Lieta T-289/03

British United Provident Association Ltd (BUPA) u.c.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Valsts atbalsts — Risku izlīdzināšanas sistēma, ko Īrija ieviesusi privātās veselības apdrošināšanas tirgū — Atbalsta shēma — Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi — EKL 86. panta 2. punkts — Komisijas lēmums necelt iebildumus — Prasība atcelt tiesību aktu — Pieņemamība — Nepieciešamības un samērīguma princips”

Pirmās instances tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2008. gada 12. februāra spriedums II - 95

Sprieduma kopsavilkums

Saistībā ar prejudiciālu jautājumu, interpretējot Kopienu tiesību normu, Tiesa tikai izskaidro un precizē tās nozīmi un piemērojamību, to, kā tā būtu jāizprot un jāpiemēro kopš tās stāšanās spēkā. No tā izriet, ka šādā veidā interpretētu normu var piemērot un tā ir jāpiemēro pat juridiskām attiecībām, kas radušās un izveidojušās pirms attiecīgā sprieduma. Tikai izņēmuma kārtā Tiesa var, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, kurš raksturīgs Kopienu tiesību sistēmai, būt spiesta ierobežot iespēju ikvienai ieinteresētai personai atsaukties uz tās interpretētu normu, lai apšaubītu juridiskās attiecības, kas nodibinātas labā ticībā. Šāds ierobežojums ir pieļaujams tikai pašā spriedumā, kurā tiek lemts par lūgto interpretāciju. Šie no judikatūras izrietošie apsvērumi, kas īpaši attiecas uz valsts tiesas pienākumu piemērot Kopienu tiesības, mutatis mutandis ir piemērojami Kopienu iestādēm, ja tām ir jāīsteno Kopienu tiesību normas, kuras Tiesa vēlāk ir interpretējusi. Jāsecina, ka, tā kā Tiesa nav ierobežojusi laikā sava 2003. gada 24. jūlija sprieduma lietā C-280/00 Altmark piemērojamību, no tā izrietošie EKL 87. panta 1. punkta interpretācijas kritēriji, kuru piemērojamība un EKL 86. panta 2. punkta kritēriju piemērojamība lielā mērā pārklājas, ir pilnībā piemērojami saskaņā ar to noteikšanas būtību un mērķi un atbilstoši šī gadījuma pazīmēm, lemjot par Komisijas lēmuma, kas pieņemts pirms minētā sprieduma pasludināšanas un ar ko ir izslēgta valsts pasākuma, kurš vajadzīgs vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes uzdevuma aizsardzībai, atzīšana par valsts atbalstu, spēkā esamību. (sal. ar 158.–160. punktu)

Dalībvalstīm ir plaša diskrecionārā vara noteikt, ko tās uzskata par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu. Šo prerogatīvu apstiprina gan tas, ka nepastāv īpaši Kopienai piešķirta kompetence, gan tas, ka Kopienu tiesībās nepastāv precīza un pilnīga vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma jēdziena definīcija. Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma rakstura un apmēra noteikšana īpašās darbības jomās, kas vai nu neietilpst Kopienas kompetencē EKL 5. panta pirmās daļas nozīmē, vai arī kurās Kopienai ir tikai ierobežota vai dalīta kompetence minētā panta otrās daļas nozīmē, principā paliek dalībvalstu ziņā. Šis kompetenču sadalījums turklāt ir vispārīgi atspoguļots EKL 16. pantā, saskaņā ar kuru, ņemot vērā vietu, kādu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi ieņem Eiropas Savienības kopējo vērtību vidū, kā arī nozīmi, kāda tiem ir Eiropas Savienības sociālās un teritoriālās kohēzijas sekmēšanā, Kopiena un tās dalībvalstis, ievērojot katra piešķirtās attiecīgās kompetences robežas un Līguma