ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa atmaksāšana Savienības teritorijā nereģistrētiem nodokļu maksātājiem

(Padomes Direktīvas 86/560 2. panta 1. punkts un Padomes Direktīvas 2006/112 169. panta c) punkts, 170. un 171. pants)

Summary

Pienākumus, kas paredzēti Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 169.–171. pantā un Trīspadsmitās direktīvas 86/560 par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem 2. panta 1. punktā, ir izpildījusi dalībvalsts, kas neļauj atgūt pievienotās vērtības priekšnodokli attiecībā uz apdrošināšanas un finanšu darījumiem, kuri ir paredzēti Direktīvas 2006/112 169. panta c) punktā un kurus ir veicis Savienības teritorijā nereģistrēts nodokļu maksātājs.

Precīzāk, Trīspadsmitās direktīvas tiesību normas, it īpaši tās 2. panta 1. punkts, kurā nav norādes uz darījumiem, kas paredzēti Direktīvas 2006/112 169. panta c) punktā, ir jāuzskata par lex specialis attiecībā pret Direktīvas 2006/112 170. un 171. pantu, kurš nepieļauj, ka tiesības uz atmaksu, kuras ir vispārēji formulētas 170. pantā, var prevalēt pār Trīspadsmitās direktīvas 2. panta 1. punkta skaidro un precīzo formulējumu.

Pat pieņemot, ka norādes uz Direktīvas 2006/112 169. panta c) punktu neesamība ir Savienības likumdevēja kļūda, Tiesas ziņā nav veikt šādu interpretāciju, tādējādi labojot minēto 2. panta 1. punktu. Turklāt dalībvalstij, kuras tiesību akti atbilst minētā 2. panta 1. punkta skaidrajam un precīzajam formulējumam, nevar pārmest, ka tā nebūtu izpildījusi pienākumus, kas tai izriet tieši no šīs tiesību normas, jo šī dalībvalsts nebija veikusi interpretāciju, lai labotu minēto tiesību normu, lai šī norma atbilstu pievienotās vērtības nodokļa kopējās sistēmas loģikai, un lai labotu Kopienu likumdevēja kļūdu. Šajā ziņā tiesiskās drošības princips prasa, lai Savienības tiesiskais regulējums ļauj ieinteresētajām personām precīzi zināt saistību, ko tas tām nosaka, apjomu. Proti, personām nepārprotami jāzina savas tiesības un pienākumi un jāspēj atbilstoši rīkoties. Šim principam ir nozīme arī saistībā ar direktīvas transponēšanu nodokļu jomā. Proti, neraugoties uz iepriekš minētā 2. panta 1. punkta skaidro un precīzo formulējumu, nedrīkst veikt interpretāciju, kas labotu šo tiesību normu un tādējādi paplašinātu dalībvalstīm ar to uzliktos pienākumus.

(sal. ar 35., 46. un 48.–51. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Savienības tiesības – Tieša iedarbība – Individuālās tiesības – Aizsardzība, ko sniedz valsts tiesas – Valsts procesuālie noteikumi – Piemērošanas nosacījumi – Līdzvērtības un efektivitātes principu ievērošana

Summary

Savienības tiesībām nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru trīs gadu noilguma termiņš tiek piemērots attiecībā uz prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par darba stāžu izmaksāšanu, kuras darba ņēmējam, kurš ir izmantojis pārvietošanās brīvību, netika piešķirtas pirms Tiesas 2003. gada 30. septembra sprieduma lietā C‑224/01 Köbler pasludināšanas, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām.

Katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz šāds procesuālais noteikums, tomēr, no vienas puses, šis noteikums nedrīkst būt mazāk labvēlīgs par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, no otras puses, tas nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips).

Šajā sakarā noilguma normu nevar uzskatīt par pretēju līdzvērtības principam, ja papildus tādai noilguma normai, kas piemērojama prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt tiesību, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību, pastāv noilguma norma, kas piemērojama prasībām, kuras pamatotas uz valsts tiesību normām, un vai, ņemot vērā to priekšmetu un būtiskos elementus, abas noilguma tiesību normas var uzskatīt par līdzīgām.

Attiecībā uz līdzvērtības principu ar Savienības tiesībām ir saderīga saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas vienlaikus aizsargā ieinteresēto personu un attiecīgo administrāciju. Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas. Šajā sakarā valsts tiesībās paredzētais trīs gadu noilguma termiņš ir atzīstams par saprātīgu.

