ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Direktīvas 2004/48 11. panta trešajā teikumā tāpat kā Direktīvas 2001/29 8. panta 3. punktā, uz kuru tajā ir atsauce, ir noteikts pienākums dalībvalstīm nodrošināt, lai starpniekam, kura pakalpojumus izmanto trešā persona intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpšanai, neatkarīgi no viņa paša iespējamās atbildības par strīdīgajiem faktiem varētu būtu pienākums veikt pasākumus, kuri vērsti uz šo pārkāpumu izbeigšanu, kā arī veikt pasākumus, lai novērstu jaunus pārkāpumus (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus, 2011. gada 12. jūlijs, L’Oréal u.c., C‑324/09, EU:C:2011:474, 127.–134. punkts, kā arī 2011. gada 24. novembris, Scarlet Extended, C‑70/10, EU:C:2011:771, 30. un 31. punkts).
16

2008. gada 24. janvāraOrden del Departamento de Agricultura y Alimentación del Gobierno de Aragón, por la que se establecen las medidas para la solicitud, tramitación y concesión de la ayuda desacoplada de régimen de pago único, la solicitud de asignación de derechos de pago único con cargo a la reserva nacional, las ayudas acopladas por superficie y por ganado para la campaña 2008/2009 (año 2008), las medidas para declaración de otro tipo de superficies, las medidas para la solicitud de la indemnización compensatoria, las ayudas agroambientales y las medidas para la solicitud de las ayudas para la forestación de tierras agrícolas, para el año 2008 (Aragonas valdības lauksaimniecības un pārtikas departamenta rīkojums, ar kuru attiecībā uz 2008. gadu tiek ieviesti noteikumi par ar vienreizējā maksājuma shēmu savstarpēji nesaistītā atbalsta, tiesību uz vienreizējo maksājumu piešķiršanas no valsts rezerves pieteikumu, platībatkarīgā un no lopkopības platības atkarīgā atbalsta pieteikumiem, to izskatīšanu un piešķiršanu par 2008./2009. lauksaimniecības gadu (2008. gads), noteikumi par citu veidu platību deklarācijām, noteikumi par pieteikumiem attiecībā uz zaudējumu kompensāciju, agrovides atbalstu un noteikumi par lauksaimniecības zemes apmežošanas atbalsta pieteikumiem) (Boletín Oficial de Aragón, Nr. 12, 2008. gada 30. janvāris, 956. lpp.), ietver 2007. gada 24. janvāra rīkojuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta tiesību normām identiskas tiesību normas, kas ir papildinātas ar pēdējo daļu, kura 16. pantā ir paredzēts: “Iepriekšējais punkts nav piemērojams, ja lauksaimnieks var pierādīt, ka viņš pieteikuma iesniegšanas brīdī ir lopkopības saimniecības īpašnieks un norādītās pastāvīgās ganības izmanto attiecīgās saimniecības lopu barošanai.”
46

Tā, piemēram, vācu valodas redakcijā ir noteikts, ka “antrag und die Gebühren können noch innerhalb einer Nachfrist von sechs Monaten nach Ablauf des in Satz 1 genannten Tages eingereicht oder gezahlt werden, sofern innerhalb dieser Nachfrist eine Zuschlagsgebühr entrichtet wird”, nīderlandiešu valodas redakcijā ir noteikts, ka “de indiening van de aanvrage en de voldoening van de taksen kunnen nog binnen een extra termijn van zes maanden na het verstrijken van de in de eerste zin genoemde termijn geschieden, tegen betaling van een toeslag binnen deze extra termijn”, portugāļu valodas redakcijā ir paredzēts, ka “o pedido pode ainda ser apresentado e as taxas pagas num prazo suplementar de seis meses, a contar do dia seguinte ao referido na primeira frase, sob reserva do pagamento de uma sobretaxa no decurso desse prazo suplementar”, somu valodas redakcijā ir noteikts, ka “hakemus voidaan kuitenkin vielä esittää ja maksut suorittaa kuuden kuukauden lisämääräajan kuluessa, joka alkaa ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun päivän jälkeisenä päivänä, jos mainitun määräajan kuluessa suoritetaan lisämaksu”.
12

