Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 27. oktobrī ( )

Lieta C‑492/22 PPU

CJ,

piedaloties

Openbaar Ministerie

(Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – 6. panta 2. punkts – 12. pants – 24. panta 1. punkts – Pieprasītās personas nodošanas atlikšana – Turēšana apcietinājumā – Prasība par izpildes tiesu iestādes iesaistīšanos – Prokurors – Kriminālvajāšana izpildes dalībvalstī – Atteikšanās no tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā neesamība – Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu





I. Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande; turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”), ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”) 6. panta 2. punktu, 12. pantu un 24. panta 1. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 6., 47. un 48. pantu.

2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Nīderlandē, ko 2021. gada 31. augustā ir izsniegusi Sąd Okręgowy w Krakowie Wydział III Karny (Krakovas apgabaltiesas III krimināllietu nodaļa, Polija), lai izpildītu Polijas valstspiederīgajam CJ piespriesto brīvības atņemšanas sodu.

3. Prejudiciālie jautājumi būtībā attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu var atlikt personas nodošanu, lai veiktu paralēlu kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī, vienlaikus paturot šo personu apcietinājumā. Šajā kontekstā it īpaši ir jāprecizē jēdziena “izpildes tiesu iestāde” tvērums, kā arī sekas, ko rada iestādes, kura nav tiesu iestāde, izdoti akti, tostarp nosacījumi, ar kādiem neatkarīgas tiesas veikta efektīva pārbaude tiesā var novērst šāda akta trūkumus.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

4. Saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 8. apsvērumu:

“Nolēmumiem par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jābūt pakļautiem pietiekamai kontrolei, kas nozīmē, ka dalībvalsts tiesas iestādei, kurā pieprasītā persona ir apcietināta, būs jāpieņem lēmums par tās nodošanu.”

5. Atbilstoši šī pamatlēmuma 5. pantam izpildes dalībvalsts tiesībās var noteikt, ka izpildes tiesu iestāde izpilda Eiropas apcietināšanas orderi ar šādiem nosacījumiem:

“[..]

3. Ja persona, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis tās kriminālvajāšanai, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, tad nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka personu, pēc tās nopratināšanas, nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī.”

6. Minētā pamatlēmuma 6. panta 2. punktā ir paredzēts:

“Izpildes tiesu iestāde ir izpildes dalībvalsts tiesu iestāde, kas ir kompetenta izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz šīs valsts tiesību aktiem.”

7. Šī paša pamatlēmuma 12. pantā “Personas turēšana apcietinājumā” ir noteikts:

“Ja personu apcietina, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. Personu var provizoriski atbrīvot ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām ar noteikumu, ka minētās dalībvalsts kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu personas bēgšanu.”

8. Pamatlēmuma 2002/584 23. pantā “Personas nodošanas termiņi” ir noteikts:

“1. Pieprasīto personu nodod iespējami ātri dienā, par kuru vienojas iesaistītās iestādes.

2. To nodod ne vēlāk kā 10 dienas pēc galīgā lēmuma pieņemšanas par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.

3. Ja pieprasītās personas nodošanu 2. punktā minētajā termiņā traucē apstākļi, ko nekontrolē neviena dalībvalsts, tad izpildes un izsniegšanas tiesu iestādes nekavējoties savstarpēji sazinās un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.

4. Nodošanu izņēmuma gadījumā var uz laiku atlikt nopietnu humānu iemeslu dēļ, piemēram, ja ir pamatoti iemesli domāt, ka tas acīmredzami apdraudētu pieprasītās personas dzīvību vai veselību. Eiropas apcietināšanas ordera izpilde notiek iespējami drīz pēc tam, kad šie iemesli beidz pastāvēt. Izpildes tiesu iestāde par to nekavējoties informē izsniegšanas tiesu iestādi un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.

5. Beidzoties [..] 2. līdz 4. punktā minētajiem termiņiem, ja persona joprojām atrodas apcietinājumā, to atbrīvo.”

9. Šī pamatlēmuma 24. pantā “Nodošanas atlikšana vai pakļaušana nosacījumiem” ir noteikts:

“1. Izpildes tiesu iestāde pēc lēmuma izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi atliek pieprasītās personas nodošanu tā, lai varētu veikt tās kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī vai, ja tā jau notiesāta, lai viņa tās teritorijā varētu izciest sodu par darbību, kas nav darbība, kas minēta Eiropas apcietināšanas orderī.

2. Tā vietā, lai atliktu nodošanu, izpildes tiesu iestāde var uz laiku nodot pieprasīto personu izsniegšanas dalībvalstij saskaņā ar nosacījumiem, ko nosaka izpildes un izsniegšanas tiesu iestādes savstarpēji vienojoties. Vienošanos izdara rakstiski, un nosacījumi ir saistoši visām izsniegšanas dalībvalsts iestādēm.”

10. Minētā pamatlēmuma 26. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Izsniegšanas dalībvalsts ieskaita visus apcietinājuma termiņus, kas izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa piespriešanas rezultātā.”

B. Nīderlandes tiesības

11. Pamatlēmums 2002/584 ir īstenots ar 2004. gada 29. aprīļa wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Likums, ar ko īsteno Eiropas Savienības Padomes Pamatlēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm; Stb. 2004, Nr. 195), redakcijā ar tajā vēlāk izdarītajiem grozījumiem (turpmāk tekstā – “Likums par personu nodošanu”).

12. Saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 1. panta e) punktu jēdziens “officier van justitie (prokurors)” ietver “jebkuru officier van justitie (prokurors) un, ja tāda nav, officier van justitie bij het arrondissementsparket Amsterdam (Amsterdamas tiesas rajona prokuratūras prokurors)”.

13. Saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 27. panta 2. punktu:

“Pirms tiesas izmeklēšanas pabeigšanas tiesa pēc savas ierosmes lemj par pieprasītās personas paturēšanu apcietinājumā, jā šī persona tiek turēta apsardzībā vai ir aizturēta.”

14. Likuma par personu nodošanu 33.–36. pantā ir paredzēts:

“33. pants

Brīvības atņemšanu, kas piespriesta saskaņā ar 27. pantu, pārtrauc – izņemot, ja brīvības atņemšana tiek turpināta citu iemeslu dēļ –, tiklīdz:

a. tiesa vai officier van justitie (prokurors) pēc savas ierosmes vai pēc pieprasītās personas vai tās padomdevēja lūguma par to izdod rīkojumu;

b. ir pagājušas 10 dienas kopš lēmuma pieņemšanas dienas, ja vien tiesa, lemjot par officier van justitie (prokurora) lēmumu par personas saukšanu pie kriminālatbildības, pa to laiku nav pagarinājusi apcietinājumu.