Šo interpretāciju neatspēko apstāklis, ka sprieduma lietā Köbler sekas iestājās sākot no datuma, kurā stājās spēkā interpretētā tiesību norma, jo Tiesa minētās sekas nav ierobežojusi laikā. Tādu tiesvedības procesuālo noteikumu piemērošanu kā noilguma termiņš nedrīkst jaukt ar Tiesas sprieduma, kurā lemts par Savienības tiesību normu interpretāciju, sekām.

Saskaņā ar Savienības tiesībām dalībvalstij nav aizliegts piemērot noilguma termiņu prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par darba stāžu, kura Savienības tiesību normu pārkāpuma rezultātā netika piešķirta, pat ja šī dalībvalsts valsts tiesību aktos nav veikusi nepieciešamos grozījumus, lai tos padarītu atbilstošus šīm normām. Citādi tas ir vienīgi tad, ja valsts iestāžu rīcības un pastāvošā noilguma termiņa dēļ personai būtu liegta jebkāda iespēja īstenot savas tiesības valsts tiesās.

(sal. ar 17., 20., 27.–30., 33. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Savienības tiesības – Interpretācija – Teksti dažādās valodās – Regula Nr. 881/2002 – Dažādu valodu versiju atšķirības

(Padomes Regula Nr. 881/2002, kas grozīta ar Regulu Nr. 561/2003)

2. Eiropas Savienība – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban – Regula Nr. 881/2002

(Padomes Regulas Nr. 881/2002, kas grozīta ar Regulu Nr. 561/2003, 2. panta 2. punkts)

Summary

1. Starp Eiropas Savienības tiesību akta dažādu valodu versijām pastāvošu atšķirību gadījumā attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai jēgai un mērķim, kura sastāvdaļa tā ir.

Interpretējot Regulu Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban , kura grozīta ar Regulu Nr. 561/2003, ir jāņem vērā arī tās Apvienoto Nāciju Drošības padomes Rezolūcijas 1390 (2002) teksts un mērķis, ko atbilstoši šīs regulas preambulas ceturtajam apsvērumam šī regula paredz īstenot. Turklāt Savienības atvasināto tiesību noteikumi, kā, piemēram, šī regula, ir jāinterpretē pēc iespējas tā, lai tie būtu saderīgi ar Savienības tiesību vispārējiem principiem un it īpaši ar tiesiskās drošības principu. Šis princips paredz, ka tādam tiesiskajam regulējumam, ar kuru ir noteikti ierobežojoši pasākumi, kas būtiski ietekmē sarakstā iekļauto personu tiesības un brīvību, ir jābūt skaidram un precīzi noteiktam, lai attiecīgās personas, tostarp trešās personas, varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus un veikt attiecīgus pasākumus.

(sal. ar 44., 45., 64. un 65. punktu)

2. 2. panta 2. punkts Regulā Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban , kura grozīta ar Regulu Nr. 561/2003, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nav piemērojams sociālā nodrošinājuma vai sociālās palīdzības pabalstiem, ko valsts izmaksā personām, kuras ir laulātas ar tādām personām, kas ir iekļautas sarakstā, kuru ir sagatavojusi komiteja, kas izveidota saskaņā ar Apvienoto Nāciju Drošības padomes Rezolūcijas 1267 (1999) 6. punktu, un kas ir iekļautas minētās regulas I pielikumā, pamatojoties vienīgi uz to, ka laulātā dzīvo ar attiecīgo personu un izmantos vai var izmantot daļu no pabalstu summām, lai norēķinātos par precēm vai pakalpojumiem, kurus izmantos arī šī norādītā persona vai no kuriem šī persona gūs labumu.

Ir grūti iedomāties, kā attiecīgos resursus varētu pārvērst tādos līdzekļos, kurus varētu izmantot terorisma darbību atbalstam, it īpaši tādēļ, ka attiecīgie pabalsti ir noteikti tādā apmērā, lai ar tiem tiktu apmierinātas tikai būtiskās attiecīgo personu vajadzības.

