6

Prāvas pamatā esošie fakti pārsūdzētā sprieduma 4.–16. punktā ir atspoguļoti šādi: “4 Ente ir konsorcijs, kurā ietilpst Itālijas valsts, Kampānijas reģions, Neapoles province, kā arī vairākas pašvaldības. Tā ir saskaņā ar publiskajām tiesībām izveidota juridiskā persona. Tā tika izveidota ar Itālijas 1971. gada 29. jūlija Likumu Nr. 578, lai saglabātu un attīstītu arhitektūras ansambli, kas sastāv no 18. gadsimtā uzbūvētajām Vezuva apkārtnē izvietotajām villām un tām pieguļošās infrastruktūras (parki, dārzi un pieguļošās ēkas). 5 Saskaņā ar prasītājas sniegto informāciju, kuru Komisija nav apstrīdējusi, 1986. gadā Itālijas valsts pēc prasītājas lūguma lūdza Komisijai piešķirt ERAF finanšu atbalstu ieguldījumiem infrastruktūrā, lai izveidotu integrētu sistēmu villas Favorita iekšējā parka, villas Ruggiero dārza un villas Campolieto arhitektoniskā kompleksa atjaunošanai. Pirmā no šīm Vezuva apkārtnē izvietotajām villām pieder Itālijas valstij. Parējās divas villas ir prasītājas īpašums. 6 Ar 1986. gada 18. decembra Lēmumu C (86) 2029/120, kas adresēts Itālijas Republikai, Komisija piešķīra finanšu atbalstu ERAF ietvaros (Nr. 86/05/04/054) ar maksimālo apmēru 7,5 miljardi Itālijas liru (ITL), kas šajā gadījumā ir 50% no attiecināmajiem izdevumiem, ieguldījumiem infrastruktūrā saistībā ar iepriekš minēto villu Campolieto, Favorita un Ruggiero attīstības sistēmu tūrisma mērķiem (turpmāk tekstā — “lēmums par atbalsta piešķiršanu”). 7 Šajā lēmumā prasītāja ir minēta kā atbalsta saņēmēja (lēmuma trešais apsvērums un 3. pants) un arī kā atbildīgā persona par pieteikumu un projekta īstenošanu (lēmuma pielikums). Atbilstoši šim lēmumam pievienotajam laika grafikam ar šī projekta īstenošanu saistīto izdevumu attiecināmības periods sākās 1987. gada janvārī un beidzās 1990. gada jūnijā. Saskaņā ar šī lēmuma 4. pantu gadījumā, ja nav ievēroti šajā lēmumā paredzētie nosacījumi, t.sk., ar projekta īstenošanas laiku saistītie nosacījumi, Komisija var samazināt vai atcelt ERAF atbalstu. Ir paredzēts, ka šādā gadījumā Komisija var lūgt pilnībā vai daļēji atmaksāt “lēmumā minētajam saņēmējam” jau izmaksāto atbalstu. Samazinājumi, atcelšana vai atmaksas lūgumi var tikt īstenoti tikai “pēc tam, kad saņēmējam ir tikusi dota iespēja iesniegt savus apsvērumus Komisijas šim nolūkam paredzētajā termiņā” (4. pants). 8 Izpildot šo lēmumu, un ņemot vērā Itālijas iestāžu lūgumu, attiecīgi 1988. un 1990. gadā tika izmaksāti divi avansa maksājumi ITL 3 miljardu apmērā katrs. 9 Ar 1995. gada 29. marta vēstuli Itālijas valsts, norādot, ka “dažādu tiesvedības apsvērumu” vai “tiesvedību ar personām, kurām atsavināts īpašums”, dēļ darbi ir apturēti, lūdza Komisijai pagarināt galīgo maksājuma pieprasījumu iesniegšanas termiņu, kas saskaņā ar Regulas Nr. 4254/88 12. pantu bija noteikts . 