ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

Ir nospriests, ka administratīva sūdzība un tās tieša vai netieša noraidīšana ir sarežģītas procedūras neatņemama sastāvdaļa un tas ir tikai viens no priekšnosacījumiem prasības celšanai tiesā. Šādos apstākļos ar prasību, pat ja tā formāli ir vērsta pret sūdzības noraidījumu, tiesā faktiski izskatīšanai tiek iesniegts nelabvēlīgais akts, par kuru bijusi iesniegta sūdzība, izņemot gadījumu, kad sūdzības noraidījuma apjoms atšķiras no akta, par kuru šī sūdzība tikusi iesniegta, apjoma. Lēmums par sūdzības tiešu noraidīšanu, ņemot vērā tā saturu, var nebūt prasītāja apstrīdētā akta apstiprinājums. Tā tas ir gadījumā, kad lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir pārskatīta prasītāja situācija, ņemot vērā jaunus tiesiskos un faktiskos apstākļus, vai kad ar to tiek grozīts vai papildināts sākotnējais lēmums. Šādos gadījumos sūdzības noraidījums ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, vai pat uzskata to par nelabvēlīgu aktu, ar ko tiek aizstāts apstrīdētais akts (skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 21. septembra spriedumu lietā T-325/09 P Adjemian u.c./Komisija, II-6515. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
56

Padome neizvirza iebildumus par otrā pieteikuma par prasījumu pielāgošanu daļu, kura attiecas uz Lēmumu 2013/255, bet tā izvirza šī pieteikuma nepieņemamību daļā, kura attiecas uz Īstenošanas regulu Nr. 363/2013, jo tā esot novēlota. Šajā ziņā Padome atgādina, ka 2013. gada 23. aprīlī tā Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja ne vien minēto īstenošanas regulu, bet arī Paziņojumu personām un vienībām, uz kurām attiecina ierobežojošus pasākumus, kas ir noteikti Lēmumā 2012/739, ko īsteno ar Padomes Īstenošanas lēmumu 2013/185/KĀDP, un Padomes Regulā Nr. 36/2012, ko īsteno ar Padomes Īstenošanas regulu Nr. 363/2013 (OV C 115, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “23. aprīļa paziņojums”). Atsaukdamās uz Tiesas 2013. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P Gbagbo u.c./Padome, Padome apgalvo, ka termiņš, kādā prasītājai bija jāpielāgo savi prasījumi, tajos iekļaujot šo īstenošanas regulu, sākās ar 23. aprīļa paziņojuma publicēšanu un beidzās 2013. gada 3. jūlijā. Padome uzskata, ka šajā lietā nav piemērojams Reglamenta 102. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru, ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai par iestādes pieņemtu aktu, sākas no šā akta publicēšanas, šo termiņu skaita no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas dienas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
2)

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed‑Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) un Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) sedz ne tikai savus, bet arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
Komisijai, vērtējot privātā ieguldītāja kritērija piemērošanu, ir vienmēr jāizvērtē strīdīgā darījuma atbilstošie apstākļi un tā konteksts un, runājot par šī kritērija piemērošanu vairākiem secīgiem pasākumiem, kur iejaukusies valsts, Komisijai ir jāizvērtē, vai šādi pasākumi ir tik cieši saistīti, ka tos nav iespējams vienu no otra nodalīt, un vai tādējādi šādi vairāki pasākumi LESD 107. panta 1. punkta kontekstā nav jāuzskata par tikai vienu iejaukšanās pasākumu.

Vairāku iejaukšanās pasākumu no valsts puses nedalāmības izvērtēšana ir jāveic, ņemot vērā kritērijus, kas tostarp ir šo valsts iejaukšanās pasākumu hronoloģiskums, to mērķis un saņēmēja uzņēmuma stāvoklis šīs iejaukšanās laikā.

Šai sakarā tādā situācijā, kurā valsts uzņēmums savam grūtībās nonākušam meitasuzņēmumam secīgi piešķir glābšanas un rekapitalizācijas atbalstu un aizdevumus, kuri dalībvalsts skatījumā nav valsts atbalsts, bet autonoms ieguldījums privātā ieguldītāja kritērija kontekstā, Komisija var it īpaši ņemt vērā tādus elementus kā pārstrukturēšanas plāna attīstība, minētā uzņēmuma lomas divkāršošana, kurš rīkojas ne tikai kā atbalsta piešķīrējs, bet arī kā līdzekļu devējs, kas paredzēti kā daļa no pašu ieguldījuma, un no valsts neatkarīga privāta ieguldītāja nepiedalīšanās pārstrukturēšanas darījumā.

