ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA

[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,





sniegti 2011. gada 17. martā ( )

Lieta C‑503/09

Lucy Stewart

pret

Secretary of State for Work and Pensions

(Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Sociālais nodrošinājums – Regula Nr. 1408/71/EEK – Slimības pabalsti – Invaliditātes pabalsti – Speciālie no iemaksām neatkarīgie pabalsti – Jēdzieni – Īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem – Piešķiršanas nosacījumi – Nosacījumi par dzīvesvietu un uzturēšanos dalībvalsts teritorijā – Pieļaujamība – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 10. pants – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 19. un 28. pants









Satura rādītājs





I –Atbilstošās tiesību normasI – 2

A –Eiropas Savienības tiesiskais regulējumsI – 2

B –Valsts tiesiskais regulējumsI – 5

II –Pamata tiesvedības rašanās faktiI – 7

III –Prejudiciālie jautājumiI – 8

IV –Par iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu struktūras un īpašā satura izskatīšanuI – 10

A –Īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiemI – 10

B –Trīskāršais nosacījums par dzīvesvietu un uzturēšanosI – 11

V –Dzīvesvieta – a priori apšaubāms sociālo pabalstu piešķiršanas nosacījums, ņemot vērā Savienības tiesībasI – 12

A –Invaliditātes pabalstiI – 12

B –Slimības pabalstiI – 13

VI –Pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu kā “pamata” nosacījums piesaistei attiecībā uz Eiropas Savienības tiesību prasībāmI – 15

A –Teorētisku iespēju izskatīšanaI – 17

B –Pieļaujamības nosacījumu izskatīšanaI – 19

VII –SecinājumiI – 21

1. Šī lieta Tiesai dod iespēju izskatīt jautājumu, vai, izsakoties ļoti vienkāršoti, Regula (EEK) Nr. 1408/71 ( ) ļauj dalībvalsts likumdevējam pakļaut sociālā pabalsta piešķiršanu nosacījumam, ka pieteikuma iesniedzēja dzīvesvietai ir jābūt dalībvalsts teritorijā un ka viņam tajā jāuzturas pieteikuma iesniegšanas dienā, kā arī jābūt iepriekš dzīvojušam minētajā teritorijā noteiktu laika periodu, ņemot vērā, ka šī pabalsta struktūra ir pavisam īpaša. Šajā gadījumā pamata lietā aplūkotais attiecīgais īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem valsts tiesību aktos ir definēts kā atkāpe no darbnespējas pabalsta shēmas Kopienu tiesību izpratnē. Proti, nosacījums par dzīvesvietu, kuru vēl nostiprina nosacījums par uzturēšanos valstī, no kā ir atkarīga šā sociālā pabalsta iegūšana, vienkārši tiktu aizstāts ar nosacījumu par iemaksām vispārējā sociālā nodrošinājuma shēmā, kā to savukārt prasa Kopienu tiesību akti. Īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem ir pabalsts, kas nav atkarīgs no iemaksām un ir pakļauts “pamata” nosacījumam par dzīvesvietu un uzturēšanos, atkāpjoties no Kopienu tiesību nosacījumiem pabalstam, kuram piemīt visas no iemaksām atkarīga pabalsta pazīmes.

2. Aplūkojot šo nedaudz paradoksālo situāciju, es piedāvāju sniegt argumentāciju divos posmos. Vispirms es centīšos aplūkot šo dzīvesvietas nosacījumu, ko pastiprina uzturēšanās nosacījums, atbilstoši “parastajai” kārtībai, izskatot tā atbilstību attiecīgajiem Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem. Vai šāds nosacījums ir pieļaujams, ņemot vērā principu par atteikšanos no noteikumiem par dzīvesvietu, kā tas noteikts Regulas Nr. 1408/71 10. pantā, un atsevišķu sociālo pabalstu “pārnesamības” principu, kā tas izriet no Tiesas judikatūras? Otrkārt, centīšos Tiesai piedāvāt judikatūras interpretāciju, kas “pielāgota” nosacījuma par dzīvesvietu un uzturēšanos īpatnībām un īpašajiem attiecīgajiem apstākļiem pamata lietā.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Eiropas Savienības tiesiskais regulējums

3. Regulas Nr. 1408/71 4. pantā tās materiālā piemērošanas joma noteikta šādi:

1. Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:

a) slimības un maternitātes pabalsti;

b) invaliditātes pabalsti, to skaitā pabalsti, kuru uzdevums ir saglabāt vai uzlabot pelnītspēju [darbspēju];

[..]

2. Šo regulu piemēro visām vispārīgajām un speciālajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, kuras var būt gan saistītas ar iemaksām, gan nesaistītas, un sistēmām, kas paredz darba devēja vai kuģa īpašnieka atbildību attiecībā uz 1. punktā minētajiem pabalstiem.

2.a Šo pantu piemēro speciālajiem no iemaksām neatkarīgajiem naudas pabalstiem, kas paredzēti tiesību aktos, kuri sakarā ar to personu loku, mērķiem un/vai tiesību iegūšanas nosacījumiem atbilst gan sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, kas minēti 1. punktā, gan sociālās palīdzības tiesību aktu pazīmēm.

“Speciālie no iemaksām neatkarīgie naudas pabalsti” ir tādi pabalsti, kas:

a) ir paredzēti, lai nodrošinātu vai nu:

i) papildu, aizvietojuma vai palīgaizsardzību, kas ir pret riskiem, uz kuriem attiecas 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas attiecīgajām personām garantē minimālos iztikas līdzekļus, ņemot vērā ekonomisko un sociālo situāciju attiecīgajā dalībvalstī; vai

ii) vienīgi īpašu aizsardzību invalīdiem, kas cieši saistīta ar šo personu sociālo vidi attiecīgajā dalībvalstī, un

b) gadījumos, kad finansējums tiek gūts vienīgi no obligātajiem nodokļiem, kuri paredzēti vispārējo valsts izdevumu segšanai, un kad pabalstu piešķiršanas un aprēķināšanas nosacījumi nav atkarīgi no nekādām [ne no kādām] iemaksām par pabalsta saņēmēju. Tomēr pabalstus, kas piešķirti, lai papildinātu uz iemaksām balstītus pabalstus, neuzskata par pabalstiem, kas balstīti uz iemaksām, tikai šā iemesla dēļ; un

c) ir uzskaitīti II a pielikumā.”

4. Regulas Nr. 1408/71 5. pantā ir precizēts, ka dalībvalstis ir tās, kas nosaka speciālos no iemaksām neatkarīgos naudas pabalstus, kuri paredzēti minētās regulas 4. panta 2.a punktā.

