ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Apelācijas sūdzība, ko 2022. gada 18. februārīDyson Ltd, Dyson Technology Ltd, Dyson Operations Pte Ltd, Dyson Manufacturing Sdn Bhd, Dyson Spain, SL, Dyson Austria GmbH, Dyson sp. z o.o., Dyson Ireland Ltd, Dyson GmbH, Dyson, Dyson Srl, Dyson Sweden AB, Dyson Denmark ApS, Dyson Finland Oy, Dyson BV iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2021. gada 8. decembra spriedumu lietā T-127/19 Dyson u.c./Komisija

(Lieta C-122/22 P)

(2022/C 207/24)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Dyson Ltd, Dyson Technology Ltd, Dyson Operations Pte Ltd, Dyson Manufacturing Sdn Bhd, Dyson Spain, SL, Dyson Austria GmbH, Dyson sp. z o.o., Dyson Ireland Ltd, Dyson GmbH, Dyson, Dyson Srl, Dyson Sweden AB, Dyson Denmark ApS, Dyson Finland Oy, Dyson BV (pārstāvji: E. Batchelor, T. Selwyn Sharpe un M. Healy, solicitors un advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu;

— atzīt, ka Komisija ir pieļāvusi pietiekami nopietnu Savienības pārkāpumu un nodot prasību par zaudējumu atlīdzību atpakaļ Vispārējai tiesai; un

— piespriest Komisijai segt savus un atlīdzināt Dyson tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi novērtējusi Dyson prasījumus un neesot norādījusi pamatojumu. Dyson prasījums bija vērsts tikai pret Komisijas nopietno un acīmredzamo kļūdu, tai izvēloties tādu testa metodi, kas acīmredzami bija ārpus tās pilnvarām, proti, testēšanu vispār bez putekļiem. Vispārējā tiesa šo prasījumu neesot pārbaudījusi

Otrkārt, Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, piemērojot judikatūru par pietiekami nopietnu pārkāpumu, izšķirošu vērtību nepiešķirodama pietiekami lielu nozīmi savam secinājumam, ka Komisija ir pārkāpusi “mātes” Direktīvas 2010/30/ES 10. pantā ietverto pilnvaru pārsnieguma aizliegumu.

Treškārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi tiesisko regulējumu par pietiekami nopietnu pārkāpumu un juridiski nepareizi novērtējusi pierādījumus, secinādama, ka “mātes” direktīvā lietotais precizējums “izmantošanas laikā” rada interpretācijas grūtības.

Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi tiesisko regulējumu par pietiekami nopietnu pārkāpumu, secinādama, ka “mātes” direktīvā lietotais precizējums “izmantošanas laikā” ir radījis regulatīvus sarežģījumus.

Piektkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi tiesisko regulējumu par pietiekami nopietnu pārkāpumu, secinot, ka saistībā ar Komisijas izdarīto vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu nav pieļauta smaga un acīmredzama kļūda.

Sestkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi tiesisko regulējumu par pietiekami nopietnu pārkāpumu, secinot, ka saistībā ar Komisijas izdarīto labas pārvaldības un/vai rūpības pienākuma pārkāpumu nav pieļauta smaga un acīmredzama kļūda.

Septītkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi tiesisko regulējumu par pietiekami nopietnu pārkāpumu, secinot, ka saistībā ar Komisijas izdarīto tiesību brīvi veikt profesionālo darbību pārkāpumu nav pieļauta smaga un acīmredzama kļūda.
C 191/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2022. gada 8. februārī iesniedza High Court (Īrija) – Right to Know CLG/An Taoiseach

(Lieta C-84/22)

(2022/C 191/17)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court (Ireland)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Right to Know CLG

Atbildētājs: An Taoiseach

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai protokoli par dalībvalsts valdības izpildvaras oficiālajām sanāksmēm, kurās valdības locekļiem ir jātiekas un jādarbojas kā kolektīvai iestādei, attiecībā uz nolūku pieprasīt piekļuvi vides informācijai, kas tajos ietverta, ir uzskatāmi kā valsts iestādes “iekšēja informācijas apmaiņa” vai “iekšējās lietas” šo terminu izpratnē, kas minēti attiecīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/4/EK (1) (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu 4. panta 1. punkta e) apakšpunktā un 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā?

