ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE Kokott] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 8. decembrī ( )

Lieta C‑113/04 P

Technische Unie BV

pret

Eiropas Kopienu Komisiju,





pārējie lietas dalībnieki:

CEF City Electrical Factors BV,

CEF Holdings Ltd,

Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied

Apelācija – Konkurences tiesības – EKL 81. panta 1. punkts – Elektrotehnikas tirgus Nīderlandē – Valsts vairumtirgotāju apvienība – Nolīgumi un saskaņotas darbības, lai izveidotu kolektīvu ekskluzivitātes režīmu un noteiktu cenas – Pārmērīgs procedūras ilgums

I – Ievads

1. Šī lieta ir par Komisijas administratīvo procedūru par aizliegtiem nolīgumiem attiecībā uz elektrotehnikas tirgu Nīderlandē. Šajā procedūrā, kas no pirmās izmeklēšanas līdz Komisijas lēmumam ilga vairāk nekā astoņus gadus, Komisija par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem uzlika naudas sodu Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied [Nīderlandes Federatīvajai vairumtirdzniecības apvienībai elektrotehnikas nozarē, turpmāk tekstā – “FEG”] un vienam no tās biedriem – Technische Unie BV (turpmāk tekstā – “TU”).

2. Lēmumu, ko šajā sakarā 1999. gada 26. oktobrī ( ) pieņēma Komisija (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), pilnībā apstiprināja Pirmās instances tiesa ar 2003. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 ( ) (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”).

3. Tagad Tiesa izskata TU apelācijas sūdzību pret šo Pirmās instances tiesas spriedumu ( ). Papildus vairākiem pamatiem, kuros TU norāda uz būtiskiem pamatojumu trūkumiem un EKL 81. panta pārkāpumu, tas īpaši pārmet Pirmās instances tiesai to, ka tā nav izdarījusi atbilstošus secinājumus attiecībā uz Komisijas procedūras pārmērīgo ilgumu.

II – Atbilstošās tiesību normas

4. EKL 81. panta 1. punkts aizliedz “visus nolīgumus uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumus un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai traucēt konkurenci kopējā tirgū [..]”.

5. Šādos gadījumos Komisijai ir tiesības uzlikt konkrētajiem uzņēmumiem naudas sodus. Šajā sakarā Padomes Regulas Nr. 17 ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 17”) 15. panta 2. punkts paredz:

“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma [81. panta 1. punktu] [..],

[..].

Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”

III – Fakti un tiesvedība

A – Fakti un procedūra Komisijā

6. Šajā lietā pamatā esošā konkurences lieta attiecās uz elektrotehnikas, piemēram, stiepļu un vadu, kā arī polivinila hlorīda (PVC) cauruļu, tirgu Nīderlandē. Saskaņā ar Komisijas atzinumu šajā tirgū pastāvēja tā dēvētais kolektīvais ekskluzivitātes režīms, kurš ir paredzēts un kalpo, lai uzņēmumu apvienības FEG u.c. varētu noslēgt ar uzņēmumu apvienību NAVEG ( ) vienošanos tā dēvētajā gentlemen’s agreement formā, lai ierobežotu piegādes uzņēmumiem, kas nav FEG biedri. Vēl tika atzīts, ka FEG ierobežojusi savu biedru tiesības brīvi un neatkarīgi noteikt savas pārdošanas cenas.

7. Apstrīdētā sprieduma 3.–5. punktā Pirmās instances tiesa ir apkopojusi šīs lietas faktiskos apstākļus:

“3. CEF Holdings Ltd (turpmāk tekstā – “CEF UK”), Apvienotajā Karalistē dibināta elektrotehnikas materiālu vairumtirgotāja, nolēma uzsākt darbību Nīderlandes tirgū un šim nolūkam 1989. gadā nodibināja tur meitas sabiedrību CEF City Electrical Factors BV (turpmāk tekstā – “CEF BV”). 1991. gada 18. martā CEF BV un CEF UK (turpmāk tekstā abas kopā – “CEF”) [..] vērsās Eiropas Kopienu Komisijā ar sūdzību par sagādes problēmām, ar ko tās saskārās Nīderlandē, kas tika reģistrēta Reģistrā nākamajā dienā.

4. Šī sūdzība bija vērsta pret trīs uzņēmumu apvienībām, kas darbojās Nīderlandes elektrotehnikas tirgū. Papildus FEG runa bija par Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebied (Nīderlandes ekskluzīvo pārstāvju elektrotehnikas nozarē apvienība, turpmāk tekstā – “NAVEG”) un Unie van de Elektrotechnische Ondernemers (Elektrotehnikas uzņēmumu apvienība, turpmāk tekstā – “UNETO”).