Atbilstoši Komisijas 2006. gada 15. decembra Regulas (EK) Nr. 1974/2006, ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 368, 15. lpp.), 64. pantam Regula Nr. 817/2004 ir atcelta no 2007. gada 1. janvāra, bet to turpina piemērot pasākumiem, kas apstiprināti pirms šī datuma saskaņā ar Regulu Nr. 1257/1999.
17

Šādos apstākļos Korkein hallinto‑oikeus (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā Likuma 1992/1535 par ienākuma nodokli 124. panta pirmās un ceturtās daļas noteikumi, kas skar no vecuma pensijas gūtiem ienākumiem uzliktu papildnodokli, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā un tādējādi attiecīgajā lietā ir piemērojams diskriminācijas vecuma dēļ aizliegums Hartas 21. panta 1. punkta izpratnē? Otrais un trešais jautājums tiek uzdots tikai gadījumam, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbild tādējādi, ka attiecīgā lieta ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punkts un 2. punkta a) vai b) apakšpunkts un Hartas 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā Likuma 1992/1535 par ienākuma nodokli 124. panta pirmās un ceturtās daļas noteikumi par ienākumiem no vecuma pensijām uzliktu papildnodokli, kuros ir paredzēts, ka ienākumi no fiziskas personas vecuma pensijas, kuras saņemšana vismaz netieši ir saistīta ar personas vecumu, noteiktās situācijās tiek aplikti ar lielāku ienākuma nodokli nekā tikpat lieli ienākumi no algota darba? 3) Ja iepriekš minētie Direktīvas 2000/78 un Hartas noteikumi nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā papildnodoklis par ienākumiem no vecuma pensijām, vai [minētās] direktīvas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas izpratnē tāds valsts tiesiskais regulējums kā papildnodoklis par ienākumiem no pensijas var tikt uzskatīts gan par objektīvi un saprātīgi attaisnotu, gan par attaisnotu ar likumīgu mērķi, it īpaši nodarbinātības politikas, darba tirgus un profesionālās izglītības jomās, ja, kā izriet no Likuma 1992/1535 par ienākuma nodokli sagatavošanas dokumentiem, papildnodokļa par ienākumiem no vecuma pensijas mērķis ir gūt nodokļu ieņēmumus no maksātspējīgiem ienākumu no vecuma pensijas saņēmējiem, samazināt atšķirības nodokļu aplikšanas jomā starp ienākumiem no vecuma pensijām un algām un sekmīgāk stimulēt vecāka gadagājuma cilvēkus turpināt darba dzīvi?”
34

Lai gan par reklāmas sludinājuma, kurā minēta trešās personas preču zīme, ievietošanu tiešsaistē uzziņu interneta vietnē ir atbildīgs reklāmas devējs, kurš ir pasūtījis šo sludinājumu un atbilstoši kura norādījumiem šīs vietnes pārvaldītājs kā pakalpojuma sniedzējs ir rīkojies (pēc analoģijas skat. spriedumus Google France un Google, no C‑236/08 līdz C‑238/08, EU:C:2010:159, 51. un 52. punkts, kā arī Frisdranken Industrie Winters, C‑119/10, EU:C:2011:837, 36. punkts), tomēr šis reklāmas devējs nevar tikt padarīts atbildīgs par tāda pakalpojuma sniedzēja darbību vai bezdarbību, kurš tīši vai aiz neuzmanības neievēro minētā reklāmas devēja skaidri dotos norādījumus, kas konkrēti ir vērsti uz to, lai izvairītos no šīs preču zīmes izmantošanas. Tādējādi, ja minētais pakalpojuma sniedzējs neizpilda reklāmas devēja pieprasījumu izņemt attiecīgo sludinājumu vai tajā atrodamo norādi uz preču zīmi, šīs preču zīmes parādīšanās interneta vietnē vairs nevar tikt vērtēta kā reklāmas devēja veikta preču zīmes izmantošana.
19

Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai, ņemot vērā to, ka Nīderlandes tiesībās ir nodrošināta piekļuve civiltiesām to tiesību aizsardzībai, kuras atbilstoši Savienības tiesībām pasažieri var atvasināt no Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 7. panta, Regulas Nr. 261/2004 16. pants liek valsts iestādēm noteikt piemērošanas pasākumus, kas pilnvaro atbilstoši šim pantam izraudzītās iestādes noteikt administratīvos piespiedu pasākumus katrā individuālā gadījumā, kad ir ticis pārkāpts Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 7. pants, lai nodrošinātu pasažiera tiesības saņemt kompensāciju katra individuālā gadījumā?”
20

