Kas attiecas uz Direktīvu 2003/109 par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, lai gan šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ilgtermiņa iedzīvotāja statusa, kas ietver tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi šīs direktīvas 11. pantā norādītajos gadījumos, piešķiršana ir pakārtota nosacījumam par likumīgu uzturēšanos, šai pašā direktīvā nekādi nav liegts, ka ar citiem Savienības tiesību aktiem, tādiem kā Direktīva 80/987, ar atšķirīgiem nosacījumiem tiek piešķirtas tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem šiem aktiem raksturīgo mērķu īstenošanai.

EKL 137. panta 2. punkts, kas ir Direktīvas 2002/74, ar ko veic grozījumus Direktīvā 80/987 par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, juridiskais pamats, neierobežo kompetenci to minimālo prasību noteikšanā, kuru mērķis tostarp, kā noteikts EKL 136. pantā, ir uzlabot dzīves un darba apstākļus tikai dalībvalstu valstspiederīgajiem, neietverot trešo valstu valstspiederīgos.

Direktīvas 80/987 par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, kurā grozījumi veikti ar Direktīvu 2002/74, normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu par darbinieku aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā, atbilstoši kuram trešās valsts valstspiederīgais, kurš attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi, netiek uzskatīts par darbinieku, kas var lūgt maksātnespējas pabalstu par nesamaksātiem darba samaksas prasījumiem darba devēja maksātnespējas dēļ, lai gan atbilstoši šīs dalībvalsts civiltiesību normām šim trešās valsts valstspiederīgajam ir “darbinieka” statuss ar tiesībām uz darba samaksu, par ko viņš var celt prasību valsts tiesās pret savu darba devēju.

Vispirms jānorāda, ka ne 1. panta 1. punktā, ne citās šīs direktīvas normās trešo valstu valstspiederīgie nav izslēgti no Direktīvas 80/987 tvēruma, ne arī tajās skaidri ļauts dalībvalstīm to darīt.

Atbilstoši Direktīvas 80/987 1. panta 1. punktam tā attiecas uz visiem darbinieku darba samaksas prasījumiem pret darba devējiem. Savukārt šīs direktīvas 1. panta 2. un 3. punktā paredzētā iespēja dalībvalstīm neattiecināt šīs direktīvas tvērumu uz atsevišķu kategoriju darbiniekiem skar tikai īpašus gadījumus un ir pakļauta nosacījumiem.

Turklāt Direktīvas 80/987 1. panta 2. punkts, ļaujot izņēmuma kārtā neattiecināt šīs direktīvas piemērošanas jomu uz dažu kategoriju darbiniekiem, pamatojoties uz pastāvošām cita veida garantijām, neatbrīvo dalībvalstis no visiem pienākumiem piešķirt šiem darbiniekiem aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, bet prasa, lai attiecīgajiem darbiniekiem būtu no šīs direktīvas izrietošajai aizsardzībai ekvivalenta aizsardzība.

Šajā ziņā, lai gan valsts tiesiskajā regulējumā, par ko ir pamatlieta, principā jebkura fiziska persona, kura nav sasniegusi 65 gadu vecumu un kura tiek nodarbināta uz privāttiesību vai publisko tiesību attiecību pamata, ir kvalificēta kā “darbinieks”, kas var lūgt maksātnespējas pabalstu, tajā jēdziens “darbinieks” un tādējādi iespēja saņemt maksātnespējas pabalstu nav attiecināta uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi.

Ņemot vērā, ka ar valsts tiesisko regulējumu šiem trešo valstu valstspiederīgajiem nav piešķirta aizsardzība, kas atbilstu minētajam maksātnespējas pabalstam, šķiet, ka tas neatbilst nosacījumiem, kas ļauj izslēgt atsevišķas “darbinieku” kategorijas atbilstoši Direktīvas 80/987 1. panta 2. punktam. Turklāt nav strīda par to, ka šī norma neizriet no šīs direktīvas 1. panta 3. punkta, kas ļauj tās tvērumu neattiecināt uz mājkalpotājiem, ko nodarbina fiziska persona, uz zvejniekiem, kuru atlīdzību nosaka nozvejas apjoms.

Turklāt, ievērojot Direktīvas 80/987 sociālo mērķi, kā arī tās 1. panta 1. punkta formulējumu, atbilstoši kuram “tā attiecas uz tām darbinieku prasībām pret darba devējiem, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām”, jēdziena “darbinieks” definīcija noteikti attiecas uz darba attiecībām, kas rada tiesības attiecībā pret darba devēju prasīt darba samaksu par veikto darbu. Šajā lietā tā ir ar valsts civiltiesībās paredzēto jēdziena “darbinieks” definīciju.

Būtu pretēji Direktīvas 80/987 sociālajam mērķim, proti, visiem darbiniekiem Savienības mērogā nodrošināt minimālo aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā, apmierinot darbinieku prasījumus atbilstīgi darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām un attiecībā uz darba samaksu par noteiktu laika posmu, personām, kurām valsts tiesiskajā regulējumā vispārīgi ir atzīts darbinieka statuss un kam atbilstoši šim regulējumam ir no darba līgumiem vai darba attiecībām izrietoši darba samaksas prasījumi pret savu darba devēju atbilstoši šīs direktīvas 1. panta 1. punktam un 3. panta pirmajai daļai, liegt aizsardzību, kas šajā direktīvā paredzēta darba devēja maksātnespējas gadījumā.

(sal. ar 36. –38., 40. –42., 44., 45. un 49. punktu un rezolutīvo daļu)