ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2013. gada 19. septembrī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑247/11 P un C‑253/11 P

Areva SA (C‑247/11 P),

Alstom SA,

T&D Holding SA, bijusī Areva T&D Holding SA,

Alstom Grid SAS, bijusī Areva T&D SA,

Alstom Grid AG, bijusī Areva T&D AG (C‑253/11 P)

pret

Eiropas Komisiju

“Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus — Pienākums norādīt pamatojumu — Tiesību uz aizstāvību pārkāpums — Vainojamība pārkāpjošā rīcībā — Solidāra atbildība par naudas soda samaksu — Faktiska solidaritāte — Samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi — Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību”

1. Šīs apvienotās lietas attiecas uz divām apelācijas sūdzībām, kuras attiecīgi lietā C‑247/11 P ir iesniedzis Areva SA (turpmāk tekstā – “Areva”) un lietā C‑253/11 P ir iesniedzis Alstom SA (turpmāk tekstā – “Alstom”) un tā meitasuzņēmumi T&D Holding SA, bijušais Areva T&D Holding SA, Alstom Grid SAS, bijušais Areva T&D SA, un Alstom Grid AG, bijušais Areva T&D AG (visi šie uzņēmumi turpmāk tekstā tiks norādīti arī kā “apelācijas sūdzību iesniedzēji”). Abas apelācijas sūdzības ir celtas par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 3. marta spriedumu lietā Areva u.c./Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) ( 2 ). Ar šo spriedumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, daļēji atcēla Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ( 3 ), kurā Eiropas Komisija, konstatējusi pret konkurenci vērstas aizliegtas vienošanās esamību gāzes izolācijas slēgiekārtu (turpmāk tekstā – “GIS”) ( 4 ) jomā, piesprieda naudas sodus uzņēmumiem, kas tajā bija piedalījušies, un, otrkārt, mainīja Komisijas uzliktos naudas sodus sabiedrībām, kas ir iesniegušas šīs apelācijas sūdzības.

2. Šie secinājumi ir sniegti vienlaikus ar maniem secinājumiem apvienotajās lietās C‑231/11 P, C‑232/11 P un C‑233/11 P Komisija/Siemens Österreich u.c. ( 5 ), kas attiecas uz to pašu aizliegto vienošanos un to pašu Komisijas lēmumu. Tā kā daži jautājumi, kas rodas šajās lietās, vismaz daļēji sakrīt ar tiem, kas tiek izskatīti minētajās lietās, vēlos ikreiz, kad tas būs lietderīgi, atsaukties uz attiecīgajiem punktiem manos secinājumos šajās lietās.

I – Fakti

A – Apelācijas sūdzību iesniedzējas

3. Areva, apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑247/11 P, ir mātesuzņēmums sabiedrību grupai, kas darbojas kodolenerģētikas nozarē.

4. Alstom, pirmais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑253/11 P, ir mātesuzņēmums industriālajai grupai, kas darbojas dažādās nozarēs, tostarp elektrības pārvadīšanas un sadales jomā (turpmāk tekstā – “P&S nozarē”).

5. Visa Alstom grupas darbība P&S nozarē 2004. gada 8. janvārī tika cedēta grupai, kuras mātesuzņēmums ir Areva. Laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam (diena, kurā tika izbeigts pārkāpums, ko Komisija bija konstatējusi apstrīdētajā lēmumā) Areva grupas darbību saistībā ar GIS vadīja ar Areva T&D SA un Areva T&D AG ( 6 ) – meitasuzņēmumi, kas pilnā apmērā pieder Areva T&D Holding SA, kura savukārt pilnā apmērā pieder Areva (turpmāk tekstā kopā – “bijušie Areva meitasuzņēmumi”), – starpniecību.

6. Pēc mutvārdu procesa noslēguma Vispārējā tiesā 2010. gada 7. jūnijāAreva cedēja visas savas darbības P&S nozarē. Alstom pārņēma pārvades darbības. Pēc šīs iegādes Areva T&D Holding SA pieņēma nosaukumu T&D Holding SA – otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑253/11 P, Areva T&D SA kļuva par Alstom Grid SAS – trešais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑253/11 P – un Areva T&D AG kļuva par Alstom Grid AG – ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējs lietā C‑253/11 P. Alstom un tā pašreizējie meitasuzņēmumi T&D Holding SA, Alstom Grid SAS un Alstom Grid AG – apelācijas sūdzības iesniedzēji lietā C‑253/11 P – turpmāk tekstā kopā tiks saukti arī par “Alstom grupas sabiedrībām”.

B – Apstrīdētais lēmums un pārsūdzētais spriedums

7. 2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā konstatēja, ka GIS nozarē pastāv pret konkurenci vērsta aizliegta vienošanās, kurā iesaistītie uzņēmumi vienojās tostarp par tirgus sadali pasaules līmenī ( 7 ), cenu noteikšanu un konfidenciālas informācijas apmaiņu. Komisija arī konstatēja, ka aizliegtā vienošanās bija spēkā laikposmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam. It īpaši tā konstatēja apelācijas sūdzību iesniedzēju atbildību šajās lietās ( 8 ) un tāpēc uzlika tām naudas sodus ( 9 ).

8. Apelācijas sūdzību iesniedzēji cēla prasību par apstrīdēto lēmumu Vispārējā tiesā, kas 2011. gada 3. martā pasludināja pārsūdzēto spriedumu. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa daļēji atcēla apstrīdēto lēmumu ( 10 ) un, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, par konstatētajiem pārkāpumiem uzlika šādus naudas sodus: — Alstom: EUR 10 327 500; — Alstom: EUR 48 195 000 solidāri kopā ar Areva T&D SA, EUR 20 400 000, kas jāmaksā Areva T&D SA, ir solidāri jāmaksā pēdējai minētajai sabiedrībai kopā ar Areva T&D AG, Areva un Areva T&D Holding SA ( 11 ).

9. Pārējā daļā Vispārējā tiesa prasības noraidīja.

II – Tiesvedība tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

10. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 24. maijā, Areva cēla apelācijas sūdzību lietā C‑247/11 P. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 25. maijā, Alstom grupas sabiedrības cēla apelācijas sūdzību lietā C‑253/11 P. Gan Areva, gan Alstom grupas sabiedrības lūdz Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu. Ja Tiesa uzskata, ka par lietu var pieņemt galīgu spriedumu, tās lūdz galvenokārt atcelt attiecīgi apstrīdētā lēmuma 1. panta c) punktu un 2. panta c) punktu un 1. panta b), d), e) un f) punktu un 2. panta b) un c) punktu un pakārtoti – būtiski samazināt tām uzlikto naudas sodu, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Ja Tiesa uzskata, ka lietā vēl nav iespējams pieņemt galīgo spriedumu, apelācijas sūdzības iesniedzēji prasa nodot lietu izskatīšanai citai Vispārējās tiesas palātai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt. Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

11. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 20. jūlija rīkojumu lietas C‑247/11 P un C‑253/11 P tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesa norisei, kā arī sprieduma taisīšanai.

12. Tiesā lietas dalībnieki savu nostāju pauda rakstveidā un mutvārdos 2013. gada 2. maija tiesas sēdē.

III – Apelācijas sūdzību analīze

13. Savu prasījumu atbalstam Areva lietā C‑247/11 P izvirza četrus pamatus, un Alstom grupas sabiedrības lietā C‑253/11 P izvirza piecus pamatus. Sākumā ir jāanalizē [Alstom grupas sabiedrību] izvirzītais pirmais pamats.

A – Par Alstom grupas sabiedrību pirmo pamatu saistībā ar LESD 296. panta pārkāpumu

14. Savas apelācijas sūdzības pirmajā pamatā, kas ir sadalīts divās daļās, Alstom grupas sabiedrības apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nospriežot, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, ir pārkāpusi LESD 296. pantu ( 12 ). Šī pamata pirmā daļa attiecas uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu saistībā ar Alstom kā Alstom T&D SA un Alstom T&D AG mātesuzņēmuma atzīšanu par vainojamu pārkāpuma izdarīšanā laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim ( 13 ). Otrā daļa attiecas uz minētā lēmuma pamatojumu Alstom un Areva T&D SA solidāri uzliktajam naudas sodam.

1) Par Alstom grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata pirmo daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

15. Pirmā pamata pirmajā daļā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 90.–99. punktu, Alstom grupas sabiedrības būtībā apgalvo, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jānosaka sods par nepietiekama pamatojuma sniegšanu apstrīdētajā lēmumā, ciktāl Komisija tajā nav atbildējusi uz Alstom argumentiem un apsvērumiem, kurus tas bija izvirzījis savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā, lai pierādītu, ka, neņemot vērā prezumpciju par Alstom izšķirošas ietekmes uz tā meitasuzņēmumiem īstenošanu (turpmāk tekstā arī – “kapitāldaļu piederības prezumpcija”), pārkāpuma izdarīšanas laikā tās noteica savu rīcību tirgū neatkarīgi no to mātesuzņēmuma. Apstrīdētajā lēmumā neesot norādīts neviens iemesls, kas ļautu saprast, kāpēc Alstom izvirzītajiem apsvērumiem nav pierādījuma spēka, lai gan tie esot būtiski elementi minētā lēmuma uzbūvē, kuru noraidīšanai ir jāsniedz īpaši rūpīgs un detalizēts pamatojums.

16. Alstom grupas sabiedrības arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu it īpaši pārsūdzētā sprieduma 95. punktā, jo minētā lēmuma preambulas 345.–347. apsvērums nekādā ziņā nav atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punkta kopsavilkums. Turklāt Vispārējā tiesa esot tikai pieņēmusi faktu, ka Komisija bija noraidījusi Alstom iesniegtos pierādījumus, pamatojoties uz trešās personas, proti, Areva, sniegtajiem pierādījumiem.

17. Komisija prasa noraidīt Alstom grupas sabiedrību argumentus.

b) Analīze

18. Vispirms ir jāatgādina, ka LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formalitāte, kura ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības ( 14 ).

19. Šajā nolūkā, pirmkārt, LESD 296. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami ir jāatspoguļo iestādes – akta izdevējas – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot kontroli. It īpaši attiecībā uz atsevišķu lēmumu pamatojumu pienākuma pamatot šādus lēmumus mērķis ir ne tikai ļaut tiesai veikt kontroli, bet arī sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi par to, vai lēmumā, iespējams, ir trūkumi, lai apstrīdētu to spēkā esamību ( 15 ).

20. Otrkārt, prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši attiecīgā akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas LESD 296. panta prasības, ir jāvērtē, ievērojot ne tikai šā akta formulējumu, bet arī tā kontekstu un attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopumu ( 16 ).

21. Tādējādi, lai arī saskaņā ar LESD 296. pantu Komisijai ir jāmin faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīgs lēmuma pamatojums, un juridiskie apsvērumi, kas tai likuši pieņemt šo lēmumu, šajā tiesību normā netiek prasīts, lai Komisija iztirzātu visus faktiskos un tiesiskos jautājumus, kas tikuši izskatīti administratīvajā procesā ( 17 ).

22. It īpaši, ja tāpat kā šajā lietā lēmums par Savienības konkurences tiesību noteikumu piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā ar vainojamības pārkāpuma izdarīšanā noteikšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu. Tādējādi saistībā ar mātesuzņēmumu, kas ir atzīts par atbildīgu par tā meitasuzņēmumu pārkāpumu veidojošo rīcību, šādā lēmumā principā ir jābūt ietvertam detalizētam to apstākļu izklāstam, kas var pamatot šīs sabiedrības vainojamību attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā ( 18 ).

23. It īpaši attiecībā uz Komisijas lēmumu, kurš attiecībā uz dažiem adresātiem ir balstīts tikai un vienīgi uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, Komisijai – lai šo prezumpciju faktiski nepadarītu neatspēkojamu – katrā ziņā minētajiem adresātiem atbilstoši ir jāizklāsta iemesli, pamatojoties uz kuriem minētie faktiskie un tiesiskie apstākļi nav bijuši pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu ( 19 ).

24. Šajā lietā vispirms ir jānorāda, kā tas skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 349. apsvēruma un pārsūdzētā sprieduma 91. punkta, ka Komisija, lai konstatētu Alstom atbildību, ir balstījusies uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, bet arī nav atteikusies apsvērt citus attiecīgus būtiskus faktorus, kurus tā ir izklāstījusi minētā lēmuma preambulas 350.–356. apsvērumā. Tātad Komisija, lai konstatētu Alstom atbildību, nav balstījusies tikai un vienīgi uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, bet visticamāk ir vienlaicīgi izmantojusi gan šo prezumpciju, gan citus pierādījumus ( 20 ).

25. It īpaši minētajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos Komisija tostarp ir norādījusi, ka Alstom grupas, kurai tas bija mātesuzņēmums, darbības struktūra tika organizēta tādējādi, ka vadītāji, kuriem bija izšķiroša ietekme uz meitasuzņēmumu darbību GIS jomā, atskaitījās Alstom ( 21 ). Tā arī norādīja uz vairāku mātesuzņēmuma un meitasuzņēmumu vadītāju funkciju pārklāšanos, kā tas ir P&S nozares augstākā vadītāja gadījumā, kuram neapšaubāmi bija izšķiroša ietekme uz grupas GIS darbību un kurš bija Alstom izpildkomitejas loceklis ( 22 ). Tad tā norādīja, ka lietas materiālos bija pierādījumi tam, ka saistībā ar aizliegtu vienošanos identificētās personas, piemēram, Alstom grupas pārstāvji, varēja regulāri uzņemties juridiskas saistības mātesuzņēmuma vārdā ( 23 ). Turklāt Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā lielo naudas sodu, kādu Conseil de la concurrence français [Francijas Konkurences padome] 1988. gadā uzlika Alstom, bija maz ticams, ka atbildība par konkurences noteikumu pārkāpšanu netika identificēta kā būtisks risks no mātesuzņēmuma vadītāju puses ( 24 ). Komisija arī norādīja, ka mātesuzņēmums apstiprināja tos konkursa projektus saistībā ar GIS apakšstacijām, kas pārsniedza noteiktu slieksni vai radīja būtisku risku grupai ( 25 ).

