ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 288/18

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 19. jūlijā iesniedza Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Beļģija) — Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers (Sabam)/Netlog NV

(Lieta C-360/10)

()

(2010/C 288/30)

Tiesvedības valoda — holandiešu

Iesniedzējtiesa

Rechtbank van eerste aanleg te Brussel

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers (Sabam)

Atbildētājs: Netlog NV

Prejudiciālie jautājumi

Vai Direktīva 2001/29 (1) un Direktīva 2004/48 (2), lasot kopā ar Direktīvu 95/46 (3), Direktīvu 2000/31 (4) un Direktīvu 2002/58 (5), it īpaši, interpretējot tās attiecībā uz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. un 10. pantu, ļauj dalībvalstīm atļaut valsts tiesai, kurā notiek tiesvedība pēc būtības un pamatojoties vienīgi uz likumu normu, kurā ir paredzēts, ka: “tā [valsts tiesa] var arī izdot izbeigšanas rīkojumu attiecībā pret starpniekiem, kuru pakalpojumus trešā persona izmanto, lai pārkāptu autortiesības vai blakustiesības”, piespriest informācijas glabāšanas pakalpojumu sniedzējam attiecībā uz visiem klientiem in abstracto un preventīvi ieviest uz tās rēķina un bez ierobežojuma laikā šajos serveros uzglabātās informācijas lielas daļas filtrēšanas sistēmu, lai atklātu elektroniskās datnes, kas satur muzikālus, kinematogrāfiskus vai audiovizuālus darbus, uz kuriem SADAM apgalvo, ka tai ir tiesībās, un pēc tam bloķēt to apmaiņu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīva 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV L 157, 45. lpp.).

(3) Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīva 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 31. lpp.).

(4) Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīva 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV L 178, 1. lpp.).

(5) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīva 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV L 201, 37. lpp.).
2)

Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šāda pieeja ir nepareiza no tiesiskā un faktiskā viedokļa. Apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iekļauts regulā kā daļa no “ģimenes locekļu” kategorijas; viņš ir iekļauts kā privātpersona ar savu paša vārdu, skaidri norādot, ka ir aizdomas, ka viņš pats esot guvis labumu no Birmas/Mjanmas valdības ekonomikas politikas. Apelācijas sūdzības iesniedzējam tādējādi ir pilnas tiesības uz aizsardzību, kuru tam piešķir Kopienu tiesību pamatprincipi.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 246/21

Prasība, kas celta 2010. gada 16. jūnijā — Eiropas Komisija/Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

(Lieta C-301/10)

()

2010/C 246/36

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — S. Pardo Quintillán un A.-A. Gilly)

Atbildētāja: Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, saskaņā ar Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvas 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (1) 3. panta 1. un 2. punktu un I pielikuma A daļu nenodrošinot atbilstošas kanalizācijas sistēmas Whitburn, kā arī Beckton un Crossness aglomerācijās Londonā, un saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. un 3. punktu, 10. pantu un I pielikuma B daļu nenodrošinot atbilstošu komunālo notekūdeņu no Beckton, Crossness un Modgen komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām Londonā attīrīšanu, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

— piespriest Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Saskaņā ar Padomes Direktīvas 91/271/EEK 3. panta 1. un 2. punktu un I pielikuma A daļu Apvienotajai Karalistei ir jānodrošina kanalizācijas sistēmas visām aglomerācijām, kuru cilvēka ekvivalents ir 15 000 un vairāk, vēlākais līdz 2000. gada 31. decembrim, un šīm kanalizācijas sistēmām ir jāatbilst Direktīvas I pielikuma A daļā noteiktajām prasībām. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. un 3. punktu un I pielikuma B daļu Apvienotajai Karalistei ir arī jānodrošina, ka komunālos notekūdeņus, kuri nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms novadīšanas atkārtoti attīra vai attīra līdzvērtīgi, vēlākais līdz 2000. gada 31. decembrim — visām novadīšanām no aglomerācijām, kuru cilvēka ekvivalents ir vairāk nekā 15 000, un, ka ūdeņu novadīšana no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām atbilst prasībām par ūdeņu novadīšanu no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām saņemošajos ūdeņos.

