pēc tam tiek iecelts amatā no jauna”, proti, neatkarīgi no tā, vai ir beidzis pastāvēt konkrētais objektīvais iemesls, kas attaisnoja iecelšanu amatā, kā noteikts Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā? 3) Vai Pamatnolīguma mērķim ir atbilstīgi Pamatnolikuma 9. panta 3. punkta trešo daļu interpretēt tādējādi, ka tiek uzskatīts, ka, ja viena un tā paša darba izpildei persona tiek iecelta amatā vairāk nekā divas reizes uz kopumā divpadsmit vai vairāk mēnešu ilgu laikposmu divu gadu laikā, administrācijai ir jāizveido pastāvīga amata vieta iestādes štatu sarakstā tālab, lai darba ņēmējs, kas amatā iecelts gadījuma darba izpildei, kļūtu iecelts amatā pagaidu aizvietošanai? 4) Vai Pamatnolīgumā atzītajam nediskriminācijas principam ir atbilstīgi piemērot gadījuma darba izpildei pagaidu kārtībā nodarbinātajiem specializētā dienesta līdzstrādniekiem to pašu atlīdzinājumu, kas paredzēts darba tiesiskajās attiecībās esošajiem gadījuma darba izpildei nodarbinātajiem darbiniekiem, tāpēc ka abas situācijas ir būtībā identiskas, jo būtu neloģiski, ja attieksme pret līdzstrādniekiem, kuriem ir identiska kvalifikācija, lai strādātu tajā pašā uzņēmumā (Madrides autonomās kopienas Veselības aprūpes dienestā), pildot vienus un tos pašus amata pienākumus, un lai apmierinātu identisku īslaicīgu vajadzību, viņu darba tiesisko attiecību izbeigšanas brīdī būtu atšķirīga, jo nav acīmredzama iemesla, kas liegtu šīs uz noteiktu laiku nodibinātās nodarbinātības attiecības salīdzināt, lai novērstu diskriminējošas situācijas?”
63

Ņemot vērā to, ka Beniluksa preču zīmes un dizainparaugi pieder pie attiecīgajās trīs dalībvalstīs pastāvošās progresīvās sistēmas, ka Beniluksā iedibinātās tiesu struktūras pamatā ir decentralizēta sistēma ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas mehānismu Beniluksa valstu tiesā un ka šai reģionālajai apvienībai ir raksturīga daudzvalodība, Konvencijas 4.6. pantā kodificētais noteikums, kam pamatā ir it īpaši atbildētāja domicils, un šādi ir nodrošināts, ka tiesvedības par Beniluksa preču zīmēm un dizainparaugiem atkarībā no konkrētā gadījuma var tikt uzsāktas Beļģijas, Luksemburgas vai Nīderlandes tiesās, nevis atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktam un vēlāk – Regulas Nr. 1215/2012 24. panta 4. punktam – ir koncentrētas Nīderlandes tiesās atkarībā no vietas, kurā ir centralizēta reģistrācijas pieteikumu iesniegšana un reģistrācija un atrodas reģistrs, kā secinājumu 41. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, un pēc analoģijas ar Savienības likumdevēja konstatējumu saistībā ar jurisdikciju attiecībā uz tiesvedībām par Eiropas Savienības preču zīmēm var tikt kvalificēts kā nepieciešams Beniluksa preču zīmju un dizainparaugu sistēmas pareizas darbības nodrošināšanai.
35

Tomēr, otrkārt, kā to norāda ģenerāladvokāts secinājumu 79. punktā, Direktīvas 2004/48 preambulas 26. apsvērumā ir minēti “izdevumi noteikšanā un meklēšanā”, kas bieži ir saistīti ar tehniskā padoma pakalpojumiem, kuri radušies intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam. Šajā apsvērumā ir tieša atsauce uz “pārkāpumu, ko pārkāpējs, iesaistoties kādā darbībā, ir izdarījis apzināti vai viņam ir bijis pamats apzināties”, un tādējādi tas attiecas uz zaudējumu atlīdzību, kas maksājama, ja pārkāpējs ir vainīgs. Taču zaudējumu atlīdzību regulē kāda šās direktīvas norma, proti, tās 13. panta 1. punkts. No tā izriet, ka “izdevumi noteikšanā un meklēšanā”, kas bieži rodas pirms tiesvedības, obligāti neizriet no minētās direktīvas 14. panta piemērošanas jomas.
57

Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka tiesības, kuras bērniem izriet no Regulas Nr. 1612/68 12. panta, nav atkarīgas no to vecāku uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī tiesībām, ciktāl šajā tiesību normā ir vienīgi prasīts, lai bērns dzīvotu dalībvalstī ar saviem vecākiem vai vienu no tiem, kamēr vismaz viens no vecākiem tur uzturas kā darba ņēmējs (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 23. februāris, Ibrahim un Secretary of State for the Home Department, C‑310/08, EU:C:2010:80, 40. punkts).