ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 13. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑377/18

Kriminālprocess

pret

AH,

PB,

CX,

KM,

PH,

piedaloties

MH

(Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Direktīva (ES) 2016/343 – Nevainīguma prezumpcija – 4. pants – Publiskas norādes par vainu – Tiesības publiskā paziņojumā vai tiesas nolēmumā netikt minētam kā vainīgam, kamēr nav pieņemts galīgs spriedums – Noziedzīga nodarījuma izdarīšana grupā – Izmeklēšanas iestādes un viena no apsūdzētajiem noslēgta vienošanās par iepriekšēju vainas atzīšanu – Personu, kas tiek apsūdzētas atsevišķi, minēšana un identificēšana, norādot tās kā noziedzīga nodarījuma līdzizdarītājus – Saderība – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 48. pants – Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija – 6. panta 2. punkts

I. Ievads

1. Vai tādas vienošanās kontekstā par iepriekšēju vainas atzīšanu, kas noslēgta starp izmeklēšanas iestādi un apsūdzēto ( 2 ) saistībā ar noziedzīga nodarījuma izdarīšanu grupā, tiesībām uz nevainīguma prezumpciju ir pretrunā valsts procesuālais noteikums, ar kuru tiek prasīts, lai šajā vienošanās tekstā būtu minēta pārējo atsevišķi apsūdzēto personu dalība un tās būtu identificētas?

2. Tāds būtībā ir prejudiciālā jautājuma, kuru uzdod Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija), priekšmets.

3. Šis jautājums ir saistīts ar kriminālprocesu, kas uzsākts pret sešām personām sakarā ar viņu iespējamu piederību organizētai noziedzīgai grupai. Šajā procesā viena no apsūdzētajām personām vēlējās noslēgt vienošanos par vainas atzīšanu; šīs vienošanās saturs saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem ir jāapstiprina iesniedzējtiesai. Šajā kontekstā šai tiesai ir jānosaka, vai tas, ka vienošanās tekstā pārējās piecas atsevišķi apsūdzētās personas ir minētas kā noziedzīgā nodarījuma līdzizdarītājas un ir norādīta šo personu identifikācija, minot viņu vārdus un valsts piešķirtos identifikācijas numurus, draud pārkāpt tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas attiecas uz šīm piecām personām atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( 3 ) 48. panta 1. punktam, un tādējādi pārkāpt Direktīvas (ES) 2016/343 ( 4 ) 4. panta 1. punktu.

4. Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa aicina Tiesu precizēt, kāds apjoms ir vienai no galvenajām prasībām, kas noteiktas, lai garantētu tiesību uz nevainīguma prezumpciju ievērošanu, proti, prasībai publiskā paziņojumā vai tiesas nolēmumā neminēt apsūdzētu personu kā vainīgu, ja tās vaina nav iepriekš pierādīta saskaņā ar likumu. Šis jautājums turpina tēmu, kas skatīta lietā, kurā pieņemts 2018. gada 19. septembra spriedums Milev ( 5 ).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija

5. Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ( 6 ) 6. panta 2. punktā “Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu” ir paredzēts: “Ikviens, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu.”

B. Savienības tiesības

1. Harta

6. Hartas 48. pantā “Nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību” ir noteikts: “1. Ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu, kamēr vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu. 2. Ikvienam apsūdzētajam tiek garantētas tiesības uz aizstāvību.”

2. Direktīva 2016/343

7. Saskaņā ar Direktīvas 2016/343 1. pantu ar šo direktīvu ir noteikti minimālie noteikumi attiecībā uz, pirmkārt, konkrētiem nevainīguma prezumpcijas aspektiem un, otrkārt, tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā.

8. Šīs direktīvas 9., 10., 16., 17., 47. un 48. apsvērumā ir noteikts: “(9) Šīs direktīvas mērķis ir veicināt tiesības uz taisnīgu tiesu kriminālprocesā, nosakot kopējus minimālos noteikumus attiecībā uz nevainīguma prezumpcijas un tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā konkrētiem aspektiem. (10) Nosakot kopējus minimālos noteikumus aizdomās turēto un apsūdzēto procesuālo tiesību aizsardzībai, šī direktīva tiecas stiprināt dalībvalstu savstarpēju uzticību to krimināltiesību sistēmām un tādējādi veicināt nolēmumu savstarpēju atzīšanu krimināllietās. [..] [..] (16) Nevainīguma prezumpcija tiktu pārkāpta tad, ja publisku iestāžu publiskos paziņojumos vai tiesu nolēmumos, kas neattiecas uz vainas noteikšanu, par aizdomās turēto vai apsūdzēto izteiktos kā par vainīgu, tik ilgi, kamēr minētās personas vaina nav pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem. Šādos paziņojumos un tiesas nolēmumos nebūtu jāatspoguļo viedoklis par to, ka minētā persona ir vainīga. [..] (17) Jēdziens “publisku iestāžu publiski paziņojumi” būtu jāsaprot kā jebkādi paziņojumi, kuri attiecas uz noziedzīgu nodarījumu un kurus ir paudusi vai nu iestāde, kas ir iesaistīta kriminālprocesā attiecībā uz minēto noziedzīgo nodarījumu, piemēram, tiesu iestādes, policija un citas tiesībaizsardzības iestādes, vai arī cita publiska iestāde, piemēram, ministri un citas valsts amatpersonas, ar to saprotot, ka tas neskar valsts tiesību aktus attiecībā uz imunitāti. [..] (47) Šajā direktīvā tiek ievērotas pamattiesības un pamatprincipi, kas atzīti Hartā un [ECPAK], tostarp [..] tiesības uz taisnīgu tiesu, nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību. [..] (48) Tā kā šajā direktīvā ir noteikti minimālie noteikumi, dalībvalstīm būtu jāvar paplašināt direktīvā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni. Dalībvalstu paredzētajam aizsardzības līmenim nekad nevajadzētu būt zemākam par standartiem, kas noteikti Hartā vai [ECPAK], kā to interpretē [Eiropas Savienības] Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.”

9. Direktīvas 2016/343 2. pantā “Darbības joma” ir noteikts: “Šī direktīva attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. To piemēro visos kriminālprocesa posmos – no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai par iespējamu noziedzīgu nodarījumu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.”

10. Ar šīs direktīvas 3. pantu ir nostiprinātas tiesības uz nevainīguma prezumpciju. Šī tiesību norma ir formulēta šādi: “Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētie un apsūdzētie tiek uzskatīti par nevainīgiem, kamēr nav pierādīta viņu vaina saskaņā ar tiesību aktiem.”

