ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. pants un 173. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, pat ja vispārējās pieskaitāmās izmaksas, kas atbilst tādiem kustamo īpašumu izpirkumnomas darījumiem, kādi ir pamatlietā, ir ietvertas nevis summā, kas klientam jāmaksā par attiecīgās preces nodošanu izmantošanā, tas ir, ar nodokli apliekamajā darījuma daļā, bet gan procentu summā, kas jāmaksā saskaņā ar darījuma “finansēšanas” daļu, tas ir, no nodokļa atbrīvotajā darījuma daļā, šādas vispārējās pieskaitāmās izmaksas pievienotās vērtības nodokļa (PVN) nolūkā tomēr ir jāuzskata par elementu, kas veido šī nodošanas izmantošanā darījuma cenu, un, otrkārt, dalībvalstis nevar piemērot sadalījuma metodi, kurā netiek ņemta vērā attiecīgās preces sākotnējā vērtība piegādes brīdī, jo šī metode nenodrošina precīzāku sadalījumu par to, kāds tas būtu tad, ja tiktu piemērots sadales kritērijs, kura pamatā ir apgrozījums.

Tādējādi jebkurai dalībvalstij, kas nolemj atļaut vai uzlikt nodokļu maksātājam pienākumu veikt atskaitījumu, pamatojoties uz visu preču vai pakalpojumu vai to daļu izmantojumu, ir jānodrošina, ka atskaitīšanas tiesību aprēķināšanas metodes ar visaugstāko precizitāti ļauj konstatēt to daļu no PVN, kas attiecas uz darījumiem, kuri dod tiesības uz atskaitījumu. Nodokļu neitralitātes princips, kas ir raksturīgs kopējai PVN sistēmai, prasa, lai atskaitāmā nodokļa summas aprēķināšanas noteikumi objektīvi atspoguļotu izdevumu par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm un pakalpojumiem faktisko daļu, kas ir saistīti ar darījumiem, no kuriem var atskaitīt nodokli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Banco Mais, C‑183/13, EU:C:2014:2056, 30. un 31. punkts).

Šajā ziņā Tiesa tomēr ir skaidri norādījusi, ka izvēlētajai metodei nav jābūt pēc iespējas precīzākai, bet, kā tas izriet no šī sprieduma 51. punkta, tai ir jāspēj nodrošināt precīzāku rezultātu nekā ir tas, kāds izriet no sadales kritērija piemērošanas atbilstoši apgrozījumam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C‑332/14, EU:C:2016:417, 33. punkts).

It īpaši, ņemot vērā šī sprieduma 39. punktā minēto atskaitīšanas tiesību pamatprincipa raksturu, ja atskaitījuma aprēķinā netiek ņemta vērā faktiska un nozīmīga daļa no vispārējiem atskaitāmiem izdevumiem attiecībā uz tādiem darījumiem, kas rada atskaitīšanas tiesības, tad šādi noteikumi nebūtu uzskatāmi par tādiem, kas objektīvi atspoguļo to izdevumu par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm un pakalpojumiem faktisko daļu, kas ir saistīti ar darījumiem, no kuriem var atskaitīt nodokli. Līdz ar to šādi noteikumi nav tādi, kas garantētu precīzāku sadalījumu par to, kāds tas būtu tad, ja tiktu piemērots sadales kritērijs, kura pamatā ir apgrozījums.

(skat. 52, 53, 57, 59. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 (1999. gada 17. maijs) par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu 10.–12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstīm, kad tās īsteno šos pantus, veikt pasākumus, kas ļautu mantot tādu priekšlaicīgās pensionēšanās atbalstu kā pamatlietā aplūkotais.

Pirmkārt, šīs regulas 11. panta 1. punktā ir paredzēti nosacījumi, kas visi ir saistīti ar lauku saimniecības atdevēja personu.

