ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 11. novembrī ( )

Lieta C‑437/09

AG2R Prévoyance

pret

Beaudout Père et Fils SARL

(Tribunal de grande instance de Périgueux (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Konkurence – EKL 10., 81., 82. un 86. pants – Papildu veselības apdrošināšana – Likumīgs pienākums visiem noteiktas profesionālās nozares uzņēmumiem pievienoties vienai noteiktai apdrošināšanas sabiedrībai – Iespējas atteikties no pievienošanās izslēgšana – Uzņēmuma jēdziens EKL 81. un 82. panta izpratnē – Dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Ekskluzīvas tiesības – Pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē

I – Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas būtībā attiecas uz EKL 81., 82. un 86. panta interpretāciju, ir izteikts tiesvedībā starp kopīgi pārvaldītu sociālā nodrošinājuma sabiedrību AG2R Prévoyance (turpmāk tekstā – “AG2R”) un tradicionālo maiznīcu Beaudout Père et Fils SARL (turpmāk tekstā – “Beaudout”) saistībā ar pēdējās minētās atteikumu pievienoties obligātai veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai, ko piedāvā AG2R Francijas tradicionālo maiznīcu nozarē ( ).

2. Tā kā šī lieta ietilpst relatīvi plašā judikatūrā attiecībā uz Līguma konkurences noteikumu piemērojamību sabiedrībām, kas ir atbildīgas par sociālās aizsardzības shēmu pārvaldību, galvenais šajā lietā, manuprāt, ir precizēt EKL 81. un 82. pantā ietvertā jēdziena “uzņēmums” interpretāciju.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Francijas tiesību akti

3. Francijā ar slimību vai nelaimes gadījumu saistīto izdevumu segšana daļēji tiek nodrošināta ar sociālā nodrošinājuma pamatshēmu. Izdevumu daļa, kas ir jāsedz apdrošinātajai personai, var tikt daļēji atlīdzināta, izmantojot papildu veselības apdrošināšanu. Aptuveni 93 % Francijas iedzīvotājiem ir papildu veselības apdrošināšana ( ).

4. Noteiktas profesionālās nozares darbinieku pievienošanos šādai papildu apdrošināšanai var paredzēt ar nolīgumu vai koplīgumu, kas parakstīts starp darba devēju un darbinieku attiecīgajiem pārstāvjiem, saskaņā ar Code de la sécurité sociale [Sociālā nodrošinājuma kodeksa] L. 911‑1. pantu.

5. Šī paša kodeksa L. 912‑1. pantā ir regulēta obligāta dalība veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā. Šajā pantā ir norādīts, ka, ja L 911‑1. pantā minēto profesiju vai starpprofesiju nolīgumos ir paredzēta risku savstarpēja sadale – šos riskus apdrošinot vienā vai vairākās iestādēs, kas minētas 1989. gada 31. decembra Likuma Nr. 89‑1009 par apdrošinātajām personām sniegto apdrošināšanas garantiju pastiprināšanu attiecībā pret noteiktiem riskiem 1. pantā, vai vienā vai vairākās Code des assurances [Apdrošināšanas kodeksa] L 370‑1. pantā minētajās sabiedrībās, attiecībā uz kurām līdz ar to pievienošanās ir obligāta uzņēmumiem, kas ietilpst šo nolīgumu piemērošanas jomā –, tad šajos nolīgumos ir jāietver noteikums, kurā paredzēts, pie kādiem nosacījumiem un cik periodiski var tikt pārskatīti risku organizācijas un sadales noteikumi. Pārskatīšanas periodiskums nedrīkst pārsniegt piecus gadus.

6. Tāpat Code de la sécurité sociale L. 912‑1. pantā ir precizēts, ka, ja pirmajā daļā minētie nolīgumi attiecas uz uzņēmumu, kas pirms šo nolīgumu spēkā stāšanās, lai apdrošinātu tos pašus riskus līdzvērtīgā līmenī, ir pievienojies vai parakstījis nolīgumu ar citu apdrošinātāju, nevis to, kas paredzēts nolīgumos, tad ir piemērojami Code du travail [Darba kodekss] L. 132‑23. panta otrās daļas noteikumi.

7. Code du travail L. 132‑23. panta otrajā daļā ir precizēts, ka gadījumā, ja nozares nolīgumi vai profesiju un starpprofesiju nolīgumi tiek piemēroti uzņēmumam, kas jau ir noslēdzis līgumus vai nolīgumus, pēdējo minēto noteikumi ir atbilstoši jāpielāgo.

8. Atbilstoši Likuma Nr. 89‑1009, kas grozīts ar 1994. gada 8. augusta Likumu Nr. 94‑678 un uz kuru ir minēta atsauce Code de la sécurité sociale L. 912‑1. pantā, 1. pantam ar apdrošināšanas pakalpojumiem var nodarboties tikai apdrošināšanas sabiedrības, kopīgi pārvaldītas sociālā nodrošinājuma sabiedrības, kuru darbību regulē Code de la sécurité sociale vai Code rural [Lauku kodekss], un savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvās biedrības.

9. Kopīgi pārvaldītu sociālā nodrošinājuma sabiedrību darbība ir regulēta Code de la sécurité sociale IX sējuma 3. nodaļā. Saskaņā ar šī kodeksa L. 931‑1. pantu šīs sabiedrības ir privāto tiesību juridiskas personas, kuru mērķis nav peļņas gūšana, kuras vienlīdzīgi pārvalda tās biedri (uzņēmumi, kas ir parakstījuši līgumu ar šo sabiedrību) un dalībnieki (pievienojušies darbinieki un tās biedru agrākie darbinieki). To mērķis ietver ar nelaimes gadījumiem un slimību saistīta fiziska kaitējuma riska apdrošināšanu. Code de la sécurité sociale L. 931‑4. līdz L. 932.‑5. pantā ir regulēta kopīgi pārvaldītu sociālā nodrošinājuma sabiedrību izveide, darbības veids un darbības pārtraukšana, kā arī darbības, kādas tās ir tiesīgas veikt. It īpaši jāatzīmē, ka šīm sabiedrībām ir jāsaņem darbības atļauja no valsts uzraudzības iestādes ( ) un uz tām attiecas likumā paredzētie pienākumi attiecībā uz rezervēm ( ) un maksātnespējas slieksni ( ).

B – Nacionālā nozares koplīguma papildu vienošanās

10. 2006. gada 24. aprīlī darba devēju–maiznīcu arodbiedrība un dažādas attiecīgās nozares darbinieku arodbiedrības noslēdza papildu vienošanos pie tradicionālo maiznīcu un maiznīcu konditoreju 1978. gada 19. martā noslēgtā nacionālā nozares koplīguma (turpmāk tekstā – “nacionālais nozares koplīgums”), ar kuru tradicionālo maiznīcu nozarē tika ieviesta “veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma” (turpmāk tekstā – “papildu vienošanās”).

11. Šī papildu vienošanās ir piemērojama visiem uzņēmumiem, kas ietilpst nacionālā nozares koplīguma piemērošanas jomā, un ir paredzēta visiem darbiniekiem, kas vienā un tajā pašā uzņēmumā strādā vismaz mēnesi. Saskaņā ar tās preambulu papildu vienošanās mērķis ir it īpaši risku savstarpēja sadale profesionālā līmenī, kas, pirmkārt, ļauj pārvarēt grūtības, ar kādām saskaras daži, parasti mazi, nozares uzņēmumi papildu sociālā nodrošinājuma ieviešanas laikā, un, otrkārt, nodrošina pieeju kolektīvām apdrošināšanas garantijām neatkarīgi no vecuma vai veselības stāvokļa.

12. Atbilstoši papildu vienošanās 4. pantam apdrošināšanas papildshēma attiecas uz visām tām garantijas laikposmā veiktajām darbībām un kārtējiem izdevumiem, kas ir atlīdzināmi un individuāli aprēķināmi sociālā nodrošinājuma pamatshēmas ietvaros saskaņā ar tiesību aktiem “veselības”, “nelaimes gadījumu darbā/arodslimību” un “maternitātes” jomā, kā arī šajā shēmā neietilpstošajām darbībām un izdevumiem, kas ir skaidri uzskaitīti pielikumā ietvertajā apdrošināšanas gadījumu tabulā ( ).