5. CEF pauda viedokli, ka šīs apvienības un to biedri ir noslēguši savstarpējos kolektīvos ekskluzivitātes nolīgumus visos elektrotehnikas materiālu izplatīšanas līmeņos Nīderlandē. Tas padarīja praktiski neiespējamu elektrotehnisko materiālu vairumtirgotāja, kas nav FEG biedrs, darbības uzsākšanu Nīderlandes tirgū. Tādējādi ražotāji un to aģenti vai importētāji piegādāja elektrotehnikas materiālus tikai FEG biedriem un elektromontieri saņēma materiālus tikai no tiem. 1991. gada 22. oktobrī CEF paplašināja savas sūdzības apmēru, uzrādot iepriekš noslēgtos nolīgumus starp FEG un tās biedriem par cenām un cenu atlaidēm, kā arī nolīgumus, kuru mērķis ir ierobežot CEF dalību konkrētos projektos. 1992. gada janvārī CEF izvirzīja arī sūdzību par vertikāliem nolīgumiem par cenām starp elektrotehnikas materiālu ražotājiem un vairumtirgotājiem – FEG biedriem.”

8. Turklāt Apstrīdētā sprieduma 6.–14. punktā attiecībā uz izmeklēšanas un procedūras Komisijā norisi ir norādīts:

“6. [Laika posmā no 1991. gada jūnija līdz augustam Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu, vērsās citu starpā pie TU ar vairākiem informācijas pieprasījumiem.]

7. 1991. gada 16. septembrī Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli FEG, kurā cita starpā bija runa par spiedienu, kas tika izdarīts uz elektrotehnisko materiālu piegādātājiem, lai tie nepiegādātu preces CEF, par FEG biedru nolīgumiem par cenām un atlaidēm, kā arī par minimālā apgrozījuma apmēru, kas noteikts kā kritērijs jaunu biedru uzņemšanai FEG.

8. 1993. gada 27. aprīlī Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu nopratināja dažus elektrotehnisko materiālu piegādātājus.

9. 1994. gada 10. jūnijā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu nosūtīja FEG informācijas pieprasījumu.

10. 1994. gada 8. un 9. decembrī Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu veica pārbaudes FEG un atsevišķu tās biedru, tai skaitā – TU, telpās.

11. 1996. gada 3. jūlijā Komisija FEG un septiņiem tās biedriem [tostarp arī TU] paziņoja savus iebildumus (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”). Attiecīgi 1996. gada 13. decembrī un 1997. gada 13. janvārī FEG un TU, atbildot uz šo paziņojumu par iebildumiem, iesniedza apsvērumus.

12. FEG un TU iesniedza Komisijai vairākus piekļuves pieteikumus. Pēc tam, kad tiem 1997. gada 16. septembrī tika sniegti papildu lietas materiāli, 1997. gada 10. oktobrī tie iesniedza Komisijai papildus rakstu kā atbildi uz paziņojumu par iebildumiem.

13. 1997. gada 19. novembrī notika tiesas sēde, klātesot visiem iebildumu paziņojuma adresātiem, kā arī CEF.

14. Šādos apstākļos Komisija 1999. gada 26. oktobrī pieņēma Apstrīdēto lēmumu [..].”

B – Apstrīdētais lēmums

9. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pamatā konstatēja divus FEG EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumus un tādēļ uzlika tai naudas sodu. Vienlaikus tā konstatēja, ka TU aktīvi ir piedalījies FEG izdarītajos pārkāpumos. Apstrīdētā lēmuma pamatojošā daļa ir šāda:

“1. pants

FEG ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, jo tā, pamatojoties uz noslēgto nolīgumu ar NAVEG, kā arī veicot saskaņotas darbības ar šajā asociācijā nepārstāvētajiem piegādātājiem, īstenoja kolektīvo ekskluzivitātes režīmu, lai ierobežotu piegādes uzņēmumiem, kas nav FEG biedri.

2. pants

FEG ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, jo tieši un netieši sašaurinājusi savu biedru tiesības brīvi un neatkarīgi noteikt savas pārdošanas cenas, izmantojot saistošus lēmumus par konkrētām cenām un publikācijas, sniedzot saviem biedriem bruto un neto cenu ieteikumus, kā arī izveidojot saviem biedriem forumu, kas tiem ļauj apspriest cenas un to atlaides.

3. pants

TU ir pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu, aktīvi piedaloties lēmuma 1. un 2. pantā minēto pārkāpumu izdarīšanā.

4. pants

[..]

2. TU nekavējoties ir jāpārtrauc 3. pantā norādīto pārkāpumu izdarīšana, izņemot gadījumus, ja tas jau ir noticis.

5. pants

1. Par 1. un 2. pantā konstatētajiem pārkāpumiem FEG tiek uzlikts naudas sods EUR 4,4 miljonu apmērā.

2. Par 3. pantā konstatētajiem pārkāpumiem TU tiek uzlikts naudas sods EUR 2,15 miljonu apmērā.

[..]”

