ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Regulas Nr. 565/2002, ar ko nosaka tarifu kvotu administrēšanas metodi un ievieš izcelsmes sertifikātu sistēmu attiecībā uz ķiplokiem, kas ievesti no trešām valstīm, 3. panta 3. punkts un Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 4. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie principā pieļauj tādu mehānismu, kāds ir pamatlietā, atbilstoši kuram viens uzņēmējs – tradicionālais importētājs šīs pirmās regulas izpratnē, kas ir izsmēlis visas savas licences, kuras tam ļauj importēt atbilstoši preferenciālajam tarifam – pasūta no otra uzņēmēja, kas arī ir tradicionālais importētājs bez šādas licences,

— preci, kuru ar šo otro uzņēmumu saistīta sabiedrība vispirms pārdod ārpus Eiropas Savienības trešajam uzņēmējam, kas ir jaunais importētājs šīs regulas izpratnē un kuram ir šādas licences,

— pēc tam trešais uzņēmējs, kurš izmanto preferenciālu muitas tarifu, šo preci laiž brīvā apgrozībā Eiropas Savienībā un tad to pārdod otrajam uzņēmējam, un

— galu galā, šīs preces otrais uzņēmējs nodod pirmajam, kurš tādējādi iegādājas atbilstoši tarifu kvotām importētas preces, kas paredzētas šajā pat pirmajā regulā, lai gan viņam nav šai darbībai nepieciešamās licences.

Taču, lai šāds preču pārdošanas un tālākpārdošanas mehānisms starp uzņēmumiem neizraisītu nedz nepamatotu tirgus uzņēmēja ietekmi, it īpaši to, ka tradicionālie importētāji Regulas Nr. 562/2002 5. panta 3. punkta izpratnē to apiet, nedz arī mērķa, saskaņā ar kuru licences pieteikumiem ir jābūt saistītiem ar patiesu saimniecisko darbību, pārkāpšanu, katram šī mehānisma posmam ir jāīstenojas par atbilstošu tirgus cenu un importēšana ar preferenciālo tarifu, izmantojot likumīgi iegūtas licences, ir jāveic to īpašniekam. It īpaši iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai katrs iesaistītais uzņēmējs saņem atbilstošu kompensāciju par minētās preces importu, pārdošanu vai tālākpārdošanu, kas tam ļauj saglabāt kvotu pārvaldes ietvaros piešķirto stāvokli.

Turklāt, runājot par to, ka jānosaka, vai mehānisms ir ticis radīts ar mērķi mākslīgi izveidot pieprasītos nosacījumus preferenciālā tarifa iegūšanai, to faktoru vidū, kas ļautu konstatēt mehānisma samāksloto raksturu, tostarp ir fakts, ka importētājs, kam pieder licences, nav uzņēmies nekādu saimniecisko risku, vai arī fakts, ka importētāja peļņa ir nenozīmīga, vai ka importētāja ķiploku pārdošanas cena vispirms pirmajam pircējam Savienībā, un pēc tam šī pēdējā minētā noteiktā cena otrajam pircējam Savienībā, ir zemāka par tirgus cenu.

(sal. ar 43., 51., 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑522/14

Sparkasse Allgäu

pret

Finanzamt Kempten

(Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — LESD 49. pants — Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā kredītiestādēm ir uzlikts pienākums paziņot nodokļu administrācijai informāciju par mirušo klientu aktīviem, lai iekasētu mantojuma nodokli — Šī tiesiskā regulējuma piemērošana filiālēm, kas reģistrētas citā dalībvalstī, kurā atbilstoši banku noslēpumam principā ir aizliegts paziņot šādu informāciju”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2016. gada 14. aprīļa spriedums

Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums, kurā kredītiestādēm ir uzlikts pienākums paziņot nodokļu administrācijai informāciju par mirušo klientu aktīviem, kas noguldīti vai ko pārvalda to filiāles, kas reģistrētas citā dalībvalstī – Pienākums otrajā dalībvalstī ievērot banku noslēpumu, kas aizsargāts ar kriminālsodiem – Informēšanas pienākuma pieļaujamība

