ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Turklāt Tiesa tāpat ir secinājusi arī jautājumā par publiskā iepirkuma līgumiem. 2009. gada 11. jūnija spriedumā lietā C-300/07 Hans & Christophorus Oymanns (Krājums, I-4779. lpp.) 64. punktā Tiesa nosprieda, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [publiskā iepirkuma] līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir ietverts arī preču pirkums neatkarīgi no tā, vai attiecīgā prece patērētājam nodota jau gatava vai pēc izgatavošanas saskaņā ar patērētāja prasībām. Šī sprieduma 66. punktā Tiesa secināja, ka tad, ja tiek nodotas preces, kas ir saražotas vai individuāli pielāgotas atbilstīgi katra klienta vēlmēm, šo preču ražošana ir daļa no attiecīgo preču piegādes.
14

Atbilstoši Direktīvas 2003/41 20. panta 1.–4. punkta noteikumiem: “1. Neskarot attiecīgo valstu sociālos un darba tiesību aktus attiecībā uz pensiju sistēmu organizēšanu, tostarp obligāto dalību un koplīgumus, dalībvalstis atļauj to teritorijā esošajiem uzņēmumiem veikt iemaksas papildpensiju [arodpensiju] kapitāla uzkrāšanas institūcijās, kuru darbība ir atļauta citās dalībvalstīs. Tās arī atļauj papildpensijas [arodpensijas] kapitāla uzkrāšanas institūcijām, kuru darbība ir atļauta šo valstu teritorijā, pieņemt iemaksas no uzņēmumiem, kas atrodas citu dalībvalstu teritorijās. 2. Institūcijai, kas vēlas pieņemt iemaksas no uzņēmuma, kas [kurš] atrodas citas dalībvalsts teritorijā, iepriekš jāsaņem atļauja no savas piederības valsts kompetentajām iestādēm, kā minēts 9. panta 5. punktā. Tā paziņo par savu nodomu pieņemt iemaksas no uzņēmuma, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, kompetentajām iestādēm piederības dalībvalstī, kurā tā ir saņēmusi darbības atļauju. 3. Dalībvalsts pieprasa, lai institūcijas, kas atrodas to teritorijā un vēlas saņemt iemaksas no uzņēmuma, kas [kurš] atrodas citas dalībvalsts teritorijā, sniedz šādu informāciju 2. punktā minētajā paziņojumā: a) uzņēmēja dalībvalsts(-is); b) iemaksas veicošā uzņēmuma nosaukums; c) tā pensiju plāna raksturojums, ko pārvaldīs pēc iemaksas veicošā uzņēmuma lūguma. 4. Ja piederības dalībvalsts kompetentā iestāde ir informēta saskaņā ar 2. punktu un ja tai nav iemesla apšaubīt to, vai institūcijas administratīva struktūra, finansiālais stāvoklis un institūcijas vadības labā reputācija, profesionālā kvalifikācija vai pieredze atbilst darbībai, ko piedāvā veikt uzņēmējā dalībvalstī, tā trīs mēnešu laikā pēc visas 3. punktā minētās informācijas saņemšanas nosūta šo informāciju uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm un attiecīgi informē institūciju.”
50

Līdz ar to uz otrā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka ar Direktīvu 89/665 valsts tiesai tiek paredzēts pienākums, izmantojot tās diskrecionāro varu, pagarināt termiņu prasības celšanai, lai nodrošinātu prasītājam termiņu, kas atbilst termiņam, kāds viņam būtu bijis, ja piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais termiņš sāktos no datuma, kad viņš uzzināja vai viņam vajadzēja uzzināt par noteikumu, kas regulē publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, pārkāpumu. Ja valsts tiesību normas, kas attiecas uz termiņu prasības celšanai, nav iespējams interpretēt tā, lai šī interpretācija atbilstu Direktīvai 89/665, valsts tiesai, lai pilnībā varētu piemērot Kopienu tiesības un aizsargāt tiesības, ko tās piešķir privātpersonām, ir jāatturas no to piemērošanas.
43

