ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18.

Galvenokārt Derīgo izrakteņu ieguves likuma ar grozījumiem 20. panta 3. punktā ir paredzēta likme 30 % apmērā no ieguves laukā, kurā iegūšana uzsākta laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2007. gada 31. decembrim, iegūtā daudzuma vērtības un tādas matemātiskās formulas piemērošana, kas Derīgo izrakteņu ieguves likuma sistēmā paredzēta dabasgāzes ieguves laukiem, kuros ieguve uzsākta pirms 1998. gada 1. janvāra, ar minimālo nodevas likmi 30 %, un atšķirīgas izrakteņu ieguves nodevas likmes piemērošana ieguves laukiem, kuros ieguve uzsākta pēc 2008. gada 1. janvāra, atkarībā no iegūtā jēlnaftas vai dabasgāzes daudzuma, proti, likme 12 % apmērā par ikgadējo iegūto daudzumu, kas nepārsniedz 300 miljonus m3 dabasgāzes vai 50 kilotonnas (kt) jēlnaftas, likme 20 % apmērā ražošanai no 300 miljoniem m3 dabasgāzes līdz 500 miljoniem m3 dabasgāzes vai no 50 kt jēlnaftas līdz 200 kt jēlnaftas un likme 30 % apmērā ražošanai, kas pārsniedz 500 miljonus m3 dabasgāzes vai 200 kt jēlnaftas. Visbeidzot, visiem ieguves laukiem, neraugoties uz ieguves tajos uzsākšanas datumu, maksājamā izrakteņu ieguves nodeva ir paaugstināta par 3 % vai 6 %, ja Brent jēlnaftas cena attiecīgi pārsniedz 80 ASV dolārus (USD) vai USD 90.
69.

Kā savus galvenos argumentus Parlaments un Komisija izvirza to, ka Padome izmantoja nepareizo juridisko pamatu apstrīdētās regulas pieņemšanai. Viņi to pamato ar to, ka šīs regulas normas tika nodalītas no Komisijas sākotnējā priekšlikuma Regulas Nr. 1342/2008 grozīšanai un pēc tam pieņemtas, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, nevis uz LESD 43. panta 2. punktu, kas bija Komisijas sākotnējā priekšlikuma juridiskais pamats. Pirms pievēršos šim argumentam, es īsumā izskaidrošu, kam ir paredzēti daudzgadējie plāni, kā, piemēram, plāns, kas ir noteikts Regulā Nr. 1342/2008 un grozīts ar apstrīdēto regulu.
27.

Tiesas priekšsēdētājs Komisijas prasījumu atbalstam atļāva lietā iestāties Vācijai, kā arī ar 2015. gada 3. marta rīkojumiem – European Crop Protection Association, CropLife International, CropLife America, Inc., National Association of Manufacturers of the United States of America un American Chemistry Council, Inc., European Chemical Industry Council un European Crop Care Association. Tās lietā iesniedza rakstveida apsvērumus un, izņemot Vāciju, piedalījās tiesas sēdē.
146.

Tāpat Vispārējo tiesu nevar kritizēt par secinājuma neizdarīšanu no fakta, ka šīs bankas bija sniegušas pakalpojumus noteiktām vienībām, kas iesaistītas kodolprogrammas izstrādāšanā, bet tikai pēc tam norādītas sarakstā, ka tās nākotnē varētu sniegt pakalpojumus citām šādām vienībām un ka šāda varbūtība, ja tā pastāvētu, varētu attaisnot ierobežojošus pasākumus. No vienas puses, šķiet, ka (it īpaši, tā kā bankas noliedza jebkādu iepriekšēju informētību par savu klientu saistību ar kodolprogrammu) šāds apstāklis neattaisno uzskatu, ka tām vairāk nekā jebkurai citai bankai ir iespējams nākotnē sniegt šādus pakalpojumus; no otras puses, tā katrā ziņā nav iespēja sniegt finanšu pakalpojumus norādītajām vienībām, bet gan šādu pakalpojumu faktiska sniegšana, kas ir kritērijs iekļaušanai to personu sarakstā, kuru aktīvi un resursi ir jāiesaldē.
43.