(LESD 49. pants)

LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā kredītiestādēm, kuru juridiskā adrese ir šajā dalībvalstī, ir uzlikts pienākums paziņot valsts iestādēm par aktīviem, kuri ir noguldīti pakļautā kredītiestādes filiālē citā dalībvalstī vai kurus tā pārvalda, ja ir miris šo aktīvu īpašnieks, kura dzīvesvieta bija pirmajā dalībvalstī, un ja otrajā dalībvalstī nav paredzēts salīdzināms paziņošanas pienākums, un ja tajā kredītiestādēm ir jāievēro banku noslēpums, par kura pārkāpumu ir paredzēti kriminālsodi.

Pirmām kārtām, nelabvēlīgās sekas, ko var radīt šāds paziņošanas pienākums, izriet no tā, ka divas dalībvalstis vienlaikus īsteno savu kompetenci, pirmkārt, banku un citu kredītiestāžu pienākumu pret saviem klientiem jomā saistībā ar banku noslēpuma ievērošanu un, otrkārt, nodokļu kontroles jomā, jo filiāles dalībvalstī tiek uzlikts pienākums ievērot banku noslēpumu attiecībā uz visiem, tostarp nodokļu iestādēm, bet juridiskās adreses dalībvalstī banku noslēpuma ievērošana nav pārāka pār prasību nodrošināt nodokļu kontroļu efektivitāti, un tādēļ attiecīgajā tiesiskajā regulējumā tajā norādītajos apstākļos tiek noteikts pienākums nodot informāciju nodokļu iestādēm bez attiecīgā konta īpašnieka piekrišanas.

Otrām kārtām, tā kā nav saskaņošanas pasākumu informācijas apmaiņas nodokļu kontroles veikšanai jomā, dalībvalstis var brīvi noteikt valsts kredītiestādēm tādu paziņošanas pienākumu attiecībā uz to filiālēm, kas darbojas ārzemēs, lai nodrošinātu nodokļu kontroles efektivitāti, ar atrunu, ka minēto filiāļu iekšienē veiktie darījumi netiek diskriminējoši izskatīti salīdzinājumā ar darījumiem, ko veikušas to valsts filiāles. Proti, brīvību veikt uzņēmējdarbību nevar saprast tādējādi, ka dalībvalstij ir pienākums pielāgot savus nodokļu tiesību aktus un it īpaši paziņošanas pienākumu atkarībā no citas dalībvalsts nodokļu tiesību aktiem, lai ikvienā gadījumā garantētu nodokļu uzlikšanu bez jebkādām atšķirībām, kas izriet no valsts nodokļu tiesiskā regulējuma

(sal. ar 25., 26., 29., 31., 32. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvu 80/987 par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā ir jāinterpretē tādējādi, ka, izņemot, ja eventuāli tiek piemērots šīs direktīvas 1. panta 2. punkts, jūrniekiem, kas dzīvo dalībvalstī un kurus ir pieņēmusi darbā šajā dalībvalstī sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir trešajā valstī, bet kuras faktiskās uzņēmējdarbības vieta ir šajā dalībvalstī, darbam kā algotiem darbiniekiem uz šai sabiedrībai piederoša kruīza kuģa, kas peld ar trešās valsts karogu, atbilstoši darba līgumam, kurā kā piemērojamās tiesības ir norādītas šīs pašas trešās valsts tiesības, pēc tam, kad attiecīgās valsts tiesa ir atzinusi šo sabiedrību par bankrotējušu atbilstoši pēdējās minētās tiesībām, būtu jāvar gūt aizsardzību, kas paredzēta direktīvā attiecībā uz nesamaksātiem darba samaksas prasījumiem, kas viņiem ir pret šo pašu sabiedrību. Šo neietekmē fakts, ka darba līgumiem ir piemērojamas trešās valsts tiesības, ka kuģis peld ar šīs trešās valsts karogu, ka darba devēja juridiskā adrese ir šajā pašā trešajā valstī vai arī ka attiecīgā dalībvalsts nevar prasīt šādam darba devējam, lai tas piedalītos Direktīvas 80/987 3. panta 1. punktā paredzētās garantiju iestādes finansējumā.