No tā izriet, ka, neietekmējot iespējamo līgumiskās un ārpuslīgumiskās atbildības vai īpašu atbildības sistēmu piemērošanu, kuras pastāvēja Direktīvas 85/374 paziņošanas brīdī, kuru piemērošanu šī direktīva neietekmē, kā tas izriet no tās 13. panta un trīspadsmitā apsvēruma, “ražotājs”, kā tas ir definēts šīs direktīvas 3. pantā, ir atbilstoši šīs direktīvas 11. pantam atbrīvots no atbildības atbilstoši tai pēc desmit gadu termiņa beigām, skaitot no dienas, kad attiecīgais produkts ir laists apritē, ja pa to laiku pret to nav uzsākta tiesvedība.
29

Ar šo jautājumu, to skatot to kontekstā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tā kopumā, iesniedzējtiesa jautā, vai vispārējie vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi, kas izriet no EKL 43. un 49. panta, kā arī EKL 39. un 81. panta, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamata lietā un kurš paredz automātiski izslēgt no dalības publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā un piemērot kriminālsodu gan pastāvīgajam konsorcijam, gan uzņēmumiem, kas ir tā locekļi, ja šie pēdējie tajā pašā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā ir iesnieguši piedāvājumus, kas konkurē ar konsorcija piedāvājumu, pat ja šī konsorcija piedāvājums nav iesniegts šo uzņēmumu vārdā un interesēs.
3)

Vai ar PVN tiesību neitralitātes principu ir saderīgs tas, ka būvniecības uzņēmumam, kam atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem — pamatojoties uz Sestās PVN direktīvas 5. panta 7. punktu un 6. panta 3. punktu — ir pienākums maksāt PVN par saviem iekšējiem pirkumiem saistībā ar ēkas būvniecību par saviem līdzekļiem ar mērķi to pārdot tālāk, ir tiesības tikai daļēji atskaitīt PVN par vispārējiem izdevumiem, kuri radušies būvniecības dēļ, pamatojoties uz to, ka vēlāka nekustamā īpašuma pārdošana saskaņā ar dalībvalsts PVN tiesību aktiem ir atbrīvota no PVN, pamatojoties uz Sestās PVN direktīvas 28. panta 3. punkta b) apakšpunktu, to aplūkojot kopsakarā ar šīs direktīvas F pielikuma 16. punktu?”
7