Manuprāt, ir skaidrs, ka katrs no Regulas Nr. 45/2001 8. panta b) punktā minētajiem nosacījumiem attiecas uz diviem atšķirīgiem subjektiem. Pirmais no tiem acīmredzami attiecas uz informācijas saņēmēju, proti, to, kurš to lūdz. Turpretim otrais attiecas uz iestādi, kuras rīcībā ir lūgtā informācija, jo atšķirībā no pirmā nosacījuma tas skaidri neattiecas uz [informācijas] saņēmēju, tā kā bezpersoniskā izteiciena “nav pamata” lietojums noteikti norāda uz to, kuram ir jālemj par [piekļuves] pieteikumu, proti, uz iestādi, kurai tiek lūgts izpaust informāciju vai, attiecīgā gadījumā, uz tiesu, kura izskata prasību, kas celta par piekļuves pieteikuma noraidīšanu. Tādējādi vienīgi informācijas saņēmējam ir jāpierāda nosūtīšanas “vajadzība”, kā tas skaidri izriet no normas formulējuma. Un vienīgi iestādei ir jāpārbauda, vai “nav pamata pieņemt, ka varētu tikt nodarīts kaitējums datu subjekta likumīgajām interesēm”, tāpēc šis “pamats” var pastāvēt neatkarīgi no tā, vai tas, kurš lūdz datus, pierāda to nosūtīšanas “vajadzību”.
104.

Jo vairāk valsts tiesai jānosaka, vai Rico izmantošana, kurš arī ir jaunais uzņēmums un kam pieder importa licences, tika darīta ar mērķi izvairīties no jebkāda tieša sakara starp S.I.M.B.A. un Itālijas jaunajiem uzņēmumiem, ņemot vērā, ka jauno uzņēmumu veiktais banānu imports drīzāk šķistu aizdomīgs no 21. panta 2. punkta viedokļa, ja banānus pirktu tieši no tradicionālā operatora, nevis ja tos pērk no cita jaunā uzņēmuma, jo no viena jaunā uzņēmuma citam licences nodot nav aizliegts.
75.

Tāpēc es nevaru piekrist Beļģijas valdības apgalvojumam, ka Tiesas apsvērumi sprieduma Deutsche Post u.c. (EU:C:2008:141) 37. un 38. punktā ir attiecināmi uz izskatāmo lietu. Tajos Tiesa noraidīja Deutsche Post un Vācijas valdības argumentu, ka atlaižu par sūtījumu sagatavošanu sistēmas attiecināšana uz starpniekiem apdraudētu VPS finansiālo stabilitāti (Deutsche Post). Tiesa nolēma, ka Deutsche Post varētu samazināt savas atlaides par sūtījumu sagatavošanu visiem saņēmējiem, “ja izrādītos, ka [starpniekiem] piešķirtās atlaides, [..] kas tiek piedāvātas tikai klientiem komersantiem, [..] ir pārmērīgas, salīdzinot ar apietajām izmaksām” ( 45 ). Kā ir skaidrs no šī formulējuma, Tiesas apsvērumi bija cieši saistīti ar atlaižu par sūtījumu sagatavošanu raksturu: tā kā pēdējās minētās tiek piešķirtas, lai atainotu VPS apietās izmaksas, salīdzinot ar izmaksām par parastajiem vēstuļu pasta pakalpojumiem, to attiecināšana uz starpniekiem nerada neapšaubāmu risku, ka tiks ietekmēta VPS finansiālā stabilitāte. Kā es tikko izskaidroju, minēto argumentāciju nevar attiecināt uz apjoma atlaidēm, jo to samazināšana vai atcelšana var negatīvi ietekmēt pieprasījumu pēc vēstuļu nosūtīšanas pakalpojumiem un tādējādi VPS finansiālo līdzsvaru.
22.