(sal. ar 32.–34., 47., 50. un 55. punktu)
Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 64. panta 1. punkta otrajam teikumam Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padome pēc tam, kad tā ir atcēlusi tajā apstrīdēto lēmumu, var pildīt tās ITSB instances funkcijas, kura lēmumu pieņēmusi, šajā gadījumā lemt par iebildumiem un tos noraidīt. Līdz ar to šis pasākums ietilpst pasākumos, ko Vispārējā tiesa var veikt, pamatojoties uz savām grozīšanas pilnvarām, kas paredzētas Regulas Nr. 207/2009 65. panta 3. punktā.

Lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam izpratnē, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp tiem. Šie faktori it īpaši ietver to raksturu, funkcionālo uzdevumu, izmantošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu. Var ņemt vērā arī citus faktorus, tādus kā attiecīgo preču izplatīšanas kanāli.

Runājot par līdzību starp apģērbiem vispārēji un apaviem, šo preču attiecīgo galamērķu ciešā saistība, par ko liecina fakts, ka tās ietilpst vienā preču klasē Nicas Nolīgumā, un konkrēta iespēja, ka tās var ražot tas pats uzņēmējs vai ka tās var tikt tirgotas kopā, ļauj secināt, ka sabiedrības uztverē šīs preces var tikt saistītas. Šis apsvērums ir spēkā vēl jo vairāk attiecībā uz trikotāžas izstrādājumiem.

Visbeidzot, 25. klasē ietilpstošos apģērbus, apavus un galvassegas izmanto kopējam mērķim, jo tie tiek ražoti cilvēka ķermeņa apsegšanai, paslēpšanai, aizsardzībai un izskaistināšanai.

(sal. ar 28., 32. un 33. punktu)
No Regulas Nr. 1225/2009 3. panta 6. punkta izriet, ka Savienības iestādēm ir jāparāda, ka imports par dempinga cenām, ņemot vērā tā apjomu un cenu, rada būtiskus zaudējumus Savienības ražošanas nozarei. Šī ir tā saucamā attiecināšanas analīze. No šīs regulas 3. panta 7. punkta arī izriet, ka minētajām iestādēm ir, no vienas puses, jāpārbauda visi citi zināmie faktori, kuri rada zaudējumus Savienības ražošanas nozarei vienlaikus ar importu par dempinga cenām, un, no otras puses, jānodrošina, lai šo citu faktoru radītie zaudējumi netiktu attiecināti uz minēto importu. Šī ir tā saucamā neattiecināšanas analīze.

Savienības ražošanas nozares jēdziena definīcija ir ietverta Regulas Nr. 1225/2009 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Tātad ražotāja, kas pats ir par importa par dempinga cenām uzskatīto ražojumu importētājs, iekļaušana Savienības ražošanas nozares definīcijā automātiski nenozīmē, ka tā īstenoto importu vairs nevar uzskatīt par “citu faktoru” minētās regulas 3. panta 7. punkta izpratnē. Zaudējumu kā “pašu radītu” zaudējumu raksturs, kas, iespējams, varētu izrietēt no tā, ka Savienības ražotājs pērk ražojumus par dempinga cenām no valstīm, attiecībā uz kurām tiek veikta antidempinga izmeklēšana, ir “cits faktors”, kas iestādēm ir jāapsver, veicot zaudējumu analīzi. Tomēr ne no Regulas Nr. 1225/2009, ne no judikatūras neizriet, ka, veicot zaudējumu analīzi, nekādā gadījumā nevar tikt ņemts vērā Savienības ražotāja īstenots ražojumu par dempinga cenām imports no valstīm, attiecībā uz kurām tiek veikta antidempinga izmeklēšana.

(sal. ar 65. un 67. punktu)
83

Tādējādi selektivitātes konstatēšana obligāti neizriet no tā, ka daži uzņēmumi nevar saņemt ar aplūkoto pasākumu paredzēto priekšrocību juridisko, ekonomisko vai praktisko ierobežojumu dēļ, kas tiem traucē veikt darījumu, no kā ir atkarīga šīs priekšrocības saņemšana, taču var izrietēt no tā, ka tiek konstatēts vienīgi darījums, kas, kaut arī ir salīdzināms ar to, no kā ir atkarīga attiecīgās priekšrocības piešķiršana, nesniedz tiesības uz to. No tā izriet, ka nodokļu pasākums var būt selektīvs, pat ja jebkurš uzņēmums var brīvi izvēlēties veikt darījumus, no kuriem ir atkarīga šajā pasākumā paredzētās priekšrocības piešķiršana.
130