2) Vai res judicata princips (kā apspriests Köbler spriedumā, lieta C-224/01 (2),, ECLI:EU:C:2003:513 un turpmākā judikatūrā) ir attiecināms ne tikai uz iepriekšējā sprieduma rezolutīvo vai secinājumu daļu, bet ietver turklāt faktu un tiesību konstatējumus, kas minēti iepriekšējā spriedumā? Citiem vārdiem, vai res judicata princips attiecas tikai uz gadījumiem, kad prasība nevar tikt celta atkāroti (cause of action estoppel), vai arī uz gadījumiem, kad pusei tiek liegta iespēja atkārtoti uzdot kādu faktu vai tiesību jautājumu, kas attiecībā uz šo pusi jau ir ticis izlemts agrākā tiesvedībā (issue estoppel)?

3) Vai pašreizējā tiesvedībā starp pusēm par iespējamu neatbilstību Direktīvai 2003/4/EK attiecībā uz īpašu vides informācijas pieprasījumu, kurā pieteikuma iesniedzējam/pieprasītājam ir izdevies panākt, ka lēmums tiek atcelts, un daži apstrīdēšanas pamati, kas balstīti uz ES tiesību aktiem, ir tikuši apmierināti, bet citi noraidīti, ES tiesību akti un jo īpaši efektivitātes princips aizliedz valsts res judicata noteikumu, kura pamatā ir issue estoppel, kas prasa valsts tiesai jaunā tiesvedībā par turpmāku lēmumu attiecībā uz to pašu pieprasījumu izslēgt šādu pieteikuma iesniedzēju/pieprasītāju, lai tas nevarētu apstrīdēt minēto turpmāko lēmumu, pamatojoties uz ES tiesību aktu pamatiem, kas iepriekš tika noraidīti, bet konkrētajos apstākļos netika pārsūdzēti?

4) Vai atbildi uz 3. jautājumu ietekmē tas, ka: i) netika izteikts lūgums Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu; un ii) neviena no pusēm nebija vērsusi valsts tiesas uzmanību uz attiecīgo Tiesas judikatūru?

(1) OV 2003, L 41, 26. lpp.

(2) 2003. gada 30. septembra spriedums (EU:C:2003:513)
3.

Vai tādu veselības aprūpes darbinieku veselības aprūpes darbinieku gadījumā, attiecībā uz kuriem ar dalībvalsts likumu ir noteikts obligātas vakcinēšanās pienākums, vakcīnas, ko Komisija apstiprinājusi ar nosacījumiem, saskaņā ar Regulu Nr. 507/2006 un tās izpratnē var tikt izmantotas obligātajai vakcinācijai, neveicot nekādu procedūru piesardzības nolūkā, vai tomēr, ievērojot to, ka atļauja ir ar nosacījumiem, paši veselības aprūpes darbinieki drīkst iebilst pret vakcinēšanos, vismaz tikmēr, kamēr kompetentā veselības aizsardzības iestāde ir konkrēti un ar pietiekamu saprātīguma pakāpi izslēgusi, pirmkārt, ka tai nav kontrindikāciju, un, otrkārt, ka no tās izrietošais labums ir lielāks par labumu no citām šodien rīcībā esošajām zālēm? Vai tādā gadījumā kompetentajām veselības aizsardzības iestādēm ir jārīkojas, ievērojot Nicas Hartas 41. pantu?
3)