Sardīnijas reģiona 2006. gada 11. maija Likumā Nr. 4, kurā paredzēti dažādi noteikumi par ieņēmumiem, izdevumu pārrēķinu, sociālo politiku un attīstību, tā redakcijā, kas izriet no Sardīnijas reģiona Likuma Nr. 2, kurā paredzēti noteikumi par reģiona gada un ilgtermiņa budžeta izveidi — 2007. gada finanšu likums, 3. panta 3. punkta (turpmāk tekstā — “Reģionālais likums Nr. 4/2006”), ir ietverts 4. pants ar virsrakstu “Reģionālais nodoklis gaisa kuģiem un izpriecu kuģiem, kas piestāšanu veic tūrisma nolūkos”, kura redakcija ir šāda: “1. Sākot no 2006. gada tiek noteikts reģionālais nodoklis gaisa kuģiem un izpriecu kuģiem, kas piestāšanu veic tūrisma nolūkos. 2. Nodoklis tiek iekasēts: a) par nolaišanos lidlaukos reģiona teritorijā, ko veic vispārējās aviācijas gaisa kuģi, kas ir minēti Navigācijas kodeksa 743. un nākamajos pantos un ko izmanto privātai personu pārvadāšanai laikposmā no 1. jūnija līdz 30. septembrim; b) par pieturām, ko izpriecu kuģi — kas definēti 2005. gada 18. jūlija Likumdošanas dekrētā Nr. 171 (Izpriecu kuģu kodekss) — vai jebkurš kuģis, kas tiek izmantots izpriecu nolūkos un kura garums pārsniedz 14 metrus, aprēķinot to saskaņā ar saskaņotajiem standartiem EN/ISO/DIS 8666, kā tie ir noteikti iepriekš minētā likumdošanas dekrēta 3. panta b) punkta izpratnē, veic Sardīnijas reģiona teritorijā esošās ostās, piestātnēs un pietauvošanās vietās, kā arī Sardīnijas jūras piekrastē esošās aprīkotās piestātnēs jūras teritoriālajā zonā un kuras tiek veiktas laikposmā no 1. jūlija līdz 30. septembrim. 3. Nodokļu maksātājs ir fiziska vai juridiska persona, kura veic pārvadājumus ar gaisa kuģi saskaņā ar Navigācijas kodeksa 874. un nākamajiem pantiem vai kas veic darbības, izmantojot izpriecu kuģi saskaņā ar Navigācijas kodeksa 265. un nākamajiem pantiem, un kura nodokļu maksātāja reģistrācijas vieta atrodas ārpus reģiona teritorijas. 4. Reģionālais nodoklis, kas noteikts 2. punkta a) apakšpunktā, ir jāmaksā par katru pieturas reizi, savukārt nodoklis, kas noteikts 2. punkta b) apakšpunktā, ir jāmaksā vienreiz gadā. [..] 6. Nodokļa atbrīvojums attiecas uz: a) kuģiem, kuri pietur, lai piedalītos sporta regatē; antīko laivu pulcēšanās pasākumiem; vienkorpusa laivu un burinieku izstādēm, tostarp burāšanas izstādēs, kurās nenotiek sacensības un par kurām organizatori iepriekš paziņo jūrniecības iestādēm; ARASE (Agenzia della Regione autonoma della Sardegna delle entrate) [Sardīnijas autonomā reģiona Ieņēmumu dienests] par to, ka paziņojums ir iesniegts, ir jāinformē pirms pietauvošanās; b) izpriecu kuģiem, kuru stāvvieta visa gada garumā ir reģiona ostās; c) pieturām, kuras tiek veiktas tehnisku iemeslu dēļ un uz ierobežotu laikposmu, kas ir vajadzīgs attiecīgo remontdarbu veikšanai. Procedūra, kādā notiek nodokļu atlaides piešķiršana, tiek noteikta ar īpašu ARASE tiesību pasākumu. 7. Nodoklis ir jāmaksā: a) brīdī, kad 2. punkta a) apakšpunktā minētais gaisa kuģis veic pieturu; b) 24 stundu laikā no brīža, kad izpriecu kuģis ir ieradies ostā, piestātnē, pietauvošanās vietā vai Sardīnijas piekrastē aprīkotās piestātnēs jūras teritoriālajā zonā; saskaņā ar ARASE noteikto procedūru. [..]”
19

Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss 46. punktā Tiesa ir precizējusi, ka piekrišana laist EEZ tirgū preces, kas agrāk tikušas pārdotas ārpus šī reģiona, var izrietēt ne tikai no tieši izteiktas piekrišanas, bet arī “no tieši neizteiktiem faktiem un apstākļiem pirms laišanas tirgū ārpus EEZ, tās laikā vai pēc tam, kas saskaņā ar valsts tiesas viedokli skaidri norāda uz īpašnieka atteikšanos no savām tiesībām”. Šī paša sprieduma 53.–58. punktā Tiesa ir piebildusi, ka šādai netieši izteiktai piekrišanai ir jābūt pamatotai ar liecībām, kas var pozitīvi pierādīt preču zīmes īpašnieka atteikšanos no savām ekskluzīvajām tiesībām, un ka to nevar izsecināt tikai no minētā īpašnieka klusēšanas vien.
21

Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta piektais ievilkums un 13. panta B daļas a) punkts un d) punkta 2. un 3. daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka dzīvības pārapdrošināšanas līgumu nodošana, samaksājot pirkuma cenu, pamatojoties uz kuru līgumu ieguvējs ar apdrošināšanas ņēmēju piekrišanu pārņem līdzšinējā apdrošinātāja veikto, no nodokļiem atbrīvoto pārapdrošināšanas darbību un turpmāk līdzšinējā apdrošinātāja vietā sniedz apdrošināšanas ņēmējiem no nodokļa atbrīvotus pārapdrošināšanas pakalpojumus, ir jāuzskata: a) par apdrošināšanas vai banku darījumu Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta piektā ievilkuma izpratnē [..]; b) par pārapdrošināšanas darījumu Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē [..], vai c) par darījumu, kuru būtībā veido, pirmkārt, no nodokļa atbrīvotas saistības pārņemšana un, otrkārt, no nodokļa atbrīvots darījums ar prasījuma tiesībām saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 2. un 3. daļu [..]? 2) Vai atbilde uz pirmo jautājumu atšķiras, ja atlīdzību par [līgumu portfeļa] nodošanu nemaksā [tiesību] ieguvējs, bet gan līdzšinējais apdrošinātājs? 3) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a), b) un c) punktu ir noliedzoša, vai Sestās direktīvas [..] 13. panta B daļas c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dzīvības pārapdrošināšanas līgumu nodošana par atlīdzību ir [preču] piegāde un, piemērojot Sestās direktīvas [..] 13. panta B daļas c) punktu, nošķiršana nav jāveic pēc tā, vai no nodokļa atbrīvoto darbību vieta atrodas piegādes dalībvalstī vai citā dalībvalstī?”
21

Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, judikatūra, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Lindman, šajā gadījumā neesot piemērojama, jo atšķirībā no Somijas tiesību aktiem, kuri tika izskatīti minētajā lietā, Spānijas tiesiskajā regulējumā principā paredzēts, ka laimesti no azartspēlēm ir apliekami ar ienākuma nodokli neatkarīgi no vietas, kurā tās rīkotas, un no to rīkotāja dzīvesvietas.
11

Dekrēta Nr. 507/1993 62. panta ar nosaukumu “Nosacījumi aplikšanai ar nodokli [par atkritumiem] un atbrīvojumam no tā” 1. un 4. punktā ir noteikts: “1. Šis nodoklis [par atkritumiem] ir jāmaksā personām, kas aizņem atklātas telpas un zonas, vai to īpašniekiem neatkarīgi no to izmantošanas nolūka, izņemot atklātas zonas, kas ir piesaistītas vai kas papildina privātmājas un nav uzskatāmas par zaļo zonu, kas atrodas pašvaldību teritorijas daļā, kurā šis pakalpojums ir radies un tiek īstenots, vai vismaz tiek ilgstoši sniegts [..]. [..] 4. Dzīvojamo ēku masīvos, kuros tiek veikta saimnieciskā un profesionālā darbība, noteikumos var paredzēt, ka nodoklis [par atkritumiem] ir jāmaksā, pamatojoties uz skalu, kas ir noteikta īpašām attiecīgajām darbībām un kas ir samērīga ar šo darbību saistītajai platībai.”
29

Prasītājs pamata lietā vispirms norāda, ka no Īstenošanas regulas 2. panta 1. punkta apvienojumā ar TIR konvencijas 11. panta 1. punktu expressis verbis izriet, ka kompetentajām iestādēm viena gada laikā no TIR karnetes pieņemšanas brīža ir jāinformē TIR karnetes turētājs, kā arī galvotāja apvienība par attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu. Šīs paziņošanas rezultātā TIR karnetes turētājs var iesniegt tā rīcībā esošos pierādījumus ar mērķi savlaicīgi noteikt par muitas nodokļu piedziņu atbildīgo valsti. Prasītājs pamata lietā arī precizē, ka šī termiņa neievērošana rada noilgumu muitas parāda piedziņai, ja attiecīgā persona var iesniegt pierādījumus par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums ticis faktiski izdarīts. Tā tas esot arī pamata lietā. Visbeidzot, prasītājs apgalvo, ka no TIR konvencijas noteikumiem un it īpaši tās 8. panta 1. un 7. punkta izriet, ka samaksa vispirms ir jāprasa no TIR karnetes turētāja un tikai pēc tam — no galvotājas apvienības. Līdz ar to neesot loģiski, ka parādam ir iestājies noilgums attiecībā pret galvotāju apvienību, bet tas nav iestājies attiecībā pret TIR karnetes turētāju.
33

Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma smagumu un it īpaši iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Grieķija neizpildes ietekmi uz privātām un sabiedrības interesēm, ir jāsecina, ka aizliegums visās sabiedriskās vai privātās telpās, izņemot kazino, uzstādīt un izmantot visas elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, to skaitā visas datorspēles, kā tas ir paredzēts valsts tiesiskajā regulējumā, kas tiek aplūkots lietā, kurā ir taisīts minētais spriedums, ir pretrunā preču brīvas aprites, pakalpojumu sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību principam, kas izriet no EKL 28. panta, kā arī no EKL 43. un 49. panta.
5

Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkts ir par nepamatoti izmaksāto eksporta kompensāciju summu atgūšanu un par soda maksājumiem. Šī 1. punkta pirmā līdz trešā un septītā daļa ir izteiktas šādi: “1. Ja atklājas, ka eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju, nekā viņam pienāktos, tad pamatotā kompensācija par attiecīgo eksportu ir tā, kas piemērojama faktiski eksportētajam produktam un no kuras ir atskaitītas šādas summas: a) puse no starpības starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam; b) divkārša starpība starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku iesniedz nepatiesu informāciju. Par kompensāciju, par kuru ir iesniegts pieteikums, uzskata summu, kas aprēķināta, izmantojot informāciju, kas iesniegta, ievērojot 3. pantu vai 25. panta 2. punktu. Ja kompensācijas likme mainās atkarībā no galamērķa, tad kompensācijas, par kuru iesniegts pieteikums, diferencēto daļu aprēķina, izmantojot informāciju par daudzumu, svaru un galamērķi, kas iesniegta, ievērojot 47. pantu. Soda maksājumu, kas paredzēts pirmās daļas a) apakšpunktā, nepiemēro: a) force majeure gadījumos; b) izņēmuma gadījumos, ja eksportētājs pēc savas iniciatīvas, tiklīdz viņš ir uzzinājis, ka kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir pārmērīga, rakstiski paziņo par to kompetentajai iestādei, ja vien kompetentā iestāde nav paziņojusi eksportētājam par savu nodomu pārbaudīt pieteikumu vai arī ja eksportētājs kaut kā citādi nav uzzinājis par šādu nodomu, vai arī ja kompetentā iestāde jau ir konstatējusi, ka pieprasītā kompensācija nav pareiza; c) gadījumos, kad ir pieļauta acīmredzama kļūda attiecībā uz pieprasīto kompensāciju un kompetentās iestādes to ir atzinušas; d) gadījumos, kad kompensācijas pieteikums atbilst Komisijas Regulai (EK) Nr. 1222/94 un it īpaši tās 3. panta 2. punktam un kompensācija ir aprēķināta, pamatojoties uz vidējiem daudzumiem, ko izmanto kādā noteiktā laikposmā; e) gadījumos, kad tiek pielāgots svars, tiktāl, ciktāl svara starpība ir radusies atšķirīgo izmantoto svēršanas paņēmienu dēļ. [..] Soda maksājumus nepiemēro tikai tad, ja pieprasītā kompensācija ir lielāka par kompensāciju, kas piemērojama, ievērojot 2.a panta 2. punktu, 20. panta 3. punktu, 33. panta 2. punktu un/vai 48. pantu.”
22

Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā ir ietverta “standstill” klauzula, kas paredz saglabāt valsts izslēgumus no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas bija piemērojami pirms Sestās direktīvas stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī. Šīs normas mērķis ir atļaut dalībvalstīm, kamēr Padome izstrādā Kopienu režīmu attiecībā uz izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, saglabāt spēkā visus valsts tiesību noteikumus, kas ietver izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kurus to valsts iestādes piemēroja Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Metropol un Stadler, 48. punkts; lietā Danfoss un AstraZeneca, 30. un 31. punkts, kā arī lietā Magoora, 35. punkts).
Keywords

Summary



Keywords

1. Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis – Kreditēšana Komisijas kontā

(Padomes Regulas Nr. 1552/89 2., 6. un 9.–11. pants un Regulas Nr. 1150/2000 2., 6. un 9.–11. pants)

2. Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis – Kreditēšana Komisijas kontā

(Padomes Regulas Nr. 1552/89 11. pants)

Summary

1. Sākot no brīža, kurā, pamatojoties uz eksportētājvalsts iestāžu sniegto informāciju, importētājvalsts iestādes var noteikt nodokļa parādniekus un aprēķināt muitas parāda summu, attiecīgā muitas nodokļa novēlotu nodošanu šajā gadījumā neattaisno fakts, ka tika gaidīta papildu informācija no eksportētājvalsts iestādēm vai galīgais nolēmums ierosinātajos tiesas procesos šajā valstī, un vēl jo mazāk – gala ziņojums Komisijas Krāpšanas apkarošanas biroja veiktās paralēlās izmeklēšanas ietvaros. Eeksportētājvalsts iestāžu veiktās pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti ir saistoši importētājvalsts iestādēm. Līdz ar to fakts, ka eksportētājvalsts iestādes ir arī informējušas par pēcmuitošanas pārbaudes rezultātu pārsūdzību, neietekmē importētājvalsts iestāžu pienākumu iegrāmatot un paziņot attiecīgo muitas parādu, kā arī noteikt attiecīgos pašu resursus.