(sal. ar 61. un 74. punktu un rezolutīvo daļu)
Saskaņā ar Regulas Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 461/2004, 11. panta 2. punktu, pārskatot antidempinga pasākumus, kuru piemērošanas termiņš tuvojas beigām, Kopienu iestādes var vienīgi vai nu minētos pasākumus turpināt, ja to izbeigšana veicinātu dempinga un kaitējuma turpināšanos vai atkārtošanos, vai pretējā gadījumā tos atcelt. Saskaņā ar šo tiesību normu veiktā pasākumu, kuru piemērošanas termiņš tuvojas beigām, pārskata iznākumā tos turpretim nevar mainīt. No tā izriet, ka, tā kā Kopienu iestādes pārskata iznākumā secināja, ka antidempinga pasākumu izbeigšanās, iespējams, izraisīs kaitējuma rašanos no jauna, antidempinga maksājuma saglabāšanas ziņā Regula Nr. 398/2004, ar ko piemēro galīgu antidempinga maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes silīcija importu, ir spēkā.

(sal. ar 76.–78. punktu)
Migrējoša darba ņēmēja bērna tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem turpināt mācīties uzņemošajā dalībvalstī noteikti ietver to, ka šim bērnam ir jābūt tiesībām būt kopā ar personu, kuras faktiskajā aizgādībā viņš ir, un tāpēc šai personai ir jābūt tiesībām dzīvot kopā ar bērnu minētajā dalībvalstī, kamēr viņš mācās. Šī panta piemērošana ir jāveic patstāvīgi, ievērojot Savienības tiesību normas, kurās ir skaidri noteikti nosacījumi uzturēšanās tiesību citā dalībvalstī izmantošanai. Šāda minētā 12. panta neatkarība no šīs pašas regulas 10. panta, kurš šobrīd ir atcelts, nav apstrīdēta, stājoties spēkā Direktīvai 2004/38. Šajā ziņā atbilstoši minētās direktīvas preambulas trešajam apsvērumam šīs direktīvas mērķis ir vienkāršot un nostiprināt visu Eiropas Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Tomēr, ja Regulas Nr. 1612/68 12. panta piemērošana tiktu padarīta atkarīga no nosacījumu, kuri noteikti minētās direktīvas 7. pantā, izpildes, tad migrējošo darba ņēmēju bērnu uzturēšanās tiesībām uzņemošajā dalībvalstī, lai tur uzsāktu vai turpinātu mācības, un vecāka, kura faktiskā aizgādībā tie ir, uzturēšanās tiesībām tiktu piemēroti stingrāki nosacījumi par tiem, kādi tiem bija piemērojami pirms minētās direktīvas stāšanās spēkā.

Uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī, kas ir vecākam, kura faktiskā aizgādībā ir migrējoša darba ņēmēja bērns, kamēr viņš turpina mācības šajā valstī, nav atkarīgas no tā, vai laikā, kad šis bērns uzsāka mācības, viens no bērna vecākiem minētajā dalībvalstī veica profesionālu darbību kā migrējošs darba ņēmējs.

Bērna tiesības uz pieeju izglītībai saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā, kas grozīta ar Regulu Nr. 2434/92, 12. pantu nav atkarīgas no tā, vai attiecīgais vecāks ir saglabājis migrējoša darba ņēmēja statusu. Tātad bijušo migrējošo darba ņēmēju bērni var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no šī 12. panta, tāpat kā Eiropas Savienības pilsoņu, kuriem ir migrējošo darba ņēmēju statuss, bērni. Šajā ziņā pietiek ar to, ka bērns, kurš turpina mācības uzņemošajā dalībvalstī, ir apmeties tajā uz dzīvi laikā, kad viens no viņa vecākiem tajā izmantoja uzturēšanās tiesības kā migrējošs darba ņēmējs. Tādējādi bērna tiesības uzturēties šajā valstī, lai tajā mācītos, atbilstoši Regulas Nr. 1612/68 12. pantam un līdz ar to arī vecāka, kura faktiskā aizgādībā tas ir, uzturēšanās tiesības nevar būt atkarīgas no tā, vai laikā, kad bērns uzsāka mācības, viens no bērna vecākiem uzņemošajā dalībvalstī veica profesionālu darbību kā migrējošs darba ņēmējs.