5. Regulas Nr. 1408/71 10. pantā tostarp ir noteikts princips par atteikšanos no noteikumiem par dzīvesvietu invaliditātes pabalstiem. Tā 1. punktā ir noteikts:

“1. Izņemot gadījumus, kad šajā regulā paredzēts citādi, invaliditātes, vecuma pabalstus vai naudas pabalstus apgādnieka zaudējuma gadījumā [naudas pabalstus invaliditātes, vecuma vai apgādnieka zaudējuma gadījumā], pensijas par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību un apbedīšanas pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, nevar nekādā veidā samazināt, pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt tāda iemesla dēļ, ka to saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas institūcija [iestāde], kura ir atbildīga par to maksāšanu.”

6. Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas pirmajā nodaļā ir apkopoti īpaši noteikumi attiecībā uz slimības un maternitātes pabalstiem, un 19. pantā ir paredzēts:

1. Darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, kas dzīvo tādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, un kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem, attiecīgā gadījumā ievērojot 18. pantu, saņem savas dzīvesvietas valstī:

a) pabalstus natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko šī institūcija piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts;

b) naudas pabalstus, ko nodrošina kompetentā institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties kompetentajai institūcijai un dzīvesvietas institūcijai, pēdējā še minētā institūcija tomēr var nodrošināt šādus pabalstus pirmās še minētās institūcijas vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.

2. Analoģiski 1. punktu piemēro ģimenes locekļiem, kuri dzīvo kādā dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, ja viņiem nav tiesību uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņi dzīvo.

Ja ģimenes locekļi dzīvo tādā dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem tiesības uz pabalstiem natūrā nav atkarīgas no nosacījuma par apdrošināšanu vai nodarbinātību, tad tādus pabalstus natūrā, ko viņi saņem, uzskata par saņemamiem no tās institūcijas, kurā ir apdrošināts darbinieks vai pašnodarbināta persona, ja vien laulātais vai persona, kas rūpējas par bērniem, neveic profesionālu darbību minētajā dalībvalstī.”

7. Regulas Nr. 1408/71 28. panta redakcija ir šāda:

“1. Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram nav tiesību uz pabalstiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tomēr saņem šādus viņam un viņa ģimenes locekļiem paredzētus pabalstus, ciktāl, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 18. pantu un VI pielikumu, viņam būtu uz to tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vai vismaz vienas no to dalībvalstu tiesību aktiem, kas ir kompetentas attiecībā uz pensijām, ja viņš dzīvotu tādā valstī. Pabalstus piešķir, ņemot vērā šādus nosacījumus:

a) pabalstus natūrā šā panta 2. punktā minētās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija tā, it kā attiecīgā persona būtu pensionārs saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, un viņam būtu tiesības uz šādiem pabalstiem;

b) naudas pabalstus attiecīgā gadījumā nodrošina tā kompetentā institūcija, kas noteikta 2. punktā, saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties kompetentajai institūcijai un dzīvesvietas institūcijai, pēdējā še minētā institūcija tomēr var nodrošināt šādus pabalstus pirmās še minētās institūcijas vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.”

B – Valsts tiesiskais regulējums

8. 1992. gada Likumā par sociālās nodrošināšanas iemaksām un pabalstiem (Social Security Contributions and Benefits Act 1992 ( )) ir paredzēts darbnespējas pabalsts (“incapacity benefit”), kas garantē ienākumu kompensāciju personām, kas vēl nav sasniegušas likumā noteikto pensijas vecumu, taču ir darbnespējīgas slimības vai invaliditātes dēļ. SSCBA 20. panta 1. punkta c) apakšpunktā šis darbnespējas pabalsts definēts kā sociālais pabalsts, kas atkarīgs no iemaksām, un atbilstoši 1992. gada Likuma par sociālās nodrošināšanas administrēšanu [Social Security Administration Act] 163. pantam to izmaksā no Valsts sociālās apdrošināšanas fonda (National Insurance Fund, SSCBA 1. panta 1. punkts), kura budžetu veido ienākumu guvēju, darba devēju un citu veiktās iemaksas.

9. Darbnespējas pabalstu veido īstermiņa pabalsts, kas paredzēts SSCBA 30.A panta 4. punktā, kuru izmaksā, ilgākais, 364 dienas, un ilgtermiņa pabalsts, kas paredzēts SSCBA 30.A panta 5. punktā.

10. Īstermiņa invaliditātes pabalstu pirmās 196 dienas izmaksā pēc zemākās likmes, vēlāk pēc augstākās likmes, taču arī tā ir mazāka par ilgtermiņa darbnespējas pabalsta likmi. Saskaņā ar SSCBA 12. panta 1. punktu darbnespējas īstermiņa pabalstu nevar saņemt, ja pieteikuma iesniedzējs šajā laikā saņem likumā noteikto slimības pabalstu (“statutory sick pay”), kuru izmaksā, ilgākais, 28 nedēļas (196 dienas). Darbnespējas pabalsta summa var tikt samazināta, ņemot vērā pensiju, uz kuru ir tiesības pieteikuma iesniedzējam.

11. Tiesības saņemt īstermiņa darbnespējas pabalstu galvenokārt ir atkarīgas no pieteikuma iesniedzēja veiktajām iemaksām.

12. Pieteikumu iesniedzēji, kuri neatbilst nosacījumiem saistībā ar veiktajām iemaksām, taču ir darbnespējīgi, var saņemt ienākumu atbalstu – pabalstu, kas saistīts ar ienākumiem.

13. No rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, kā arī sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar SSCBA 30.A panta 1. punktu personām, kas ir darbnespējīgas, taču neatbilst nosacījumiem saistībā ar veiktajām iemaksām, tostarp tādēļ, ka tās ieguvušas invaliditāti pirms likumā noteiktā vecuma (16 gadiem), kad var uzsākt darbu, sasniegšanas, tās nekad nav varējušas veikt iemaksas sociālā nodrošinājuma shēmā, kas tām dotu tiesības saņemt īstermiņa darbnespējas pabalstu, tomēr ir tiesības uz šo pabalstu, bez pienākuma uzrādīt veiktās iemaksas, ar nosacījumu, ka tās atbilst SSCBA 30.A panta 2.A punkta, kas stājies spēkā 2001. gada 6. aprīlī, nosacījumiem ( ).

14. SSCBA 30.A panta 1. punkts nosaka:

“Piemērojot šā panta turpmākos noteikumus, personai, kas:

a) ir izpildījusi vienu no nosacījumiem, kas minēti turpmāk 2. punktā, vai nav izpildījusi nevienu no šiem nosacījumiem; vai

b) ir izpildījusi visus nosacījumus, kas minēti turpmāk 2.A punktā,

ir tiesības saņemt īstermiņa darbnespējas pabalstu par katru darbnespējas dienu, kas ietilpst darbnespējas periodā.”