10. Aprēķinot naudas sodu, Komisija, pamatojoties uz pašas atzītajiem procedūras pārkāpumiem, it īpaši ievērojamo procedūras ilgumu, pēc savas iniciatīvas nolēma samazināt naudas soda apmēru par EUR 100 000 ( ).

C – Tiesvedība tiesā

11. Gan FEG ( ), gan TU ( ) Pirmās instances tiesā iesniedza prasību pret Apstrīdēto lēmumu, kurā tie lūdza Pirmās instances tiesu:

– atcelt Apstrīdēto lēmumu ( ),

– pakārtoti atcelt aprēķināto naudas sodu,

– pakārtoti tam, samazināt uzliktā naudas soda apmēru un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un personām, kas iestājušās tiesvedībā, segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.

12. FEG pieteikums par pagaidu aizsardzības pasākumiem tika noraidīts ( ).

13. Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs atļāva CEF BV un CEF UK (turpmāk tekstā abas kopā – “CEF”) iestāties tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam ( ).

14. Pēc lietu T‑5/00 un T‑6/00 apvienošanas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai Pirmās instances tiesa 2003. gada 16. decembrī pasludināja Apstrīdēto spriedumu apvienotajās lietās, kurā tā

– noraidīja prasības un

– piesprieda prasītājiem segt tiesāšanās izdevumus.

15. Savā apelācijas sūdzībā, ko Eiropas Kopienu Tiesas Kanceleja saņēma 2004. gada 3. martā, TU lūdz Tiesu:

– atcelt Apstrīdēto spriedumu apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 vai vismaz atcelt šo spriedumu attiecībā uz lietu T‑6/00 un pieņemt gala lēmumu šajā lietā, ņemot vērā otrā ievilkuma prasījumu, pakārtoti, atcelt minēto spriedumu un nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai;

– pilnībā vai daļēji atcelt Apstrīdēto lēmumu vai, lemjot atkārtoti, būtiski samazināt tam uzliktā naudas soda apmēru un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē, ieskaitot ar tiesvedību Pirmās instances tiesā saistītos tiesāšanās izdevumus.

16. Komisija lūdz Tiesu:

– apelācijas sūdzību noraidīt kopumā kā nepieņemamu vai vismaz kā nepamatotu un

– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

17. Personas, kas iestājušās tiesvedībā, – CEF – savukārt lūdz Tiesu:

– apelācijas sūdzību noraidīt kopumā kā nepieņemamu vai vismaz kā nepamatotu un

– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18. Eiropas Kopienu Tiesā apelācijas sūdzība vispirms tika izskatīta rakstveida procesā un vēlāk – kopā ar lietu C‑105/04 P – 2005. gada 22. septembra tiesas sēdē.

IV – Par otro līdz ceturto pamatu, kā arī piektā pamata pirmo un trešo daļu

19. Otrajā līdz ceturtajā pamatā un piektā pamata pirmajā un trešajā daļā TU apstrīd dažādus Apstrīdētā lēmuma punktus, kuros Pirmās instances tiesa detalizēti izskata Komisijas atzinumus attiecībā uz normu par aizliegto nolīgumu pārkāpumiem un to ilgumu.

20. Pirms atsevišķi izvērtēt šos pamatus, šķiet piemēroti atgādināt pārbaudes kritēriju, kas izriet no EKL 225. panta 1. punkta un Tiesas Statūtu 58. panta 1. punkta un kas tiek piemērots Tiesas judikatūrā apelācijas tiesvedībās ( ): apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt šajā lietā atbilstošos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus, un tātad šo faktu un pierādījumu izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tiek sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros.

21. Turklāt apelācijas sūdzība, kurā nav pat ietverta argumentācija, lai konkrēti identificētu tiesību kļūdu, kas ļauj apšaubīt Apstrīdēto spriedumu, bet kas aprobežojas ar Pirmās instances tiesā jau izvirzīto pamatu un argumentu atkārtošanu, neatbilst šīm prasībām. Šāda apelācija ir lūgums vienkārši pārskatīt Pirmās instances tiesai iesniegto prasības pieteikumu, kas neietilpst Tiesas kompetencē ( ).

22. Turpmākā otrā līdz ceturtā pamata un piektā pamata pirmās un trešās daļas izvērtēšana ir jāveic, pamatojoties uz iepriekš minēto kontekstu.