13. Atbilstoši papildu vienošanās 5. pantam iemaksas vispārējā shēmā par 2007. un 2008. gadu bija EUR 40 mēnesī par vienu darbinieku ( ). Pusi no šīm iemaksām, kas ir jāpārskata shēmas piemērošanas otrā gada beigās, veic darba devējs.

14. Saskaņā ar papildu vienošanās 13. pantu AG2R tika noteikta kā apdrošināšanas sabiedrība papildshēmā, tās kā kopīgi pārvaldītas sociālā nodrošinājuma sabiedrības darbību regulē Code de la sécurité sociale un tā ir pakļauta apdrošināšanas sabiedrību un savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvo biedrību uzraudzības iestādes kontrolei. Tāpat šajā pantā ir precizēts, ka shēmas savstarpējās pārvaldīšanas noteikumi tiek pārskatīti nozares nacionālās apvienotās komitejas sanāksmē un tas notiek piecu gadu laikā no papildu vienošanās stāšanās spēkā.

15. Papildu vienošanās 14. pantā, sauktā par “migrācijas noteikumu”, ir noteikts pienākums pievienoties veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai ar papildu vienošanās spēkā stāšanās brīdi. Šajā pantā ir noteikts, ka šī pievienošanās ir piemērojama arī attiecībā uz uzņēmumiem, kuri jau ir parakstījuši līgumu par papildu veselības apdrošināšanu ar citu apdrošināšanas sabiedrību, tajā paredzot līdzvērtīgas vai lielākas garantijas nekā tās, kas paredzētas papildu vienošanās noteikumos.

16. Saskaņā ar papildu vienošanās 16. pantu tā stājās spēkā 2007. gada 1. janvārī.

17. Ar 2006. gada 16. oktobra rīkojumu ( ) un pēc subjektu, kas parakstīja papildu vienošanos, lūgumiem Nodarbinātības, sociālās kohēzijas un mājokļu ministrs [le ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement] paplašināja papildu vienošanās juridisko spēku uz visām valsts teritorijā esošajām tradicionālajām maiznīcām konditorejām, padarot [papildu vienošanās] noteikumus par obligātiem.

III – Tiesvedības rašanās fakti un prejudiciālais jautājums

18. Beaudout kopš 2006. gada 10. oktobra ir pievienojusies apdrošināšanas sabiedrībai ABELA papildus veselības apdrošināšanas ietvaros.

19. Tā kā Beaudout atteicās pievienoties AG2R shēmai, tad pēdējā minētā pret to cēla prasību Tribunal de grande instance de Périgueux [Perigē tiesā] noteikt Beaudout nokārtot savu pievienošanos un samaksāt nokavētās iemaksas kopš papildu vienošanās spēkā stāšanās, proti, kopš 2007. gada 1. janvāra.

20. Savukārt Beaudout apstrīdēja papildu vienošanās likumību.

21. Noraidījusi noteiktus Beaudout argumentus attiecībā uz papildu vienošanās saderīgumu ar valsts tiesībām, iesniedzējtiesa centās salīdzināt situāciju tās izskatāmajā lietā ar situāciju Tiesas 1999. gada 21. septembra spriedumā lietā Albany ( ).

22. Konstatējusi, ka pretēji attiecīgajiem pensiju fondiem iepriekš minētajā spriedumā lietā Albany, kuros dalība bija obligāta, taču bija iespējami izņēmumi, nekādi izņēmumi saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pantu un papildu vienošanās 14. pantu nav iespējami, iesniedzējtiesa uzskatīja, ka iepriekš minēto spriedumu lietā Albany nav iespējams pēc analoģijas piemērot šīs lietas faktiem. Tāpat iesniedzējtiesa atzīmēja, ka “šķiet, ka AG2R ir dominējošs stāvoklis attiecīgajā maiznīcu un maiznīcu konditoreju nozarē, un [..] šķiet acīmredzami neiespējami apmierināt pieprasījumu šīs nozares tirgū”.

23. Tāpēc Tribunal de grande instance de Périgueux (Francija) apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai Code de la sécurité sociale L 912‑1. pantā paredzētais noteikums par obligātu dalību veselības aprūpes papildshēmā un papildu vienošanās – kuras ievērošanu valsts iestādes pēc noteiktas nozares darba devējus un darbiniekus attiecīgo pārstāvošo organizāciju lūguma ir noteikušas par obligātu un kas paredz pievienošanos vienai noteiktai sabiedrībai, kas ir izvēlēta, lai pārvaldītu veselības aprūpes papildshēmu, vienlaikus neparedzot attiecīgās nozares uzņēmumiem iespēju atteikties no dalības, – ir saderīgi ar EKL 81. un 82. panta noteikumiem, vai arī tie dod iespēju izvēlētajam subjektam ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli?”

IV – Tiesvedība Tiesā

24. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu rakstveida apsvērumus iesniedza pamata lietas dalībnieki, Vācijas un Francijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.

25. Šie lietas dalībnieki un Beļģijas valdība tika uzklausīti arī tiesas sēdē, kas notika 2010. gada 30. septembrī, izņemot Vācijas valdību, kas nevēlējās piedalīties.

V – Analīze

A – Ievada apsvērumi

26. No prejudiciālā jautājuma formulējuma – kas ietver pieņēmumu, pamatojoties uz kuru šis jautājums ticis uzdots, – izriet, ka pamata lietā paredzētās sistēmas, kas ietver obligātu pievienošanos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma, izveide, kas ir paredzēta Francijas tiesiskajā regulējumā, nepieļauj Francijas uzņēmumiem tradicionālo maiznīcu konditoreju nozarē nekādu atbrīvojumu no dalības.

27. Balstoties uz šo pieņēmumu, es vēlos izteikt divējādas piezīmes, kas skar attiecīgi valsts tiesības un Savienības tiesības.

28. Runājot par apsvērumiem attiecībā uz valsts tiesībām, no šo secinājumu 26. punktā minētā pieņēmuma, uz kuru pamatojās iesniedzējtiesa, izriet, ka pēdējā minētā, ievērojot AG2R argumentāciju, šķiet, uzskatīja, ka Darba kodeksa L. 132‑23. panta otrajā daļā paredzētā agrāku līgumu vai nolīgumu pielāgošana pamata lietā paredzētajai obligātās dalības shēmai ir jāinterpretē tādējādi, ka tā uzliek pienākumu uzņēmumiem Francijas tradicionālo maiznīcu konditoreju nozarē atteikties no viņu agrākās apdrošināšanas un līdz ar to izmantot papildu vienošanās noteikumos ietverto migrācijas noteikumu, lai pievienotos AG2R ( ).

29. Turklāt šķiet, ka iesniedzējtiesa arī piekrīt, ka minētais pienākums, kāds ir attiecīgās nozares uzņēmumiem, ir spēkā valsts tiesībās ne tikai tad, ja ar agrāk noslēgtajiem līgumiem vai nolīgumiem tie paši riski ir tikuši apdrošināti tādā pašā līmenī Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. panta izpratnē, bet vajadzības gadījumā arī tad, ja piedāvātās apdrošināšanas līmenis ir bijis augstāks ( ). Protams, Tiesas kompetencē nav apšaubīt, pat netieši, valsts tiesību interpretāciju, kādu ir veikusi iesniedzējtiesa.

30. Runājot par piezīmēm attiecībā uz Savienības tiesībām – kaut arī iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu prejudiciālo jautājumu ar EKL 81. un 82. panta interpretāciju – skaidra atsauce uz Francijas tiesisko regulējumu, tai skaitā šī paša jautājuma formulējumā, manuprāt, Tiesai šī jautājuma izvērtēšanā un atbildē uz to liek iekļaut EKL 10. un 86. pantu.

31. Nav ne mazāko šaubu, ka iesniedzējtiesa vēlas izvērtēt ne tikai uzņēmuma rīcību EKL 81. un 82. panta izpratnē, bet arī un galvenokārt, vai ar šiem pantiem ir saderīgi dalībvalsts pieņemtie normatīvie un administratīvie akti, piemēram, Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pants un ministra rīkojums, ar kuriem papildu vienošanās piemērošanas joma tika paplašināta uz visiem Francijas tradicionālo maiznīcu konditoreju nozares uzņēmumiem.