Runājot par Otero rakstu, ir jānorāda, ka tajā ietverto vērtējumu citi autori asi ir kritizējuši komentāros, kas vēlāk tikuši publicēti žurnālā Analytical Chemistry. Šie autori ir kritizējuši Otero un citu attiecīgā raksta autoru izdarīto vērtējumu zinātnisko kvalitāti. Tie ir pauduši šādu viedokli: “Šajā dokumentā aprakstītā pieredze un novērojumi nav pamats tam, lai apšaubītu [LC‑]MS/MS metodes kā atsauces metodes pamatotību vai uzticamību patērētāju aizsardzības nolūkā [..]. Mēs secinām, ka, tā kā autori ir atsaukušies uz nepareizu metodi, publikācijai kopumā nav nekādas nozīmes saistībā ar “bažām” un “piedāvātajām atsauces metodēm”. Diemžēl tas arī nozīmē, ka publikācija ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu [..]. Šis dokuments norāda uz to faktoru nepareizu izpratni, kas ir būtiski LC‑MS[/MS] metodes veiksmīgai izmantošanai kopumā, kā arī uz dažām konkrētās kompetences problēmām darbā ar trim toksīniem. Mēs esam pierādījuši, ka pastāv problēmas saistībā ar rīcību un eksperimentālo pētījumu rezultātiem, tostarp iespējamu paaugstinātu piesārņojumu, ko radījis inžektors un nespēja nodrošināt kvalitāti/kvalitātes kontroli. Līdz ar to konkrētie secinājumi, kas ir izdarīti no to datiem, tiek uzskatīti par nederīgiem.”
77

Prasītājas apgalvo pretējo, norādot būtībā, ka apstrīdētais akts esot jauns elements, kas neizriet no metakrilātu lēmuma, proti, tām esot jāmaksā daļa no naudassoda, kas tām tika uzlikts solidāri ar Arkema, ko papildina nokavējuma procenti, par lielāku summu nekā tā, kas noteikta ar šo lēmumu, un summa, ko galu galā samaksājusi Arkema, neraugoties uz to, ka Arkema nekavējoties un neatkarīgi no Arkema sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), ar ko tika samazināta tā summa, bija to samaksājusi.
116

Turklāt, pat ja tiktu pieņemts, ka ar šo argumentāciju Komisija būtu paredzējusi iesniegt Vispārējā tiesā pretprasību un ka, neraugoties uz šķīrējklauzulas formulējumu, Vispārējai tiesai būtu kompetence lemt par šo pretprasību, – ņemot vērā judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā kompetence pieņemt nolēmumu par prasību ietver arī kompetences pastāvēšanu attiecībā uz jebkuru pretprasību, kas ir iesniegta tajā pašā tiesvedībā, kura izriet no tā paša tiesību akta vai faktiem, kuri veido prasības priekšmetu (skat. 2004. gada 27. maija rīkojumu Komisija/IAMA Consulting, C‑517/03, EU:C:2004:326, 17. punkts un tajā minētā judikatūra), – šī pretprasība, ievērojot Reglamenta 46. panta 1. punkta c) apakšpunktu, katrā ziņā būtu nepieņemama. Šāda pretprasība ar nepieciešamu skaidrību neizriet nedz no Komisijas procesuālajiem rakstiem, nedz no šīs pēdējās minētās tiesas sēdē sniegtajiem apsvērumiem, un to praktiski nepamato argumenti un pierādījumi, kas dotu Vispārējai tiesai iespēju novērtēt tās pamatotību un ļautu prasītājai sagatavot savu aizstāvību.
57

Lēmuma 2011/172 1. panta 1. punktā angļu valodas, kas ir tiesvedības valoda, redakcijā ir paredzēta līdzekļu iesaldēšana attiecībā uz šādām personām: “persons having been identified as responsible for misappropriation of Egyptian State funds, and natural or legal persons, entities or bodies associated with them, as listed in the Annex”. Citiem vārdiem sakot, šajā Lēmuma 2011/172 valodas redakcijā atsauce ir tikusi izdarīta, pirmkārt, uz personām, kas ir “identificētas” kā atbildīgas par Ēģiptes valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un, otrkārt, uz ar tām saistītām personām.
23

Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai no iepriekš minētajām tiesību normām, ņemot vērā arī Regulas Nr. 207/2009 preambulas 10. apsvērumu, izriet, ka prasības, saskaņā ar kuru agrākai preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis ir samazināt konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nepastāv ekonomiski pamatots iemesls, kas izriet no preču zīmes reālas funkcijas tirgū. Turpretī minētajās normās nav paredzēts ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciālā izmantošana sasniedz kvantitatīvi nozīmīgu apjomu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T-203/02 Sunrider/ITSB - Espadafor Caba (“VITAFRUIT”), Krājums, II-2811. lpp., 36.–38. punkts un tajos minētā judikatūra).
69

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka “pēc apelācijas pārbaudes attiecībā uz pieņemšanu izskatīšanai apelāciju padome lemj par apelāciju [pēc apelācijas sūdzības izskatīšanas pēc būtības apelāciju padome pieņem lēmumu]”. Apelāciju padomei ir jāveic jauna un pilnīga iebildumu izvērtēšana pēc būtības gan attiecībā uz tiesību jautājumiem, gan faktiem (Tiesas 2007. gada 13. marta spriedums lietā C-29/05 P, ITSB/Kaul, Krājums, I-2213. lpp., 57. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 22. marta spriedums lietā T-215/03 Sigla/ITSB - Elleni Holding (“VIPS”), Krājums, II-711. lpp., 96. punkts). Judikatūrā ir atzīts, ka šis apelācijas sūdzības izskatīšanas pēc būtības pienākums ir jāsaprot tādējādi, ka apelāciju padomei ir jālemj par katru no tās izskatāmajiem prasījumiem, aplūkojot to kopumā, vai nu apmierinot to vai noraidot kā nepieņemamu, vai arī noraidot to pēc būtības. Tiktāl, ciktāl pienākuma neievērošana var ietekmēt apelāciju padomes lēmuma saturu, tā nozīmē būtiskas formas prasības pārkāpumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 9. septembra spriedumu lietā T‑382/09 Ergo Versicherungsgruppe/ITSB – DeguDent (“ERGO”), Krājumā nav publicēts, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
181

Otrkārt, saistībā ar attiecīgo rīcību ir jāuzskata, ka otrajā un trešajā lēmumā par pārbaudi tā ir aprakstīta pietiekami precīzi, ievērojot šā sprieduma 170. un 171. punktā minētās judikatūras prasības. Vispirms no otrā lēmuma par pārbaudi 1. panta un 6. apsvēruma, no vienas puses, un no trešā lēmuma par pārbaudi 1. panta un 6.–8. apsvēruma, no otras puses, izriet, ka attiecīgā rīcība attiecas uz dažādām DUSS praksēm, kuras ir diskriminējošas attiecībā pret konkurentiem, konkrētāk, saistībā ar neatbilstošas piekļuves termināļiem sniegšanu, neefektīvāku pakalpojumu sniegšanu un piekļuves termināļiem atteikumu. Ir arī precizēts, ka attiecīgais lejupējais tirgus ir dzelzceļa transporta tirgus. Visbeidzot, ir jānorāda, tāpat kā to veic Komisija, ka no piektā pamata attiecīgi lietās T‑290/11 un T‑521/11 izriet, ka prasītājas ir sapratušas, uz kurām rīcībām attiecas pārbaude. Līdz ar to pārkāpuma, par kuru ir aizdomas, būtisko iezīmju apraksts otrajā un trešajā lēmumā par pārbaudi ir pietiekams.
2

Cukura piedāvājums Savienības tirgū ietver cukuru, kas ražots, pirmkārt, pārstrādājot Savienībā ražotas cukurbietes un, otrkārt, pārstrādājot no trešajām valstīm importētu cukurniedru jēlcukuru; galaprodukts abos gadījumos ir ķīmiski identisks. Cukurniedru jēlcukurs no Savienības, proti, no Francijas aizjūras departamentiem un Azoru salām, atbilst mazāk kā 2 % no Savienības cukura ražošanas apjoma.
5