Otrkārt, lai gan Regulas Nr. 1257/1999 12. panta 2. punktā ir noteikts maksimālais 15 gadu ilgums priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta maksāšanai, tajā ir paredzēts arī otrs laika ierobežojums, proti, ka šī maksāšana neturpinās ilgāk par lauku saimniecības atdevēja septiņdesmit piekto dzimšanas dienu. Līdz ar to šī tiesību norma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tajā būtu paredzētas beznosacījumu tiesības uz atbalsta maksāšanu 15 gadu laikā. Proti, šajā normā ir ne vien uzsvērts, ka šis atbalsts nav pastāvīgs, bet tā a fortiori nozīmē, ka līdz ar lauku saimniecības atdevēja nāvi tiek izbeigta atbalsta maksāšana.

Treškārt, Regulas Nr. 1257/1999 mērķi arī liek secināt, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts nevar tikt mantots.

Proti, vispirms – minētās regulas 10. panta 1. punktā ir noteikti vairāki priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsta pasākuma mērķi, proti, nodrošināt gados vecākiem lauksaimniekiem, kas nolemj pārtraukt lauksaimniecisko darbību, ienākumu, veicināt gados vecāku lauksaimnieku nomaiņu ar lauksaimniekiem, kas vajadzības gadījumā spēj uzlabot palikušo lauku saimniecību ekonomisko dzīvotspēju, un piešķirt lauksaimniecībā izmantojamo zemi nelauksaimnieciskiem mērķiem, ja tās izmantošana lauksaimniecībā nenodrošina nosacījuma par dzīvotspēju apmierinošu izpildi.

Tālāk, no šo dažādo mērķu esamības Tiesa izsecināja, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies veicināt priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecības jomā, lai uzlabotu lauksaimniecību dzīvotspēju un radītu ekonomisku stimulu gados vecākiem lauksaimniekiem agrāk pārtraukt savu darbību apstākļos, kādos viņi parasti to nedarītu, savukārt vecuma pensijas papildinājums vai papildu ienākums ir tikai vienas no Regulas Nr. 1257/1999 piemērošanas sekām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Polija/Komisija, C‑210/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:529, 39. punkts).

No tā izriet, pirmkārt, ka priekšlaicīgās pensionēšanās atbalsts tiek piešķirts lauku saimniecības atdevējam atbilstoši nosacījumiem, kuriem ir stingri personiska saikne ar viņu, un, otrkārt, ka galvenais šī atbalsta mērķis nav papildināt šī atdevēja ienākumu. Līdz ar to, ņemot vērā šī atbalsta personisko raksturu, lauku saimniecības atdevēja nāves gadījumā tas nevar tikt nodots viņa mantiniekiem.

(skat. 40.–46. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑191/17

Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte

pret

ING‑DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING‑DiBa AG

(Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Direktīva 2007/64/EK – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Jēdziens “maksājumu konts” – Krājkonta, kura lietotājs var tajā iemaksāt un no tā izņemt naudas līdzekļus, izmantojot uz viņa vārda atvērtu norēķinu kontu, iespējama ietveršana

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2018. gada 4. oktobra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva 2007/64 – Maksājumu konts – Jēdziens – Krājkonts, kurā noguldītie līdzekļi ir tūlīt pieejami – Līdzekļu iemaksāšanas un izņemšanas darbības, kuras var veikt ar norēķinu konta starpniecību – Izslēgšana

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64 4. panta 14. punkts un Direktīvas 2014/92 1. panta 6. punkts un 2. panta 3. punkts)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK, 4. panta 14. punkts ir interpretējams tādējādi, ka jēdzienā “maksājumu konts” neietilpst tāds krājkonts, kurā noguldītie līdzekļi ir tūlīt pieejami un kurā var veikt iemaksas un no kura var izņemt līdzekļus tikai ar norēķinu konta starpniecību.

Attiecībā uz “maksājumu konta” jēdzienu vispirms ir jānorāda, ka maksājumu kontu direktīvas 2. panta 3. punktā ietvertā definīcija ir gandrīz identiska maksājumu pakalpojumu direktīvas 4. panta 14. punktā atrodamajai definīcijai.

