ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Tomēr Tiesa jau vairākkārt nospriedusi, ka Direktīvas 85/337 piemērošanas joma ir plaša un tās mērķis ir ļoti plašs (šajā sakarā skat. 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C-72/95 Kraaijeveld u.c., Recueil, I-5403. lpp., 31. punkts, un 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C-435/97 WWF u.c., Recueil, I-5613. lpp., 40. punkts). Šajā ziņā tas būtu pretēji Direktīvas 85/337 mērķim no tās II pielikuma piemērošanas jomas izslēgt jau uzceltas lidostas infrastruktūras uzlabošanas vai paplašināšanas darbus tā iemesla dēļ, ka Direktīvas 85/337 I pielikums paredz “lidostu būvi” un nevis “lidostas” kā tādas. Šāda interpretācija būtībā par visiem jau eksistējošas lidostas infrastruktūras izmaiņas darbiem ļautu izvairīties no pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 85/337, neatkarīgi no tā, kāds ir šo darbu apjoms un tādējādi zustu jebkāda Direktīvas 85/337 II pielikuma jēga.
4

Regulas Nr. 950/97 17.–19. pantā, kas ir iekļauti IX nodaļas ar nosaukumu “Atbalsts lauksaimniecībai nelabvēlīgiem apgabaliem” I apakšnodaļā “Kompensācijas pabalsts”, būtībā ir pārņemtas Regulas Nr. 2328/91 17. un 18. panta normas. Minētajās tiesību normās ir noteikts: “17. pants 1. Lai nodrošinātu lauksaimnieciskas darbības turpināšanu un tādējādi — minimālās apdzīvotības un dabiskās vides saglabāšanu noteiktos lauksaimniecībai nelabvēlīgos apgabalos, kuru saraksts ir pieņemts saskaņā ar 21. pantā paredzēto procedūru, dalībvalstis var ieviest atbalsta režīmu, lai veicinātu lauksaimniecību un palielinātu lauksaimnieku ieņēmumus šajos apgabalos. Piemērojot šajā režīmā paredzētos pasākumus, ir jāņem vērā katra apgabala situācija un tā attīstības mērķi. 2. 1. punktā norādītajos apgabalos dalībvalstis var piešķirt ikgadēju kompensācijas pabalstu lauksaimniecībai, kas ir noteikts atkarībā no pastāvīgajiem nelabvēlīgajiem dabas apstākļiem. 18. pants 1. Dalībvalstis var piešķirt kompensācijas pabalstu lauksaimniekiem, kas apstrādā vismaz trīs hektārus lauksaimniecībā izmantojamas zemes (LIZ) un apņemas turpināt nodarboties ar lauksaimniecību atbilstoši 17. pantā noteiktajiem mērķiem vismaz piecus gadus, sākot no pirmā kompensācijas pabalsta maksājuma. Lauksaimnieku var atbrīvot no šīm saistībām, ja viņš beidz nodarboties ar lauksaimniecību un ja ir nodrošināta turpmāka attiecīgo platību apstrādāšana; šīs saistības viņu nesaista nepārvaramas varas gadījumā un it īpaši konfiskācijas vai atsavināšanas sabiedrības vajadzībām gadījumā; tāpat arī tad, ja viņš saņem pensiju atbilstoši pensiju vai priekšlaicīgu pensiju sistēmai. Tomēr Itālijas Mecodžorno [Mezzogiorno] reģionā, ietverot tajā salas, Francijas Aizjūras departamentos un Spānijas, Grieķijas un Portugāles reģionos minimālā lauksaimniecībā izmantojamās zemes platība ir noteikta 2 hektāri. 2. Dalībvalstis var paredzēt papildu vai ierobežojošus nosacījumus kompensācijas pabalsta piešķiršanai, tajā skaitā, par labu praksēm, kas atbilst vides aizsardzības un dabiskās vides saglabāšanas prasībām. 19. pants [..] 3. Izdevumi, kas saistīti ar kompensācijas pabalstu, nedod pamatu [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju] Fonda līdzfinansējumam, ja lauksaimnieks priekšlaicīgi saņem pensiju atbilstoši pensiju vai priekšlaicīgu pensiju sistēmai. Ir aizliegts piešķirt kompensācijas pabalstu, kas pārsniedz [noteiktās] robežas vai novirzoties no šajā nodaļā paredzētajiem noteikumiem. [..]” [Neoficiāls tulkojums]
25