Kas attiecas uz pirmo no šiem aspektiem, prasība samaksāt atbilstošos nesamaksātos darba samaksas prasījumus, ar ko algots darbinieks vēršas garantiju iestādē, ir jānošķir no darba ņēmēja iesniegtas prasības pret maksātnespējīgu darba devēju šo prasījumu samaksas saņemšanai.

Otrkārt, kas attiecas uz apstākli, ka, pirmkārt, kuģis peld ar trešās valsts karogu, un faktu, otrkārt, ka darba devēja juridiskā adrese ir šajā pašā trešajā valstī, kritēriji, kuriem Direktīvā 80/987 ir pakārtots ar to izveidotās aizsardzības saņēmēja statuss, būtībā attiecas uz pēdējā minētā darbinieka statusu un apstākli, ka darba devējam ir piemērota procedūra par prasījumu kolektīvu apmierināšanu, piemērojot dalībvalstī spēkā esošās normas. Savukārt no šīs direktīvas normām un it īpaši no tās 1. panta, kas ierobežo tās piemērošanas jomu, neizriet, ka darba devēja juridiskās adreses vietai vai kuģa, uz kura tiek nodarbināti darba ņēmēji, karogam būtu jābūt kritērijiem, atbilstoši kuriem tiek veikta šī norobežošana. Turklāt tāda mehānisma ieviešana, kāds ir paredzēts Direktīvā 80/987, neliedz šāda kuģa karoga valstij faktiski īstenot savu jurisdikciju pār šo kuģi vai tā apkalpi sociāla rakstura jautājumos, kas skar šo kuģi, kā tas paredzēts ANO Jūras tiesību konvencijas 92. panta 1. punktā un 94. panta 1. punktā un 2. punkta b) apakšpunktā.

Kas attiecas, treškārt, uz to, ka dalībvalsts nebūs spējīga prasīt darba devējiem veikt iemaksas Direktīvas 80/987 3. panta 1. punktā paredzētajā garantiju fondā, no Direktīvas 80/987 5. panta b) punkta izriet, ka darba devējam ir jāpiedalās finansēšanā, ja vien to pilnībā nenodrošina valsts iestādes, tādēļ atbilstoši šīs pašas direktīvas sistēmai nav nepieciešams, lai starp darba devēja iemaksu veikšanas pienākumu un garantiju fonda iejaukšanos pastāvētu saikne.

(sal. ar 43.–45., 47., 48., 66.–68. un 71. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
No paša Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma, kā arī no šīs tiesību normas sistēmiskās interpretācijas izriet, ka tirdzniecības pārstāvim var piešķirt zaudējumu atlīdzību papildus kompensācijai par klientūru un ka tai nav piemērojami nosacījumi, kas ir minēti direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ne arī maksimālie griesti, kas ir paredzēti tās 17. panta 2. punkta b) apakšpunktā. Šajā ziņā, ņemot vērā, ka direktīvā nav sniegtas precīzas norādes par nosacījumiem, kādos tirdzniecības pārstāvji var pretendēt uz zaudējumu atlīdzību, dalībvalstīm, īstenojot savu rīcības brīvību, ir jānosaka minētie nosacījumi un procesuālā kārtība. Tomēr rīcības brīvību, ko dalībvalstis var izmantot, pārņemdamas direktīvas 17. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ierobežo pienākums izvēlēties vienu no divām atlīdzinājuma sistēmām, kas attiecīgi ir paredzētas minētā panta 2. un 3. punktā, bez iespējas tās piemērot kumulatīvi. Līdz ar to zaudējumu atlīdzības piešķiršanas sekas nevar būt tādas, ka tiek piešķirts dubults atlīdzinājums, kombinējot kompensāciju par klientūru ar zaudējumu atlīdzību, kas tostarp izriet no komisijas maksu zaudējuma pēc līguma izbeigšanas.