piemērošanas jomas robežas, rūpējas par to, ka šie pakalpojumi darbojas, pamatojoties uz principiem un atbilstoši nosacījumiem, kas tām ļauj pildīt savus uzdevumus. Dalībvalsts pilnvaras definēt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumus nav neierobežotas un nevar tikt īstenotas patvaļīgi tikai tāpēc, lai konkrētai nozarei varētu nepiemērot konkurences tiesību normas. Līdz ar to kontrole, ko Kopienu iestādēm ir tiesības veikt attiecībā uz dalībvalsts diskrecionārās varas īstenošanu, nosakot vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumus, ir ierobežota tādējādi, ka tās var pārbaudīt tikai to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Pat tad, ja dalībvalstij ir piešķirta plaša diskrecionārā vara, lai noteiktu, ko tā uzskata par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, tas – gadījumā, ja dalībvalsts atsaucas uz vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma esamību un aizsardzības nepieciešamību, – neatbrīvo dalībvalsti no pienākuma parūpēties, lai tas atbilstu dažiem obligātajiem kritērijiem, kas ir kopīgi visiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevumiem Līguma nozīmē un pierādīt, ka šie kritēriji ir ievēroti šajā gadījumā. Runa ir par publiskās varas akta esamību, kas attiecīgajiem uzņēmumiem uzdod veikt šādu uzdevumu, kā arī šī uzdevuma universālo un obligāto raksturu. Pretējā gadījumā, ja dalībvalstij nav pierādījumu, ka šie kritēriji ir izpildīti, vai ja tie nav izpildīti, var uzskatīt, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, par kuru Komisijai ir jānosaka sods, jo citādi tā pati var pieļaut acīmredzamu kļūdu. Turklāt dalībvalstij ir jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskata, ka attiecīgais pakalpojums tā īpašā rakstura dēļ ir jākvalificē kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums un jānošķir no citas ekonomiskas darbības. Ja šāda pamatojuma nav, Kopienu iestādes nevar veikt nekādu kontroli attiecībā uz acīmredzamu kļūdu, ko ir pieļāvusi dalībvalsts, īstenojot savu diskrecionāro varu. (sal. ar 166.–169. un 172. punktu)

Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšanai pēc definīcijas ir jābūt saistītai ar vispārējām vai publiskām interesēm. Tāpēc vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi atšķiras no pakalpojumiem, kas saistīti ar privātām interesēm, pat ja šīs intereses var būt vairāk vai mazāk kolektīvas vai tādas, ko valsts atzinusi par leģitīmām vai labvēlīgām. Turklāt vispārējas vai publiskas intereses nedrīkst būt saistītas tikai ar vajadzību attiecīgo tirgu pakļaut konkrētām normām vai attiecīgo uzņēmumu komercdarbību pakļaut valsts atļaujai. Tas vien, ka valsts likumdevējs vispārējās interesēs plašākā nozīmē paredz dažas normas par atļauju sniegšanu, darbību vai kontroli attiecībā uz visiem kādas nozares uzņēmumiem, principā nerada vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevumu. Savukārt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma atzīšana nebūt nenozīmē, ka uzņēmumam, kam dots šis uzdevums, ir piešķirtas ekskluzīvas vai īpašas tiesības tā izpildei. Aplūkojot vienlaicīgi EKL 86. panta 1. un 2. punktu, jāsecina, ka ir jānošķir, pirmkārt, īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kas piešķirtas kādam uzņēmumam, un, otrkārt, vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevums, kurš