15. SSCBA 30.A panta 2.A punkts nosaka:

“2.A punkts. Iepriekš 1. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir šādi:

a) [prasītājs] attiecīgajā dienā ir sasniedzis vismaz 16 gadu vecumu;

b) dienā, kas ietilpst darbnespējas periodā, tas ir jaunāks par 20 gadiem vai, atsevišķos gadījumos, jaunāks par 25 gadiem;

c) tas ir bijis darbnespējīgs laika posmā, ko veido 196 secīgas dienas uzreiz pirms attiecīgās dienas, vai arī agrākā dienā, kam seko darbnespējas laika posms, kura laikā viņš bija sasniedzis vismaz 16 gadu vecumu;

d) attiecīgajā dienā tas ir izpildījis nosacījumus attiecībā uz dzīvesvietu vai uzturēšanos Lielbritānijā; un

e) [prasītājs] attiecīgajā dienā nav persona, kas iegūst izglītību pilna laika [programmā].”

16. Darbnespējas pabalsts, ko piešķir ar šādiem nosacījumiem, aizstāj pabalstu smagas invaliditātes gadījumā un tādēļ ir uzskatāms par “darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem”.

17. Saskaņā ar SSCBA 30.A panta 5. punktu, ja slimība vai invaliditāte turpinās ilgstoši, īstermiņa darbnespējas pabalsta saņēmējs var saņemt ilgtermiņa darbnespējas pabalstu. Pēdējā minētā norma ir izteikta šādi:

“Ja, piemērojot [SSCBA 30.A panta 4. punktu], pabalsta saņēmēja tiesības uz īstermiņa darbnespējas pabalstu ir beigušās, tas saņem tiesības uz ilgtermiņa darbnespējas pabalstu par katru nākamo dienu tajā pašā darbnespējas periodā un kamēr tas nav sasniedzis likumā noteikto pensijas vecumu.”

18. Nosacījums par dzīvesvietu un uzturēšanos, kas noteikts SSCBA 30.A panta 2.A punkta d) apakšpunktā, ir definēts 1994. gada Noteikumu par sociālo nodrošināšanu (darbnespējas pabalsts) (Social Security (Incapacity prestation) Regulations 1994 ( )) 16. panta 1. punktā šādā redakcijā:

“16. pants. Nosacījumi par dzīvesvietu un uzturēšanos

1) Nosacījumi atbilstoši [SSCBA] 30.A panta 2.A punkta d) apakšpunktam attiecībā uz dzīvesvietu un uzturēšanos Apvienotajā Karalistē un uz ikvienu personu attiecīgajā dienā ir šādi:

a) tās parastā dzīvesvieta ir Lielbritānijā;

b) šī persona nav pakļauta imigrācijas iestāžu kontrolei 1999. gada Imigrācijas un patvēruma likuma [Immigration and Asylum Act 1999] 115. panta 9. punkta nozīmē [..];

c) šī persona uzturas Lielbritānijā; un

d) šī persona ir uzturējusies Lielbritānijā laika posmu vai vairākus laika posmus, kas kopā veido vismaz 26 nedēļas 52 nedēļu laika posmā tieši pirms attiecīgās dienas.”

II – Pamata tiesvedības rašanās fakti

19. Prasītāja pamata lietā, Lūsija Stjuarte [Lucy Stewart], ir 1989. gada 20. novembrī dzimusi Lielbritānijas pilsone, kas kopš 2000. gada kopā ar saviem vecākiem dzīvo Spānijā. Viņai ir Dauna sindroms, tādēļ viņa nekad nav strādājusi un ir skaidrs, ka, visticamāk, viņa nekad arī nevarēs strādāt, vismaz ne normālu darbu.

20. Prasītāja pamata lietā saņem iztikas pabalstu invalīdiem (“disability living allowance” ( )) sākot ar tā ieviešanas brīdi 1992. gada aprīlī. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka iepriekš viņa, ticamākais, ir saņēmusi kopšanas pabalstu. Šie pabalsti viņai tika izmaksāti Spānijā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 95.b pantu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām ziņām iztikas pabalstu invalīdiem var piešķirt uz neierobežotu laiku, tas ir, tik ilgi, kamēr nebūs mainījušies apstākļi, kas rada tiesības to saņemt.

21. Prasītājas pamata lietā māte kopš 2005. gada 25. jūlija saņem vecuma pensiju un pirms tam saņēma darbnespējas pabalstu.

22. Prasītājas pamata lietā tēvs, kurš pēdējo reizi strādāja Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē 2000./2001. finanšu gadā, saņem izdienas pensiju un kopš 2009. gada oktobra – šīs dalībvalsts izmaksātu vecuma pensiju.

23. Prasītāja pamata lietā, kuru pārstāv viņas māte, 2005. gada 31. oktobrī pieprasīja, lai viņai, sākot ar viņas sešpadsmito dzimšanas dienu, piešķirtu īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem, kas paredzēts SSCBA 30.A panta 2.A punktā.

24. 2005. gada 24. novembrī Secretary of State for Work and Pensions [darba un pensiju lietu valsts sekretārs], kas ir atbildētājs pamata lietā, noraidīja šo prasību, pamatojoties uz to, ka prasītāja pamata lietā “neuzturas Lielbritānijā”.

25. Nav strīda, ka prasītāja pamata lietā neizpilda ne nosacījumu par dzīvesvietu, ne nosacījumu par uzturēšanos, ne arī nosacījumu par iepriekšēju uzturēšanos valstī, kas attiecīgi paredzēti SSIBR 16. panta 1. punkta a), c) un d) apakšpunktos.

26. Tā kā prasītāja pamata lietā, kuru joprojām pārstāv viņas māte, lēmumu pārsūdzēja, Secretary of State for Work and Pensions no jauna izskatīja un apstiprināja savu 2005. gada 24. novembra lēmumu. Uzsverot, ka prasītāja pamata lietā ir dzīvojusi Spānijā iepriekšējos piecus gadus pirms pieteikuma iesniegšanas, Secretary of State for Work and Pensions norādīja, ka viņa neizpilda nosacījumu par uzturēšanos Lielbritānijā sākot no pirmās dienas, kurā šādas tiesības saņemt darbnespējas pabalstu radušās. Viņš piebilda, ka, lai izpildītu šo nosacījumu, nevar atsaukties uz Eiropas Savienības tiesību aktiem.

