ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Vai Eiropas tiesībām – un it īpaši Direktīvas 2007/46/EK 3. panta 27. punktam – atbilst situācija, kad ar atsauci uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanai paredzētu autobusu rezerves daļu piegādi, izmantojot publisko iepirkumu, atsevišķajam pretendentam ir atļauts pašam sevi kvalificēt par konkrētam transportlīdzeklim paredzētās konkrētas neoriģinālās rezerves daļas “izgatavotāju”, it īpaši, ja minētā rezerves daļa ietilpst vienā no sastāvdaļu tipiem, kuriem ir piemērojami Direktīvas 2007/46/EK IV pielikumā uzskaitītie tehniskie noteikumi (Transportlīdzekļu EK tipa apstiprinājuma prasības), vai turpretim minētajam pretendentam ir pienākums pierādīt – attiecībā uz katru šādi piedāvāto rezerves daļu un, lai apliecinātu tās līdzvērtību iepirkuma procedūras tehniskajām specifikācijām, – ka tas ir subjekts, kas apstiprinātājai iestādei atbild par visiem tipa apstiprināšanas procesa aspektiem, kā arī par ražošanas un attiecīgā kvalitātes līmeņa atbilstības nodrošināšanu, un tieši veic vismaz dažus apstiprināšanas procesā iesaistītās sastāvdaļas izgatavošanas posmus, apstiprinošas atbildes gadījumā precizējot, ar kādiem pierādīšanas līdzekļiem ir jāsniedz attiecīgais pierādījums?
1)

Vai no Savienības tiesību normām, konkrētāk, no LES 4. panta 3. punkta, kā arī LESD 288. panta trešās daļas un 260. panta 1. punkta izriet, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (1) (turpmāk tekstā – “Pakalpojumu direktīva”) 15. panta 1. punktam, 2. punkta g) apakšpunktam un 3. punktam uzsāktā tiesvedībā starp privātpersonām ir tāda tieša iedarbība, ka vairs nav jāpiemēro tāds ar šo direktīvu nesaderīgs valsts tiesiskais regulējums kā 1996. gada Vācijas Verordnung über die Honorare für Architekten- und Ingenieurleistungen 2002. gada redakcijā (turpmāk tekstā – HOAI 2002) 4. pants, saskaņā ar kuru šajos noteikumos par honorāriem noteiktās minimālās likmes par arhitektu un inženieru sniegtiem plānošanas un uzraudzības pakalpojumiem – ar dažiem izņēmumiem – ir obligātas un nav spēkā līgumos par arhitekta vai inženiera pakalpojumiem panākta vienošanās par honorāru, kas ir zemāks par minimālajām likmēm, proti, arī attiecībā uz prasījuma tiesībām, kuras izriet no līguma par arhitekta pakalpojumiem, kas noslēgts 2004. gadā, tātad pirms Pakalpojumu direktīvas pieņemšanas?
3)

Vai ar Direktīvas 2014/104 10. panta 2. punktu vai LESD 102. pantu, kā arī efektivitātes principu ir saderīgi tādi valsts tiesību akti un to interpretācija, kuros “zināšanas par to, ka nodarīti zaudējumi”, kas ir nepieciešamas subjektīvā noilguma termiņa uzsākšanai, ir saistītas ar cietušās personas zināšanām par “atsevišķiem daļējiem zaudējumiem”, kuri rodas pakāpeniski laikā, kad pastāv vai turpinās pret konkurenci vērstā rīcība (jo judikatūra ir balstīta uz pieņēmumu, ka attiecīgā zaudējumu atlīdzināšanas prasība pilnībā ir dalāma) un attiecībā uz kuriem [zaudējumiem] sākas atsevišķi subjektīvie noilguma termiņi neatkarīgi no tā, vai cietušajai personai bija zināms viss to zaudējumu apmērs, kuri kopumā nodarīti ar LESD 102. panta pārkāpumu, proti, tādi valsts tiesību akti un to interpretācija, kas ļauj, lai noilguma termiņš zaudējumu atlīdzināšanas prasībai par zaudējumu, kurš radies pret konkurenci vērstās rīcības dēļ, sāktos, pirms ir tikusi pabeigta šāda rīcība, kas saistīta ar izdevīgāku sava cenu salīdzināšanas rīka izvietošanu vai parādīšanu, pārkāpjot LESD 102. pantu?
c.