attiecīgā gadījumā ir saistīts ar šīm tiesībām. Īpašu vai ekskluzīvu tiesību piešķiršana kādam uzņēmumam ir tikai iespējami attaisnots instruments, kas ļauj šim uzņēmumam veikt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevumu. Tādējādi nav nepareizs Komisijas secinājums, kas pamatots ar tās Paziņojuma par vispārējiem pakalpojumiem 14. un 15. punktu, saskaņā ar kuru vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma noteikšana var izpausties arī kā pienākums, kas uzlikts vairākiem vai pat visiem uzņēmumiem, kuri darbojas tajā pašā tirgū. Šajā gadījumā nevar pieprasīt, lai ikvienam uzņēmumam, uz kuru attiecas šie pienākumi, minētais uzdevums būtu noteikts atsevišķi ar individuālu aktu vai pilnvarojumu. (sal. ar 178., 179. un 183. punktu)

No Kopienu tiesībām neizriet, ka, lai pakalpojumu varētu atzīt par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, attiecīgajam pakalpojumam ir jābūt universālam pakalpojumam burtiskā nozīmē. Universālā pakalpojuma jēdziens Kopienu tiesību nozīmē nav saistīts ar to, ka attiecīgajam pakalpojumam ir jāatbilst vajadzībai, kas kopīga visiem iedzīvotājiem, vai tas ir jāsniedz visā teritorijā. Kaut arī šīs pazīmes atbilst klasisko un dalībvalstīs visizplatītāko vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu tipam, tas neizslēdz iespēju, ka pastāv arī citu veidu atzīti vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi, ko dalībvalstis var brīvi izvēlēties izveidot, īstenojot savu diskrecionāro varu. Tādējādi tas, ka attiecīgajiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma pienākumiem ir ierobežota teritoriālā vai materiālā piemērojamība vai ka attiecīgos pakalpojumus saņem tikai salīdzinoši neliela personu grupa, nebūt neliek apšaubīt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu uzdevuma universālo raksturu Kopienu tiesību nozīmē. Turklāt universālā rakstura kritērijs nenozīmē, ka attiecīgajam pakalpojumam jābūt bez maksas vai ka tas jāpiedāvā, neņemot vērā ekonomisko rentabilitāti, un tas, ka nav noteikta sniegtā pakalpojuma cena, ne arī tās maksimālais apmērs, neietekmē tā universālo raksturu. Tas, ka dažiem iespējamiem lietotājiem nav finanšu līdzekļu, kas vajadzīgi, lai varētu izmantot pakalpojumu, nenozīmē, ka tas zaudē savu universālo raksturu, jo attiecīgais pakalpojums visiem klientiem tiek piedāvāts par vienotām un nediskriminējošām cenām un nodrošinot līdzvērtīgu kvalitāti. Attiecīgā pakalpojuma obligātais raksturs ir galvenais nosacījums vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma pastāvēšanai Kopienu tiesību nozīmē. Šis obligātais raksturs ir jāsaprot tā, ka uzņēmumiem, kam vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevums ir dots ar publiskās varas aktu, principā ir pienākums piedāvāt attiecīgo pakalpojumu tirgū, ievērojot vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma pienākumus, kuri reglamentē minētā pakalpojuma sniegšanu. No uzņēmuma, kam ir dots vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevums, viedokļa šo obligāto raksturu – kas pats par sevi ir pretrunā komerciālajai brīvībai un brīvas konkurences principam – it īpaši ekskluzīvu vai īpašu tiesību piešķiršanas gadījumā var veidot pienākums veikt konkrētu komercdarbību neatkarīgi no izmaksām, kas ar to ir saistītas. Šādā gadījumā šis pienākums