Turpretim tā šaubās par to, vai pamatlietā aplūkotās iekārtas tarifu klasifikācijas nolūkā ir jāuzskata par dūmu analizēšanas iekārtām. Šajā ziņā tā uzskata, ka to mērījumu raksturs, kurus var veikt ar iekārtām, ir atkarīgs no konkrēti mērāmā objekta. Analizējamā apkārtējā gaisā (aerosolā) var atrasties daļiņas, kas ir radušās vai nu sadedzināšanas, vai mehāniskā procesā. Konkrētā mēriekārtu izmantošana nav atkarīga no tā, kādā veidā un apjomā aerosols satur šāda veida daļiņas. Tādējādi aerosolā var atrasties sadedzināšanas vai mehāniskā procesā radušās daļiņas.
Direktīvas 2006/123 III nodaļas noteikumi par pakalpojumu sniedzēju brīvību veikt uzņēmējdarbību ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami arī situācijā, kad visi atbilstošie apstākļi ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju.

Šajā ziņā vispirms ir svarīgi norādīt, ka šo noteikumu formulējumā nav paredzēts neviens nosacījums par ārēja elementa esamību. Īpaši Direktīvas 2006/123 9. panta 1. punktā, 14. pantā un 15. panta 1. punktā, kuri attiecīgi attiecas uz atļaujas sistēmām, neatļautām prasībām un novērtējamām prasībām, nav nekādas norādes par pārrobežu aspektu. Turpinājumā, runājot par kontekstu, kādā atrodama Direktīvas 2006/123 III nodaļa, šīs direktīvas 2. panta 1. punktā vispārīgos vārdos, nenošķirot tādas pakalpojumu darbības, kuras ietver ārēju elementu, no pakalpojumu darbībām, kurām nav nekāda ārēja elementa, ir noteikts, ka šo direktīvu piemēro “pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī”.

Visbeidzot tāda interpretācija, ka Direktīvas 2006/123 III nodaļas noteikumi ir piemērojami ne tikai pakalpojumu sniedzējam, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, bet arī pakalpojumu sniedzējam, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību savā dalībvalstī, atbilst šajā direktīvā izvirzītajiem mērķiem. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvā 2006/123, kā izriet no tās 1. panta, lasot to kopā ar tās preambulas 2. un 5. apsvērumu, ir noteikti vispārīgi noteikumi, kuru mērķis ir novērst ierobežojumus pakalpojumu sniedzēju brīvībai veikt uzņēmējdarbību dalībvalstīs un pakalpojumu brīvai apritei starp dalībvalstīm, lai tādējādi sekmētu brīva un konkurētspējīga pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi (spriedums, 2015. gada 1. oktobris, Trijber un Harmsen, C‑340/14 un C‑341/14, EU:C:2015:641, 44. punkts). Pakalpojumu iekšējā tirgus pilnīgai izveidei vispirmām kārtām ir vajadzīga tādu šķēršļu atcelšana, ar ko pakalpojumu sniedzēji saskaras, lai varētu veikt uzņēmējdarbību dalībvalstīs, neatkarīgi no tā, vai tā būtu pašu dalībvalsts vai arī kāda cita dalībvalsts, un kas var kaitēt to spējai sniegt pakalpojumus saņēmējiem, kuri atrodas visā Savienībā.

(skat 99., 100., 103.–105., 110. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Par apstrīdamiem tiesību aktiem LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti visi Savienības iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas.

Tā tas nav dalībvalstij adresētu Komisijas direktorāta direktora vēstuļu gadījumā, kurās pēdējais minētais, pirmkārt, ir paudis sava direktorāta viedokli, ka minētā dalībvalsts tiek uzskatīta par atbildīgu par citā dalībvalstī radītiem pašu resursu zaudējumiem, un, otrkārt, ir izklāstījis savu viedokli par minēto zaudējumu tiesiskajām sekām un pienākumiem, kas, viņaprāt, no tām izriet adresātei dalībvalstij, vienlaikus aicinot minēto dalībvalsti nodot attiecīgās summas. Vispirms ne vienkāršs juridiska viedokļa izklāsts, ne vienkāršs aicinājums nodot attiecīgās summas nevar izraisīt tiesiskas sekas. Turklāt tas vien, ka strīdīgajās vēstulēs ir noteikts termiņš šo summu nodošanai, vienlaikus norādot, ka kavējuma gadījumā var būt jāmaksā nokavējuma procenti, ņemot vērā šo vēstuļu saturu kopumā, neļauj uzskatīt ne to, ka Komisijas nodoms ir bijis nevis paust savu viedokli, bet gan pieņemt aktus, kas rada saistošas tiesiskas sekas, ne arī līdz ar to piešķirt minētajām vēstulēm apstrīdamu tiesību aktu raksturu.