Turpinājumā ir jāuzsver, ka maksājumu kontu direktīvas 12. apsvērumā cita starpā ir noteikts, ka no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgti krājkonti, jo tie nav maksājumu konti, ja vien tie netiek izmantoti ikdienas maksājumu darījumiem.

Līdz ar to krājkonti principā neietilpst “maksājumu konta” jēdzienā, taču šāda izslēgšana nav absolūta. Proti, no jau minētā 12. apsvēruma izriet, ka, pirmkārt, konta nosaukšana par “krājkontu” vien nav pietiekams iemesls, lai to nevarētu kvalificēt kā “maksājumu kontu” un, otrkārt, noteicošais kritērijs šādai kvalifikācijai ir iespēja no šāda konta veikt ikdienas maksājumus.

Šajā ziņā ir svarīgi ņemt vērā maksājumu kontu direktīvas 1. panta 6. punktu, kurā ir noteikts, ka tas ir piemērojams maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var vismaz izvietot līdzekļus maksājuma kontā, izņemt naudu no maksājumu konta, kā arī veikt un saņemt maksājumus, tostarp kredīta pārvedumus, trešām personām un no tām.

No tā izriet, ka iespēja no konta veikt maksājumus trešajām personām vai saņemt maksājumus no tām ir būtisks “maksājumu konta” jēdziena elements.

Konts, no kura šādus maksājumus nevar veikt tieši, bet šai nolūkā ir nepieciešams starpniekkonts, tādējādi nav uzskatāms par “maksājumu kontu” maksājumu kontu direktīvas un līdz ar to arī maksājumu pakalpojumu direktīvas izpratnē.

(skat. 27.–33. punktu un rezolutīvo daļu)
Turklāt ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā nav nekādu norāžu par vietu, kurā iegūta līdzvērtīgā ar diplomiem vai citiem pierādījumiem par teorētisku un praktisku studiju programmas apguvi augstskolā apliecinātā izglītība. No tā izriet, ka šādai augstskolas izglītībai par līdzvērtīgu var atzīt izglītību, kas iegūta kā trešajās valstīs, tā arī dalībvalstīs.

No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka līdzvērtīguma atzīšana dalībvalstī šīs normas nozīmē attiecas uz izglītību, kas uzskatāma par līdzvērtīgu teorētiskās un praktiskās programmas apguvei augstskolās farmācijas, toksikoloģijas vai līdzīgā nozarē. Tādējādi Savienības likumdevējs Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā paredzēto līdzvērtīguma atzīšanu ir pakārtojis prasībām, pirmkārt, par attiecīgās izglītības līmeni un, otrkārt, par jomām, kurās šī izglītība iegūta. Kā savu secinājumu 31. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šī norma, ņemot vērā tās tekstu, ļauj ņemt vērā ne vien jau pastāvošo atbilstošo izglītību daudzveidību, bet arī to iespējamo attīstību.

Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to katrai dalībvalstij tiek piešķirta kompetence noteikt, kuras nozares ir “līdzīgas” farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai, kā arī šīs regulas prasībām atbilstošus kvalifikācijas līmeņus, taču tām ir jāievēro minētās regulas mērķi, it īpaši mērķis nodrošināt, lai kosmētikas līdzekļu novērtētājam būtu kvalifikācija, kas ļauj nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni.

Runājot konkrēti par to, vai zinātnes nozare var tikt uzskatīta par “līdzīgu” farmācijas, toksikoloģijas vai medicīnas nozarei, ir jāatzīst, kā savu secinājumu 65. un 66. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ka, pirmkārt, dalībvalstīm ir jāpārbauda, vai tām ir kopīgs to akadēmisko zināšanu pamats, kas ir nepieciešamas, lai ar vislielāko precizitāti novērtētu kosmētikas līdzekļu drošumu ne vien attiecībā uz šo līdzekļu sastāvdaļām, bet arī attiecībā uz galaproduktu, un, otrkārt, mērķis nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni pilnībā var tikt sasniegts tikai tad, ja šis kopīgais pamats attiecas gan uz zināšanām par cilvēku un tā patoloģijām, gan uz zināšanām par vielām, kuras tiek izmantotas kosmētikas līdzekļu ražošanā, un to fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām.