11. Ar minētās direktīvas 4.–7. pantu tiek regulēti tiesību uz nevainīguma prezumpciju konkrēti aspekti.

12. It īpaši Direktīvas 2016/343 4. pantā “Publiskas norādes par vainu”, kura interpretācija šajā lietā tiek lūgta, ir noteikts: “1. Dalībvalstis veic pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka tik ilgi, kamēr nav pierādīta aizdomās turētā vai apsūdzētā vaina saskaņā ar tiesību aktiem, publisko iestāžu publiskos paziņojumos un tiesu nolēmumos, ar kuriem netiek noteikts personas vainīgums, minētā persona netiek minēta kā vainīga. Tas neskar apsūdzības darbības, kas tiek veiktas, lai pierādītu aizdomās turētā vai apsūdzētā vainu, vai procesuāla rakstura prelimināros nolēmumus, kurus pieņem tiesu vai citas kompetentās iestādes un kuru pamatā ir aizdomas vai apsūdzoši pierādījumi. 2. Dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejami atbilstīgi pasākumi tajā gadījumā, kad tiek pārkāpts šā panta 1. punktā noteiktais pienākums neminēt aizdomās turēto vai apsūdzēto kā vainīgu, saskaņā ar šo direktīvu un jo īpaši – ar 10. pantu. 3. Panta 1. punktā noteiktais pienākums neminēt aizdomās turētos vai apsūdzētos kā vainīgus neliedz publiskām iestādēm publiski izplatīt informāciju par kriminālprocesu, ja tas ir noteikti nepieciešams ar kriminālizmeklēšanu saistītu iemeslu dēļ vai sabiedrības interešu aizsardzības vārdā.”

C. Bulgārijas tiesības

13. Konstitutsiya (Konstitūcija) 31. panta 3. punktā, kā arī nakazatelno protsesualen kodeks (Kriminālprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “NPK”) 16. pantā ir noteikts, ka apsūdzētais tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav atzīta ar notiesājošu spriedumu, kas ir kļuvis galīgs un saistošs.

14. Ar NPK 381. panta 1. un 6. punktu apsūdzētajam ir atļauts atzīt savu vainu un ar sava advokāta starpniecību noslēgt vienošanos ar prokuroru, tiklīdz izmeklēšana ir pabeigta.

15. NPK 381. panta 5. punkta 1. apakšpunktā ir noteikts: “Vienošanās ir jānoslēdz rakstveidā, un tai ir jāietver atzīšanās saistībā ar šādiem jautājumiem: 1. vai šis nodarījums ir noticis, vai šo nodarījumu ir izdarījis apsūdzētais, vai šis pēdējais minētais ir vainīgs šajā nodarījumā, vai attiecīgais nodarījums veido noziedzīgu nodarījumu, kā arī šī nodarījuma juridiskā kvalifikācija.”

16. NPK 381. panta 7. punktā ir noteikts, ka, “ja process attiecas uz vairākām personām [..], vienošanos var noslēgt dažas no šīm personām [..]”.

17. NPK 382. panta 5. punktā ir noteikts: “Tiesa var piedāvāt vienošanās grozījumus, kuri tiek apspriesti ar prokuroru un apsūdzēto advokātiem. Apsūdzētais tiek uzklausīts kā pēdējais.”

18. Atbilstoši NPK 382. panta 7. punktam tiesa apstiprina vienošanos, ja tā nav pretrunā likumam un morāles principiem.

19. Saskaņā ar NPK 383. panta 1. punktu vienošanās rada sprieduma, kam ir res judicata spēks, sekas.

20. Visbeidzot, atbilstoši zakon za grazhdanskata registratsia (Likums par civilstāvokļa reģistrāciju) ( 7 ) 12.–14. pantam Bulgārijas pilsoņiem ir trīs personvārdi: vārds, tēva vārds un uzvārds. Saskaņā ar Likuma par civilstāvokļa reģistrāciju 11. panta 1. punktu viņiem ir arī valsts piešķirts identifikācijas numurs kā administratīvais identifikators, kas ļauj skaidri noteikt attiecīgo personu.

III. Pamatlietas fakti, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

21. Šī lieta ir saistīta ar kriminālprocesu, kas uzsākts pret sešām personām, proti, AH, PB, CX, KM, PH un MH. Šīs personas ir apsūdzētas saskaņā ar nakazatelen kodeks (Kriminālkodekss, turpmāk tekstā – “NK”) 321. panta 2. punktu un 3. punkta 2. apakšpunktu saistībā ar viņu iespējamu piederību organizētai noziedzīgai grupai. Šī grupa esot darbojusies laikposmā no 2014. gada novembra līdz 2015. gada novembrim Sofijā (Bulgārija). Apsūdzībā norādīts, ka šīs sešas personas bija sadalījušas uzdevumus ar mērķi gūt peļņu, izgatavojot oficiālu dokumentu viltojumus vai viltojot šo dokumentu, proti, personas apliecību un autovadītāja apliecību, saturu.

22. Tikai viena no šīm personām, MH, izteica vēlēšanos noslēgt vienošanos par vainas atzīšanu apmaiņā pret soda samazinājumu.

23. Pārējie pieci apsūdzētie pauda savu piekrišanu tam, ka MH noslēdz vienošanos, tomēr tieši norādot, ka tas nenozīmē, ka šīs personas atzīst savu vainu un ka tās atsakās no savām tiesībām uzstāt, ka ir nevainīgas.

24. Starp prokuroru un MH noslēgtās vienošanās tekstā ir norādīts, ka šī persona sevi atzīst par vainīgu tajā, ka: “no 2014. gada novembra līdz 2015. gada 26. novembrim Sofijā un Pavlikenos (Bulgārija) tā ir piedalījusies organizētā noziedzīgā grupā, pastāvīgā un strukturētā apvienībā, kura sastāvēja no vairāk nekā trim personām un kurā ietilpa [pārējo piecu apsūdzēto vārdi un valsts piešķirtie identifikācijas numuri] ar mērķi izdarīt noziedzīgu nodarījumu [NK 308. panta 2. un 7. punkta un 321. panta 2. punkta un 3. punkta 2. apakšpunkta izpratnē]” ( 8 ). No šīs vienošanās teksta izriet, ka visi apsūdzētie ir identificēti vienādi, proti, norādot viņu trīs vārdus un valsts piešķirtos identifikācijas numurus. Vienīgā atšķirība šo personu identifikācijā ir tā, ka attiecībā uz MH ir turklāt norādīts šīs personas dzimšanas datums un vieta, adrese, tautība, etniskā piederība, ģimenes stāvoklis, kā arī sodāmības vēsture.

25. Saskaņā ar valsts procesuālajiem noteikumiem vienošanās, kas noslēgta starp prokuroru un MH, tika iesniegta apstiprināšanai iesniedzējtiesā, kurai ir tiesības tajā veikt grozījumus.

26. Šajā ziņā iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktam atbilstoši ir tas, ka šīs vienošanās tekstā kā šīs organizētās noziedzīgās grupas locekļi ir skaidri un tieši minētas pārējās piecas personas, kuras nav noslēgušas minēto vienošanos un attiecībā uz kurām kriminālprocess notiek parastajā kārtībā, un šīs personas ir identificētas, norādot to trīs vārdus un valsts piešķirtos identifikācijas numurus.

27. Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo valsts judikatūru vienošanās par vainas atzīšanu tekstam ir pilnībā jāatbilst apsūdzības tekstam, kurā visi apsūdzētie tiek norādīti kā noziedzīgā nodarījuma līdzizdarītāji. Līdz ar to šīs personas kā tādas esot jāmin starp prokuroru un MH noslēgtās vienošanās tekstā. Turklāt pārkāpuma līdzizdarītāju minēšanai varot būt liela nozīme tajā, lai tiktu konstatētas attiecīgo pārkāpumu veidojošās pazīmes, ciktāl organizēta noziedzīga grupa pastāv tikai tad, ja tajā ietilpst vismaz trīs personas.