Ar šādu interpretāciju netiktu ievērots nepārprotami formulētais Regulas Nr. 2201/2003 7. panta 1. punkts un 17. pants, kuru piemērošana, kā izriet no šī sprieduma 18.–20. panta, nav atkarīga no atbildētāja statusa, bet gan tikai no tā, vai dalībvalsts tiesai ir piekritība saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 3.–5. pantu.
19

Runājot par sabiedrībām, to juridiskā adrese EKL 48. panta izpratnē ir paredzēta, lai noteiktu to piesaisti valsts tiesību sistēmai, tāpat kā fiziskām personām šim nolūkam ir pilsonība. Pieļaut, ka meitas sabiedrības uzņēmējdarbības vietas dalībvalsts var brīvi piemērot tai atšķirīgu attieksmi tikai tādēļ, ka mātes sabiedrības juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, nozīmētu padarīt EKL 43. pantu par bezjēdzīgu (šajā saistībā skat. 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-330/91 Commerzbank, Recueil, I-4017. lpp., 13. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Metallgesellschaft u.c., 42. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 37. punkts). Tādējādi brīvības veikt uzņēmējdarbību mērķis ir uzņemošajā dalībvalstī nodrošināt [sabiedrībai] tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts sabiedrībām, aizliedzot jebkādu diskrimināciju atkarībā no sabiedrību juridiskās adreses atrašanās vietas (šajā saistībā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Saint-Gobain ZN, 35. punkts, un Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 37. punkts).
19

No šo divu Direktīvas 10. panta punktu sintēzes izriet, ka tirdzniecības pārstāvja tiesības uz komisijas naudu rodas vai nu tad, ja pilnvarotājs ir izpildījis savu pienākumu vai viņam to būtu jābūt izpildījušam, vai arī tad, ja ar pārstāvja līgumu nesaistīta trešā persona, t.i., klients, ir izpildījusi savu pienākumu vai tai to būtu jābūt izpildījušai. Visos šajos gadījumos pilnvarotāja līdzdalība darījumos, par kuriem tirdzniecības pārstāvis var pieprasīt komisijas naudu, ir obligāta.
Keywords

Summary



Keywords

Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 93/37 – Būvdarbu koncesijas – Izsludināšanu reglamentējošie noteikumi

(Padomes Direktīvas 93/37 3. panta 1. un 4. punkts un 11. panta 3. un 6. punkts)

Summary

Dalībvalsts, kas pēc būvdarbu koncesijas procedūras izsludināšanas attiecībā uz atsevišķu autoceļa posmu būvniecību, uzturēšanu un darbības nodrošināšanu ir piešķīrusi tiesības veikt papildu darbus, it īpaši tiesības izbūvēt papildu joslas un jaunu tuneli atsevišķos autoceļa posmos, neietverot šos darbus būvdarbu koncesijas līguma priekšmetā, kas aprakstīts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī publicētajā paziņojumā un publiskā iepirkuma specifikācijās, nav izpildījusi Direktīvas 93/37 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras, 3. panta 1. punktā, kā arī 11. panta 3. un 6. punktā, skatot tos kopā ar tās V pielikumu, paredzētos pienākumus.