34. pants

1. Brīvības atņemšanu, kas norādīta 33. panta b) punktā, var pagarināt uz laiku, kas nepārsniedz 10 dienas.

2. Atkāpjoties no 1. punkta, brīvības atņemšanu var pagarināt uz laiku, kas nepārsniedz 30 dienas, ja:

[..]

b. nodošana ir atļauta, bet faktiska nodošana nav varējusi notikt noteiktajā termiņā.

[..]

35. pants

1. Pieprasītās personas faktiskā nodošana notiek pēc iespējas ātrāk pēc lēmuma, ar ko pilnībā vai daļēji atļauta nodošana, un ne vēlāk kā 10 dienas pēc minētā lēmuma pieņemšanas. Officier van justitie (prokurors) nosaka [faktiskās nodošanas] vietu un laiku pēc apspriešanās ar izsniegšanas tiesu iestādi.

2. Ja īpašu apstākļu dēļ faktiskā nodošana nevar notikt 1. punktā noteiktajā termiņā, tad, savstarpēji vienojoties, tiek noteikts jauns datums. Šajā gadījumā faktiskā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta vienošanās.

3. Izņēmuma kārtā faktisku nodošanu var atlikt tik ilgi, kamēr to nepieļauj nopietni humāni iemesli, it īpaši, kamēr pieprasītās personas veselības stāvoklis tai neļauj ceļot. Par to nekavējoties informē izsniegšanas tiesu iestādi. Officier van justitie (prokurors) pēc apspriešanās ar izsniegšanas tiesu iestādi nosaka faktiskās nodošanas vietu un laiku. Šajā gadījumā faktiskā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta vienošanās.

4. Beidzoties 1.–3. punktā minētajiem termiņiem, pieprasīto personu atbrīvo.

36. pants

1. Lēmuma par faktiskās nodošanas datumu un vietu pieņemšanu var atlikt, ja un kamēr pret pieprasīto personu Nīderlandē tiek veikta kriminālvajāšana vai Nīderlandes tiesas spriedums krimināllietā attiecībā uz šo personu joprojām ir pilnībā vai daļēji izpildāms.

2. Šī panta 1. punktā minētajos gadījumos ministrs pēc apspriešanās ar prokuroru var nolemt, ka pieprasīto personu jau var uz laiku nodot izsniegšanas tiesu iestādes rīcībā, lai izskatītu tās lietu tiesā vai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, kas tai piespriests ar galīgu tiesas nolēmumu, un paredzēt šādas pagaidu nodošanas nosacījumus.

3. Ministra paredzētajos nosacījumos ir ietverts:

a. 1. punktā minētās notiekošas kriminālvajāšanas gadījumā katrā ziņā tas, ka tiks ievērotas pieprasītās personas tiesības piedalīties kriminālprocesā Nīderlandē un tā izcietīs tai piespriesto sodu Nīderlandē.

[..]”

III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

15. Sąd Okręgowy w Krakowie Wydział III Karny (Krakovas apgabaltiesas III krimināllietu nodaļa, Polija) 2021. gada 31. augustā izsniedza Eiropas apcietināšanas orderi Polijas valstspiederīgā CJ aizturēšanai un nodošanai, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu uz diviem gadiem, kas attiecīgajai personai piespriests Polijā par trīspadsmit noziedzīgiem nodarījumiem, kuri ietilpst kategorijā “organizēta vai bruņota laupīšana” Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punkta izpratnē. Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu CJ vēl ir jāizcieš gandrīz viss par šiem noziedzīgajiem nodarījumiem piespriestais sods.

16. Lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, iesniedzējtiesa ar 2022. gada 2. jūnija nolēmumu attiecīgajai personai piemēroja apcietinājumu. Ar 2022. gada 16. jūnija nolēmumu, kas ir kļuvis galīgs, šī tiesa atļāva viņa nodošanu Polijas iestādēm par šajā orderī norādītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem.

17. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pret CJ Nīderlandē notiek kriminālvajāšana par nodarījumu, kas nav Eiropas apcietināšanas ordera pamatā. Tādējādi 2021. gada 15. decembrī Kantonrechter in de rechtbank Den Haag (Hāgas tiesas miertiesnesis, Nīderlande) bija piespriedusi attiecīgajai personai naudas sodu 360 EUR apmērā un pakārtoti – septiņu dienu apcietinājumu par transportlīdzekļa vadīšanu bez derīgas vadītāja apliecības. CJ ir iesniedzis apelācijas sūdzību par šo notiesājošo spriedumu, kuras izskatīšana ir paredzēta 2022. gada 4. oktobrī, neatsakoties no savām tiesībām būt klāt kriminālprocesā. Par spriedumu, kas tiks pasludināts apelācijas tiesvedībā, var tikt iesniegta kasācijas sūdzība.

18. Šādos apstākļos 2022. gada 17. jūnijā Amsterdamas tiesas rajona prokuratūras prokurors (turpmāk tekstā – “prokurors”) saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 36. panta 1. punktu nolēma atlikt attiecīgās personas nodošanu un saskaņā ar šī likuma 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar 35. panta 2. punktu, lūdza iesniedzējtiesu pagarināt šīs personas apcietinājumu par 30 dienām “īpašu apstākļu” dēļ.

19. 2022. gada 22. jūnijā iesniedzējtiesa apmierināja prokurora pieteikumu un pagarināja apcietinājumu par 30 dienām.

20. 2022. gada 6. jūlijā prokurors atkal lūdza pagarināt attiecīgās personas apcietinājuma vēl par 30 dienām, pamatojoties uz to, ka “īpašu apstākļu dēļ faktiskā nodošana nevar notikt desmit dienu laikā”. Šo pieteikumu viņš būtībā pamatoja ar to, ka CJ nevēlas atteikties no savām tiesībām piedalīties klātienē tiesas sēdē saistībā ar notiekošo kriminālprocesu. Turklāt viņš precizēja, ka vēlas izdot rīkojumu par nodošanas atlikšanu un periodiski lūgt pagarināt apcietinājumu tik ilgi, kamēr turpināsies kriminālprocess. Tajā pašā dienā iesniedzējtiesa apmierināja prokurora pieteikumu un pagarināja apcietinājumu uz jaunu 30 dienu laikposmu, vienlaikus atliekot lēmuma pieņemšanu par to, vai tai pēc savas ierosmes ir jālemj par apcietinājuma atcelšanu vai apturēšanu.