Tā kā Apvienotā Karaliste izmanto vienotu kanalizācijas sistēmu gan komunālo notekūdeņu, gan lietus notekūdeņu savākšanai Londonas apkaimē, šai sistēmai ir jābūt projektētai tādējādi, lai nodrošinātu savākto notekūdeņu uzglabāšanu un novadīšanu attīrīšanai atbilstoši Direktīvā noteiktajām prasībām. Apvienotā Karaliste nav nodrošinājusi tādas kanalizācijas sistēmas, kuras ir projektētas un celtas visu to komunālo notekūdeņu savākšanai, kas nāk no attiecīgajām aglomerācijām, un šo notekūdeņu novadīšanu attīrīšanai. Kanalizācijas sistēmai jābūt atbilstošas kapacitātes, ņemot vērā dabīgos klimata apstākļus un piesārņojuma daudzuma izmaiņas dažādos gadalaikos. Apvienotā Karaliste ir pārkāpusi Direktīvā noteiktās prasības, nenodrošinot atbilstošas kanalizācijas sistēmas un attīrīšanas iekārtas Londonas un Whitburn apkaimē un pieļaujot pārmērīga daudzuma neattīrītu notekūdeņu noplūdi apkārtējā vidē.

(1) OV L 135, 40. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 100/27

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 9. februārī iesniedza Corte Suprema di Cassazione (Itālija) — kriminālprocess pret Marcello Costa

(Lieta C-72/10)

2010/C 100/41

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Corte Suprema di Cassazione

Lietas dalībnieks pamata procesā

Marcello Costa

Prejudiciālais jautājums

Kā interpretēt EKL 43. un 49. pantu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ar sporta pasākumiem saistītu derību jomā, lai varētu noteikt, vai iepriekš minētie Līguma noteikumi pieļauj vai nepieļauj tādas valsts tiesību normas, kurās ir paredzēts valsts monopols un tāda koncesiju un atļauju izsniegšanas sistēma, kas konkrēta skaita koncesiju kontekstā paredz, ka: a) pastāv vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija tika izsniegta iepriekš, pamatojoties uz procedūru, ar kuru prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; b) pastāv noteikumi, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras tika iegūtas, pamatojies uz procedūru, ar kuru prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem (piemēram, aizliegums jauniem koncesionāriem savus kioskus novietot noteiktā attālumā no jau esošajiem kioskiem); c) tiek noteikti gadījumi, kuros koncesionārs zaudē koncesiju un zaudē garantijas depozītu ļoti lielā apmērā, tostarp ja koncesionārs tieši vai netieši rīko tādas pārobežu azartspēles, kas ir pielīdzināmas tām, uz kurām attiecas koncesija?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 113/23

Prasība, kas celta 2010. gada 11. februārī — Eiropas Komisija/Īrija

(Lieta C-82/10)

2010/C 113/36

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvis — N. Yerrell)

Atbildētāja: Īrija

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, pilnībā, bez diskriminācijas nepiemērojot Eiropas Savienības apdrošināšanas tiesību aktus visām apdrošināšanas kompānijām, Īrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet it īpaši no Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmās Direktīvas 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana 6., 8., 9., 13., 15., 16. un 17. panta ar vēlākiem grozījumiem, un Padomes Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK 22. un 23. panta; un

— piespriest Īrijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija uzskata, ka i) the Voluntary Health Insurance Board (turpmāk tekstā — “VIH”) nevarot atbilstoši turpināt izmantot izņēmumu atbilstoši Direktīvas 73/239/EEK 4. pantam, jo sekas no pirmajām izmaiņām attiecas uz tās darbību, pamatojoties uz Voluntary Health Insurance (Amendment) Act 1996, un ii) no šī brīža tā esot pilnībā atbildusi Eiropas Savienības apdrošināšanas tiesību aktu prasībām, it īpaši prasībā saistībā ar atļaujām, finanšu pārraudzību, tehnisko noteikumu pieņemšanu un maksātspējas rezervēm, tostarp garantiju fondu.

