EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(otrā palāta)

2016. gada 21. jūlijā

Carlo De Nicola

pret

Eiropas Investīciju banku (EIB)

“Civildienests — EIB personāls — Novērtēšana — 2013. gada novērtējuma ziņojums — Pārsūdzību izskatīšanas komitejas lēmums”

Priekšmets

Prasība, kura celta saskaņā ar LESD 270. pantu un ar kuru Carlo De Nicola būtībā lūdz atcelt pārsūdzību izskatīšanas komitejas 2014. gada 8. decembra lēmumu, ar ko ir noraidīta viņa prasība par 2013. gada novērtējuma ziņojumu, kā arī Eiropas Investīciju bankas (EIB vai turpmāk tekstā – “Banka”) lēmumu nepaaugstināt viņu amatā. Turklāt viņš lūdz konstatēt pret viņu īstenoto psiholoģisko vardarbību un piespriest Bankai atlīdzināt viņam nodarīto morālo, fizisko un mantisko kaitējumu

Nolēmums

Prasību noraidīt. Carlo De Nicola sedz savus un atlīdzina Eiropas Investīciju bankas tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ierēdņu celta prasība – Priekšmets – Prasījumi, kuru mērķis ir konstatēt psiholoģisku vardarbību – Prasība, kas celta, neraugoties uz to, ka nav veikta pirmstiesas procedūra atbilstoši Civildienesta noteikumiem – Nepieņemamība

Runājot par tās pārbaudes apjomu, kas ir jāveic Pārsūdzību izskatīšanas komitejai, kuru Eiropas Investīciju banka ir izveidojusi personāla locekļu novērtēšanas jomā, minētā komiteja var atzīt par spēkā neesošiem novērtējuma veidlapā ietvertos apgalvojumus un/vai grozīt nopelnu galīgo novērtējumu. Tādējādi Pārsūdzību izskatīšanas komiteja ir tiesīga no jauna novērtēt katra šī apgalvojuma pamatotību un attiecīgā gadījumā tos atcelt. Tādējādi šīs kompetences apjoms pārsniedz vienkāršu tiesiskuma kontroles pilnvaru un tiesību akta rezolutīvās daļas atcelšanas pilnvaru apjomu, ciktāl tās ietver iespēju atzīt par spēkā neesošu pat tādu pamatojumu, kurš attaisno tā rezolutīvās daļas pieņemšanu, neatkarīgi no šī pamatojuma svarīguma minētā tiesību akta pamatojuma sistēmā. (skat. 46. punktu) Atsauce Vispārējā tiesa: spriedums, 2012. gada 27. aprīlis, De Nicola/EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, 41. punkts.

Atbilstoši prasībai, kas ir vērsta pret lēmumu, kuru ir pieņēmusi Pārsūdzību izskatīšanas komiteja, ko Eiropas Investīciju banka ir izveidojusi personāla locekļu novērtējuma jomā, Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai un kādā mērā minētā komiteja ir izpildījusi savu pienākumu veikt pilnīgu pārbaudi saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem, vienlaikus atgādinot, ka Savienības tiesas veiktā likumības pārbaude attiecībā uz novērtējumu, kas ir ietverts kāda Bankas personāla locekļa ikgadējā novērtējuma ziņojumā, ir ierobežota un attiecas tikai uz iespējamiem formas pārkāpumiem, acīmredzamām kļūdām faktos, kas ir pieļautas šajos vērtējumos, kā arī uz iespējamu pilnvaru nepareizu izmantošanu. Šajā ziņā kļūdu var atzīt par acīmredzamu tikai tad, ja tā ir viegli pamanāma un skaidri nosakāma, salīdzinot ar kritērijiem, kuriem likumdevējs ir paredzējis pakļaut administrācijas novērtējuma brīvības izmantošanu. Lai pierādītu, ka administrācija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā, kas attaisnotu lēmuma, kurš ir pieņemts uz šāda vērtējuma pamata, atcelšanu, pierādījumiem, kas prasītājam ir jāsniedz, ir jābūt pietiekamiem, lai atspēkotu administrācijas veiktā faktu vērtējuma ticamību. Citiem vārdiem sakot, pamats, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu, ir jānoraida, ja pretēji prasītāja norādītajiem elementiem apstrīdētais vērtējums vēl joprojām var tikt pieņemts kā pamatots un saskanīgs. Tā tas ir tāda pamata gadījumā, kas attiecas uz administrācijas izvēli, nosakot mērķus ikgadējā novērtējuma ietvaros, ciktāl prasītājs tikai pauž apgalvojumus, kuri nav pamatoti ne ar kādiem pierādījumiem. (skat. 47., 48., 68. un 73. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedums, 2002. gada 22. oktobris, Pflugradt/ECB, T‑178/00 un T‑341/00, EU:T:2002:253, 69. punkts. Vispārējā tiesa: spriedumi, 2012. gada 27. aprīlis, De Nicola/EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, 52. un 54. punkts, un 2013. gada 16. septembris, De Nicola/EIB, T‑618/11 P, EU:T:2013:479, 61. punkts. Civildienesta tiesa: spriedums, 2015. gada 8. oktobris, FT/ESMA, F‑39/14, EU:F:2015:117, 74. punkts un tajā minētā judikatūra.