32. Tā, pirmkārt, EKL 10. un 81. pantā, tos interpretējot kopā, dalībvalstīm ir noteikts pienākums neveikt vai atcelt tādus pasākumus, kas – pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs – var novērst uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu lietderīgo iedarbību ( ). Otrkārt, EKL 86. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums it īpaši attiecībā uz uzņēmumiem, kuriem tās piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, nepieņemt un nepaturēt spēkā nevienu tādu pasākumu, kas ir pretrunā Līguma noteikumiem, tādējādi tām liedzot veicināt, ka šie uzņēmumi izmanto savu dominējošo stāvokli EKL 82. panta izpratnē.

33. Turklāt nekas neliedz Tiesai, it īpaši ņemot vērā lēmuma par prejudicālā jautājuma uzdošanu pamatojumu un strīda priekšmetu, sniegt jebkādas norādes attiecībā uz Savienības tiesību interpretāciju, kas var būt noderīgas valsts tiesai, neatkarīgi no tā, vai pēdējā minētā uz tām ir skaidri atsaukusies savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ( ).

34. Šajā gadījumā no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu pamatojuma izriet, ka šī tiesa vēlas uzzināt, pirmkārt, vai obligātā pievienošanās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai, kas ir paredzēta Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pantā, skatot to kopā ar papildu vienošanās 14. pantu, ir pretrunā EKL 10. un 81. pantam un, otrkārt, vai tāda sabiedrība kā AG2R – kurai pievienoties ir noteiktas darbības nozares un noteiktas teritorijas uzņēmumu pienākums saistībā ar šai sabiedrībai piešķirtajām ekskluzīvajām tiesībām, nepastāvot iespējai tikt atbrīvotiem no dalības, – tiek mudināta uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.

35. Tāpēc, jautājums, kāds izriet no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu pamatojuma, to pārformulējot, turpinājumā tiks izvērtēts, ņemot vērā katru no nupat minētajiem aspektiem.

B – Par EKL 10. un 81. panta interpretāciju obligātas pievienošanās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai noteikšanas kontekstā

36. Es, tāpat kā lietas dalībnieki, kas iesnieguši Tiesā apsvērumus, izņemot Beaudout, uzskatu, ka tāda vienošanās kā pamata lietā, kā arī tiesību akts, ar kuru šīs vienošanās piemērošanas joma tika paplašināta uz visām Francijas tradicionālajām maiznīcām, neietilpst EKL 10. un 81. panta piemērošanas jomā.

37. Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, pirmkārt, ka Tiesa savos iepriekš minētajos spriedumos lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’ un lietā Drijvende Bokken ir atzinusi, ka no Līguma noteikumu, skatot tos kopā, lietderīgas un konsekventas interpretācijas izriet, ka nolīgumi, kas kolektīvo pārrunu ietvaros noslēgti starp sociālajiem partneriem, kuriem ir sociālpolitiski mērķi, to rakstura un mērķa dēļ ir jāuzskata par tādiem, kas neietilpst EK līguma 85. panta 1. punkta piemērošanas jomā (vēlāk pēc grozījumiem – EKL 81. panta 1. punkts) ( ).

38. Taču šajā gadījumā attiecībā uz vienošanās pamata lietā raksturu ir jāuzskata, ka tā tika noslēgta kā papildu vienošanās pie nozares koplīguma un ir uzskatāma par kolektīvo pārrunu starp darba devējus un darbiniekus pārstāvošajām organizācijām rezultātu.

39. Runājot par mērķi, ar vienošanos pamata lietā, tāpat kā ar spriedumā lietā van der Woude ( ) minēto nolīgumu, tradicionālo maiznīcu nozarē tiek ieviesta veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma, kas palīdz uzlabot darbinieku darba nosacījumus, ne vien garantējot tiem nepieciešamos finanšu līdzekļus izdevumu slimības gadījumā segšanai, bet arī samazinot izmaksas, kas nozares koplīguma neesamības dēļ būtu jāsedz pašiem darbiniekiem. Attiecībā uz pēdējo punktu atgādināšu, ka saskaņā ar papildu vienošanos darbiniekiem iemaksas ir jāveic viena maksājuma veidā neatkarīgi no sniegtajiem pabalstiem un pusi no tām sedz darba devēji.

40. Otrkārt, manuprāt, fakts, ka papildu vienošanās noteikumos pamata lietā nav paredzēta nekāda atbrīvošana no pievienošanās ar to ieviestajai papildshēmai, nenozīmē, ka tāpēc nav piemērojams EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, jo šāda noteikuma neesamība neietekmē ne papildu vienošanās pamata lietā raksturu, ne tās priekšmetu.

41. Turklāt atzīmēšu, ka iepriekš minētajos spriedumos lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’ un lietā Drijvende Bokken, kas attiecās uz noteiktas darbības nozares uzņēmumu obligātu pievienošanos pensiju papildshēmai, vienlaikus pastāvot atbrīvošanas no dalības iespējai, Tiesa šai iespējai nepiešķīra būtisku nozīmi EKL 81. panta 1. punkta interpretācijas ietvaros.

42. Tāpat Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā van der Woude neuzskatīja par vajadzīgu grozīt savu vērtējumu attiecībā uz nolīguma, kas tika noslēgts starp sociālajiem partneriem, raksturu un priekšmetu, kaut arī attiecīgajā lietā bija noslēgts darba koplīgums, kurā attiecīgās nozares darba devējiem bija noteikts pienākums veikt iemaksas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā pie konkrēta apdrošinātāja, nepastāvot iespējai tikt atbrīvotam no dalības šajā shēmā vai no pievienošanās noteiktajam apdrošinātājam ( ).

43. Izvēloties izvērtēt tikai attiecīgo nolīgumu raksturu un priekšmetu, Tiesa šajā jautājumā tādējādi skaidri atkāpās no ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumiem iepriekš minētajos spriedumos lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’ un lietā Drijvende Bokken, kuros viņš pauda uzskatu, ar zināmiem ierobežojumiem, ka EKL 81. panta 1. punktā paredzētais ierobežojums neattiecas tikai uz tiem nozares koplīgumiem, kas noslēgti par pašiem būtiskākajiem kolektīvo apspriežu jautājumiem, piemēram, algām un darba nosacījumiem, un kas (tieši) neietekmē trešās personas vai ārvalstu tirgus ( ). No šī skatpunkta raugoties, ģenerāladvokāts Džeikobss uzskatīja, ka fakts – ka lietās, kurās tika taisīti minētie spriedumi, nozares koplīgumam nav reālas izslēdzošas ietekmes attiecībā uz tiem apdrošinātājiem, kas nav sociālo partneru izvēlētie pensiju fondi, it īpaši tāpēc, ka tajā bija paredzēts noteikums par atbrīvošanu no dalības, – ļāva minēto koplīgumu neietvert EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā ( ). Jautājums par obligātu dalību, kas radās sakarā ar Nīderlandes ministra iestāšanos lietā, bija jāizvērtē atsevišķi.

44. Tāpēc ir pareizi uzskatīt, kā norāda Komisija savos rakstveida apsvērumos, ka, nosakot, vai uz nozares koplīgumu – ar kuru tiek ieviesta veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma, vienlaikus paredzot obligātu pievienošanos, – attiecas EKL 81. panta 1. punkts, Tiesas judikatūrā šīs obligātās pievienošanās noteikumiem netiek piešķirta nekāda nozīme, pat ja šī obligātā pievienošanās izriet no paša nozares koplīguma.

45. No minētā izriet, ka, lai šajā lietā noteiktu, vai uz attiecīgo papildu vienošanos attiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, nav jānoskaidro, vai obligātā pievienošanās izriet tikai no papildu vienošanās 14. panta vai arī no šīs normas un Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. panta kopīgas piemērošanas.

