LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 317/14

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2010. gada 21. maija spriedumu apvienotajās lietās T-425/04, T-444/04, T-450/04 un T-456/04 Francija u.c./Komisija 2010. gada 4. augustā iesniedza Bouygues SA un Bouygues Télécom SA

(Lieta C-399/10 P)

()

2010/C 317/27

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Bouygues SA, Bouygues Télécom SA (pārstāvji — J. Vogel, F. Sureau, D. Theophile, avocats)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Francijas Republika, France Télécom SA, Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom)

Prasījumi:

— atcelt spriedumu, ko Vispārējā tiesa 2010. gada 21. maijā pasludināja apvienotajās lietās T-425/04, T-444/04, T-450/04 un T-456/04;

— izskatot lietu atkārtoti, apmierināt sabiedrību Bouygues SA un Bouygues Télécom prasības, proti: 1) atcelt Komisijas Lēmuma 2006/621/EK (1) 1. pantu tikai tiktāl, ciktāl tajā netieši, bet noteikti ir atteikts kvalificēt Francijas valsts paziņojumus, kas izdarīti 2002. gada jūlijā, septembrī un oktobrī, kā atbalstu, un 2) atcelt lēmuma 2. pantu, šīs atcelšanas rezultātā nosakot Francijas valstij pienākumu atgūt no sabiedrības France Télécom konstatēto atbalstu;

— pakārtoti, gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka attiecībā uz strīdu vēl nav iespējams pieņemt lēmumu, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā no jauna pieņem nolēmumu apvienotajās lietās T-425/04, T-444/04, T-450/04 un T-456/04, ņemot vērā Tiesas izteikto juridisko viedokli;

— piespriest Komisijai, sabiedrībai France Télécom un Francijas valstij atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Bouygues un Bouygues Télécom savas apelācijas sūdzības pamatošanai izvirza divus pamatus.

Ar pirmo pamatu, kas ietver trīs daļas, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl tā apstiprināja Komisijas analīzi, saskaņā ar kuru Francijas valsts paziņojumi 2002. gada jūlijā, septembrī un oktobrī, skatot tos atsevišķi vai kopā, nebija uzskatāmi par vienu vai vairākiem valsts atbalstiem. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi valsts līdzekļu izmantošanas jēdzienu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, atzīstot, ka atbalsta paziņojumi varēja nozīmēt valsts līdzekļu izmantošanu tikai tādā gadījumā, ja [tajos] būtu precizēts paredzētā atbalsta veids un summa, ja tie būtu tūlīt un noteiktā veidā piemērojami un juridiski saistoši (pirmā daļa). Turklāt Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi Komisijas minētās valsts tiesību normas, norādot, ka šajās normās attiecībā uz to, lai atbalsta solījumi būtu obligāti, bija paredzēts, ka šiem solījumiem ir jābūt precīziem attiecībā uz solītā atbalsta noteikumiem un summu un tie nevar būt atkarīgi no debitora maksātspējas, kaut arī saskaņā ar valsts tiesībām ar to, ka tiek solīts rezultāts, ir pietiekami, lai uzskatītu, ka solītājs ir uzņēmies pienākumu. Nosacījums par iespējamām finansiālajām grūtībām nerada šķērsli garantijas sniegšanai un apstāklis, ka valstij ir jārīkojas tā, lai radītu pārliecību, ka tā rīkosies noteiktā veidā, pēc sava rakstura ir tāds, kas rada atbildību (otrā daļa). Visbeidzot, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi valsts līdzekļu izmantošanas jēdzienu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, atzīstot, ka šāda izmantošana nevar izrietēt no tirgus reakcijas, uzliekot valstij faktisku pienākumu novērst France Télécom finansiālās problēmas (trešā daļa).

Ar savu otro pamatu, kas ietver divas daļas, apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz kļūdu tiesību piemērošanā, kuru esot pieļāvusi Vispārējā tiesa attiecībā uz akcionāra avansa, kuru valsts 2002. gada decembrī piešķīra France Télécom kā kredītlīniju 9 miljardu euro apmērā, kvalifikāciju. Šajā sakarā Bouygues un Bouygues Télécom atzīmē, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi atbalsta jēdzienu 107. panta 1. punkta izpratnē, atzīstot, ka priekšrocība, kas izriet no paziņojuma par kredītlīnijas piešķiršanu, nav pietiekami saistīta ar līdzekļu nodošanu šīs [kredītlīnijas] piešķiršanas rezultātā, lai varētu secināt par valsts atbalsta esamību. Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza faktu, ka Vispārējā tiesa kļūdaini prasot, lai priekšrocība sakristu ar līdzekļu izmantošanu.

Apelācijas sūdzības iesniedzējas atzīmē, otrkārt, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi priekšrocības jēdzienu 107. panta 1. punkta izpratnē, 9 miljardu euro piešķiršanu France Télécom vērtējot atsevišķi, lai pēc tam konstatētu, ka tā neietvēra nekādu tādu atsevišķu priekšrocību, kas varētu palielināt France Télécom finanšu līdzekļus, šādas priekšrocības esamības novērtēšanā neņemot vērā šo pašu pasākumu pārliecinošo ietekmi.

(1) Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmums 2006/621/EK par valsts finansiālo atbalstu, ko piešķīrusi Francija par labu France Télécom (OV L 257, 11. lpp.).