ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Vai direktīvas 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums, saskaņā ar kuru “bankrota procedūra vai citas maksātnespējas procedūras [..] atrodas kompetentas valsts iestādes uzraudzībā”, ir izpildīts, ja uzņēmuma (tā daļas) īpašumtiesību nodošana tiek sagatavota pre-pack darījumā pirms bankrota pasludināšanas un tiek veikta pēc bankrota pasludināšanas un i) tā ievērošanu pirms bankrota pasludināšanas uzrauga plānotais maksātnespējas administrators un plānotais bankrota lietu tiesnesis, kurus iecēlusi tiesa, bet kuriem nav juridisku pilnvaru, ii) plānotais maksātnespējas administrators saskaņā ar Nīderlandes tiesībām pirms bankrota pasludināšanas ievēro kreditoru kopuma intereses un citas sociālās intereses, piemēram, interesi saglabāt darba vietas, kas ir jāuzrauga plānotajam bankrota lietu tiesnesim, iii) plānotā maksātnespējas administratora un plānotā bankrota lietu tiesneša uzdevumi neatšķiras no maksātnespējas administratora un bankrota lietu tiesneša uzdevumiem, iv) līgums, uz kura pamata tiek nodotas uzņēmuma īpašumtiesības un kurš ir sagatavots pre-pack laikā, tiek noslēgts un izpildīts tikai pēc bankrota pasludināšanas, v) pasludinot bankrotu, tiesa var tikt mudināta iecelt par maksātnespējas administratoru vai bankrota lietu tiesnesi citas personas, nevis plānoto maksātnespējas administratoru vai plānoto bankrota lietu tiesnesi, un vi) uz maksātnespējas administratoru un bankrota lietu tiesnesi attiecas tādas pašas objektivitātes un neatkarības prasības kā uz maksātnespējas administratoru un bankrota lietu tiesnesi bankrota procedūrā, pirms kuras nav noticis pre-pack darījums, un viņiem neatkarīgi no viņu līdzdalības apjoma pirms bankrota procedūras atbilstoši savām juridiskajām pilnvarām ir jāpārbauda, vai pirms bankrota pasludināšanas sagatavotā uzņēmuma (tā daļas) īpašumtiesību nodošana ir kreditoru kopuma interesēs, un – ja viņu atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša – ir jālemj, ka īpašumtiesību nodošana nenotiks, kamēr viņiem joprojām, pamatojoties uz citiem apsvērumiem – piemēram, tāpēc ka to liedz tādas citas sociālās intereses kā nodarbinātības nozīmīgums –, ir tiesības lemt, ka uzņēmuma (tā daļas) īpašumtiesību nodošana, kas sagatavota pirms bankrota pasludināšanas, nenotiks?
C 279/27

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 30. martā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Rad Service Srl Unipersonale u.c./Del Debbio SpA u.c.

(Lieta C-210/20)

(2020/C 279/38)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Rad Service Srl Unipersonale, Cosmo Ambiente Srl un Cosmo Scavi Srl

Atbildētājas apelācijas instancē: Del Debbio SpA, Gruppo Sei Srl, Ciclat Val di Cecina Soc. Coop., Daf Costruzioni Stradali Srl kā uzņēmumu pagaidu apvienības, kas izveidota kopā ar GARC SpA un Edil Moter Srl, pilnvarotā persona