26. Ņemot vērā šos apstrīdētajā lēmumā izklāstītos apsvērumus, es nesaprotu, kā ir iespējams apgalvot, kā to dara Alstom grupas sabiedrības, ka Vispārējai tiesai bija jāsoda Komisija par to, ka tā nesniedza sīku pamatojumu atbilstoši prasībām, kas izriet no 18.–23. punktā minētās judikatūras, konstatējot Alstom atbildību par attiecīgo pārkāpumu.

27. Tomēr Komisijā Alstom izvirzīja virkni argumentu, lai pierādītu, ka tam nav izšķirošas ietekmes uz meitasuzņēmumiem ( 26 ). Šajā ziņā ir jāatzīst, kā to apgalvoja Alstom grupas sabiedrības un kā to arī ir atzinusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 98. punktā, ka no apstrīdētā lēmuma skaidri neizriet, ka Komisija ir aplūkojusi pēc kārtas visus šos Alstom izvirzītos argumentus.

28. Tomēr no minētā lēmuma izriet, ka Komisija ne tikai bija ņēmusi vērā šos argumentus, bet būtībā veica visaptverošu to vērtējumu ( 27 ), vienlaikus sniedzot, kā to var izsecināt no šo secinājumu 25. punkta, iemeslu sīku pamatojumu, kas, ņemot vērā kapitāldaļu piederības prezumpciju, lika tai secināt, ka Alstom faktiski bija izšķiroša ietekme uz tā meitasuzņēmumiem.

29. Šajā ziņā iepriekš 19.–21. punktā esmu norādījis, ka saskaņā ar judikatūru, lai izpildītu pienākumu norādīt pamatojumu, Komisijai nav pienākuma īpaši minēt visus lietas dalībnieku administratīvās procedūras laikā izvirzītos argumentus ar nosacījumu, ka pamatojums ir pietiekams, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma attaisnojumu, un it īpaši gadījumā, kad mātesuzņēmums ir atbildīgs par meitasuzņēmumu pārkāpjošu rīcību, tas satur tādu iemeslu sīku izklāstu, kas pamato šīs sabiedrības vainojamību pārkāpuma izdarīšanā.

30. Tomēr parasti ir noteikti vēlams, ka Komisija min strukturētus un sīki izstrādātus argumentus un lietas dalībnieku administratīvās procedūras laikā sniegtos faktiskos un tiesiskos apstākļus, it īpaši tos, kas tika sniegti, lai pierādītu mātesuzņēmuma izšķirošās ietekmes uz meitasuzņēmumu neesamību. Tomēr tādā lietā kā šī, kurā, lai konstatētu mātesuzņēmuma atbildību pārkāpuma izdarīšanā, Komisija nav balstījusies tikai un vienīgi uz kapitāldaļu piederības prezumpciju, bet ir skaidri ņēmusi vērā citus būtiskus faktorus, es uzskatu, ka tai ir tiesības pārskatīt un izvērtēt argumentus un vispārēji izvirzītus apstākļus – kā tas darīja šajā lietā –, ja vien tiesību akta pamatojums ieinteresētajai personai, proti, mātesuzņēmumam, sniedz pietiekamas zināšanas par galīgi pieņemtā lēmuma – šajā gadījumā lēmuma saukt to pie atbildības par pārkāpuma izdarīšanu – iemesliem.

31. Turklāt ir jānorāda, ka Alstom grupas sabiedrības nav izskaidrojušas, cik lielā mērā apstrīdētā lēmuma iespējami nepilnīgais pamatojums ir kavējis tās lietderīgi aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā vai arī nav ļāvis tai veikt pārbaudi. Tieši pretēji, Vispārējās tiesas veiktā to Alstom argumentu rūpīga pārbaude pārsūdzētā sprieduma 93.–97. punktā, kas bija pausti, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, visticamāk pierāda to, ka Alstom bija iespēja pienācīgi aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā un ka šī tiesa varēja pārbaudīt apstrīdēto lēmumu ( 28 ).

32. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā Komisijas pienākuma norādīt pamatojumu piemērojamību, kā tas ir paredzēts judikatūrā, un nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, atzīstot Alstom atbildību par līdzdalību pārkāpuma izdarīšanā laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim. Šo vērtējumu nevar apstrīdēt ar citiem Alstom grupas sabiedrību izvirzītajiem argumentiem.

33. Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā Elf Aquitaine/Komisija, uz kuru atsaucas Alstom grupas sabiedrības un ar kuru Tiesa atcēla Vispārējās tiesas spriedumu tāpēc, ka Komisija neievēroja pienākumu norādīt pamatojumu, ir tikai jānorāda, ka atšķirībā no situācijas, kādā tika pasludināts minētais spriedums, Alstom grupas sabiedrības šajā lietā nesaskārās ar pirmo Komisijas lēmumu, kurā tā, mainot savu parasto pieeju, ir balstījusies tikai uz prezumpciju par mātesuzņēmuma izšķirošu ietekmi uz meitasuzņēmumu, lai vainotu mātesuzņēmuma vainojamību par pārkāpuma izdarīšanu. Tātad šajā lietā tās nevar atsaukties uz minētajā spriedumā rasto risinājumu.

34. Iebildumam, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 95. punktā apgalvojot, ka apstrīdētā lēmuma 345.–347. apsvērums ir Alstom atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā izvirzīto argumentu kopsavilkums, esot sagrozījusi apstrīdēto lēmumu, manuprāt, nav nozīmes, un katrā ziņā tas nav pamatots. Tas nav derīgs, jo, lai arī Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu šajā ziņā, tas nemainītu iepriekšējos punktos veikto konstatējumu, ka Komisija bija juridiski pietiekami pamatojusi Alstom atbildību par pārkāpuma izdarīšanu. Tas ir nepamatots, jo, kā jau minēts, faktiski Komisija Alstom izvirzītos argumentus izskatīja pēc būtības ( 29 ).

35. Attiecībā uz argumentu, ka Komisija ir balstījusies uz pierādījumiem, ko ir sniegušas trešās personas, Savienības tiesībās nav tādas normas, kas neļautu Komisijai – protams, ievērojot tiesības uz aizstāvību – izmantot tādus pierādījumus, ja vien tie ir būtiski. Tomēr, manuprāt, ir acīmredzami, ka, ņemot vērā to, ka Areva no Alstom iegādājās meitasuzņēmumus, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, tam varēja būt attiecīga informācija par šo meitasuzņēmumu darbību laikposmā pirms to pārdošanas. Turklāt Alstom grupas sabiedrības nav precizējušas, kādus pierādījumus tās apstrīd, un vēl jo mazāk norāda uz šo pierādījumu sagrozīšanu.

36. No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

2) Par Alstom grupas sabiedrību pirmā pamata otro daļu

37. Pirmā pamata otrajā daļā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 200. punktu, Alstom grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka Komisija varēja pamatoti nenorādīt iemeslus, kāpēc divām sabiedrībām, kas lēmuma pieņemšanas dienā neietilpa vienā ekonomiskā vienībā, var solidāri uzlikt naudas sodu. It īpaši tās pārmet Vispārējai tiesai, ka minētajā 200. punktā tā nav sodījusi Komisiju par to, ka tā nebija īpaši pamatojusi solidāri maksājama naudas soda noteikšanu Alstom un Areva T&D SA (tagad Alstom Grid SAS), lai gan apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās vairs nebija viens uzņēmums.

38. Šajā ziņā es uzskatu, ka šajā lietā Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja nesodīt Komisiju par to, ka tā nebija īpaši pamatojusi lēmumu par solidāra naudas soda uzlikšanu Alstom un Areva T&D SA par laikposmu, kad tās bija viens uzņēmums.

39. Iepriekš 20. un 21. punktā esmu jau norādījis, ka saskaņā ar judikatūru LESD 296. pantā Komisijai netiek prasīts, lai tā iztirzātu visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas tika izskatīti administratīvajā procesā ( 30 ). Saskaņā ar judikatūru Komisijas lēmumu, kas atbilst tās pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei, ir iespējams pamatot kopsavilkuma veidā, un gadījumā, ja lēmums būtiski pārsniedz iepriekš pieņemtajos lēmumos noteikto, Komisijai ir jāsniedz detalizēts pamatojums ( 31 ).

40. Pretēji Alstom grupas sabiedrību apgalvojumam solidāra naudas soda uzlikšana meitasuzņēmumam, kas bija piedalījies pārkāpuma izdarīšanā, un bijušajam mātesuzņēmumam par pārkāpuma izdarīšanas laikposmu, kurā abas sabiedrības bija viens uzņēmums konkurences tiesību izpratnē, neatšķiras no iepriekšējās Komisijas prakses un judikatūrā tā nav tikusi apstrīdēta ( 32 ).

41. Šī prakse balstās uz apsvērumu, ka, ja konkrētā periodā sabiedrības, kas pārkāpa konkurences noteikumus, bija viens uzņēmums konkurences tiesību izpratnē, Komisija var tām solidāri uzlikt naudas sodu par šajā laikposmā izdarīto pārkāpumu ( 33 ). Neskarot apsvērumus, kurus izklāstīšu 155. un nākamajos punktos, analizējot Alstom grupas sabiedrību ceturto pamatu, es uzsveru, ka tas, ka Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī minētās sabiedrības vairs nebija vienota ekonomiska vienība, nav tāds apstāklis, kas pats par sevi ( 34 ) liedz tām uzlikt solidāri maksājamu naudas sodu kā subjektiem, kurus var uzskatīt par līdzatbildīgiem par tā uzņēmuma darbību, kura daļa tie bija ( 35 ).

42. Tā kā šajos apstākļos Komisija ir juridiski pietiekami pamatojusi – kā tas izriet no pirmā pamata pirmās daļas analīzes – lēmumu noteikt atbildību par pārkāpumu mātesuzņēmumam, es uzskatu, ka šajā lietā Komisija nav jāsoda par to, ka tā nav sniegusi konkrētu pamatojumu saistībā ar solidāri maksājama naudas soda uzlikšanu mātesuzņēmumam un meitasuzņēmumam, kas ir bijis tiešs aizliegtās vienošanās dalībnieks, lai arī apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī ieinteresētās sabiedrības vairs neietilpa vienotā ekonomiskā vienībā ( 36 ).

43. No tā, manuprāt, izriet, ka Alstom grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata otrā daļa un tādējādi arī minētais pirmais pamats kopumā ir jānoraida.

B – Par Alstom grupas sabiedrību otro pamatu saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa nav pildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī tā ir pārkāpusi LESD 263. pantu, un par Areva pirmo pamatu attiecībā uz to, ko Vispārējā tiesa nav pildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī ir pieļāvusi tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

44. Otrajā pamatā, kas ir sadalīts četrās daļās, Alstom grupas sabiedrības apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pildījusi savu pienākumu pamatot savu spriedumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. un 53. panta, kā arī LESD 263. panta. It īpaši otrā pamata pirmajās trīs daļās Alstom grupas sabiedrības apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī ir pārkāpusi LESD 263. pantu, jo vairākkārt Komisijas argumentāciju tā ir aizstājusi ar savu argumentāciju, a posteriori pievienojot apstrīdētajam lēmumam pamatojumus, kuru tajā nebija. Pirmā un otrā daļa attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu saistībā ar atbildības noteikšanu par pārkāpumu attiecīgi Alstom un T&D Holding SA (bijušais Areva T&D Holding SA) kā mātesuzņēmumiem. Trešā daļa attiecas uz Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 214.–216. punktā saistībā ar piedalīšanos vienlīdzīgās daļās solidāri uzliktā naudas soda samaksā. Šī daļa ir cieši saistīta ar jautājumiem, kas ir apspriesti Alstom grupas sabiedrību izvirzītajā ceturtajā pamatā, un tādējādi tiks analizēta kopā ar to 155. un nākamajos punktos. Otrā pamata ceturtajā daļā Alstom grupas sabiedrības apstrīd pārsūdzētā sprieduma pamatojumu attiecībā uz to, ka Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka sabiedrībām, kas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī neietilpa vienotā ekonomiskā vienībā, var uzlikt solidāri maksājamu naudas sodu.

45. Pirmajā pamatā Areva apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, analizējot izšķirošas ietekmes uz bijušajiem meitasuzņēmumiem faktisku īstenošanu laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam.

46. Ciktāl šajos pamatos apelācijas sūdzību iesniedzēji norāda, ka Vispārējā tiesa nav pildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, uzskatu, ka sākumā ir jānorāda uz šī pienākuma apjomu, kā tas ir noteikts judikatūrā, it īpaši atsaucoties uz ierobežojumiem, kas Vispārējai tiesai ir jāievēro, veicot tiesiskuma pārbaudi saistībā ar apstrīdētā tiesību akta pamatojuma apjomu.

1) Par Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu apjomu un par aizliegumu aizstāt apstrīdētā tiesību akta pamatojumu

47. Vispārējās tiesas pienākums norādīt sprieduma pamatojumus izriet no Tiesas statūtu 36. panta, lasot to kopā ar 53. panta pirmo daļu.

48. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāatspoguļo Vispārējās tiesas argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi ( 37 ).

49. Pienākums norādīt pamatojumu tomēr neliek Vispārējai tiesai sniegt izsmeļošu un sīki izstrādātu visas lietas dalībnieku sniegtās argumentācijas izklāstu. Līdz ar to pamatojums var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai iegūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai ( 38 ).

50. Tiesa un Vispārējā tiesa, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, nekādā gadījumā nevar aizstāt apstrīdētā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo ( 39 ). No minētā izriet, ka Savienības tiesa par Savienības tiesību aktu, kas ir balstīts uz nepareiziem vai pat pretlikumīgiem pamatiem, nedrīkst sniegt pilnīgi citus pamatojumus, lai pēc tam atstātu tos spēkā. Tas tā ir tāpēc, ka ārpus neierobežotās jurisdikcijas (LESD 261. pants) piemērošanas jomas Savienības tiesa nevar grozīt apstrīdēto tiesību aktu, bet tikai to atcelt, ja un ciktāl prasība atcelt tiesību aktu ir pamatota (LESD 264. panta pirmā daļa) ( 40 ).

51. Tomēr, neraugoties uz iepriekš minēto, pirmkārt, nekas nekavē Savienības tiesu intensīvi pārbaudīt attiecīgā prasības iesniedzēja norādīto prasības pamatu un argumentu pamatotību un tos rūpīgi izvērtēt ( 41 ). Otrkārt, no judikatūras izriet, ka, lai gan Vispārējā tiesa, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, var būt spiesta interpretēt apstrīdētā tiesību akta pamatojumu tādā veidā, ka tas atšķiras no šī tiesību akta autora sniegtā pamatojuma, un atsevišķos gadījumos var pat noraidīt akta autora sniegto formālo pamatojumu, tā to nevar darīt, ja to nepamato materiāltiesiski apsvērumi ( 42 ).