46. Visbeidzot, treškārt, arī attiecībā uz lēmumu – kuru valsts iestādes 2006. gada 16. oktobrī pieņēma pēc sociālo partneru lūguma, proti, paplašināt attiecīgās papildu vienošanās pamata lietā piemērošanas jomu uz visiem attiecīgās darbības nozares uzņēmumiem, padarot šo papildu vienošanos minētajiem uzņēmumiem obligātu, – no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’ un lietā Drijvende Bokken izriet, ka šādu lēmumu nevar uzskatīt par tādu, kas uzliek pienākumu vai mudina noslēgt aizliegtas vienošanās, kas ir pretrunā EKL 81. pantam, vai arī pastiprina šādu aizliegtu vienošanās ietekmi, tādējādi neievērojot EKL 10. un 81. pantu, jo – it īpaši un kā es jau atzīmēju – uz šāda veida nolīgumiem starp sociālajiem partneriem neattiecas pēdējā minētajā pantā paredzētais aizliegums ( ). Tāpēc dalībvalstis var brīvi izvēlēties, vai noteikt šo nolīgumu par obligātu personām, kas nav saistītas ar tā noteikumiem ( ).

47. Tāpēc es ierosinu uz prejudiciālā jautājuma pirmo daļu atbildēt tādējādi, ka, pirmkārt, uz sistēmas, kas ietver obligātu pievienošanos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai, izveidi, paredzot pievienošanos tikai vienai sabiedrībai un neesot attiecīgajiem uzņēmumiem iespējai tikt atbrīvotiem no dalības, neattiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums un, otrkārt, EKL 10. un 81. pants neaizliedz valsts iestādēm pēc noteiktas darbības nozares darba devējus un darbiniekus pārstāvošo organizāciju lūguma pieņemt lēmumu noteikt par obligātu kolektīvo pārrunu rezultātā panākto vienošanos, kurā ir paredzēts, ka veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai ir jāpievienojas visiem attiecīgās nozares uzņēmumiem.

C – Par EKL 82. panta un 86. panta interpretāciju tādā kontekstā, kad sabiedrībai, kas ir atbildīga par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kurā nav paredzēta iespēja atbrīvot no dalības tajā, ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības un kad pastāv dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas iespēja

48. Izņēmums no EKL 81. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma piemērošanas, kas izriet no Tiesas judikatūras analīzes, neattiecas uz EKL 82. pantu.

49. Tādējādi, kaut arī iepriekš minētajos spriedumos lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’ un lietā Drijvende Bokken, kā arī spriedumā apvienotajās lietās Pavlov u.c. ( ) Tiesa secināja, ka EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums nav piemērojams nolīgumiem šajās lietās to rakstura un priekšmeta dēļ, tā tomēr uzskatīja, ka par pensiju papildshēmu, kas izveidota ar minētajiem nolīgumiem, pārvaldīšanu atbildīgie fondi ir uzskatāmi par tādiem uzņēmumiem Līguma konkurences noteikumu izpratnē, kuriem ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības, kas būtiskā daļā no kopējā tirgus tiem nodrošina dominējošo stāvokli EKL 82. panta izpratnē, bet kuriem EKL 86. panta 2. punkta izpratnē ir uzticēta pakalpojumu sniegšana ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi ( ).

50. Tāpēc, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz Tribunal de grande instance de Périgueux lūgumā uzdotā jautājuma otro daļu, ir jāpārbauda, ņemot vērā lietas materiālus, vai sabiedrība, kas atbildīga par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu pamata lietā, ir uzskatāma par tādu uzņēmumu, it īpaši EKL 82. panta izpratnē, kuram var būt dominējošais stāvoklis [tirgū], ko tas ļaunprātīgi izmanto, netiekot izpildītiem EKL 86. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumiem.

1) Par sabiedrības, tādas kā AG2R, kas pārvalda veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kvalificēšanu par uzņēmumu Līguma konkurences noteikumu izpratnē

51. Attiecībā uz AG2R kvalifikāciju iesniedzējtiesa, šķiet, atzīst, ka šai sabiedrībai piemīt visas īpašības, kādas ir uzņēmumam, atsaucoties pēc analoģijas uz attiecīgajām rindkopām iepriekš minētā sprieduma lietā Albany motīvu daļā.

52. Taču lietas dalībniekiem, kas iesnieguši Tiesai apsvērumus, šajā jautājumā ir atšķirīgi viedokļi. Kaut arī lietas dalībnieki pamata lietā neapšauba AG2R kvalificēšanu par uzņēmumu, Vācijas valdība uzskata, ka iesniedzējtiesa nav iesniegusi pietiekamu informāciju, lai uz šo jautājumu varētu atbildēt. Francijas valdība attiecībā uz šo jautājumu apgalvo, ka iesniedzējtiesa nav pietiekami pārbaudījusi, vai AG2R var tikt kvalificēts par uzņēmumu, un turklāt uzskata, ka, ņemot vērā atšķirības, kādas pastāv starp veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, par kuru ir atbildīga šī sabiedrība, un attiecīgajiem pensiju fondiem iepriekš minētajā spriedumā lietā Albany, tikai minētā sprieduma interpretācija vien neļauj kvalificēt AG2R par uzņēmumu Līguma konkurences noteikumu izpratnē. Visbeidzot, Komisijas viedoklis, kaut arī niansēts, tomēr būtībā ir tāds, ka, vērtējot konkrēti veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kuras pārvalde ar papildu vienošanos pamata lietā ir uzticēta AG2R – no kā, šķiet, ir sarežģīti izdarīt skaidru secinājumu attiecībā uz Tiesas judikatūrā paredzētajiem kritērijiem –, ir jāņem vērā atbilstošās vispārējās tiesību normas, kurās tiek regulēta apdrošināšana Francijā un no kurām ir jāsecina, ka tāda sabiedrība kā AG2R piedāvā savus pakalpojumus, konkurējot ar apdrošināšanas sabiedrībām, un tāpēc to var kvalificēt par “uzņēmumu” EKL 82. panta izpratnē.

53. Kaut arī turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ es kopumā piekrītu analīzei, kādu savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē Tiesā attiecībā uz šo jautājumu veikusi Komisija, dažādie lietas dalībnieku viedokļi, manuprāt, izvirza vispārēju procesuālu jautājumu, proti, vai ir iespējams Tiesā apšaubīt iesniedzējtiesas veikto faktu juridisko kvalifikāciju (un nevis vērtējumu) ( ).

54. Šajā ziņā es atgādināšu, ka iesniedzējtiesa – ņemot vērā, acīmredzot, lietas dalībnieku pamata lietā vienprātību šajā jautājumā – nekādā ziņā neapšauba AG2R kvalificēšanu par “uzņēmumu” EKL 82. panta izpratnē.

55. Tādējādi šādos apstākļos var apgalvot, ka iesniedzējtiesa šo jautājumu ir izlēmusi – kas izskaidro iemeslu, kāpēc tā izvirzījusi tikai dažus faktiskos un tiesību elementus, kas pamato šo kvalifikāciju, – un ka attiecīgi Tiesai šis jautājums netiek uzdots, jo tiesvedības nolūkā tas ir jāuzskata par neapstrīdamu ( ).

56. Pretējs uzskats, kāds, šķiet, ir Francijas valdībai un Komisijai, ir tāds, ka šādas juridiskās kvalifikācijas gadījumā Tiesai nevar aizliegt norādīt Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas ļauj atcelt vai apstiprināt šādu juridisko kvalifikāciju, it īpaši gadījumā, kad, kā tas ir pamata lietā, šāda juridiskā kvalifikācija (kvalificēšana par uzņēmumu Līguma konkurences noteikumu izpratnē) ir uzskatāma par Savienības tiesību normu (EKL 82. un 86. pants), kuru interpretāciju ir lūgusi iesniedzējtiesa, piemērošanas nosacījumu.

57. Manuprāt, priekšroka ir jādod šim otram risinājumam. Tāpat kā Tiesai nav saistoša Savienības tiesību interpretācija, kādu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir veikusi valsts tiesa ( ), tai principā nav jāatsakās izvērtēt, cik precīzi valsts tiesa ir veikusi juridisko kvalifikāciju attiecībā uz Savienības tiesību jēdzienu, kas šajā gadījumā ir uzņēmuma jēdziens Līguma konkurences noteikumu izpratnē.

58. Pēc šo procesuālo apsvērumu izklāsta ir jāatgādina, ka konkurences tiesību kontekstā Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkādu subjektu, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šī subjekta juridiskā statusa un finansēšanas veida ( ). Šajā ziņā Tiesa definē saimniecisku darbību kā jebkuru darbību, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu konkrētā tirgū ( ).