Direktīvas 86/653 par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 17. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka zaudējumu atlīdzinājuma piešķiršana tajā nav pakārtota nosacījumam, ka tiek pierādīta pilnvarotāja vainas pastāvēšana, kam ir cēlonisks sakars ar apgalvotajiem zaudējumiem, turpretī tajā ir prasīts, lai apgalvotie zaudējumi pastāvētu atsevišķi no tiem, kuri ir segti ar kompensāciju par klientūru.

Direktīvā 86/653 un tostarp tās 17. panta 2. punkta c) apakšpunktā nav precizēti nosacījumi, kādos tirdzniecības pārstāvim ir maksājama zaudējumu atlīdzība. Līdz ar to dalībvalstīm savās valsts tiesībās ir jānosaka, vai zaudējumu atlīdzības piešķiršana ir atkarīga no vainas pastāvēšanas neatkarīgi no tā, vai šī vaina būtu līgumtiesiska vai delikta rakstura, kurā būtu vainojams pilnvarotājs un kurai būtu cēloniskais sakars ar apgalvotajiem zaudējumiem.

Turklāt no dažādo jēdzienu lietojuma, ar kuriem apzīmē abus kompensācijas par klientūru sistēmas elementus, kādi ir paredzēti direktīvas 17. panta 2. punktā, proti, “atlīdzība” un “kompensācija par zaudējumiem”, no to papildinošā un nesaistošā rakstura, kā arī no direktīvā paredzētās atšķirīgās saskaņošanas pakāpes attiecībā uz abiem šiem elementiem izriet, ka zaudējumu atlīdzināšana tirdzniecības pārstāvim var tikt veikta vienīgi par zaudējumiem, kas pastāv atsevišķi no tiem, kas ir segti ar kompensāciju par klientūru. Pretējā gadījumā tiktu apieti direktīvas 17. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētie atlīdzinājuma griesti.

(sal. ar 37., 38. un 40.–42. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
2. panta 1. punkts un 10. panta 2. punkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 1999/59, vēlāk – ar Direktīvu 2001/115, ir jāinterpretē tādējādi, ka aviosabiedrības veiktā biļešu izsniegšana ir apliekama ar pievienotās vērtības nodokli, ja pasažieri šīs izdotās biļetes nav izmantojuši un ja tie nevar saņemt atlīdzību par tām.

Tāda pakalpojuma kā pasažieru gaisa pārvadājumi sniegšana ir apliekama ar pievienotās vērtības nodokli tad, kad, pirmkārt, pasažiera samaksātā summa aviosabiedrībai pārvadājuma līgumā materializētajās tiesiskajās attiecībās ir tieši saistīta ar individuāli nosakāmu pakalpojumu, par kuru tā ir atlīdzība, un, otrkārt, kad šis pakalpojums ir sniegts.

Tomēr pakalpojumu, kurus sniedzot, tiek izpildītas no personu gaisa pārvadājumu līguma izrietošās saistības, izpilde iespējama tikai ar nosacījumu, ka aviosabiedrības pasažieris ierodas paredzētajā izlidošanas dienā un vietā, minētā sabiedrība viņam rezervē tiesības izmantot šo pakalpojumu līdz iesēšanās brīdim atbilstoši biļetes pirkuma brīdī noslēgtajā pārvadājuma līgumā precizētajiem nosacījumiem.

Tātad biļetes pirkuma brīdī samaksātā cena ir atlīdzība par tiesībām, kas no tā radušās pasažierim, proti, saņemt no pārvadājuma līguma izrietošo pienākumu izpildi, un neatkarīgi no tā, vai šis pasažieris īsteno šīs tiesības, aviosabiedrība ir sniegusi šos pakalpojumus, tiklīdz tā sniedz pasažierim iespēju izmantot šos pakalpojumus.