III – Prejudiciālie jautājumi

27. Šādos apstākļos sakarā ar pārsūdzību par iepriekš minēto lēmumu iesniedzējtiesa Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) 2009. gada 16. novembrī nolēma Tiesai uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai pabalsts, kuram piemīt jauniešiem paredzēta īstermiņa darbnespējas pabalsta pazīmes, ir uzskatāms par slimības pabalstu vai arī invaliditātes pabalstu atbilstoši Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”)?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir, ka šāds pabalsts ir uzskatāms par slimības pabalstu:

a) Vai tādu personu kā prasītājas māti, kura ir galīgi beigusi strādāt kā nodarbināta vai pašnodarbināta persona sakarā ar pensijas vecuma iestāšanos, tomēr var uzskatīt par “darbinieku” 19. panta mērķiem, jo tā iepriekš ir strādājusi kā nodarbināta vai pašnodarbināta persona, vai arī ir jāpiemēro 27. un 34. panta (par pensionāriem) noteikumi?

b) Vai tādu personu kā prasītājas tēvu, kurš kopš 2001. gada nav strādājis ne kā nodarbināta, ne arī kā pašnodarbināta persona, tomēr var uzskatīt par “darbinieku” 19. panta mērķiem, jo viņš iepriekš ir strādājis kā nodarbināta vai pašnodarbināta persona?

c) Vai prasītāja ir jāuzskata par “pensionāru” 28. panta mērķiem, jo viņai tika piešķirts pabalsts saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 95.b pantu, neskatoties uz faktu, ka: i) šī persona nekad nav bijusi nodarbināta saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punktu; ii) prasītāja nav sasniegusi likumā noteikto pensionēšanās vecumu; iii) uz prasītāju attiecas Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām tikai kā personai, kam ir ģimenes locekļa statuss?

d) Gadījumā, ja uz pensionāru attiecas Regulas Nr. 1408/71 28. pants, vai viņa ģimenes loceklis, kurš vienmēr ir dzīvojis kopā ar pensionāru tajā pašā valstī, saskaņā ar 28. panta 1. punktu, kas skatāms kopā ar 29. pantu, var pieprasīt kompetentajai iestādei, kas noteikta 28. panta 2. punktā, izmaksāt viņam slimības pabalstu naudā, ja šāds pabalsts ir (attiecīgajā gadījumā) izmaksājams viņa ģimenes locekļiem (un nevis izmaksājams pensionāram)?

e) Vai attiecīgajā gadījumā (ņemot vērā atbildes uz iepriekš minēto a) līdz d) punktu) tāda nosacījuma piemērošana, kas paredzēts valsts tiesību aktos sociālā nodrošinājuma jomā un saskaņā ar kuru sākotnējās tiesības uz slimības pabalstu iegūst tikai tās personas, kas pirms tam prasīto laika periodu ir dzīvojušas kompetentajā dalībvalstī iepriekš noteiktā laika periodā, ir saderīga ar Regulas Nr. 1408/71 19. un/vai 28. pantu?

3) Vai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir, ka šāds pabalsts ir jāuzskata par invaliditātes pabalstu, Regulas Nr. 1408/71 10. panta redakcija, kas attiecas uz “pabalstiem, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem”, nozīmē, ka dalībvalstis saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 var noteikt tādus nosacījumus šādu invaliditātes pabalstu sākotnējai iegūšanai, kas ir pamatoti ar dzīvesvietu vai pierādījumiem par iepriekšēju uzturēšanos dalībvalstī noteiktu laika periodu, tādējādi liedzot prasītājai vispirms pieprasīt tiesības uz šādu pabalstu citā dalībvalstī?” ( )

IV – Par iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu struktūras un īpašā satura izskatīšanu

28. Šajā lietā īpaši ir tas, ka, sniedzot atbildi, man būs jāpievēršas gan dažādo uzdoto jautājumu, kas būs pakļauti zināmai “apcirpšanas” procedūrai, struktūrai, gan atbilstībai. Citiem vārdiem sakot, es parādīšu, kādēļ atšķirībai starp slimības pabalstu un invaliditātes pabalstu, kas ir pirmā jautājuma priekšmets un strukturē pārējos jautājumus, praktiski nav nekādas nozīmes; es centīšos atklāt, cik grūti ir atsevišķi aplūkot nosacījumu par dzīvesvietu un nosacījumu par uzturēšanos; visbeidzot, es mēģināšu pierādīt, ka būtiskākais jautājums, kas izvirzīts šajā lietā, ir par “pastāvīgo dzīvesvietu” un ka tieši šajā kontekstā būs patiesi iespējams pievērsties prasītājas statusam un tās pensionāra ģimenes locekļa statusam saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71. Problēma ir tāda, ka šo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu “rekonstrukciju” nevar vienkārši iekļaut manis piedāvāto atbilžu sākumā, tā var izrietēt vienīgi no turpmākā pamatojuma. Tādēļ vispirms ir jāiepazīstina ar pabalsta, kas šeit tiek dēvēts par “īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem”, īpatnību.

A – Īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem

29. Šā īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem, ko ieviesa 2001. gadā ( ), īpatnība ir tāda, ka tas ir no iemaksām neatkarīgs pabalsts ( ), kurš iekļaujas vispārīgākā kategorijā, proti, vispārējos darbnespējas pabalstos, kam piemīt visas no iemaksām atkarīga pabalsta pazīmes.

30. Vispārējo darbnespējas pabalstu piešķir galvenokārt ar nosacījumu par iemaksām vispārējā sociālā nodrošinājuma shēmā, savukārt īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem piešķir, atkāpjoties no šā nosacījuma, neatkarīgi no iemaksām, taču ar noteikumu, ka tā pieprasītājs izpilda trīskāršu nosacījumu ( ) par dzīvesvietu un uzturēšanos dalībvalsts teritorijā.

31. To var piešķirt individuāli kā ienākumu kompensāciju personām, kuras ir sasniegušas likumā noteikto vecumu, kad var uzsākt darbu, taču nevar strādāt slimības vai invaliditātes dēļ un nevar saņemt vispārējo noteikto darbnespējas pabalstu, jo iepriekš nav veikušas iemaksas. Tādi ir apstākļi prasītājai pamata lietā, kura ir jauniete invalīde, kas nekad nav strādājusi un kas iesniedza pieteikumu īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem saņemšanai sākot ar dienu, kad viņai paliek sešpadsmit gadu.

B – Trīskāršais nosacījums par dzīvesvietu un uzturēšanos

32. Konkrētāk, īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem saņemšana ir atkarīga no trīskārša nosacījuma, ka pieteikuma iesniedzēja pastāvīgajai dzīvesvietai jāatrodas dalībvalsts teritorijā (pastāvīgās dzīvesvietas nosacījums), pieprasīšanas dienā tam ir jāuzturas minētajā teritorijā (pašreizējās uzturēšanās nosacījums) un tam ir bijis jāuzturas šajā teritorijā vismaz 26 nedēļas 52 nedēļu laika posmā tieši pirms attiecīgās pieteikuma iesniegšanas dienas (iepriekšējās uzturēšanās nosacījums). Tātad runa ir par pastāvīgās dzīvesvietas nosacījumu, kuru vēl zināmā mērā “pastiprina” divkāršs nosacījums par uzturēšanos.

