Keywords

Summary



Keywords

1. Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 – Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, kuri ir trešo valstu valstspiederīgie un kuri ir ieguvuši uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, pastāvīgās uzturēšanās tiesības – Trešās valsts valstspiederīgā šīs iegūtās tiesības nepārtraukta piecu gadu kopdzīves ar Savienības pilsoni perioda beigās uzņēmējā dalībvalstī – Likumīgas uzturēšanās laikposmi pirms direktīvas transponēšanas datuma – Iekļaušana – Uzturēšanās, uz kuru attiecas Direktīvas 2004/38 nosacījumi, kā arī uzturēšanās laikā spēkā esošās Savienības tiesībās paredzētie nosacījumi –Laulātie, kas nolēmuši šķirties un uzsākt kopdzīvi ar citiem partneriem nepārtraukta piecu gadu uzturēšanās laika posmā – Ietekmes neesamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punkts)

2. Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības – Ģimenes loceklis, kurš nav nevienas dalībvalsts pilsonis – Nosacījums par mājokli, kas ir līdzvērtīgs normālam attiecīgās valsts darba ņēmēju mājoklim – Prasības neesamība par to, ka pastāvīgajam mājoklim jābūt tikai vienam – Nosacījums, kurš tikai uzņemšanas nosacījums

(Padomes Regulas Nr. 1612/68 10. panta 3. punkts)

3. Prejudiciāli jautājumi – Vēršanās Tiesā – Noteicošais rādītājs prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros par acīmredzama Savienības tiesību pārkāpuma esamību – Neesamība

(LESD 267. pants)

Summary

1. Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, 16. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts valstspiederīgais, kurš nepārtrauktā piecu gadu laikposmā pirms šīs direktīvas transponēšanas datuma ir uzturējies dalībvalstī Savienības pilsoņa, šīs dalībvalsts darba ņēmēja, laulātā statusā, ir jāuzskata par tādu, kurš ir ieguvis pastāvīgās uzturēšanās tiesības, kas ir paredzētas šajā normā, pat ja šajā laikposmā laulātie nolēma šķirties un ir uzsākuši kopdzīvi ar citiem partneriem un mājokli, kur dzīvo šis valstspiederīgais, šim pēdējam vairs nebija sagādājis vai nodrošinājis laulātais – Savienības pilsonis.

Ja piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās laikposms ir pilnībā vai daļēji pabeigts pirms noteiktā Direktīvas 2004/38 transponēšanas datuma, lai varētu atsaukties uz pastāvīgām uzturēšanās tiesībām saskaņā ar šīs direktīvas 16. panta 2. punktu, šim laikposmam jāizpilda gan tie nosacījumi, kas paredzēti šajā direktīvā, gan tie, kas ir paredzēti Savienības tiesībās, kuras bija spēkā šīs uzturēšanās īstenošanas laikposmā. Šajā ziņā jānorāda, ka, analizējot Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktu, Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, pastāvīgās uzturēšanās tiesību iegūšana katrā ziņā ir atkarīga no tā, vai, pirmkārt, šis pilsonis pats atbilst šīs direktīvas 16. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem, un, otrkārt, no tā, vai minētie ģimenes locekļi attiecīgajā laikposmā uzturējušies kopā ar viņu. Taču, ciktāl šīs direktīvas 16. panta 2. punktā Savienības pilsoņa ģimenes locekļu pastāvīgās uzturēšanās tiesību iegūšana ir pakļauta nosacījumam, ka viņam jābūt likumīgi dzīvojušam “kopā ar” šo pēdējo minēto pilsoni nepārtrauktus piecus gadus, rodas jautājums, vai laulāto šķiršanās attiecīgajā laikposmā tādēļ, ka tie ne tikai nedzīvo kopā, bet jo vairāk tādēļ, ka viņu laulāto kopdzīve faktiski ir beigusies, neļauj uzskatīt, ka šis nosacījums būtu izpildīts. Šajā ziņā, kā izriet no spriedumiem Diatta (267/83) un Iida (C‑40/11), laulības attiecības nevar uzskatīt par izbeigtām, iekams tās nav izbeigusi kompetenta iestāde, un ka tā tas nav laulāto gadījumā, kuri vienkārši dzīvo šķirti, pat ja viņiem ir nodoms vēlāk laulību šķirt, tāpēc laulātajam nav obligāti pastāvīgi jādzīvo kopā ar Savienības pilsoni, lai varētu iegūt atvasinātas uzturēšanās tiesības. Tā, apstāklim, ka laulātie ne tikai izbeidza kopdzīvi, bet arī dzīvoja kopā ar citiem partneriem, nav nozīmes, izskatot jautājumu par pastāvīgās uzturēšanās tiesību iegūšanu saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktu.