A – Par otro pamatu – attaisnojošo pierādījumu, kas radušies laikā pēc brīdinājuma vēstules saņemšanas, neņemšana vērā

23. Savā otrajā pamatā TU pauž kritiku par to, ka Pirmās instances tiesas Apstrīdētā sprieduma pamatojums ir nepietiekams un tajā ir iekšējas pretrunas, jo tā ir noraidījusi noteiktus attaisnojošus pierādījumus dokumentu veidā, kaut arī tie bija sastādīti pēc izmeklēšanas sākuma, respektīvi, pēc Komisijas brīdinājuma vēstules saņemšanas, bet pirms paziņojuma par iebildumiem.

24. Šis pamats, kas ir cieši saistīts ar pirmo pamatu, īpaši attiecas uz Apstrīdētā sprieduma 196.–208. punktu. Tajos Pirmās instances tiesa izskata jautājumu par dažādu Komisijai iesniegto trešo personu dokumentu pierādījumu spēku, kas, kā uzskata TU, liecina pret izvirzītajiem pārmetumiem saistībā ar kolektīvo ekskluzivitātes režīmu. Pirmās instances tiesa secināja, ka konkrētie dokumenti neatspēko Komisijas atzinumus, ka starp FEG un NAVEG noslēgtais gentlemen’s agreement patiešām ir īstenots praksē ( ).

25. TU iebilst, ka Apstrīdētais spriedums ir iekšēji pretrunīgs. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa noraida dokumentus, kas tika sastādīti pēc Komisijas brīdinājuma vēstules un pirms paziņojuma par iebildumiem, jo tiem nav pietiekama pierādījumu spēka. Pēc TU domām, vērtējot pierādījumus, tas faktiski tika uzskatīts par apsūdzēto no brīdinājuma vēstules saņemšanas dienas. Otrkārt, nosakot laiku, sākot ar kuru būtu piemērojams saprātīga termiņa princips, Pirmās instances tiesa vēl neuzskatīja TU par apsūdzēto. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzskatīja par noteicošo brīdinājuma vēstules datumu. Pēc TU domām, tātad Pirmās instances tiesas secinājumi attiecībā uz brīdinājuma vēstules datumu nav konsekventi. Pirmās instances tiesa vērtē pēc diviem dažādiem kritērijiem.

26. Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs, ir tiesību jautājums, uz ko kā tādu var atsaukties apelācijas ietvaros ( ). Tiktāl TU apelācijas sūdzība ir pieņemama.

27. Pretēji TU apgalvotajam, starp iesniegto dokumentu pierādījuma spēka novērtējumu un procedūras ilguma saprātīguma novērtējumu nepastāv saikne. Līdz ar to starp abām Apstrīdētā sprieduma daļām, kurās Pirmās instances tiesa izskata jautājumu par procedūras ilgumu un apstrīdēto dokumentu pierādījuma spēku, nepastāv loģiska saikne, un tādēļ tās nevar būt pretrunīgas, kā to apgalvo TU.

28. It īpaši tas, ka konkrēts dokuments ir ticis sastādīts pirms paziņojuma par iebildumiem, vēl nenozīmē, ka šis dokuments obligāti ir attaisnojošs pierādījums. Tāpat arī dokuments, kas ticis sastādīts pēc paziņojuma par iebildumiem, nav noteikti uzskatāms par apsūdzošu pierādījumu. Tieši pretēji, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir jāvērtē katra dokumenta pierādījuma spēks. Šādi var atzīt un noraidīt šķietami attaisnojošu pierādījumu, ja tas radies pēc atbildētāja iniciatīvas un tikai pēc izmeklēšanas uzsākšanas, respektīvi, pēc brīdinājuma vēstules saņemšanas, t.i. laika posmā, kad jau bija skaidrs, ka Komisijai ir radušās aizdomas par aizliegtajiem nolīgumiem, kas nozīmē, ka konkrētie uzņēmumi bija brīdināti (in tempore suspecto). Tieši šādu konkrētās lietas vērtējumu veica Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā, nepieļaujot tiesību kļūdas.

29. Tādēļ otrais pamats ir pieņemams, taču nav pamatots.

B – Par trešo pamatu – pierādījumu iegūšanu un izmantošanu attiecībā uz TU atbildību konstatētajos pārkāpumos

30. Ar trešo pamatu TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu vai vismaz Apstrīdēto spriedumu ir pamatojusi nesaprotami, jo tā ir nospriedusi, ka Komisija Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantā pamatoti inkriminēja TU aktīvu dalību pārkāpumos.