Turpmāks pieteikums 1) Vai Dublinas III regulas 7. panta 2. punkts un 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek izslēgta Dublinas III regulas III nodaļas tiesību normu piemērojamība un uzņemšanas procedūras īstenošana saskaņā ar VI nodaļas II iedaļu gadījumos, kad pieteikuma iesniedzēji jau ir iesnieguši patvēruma pieteikumu pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī un pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts sākotnēji to ir noraidījusi kā nepieņemamu, pamatojoties uz Direktīvas 2013/32/ES (7) 33. panta 2. punkta c) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar 38. pantu, taču pa šo laiku, piemēram, “ES un Turcijas 2016. gada 18. marta paziņojuma” (skat. EN P–000604/2021, Answer given by Ms Johansson on behalf of the European Commission, 01.06.2021.) faktiskās izpildes rezultātā, pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī tiek īstenota pieņemama turpmāka pieteikuma procedūra? 2) Gadījumā, ja atbilde uz c.1) jautājumu ir noliedzoša: Vai trešā jautājuma a) daļā aplūkotajā gadījumā Dublinas III regulas 7. panta 2. punkts un 20. panta 1. punkts ir tad jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek izslēgta Dublinas III regulas III nodaļas tiesību normu piemērojamība un uzņemšanas procedūras īstenošana saskaņā ar VI nodaļas II iedaļu ar ģimenes vienotību saistītos atbildības kritēriju gadījumos (Dublinas III regulas 8.–11. pants un 16. pants)? 3) Vai Dublinas III regulas 17. panta 2. punkts vēl ir piemērojams, ja pieteikuma iesniedzēji jau ir iesnieguši patvēruma pieteikumu pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī un pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts sākotnēji to ir noraidījusi kā nepieņemamu, pamatojoties uz Direktīvas 2013/32/ES 33. panta 2. punkta c) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar 38. pantu, taču pa šo laiku, piemēram, “ES un Turcijas 2016. gada 18. marta paziņojuma” (skat. EN P–000604/2021, Answer given by Ms Johansson on behalf of the European Commission, 01.06.2021.) faktiskās izpildes rezultātā, pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī tiek īstenota pieņemama turpmāka pieteikuma procedūra? 4) Gadījumā, ja atbilde uz c.3) jautājumu ir apstiprinoša: Vai ar Dublinas III regulas 17. panta 2. punktu patvēruma pieteikuma iesniedzējam pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī ir piešķirtas subjektīvas tiesā aizstāvamas tiesības? Vai šajā ziņā pastāv Savienības tiesību normas par valsts iestāžu rīcības brīvību, piemēram, ģimenes vienotības, bērna interešu ievērošana, vai arī tas ietilpst vienīgi valsts tiesību piemērošanas jomā?
1)

Vai ar Savienības tiesībām ir saderīga valsts tiesību norma, kurā, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (1) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir atļauts izmantot komercpakalpojumu sniedzēja nodrošinātu tiešsaistes videoierakstītāju, kas: a) tehniski izmantotā deduplikācijas procesa dēļ ne pēc katras lietotāja uzsāktas ierakstīšanas izveido ieprogrammētā raidījuma satura autonomu kopiju, bet gan, ja attiecīgais saturs jau ir saglabāts pēc cita lietotāja iniciatīvas, kurš pirmais ir veicis ierakstīšanu, vienkārši – lai izvairītos no liekiem datiem – izveido atsauci, kas nākamajam lietotājam ļauj piekļūt jau saglabātajam saturam; b) kam ir atkārtotas atskaņošanas (replay) funkcija, kuras ietvaros visu izvēlēto kanālu visa televīzijas programma tiek ierakstīta visu diennakti un septiņas dienas ir pieejama atskaņošanai, ja lietotājs vienreiz tiešsaistes videoierakstītāja izvēlnē pie attiecīgajiem kanāliem ar klikšķi uz lodziņa veic attiecīgu izvēli; un c) kas lietotājam (vai nu pakalpojumu sniedzēja mākoņa (cloud) pakalpojumā integrētā veidā, vai nu pakalpojumu sniedzēja nodrošināta lokāla (on premises) IPTV kompleksa risinājuma ietvaros) ļauj arī piekļūt aizsargātam raidījumu saturam bez tiesību īpašnieka piekrišanas?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 5. augustā iesniedza Fővárosi Törvényszék (Ungārija) – Euler Hermes SA Magyarországi Fióktelepe/Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Lieta C-482/21)