Koncesijas priekšmetam ir jābūt noteiktam paziņojumā un publiskā iepirkuma specifikācijās, kuros ir jābūt norādītam līguma galvenajam priekšmetam un tā papildu priekšmetiem, koncesijā ietverto būvdarbu un to realizācijas vietas aprakstam, kā arī to daudzumam un vispārīgajam apjomam. Kaut arī koncesiju piešķirošā iestāde, ņemot vērā būvdarbu, kas ir koncesijas priekšmets, iespējamās īpatnības, var saglabāt pretendentiem zināmu iniciatīvas brīvību saistībā ar to piedāvājumu formulējumu, publiskā iepirkuma specifikācijās ietverta atsauce uz valsts tiesību aktiem attiecībā uz pretendentu iespēju iesniegt vairākus to piedāvājumu variantus, ir atzīstama par prettiesisku, ja publiskā iepirkuma specifikācijās nav precizētas minimālās prasības, kādām šiem iespējamajiem variantiem ir jāatbilst.

Turklāt tāda būvdarbu koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, kurā, neievērojot pārskatāmības prasības, ir ietverti par “papildu” būvdarbiem saukti darbi, kuri paši par sevi ir atzīstami par “būvdarbu publiskā iepirkuma līgumiem” Direktīvas 93/37 izpratnē un kuru vērtība pārsniedz šajā direktīvā paredzēto robežvērtību, neatbilst šai direktīvai. Pretējā gadījumā tas nozīmētu, ka šiem par “papildu” būvdarbiem sauktajiem darbiem netiek piemērots izsludināšanas pienākums un līdz ar to – netiek nodrošināta nekāda konkurence.

Tāpat arī tas, ka koncesionārs attiecīgos papildu būvdarbus nav veicis pats, bet ir uzticējis to veikšanu trešām personām saskaņā ar Direktīvas 93/37 3. panta 4. punktā paredzētajām prasībām izsludināšanas jomā, neatbrīvo koncesiju piešķirošo iestādi no tai pastāvošo pienākumu izpildes tiktāl, ciktāl šīs direktīvas 3. pantā gan koncesiju piešķirošajai iestādei, gan koncesionāram ir paredzēti vienlaicīgi izpildāmi un nemainīgi pienākumi izsludināšanas jomā.

(sal. ar 55., 64.–66., 70., 71., 76. un 81. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-520/07 P

Eiropas Kopienu Komisija

pret

MTU Friedrichshafen GmbH

“Apelācija — Pārstrukturēšanas atbalsts — Lēmums, ar kuru uzdod atgūt ar kopējo tirgu nesaderīgu atbalstu — Regulas (EK) Nr. 659/1999 13. panta 1. punkts — Solidāra atbildība”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2009. gada 19. februārī I ‐ 8557

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 17. septembra spriedums I ‐ 8573

Sprieduma kopsavilkums

Valsts atbalsts – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, un uzlikts pienākums to atgūt – Komisijas iespēja pamatot savu lēmumu ar tās rīcībā esošo informāciju

(EKL 88. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts)

Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai, 13. panta 1. punkts, gadījumos, kad Komisija konstatē, ka atbalsti ir tikuši piešķirti vai grozīti, par to nepaziņojot, dod tai tiesības pieņemt lēmumu par atbalsta saderīgumu vai nesaderīgumu ar kopējo tirgu, pamatojoties uz pieejamo informāciju, ja tā ir saskārusies ar dalībvalsti, kura nepilda savu sadarbības pienākumu un nav sniegusi pieprasīto informāciju. Turklāt attiecīgā gadījumā ar šo lēmumu minētās regulas 14. pantā paredzētajos apstākļos var uzlikt pienākumu atgūt izmaksātās atbalsta summas.