[J]a atbilde uz [1.] jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz [2.] jautājumu ir noliedzoša – vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru apdrošināšanas sabiedrība, kurā mehānisko transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā bojātā transportlīdzekļa īpašnieks vērsās ar lūgumu atlīdzināt hipotētiskus izdevumus, kuri tam nav radušies, bet kuri tam rastos, ja tas nolemtu atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, var: a. izmaksāt atlīdzību ar nosacījumu, ka cietušais ir pierādījis, ka tam ir faktisks nodoms remontēt transportlīdzeklī konkrētā veidā pie konkrēta mehāniķa par konkrētu detaļu un pakalpojuma cenu, un izmaksāt remontam paredzētos līdzekļus tieši šim mehāniķim (vai, pakārtoti, remontam nepieciešamo daļu pārdevējam), nosakot, ka šie līdzekļi ir jāatmaksā, ja mērķis, kuram tie tika izmaksāti, netiktu sasniegts, bet ja to nevar, tad: b. izmaksāt atlīdzību ar nosacījumu, ka patērētājs ir apņēmies noteiktā termiņā pierādīt, ka tas izmaksātos līdzekļus ir izmantojis transportlīdzekļa remontam, vai atdot tos apdrošināšanas sabiedrībai, bet ja to nevar, tad: c. pēc šo līdzekļu izmaksas ar norādi uz izmaksāšanas mērķi (to izmantošanas veidu) un nepieciešama laikposma beigām, kurā cietušais var veikt automobiļa remontu, pieprasīt tam pierādīt, ka šie līdzekļi tika izlietoti remontam, vai atmaksāt šos līdzekļus, lai novērstu cietušā iedzīvošanos no kaitējuma?
Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 24. novembrīÉvariste Boshab iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2021. gada 15. septembra spriedumu lietā T-107/20 Boshab/Padome

(Lieta C-708/21 P)

(2022/C 51/30)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Évariste Boshab (pārstāvji: T. Bontinck, P. De Wolf, T. Payan, A. Guillerme advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Savienības Padome

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 15. septembra spriedumu lietā T-107/20 Boshab/Padome;

— pārskatīt celto prasību pēc būtības un atcelt Lēmumu 2019/2109/KĀDP (1), ciktāl ar to apelācijas sūdzības iesniedzējam ir saglabāts astotais kārtas numurs Lēmuma 2010/788/EEK pielikumā, kā arī Īstenošanas regulu 2019/2101/ES (2), ciktāl ar to apelācijas sūdzības iesniedzējam ir saglabāts astotais kārtas numurs Regulas (EK) Nr. 1183/2005 Ia pielikumā.

— piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus tiesību pamatus, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

Attiecībā uz pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tiesības uz aizstāvību un it īpaši apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības tikt uzklausītam, jo tā neesot izdarījusi vajadzīgos secinājumus par to, ka Padome esot liegusi tam tiesības tikt uzklausītam, neesot veikusi vajadzīgās pārbaudes, it īpaši uzklausīšanu, un ka tādējādi, ja procedūra tiktu atjaunota, tai varētu būt cits iznākums.

Attiecībā uz otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā nav ņēmusi vērā, ka ierobežojošie pasākumi pēc savas būtības ir piesardzības pasākumi un pēc definīcijas ir pagaidu pasākumi, kuru spēkā esamība vienmēr ir atkarīga no to faktisko un tiesisko apstākļu turpināšanās, kas ir bijuši to pieņemšanas pamatā, un no nepieciešamības tos saglabāt, lai sasniegtu ar tiem saistīto mērķi; tā nekonstatēja, ka Padomes iesniegtie pierādījumi nekādā veidā nevarēja pamatot nevienu rīcību, kas atbilstu kritērijam iekļaušanai strīdīgajos sarakstos, proti, ir darbības, kas ir nopietni cilvēktiesību pārkāpumi; tā nenoliedza, ka Padome nav pārbaudījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegtos pierādījumus pārskatīšanas procedūras ietvaros un ka tā nav veikusi pati savas pārbaudes, pamatojoties uz šiem pierādījumiem.