Turpinājumā, runājot par kontekstu, tādu vēstuļu kā strīdīgās vēstules nosūtīšana bija Komisijas ierasta prakse, kuras mērķis bija iesākt tādas neformālas diskusijas par Savienības tiesību ievērošanu no dalībvalsts puses, kam varētu sekot procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas stadijas uzsākšana. Tomēr, ņemot vērā Komisijas rīcības brīvību uzsākt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, argumentēts atzinums nevar radīt saistošas tiesiskas sekas. Tas vēl jo vairāk attiecas uz vēstulēm, kas var tikt analizētas kā vienkārša neformāla saziņa pirms prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas stadijas uzsākšanas. Visbeidzot, runājot par Komisijas pilnvarām, šīs iestādes kompetencē nebūt nav pieņemt saistošus tiesību aktus, nosakot dalībvalstij pienākumu nodot attiecīgās summas.

(skat. 46. un 58.–64. punktu)
Līdz ar to – tā kā LESD 78. panta 3. punktā, kurā ir paredzēts, ka Padome pieņem tajā minētos pagaidu pasākumus pēc Komisijas priekšlikuma un apspriežoties ar Eiropas Parlamentu, nav nekādas tiešas atsauces nedz uz parasto likumdošanas procedūru, nedz īpašo likumdošanas procedūru – ir uzskatāms, ka pasākumi, kuri var tikt noteikti, pamatojoties uz šo normu, ir jākvalificē kā neleģislatīvi akti, jo tie netiek pieņemti likumdošanas procedūras rezultātā.

Tiesību akts var tikt kvalificēts kā Savienības leģislatīvais akts tikai tad, ja tas ir pieņemts uz tāda Līgumu noteikuma pamata, kurā ir tieša atsauce vai nu uz parasto likumdošanas procedūru, vai īpašo likumdošanas procedūru. No tā izriet, ka no prasības par apspriešanos ar Parlamentu, kura ir atrodama Līgumu noteikumos, kas ir attiecīgā akta juridiskais pamats, nevar secināt, ka šā akta pieņemšanai būtu piemērojama īpašā likumdošanas procedūra.

LESD 78. panta 2. un 3. punktā minētajiem noteikumiem ir papildinošs raksturs, kas ļauj Savienībai kopējās patvēruma politikas ietvaros noteikt daudzveidīgus pasākumus, lai sev piešķirtu instrumentus, kuri it īpaši ir nepieciešami efektīvai migrācijas krīzes situāciju risināšanai gan īstermiņā, gan ilgtermiņā. Šajā ziņā, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, jēdziens “pagaidu pasākumi” LESD 78. panta 3. punkta izpratnē ir jāsaprot pietiekami plaši, lai ļautu Savienības iestādēm veikt visus pagaidu pasākumus, kuri nepieciešami, lai efektīvi un ātri reaģētu uz ārkārtas situāciju, ko raksturo pēkšņs trešo valstu valstspiederīgo pieplūdums.

Lai gan ir taisnība, ka uz LESD 78. panta 3. punkta pamata noteiktie pagaidu pasākumi principā var ietvert atkāpi no leģislatīvo aktu noteikumiem, šādām atkāpēm tomēr ir jābūt ierobežotām attiecībā gan uz to materiālo piemērojamību, gan piemērojamību laikā, tādējādi, ka tās aprobežojas ar ātru un efektīvu reaģēšanu uz konkrētu krīzes situāciju, izmantojot pagaidu instrumentu, kas izslēdz to, ka šo pasākumu mērķis vai sekas var būt leģislatīvo aktu pastāvīga un vispārēja aizstāšana vai grozīšana, šādi apejot LESD 78. panta 2. punktā paredzēto parasto likumdošanas procedūru.