28. Iesniedzējtiesa tomēr norāda, ka ar Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktu tiesu iestādei ir aizliegts minēt apsūdzēto kā vainīgu kādā citā nolēmumā, izņemot nolēmumu par šīs personas vainu. Tās ieskatā, līdz ar to pastāv pretruna starp valsts judikatūru, saskaņā ar kuru tiek prasīts, lai vienošanās tekstā pārējie apsūdzētie būtu minēti kā attiecīgā noziedzīgā nodarījuma līdzizdarītāji, un Savienības likumdevēja noteikto pienākumu neminēt šīs personas kā vainīgas.

29. Šajos apstākļos Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu: “Vai valsts judikatūra – kurā ir prasīts, lai vienošanās (kas noslēgta kriminālprocesa ietvaros) tekstā kā attiecīgā noziedzīgā nodarījuma izdarītāji tiktu uzrādīti ne tikai apsūdzētais, kas ir atzinis savu vainu attiecīgā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanā un ir noslēdzis šo vienošanos, bet arī pārējie apsūdzētie, attiecīgā noziedzīgā nodarījuma līdzizdarītāji, kuri nav noslēguši šo vienošanos, nav atzinuši savu vainu un attiecībā uz kuriem kriminālprocess notiek parastā kārtībā, bet kuri ir piekrituši tam, ka pirmais apsūdzētais noslēdz attiecīgo vienošanos, – ir saderīga ar Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkta pirmo teikumu, lasot kopsakarā ar tās 16. apsvēruma pirmo teikumu un 17. apsvērumu?”

30. Vācijas valdība, Itālijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus, kā arī, izņemot Itālijas valdību, sniedza mutvārdu apsvērumus.

IV. Analīze

A. Ievada apsvērums par Direktīvas 2016/343 piemērojamību

31. Ņemot vērā debates, kas norisinājās Tiesā, es uzskatu, ka prejudiciālā jautājuma vērtējumam ir nepieciešams sniegt ievada apsvērumu par Direktīvas 2016/343 un it īpaši tās 4. panta piemērojamību ratione personae un ratione materiae ( 9 ).

32. Pirmkārt, personu AH, PB, CX, KM un PH situācija neapstrīdami ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

33. Tā ir definēta Direktīvas 2016/343 2. pantā. Atbilstoši šai normai šī direktīva attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, visos šī procesa posmos – no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.

34. Nav strīda par to, ka pamatlietā šīs piecas personas ir apsūdzētas saistībā ar noziedzīga nodarījuma izdarīšanu un viņu vaina vēl nav pierādīta saskaņā ar likumu.

35. Otrkārt, strīdīgās norādes par personu AH, PB, CX, KM un PH dalību aplūkojamajā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanā var skatīt atbilstoši Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktam, ņemot vērā starp prokuroru un MH noslēgtās vienošanās raksturu un apjomu.

36. Attiecībā pret šīm piecām pārējām personām šī vienošanās ir tiesas nolēmums, ar kuru netiek noteikta viņu vaina šīs tiesību normas izpratnē.

37. Pirmām kārtām, vienošanās par vainas atzīšanu ir tiesas nolēmums, kurš ietilpst tajā, ko dēvē par “krimināltiesību darījumiem” ( 10 ).

38. Vienošanās, ar kuru apsūdzētais atzīst savu vainu noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, bieži apmaiņā pret soda samazinājumu, tiek noslēgta ar izmeklēšanas iestādi, šajā gadījumā prokuroru, pirms to tiesas sēdē apstiprina kompetentā tiesu iestāde.

39. Vienošanās par vainas atzīšanu tātad ir ar tiesas nolēmuma raksturu, jo tās noslēgšanai ir nepieciešama tās tiesas iesaistīšanās, kas lietu izskata pēc būtības, īstenojot tiesu varu paātrinātā procedūrā.

40. Šajā gadījumā no NPK 381.–384. panta izriet, ka iesniedzējtiesai ir jālemj par vienošanos, kas noslēgta starp prokuroru un MH, tiesas sēdē, kurā šīs personas klātbūtne ir tieši prasīta valsts likumā. Šai tiesai tādējādi ir jāpārbauda, vai vienošanās par vainas atzīšanu tika noslēgta, ievērojot piemērojamos procesuālos un materiāltiesiskos noteikumus, un vai apsūdzētais to ir noslēdzis labprātīgi un pilnībā pārzinot konkrētos apstākļus. Iesniedzējtiesa ir tieši pilnvarota izvirzīt priekšlikumus grozījumiem attiecībā uz šīs vienošanās teksta formulējumu, un turklāt tieši šajā kontekstā tā uzdod savu prejudiciālo jautājumu.

41. Līdz ar to starp prokuroru un personu MH noslēgtā vienošanās liek pēc vienkāršotas tiesas pārbaudes lemt ne tikai par noziedzīga nodarījuma juridisko kvalifikāciju, bet arī par šīs personas kriminālatbildību un par tai uzlikto sodu. Šī vienošanās, kādu to apstiprinājusi iesniedzējtiesa, ir juridiski saistoša un, kā izriet no NPK 383. panta, tā rada ar res judicata spēku apveltīta sprieduma sekas. Izpildāmība un res judicata spēks ir jebkura tiesas nolēmuma divas raksturīgās iezīmes.

42. Ņemot vērā šos apstākļus, manuprāt, nav nekādu šaubu par to, ka vienošanās, kas noslēgta starp prokuroru un MH, ir ius puniendi izpausme un ka tādējādi tika pieņemts tiesas nolēmums par faktiem, par kuriem notika izmeklēšana, kā arī par MH vainu.

43. Otrām kārtām, minētā vienošanās ir tiesas nolēmums, ar kuru netiek noteikta AH, PB, CX, KM un PH vaina.

44. Jēdziens “tiesu nolēmumi, ar kuriem netiek noteikts personas vainīgums”, kas minēts Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, lai tiktu garantēta šīs tiesību normas lietderīgā iedarbība un it īpaši lai tiktu nodrošināta apsūdzēto personu tiesību netikt minētām kā vainīgām tik ilgi, kamēr to vaina nav pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem, konkrēta un efektīva ievērošana.

45. Tiesa gan, kā tas ir atļauts ar NPK 381. panta 7. punktu, vienošanās starp prokuroru un MH tika noslēgta saistībā ar kriminālprocesu, kurā ir iesaistītas vairākas personas. Tomēr būtībā tajā ir runa vienīgi par tās personas vainu, kura, atzīstot sevi par vainīgu, ir šīs vienošanās puse. Pārējie apsūdzētie, kas nav šīs vienošanās puses, nav atteikušies ne no vienām no savām procesuālajām tiesībām, starp kurām ir arī tiesības uz nevainīguma prezumpciju. No iesniedzējtiesas nolēmuma tādējādi izriet, ka, neraugoties uz “procesuālo piekrišanu”, ko ir pauduši pārējie pieci apsūdzētie attiecībā uz šāda krimināltiesību darījuma noslēgšanu, šīs personas tieši norādīja, ka tās neatzīst savu vainu un neatsakās no savām tiesībām uzstāt, ka ir nevainīgas.