(2021/C 471/28)

Tiesvedības valoda – ungāru

Iesniedzējtiesa

Fővárosi Törvényszék

Pamatlietas puses

Prasītāja: Euler Hermes SA Magyarországi Fióktelepe

Atbildētāja: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Prejudiciālais jautājums

Vai samērīguma, nodokļu neitralitātes un efektivitātes principi – ņemot vērā it īpaši, ka dalībvalsts nevar iekasēt kā PVN summu, kas būtu lielāka par to, kuru persona, kas piegādāja preces vai sniedza pakalpojumu, faktiski saņēmusi šīs preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas rezultātā, – un PVN direktīvas (1) 135. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums – it īpaši attiecībā uz prasību aplūkot šo darbību kā vienotu darījumu, kas atbrīvots no nodokļa uzlikšanas, atsaucoties uz ģenerāladvokāta secinājumu lietā C-242/08 Swiss Re 35., 37. un 53. punktā izklāstītajiem principiem –, kā arī prasība garantēt kapitāla un pakalpojumu brīvu apriti iekšējā tirgū, nepieļauj tādu dalībvalsts praksi, saskaņā ar kuru PVN direktīvas 90. panta 1. punktā noteiktā nodokļa bāzes samazināšana, kas jāpiemēro galīgas nesamaksāšanas gadījumā, nav piemērojama apdrošinātājam, kurš, īstenojot prasījumu apdrošināšanas komercdarbību, ir samaksājis apdrošinātajai personai atlīdzību gan par nodokļa bāzi, gan par attiecīgo PVN apdrošināšanas gadījuma (nesamaksāšana no apdrošinātās personas klienta puses) iestāšanās brīdī, kas nozīmē, ka saskaņā ar apdrošināšanas līgumu prasījums ir cedēts apdrošinātājam kopā ar visām ar minēto prasījumu saistītajām izpildes tiesībām, ja ir iestājušies šādi apstākļi:

(i) brīdī, kad konkrētie prasījumi kļuva neatgūstami, valsts tiesību aktos nebija atļauts samazināt nodokļa bāzi neatgūstama prasījuma dēļ;

(ii) kopš šā aizlieguma nesaderība ar Kopienu tiesībām ir kļuvusi acīmredzama, pozitīvās valsts tiesības pastāvīgi ir kategoriski izslēgušas ar neatgūstamu prasījumu saistīta PVN atmaksu sākotnējās piegādes sniedzējam (apdrošinātajai personai) tā apstākļa dēļ, ka apdrošinātājs ir šai personai atlīdzinājis attiecīgo PVN summu, un

(iii) apdrošinātājs var pierādīt, ka tā prasījums pret parādnieku ir kļuvis galīgi neatgūstams?

(1) Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).
2)