33. Šajā sakarā ir jānorāda, kā to ir uzsvērusi iesniedzējtiesa, ka, lai arī prasītājas pamata lietā pieprasījums ir noraidīts tādēļ, ka viņa neizpildīja nosacījumu par uzturēšanos dalībvalsts teritorijā pieteikuma iesniegšanas dienā, to tāpat varēja noraidīt arī tādēļ, ka viņa neizpildīja nosacījumu par dzīvesvietu vai nosacījumu par iepriekšēju uzturēšanos. Tomēr šķiet, ka no otrā jautājuma e) punkta, kas attiecas vienīgi uz iepriekšējās uzturēšanās nosacījumu, un no trešā jautājuma, kas attiecas vienlaikus gan uz nosacījumu par dzīvesvietu, gan nosacījumu par iepriekšēju uzturēšanos, izriet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka šie nosacījumi ir “autonomi”, ka tie darbojas autonomi un tādēļ tie ir jāvērtē autonomi.

34. Ir jāuzstāj, ka abiem nosacījumiem par uzturēšanos sistēmiskā līmenī jēga ir vienīgi saistībā ar nosacījumu par dzīvesvietu. Patiešām, šķiet, ka netiek pieļauta iespēja, ka valsts likumdevējs būtu paredzējis iespēju piešķirt īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem, pamatojoties vien uz pieteikuma iesniedzēja iepriekšējo un/vai pašreizējo uzturēšanos valstī, proti, ja pieteikuma iesniedzējs, kuram nav pastāvīgas dzīvesvietas dalībvalsts teritorijā, izpilda abus pārējos nosacījumus. Tas nozīmē, ka, ja var tikt apstrīdēta nosacījuma par iepriekšēju uzturēšanos atbilstība Eiropas Savienības tiesībām, pastāvīgi izslēdzot to, ka nosacījums par pastāvīgo dzīvesvietu nav atbilstīgs jebkurā gadījumā, ir skaidrs, ka nosacījums par iepriekšēju uzturēšanos saistībā ar īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem nekādā veidā nevar pastāvēt autonomi šā pabalsta struktūras ietvaros.

35. Nobeigumā, iesniedzējtiesas norādītā atšķirība starp slimības un invaliditātes pabalstiem saistībā ar izskatīšanai pakļauto nosacījumu atbilstību, t.i., vienā gadījumā ar nosacījumu par pastāvīgo dzīvesvietu un otrā gadījumā ar nosacījumiem par pastāvīgo dzīvesvietu un par iepriekšēju uzturēšanos, nav nekādas nozīmes, vismaz tajā gadījumā, ja nosacījums par pastāvīgu dzīvesvietu gan vienā, gan otrā gadījumā ir atzīts par prettiesisku, ar ko es arī sākšu savu aizstāvību.

V – Dzīvesvieta – a priori apšaubāms sociālo pabalstu piešķiršanas nosacījums, ņemot vērā Savienības tiesības

36. Dzīvesvietas nosacījumi Savienības tiesību aktos principā ir “apšaubāmi”. Tie vispār tiek uzskatīti par nesaderīgiem ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem, kas piemērojami gan slimības pabalstiem, gan invaliditātes pabalstiem tādēļ, ka tie jebkurā gadījumā ir kā “papildu” nosacījumi, t.i., tie papildina tiesību iegūšanas nosacījumus, kurus drīkst piemērot dalībvalstis. Šobrīd, kā jau iepriekš minēju, es mēģināšu piemērojamās tiesības izklāstīt tā, it kā runa būtu par parastu dzīvesvietas noteikumu.

A – Invaliditātes pabalsti

37. Regulas Nr. 1408/71 10. panta 1. punkts, kas izvirza principu par atteikšanos no noteikuma par dzīvesvietu ( ) un garantē invaliditātes pabalstu “pārnesamību”, tostarp ir vērsts uz to, lai saskaņā ar EKL 42. pantu veicinātu darbinieku brīvu pārvietošanos, aizsargājot to intereses pret kaitējumu, kas varētu rasties, pārceļot dzīvesvietu no vienas dalībvalsts uz citu ( ).

38. Šis noteikums paredz ne vien to, ka ieinteresētās personas saglabā tiesības saņemt dažādas pensijas un pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, arī tad, kad to dzīvesvieta atrodas citā dalībvalstī, bet arī, kas ir būtiski šajā gadījumā, šādu tiesību iegūšanu tiem nedrīkst liegt vienīgi tādēļ, ka tie nedzīvo tās dalībvalsts teritorijā, kur atrodas iestāde, kas atbildīga par to maksāšanu ( ). Kā ģenerāladvokāts Darmons [Darmon] uzsvēra savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Stanton Newton ( ), ja šāda atšķirība tiktu pieļauta, būtu ļoti vienkārši apiet aizliegumu, kas noteikts Regulas Nr. 1408/71 10. pantā: “likumdevējam vien atliktu noteikumu par dzīvesvietu ietvert starp piešķiršanas nosacījumiem, lai izvairītos no šā aizlieguma”.

B – Slimības pabalsti

39. Savukārt Regulas Nr. 1408/71 19. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka darbinieks vai pašnodarbināta persona, kas dzīvo dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, savas dzīvesvietas valstī saņem naudas pabalstus, kas piešķirti kompetentajā dalībvalstī, ja tas izpilda visus nosacījumus, kas noteikti pēdējās minētās tiesību aktos, lai varētu saņemt šos pabalstus.

40. Šis noteikums arī nepieļauj jebkādus dalībvalsts noteikumus, kas slimības pabalsta izmaksu pakļauj noteikumam par dzīvesvietu ( ).

41. Tāpat arī darbinieka ģimenes loceklim saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 19. panta 2. punktu ir tiesības dalībvalstī, kurā ir bijis nodarbināts minētais darbinieks, pieprasīt slimības pabalstu izmaksu citā valsti, kurā tam ir dzīvesvieta, ja vien tas izpilda visus piešķiršanas nosacījumus un ja viņam nav tiesību uz līdzīgu pabalstu saskaņā ar valsts tiesību aktiem teritorijā, kurā viņš dzīvo ( ).

42. Spriedumā iepriekš minētajā lietā Hosse Tiesa precizēja, ka Regulas Nr. 1408/71 19. panta 2. punktā ir tostarp paredzēts, ka slimības pabalstu piešķiršanu nenosaka darba ņēmēja ģimenes locekļu dzīvesvieta kompetentajā dalībvalstī, lai neatturētu Kopienas darba ņēmēju īstenot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Tiesa nosprieda, ka “liegt darba ņēmēja meitai pabalstu, uz kuru viņai būtu tiesības, ja viņa dzīvotu kompetentajā dalībvalstī, ir pretrunā Regulas Nr. 1408/71 19. panta 2. punktam” ( ).