Tas, ka Savienības tiesas prasījumus par fakta konstatēšanu ārpus LESD 272. panta piemērošanas jomas ir noraidījušas, jo “tie neatbilst tiem prasību veidiem, kuri jāizskata Tiesai” ( 12 ), nav pretrunā iepriekš teiktajam. Kaut arī LESD ir izsmeļoši regulēti to prasību veidi, kādas var tikt celtas attiecībās starp iestādēm un dalībvalstīm ( 13 ), gluži tas pats nevar tikt attiecināts arī uz šķīrējklauzulu jomu. LESD 272. pants drīzāk ir atklāta norma, kura ļauj piekļūt Savienības tiesām, pamatojoties uz privāti nolīgtu šķīrējklauzulu, kas ietverta saturiski nekonkretizētos “publisko tiesību vai privāttiesību līgumos”. Ņemot vērā šo, atšķirībā no iestāžu līmenī piemērojamām Savienības tiesībām ex ante vispār nav iespējams prognozēt, ar kādām tiesiski aizsargājamām interesēm atbilstoši LESD 272. pantam Savienības tiesās var vērsties. Skaidrs ir viens, ka atbilstoši LESD 272. pantā noteiktajam to “kompetencē ir sniegt spriedumus saskaņā ar visām šķīrējklauzulām” un tādēļ tām lietas dalībniekiem ir jānodrošina efektīva tiesību aizsardzība. Ja konkrētajā gadījumā tas ietver arī prasījumu par fakta konstatēšanu, Savienības tiesām ir jābūt gatavām lemt arī par to un tās LESD 272. panta kontekstā nevar atteikties to izskatīt kompetences neesamības dēļ, norādot uz to, ka pozitīvajās tiesībās prasība par fakta konstatēšanu nav paredzēta (vai norādot uz tās nepieļaujamību citās Savienības tiesību jomās).
44.

No ECT judikatūras izriet, ka ciešanas, kuras rada dabīgi radusies fiziska vai garīga slimība, var izraisīt necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos ECPAK 3. panta izpratnē, ja tā saasinās vai var saasināties tādas darbības vai ārstēšanas rezultātā, kas it īpaši izriet no ieslodzījuma apstākļiem, izraidīšanas vai citiem pasākumiem, par kuru īstenošanu var uzskatīt par atbildīgām valsts iestādes ( 17 ).
84.

Tātad, ja problēmas iemesls ir PVN direktīvas 370. pantā paredzētais atkāpes regulējums, risinājumu var atrast tikai šajā tiesību normā. No šāda viedokļa man rodas jautājums, vai šī norma atbilst primāro tiesību normu prasībām, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principam. Tas attiecas uz atbilstību gan nodokļu maksātājiem piemērojamam [Eiropas Savienības] Pamattiesību hartas 20. pantā noteiktajam vispārējam vienlīdzīgas attieksmes principam, gan EKL 4. panta 2. punktā noteiktajam īpašajam vienlīdzīgas attieksmes principam, kas ir piemērojams attiecībās starp dalībvalstīm. Tas tādēļ, ka PVN direktīvas 370. pants nav tikai pakāpeniskas saskaņošanas klasisks gadījums, kas visām dalībvalstīm ļauj pieņemt atšķirīgu valsts regulējumu. Gluži pretēji – šī tiesību norma tikai dažām konkrētām dalībvalstīm ( 47 ) ļauj pieņemt atkāpes no PVN direktīvas noteikumiem par atbrīvojumiem no nodokļa, kuri pārējām dalībvalstīm ir obligāti ( 48 ). Šāda atšķirīga attieksme pret dalībvalstīm un no tās izrietošā atšķirīgā attieksme pret tajās reģistrētiem nodokļu maksātājiem varētu būt pamatota pārejas periodā, ņemot vērā mērķi nodrošināt saskaņošanu ( 49 ). Tomēr izskatāmajā lietā PVN direktīvas 370. pantā paredzētajam atkāpes regulējumam nav noteikts darbības laiks. Tādēļ dalībvalstu atšķirīgās tiesības piemērot PVN direktīvas 132. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa ir spēkā jau no Sestās direktīvas spēkā stāšanās dienas, proti, vairāk nekā 36 gadus ( 50 ).
31.

Šis atbrīvojums no nodokļa izcelsmes dalībvalstī un nodokļu uzlikšana iegādei galamērķa dalībvalstī tirdzniecības Kopienas iekšienē pievienotās vērtības nodokļa sistēmā ir vajadzīgs tādēļ, lai prece tiktu atbrīvota no jebkāda nodokļu sloga izcelsmes dalībvalstī un tiktu aplikta ar nodokli tikai galamērķa dalībvalstī ( 6 ). Vienlaikus ar šo sistēmu izcelsmes dalībvalstī reģistrētajam piegādātājam būtu jātiek atbrīvotam no pienākuma samaksāt nodokli galamērķa dalībvalstī. Tā vietā šis pienākums ir preču pircējam, kas to izpilda, samaksājot nodokli par preču piegādi Kopienas iekšienē.
33.