59. Sociālā nodrošinājuma jomā Tiesa ir izstrādājusi divus galvenos kritērijus, kas ļauj pārbaudīt, vai darbībai, kuru veic viena vai vairākas sabiedrības, kas ir atbildīgas par dažādām attiecīgajām shēmām, ir vai nav saimniecisks raksturs. Tiesa pārbauda, pirmkārt, vai ar attiecīgo shēmu tiek īstenots solidaritātes princips un, otrkārt, cik lielā mērā šo shēmu var kontrolēt valsts ( ). Gadījumā, kad ar shēmu tiek īstenots solidaritātes princips un to kontrolē valsts, tiek uzskatīts, ka par shēmu atbildīgā sabiedrība neveic saimniecisku darbību un tāpēc neietilpst EKL 81. un 82. panta piemērošanas jomā.

60. Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka noteiktas sabiedrības, kas ir atbildīgas par likumā paredzētajām veselības un vecuma apdrošināšanas shēmām, kas tikai piemēro likumu un kurām nav nekādas iespējas ietekmēt iemaksu apmēru, fondu izmantošanu un pabalstu apmēra noteikšanu, veic darbību pamatojoties uz valsts solidaritātes principu un bez jebkāda mērķa gūt peļņu ( ).

61. Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka, ja nepastāv tieša saikne starp apdrošināto personu veiktajām iemaksām un pakalpojumiem, ko sniedz sabiedrība, kas ir atbildīga par likumā paredzēto apdrošināšanas shēmu riskiem saistībā ar nelaimes gadījumiem darbā, kā arī tas, ka valsts nosaka pabalstu un iemaksu apmēru, tas liek domāt, ka šī sabiedrība pilda tikai un vienīgi sociālu, nevis ekonomisku funkciju ( ).

62. Turpretim gadījumos, kad runa bija par papildshēmām pie pamatshēmas, tai skaitā gadījumos, kad minētajām papildshēmām daļēji bija tādu shēmu raksturojums, kuras pilda tikai un vienīgi sociālu funkciju ( ), sabiedrības, kas par tām bija atbildīgas, tika atzītas par uzņēmumiem Līguma konkurences noteikumu izpratnē.

63. Tā iepriekš minētajā spriedumā lietā Fédération française des sociétés d’assurance u.c. Tiesa uzskatīja, ka sabiedrība bez mērķa gūt peļņu, kas pārvalda tādu vecuma apdrošināšanas shēmu, kurai pievienošanās nav obligāta un kura papildina obligātās apdrošināšanas pamatshēmu, kuras darbības pamatā ir kapitāla uzkrāšanas princips un kuras pabalsti ir atkarīgi vienīgi no iemaksu apmēra, ir raksturojama kā uzņēmums EKL 81. un 82. panta izpratnē. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka ne sociāla rakstura mērķis, ne prasības attiecībā uz solidaritāti, tai skaitā prasība par iemaksu neatkarību no riska, ne tas, ka apdrošinātās personas netiek izvēlētas jau iepriekš, ne arī citi noteikumi, kas attiecas it īpaši uz pārvaldošajai sabiedrībai piemērojamajiem ierobežojumiem, tai veicot ieguldījumus, nemainīja faktu, ka attiecīgā sabiedrība veic saimniecisku darbību ( ).

64. Tāpat iepriekš minētajā spriedumā lietā Albany – kas, atgādināšu, attiecās uz nozares pensiju papildu fondiem, kuru mērķis nav peļņas gūšana, kuru pamatā ir obligātas iesaistīšanās sistēma un kuros tiek piemērots solidaritātes mehānisms, lai noteiktu iemaksu apmēru un pabalstu līmeni, – Tiesa norādīja, ka fondi paši nosaka iemaksu un pabalstu apmēru, tie darbojas saskaņā ar kapitāla uzkrāšanas principu un tāpat kā apdrošināšanas sabiedrību gadījumā to darbību kontrolē apdrošināšanas palāta. Turklāt Tiesa atzīmēja, ka fakts, ka noteiktos apstākļos šiem nozares pensiju fondiem ir pienākums vai tiesības atbrīvot uzņēmumus no dalības, nozīmē, ka tie veic saimniecisku darbību, konkurējot ar apdrošināšanas sabiedrībām ( ).

65. Kādus secinājumus no šīs judikatūras var izdarīt attiecībā uz šo lietu?

66. Pirmkārt, šķiet, ka Tiesa ir skaidri nošķīrusi, pirmkārt, likumā paredzētās shēmas, kas tiek sauktas par “pamatshēmām” un kuras pārvaldošās sabiedrības vienmēr un līdz pat šim brīdim tiek uzskatītas par tādām, kas neveic saimniecisku darbību, un, otrkārt, papildshēmas, kurās dalība ir brīvprātīga vai pēc valsts iestāžu rīkojuma – obligāta un kuras pārvaldošās sabiedrības tiek kvalificētas par uzņēmumiem Līguma konkurences noteikumu izpratnē.

67. Otrkārt, kā it īpaši izriet no papildu vienošanās preambulas, ir skaidrs, ka fakts, ka tādas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas kā pamata lietā pārvaldošās sabiedrības mērķis nav peļņas gūšana un to līdzvērtīgi pārvalda sociālie partneri, un/vai fakts, ka šīs sabiedrības pārvaldītajai shēmai ir sociāla rakstura mērķis, nav atbilstoši, lai izslēgtu attiecīgās darbības saimniecisko raksturu.

68. Turpretim, treškārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka, novērtējot solidaritātes principa īstenošanas apmēru, izšķirošais, šķiet, ir tas, kāda ir attiecīgās sabiedrības brīvība, nosakot iemaksu apmēru un sniedzamo pabalstu vērtību, valsts kontrolei izpaužoties gan sabiedrības izvēlē, gan shēmas būtiskāko elementu pārvaldībā ( ).

69. Pirmkārt, kā atzinusi Tiesa, solidaritātes princips nozīmē, ka apdrošinātajai personai sniegtie pakalpojumi nav tieši proporcionāli tās veiktajām iemaksām ( ).

70. Pamata lietā no lietas materiāliem izriet, ka pakalpojumi, kādus nodrošina veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma, ir paredzēti papildu vienošanās pielikumā, kurā ir uzskaitīti pakalpojumi, kas tiek piedāvāti papildus pakalpojumiem, kurus piedāvā obligātā veselības apdrošināšanas pamatshēma. Turklāt papildu vienošanās 5. pantā ir noteikta iemaksu summa pirmajos divos shēmas darbības gados iepriekš noteiktas vienas kopējas summas veidā attiecībā uz dalībniekiem neatkarīgi no viņu veselības stāvokļa vai vecuma, proti, tā ir EUR 40 par vienu darbinieku vienā mēnesī, no kuras pusi sedz darba devēji ( ). Saskaņā ar šo pašu pantu pēc shēmas piemērošanas otrā gada papildu vienošanās līgumslēdzējas puses pārskata iemaksu apmēru, ņemot vērā shēmas darbības rezultātus un ar veselības aprūpi saistīto izdevumu palielināšanos, kā arī attiecīgos normatīvos un administratīvos tiesību aktus.

71. Tādējādi, kā savos rakstveida apsvērumos pamatoti norādījusi Komisija, nepastāv tieša saikne starp sniegtajiem pakalpojumiem un veikto iemaksu summu.

72. Turklāt fakts, ka darba devēji piedalās puses no savu darbinieku veselības apdrošināšanas izmaksām segšanā, šķiet, liecina par solidaritātes principa izpausmi starp pirmajiem un otrajiem, kā arī starp vienas un tās pašas darbības nozares darba devējiem saskaņā ar risku savstarpējās sadales mērķi profesionālā līmenī, kas ir atgādināts papildu vienošanās preambulā. Turklāt, kā to savos rakstveida apsvērumos nepārprotami norādījusi Francijas valdība, un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa veic pārbaudi, solidaritātes principa īstenošana, šķiet, ir tikusi pastiprināta ar vairākiem papildu vienošanās grozījumiem, atbilstoši kuriem, pirmkārt, mirušā darbinieka tiesību pārņēmējiem vienu gadu ir tiesības saņemt līgumā paredzēto apdrošināšanu, kādu saņēma mirušais darbinieks, turklāt atbilstošās iemaksas sedz pati shēma ( ), un, otrkārt, darbu zaudējušais darbinieks, uz kuru var attiecināt obligātās apdrošināšanas bezdarba gadījumā shēmu, saglabā līgumā paredzētās garantijas 9 mēnešus, kas ir maksimālais termiņš, un šīs garantijas tiek finansētas ar iemaksām, ko veic darbībā esošie uzņēmumi un darbinieki, kas ir pievienojušies veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai ( ). Šāda solidaritāte, manuprāt, nozīmē ienākumu pārdali par labu personām, kurām šādas shēmas neesamības gadījumā, ņemot vērā viņu finanšu līdzekļus un/vai viņu veselības stāvokli, droši vien nebūtu pieejama papildu apdrošināšana. Turklāt, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa veic pārbaudi, šķiet, ka AG2R nav nekādas rīcības brīvības ne attiecībā uz iemaksu summas noteikšanu un pārskatīšanu, kas, ņemot vērā shēmas darbības rezultātus un citus vispārīgākus elementus, ietilpst tikai sociālo partneru kompetencē, ne arī attiecībā uz piedāvāto pabalstu vērtību.