Lēmumā 2015/1601 paredzētās atkāpes, ar kurām ir noteikti pagaidu pasākumi starptautiskās aizsardzības jomā par labu Itālijai un Grieķijai, atbilst šīm prasībām. Proti, minētajā lēmumā paredzētās atkāpes ir piemērojamas tikai divus gadus ilgā laikposmā, ievērojot pagarināšanas iespēju. Turklāt tās attiecas uz ierobežotu skaitu konkrētu trešo valstu valstspiederīgo, kuri ir iesnieguši starptautiskās aizsardzības pieteikumu Grieķijā vai Itālijā, kuriem ir kāda no Lēmumā 2015/1601 minētajām valstspiederībām, kuri tiks pārcelti no kādas no šīm abām dalībvalstīm un kuri ir ieradušies vai ieradīsies minētajās dalībvalstīs noteiktā laikposmā.

(skat. 78.–80. punktu)
Regulas Nr. 1049/2001 par sabiedrības piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 3. panta b) punktā ir skaidri paredzēts, ka tiesības piekļūt dokumentiem, kas ir šo iestāžu rīcībā, ietver ne tikai dokumentus, ko tās pašas ir sagatavojušas, bet arī dokumentus, ko tās ir saņēmušas no trešajām personām, tostarp no citām Savienības iestādēm un dalībvalstīm. Tādējādi Regulas Nr. 1049/2001 piemērošanas joma tiek noteikta, atsaucoties uz tajā uzskaitītajām iestādēm, nevis uz konkrētu dokumentu kategorijām, ne arī uz kādas no šīm iestādēm rīcībā esoša dokumenta autoru.

Tas, ka Regulā Nr. 1049/2001 par sabiedrības piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem minēto iestāžu rīcībā esošos dokumentus ir izstrādājusi dalībvalsts un ka šiem dokumentiem ir saikne ar tiesvedību, neļauj izslēgt šādus dokumentus no šīs regulas piemērošanas jomas. Proti, pirmkārt, tas, ka Regula Nr. 1049/2001 nav piemērojama pieteikumiem par piekļuvi Eiropas Savienības Tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem, nenozīmē, ka ar šīs iestādes tiesvedības darbību saistītie dokumenti principā neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, ja šādi dokumenti ir minētajā regulā uzskaitīto Savienības iestāžu, tādu kā Komisija, rīcībā. Otrkārt, dalībvalstu likumīgo interešu aizsardzība attiecībā uz šādiem dokumentiem var tikt nodrošināta, pamatojoties uz Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajiem izņēmumiem no tiesību piekļūt dokumentiem principa.

Ierobežojumiem, kas attiecas uz piekļuvi ar tiesvedību saistītiem dokumentiem un ir paredzēti EKL 255. pantā, kas tika aizstāts ar LESD 15. pantu, vai saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001 par sabiedrības piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem, ir tas pats mērķis, proti, tie ir vērsti uz to, lai nodrošinātu, ka tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem tiek īstenotas, nekaitējot tiesvedību aizsardzībai, un šī aizsardzība it īpaši nozīmē, ka tiek nodrošināta pušu procesuālo tiesību vienlīdzības, kā arī pareizas tiesvedības principa ievērošana. Ņemot vērā to, ka Regula Nr. 1049/2001 ļauj attiecīgajā gadījumā atteikt ar tiesvedību Savienības tiesās saistīto dokumentu izpaušanu, lai nodrošinātu šo tiesvedību aizsardzību, ir jāuzskata, ka LESD 15. panta 3. punkta ceturtajā daļā nav prasīta interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalsts izstrādātie un Komisijas rīcībā esošie procesuālie raksti noteikti ir izslēdzami no šīs regulas piemērošanas jomas. Proti, tā kā tiesvedības aizsardzība tādējādi tiek nodrošināta atbilstoši LESD 15. panta 3. punkta ceturtās daļas mērķim, šīs tiesību normas lietderīgā iedarbība nevar tikt apdraudēta.