(skat. 25.–28., 35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2006/54 par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, 18. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai diskriminācijas dzimuma dēļ radītā kaitējuma atlīdzināšana notiktu preventīvi un samērīgi, ar šo pantu dalībvalstīm, kuras izvēlas finansiālas atlīdzības veidu, ir noteikta prasība savā iekšējā tiesiskajā kārtībā ieviest pasākumus, paredzot cietušajai personai saskaņā ar dalībvalstu noteiktu īpašu kārtību atlīdzināt zaudējumus, kas pilnībā atbilst radītajam kaitējumam.

No vienas puses, no Direktīvas 76/207 par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, 6. panta noteikumiem to sākotnējā un arī grozītajā redakcijā un arī no Tiesas judikatūras izriet, ka ar šo tiesību normu panākamā faktiskā preventīvā iedarbība nenozīmē, ka personai, kas ir diskriminēta dzimuma dēļ, būtu atlīdzināmi zaudējumi ar soda raksturu, kas pārsniegtu faktiski radītā kaitējuma apmēru un kas būtu pasākums ar sankcijas raksturu. No otras puses, Savienības tiesībās nav notikušas nekādas būtiskas pārmaiņas, kuru dēļ Direktīvas 2006/54 18. pants varētu tikt interpretēts atšķirīgi no Direktīvas 76/207 6. panta.

(sal. ar 34., 36. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Attiecībā uz kontekstu: ar Regulu Nr. 1393/2007, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 61. panta c) punktu, kā minēts tās preambulas 1. apsvērumā, ir izveidots tiesas un ārpustiesas dokumentu civillietās un komerclietās Kopienas iekšējās izsniegšanas un paziņošanas mehānisms, kura mērķis ir pakāpeniski ieviest brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.

Regula Nr. 1393/2007 par tiesas un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu dalībvalstīs, un ar ko atceļ Regulu Nr. 1348/2000, ir jāinterpretē tādējādi, ka ārpustiesas dokumenta izsniegšana vai paziņošana atbilstoši ar šo regulu paredzētajiem noteikumiem ir pieļaujama pat tad, ja prasītājs jau ir veicis šī dokumenta pirmo izsniegšanu vai pirmo paziņošanu, izmantojot tādu pārsūtīšanas veidu, kas nav paredzēts šajā regulā, vai izmantojot kādu citu no pārsūtīšanas veidiem, kuri ieviesti ar šo regulu.

Attiecībā uz, pirmkārt, gadījumu, kurā prasītājs ir veicis pirmo izsniegšanu vai pirmo paziņošanu saskaņā ar noteikumiem, kādi nav paredzēti Regulā Nr. 1393/2007, tajā ir paredzēti tikai divi apstākļi, kad dokumenta izsniegšana un paziņošana starp dalībvalstīm ir izslēgta no tās piemērošanas jomas un nevar tikt veikta, izmantojot ar šo regulu ieviestos līdzekļus, proti, pirmkārt, ja adresāta dzīvesvieta vai pastāvīgās uzturēšanās vieta nav zināma un, otrkārt, ja adresāts ir iecēlis pilnvaroto pārstāvi tiesvedības valstī. Tādējādi šajā regulā nav paredzēts neviens cits izņēmums līdzekļu, kuri paredzēti ārpustiesas dokumenta pārsūtīšanai starp dalībvalstīm, izmantošanā, ja prasītājs iepriekš jau ir izsniedzis vai paziņojis šo pašu dokumentu, izmantojot citu, nevis šajā regulā paredzētu pārsūtīšanas veidu.