Ikvienu prasītāju tiesvedībā Civildienesta tiesā pārstāv advokāts, līdz ar to prasītāja klātbūtne nav nepieciešama, ja vien to nav pieprasījusi minētā tiesa vai to nepieprasa apstākļi. (skat. 53. punktu) Atsauce Pirmās instances tiesa: rīkojums, 2009. gada 2. jūnijs, Sison/Padome, T‑47/03 DEP, EU:T:2009:166, 52. punkts.

Darbinieka efektivitātes novērtējumā nevar abstrahēties no viņa pieredzes un atbildības pakāpes, jo tas, ko Savienības iestādes vai struktūras sagaida no saviem darbiniekiem, nav nemainīgs elements un tajā var būt ņemta vērā attiecīgā darbinieka gūtā pieredze, līdz ar to tas neveido acīmredzamu kļūdu vērtējumā. (skat. 54. punktu) Atsauce Civildienesta tiesa: spriedums, 2014. gada 11. decembris, DE/EMA, F‑103/13, EU:F:2014:265, 97. punkts.

Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 41. pants ļauj Bankas darbiniekiem vērsties Savienības tiesās tikai ar individuāla rakstura strīdiem. Kaut arī darbinieki ar atsevišķiem nosacījumiem individuāla rakstura strīda ietvaros var norādīt uz vispārpiemērojamu pasākumu prettiesiskumu, tiem nav tiesību tieši prasīt to atcelšanu. Šajā ziņā Bankas iekšējās vadlīnijas, kas attiecas uz personāla novērtēšanas procedūru, ir vērstas uz to, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz kādu vispārīgi un abstrakti paredzētu personu kategoriju, proti, Bankas darbiniekiem. Tādējādi tās ir vispārpiemērojams pasākums. Līdz ar to prasījumi par to atcelšanu nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas ir saistīti ar individuāla rakstura strīdiem iepriekš minēto Bankas Personāla reglamenta 41. panta noteikumu izpratnē. Tādējādi šīs vadlīnijas nevar būt Bankas darbinieka celtas tiešas prasības priekšmets. (skat. 79. un 80. punktu) Atsauces Tiesa: spriedums, 1981. gada 16. jūlijs, Bowden u.c./Komisija, 153/79, EU:C:1981:184, 13. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedumi, 2001. gada 6. marts, Dunnett u.c./EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, 61. un 62. punkts; 2004. gada 16. decembris, De Nicola/EIB, T‑120/01 un T‑300/01, EU:T:2004:367, 132. punkts, un 2006. gada 29. novembris, Agne-Dapper u.c./Komisija u.c., T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 un T‑139/05, EU:T:2006:365, 56. punkts.

Saskaņā ar LESD 270. pantu, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, ko paredz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi un Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība, Tiesas jurisdikcijā ir visas domstarpības starp Savienību un tās darbiniekiem. Turklāt saskaņā ar Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 41. pantu visu veidu individuāla rakstura strīdi starp Banku un tās personāla locekļiem tiek iesniegti izskatīšanai Tiesā. Visbeidzot Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantā ir noteikts, ka Civildienesta tiesas kompetencē ir pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Savienību un tās darbiniekiem saskaņā ar LESD 270. pantu. Runājot par pārbaudes Civildienesta tiesā apjomu strīdos starp Banku un tās personāla locekļiem, Bankas Personāla reglamenta 41. pantā nav ietverts neviens īpašs noteikums, kas ierobežotu vai paplašinātu Savienības tiesas kompetenci, kāda attiecībā uz ierēdņiem izriet no Civildienesta noteikumu 91. panta un no pastāvīgās judikatūras. (skat. 87. un 88. punktu)