31. Šis pamats attiecas uz Apstrīdētā sprieduma daļu ar nosaukumu “ Par prasījumiem atcelt Apstrīdēto lēmumu” un it īpaši tā III sadaļu. Tajā Pirmās instances tiesa detalizēti izskata jautājumu par to, vai Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantā konstatētie EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumi ir inkriminējami TU. Pirmās instances tiesa secināja, ka Komisija pamatoti ir vadījusies no principa, ka TU ir aktīvi piedalījies gan kolektīvajā ekskluzivitātes režīmā, kas pastāvēja starp FEG un NAVEG (gentlemen’s agreement), gan arī saskaņotajās darbībās šī režīma paplašināšanai, kas bija vērstas pret uzņēmumiem, kas nebija NAVEG biedri, un arī cenu noteikšanas sistēmā ( ).

32. Pret to TU pamatā ir izvirzījis trīs argumentus, kas vienlaikus veido šī pamata trīs daļas.

1) Par TU dalību kolektīvajā ekskluzivitātes režīmā (trešā pamata pirmā daļa)

33. Trešā pamata pirmajā daļā TU būtībā norāda, ka Pirmās instances tiesa, pārbaudot, vai Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka TU ir aktīvi piedalījies kolektīvajā ekskluzivitātes režīmā, nav ņēmusi vērā vairākus punktus.

34. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka TU pārstāvim FEG administrācijā nebija pienākuma rīkoties atbilstoši norādījumiem un tā pienākums bija pārstāvēt šo apvienību, nevis TU; Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā ne FEG statūtus, ne arī Nīderlandes tiesību sistēmas noteikumus apvienību jomā. Otrkārt, pēc TU domām, Pirmās instances tiesa nepamatoti ir uzskatījusi, ka starp FEG un vienu no tās būtiskākajiem biedriem – uzņēmumu TU jau no paša sākuma pastāv plaša interešu sakritība ( ). Treškārt, lai uzskatītu, ka TU ir personīgi un aktīvi piedalījies kolektīvajā ekskluzivitātes režīmā, nepietiek ar to, ka TU vairākus gadus ir FEG administrācijas biedrs un tādējādi ir piedalījies vairumā – ja ne pat visās – šīs apvienības pārvaldes attiecīgajās apspriedēs. Pēc TU domām, pastāvēja būtiska atšķirība starp biežu esamību FEG pārvaldē un tiešu dalību FEG politikas izstrādē. Turklāt TU norāda, ka Pirmās instances tiesas spriedumam trūkst pamatojuma un tas ir acīmredzami kļūdains, jo šī tiesa Apstrīdētā sprieduma 351. punktā norādīja, ka FEG ietvaros TU “ir bijusi būtiska loma attiecībā uz kolektīvo ekskluzivitātes režīmu”, lai gan Komisija Apstrīdētajā lēmumā neizmantoja būtiskas lomas jēdzienu.

35. Komisija, ko atbalsta CEF, iebilst, ka TU arguments nav pieņemams, jo tas pamatā apšauba Pirmās instances tiesas veikto faktu izvērtējumu.

36. Patiešām, TU argumenti pamatā skar Pirmās instances tiesas veikto izvērtējumu attiecībā uz šīs lietas konkrētajiem apstākļiem: vai TU bija viens no būtiskākajiem FEG biedriem un vai tam bija būtiska loma šīs apvienības ietvaros, vai – neskatoties uz statūtiem un apvienību tiesībām – tam vairākus gadus ir bijusi ietekme uz FEG vadošajiem darbiniekiem, un vai varēja uzskatīt, ka starp to un FEG pastāv būtiska interešu sakritība; šie visi ir jautājumi par faktu un pierādījumu izvērtēšanu, kam apelācijas sūdzības ietvaros nav piemērojama Eiropas Kopienu Tiesas kontrole ( ). No tā izriet, ka TU argumenti nav pieņemami ( ).

37. Uzmanīgāka izskatīšana parāda, ka TU arguments nav tikai Pirmās instances tiesas veikto faktu izvērtējuma kritika un arī ne vienkāršs iebildumu, kas iesniegti Pirmās instances tiesā, atkārtojums ( ). TU turklāt norāda, ka Pirmās instances tiesa savā spriedumā nav ievērojusi likumīgās prasības attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādījumu un šajā sakarā nav pareizi pamatojusi šo spriedumu. Jautājums par to, kādus kritērijus attiecībā uz pierādījumiem lēmumā par aizliegtajiem nolīgumiem Komisijai ir jāievēro, it īpaši, ar kāda veida pierādījumiem tā drīkst pamatot savu atzinumu par uzņēmuma aktīvu piedalīšanos aizliegtā nolīgumā, ir tiesību jautājums, ko Tiesa var izskatīt apelācijas tiesvedības ietvaros.

38. Šādā izpratnē trešā pamata pirmā daļa ir pieņemama. Taču šajā lietā tā tomēr nav pārliecinoša.