(1) Padomes Lēmums (KĀDP) 2019/2109 (2019. gada 9. decembris), ar ko groza Lēmumu 2010/788/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Kongo Demokrātisko Republiku (OV 2019, L 318, 134. lpp.);

(2) Padomes Īstenošanas regula (ES) 2019/2101 (2019. gada 9. decembris), ar kuru īsteno 9. pantu Regulā (EK) Nr. 1183/2005, ar ko nosaka dažus īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret personām, kuras pārkāpj ieroču embargo attiecībā uz Kongo Demokrātisko Republiku (OV 2019, L 318, 1. lpp.).
8)

Vai Direktīvas 2014/24/ES 2. panta 1. punkta 8. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka runa ir par piegādes publisko iepirkumu, ja (atkarībā no saimnieciskās darbības subjekta ieguldījuma vērtības) būtiska daļa nākotnes līgumisko attiecību starp pašvaldību un saimnieciskās darbības subjektu ir saistīta ar elektrisko transportlīdzekļu, kuri ir paredzēti elektrisko transportlīdzekļu nomas un koplietošanas publiskās sistēmas lietotājiem, iznomāšanu un koplietošanu, kurā pašvaldība iegulda nevis tieši projekta, kas paredz izveidot elektrisko transportlīdzekļu nomas un koplietošanas publisko sistēmu, īstenošanā, maksājot saimnieciskās darbības subjektam naudu, bet netiešā veidā, atsakoties no maksas par autostāvvietām uz 20 gadiem un regulāri uzkopjot autostāvvietu teritoriju, un šī ieguldījuma kopējā vērtība pārsniedz summu, kas ir minēta Direktīvas 2014/24/ES 4. panta b) vai c) punktā, ievērojot [Komisijas] Deleģēto regulu 2019/1828 [(2019. gada 30. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/24/ES groza attiecībā uz publisko piegādes, pakalpojumu un būvdarbu līgumu un metu konkursu robežvērtībām] (10), tomēr minētais pašvaldības ieguldījums ir (ievērojami) mazāks gan par saimnieciskās darbības subjekta kopējo ieguldījumu elektrisko transportlīdzekļu nomas un koplietošanas publiskās sistēmas izveides projektā, gan par saimnieciskās darbības subjekta ieguldījumu projekta daļā, kura attiecas uz elektriskajiem transportlīdzekļiem, neatkarīgi no fakta, ka lietotāji maksās saimnieciskās darbības subjektam par elektrisko transportlīdzekļu lietošanu, un ka no lietotāju pieprasījuma ir atkarīgs, vai saimnieciskās darbības subjekts varēs gūt pietiekamus ieņēmumus, lai elektrisko transportlīdzekļu nomas un koplietošanas publiskās sistēmas izveide izrādītos finansiāli izdevīga, tāpēc saimnieciskās darbības subjekts uzņemas projekta īstenošanas operacionālo risku, kas saskaņā ar Direktīvas 2014/23/ES 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu raksturo pakalpojumu koncesiju, nevis publisko iepirkumu Direktīvas 2014/24/ES 2. panta 1. punkta 5. apakšpunkta izpratnē?
C 462/27

Prasība, kas celta 2021. gada 7. septembrī – Eiropas Komisija/Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-551/21)

(2021/C 462/32)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: A. Bouquet, B. Hofstötter, T. Ramopoulos, A. Stobiecka-Kuik)

Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt 2. pantu Padomes Lēmumā (ES) 2021/1117 (1) (2021. gada 28. jūnijs) par to, lai Eiropas Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu protokolu, ar ko īsteno Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē starp Gabonas Republiku un Eiropas Kopienu (2021.–2026. gadam), un Padomes ar tās priekšsēdētāja starpniecību norīkoto Portugāles vēstnieku kā personu, kura ir pilnvarota parakstīt protokolu, kas tika izdarīts 2021. gada 29. jūnijā, un

— piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Savā pirmajā un galvenajā pamatā Komisija apgalvo, ka Padome ir pārkāpusi a) Komisijas ārējās pārstāvības pilnvaras saskaņā ar LES 17. pantu saistībā ar iestāžu līdzsvaru un institucionālās kompetences piešķiršanas principu, kā izklāstīts LES 13. panta 2. punktā, kā arī b) prasību par ārējās pārstāvības vienotību, kas izriet no lojālas sadarbības starp Savienību un dalībvalstīm principa. Komisija uzskata, pirmkārt, ka Padome ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo pārkāpa Komisijas prerogatīvas, pieņemot grozītā 2021. gada 28. jūnija Padomes Lēmuma (ES) 2021/1117 2. pantu un, pamatojoties uz šo tiesību normu, ieceļot ar tās priekšsēdētāja starpniecību Portugāles vēstnieku kā personu, kura – un nevis Komisija – ir tiesīga Savienības vārdā parakstīt (un pat vienpersoniski parakstīt) Īstenošanas protokolu ar Gabonu. Otrkārt, Komisija uzskata, ka tādējādi Padome ir radījusi neskaidrību Savienības ārējiem partneriem par to, kurai Savienības iestādei ir jānodrošina ārējā pārstāvība, jo tā norīkoja Padomes rotējošo prezidentūru Portugāles vēstnieka personā un līdz ar to izraisīja šaubas par Savienības pilnvaru autonomi slēgt starptautiskus nolīgumus tās kompetences jomās kā pilntiesīgai starptautiskai juridiskai personai un nevis kā tās dalībvalstu pārstāvniecībai juridisko raksturu. Tādējādi Padome apdraudēja Savienības efektivitāti, uzticamību un reputāciju starptautiskā līmenī.

Savā otrajā pamatā Komisija apgalvo, ka Padome ir pārkāpusi a) pienākumu norādīt pamatojumu un publicēšanas prasību, kas paredzēti LESD 296. un 297. pantā, un b) LES 13. panta 2. punktā noteikto iestāžu lojālas sadarbības principu. Komisija uzskata, pirmkārt, ka Padome nenorādīja pamatojumu lēmumam par Portugāles vēstnieka norīkošanu Savienības vārdā parakstīt [Īstenošanas protokolu] un pienācīgi nepubliskoja šādu lēmumu, to publicējot vai paziņojot Komisijai, un, otrkārt, ka Padome nekonsultējās ar Komisiju saistībā ar savu nodomu norīkot Portugāles vēstnieku Savienības vārdā parakstīt [Īstenošanas protokolu].

(1) OV 2021, L 242, 3. lpp.
—

ir pārkāptas tiesības uz sarakstes un privātās dzīves neaizskaramību, kas ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantā, ciktāl ar to advokāti, kas pilda sava klienta tiesiskā stāvokļa novērtēšanas uzdevumu, principā nav izslēgti no to starpnieku loka, kuriem ir jāsniedz nodokļu iestādei informācija, kas ir vajadzīga, lai ziņotu par pārrobežu nodokļu shēmām, vai kuriem ir jāinformē par šo pienākumu cits starpnieks?
—

atcelt lēmumu, ar ko iepriekš tiek noteikti konkrēti apelācijas sūdzības iesniedzēja pensijas tiesību elementi, vai ar ko tiek nolemts nepieņemt šādu Civildienesta noteikumos noteiktu lēmumu, kas izriet no viņam adresētā sektora “Pensijas” administratora 2016. gada 4. janvāra paziņojuma, viņam norādot – atbildē uz viņa šīs pašas dienas lūgumu –, ka viņa pensijas tiesību aprēķins ir ticis mainīts pēc viņa atkārtotas pieņemšanas darbā FG II grupā no 2014. gada 1. jūnija, ka viņa pensionēšanās vecums ir pagarināts līdz 66 gadiem un ka ikgadējā šo pensijas tiesību iegādes likme ir 1,8 % sākot no 2014. gada 1. jūnija;
1)