21. Šādos apstākļos rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) ar 2022. gada 22. jūlija lēmumu, kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Pamatlēmuma 2002/584 12. pants un 24. panta 1. punkts, lasot tos kopsakarā ar Hartas 6. pantu, nepieļauj, ka pieprasītā persona, kuras nodošana brīvības atņemšanas soda izpildei ir galīgi atļauta, bet atlikta, “lai varētu veikt tās kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī [..] par darbību, kas nav darbība, kas minēta Eiropas apcietināšanas orderī”, tiek paturēta apcietinājumā šīs kriminālvajāšanas laikā, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi?

2. a) Vai lēmums piemērot Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktā paredzētās tiesības atlikt nodošanu ir lēmums par [Eiropas apcietināšanas ordera] izpildi, kas saskaņā ar šī pamatlēmuma 6. panta 2. punktu, ņemot vērā tā 8. apsvērumu, ir izpildes tiesu iestādes kompetencē?

b) Ja atbilde ir apstiprinoša, vai tas, ka šāds lēmums ir pieņemts bez izpildes tiesu iestādes rīcības minētā pamatlēmuma 6. panta 2. punkta izpratnē, nozīmē, ka pieprasīto personu vairs nevar paturēt apcietinājumā, lai izpildītu pret to izdoto Eiropas apcietināšanas orderi?

3. a) Vai Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. un 48. pantu, nepieļauj, ka pieprasītās personas nodošana tiek atlikta kriminālvajāšanas veikšanai izpildes dalībvalstī tikai tāpēc, ka pieprasītā persona pēc nopratināšanas nevēlas atteikties no savām tiesībām būt klāt šajā kriminālvajāšanā?

b) Ja atbilde ir apstiprinoša, kādi faktori izpildes tiesu iestādei tad ir jāņem vērā, lemjot par faktiskās nodošanas atlikšanu?”

22. Iesniedzējtiesa lūdza piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību saskaņā ar Tiesas Reglamenta 107. pantu. Šis lūgums tika apmierināts 2022. gada 3. augustā. Nīderlandes valdība, Openbaar Ministerie (prokuratūra, Nīderlande), CJ un Eiropas Komisija tiesvedības rakstveida daļas laikā Tiesā iesniedza procesuālos rakstus. Tiesas sēde notika 2022. gada 21. septembrī, un tajā piedalījās CJ, prokuratūra, Nīderlandes, Francijas un Polijas valdības, kā arī Komisija.

IV. Vērtējums

A. Ievada apsvērumi

23. Iesniedzējtiesas nolēmums būtībā attiecas uz diviem tiesību jautājumiem, no kuriem pirmajam jautājumam ir organizatorisks un procesuāls raksturs, bet otrais jautājums attiecas uz Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta materiālajiem piemērošanas nosacījumiem.

24. Pirmkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot to, vai saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu, lēmums atlikt pieprasītās personas nodošanu ir jāpieņem “izpildes tiesu iestādei”, proti, neatkarīgai tiesu iestādei, un kādas ir šī nosacījuma iespējamās neievērošanas sekas, it īpaši, vai saistībā ar to tiek prasīts atbrīvot attiecīgo personu (otrais uzdotais jautājums). Šī jautājuma pamatā ir tas, ka šajā gadījumā lēmumu par attiecīgās personas nodošanas atlikšanu ir pieņēmis tikai prokurors, par kuru šai tiesai ir šaubas, ka tas ir šāda neatkarīga tiesu iestāde. Tieši pamatojoties uz šo lēmumu, prokurors lūdza minēto tiesu pagarināt attiecīgās personas apcietinājumu uz laiku, kamēr ir atlikta tās nodošana.

25. Otrkārt, iesniedzējtiesa būtībā vēlas, lai tiktu precizēti gan nosacījumi (trešais prejudiciālais jautājums), gan sekas, kas izriet no lēmuma par attiecīgās personas nodošanu atlikšanu saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu, it īpaši iespējamā nepieciešamība to atbrīvot (pirmais prejudiciālais jautājums). Šajā ziņā šī tiesa pieņem, ka minētais lēmums par nodošanas atlikšanu ir likumīgs, taču tas tomēr obligāti tā nav konkrētajā gadījumā – atkarībā no atbildes, kas sniedzama uz otro prejudiciālo jautājumu.

26. Tāpēc procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ šķiet lietderīgi, kā to ierosina Komisija, vispirms atbildēt uz otro prejudiciālo jautājumu un pēc tam – kopā uz pirmo un trešo prejudiciālo jautājumu.

B. Par otro prejudiciālo jautājumu

27. Ar otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu, nepieļauj tādu praksi, kas ir balstīta uz Likuma par personu nodošanu noteikumiem, ar kuriem prokuroram ir piešķirta kompetence lemt par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu.

1. Par izpildes tiesu iestādes kompetenci Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta izpratnē (pirmā daļa)

28. Saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta skaidro formulējumu lēmums atlikt pieprasītās personas nodošanu, lai pret viņu veiktu paralēlu kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī, ir jāpieņem “izpildes tiesu iestādei”. Tas ir apstiprināts šī Pamatlēmuma 8. apsvērumā, un neviens no lietas dalībniekiem to neapstrīd.

29. Turklāt, pretēji šaubām, kuras paudusi iesniedzējtiesa, un kā norāda Komisija, tas, ka Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktā kā kompetentā iestāde, lai pieņemtu lēmumu par nodošanas atlikšanu, ir minēta “izpildes tiesu iestāde”, pierāda, ka šāda pieņemšana ir Eiropas apcietināšanas ordera izpildes neatņemama sastāvdaļa šī pamatlēmuma 6. panta 2. punkta izpratnē, to interpretējot, protams, kopā ar tā 23. panta 3. punktu, 2022. gada 28. aprīļa spriedumā C un CD (Juridiskie šķēršļi lēmuma par nodošanu izpildei) ( ). Tajā Tiesa ir nospriedusi, ka vērtējums, vai ir nepārvaramas varas gadījums pēdējās minētās tiesību normas izpratnē, kā arī vajadzības gadījumā jauna nodošanas datuma noteikšana ir lēmumi par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kuri ir jāpieņem izpildes tiesu iestādei un kuri pārsniedz vienkāršu “praktisku un administratīvu palīdzību” šī paša pamatlēmuma 7. panta, lasot to kopsakarā ar tā 9. apsvērumu, izpratnē ( ).