52. Tātad, ņemot vērā šos judikatūrā izklāstītos principus, manuprāt, ir jānovērtē, vai Vispārējā tiesa ir prettiesiski aizstājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu ar savējo. Šajā nolūkā ir lietderīgi izvērtēt, vai pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir tikai pārbaudījusi – pat ļoti rūpīgi pārbaudījusi – apelācijas sūdzību iesniedzēju izvirzītos pamatus un argumentus, lai pārbaudītu to pamatotību, vai, gluži pretēji, tā iekļāva lēmumā pilnīgi citus pamatojumus, lai atstātu to spēkā.

53. Šajā ziņā jāpiebilst: lai arī ir taisnība, ka Eiropas tiesvedība par iestāžu tiesību aktu likumību, kā to apgalvo Alstom grupas sabiedrības, ir “procedūra par tiesību aktu” tādējādi, ka minētajam tiesību aktam – kā tas tika minēts – nav iespējams pievienot jaunus, atšķirīgus pamatojumus, lai to “glābtu”, tas nemaina to, ka Savienības tiesai, lai pilnībā veiktu likumības pārbaudi, jāspēj pilnībā atbildēt uz prasītāju argumentiem, kurus tie tai ir iesnieguši. Tāpēc šī tiesa var būt spiesta daudz rūpīgāk analizēt administratīvā procesa laikā izvirzītos argumentus vai pierādījumus, nekā tas ir apstrīdētajā tiesību aktā ( 43 ). Ja pats tiesību akta pamatojums ir pietiekams un tajā nav pieļautas kļūdas, nekas neliedz Vispārējai tiesai sniegt pamatojumu, kurā, atbildot uz lietas dalībnieku izvirzītajiem argumentiem Vispārējā tiesā, ir ietverta Komisijā iesniegto argumentu vai pierādījumu analīze vai argumentācija, kas ir rūpīgāk izstrādāta nekā apstrīdētajā tiesību aktā ietvertā.

2) Par grupas Alstom sabiedrību izvirzītā otrā pamata pirmo daļu

54. Otrā pamata pirmajā daļā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 101.–110. punktu, Alstom grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir aizstājusi Komisijas argumentāciju ar savējo un ir iekļāvusi būtiskus pamatojumus, kas a posteriori ir lēmuma pamats attiecībā uz to elementu analīzi, kuru mērķis ir atspēkot prezumpciju par Alstom izšķirošas ietekmes uz meitasuzņēmumiem faktisku īstenošanu laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim. It īpaši pārsūdzētā sprieduma 102.–110. punktā esot analizēti daži argumenti, kurus Alstom ir izvirzījusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā. Vispārējā tiesa esot ieņēmusi nostāju par šiem apstākļiem un tos novērtējusi, lai gan šāds novērtējums nav minēts apstrīdētajā lēmumā, un tātad tas tika pievienots šī lēmuma tekstam.

55. Vispirms, analizējot Alstom grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata pirmo daļu, šajā ziņā esmu jau norādījis ( 44 ), ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, nospriežot, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā bija sniegusi pietiekamu pamatojumu, kad konstatēja Alstom atbildību par izdarīto pārkāpumu laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim.

56. Šādos apstākļos pārsūdzētais spriedums nepapildina apstrīdēto lēmumu ar pamatojumiem, kas pilnīgi atšķirtos no tiem, uz kuriem Komisija ir balstījusies, konstatējot Alstom atbildību. Pārsūdzētā sprieduma pamatojums atbilst apstrīdētā lēmuma pamatojumam. Protams, atbildot uz Alstom izvirzītajiem argumentiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 102.–109. punktā ir ļoti precīzi analizējusi vairākus dokumentus, kurus Alstom bija iesniegusi administratīvā procesa laikā. Tik rūpīga analīze apstrīdētajā lēmumā nav veikta. Tomēr tas nenozīmē, ka Vispārējā tiesa būtu veikusi prettiesisku pamatojumu aizstāšanu.

57. Saskaņā ar iepriekš 53. punktā minēto es uzskatu, ka, ciktāl apstrīdētā lēmuma pamatojums attiecībā uz Alstom atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kas ir izdarīts attiecīgajā laikposmā, ir pietiekams pats par sevi un nesatur kļūdas, nekas neliedza Vispārējai tiesai, lai atbildētu uz Alstom izvirzītajiem argumentiem tajā, veikt rūpīgāku to argumentu un pierādījumu analīzi, kurus Alstom bija iesniedzis Komisijā, nekā tas bija apstrīdētajā lēmumā. Gluži pretēji, šāda pieeja, manuprāt, ir pierādījums Vispārējās tiesas rūpībai, analizējot argumentus, kurus Alstom bija izteicis Vispārējā tiesā.

58. No šiem apsvērumiem izriet, ka Alstom grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

3) Par Areva izvirzīto pirmo pamatu un Alstom grupas sabiedrību izvirzīto otrā pamata otro daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

59. Pirmajā pamatā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktu, Areva apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību. Areva apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Vispārējā tiesa ir aizvietojusi Komisijas argumentāciju ar savējo, a posteriori pievienojot apstrīdētajam lēmumam divus jaunus apstākļus, lai noraidītu apgalvojumus, ka laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 2004. gada 11. maijamAreva un Areva T&D Holding SA nebija pietiekamas pieredzes P&S nozarē, lai tās varētu efektīvi īstenot izšķirošu ietekmi uz to meitasuzņēmumu rīcību. Areva apstrīd, pirmkārt, apgalvojumu, ka tas būtu varējis iegūt zināšanas P&S nozarē laikposmā no Alstom T&D meitasuzņēmumu cesijas līguma noslēgšanas 2003. gada septembrī līdz faktiskai šo meitasuzņēmumu nodošanai 2004. gada 8. janvārī, un, otrkārt, apgalvojumu, ka nebija neiespējami, ka jauna šo meitasuzņēmumu vadītāja pieņemšana darbā no grupas ārpuses ļāva Areva iegūt zināšanas P&S nozarē.

60. Pirmkārt, Komisija nebija iepriekš minējusi šos divus apstākļus, tādējādi Vispārējā tiesa ar tiem esot papildinājusi vai aizstājusi pamatojumus, kas ir apstrīdētā lēmuma pamatā. Otrkārt, Vispārējās tiesas argumenti neļaujot saprast iemeslus, kāpēc tā nav pieņēmusi Areva argumentus, līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā trūkstot pamatojuma. Treškārt, Vispārējā tiesa esot arī pārkāpusi Areva tiesības uz aizstāvību. Pirmkārt, pamatojoties uz apstākļiem, kas faktiski ir pieņēmumi, esot tikusi noteikta neapstrīdama kapitāldaļu piederības prezumpcija un Areva esot bijis jāsniedz probatio diabolica, lai pierādītu prezumpcijas par izšķirošas ietekmes uz tā bijušajiem meitasuzņēmumiem faktiskas īstenošanas neesamību, pieprasot tam sniegt attaisnojošu pierādījumu par neiejaukšanos to rīcībā. Otrkārt, Vispārējā tiesa nav devusi Areva iespēju paust savu viedokli par iepriekš minētajiem, apstrīdētajam lēmumam pievienotajiem jaunajiem elementiem.

61. Savā replikā Areva apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā nav sodījusi Komisiju par to, ka, analizējot Areva izšķirošas ietekmes uz tā bijušajiem meitasuzņēmumiem faktisku īstenošanu, tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Tas it īpaši apgalvo, ka Komisija neesot ņēmusi vērā atsevišķus tā izvirzītos argumentus un nav sīki izklāstījusi savu nostāju par citiem tā minētajiem argumentiem.

62. Otrā pamata otrajā daļā Alstom grupas sabiedrības, it īpaši T&D Holding SA, būtībā ceļ tādu pašu iebildumu kā Areva, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Tādējādi Vispārējā tiesa nav tikai pieņēmusi lēmumu par apstrīdētajā lēmumā minētajiem jautājumiem attiecībā uz T&D Holding SA zināšanu iegūšanu par P&S nozari, bet esot arī pievienojusi divus jaunus apstākļus, proti, tos, kurus ir minējis Areva un kuri ir norādīti iepriekš 59. punktā. Šie divi apstākļi netika apspriesti administratīvajā procesā, tādējādi Vispārējā tiesa esot grozījusi un papildinājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu, prettiesiski veicot pamatojumu aizstāšanu.

63. Komisija apstrīd šos argumentus. It īpaši tā apgalvo, ka Areva iebildums par pamatojuma trūkumu ir nepieņemams, jo Areva faktiski apstrīd nevis sprieduma pamatojumu, bet gan Vispārējās tiesas veikto pierādījumu novērtējumu, kas ir nepieņemami apelācijas tiesvedībā.

b) Analīze

64. Ņemot vērā kritērijus, kas ir norādīti iepriekš 47.–53. punktā, vispirms ir jāpārbauda, vai pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir aizstājusi pamatojumus, kā to apgalvo gan Areva, gan Alstom grupas sabiedrības. To argumentācija it īpaši attiecas uz iepriekš 59. punktā minētajiem diviem apstākļiem, kurus Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. punktā esot, iespējams, pievienojusi apstrīdētā lēmuma pamatojumam ( 45 ). Tāpēc es uzskatu, ka ir rūpīgi jāizanalizē pārsūdzētais spriedums.

65. Pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi Areva un T&D Holding pamatu par to, ka Komisija bija pārkāpusi noteikumus par atbildības noteikšanu par pārkāpumu, tos kā mātesuzņēmumus, kuriem pilnībā pieder Areva T&D SA un Areva T&D AG, atzīstot par vainojamiem pārkāpumā laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam. Areva un T&D Holding apgalvoja, ka to sniegtie pierādījumi administratīvā procesa laikā bija pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka mātesuzņēmumiem pilnībā pieder meitasuzņēmumu kapitāldaļas.

66. Lai noraidītu šo pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā vispirms analizēja apstrīdēto lēmumu un atgādināja attiecīgos judikatūras principus (144. un 145. punkts). Tad tā atzina, ka Areva un T&D Holding bija jāatspēko minētā prezumpcija par atbildību (146. punkts), un tādējādi bija jāpārbauda, vai administratīvajā procesā izvirzītie faktiskie apstākļi, kas vēlreiz tika minēti tiesvedībā Vispārējā tiesā, bija pietiekami pārliecinoši, lai atspēkotu prezumpciju par atbildību (147. punkts). Vispārējā tiesa atgādināja Areva un T&D Holding administratīvajā procesā izvirzītos argumentus un it īpaši argumentus par pieredzes trūkumu P&S nozarē (148. punkts), lai 149. punktā secinātu, ka 150. punktā minēto iemeslu dēļ šie apstākļi – apskatīti individuāli vai pat kopumā – nesniedza pierādījumus tam, ka meitasuzņēmumi patiešām autonomā veidā no Areva un T&D Holding noteica savu rīcību tirgū un ka šī iemesla dēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, noraidot šos apstākļus kā nepārliecinošus.

67. Precīzāk, lai to secinātu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. punktā pamatojās, pirmkārt, uz konstatējumu, ka Areva un T&D Holding apgalvojumi par nepietiekamo pieredzi, lai faktiski īstenotu izšķirošu ietekmi uz to meitasuzņēmumiem, nebija pamatoti, un, otrkārt, uz apsvērumu, ka no šiem apgalvojumiem nevarēja secināt, ka divi mātesuzņēmumi noteikti bija atteikušies īstenot šādu izšķirošu ietekmi. Šie novērtējumi lietas dalībnieku argumentos nav apstrīdēti.

68. Tieši šādos apstākļos un it īpaši, lai pamatotu savu argumentāciju, Vispārējā tiesa atsaucās uz Areva un T&D Holding pirmo argumentu, apgalvojot, ka nebija neiespējami, ka tās varēja iegūt vai vismaz attīstīt savas zināšanas par P&S nozari laikā, kad uzsāka sarunas par Alstom P&S darbības cesiju. Šis Vispārējās tiesas papildu apsvērums, kas izdarīts, pamatojoties uz lietas materiālos ietverto informāciju ( 46 ), un tikai tāpēc, lai atbildētu uz Areva un T&D Holding izvirzīto argumentu, man šķiet, ir pilnīgi saprātīgs. Ir acīmredzami, ka tāda grupa kā Areva neveic šāda apjoma un nozīmīguma darbības, neiegūstot ļoti precīzu informāciju par attiecīgo nozari, lai novērtētu šādas darbības riskus.

69. Tad Vispārējā tiesa minēja Areva un T&D Holding otro argumentu, proti, jautājumu, kas tika aplūkots jau apstrīdētā lēmuma preambulas 370. apsvērumā saistībā ar jauna Areva valdes locekļa iecelšanu amatā, kas tika iecelts arī par Areva T&D Holding rīkotājdirektoru, kā arī P&S nodaļas priekšsēdētāju un Areva izpildkomitejas locekli. Ņemot vērā šo iecelšanu – kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 370. apsvēruma – desmit dienas pēc tam, kad Areva bija veicis iegādi, Vispārējā tiesa saskaņā ar minēto apstrīdētā lēmuma apsvērumu pārsūdzētā sprieduma 150. punktā nosprieda, ka, “nebūt nepierādīdama [meitasuzņēmumu] autonomiju Areva grupā, jauna vadītāja pieņemšana darbā no ārpuses tieši pretēji pierāda, ka attiecīgā laikposma sākumā Areva un Areva T&D Holding rīcībā bija organizācija, kas tām ļauj efektīvi kontrolēt tās meitasuzņēmumus, kuri tiem pilnībā pieder un kuri darbojas P&S nozarē, un noteicošā veidā ietekmēt to darbību tirgū”. Areva T&D Holding minētais teikums, ka nebija neiespējami, ka minētā “pieņemšana darbā no ārpuses Areva un Areva T&D Holding ir ļāvusi iegūt pieredzi, kas tai esot trūkusi attiecīgajā nozarē”, ir tikai piebilde, kuras mērķis ir pastiprināt argumenta par pieredzes neesamību P&S nozarē noraidīšanu. Tātad, manuprāt, šo teikumu nevar uzskatīt par būtisku elementu, uz kuru balstīt pārsūdzētā sprieduma pamatojumu.