Vai Pamatlēmuma 2002/584/TI (1) 27. panta 3. punkta g) apakšpunkts un 4. punkts, raugoties no tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā viedokļa, ir jāinterpretē tādējādi, ka: — nodotajai personai savas tiesības tikt uzklausītai saistībā ar piekrišanas pieprasījumu paplašināt nodarījumu uzskaitījumu ir jābūt iespējai īstenot izsniegšanas dalībvalstī, kad šīs dalībvalsts tiesu iestāde to uzklausa par iespējamu atteikšanos no tiesībām piemērot specialitātes principu saskaņā ar pamatlēmuma 27. panta 3. punkta f) apakšpunktu; vai arī — šai personai ir jābūt iespējai īstenot savas tiesības tikt uzklausītai tās dalībvalsts, kura iepriekš veikusi nodošanu, izpildes tiesu iestādē procesā saistībā ar piekrišanas piešķiršanu nodarījumu uzskaitījuma paplašināšanai?
2)

Vai Direktīvas 2000/78/E[K] 2. panta 1. un 2. punkta, kā arī 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (Rumānijas 2009. gada 5. novembra Pamatlikums Nr. 330 par vienotu atalgojumu no valsts budžeta apmaksātajiem darbiniekiem) 1. panta 2. punkts, kas interpretēts Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumānijas Augstākā kasācijas tiesa) spriedumā Nr. 7/2019 (publicēts Monitorul Oficial al României – Rumānijas Oficiālais Vēstnesis – Nr. 343/06.05.2019.) par pārsūdzību tiesiskuma interesēs, ņemot vērā, ka prasītājiem nebija likumīgu tiesību prasīt atalgojuma palielināšanu par kvalifikāciju, uzsākot darbu tiesu iestādē pēc datuma, kurā stājās spēkā Likums [Nr.] 330/2009, kas skaidri nosaka, ka tiesības uz atalgojumu ir un paliek vienīgi tās, kas paredzētas [minētajā] likumā, kā rezultātā tiek radīta diskriminācija darba samaksas jomā salīdzinājumā ar viņu kolēģiem, arī pamatojoties uz vecuma kritēriju, kas tātad nozīmē, ka tikai vecākie tiesneši, kuri uzsāka darbību pirms 2010. gada janvāra (un guva labumu no laika posmā no 2006. līdz 2009. gadam pasludinātajiem tiesas spriedumiem, kuru rezolutīvā daļa 2019. gadā tika interpretēta, pamatojoties uz [Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumānijas Augstākā kasācijas tiesa)] spriedumu Nr. 7/2019), 2019. gada decembrī un 2020. gada janvārī saņēma atpakaļejošu atalgojumu samaksu (līdzīgu tiem, kas tiek pieprasīti ar šajā procedūrā izskatīto prasību) par laika posmu no 2010. līdz 2015. gadam, kaut arī šajā laika periodā arī prasītāji veica tiesnešu funkcijas, veica vienādu darbu, ar vienādiem nosacījumiem un tajā pašā iestādē?
3.

Trešais pamats: tiesiskās paļāvības aizsardzības principa neievērošana un nepareiza izpratne par samērīguma principa tvērumu Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi vai juridiski kļūdaini esot izvērtējusi prasītājas tiesisko paļāvību, kas esot izveidojusies līdz ar atbildētājas rakstveida apstiprinājumiem par strīdīgo atbalstīto projektu pienācīgu izskatīšanu. Vispārējā tiesa neesot konstatējusi tikai vēlāk atklājušos faktisku atsķirību no lietas faktisko apstākļu izklāsta, uz ko balstīts atbildētājas apliecinājums par naudas līdzekļu atbilstīgu izlietojumu, kura vienīgā būtu pietiekama, lai apšaubītu sākotnējo pozitīvo novērtējumu par izskatīšanas procesiem un to lietderīgumu. Visbeidzot – samērīguma principam neatbilstot tas, ka pirms atbildētājai iespējami radikālākā pasākuma (šajā gadījumā – visu apstiprināto un izmaksāto atbalsta līdzekļu atgūšana pilnā apmērā) veikšanas šādas norādes par eventuālu atšķirību no lietas faktisko apstākļu izklāsta neesot tikušas izskatītas pilnīgi un izmantojot visus atbildētājai un tiesai pieejamos informācijas avotus.
B.