Tomēr šo Komisijai piešķirto iespēju nedrīkst interpretēt tādējādi, ka tā pilnībā tiek atbrīvota no pienākuma savus lēmumus pamatot ar zināmā mēra drošiem un saskanīgiem pierādījumiem, no kuriem ir iespējams secināt tās izdarītos slēdzienus. Komisijai vismaz ir jānodrošina, ka tai pieejamā informācija, kaut arī nepilnīga un fragmentāra, ir pietiekams pamats, lai secinātu, ka uzņēmums ir saņēmis no piešķirtā valsts atbalsta izrietošu priekšrocību.

Šādi apsvērumi ir it īpaši vērtīgi, ja Komisija uzdod atgūt atbalstu no tā saņēmēja, jo šādas atgūšanas pamatmērķis ir novērst konkurences traucējumu, kas izraisīts ar nelikumīgā atbalsta radīto konkurences priekšrocību, un tādā veidā atjaunot situāciju, kāda pastāvēja pirms atbalsta piešķiršanas.

Tādēļ Komisija nedrīkst pieņemt, ka uzņēmums ir guvis no valsts atbalsta izrietošu priekšrocību, pamatojoties vienīgi uz negatīvu pieņēmumu, kas sakņojas tādas informācijas trūkumā, kura ļautu izdarīt pretēju secinājumu, ja trūkst citu pierādījumu, kas ļautu pozitīvi pierādīt šādas priekšrocības esamību.

(sal. ar 54.–58. punktu)
Lieta C-569/07

HSBC Holdings plc un Vidacos Nominees Ltd

pret

The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Special Commissioners of Income Tax, London, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Netiešie nodokļi — Kapitāla piesaistīšana — 1,5% nodokļa uzlikšana akciju nodošanai vai emisijai, kas tiek veikta, izmantojot klīringu (“clearance service”)”

Ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumi, sniegti 2009. gada 18. martā I ‐ 9049

Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 1. oktobra spriedums I ‐ 9067

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai

(Padomes Direktīvas 69/335 11. panta a) punkts)

Direktīvas 69/335 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kas grozīta ar Direktīvu 85/303, 11. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz iekasēt nodokli akciju emisijas, kuru veic, izmantojot klīringu, laikā.

Atļaut iekasēt nodokli vai nodevu par jauna emitēta vērtspapīra pirmreizēju iegūšanu faktiski nozīmē uzlikt nodokļus pašai šī vērtspapīra emisijai, jo attiecībā uz kapitāla piesaistīšanu tā ir visa darījuma neatņemama daļa.

Pirmreizējā vērtspapīru iegāde nav uzskatāma par tādu, kas veido “pārvedumu” direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, pretējā gadījumā direktīvas 11. panta a) punktam tiktu liegta tā lietderīgā iedarbība un tiktu apstrīdēta skaidrā nošķiršana, kas ir ieviesta ar šiem diviem pantiem, starp jēdzieniem “emisija” un “pārvedums”. Šādas interpretācijas rezultātā tomēr ar nodokli vai nodevu varētu tikt aplikts emisijas darījums, kurš, noteikti iekļaujot arī jauno emitēto vērtspapīru iegādi, atbilstoši 11. panta a) punktam papildus kapitāla nodoklim nav apliekams ne ar kādu nodokli vai nodevu. Attiecīgi uz nodokli par pirmreizējo vērtspapīru iegādi neattiecas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā norādītā atkāpe. Turklāt minētais nodoklis nav uzskatāms par realitātē piemērojamu pārvedumiem nākotnē, jo saistībā ar šādiem pārvedumiem, kuri turklāt ir hipotētiski, nav noteikta nedz nodokļa bāze, nedz šī nodokļa maksātājs.

Tiktāl, ciktāl par jauniem vērtspapīriem pēc kapitāla palielināšanas tiek iekasēts tāds nodoklis, šis nodoklis ir tāda aplikšana ar nodokli direktīvas 11. panta a) punkta izpratnē, kuru šis noteikums aizliedz.