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24 (1) (2014. gada 26. februāris) 63. pants par paļaušanās uz citu subjektu spējām institūtu, lasot to kopā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 49. un 56. pantā noteiktajiem brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, liedz piemērot tādu Itālijas valsts tiesisko regulējumu citu subjektu spēju izmantošanas jomā un izslēgšanas no iepirkuma procedūrām jomā, kāds ir paredzēts ar 2016. gada 18. aprīļa Leģislatīvo dekrētu Nr. 50 ieviestā Publisko iepirkumu kodeksa 89. panta 1. punkta ceturtajā teikumā, saskaņā ar kuru gadījumā, kad palīguzņēmums iesniedz nepatiesas deklarācijas par to, ka pret šo uzņēmumu nav pasludināti res judicata spēku ieguvuši notiesājoši kriminālspriedumi, kas potenciāli var pierādīt ar profesionālo darbību saistīta smaga pārkāpuma izdarīšanu, līgumslēdzējai iestādei vienmēr ir jāizslēdz uzņēmums – iepirkuma kandidāts, neuzliekot tam pienākumu vai neļaujot tam norādīt kādu citu atbilstošu palīguzņēmumu kā pirmā uzņēmuma aizstājēju, kā tas savukārt ir noteikts citos gadījumos, kuros subjekti, uz kuru spējām uzņēmums ir iecerējis paļauties, neatbilst kādam attiecīgajam atlases kritērijam vai attiecībā uz kuriem pastāv obligāti izslēgšanas iemesli?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV 2014, L 94, 65. lpp.).
C 279/39

Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – Eiropas Komisija/Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-275/20)

(2020/C 279/52)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: J.-F. Brakeland, M. Afonso, D. Schaffrin)

Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2020/470 (2020. gada 25. marts) par tiesību termiņa pagarinājumu attiecībā uz audiovizuāliem kopražojumiem, kā noteikts Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses, Protokola par sadarbību kultūras jomā 5. pantā (1);

— piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šī Komisijas celtā prasība atcelt tiesību aktu attiecas uz to, ka uz 3 gadiem tiek pagarināts termiņš tiesībām attiecībā uz ES Puses un Korejas producentu kopražojumiem audiovizuālā satura jomā, lai dotu iespēju izmantot Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, un Korejas Republiku Protokola par sadarbību kultūras jomā 5. pantā paredzētos attiecīgos vietējās/reģionālās kultūras veicināšanas mehānismus.

Prasības pamatošanai Komisija izvirza vienu vienīgu pamatu.

Komisija norāda, ka Padome, savā lēmumā atsaukdamās nevis uz Komisijas ierosinājumā minēto LESD 218. panta 6. punktu, bet uz Padomes Lēmuma (ES) 2015/2169 (2015. gada 1. oktobris) par to, lai noslēgtu Brīvās tirdzniecības nolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses (2), 3. panta 1. punktu, ir pamatojusies uz sekundāro tiesību aktu, tātad rīkojusies pretrunā tam, kas paredzēts Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD). Tādējādi Padome neesot ievērojusi Līguma par Eiropas Savienību (LES) 13. panta 2. punktā nostiprināto kompetences piešķiršanas principu un Tiesas judikatūrā attīstīto institucionālā līdzsvara principu.

(1) Padomes Lēmums (ES) 2020/470 (2020. gada 25. marts) par tiesību termiņa pagarinājumu attiecībā uz audiovizuāliem kopražojumiem, kā noteikts Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses, Protokola par sadarbību kultūras jomā 5. pantā (OV 2020, L 101, 1. lpp.).

(2) Padomes Lēmums (ES) 2015/2169 (2015. gada 1. oktobris) par to, lai noslēgtu Brīvās tirdzniecības nolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses (OV 2015, L 307, 2. lpp.).
1)

Vai Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (1) (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, noskaidrojot parādnieka pastāvīgo dzīvesvietu, saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību vienpusējam formālam tiesvedības procesam bez pierādījumu iegūšanas, kā tas ir maksājuma rīkojuma procedūras gadījumā, ir pienākums jebkādas pamatotas aizdomas par to, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta ir citā Eiropas Savienības valstī, interpretēt kā juridiskā pamatojuma neesamību maksājuma rīkojuma izdošanai vai attiecīgi – kā pamatojumu tam, ka maksājuma rīkojumam nav res judicata spēka?
2)

Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši: a) Vai no Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmā teikuma izrietošo uzturēšanās tiesību priekšnoteikums ir tāds, ka tādu Turcijas izcelsmes bērnu vecāki, kuri no šīs tiesību normas gūst priekšrocības, jau ir ieguvuši no Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. panta pirmā punkta vai 7. panta izrietošās tiesības? b) Ja uz 2.a) jautājumu ir jāatbild noliedzoši: vai likumīga nodarbinātība Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmā teikuma izpratnē ir jāinterpretē tādā pašā veidā kā Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā? c) Ja uz 2.a) jautājumu ir jāatbild noliedzoši: vai Turcijas izcelsmes bērnu uzturēšanās tiesības saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmo teikumu var rasties jau pēc viena vecāka (tikai) trīs mēnešu likumīgas nodarbinātības uzņēmējā dalībvalstī? d) Ja uz 2.a) jautājumu ir jāatbild noliedzoši: vai no Turcijas izcelsmes bērnu uzturēšanās tiesībām bez papildu nosacījumiem izriet arī viena vai abu vecāku, kuriem ir aizgādības tiesības, uzturēšanās tiesības?
2)

Vai Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2) (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, noskaidrojot parādnieka pastāvīgo dzīvesvietu, saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību vienpusējam formālam tiesvedības procesam bez pierādījumu iegūšanas, kā tas ir maksājuma rīkojuma procedūras gadījumā, ir pienākums jebkādas pamatotas aizdomas par to, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta ir citā Eiropas Savienības valstī, interpretēt kā juridiskā pamatojuma neesamību maksājuma rīkojuma izdošanai vai attiecīgi – kā pamatojumu tam, ka maksājuma rīkojumam nav res judicata spēka?
1)

konstatēt, ka, nepieņemdama regulējumu par sankcijām, kas piemērojamas par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 511/2014 (2014. gada 16. aprīlis) par no Nagojas Protokola par piekļuvi ģenētiskajiem resursiem un to ieguvumu taisnīgu un godīgu sadali, kas gūti no šo resursu izmantošanas, izrietošiem atbilstības pasākumiem lietotājiem Savienībā (1) 4. un 7. panta noteikumu pārkāpumiem, nepieņemdama visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka šis regulējums tiktu piemērots un ka paredzētās sankcijas būtu iedarbīgas, samērīgas un atturošas, un nepaziņodama Komisijai par šo regulējumu par sankcijām līdz 2015. gada 11. jūnijam, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri tai ir bijuši jāveic atbilstoši Regulas Nr. 511/2014 11. pantam;
—

atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2020/245 (1) (2020. gada 17. februāris) par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Partnerības padomē, kura izveidota ar Visaptverošu un pastiprinātu partnerības nolīgumu starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Armēnijas Republiku, no otras puses (turpmāk tekstā – “CEPA”), attiecībā uz Partnerības padomes reglamenta un Partnerības komitejas, apakškomiteju un citu Partnerības padomes izveidotu struktūru reglamentu pieņemšanu un apakškomiteju saraksta izveidošanu, lai piemērotu minēto nolīgumu, izņemot tā II sadaļu (turpmāk tekstā – “Padomes Lēmums 2020/245”), un Padomes Lēmumu (ES) 2020/246 (2) (2020. gada 17. februāris) par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Partnerības padomē, kura izveidota ar CEPA attiecībā uz Partnerības padomes reglamenta un Partnerības komitejas, apakškomiteju un citu Partnerības padomes izveidotu struktūru reglamentu pieņemšanu un apakškomiteju saraksta izveidošanu, lai piemērotu minētā nolīguma II sadaļu (turpmāk tekstā – Padomes Lēmums 2020/246”);
1)