(skat. 50. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
–

tādā situācijā, kad uzturlīdzekļu saņēmējs, kurš ir mainījis pastāvīgo dzīvesvietu, savas jaunās pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesā pret parādnieku vēršas ar prasību par uzturlīdzekļu piedziņu par pagājušu laikposmu, kurā tas dzīvoja citā dalībvalstī, tiesas valsts tiesību akti, kas ir arī tā jaunās pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesību akti, ir piemērojami, ja dalībvalsts tiesas, kurās iesniegta šī prasība, ir kompetentas izskatīt strīdus uzturlīdzekļu lietās starp minētajām pusēm un attiecībā uz minēto laikposmu. Kā izriet no Hāgas protokola 4. panta 2. punkta, šai normai, atbilstoši kurai uzturlīdzekļu saņēmēja pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesību aktu vietā var piemērot tiesas atrašanās valsts tiesību aktus, lietderīgā iedarbība ir tikai tad, ja šie tiesību akti nav vieni un tie paši. No tā izriet, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kad tiesas atrašanās valsts tiesību akti, kas šajā gadījumā ir Austrijas tiesību akti, nesakrīt ar uzturlīdzekļu saņēmēja pastāvīgās dzīvesvietas – Vācijas – tiesību aktiem attiecībā uz laikposmu, par kuru tas ceļ prasību par uzturlīdzekļu piedziņu, Hāgas protokola 4. panta 2. punktam var būt lietderīga iedarbība. Tomēr vēl ir nepieciešams, lai šajā normā paredzētos tiesas atrašanās valsts tiesību aktus varētu piemērot uzturlīdzekļu piedziņas prasījumam attiecībā uz laikposmu pagātnē. Šajā ziņā ir jānorāda, ka no Hāgas protokola 4. panta 2. punkta teksta vien nav iespējams skaidri secināt šīs normas tvērumu. Tas ir jāinterpretē, ņemot vērā Hāgas protokolā ietverto piesaistes normu sistēmu un šī protokola mērķi. Attiecībā uz Hāgas protokolā ietverto piesaistes normu sistēmu ir jānorāda, ka tā 4. panta 2. punktā ir ietverta īpaša norma par labu noteiktiem kreditoriem, kura papildina šī protokola 3. pantā paredzēto vispārējo noteikumu. Turklāt, kā izriet tostarp no Bonomi ziņojuma un Komisijas, kas aktīvi piedalījās Hāgas protokola pieņemšanas sarunās ((skat. Priekšlikumu Padomes regulai par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (COM(2005) 649, galīgā redakcija)), mērķiem, šīs sistēmas nolūks ir garantēt piemērojamo tiesību aktu paredzamību, nodrošinot, ka šādi noteiktajiem tiesību aktiem ir pietiekama saikne ar attiecīgo ģimenes situāciju. Ņemot vērā Hāgas protokolā ietverto piesaistes noteikumu sistēmu un tā paredzamības mērķi, kas aprakstīti šī sprieduma 41. punktā, ir jāatzīst, ka, ja Hāgas protokola 4. panta 2. punktā papildus paredzēto tiesas atrašanās valsts tiesību aktu piemērošana izrietētu vienīgi no tā, ka uzturlīdzekļu saņēmējs ir izvēlējies jaunu pastāvīgo dzīvesvietu, nepastāvot saiknei starp šiem tiesību aktiem un uzturlīdzekļu saņēmēja un parādnieka, starp kuriem pastāv uzturēšanas saistības, ģimenes situāciju laikā, uz kuru šīs saistības attiecas, tad tas neatbilstu nedz šai sistēmai, nedz minētajam mērķim.
Ar 2011. gada 25. maija rīkojumu Landskatteretten (Valsts nodokļu apelācijas komisija) apstiprināja SKAT lēmumu, uzskatot, ka Zviedrijas sabiedrības ir vienkāršas starpnieksabiedrības. Minētajā rīkojumā tostarp bija norādīts:

“Līdz pat 2004. gada beigās un 2005. gada sākumā veiktajai pārstrukturēšanai grupas Dānijas atzara galīgā sabiebrība [C Danmark II] piederēja tieši [C Cayman Islands].

