Lieta C‑208/15

Stock ‘94 Szolgáltató Zrt.

pret

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága

(Kúria lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis – Direktīva 2006/112/EK – Integrēta sadarbība – Finansējuma piešķiršana un lauksaimnieciskai ražošanai nepieciešamo apgrozāmo aktīvu piegāde – Vienots un komplekss pakalpojums – Nošķirti un neatkarīgi pakalpojumi – Papildpakalpojums un pamatpakalpojums

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2016. gada 8. decembra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Preču piegāde – Pakalpojumu sniegšana – No vairākiem elementiem sastāvoši darījumi – Aizdevuma piešķiršana lauksaimniecības preču pirkumam un šo preču piegāde saistībā ar lauksaimnieciskās sadarbības integrēto darījumu – Darījums, ko var uzskatīt par vienotu pakalpojumu – Valsts tiesas vērtējums

(Padomes Direktīvas 2006/112 1. panta 2. punkts)

Direktīva 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka:

– lauksaimnieciskās sadarbības integrētais darījums, kas paredz, ka saimnieciskās darbības veicējs piegādā preces lauksaimniekam un tam piešķir aizdevumu šo preču iegādei, šīs direktīvas izpratnē ir vienots darījums, kurā preču piegāde ir galvenais pakalpojums. Minētā vienotā darījuma ar nodokli apliekamo bāzi veido gan minēto preču cena, gan arī procenti, kas jāmaksā par lauksaimniekiem piešķirto aizdevumu;

– fakts, ka integrētājs var sniegt lauksaimniekiem papildu pakalpojumus vai var iegādāties viņu lauksaimniecības produkciju, neietekmē attiecīgā darījuma kvalifikāciju par vienotu darījumu Direktīvas 2006/112 izpratnē.

Pirmkārt, tā kā integrētās sadarbības darījumu regulē princips, saskaņā ar kuru integrētājs piešķir aizdevumu integrējamam subjektam, ko pēdējais minētais var izmantot, vienīgi lai iegādātos apgrozāmos aktīvus no integrētāja, šāda aizdevuma piešķiršana nav uzskatāma par autonomu pakalpojumu no integrēto subjektu viedokļa, ciktāl šos finanšu resursus nevar brīvi izmantot. Otrkārt, tā kā integrētājam nav atļaujas rīkoties kā kredītiestādei, tas nevar piešķirt aizdevumus integrētajiem subjektiem, neparedzot šos aizdevumus apgrozāmo aktīvu iegādei. Treškārt, apgrozāmo aktīvu piegādei un aizdevumam ir viens un tas pats ekonomiskais mērķis, proti, būtībā nodrošināt lauksaimniekiem finansiālu un loģistikas atbalstu, kas tiem ļauj veikt lauksaimniecības ražošanu. Šādos apstākļos apgrozāmo aktīvu piegāde no integrēto subjektu viedokļa ir uzskatāma par galveno pakalpojumu, kas ietilpst integrētajā sadarbībā, jo, pateicoties šiem aktīviem, lauksaimnieki var īstenot savu mērķi par lauksaimniecības ražošanu. Tādējādi aizdevuma saņemšana šādu aktīvu iegādei no lauksaimnieku viedokļa ir uzskatāma nevis par mērķi kā tādu, bet tikai par līdzekli, kas tiem ļauj iegūt viņu lauksaimniecības ražošanai nepieciešamos apgrozāmos aktīvus.

Šajā ziņā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai integrētās sadarbības darījumam patiešām ir šāds ekonomiskais mērķis, kā arī jānoskaidro, vai apgrozāmo aktīvu iegādei ir šāda būtiska nozīme integrētajiem subjektiem. Ja tas tā ir, tad apgrozāmo aktīvu iegāde un aizdevuma, kas paredzēts šo aktīvu iegādei, piešķiršana ir jāuzskata par vienotu kompleksu darījumu pievienotās vērtības nodokļa nolūkā, jo galvenais pakalpojums ir šo aktīvu piegāde.

Visbeidzot, ceturtkārt, faktam, ka integrētājs var fakultatīvi piedāvāt integrētajiem subjektiem papildu pakalpojumus, kā arī iegādāties to lauksaimniecības produkciju, nav ietekmes uz šo risinājumu.

(skat. 31.–39. punktu un rezolutīvo daļu)