VIH pašlaik turpina visus tās darījumus bez atļaujas saņemšanas no Īrijas Finanšu Regulatora, kā arī neesot izpildījusi inter alia visas nepieciešamās maksātspējas prasības.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 100/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 11. janvārī iesniedza Krajský soud v Brně (Čehijas Republika) — Toshiba Corporation, Areva T&D Holding SA, Areva T&D SA, Areva T&D AG, Mitsubishi Electric Corp., Alstom, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Siemens Transmission & Distribution SA, Siemens AG Österreich, VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens AG, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Japan AE Power Systems Corp., Nuova Magrini Galileo SpA/Úřad pro ochranu hospodářské soutěže

(Lieta C-17/10)

2010/C 100/23

Tiesvedības valoda — čehu

Iesniedzējtiesa

Krajský soud v Brně (Brno apgabaltiesa)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: Toshiba Corporation, Areva T&D Holding SA, Areva T&D SA, Areva T&D AG, Mitsubishi Electric Corp., Alstom, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Siemens Transmission & Distribution SA, Siemens AG Österreich, VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens AG, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Japan AE Power Systems Corp., Nuova Magrini Galileo SpA

Atbildētāja: Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (Čehijas Konkurences aizsardzības pārvalde)

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai EK līguma 81. pants (tagad — Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. pants) un Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (1) ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas ir jāpiemēro (lietās, kuru izskatīšana sākta pēc 2004. gada 1. maija) attiecībā uz visu karteļa darbības laiku, kas Čehijas Republikā sākās pirms tās pievienošanās Eiropas Savienībai (proti, pirms 2004. gada 1. maija), turpinājās un beidzās pēc Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai?

2) Vai Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 11. panta 6. punkts saistībā ar tās 3. panta 1. punktu un preambulas 17. apsvērumu, saistībā ar Komisijas paziņojuma par sadarbību konkurences iestāžu tīklā (2) 51. punktu, saistībā ar ne bis in idem principu atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (3) 50. pantam un saistībā ar Eiropas Savienības vispārējiem tiesību principiem ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja Komisija pēc 2004. gada 1. maija ierosina lietu par EKL 81. panta pārkāpumiem un šajā lietā pieņem lēmumu: a) no šī brīža dalībvalstu konkurences iestādes tiek automātiski atbrīvotas no kompetences izskatīt šādu rīcību? b) dalībvalstu konkurences iestādes tiek atbrīvotas no kompetences piemērot šādai rīcībai valsts tiesību noteikumus, kas ietver EKL 81. pantam (tagad — Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. pants) paralēlu tiesisko regulējumu?

(1) OV 2003, L 1, 1. lpp.

(2) OV 2004, C 101, 43. lpp.

(3) OV 2007, C 303, 1. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 63/20

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2009. gada 30. novembrī iesniedza Tribunal Supremo (Spānija) — INMOGOLF SA/Administración General del Estado

(Lieta C-487/09)

2010/C 63/32

Tiesvedības valoda — spāņu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Supremo

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: INMOGOLF SA

Atbildētāja: Administración General del Estado

Prejudiciālie jautājumi

Ievērojot, ka Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK (1) par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (tagad Direktīva 2008/7/EK) (2) 11. panta a) punktā tika aizliegts ar nodokli aplikt akciju, kapitāla daļu un citu tamlīdzīgu vērtspapīru tirgošanu, un direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā dalībvalstīm bija atļauts vienīgi iekasēt vērtspapīru pārvedumu nodokļus neatkarīgi no tā, vai nodokļi ir uzlikti saskaņā ar nemainīgu likmi vai ne, un ievērojot, ka [Spānijas 1988. gada] 28. jūlija Likuma Nr. 24/1988 par vērtspapīru tirgu 108. pantā (redakcijā, kas izriet no 1991. gada 6. jūnija Likuma Nr. 18/1991 12. papildnoteikuma), lai arī paredzot, ka vērtspapīru atsavināšana ir vispārīgi atbrīvota gan no pievienotās vērtības nodokļa, gan no īpašuma atsavināšanas nodokļa, šie darījumi tomēr tiek aplikti ar īpašuma atsavināšanas nodokli kā īpašuma atsavināšana pret atlīdzību, ja tie attiecas uz tādu uzņēmējsabiedrību kapitāla daļām, kuru aktīvi vismaz 50 % apmērā ir nekustama manta, un pircējs attiecīgās atsavināšanas iznākumā iegūst stāvokli, kurš tam ļauj īstenot kontroli pār uzņēmumu, līdzekļu pārvaldības uzņēmējsabiedrības nenošķirot no uzņēmējsabiedrībām, kuras veic saimniecisko darbību:

1) Vai Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvā 69/335/EEK tiek liegts automātiski piemērot tādas dalībvalstu tiesību normas kā [Spānijas] Likuma Nr. 24/1988 par vērtspapīru tirgu 108. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru ar nodokli tiek aplikta noteikta vērtspapīru atsavināšana, kurā ir apslēpta nekustamas mantas atsavināšana, pat ja nav bijis nolūka izvairīties no aplikšanas ar nodokli?

Gadījumā, ja izvairīšanās nolūka esamība nav obligāta:

2) Vai Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīva 69/335/EEK liedz tādus tiesību aktus kā Spānijas Likums Nr. 24/1988, kurā paredzēts ar nodokli aplikt līdzdalības vairākuma iegādi tādu uzņēmējsabiedrību kapitālā, kuru aktīvi galvenokārt ir nekustama manta, pat ja šīs uzņēmējsabiedrības pilnībā darbojas un pat ja nekustamo mantu nevar nodalīt no uzņēmējsabiedrības veiktās saimnieciskās darbības?

(1) OV L 249, 25. lpp. — OV Īpašais izdevums latviešu valodā 09/1. sēj., 11. lpp.

(2) OV L 46, 11. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 11/18

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Supreme Court of the United Kingdom2009. gada 5. novembra rīkojumu — Shirley McCarthy/Secretary of State for the Home Department

(Lieta C-434/09)

2010/C 11/30

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court of the United Kingdom

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Shirley McCarthy

Atbildētājs: Secretary of State for the Home Department

Prejudiciālie jautājumi:

1) Vai persona, kurai ir dubultā — Īrijas un Apvienotās Karalistes pilsonība, — kura visu savu mūžu ir uzturējusies Apvienotajā Karalistē, ir “saņēmēja” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (1) (turpmāk tekstā — “direktīva”) 3. panta izpratnē?

2) Vai šāda persona apstākļos, kad viņa nevarēja izpildīt Direktīvas 2004/38/EK 7. panta prasības, ir “likumīgi uzturējusies” uzņēmējā dalībvalstī direktīvas 16. panta izpratnē?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.).
1)

Vai Padomes 1993. gada 1. februāra Regulas (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (1) 2. panta i) un k) punkts kopā ar Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem (2) 1. panta e) un f) punktu un šīs direktīvas IIA pielikuma D10 punktu un IIB pielikuma R1 punktu ir interpretējami tādējādi, ka pirmais no kritērijiem, ko Tiesa ir noteikusi savā 2003. gada 13. februāra spriedumā lietā C-458/00 Komisija/Luksemburga, Recueil, I-1553. lpp., lai atkritumu sadedzināšanu varētu uzskatīt par atkritumu pārstrādi enerģijas ražošanai minētās direktīvas IIB pielikuma R1 punkta izpratnē (tas ir, darbības galvenajam mērķim ir jābūt, lai ar atkritumi tiktu izmantoti lietderīgi, proti, enerģijas ieguvei), var tikt izpildīts arī gadījumā, kad nepastāv neviens no apstākļiem, ko Tiesa šajā spriedumā ir minējusi kā faktorus, kuri liecina par atkritumu pārstrādi, proti, kad ražotnes, kurā atkritumi ir sadedzināmi, apsaimniekotājs atkritumu piegādātājam neveic samaksu par darbību un ražotne nav tehniski piemērota, lai atkritumu trūkuma gadījumā darbību veiktu, balstoties uz primārajiem enerģijas avotiem?
3)