2011. gada decembrī kompetentā Bavārijas iestāde uzdeva Herbaria svītrot Blutquick marķēšanā, reklāmā un tirdzniecībā izmantoto norādi par bioloģisko lauksaimniecību, pamatojoties uz to, ka tiek pārkāpts Regulas Nr. 834/2007 23. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punkts, lasot to kopā ar Regulas (EK) Nr. 834/2007 19. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Regulas Nr. 889/2008 27. panta 1. punkta f) apakšpunktu. Viņu pamatojums bija šāds. Minerālvielas un vitamīnus varētu pievienot tikai tad, ja to izmantošana pārtikas produktos, kuriem tie pievienoti, būtu likumīgi nepieciešama. Blutquick gadījumā šādas likuma prasības neesot. It īpaši tas neesot produkts Valsts diētisko produktu noteikumu (Diätverordnung) izpratnē. Tas, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1924/2006 “uzturvērtības un veselīguma norādēm” tiekot piemērotas sīki izstrādātas prasības, nenozīmējot, ka vitamīnu vai minerālvielu izmantošana ir likumīgi nepieciešama pārtikas produktu ražošanā, ja uz tiem neattiecas Diätverordnung. Pat ja Blutquick būtu atļauts atbilstoši Regulai Nr. 1924/2006, to nevarētu marķēt, reklamēt un tirgot ar Regulas Nr. 834/2007 23. pantā noteikto norādi uz bioloģisko lauksaimniecību, jo Regulā Nr. 1924/2006 nav prasīts, lai pārtikas produkti un uztura bagātinātāji saturētu vitamīnus vai tiktu bagātināti ar dzelzs glikonātu.
21.

Šādos apstākļos Tartu Ringkonnakohus (Igaunija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [..] Regulas Nr. 661/2008 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka importētājam un pirmajam neatkarīgajam klientam Kopienā vienmēr ir jābūt vienai un tai pašai personai? 2) Vai [..] Regulas Nr. 661/2008 3. panta 1. punkts, to lasot kopā ar [..] Lēmumu Nr. 2008/577, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvošana no antidempinga maksājuma attiecas tikai uz tādu pirmo neatkarīgo klientu Kopienā, kurš pirms deklarēšanas nav veicis deklarējamās preces tālākpārdošanu? 3) Vai [..] Kopienas Muitas kodeksa 66. pants, to lasot kopā ar [Īstenošanas] Regulas [..] 251. pantu un pārējiem procedūras noteikumiem par muitas deklarācijas vēlākiem grozījumiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja, preci importējot, deklarācijā nepareizi ierakstīts kravas saņēmējs, ir jābūt dotai iespējai uz pieprasījuma pamata arī pēc preces atlaišanas deklarāciju atzīt par nederīgu un labot ierakstu par kravas saņēmēju, ja, izdarot ierakstu par patieso kravas saņēmēju, būtu bijis jāpiemēro [..] Regulas Nr. 661/2008 3. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums no muitas nodokļa maksājuma, vai tomēr [..] Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts šādos apstākļos ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestādes nav tiesīgas veikt vēlāku iegrāmatošanu? 4) Ja atbilde uz abiem trešā jautājuma variantiem ir noliedzoša, vai tad Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantam, lasot to kopā ar [LESD] 28. panta 1. punktu un 31. pantu, atbilst tas, ka [..] Muitas kodeksa 66. pantā, lasot to kopā ar [..] [Īstenošanas] regulas 251. pantu un pārējiem procedūras noteikumiem par muitas deklarācijas vēlākiem grozījumiem, nav atļauts pēc preces atlaišanas deklarāciju atzīt par nederīgu un labot ierakstu par kravas saņēmēju, ja, izdarot ierakstu par patieso kravas saņēmēju, būtu bijusi jāpiemēro [..] Regulas Nr. 661/2008 3. panta 1. punktā paredzētā atbrīvošana no muitas nodokļa maksājuma?”
23.