46. Līdz ar to es nepiekrītu Vācijas valdības šajā ziņā paustajām šaubām.

47. Tās ieskatā, lai arī ar vienošanos starp prokuroru un MH netiek noteikta pārējo atsevišķi apsūdzēto personu vaina, tomēr tā ir tiesas nolēmums, ar kuru tiek noteikta MH vaina, un līdz ar to tā ir jākvalificē kā šāds nolēmums arī attiecībā uz šīm pārējām personām.

48. Šo interpretāciju, manuprāt, raksturo pārmērīgs formālisms, un tās rezultātā tiktu liegta jebkāda lietderīgā iedarbība ar Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktu nostiprinātajām garantijām.

49. Turklāt tā ir pretrunā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai. Kā izklāstīšu savā analīzē, šī tiesa ir lēmusi, ka tiesības uz nevainīguma prezumpciju ir piemērojamas arī tad, kad tiesas nolēmums, kas pieņemts, noslēdzoties tiesvedībai, kura nav tieši vērsta pret prasītāju apsūdzētā statusā, bet kura tomēr attiecas uz kriminālprocesu, kas notiek pret šo prasītāju, un ir saistīta ar šo procesu, ietver viņa vainas priekšlaicīgu vērtējumu ( 11 ).

50. Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka vienošanās, kas noslēgta starp prokuroru un MH, attiecībā pret AH, PB, CX, KM un PH ir tiesas nolēmums, ar kuru netiek noteikts viņu vainīgums Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkta izpratnē. Šīs personas līdz ar to var atsaukties uz tiesībām, kuras tām ir atzītas ar minēto tiesību normu.

B. Prejudiciālā jautājuma vērtējums

51. Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai kriminālprocesā, kas uzsākts pret vairākām personām sakarā ar grupā izdarītu noziedzīgu nodarījumu, Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktam ir pretrunā tāds valsts procesuālais noteikums, ar kuru tiek prasīts, lai vienošanās par vainas atzīšanu, ko noslēgusi viena no apsūdzētajām personām, tekstā tiktu minēta pārējo atsevišķi apsūdzēto personu dalība noziedzīgajā nodarījumā un lai šīs personas tiktu identificētas, norādot viņu vārdus un valsts piešķirtos identifikācijas numurus.

52. Citiem vārdiem, iesniedzējtiesa jautā, kāds formulējums ir jāpiemēro šādas vienošanās gadījumā, lai ar to netiktu pārkāptas atsevišķā tiesvedībā apsūdzēto personu tiesības uz nevainīguma prezumpciju un it īpaši viņu tiesības tiesas nolēmumā netikt minētām kā vainīgām, pirms viņu vaina nav iepriekš likumīgi pierādīta.

53. Iesniedzējtiesa ir saskārusies ar īpašām grūtībām attiecībā uz aplūkojamā noziedzīgā nodarījuma raksturu.

54. Atgādinu, ka sešas personas ir apsūdzētas par dalību “organizētā noziedzīgā grupā”NK 321. panta 2. punkta un 3. punkta 2. apakšpunkta izpratnē. Dalība organizētā noziedzīgā grupā pēc sava rakstura ir kolektīvs pārkāpums, tāpat kā noziedznieku apvienība, un dalība tajā vispārīgi ir noziegums. Kā par to liecina jēdziens “grupa”, šāds pārkāpums pastāv vienīgi, ciktāl vairākas personas ir piedalījušās tā izdarīšanā ( 12 ). Doktrīnā šīs personas tiek uzskatītas par noziedzīgā nodarījuma līdzizdarītājiem. Tās visas piedalās tajā pašā noziedzīgajā nodarījumā, un to rīcība ir cieši saistīta. Ciktāl starp līdzizdarītājiem pastāv patiesa solidaritāte noziedzīgā nodarījuma izdarīšanā, loģika prasa, lai šī solidaritāte pastāvētu arī šīm personām piemērotajā tiesvedībā ( 13 ). Šī savstarpējā saistība, kas raksturīga līdzdalībai, rada sekas, a fortiori ja līdzizdarītāji netiek tiesāti kopā. Iesniedzējtiesa tādējādi norāda, ka tādas vienošanās par vainas atzīšanu kontekstā, kuru ir noslēgusi viena no šīm personām, šī savstarpējā saistība var prasīt pārējo līdzizdarītāju identificēšanu, lai noteiktu inkriminētā noziedzīgā nodarījuma juridisko kvalifikāciju, kā arī attiecīgās personas kriminālatbildību. Šāda prasība tomēr var ietekmēt līdzizdarītāju procesuālās garantijas un it īpaši šo personu tiesības uz nevainīguma prezumpciju.

55. Spriedumā Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju Eiropas Cilvēktiesību tiesa tādējādi izteica būtiskus iebildumus pret to, ka personas, kas apsūdzētas vienā noziedzīgā nodarījumā, tiesu iestāde nolemj tiesāt atsevišķās tiesvedībās, kaut arī apsūdzību raksturs prasa, lai nolūkā noteikt vienas personas juridisko atbildību tiktu noteikta pārējo personu dalība noziedzīgajā nodarījumā ( 14 ).

56. Līdz ar to tā formulēja precīzas prasības, lai tiktu ievērotas tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas nostiprinātas ECPAK 6. panta 2. punktā, ja tiesu iestāde nolemj nodalīt tiesvedību sakarā ar to, ka viens no apsūdzētajiem noslēdz vienošanos par vainas atzīšanu.

57. Pirmām kārtām, tiesu iestādei pirms šāda nolēmuma pieņemšanas ir jāveic skrupulozs visu iesaistīto interešu vērtējums un jāļauj vienā noziedzīgajā nodarījumā apsūdzētajiem apstrīdēt šo nolēmumu ( 15 ).

58. Otrām kārtām, tiesu iestādei uz procedūru saistībā ar vainas atzīšanu ir jāattiecina divas garantijas, ko tā uzskata par būtiskām, lai panāktu, ka vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētajiem ir nodrošināta taisnīga lietas izskatīšana pret viņiem uzsāktajās tiesvedībās ( 16 ).

59. Pirmkārt, tiesu iestādei ir pienākums nepiešķirt res judicata spēku faktiem, kas ir atzīti tiesvedībā, kurā pārējie vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētie nav bijuši puses, ņemot vērā to, ka šo faktu noteikšana ir attiekusies tikai uz aplūkojamo tiesvedību.

60. Otrkārt, tiesu iestādei ir jāizvairās no jebkādas norādes vai paziņojuma, kas var apdraudēt taisnīgu vērtējumu par apsūdzībām, kuras celtas pret šīm personām atsevišķā tiesvedībā, un it īpaši pārkāpt šo personu tiesības uz nevainīguma prezumpciju.

61. Prejudiciālais jautājums šajā lietā attiecas uz šo pēdējo tematu un it īpaši uz kārtību, kā starp prokuroru un MH noslēgtās vienošanās tekstā ir identificēti un minēti AH, PB, CX, KM un PH saistībā ar šo personu dalību noziedzīgā nodarījumā.

1. Direktīvas 2016/343 4. pantā paredzētās normas

62. Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir pienākums veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka tik ilgi, kamēr nav pierādīta aizdomās turētā vai apsūdzētā vaina saskaņā ar tiesību aktiem, tostarp tiesu nolēmumos, ar kuriem netiek noteikts personas vainīgums, attiecīgā persona netiek minēta kā vainīga.