Vai Padomes 1977. gada 22. marta Direktīvas 77/249/EEK par pasākumiem, kas palīdz advokātiem sekmīgi īstenot brīvību sniegt pakalpojumus (1), 6. pants, kurā ir noteikts, ka “jebkura dalībvalsts var izslēgt advokātus, kuri atrodas algota darba attiecībās ar valsts vai privātu uzņēmumu, no darbības veikšanas saistībā ar šā uzņēmuma pārstāvēšanu tiesvedības procesā tiktāl, cik šajā valstī reģistrētajiem advokātiem nav atļauts veikt šīs darbības”, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj tādu valsts regulējumu kā to, kas izriet no 2003. gada 25. novembra likuma Nr. 339 1. un 2. panta, ar kuriem no jauna tiek ieviesta advokāta profesijas praktizēšanas nesavienojamība ar nepilna laika nodarbinātību valsts civildienestā, un ierēdņiem, kas ir uzņemti zvērinātu advokātu skaitā, tiek liegts praktizēt profesijā, ar kompetentās Advokātu kolēģijas padomes lēmumu svītrojot viņus no advokātu reģistra, ja vien ierēdnis neizvēlas izbeigt civildienesta attiecības, ja šo valsts regulējumu piemēro arī advokātiem, kuri atrodas algota darba attiecībās un darbojas advokāta profesijā izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību?
2.

a) Vai pienākums atturēties pieņemt normas, kas varētu nopietni apdraudēt ar direktīvu paredzēto rezultātu, dalībvalstij ir jāpilda arī laika posmā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim NEC direktīvas 4. panta 1. punkta nozīmē? b) Vai laika posmā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim, ja pastāv risks, ka pēc šī laika posma beigām valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā SO2 un/vai NOX emisija tiks pārsniegta vai tā tiek pārsniegta, kaut arī dalībvalstij ir jāpilda pienākums atturēties pieņemt iepriekšminētos noteikumus, tā līdztekus minētajam pienākumam vai tā vietā tomēr var pildīt pienākumu — pieņemt pozitīvus rezultātus nodrošinošus pasākumus? c) Vai atbildes sniegšanai uz 2.a) un 2.b) jautājumu ir nozīme tam, ka no atļaujas atbilstoši vides tiesībām izsniegšanas pieteikuma iekārtas būvniecībai, kas veicinās NEC direktīvā valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās SO2 un/vai NOX emisijas pārsniegšanu, izriet, ka iekārtas ekspluatācija tiks sākta agrākais 2011. gadā?
1)

Vai, ņemot vērā to, ka atbalstu režīms (identificēts ar Nr. NN 91/A/95), ko Sicīlijas reģions ieviesa ar 1991. gada 15. maija reģionālā likuma Nr. 27 10. pantu, paredzēja piemaksu mehānismu uz minimums diviem līdz maksimums pieciem gadiem (2 gadi pieņemšanai darbā ar apmācības un darba līgumu plus maksimums 3 gadi gadījumā, ja no apmācības un darba līguma darba tiesiskās attiecības tika mainītas uz pieņemšanu darbā uz nenoteiktu laiku) Eiropas Komisija ar 1995. gada 14. novembra Lēmumu Nr. 95/C 343/11, ar ko atļāva tā piemērošanu, vēlējās: — atļaut šādu laika un ekonomisko pabalstu modulāciju laikā (2 gadi + 3 gadi) vai turpretī — uzskatīja par atļautu ekskluzīvi un alternatīvi piešķirt piemaksas pieņemšanai darbā ar apmācības un darba līgumu (ja tie ir uz diviem gadiem) vai piemaksu piešķiršanu to darbinieku, kas bija pieņemti darbā ar apmācības un darba līgumu, pārejai nodarbinātībā uz nenoteiktu laiku (uz paredzētajiem trīs gadiem no pārejas);
6.