Tādējādi dalībvalsts neizpilda Regulas Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376 par Kopienu pašu resursu sistēmu, 2., 6. un 9.–11. pantā, kā arī Regulas Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728 par Kopienu pašu resursu sistēmu, tādos pašos pantos paredzētos pienākumus, ja tā, neraugoties uz paziņojumu par savstarpēju administratīvo sadarbību, ļauj noilgt muitas prasījumiem, par vēlu samaksājot šajā saistībā maksājamos pašu resursus, kā arī atsakoties maksāt piemērojamos nokavējuma procentus.

(sal. ar 80., 83., 88. un 98. punktu un rezolutīvo daļu)

2. Starp pienākumu noteikt Kopienu pašu resursus, pienākumu noteiktajos termiņos ierakstīt tos Komisijas kontā un, visbeidzot, pienākumu maksāt nokavējuma procentus pastāv neatdalāma saite; nokavējuma procenti ir maksājami neatkarīgi no iemesla, kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ieskaitīti ar nokavējumu.

Precīzāk, saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376 par Kopienu pašu resursu sistēmu, 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus šīs regulas 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, kurus piemēro visam kavējuma periodam. Turklāt no minētā 11. panta formulējuma izriet, ka novēlota pašu resursu nodošana nav atkarīga no Komisijas noteiktā termiņa minēto resursu nodošanai.

(sal. ar 93.–95. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz citā dalībvalstī radušos medicīnisko izdevumu atlīdzināšanu – Neplānoti stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi – Regula Nr. 1408/71

(EKL 49. pants; Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa)

Summary

Atsakoties attiecīgās valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātajām personām atlīdzināt tām citā dalībvalstī radušos medicīniskos izdevumus tādas ārstēšanās slimnīcā ietvaros, kas notikusi saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātajām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, tiktāl, ciktāl dalībvalstī, kurā šie ārstniecības pakalpojumi ir sniegti, piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks par apdrošināšanas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noteikto, dalībvalsts nav pārkāpusi tās EKL 49. pantā paredzētos pienākumus.

Apstāklis, ka dalībvalsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātās personas var tikt pamudinātas priekšlaicīgi atgriezties šajā dalībvalstī, lai tur saņemtu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, kas pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā kļuvuši nepieciešami to veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ, vai arī atteikties no ceļojuma, piemēram, tūrisma vai izglītības mērķiem šajā otrajā dalībvalstī, jo šīs personas nevar – izņemot ierobežotus gadījumus – paļauties uz to, ka kompetentā iestāde kompensēs attiecīgo starpību gadījumā, ja līdzvērtīga veselības aprūpes pakalpojuma izmaksas apdrošināšanas dalībvalstī pārsniegs šajā otrajā dalībvalstī piemērojamā apdrošināšanas seguma apmēru, ir pārāk nejaušs un netiešs. Līdz ar to strīdīgais tiesiskais regulējums kopumā nevar tikt uzskatīts par tādu, kas var ierobežot stacionārās veselības aprūpes, tūrisma vai izglītības pakalpojumu sniegšanas brīvību.

Turklāt gadījumiem, kad neplānoti stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi, kas apdrošinātajai personai sniegti tās pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā, šīs dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanas dēļ rada apdrošināšanas dalībvalstij augstākas finansiālās izmaksas nekā tad, ja šie veselības aprūpes pakalpojumi būtu sniegti kādā no tajā izvietotajām iestādēm, vispārīgi var pretnostatīt gadījumus, kad – tieši pretēji – uzturēšanās dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanas rezultātā apdrošināšanas dalībvalstij saistībā ar attiecīgajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem rodas mazākas finansiālās izmaksas nekā tās, kas rastos tās pašas tiesiskā regulējuma piemērošanas gadījumā.

(sal. ar 72., 78. un 80. punktu)