ir ekvivalents vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma un tirgus stāvokļa aizsardzībai, kas ir noteikta ar aktu, ar kuru ir piešķirts šis uzdevums. Nepastāvot ekskluzīvām vai īpašām tiesībām, vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma obligātais raksturs var izpausties kā publiskās varas aktā paredzēts attiecīgā uzņēmuma pienākums piedāvāt konkrētus pakalpojumus visiem pilsoņiem, kas to lūdz. Tomēr vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma saistošais raksturs nenozīmē, ka valsts iestādes uzliek attiecīgajam uzņēmumam pienākumu sniegt pakalpojumu, kura saturs ir skaidri noteikts iepriekš. Šī uzdevuma obligātais raksturs neizslēdz, ka pastāv zināma rīcības brīvība, kas piešķirta uzņēmumam tirgū, ieskaitot sniedzamo pakalpojumu saturu un cenu noteikšanu. Šajos apstākļos tiek garantēta minimālā uzņēmumu rīcības brīvība un tādējādi minimālā konkurence, kas saistīta ar attiecīgo pakalpojumu kvalitāti un saturu, kas Kopienas interesēs var ierobežot konkurences ierobežojumu piemērojamību, kuri vispārīgi izriet no vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma došanas, kas neietekmē šī uzdevuma mērķus. No tā izriet, ka, nepastāvot ekskluzīvām vai īpašām tiesībām, lai uzskatītu, ka pakalpojums ir obligāts, pietiek ar to, ka uzņēmumam, kam ir dots šāds uzdevums, ir uzlikts pienākums sniegt šo pakalpojumu ikvienam lietotājam, kurš to lūdz. Citiem vārdiem sakot, pakalpojuma obligātais raksturs un līdz ar to vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma esamība ir pierādīta, ja pakalpojumu sniedzējam ir uzlikts pienākums uzņemties saistības saskaņā ar nemainīgiem nosacījumiem, nepastāvot iespējai izslēgt otru līgumslēdzēju pusi. Šis pēdējais apstāklis ļauj nošķirt ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevumu saistītu pakalpojumu no ikviena cita tirgū sniegta pakalpojuma un tādējādi no ikvienas citas darbības, kas tiek veikta pilnībā brīvi. (sal. ar 186.–190., 202. un 203. punktu)

Parametriem, uz kuriem pamatojoties tiek aprēķināta kompensācija par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevumu, ir jābūt noteiktiem iepriekš objektīvā un pārskatāmā veidā. Šis nosacījums tomēr neaizliedz valsts likumdevējam piešķirt valsts iestādēm zināmu diskrecionāro varu. Tieši pretēji, dalībvalstij ir plaša diskrecionārā vara, ne tikai lai noteiktu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes uzdevumu, bet arī lai noteiktu izmaksu kompensēšanu, kas ir atkarīga no sarežģītu ekonomisku faktu vērtējuma. Turklāt tieši tāpēc, ka šī noteikšana ir pakļauta tikai ierobežotai Kopienu iestāžu kontrolei, šis nosacījums nozīmē, ka minētajām iestādēm ir jāspēj pārbaudīt objektīvu un pārskatāmu parametru esamība, jo šiem parametriem ir jābūt precizētiem tā, lai izslēgtu jebkādu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma jēdziena ļaunprātīgu izmantošanu no dalībvalsts puses. Šajā sakarā veicamo aprēķinu ekonomisko un matemātisko formulu sarežģītība vien neietekmē atbilstošo parametru precīzo un skaidri noteikto raksturu. Komisijas un Pirmās instances tiesas veicamā kontrole attiecībā uz to, cik nepieciešama un samērīga ir kompensācija, kas tiek nodrošināta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevumu, noteikti ir ierobežota. Pirmkārt, ņemot vērā diskrecionāro varu, kas