43. Tāpat Tiesa atzina, ka pensijas vai pabalsta saņēmējiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu ir tiesības uz slimības pabalsta pārnešanu ( ).

44. Ņemot vērā iepriekš minētās judikatūras loģiku, var atzīt, ka šīs tiesības uz slimības pabalstu pārnešanu ir jāpiešķir arī pensionāra ģimenes locekļiem.

45. Lai gan ir taisnība, kā to norādīja Apvienotās Karalistes valdība, ka Tiesa sākotnēji nosprieda, ka migrējoša darba ņēmēja apgādībā esošs lejupējais [ģimenes loceklis] kā darba ņēmēja ģimenes loceklis nevar pretendēt uz invalīda pabalstu, kas valsts tiesību aktos paredzēts kā individuālās tiesības ( ), tomēr turpmāk tā ir nopietni ierobežojusi šīs judikatūras piemērojamību ( ).

46. Tiesa nosprieda, ka darbinieka individuālo tiesību un viņa ģimenes atvasināto tiesību nošķiršana ir atbilstoša vienīgi tad, ja ģimenes loceklis atsaucas uz Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem, kas piemērojami vienīgi darbiniekiem, izslēdzot viņu ģimenes locekļus ( ).

47. Tādējādi, ja Regulas Nr. 1408/71 10. pantā ietvertais princips par atteikšanos no nosacījuma par dzīvesvietu vai slimības pabalstu “pārnešanas” princips, kas izriet no judikatūras attiecībā uz minētās regulas 19. un 28. pantu, tiktu stingri, pat mehāniski piemērots pamata lietā aplūkotajai situācijai, prasītājai šajā lietā būtu jāizmaksā īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem.

48. Nobeigumā, saskaņā ar visu šo judikatūru Tiesa varētu lemt, ka Regulas Nr. 1408/71 10. pants vai 19. un 28. pants šajā sakarā ir jāinterpretē kā tādi, kas personai tādā situācijā, kādā ir prasītāja pamata lietā, neļauj piemērot pastiprinātu nosacījumu par dzīvesvietu, kāds tas ir pamata lietā, vai ka Regula Nr. 1408/71 šajā ziņā ir jāinterpretē kā tāda, kas nepieļauj dalībvalsts tiesību aktus, kas pakļauj sociālā pabalsta, piemēram, īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem, piešķiršanu nosacījumam, ka saņēmējam ir jāizpilda nosacījumi par dzīvesvietu un iepriekšēju uzturēšanos minētās dalībvalsts teritorijā.

49. Šajā sakarā un pirms es pāreju pie turpmākā izklāstījuma, ir jāuzsver, ka pamata lietā apstrīdētajam pastiprinātajam nosacījumam par dzīvesvietu nav “papildu” loma, bet gan, gluži pretēji, tam ir pilnīgi cita veida funkcija. Šajos apstākļos, ja tāda būtu Tiesas atbilde uz iesniedzējtiesas prejudiciālajiem jautājumiem, sekas būtu nopietnas. Lai pilnībā novērtētu šāda risinājuma sekas, ir jāatceras, ka, ja nepastāvētu pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu, ikviena persona, kas ir dalībvalsts pilsonis un atrodas tādā pašā situācijā kā prasītāja pamata lietā, t.i., kura ir 16 līdz 20 gadu veca (ne vecāka par 25 gadiem), bet nav bijusi spējīga strādāt 196 dienas laika posmā pirms dienas, kad tai paliek 16 gadi, un kura neiegūst izglītību pilna laika programmā, varētu pieprasīt un iegūt īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem, lai gan, iespējams, nekad nebūtu bijusi iesaistīta šīs dalībvalsts sociālās apdrošināšanas shēmā.

50. Te rodas jautājums, vai Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tās var piespiest dalībvalsti neizbēgami izvēlēties starp tāda sociālā pabalsta atcelšanu, kura piešķiršanas nosacījumi pārsniedz saprātīguma robežas, un minētā sociālā pabalsta pārveidi, lai tas atbilstoši Tiesas judikatūrai būtu kvalificējams kā speciāls no iemaksām neatkarīgs pabalsts. Es neuzskatu, ka Savienības tiesības noteiktu šādu alternatīvu.

VI – Pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu kā “pamata” nosacījums piesaistei attiecībā uz Eiropas Savienības tiesību prasībām

51. No iepriekš minētā judikatūras kopuma izriet, ka visos gadījumos, kur nosacījumi par dzīvesvietu ir uzskatīti par nesaderīgiem ar Savienības tiesību aktiem, tie lielākoties ir bijuši kā “papildu” nosacījumi, kas papildinājuši nosacījumus sociālā pabalsta iegūšanai, parasti nosacījumus par iemaksām sociālā nodrošinājuma shēmā, un pārsvarā ir pildījuši izslēgšanas funkciju, izslēdzot saņēmējus, kuri ir izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Tieši šādos apstākļos judikatūra ir izrādījusies īpaši uzstājīga, piemērojot principu par atteikšanos no nosacījuma par dzīvesvietu vai sociālo pabalstu “pārnesamības” principu.

52. Tomēr pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu, ar kuru Tiesa sastopas šajā lietā, izpaužas pavisam citā kontekstā. Apvienotās Karalistes valdības argumentācija ir vērtējama no šāda viedokļa, jo tā norādīja, ka pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu ir īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem iegūšanas nosacījums, kurš tā saņēmēju interesēs aizvieto vispārējo nosacījumu par iemaksām.

53. Jāteic, ka šajā ziņā Tiesa ir atkārtoti lēmusi, ka dalībvalstis ir saglabājušas kompetenci pielāgot savu sociālā nodrošinājuma sistēmu, ar nosacījumu, ka tās savu kompetenci īsteno, ievērojot Savienības tiesības ( ). Šī kompetence nozīmē, ka tās var definēt savas sociālā nodrošinājuma sistēmas robežas un nosacījumus, no kuriem ir atkarīga sociālo pabalstu saņemšana, ko piešķir minētās sistēmas ietvaros, ar noteikumu, ka šie nosacījumi atbilst Savienības tiesībām un, galvenais, ka tie nav diskriminējoši. Vienīgi dalībvalstu ziņā ir, kā noteikt valsts solidaritātes mērogu un nosacījumus, kādos tai jāizpaužas. Tām starp dažādajiem pabalstiem ir jānošķir tie, kuri ir atkarīgi no iemaksām, un tie, kuriem ir speciāla no iemaksām neatkarīga pabalsta pazīmes, joprojām ievērojot Savienības tiesības ( ).