73. Tādējādi sabiedrības, kas pārvalda veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, situācija, manuprāt, skaidri atšķiras no iepriekš minētajā spriedumā lietā Albany minēto pensiju fondu situācijas, kuri, atgādināšu, paši noteica iemaksu un pabalstu apmēru.

74. Turklāt pretēji situācijai, kāda bija iepriekš minētā sprieduma pamatā, AG2R nav nekādas iespējas piešķirt atbrīvojumu no dalības uzņēmumam, kas savus darbiniekus jau ir apdrošinājis citā konkurējošā apdrošināšanas sabiedrībā; šis elements iepriekš minētajā spriedumā lietā Albany tika analizēts kā elements, kas liecina par attiecīgo pensiju fondu īstenotās darbības saimniecisko raksturu minētajā lietā.

75. Tāpēc, runājot par solidaritātes principa īstenošanu, situācija pamata lietā šķiet tuvāka situācijai iepriekš minētajos spriedumos apvienotajās lietās Poucet un Pistre, lietā Cisal, apvienotajās lietās AOK Bundesverband u.c., kā arī lietā Kattner Stahlbau, kurās sabiedrības, kas bija atbildīgas par dažādu likumā paredzēto attiecīgo sociālās aizsardzības shēmu pārvaldīšanu, ņemot vērā Tiesai iesniegtos faktiskos un tiesību elementus, netika uzskatītas par uzņēmumiem Līguma konkurences noteikumu izpratnē.

76. Protams, pretēji situācijām, kādas bija pamatā četros iepriekš minētajos spriedumos, iemaksu summa, kāda tika nolemta veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pamata lietā ietvaros, netiek noteikta, ņemot vērā dalībnieku ienākumus. Taču šis raksturojums, kā to savos rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija, neliecina par mazāku solidaritātes līmeni, bet ir izskaidrojams drīzāk ar faktu, ka īstenotā shēma ietver faktisko izdevumu atmaksu, nevis papildu ienākumu piešķiršanu.

77. Tomēr, otrkārt, pretēji lietām, kurās tika taisīti iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Poucet un Pistre, lietā Cisal, apvienotajās lietās AOK Bundesverband u.c., kā arī lietā Kattner Stahlbaul, valsts neveic nekādas funkcijas attiecībā uz sabiedrības, kas ir atbildīga par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldīšanu, izvēli, un, ņemot vērā Francijas atbilstošās tiesību normas, tāda sabiedrība kā AG2R it īpaši konkurē ar apdrošināšanas sabiedrībām.

78. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, pirmkārt, ja, kā tas ir pamata lietā, sociālie partneri ir izvēlējušies risku savstarpēju sadali nozares darbību līmenī, tad šiem partneriem nekādā ziņā nav pienākuma izvēlēties tādu sociālā nodrošinājuma iestādi kā AG2R, kas pārvaldīs šādu shēmu ( ). Atbilstoši Likuma Nr. 89‑1009, kas grozīts ar Likumu Nr. 94‑678, 1. pantam, kurā ir minēta atsauce uz Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pantu, apdrošināšanas darbību var veikt arī tādas apdrošināšanas sabiedrības, kuru darbību regulē Apdrošināšanas kodekss, kā arī savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvās biedrības. Tādējādi, ja šie partneri tiesības pārvaldīt veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu ir izvēlējušies piešķirt sociālā nodrošinājuma iestādei, tad to viņi ir izdarījuši, brīvi izvēloties starp vairākiem iespējamajiem pakalpojumu sniedzējiem ( ). Tāpēc nevar izslēgt, ka izvēle par labu vienai vai otrai sabiedrībai ir balstīta ne tikai uz pārvaldības apsvērumiem, piemēram, līdzvērtīgu pārvaldi sociālā nodrošinājuma iestādes ietvaros, bet arī uz finanšu un ekonomikas apsvērumiem, kas kopumā liek domāt, ka šāda sabiedrība sniedz pakalpojumus sociālajiem partneriem, kas kolektīvu pārrunu ceļā vēlas nodrošināt veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu attiecīgās darbības nozares darbiniekiem ( ).

79. Otrkārt, arī no Sociālā nodrošinājuma kodeksa atbilstošajiem noteikumiem, kas ir minēti šo secinājumu 9. punktā, izriet, ka tādām sociālā nodrošinājuma iestādēm kā AG2R, tāpat kā apdrošināšanas sabiedrībām ir jāsaņem darbības atļauja no valsts uzraudzības iestādes un uz tām attiecas likumā paredzētie pienākumi attiecībā uz rezervēm un maksātnespējas slieksni, tostarp it īpaši gadījumā, ja tās tiek noteiktas par tādas papildshēmas pārvaldītājām, kāda ir pamata lietā.

80. Tāpēc, ja nu tomēr tādā veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā kā pamata lietā nenoliedzami tiek īstenots solidaritātes princips, nupat izvirzītie apsvērumi, manuprāt, liecina par labu šādu režīmu pārvaldošas sabiedrības, piemēram, tādas sociālā nodrošinājuma iestādes kā AG2R, kvalificēšanai par uzņēmumu Līguma konkurences noteikumu izpratnē.

2) Par dominējošo stāvokli, kāds ir sabiedrībai, kas pārvalda veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, tādai kā AG2R, un tā iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu

81. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai tāpēc, ka AG2R pārvalda veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kurā ir paredzēta obligāta dalība tajā, nepastāvot iespējai atbrīvot no dalības, un kuras piemērošanas jomu valsts iestādes paplašinājušas uz visām Francijas tradicionālajām maiznīcām konditorejām, tā ir tikusi mudināta ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli.

82. Šajā ziņā no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’, lietā Drijvende Bokken, kā arī apvienotajās lietās Pavlov u.c. izriet, ka valsts iestāžu lēmumi par obligātu dalību pensiju nozares fondos neizbēgami nozīmē, ka šiem fondiem tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības iekasēt un pārvaldīt iemaksas, kas tiek veiktas, lai nodrošinātu tiesības uz pensiju, un tas savukārt nozīmē, ka šie fondi tāpēc ir jāuzskata par uzņēmumiem, kuriem valsts iestādes ir piešķīrušas ekskluzīvas tiesības EK līguma 90. panta 1. punkta (vēlāk pēc grozījumiem – EKL 86. panta 1. punkts) izpratnē ( ).

83. Šādu vērtējumu noteikti var attiecināt uz situāciju pamata lietā.

84. Faktiski prasība par obligātu pievienošanos attiecīgajai veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai pamata lietā, kas, pēc iesniedzējtiesas domām, izriet no Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. panta un papildu vienošanās noteikumiem, kā arī valsts iestāžu lēmums attiecināt šo prasību par pievienošanos uz visiem Francijas maiznīcu konditoreju nozares uzņēmumiem, sabiedrībai, kas pārvalda šādu shēmu, piešķir ekskluzīvas tiesības iekasēt iemaksas, lai izveidotu veselības aprūpes izdevumu, kas rodas šīs nozares darbiniekiem, atlīdzināšanas papildshēmu. Tāpēc šo sabiedrību var uzskatīt par uzņēmumu, kam ir ekskluzīvas tiesības, EKL 86. panta 1. punkta izpratnē.

