Otrkārt, ja saprātīga termiņa pārkāpums neietekmē procesa iznākumu, šāds pārkāpums var būt pamats tam, ka Savienības tiesa, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, adekvāti atlīdzina par pārkāpumu, kas izriet no administratīvā procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas, attiecīgajā gadījumā samazinot uzliktā naudas soda apmēru.

Pirmkārt, ja saprātīga termiņa pārkāpums ir ietekmējis procesa iznākumu, šāds pārkāpums var izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Šajā ziņā, runājot par konkurences tiesību normu piemērošanu, saprātīga termiņa pārsniegšana var būt pamats atcelšanai tikai attiecībā uz lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumus, un ar nosacījumu, ka ir pierādīts, ka šī principa pārkāpums ir apdraudējis attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību. Ārpus šī īpašā gadījuma pienākuma pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā neievērošana neietekmē administratīvā procesa saskaņā ar Regulu Nr. 17 likumību. Tomēr, tā kā administratīvajā procesā konkurences jomā tiesību uz aizstāvību ievērošanai ir ļoti svarīga nozīme, ir jānovērš, ka izmeklēšanas stadijas pārmērīgā ilguma dēļ šīs tiesības tiek nelabojami aizskartas un ka šāds ilgums var radīt šķērsli pierādījumu iesniegšanai, lai atspēkotu tādu darbību esamību, par kurām var iestāties attiecīgo uzņēmumu atbildība. Šī iemesla dēļ iespējamā tiesību uz aizstāvību aizskāruma pārbaude ir jāveic ne tikai attiecībā uz stadiju, kurā šīs tiesības pilnā mēra rada savu ietekmi, proti, otro administratīvā procesa stadiju, kura notiek no paziņojuma par iebildumiem līdz galīgā lēmuma pieņemšanai. Tiesību uz aizstāvību efektivitātes iespējamas vājināšanās avota vērtējumam ir jāattiecas uz visu šo procesu, ņemot vērā tā kopējo ilgumu.

Turklāt, ciktāl labas pārvaldības interesēs Komisijai ir tiesības labot sākotnējo lēmumu, kurā ir tikušas pieļautas kļūdas un izlaidumi, administrācija, paturēdama spēkā šādu lēmumu līdz tā iespējamai atcelšanai no Savienības tiesas puses, nevar snigt nekādu precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu no kompetentiem un uzticamiem avotiem.

Turklāt tas, ka iestāde koriģē kļūdas un nepilnības, kuras ir tikušas pieļautas lēmumā, ir likumīgi un atbilst rūpīgas administratīvās pārvaldes interesēm. Komisija nevar likt pastāvēt tiesību sistēmā lēmumam, kuru skar kļūdas un nepilnības, un šajā ziņā fakts, ka iestāde koriģē kļūdas un nepilnības, kuras ir tikušas pieļautas sākotnējā lēmumā, ir likumīgi un atbilst rūpīgas administratīvās pārvaldes interesēm. Tātad, ja Komisija šim nolūkam pieņem lēmumu par grozījumiem pēc prasības par sākotnējo lēmumu celšanas un personas, kas ir cēlušas prasību, pēc lēmuma par grozījumiem pieņemšanas tiek aicinātas pielāgot savus pamatus un prasījumus, tās nevar norādīt, ka Komisija būtu pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību.

Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības pamatprincipiem. Tiesības atsaukties uz šo principu ir pakārtotas trīs nosacījumu izpildei. Pirmkārt, administrācijai ieinteresētajai personai ir jābūt sniegušai precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu no kompetentiem un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam ir jābūt tādam, kas var radīt tiesisku paļāvību personai, kurai tās ir adresētas. Treškārt, sniegtajam apliecinājumam ir jāatbilst piemērojamajām tiesību normām.

Visbeidzot, tā kā uzņēmuma vainošana LESD 101. panta pārkāpumā kā nosacījumu paredz nevis uzņēmuma, ko skar šis pārkāpums, dalībnieku vai galveno vadītāju darbību vai pat viņu informētību, bet gan personas, kas bijusi pilnvarota rīkoties uzņēmuma labā, darbību, tas, ka mātesuzņēmums nebūtu zinājis par tā meitasuzņēmuma pārkāpjošo rīcību, neietekmē iespēju saukt to pie solidārās atbildības par šī meitasuzņēmuma rīcību.

Turklāt meitasuzņēmuma patstāvība nevar tikt secināta vienīgi no tā, ka pēc meitasuzņēmuma iegādes, ko ir veicis mātesuzņēmums, iepriekšējā izpildvadība ir turpinājusi īstenot uzņēmuma vadību.

Līdzīgi, valsts regulējuma, saskaņā ar kuru mātesuzņēmuma administratori, kad tie darbojas meitasuzņēmuma valdē, nepārstāv mātesuzņēmumu, esamībai nav nozīmes. Sabiedrība nevar balstīties uz valsts tiesisko regulējumu, lai izvairītos no Savienības tiesību normām, jo Savienības tiesībās izmantojamie juridiskie jēdzieni principā ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi visā Savienībā.

Turklāt faktam, ka mātesuzņēmums un meitasuzņēmums ir sabiedrības, kuras ir atsevišķas juridiskās personas ar atšķirīgu akcionāru sastāvu un atšķirīgām juridiskajām adresēm, nav nozīmes, jo tās veido vienu un to pašu uzņēmumu.