30. Kā apgalvo Komisija, tā kā Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 3. punktā un 24. panta 1. punktā minētās situācijas paredz attiecīgi pieprasītās personas nodošanas atlikšanu saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, neviens pārliecinošs iemesls nepamato autonomā jēdziena “izpildes tiesu iestāde” tvēruma ( ) atšķirīgu interpretāciju, piemērojot šī pamatlēmuma 24. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu.

31. Saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 6. panta 2. punktu izpildes dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka izpildes tiesu iestāde, kas ir atbildīga par lēmuma par nodošanas atlikšanu pieņemšanu saskaņā ar šī pamatlēmuma 24. panta 1. punktu, un šai noteikšanai ir jābūt saderīgai ar Savienības tiesību vispārējiem principiem, it īpaši ar minētās iestādes neatkarības principu. Šajā nolūkā dalībvalstis principā var brīvi izraudzīties ne tikai tiesnesi vai tiesu, bet arī jebkuru iestādi, kas piedalās tās tiesu varas īstenošanā krimināllietās, tostarp prokuratūras. Tomēr šai iestādei ir jārīkojas, pamatojoties uz normatīviem un organizatoriskiem noteikumiem, ar kuriem ir iespējams nodrošināt, ka tai nav nekāda riska tikt pakļautai tostarp konkrētiem izpildvaras norādījumiem. Turklāt šādā gadījumā šīm valstīm ir jānodrošina, ka minētās iestādes lēmumi tiek nodoti izvērtēšanai tiesā tādā kārtībā, kurā pilnībā tiek ievērotas efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasības ( ).

32. Tomēr šajā lietā ir skaidrs, ka lēmumu par nodošanas atlikšanu autonomi un bez tiesas iesaistīšanās ir pieņēmis prokurors. Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ņemot vērā Nīderlandē spēkā esošos iekšējos organizatoriskos un procesuālos noteikumus, Amsterdamas tiesas rajona prokuratūras prokuroru nevar kvalificēt par “izpildes tiesu iestādi” Pamatlēmuma 2002/584 6. panta 2. punkta prasību izpratnē ietekmes dēļ, kādu izpildvara varēja īstenot attiecībā uz šo iestādi, it īpaši ar konkrētiem norādījumiem, un līdz ar to tās neatkarības neesamības dēļ ( ).

33. Turklāt tieši tādēļ, lai ņemtu vērā šo judikatūru un vajadzību piešķirt kompetenci, lai pieņemtu lēmumu par nodošanas atlikšanu “izpildes tiesu iestādei”, tiesas sēdē Nīderlandes valdība un prokuratūra konkrēti ir precizējušas, ka tiekot gatavots grozījums Likumā par personu nodošanu, lai par kompetento iestādi šajā jautājumā noteiktu tiesu.

34. Tādējādi uz otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu piedāvāju atbildēt, ka lēmums par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu un šī pamatlēmuma 8. apsvērumu, ir Eiropas apcietināšanas ordera “izpildes” pasākums, un līdz ar to tas ir jāpieņem “izpildes tiesu iestādei”.

2. Par Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta pārkāpuma sekām (otrā daļa)

35. Attiecībā uz Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta pārkāpuma sekām, pamatojoties uz to, ka lēmumu par nodošanas atlikšanu ir pieņēmusi iestāde, kura nav tiesu iestāde, proti, šajā gadījumā – prokurors, lietas dalībnieku nostājas būtiski atšķiras. Gan Komisija, gan CJ uzskata, ka saistībā ar šādas formālas prasības – tāpat kā šī pamatlēmuma 23. panta 2.–4. punktā paredzēto prasību – pārkāpumu tiek prasīts atbrīvot attiecīgo personu. Savukārt gan Nīderlandes valdība, gan prokuratūra, vienlaikus atzīstot šāda pārkāpuma esamību, uzskata, ka tas neietekmē tiesas atsevišķo lēmumu minētā pamatlēmuma 12. panta izpratnē pagarināt šīs attiecīgās personas apcietinājumu. Tiesas sēdē Francijas un Polijas valdības – gan tikai atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu – ir precizējušas, ka neatkarīgi no tā, vai šajā lietā ir izpildīti 24. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, tā paša pamatlēmuma 12. pants esot pietiekams juridiskais pamats, lai attiecīgo personu paturētu apcietinājumā, kamēr ir atlikta tās nodošana.

36. Kā norāda CJ un Komisija, prasība, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu lēmumpieņemšanas pilnvaras ir jāpiešķir “izpildes tiesu iestādei”, kas ir neatkarīga vai pakļauta efektīvai pārbaudei tiesā ( ), ir noteikums par tiesas kompetenci, no kura dalībvalstis principā nevar atkāpties. Tas ir uzsvērts judikatūrā, kurā ir pievērsta īpaša uzmanība šai neatkarībai, tāpat kā tādas iespējas vērsties tiesā esamībai, kurā pilnībā tiek ievērotas efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā raksturīgās prasības, ja šī tiesu iestāde pati nav tiesa un ja nodošanas atlikšana izraisa pieprasītās personas aizturēšanu vai turēšanu apcietinājumā ( ).

37. Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka, pirmkārt, konkrētais prokurors nav neatkarīga tiesu iestāde šajā ziņā un, otrkārt, it īpaši ņemot vērā Nīderlandes valdības un prokurora atšķirīgās un neskaidrās nostājas tiesas sēdē, šķiet, ka saistībā ar viņa lēmumu atlikt pieprasītās personas nodošanu nav iespējams efektīvi vērsties tiesā.

38. Proti, kā norāda pati iesniedzējtiesa, saskaņā ar pastāvīgo praksi prokurora lēmums par nodošanas atlikšanu kā tāds netiek pārbaudīts tiesā, kad tā lemj par šī prokurora pieteikumu pagarināt pieprasītās personas apcietinājumu saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 27. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Šis vērtējums ir apstiprināts Nīderlandes valdības un prokuratūras rakstveida apsvērumos, kuras uzsver, ka prokurora pieņemtais lēmums atlikt nodošanu, no vienas puses, un lēmums par paturēšanu apcietinājumā, ko pieņēmusi tiesa pēc šī paša prokurora lūguma, no otras puses, ir atsevišķi lēmumi.