Pamatojoties uz to, Šlēsvigas‑Holšteinas [Schleswig‑Holstein] federālā zeme 2008. gada 13. maijā pieņēma Landesverordnung zur Erhaltung von Dauergrünland (“Pastāvīgo ganību uzturēšanas noteikumi”). Saskaņā ar šo noteikumu 1. panta 1. punktu, ja, pamatojoties uz individuāliem pieteikumiem vienreizējam lauku saimniecības maksājumam, tiek konstatēts, ka pastāvīgo ganību zemju attiecība ir samazinājusies vairāk nekā par 5 %, tad kompetentā iestāde var par to publiski paziņot. Saskaņā ar 2. panta 1. punktu, tiklīdz šāds paziņojums ir publicēts, lauksaimnieki, kuri pieprasa tiešo atbalstu, nedrīkst uzart ( 17 ) pastāvīgās ganības atbilstoši definīcijai Regulas Nr. 796/2004 2. panta 2. punktā tik ilgi, cik viņi saņem tiešo atbalstu. Tomēr 2. panta 2. punkts ļauj kompetentajai iestādei atļaut šādu uzaršanu, atkāpjoties no 2. panta 1. punkta. Atšķirībā no federālo tiesību normām, Pastāvīgo ganību uzturēšanas noteikumi attiecas tikai un it īpaši uz Regulu Nr. 796/2004, nevis uz attiecīgajā laikā piemērojamiem ES tiesību aktiem, un acīmredzot nav precizēti pēc otrā režīma ieviešanas.
48.

Noslēgumā – no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, neskarot kompetences pārbaudes, ko var veikt iesniedzējtiesa, tāds līgums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, ir publiskais iepirkums saskaņā ar Direktīvu 2004/18 tiktāl, ciktāl tas ir līgums, kas rakstiski noslēgts starp līgumslēdzēju iestādi un komersantu un kura priekšmets ir pakalpojumu sniegšana minētās direktīvas izpratnē. Kā tāds šis līgums principā ir pakļauts minētajā direktīvā paredzētajām iepirkuma procedūrām. Neatkarīgi no tā, vai starp Hamburgas pilsētu, no vienas puses, un TUHH un HIS, no otras puses, pastāv vai nepastāv “līdzīgas kontroles” saikne, uz tādu iepirkumu, ņemot vērā judikatūru lietā Teckal, nevar tikt attiecināts minēto procedūru piemērošanas izņēmums, jo nav nekādas kontroles saiknes starp līgumslēdzēju iestādi, proti, TUHH, un komersantu līgumslēdzēju, proti, HIS. Šāds līgums, manuprāt, nav pat iekšējs horizontāls darījums, kam varētu nepiemērot publiskā iepirkuma procedūras – kā darbībai, kuras mērķis ir vispārējas nozīmes uzdevumu veikšana, ko pilda iestāde, kura kontrolē abus subjektus, – izņēmumu, jo, kā es norādīju iepriekš 44.–46. punktā, tādai iespējai, manuprāt, ir jābūt tikai tajos gadījumos, kad kontrolējošā iestāde ekskluzīvi īsteno līdzīgu kontroli pār abām līguma slēdzējpusēm, un tas tā noteikti nav lietā, kura jāizskata iesniedzējtiesai.
2)

Vai atzarkabeļu ierīkošana ne vairāk kā 30 metru garumā no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās ietilpst Piekļuves direktīvas 12. pantā, lasot to kopsakarā ar 2. un 8. pantu, rodamajā “piekļuves [..] īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām [, kā arī to izmantošanas]” jēdzienā?
17.

Pēc manām domām, būtiski ir tas, ka Vispārējā tiesa pamatoti uzskatīja, ka jautājums, kas rodas šajā gadījumā, ir nevis par to, vai lielas izšķirtspējas attēlu izmantošana ir atļauta, bet gan par to, kā minētie attēli bija jāizmanto ( 9 ). No Savienības tiesību attiecīgajiem punktiem, proti, it īpaši no Regulas Nr. 2419/2001 15. panta un Regulas Nr. 2419/2001 22. panta 1. punkta ( 10 ), izriet, ka dalībvalstīm jāveic pasākumi, ko tās uzskata par piemērotiem, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti un tādējādi no attāluma uzņemto mērījumu precizitāti ( 11 ).
34.