10 2000. gada 15. februāra vēstulē Itālijas iestādes atgādināja, ka tās ir lūgušas pagarināt iepriekš minēto termiņu. Tās arī lūdza cik vien ātri tas iespējams izmaksāt jaunu avansa maksājumu, norādot, ka līdz šim brīdim radušies izdevumi ir ievērojami lielāki par jau izmaksātajām avansa summām. Savu lūgumu pamatojumam tās iesniedza Komisijai ar datētu ziņojumu, kas sagatavots to veiktās projekta pārbaudes ietvaros. Šajā ziņojumā bija ietvertas šādas norādes: ar villu Campolieto saistīto darbu “apmaksas beigu datums”: 1994; ar villu Ruggiero saistīto “darbu (faktiskās) pabeigšanas datums”: 1994 un ar villu Favorita saistīto “darbu (faktiskās) pabeigšanas datums” [pirmās] daļas ietvaros: 1993. Sadaļā ar nosaukumu “Ar tiesvedību saistītie apsvērumi, kuru dēļ notika darbu apturēšana” attiecībā uz villu Campolieto šajā ziņojumā bija norādīts, ka “[nav bijis] nekādu ar tiesvedību saistītu problēmu”. Attiecībā uz villu Ruggiero bija norādīts uz “dārza atbrīvošanas procedūrām”. Attiecībā uz darbu saistībā ar villu Favorita pabeigšanu tajā bija norādīts uz “galīgās koncesijas uz valstij piederošo zemi saņemšanu, nelikumīgo iemītnieku izlikšanu un konteineru, kuros izmitināti zemestrīces upuri, aizvākšanu”. Šajā ziņojumā turklāt bija norādīts, ka, nesaņemot Kopienu atbalstu, “[prasītājai] var rasties nopietnas finansiālās grūtības, ja tā nespētu aizstāt šo atbalstu ar citu ārējo finansējumu (piemēram, iekļaujot projektu [Kopienu atbalsta] programmā “Kampānija 94/99”), jo [prasītājai] nav pašai savu līdzekļu, lai aizstātu iepriekš minētos finanšu līdzekļus”. 11 Ar 2001. gada 8. marta vēstuli Itālijas iestādes iesniedza atlikušās summas samaksas pieprasījumu. 12 Ar 2001. gada 12. oktobra vēstuli Komisija nosūtīja Itālijas iestādēm priekšlikumu slēgt ERAF finanšu atbalstu. Vispirms norādot, ka no tai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka ziņojumā (skat. šī sprieduma 10. punktu) minēto apstākļu rezultātā tika ierosināti tiesvedības procesi, tā šajā vēstulē norādīja, ka nepastāvot ar tiesvedību saistītiem apsvērumiem Regulas Nr. 4254/88 12. panta izpratnē, finanšu atbalsts tiek uzskatīts par slēgtu, pamatojoties uz samaksas pieprasījumu, jo tas bija pēdējais samaksas pieprasījums, kas iesniegts pirms . Komisija precizēja, ka deklarētie izdevumi tika uzskatīti par attiecināmiem ITL 2,8 miljardu apmērā, kā rezultātā ERAF ietvaros piešķirtā atbalsta summa bija ITL 1,4 miljardi. Līdz ar to tā noteica atgūstamo atbalsta summu ITL 4,6 miljardu apmērā un paredzēja atlikušās summas ITL 1,5 miljardu apmērā atsaukšanu. Tā arī norādīja: “Tā kā atbalsta slēgšana var finansiāli ietekmēt galīgo saņēmēju vai saņēmējus, oficiāli lūdzam jūs nodrošināt, lai šīs personas tiktu pienācīgi informētas un varētu paust savu nostāju par pret tām izvirzītajiem apgalvojumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma pamatā. Lūdzam jūs iesniegt mums attiecīgo informāciju.” Komisija arī lūdza Itālijas iestādes divu mēnešu laikā iesniegt to apsvērumus gadījumā, ja tās nepiekristu šim priekšlikuma par atbalsta slēgšanu. 