39. No tā izriet, ka saskaņā ar šo praksi vienīgi tiesa ir pilnvarota lemt par pieprasītās personas paturēšanu apcietinājumā saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 27. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu, uz laiku, kas nepārsniedz 30 dienas. Savukārt lēmums par nodošanas atlikšanu, ko prokurors ir pieņēmis saskaņā ar šī likuma 36. panta 1. punktu, kas ir viņa pieteikuma pagarināt šīs personas brīvības atņemšanu juridiskais pamats, šķiet, ipso facto ir izpildāms un kā tāds nav pakļauts iepriekšējai vai vēlākai tiesas veiktajai efektīvai pārbaudei tiesā.

40. Tomēr nedz Likuma par personu nodošanu 36. panta 1. punktā, uz kuru ir balstīts prokurora lēmums par nodošanas atlikšanu šajā gadījumā, nedz arī šī likuma 1. panta e) punktā nav skaidri precizēta iestāde, kuras kompetencē ir pieņemt lēmumu par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta izpratnē, un vēl jo mazāk – nosacījumi, ar kādiem, vai veids, kādā šāds lēmums varētu tikt efektīvi pārbaudīts tiesā. Tāpat šajos noteikumos nav norādīts, vai tiesai, kurai ir iesniegts pieteikums pagarināt apcietinājumu, ir vai nav kompetence pārbaudīt prokurora lēmuma par nodošanas atlikšanu tiesiskumu un, ja atbilde ir apstiprinoša, tad kāds ir tās apjoms.

41. Šajā ziņā tiesas sēdē Nīderlandes valdība ir paskaidrojusi, ka Likuma par personu nodošanu 36. panta 1. punkts varot tikt interpretēts atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktam tādējādi, ka tiesa var aizstāt prokuroru un novērst trūkumu, kas minēts iepriekš 37. punktā. Tādējādi nevar izslēgt, ka vismaz šajā gadījumā saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 27. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar tā 33. panta a) punktu, šī tiesa var pārbaudīt prokurora lēmuma par nodošanas atlikšanu tiesiskumu, lai vai nu atzītu to par spēkā neesošu un pēc tam izdotu rīkojumu par pieprasītās personas atbrīvošanu, vai arī aizstātu prokuroru, lai paturētu spēkā šīs personas nodošanas atlikšanu un turēšanu apcietinājumā.

42. Prasība, saskaņā ar kuru lēmums par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu ir jāpieņem “izpildes tiesu iestādei”, kas ir neatkarīga un pakļauta efektīvai pārbaudei tiesā, nozīmē, ka vēlākais tad, kad tiek izvērtēts jautājums, vai ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj šo personu paturēt apcietinājumā, kompetentā tiesa var īstenot šādu pārbaudi par šī lēmuma tiesiskumu ( ). To darot, attiecīgā gadījumā šai tiesai minētais lēmums varētu būt jāatzīst par spēkā neesošu Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumu neievērošanas gadījumā un jāizdod rīkojums par minētās personas atbrīvošanu, neskarot citus pasākumus, kurus kompetentā tiesu iestāde ir pilnvarota veikt, lai novērstu tās bēgšanu atbilstoši šī Pamatlēmuma 2002/584 12. pantam.

43. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai šajā gadījumā ir iespējama šāda pieeja, kas atbilst Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta prasībām, ko Nīderlandes valdība un prokuratūra ir apgalvojušas tiesas sēdē. Šajā ziņā tai tomēr ir jānodrošina, lai tās veiktā iespējamā a posteriori pārbaude tiesā, kā aprakstīts iepriekš 42. punktā, būtu pietiekami efektīva un tāda, kas pilnībā var novērst noteikuma par tiesas kompetenci pārkāpumu, tas ir, to, ka lēmumu par nodošanas atlikšanu pieņem tikai prokurors.

44. Tādējādi, ņemot vērā faktu, ka šajā gadījumā prokurora lēmuma par nodošanas atlikšanu dēļ attiecīgā persona tika paturēta apcietinājumā Nīderlandē, iesniedzējtiesai ir jānodrošina, lai šis lēmums nepaliktu provizoriski spēkā līdz brīdim, kad šī tiesa ir pieņēmusi jaunu lēmumu, kā Nīderlandes valdība un prokuratūra tomēr norādīja tiesas sēdē. Tāpat minētajai tiesai ir jāpārbauda, vai tā ar atpakaļejošu spēku var aizstāt prokuroru, lai pieņemtu jaunu lēmumu par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu un vajadzības gadījumā atļautu turpināt tās apcietinājumu.

45. Ņemot vērā tieši šos kritērijus, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai ir iespējama Likuma par personu nodošanu 27. panta 2. punkta, lasot to kopsakarā ar tā 33. un 34. pantu, interpretācija, kas atbilstu prasībām, kuras ir paredzētas Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu. Savukārt, ja tas tā nav, tā kā valsts tiesībās nav juridiska pamata, kas pamato attiecīgās personas turēšanu apcietinājumā citu iemeslu dēļ, kā tas ir atļauts šī pamatlēmuma 12. pantā, attiecīgā persona būtu jāatbrīvo.

46. Līdz ar to uz otrā prejudiciālā jautājuma otro daļu tiek ierosināts atbildēt, ka saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru lēmums par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu ir jāpieņem izpildes tiesu iestādei, pārkāpumu tiek prasīts, lai šī persona tiktu atbrīvota, neskarot šādas iestādes iespēju novērst šo pārkāpumu, it īpaši izmantojot attiecīgo valsts tiesību normu atbilstošu interpretāciju vai tāda juridiskā pamata esamību valsts tiesībās, kas pamato attiecīgās personas paturēšanu apcietinājumā citu iemeslu dēļ.

C. Par pirmo un trešo prejudiciālo jautājumu

1. Ievada apsvērums

47. Pirmais un trešais prejudiciālais jautājums ir balstīts uz iesniedzējtiesas pieņēmumu, ka lēmumu par attiecīgās personas nodošanas atlikšanu ir pieņēmusi “izpildes tiesu iestāde” un tas ir pakļauts efektīvai pārbaudei tiesā.