63. Šīs direktīvas 4. panta 2. punktā turklāt ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai būtu pieejami atbilstīgi pasākumi tajā gadījumā, kad tiek pārkāpts šis pienākums.

64. Direktīvas 2016/343 4. panta 1. un 2. punktā paredzētās normas nesniedz nekādas norādes par pasākumiem, kuri valsts kompetentajām iestādēm konkrēti jāveic, lai tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā nodrošinātu tiesību uz nevainīguma prezumpciju ievērošanu personām, kuras apsūdzētas atsevišķi. Turklāt neviena cita šīs direktīvas norma nav atbilstīga ( 17 ). Vienīgi tās 16. apsvērumā, ko tieši minējusi iesniedzējtiesa, ir precizēts, ka nolēmumiem nav jāatspoguļo viedoklis [sajūta], ka minētā persona ir vainīga.

65. No Direktīvas 2016/343 1. panta, kā arī tās 10. un 48. apsvēruma izriet, ka noteikumi, ar kuriem tiecas novērst un izlabot jebkādas publiskas norādes par vainu, ir minimālie standarti un dalībvalstis saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu ir aicinātas veikt pasākumus, kas “nepieciešami” un “atbilstīgi” šim nolūkam.

66. Savienības likumdevējs tātad atstāj dalībvalstu ziņā, ņemot vērā to tiesību sistēmas īpatnības, noteikt šo pasākumu konkrēto raksturu un apjomu. Tiesa tādējādi ir tieši atzinusi, ka minētā direktīva nav pilnīgs un izsmeļošs instruments, kura mērķis būtu noteikt visus nosacījumus, saskaņā ar kuriem ir jāpieņem tāds tiesas nolēmums kā lēmums par apcietinājuma piemērošanu ( 18 ). Šis konstatējums acīmredzami ir piemērojams attiecībā uz nosacījumiem, ar kādiem pieņem tādu tiesas nolēmumu kā aplūkojamā vienošanās par vainas atzīšanu.

67. Tomēr rīcības brīvībai, kas dalībvalstīm ir šajā ziņā, ir robežas. Dalībvalstīm ir jāievēro Hartā un ECPAK atzītās pamattiesības un principi, kā tas turklāt izriet no Direktīvas 2016/343 47. apsvēruma, un veiktajiem pasākumiem it īpaši ir jāļauj novērst vai izlabot jebkādu tiesību uz nevainīguma prezumpciju pārkāpumu.

68. Tādējādi Direktīvas 2016/343 4. panta l. punkts principā ir jāinterpretē, ņemot vērā Hartas 48. pantā paredzēto aizsardzības standartu ( 19 ). Tomēr ir jākonstatē, ka ne šī norma, ne Tiesas judikatūra neļauj noteikt, kāda rakstura un apjoma pasākumi valsts kompetentajām iestādēm ir jāīsteno.

69. Eiropas Cilvēktiesību tiesa turpretī ir skatījusi apjomīgu tiesvedību, kuras principi šajos apstākļos ir jāapkopo.

70. Kā izriet no Paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu ( 20 ), tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas nostiprinātas tās 48. panta 1. punktā, atbilst ECPAK 6. panta 2. punktam. Lai nodrošinātu nepieciešamo saskaņotību starp Hartu un ECPAK, Savienības likumdevējs ir noteicis normu, saskaņā ar kuru šo tiesību nozīme un darbības joma ir tāda pati kā ECPAK garantētajām tiesībām ( 21 ).

71. Turklāt no Komisijas direktīvas priekšlikuma ( 22 ) izriet, ka Savienības likumdevējs vēlējās nostiprināt un garantēt tiesību uz nevainīguma prezumpciju efektīvu piemērošanu kriminālprocesā, integrējot Savienības tiesībās Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru attiecībā uz ECPAK 6. panta 2. punkta ievērošanu ( 23 ). Savienības likumdevējs skaidri pauda savu vēlmi veicināt Hartas 6., 47. un 48. panta piemērošanu, pamatojoties uz ECPAK 6. pantu, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa.

72. Tādējādi Direktīvas 2016/343 3. pantā tiesības uz nevainīguma prezumpciju ir nostiprinātas identiskā formulējumā kā ECPAK 6. panta 2. punktā.

73. Savukārt šīs direktīvas 4.–7. pantā ir regulēti noteikti tiesību uz nevainīguma prezumpciju aspekti, kā tie izstrādāti Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā.

74. Tādējādi minētās direktīvas 4. panta 1. punktā Savienības likumdevējs formulē vienu no galvenajām prasībām, ko šī tiesa ir noteikusi jau 1983. gadā, lai garantētu tiesību uz nevainīguma prezumpciju ievērošanu, proti, tiesības netikt minētam kā vainīgam publiskā paziņojumā vai tiesas nolēmumā, pirms ir pieņemts galīgs spriedums ( 24 ).

75. Šī norma nosaka minimālo noteikumu, un ar to tātad atbilstoši pašreiz spēkā esošajām Savienības tiesībām nepiešķir plašāku aizsardzību nekā ECPAK piešķirtā ( 25 ).

76. Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra tādējādi ir atbilstīga, interpretējot tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas nostiprinātas Hartas 48. pantā, un it īpaši vienu no to aspektiem, kas minēti Direktīvas 2016/343 4. panta l. punktā. Šī judikatūra sniedz ļoti noderīgas norādes attiecībā uz pasākumiem, kas valsts iestādēm ir jāveic, lai garantētu, ka ar nolēmuma pamatojumu vai tajā izmantoto formulējumu netiktu pārkāptas atsevišķi apsūdzēto personu tiesības uz nevainīguma prezumpciju.

2. Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par tiesību uz nevainīguma prezumpciju ievērošanu gadījumā, kad vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētie tiek tiesāti atsevišķās tiesvedībās

77. Saskaņā ar ECPAK 6. panta 2. punktu “ikviens, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu” ( 26 ).

78. Spriedumā Karaman pret Vāciju Eiropas Cilvēktiesību tiesa atgādina, ka nevainīguma prezumpcija ir viens no taisnīga kriminālprocesa elementiem, kuri paredzēti ECPAK 6. panta 1. punktā. Šīs tiesas ieskatā, minētā prezumpcija tiek pārkāpta, ja tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, tiesas nolēmumā priekšlaicīgi pauž viedokli, ka apsūdzētā persona ir vainīga, lai gan tās vaina iepriekš nav likumīgi pierādīta. Pat formāla konstatējuma neesamības gadījumā pietiek ar to, ka ir kāds iemesls, kas liek domāt, ka tiesa uzskata attiecīgo personu par vainīgu ( 27 ).

79. Lai novērtētu, vai šis iemesls ir tiesību uz nevainīguma prezumpciju pārkāpums, Eiropas Cilvēktiesību tiesa piešķir “izšķirīgu” nozīmi tiesu iestādes izmantotajam formulējumam ( 28 ). Tā arī ņem vērā īpašos apstākļus, kādos tie ir tikuši formulēti, un it sevišķi procedūras raksturu un pret apsūdzēto/apsūdzētajiem celtās apsūdzības raksturu ( 29 ). Šie faktori ļauj vērtēt, cik lielā mērā tiesu iestādei ir pienākums minēt visu personu, kas var būt iesaistītas noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, konkrēto lomu un nodomus ( 30 ).