Turklāt mātesuzņēmumu var uzskatīt par atbildīgu par meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu pat tad, ja grupas ietvaros pastāv liels sabiedrību, kas reāli veic pamatdarbību, skaits. Tātad ar to, ka mātesuzņēmums ir holdings, kurš pat neveic reālu darbību, nepietiek, lai noraidītu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju, un tas nenozīmē nekādu pierādīšanas pienākuma apgriešanu. Šajā ziņā vienīgi ar to, ka mātesuzņēmums, ņemot vērā tā sabiedrības raksturu un statūtos noteikto mērķi, ir aprobežojies tikai ar savas dalības pārvaldīšanu, nepietiek, lai apstrīdētu Komisijas piemēroto prezumpciju.

Turklāt, ņemot vērā, ka meitasuzņēmuma patstāvība netiek vērtēta, ņemot vērā vienīgi ar uzņēmuma darbības vadību saistītos aspektus, apstāklis, ka meitasuzņēmums nekad attiecīgajā tirgū nav īstenojis īpašu informācijas politiku attiecībā uz mātesuzņēmumu, nav pietiekams, lai pierādītu tā patstāvību. Līdzīgi, fakts, ka no lietas materiāliem neizriet, ka mātesuzņēmums būtu devis norādījumus savam meitasuzņēmumam, nevar pierādīt, ka šādi norādījumi nav tikuši doti. Šajā ziņā, mātesuzņēmuma pārstāvība sava meitasuzņēmuma vadības orgānos ir faktiskās kontroles pār tā komercdarbības politiku pastāvēšanas nozīmīgs pierādījums.

Konkurences tiesību normu pārkāpuma jomā, ja mātesuzņēmumam uz to attiecinātā pārkāpuma laikposmā pieder viss vai gandrīz viss meitasuzņēmuma kapitāls, Komisijai ir tiesības atsaukties uz izšķirošas ietekmes faktiskas izmantošanas prezumpciju. Vienīgi ar pierādījumu, ka meitasuzņēmums vada konkrētus savas komercdarbības politikas aspektus, šajā ziņā nesaņemot norādījumus, nevar atspēkot minēto prezumpciju. No tā izriet, ka meitasuzņēmuma patstāvību nevar pierādīt, vienīgi apliecinot, ka tas patstāvīgi pārvalda savas politikas, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto preču tirdzniecību, konkrētus aspektus.

Saistībā ar “iepriekšējā uzņēmējdarbības gada” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē noteikšanu – situācijās, kad nav nevienas norādes uz to, ka uzņēmums ir izbeidzis savu uzņēmējdarbību vai sagrozījis apgrozījuma summu, lai izvairītos no liela naudas soda uzlikšanas, Komisijas pienākums ir noteikt maksimālo naudas soda apmēru attiecībā pret jaunāko apgrozījumu, kas atspoguļo pilnu uzņēmējdarbības gadu. Šajā ziņā Komisijai nav pilnvaru patvaļīgi piemērot 10 % maksimālo apmēru uzņēmējdarbības gadiem, kas ir agrāki par to uzņēmējdarbības gadu, kurš ir pirms lēmuma pieņemšanas datuma. Komisija var izmantot šādu agrāku uzņēmējdarbības gadu tikai izņēmuma gadījumos, kad, piemēram, uzņēmējdarbības gadā pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas attiecīgais uzņēmums nav guvis nekādu apgrozījumu. Turklāt tai pat tādā gadījumā nav lielas rīcības brīvības tā uzņēmējdarbības gada izvēlē, kas tiek izmantots, nosakot maksimālo naudas soda apmēru. Tai ir pienākums izmantot pēdējo pilno uzņēmējdarbības [saimniecisko] gadu, kas atspoguļo pilnu parastas uzņēmējdarbības veikšanas gadu.

Šajā ziņā, ja, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo apmēru, Komisijai principā ir jāņem vērā apgrozījums, ko attiecīgais uzņēmums ir guvis pēdējā pilnajā darbības gadā pirms lēmuma, ar ko tiek uzlikts naudas sods, pieņemšanas datuma, tomēr no regulējuma, kurā ir ietverta minētā tiesību norma, konteksta un sasniedzamajiem mērķiem izriet, ka, ja apgrozījums iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas neatspoguļo parastas uzņēmējdarbības pilnu gadu divpadsmit mēnešu laikposmā un tātad nesniedz nekādas lietderīgas ziņas par attiecīgā uzņēmuma faktisko ekonomisko stāvokli un tam uzliekamā naudas soda piemēroto apmēru, minēto apgrozījumu nevar ņemt vērā, lai noteiktu naudas soda maksimālo apmēru. Šajā pēdējā minētajā gadījumā, kas rodas tikai izņēmuma apstākļos, Komisijai, lai noteiktu naudas soda maksimālo apmēru, ir jāatsaucas uz pēdējo pilno uzņēmējdarbības gadu, kas atspoguļo pilnu parastas uzņēmējdarbības gadu.

Atsauce uz “pilnu parastas uzņēmējdarbības gadu” ir vērsta uz to, lai izslēgtu tāda uzņēmējdarbības gada ņemšanu vērā, kurā attiecīgais uzņēmums ir atradies savas darbības izbeigšanas procesā, lai gan visa uzņēmējdarbība vēl nav bijusi izbeigta, un, runājot vispārīgāk, tāda uzņēmējdarbības gada ņemšanu vērā, kurā attiecīgā uzņēmuma rīcība tirgū neatbilst tāda uzņēmuma rīcībai, kurš veic uzņēmējdarbību parastajā nozīmē. Turpretim vienīgi tas, ka noteikta uzņēmējdarbības gada gaitā gūtais apgrozījums vai peļņa ir būtiski zemāka vai augstāka par to, kas ir gūta iepriekšējos uzņēmējdarbības gados, nenozīmē, ka attiecīgais uzņēmējdarbības gads nebūtu pilns parastas uzņēmējdarbības gads.

(sal. ar 265.–268. punktu)