70. No šīs pārsūdzētā sprieduma rūpīgas analīzes izriet, ka pretēji Areva un Alstom grupas sabiedrību apgalvojumam, pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktā pārbaudot minētos pierādījumus attiecībā uz iespējamo meitasuzņēmumu autonomiju, kas bija minēta tiesvedībā Vispārējā tiesā, šī tiesa ir tikai detalizēti atbildējusi uz tai izvirzītajiem argumentiem un tātad ir veikusi apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaudi, neaizstājot Komisijas pamatojumu šajā lēmumā ar savējo ( 47 ). Iebildums par prettiesisku motīvu daļas aizstāšanu, manuprāt, arī ir jānoraida.

71. Areva arī norāda uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, jo Vispārējās tiesas argumentācija attiecībā uz, iespējams, diviem jauniem apstākļiem, kas ir pievienoti apstrīdētajam lēmumam, neļauj tam saprast, kā tie var pamatot konstatējumu par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu.

72. Neizlemjot jautājumu par dažu Areva izvirzīto argumentu pieņemamību, uz ko ir norādījusi Komisija, šajā ziņā, manuprāt, pietiek uzsvērt, ka no pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punkta analīzes, kuru es veicu iepriekš 65.–69. punktā, izriet, ka šie divi Areva minētie apstākļi nav jauni apstākļi, kurus Vispārējā tiesa ir pievienojusi apstrīdētā lēmuma pamatojumam, bet tie tikai papildina argumentāciju, atbildot uz to Areva argumentu, kuru tas bija izvirzījis gan Komisijā, gan Vispārējā tiesā, ka Areva neesot spējis faktiski īstenot izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmumiem, jo tam bija trūcis pieredzes P&S nozarē. Šie argumenti nevar būt par pamatu konstatējumam par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, kā to apgalvo Areva.

73. Areva arī apgalvo, ka ir pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību. Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu, ka tam neesot bijusi iespēja paust savu nostāju par attiecīgiem diviem, iespējams, jauniem argumentiem, ir jānorāda, ka, ciktāl tie ir tikai papildinājums argumentācijai, kas ir minēta pārsūdzētajā spriedumā, atbildot uz Areva izvirzītajiem argumentiem, tas nevar apgalvot, ka Vispārējai tiesai noteikti bija jādod iespēja paust savu nostāju šajā ziņā.

74. Otrkārt, attiecībā uz Areva iebildumu, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, nosakot tam probatio diabolica, man jau ir bijusi iespēja precizēt, ka, ņemot vērā prezumpcijas raksturu, kas ar loģiskas dedukcijas palīdzību ļauj no zināma fakta izsecināt nezināmu faktu, šķiet loģiski, ka personai, pret kuru tā darbojas, parasti jāsniedz attaisnojošs pierādījums prezumētajam faktam. Tas vien, ka tiek prasīts sniegt šādu pierādījumu, neļauj secināt prezumpcijas neatspēkojamo raksturu, it īpaši, kā šajā gadījumā, kad minētais pierādījums tiek meklēts tā subjekta jomā, pret kuru prezumpcija darbojas ( 48 ). No tā izriet, ka Areva nevar atsaukties uz tā tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, tāpēc ka Vispārējā tiesa ir prasījusi tam pierādīt izšķirošas ietekmes uz tā meitasuzņēmumiem neesamību.

75. Treškārt, attiecībā uz Areva izteikto pārmetumu tā replikā, kas ir minēts iepriekš 61. punktā, ir jāatgādina, ka no Reglamenta 42. panta 2. punkta un 118. panta ( 49 ) izriet, ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Tomēr ir jākonstatē, ka Areva šo pamatu izvirzīja tikai tad, kad tas iesniedza repliku ( 50 ), un ka tā pamatā nav apstākļi, kas ir kļuvuši zināmi pēc apelācijas sūdzības iesniegšanas ( 51 ). Šāds jauns pamats, kas pirmoreiz ir izvirzīts šīs procedūras laikā, manuprāt, ir iesniegts acīmredzami novēloti un tādējādi ir nepieņemams ( 52 ).

76. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es uzskatu, ka Areva pirmais pamats un Alstom grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.

4) Par Alstom grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata ceturto daļu

77. Otrā pamata ceturtajā daļā Alstom grupas sabiedrības apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pamatojums, jo no tā 206. punkta nav iespējams uzzināt, pirmkārt, kāpēc Komisija var uzlikt naudas sodus subjektiem, kas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī vairs neietilpst vienā ekonomiskā vienībā, to nepamatojot apstrīdētajā lēmumā, un, otrkārt, kāpēc to minētā judikatūra nav atbilstoša.

78. Iepriekš 40.–42. punktā analizējot Alstom grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata otro daļu, šajā ziņā esmu izklāstījis iemeslus, kāpēc es uzskatu, ka Komisija šajā lietā nav jāsoda par to, ka tā nav īpaši pamatojusi, kāpēc tā bija uzlikusi solidāri maksājamu naudas sodu mātesuzņēmumam ar meitasuzņēmumu, kas bija tieši iesaistīts aizliegtās vienošanās īstenošanā, lai gan apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tie vairs nebija viena ekonomiska vienība.

79. Pārsūdzētā sprieduma 206. punktā Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, ka Komisija var uzlikt solidāri maksājamu naudas sodu sabiedrībām, kas lēmuma pieņemšanas dienā vairs nepieder vienai grupai, jo solidaritāte par naudas soda samaksu attiecas tikai uz pārkāpuma izdarīšanas periodu, kurā uzņēmumi veidoja vienotu ekonomisku vienību un līdz ar to bija viens uzņēmums konkurences tiesību nozīmē. Vispārējā tiesa arī ir norādījusi, ka no judikatūras – neatkarīgi no tā, vai šo judikatūru ir minējuši lietas dalībnieki, – neizriet, ka solidāri maksājamu naudas sodu var uzlikt tikai sabiedrībām, kuras veido vienu ekonomisku vienību lēmuma, ar kuru uzlikts naudas sods, pieņemšanas dienā.

80. Šajos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav pildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, tādējādi otrā pamata ceturtā daļa, manuprāt, arī ir jānoraida.

81. No visa iepriekš minētā izriet, ka, manuprāt, izņemot Alstom grupas sabiedrību izvirzīto otrā pamata trešo daļu, kas, kā norādīts, tiks analizēta turpmāk, šis pamats, kā arī pirmais Areva izvirzītais pamats ir jānoraida.

C – Par Alstom grupas sabiedrību izvirzīto trešo pamatu attiecībā uz LESD 101. panta pārkāpumu, it īpaši attiecībā uz noteikumu, kas reglamentē vainojamību pārkāpumā, neievērošanu, kā arī tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu principa un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu

82. Trešajā pamatā, kas ir sadalīts divās daļās, Alstom grupas sabiedrības apgalvo, ka ir pārkāpts LESD 101. pants un it īpaši noteikumi, kas reglamentē mātesuzņēmuma vainojamību meitasuzņēmuma darbībā, kā arī ir pārkāpti tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un nevainīguma prezumpcijas principi, kas ir noteikti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantā un kas ir garantēti Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā.

1) Par pirmo daļu, kas attiecas probatio diabolica noteikšanu Alstom

83. Šī pamata pirmajā daļā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 84.–110. punktu, Alstom grupas sabiedrības, mēģinot apstrīdēt Tiesas judikatūru saistībā ar mātesuzņēmuma atzīšanu par vainojamu tā meitasuzņēmumu izdarītajos pārkāpumos un it īpaši kapitāldaļu piederības prezumpciju, pārmet, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi minēto prezumpciju tādējādi, ka tai tika piešķirts neatspēkojams raksturs, liekot mātesuzņēmumam sniegt probatio diabolica, lai to atspēkotu. Secināt izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu no pastāvošās organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saiknes starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumiem, nevis no konkrētiem faktiem par konkrētu faktisku rīcību attiecīgajā tirgū, kā Vispārējā tiesa to dara pārsūdzētā sprieduma 110. punktā, nozīmē pārsniegt saprātīgās robežas, padarot kapitāldaļu piederības prezumpciju neatspēkojamu un tādējādi nosakot probatio diabolica. Saskaņā ar Tiesas judikatūru Komisija nevar atsaukties tikai uz saikni, kas ir raksturīga grupas esamībai, bet tai būtu jākonstatē mātesuzņēmuma faktiskā iejaukšanās attiecīgajā tirgū. Izšķirošā ietekme tiktu pierādīta šajā tirgū un saistībā ar attiecīgo praksi. Šajā ziņā būtu jāpierāda, ka tika izmantotas strukturālas saites, konkrētāk, lai ietekmētu meitasuzņēmumu rīcību tirgū. Tas būtu būtisks tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, ja šādi tiktu piemērota kapitāldaļu piederības prezumpcija.

84. Šī Alstom grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata daļa, manuprāt, balstās uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.

85. No pārsūdzētā sprieduma 103. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka dokumenti, kurus Alstom bija iesniedzis administratīvajā procesā, apstiprināja, ka “Alstom grupas vadība, par ko bija atbildīgs Alstom, piedalījās darbības virziena noteikšanā tirgū saistībā ar Alstom grupas “P&S nozari” un tās dažādajām darbības daļām un ka tā pastāvīgi kontrolēja šīs nozares un dažādo darbības daļu darbības virziena ievērošanu”.

86. Tātad Alstom grupas sabiedrības nevar apgalvot, ka Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā “tikai” organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saites un nav aplūkojusi mātesuzņēmuma faktisko iejaukšanos attiecīgajā tirgū, lai secinātu, ka mātesuzņēmums ir īstenojis izšķirošu ietekmi uz attiecīgajiem meitasuzņēmumiem.

87. Šajā ziņā arī ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru organizatoriskajām, ekonomiskajām un juridiskajām saitēm starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumu ir būtiska nozīme, konstatējot meitasuzņēmuma autonomiju no mātesuzņēmuma un noskaidrojot to, vai mātesuzņēmums ir sniedzis pietiekamus pierādījumus, lai atspēkotu kapitāldaļu piederības prezumpciju ( 53 ).

88. Lai arī ir acīmredzami, ka izšķirošas ietekmes īstenošana attiecas uz meitasuzņēmuma rīcību tirgū, kurā ir izdarīts pārkāpums, tomēr no judikatūras neizriet, ka Komisijai būtu jāpierāda, kā to apgalvo Alstom grupas sabiedrības, ka konkrēti tika izmantotas strukturālās saites, lai ietekmētu minēto rīcību, lai, pamatojoties uz kapitāldaļu piederības prezumpciju, mātesuzņēmumu varētu atzīt par vainojamu meitasuzņēmuma rīcībā. Atzīt šādu pienākumu nozīmētu padarīt prezumpciju nelietderīgu. Visticamāk, mātesuzņēmumam ir jāpierāda, ka meitasuzņēmums ir autonomi noteicis savu rīcību tirgū, lai gan starp to un tā meitasuzņēmumu pastāv organizatoriskas, ekonomiskas un juridiskas saites.

89. Attiecībā uz Alstom grupas sabiedrību argumentāciju, ka minētā prezumpcija par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu esot pretrunā principam par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un nevainīguma prezumpcijas principam, pietiek atgādināt, ka pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka šīs prezumpcijas mērķis ir līdzsvarot mērķa sodīt par konkurences noteikumiem, it īpaši LESD 101. pantam, pretēju rīcību un novērst tās atkārtošanos svarīgumu, no vienas puses, ar tādiem atsevišķiem vispārējiem Savienības tiesību principiem kā it īpaši nevainīguma prezumpcija, no otras puses. Šī iemesla dēļ tā nav atspēkojama ( 54 ). Turklāt tas vien, ka vienība konkrētā gadījumā nesniedz pierādījumus, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, nenozīmē, ka šo prezumpciju nekādā ziņā nevar atspēkot ( 55 ).

90. No visa iepriekš minētā, manuprāt, izriet, ka Alstom grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

2) Par otro daļu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot Areva T&D Holding izšķirošas ietekmes uz Areva T&D SA un Areva T&D AG faktisku īstenošanu laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam

91. Trešā pamata otrajā daļā T&D Holding, “pamatojoties uz tiem pašiem principiem kā pirmajā daļā”, pārmet Vispārējai tiesai kļūdas tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktā apstiprinot apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir konstatēta Areva T&D Holding izšķirošas ietekmes uz Areva T&D SA un Areva T&D AG faktiska īstenošana laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam. T&D Holding apgalvo, ka, lai pamatotu Komisijas secinājumu, Vispārējā tiesa pamatojās uz diviem apstākļiem, kurus Areva ir norādījis savā pirmajā pamatā un kuri ir minēti iepriekš 59. punktā saistībā ar tā pirmo pamatu. It īpaši Vispārējās tiesas secinājums, ka, tā kā Areva bija iecēlis jaunu Areva T&D Holding vadītāju, kas bija arī Areva T&D SA un Areva T&D AG administrators, nebija neiespējami, ka šī jaunā vadītāja pieņemšana darbā no ārpuses ļāva Areva iegūt zināšanas attiecīgajā nozarē, esot iespējamais scenārijs, kuram nav nekāda juridiska pamata. Šajā secinājumā nav ņemti vērā fakti, kas tika iesniegti Vispārējai tiesai, jo ir acīmredzams, ka šim jaunajam vadītājam iepriekš nebija nekādu attiecību ar Areva grupu un it īpaši viņam nebija nekādu zināšanu attiecīgajā nozarē. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Areva T&D Holding bija jāsniedz attaisnojošs pierādījums par tā neiejaukšanos savu meitasuzņēmumu rīcībā, kas līdzinājās probatio diabolica, un tas padarīja kapitāldaļu piederības prezumpciju neatspēkojamu.

92. Alstom grupas sabiedrības trešā pamata otrajā daļā tikai atkārto dažus Areva pirmajā pamatā izvirzītos argumentus, kas tika analizēti – un noraidīti – iepriekš 59.–76. punktā.

93. It īpaši attiecībā uz argumentāciju saistībā ar probatio diabolica es atsaucos uz apsvērumiem, kurus esmu minējis iepriekš 74. punktā.