Gadījumā, ja atbilde uz šo pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai Padomes Regulas Nr. 44/2001 33. un 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādai prasībai kā “unfair dismissal” (netaisnīga atlaišana) Apvienotajā Karalistē ir tāds pats pamats un priekšmets kā prasībai, kas celta par atlaišanu bez reāla un nopietna pamata Francijas tiesībās, kas nozīmē, ka ir nepieņemamas darba ņēmēja prasības zaudējumu atlīdzināšanai par atlaišanu no darba bez reāla un nopietna pamata, kompensācijas atlīdzībai par uzteikumu un atlaišanas pabalstam Francijas tiesā, pēc tam, kad darbinieks Apvienotajā Karalistē ir saņēmis nolēmumu, kurā atzīta “unfair dismissal” un ar ko piešķirta kompensācija par to (compensatory award)? Vai šajā ziņā ir jānošķir zaudējumu atlīdzība par atlaišanu bez reāla un nopietna pamata, kurai varētu būt tāds pats pamats un priekšmets kā “compensatory award”, un atlaišanas pabalsti un kompensācijas atlīdzība par uzteikumu, kas saskaņā ar Francijas tiesībām ir jāmaksā, ja atlaišanai no darba ir reāls un nopietns pamats, bet nav jāmaksā, ja atlaišanas pamatā ir smags pārkāpums?
9)

Vai jēdzienu “potenciāls konkurents” LESD 101. panta, Komisijas Regulas (ES) Nr. 330/2010 (2010. gada 20. aprīlis) par [LESD] 101. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu nolīgumu un saskaņotu darbību kategorijām (1) 1. panta 1. punkta c) apakšpunkta un Eiropas Komisijas Pamatnostādņu vertikālo ierobežojumu jomā (OV 2010, C 130, 1. lpp.) 27. punkta izpratnē var interpretēt tādējādi, ka tas ir attiecināms uz uzņēmumu, kuram ir saistoša nekonkurēšanas klauzula un kurš darbojas tādā tirgū, kas ir gluži atšķirīgs no otras līgumslēdzējas puses tirgus, ja valsts tiesā izskatāmās lietas materiālos nav nevienas konkrētas norādes (piemēram, projekti, ieguldījumi un citi sagatavošanas darbi) par to, ka laikā, kamēr minētās klauzulas vēl nebija, attiecīgais uzņēmums būtu varējis īstermiņā ienākt otras līgumslēdzējas puses tirgū, kā arī nav pierādīts, ka laikā, kamēr minētās klauzulas vēl nebija, minēto uzņēmumu otra līgumslēdzēja puse būtu uzskatījusi par potenciālu konkurentu attiecīgajā tirgū?
—

Daļēji atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2020/135 (2020. gada 30. janvāris) par to, lai noslēgtu Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas, kā arī Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas, ciktāl šie akti ietver automātisku, vispārēju nošķīrumu – kopš 2020. gada 1. februāra – starp Savienības pilsoņiem un Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem bez jebkādas samērīguma pārbaudes, un līdz ar to atcelt izstāšanās līguma preambulas sesto apsvērumu un 9., 10. un 127. pantu;
1)

Vai tiesību normas Vispārīgās datu aizsardzības regulas (turpmāk tekstā – “VDAR”) (1) 6. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikumu (it īpaši tādu līguma noteikumu kā: “Tā vietā, lai par to maksātu [..] izmantojot Facebook produktus, uz kuriem attiecas šie lietošanas noteikumi, Jūs piekrītat, ka varam Jums rādīt reklāmas [..]. Mēs izmantojam Jūsu personas datus [..], lai rādītu Jums reklāmas, kas ir Jums atbilstošākas”) likumība vispārīgajos lietošanas noteikumos attiecībā uz tādiem platformu līgumiem, kāds ir pamatlietā aplūkotais, kas paredz personas datu apstrādi datu apkopošanai un analīzei reklāmas personalizācijas nolūkā, ir jāizvērtē saskaņā ar VDAR 6. panta 1. punkta a) apakšpunkta prasībām, skatot to kopsakarā ar 7. pantu, kuras nevar aizstāt ar atsauci uz VDAR 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu?
1.