(sal. ar 73.–75. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Tas, ka eksporta deklarācijās ticis izmantots muitas procedūras kods 10 00, ar kuru tiek apzīmēts Kopienas preču eksports, tā vietā, lai izmantotu kodu 31 51, kas tiek izmantots precēm, kurām netiek uzlikts nodoklis saskaņā ar ievešanas pārstrādei režīmu, rada muitas parādu saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 203. panta 1. punktu un Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, kas grozīta ar Regulu Nr. 1677/98, 865. panta pirmo daļu.

Muitas procedūras koda, kas apzīmē tādu preču atkalizvešanu, kuras ir pakļautas ievešanas pārstrādei režīmam, mērķis ir nodrošināt, lai muitas iestādes veiktu efektīvu uzraudzību, un tām dotu iespēju, izmantojot vienīgi muitas deklarāciju, identificēt attiecīgo preču statusu bez nepieciešamības veikt pārbaudes vai vēlākas konstatācijas. Šis kods it īpaši ļauj muitas iestādēm pēdējā brīdī nolemt, vai saskaņā ar Muitas kodeksa 37. panta 1. punktu veicama muitas pārbaude, t.i., jāpārbauda, vai atkalizvedamās preces patiešām atbilst precēm, kas ir pakļautas ievešanas pārstrādei režīmam. Līdz ar to, ja konkrētā lietā, norādot muitas procedūras kodu 10 00 eksporta deklarācijās, attiecīgajām precēm kļūdaini ir piešķirts Kopienas preču statuss un tādējādi tieši ietekmēta muitas iestāžu iespēja veikt Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās kontroles, tad šo kodu izmantošana ir jākvalificē kā šo preču “izņemšana” no muitas uzraudzības, un šī izņemšana rada muitas parādu.

(sal. ar 44.–47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Ar to vien, ka konkrētā sabiedrības daļa preču zīmi uztver kā reklāmas formulu un ka, ņemot vērā tās cildinošo raksturu, to principā varētu pārņemt izmantošanai citi uzņēmumi, nepietiek, lai secinātu, ka šai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Vārdiskas preču zīmes cildinošā konotācija nenoliedz, ka preču zīme tomēr varētu būt piemērota, lai patērētājiem garantētu ar to aptverto preču vai pakalpojumu izcelsmi. Tātad konkrētā sabiedrības daļa šādu preču zīmi var vienlaicīgi uztvert kā reklāmas formulu un preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi. No minētā izriet, ka tiktāl, ciktāl šī sabiedrība preču zīmi uztver kā šīs izcelsmes norādi, tas, ka tā vienlaicīgi vai pat pirmām kārtām tiek uztverta kā reklāmas formula, tās atšķirtspēju neietekmē.

(sal. ar 44. un 45. punktu)
Lieta C-461/08

Don Bosco Onroerend Goed BV

pret

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — 13. panta B daļas g) apakšpunkta un 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta interpretācija — Zemes gabala, uz kura atrodas daļēji nojaukta ēka, kuras vietā ir jāuzceļ jauna celtne, nodošana — Atbrīvojums no PVN”

Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 19. novembra spriedums I ‐ 11081

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Ēku un zem tām esošās zemes nodošanas atbrīvojums no nodokļa

(Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 3. punkta a) apakšpunkts un 13. panta B daļas g) apakšpunkts)

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas g) apakšpunkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz zemes gabala nodošanu, uz kura vēl atrodas veca ēka, kas ir jānojauc, lai tās vietā uzceltu jaunu celtni, un kuras nojaukšana šādā nolūkā, ko ir uzņēmies pārdevējs, jau ir uzsākta, neattiecas pirmajā no šiem noteikumiem paredzētais atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa. Attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli šādas nodošanas un nojaukšanas darbības veido vienu darījumu, kura kopīgais mērķis ir nevis pastāvošās ēkas un zem tās esošās zemes nodošana, bet neapbūvētā zemes gabala nodošana neatkarīgi no iepriekšējās ēkas nojaukšanas stadijas zemes gabala nodošanas brīdī.

(sal. ar 44. punktu un rezolutīvo daļu)
EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka zināšanas, kas jāuzskata par atskaites punktu, lai varētu novērtēt izglītības līdzvērtīgumu pēc lūguma, nenokārtojot šim nolūkam paredzētos pārbaudījumus, tieši ļaut veikt jurista profesijām paredzētu sagatavošanas praksi, ir tās, ko apliecina kvalifikācija, kāda ir prasīta dalībvalstī, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam veikt šādu praksi.