85. Attiecībā uz to, ka šim uzņēmumam ir dominējošs stāvoklis EKL 82. panta izpratnē, es atgādināšu, ka šo secinājumu 82. punktā minētajos četros spriedumos Tiesa saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir konstatējusi, ka uzņēmumu, kuram likumīgā kārtā pieder monopols uz būtisku kopējā tirgus daļu, var uzskatīt par tādu, kam ir šāds dominējošais stāvoklis ( ).

86. Kaut arī iesniedzējtiesa nav iesniegusi nekādu informāciju par attiecīgo preču tirgus ierobežošanu – kas turklāt šķiet strīdīgs jautājums ( ) –, tomēr ir jāatzīst, ka tāpat kā pensiju fondu gadījumā, kas bija pamatā šiem četriem spriedumiem, tāda sociālā nodrošinājuma iestāde kā AG2R, kurai likumīgā kārtā pieder monopols attiecībā uz noteiktu pakalpojumu sniegšanu dalībvalsts profesionālas nozares apdrošināšanas jomā un tāpēc arī attiecībā uz būtisku kopējā tirgus daļu, ir jāuzskata par tādu, kurai ir dominējošs stāvoklis EKL 82. panta izpratnē ( ).

87. Tomēr Tiesa atkārtoti ir atzinusi, ka tikai dominējošā stāvokļa radīšanas, piešķirot ekskluzīvas tiesības EKL 86. panta 1. punkta izpratnē, fakts vien kā tāds nav nesaderīgs ar EKL 82. pantu. Dalībvalsts šajās tiesību normās paredzētos noteikumus pārkāpj tikai tad, ja, pirmkārt, attiecīgais uzņēmums tiek mudināts, vienkārši izmantojot viņam piešķirtās ekskluzīvās tiesības, ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli vai, otrkārt, ja šīs tiesības var radīt situāciju, kurā šis uzņēmums tiek mudināts sākt šādu ļaunprātīgu izmantošanu ( ).

88. Tādējādi par darbību, kas ir pretrunā EKL 82. panta otrās daļas b) apakšpunktam ( ) un 86. panta 1. punktam un kas veicina ražošanas vai preču noieta ļaunprātīgu ierobežošanu, tiek uzskatīta tāda dalībvalsts rīcība, kas rada situāciju, kurā tiek ierobežota pakalpojumu sniegšana gadījumā, kad uzņēmums, kuram tā ir piešķīrusi ekskluzīvas tiesības attiecīgajā tirgū, acīmredzami nevar apmierināt pieprasījumu minētajā tirgū un kad privātas sabiedrības nevar efektīvi darboties šajā tirgū, jo ir atstāta spēkā tiesību norma, kas aizliedz viņu darbību, atzīstot atbilstošos līgumus par spēkā neesošiem ( ).

89. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka iesniedzējtiesa, šķiet, par AG2R acīmredzamu nespēju apmierināt pieprasījumu tirgū secina no tā, ka šim uzņēmumam nav nekādas iespējas piešķirt atbrīvojumu no dalības veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā, kā tas ir paredzēts Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pantā ( ).

90. Ņemot vērā Tiesai uzdoto jautājumu, kas attiecas tieši uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, šķiet apšaubāmi uzskatīt šādu faktu izvērtējumu par galīgu, jo vairāk tāpēc, ka to nepamato neviens cits apsvērums.

91. Protams, ir iespējams, ka noteikti Francijas maiznīcu konditoreju nozares uzņēmumi var turpināt apdrošināt savus darbiniekus pie citiem apdrošinātājiem, kā tas, starp citu, ir Beaudout gadījumā, vai piedāvāt saviem darbiniekiem citu veselības apdrošināšanu, nevis papildu vienošanās noteikumos paredzētā papildshēmas administratora piedāvāto.

92. Tomēr tas, ka šiem uzņēmumiem nav iespējams uzticēt šādas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldību citam apdrošinātājam, kā vien AG2R ( ) vai vērsties pie citas sabiedrības, pat individuālas, kā arī tas, ka minētais ierobežo konkurenci, izriet tieši no ekskluzīvajām tiesībām, kas ir piešķirtas šo shēmu pārvaldošajai sociālā nodrošinājuma iestādei ( ).

93. Visbeidzot, aizliegums shēmas pārvaldītājai sabiedrībai piešķirt atbrīvojumus no dalības šķiet saistīts gan ar ekskluzīvo tiesību piešķiršanu, gan ar augsta līmeņa solidaritātes īstenošanu.

94. Turklāt atzīmēšu, ka iepriekš minētajos spriedumos lietā Albany, apvienotajās lietās Brentjens’ un lietā Drijvende Bokken Tiesa noteikumus attiecībā uz atbrīvošanu no pievienošanās attiecīgajai pensiju shēmai šajā lietās izvērtēja tikai tāpēc, lai pārbaudītu, vai rīcības brīvība, kāda šajā ziņā ir piešķirta pensiju fondiem, dažos gadījumos nevar veicināt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ( ).

95. Piebildīšu, ka fakts – ka lietās, kurās tika taisīti iepriekš minētie trīs spriedumi, Nīderlandes Karaliste noteiktos gadījumos pensiju fondiem bija noteikusi pienākumu piešķirt atbrīvojumu tiem profesionālās nozares uzņēmumiem, kas saviem darbiniekiem nodrošināja vismaz līdzvērtīgas garantijas tām, kādas tie būtu saņēmuši, ja uzņēmums būtu pievienojies minētajiem pensiju fondiem, – nebūt nenozīmē, ka šāds pienākums būtu jānosaka arī citā dalībvalstī. Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda ir dalībvalstīm, veidojot savas sociālā nodrošinājuma sistēmas ( ), tām, manuprāt, ņemot vērā to veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas shēmas īpatnības, ir jāizvērtē nosacījumi, kas ļauj nodrošināt tādu apdrošināšanas līmeni, kādu tās vēlas īstenot attiecīgajā nozarē, vienlaikus – ņemot vērā arī solidaritātes līmeni, kādu tās vēlas saglabāt minētajā nozarē, – nosakot obligātu pievienošanos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai.

96. Ir pavisam skaidrs, kā es jau norādīju šo secinājumu 29. punktā, ka iesniedzējtiesa atzīst, ka migrācijas noteikums, t.i., aizliegums piešķirt atbrīvojumu no dalības, ievērojot valsts tiesības, ir piemērojams arī tiem uzņēmumiem, kas, pirms valsts iestādes paplašināja papildu vienošanās piemērošanas jomu, bija noslēguši līgumu ar citiem apdrošinātājiem par, iespējams, lielākām garantijām nekā tās, kas paredzētas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā.

97. Šajā ziņā nešķiet visai pārliecinošs arguments, ko Francijas valdība izvirzījusi savos rakstveida apsvērumos un saskaņā ar kuru prasība par obligātu pievienošanos AG2R pārvaldītajai shēmai nerada nekādu šķērsli uzņēmumiem pieteikties papildu apdrošināšanai gadījumā, ja tie vēlas piešķirt saviem darbiniekiem labākus apdrošināšanas nosacījumus. Protams, pievienošanās šādai veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai attiecīgās nozares uzņēmumiem izmaksās dārgāk nekā alternatīva dalība, kas būtu iespējama, ja uzņēmumi, kas jau ir nodrošinājuši saviem darbiniekiem lielākas garantijas nekā tās, ko piedāvā AG2R pārvaldītā shēma, varētu saņemt atbrīvojumu no dalības.

98. Tomēr lietas materiālos nekas neļauj atbalstīt Beaudout apgalvojumu, kas tika atkārtots tiesas sēdē Tiesā un saskaņā ar kuru garantijas, ko piedāvā 2006. gada 10. oktobrī noslēgtais apdrošināšanas līgums, ir lielākas nekā garantijas, kas tiek piešķirtas AG2R pārvaldītās shēmas ietvaros.

99. Turklāt uzdevums, kas ir jāveic nevis Tiesai, bet iesniedzējtiesai, proti, salīdzināt garantijas, kādas piedāvā apdrošināšanas sabiedrība, no vienas puses, un garantijas, kādas tiek piešķirtas AG2R pārvaldītās shēmas ietvaros, no otras puses, būtu vēl grūtāks, ja tai būtu jāņem vērā visas piedāvātās garantijas, nevis tikai atsevišķi izolēti pakalpojumi.