48. Ņemot vērā trešo prejudiciālo jautājumu, Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta piemērošanas kritēriji ir jāinterpretē saistībā ar Hartas 47. un 48. pantu, proti, tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesībām uz aizstāvību, uz kurām CJ atsaucas saistībā ar Nīderlandē notiekošo kriminālvajāšanu.

2. Par Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta piemērošanas kritērijiem, lasot tos Hartas 47. un 48. panta gaismā (trešais prejudiciālais jautājums)

49. Trešā prejudiciālā jautājuma pirmā daļa būtībā ir vērsta uz to, lai noskaidrotu, vai Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkts nepieļauj lēmumu par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu tikai tāpēc, ka tā uzstāj uz savu pamattiesību, kuras ir aizsargātas ar Hartas 47. un 48. pantu, izmantošanu.

50. Kā norāda Komisija, saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu pēc lēmuma izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi izpildes tiesu iestādei ir novērtējuma brīvība (“var”) attiecībā uz lēmuma atlikt pieprasītās personas nodošanu pieņemšanu tās kriminālvajāšanas vajadzībām (“lai varētu veikt tās kriminālvajāšanu”) izpildes dalībvalstī. Tomēr pat tad, ja nav papildu vai precīzāku kritēriju, kas reglamentētu šīs novērtējuma brīvības izmantošanu, tai it īpaši ir jābalstās uz Hartā noteiktajām pamattiesībām, kuras valsts iestādēm ir jāievēro saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi (skat. šī pamatlēmuma 1. panta 3. punktu) ( ).

51. No pastāvīgās judikatūras tiešām izriet, ka izpildes tiesu iestādei ir pienākums ņemt vērā būtiskās procesuālās garantijas, kuras ir attiecīgajai personai atbilstoši Hartas 47. un 48. pantam, tostarp tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesības uz aizstāvību, kā tās ir interpretējusi Tiesa ( ). Šis pienākums attiecas ne tikai uz Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūru kā tādu, bet arī mutatis mutandis uz ikvienu paralēlu kriminālprocesu, uz kuru tiek norādīts kā uz nodošanas atlikšanas iemeslu Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta izpratnē un kurš tādējādi nav no tās nodalāms. Tas ir apstiprināts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā ( ), 8. pantā, kurā ir precizētas aizdomās turētā vai apsūdzētā tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā valsts līmenī.

52. Apsūdzētā tiesības personīgi piedalīties lietas izskatīšanā tiesā ir būtisks tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu elements Hartas 47. panta izpratnē, kā arī tās 48. panta 2. punktā garantēto tiesību uz aizstāvību elements ( ). Tāpat saskaņā ar Direktīvas 2016/343 8. pantu dalībvalstīm ir jāļauj it īpaši apsūdzētajiem piedalīties to lietas izskatīšanā tiesā ( ). Lai gan šīs direktīvas 8. panta 2. punktā, lasot to 35. apsvērumā gaismā, dalībvalstīm ir ļauts saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem paredzēt, ka tiesas sēde var notikt bez apsūdzētā klātbūtnes, it īpaši tad, ja viņš atsakās no savām tiesībām tajā piedalīties ( ), situācija ir atšķirīga, ja – kā tas ir šajā gadījumā – šī persona uzstāj uz šo tiesību izmantošanu.

53. Ņemot vērā apsūdzētā pamattiesību personīgi piedalīties lietas izskatīšanā tiesā neatņemamo raksturu ( ), ar CJ kriminālvajāšanu Nīderlandē par transportlīdzekļa vadīšanu bez derīgas vadītāja apliecības, kas sodāma ar naudas sodu 360 EUR apmērā un – pakārtoti – ar septiņu dienu apcietinājumu, principā pietiek, lai attiecīgā persona varētu atsaukties uz savām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesībām uz aizstāvību, lai gan noziedzīgais nodarījums, par kuru attiecīgā persona ir tikusi notiesāta Polijā un uz kuru attiecas šis orderis, ir smagāks.

54. Tomēr izpildes tiesu iestādes novērtējuma brīvību atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktam, lai lemtu par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu, nevar pārvērst par saistošu kompetenci tikai tāpēc, ka šī persona izpildes dalībvalstī notiekošā kriminālprocesa laikā atsaucas uz savām būtiskajām procesuālajām garantijām. Tādējādi šajā lietā, kā norāda iesniedzējtiesa un Komisija, lēmumu par nodošanas atlikšanu nevar vienpusēji uzspiest attiecīgā persona, kura uzstāj uz savu tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību tūlītēju izmantošanu un ievērošanu saistībā ar Nīderlandē notiekošo kriminālprocesu.

55. Šajā ziņā ir jāpārbauda, vai Pamatlēmuma 2002/584 24. panta vispārējo interešu mērķi pamato attiecīgās personas tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību izmantošanas ierobežojumu Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē. Proti, kā tas ir atzīts pastāvīgajā judikatūrā, šīs tiesības nav absolūta priekšrocība, bet var ietvert ierobežojumus ar nosacījumu, ka tie reāli atbilst vispārējo interešu mērķiem, uz ko ir vērsts konkrētais pasākums, un ka attiecībā uz izvirzīto mērķi tie nav pārmērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas aizskar šādi garantēto tiesību pašu būtību ( ).

56. Izmantojot savu novērtējuma brīvību attiecībā uz Pamatlēmuma 2002/584 24. pantā paredzēto iespēju īstenošanu, izpildes tiesu iestādei tātad ir jāņem vērā gan izpildes dalībvalsts intereses pabeigt pret pieprasīto personu notiekošo kriminālprocesu, gan izsniegšanas dalībvalsts intereses panākt, lai pēc iespējas ātrāk tiktu veikta šīs personas nodošana, un ir jāizsver šīs intereses, lai noteiktu, vai un kādā mērā ir iespējams ierobežot tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Šis pienākums izriet arī no lojālas sadarbības pienākuma saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta pirmo daļu, kas iezīmē dialogu starp izpildes tiesu iestādēm un izsniegšanas tiesu iestādēm, lai garantētu dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbības sistēmas – kurā Eiropas apcietināšanas orderis ir viens no būtiskajiem elementiem – efektīvu darbību ( ).