(sal. ar 32. un 34.–38. punktu un rezolutīvo daļu)
No Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Direktīvu 98/15, 5. panta 2. punkta izriet, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim visiem tiem komunālajiem notekūdeņiem no aglomerācijām ar cilvēka ekvivalentu lielāku par 10000, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms izvadīšanas jutīgajās zonās ir jāpiemēro stingrāka attīrīšana, nekā noteikts šīs direktīvas 4. pantā. Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai ūdeņi jutīgajā zonā tiek novadīti tieši vai netieši. Tas atbilst augstajam Kopienas vides politikas aizsardzības līmenim, kas noteikts EKL 174. panta 2. punktā.

Saskaņā ar Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Direktīvu 98/15, 5. panta 3. punkta un I pielikuma B daļas 3. punkta kombinētiem noteikumiem šīs direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētā attīrīšana ir stingrāka par to, kas aprakstīta šīs direktīvas 4. pantā, un tā attiecas uz komunālajiem notekūdeņiem, kuri nonāk kanalizācijas sistēmās no aglomerācijām ar cilvēka ekvivalentu lielāku par 10000. Minētā attīrīšana attiecībā uz ūdeņu novadīšanu zonās, kuras ir jutīgas pret eitrofikāciju, paredz šī pielikuma 2. tabulā paredzēto prasību ievērošanu, tomēr ievērojot arī minētās direktīvas II pielikuma A daļas a) punkta otrās daļas prasības, atbilstoši kurām attiecībā uz lielām aglomerācijām ir jāparedz fosfora un/vai slāpekļa novēršana, ja vien nav pierādīts, ka šī novēršana eitrofikācijas līmeni neietekmē.

Saskaņā ar Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Direktīvu 98/15, 5. panta 5. punktu slāpekļa īpatsvara samazināšanas pienākums ir atkarīgs no tā, cik lielā mērā jutīgo jūras zonu sateces baseinos izvietoto komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu novadītie ūdeņi veicina minēto jūras zonu piesārņošanu. Turklāt neatkarīgi no tā, vai ūdeņi no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām, kuras atrodas vienā sateces baseinā, kurš ietek jutīgajā zonā, ir tieši vai netieši ievadīti šajā zonā, tiem atbilstoši minētās direktīvas 5. panta 5. punktam ir jāpiemēro jutīgajām zonām paredzētās prasības tikai tiktāl, ciktāl šie ūdeņi veicina minētās zonas piesārņošanu. Tādēļ ir jāpastāv cēloņsakarībai starp minētajiem novadītajiem ūdeņiem un jutīgo zonu piesārņojumu.

(sal. ar 40.–44. un 88. punktu)
No Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Direktīvu 98/15, 5. panta 2. punkta izriet, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim visiem tiem komunālajiem notekūdeņiem no aglomerācijām ar cilvēka ekvivalentu lielāku par 10000, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms izvadīšanas jutīgajās zonās ir jāpiemēro stingrāka attīrīšana, nekā noteikts šīs direktīvas 4. pantā. Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai ūdeņi jutīgajā zonā tiek novadīti tieši vai netieši. Tas atbilst augstajam Kopienas vides politikas aizsardzības līmenim, kas noteikts EKL 174. panta 2. punktā.

Saskaņā ar Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Direktīvu 98/15, 5. panta 3. punkta un I pielikuma B daļas 3. punkta kombinētiem noteikumiem šīs direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētā attīrīšana ir stingrāka par to, kas aprakstīta šīs direktīvas 4. pantā, un tā attiecas uz komunālajiem notekūdeņiem, kuri nonāk kanalizācijas sistēmās no aglomerācijām ar cilvēka ekvivalentu lielāku par 10000. Minētā attīrīšana attiecībā uz ūdeņu novadīšanu zonās, kuras ir jutīgas pret eitrofikāciju, paredz šī pielikuma 2. tabulā paredzēto prasību ievērošanu, tomēr ievērojot arī minētās direktīvas II pielikuma A daļas a) punkta otrās daļas prasības, atbilstoši kurām attiecībā uz lielām aglomerācijām ir jāparedz fosfora un/vai slāpekļa novēršana, ja vien nav pierādīts, ka šī novēršana eitrofikācijas līmeni neietekmē.