Veicot, pirmkārt, kvalifikācijas, ko apliecina kandidāta diplomi, sertifikāti un citi dokumenti, kā arī atbilstoša viņa profesionālā pieredze, un, otrkārt, profesionālās kvalifikācijas, kas ir prasīta valsts tiesību aktos, salīdzinošo pārbaudi, dalībvalsts var ņemt vērā objektīvas atšķirības, kas saistītas gan ar attiecīgās profesijas tiesisko regulējumu izcelsmes dalībvalstī, gan darbības jomu, kurā tā ietilpst. Advokāta profesijas gadījumā dalībvalstij līdz ar to ir pamats veikt salīdzinošo diplomu pārbaudi, ņemot vērā atklātās atšķirības attiecīgo valsts tiesību sistēmu starpā.

Tādējādi tas vien, ka pabeigtās tiesību zinātņu studijas, kas saistītas ar pirmās dalībvalsts tiesībām, gan no saņemtās izglītības līmeņa, gan no šajā sakarā ieguldītā laika un pūļu viedokļa var uzskatīt par salīdzināmām ar studijām, kuru mērķis ir sniegt zināšanas, ko apliecina citas dalībvalsts pieprasītā kvalifikācija, pats par sevi salīdzinošās pārbaudes ietvaros nevar radīt pienākumu dot priekšroku nevis zināšanām, kas prasītas tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam piedalīties profesionālajās mācībās, kas vajadzīgas, lai varētu strādāt kādā no jurista profesijām, bet zināšanām, kas saistītas galvenokārt ar pirmās dalībvalsts tiesībām un ko apliecina kvalifikācijas, kuras iegūtas šajā pēdējā minētajā valstī.

(sal. ar 37., 44., 46. un 48. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Konstitucionālo vai administratīvo tiesību vispārēju principu esamība var būt pietiekama, lai neveiktu transpozīciju ar īpašiem likumdošanas vai reglamentējošiem pasākumiem, tomēr ar nosacījumu, ka šie principi efektīvi nodrošina, ka valsts pārvaldes iestādes pilnībā piemēro direktīvu, ka gadījumā, ja attiecīga direktīvas norma paredz radīt tiesības privātpersonām, tiesiskā situācija, kas izriet no šiem principiem, ir pietiekami skaidra un precīza un ka labuma guvējiem ir dota iespēja zināt savu tiesību apjomu un vajadzības gadījumā atsaukties uz tām valsts tiesās.

No EKL 249. panta trešās daļas izriet, ka Kopienu direktīvu izpilde ir jānodrošina ar atbilstošiem pasākumiem, ko veic dalībvalstis. Fakts, ka konkrētajos apstākļos — ja nav veikti nepieciešamie izpildes pasākumi vai šie pasākumi neatbilst direktīvai — attiecīgām personām ir tiesības atsaukties tiesās uz direktīvu attiecībā pret dalībvalsti, kas nav izpildījusi savu pienākumu, nav uzskatāms par attaisnojumu tam, ka dalībvalsts nav savlaicīgi veikusi pasākumus, kas atbilst katras direktīvas mērķim. Tāpat un vēl jo vairāk — apstāklis, ka dažas attiecīgās direktīvas normas ir tieši piemērojamas valsts tiesību sistēmā, nav attaisnojums, kas atbrīvotu dalībvalstis no to pienākumiem attiecībā uz transpozīciju.

Tātad Direktīvas 2003/55 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu 22. panta 3. punkta e) apakšpunktā un 4. punktā paredzētos pienākumus nav izpildījusi dalībvalsts, kas, pirmkārt, nav transponējusi minēto 22. panta 3. punkta e) apakšpunkta normu par prasību starpsavienojuma gadījumā iepriekš apspriesties ar attiecīgajām dalībvalstīm un, otrkārt, ir tikai paredzējusi lūgumu piešķirt atkāpi paziņošanu Komisijai, lai gan minētajā 22. panta 4. punktā ir noteikts pienākums darīt zināmu minētajai iestādei galīgo lēmumu par atkāpi, kā arī visu ar to saistīto lietderīgo informāciju.