No tiesas sprieduma lietā Huawei/ZTE (2015. gada 16. jūlija spriedums C-170/13) izrietošo prasību konkretizācija (1): 1) Vai, neņemot vērā to, ka SEP īpašnieka un SEP lietotāja abpusēji izpildāmie [oriģ. 5. lpp.] pienākumi rīkoties (norāde uz pārkāpumu, lūgums saņemt licenci, FRAND licences piedāvājums; licences piedāvājums prioritāri licencējamiem piegādātājiem) ir jāizpilda pirms tiesvedības uzsākšanas, pastāv iespēja rīcības pienākumus, kas nav tikuši izpildīti pirms tiesvedības uzsākšanas, izpildīt vēlāk tiesvedības laikā, nezaudējot tiesības? 2) Vai var pieņemt, ka patenta lietotājs ir izteicis vērā ņemamu lūgumu piešķirt licenci tikai tad, ja, pamatojoties uz visaptverošu visu apstākļu vērtējumu, skaidri un viennozīmīgi var secināt SEP lietotāja gribu un gatavību noslēgt ar SEP īpašnieku licences līgumu saskaņā ar FRAND nosacījumiem, lai kādi arī būtu šie (šajā brīdī neesot formulētam licences piedāvājumam, vispār vēl neparedzamie) FRAND nosacījumi? a) Vai patenttiesību pārkāpējs, kas vairākus mēnešus pēc norādes par pārkāpumu klusē, tādējādi parasti liek noprast, ka tas nevēlas saņemt licenci, kas nozīmē, ka – lai gan mutvārdos ir izteikts lūgums saņemt licenci – šādas vēlmes trūkst, kā sekas ir tādas, ka SEP īpašnieka prasība izbeigt darbību ir jāapmierina? b) Vai no licencēšanas noteikumiem, kurus SEP lietotājs ir iesniedzis kopā ar pretpiedāvājumu, var secināt, ka nav izteikts lūgums piešķirt licenci, kas nozīmē, ka SEP īpašnieka prasība izbeigt darbību pēc tam tiek apmierināta, iepriekš nepārbaudot, vai paša SEP īpašnieka licences piedāvājums (kas ir ticis izteikts pirms SEP lietotāja pretpiedāvājuma izteikšanas) vispār atbilst FRAND nosacījumiem? c) Vai katrā ziņā šādu secinājumu nevar izdarīt tad, ja pretpiedāvājuma licencēšanas noteikumi, no kuriem ir jāsecina lūguma piešķirt licenci neesamība, ir tādi, saistībā ar kuriem nedz acīmredzami, nedz augstākās tiesas līmenī nav noskaidrots, ka tie nevar būt saderīgi ar FRAND nosacījumiem?
3)

Vai tiesā iesniegta prasība – ar kuru prasītājs vēlas, lai tiktu nospriests, ka viņa valdījumā esošā manta viņam pieder īpašumā, pamatojoties uz diviem secīgiem pirkuma līgumiem, no kuriem pirmais ir noslēgts starp šīs mantas sākotnējo līdzīpašnieku (atbildētāja laulāto, kurš arī ir sākotnējais līdzīpašnieks) un personu, kura šo mantu pārdevusi prasītājam, savukārt otrais ir noslēgts starp abām pēdējām minētajām personām – ir uzskatāma par prasību lietā, kas attiecas uz līgumiem, Briseles I regulas 5. panta 1. punkta izpratnē? a. Vai atbilde būtu citāda, ja atbildētājs atsauktos uz to, ka pirmais līgums bija nevis pirkuma līgums, bet gan glabājuma līgums? b. Ja kādā no šiem gadījumiem prasība ir uzskatāma par prasību lietā, kas attiecas uz līgumiem, tad kurš līgums ir jāņem vērā, lai noskaidrotu prasības pamatā esošo saistību vietu?