94. Attiecībā uz apstākli, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. punktā ir atsaukusies uz to, ka Areva grupa varēja iegūt nepieciešamās zināšanas P&S nozarē, pieņemot darbā jaunu vadītāju, 69. punktā jau esmu minējis, ka tas bija tikai papildu pamatojums, lai pastiprinātu tā argumenta noraidījumu, saskaņā ar kuru, tā kā tam nebija zināšanu nozarē, Areva T&D Holding nebija spējīgs faktiski īstenot izšķirošu ietekmi uz saviem meitasuzņēmumiem no 2004. gada 9. janvāra – šī secinājuma pamatā bija citi apstākļi.

95. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktā apstiprinot apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir konstatēta Areva T&D Holding izšķirošas ietekmes uz Areva T&D SA un Areva T&D AG faktiska īstenošana laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam, tāpēc Alstom grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata otrā daļa un tādējādi arī šis pamats kopumā ir jānoraida.

D – Par Alstom grupas sabiedrību izvirzīto ceturto pamatu un otrā pamata trešo daļu un Areva izvirzīto otro un trešo pamatu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā un tiesību pārkāpumiem, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu nepildīšanu attiecībā uz noteikumu par solidaritāti naudas soda samaksā piemērošanu

96. Gan Alstom grupas sabiedrību izvirzītais ceturtais pamats un otrā pamata trešā daļa, gan Areva izvirzītais otrais un trešais pamats, kas attiecas uz vairākām Vispārējās tiesas pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā, tiesību pārkāpumiem un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, – lai arī tie izvirzīti no atšķirīgām perspektīvām – attiecas uz noteikumu par solidaritāti naudas soda, kas ir noteikts par pārkāpumu, samaksā piemērošanu un interpretāciju. Attiecībā uz šiem pamatiem Komisija arī ir izvirzījusi iebildes par nepieņemamību un prasījusi aizstāt tos pamatojumus, kas lielā mērā pārklājas. Ņemot vērā šos apsvērumus, es uzskatu, ka ir lietderīgi šos iebildumus un pamatus analizēt kopā.

97. Lietas dalībnieku iesniegtos iebildumus par pārsūdzēto spriedumu būtībā var iedalīt divās grupās. Pirmajā iebildumu grupā apelācijas sūdzību iesniedzēji pārmet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā un tiesību pārkāpumus, konstatējot divu secīgu mātesuzņēmumu Areva un Alstom“faktisku solidaritāti”. It īpaši tie apgalvo, ka, konstatējot šādu faktisku solidaritāti, tiek pārkāpts tiesiskās noteiktības princips un sodu individuālas piemērošanas princips. Otrajā iebildumu grupā apelācijas sūdzību iesniedzēji prasa sodīt Vispārējo tiesu par vairākām pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, interpretējot un piemērojot noteikumus par solidaritāti, kas izraisot iepriekš minēto principu un EKL 7. panta ( 56 ) pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu nepildīšanu.

1) Pārsūdzētais spriedums

98. Vispārējā tiesa noraidīja pamatus un iebildumus attiecībā uz tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu pārsūdzētā sprieduma 209.–218. punktā, pamatus un iebildumus attiecībā uz sodu individuālas piemērošanas principu – minētā sprieduma 219.–222. punktā un pamatus un iebildumus attiecībā uz prettiesisku pilnvaru deleģēšanu, pārkāpjot EKL 7. pantu, – pārsūdzētā sprieduma 232.–237. punktā. Tādējādi Vispārējā tiesa varēja secināt, ka Komisija nebija pārkāpusi noteikumus par solidaritāti naudas sodu samaksā. Attiecībā uz naudas soda grozīšanu, īstenojot neierobežotu kompetenci, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 318.–323. punktā ir apstiprinājusi Komisijas izmantoto solidaritātes konfigurāciju ( 57 ).

99. It īpaši pārsūdzētā sprieduma 213.–216. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi pamatu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, kas tika interpretēts kā iebilde par prettiesiskumu, kas vērsta pret solidaritātes noteikumiem naudas sodu samaksā, ciktāl šie noteikumi ir nenoteiktības avots saistībā ar naudas soda samaksu, parādnieka, kuram ir pienākums maksāt, noteikšanu un solidāro kopparādnieku tiesisko situāciju. Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms ir norādījusi, ka lēmums, ar kuru Komisija vairākām sabiedrībām liek solidāri maksāt naudas sodu, noteikti rada visas sekas, kas ir saistītas ar naudas sodu maksāšanas tiesisko regulējumu konkurences tiesībās, gan attiecībās starp parādnieku un solidārajiem kopparādniekiem, gan attiecībās starp solidārajiem kopparādniekiem.

100. Turpmāk Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka, nepastāvot norādei par pretējo lēmumā, ar kuru Komisija ir uzlikusi naudas sodu, kas vairākām sabiedrībām ir jāmaksā solidāri sakarā ar uzņēmuma prettiesisku rīcību, Komisija tās vaino par minēto rīcību līdzvērtīgā mērā. Saskaņā ar Vispārējās tiesas viedokli no tā izriet, ka sabiedrībām, kurām tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods un kurām, izņemot, ja lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, ir norādīts pretējais, vienlīdzīgā mērā iestājas atbildība par pārkāpuma izdarīšanu, principā ir vienlīdzīgās daļās jāpiedalās naudas soda, kas uzlikts sakarā ar minēto pārkāpumu, samaksāšanā (turpmāk tekstā – “noteikums par atbildības noteikšanu vienādās daļās”). Tāpēc, pēc Vispārējās tiesas domām, sabiedrība, no kuras Komisija iekasē visu naudas soda summu, var, pamatojoties uz to pašu Komisijas lēmumu, celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par katra daļu. Pamatojoties uz šo noteikumu par atbildības noteikšanu vienādās daļās, Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka gadījumā, ja lēmums, ar kuru vairākām sabiedrībām ir uzlikts solidāri maksājams naudas sods, neļauj a priori noteikt, kurai no šīm sabiedrībām ir faktiski jāmaksā naudas soda summa Komisijai, tomēr šis lēmums neliek šķēršļus tam, ka ikviena sabiedrība var nepārprotami uzzināt, kāda naudas soda summas daļa tai ir jāsedz, un tādējādi katra no tām vajadzības gadījumā var celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par summām, ko tā ir samaksājusi, pārsniedzot attiecīgo daļu.

2) Par Areva un Alstom faktiskas solidaritātes konstatējumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

i) Areva un Alstom grupas sabiedrību argumenti

101. Otrajā un daļēji arī trešajā pamatā Areva apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot noteikumus par solidaritāti naudas sodu samaksā, pirmkārt, nesodot Komisiju par to, ka tā bija konstatējusi faktisku solidaritāti starp Areva un Alstom, divām sabiedrībām, kas nekad nav bijušas vienota ekonomiska vienība, un, otrkārt, neierobežotas kompetences ietvaros pati nosakot naudas sodus, kas radīja šādu solidaritāti. Pieļaujot šo kļūdu tiesību piemērošanā, tiek pārkāpti tiesiskās noteiktības un sodu individuālas piemērošanas principi.

102. Ceturtā pamata otrajā daļā Alstom grupas sabiedrības arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības un sodu individuālas piemērošanas principus, jo tā nav apšaubījusi Komisijas īstenoto solidaritātes piemērošanu, kuras rezultātā tika konstatēta faktiska solidaritāte starp Alstom un Areva, divām sabiedrībām, kas nekad nav veidojušas vienotu ekonomisku vienību. Šī faktiskā solidaritāte izriet, pirmkārt, no tā, ka naudas sods EUR 25 500 000 (Vispārējā tiesa to samazināja līdz EUR 20 400 000) apmērā, kas ir solidāri uzlikts Areva un tā bijušajiem meitasuzņēmumiem ir daļa no naudas soda EUR 53 550 000 (Vispārējā tiesa to samazināja līdz EUR 48 195 000) apmērā, kas tika solidāri uzlikts Alstom un Areva T&D SA, un, otrkārt, no tā, ka maksimālā summa, par kādu secīgi mātesuzņēmumi ir atzīti par atbildīgiem, pārsniedz summu, kas jāmaksā meitasuzņēmumiem. Šādos apstākļos neatkarīgi no apstrīdētā lēmuma interpretācijas vienas grupas veiktā naudas soda samaksa tieši ietekmētu citas grupas sabiedrību parādu, lai gan šīs grupas nekad nav veidojušas vienotu ekonomisku vienību.

103. Tomēr, kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi lietā Trioplast ( 58 ), solidaritātes piemērošana, pat ja tā ir tikai “faktiska” solidaritāte starp sabiedrībām, kas nekad nav piederējušas vienam un tam pašam uzņēmumam, ir pretrunā gan sodu individuālas piemērošanas principam, jo tādā gadījumā uzņēmums tiek sodīts par darbībām, par kurām tas netika vainots atsevišķi, gan tiesiskās noteiktības principam, jo mātesuzņēmumi nevar nepārprotami uzzināt precīzu summu, kas katram no tiem ir jāmaksā par laikposmu, kurā tas solidāri ar savu meitasuzņēmumu tika atzīts par atbildīgu par pārkāpumu. Turklāt Vispārējās tiesas izvirzītais noteikums par atbildības noteikšanu vienādās daļās ( 59 ), pat ja tāda arī būtu, – ko apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd – nevar izskaidrot Vispārējās tiesas piedāvāto risinājumu pārsūdzētajā spriedumā. Pat tad, ja naudas sods būtu sadalīts vienādās daļās starp kopparādniekiem, summa, kas faktiski tiek piedzīta no viena no mātesuzņēmumiem, joprojām ir atkarīga no summas, kas tiek piedzīta no citām sabiedrībām.

104. Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzēji iebilst pret Komisijas iebildi par nepieņemamību. Areva apgalvo, ka tas nav pievienojis jaunu apstākli tiesvedībā Vispārējā tiesā izvirzītajiem iebildumiem un ka tādējādi tas ir tikai minējis jaunus argumentus (nevis jaunus pamatus), lai pamatotu pamatu, kurš attiecas uz solidaritātes noteikumu pārkāpumu un kurš bija izvirzīts pirmajā instancē. Katrā ziņā laika posmā starp prasības celšanu Vispārējā tiesā un apelācijas sūdzības iesniegšanu Tiesā esot pievienoti jauni faktiski un tiesiski apstākļi ( 60 ), kas paši par sevi sniedz pietiekamu pamatojumu tam, ka šie argumenti tika izvirzīti tikai tiesvedības laikā. Alstom grupas sabiedrības apgalvo, ka, lai gan termins “faktiska solidaritāte” netika lietots pirmajā instancē, šī solidaritāte tika vairākkārt ir minēta Alstom rakstos un tika aplūkota tiesvedībā Vispārējā tiesā. Tie atsaucas uz Vispārējā tiesā izvirzīto pirmo un otro pamatu, uz Komisijas procesuālajiem rakstiem, kā arī Alstom pārstāvju mutvārdu paskaidrojumiem tiesas sēdē. Tātad argumenti par faktisku solidaritāti esot nevis jauns pamats, bet gan tikai Vispārējā tiesā jau izvirzītā pamata paplašinājums.

ii) Komisijas argumenti

105. Komisija apgalvo, ka gan Areva izvirzītais otrais pamats, gan Alstom grupas sabiedrību izvirzītā ceturtā pamata otrā daļa esot nepieņemami, jo tie ir jauni pamati, kas izmaina strīda priekšmetu Vispārējā tiesā. No pārsūdzētā sprieduma 192.–195. punkta un Areva un Alstom Vispārējā tiesā iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem izrietot, ka to argumenti attiecās uz dažādiem jautājumiem, kuros nebija nekādas atsauces uz jebkāda veida faktisku solidaritāti starp mātesuzņēmumiem Alstom un Areva. Areva gadījumā Vispārējā tiesā iesniegtie argumenti attiecas tikai uz de jure, bet ne faktisku solidaritāti starp Areva T&D SA un tā secīgiem mātesuzņēmumiem, un Alstom grupas sabiedrību gadījumā – uz solidaritāti starp Areva T&D SA un tā bijušo mātesuzņēmumu Alstom.

106. Būtībā Komisija apgalvo, ka tas, ka solidāri maksājams naudas sods tika uzlikts Areva T&D SA un citām Areva grupas sabiedrībām, lai gan šī sabiedrība tika atzīta par solidāri atbildīgu arī kopā ar Alstom, ir izskaidrojams ar apstākli, ka runa ir par meitasuzņēmumu, kas bija piedalījies pārkāpuma izdarīšanā abu secīgo mātesuzņēmumu kontrolē. Šī meitasuzņēmuma nodošana esot radījusi divkāršas solidaritātes situāciju, jo tas bija solidāri atbildīgs ar katru no tā mātesuzņēmumiem. Tomēr no tā neizrietot, ka Areva un Alstom esot atzītas par solidāri atbildīgām. Turklāt pieeja, ka mātesuzņēmumam tiek noteikta tāda pati sākumsumma kā meitasuzņēmumam, kas bija tieši piedalījies aizliegtajā vienošanās, nesadalot to gadījumā, ja ir vairāki secīgi mātesuzņēmumi, pati par sevi nav uzskatāma par nepiemērotu pieeju ( 61 ).

107. Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka šajā lietā, kurā meitasuzņēmums Areva T&D SA ir atzīts par solidāri atbildīgu ar diviem tā secīgiem mātesuzņēmumiem, katram no šiem diviem mātesuzņēmumiem varētu noteikt visu sākumsummu, kas ir vienāda ar meitasuzņēmumam noteikto sākumsummu, ko pēc tam reizina ar katra adresāta pārkāpuma izdarīšanas individuālo ilgumu un atbildību pastiprinošu apstākli – pārkāpuma līdera lomas uzņemšanos. No tā attiecīgajām sabiedrībām izrietētu trīs dažādas naudas soda summas. Lai arī ir vairākas iespējamās metodes, kā noteikt solidāru atbildību, Komisija, īstenojot savu novērtējuma brīvību, izvēlējās pieprasīt vienotu pamatsummu solidāri no trim sabiedrībām, piemērojot attiecīgajām mātesuzņēmumiem izdevīgāko no iespējamām metodēm.