(sal. ar 44.–46. punktu)
Lieta C-351/08

Christian Grimme

pret

Deutsche Angestellten-Krankenkasse

(Bundessozialgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Personu brīva pārvietošanās — Atbilstoši Šveices tiesībām dibinātas akciju sabiedrības valdes loceklis, kurš vada tās filiāli Vācijā — Pienākums veikt vecuma apdrošināšanu Vācijas apdrošināšanas iestādē — Atbilstoši Vācijas tiesībām dibinātas akciju sabiedrības valdes locekļu atbrīvojums no šī pienākuma”

Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 12. novembra spriedums I ‐ 10779

Sprieduma kopsavilkums

Starptautiskie nolīgumi – EK un Šveices līgums par personu brīvu pārvietošanos – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Vienlīdzīga attieksme

(EK un Šveices līguma par personu brīvu pārvietošanos 1., 5., 7. un 16. pants un I pielikuma 12. pants un 17.–19. pants)

Nolīgumam starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos un it īpaši tā 1., 5., 7. un 16. pantam, kā arī tā I pielikuma 12. un 17.–19. pantam nav pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek prasīts, lai persona, kurai ir šīs dalībvalsts pilsonība un kura ir nodarbināta šīs valsts teritorijā, apdrošinātos likumā paredzētā šīs dalībvalsts vecuma apdrošināšanas sistēmā, kaut arī šī persona ir atbilstoši Šveices tiesībām dibinātas akciju sabiedrības valdes loceklis, lai gan atbilstoši šīs dalībvalsts tiesībām dibinātas akciju sabiedrību valdes locekļiem nav jāapdrošinās minētajā apdrošināšanas sistēmā.

(sal. ar 50. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-441/08

Elektrownia Pątnów II sp. z o.o.

pret

Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu

(Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai — Kapitālsabiedrības saņemtie aizņēmumi pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai — Aplikšana ar kapitāla nodokli saskaņā ar valsts tiesībām — Aizņēmuma pārvēršana kapitāla daļās pēc dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai — Kapitāla nodoklis, kas uzlikts šādai sabiedrības pamatkapitāla palielināšanai — Jauna tiesiskā regulējuma tūlītēja piemērošana”

Tiesas (sestā palāta) 2009. gada 12. novembra spriedums I ‐ 10801

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai – Kapitāla nodoklis, ko iekasē no kapitāla sabiedrībām

(Padomes Direktīvas 69/335 5. panta 3. punkta otrais ievilkums)

Direktīvas 69/335 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kuru grozījis Akts par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, 5. panta 3. punkta otrais ievilkumā ir paredzēts, ka, nosakot bāzi kapitāla nodoklim, ko uzliek sabiedrības pamatkapitāla palielinājumam, pēc dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai 2004. gada 1. maijā, pārvēršot kapitāla daļās šīs sabiedrības aizņēmumus, kuri ir saņemti pirms minētās pievienošanās, ir jāņem vērā nodokļi, kuri iepriekš ir uzlikti saskaņā ar toreiz spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem.

Proti, šādas normas, kura aizliedz tās pašas summas no jauna aplikt ar nodokli to iekļaušanas pamatkapitālā laikā, ieviešana dalībvalsts tiesībās nav uzskatāma par iepriekš notikušo nodokļu uzlikšanas atcelšanu, un nav uzskatāms, ka šādai normas ieviešanai būtu atpakaļejošs spēks. Šīs normas vienīgais mērķis un vienīgā piemērojamība ir dubultās nodokļu uzlikšanas vienai nodokļu bāzei novēršana, un tā ir piemērojama no tās stāšanās spēkā gan aizņēmumiem, kuri tika saņemti pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai un tātad pirms tās stāšanās spēkā minētās dalībvalsts tiesību sistēmā un kuri pēc šīs pievienošanās tika pārvērsti kapitāla daļās, gan aizņēmumiem, kuri tika saņemti pēc šīs pievienošanās.

Tādējādi Direktīvas 69/335 5. panta 3. punkta otrais ievilkums ir tikai jauna norma, kura ir tūlītēji piemērojama darījumiem, kas ir veikti pēc tās stāšanās spēkā dalībvalstī un kas ietilpst tās piemērošanas jomā, to nepiemērojot ar atpakaļejošu spēku faktiem, kas ir notikuši pirms šīs dalībvalsts pievienošanās.

(sal. ar 36.–38., 40. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)