39. Pirmās instances tiesa pareizi pamatojas uz principu, ka uzņēmuma piederība profesionālai apvienībai automātiski nenozīmē, ka šim uzņēmumam ir jāuzņemas atbildība par apvienības pārkāpumus ietverošo rīcību ( ). Gluži pretēji – Komisijas pienākums ir pierādīt, ka uzņēmums, kas ir profesionālās apvienības biedrs, ir aktīvi piedalījies pārkāpumus ietverošajā rīcībā un arī pats ir pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu.

40. Šāda piedalīšanās lielā mērā var tikt pierādīta arī ar netiešiem pierādījumiem. Eiropas Kopienu Tiesa ir atzinusi, ka aizliegtiem nolīgumiem un saskaņotām darbībām, kas pārkāpj konkurences tiesības, bieži piemīt slepens raksturs un dokumenti par tiem ir ierobežotā daudzumā. Tādi dokumenti kā, piemēram, apspriežu protokoli parasti ir atrodami atsevišķi un turklāt gandrīz vienmēr ir nepilnīgi, tādēļ bieži vien ir nepieciešams noteiktas faktu daļas rekonstruēt, tās secinot. Tādējādi vairumā gadījumu par konkurenci traucējošu darbību vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to netiešo pierādījumu un sakritību daudzuma, kas, izvērtēti kopā, var tikt uzskatīti par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma ( ).

41. Lai atbilstoši pierādītu, ka minētais uzņēmums ir bijis vienošanās dalībnieks, Komisijai saskaņā ar iedibināto judikatūru pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums piedalījies apspriedēs, kurās noslēgti līgumi, kas nav saderīgi ar konkurences tiesībām, atklāti pret to neiebilstot. Ja ir noskaidrots, ka uzņēmums piedalījies šādās apspriedēs, konkrētajam uzņēmumam ir jāiesniedz informācija, ar kuru varētu pierādīt, ka uzņēmuma dalība minētajās apspriedēs nekādā veidā nav bijusi nesaderīga ar konkurences tiesībām, apliecinot, ka tas saviem konkurentiem bija norādījis, ka tā mērķis dalībai šajās apspriedēs atšķiras no pārējo dalībnieku mērķa ( ).

42. Apspriedēs, kas notiek kādas apvienības, piemēram, profesionālas apvienības, administrācijas ietvaros, uzņēmumu var tieši pārstāvēt tās “administrācijas padomes dalībnieks”. Tas ir pieņemams, piemēram, ja starp konkrēto uzņēmumu un profesionālās apvienības administrācijas padomes dalībnieku pastāv īpaši cieša saikne, jo šī persona veic galveno profesionālo darbību šajā uzņēmumā un, pateicoties šim uzņēmumam, persona ir ieguvusi norīkojumu apvienības administrācijas padomē un tajā – ja ne tiesiski, tad faktiski – pārstāv šī uzņēmuma intereses. Turklāt, vērtējot reālistiski, nav būtiskas nozīmes tam, vai persona ir oficiāli iecelta par uzņēmuma pārstāvi, vai tai ir pilnvara dot rīkojumus vai pastāv pierādījumi par uzņēmuma konkrētiem rīkojumiem šim administrācijas padomes dalībniekam.

43. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, akceptējot Komisijas iegūtos un izmantotos netiešos pierādījumus par TU aktīvu dalību FEG izdarītajos pārkāpumos aizliegtu nolīgumu jomā. Pretēji TU apgalvotajam, nebija kļūdaini uzskatīt, ka TU darbinieku dalība FEG administrācijas padomes sapulcēs, kā arī šādā veidā to īstenotā ietekme uz FEG politikas veidošanu ir aktīva, nevis tikai pasīva dalība konkurences tiesību pārkāpumos. Pārējā daļā runa ir par konkrētās lietas faktisko apstākļu un pierādījumu izvērtēšanu, kas nav Tiesas kontroles kompetencē.

44. Tādējādi trešā pamata pirmā daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.

2) Par dalību kolektīvās ekskluzivitātes režīma paplašināšanā attiecībā uz uzņēmumiem, kas nav NAVEG biedri (trešā pamata otrā daļa)

45. Trešā pamata otrās daļas argumenti lielā mērā ir līdzīgi pirmajai daļai. Arī saistībā ar ekskluzivitātes režīma paplašināšanu attiecībā uz uzņēmumiem, kas nav NAVEG biedri, pēc TU domām, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu vai vismaz nav pamatojusi Apstrīdēto spriedumu, atzīstot, ka TU ir aktīvi piedalījies. It īpaši TU pārmet, ka Pirmās instances tiesa par būtiskām norādēm uz tā aktīvu dalību uzskatīja šādus apstākļus: to, ka TU ir viens no galvenajiem FEG biedriem, ka tas visu laiku bez pārtraukuma bija pārstāvēts FEG administrācijas padomē, kā arī to, ka šajā statusā TU tieši piedalījās FEG politikas izstrādāšanā, nekad no tā publiski nemēģinot norobežoties. Katrā ziņā TU pārstāvja dalība FEG administrācijas padomē vien nevar pamatot pieņēmumu, ka TU aktīvi piedalījās minētajā pārkāpumā pēc 1991. gada.