54. Saskaņā ar EKL 42. pantu Regulas Nr. 1408/71 mērķis ir vienīgi koordinēt dalībvalstu tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā, nevis tos saskaņot. Saskaņā ar atkārtoto judikatūru vienīgi valstu tiesību akti par sociālo nodrošinājumu nosaka tiesības vai pienākumu pievienoties sociālā nodrošinājuma shēmai vai kādai šīs shēmas daļai, ciktāl šie nosacījumi nerada nekādu diskrimināciju starp valsts pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem ( ).

55. Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāvērtē pastāvošais pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu, no kura ir atkarīga iespēja saņemt īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem, ciktāl tas aizvieto vispārējo nosacījumu par iemaksām un tādējādi pilda piesaistes funkciju, kas raksturīga pēdējam minētajam. No šī viedokļa es, pirmkārt, centīšos vērtēt to, vai principā ir iespējams pieļaut šādu nosacījumu par dzīvesvietu, lai turpinot secinātu, kādiem nosacījumiem tas būtu jāpakļauj.

A – Teorētisku iespēju izskatīšana

56. Ir svarīgi vispirms norādīt, ka Regula Nr. 1408/71 pilnībā neizslēdz iespēju, ka noteiktos apstākļos dzīvesvieta var būt kā piesaistes kritērijs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma shēmai tāpat kā nodarbinātības periods. To it īpaši pierāda Regulas Nr. 1408/71 18. pants, kurā ir paredzēta iespēja, ka valsts tiesību aktos “tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no nosacījuma par apdrošināšanas laikposmiem vai nodarbinātības, vai dzīvesvietas laikposmiem” ( ).

57. Savukārt Regulas Nr. 1408/7 10.a pantā dalībvalstīm ir skaidri paredzēta iespēja speciālo no iemaksām neatkarīgo pabalstu piešķiršanu pakļaut nosacījumam par dzīvesvietu.

58. No otras puses, lai gan visumā nosacījums par dzīvesvietu, īpaši EKL 18. panta izpratnē, tiek uzskatīts par pārvietošanās brīvības ierobežojumu, tāpat vienlaikus tiek pieļauts, ka tas [ierobežojums] ir attaisnojams ( ), ievērojot Savienības tiesības, ar nosacījumu, ka tas pamatojas uz objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu pilsonības, un ir samērīgs ar valsts tiesiskajā regulējumā izvirzīto mērķi ( ).

59. Tiesa tādējādi atzina, ka tas, ka valsts likumdevējs izmanto nosacījumu par dzīvesvietu, lai sašaurinātu sociālā pabalsta saņēmēju loku un līdz ar to solidaritātes pienākuma mērogu, par ko liecina pēdējais minētais, varētu kā apliecinājums par personu, kas iekļāvušās šo solidaritātes centienu pamatā esošajā sabiedrībā, piesaistes līmeni veidot objektīvu vispārējo interešu apsvērumu ( ), kas varētu attaisnot personu pārvietošanās brīvības ierobežojumu.

60. Ņemot vērā šos apsvērumus, būtiskākais ir tas, ka īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem nav atkarīgs no iemaksām.

61. Daudzējādā ziņā pat īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem piešķiršanas nosacījumi, kas atkāpjas no vispārējā darbnespējas pabalsta, kas atkarīgs no iepriekšējām iemaksām, piešķiršanas nosacījumiem, ir solidaritātes centienu izrādīšana, kas neapstrīdami atbilst objektīviem apsvērumiem par vispārējo interešu apsvērumiem, šajā gadījumā – nepieciešamību aizsargāt darbnespējīgus jauniešus, uz kuriem neattiecas vispārējā noteiktā veselības apdrošināšanas shēma.

62. Kā uzsvēra Apvienotās Karalistes valdība, lai gan pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu kalpo kā nosacījums tiesībām saņemt īstermiņa invaliditātes pabalstu jauniešiem invalīdiem, tas tā ir tikai tādēļ, lai mīkstinātu šo saņēmēju iepriekšējo iemaksu neesamību.

63. Būtiskākais nav tik daudz tas, ka īstermiņa darbnespējas pabalsts jauniešiem invalīdiem nav atkarīgs no iemaksām, bet gan tas, kāda loma pastiprinātajam nosacījumam par dzīvesvietu ir tad, ja iemaksas nav veiktas, proti, gadījumā, kad starp pabalstu un tā saņēmēju un pat starp dalībvalsti, kas uzskatāma par kompetento valsti, un pabalsta pieprasītāju nav nekādas citas piesaistes.

64. Citiem vārdiem sakot, pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu aizvieto nosacījumu par iemaksām sociālā nodrošinājuma shēmā ( ), tas parādās kā nepieciešamā piesaiste, kas tā arī jāvērtē, proti, kā piesaiste starp īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem un tā saņēmējiem. Tātad tam ir nevis “papildu” funkcija pabalsta tiesību nosacījumu kontekstā, bet gan “pamata” funkcija kā piesaistei starp sociālā nodrošinājuma shēmu, ar kuru pabalsts ir saistīts, un tā saņēmējiem, kas neizpilda nosacījumu par iemaksām.

65. No šāda viedokļa šis pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu ir paredzēts, lai starp vispārējā darbnespējas pabalsta saņēmējiem iekļautu jauniešus invalīdus, kuri neizpilda nosacījumu par iemaksām, nevis lai izslēgtu no pabalsta saņēmēju loka jauniešus invalīdus, kuru dzīvesvieta ir citā dalībvalstī.

66. Tomēr apstāklis, ka pastiprinātajam nosacījumam par dzīvesvietu nav nekāda diskriminējoša mērķa, nenozīmē, ka tas automātiski ir jāuzlūko kā tāds, kas ir saderīgs ar Savienības tiesībām. Vēl ir jāpārliecinās, ka tam nav nekādu diskriminējošu seku, un jāraugās, lai tā piemērošana būtu pilnībā saderīga ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem, kā arī ar Līguma noteikumiem un Savienības tiesību vispārējiem principiem. Tādēļ neizbēgami rodas jautājums par tā pieļaujamības nosacījumiem.

B – Pieļaujamības nosacījumu izskatīšana

67. Pamata lietā apstrīdētais pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu, kāds tas ir noteikts Apvienotās Karalistes tiesiskajā regulējumā, ir attaisnojams vienīgi ar divkāršu nosacījumu, ka tam ir piesaistes loma un ka šāda loma tam var būt vienīgi tad, ja nepastāv nekāda cita piesaiste.

68. Attiecībā uz to Tiesa ir lēmusi, ka nosacījumu par dzīvesvietu nevar uzskatīt par pietiekamu norādi par pieteikumu iesniedzēju saikni ar dalībvalsti, kura piešķir pabalstu, ja tas var radīt atšķirīgus rezultātus attiecībā uz personām, kas dzīvo citās dalībvalstīs un kuru integrācijas pakāpe pabalstu piešķirošās dalībvalsts sabiedrībā ir pilnībā salīdzināma ( ).