Attiecībā uz, otrkārt, sekām, kas saistītas ar gadījumu, kurā prasītājs pirmo izsniegšanu vai pirmo paziņošanu ir veicis saskaņā ar Regulā Nr. 1393/2007 paredzētajiem noteikumiem, tajā ir izsmeļoši paredzēti dažādi pārsūtīšanas veidi, kuri attiecas uz ārpustiesas dokumentu izsniegšanu vai paziņošanu atbilstoši tās 16. pantam. Ar šo regulu tomēr nav izveidota ar to ieviesto dažādo pārsūtīšanas veidu hierarhija. Turklāt, lai garantētu, ka attiecīgo dokumentu pārrobežu pārsūtīšana tiek izpildīta ātri, šajā regulā nedz pārsūtītājām struktūrām, nedz saņēmējām struktūrām, nedz diplomātiskajiem vai konsulārajiem pārstāvjiem, nedz saņēmējas valsts amatpersonām, ierēdņiem vai citām kompetentajām personām nav uzticēts uzdevums pārbaudīt iemeslu, kuru dēļ prasītājs veic dokumenta izsniegšanu vai paziņošanu ar paredzētajiem pārsūtīšanas līdzekļiem, noderīgumu vai atbilstību. No tā izriet, ka ārpustiesas dokumenta izsniegšanas vai paziņošanas jomā prasītājam ir atļauts ne tikai izvēlēties vienu vai otru no Regulā Nr. 1393/2007 paredzētajiem pārsūtīšanas veidiem, bet arī vienlaicīgi vai secīgi izmantot divus vai vairākus veidus, ko tas, ņemot vērā lietas apstākļus, uzskata par noderīgākajiem vai piemērotākajiem.

(sal. ar 49., 51., 52., 54., 57.–59. un 61. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Līdz ar to apstāklis, ka šādas vienošanās par mantojuma dalīšanu apstiprināšana aizbildnības un aizgādnības lietu tiesā, kas saskaņā ar dalībvalsts, kurā iesniegts pieteikums, tiesību aktiem ir nepieciešama, lai šī vienošanās būtu spēkā, ir tikusi pieprasīta saistībā ar mantošanas procesu, nevar tikt uzskatīts par izšķirošu, lai secinātu, ka šis pasākums ietilpst mantojuma tiesību jomā. Nepieciešamība iegūt aizbildnības un aizgādnības lietu tiesas apstiprinājumu ir tiešas sekas, kas izriet no nepilngadīgu bērnu stāvokļa un spējas, un tas ir uzskatāms par bērna aizsardzības pasākumu, kas saistīts ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu, īstenojot aizgādības tiesības, Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. punkta e) apakšpunkta izpratnē.

Proti, tiesībspēja un rīcībspēja un ar tām saistītie pārstāvības jautājumi ir jāvērtē atbilstoši autonomiem kritērijiem, un tie nevar tikt aplūkoti kā iepriekšēji jautājumi, kas būtu atkarīgi no ar tiem saistītajām tiesiskajām darbībām. Tātad aizbildņa iecelšana nepilngadīgiem bērniem un kontrole pār viņa veiktajām darbībām ir tik cieši saistītas, ka nebūtu pareizi piemērot atšķirīgus jurisdikcijas noteikumus, kas būtu nosakāmi dažādi atkarībā no konkrētās tiesiskās darbības priekšmeta.

Regula Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas vienošanās par mantojuma dalīšanu apstiprināšana, ko nepilngadīgo bērnu vārdā noslēdzis viņu aizbildnis, ir pasākums saistībā ar vecāku atbildības īstenošanu šīs regulas 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, nevis pasākums saistībā ar mantošanu minētās regulas 1. panta 3. punkta f) apakšpunkta izpratnē, kurš būtu izslēgts no tās piemērošanas jomas.

Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 12. panta 3. punktu dalībvalsts tiesām ir arī piekritība attiecībā uz vecāku atbildību tiesas procesos, kas nav minēti šā panta 1. punktā, ja, pirmkārt, bērnam ir būtiska saikne ar attiecīgo dalībvalsti, it īpaši pamatojoties uz to, ka vienai no personām, kurām ir vecāku atbildība, pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, vai ja bērns ir šīs dalībvalsts pilsonis un, otrkārt, ja tiesu piekritību ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas procesa puses brīdī, kad tiesā ir iesniegta prasība, un ja šī piekritība ir bērna labākajās interesēs.