Pārstrukturēšanas rezultātā starp [C Cayman Islands] un [C Danmark II] tika iestarpinātas trīs jaunizveidotas sabiedrības un rezultātā [C Cayman Islands] piederēja Zviedrijas holdingsabiedrība, kurai pašai piederēja vēl viena Zviedrijas sabiedrība, kurai savukārt piederēja [C Danmark I], kas bija kļuvusi par grupas Dānijas atzara galīgo mātesuzņēmumu. Grupas struktūra tika izveidota, tostarp veicot vairākus sabiedrību pārdošanas darījumus grupas ietvaros, saistībā ar kuriem [C Cayman Islands] piešķīra [C Sverige I] aizdevumu attiecīgi 75 miljonu euro un 825 miljonu euro apmērā, kā arī [C Sverige II] piešķīra divus aizdevumus [C Danmark I] attiecīgi 75 miljonu euro un 825 miljonu euro apmērā.

Starp [C Cayman Islands] un [C Sverige I] tika panākta vienošanās par parāda instrumentu ar nosacījumiem, kuri ir pilnīgi identiski tiem, kas izriet no parāda instrumenta 75 miljonu euro apmērā, par ko vienojās [C Sverige II] un [C Danmark I]. Tas pats attiecas uz parāda instrumentiem 825 miljonu euro apmērā [..]. Veiktās pārstrukturēšanas ietvaros un šajā kontekstā izveidoto parāda attiecību ietvaros, kas ir atspoguļotas darījumos starp pusēm, kurām ir kopīgas intereses, [C Sverige II], izmantojot Zviedrijas noteikumus par pārvedumiem grupas iekšienē, pārskaitīja [C Sverige I] no [C Danmark I] saņemtos procentus, savukārt [C Sverige I] šos līdzekļus pārskaitīja tālāk [C Cayman Islands] kā procentu izdevumus.

Tā kā Zviedrijā neto apliekamie ienākumi atbilstoši spēkā esošajiem Zviedrijas noteikumiem nekādi netiek aplikti ar nodokli, procentu maksājumi, kas bija jāveic [C Danmark I], ar Zviedrijas sabiedrību starpniecību pilnībā tika pārskaitīti [C Cayman Islands].

Neviena no pārstrukturēšanā izveidotajām sabiedrībām neveica nekādu citu darbību kā vien holdingsabiedrības darbību, un šā iemesla dēļ to paredzamie ieņēmumi bija tikai tie, kuri ir saistīti ar holdingsabiedrības darbības būtību. Tātad, izveidojot ar pārstrukturēšanu saistītās parāda attiecības, tas noteikti nozīmēja, ka, lai parādnieces sabiedrības varētu izpildīt savas ar to saistītās saistības, šīm sabiedrībām bija jāsaņem līdzekļi no citām grupas sabiedrībām. Tam bija jābūt priekšnoteikumam jau no sākuma.

Tādējādi [C Sverige II] tiek uzskatīta par starpnieksabiedrību, kurai ir tik nelielas pilnvaras attiecībā uz saņemtajām summām, ka šī sabiedrība nevar tikt uzskatīta par procentu, kas saņemti no [C Danmark I], īpašuma beneficiāri, nedz pamatojoties uz [Ziemeļvalstu nodokļu konvenciju], nedz pamatojoties uz Direktīvu 2003/49. Šajā ziņā nav nozīmes, ka pārskaitījumi starp Zviedrijas sabiedrībām ir grupas iekšienē veiktu pārvedumu formā, nevis procentu maksājumu formā.”
18

Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LESD 15. pantā skaidri noteiktais pārskatāmības princips saistībā ar tā vispārējo obligāto mērķi – saprotot to tādējādi, ka minēto principu var regulēt ar tādiem reglamentējošiem vai tiem līdzvērtīgiem avotiem, kā paredzēts turpat 3. punktā, kuru saturs var paust pārmērīgi lielu rīcības brīvību, ko nepamato rangā augstāks Eiropas tiesību avots attiecībā uz to, ka ir jānosaka principu, no kuriem nedrīkst atkāpties, minimums, – nav pretrunā ierobežojošajam mērķim Eiropas tiesiskajā regulējumā par kredītiestāžu uzraudzības funkcijām tiktāl, ka pats pārskatāmības princips zaudē nozīmi arī tajā gadījumā, kad interese par piekļuvi ir piesaistīta prasītāja būtiskām interesēm, kas ir acīmredzami saderīgas ar interesēm, kuras labvēlīgā nozīmē paredz izņēmumus no nozares ierobežotajiem gadījumiem? 2) Vai tāpēc Regulas Nr. 1024/2013 22. panta 2. punkts, kā arī 27. panta 1. punkts ir jāinterpretē nevis kā gadījums, kam nav izņēmuma rakstura, kurā atkāpes no aizlieguma piekļūt dokumentiem ir pieļaujamas, bet drīzāk kā normas ar plašākiem mērķiem, kas noteikti LESD 15. pantā, un kā tādas tās ir sasaistāmas ar Savienības tiesību vispārējo normatīvo principu, saskaņā ar kuru piekļuve nav ierobežojama, atbilstīgi saprātīgam un samērīgam kredītnozares vajadzību līdzsvarojumam ar burden sharing gadījumā iesaistīta noguldītāja pamatinteresēm atkarībā no tādas uzraudzības iestādes noskaidrotajiem būtiskajiem apstākļiem, kurai ir organizatorisks raksturs un kompetence nozarēs, kas ir analogas pašas Eiropas Centrālās bankas nozarei? 3) Vai tāpēc, ņemot vērā Direktīvas 2013/36 53. pantu un valsts tiesiskā regulējuma normas kā atbilstošas minētajai tiesību normai, tas nav saskaņojams ar pārējo pirmajā jautājumā izklāstīto Eiropas tiesību normu un principu regulējumu tādā ziņā, ka piekļuvi var atļaut, ja par to tiek iesniegts pieteikums pēc bankas iestādes pakļaušanas piespiedu administratīvās likvidācijas procesam, arī tad, ja pieteikumā piekļuve tiek prasīta nevis tikai civillietu vai komerclietu tiesvedības ietvaros, kas faktiski uzsākta, lai aizsargātu mantiskās intereses, kuras tikušas skartas tāpēc, ka bankas iestāde tika pakļauta piespiedu administratīvās likvidācijas procesam, bet gan arī tādā gadījumā, kad minētajā pieteikumā – tieši, lai pārbaudītu šādu civillietu vai komerclietu tiesvedību konkrētu ierosināmību, – tiek preventīvi attiecībā pret šādām tiesvedībām celta prasība tiesā, kas saskaņā ar valsts tiesībām var aizstāvēt piekļuves un pārskatāmības tiesības tieši aizsardzības un prasības celšanas tiesību pilnas aizstāvības dēļ, īpaši attiecībā uz tāda noguldītāja pieteikumu, kas jau ir cietis burden sharing sekas kredītiestādes, kurā viņš bija noguldījis savus ietaupījumus, bankrota procedūras gadījumā?”
12