80. Spriedumā Karaman pret Vāciju ( 31 ) Eiropas Cilvēktiesību tiesa tādējādi atzina, ka “kompleksos kriminālprocesos, kuros apsūdzētas vairākas aizdomās turamās personas, ko nevar tiesāt kopā, var būt tā, ka tiesai, lai vērtētu apsūdzēto vainu, ir obligāti jāmin trešo personu, kuras, iespējams, vēlāk tiks tiesātas atsevišķi, dalība” ( 32 ). Tā uzsvēra, ka šajos apstākļos “krimināltiesām ir jākonstatē lietas fakti, kas ir jāizmanto, lai apsūdzētā juridiskās atbildības analīze būtu cik vien iespējams pareiza un precīza, un tās nedrīkst minēt pierādītus faktus tā, it kā būtu runa par vienkāršiem apgalvojumiem vai aizdomām” ( 33 ). Tā lēma, ka “tas pats attiecas uz faktiem, kas saistīti ar trešo pušu iesaistīšanos” ( 34 ).

81. Šī tiesa tomēr mīkstināja sacīto, precizējot, ka, “ja šādiem faktiem ir jātiek minētiem, tiesai būtu jāizvairās sniegt vairāk informācijas, nekā tas ir nepieciešams, lai analizētu to personu juridisko atbildību, kuru lietas tā skata” ( 35 ).

82. Šajā lietā spriedumā vairākkārt bija minēts ne tikai prasītāja uzvārds un visi vārdi, bet arī viņa loma krāpšanā. Prasītāja identifikācijai tomēr bija pievienota norāde “apsūdzēts atsevišķi”.

83. Eiropas Cilvēktiesību tiesai bija jāvērtē, vai šī sprieduma pamatojums varēja likt rasties jautājumiem par priekšlaicīgu spriedumu attiecībā uz prasītāja vainu un līdz ar to apdraudēt taisnīgu vērtējumu par apsūdzībām, kas pret šo personu celtas atsevišķas tiesvedības kontekstā Vācijā un/vai Turcijā.

84. Šī tiesa nesecināja, ka būtu noticis tiesību uz nevainīguma prezumpciju pārkāpums. Tā norādīja – lai aplūkojamajā spriedumā vērtētu apsūdzētā atbildības līmeni, tiesu iestādei bija jānosaka, “kurš bija izstrādājis naudas piesavināšanās plānu [..] un, pamatojoties uz to, kurš kuram kādus norādījumus bija devis” ( 36 ). Tā arī nenosodīja prasītāja identificēšanu, minot viņa pilno vārdu, ciktāl visā spriedumā šai identifikācijai bija pievienota norāde “apsūdzēts atsevišķi”. Tās ieskatā, tiesu iestāde tādējādi bija norādījusi to, ka tai nebija jālemj par prasītāja vainu, bet gan saskaņā ar valsts kriminālprocesa noteikumiem tai bija vienīgi aplūkojamās tiesvedības robežās jāvērtē personas, pret kuru uzsākts kriminālprocess, kriminālatbildība ( 37 ).

85. Spriedumā Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju Eiropas Cilvēktiesību tiesa apstiprināja šo judikatūru, vienlaikus iesākumā paužot vairākas atrunas attiecībā uz to, ka vienošanās par vainas atzīšanu ir noslēgta tiesvedībā, kurā apsūdzību raksturs turpretī būtu pamatojis to, ka vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētie tiek tiesāti kopā ( 38 ). Tādējādi tā norādīja, cik “būtiski” ir, ka tiesu iestāde procedūru saistībā ar vainas atzīšanu papildina ar procesuālām garantijām, ar kurām var nodrošināt pret vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētajiem uzsākto tiesvedību taisnīgu norisi, un viena no šīm garantijām ir tā, ka izvairās no jebkādiem izteikumiem, ar kuriem var kaitēt nevainīguma prezumpcijai ( 39 ). Lai vērtētu šī pamatojuma pašu formulējumu, tā pēc tam atsaucās uz analītisko sistēmu, ko tā izmantoja spriedumā Karaman pret Vāciju.

86. Lietā, kurā tika pieņemts spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju, procedūrā saistībā ar vainas atzīšanu pret X pieņemtajā spriedumā bija minēts, ka šī persona ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu kopā ar divām citām personām. Lai arī viņu vārdi bija anonimizēti, spriedumā tomēr bija minētas šo personu īstenotās amata funkcijas valdībā vai nozares vadošajos uzņēmumos, kā arī viņu loma šī noziedzīgā nodarījuma izdarīšanā ( 40 ). Eiropas Cilvēktiesību tiesa izteica pārmetumus par šajā spriedumā izmantoto formulējumu, ciktāl nebija nekādu šaubu attiecībā uz vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzēto personu identitāti un viņu dalību noziedzīgajā nodarījumā, par kura izdarīšanu X bija notiesāts ( 41 ).

3. Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras devums Hartas 48. panta un Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkta interpretācijā

87. Šī judikatūra ļauj izdarīt vairākus secinājumus par Hartas 48. pantā nostiprināto tiesību uz nevainīguma prezumpciju apjomu un it īpaši par konkrētu kārtību, kas ļauj novērst un izlabot jebkādas publiskas norādes par vainu Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkta izpratnē.

88. Publiskās norādes ir jāvērtē katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā īpašos apstākļus, kādos tās tikušas minētas, un it īpaši attiecīgās tiesvedības raksturu un kontekstu.

89. Šie apstākļi var būt noteicoši, ja vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētie tiek tiesāti atsevišķos kriminālprocesos, it īpaši ja attiecībā uz vienu no tiem notiek paātrinātā tiesvedība saistībā ar vainas atzīšanu.

90. Principā tiesu iestādei ir jāpieņem tādi pasākumi, kas var nodrošināt taisnīgu to apsūdzību vērtējumu, kuras pret pārējiem vienā noziegumā apsūdzētajiem ir celtas pret viņiem uzsāktajā tiesvedībā, un līdz ar to vienošanās par vainas atzīšanu tekstā ir jāizvairās no jebkādām norādēm vai atsaucēm, kas var pārkāpt šo personu tiesības uz nevainīguma prezumpciju.

91. Tomēr var būt pieļaujams, ka šīs vienošanās tekstā ir pieminēta šo pārējo vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzēto personu dalība noziedzīgajā nodarījumā un šīs personas tiek identificētas, ja, pirmkārt, šīs norādes ir nepieciešamas, lai noteiktu noziedzīgā nodarījuma juridisko kvalifikāciju un analizētu personas, kura atzīst savu vainu, kriminālatbildību, un ja, otrkārt, šīs norādes papildina skaidrs norādījums, ka minētie vienā noziedzīgā nodarījumā apsūdzētie ir apsūdzēti atsevišķi un ka viņu vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu.

92. Tas nozīmē, ka tiesu iestādei ir jāpievērš izšķirīga nozīme ne tikai pārējo atsevišķi apsūdzēto personu pieminēšanai un identificēšanai lietotajam formulējumam, bet arī, kopumā ņemot, vienošanās par vainas atzīšanu pamatojumam.