69. Raugoties no šāda viedokļa, ir jāizskata iesniedzējtiesas otrā jautājuma e) punkts. Tajā ir jautāts, vai nosacījums par iepriekšēju uzturēšanos, ko tā skata atsevišķi, neņemot vērā pārējos nosacījumus un it īpaši nosacījumu par pastāvīgo dzīvesvietu, ir saderīgs ar Regulas Nr. 1408/71 19. un/vai 28. pantu. Pat pieņemot, ka nosacījumu par iepriekšēju dzīvesvietu varētu piemērot neatkarīgi no nosacījuma par pastāvīgu dzīvesvietu ( ), iesniedzējtesai būtu jāpārbauda, vai un kādā mērā tas var pildīt piesaistes funkciju un var tikt uzskatīts par pietiekamu, lai noteiktu nepieciešamo integrācijas pakāpi.

70. Nosacījums par dzīvesvietu, iespējams, pieņemts kā piesaiste, tomēr, ievērojot iepriekš minēto judikatūru, kas attiecas uz noteikumu par dzīvesvietu atcelšanu un pabalstu “pārnesamību”, nav piemērojams personai, kurai jau ir tiesības saņemt slimības vai invaliditātes pabalstu.

71. Tādēļ “pamata” nosacījums par dzīvesvietu ir pieļaujams vienīgi iekļaušanas nolūkos kā nosacījums, lai piešķirtu tiesības uz pabalstu. No tā ir jāatsakās, tiklīdz tā piesaistes funkcija ir izmantota.

72. Visbeidzot, lietas apstākļi liek man izskatīt jautājumu, vai netiešu piederības saikni var uzskatīt par pietiekamu piesaisti, lai šajā lietā izslēgtu iespēju pretnostatīt nosacījumu par dzīvesvietu.

73. Vai ir iespējams atzīt, ka pamata lietā apstrīdētais pastiprinātais nosacījums par dzīvesvietu nav piemērojams prasītājai minētajā lietā tādēļ, ka tās radniecība ar personu, ciktāl tā attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomu, veido netiešu piesaisti Apvienotās Karalistes sociālā nodrošinājuma shēmai?

74. No šāda viedokļa ir skaidrs, ka jautājums par prasītājas statusu attiecībā uz Regulu Nr. 1408/71 un viņas vecāku statusu attiecībā uz Apvienotās Karalistes sociālā nodrošinājuma shēmu ir īpaši akūts, tādēļ pēdējie minētie ir jāizskata, ņemot vērā īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem pazīmes.

75. Vai prasītāja pamata lietā var pieprasīt pabalsta, uz kuru viņai ir individuālas tiesības, “pārnešanu”, atsaucoties uz to, ka viņa ir ģimenes loceklis personai, kas saņem pensiju saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu, izmantojot piesaisti, kas vieno šo personu ar sociālā nodrošinājuma shēmu, no kuras veic maksājumus?

76. Jāatgādina, ka principā dalībvalsts var, kā es to iepriekš norādīju, organizēt sociālā nodrošinājuma shēmu, pakļaujot sociālā pabalsta saņemšanu, neatkarīgi no tā, vai tas ir slimības vai invaliditātes pabalsts, nosacījumam, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāizpilda nosacījums par dzīvesvietu, ja vien šā nosacījuma vienīgais mērķis ir noteikt minētā pieteikuma iesniedzēja piesaisti minētajai shēmai un tas ir piemērojams vienīgi gadījumā, ja nav nevienas citas līdzvērtīgas piesaistes saiknes.

77. Turklāt tai a fortiori ir tiesības izlemt, cik pamatīga un kāda veida piesaiste ir nepieciešama. Dalībvalstu kompetencē joprojām ir, kā tika uzvērts jau iepriekš, noteikt piesaistes nosacījumus valsts sociālā nodrošinājuma shēmai un paredzēt nosacījumus, ja vien tie atbilst Savienības tiesībām, lai iegūtu tiesības uz pabalstu, un no tā var secināt, ka valsts likumdevējs ir tiesīgs plašāk un attiecīgajā gadījumā noteikt piesaistes, kuras, iespējams, varētu aizvietot tradicionālās nodarbinātības un iemaksu saiknes ( ).

78. Tādējādi, tā kā valsts tiesību aktos attiecībā uz to nav nekādu norādījumu, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai prasītājas pamata lietā radniecība varētu būt šāda piesaiste un attiecīgi tikt uzskatīta par pietiekamu, lai nepiemērotu pastiprināto nosacījumu par dzīvesvietu un to aizstātu. Pamata lietas apstākļos Tiesa nevar ar savu novērtējumu aizstāt iesniedzējtiesas novērtējumu, lai noteiktu, vai, ņemot vērā to, ka īstermiņa darbnespējas pabalstu jauniešiem invalīdiem izmaksā individuāli personām, kuras ir darbnespējīgas, [pabalstu] var vai vajag izmaksāt personai, kura ir tādā situācijā kā prasītāja pamata lietā, tikai tādēļ, ka viņa ir ģimenes loceklis personām, kuras ir iesaistītas attiecīgās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma shēmā, un ir atkarīga no šīm personām.

VII – Secinājumi

79. Es ierosinu Tiesai uz jautājumiem, kurus Tiesai uzdeva Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) atbildēt šādi:

1) Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās pieļauj valsts tiesisko regulējumu, par kuru ir pamata lietā, kas īstermiņa darbnespējas pabalsta jauniešiem invalīdiem saņemšanu pakļauj nosacījumam par dzīvesvietu, neatkarīgi no tā, vai pēdējais minētais ir klasificējams kā invaliditātes pabalsts vai kā slimības pabalsts saskaņā ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005, ciktāl šis nosacījums, ko piemēro, atkāpjoties no nosacījuma par iepriekšējām iemaksām un aizstājot šo pēdējo, pirmkārt, pilda vienīgi pieteikuma iesniedzēja piesaistes sociālā nodrošinājuma shēmai, ar kuru ir saistīts minētais pabalsts, funkciju un, otrkārt, to nevar piemērot personām, kurām jau ir līdzvērtīga piesaiste;

2) tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, kad valsts tiesiskajā regulējumā tas nav skaidri noteikts, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai var uzskatīt, ka prasītājas pamata lietā apstākļi un it īpaši tas, ka viņa ir ģimenes loceklis personai, kura ir tiesīga saņemt pensiju saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu, ļauj secināt, ka viņai ir pietiekama piesaiste, lai varētu izslēgt iespēju piemērot viņai minēto nosacījumu par dzīvesvietu.