Pirmais apelācijas sūdzības pamats: acīmredzama faktu un pirmajā instancē savākto pierādījumu sagrozīšana un izkropļošana, izšķiroša faktiskā apstākļa nepārbaudīšana, kā arī pamatojuma neloģiskums un kļūdainība Vispārējās tiesas ieskatā, lietā iesniegtie pierādījumi esot nepietiekami, lai pierādītu, ka uz Itālijas iestāžu lēmumu izšķiroša ietekme bija Komisijai un ka šīs iestādes savukārt nelēma neatkarīgi, balstoties uz savu pašu vērtējumu par Banca delle Marche noregulējuma laiku, veidu un nosacījumiem. Īsumā – Vispārējās tiesas ieskatā, Itālijas iestāžu veikto Banca delle Marche noregulējumu būtībā esot izraisījusi tās maksātnespēja. Šī iemesla dēļ, lai gan Komisija radīja šķērsli/aizkavēja FITD glābjošu intervenci, tā nevarot tikt uzskatīta par atbildīgu par lēmumu par Banca delle Marche noregulējumu. Šāds izklāstījums ir acīmredzama pierādījumu sagrozīšana. Visi fakti, sniegtie pierādījumi, izrietošās norādes un dažādie tiesvedības gaitā iegūtie ierobežotas pieejamības dokumenti viennozīmīgi norāda uz to, ka Itālijas iestādes vienmēr ir rīkojušās atbilstoši no Eiropas Komisijas sniegtajiem konkrētajiem norādījumiem izrietošajai faktiskajai un nepārvaramajai ietekmei. Proti, no pirmās instances lietas materiāliem nepārprotami izriet: (i) ka Itālijas iestādes izmēģināja visus iespējamos alternatīvos risinājumus, lai izvairītos no Banca delle Marche noregulējuma, taču Eiropas Komisijas iebildumi tos padarīja neiespējamus; (ii) ka šie alternatīvie risinājumi būtu ievērojami mazinājuši kaitīgās sekas akcionāriem un obligāciju turētājiem.
2.

Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Direktīvas 2001/83 (1) 6. panta 1. punktu, kā tas ir interpretēts Tiesas judikatūrā, jo tā pieprasīja, lai EMA un Komisijas veicamajā vērtējumā par to, vai uz divām zālēm attiecas viena un tā pati visaptverošā tirdzniecības atļauja (turpmāk tekstā – “VTA”), tiktu atkārtoti izvērtēts sākotnējo zāļu kvalitatīvais sastāvs darbīgās vielas ziņā. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot prettiesiski iekļāvusi VTA vērtējumā tādu vērtējumu, kas patiesībā ir daļa no procedūras, kurā tirdzniecības atļauja tiek piešķirta sākotnējām zālēm. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot prettiesiski izveidojusi divas atšķirīgas VTA izpratnes atkarībā no tā, vai VTA vērtējumu veic Komisija un EMA, vai to dara kompetentā valsts iestāde.
3)

Vai tiesību normas, kas pieļauj atšķirīgu attieksmi pret kopīpašumā esošas ēkas īpašniekiem (to “patērētāja” statusa kontekstā) atkarībā no tā, vai tie ir vai nav noslēguši individuālu līgumu par dzīvojamās ēkas koplietošanas telpu apsaimniekošanu un uzturēšanu (otrajā gadījumā to pārvaldības institūcija ir kopīpašnieku kopsapulce), ir saderīgas ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris)?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: Vai Regulas 2018/1046 160. panta 1. punktā un Regulas Nr. 966/2012 102. panta 1. punktā noteiktie pārskatāmības, samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj pilnīgu konkurences ierobežošanu, piešķirot publiskā līguma slēgšanas tiesības sarunu procedūrā bez iepriekšējas līguma paziņojuma publicēšanas, ja publiskā līguma priekšmetam nav raksturīgo īpatnību, no kurām objektīvi izriet prasība, lai to izpildītu tikai uz sarunām uzaicinātais saimnieciskās darbības subjekts? It īpaši, vai Regulas 2018/1046 160. panta 1. un 2. punkts, lasot tos kopā ar 164. panta 1. punkta d) apakšpunktu, un Regulas Nr. 966/2012 102. panta 1. un 2. punkts, lasot tos kopā ar 104. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru līgumslēdzēja iestāde pēc līgumslēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras apturēšanas, pamatojoties uz faktu, ka vienīgais iesniegtais piedāvājums ir nepiemērots, var arī aicināt tikai vienu saimnieciskās darbības subjektu piedalīties sarunu procedūrā bez iepriekšējas līguma paziņojuma publicēšanas, ja publiskā līguma priekšmetam nav raksturīgo īpatnību, no kurām objektīvi izriet prasība, lai to izpildītu tikai uz sarunām uzaicinātais saimnieciskās darbības subjekts?
C 382/19

Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 15. jūlijāITD, Brancheorganisation for den danske vejgodstransport A/S un Danske Fragtmænd A/S iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2021. gada 5. maija spriedumu lietā T-561/18 ITD un Danske Fragtmænd/Komisija

(Lieta C-442/21 P)

(2021/C 382/25)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: ITD, Brancheorganisation for den danske vejgodstransport A/S un Danske Fragtmænd A/S (pārstāvis: L. Sandberg-Mørch, advokāts)

Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija, Jørgen Jensen Distribution A/S, Dansk Distribution A/S un Dānijas Karaliste

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2021. gada 5. maija spriedumu lietā T-561/18, ciktāl tajā noraidīti apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi par to, ka Komisijai bija nopietnas grūtības secināt, ka kompensācija par pienākumu sniegt universālo pasta pakalpojumu (USO) ir saderīgs atbalsts; ka Komisijai bija nopietnas grūtības atzīt, ka valsts garantija ir pastāvošs atbalsts, un ka Komisijai bija nopietnas grūtības novērtēt izdevumu nepareizu attiecināšanu;

— piespriest atbildētājai segt savus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

1. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi faktus, nospriežot, ka Komisijai nebija nopietnu grūtību saistībā ar nemateriālo labumu (ko veido uzņēmuma reputācija un visuresme) izslēgšanu no NAC [novērstās neto izmaksas], kas Post Danmark radās kā USO sekas.

2. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka Komisijai nebija nopietnu grūtību, pamatojoties uz VTNP nostādnēm atzīt atbalstu par saderīgu, lai izpildītu pienākumu nodrošināt USO, bet tad atļaut izmantot atbalstu darbinieku atlaišanas izmaksām saistībā ar Post Danmark pārveidi/restrukturizāciju.
1.

Vai PVN Direktīvas (1) normas ir interpretējamas tās vispārējo principu, it īpaši efektivitātes un nodokļu neitralitātes principu gaismā tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu un uz to balstītu valsts praksi, saskaņā ar kuriem, ja PVN maksātājs kļūdas dēļ izsniedz rēķinu ar PVN attiecībā uz piegādi, kas ir atbrīvota no PVN, un attiecīgi iemaksā šo nodokli valsts budžetā, un rēķina saņēmējs samaksā šo PVN rēķina izsniedzējam, valsts nodokļu iestāde neatmaksā šo PVN ne rēķina izsniedzējam, ne rēķina saņēmējam?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 7. jūlijā iesniedza Hof van Cassatie (Beļģija) – VP Capital NV/Belgische Staat, citi lietas dalībnieki: PricewaterhouseCoopers Belastingadviseurs NV, Ernst & Young Tax Consultants BV, Ernst & Young Bedrijfsrevisoren BV

(Lieta C-414/21)

(2021/C 368/10)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Hof van Cassatie

Pamatlietas puses

Prasītāja: VP Capital NV

Atbildētāja: Belgische Staat

Citi lietas dalībniki: PricewaterhouseCoopers Belastingadviseurs NV, Ernst & Young Tax Consultants BV, Ernst & Young Bedrijfsrevisoren BV

Prejudiciālie jautājumi

Vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais ir pretrunā LESD 49. pantā nodrošinātajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību, ja ar to Luksemburgas sabiedrība, kas Luksemburgā iegrāmato ar akcijām saistītus kapitāla zaudējumus un kas gan principā tos atskaita no savas ar nodokli apliekamās peļņas, tomēr tos nevar faktiski atskaitīt no šīs peļņas nodokļu zaudējumu dēļ, pēc tās juridiskās adreses pārcelšanas uz Beļģiju saistībā ar šo kapitāla zaudējumu atsaukšanu tiek aplikta ar nodokli Beļģijā, ja vien ar šo saistītais atsaukšanu kapitāla pieaugums netiek iegrāmatots nepieejamā pasīvu kontā, savukārt Beļģijas sabiedrība, kas pie akcijām kapitāla zaudējumus ir iegrāmatojusi Beļģijā, saistībā ar šī kapitāla zaudējumu atsaukšanu netiek aplikta ar nodokli, ja kapitāla zaudējumi nav tikuši atskaitīti iepriekš no Beļģijā ar nodokli apliekamās peļņas, nepastāvot pienākumam ar šo atsaukšanu saistītos kapitāla zaudējumus iegrāmatot nepieejamā pasīvu kontā?
3)