Vai fiziskas personas situācija, kas, kā revīzijas sūdzības iesniedzēja pamatlietā, ir atteikusies no vienas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonības un līdz ar to no Savienības pilsonības, lai atbilstoši otras dalībvalsts garantijai piešķirt pieprasīto pilsonību iegūtu otras dalībvalsts pilsonību, tādējādi pēc pilsonības piešķiršanas garantijas atsaukšanas viņai zaudējot iespēju atgūt Savienības pilsonību, pēc savas būtības un sekām ietilpst Savienības tiesībās, un tāpēc, atsaucot pilsonības piešķiršanas garantiju, ir jāievēro Savienības tiesības? Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 24. janvārī iesniedza Procura della Repubblica di Trento (Itālija) – kriminālprocess pret XK

(Lieta C-66/20)

(2020/C 209/08)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Procura della Repubblica di Trento

Pamata kriminālprocesa dalībnieks

XK

Otra dalībniece kriminālprocesā

Finanzamt Münster

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/41/ES (2014. gada 3. aprīlis) par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās (1) 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) iedaļa, daļā, kurā ir paredzēts, ka izdevējiestāde var būt arī “jebkura cita izdevējvalsts noteikta kompetenta iestāde, kura konkrētajā lietā darbojas kā izmeklēšanas iestāde kriminālprocesā un kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir kompetence izdot rīkojumu par pierādījumu vākšanu”, tomēr nosakot, ka tādā gadījumā “pirms Eiropas izmeklēšanas rīkojumu nosūta izpildiestādei, to apstiprina pēc tam, kad izdevējvalsts tiesnesis, tiesa, izmeklēšanas tiesnesis vai prokurors ir izskatījis tā atbilstību Eiropas izmeklēšanas rīkojuma izdošanas nosacījumiem saskaņā ar šo direktīvu, it īpaši nosacījumiem, kas izklāstīti šīs direktīvas 6. panta 1. punktā”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ļauj dalībvalstij atbrīvot administratīvo iestādi no pienākuma apstiprināt Eiropas izmeklēšanas rīkojumu, kvalificējot minēto administratīvo iestādi kā “tiesu iestādi direktīvas 2. panta izpratnē”?

(1) OV 2014, L 130, 1. lpp.
4.

Vai, atbildot uz no 1. līdz 3. jautājumam, a) ir nozīmīgi pārbaudīt, vai pakalpojumu sniedzējam būtu pieejama aizstāvība, kas ir balstīta uz tiesisko paļāvību vai jebkuru citu līdzekli un kas izriet no valsts tiesībām vai ES tiesībām, pret jebkuru nodokļu iestādes mēģinājumu izsniegt paziņojumu par nodokli, ar kuru tam tiktu uzlikts pienākums samaksāt PVN summu par sniegtajiem pakalpojumiem? b) ir nozīme tam, ka komersants vienlaikus ar nodokļu iestādi un pakalpojumu sniedzēju zināja, ka pakalpojumu sniegšana faktiski nav atbrīvota no PVN, vai tam ir bijušas tādas pašas iespējas to uzzināt kā nodokļu iestādei un pakalpojumu sniedzējam, un tas ir varējis ierosināt samaksāt saistībā ar pakalpojumu sniegšanu maksājamo PVN (kas ir aprēķināts, atsaucoties uz pakalpojumu sniegšanas komerciālo cenu), lai PVN tiktu nodots nodokļu iestādei, bet to nav izdarījis?
4)

Gadījumā, ja Tiesa uz trešo jautājumu atbild pirmās alternatīvas izpratnē, vai tā tas atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 52. pantam, no vienas puses, un Regulas Nr. 2271/96 5. panta otrajā daļā paredzētajai iespējai piešķirt izņēmumus, no otras puses, ir arī tad, ja ES saimnieciskās darbības subjektam, saglabājot darījuma attiecības ar sarakstā iekļauto līgumpartneri, draud būtiski ekonomiskie zaudējumi ASV tirgū (konkrēti – 50 % no sabiedrību grupas apgrozījuma)?
C 161/40

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. februārī iesniedza Conseil d'État (Beļģija) – M.A./État belge

(Lieta C-112/20)

(2020/C 161/53)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Conseil d'État

Pamatlietas puses

Prasītājs: M.A.