(sal. ar 32., 34., 36.–38., 47. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)

2. Dalībvalsts valstspiederīgajam darba ņēmējam noteiktais nosacījums, kas paredzēts Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 10. panta 3. punktā, par to, ka tam jābūt tādam mājoklim viņa ģimenei, kas ir līdzvērtīgs normālam attiecīgās valsts darba ņēmēju mājoklim tajā reģionā, kurā viņš strādā algotu darbu, ir izpildīts, ja šis darba ņēmējs ir atstājis ģimenes mājokli un ja laulātais ir devies prom dzīvot ar citu partneri jaunā mājoklī, kuru šis darba ņēmējs nebija sagādājis vai nodrošinājis šim laulātajam.

10. panta 3. punktā nav izvirzīta prasība, ka attiecīgajam ģimenes loceklim tur ir jādzīvo pastāvīgi, bet tikai tas, ka ir jāspēj atzīt, ka darba ņēmēja rīcībā esošais mājoklis ir uzskatāms par normālu viņa ģimenes uzņemšanai, tādējādi netieši prasība par vienu pastāvīgu ģimenes mājokli nav pieņemama.

Turklāt prasība par to, ka jābūt mājoklim, kuru uzskata par normālu, ir obligāta tikai kā katra ģimenes locekļa uzņemšanas nosacījums pie darba ņēmēja, tādējādi katrā ziņā šīs normas ievērošanu var izvērtēt tikai tajā datumā, kad trešās valsts valstspiederīgais sāk kopdzīvi ar savu laulāto – Savienības pilsoni – uzņēmējā dalībvalstī.

(sal. ar 43., 45. un 46. punktu)

3. Tas, ka prasības par zaudējumu atlīdzību Savienības tiesību pārkāpuma dēļ ietvaros valsts tiesa ir uzskatījusi par nepieciešamu uzdot prejudiciālu jautājumu par pamatlietā aplūkojamām Savienības tiesībām, nav jāuzskata par izšķirošo rādītāju, lai noteiktu, vai pastāv acīmredzams šo tiesību pārkāpums no dalībvalsts puses.

Tikai tas vien, ka ir uzdots prejudiciālais jautājums, nevar ierobežot pamatlietu izskatošās tiesas brīvību. Faktiski atbilde uz jautājumu, vai Savienības tiesību pārkāpums ir bijis pietiekami būtisks, izriet nevis no LESD 267. pantā paredzētās iespējas izmantošanas, bet gan no Tiesas sniegtās interpretācijas. Valsts tiesām atzītā iespēja vērsties Tiesā, ja tās uzskata to par nepieciešamu, lai saņemtu Savienības tiesību normas interpretāciju, pat ja uzdotais jautājums jau ir ticis izskatīts, neapšaubāmi ir ierobežota, ja šādas iespējas izmantošana ir izšķiroša konstatējumā par Savienības tiesību acīmredzama pārkāpuma pastāvēšanu vai nepastāvēšanu, izlemjot, vai attiecīgajā gadījumā šī dalībvalsts ir atbildīga par Savienības tiesību pārkāpumu. Tādējādi šādas sekas apdraudētu prejudiciāla nolēmuma tiesvedības sistēmu, mērķi un īpašības.

(sal. ar 53.–55. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)