Vai tiesiskuma principam, kas izpaužas kā tiesību aizsardzības tiesā efektivitāte un tiesību aizsardzības līdzekļu līdzvērtība, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas: a) liedz jebkādā veidā pārbaudīt tiesā, vai [Itālijas Valsts statistikas institūts (ISTAT)] pareizi piemēro EKS 2010, lai noteiktu S.13 sektora perimetru, un tātad pārliecināties par budžeta saldo pareizību, pārskatāmību un uzticamību, lai pārbaudītu Itālijas konverģenci attiecībā uz VTBM (tiesību aizsardzības efektivitātes principa pārkāpums); b) ja par pareizu – arī ar autentiskas likuma interpretācijas starpniecību – tiktu uzskatīta valsts pārvaldes iestāžu atbildētāju ierosinātā tiesību normas interpretācija, pakļauj prasītāju dubultam pārsūdzības tiesā slogam un no tā izrietošiem nolēmumu kolīzijas riskiem saistībā ar [Savienības] tiesiskā statusa pastāvēšanu, padarot faktiski neiespējamu tās tiesību efektīvu aizsardzību savlaicīgi – laikā, kas prasīts no tā izrietošo pienākumu izpildei (proti, finanšu gads), un likvidējot tiesisko drošību par valsts pārvaldes iestāžu statusa pastāvēšanu; c) aizvien, ja par pareizu – arī ar autentiskas likuma interpretācijas starpniecību – tiktu uzskatīta valsts pārvaldes iestāžu atbildētāju ierosinātā tiesību normas interpretācija, paredz, ka par budžeta darbības jomas noteikšanas pareizību spriež cita tiesa, nevis tā, kurai Itālijas Konstitūcijā ir rezervēta jurisdikcija budžeta tiesību jomā?
5)

Vai šādā gadījumā datu vākšana no citiem savas uzņēmumu grupas pakalpojumiem un trešām tīmekļa vietnēm un lietotnēm, izmantojot tajās iekļautās saskarnes, tādas kā “Facebook Business Tools”, vai arī, izmantojot interneta lietotāja datorā vai mobilajā galiekārtā izvietotās sīkdatnes vai līdzīgas uzkrāšanas tehnoloģijas, to sasaistīšana ar lietotāja Facebook.com kontu un izmantošana vai arī jau citādā veidā likumīgi savāktu un sasaistītu datu izmantošana individuālā gadījumā var būt pamatota arī atbilstoši VDAR 6. panta 1. punkta c), d) un e) apakšpunktam, lai, piemēram, atbildētu uz likumīgu pieprasījumu par konkrētiem datiem (c) apakšpunkts), lai novērstu neatbilstīgas darbības un veicinātu drošību (d) apakšpunkts), lai veiktu pētījumus sabiedrības interesēs un veicinātu aizsardzību, integritāti un drošību (e) apakšpunkts)?
2)

Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: vai Nacionālās asamblejas vēlēšanu, kas šķietami neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, noslēgšanās atbrīvo pārziņus, apstrādātājus un personas, kas uzglabā personas datus, no pienākumiem, kas tiem izriet no regulas kā vienīgā Savienības pilsoņu personas datu aizsardzības līdzekļa Savienības līmenī? Vai regulas piemērojamība ir atkarīga tikai no darbības, kuras nolūkā personas dati ir tikuši radīti vai attiecīgi savākti, kas liek arī secināt, ka tās vēlāka piemērojamība ir izslēgta?