Visbeidzot gadījumā, ja Tiesa atbalsta Octapharma argumentus, Francijas valdība lūdz Tiesu izmantot savas pilnvaras un apturēt sprieduma iedarbību laikā. Tā norāda, ka būs nepieciešami būtiski grozījumi tiesību aktos un administratīvas un praktiskas darbības, lai izvairītos no sabiedrības veselības apdraudējuma, it īpaši pacientu drošībai, kas radīsies no tūlītējas Direktīvas 2001/83, kas grozīta ar Direktīvu 2004/27, piemērošanas rūpnieciski pagatavotai plazmai, kas paredzēta asins pārliešanai pacientiem Francijā. Šie produkti būs jāpiegādā, izmantojot sistēmu, kas atšķirsies no tās, kura piemērojama rūpnieciska procesa rezultātā no cilvēka asinīm iegūtai plazmai.
27.

Es minētajam uzskatam nepiekrītu. Attiecīgajā formulējumā ir vienīgi ietverta prasība, lai abas darbības veiktu personas, kas atbilst noteiktai definīcijai ( 16 ). Tajā nav noteikts, ka abos gadījumos tai ir jābūt vienai un tai pašai personai. Arī Tiesas judikatūrā nav vienīgi noteikts, ka formulējums, kas ir lietots, lai konkretizētu atbrīvojumus, ir jāinterpretē šauri. Piebildē ir norādīts, ka interpretācijai ir jāatbilst minēto atbrīvojumu mērķiem un ir jābūt ievērotām kopējai PVN sistēmai raksturīgā nodokļu neitralitātes principa prasībām. Šaura interpretācija nenozīmē, ka izmantotie jēdzieni ir jātulko tā, lai izņēmumiem tiktu atņemta to paredzētā iedarbība ( 17 ). Un, kā Tiesa ir atzinusi lietā Komisija/Francija ( 18 ), ar slimnīcas un medicīnisko aprūpi cieši saistītām darbībām paredzētais atbrīvojums ir noteikts, lai nodrošinātu, ka no šādas aprūpes izrietošais labums netiek ierobežots ar tās sniegšanu saistīto paaugstināto izmaksu dēļ, kuras rastos, ja tām vai ar tām cieši saistītām darbībām tiktu piemērots PVN. Liegt atbrīvojumu, vienkārši pamatojoties uz to, ka aprūpi un ar to saistītās darbības neveic viena un tā pati persona, būtu pretrunā šim mērķim. Visbeidzot tajā pašā spriedumā Tiesa ir atzinusi, ka asins parauga pārsūtīšana no vienas laboratorijas uz otru ir “cieši saistīta” ar pēdējās minētās veikto analīzi un ka uz to ir jāattiecina tāds pats PVN režīms saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktu. Līdz ar to ir skaidrs, ka Tiesa neizvirza prasību, ka aprūpe un saistītās darbības, lai tām varētu tikt piemērots atbrīvojums, būtu jāveic vienai un tai pašai personai.
55.

Lai gan šobrīd izvērtējamās Regulas (EK) Nr. 1698/2005 51. panta 1. punkta vācu un holandiešu valodu redakcijas nedaudz atšķiras no Regulas (EK) Nr. 1782/2003 6. panta 1. punkta formulējuma, tomēr it īpaši no šo noteikumu angļu un franču valodas redakcijām ir redzams, ka tiem būtībā būtu jābūt vienādam saturam. Līdz ar to ir jāpieņem, ka vācu un holandiešu valodu redakcijās esošo atšķirību pamatā ir tikai nekonsekvents tulkojums, nevis kāds saturisks grozījums.
63.

Tādējādi, atgriežoties pie mūsu apskatāmā gadījuma, ja būtu jāuzskata, ka tāds subjekts kā Portgás, kas ir sabiedrisko pakalpojumu koncesionārs un kuram turklāt ir līgumslēdzējas iestādes statuss, ir pielīdzināms valstij, es neredzētu nekādu šķērsli, lai pret to varētu vērsties, atsaucoties uz Direktīvas 93/38 noteikumiem. Tieši pretēji, ne tikai pret to varētu vērsties, atsaucoties uz šīm normām, bet tam turklāt saskaņā ar tās valsts atvasinājuma statusu būtu pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu šos noteikumus, turklāt neatkarīgi no tā, vai tie atbilst tehniskajiem atsaukšanās nosacījumiem saskaņā ar tiešo ietekmi. Tādā gadījumā būtu bijis jāsecina, ka Portgás bija pakļauta šajā direktīvā paredzētajiem pienākumiem kopš 1998. gada 1. janvāra un to turklāt vai nu ar kompetentās pārraudzības iestādes lēmumu, vai ar valsts tiesas lēmumu, pamatojoties uz trešās personas, kuru ir skārusi šī neievērošana, pieteikumu, varēja sodīt par to neievērošanu. Šādi sodi būtu piemēroti attiecīgās direktīvas izpildīšanas pasākumi, jo to tiešais mērķis būtu minētajai direktīvai atbilstošu lēmumu vai procedūru pieņemšanas veicināšana.
122.