Saskaņā ar Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Direktīvu 98/15, 5. panta 5. punktu slāpekļa īpatsvara samazināšanas pienākums ir atkarīgs no tā, cik lielā mērā jutīgo jūras zonu sateces baseinos izvietoto komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu novadītie ūdeņi veicina minēto jūras zonu piesārņošanu. Turklāt neatkarīgi no tā, vai ūdeņi no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām, kuras atrodas vienā sateces baseinā, kurš ietek jutīgajā zonā, ir tieši vai netieši ievadīti šajā zonā, tiem atbilstoši minētās direktīvas 5. panta 5. punktam ir jāpiemēro jutīgajām zonām paredzētās prasības tikai tiktāl, ciktāl šie ūdeņi veicina minētās zonas piesārņošanu. Tādēļ ir jāpastāv cēloņsakarībai starp minētajiem novadītajiem ūdeņiem un jutīgo zonu piesārņojumu.

(sal. ar 43.–47. punktu)
Lieta C-558/07

The Queen, pēc

S.P.C.M. SA u.c. lūguma,

pret

Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Regula (EK) Nr. 1907/2006 — Ķimikālijas — Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana, licencēšana un ierobežošana (REACH) — Jēdziens “monomēras vielas” — Spēkā esamība — Samērīgums — Vienlīdzīga attieksme”

Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2009. gada 10. martā I ‐ 5786

Tiesas (virspalāta) 2009. gada 7. jūlija spriedums I ‐ 5815

Sprieduma kopsavilkums

Tiesību aktu tuvināšana – Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana un licencēšana – REACH regula (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1907/2006 2. panta 9. punkts, 3. panta 5. un 6. punkts un 6. panta 1.–3. punkts) Tiesību aktu tuvināšana – Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana un licencēšana – REACH regula (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1907/2006 6. panta 3. punkts)
Lieta C-428/07

The Queen, pēc

Mark Horvath lūguma,

pret

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Kopējā lauksaimniecības politika — Tiešā atbalsta shēmas — Regula (EK) Nr. 1782/2003 — 5. pants un IV pielikums — Obligātās prasības labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem — Ar ceļa servitūtiem apgrūtinātu ceļu uzturēšana — Īstenošana dalībvalstī — Kompetences nodošana dalībvalsts reģionālajām pārvaldes iestādēm — Kopienu tiesībām pretrunā esoša diskriminācija”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2009. gada 3. februārī I ‐ 6357

Tiesas (virspalāta) 2009. gada 16. jūlija spriedums I ‐ 6393

Sprieduma kopsavilkums

Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Tiešā atbalsta shēmas – Kopīgi noteikumi (Padomes Regulas Nr. 1782/2003 5. pants un IV pielikums) Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Tiešā atbalsta shēmas – Kopīgi noteikumi (Padomes Regulas Nr. 1782/2003 5. pants un IV pielikums)
Lieta C-489/07

Pia Messner

pret

Firma Stefan Krüger

(Amtsgericht Lahr lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 97/7/EK — Patērētāju tiesību aizsardzība — Distances līgumi — Patērētāja atteikuma tiesību izmantošana — Pārdevējam maksājamā atlīdzība par lietošanu”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2009. gada 18. februārī I ‐ 7317

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 3. septembra spriedums I ‐ 7356

Sprieduma kopsavilkums

Tiesību aktu tuvināšana – Patērētāju aizsardzība saistībā ar distances līgumiem – Direktīva 97/7

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrais teikums un 2. punkts)