93. Pirmām kārtām, attiecībā uz formulējumu, kas lietots, minot pārējo apsūdzēto lomu un viņus identificējot, es tādējādi atgādinu, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra neliedz tiesu iestādei identificēt šīs personas, minot viņu pilnos vārdus. Tomēr tā prasa, lai tādā gadījumā šīs norādes tiktu papildinātas ar izteikumu vai formulējumu, kas visiem ļauj saprast, ka tās ir nepieciešamas, lai vērtētu nevis pārējo atsevišķi apsūdzēto personu vainu, bet vienīgi attiecīgās personas kriminālatbildību ( 42 ).

94. Otrām kārtām, ir jāpārbauda attiecīgās vienošanās par vainas atzīšanu pamatojums kopumā. Kā Komisija pamatoti norādīja savos apsvērumos, nekādam izteikumam vai formulējumam, ar ko papildina norādes par pārējām apsūdzētajām personām vai šo personu identifikāciju, nebūtu nekādas nozīmes, ja citas nolēmuma argumentācijas vai juridiskā vērtējuma daļas varētu uztvert kā šo personu vainas vērtējumu.

95. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es līdz ar to uzskatu, ka situācijā, kad tiesu iestāde tiesā apsūdzēto par noziedzīga nodarījuma grupā izdarīšanu paātrinātā tiesvedībā saistībā ar vainas atzīšanu, Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz šai iestādei vienošanās par vainas atzīšanu tekstā minēt pārējo apsūdzēto personu dalību noziedzīgajā nodarījumā un identificēt šīs personas, ar nosacījumu, ka šī iestāde pārliecinās par to, ka, pirmkārt, šīs norādes ir nepieciešamas noziedzīgā nodarījuma juridiskajai kvalifikācijai un personas, kura atzīst savu vainu, kriminālatbildības analīzei un, otrkārt, ka šīs norādes tiek papildinātas ar formulējumu, kas skaidri apliecina, ka šīs personas ir apsūdzētas atsevišķā kriminālprocesā un ka vēl nav ticis likumīgi lemts par viņu vainu.

96. Uzskatu, ka ir arī svarīgi atgādināt, ka ar Direktīvu 2016/343 ir noteikti minimālie noteikumi un ka Savienības likumdevējs tieši atļauj dalībvalstīm paplašināt tajā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni ( 43 ). Līdz ar to šī direktīva neliedz dalībvalstīm veikt pasākumus, kas nodrošina lielāku aizsardzību, ar kuriem tādā situācijā kā pamatlietā tiecas novērst jebkādas atsauces, ar ko varētu pārkāpt atsevišķā kriminālprocesā apsūdzēto tiesības uz nevainīguma prezumpciju.

97. Šajā lietā nav strīda par to, ka kriminālprocess, kas uzsākts pret AH, PB, CX, KM, PH un MH saistībā ar šo personu iespējamu piederību organizētai noziedzīgai grupai, tika sadalīts pēc tam, kad MH izteica vēlmi noslēgt vienošanos par vainas atzīšanu. Ir arī atzīts, ka pārējie pieci apsūdzētie pauda savu piekrišanu tam, ka MH noslēdz šo vienošanos, vienlaikus norādot, ka šī piekrišana nenozīmē, ka šīs personas atzītu savu vainu un ka tās atteiktos no savām tiesībām uzstāt, ka ir nevainīgas.

98. No iesniedzējtiesas nolēmuma arī izriet, ka norādes par AH, PB, CX, KM un PH dalību noziedzīgā nodarījuma izdarīšanā un šo personu identifikācija, starp prokuroru un MH noslēgtās vienošanās tekstā minot viņu pilno vārdu, kā arī identifikācijas numurus, izriet no tā, ka tiek piemērota valsts judikatūra, kura prasa, lai vienošanās teksts pilnībā atbilstu apsūdzības tekstam.

99. Šī prasība izriet no dalībvalstu rīcības brīvības attiecībā uz tādu vienošanos kā aplūkojamā vienošanās noslēgšanas nosacījumiem, un tas tā ir sakarā ar minimālo saskaņošanu, kas veikta ar Direktīvu 2016/343.

100. Tomēr nolūkā īstenot šo prasību ir nepieciešams ievērot īpašu piesardzību, lai vienošanās, kas noslēgta starp prokuroru un MH, neapdraudētu to apsūdzību taisnīgu vērtējumu, kuras celtas pret AH, PB, CX, KM un PH pret šīm personām uzsāktajā tiesvedībā un it īpaši nepārkāptu viņu tiesības uz nevainīguma prezumpciju. Šīs vienošanās tekstā tā pašreizējā redakcijā ir ietvertas norādes, kuras, neesot nekādiem precizējumiem, var uzskatīt par tādām, ar ko priekšlaicīgi izsakās par šo personu vainu.

101. Tiesai nav jānāk klajā ar ieteikumiem vai jāpiedāvā grozījumi attiecībā uz minētās vienošanās tekstā izmantoto formulējumu. Tas ir iesniedzējtiesas pienākums – pirmkārt, vienīgi tā var interpretēt piemērojamās valsts tiesības un ņemt vērā tiesvedības apstākļus un, otrkārt, vienīgi tā ir kompetenta apstiprināt šo vienošanos.

102. Lai izpildītu Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktā noteiktās prasības, šai tiesai ir jāvērtē, kādā mērā strīdīgās norādes ir nepieciešamas noziedzīgā nodarījuma juridiskajai kvalifikācijai un MH kriminālatbildības analīzei. Šajā ziņā jānorāda, ka iesniedzējtiesa savā nolēmumā uzsver, ka šīm norādēm var būt liela nozīme tajā, lai tiktu konstatētas aplūkojamo noziedzīgo nodarījumu veidojošās pazīmes.

103. Vajadzības gadījumā iesniedzējtiesai ir jāvērtē, cik lielā mērā minētās norādes var papildināt ar izteikumu vai formulējumu, kas skaidri apliecina, ka personas AH, PB, CX, KM un PH ir apsūdzētas atsevišķā kriminālprocesā un ka vēl nav likumīgi lemts par viņu vainu.

104. Visbeidzot tai ir jāpārliecinās, ka starp prokuroru un MH noslēgtās vienošanās tekstā nav ietverta neviena cita norāde, ko varētu uzskatīt par šo piecu personu vainas priekšlaicīgu minēšanu.

V. Secinājumi

105. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā, 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā šajā lietā aplūkojamā, kurā valsts tiesu iestāde tiesā apsūdzēto par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu grupā saistībā ar vienošanās par iepriekšēju vainas atzīšanu noslēgšanu, šī tiesu iestāde drīkst šīs vienošanās tekstā minēt pārējo atsevišķi apsūdzēto personu dalību noziedzīgajā nodarījumā un identificēt šīs personas, ar nosacījumu, ka šī iestāde pārliecinās par to, ka, pirmkārt, šīs norādes ir nepieciešamas noziedzīgā nodarījuma juridiskajai kvalifikācijai, kā arī personas, kura atzīst savu vainu, kriminālatbildības analīzei un, otrkārt, ka šīs norādes ir papildinātas ar formulējumu, kas skaidri apliecina, ka šīs personas ir apsūdzētas atsevišķā kriminālprocesā un ka vēl nav ticis likumīgi lemts par viņu vainu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Turpmāk tekstā – “vienošanās par vainas atzīšanu”. Ar to saistītā procedūra turpmāk tekstā tiks apzīmēta kā “procedūra saistībā ar vainas atzīšanu”.