(skat. 53. un 54. punktu)
Lieta C‑646/15

Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

pret

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiešie nodokļi – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Kapitāla brīva aprite – Trasts – Pilnvarotie – Citas juridiskas personas – Jēdziens – Kapitāla pieauguma nodoklis par trastam piederošu mantu pilnvaroto nodokļu rezidences vietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti dēļ – Nodokļa summas noteikšana šīs pārcelšanas brīdī – Nodokļa summas tūlītēja piedziņa – Pamatojums – Samērīgums

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 14. septembra spriedums

Personu brīva pārvietošanās–Brīvība veikt uzņēmējdarbību–Līguma normas–Piemērošanas joma–Jēdziens–Citas juridiskas personas–Trasts, kam ir tiesības un pienākumi, kas tam ļauj darboties juridiskas personas statusā un veikt faktisku saimniecisko darbību–Iekļaušana (LESD 54. pants) Personu brīva pārvietošanās–Brīvība veikt uzņēmējdarbību–Līguma normas–Piemērošanas joma–Sabiedrības, kas dibināta saskaņā ar valsts tiesībām, faktiskā vadības centra pārcelšana uz citu dalībvalsti–Pārcelšanas laikā piemērojamais valsts nodokļu tiesiskais regulējums–Iekļaušana (LESD 49. un 54. pants) Personu brīva pārvietošanās–Brīvība veikt uzņēmējdarbību–Ierobežojumi–Nodokļu tiesību akti–Atbilstoši valsts tiesībām dibināta trasta pilnvaroto lielākās daļas dzīvesvietas pārcelšana uz citu dalībvalsti–Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts uzlikt kapitāla pieauguma nodokli trastam piederošai mantai–Iespējas vēlāk iekasēt nodokli neesamība–Nepieļaujamība (LESD 49. pants)
Šajā ziņā no šīs pašas direktīvas preambulas 1., 5. un 6. apsvēruma, pirmkārt, izriet, ka šī direktīva, kuras mērķis ir pabeigt iekšējā tirgus izveidi tiešās apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, jomā, ir balstīta uz diviem principiem. Šie principi ir, pirmām kārtām, vienotas licences izveide, kas no tās piešķiršanas brīža ļauj apdrošināšanas uzņēmumiem veikt to darbību visā Savienībā, un, otrām kārtām, princips, ka apdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību veic piederības dalībvalsts.

Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva), un it īpaši tās 40. panta 6. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj dalībvalsts uzraudzības iestādēm ārkārtējās situācijā attiecībā uz apdrošināšanas sabiedrību, kas nodarbojas ar apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, un kas darbojas šīs dalībvalsts teritorijā saskaņā ar brīvību sniegt pakalpojumus, ar mērķi aizsargāt apdrošināto personu un personu, kam ir tiesības uz apdrošināšanas pakalpojumiem, intereses, veikt tādus pasākumus kā aizliegums šajā teritorijā slēgt jaunus līgumus, pamatojot ar to, ka tā savas rīcības brīvības robežās ir konstatējusi, ka jau sākotnēji vai arī vēlāk nav tikusi izpildīta kāda no subjektīvajām paredzētajām prasībām, lai varētu izdot licenci veikt uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā, un, konkrēti, prasība par reputāciju.

Savukārt šī direktīva neliedz šai dalībvalstij, īstenojot pilnvaras, kas tai ir ārkārtas situācijās, noteikt, vai noteiktas neatbilstības vai neprecizitātes saistībā ar attiecīgā apdrošināšanas uzņēmuma reputāciju rada reālu un tūlītēju risku, ka radīsies pārkāpumi, kaitējot apdrošināto personu un personu, kam ir tiesības uz apdrošināšanas pakalpojumiem, interesēm, un ja tas tā ir, tūlītēji veikt atbilstošus pasākumus, kā, piemēram, attiecīgā gadījumā aizliegums slēgt jaunus līgumus tās teritorijā. Tomēr, kā ir konstatēts šī sprieduma 42. punktā, ciktāl šajā pašā direktīvā ir paredzēts piederības dalībvalsts īstenotas apdrošināšanas uzņēmumu uzraudzības princips, pasākumi, ko pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts var veikt ārkārtējā situācijā var būt tikai aizsardzības pasākumi. Līdz ar to tie ir piemērojami tikai kamēr nav pieņemts piederības dalībvalsts kompetento iestāžu lēmums, kurā, ņemot vērā licences piešķiršanas nosacījumus, tostarp saistībā ar reputāciju, ir izdarīti secinājumi no pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts norādītajiem faktiskajiem apstākļiem, kā to paredz tiesiskās noteiktības princips, kas ir daļa no Savienības tiesību sistēmas.

(skat. 52. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)