Direktīvas 97/7 par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem 6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā gadījumā, ja patērētājs paredzētajā termiņā izmanto savas atteikuma tiesības, pārdevējam vispārīgā veidā ir paredzēta iespēja no patērētāja prasīt [vērtības starpības] atlīdzību par ar distances līguma palīdzību iegādātas preces lietošanu. Proti, ja patērētājam šāda [vērtības starpības] atlīdzība būtu jāmaksā jau tādēļ vien, ka laikposmā, kurā prece atrodas viņa valdījumā, viņam ir bijusi iespēja to lietot, savas atteikuma tiesības viņš varētu izmantot tikai pret minētās atlīdzības samaksu. Šādas sekas nepārprotami būtu pretrunā Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta formulējumam un mērķim un it īpaši atņemtu patērētājam iespēju pilnīgi brīvi un bez jebkāda spiediena izmantot viņam ar šo direktīvu piešķirto termiņu pārdomām. Līdzīgi, ja pienākums maksāt [vērtības starpības] atlīdzību patērētājam būtu uzlikts jau vienkārši tādēļ, ka viņš ir pārbaudījis un izmēģinājis preci, atteikuma tiesību iedarbīgums būtu apdraudēts. Tā kā atteikuma tiesību mērķis tieši ir piešķirt patērētājam šādu iespēju, tās īstenošanas sekas nevar būt tādas, ka minētās tiesības patērētājs var izmantot, tikai izpildot atlīdzības samaksas nosacījumu.

Tomēr ar minētajiem noteikumiem ir pieļauts, ka pienākums maksāt [vērtības starpības] atlīdzību par preces lietošanu patērētājam ir uzlikts gadījumā, ja šo preci viņš ir lietojis veidā, kas nav savienojams ar civiltiesību principiem, tādiem kā laba ticība un netaisna iedzīvošanās, ievērojot nosacījumu, ka nedrīkst būt apdraudēts minētās direktīvas mērķis un it īpaši atteikuma tiesību iedarbīgums, kas ir jānosaka valsts tiesai.

(sal. ar 23., 24. un 29. punktu un rezolutīvo daļu)
Līdz ar to, lai pieņemtu lēmumu par prasījumu piespriest samaksāt naudas sodu, ir jāņem vērā visi lietas apstākļi un it īpaši attiecīgās dalībvalsts attieksme, pārkāpuma ilgums un smagums.

Lai gan kavējuma nauda šķiet īpaši piemērota, lai mudinātu dalībvalsti, cik ātri vien iespējams, izpildīt pienākumus, kuru neizpilde var turpināties, ja šāds pasākums netiek piemērots, naudas soda piespriešana vairāk pamatojas uz tādu seku izvērtējumu, kuras attiecīgās dalībvalsts pienākumu neizpildes gadījumā tiek nodarītas privātajām un sabiedrības interesēm, it īpaši, ja pienākumu neizpilde kopš sprieduma, kurā tā tika konstatēta, ir turpinājusies ilgu laiku pēc tam.

Ja Tiesa prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir noteikusi, ka dalībvalsts tiesību akti pārkāpj EKL 43. pantā noteikto pamatprincipu, nosakot, ka citās dalībvalstīs dibinātas sabiedrības var atvērt un vadīt optikas veikalus vienīgi tad, ja to dalībnieku vairākums ir optiķi vai ja attiecīgajā gadījumā vairāk nekā puse no sabiedrības pamatkapitāla pieder optiķiem, un ka kopš sprieduma pasludināšanas līdz dienai, kad attiecīgā dalībvalsts panāca pilnīgu savu tiesību aktu atbilstību minētajam spriedumam, pagāja gandrīz 37 mēneši, ir jākonstatē, ka, tā kā šai valstij pārmestā pienākumu neizpilde ilga ievērojamu laika posmu, it īpaši ņemot vērā, ka pilnīga sprieduma ieviešana nebija sarežģīta, šī pienākumu neizpilde attaisno naudas soda noteikšanu saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu.

(sal. ar 52., 53., 55. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)