108. Lai gan, pēc Komisijas domām, Vispārējās tiesas secinājums, ka tiesiskās noteiktības un sodu individuālas piemērošanas principi netika pārkāpti, ir jāapstiprina, tā tomēr lūdz Tiesu aizstāt iemeslus, ko Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 213.–215. punktā, lai izdarītu šādu secinājumu. Tā uzskata, ka pretēji tam, ko nosprieda Vispārējā tiesa, tai nav kompetences noteikt dažādiem kopparādniekiem attiecīgo ieguldījumu naudas soda samaksā. Lai arī šajā lietā piemērotā metode solidaritātes noteikšanai ietver summu, kas jāmaksā Areva un Alstom, pārklāšanos, tā nepadara šīs sabiedrības tieši un stricto sensu par solidāri atbildīgām vienai ar otru. Juridiska nozīme esot katra mātesuzņēmuma solidārajai atbildībai ar tam nodoto meitasuzņēmumu. Meitasuzņēmuma solidaritātes saišu pavairošanās tā pārdošanas gadījumā laikā, kad tika izdarīts pārkāpums, nevarot mainīt individuālo saišu starp šo meitasuzņēmumu un ikvienu no mātesuzņēmumiem juridisko būtību. Šādā situācijā saistībā ar meitasuzņēmuma secīgo mātesuzņēmumu “faktisku” solidāru atbildību ir piemērojami tie paši apsvērumi, kā saskaņā ar judikatūru tas ir gadījumā saistībā ar parasto solidaritāti starp mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu.

b) Analīze

i) Par pieņemamību

109. Sākumā ir jāanalizē Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību saistībā ar iebildumiem, kas attiecas uz faktiskas solidaritātes starp Areva un Alstom konstatēšanu. Komisija būtībā apgalvo, ka šie iebildumi ir izvirzīti tikai apelācijas tiesvedības stadijā un tādējādi tie ir jauni pamati, kas maina strīda priekšmetu Vispārējā tiesā un līdz ar to tie ir nepieņemami.

110. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības Tiesai iesniedz tikai par tiesību jautājumiem un tās pamatojas uz to, ka Vispārējā tiesa ir it īpaši pārkāpusi Savienības tiesību aktus.

111. Turklāt Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punktā ir noteikts ( 62 ), ka apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu.

112. No pastāvīgas judikatūras izriet, kas Tiesas kompetencē principā ir tikai sniegt to tiesisko risinājumu vērtējumu, kas tika rasti, apspriežot pamatus tiesā, kas izskatīja lietu pēc būtības ( 63 ). Tādējādi lietas dalībnieks principā nevar pirmo reizi Tiesā izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tas ļautu Tiesai pārbaudīt Vispārējās tiesas izvēlētā risinājuma tiesiskumu, ņemot vērā pamatus, kurus pēdējai minētajai nebija iespējas izskatīt ( 64 ).

113. Tomēr jauns arguments, kas ir tikai Vispārējā tiesā minētās argumentācijas iztirzājums vai paplašinājums, nav jauns pamats, bet tas ir jāuzskata par pieļaujamu iepriekšējā tiesvedības stadijā jau izvirzīta pamata papildinājumu ( 65 ). Tādējādi šāds arguments ir pieņemams ( 66 ).

114. Šajā gadījumā vispirms ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesā nedz Areva, nedz Alstom grupas sabiedrības nav skaidri izvirzījuši iebildumu par to, ka, konstatējot faktisku solidaritāti starp Areva un Alstom, tika pārkāpts tiesiskās noteiktības princips un sodu individuālas piemērošanas princips, kā tie to dara apelācijas sūdzībās. Prasības pieteikumos pirmajā instancē tie bija izvirzījuši pamatus attiecībā uz solidaritātes noteikumu pārkāpumu, tomēr tikai attiecībā uz konstatējumu par de jure solidaritāti starp mātesuzņēmumiem (attiecīgi Alstom un Areva) un meitasuzņēmumu (Areva T&D SA) un ne attiecībā uz faktisku solidaritāti starp diviem secīgiem mātesuzņēmumiem. Tādējādi, lai gan tie cenšas pierādīt, ka šie iebildumi nav uzskatāmi par jauniem apstākļiem, manuprāt, ir skaidrs, ka tas tomēr tā ir.

115. Tādējādi šeit rodas būtisks jautājums par to, vai šie jaunie iebildumi ir jākvalificē kā jauns pamats, kas maina strīda priekšmetu, kā to apgalvo Komisija, vai arī tie ir Vispārējā tiesā jau izvirzītu pamatu iztirzājums vai paplašinājums, kā to apgalvo gan Areva, gan Alstom grupas sabiedrības.

116. Man jau ir bijusi iespēja norādīt, ka jauna (pieņemama) argumenta nošķiršana no jauna (nepieņemama) pamata ir jutīgs jautājums, par kuru judikatūrā atrodamās pieejas ne vienmēr ir konsekventas ( 67 ). Tāpat esmu jau norādījis, ka iebildums, kas balstīts uz citu juridisko pamatu nekā Vispārējā tiesā izvirzītie pamati, ir jāuzskata par jaunu pamatu, kas ir jāatzīst par nepieņemamu, savukārt iebildums, kas ir formulēts, lai atbalstītu Vispārējā tiesā jau izvirzītu pamatu, var – atkarībā no gadījuma – būt pieņemams arguments ( 68 ).

117. Šajā gadījumā vispirms attiecībā uz Alstom ir jānorāda, ka Vispārējā tiesā tas bija izvirzījis otro pamatu, kas tāpat kā pamats apelācijas sūdzībā attiecās uz solidaritātei piemērojamo tiesību pārkāpumu, kurš izraisīja tiesiskās noteiktības un sodu individuālas piemērošanas principu pārkāpumu. Tomēr ir taisnība, ka, Vispārējā tiesā izvirzot šo pamatu, Alstom nebija skaidrs mērķis konstatēt faktisku solidaritāti starp secīgiem mātesuzņēmumiem, bet gan tā prasīja sodīt par solidaritātes konstatēšanu starp to un Areva T&D SA – sabiedrībām, kas lēmuma pieņemšanas brīdī vairs nebija viena ekonomiska vienība. Tomēr ir jākonstatē, ka saistībā ar iebildumu par sodu individuālas piemērošanas principa pārkāpumu Alstom bija skaidri apstrīdējis to, ka Areva un tā bijušajiem meitasuzņēmumiem uzliktais sods EUR 25 500 000 apmērā bija Alstom un Areva T&D SA solidāri uzliktā soda EUR 53 550 000 apmērā neatņemama sastāvdaļa, apgalvojot, ka ar šādu solidāru kopparādnieku parāda sadalījumu tika pārkāpts sodu individuālas piemērošanas princips ( 69 ). Šis konkrētais jautājums vēlāk arī tika minēts tiesas sēdē Vispārējā tiesā, par ko liecina Alstom apgalvojumi, kurus Komisija nav apstrīdējusi.

118. Tieši no solidāri uzliktā naudas soda Areva un tā bijušajiem meitasuzņēmumiem kopā ar solidāri uzlikto naudas sodu Alstom un Areva T&D SA izriet apelācijas sūdzībā apstrīdētā “faktiskā” solidaritāte starp Areva un Alstom. Turklāt saistībā ar iebildumu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, kas ir izvirzīts tajā pašā pamatā pirmajā instancē, Alstom ir skaidri norādījis uz nenoteiktību attiecībā uz soda izpildi, ko izraisīja Komisijas īstenotā solidaritātes noteikumu piemērošana ( 70 ).

119. Tātad ir jākonstatē, ka, lai gan Alstom Vispārējā tiesā nebija precīzi izvirzījis iebildumu – kā tas to ir darījis apelācijas sūdzībā –, ka Alstom un Areva faktiskas solidaritātes konstatēšana, lietojot šo nosaukumu ( 71 ), izraisīja sodu individuālas piemērošanas un tiesiskās noteiktības principu pārkāpumu, pamatā, kas balstījās tieši uz tiem pašiem juridiskajiem pamatiem kā apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats, tas tomēr skaidri bija norādījis, ka šīs faktiskās solidaritātes priekšnoteikums, proti, divu solidāri maksājumu naudas sodu uzlikšana meitasuzņēmumam un secīgiem mātesuzņēmumiem, radīja šādu pārkāpumu.

120. Šādos apstākļos, manuprāt, nevar uzskatīt, ka Alstom apelācijas sūdzībā izvirzītie iebildumi maina strīda priekšmetu tādējādi, lai tos atzītu par nepieņemamiem. Šie iebildumi, visticamāk, ir Vispārējā tiesā izvirzīto iebildumu izvēršana. Tātad, manuprāt, attiecībā uz Alstom tie ir jāatzīst par pieņemamiem.

121. Savukārt Areva gadījumā situācija ir nedaudz atšķirīga. Pirmajā instancē tas tāpat kā Alstom bija izvirzījis (ceturto) pamatu par solidaritātes noteikumu pārkāpumu, kas skaidri attiecās tikai uz Areva T&D SA un Alstom solidāru sodīšanu, nevis uz faktiskas solidaritātes konstatēšanu starp secīgiem mātesuzņēmumiem. Šajā pamatā Areva apgalvoja, ka, kļūdaini piemērojot noteikumus par solidaritāti, tika pārkāpts tiesiskās noteiktības princips ( 72 ), bet šajā kontekstā tas nebija izvirzījis iebildumu par sodu individuālas piemērošanas principa pārkāpumu. Turklāt atšķirībā no Alstom no tā rakstiem neizriet, ka Vispārējā tiesā Areva šajā pamatā bija skaidri apstrīdējis to, ka tā naudas sods bija Alstom un Areva T&D SA solidāri uzliktā naudas neatņemama sastāvdaļa. Tātad Areva gadījumā saikne starp pirmajā instancē izvirzīto pamatu un jauno iebildumu apelācijas sūdzībā ir vājāka nekā Alstom gadījumā.

122. Tomēr šajā lietā, pirmkārt, Areva pirmajā instancē bija izvirzījis pamatu, kas vismaz daļēji bija balstīts uz to pašu juridisko pamatu kā pamats apelācijas sūdzībā, proti, tas ir pamats attiecībā uz tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, piemērojot noteikumus par solidaritāti. Otrkārt, savā argumentācijā attiecībā uz solidaritātes noteikumu pārkāpumu ( 73 ) tas bija minējis jautājumus par saikni, kas izveidojās starp to un Alstom attiecībā uz divkārša solidāri maksājama soda uzlikšanu tam un Areva T&D SA, no vienas puses, un Alstom un Areva T&D SA, no otras puses. Treškārt, kā norādīts iepriekš 101. punktā, Areva atšķirībā no Alstom skaidri lūdza sodīt par Vispārējās tiesas veikto solidaritātes noteikumu piemērošanu, kuras dēļ tika konstatēta “faktiska” solidaritāte. Tomēr šajā ziņā no judikatūras izriet, ka prasītājs var leģitīmi iesniegt pārsūdzību, kurā tas Tiesā var atsaukties uz pamatiem, kas izriet no paša pārsūdzētā sprieduma un ar ko tas cenšas apstrīdēt tā juridisko pamatotību ( 74 ). Ceturtkārt, ir arī jānorāda, pirmkārt, ka jautājumu par divu solidāri uzliktu naudas sodu secību – kā esmu jau norādījis iepriekš 117. un 118. punktā – Alstom bija minējis Vispārējā tiesā, tāpēc šis jautājums izskatāmajā strīdā nav pilnīgi jauns, un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa bija apvienojusi abas lietas un pasludinājusi vienotu spriedumu, kurā tika sniegtas atbildes uz visiem tai iesniegtajiem lietas dalībnieku pamatiem ( 75 ).

123. Šādos īpašos apstākļos, manuprāt, var uzskatīt, ka iebildums par to, ka, konstatējot faktisku Areva un Alstom solidaritāti, ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, nevar mainīt strīda priekšmetu, kas ir noteikts tiesvedībā Vispārējā tiesā. Turpretī, tā kā ne Areva, ne tā bijušie meitasuzņēmumi, līdzprasītāji (tagad Alstom meitasuzņēmumi un Alstom līdzprasītāji lietā C‑253/11 P), Vispārējā tiesā nebija izvirzījuši iebildumu par sodu individuālas piemērošanas principa pārkāpumu, manuprāt, tas ir uzskatāms par nepieņemamu.

ii) Par lietas būtību

124. Gan Areva, gan Alstom grupas sabiedrības būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības un sodu individuālas piemērošanas principus, apstiprinot Komisijas veikto solidaritātes noteikumu piemērošanu, kas izraisīja Areva un Alstom – divu sabiedrību, kas nekad nebija veidojušas vienotu ekonomisku vienību, – faktiskas solidaritātes konstatēšanu.

125. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka tiesiskās noteiktības princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas it īpaši prasa, lai jebkurš Savienības iestāžu tiesību akts būtu skaidrs un precīzs un ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tajā noteikto saistību apjomu un lai šīs personas nepārprotami zinātu savas tiesības un pienākumus un spētu atbilstoši rīkoties ( 76 ). Šis princips ir jāpiemēro īpaši stingri, kad runa ir par aktu, kurš var radīt finansiālas sekas, lai ieinteresētā persona varētu skaidri saprast pienākumu, kurus šis akts tai uzliek, apjomu ( 77 ).

126. Jāatgādina arī, ka sodu individuālas piemērošanas princips, kas ir saistīts ar personiskās atbildības principu, kurš piemērojams visos administratīvajos procesos, kuru rezultātā var noteikt sankcijas atbilstoši konkurences tiesību normām ( 78 ), nosaka, ka personu var sodīt tikai par faktiem, kas individuāli tai tiek pārmesti. Tādējādi saskaņā ar šo principu par sodāmu faktu var vainot vienīgi tā izdarītāju ( 79 ), un tādējādi sodu var piemērot tikai vainīgajai personai ( 80 ).

– Par faktiskās solidaritātes konstatējumu

127. Šajā gadījumā Komisija un pēc naudas soda pārskatīšanas Vispārējā tiesa uzlika Alstom naudas sodu EUR 53 550 000 apmērā (Vispārējā tiesa to samazināja līdz EUR 48 195 000), atbildību par visas šīs minētā naudas soda summas samaksu uzliekot Areva T&D SA. Par Areva T&D SA uzliktās naudas soda summas samaksu kopā ar Areva T&D SA ir solidāri atbildīgi Areva un tā divi citi bijušie meitasuzņēmumi, kuriem ir jāsamaksā EUR 25 500 000 (pēc Vispārējās tiesas veiktās pārskatīšanas samazināts līdz EUR 20 400 000). Tātad cedētais meitasuzņēmums Areva T&D SA ir solidāri atbildīgs par tā naudas soda samaksu gan ar tā bijušo, gan pašreizējo mātesuzņēmumu.