dalībvalstij ir piešķirta, lai noteiktu šādu uzdevumu un tā izpildes nosacījumus, kā arī lai novērtētu pārmērīgās izmaksas, kuras radušās izpildes rezultātā, kas ir atkarīga no sarežģītiem ekonomiskiem faktiem, kontroles apmērs, kuru Komisijai šajā sakarā ir tiesības veikt, ir ierobežots, un tā var pārbaudīt tikai to, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas. Otrkārt, no tā izriet, ka arī kontrole, kas Pirmās instances tiesai ir jāveic attiecībā uz Komisijas vērtējumu šajā sakarā, nevar pārsniegt to pašu robežu un ka tādējādi, veicot šo kontroli, ir jāpārbauda tikai tas, vai Komisija ir pamatoti konstatējusi vai noraidījusi to, ka dalībvalsts ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu. Turklāt šī kontrole nozīmē, ka Kopienu tiesa nosaka, vai prasītāju sniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai apšaubītu apstrīdētajā lēmumā minēto sarežģīto ekonomisko faktu vērtējuma ticamību. Veicot šo ticamības pārbaudi, Pirmās instances tiesa nevar ar savu vērtējumu aizstāt lēmuma autora veikto atbilstošo sarežģīto ekonomisko faktu vērtējumu. Šajā kontekstā Pirmās instances tiesa, veicot kontroli, pārbauda gan to, vai Komisija ir ievērojusi procesuālās normas un normas par pamatojuma norādīšanu, gan lēmumā minēto faktu saturisko pareizību un to, vai nav pieļauta tiesību kļūda, acīmredzama kļūda vērtējumā un vai nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana. Īpaši attiecībā uz kontroli par to, vai kompensācija par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma, kas noteikts ar vispārpiemērojamu aktu, izpildi ir samērīga, jānorāda, ka, veicot šo kontroli, tiek pārbaudīts tikai tas, vai paredzētā kompensācija ir nepieciešama, lai šo uzdevumu varētu izpildīt ekonomiski pieņemamos apstākļos, vai arī, tieši pretēji, tas, vai attiecīgais pasākums ir acīmredzami nepiemērots salīdzinājumā ar izvirzīto mērķi. (sal. ar 209., 214., 217. un 220.–222. punktu)

Gan Komisijai, gan Pirmās instances tiesai veicot ierobežotu kontroli attiecībā uz to, vai kompensācija par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma izpildi ir nepieciešama un samērīga, nevar apšaubīt ne izvirzīto mērķu spēkā esamību, ne to normu likumību, kas reglamentē privātās veselības apdrošināšanas tirgū kādas dalībvalsts ieviestas risku izlīdzināšanas sistēmas darbību, kurā apdrošinātājiem kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevums ir noteikts pienākums nodrošināt kopējas cenas, brīvu pievienošanos, mūža apdrošināšanu un minimālos pakalpojumus visiem apdrošinātajiem neatkarīgi no viņa vecuma, dzimuma un veselības stāvokļa, un būtībā paredz, pirmkārt, ka apdrošinātāji, kuru riska profils ir izdevīgāks nekā vidējais riska profils tirgū, maksā atlīdzību un, otrkārt, apdrošinātājiem, kuru riska profils ir mazāk labvēlīgs nekā vidējais riska profils tirgū, tiek maksāta atbilstoša kompensācija. Kaut arī šāda kompensācija nav paredzēta, lai kompensētu iespējamās izmaksas vai pārmērīgās izmaksas, kas saistītas ar dažu pakalpojumu sniegšanu, bet tikai lai izlīdzinātu papildu izdevumus, kuri, kā tiek uzskatīts, rodas no riska profila negatīvās starpības salīdzinājumā ar vidējo riska profilu, šie izdevumi tomēr veido pārmērīgas izmaksas, kuras apdrošinātājam ir jāuzņemas tirgū, kurā pastāv brīva pievienošanās un kopējas cenas, jo tam ir