Padomes 2009. gada 20. novembra Regulas (EK) Nr. 1224/2009, ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, un groza Regulas (EK) Nr. 847/96, (EK) Nr. 2371/2002, (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 2115/2005, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007, (EK) Nr. 676/2007, (EK) Nr. 1098/2007, (EK) Nr. 1300/2008 un (EK) Nr. 1342/2008, un atceļ Regulas (EEK) Nr. 2847/93, (EK) Nr. 1627/94 un (EK) Nr. 1966/2006 (OV L 343, 1. lpp.), 105. pantā ir paredzēts: “1. Ja Komisija konstatē, ka dalībvalsts pārsniegusi tai piešķirtās kvotas, Komisija izdara samazinājumus attiecīgās dalībvalsts turpmākajās kvotās. 2. Ja dalībvalsts dotajā gadā ir pārzvejojusi tai pieejamo krājumam vai krājumu grupai iedalīto kvotu, iedalīto apjomu vai daļu no krājumiem vai krājumu grupas, Komisija nākamajā gadā vai gados veic atvilkumus no pārzvejojušās dalībvalsts gada kvotas, iedalītajām zvejas iespējām vai daļas, reizinot tās ar koeficientu atbilstīgi šādai tabulai. Pārzvejas apjoms attiecībā pret atļautajiem izkrāvumiem Koeficients līdz 5 % Pārzveja * 1,0 virs 5 %, līdz 10 % Pārzveja * 1,1 virs 10 %, līdz 20 % Pārzveja * 1,2 virs 20 %, līdz 40 % Pārzveja * 1,4 virs 40 %, līdz 50 % Pārzveja * 1,8 Jebkura tālāka pārzveja, kas pārsniedz 50 % Pārzveja * 2,0 Tomēr visos pārsnieguma gadījumos, kad atļauto izkrāvumu apjoms ir 100 tonnu vai mazāks, piemēro atvilkumu, kas vienāds ar pārsniegumu * 1,00. 3. Papildus 2. punktā minētajam koeficientam piemēro koeficientu 1,5: a) ja dalībvalsts iepriekšējos divos gados ir atkārtoti pārzvejojusi kvotu, iedalīto apjomu vai daļu no krājumiem vai krājumu grupas un ja uz šo pārzveju attiecas 2. punktā minētie atvilkumi; b) ja pieejamos zinātniskos, tehniskos un ekonomiskos ieteikumos un jo īpaši ziņojumos, ko sagatavojusi ZZTEK, konstatēts, ka pārzveja izraisa nopietnu apdraudējumu attiecīgajiem krājumiem; vai c) ja krājumi ietverti daudzgadu plānā. 4. Ja iepriekšējos gados dalībvalsts ir pārzvejojusi tai piešķirto kvotu, iedalīto apjomu vai daļu no krājumiem vai krājumu grupas, Komisija pēc apspriedēm ar attiecīgo dalībvalsti var saskaņā ar 119. pantā minēto procedūru veikt kvotas atvilkumus no turpmāk paredzētajām attiecīgās dalībvalsts kvotām, lai līdzsvarotu minētās pārzvejas apjomu. 5. Ja saskaņā ar 1. un 2. punktu nevar veikt atvilkumus par pārzvejotu kvotu, iedalīto apjomu vai daļu no krājumiem vai krājumu grupas, jo kvota, iedalītais apjoms vai daļa no krājumiem vai krājumu grupas nav pieejami vai nav pietiekami pieejami attiecīgajai dalībvalstij, Komisija pēc apspriešanās ar attiecīgo dalībvalsti nākamajā gadā vai gados var veikt atvilkumus no attiecīgai dalībvalstij pieejamās kvotas, iedalītā apjoma vai daļas no krājumiem vai krājumu grupas tajā pašā ģeogrāfiskajā apgabalā vai ņemot vērā to pašu tirdzniecības vērtību saskaņā ar 1. punktu. 6. Sīki izstrādātus noteikumus šā panta piemērošanai un jo īpaši attiecīgo daudzumu noteikšanai var pieņemt saskaņā ar 119. pantā minēto procedūru.”
40

Tomēr ir jāatgādina, ka atbilstoši iepriekš 19. punktā citētajai judikatūrai preču zīmes īpašnieka pārstāvju, kas rīkojas īpašnieka vārdā un labā, rīcība ir jāuzskata par īpašnieka rīcību. Tāpat pēc analoģijas, kā Vispārējā tiesa to jau ir konstatējusi muitas nodokļu atlaišanas jomā, pārstāvja neuzmanība ir jāņem vērā kā tāda, ko pieļāvusi pati ieinteresētā persona (Vispārējās tiesas 2006. gada 30. novembra spriedums lietā T-382/04 Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Komisija, Krājumā nav publicēts, 94. punkts). No tā izriet, ka prasītāja, tās pilnvarotais pārstāvis Amerikā un B. birojs, kas [prasītāju] pārstāv ITSB, no procesa ITSB viedokļa veido vienu vienību un pārstāvjiem uzliktā pienācīgas rūpības pienākuma neizpilde ir uzskatāma par tādu, ko no minētā procesa viedokļa pieļāvis pats [preču zīmes] īpašnieks. Līdz ar to jautājumam par to, vai prasītāja vai tās pilnvarotais pārstāvis Amerikā ir apliecinājuši pietiekami pienācīgu rūpību, ir nozīme tikai no to līgumattiecību ar B. biroju un atbildības par prasītājai, iespējams, nodarītā kaitējuma noteikšanu viedokļa. Taču tas nevar ietekmēt tās juridisko situāciju attiecībā pret ITSB.
5