Atbildētāja: État belge

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (1), 5. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm, īstenojot šo direktīvu, ir jāņem vērā bērna intereses, to lasot kopā ar šīs pašas direktīvas 13. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir prasīts ņemt vērā bērna, kas ir Savienības pilsonis, intereses, pat ja atgriešanas lēmums ir pieņemts tikai attiecībā uz vienu bērna vecāku?

(1) OV 2008, L 348, 98. lpp.
1)

Vai ar jēdzienu “patērētāja domicils” atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (pārstrādāta versija) (1), kura ir spēkā no 2015. gada 10. janvāra, 17. panta 1. punkta c) apakšpunktam ir jāsaprot patērētāja domicils prasības celšanas dienā vai dienā, kad starp patērētāju un otru līgumslēdzēju pusi tika nodibinātas līgumsaistības (proti, līguma noslēgšanas dienā), tātad, vai tas ir patērētāju līgums minētās regulas 17. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē situācijā, kad prasības celšanas dienā patērētāja domicils ir dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā otra līgumslēdzēja puse veic savu profesionālo darbību vai komercdarbību?
4)

Vai ES Pamattiesību hartas 20., 21., 34. un 47. pantam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts ievieš tādu Direktīvas 98/59/EK īstenošanas tiesisko regulējumu vai piemērošanas praksi, kas tikai darba ņēmējiem, kuri pieņemti darbā pēc 2015. gada 7. marta un ir iesaistīti tajā pašā procedūrā, paredz sodu sistēmu, kas – atšķirībā no tā, kas nodrošināts pārējiem tai pašai procedūrai pakļautajiem, bet agrāk darbā pieņemtiem darba ņēmējiem – nepieļauj atjaunošanu darbavietā, un katrā ziņā, to seku atlīdzināšanu, kas izriet no ienākuma zaudēšanas un no sociālā nodrošinājuma zaudēšanas, atzīstot tikai kompensāciju, kuras apmērs noteikts, prioritāri pamatojoties uz darba stāža parametru, tātad diferencējot atkarībā no darbā pieņemšanas datuma, – tādu sodu, kas rada atšķirīgas aizsardzības pakāpes, kuras balstītas uz minēto kritēriju, nevis uz faktiskajām sekām, kas radušās pēc iztikas avota netaisnīga zaudējuma?
—

Direktīvas 4. panta 3. punktā, lasot to kopā ar I pielikuma B.2. punktu un 1. tabulu, – kā arī tās 5. panta 3. punktā, lasot to kopā ar I pielikuma B.3. punktu un 2. tabulu, kad novadītie komunālie notekūdeņi nāk no aglomerācijām, kurās iedzīvotāju skaits pārsniedz 10 000, – ir izklāstītas prasības attiecībā uz attīrīto notekūdeņu novadīšanu (turpmāk tekstā – “prasības attiecībā uz novadīšanu”). Ciktāl tas attiecas uz šo gadījumu, šīs prasības nosaka robežvērtības bioķīmiskā skābekļa pieprasījuma (BSP), ķīmiskā skābekļa pieprasījuma (CSP) un slāpekļa emisijas koncentrācijai.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 17. janvārī iesniedza Conseil d'État (Beļģija) – E. M. T./Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Lieta C-20/20)

(2020/C 95/22)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Conseil d'État

Pamatlietas puses

Prasītājs: E. M. T.