pienākums apdrošināt personas ar augstu risku, apdrošināšanas prēmiju summu nenosakot atkarībā no apdrošinātā riska. Tā kā šādas sistēmas darbība radikāli atšķiras no tās kompensācijas sistēmas darbības, kas ir aplūkota 2003. gada 24. jūlija spriedumā lietā C-280/00 Altmark, nevar stingri ievērot šajā spriedumā paredzēto trešo nosacījumu, kas paredz, ka ir jābūt iespējai noteikt izmaksas, kuras radušās, izpildot vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes uzdevumu. Tomēr to pārmērīgo izmaksu noteikšana, kas radušās apdrošinātājiem, kuri saņem šo kompensāciju, salīdzinot to faktisko riska profilu ar vidējo riska profilu tirgū, ņemot vērā summas, ko atmaksājuši visi apdrošinātāji, ir saderīga ar minētā nosacījuma mērķi un būtību, jo kompensācijas aprēķins ir pamatots ar konkrētiem, skaidri nosakāmiem un pārbaudāmiem objektīviem apstākļiem. Ņemot vērā, ka ar šādu kompensāciju nav paredzēts kompensēt ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma izpildi tieši saistītās izmaksas, kas atbilst situācijai, uz kuru precīzi attiecas sprieduma lietā Altmark paredzētais trešais nosacījums, nav vajadzības ņemt vērā ieņēmumus, kas gūti no šiem pakalpojumiem, lai pierādītu iespējamās konkrētās pārmērīgās šī pakalpojuma izmaksas, jo, stingri piemērojot minēto nosacījumu, kas paredz atšķirīgu kompensācijas veidu, netiktu ņemtas vērā attiecīgās risku izlīdzināšanas sistēmas darbības īpatnības. Ne šī nosacījuma mērķis, ne tā būtība neparedz, ka kompensāciju sistēmas ietvaros, kas darbojas neatkarīgi no ieņēmumiem, tie ir jāņem vērā. Visbeidzot, ņemot vērā, pirmkārt, norādītās kompensāciju sistēmas neitralitāti attiecībā uz apdrošinātāju ieņēmumiem un peļņu un, otrkārt, ar minēto apdrošinātāju negatīvo riska profilu saistīto pārmērīgo izmaksu īpatnības, spriedumā lietā Altmark paredzēto ceturto nosacījumu, kas paredz, ka gadījumā, ja vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevums uzņēmumam nav dots, īstenojot publiskā iepirkuma procedūru, ir jāsalīdzina ar pakalpojuma sniegšanu tieši saistītās izmaksas un ieņēmumi, nevar piemērot stingri, jo Komisijai tomēr ir jāpārliecinās, ka paredzētā kompensācija nav saistīta ar iespēju atlīdzināt izmaksas, kas var rasties tāpēc, ka kāda apdrošinātāja darbība nav produktīva. (sal. ar 229., 235.–238., 241., 246. un 249. punktu)

Ne no atbilstošajiem tiesību aktiem, ne no judikatūras neizriet, ka to lēmumu rezolutīvās daļas formulējumiem, kas pieņemti atbilstoši gan EKL 87. pantam, gan EKL 86. panta 2. punktam, noteikti ir jāatbilst precīziem noteikumiem. Turklāt, lai novērtētu tāda tiesību akta faktisko juridisko piemērojamību, kura rezolutīvā daļa nav nodalāma no tā pamatojuma, tas vajadzības gadījumā jāinterpretē, ņemot vērā iemeslus, uz kuriem pamatojoties tas tika pieņemts. Tādējādi, kaut arī skaidrības un juridiskās drošības labad, šķiet, ir vēlams, lai Komisija tiesību akta rezolutīvajā daļā skaidri norādītu Līguma normas, ko tā piemēro, to, ka šīs normas nav norādītas, nevar uzskatīt par tiesību kļūdu, jo, vienlaikus aplūkojot tiesību akta pamatojumu un rezolutīvo daļu, var precīzi identificēt šīs normas. (sal. ar 260. punktu)