46. Līdzīgi kā trešā pamata pirmajā daļā, arī šajā otrajā daļā tiek apšaubīts Pirmās instances tiesas veikto faktu un pierādījumu izvērtējums. Šajā sakarā TU arguments nav pieņemams ( ).

47. Ciktāl TU papildus vēlas norādīt, ka Pirmās instances Tiesa savā spriedumā nav ievērojusi likuma prasības attiecībā uz pierādījumiem par tā dalību konstatētajos pārkāpumos, arguments ir pieņemams, bet tomēr nepamatots. Atsaukšanās uz netiešiem pierādījumiem, kā jau norādīts, ir likumīga ( ). Pie šādiem netiešiem pierādījumiem konkrētajā lietā īpaši pieder tas, ka TU piedalījās sanāksmēs ar to personu pārstāvniecību, kas ir cieši saistītas ar FEG administrācijas padomē, kā arī šajā veidā tas piedalījās FEG politikas izstrādāšanā, t.sk. neapstrīdami arī pēc 1991. gada ( ).

48. Tādējādi trešā pamata otrā daļa arī ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.

3) TU dalība cenu noteikšanas sistēmā (trešā pamata trešā daļa)

49. Ar trešā pamata trešo daļu TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nepamatoti ir piekritusi, ka Komisija iegūst un izmanto pierādījumus par TU aktīvu piedalīšanos cenu noteikšanas sistēmā.

50. It īpaši TU iebilst pret to, ka, tikai pamatojoties uz tā dalību FEG, tam uzlikta atbildība par šīs apvienības saistošajiem lēmumiem par konkrētām cenām un publikācijas. Kā uzskata TU, lai apstiprinātu tā aktīvu piedalīšanos šādu lēmumu pieņemšanā, kā arī citās FEG pretlikumīgajās darbībās saistībā ar cenu noteikšanu, bija jāiesniedz konkrēti pierādījumi.

51. Šis arguments ir balstīts uz nepareizu Apstrīdētā sprieduma interpretāciju. Proti, Pirmās instances tiesa nav balstījusies uz pieņēmumu, ka TU kā FEG biedrs automātiski ir atbildīgs par profesionālās apvienības FEG nelikumīgo rīcību. Tieši pretēji, Pirmās instances tiesa veica tiešus atzinumus par TU aktīvu dalību pārkāpumā. Pirmkārt, tā norādīja uz TU dalību, ņemot vērā ar to saistītos dalībniekus FEG administrācijas padomē ( ), un turklāt – kā konkrētu piedalīšanās faktu – informāciju par cenām, ko TU iesniedza FEG ( ).

52. Līdz ar to arī trešā pamata trešā un pēdējā daļa nav pamatota.

C – Par ceturto pamatu – pārkāpumu ilguma novērtējumu

53. Ar savu ceturto pamatu TU apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu vai vismaz nav pietiekami pamatojusi Apstrīdēto spriedumu attiecībā uz konstatēto katra pārkāpuma ilgumu un to turpināto raksturu.

54. Šis pamats attiecas uz Apstrīdētā sprieduma 406.–413. punktu, kuros Pirmās instances tiesa izskata aizliegto nolīgumu ilgumu. Tajos Pirmās instances tiesa apstiprina Komisijas atzinumus un uzskata, ka runa ir par vienotu pārkāpumu ar turpinātu raksturu ( ).

55. TU apstrīd šos atzinumus ar visiem argumentiem trijās ceturtā pamata daļās ( ). Ciktāl citās TU apelācijas sūdzības daļās ir norādīti līdzīgi argumenti, īpaši trešā pamata otrajā daļā ( ), kā arī piektā pamata pirmajā daļā, šeit tiks sniegta atbilde arī uz šiem argumentiem.

56. Būtībā TU apgalvo, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā ir balstījusies uz nepareiziem pieņēmumiem par pārkāpumu ilgumu un turpināto raksturu un ka tā nav ņēmusi vērā cenu noteikšanas sistēmas un īpaši tās atsevišķo sastāvdaļu neviendabīgo raksturu. Turklāt, pēc TU domām, TU dalība cenu noteikšanas sistēmā bija nenozīmīga.

57. Ir acīmredzami, ka TU šādā veidā cenšas panākt, lai Pirmās instances tiesas faktu izvērtējumu izskatītu Tiesa. Tiktāl tā argumenti ir nepieņemami ( ).