128. Šajā ziņā ir jānorāda, ka ir acīmredzami, ka Areva un Alstom nekad nav veidojuši vienotu ekonomisku vienību un tātad kopā nebija viens uzņēmums konkurences tiesību izpratnē. Šajā lietā meitasuzņēmums, proti, Areva T&D SA, secīgi veidoja vienotu ekonomisku vienību ar Alstom laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim un ar Areva un tā bijušajiem meitasuzņēmumiem laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam. Tieši šī iemesla dēļ Komisija un vēlāk Vispārējā tiesa uzlika solidāri maksājamu sodu de jure tikai meitasuzņēmumam ar tā secīgiem mātesuzņēmumiem. Komisija un Vispārējā tiesa nekonstatēja de jure solidaritāti starp pašiem mātesuzņēmumiem.

129. Tomēr saskaņā ar solidaritātes mērķi ( 81 ) Komisijai ir pilnīga rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda atgūšanu no vienas vai otras juridiskās personas, ņemot vērā to maksātspēju. Tādējādi tādā solidaritātes konfigurācijā, kāda ir minēta iepriekš 127. punktā, tā var brīvi pieprasīt visu naudas sodu vai daļu no tā samaksāt meitasuzņēmumiem vai vienam no mātesuzņēmumiem, kas to secīgi kontrolēja, un pat pieprasīt samaksāt naudas sodu pilnā apmērā.

130. Tomēr ir skaidrs, ka šādā solidaritātes konfigurācijā naudas soda piedziņa no viena no mātesuzņēmumiem obligāti ietekmē piedziņu no cita mātesuzņēmuma. Tādējādi, ja Komisija saņem no Alstom naudas soda samaksu pilnā apmērā, meitasuzņēmums (Areva T&D SA, tagad Alstom Grid SAS) tiks pilnīgi atbrīvots no pienākuma maksāt savu naudas sodu Komisijai un tādējādi Areva un citi tā bijušie meitasuzņēmumi – Areva T&D SA solidāri kopparādnieki – arī no tā tiks atbrīvoti. Turpretī, ja Komisija saņem no Areva tā naudas soda maksājumu, Alstom meitasuzņēmums un solidārie kopparādnieki tiks atbrīvoti no maksājuma tās summas apmērā, ko Areva ir samaksājis Komisijai.

131. Uz tādu “faktisku” solidaritāti atsaucas Alstom un Areva.

– Par sodu individuālas piemērošanas un tiesiskās noteiktības principu pārkāpumu

132. Vai šāda konfigurācija solidaritātes attiecībām starp juridiskām personām, kuras ir sodītas par konkurences tiesību normu pārkāpumu, radot faktisku solidaritāti starp mātesuzņēmumiem, kas nekad nav veidojuši vienotu ekonomisku vienību, ietver tiesiskās noteiktības un sodu individuālas piemērošanas principu pārkāpumu?

133. Šajā gadījumā, pirmkārt, Komisijas veiktā un Vispārējās tiesas apstiprinātā solidaritātes noteikumu piemērošana esot pretrunā sodu individuālas piemērošanas principam, kā tas minēts iepriekš 126. punktā, ja iepriekš minētajā solidaritātes konfigurācijā juridiskai personai, no kuras Komisija atgūst naudas sodu, ir jāmaksā naudas sods par noziedzīgiem nodarījumiem, kuros nav vainojams uzņēmums, kura dēļ tai ir uzlikta atbildība par pārkāpumu, un it īpaši šajā gadījumā par noziedzīgiem nodarījumiem laikposmā, kurā attiecīgā juridiskā persona vairs (vai vēl) nevarēja tikt saukta pie atbildības par pārkāpjošo rīcību, jo tā vairs (vai vēl) neietilpa vienotā ekonomiskā vienībā, kas ir atbildīga par minēto rīcību.

134. Otrkārt, tiesiskās noteiktības princips ir pārkāpts tad, ja apstrīdētajā lēmumā izvēlētā un pārsūdzētajā spriedumā apstiprinātā solidaritātes konfigurācija rada tādas sekas, ka ieinteresētās personas, proti, juridiskās personas, kas sodītas par pārkāpjošo rīcību, kurā ir vainojama ekonomiska vienība, kurai tās pieder, nevar precīzi un nepārprotami uzzināt to pienākumu apjomu, kādus iestāžu tiesību akti, proti, apstrīdētais lēmums un pārsūdzētais spriedums, kas apstiprina solidaritātes konfigurāciju, tiem uzliek.

135. Šajā lietā, kā esmu norādījis 128. punktā, Areva un Alstom nekad nav veidojuši vienotu ekonomisku vienību un tātad nebija viens uzņēmums konkurences tiesību izpratnē. Tomēr tie ar meitasuzņēmumu Areva T&D SA ir secīgi veidojuši divas dažādas ekonomiskas vienības; katra no šīm vienībām ir individuāli atbildīga par aizliegto vienošanos atšķirīgos laikposmos un atšķirīgos apstākļos.

136. Turklāt ir jākonstatē, ka šajā lietā katra mātesuzņēmuma atbildība ir pilnībā atvasināta no meitasuzņēmuma atbildības tādējādi, ka, ciktāl Komisija, izmantojot savu novērtējuma brīvību ( 82 ), ir izvēlējusies mātesuzņēmumam uzlikt solidāri ar meitasuzņēmumu maksājamu naudas sodu, mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt meitasuzņēmuma atbildību ( 83 ). Šādos apstākļos Komisijas noteiktās summas, kas jāmaksā mātesuzņēmumiem, atbilst maksimālajām summām, par kādām tika noteikta attiecīga secīgo mātesuzņēmumu un to meitasuzņēmumu solidārā atbildība ( 84 ).

137. Tomēr, kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 220. punktā ir norādījusi attiecībā uz Alstom, ir taisnība, ka apstrīdētajā lēmumā mātesuzņēmumi ir atzīti par personiski atbildīgiem par pārkāpuma izdarīšanu.

138. Tomēr tādā gadījumā kā šajā lietā, kurā divi mātesuzņēmumi nekad kopā nav veidojuši ekonomisku vienību un Komisija nolēma atzīt tos par solidāri atbildīgiem ar meitasuzņēmumu, sodu individuālas piemērošanas princips paredz, ka naudas sods, kas jāmaksā katram no tiem atsevišķi, nedrīkst pārsniegt to solidārās atbildības daļu. Šī daļa atbilst daļai, kāda katram no mātesuzņēmumiem ir noteikta no kopējās summas, kas meitasuzņēmumam ir solidāri jāmaksā ar secīgiem mātesuzņēmumiem ( 85 ).

139. Šajā lietā Komisijas izvēlētā un Vispārējās tiesas apstiprinātā solidaritātes konfigurācija šajā ziņā ir problemātiska. Tā kā nav atbilstības starp naudas sodu, kas ir uzlikts meitasuzņēmumam Areva T&D SA, un naudas sodiem, kas tam ir solidāri uzlikti ar secīgiem mātesuzņēmumiem, nav iespējams noteikt, kāds naudas sods atbilst katras atsevišķas ekonomiskās vienības, kas minētas 135. punktā, individuālajai atbildībai. Turpretī no šīs situācijas, pirmkārt, izriet, ka pirmā no šīm ekonomiskajām vienībām (ko veido Alstom un Areva T&D SA) ir atbildīga par visa naudas soda samaksu, lai arī tā nav izdarījusi pārkāpumu visā laikposmā, par kuru tika uzlikts naudas sods (proti, laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 11. maijam), un, otrkārt, ka otrās [ekonomiskas vienības] (ko veido Areva T&D SA, Areva un citi tā bijušie meitasuzņēmumi) atbildība būtiski pārsniedz tā naudas soda daļu, kas tika noteikts par visu pārkāpumu attiecīgajā laikposmā. Šāda situācija, manuprāt, neatbilst sodu individuālas piemērošanas principam.

140. Turklāt, ciktāl mātesuzņēmumi nevar nepārprotami noteikt precīzu naudas soda apmēru, kas tiem ir jāmaksā par periodu, par kuru tie kopā ar savu meitasuzņēmumu tika atzīti par solidāri atbildīgiem par pārkāpumu, ir jākonstatē arī tiesiskās noteiktības principa pārkāpums.

141. Problēmas, šķiet, rodas tāpēc, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja Areva grupu un Alstom grupu par vienotu vienību, kopš tā aprēķināja naudas sodu ( 86 ). Šajā ziņā un bez nepieciešamības paust īpašu nostāju šajā jautājumā, ir jānorāda, ka Komisijas izvirzītais apstāklis, ka spriedumā lietā Trioplast Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka pieeja, kas paredz, ka mātesuzņēmumam tiek uzlikta tāda pati sākumsumma kā meitasuzņēmumam, kas tieši piedalījies aizliegtajā vienošanās, nesadalot šo sākumsummu vairāku mātesuzņēmumu pēctecības gadījumā, nav uzskatāma par nepiemērotu pieeju, pats par sevi nav būtisks. Pirmkārt, šīs apelācijas sūdzības attiecas nevis uz izmantoto naudas soda aprēķināšanas metodiku, bet solidaritātes noteikumu piemērošanu. Otrkārt, šis arguments nav derīgs, jo, pat ja minētā metodika pati par sevi nav uzskatāma par nepareizu, tas nemaina to, ka šajā lietā Komisijas izvēlētā un Vispārējās tiesas apstiprinātā solidaritātes konfigurācija ir pretrunā sodu individuālas piemērošanas un tiesiskās noteiktības principiem.

142. Ir arī jānorāda, ka nenoteiktību nevar novērst Vispārējās tiesas pārsūdzētajā sprieduma 215. punktā noteiktais un iepriekš 100. punktā minētais noteikums par atbildības noteikšanu vienādās daļās.

143. Pirmkārt, kā esmu norādījis 88. un 89. punktā savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Komisija/Siemens Österreich u.c. un kā es to sīkāk izklāstīšu 155. un nākamajos punktos, nav pierādīts, ka Savienības konkurences tiesībās ir šāds noteikums.

144. Otrkārt un katrā ziņā, pat ja būtu šāds noteikums, tas nespētu novērst nenoteiktību, kas izriet no šajā lietā pieņemtās solidaritātes konfigurācijas. Tā piemērošana šajā lietā, manuprāt, rada risku, ka naudas soda kopējā summa, par kuras maksāšanu faktiski ir atbildīga juridiskā persona, būs atkarīga no Komisijas brīvas izvēles attiecībā uz parādnieku, no kura tā plāno iekasēt naudas sodu. Šī summa var mainīties atkarībā no tā, no kāda – viena ( 87 ) vai otra ( 88 ) – parādnieka Komisija izvēlas atgūt naudas sodu, kas, manuprāt, ir kopumā nepieņemami un it īpaši situācijā, kurā kopparādnieki nekad nav veidojuši vienotu ekonomisku vienību.

145. Attiecībā uz Komisijas lūgumu par pamatojuma aizstāšanu, ciktāl tā apstrīd savu kompetenci, lai noteiktu iekšējās attiecības starp naudas soda solidārajiem kopparādniekiem, es uzskatu, ka tas ir jānoraida to iemeslu dēļ, kas ir norādīti turpmāk 160.–163., 169. un 173. punktā, kā arī detalizētāk – Komisijas apelācijas sūdzības pirmā un trešā pamata analīzē, kas atrodama 42.–91. punktā manos secinājumos iepriekš minētajā lietā Komisija/Siemens Österreich u.c. Runājot par pārējo, manuprāt, Komisija, visticamāk, nevis reāli prasa veikt pamatojuma aizstāšanu, bet gan izvirza argumentus, lai apstrīdētu apelācijas sūdzību iesniedzēju iebildumus. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, šie argumenti tomēr ir jānoraida.

146. No visa iepriekš minētā izriet, ka, manuprāt, iebildumi par to, ka, pieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz solidaritātes noteikumu piemērošanu, tiek pārkāpts tiesiskās noteiktības princips un sodu individuālas piemērošanas princips saistībā ar faktiskas solidaritātes starp Areva un Alstom konstatējumu, ir jāpieņem, ņemot vērā, ka Areva iebildums par sodu individuālas piemērošanas principa pārkāpumu ir nepieņemams, kā tas ir minēts iepriekš 123. punktā.

3) Par kļūdainu solidaritātes noteikumu piemērošanu, kuras dēļ ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, sodu individuālas piemērošanas princips, un EKL 7. pants, kā arī par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi

a) Lietas dalībnieku argumenti

i) Areva un Alstom grupas sabiedrību argumenti

147. Areva izvirzītajā trešajā pamatā, kā arī Alstom grupas sabiedrību izvirzītā ceturtā pamata pirmajā daļā un ceturtā pamata otrās daļas pēdējā iebildumā, kā arī otrā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzību iesniedzēji apgalvo, ka esot pieļautas kļūdas solidaritātes jēdziena interpretācijā un piemērošanā attiecībā uz naudas soda samaksu, tādēļ esot pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, sodu individuālas piemērošanas princips un EKL 7. pants, kā arī Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

148. Pirmkārt, gan Areva, gan Alstom grupas sabiedrības apstrīd pārsūdzētā sprieduma 215. punktā minēto noteikumu par atbildības noteikšanu vienādās daļās ( 89 ). Pirmkārt, šis noteikums esot jauns, un tam nav juridiska pamata, jo Vispārējā tiesa neesot varējusi atrast tam juridisku pamatu spriedumā lietā Aristrain/Komisija ( 90 ), uz kuru tā atsaucas, jo tam neesot nozīmes. Otrkārt, Alstom uzskata, ka šī noteikuma juridiskais pamatojums ir kļūdains, jo solidaritātes mehānisms regulē tikai attiecības starp kreditoru un solidārajiem kopparādniekiem, taču ne attiecības starp pašiem solidārajiem kopparādniekiem ( 91 ). Tādējādi, pamatojoties uz noteikumu par atbildības noteikšanu vienādās daļās, lai gan šāds noteikums esot pretrunā solidaritātes jēdzienam Savienības tiesībās, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka katrs no sodītajiem uzņēmumiem varēja no apstrīdētā lēmuma izsecināt, kāda daļa tam jāsedz attiecībā uz solidārajiem kopparādniekiem ( 92 ). Turklāt, tā kā no apstrīdētā lēmuma attiecīgās sabiedrības nevarēja nepārprotami uzzināt, kā sadalīt naudas sodu, Vispārējā tiesa savā spriedumā nav ņēmusi vērā tiesiskās noteiktības principu un sodu individuālas piemērošanas principus.