Runājot par vispārēju atbalsta sistēmu, proti, sistēmu, kas ir pamatota ar vispārpiemērojamu normu kopumu, kuru īstenošanu zināmā mērā nosaka objektīvi un pārskatāmi kritēriji, bet kura nav paredzama visos sīkumos, un kuras mērķis ir nodrošināt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes uzdevuma aizsardzību, kontrole, kas Komisijai, pamatojoties gan uz EKL 87. pantu, gan EKL 86. panta 2. un 3. punktu, ir jāveic, un it īpaši kontrole attiecībā uz paziņotās sistēmas nepieciešamību, noteikti ir ierobežota un tā var pārbaudīt tikai to, vai, pirmkārt, minētā sistēma ir pamatota ar acīmredzami nepareiziem ekonomiskiem un faktiskiem apsvērumiem un vai, otrkārt, minētā sistēma ir acīmredzami nepiemērota, lai sasniegtu izvirzītos mērķus. Šajā kontekstā Pirmās instances tiesai ir īpaši jāpārbauda, vai Komisijas vērtējums šajā sakarā ir pietiekami ticams, lai pamatotu attiecīgās sistēmas nepieciešamību. Veicot šo kontroli, vispirms, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai tirgus nepareiza darbība, ko dalībvalsts ir minējusi, lai pamatotu attiecīgā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma ieviešanu un aizsardzību, bija pietiekami ticama, un, otrkārt, ir jānovērtē, vai Komisijai bija pamats uzskatīt, ka šāda sistēma, ņemot vērā tās raksturu, bija nepieciešama un piemērota, lai atrisinātu minētās problēmas. Pirmās instances tiesai arī ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā Komisijas vērtējums šajos divos jautājumos ir pamatots saistībā ar pašreizējiem apstākļiem un iespējamo attiecīgā tirgus attīstību, kāda tā ir Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, ņemot vērā visu informāciju, kas Komisijai bija pieejama vai kam vajadzēja būt tās rīcībā. Runājot par Komisijas kontroles apmēru, Komisija nevar stāties dalībvalsts vietā, lai īstenotu plašo diskrecionāro varu, kas tai piešķirta. Tādējādi, veicot nepieciešamības kontroli, Komisijai nav tiesību, pamatojoties uz pieejamo informāciju, pārbaudīt, pirmkārt, vai tirgus faktiski var attīstīties konkrētā veidā un, otrkārt, vai paziņotās sistēmas paredzēto regulēšanas instrumentu piemērošana šī iemesla dēļ kādā konkrētā brīdī kļūs noteikti nepieciešama, lai garantētu attiecīgā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevuma izpildi. Veicot nepieciešamības kontroli, Komisijai nebūt nav jābūt pārliecinātai, ka dalībvalsts, ņemot vērā pašreizējos vai nākotnes tirgus apstākļus, nevar atteikties no paziņotajiem pasākumiem, bet tikai jāmeklē acīmredzama kļūda, ko dalībvalsts, īstenojot plašu diskrecionāro varu, varētu būt pieļāvusi attiecībā uz veidu, kādā nodrošināt to, lai vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma uzdevums varētu tikt izpildīts ekonomiski pieņemamos apstākļos. Visbeidzot, kaut arī šī Komisijas veiktā kontrole ir ierobežota, šis apstāklis ir jāņem vērā arī tad, kad Kopienu tiesa veic likumības kontroli attiecībā uz Komisijas vērtējumu. Šai Pirmās instances tiesas kontrolei ir jābūt ierobežotai vēl jo vairāk tāpēc, ka Komisijas vērtējums attiecas uz ekonomiski sarežģītiem faktiem. Tas īpaši attiecas uz kontroli, kas ir veikta, pamatojoties uz samērīguma principu, īpaši, ja apstrīdētais tiesību akts paredz vispārpiemērojamus valsts pasākumus. Veicot šādu kontroli, Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda tikai tas, vai šie pasākumi ir acīmredzami nepiemēroti saistībā ar izvirzīto mērķi. (sal. ar 265.–269. punktu)