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai šādi atbildēt uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem šādi: 1. Nosakot, vai fiziska vai juridiska personas “saskaņā ar valsts tiesību aktiem veic valsts pārvaldes funkcijas” Direktīvas 2003/4/EK 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē, jēdziens “valsts pārvaldes funkcijas” ir jādefinē, pamatojoties vienīgi uz Savienības tiesību aktiem, bet saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem nosaka, kādas fiziskas vai juridiskas personas paredzētajos gadījumos ir tiesīgas veikt šādas funkcijas. 2. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai attiecīgie ūdensapgādes uzņēmumi, pamatojoties uz formālu un skaidru tiesību aktu, ar kuru tiem tiek piešķirtas valsts varas pilnvaras, var personām noteikt pienākumus bez to piekrišanas, līdz ar to radot šiem uzņēmumiem stāvokli, kas pēc būtības ir pielīdzināms valsts pārvaldes iestāžu stāvoklim. 3. Privātpersona ir Direktīvas 2003/4 2. panta 2. punkta “a) vai b) apakšpunktā minētās struktūras vai personas pārraudzībā”, ja tās darbība ir pakļauta tādai minēto struktūru vai personu kontroles pakāpei, ka tā faktiski nevar rīkoties ar būtisku autonomijas pakāpi privāttiesisko attiecību jomā, tādējādi kļūstot par to struktūru vai personu gribas īstenošanas instrumentu, kas ir jautājums, kurš jāizvērtē iesniedzējtiesai. 4. Direktīvas 2003/4 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajām struktūrām un personām ir jābūt pakļautām pienākumam sniegt informāciju, tāpat kā šim pienākumam ir pakļautas valsts iestādes šaurajā nozīmē. Šis pienākums attiecas arī uz tā paša panta c) apakšpunktā minētajām struktūrām un personām, ja to darbība aprobežojas ar pakalpojuma sniegšanu saskaņā ar nosacījumiem, kuri ļauj tās uzskatīt par “publiskām institūcijām” Direktīvas 2003/4 nozīmē. Turpretim struktūrām un personām, kuras papildus šāda veida pakalpojumu sniegšanai īsteno arī citas, pavisam atšķirīgas darbības, nav pienākuma sniegt informāciju, ko tās ieguvušas saistībā ar šīm darbībām. Šaubu gadījumā prevalē pienākums sniegt informāciju.
13.

Šie pienākumi gan ir Ūdens pamatdirektīvas vispārējās sistēmas daļa, un tāpēc V pielikums tiek minēts arī dažādās normās. Tomēr V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta juridiski saistošais spēks nav atkarīgs no šiem citiem noteikumiem, bet gan izriet jau no to teksta.
40.

Lai novērtētu šādu ietekmi, savukārt ir jāatgādina, ka LES 4. panta 3. punkta otrajā un trešajā daļā ( 64 ) dalībvalstīm tiek noteikts pienākums veikt visus vajadzīgos vispārīgos vai īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem, kā arī atturētos no tādu pasākumu izpildes, kuri var apdraudēt Savienības izvirzīto mērķu sasniegšanu, un ka šāds pienākums attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, ieskaitot, to kompetences robežās, arī tiesu iestādes. No tā izriet, ka lēmums par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu ir saistošs dalībvalsts tiesām, kurām tas ir adresēts, un ka šīm tiesām, kurām ir jāspriež par pasākumiem, par kuriem vēlāk Komisija pieņems lēmumu, nebūtu jāveic galīgie pasākumi, kuri vēlāk var izrādīties nesaderīgi ar to ( 65 ). Turklāt ir jāatgādina, kā to precizēja Tiesa, ka, garantējot LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikumā minētā izpildes aizlieguma ievērošanu, dalībvalstu tiesām ir pilnībā jāņem vērā Savienības intereses ( 66 ).