Kā norāda Itālijas iestādes, nav strīda par to, ka patērētājs var iesniegt lūgumu par fonda intervenci tiklīdz tam ir kļuvuši zināmi apstākļi, kas ar kavēt līguma izpildi. Bet, lai to izdarītu, tam šādi apstākļi ir jāzina. Tas vēl būtu iespējams gadījumos, kad ceļojuma organizatora maksātnespēja ir acīmredzama, jo pastāv spriedums par maksātnespējas atzīšanu, bet lielākoties patērētājam nav zināms reālais aģentūras finanšu stāvoklis. Līdz ar to ir dabiski, ka patērētājs vispirms vēršas pie pēdējā ar vēstuli, lai saņemtu samaksātās naudas atmaksu, vai, iespējams, nosūta brīdinājumu, vēlāk arī samaksas rīkojumu. Tādējādi ir iespējams, ka trīs mēnešu termiņš, kas ir noteikts ministrijas rīkojuma Nr. 349/1999 5. punktā, var būt jau beidzies brīdī, kad Garantiju fondā tiek iesniegts intervences lūgums, kā rezultātā patērētāja tiesības uz samaksātās naudas atmaksāšanu ir jau zaudētas.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 90/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – izteikts ar House of Lords (Apvienotā Karaliste) 2009. gada 6. februāra rīkojumu – Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs/Loyalty Management UK Limited

(Lieta C-53/09)

2009/C 90/20

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

House of Lords

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Atbildētājs: Loyalty Management UK Limited

Prejudiciālie jautājumi

“Apstākļos, kad nodokļu maksātāja (turpmāk tekstā – “veicinātāja”) darbojas vairāku dalībnieku klientu uzticības atlīdzības programmu (turpmāk tekstā – “shēma”) “vadīšanā”, saskaņā ar kurām veicinātāja noslēdz dažādus šādus līgumus:

i) līgumus ar dažādām sabiedrībām, kuras sauc par “sponsorēm”, saskaņā ar kuriem sponsores piešķir “punktus” sponsoru klientiem (turpmāk tekstā – “punktu uzkrājēji”) un sponsores veic maksājumus veicinātājai;

ii) līgumus ar punktu uzkrājējiem, kuros ir tādi noteikumi – kad punktu uzkrājēji iegādājas preces un/vai pakalpojumus no sponsorēm, tie saņem punktus, kurus tie var atprečot ar precēm un/vai pakalpojumiem, un

iii) līgumus ar dažādām sabiedrībām (sauktas par atprečotājām), saskaņā ar kuriem atprečotājas piekrīt cita starpā piegādāt preces un/vai pakalpojumus punktu uzkrājējiem par cenu, kas ir zemāka par to, kas citādi būtu jāmaksā, vai pret bez skaidras naudas samaksu, ja punktu uzkrājējs atprečo punktus un savukārt veicinātāja samaksā “pakalpojuma maksu”, kura tiek aprēķināta atbilstoši pie atprečotājām atprečoto punktu skaitam attiecīgajā laikposmā. 1) Kā ir jāinterpretē 14., 24. un 73. pants Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvā 2006/112/EK (1) (pirms tam 5., 6. pants un 11. panta A sadaļas 1. punkta a) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvā 77/388/EEK (2)), ja veicinātāja veic maksājumus atprečotājām? 2) Konkrētāk, vai šie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka šāda veida veicinātājas maksājumi atprečotājām ir uzskatāmi: a) tikai par atlīdzību par atprečotājas pakalpojumu piegādi veicinātājai; vai b) tikai par atlīdzību par atprečotājas veiktu preču un/vai pakalpojumu piegādi punktu uzkrājējiem; vai c) par atlīdzību daļēji par atprečotājas veikto pakalpojumu piegādi veicinātājai un daļēji par atprečotājas veikto preču un/vai pakalpojumu piegādi punktu uzkrājējam? Ja atbilde uz 2. jautājumu ir c), tādējādi, ka pakalpojuma maksa ir atlīdzība par divām atprečotājas piegādēm, vienu veicinātājai un otru – punktu uzkrājējam, kādi ir Kopienu tiesībās noteiktie kritēriji, lai noteiktu, kā tāda maksa kā pakalpojuma maksa ir sadalāma starp šīm divām piegādēm?”

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, OV L 347, 1. lpp.

(2) Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, OV L 145, 1. lpp.