2007. gada 6. septembrī prasītāja Peeters Landbouwmachines BV iesniedza ITSB pieteikumu par šīs preču zīmes atzīšanu par spēkā nesošu attiecībā uz visām precēm, kurām tā bija reģistrēta. Pamati, kas tika izvirzīti, pamatojot šo pieteikumu, bija pamati, kas minēti Regulas Nr. 40/94 51. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts), Regulas Nr. 40/94 52. panta 1. punkta c) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunkts), skatot kopsakarā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts), un Regulas Nr. 40/94 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunkts), skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 3. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts).
Regulas Nr. 1262/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas Nr. 1260/2001 īstenošanai attiecībā uz cukura iepirkšanu un pārdošanu, ko veic intervences aģentūras, 9. panta 5. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka, ja cukurs tiek glabāts īrētās noliktavās, intervences aģentūra cukura glabāšanas izmaksas var palielināt apmērā, kas nepārsniedz 35 %, taču tajā nav precizēta nedz to kontroļu kārtība, kuras dalībvalstīm ir jāveic, pirms tiek piemērots šajā tiesību normā paredzētais palielinājums, nedz to apjoms. Taču Regulas Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 8. panta 1. punktā, kura redakcija ir analoga Regulas Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 9. panta 1. punktam, dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai pārliecinātos, ka darījumi, kurus finansē Eiropas lauksaimniecības fondi, ir faktiski veikti un tie ir veikti likumīgi, lai novērstu un izmeklētu pārkāpumus un atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ, pat ja konkrētajā Savienības tiesību aktā nav tieši paredzēta viena vai otra pārbaudes pasākuma īstenošana. No tā izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums organizēt administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas, kas ļauj nodrošināt, ka materiālie un formālie piemaksu piešķiršanas nosacījumi tiek izpildīti pareizi. Ja netiek veiktas visas šādas pārbaudes vai dalībvalsts tās veic kļūdaini tādējādi, ka paliek šaubas attiecībā uz šo nosacījumu izpildi, Komisija var pamatoti neatzīt noteiktus attiecīgās dalībvalsts izdevumus.

No Regulas Nr. 1262/2001 9. panta 5. punkta otrās daļas redakcijas netieši, taču obligāti izriet, ka intervences aģentūrai ir jāpiemēro palielinājums mazākā apmērā, ja saņēmēja faktiskās izmaksas ir mazākas par šo maksimālo apmēru, proti, 35 %. Šādu uz fondiem attiecināto izdevumu likumības un pareizības kontroli var īstenot, tikai veicot individuālas pārbaudes, pamatojoties uz uzglabātāja sniegtiem pierādījumiem, pirmkārt, par apstākļiem, kāpēc ir bijis nepieciešams izmantot ārēju noliktavu, un, otrkārt, par papildu izmaksām, kuras šīs noliktavas izmantošana ir radījusi. Kontroles par to, vai faktiskās izmaksas, kas saņēmējiem radušās saistībā ar noliktavu īri, patiesi atbilst palielinājumam 35 % apmērā, tiktu būtiski vājinātas, pat kļūtu neiespējamas, ja minētais palielinājums tiktu piemērots, tikai un vienīgi pamatojoties uz tādu vispārīgu informāciju par attiecīgā tirgus situāciju kā tabulas par līdzīgu produktu tirgus cenām vai norādes par piemērotu noliktavu trūkumu.

No tā izriet, ka Regulas Nr. 1262/2001 9. panta 5. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā prasīts, lai dalībvalstis izveidotu kontroles sistēmu, kas ļauj katrā atsevišķā gadījumā pārliecināties, vai izdevumi saistībā ar cukura glabāšanu īrētās noliktavās ir patiesi, tādējādi, ka uz fondiem tiek attiecināti tikai izdevumi, kurus saņēmēji ir pienācīgi pamatojuši un kuri tiem ir faktiski radušies.

(sal. ar 52.–54., 57. un 58. punktu)