Šīs sūdzības pamatojumam World Wildlife Fund UK bija pievienojusi ziņojumu “Cūkdelfīnu aizsardzība Lielbritānijas jūrās”, ko izstrādājuši divi attiecīgās sugas eksperti Peter Evans un Sian Prior (turpmāk tekstā – “Evans un Prior ziņojums”). Šajā ziņojumā bija identificētas sešas teritorijas, kuras, pamatojoties uz pieejamajiem zinātniskajiem datiem, būtu jānosaka kā ĪAT šai sugai. Runa bija par teritorijām, kas attiecīgi tiek sauktas “Western Scotland and Inner Hebrides”, “North & West Anglesey”, “South-west Llyn”, “South Cardigan Bay”, “Pembrokeshire Marine/Sir Benfro Forol” un “Outer Bristol Channel”. Atbilstoši minētajam ziņojumam piecas citas vietas arī var būt daļa no ĪAT tīkla, proti, vietas ar nosaukumiem “Northern Isles”, “Moray Firfth”, kas ietver East Grampian, “Eastern England”, “Dogger Bank” un “Skerries and Causeway”, kas atrodas Ziemeļīrijā. Evans un Prior ziņojumā bija ietverti standarta datu veidlapu projekti katrai no šādi identificētajām teritorijām.
5

Minētā pamatlēmuma 3. pantā “Citā dalībvalstī pieņemta sprieduma ņemšana vērā jaunā kriminālprocesā” ir paredzēts: “1. Katra dalībvalsts nodrošina to, ka kriminālprocesā pret personu saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem ņem vērā spriedumus, kas attiecībā uz to pašu personu par citiem faktiem iepriekš pieņemti citās dalībvalstīs un par ko informācija ir saņemta saskaņā ar piemērojamiem instrumentiem par savstarpēju tiesisko palīdzību vai informācijas apmaiņu no sodāmības reģistra, tiktāl, ciktāl ņem vērā iepriekšējus pašu valstī pieņemtus spriedumus, un to, ka tiem paredz tiesiskās sekas, kas ir līdzvērtīgas iepriekšējo savas valsts spriedumu sekām. 2. Šā panta 1. punktu piemēro pirmstiesas izmeklēšanas posmā, pašā lietas izskatīšanas posmā un sprieduma izpildes laikā, jo īpaši attiecībā uz piemērojamiem procesuālajiem noteikumiem, tostarp tiem, kas attiecas uz [..] soda veidu un līmeni, kā arī noteikumiem, kas reglamentē nolēmuma izpildi. 3. Tam, ka ņem vērā citās dalībvalstīs iepriekš pieņemtus spriedumus, kā noteikts 1. punktā, nav tādas sekas, ka jaunā procesa dalībvalsts iejaucas iepriekš pieņemtos spriedumos vai jebkādos lēmumos saistībā ar to izpildi vai arī atceļ vai pārskata tos. [..]”
109

Minētajos punktos Vispārējā tiesa ir citējusi dažādus nolīguma ar UKE teksta fragmentus un no tiem secinājusi, ka Orange veiktie ieguldījumi nevar tikt uzskatīti par kompensējošiem pasākumiem, kuri būtu salīdzināmi ar tiem, ko Komisija ir atzinusi lietā, kurā tika pasludināts Vispārējās tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedums Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija (T‑13/03, EU:T:2009:131), nedz ar tiem, par ko labvēlīgi izteikusies Apvienotās Karalistes konkurences iestāde. Tāpat tā norādīja, ka nolīgumā ar UKE paredzētās saistības bija motivētas ar Orange vēlmi izvairīties no funkcionālā nošķīruma, un secināja, ka šie ieguldījumi ir normāla uzņēmējdarbības parādība, jo no tiem vispirmām kārtam labumu guva pati Orange. Turklāt tā noraidīja PIIT argumentus, norādot, ka PIIT Vispārējai tiesai iesniegtie dokumenti apstiprina, ka zināma labvēlīga ietekme par labu alternatīvajiem operatoriem un galalietotājiem, kura izriet no nolīguma ar UKE un tajā paredzētajiem ieguldījumiem, ir jāpiedēvē šim nolīgumam kā tādam, nevis strīdus ieguldījumiem, tos aplūkojot atsevišķi, un norādīja, ka Komisija taču ir ņēmusi vērā situācijas uzlabošanos konkrētajā tirgū, kas bija sekas izmaiņām Orange rīcībā pēc minētā nolīguma parakstīšanas, jo Komisija nolēma izvēlēties šīs parakstīšanas datumu kā pārkāpuma beigu datumu.