57. Pirmām kārtām, izpildes tiesu iestādei ir jāņem vērā izpildes dalībvalsts leģitīmās intereses, kas ir aizsargātas ar Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu, pabeigt notiekošo kriminālprocesu pirms pieprasītās personas nodošanas izsniegšanas dalībvalstij. Šīs intereses ir mazāk nozīmīgas, ja noziedzīgā nodarījuma, par kuru notiek kriminālvajāšana, smagums un paredzētā soda apmērs – kā tas ir šajā gadījumā – ir ievērojami mazāki nekā tie, par kuriem tika pieņemts Eiropas apcietināšanas orderis. Tādējādi atbilstoši lojālas sadarbības pienākumam izpildes tiesu iestāde var būt spiesta apturēt notiekošo kriminālprocesu un uz laiku, “pakļaujot nosacījumiem”, nodot pieprasīto personu šī pamatlēmuma 24. panta 2. punkta izpratnē, kā arī vienlaikus paredzēt, savstarpēji vienojoties ar izsniegšanas tiesu iestādi, ka šī persona atgriezīsies pēc sava soda izciešanas izsniegšanas dalībvalstī, lai turpinātu kriminālprocesu izpildes dalībvalstī. No tā izrietētu minētās personas tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību ierobežojums, kas izpaužas kā to izmantošanas atlikšana.

58. Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, pirmkārt, vai šāda pieeja ir praktizējama, ko tiesas sēdē lietas dalībnieki ir apšaubījuši, un, otrkārt, vai pēc tiesvedības atsākšanas pēc attiecīgās personas iespējamās atgriešanās Nīderlandē tās procesuālās tiesības, tostarp tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā ( ), varētu tikt pilnībā ievērotas. Katrā ziņā šo tiesību izmantošanas atlikšanu kā tādu šīs attiecīgās personas pagaidu nodošanas gadījumā nevar kvalificēt kā “pārmērīgu un nepieļaujamu iejaukšanos”, kas aizskar šo tiesību pašu būtību.

59. Otrām kārtām, izpildes tiesu iestādei ir jāņem vērā izsniegšanas dalībvalsts leģitīmās intereses, lai tai tiktu nodota pieprasītā persona un lai to iespējami ātri ieslodzītu tās teritorijā. Tomēr Pamatlēmuma 2002/584 12. pantā paredzētā iespēja piemērot šai personai apcietinājumu, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, padara šīs intereses par relatīvām. Šī apcietinājuma līdzvērtīgums ir netieši atzīts šī pamatlēmuma 26. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru izsniegšanas dalībvalstij kopējā brīvības atņemšanas laikā ir jāieskaita visi brīvības atņemšanas laikposmi, kas pieprasītajai personai ir jāizcieš izpildes dalībvalstī. Tāpat tādā gadījumā kā šajā lietā sociālās reintegrācijas pēc piespriesto sodu izciešanas mērķis var runāt par sliktu apcietinājumam izsniegšanas dalībvalstī, ja pieprasītā persona jau kādu laiku uzturas izpildes dalībvalstī vai pat ir sociāli labi integrējusies tajā ( ). Izpildes tiesu iestādei ir jānosaka, kura no šīm abām iespējām atkarībā no apstākļiem vislabāk atbilst šim mērķim un vai izsniegšanas dalībvalsts leģitīmās intereses, kuru ņemšana vērā varētu izraisīt attiecīgās personas procesuālo garantiju pagaidu ierobežošanu, var būt pārākas par izpildes dalībvalsts leģitīmajām interesēm, kā tas ir aprakstīts iepriekš 57. punktā.

60. Šādos apstākļos uz trešā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu ierosinu atbildēt, ka Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. un 48. pantu, principā pieļauj to, ka pieprasītās personas nodošana tiek atlikta kriminālvajāšanas veikšanai izpildes dalībvalstī tāpēc, ka šī persona nevēlas atteikties no savām tiesībām būt klāt šajā kriminālvajāšanā. Izmantojot savu novērtējuma brīvību saskaņā ar šī pamatlēmuma 24. pantu, izpildes tiesu iestādei tomēr ir jāizvērtē, vai minētās personas būtisko procesuālo garantiju izmantošanas ierobežojums var tikt pamatots saistībā ar izsniegšanas dalībvalsts un izpildes dalībvalsts, iespējams, atšķirīgajām leģitīmajām interesēm.

61. Ņemot vērā šo būtībā noraidošo atbildi uz trešā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu, uz šī jautājuma otro daļu, kas ir uzdota tikai gadījumā, ja atbilde uz pirmo daļu ir apstiprinoša, nav jāatbild.

3. Par pieprasītās personas paturēšanu apcietinājumā pēc tam, kad likumīgi ir atlikta tās nodošana (pirmais prejudiciālais jautājums)

62. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja pieprasītās personas nodošana ir likumīgi atlikta Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta izpratnē, šī persona var tikt paturēta apcietinājumā visā šīs atlikšanas laikposmā un līdz brīdim, kad šī nodošana tiek veikta.

63. Šī pamatlēmuma 24. pantā par šo jautājumu nekas nav teikts. Savukārt saskaņā ar minētā pamatlēmuma 12. pantā paredzēto vispārīgo noteikumu jautājums, vai pieprasītajai personai var piemērot apcietinājumu vai paturēt to apcietinājumā, ir jāizskata atbilstoši valsts tiesībām. Saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 34. panta 2. punktu apcietinājuma pagarināšana uz laiku, kas nepārsniedz 30 dienas, ir iespējama, un šajā gadījumā iesniedzējtiesa par to jau divas reizes ir pieņēmusi lēmumu ( ). Tādējādi principā ne šī paša pamatlēmuma 12. pants, ne tā 24. pants kā tādi neliedz veikt šādu apcietinājuma pagarināšanu, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, ņemot vērā, ka nodošanas atlikšana ir šādas izpildes neatņemama sastāvdaļa ( ), pat ja šī pagarināšana var pārsniegt noteiktu laiku.

64. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šo vērtējumu neatspēko ne tiesu iestāžu sadarbības sistēmas, kas ir paredzēta Eiropas apcietināšanas ordera izpildei, vispārējā sistēma, ne pieprasītās personas nodošanas stingrie termiņi, kuri ir minēti Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 2.–4. punktā, ne arī no Hartas 6. panta izrietošās prasības.

65. Protams, Tiesa jau ir nospriedusi, ka iespēja pagarināt šos termiņus nepārvaramas varas gadījuma dēļ, kas paredzēts Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 3. punktā, kā atkāpe no šī pamatlēmuma 23. panta 2. punktā paredzētā noteikuma, ir jāinterpretē šauri ( ). Šajā ziņā tā ir precizējusi, ka juridiskie šķēršļi, kas izriet no pieprasītās personas veiktajiem tiesiskajiem pasākumiem, ir paredzami un šajā ziņā nevar būt nepārvaramas varas gadījums ( ).