149. Otrkārt, Alstom arī apgalvo, ka, balstoties uz noteikumu par atbildības noteikšanu vienādās daļās, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka Komisija nav deleģējusi valsts tiesai vai šķīrējtiesai pilnvaras, lai noteiktu to attiecīgo daļu naudas soda samaksā ( 93 ). Komisijai esot bijis jānosaka katra kopparādnieka daļu, ņemot vērā lietas faktus un uzņēmuma īpašības. Kad Komisija atsakās veikt šo noteikšanu – kā tas ir šajā lietā – tā netieši deleģējot šīs pilnvaras trešajai personai, proti, valsts tiesai vai šķīrējtiesai, pārkāpjot EKL 7. pantu, kaut arī šīm iestādēm nav kompetences šajā ziņā.

150. Treškārt, apelācijas sūdzību iesniedzēji apgalvo, ka, kļūdaini, balstoties uz šādu noteikumu, pamatojot argumentu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu un prettiesisku Komisijas pilnvaru deleģēšanu noraidījumu ( 94 ), Vispārējā tiesa ir grozījusi apstrīdētā lēmuma saturu tādējādi, ka tas ir pretrunā Komisijas nodomam, un tāpēc tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, aizstājot Komisijas vērtējumu ar savējo. Apstrīdētajā lēmumā šāds noteikums nav minēts. Tieši pretēji, Vispārējā tiesā Komisija esot aizstāvējusi pretēju apstrīdētā lēmuma interpretāciju.

151. Turklāt Alstom grupas sabiedrības noraida iebildi par pieņemamību, kas attiecas uz pamatu saistībā ar Komisijas pilnvaru prettiesisku deleģēšanu. Tas neesot jauns pamats, jo Alstom bija izvirzījis šo argumentu tiesvedībā Vispārējā tiesā. Katrā ziņā šis pamats esot cieši saistīts ar pamatu, kas attiecas uz sodu individuālas piemērošanas principa pārkāpumu. Tās arī iebilst pret Komisijas lūgto pamatojuma aizstāšanu, prasot atcelt pārsūdzēto spriedumu.

ii) Komisijas argumenti

152. Uzskatot, ka Areva un Alstom grupas sabiedrību iebildumi ir jānoraida, Komisija tomēr piekrīt dažiem to apsvērumiem un šajā ziņā lūdz Tiesai aizstāt pamatojumu. It īpaši Komisija piekrīt apsvērumam, ka iepriekš minētajam spriedumam lietā Aristrain/Komisija nav nozīmes šajā lietā. Komisija tieši pretēji uzskata, ka Alstom arguments par Komisijas sodīšanas pilnvaru iespējami prettiesisku deleģēšanu ir nepieņemams, jo tas ir jauns arguments, kuru Alstom neesot izvirzījis tiesvedībā Vispārējā tiesā.

153. Būtībā Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju argumentu pamatā ir kļūdains pieņēmums, ka Komisija prettiesiski esot deleģējusi savas pilnvaras, jo apstrīdētajā lēmumā tā neregulēja attiecības starp pašiem kopparādniekiem un it īpaši nenoteica to solidārās atbildības daļu. Pirmkārt, šis arguments esot pretrunīgs. Kaut arī Areva un Alstom uzskata, ka Komisijai bija ekskluzīva kompetence regulēt kopparādnieku attiecības, nav saprotams, kāpēc tie ir atrisinājuši šo jautājumu, noslēdzot līgumu. Turklāt savās apelācijas sūdzībās Areva un Alstom grupas sabiedrības esot pieņēmuši, ka jautājumu par ieguldījuma apjomu var risināt valstu tiesās vai šķīrējtiesās, tādējādi netiktu pieļauta nekāda prettiesiska Komisijas iespējamu ekskluzīvu pilnvaru deleģēšana. Katrā ziņā pretēji tam, ko šķietami norāda Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ( 95 ), Komisijai neesot nekādu pilnvaru noteikt attiecīgas daļas kopparādniekiem, tāpēc nevar būt runa par šādu pilnvaru prettiesisku deleģēšanu un no tā, ka lēmumā, ar kuru tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods, nekas nav paredzēts, nevar arī izsecināt, ka kopparādnieki esot atbildīgi vienādās daļās.

154. Visbeidzot attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 213.–215. punktu, kā arī 222., 236. un 257. punktu, kas attiecas uz solidāras atbildības daļu jēdzienu, Komisija uzskata, ka tajos ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā un ka Tiesai šis pamatojums ir jāaizstāj ar jaunu pamatojumu. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā Regulas Nr. 1/2003 23. pantā noteiktos ierobežojumus Komisijai piešķirtajām pilnvarām un uzliktajiem pienākumiem un tādējādi, to darot, tā apdraud dalībvalstu tiesību sistēmas un līgumslēdzēju pušu līgumu slēgšanas brīvības principu. Tās pilnvaras uzlikt naudas sodus attiecoties tikai uz ārējām attiecībām, proti, attiecībām starp Komisiju un uzņēmumu, lēmuma adresātu, kam ir jāmaksā naudas sods. Tas vien, ka solidāri atbildīgu kopparādnieku noteikšana ārējās attiecībās rada noteiktas tiesiskas sekas, nevar uzlikt Komisijai pienākumu noteikt [uzņēmumu] atbildības daļu to iekšējās attiecībās.

b) Analīze

155. Pirmkārt, attiecībā uz noteikumu par atbildības noteikšanu vienādās daļās, uz kuru Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 215. punktā un kuru esmu minējis iepriekš 100. punktā, 88. un 89. punktā manos secinājumos iepriekš minētajā lietā Komisija/Siemens Österreich u.c., es apšaubīju šāda noteikuma, ko ir izveidojusi Vispārējā tiesa, nozīmi.

156. Šis noteikums, ko Vispārējā tiesa, šķiet, ir aizguvusi no solidāro saistību tiesiskā regulējuma privātajās tiesībās, kāds tas ir paredzēts vairāku dalībvalstu tiesību sistēmās ( 96 ), manuprāt, pirmkārt, nav savietojams ar personiskās atbildības principu un sodu individuālas piemērošanas principu, jo tas paredz sava veida prezumpciju par vienādas atbildības noteikšanu solidārajiem kopparādniekiem par naudas sodu par piedalīšanos uzņēmuma vienotajā rīcībā, kas visiem attiecīgajiem subjektiem var arī nebūt tāda pati.

157. Otrkārt, tai, manuprāt, arī trūkst juridiska pamatojuma vai vismaz pietiekama principiāla pamata. Manu secinājumu iepriekš minētajā lietā Komisija/Siemens Österreich u.c. 88. punktā esmu norādījis, ka, manuprāt, lai pamatotu tādu noteikumu kā noteikumu par atbildības noteikšana vienādās daļās, ko ir noteikusi Vispārējā tiesa, nepietiek vispārīgi atsaukties uz pienākuma tiesisko regulējumu privātajās tiesībās, sīkāk nepaskaidrojot iemeslus, kuru dēļ no šī regulējuma aizgūtais princips būtu piemērojams konkurences tiesībās, kaut gan maksāšanas pienākums personām, kurām Komisija ir uzlikusi solidāri maksājamus naudas sodus sakarā ar Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, kuram ir daļēji krimināltiesisks raksturs ( 97 ), atšķiras no kopparādnieku pienākuma privātajās tiesībās.

158. Savos iepriekš minētajos secinājumos esmu norādījis uz noteiktām grūtībām atzīt arī pārsūdzētā sprieduma 215. punktā ietvertās atsauces uz iepriekš minētā sprieduma lietā Aristrain/Komisija 100. un 101. punktu piemērotību. Šajā spriedumā Tiesa nav atzinusi Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā noteikto principu. Tā drīzāk ir nosodījusi Vispārējo tiesu, ka tā nenoteica sodu par pamatojuma nenorādīšanu Komisijas lēmumā, ar kuru Komisija bija uzlikusi naudas sodu sabiedrībai, atzīstot to par vainojamu citas, ar to saistītas sabiedrības pārkāpjošā rīcībā, vienlaikus nepierādot, ka abas sabiedrības bija viena ekonomiska vienība. Tātad šī lieta pat neattiecās uz solidāri maksājama naudas soda piespriešanu vairākām personām ( 98 ).

159. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, lai noraidītu pamatus un iebildumus attiecībā uz tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, nevarēja balstīties uz šo noteikumu, pārsūdzētā sprieduma 215. punktā atzīstot, ka ikviena sabiedrība, kurai tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods, var nepārprotami uzzināt, kāda naudas soda daļa tai ir jāsedz.

160. Šajā ziņā arī ir jāuzsver – kā esmu minējis 85. un 86. punktā manos secinājumos iepriekš minētajā lietā Komisija/Siemens Österreich u.c. –, ka, ja Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī vienota ekonomiska vienība tādā formā, kādā tā pastāvējusi pārkāpuma izdarīšanas laikā, vairs nepastāv un ja Komisija savas novērtējuma brīvības ietvaros nolemj, ka tai ir jāuzliek solidārs sods juridiskām personām, kas kopā vairs neveido šādu vienotu ekonomisku vienību, piemērojot sodu individuālas piemērošanas principu, ir jānodrošina tiesiskā noteiktība attiecībā uz soda noteikšanu šiem subjektiem to iekšējās attiecībās.

161. Lai arī šie subjekti paliek ārēji atbildīgi Komisijai par visu naudas sodu, kas jāmaksā par uzņēmuma izdarīto pārkāpumu, jo lēmuma pieņemšanas laikā tie vairs neveidoja vienotu ekonomisku vienību, šiem subjektiem ir jāzina tā daļa, kas tiem būs jāmaksā iekšējās attiecībās ar solidārajiem kopparādniekiem, ar kuriem tiem vairs nav pietiekamu ekonomisku, organizatorisku un juridisku saišu, kas pamatotu to iekļaušanu ekonomiskā vienībā.

162. No tā izriet, ka, ja, īstenojot savu novērtējuma brīvību ( 99 ), Komisija nolemj konstatēt solidāru atbildību attiecībā uz subjektiem, kuri pārkāpuma izdarīšanas laikā veidoja ekonomisku vienību, bet lēmuma pieņemšanas brīdī vairs neietilpst šajā ekonomiskajā vienībā, minētā iestāde nevar nepildīt tai uzlikto pienākumu noteikt tā naudas soda summas daļu, kas subjektam, kuram vairs nav saišu, kas pamato tā iekļaušanu ekonomiskajā vienībā, būs jāmaksā iekšējās attiecībās ar pārējiem kopparādniekiem.

163. Šajā ziņā arī ir jānorāda, ka, ja privāttiesiskās attiecībās līgumslēdzējas puses saskaņā ar līgumu slēgšanas brīvības principu nenoliedzami var brīvi noteikt, cik lielu naudas soda daļu maksās katrs subjekts, tad tie nevar brīvi noteikt katras sodītās juridiskās personas atbildības daļu un tātad arī noteikt attiecīgās naudas soda daļas, uz kurām, ņemot vērā soda būtību, attiecas konkurences tiesības. Šajā ziņā piekrītot Vispārējās tiesas viedoklim, es šādā nozīmē interpretēju pārsūdzētā sprieduma 214. punktu, kurā tiek apgalvots, ka puses nevar brīvi vienoties, kā savā starpā sadalīt tām uzliktā naudas soda summu. Tādējādi, lai arī Komisijas minētais fakts, ka kopparādnieki var brīvi savā starpā sadalīt solidāri maksājama naudas soda summu, privāttiesiskās attiecībās ir patiess, tomēr tas nevar novērst no tiesiskās noteiktības principa izrietošo vajadzību, ka katrai ieinteresētajai personai precīzi un nepārprotami jāzina ar Komisijas lēmumu uzlikto pienākumu apjoms.

164. Ņemot vērā šos apsvērumus, manuprāt, ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā pārsūdzētā sprieduma 214.–218., 222. un 236. punktā, pamatojoties uz noteikumu par atbildības noteikšanu vienādās daļās, lai noraidītu apelācijas sūdzību iesniedzēju izvirzītos argumentus tiesvedībā Vispārējā tiesā.

165. Otrkārt, attiecībā uz Alstom iebildumu, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka Komisija valsts tiesai vai šķīrējtiesai nav deleģējusi pilnvaras, lai noteiktu kopparādnieku attiecīgo ieguldījumu solidāri uzliktā naudas soda apmaksā, vispirms ir jānoraida Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību, kurā tā apgalvo, ka runa ir par jaunu nepieņemamu pamatu.

166. Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka, ņemot vērā, ka lietas dalībniekam ir jāspēj apstrīdēt visus tam nelabvēlīgā sprieduma motīvus, ja Vispārējā tiesa ir apvienojusi divas lietas un pasludinājusi vienotu spriedumu, kurā ir sniegta atbilde uz visiem pamatiem, ko tiesvedībā Vispārējā tiesā ir izvirzījuši lietas dalībnieki, katrs no lietas dalībniekiem var kritizēt argumentāciju attiecībā uz pamatiem, kurus Vispārējā tiesā ir izvirzījis vienīgais prasītājs otrajā no apvienotajām lietām, ja šī argumentācija ir tam nelabvēlīga ( 100 ).

167. Tomēr ir zināms, ka Areva un tā bijušie meitasuzņēmumi bija izvirzījuši šādu pamatu tiesvedībā Vispārējā tiesā, kas uz to ir atbildējusi pārsūdzētā sprieduma 232.–237. punktā. Šādos apstākļos attiecībā uz trim bijušajiem Areva meitasuzņēmumiem, kas tika cedēti Alstom, minētais pamats nav jauns pamats. Attiecībā uz Alstom, ja nav apšaubīts, ka šī Vispārējās tiesas argumentācija to nelabvēlīgi ietekmē, ir jāatzīst, ka to ir arī pieļaujams apstrīdēt apelācijas sūdzībā.

168. Būtībā ir jāatgādina, ka saskaņā ar kompetences sadalījuma principu ( 101 ) Savienība darbojas tikai to kompetenču robežās, ko tai Līgumos piešķīrušas dalībvalstis, lai