Atbildētājs: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Prejudiciālie jautājumi

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (1) (pārstrādāta versija) 46. pants, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzējiem ir jābūt tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību saistībā ar pieņemtajiem lēmumiem “par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu”, un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, skatot tos kopsakarā ar iepriekš minētās Direktīvas 2013/32/ES 20. un 26. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts procesuālā tiesību norma kā 1980. gada 15. decembraloi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers [likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu] 39/57. pants, ar kuru termiņš pārsūdzības celšanai par lēmumu par secīga starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu ir noteikts desmit “kalendārās” dienas, skaitot no administratīvā lēmuma paziņošanas dienas, “ja prasību ir cēlis ārvalstnieks, kurš lēmuma paziņošanas brīdī atrodas noteiktā vietā, kas minēta [tā paša likuma] 74/8. un 74/9. pantā, vai ir nodots valdības rīcībā”, it īpaši, ja prasītājam – pēc iepriekš minētā administratīvā lēmuma paziņošanas – ir jāatrod jauns advokāts bezmaksas juridiskās palīdzības ietvaros, lai uzsāktu pārsūdzības procedūru?

(1) OV 2013, L 180, 60. lpp.
1)

Vai ar Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2004/38/EK (1) 4. panta 1. punktu, Regulas (EK) Nr. 562/2006 (2) 21. pantu (Šengenas Robežu kodekss) vai ar Savienības pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties Savienības teritorijā netiek pieļauta tādas valsts tiesību normas piemērošana, ar ko personai (neatkarīgi no tā, vai tā ir Savienības pilsonis) ir noteikts pienākums līdzi ņemt derīgu pasi vai kādu citu derīgu ceļošanas dokumentu, kad tā ar atpūtas kuģi, šķērsojot starptautiskos ūdeņus, ceļo no vienas dalībvalsts uz citu, neiekļūstot trešās valsts teritorijā, pretējā gadījumā paredzot sodu?
2)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 2. un 46. pants kopā ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tas, ka attiecībā uz līgumu par pārtikas atbalsta iepirkumu, kura vērtība pārsniedz starptautisko robežvērtību, līgumslēdzēja iestāde pretendentiem nosaka atlases kritēriju, saskaņā ar ko visiem pretendentiem, neatkarīgi no to līdzšinējās uzņēmējdarbības vietas, jau piedāvājuma iesniegšanas brīdī ir jābūt darbības atļaujai vai reģistrācijai pārtikas atbalsta sniegšanas valstī, pat ja līdz šim pretendents šajā dalībvalstī nav darbojies?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 31. oktobrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – TN/WWK Lebensversicherung auf Gegenseitigkeit, VP

(Lieta C-803/19)

(2020/C 247/02)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Oberster Gerichtshof

Pamatlietas puses

Prasītāja: TN

Atbildētāja: WWK Lebensversicherung auf Gegenseitigkeit, VP

Persona, kas iestājusies lietā: UO

Eiropas Savienības tiesa (astotā palāta) 2020. gada 28. maijā pieņēma šādu lēmumu:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/83/EK (2002. gada 5. novembris) par dzīvības apdrošināšanu (OV 2002, L 345, 1. lpp.) 35. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar 36. panta 1. punktu, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/138/EK (2009. gada 25. novembris) par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) 185. panta 1. punkts, skatot kopsakarā ar 186. panta 1. punktu) ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām vēlāka likumīga apdrošināšanas ņēmēja atteikuma no apdrošināšanas līguma gadījumā valstij samaksāto apdrošināšanas nodokli, kas ir jāmaksā apdrošināšanas ņēmējam un ko iekasē apdrošinātājs un pārskaita tālāk valstij, apdrošinājuma ņēmējs nevar atgūt no apdrošinātāja tā, ka apdrošināšanas ņēmējam ir jāatprasa apdrošināšanas nodoklis no nodokļu administrācijas vai attiecīgā gadījumā jāprasa zaudējumu atlīdzība no apdrošinātāja, nav tiem pretrunā tad, ja atbilstoši procesuālajām normām, kas piemērojamas saskaņā ar apdrošināšanas līgumam piemērojamām tiesībām, par šo summu, kas ir samaksātas kā apdrošināšanas nodoklis, atmaksu tās nav atbilstošas, lai apstrīdētu atteikuma tiesību, kas apdrošināšanas ņēmējam ir saskaņā ar Savienības tiesībām, spēkā esamību, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.