66. Tomēr Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkts ir speciāls noteikums attiecībā pret vispārīgajiem noteikumiem par stingriem nodošanas termiņiem, kuri ir paredzēti šī pamatlēmuma 23. panta 1. un 2. punktā, jo tas attiecas uz īpašu pieprasītās personas nodošanas atlikšanas gadījumu, kura mērķis it īpaši ir aizsargāt izpildes dalībvalsts leģitīmās intereses pabeigt notiekošo kriminālvajāšanu ( ). Tādēļ šis īpašais nodošanas atlikšanas gadījums ir skaidri jānošķir no nodošanas atlikšanas izņēmuma kārtā gadījuma saskaņā ar minētā pamatlēmuma 23. panta 3. vai 4. punktu, salīdzinājumā ar vispārīgajiem noteikumiem, kuri ir paredzēti tā 23. panta 1. un 2. punktā.

67. Šo vērtējumu apstiprina fakts, ka Savienības likumdevējs ir atteicies Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktā iekļaut konkrētus termiņus vai vismaz atsauci uz šī pamatlēmuma 23. pantā paredzētajiem termiņiem. No tā a contrario izriet, ka saskaņā ar minētā pamatlēmuma 12. panta pirmajā teikumā noteikto principu ar to dalībvalstīm ir atstāta novērtējuma brīvība, lai reglamentētu pieprasītās personas turēšanas apcietinājumā ilgumu tās nodošanas likumīgas atlikšanas laikā saskaņā ar tā paša pamatlēmuma 24. panta 1. punktu.

68. Turklāt šajā gadījumā attiecīgā persona uzstāj uz tūlītēju savu būtisko procesuālo garantiju izmantošanu saistībā ar kriminālvajāšanu Nīderlandē, kas ir galvenais iemesls, kādēļ prokurors saskaņā ar Likuma par personu nodošanu 36. panta 1. punktu nolēma atlikt tās nodošanu. Tomēr šis apstāklis nav pielīdzināms “juridiskam šķērslim” iepriekš 65. punktā minētās judikatūras izpratnē, jo tajā ir atsauce nevis uz Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punkta piemērošanu, kā tas ir šajā gadījumā, bet tikai uz tā 23. panta piemērošanu.

69. Visbeidzot, ir taisnība, ka lēmums, kas ir balstīts uz Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktu, paturēt pieprasīto personu apcietinājumā izpildes dalībvalstī, nevis nodot to izsniegšanas dalībvalstij, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, tāpat kā izsniegšanas dalībvalstī piespriestais sods ir pasākums, kas ietilpst Hartas 6. panta piemērošanas jomā, un tam ir jābūt ierobežotam laikā ( ). Tomēr attiecīgais pieprasītās personas iespējamais brīvības ierobežojums tiek pilnībā kompensēts ar izsniegšanas dalībvalsts pienākumu ieskaitīt visus apcietinājuma termiņus izpildes dalībvalstī kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī. Šādos apstākļos šīs personas paturēšanu apcietinājumā nevar kvalificēt ne kā tiesību uz brīvību papildu ierobežojumu, kas minētajai personai katrā ziņā ir jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī, ne arī kā nesamērīgs pasākums Hartas 52. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē, ar nosacījumu, ka brīvības atņemšanas ilgums nepārsniedz to, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī.

70. Tāpēc uz pirmo prejudiciālo jautājumu es iesaku atbildēt, ka Pamatlēmuma 2002/584 12. pants un 24. panta 1. punkts, lasot tos kopsakarā ar Hartas 6. pantu, pieļauj to, ka pieprasītā persona, kuras nodošana brīvības atņemšanas soda izpildei ir atļauta saskaņā ar galīgu tiesas nolēmumu, bet atlikta, “lai varētu veikt tās kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī [..] par darbību, kas nav darbība, kas minēta Eiropas apcietināšanas orderī”, tiek paturēta apcietinājumā, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, visā šīs kriminālvajāšanas laikā, ar nosacījumu, ka brīvības atņemšanas ilgums nepārsniedz to, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī.

V. Secinājumi

71. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 12. pants un 24. panta 1. punkts pieļauj to, ka pieprasītā persona, kuras nodošana brīvības atņemšanas soda izpildei ir atļauta saskaņā ar galīgu tiesas nolēmumu, bet atlikta, “lai varētu veikt tās kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī [..] par darbību, kas nav darbība, kas minēta Eiropas apcietināšanas orderī”, tiek paturēta apcietinājumā, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, visā šīs kriminālvajāšanas laikā, ar nosacījumu, ka brīvības atņemšanas ilgums nepārsniedz to, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī.

2) Lēmums par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584, kurā grozījumi izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 24. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu un ar šī pamatlēmuma 8. apsvērumu, ir Eiropas apcietināšanas ordera “izpildes” pasākums, un līdz ar to tas ir jāpieņem “izpildes tiesu iestādei”.

Saistībā ar minētā pamatlēmuma 24. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tā 6. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru lēmums par pieprasītās personas nodošanas atlikšanu ir jāpieņem izpildes tiesu iestādei, pārkāpumu tiek prasīts, lai šī persona tiktu atbrīvota, neskarot šādas iestādes iespēju novērst šo pārkāpumu, it īpaši izmantojot attiecīgo valsts tiesību normu atbilstošu interpretāciju vai tāda juridiskā pamata esamību valsts tiesībās, kas pamato tās paturēšanu apcietinājumā citu iemeslu dēļ.

3) Pamatlēmuma 2002/584, kurā grozījumi izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 24. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantu, principā pieļauj to, ka pieprasītās personas nodošana tiek atlikta kriminālvajāšanas veikšanai izpildes dalībvalstī tāpēc, ka šī persona nevēlas atteikties no savām tiesībām būt klāt šajā kriminālvajāšanā. Izmantojot savu novērtējuma brīvību saskaņā ar šī pamatlēmuma 24. pantu, izpildes tiesu iestādei tomēr ir jāizvērtē, vai pieprasītās personas būtisko procesuālo garantiju izmantošanas ierobežojums var tikt pamatots saistībā ar izsniegšanas dalībvalsts un izpildes dalībvalsts, iespējams, atšķirīgajām leģitīmajām interesēm.