100. Katrā ziņā, lai izslēgtu ļaunprātīgas izmantošanas iespēju, Vācijas un Francijas valdības, kā arī Komisija atsaucas uz EKL 86. panta 2. punktu. It īpaši šie lietas dalībnieki uzskata, ka pamatojums, kāds ir izklāstīts iepriekš minētā sprieduma lietā Albany 102.–111. punktā, ir pilnībā attiecināms uz AG2R situāciju pamata lietā.

101. Es piekrītu šādai analīzei.

102. Attiecībā, pirmkārt, uz uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kas ir piešķirts tādai sabiedrībai kā AG2R, ir jāatgādina, ka, noteiktos apstākļos atļaujot atkāpties no vispārējiem Līguma noteikumiem, EKL 86. panta 2. punkta mērķis ir saskaņot dalībvalstu intereses – izmantot noteiktus uzņēmumus kā ekonomiskās vai sociālās politikas instrumentus – ar Eiropas Savienības interesi ievērot konkurences noteikumus un saglabāt vienotu kopēju tirgu ( ).

103. Tāpēc dalībvalstis, lemjot, kādus pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi uzticēt veikt uzņēmumiem, ir tiesīgas ņemt vērā valsts politikas mērķus un mēģināt tos īstenot, izmantojot pienākumus un ierobežojumus, kurus tās nosaka minētajiem uzņēmumiem ( ).

104. Atbalstot risinājumu, kādu Tiesa izvēlējās attiecībā uz papildu pensiju shēmu iepriekš minētajā spriedumā lietā Albany, es uzskatu, ka ir pietiekams pamats uzskatīt, ka veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma, ko pārvalda AG2R, pilda būtisku sociālu funkciju, tādējādi ļaujot AG2R uzskatīt par uzņēmumu, kas sniedz pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē.

105. Pirmkārt, ar minēto shēmu tika ieviests augsts solidaritātes līmenis, kam piemīt raksturojums, kāds jau tika izklāstīts šo secinājumu 70.–72. punktā, un kas tādējādi ļauj segt ar veselības apdrūpi saistītos izdevumus īpašā profesionālā nozarē, kuras gadījumā nelieli ienākumi varētu būt šķērslis pieejai veselības apdrošināšanai, it īpaši sakarā ar pieaugošo fenomenu, ko paužot viedokli minējusi Komisija, saskaņā ar kuru atlīdzība par veselības aprūpi pārsniedz tarifus, kādi tiek atmaksāti saskaņā ar obligātās veselības apdrošināšanas pamatshēmu. Otrkārt, īpaši ierobežojumi, kas tiek noteikti ar likumu, noslogo tādu sociālā nodrošinājuma iestādi kā AG2R. Tāpēc, kā norādījusi Francijas valdība un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa veic pārbaudi, šāda iestāde nevar ne pārtraukt garantiju sniegšanu, ne arī izbeigt uzņēmuma dalību sakarā ar iemaksu neveikšanu atbilstoši Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 932‑9. panta piektajai daļai. Turklāt garantijas saskaņā ar šī paša kodeksa L. 932‑10. pantu ir jāsniedz attiecīgās nozares uzņēmuma nostiprināšanas, sanācijas vai likvidācijas procedūras gadījumā.

106. Ņemot vērā iepriekš minēto, otrkārt, no judikatūras izriet, ka, lai būtu izpildīti EKL 86. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi, nav jābūt apdraudētai uzņēmuma, kas sniedz pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, finansiālajai stabilitātei vai ekonomiskajai dzīvotspējai. Pietiek ar to, ka, neesot strīdīgajām tiesībām, uzņēmums nevar veikt tam uzticētos īpašos uzdevumus, kas ir noteikti ar tam uzliktajiem pienākumiem un ierobežojumiem, vai ka šīs tiesības ir jāsaglabā, lai ļautu to īpašniekam veikt uzdevumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kas tam tikuši uzticēti saskaņā ar pieņemamiem ekonomiskiem nosacījumiem ( ).

107. Tāpēc nevar atbalstīt Beaudout argumentu, saskaņā ar kuru mehānisms, kas atļauj atbrīvot no dalības, nekādā veidā neapdraud veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kas izveidota ar papildu vienošanos un kuras piemērošanas jomu ir paplašinājušas valsts iestādes, pārraugošās sabiedrības finansiālo stabilitāti.

108. Tieši pretēji, iespējams, ka, atņemot ekskluzīvās tiesības, kādas ir sabiedrībai, kas pārvalda veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, it īpaši paredzot kārtību atbrīvošanai no dalības par labu citiem apdrošinātājiem, kā to vēlējusies Beaudout, šī sabiedrība būtu spiesta uzņemties pieaugošu daudzumu “nelabvēlīgu risku”, tādējādi izraisot iemaksu, kas ir jāveic šīs shēmas ietvaros, summas palielināšanu ( ), kas nozīmētu, ka tā vairs nevarētu veikt uzdevumu, kas tai uzticēts saskaņā ar pieņemamiem ekonomiskajiem nosacījumiem.

109. Papildshēmas, kas tikusi ieviesta ar papildu vienošanos un kuras piemērošanas jomu paplašinājušas valsts iestādes, augstā solidaritātes līmeņa dēļ migrācijas noteikums – vai, citiem vārdiem, iespējas tikt atbrīvotam no dalības neesamība – garantē, ka netiek apdraudēts solidaritātes princips, nodrošinot veselības apdrošināšanu visiem darbiniekiem šajā nozarē, kuru raksturo mazi un vidēji uzņēmumi, no kuriem ne visi var vienmēr piedāvāt tādu aizsardzības līmeni, kādu to darbinieki varētu saņemt, noslēdzot individuālu līgumu ( ).

110. Turklāt, kā savos rakstveida apsvērumos norādījusi Francijas valdība, šāda migrācijas noteikuma neesamības gadījumā sabiedrības, kas var pārvaldīt šādu shēmu, ja tās būtu spiestas garantēt lielāko daļu “nelabvēlīgo risku”, kamēr “labvēlīgos riskus” garantētu trešie uzņēmumi, acīmredzami tiktu atturētas sniegt veselības apdrošināšanas papildu pakalpojumus. Tādējādi būtu apdraudēta mērķu, kādus sociālie partneri, pamatojoties uz risku savstarpēju sadali profesionālā līmenī, ir paredzējuši šādas shēmas ieviešanas ietvaros, īstenošana.

111. Tāpēc es uzskatu, ka ekskluzīvās tiesības, kādas ir piešķirtas sabiedrībai, kas ir atbildīga par tādas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldību kāda ir pamata lietā, var tikt pamatotas ar EKL 86. panta 2. punktu.

112. Šādos apstākļos es ierosinu Tiesai uz prejudiciālā jautājuma otro daļu atbildēt tādējādi, ka EKL 82. un 86. pants neaizliedz valsts iestādēm piešķirt tādai apdrošināšanas iestādei kāda ir pamata lietā, ekskluzīvas tiesības pārvaldīt veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu noteiktā darbības nozarē, minētās nozares uzņēmumiem neesot iespējai tikt atbrīvotiem no dalības šajā shēmā.

VI – Secinājumi

113. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju uz Tribunal de grande instance de Périgueux uzdoto jautājumu atbildēt tādējādi, ka:

1) uz sistēmas, kas ietver obligātu pievienošanos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai, izveidi, paredzot pievienošanos tikai vienai sabiedrībai un attiecīgajiem uzņēmumiem neesot iespējai tikt atbrīvotiem no dalības, neattiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums. EKL 10. un 81. pants neaizliedz valsts iestādēm pēc noteiktas nozares darba devējus un darbiniekus pārstāvošo organizāciju lūguma pieņemt lēmumu noteikt par obligātu kolektīvo pārrunu rezultātā panākto vienošanos, kurā ir paredzēts, ka veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai ir jāpievienojas visiem attiecīgās nozares uzņēmumiem;

2) EKL 82. un 86. pants neaizliedz valsts iestādēm piešķirt tādai apdrošināšanas iestādei, kāda ir pamata lietā, ekskluzīvas tiesības pārvaldīt veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu noteiktā darbības nozarē, minētās nozares uzņēmumiem neesot iespējai tikt atbrīvotiem no dalības šajā shēmā.