13 2001. gada 21. novembra vēstulē Itālijas iestādes atbildēja, ka “[daļējas pirmo divu atbalsta daļu atgūšanas ITL 4,6 miljardu apmērā] finansiālā ietekme uz galīgā saņēmēja budžetu [..] ir ļoti apgrūtinoša, jo tas [ir izmantojis] Komisijas jau pārskaitītos līdzekļus paredzēto darbu pilnīgai pabeigšanai, būdams pārliecināts, ka [..] lūgums pagarināt termiņu [galīgā maksājuma pieprasījumu iesniegšanai] tiks apmierināts”. Šajā sakarā Itālijas iestādes norādīja, ka no ziņojuma izriet, ka projekta īstenošana bija sadalīta trīs funkcionālās daļās, no kurām tikai saistībā ar vienu, proti, daļu, kas attiecās uz ar villu Favorita saistīto darbu pabeigšanu, notika projekta īstenošanas aizkavēšanās, kā dēļ Itālijas iestādes bija lūgušas atlikt galīgā maksājuma pieprasījuma iesniegšanas termiņu. Savukārt ar divām pirmajām darbu daļām saistītie izdevumi attiecībā uz villām Campolieto un Ruggiero, kuru kopējais apmērs bija ITL 7996087050, bija radušies pirms un attiecībā uz tiem netika iesniegts konkrēts termiņa pagarināšanas lūgums. 14 Ar 2002. gada 13. marta vēstuli Komisija nosūtīja Itālijas iestādēm savu galīgo lēmumu par attiecīgā finanšu atbalsta slēgšanu, pamatojoties uz pēdējo izdevumu deklarāciju, kas tai bija nosūtīta pirms , atbilstoši tās priekšlikumā par atbalsta slēgšanu norādītajam [Lēmums D (2002) 810111, turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”]. Šo lēmumu Itālijas iestādes nosūtīja prasītājai ar faksa kopiju. 15 Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka “tā nav saņēmusi galīgā saņēmēja apsvērumus”. Tā arī norādīja, ka Itālijas iestādes nav apstrīdējušas tās atteikumu atzīt, ka 1999. gada 16. jūnija ziņojumā minētie apstākļi (skat. šī sprieduma 12. punktu) ir uzskatāmi par “ar tiesvedību saistītiem apsvērumiem” Regulas Nr. 4254/88 12. panta izpratnē. Turklāt, pamatojot Itālijas iestāžu lūguma atzīt ar divām darbu daļām (villas Campolieto un Ruggiero) saistītos izdevumus, kas bija radušies pirms , bet deklarēti pēc šī datuma, noraidīšanu, tā norādīja, ka šo iestāžu lūgums par termiņa pagarināšanu, ko tās iesniedza ar vēstuli, attiecās uz visu atlikušo finanšu atbalsta summu (ITL 1,5 miljardi). Šajā lūgumā par termiņa pagarināšanu neesot bijis precizēts, ka šis lūgums attiecas tikai uz kādu konkrētu darbu daļu, kā to savā vēstulē apgalvojušas Itālijas iestādes. 16 Šajā pašā lēmumā Komisija, visbeidzot, norādīja, ka “nedz [apstrīdētais] lēmums, nedz kāds cits Kopienu tiesību noteikums neliedz dalībvalstij pieņemt lēmumu neatgūt pēc tās pašas iniciatīvas samaksātās summas”. Tā arī ir “oficiāli” lūgusi Itālijas iestādēm informēt galīgo apstrīdētajā lēmumā norādīto saņēmēju, nosūtot tām ierakstītu vēstuli ar parakstu par saņemšanu. Tā šajā sakarā ir norādījusi, ka “tā kā [apstrīdētais] lēmums var tieši un individuāli skart galīgo saņēmēju, tas var celt prasību Pirmās instances tiesā divu mēnešu laikā, kam ar attālumu saistītu apsvērumu dēļ pieskaitītas [desmit] dienas”.”