Vienošanās par mantojuma dalīšanu, ko nepilngadīgo bērnu vārdā noslēdzis viņu aizbildnis, apstiprināšanas gadījumā, ja šī apstiprināšana saskaņā ar dalībvalsts, kurā iesniegts pieteikums, tiesību aktiem ir nepieciešama, lai šī vienošanās būtu spēkā, minētais Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punkts varētu būt pamats atzīt tās tiesas jurisdikciju, kurai saistībā ar mantojuma lietu ir lūgts apstiprināt vienošanos par mantojuma dalīšanu, pat ja šī tiesa nav bērnu pastāvīgā dzīvesvietas dalībvalsts tiesa, ja vien ir izpildīti iepriekš minētie nosacījumi.

(sal. ar 36. un 37. punktu)
Direktīvas 96/9 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešo personu no topogrāfiskas kartes iegūtie ģeogrāfiskie dati, kas tiek izmantoti citas kartes izgatavošanai un tirdzniecībai, pēc to iegūšanas saglabā savu informatīvo vērtību, kas ir pietiekama, lai tos varētu kvalificēt kā “datubāzes”“neatkarīgus materiālus” minētās normas izpratnē.

Kvalifikācija par “datubāzi” Direktīvas 96/9 1. panta 2. punkta izpratnē ir atkarīga no tā, vai pastāv krājums ar “neatkarīgiem materiāliem”, proti – materiāliem, kas ir nošķirami viens no otra, neietekmējot to informatīvo, literāro, māksliniecisko, muzikālo vai citāda veida satura vērtību. Krājuma materiāla informatīvā satura vērtība nav skarta, ja pēc tā iegūšanas no attiecīgā krājuma šim materiālam ir neatkarīga informatīva vērtība. Šajā ziņā materiāla informatīvās vērtības samazināšanās, kas ir saistīta ar tā iegūšanu no krājuma, kurā tas ietilpst, nebūt neizslēdz iespēju, ka uz šo materiālu var attiekties jēdziens “neatkarīgs materiāls” Direktīvas 96/9 1. panta 2. punkta izpratnē, ja vien minētais materiāls saglabā neatkarīgu informatīvo vērtību. No krājuma iegūta materiāla neatkarīgā informatīvā vērtība ir jānovērtē, ņemot vērā informācijas vērtību nevis attiecībā uz atbilstošā krājuma tipisko lietotāju, bet attiecībā uz katru materiāla iegūšanā ieinteresētu trešo personu.

Tātad krājuma dati, kuri neatkarīgā veidā tiek izmantoti peļņas gūšanai, ir “datubāzes”“neatkarīgi materiāli” Direktīvas 96/9 1. panta 2. punkta izpratnē, jo minētie dati pēc to iegūšanas sniedz tos izmantojošās sabiedrības klientiem svarīgu informāciju.

(sal. ar 17., 22., 24., 27.–29. punktu un rezolutīvo daļu)
—

ka, otrkārt, no aprites izņemtā transportlīdzekļa īpašniekam ir iespēja iesniegt sūdzību tehniskajam konsultantam, par transportlīdzekļu tehniskās apskates staciju darbības uzraudzību un kontroli atbildīgās iestādes ierēdnim, un ka šis konsultants var grozīt izņemšanas no aprites lēmumu. Turklāt transportlīdzekļa īpašnieka iebildumu par transportlīdzekļa izņemšanu no aprites gadījumā tikai valsts kompetentas ceļu satiksmes un policijas iestādes ir pilnvarotas noteikt piespiedu un fiziskas piespiešanas pasākumus. Operatoru pilnvaras izņemt transportlīdzekli no aprites, ja tie konstatē trūkumus, kas rada nenovēršamas briesmas, nav saistītas ar piespiedu vai fiziskas piespiešanas pilnvarām.