Iesniedzot prasību atcelt Komisijas lēmumu par valsts atbalstu, prasītājs nevar norādīt pamatus, kas balstīti uz tādu Kopienu tiesību normu pārkāpumu, kuras atšķiras no EKL 87. un 88. panta noteikumiem, kas attiecīgā gadījumā aplūkoti kopā ar EKL 86. pantu. Komisijas pienākums procedūrā par atbalstiem ieņemt galīgo nostāju par šo atšķirīgo noteikumu pārkāpuma esamību vai neesamību, ir jāsaskaņo, pirmkārt, ar procesuālajām normām un garantijām – kas daļēji ļoti atšķiras un rada atšķirīgas juridiskas sekas –, kas ir raksturīgas procedūrām, kuras īpaši paredzētas, lai kontrolētu šo normu piemērošanu, un, otrkārt, ar administratīvo procedūru un tiesību aizsardzības līdzekļu autonomijas principu. Turklāt, pat izmantojot prasību atcelt lēmumu par valsts atbalstu, privātpersonai, ņemot vērā Komisijas diskrecionāro varu šajā sakarā, nav tiesību celt prasību par to, ka nav ierosināta procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, vai par Komisijas ieņemto nostāju attiecībā uz iespējamu Līguma normu pārkāpumu, kurā vainojama dalībvalsts. Saistībā ar šo secinājumu nav pamata atsaukties uz judikatūru, saskaņā ar kuru no Līguma vispārējās struktūras izriet, ka EKL 88. pantā paredzētā procedūra nedrīkst radīt rezultātu, kas ir pretrunā īpašiem Līguma noteikumiem, jo Komisijai ir jāveic novērtējums, ņemot vērā atbilstošos noteikumus, kas, konkrēti sakot, nav saistīti ar atbalstu tiesībām, tikai tad, ja daži attiecīgā atbalsta nosacījumi ir tik cieši saistīti ar tā priekšmetu, ka to iespējamā neatbilstība minētajiem noteikumiem noteikti ietekmē šī atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Turklāt diskrecionārā vara atbalsta jomā, kas Komisijai piešķirta ar EKL 88. pantu, ļauj tai dot atļauju dalībvalstīm atkāpties tikai no tām Kopienu tiesību normām, kuras attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta piemērošanu. No tā izriet, pirmkārt, ka Komisija nevar ar atbalstu saistītā procedūrā ieņemt galīgu nostāju attiecībā uz citu Kopienu tiesību normu ievērošanu, kuru kontrole ir saistīta ar citu procesuālu režīmu, un, otrkārt, ka, tā kā Komisijai galīga un juridiski saistoša nostāja jāieņem tikai saistībā ar atbalsta aspektiem, iebildumus var celt tikai par šiem aspektiem atšķirībā no aspektiem, uz kuriem attiecas citi Kopienu tiesību noteikumi, kas neveido vajadzīgo tās lēmuma rezolutīvās daļas pamatojumu. No tā vēl jo vairāk izriet, ka tas, ka gan Lēmuma, kurš pieņemts saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu un attiecīgā gadījumā EKL 86. panta 2. punktu, rezolutīvajā daļā, gan pamatojumā nav minētas nevienas citas normas kā tikai tās, kas attiecas uz tiesībām uz atbalstu, nevar būt nelabvēlīgs privātpersonai un tai radīt interesi celt prasību tiesā. Visbeidzot, EKL 86. panta 2. punkta beigu daļas formulējums neatspēko šo vērtējumu. Pirmkārt, kritērijs, kas attiecas uz ietekmi uz tirdzniecību tādā mērā, kas ir pretrunā Kopienas interesēm, nav saistīts ar Komisijas pienākumu galīgi un pilnīgi pārbaudīt, vai paziņotie valsts pasākumi ir pretrunā citām Kopienu tiesību normām, jo, otrkārt, tā rezultātā EKL 86. panta 2. punkts zaudētu jebkādu lietderīgo iedarbību kā atkāpe no Līguma noteikumiem. Šāda atkāpe nevarētu radīt sekas, ja, to piemērojot, vienlaikus būtu jānodrošina pilnīga to normu ievērošana, no kurām ar to ir paredzēts atkāpties. (sal. ar 313.–316., 318. un 319. punktu)