( 3 ) Turpmāk tekstā – “Harta”.

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.).

( 5 ) C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732.

( 6 ) Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, turpmāk tekstā – “ECPAK”.

( 7 ) DV Nr. 67, 1999. gada 27. jūlijs.

( 8 ) Vienošanās teksts, kuru iesniedzējtiesa iesniedza pēc Tiesas lūguma.

( 9 ) Direktīvas 2016/343 piemērošana ratione temporis, manuprāt, nerada grūtības. Atbilstoši šīs direktīvas 14. panta 1. punktam dalībvalstīm minētā direktīva bija jātransponē ne vēlāk kā līdz 2018. gada 1. aprīlim. Jākonstatē, ka aplūkojamā vienošanās starp prokuroru un MH tika noslēgta 2018. gada 18. maijā un tā vēl ir jāapstiprina iesniedzējtiesai.

( 10 ) Šajā nozīmē skat. apsvērumus, kas attiecas uz krimināltiesību darījumu Eiropas Savienībā, ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumos lietā Gözütok un Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, 61.–106. punkts). Attiecībā uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru skat. arī ECT spriedumu, 2016. gada 23. februāris, Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, 100. punkts un tajā minētā judikatūra), turpmāk tekstā – “spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju”.

( 11 ) Skat. ECT, 2014. gada 27. februāris, Karaman pret Vāciju (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 41. punkts un tajā minētā judikatūra), turpmāk tekstā – “spriedums Karaman pret Vāciju”.

( 12 ) No iesniedzējtiesas nolēmuma, kā arī no aplūkojamās vienošanās formulējuma izriet, ka ir nepieciešams minimālais skaits trīs dalībnieki, lai raksturotu šo grupu.

( 13 ) Šajā nozīmē skat. Baron, E., La coaction en droit pénal, doktora darbu, kas aizstāvēts 2012. gada 7. decembrī, it īpaši 371. punktu.

( 14 ) Spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (100. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 103. un 104. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). 104. punktā Eiropas Cilvēktiesību tiesa norādīja: “If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.”

( 15 ) Spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (104. punkts).

( 16 ) Spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (103.–105. punkts).

( 17 ) Direktīvas 2016/343 4. panta 3. punktā paredzētās normas šajā lietā nav atbilstīgas.

( 18 ) Spriedums, 2018. gada 19. septembris, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 45.–47. punkts).

( 19 ) Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Tele2 Sverige un Watson u.c. (C‑203/15 un C‑698/15, EU:C:2016:970, 127. un 128. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), un 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 62. punkts).

( 20 ) OV 2007, C 303, 17. lpp.

( 21 ) Skat. paskaidrojumu par Hartas 52. pantu.

( 22 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par to, lai nostiprinātu nevainīguma prezumpcijas un tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā konkrētus aspektus kriminālprocesā (COM(2013) 821 final).

( 23 ) Skat. šī priekšlikuma 13.–17. punktu.

( 24 ) Savā direktīvas priekšlikumā Komisija tādējādi ir tieši atsaukusies uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1983. gada 25. marta spriedumu Minelli pret Šveici (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, 37. punkts), kurā tā lēma, ka “nevainīguma prezumpcija tiek pārkāpta, ja tiesas nolēmums attiecībā uz apsūdzēto atspoguļo sajūtu, ka viņš ir vainīgs, pirms viņa vaina ir likumīgi pierādīta un tostarp pirms viņam ir bijusi iespēja izmantot savas tiesības uz aizstāvību. Tas tā ir pat formāla konstatējuma neesamības gadījumā; pietiek ar to, ka ir kāds iemesls, kas liek domāt, ka tiesa uzskata attiecīgo personu par vainīgu”.

( 25 ) Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jāatgādina, ka Hartas 52. panta 3. punkts negatīvi neietekmē Savienības tiesību aktu un Tiesas autonomiju un Savienības likumdevējs tādējādi var paredzēt plašāku aizsardzību par to, kāda paredzēta ECPAK (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Tele2 Sverige un Watson u.c. (C‑203/15 un C‑698/15, EU:C:2016:970, 129. punkts un tajā minētā judikatūra)).

( 26 ) Attiecībā uz tiesībām uz nevainīguma prezumpciju, kas nostiprinātas ECPAK 6. panta 2. punktā, skat. Kjølbro, J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag, Kopenhāgena, 2017, it īpaši 655. un nākamās lpp.

( 27 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu Karaman pret Vāciju (41. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 28 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu Karaman pret Vāciju (63. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī, šajā pašā nozīmē, ECT, 2013. gada 31. oktobris, Mosinian pret Grieķiju (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 29 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus Karaman pret Vāciju (64. punkts) un Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (104. punkts), kā arī ECT, 2018. gada 25. janvāris, Bikas pret Vāciju (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 30 ) Kā Eiropas Cilvēktiesību tiesa norādīja sprieduma Karaman pret Vāciju 63. punktā, “ja tiek ņemts vērā konkrētās tiesvedības raksturs un konteksts, pat neveiksmīga formulējuma izmantošana var nebūt izšķiroša”.

( 31 ) Šajā lietā prasītājs atsaucās uz savu tiesību uz nevainīguma prezumpciju pārkāpumu, jo bija minēta viņa dalība tāda noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, kas bija minēts spriedumā, kuru pieņēma pret citiem aizdomās turētajiem, kas tika tiesāti atsevišķi Vācijā. Attiecīgais tiesas nolēmums tātad tika pieņemts pēc tiesvedības, kas nebija uzsākta tieši pret prasītāju apsūdzētā statusā, bet kas tomēr attiecās uz kriminālprocesu, kurš bija uzsākts pret prasītāju, un bija ar to saistīta.

( 32 ) Spriedums Karaman pret Vāciju (64. punkts), mans izcēlums.

( 33 ) Spriedums Karaman pret Vāciju (64. punkts).

( 34 ) Turpat.

( 35 ) Turpat.

( 36 ) Turpat (66. punkts).

( 37 ) Turpat (69. punkts).

( 38 ) Skat. šai problemātikai veltītos apsvērumus šo secinājumu 56.–61. punktā.

( 39 ) Spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (103. un 104. punkts).

( 40 ) Šajā spriedumā bija minēts, ka persona X bija sadarbojusies ar divām citām personām, “personu N., bijušo valdības vadītāja brīvprātīgo padomnieku” un “personu O., bijušo VLK vadītāju”, un it īpaši precizēts, ka “persona N. bija uzturējusi noziedzīgo nodomu piesavināties aktīvus [..]” (skat. paziņojumu presei par spriedumu Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju, kas pieejams šādā tīmekļa vietnē: http://hudoc.echr.coe.int/fre‑press?i= 003–5307100–6607284).

( 41 ) Spriedums Navalnyy un Ofitserov pret Krieviju (106. punkts).

( 42 ) Skat. šo secinājumu 82.–84. punktu.

( 43 ) Skat. šīs direktīvas 48. apsvērumu.