58. Taču tā vēl nav visa TU kritika. Tas turklāt norāda vēl divus argumentus attiecībā uz tiesiskajiem kritērijiem, kas jāievēro Pirmās instances tiesai, izvērtējot pārkāpumu ilgumu. Tiktāl, ciktāl tā arguments ir par tiesību jautājumiem, tas ir pieņemams.

59. Pirmkārt, TU apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pierādījusi, kas ir “kopējais plāns” un “vienādais mērķis”, un tikai tie ļauj atzīt virkni darbību par turpinātām vienas darbības daļām.

60. Tik tiešām, lai dažādās darbības varētu uzskatīt par pārkāpumu ar vienu mērķi, ir jāatzīst, ka “dažādās darbības var ietvert “kopējā plānā” to vienādā mērķa dēļ, kas traucē konkurenci Kopējā tirgus teritorijā” ( ).

61. Šo kritēriju Pirmās instances tiesa ir ņēmusi vērā. Apstrīdētā sprieduma 340.–343. punktā viena sadaļa ir veltīta šajā lietā izskatāmo pārkāpumu vispārējam izvērtējumam. Tajā tā īpaši ir norādījusi, ka diviem TU inkriminētajiem pārkāpumiem, proti, kolektīvajam ekskluzivitātes režīmam un saskaņotajām darbībām cenu jomā, bija “viens pret konkurenci vērsts mērķis”, kas bija “cenu uzturēšana konkurenci pārsniedzošā līmenī” ( ). No šī Pirmās instances tiesas atzinuma netieši izriet, ka katram no minētajiem pārkāpumiem, proti, kolektīvajam ekskluzivitātes režīmam un arī saskaņotajām darbībām cenu noteikšanas jomā, bija viens mērķis. Uz to Pirmās instances tiesa atsaucas arī Apstrīdētā sprieduma 406. punktā, uzsverot konkrēto pārkāpumu vienādo raksturu.

62. Tādēļ TU arguments saistībā ar “kopējo plānu” un “vienādo mērķi” nav atbalstāms.

63. Otrkārt, TU iebilst, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir piekritusi, ka Komisija iegūst un izmanto pierādījumu attiecībā uz pārkāpumu ilgumu, kas galvenokārt bija balstīts uz nepilnīgiem un netiešiem pierādījumiem.

64. Kā jau attiecībā uz trešo pamatu tika izklāstīts, procedūrās par aizliegtiem nolīgumiem ir likumīgi iegūt un izmantot pierādījumus, kas balstīti uz netiešiem pierādījumiem un sakritībām ( ). Ir pats par sevi saprotams, ka tādi netiešie pierādījumi un sakritības – proti, pastāvīga TU darbinieka dalība FEG administrācijas padomes sapulcēs, arī pēc 1991. gada – ļauj gūt informāciju ne tikai par pret konkurenci vērstu darbību vai nolīgumu pastāvēšanu, bet arī par turpinātas pret konkurenci vērstas darbības ilgumu un par pret konkurenci vērstu nolīgumu piemērošanas ilgumu.

65. Arī šajā sakarā TU arguments nav pamatots.

66. Tātad ceturtais TU izvirzītais pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.

D – Par piektā pamata pirmo un trešo daļu – apsvērumiem par naudas soda apmēru

67. Ar piekto pamatu TU apstrīd Pirmās instances tiesas apsvērumus par naudas soda apmēru. Šis pamats sastāv no trim daļām, turpmāk tiks izskatītas tikai pirmā un trešā daļa. Otrā daļa par to, kāda ietekme uz naudas soda apmēra samazināšanu ir administratīvās procedūras pārmērīgam ilgumam, tiks izskatīta atsevišķi kopā ar pirmo pamatu ( ).

1) Par pārbaudes apmēru

68. Ja Tiesa apelācijas tiesvedības ietvaros izskata iebildumus par naudas soda apmēru, attiecībā uz kuru Pirmās instances tiesai ir neierobežota kompetence (atbilstoši EKL 229. pantam kopā ar Regulas Nr. 17. pantu), tad attiecībā uz pārbaudes apmēru ir jānorāda sekojošais.

69. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir skaidrs, ka Tiesai, kura, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, vadās pēc tiesiskās apziņas, nav jāveic savs novērtējums, lai aizstātu Pirmās instances tiesas novērtējumu, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, veikusi, lemjot par naudas soda apmēru ( ). Tomēr Tiesa var pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai pārkāpusi samērīguma vai vienlīdzības principu ( ).

2) Par pārkāpumu ilguma ietekmi uz naudas soda apmēru (piektā pamata pirmā daļa)

70. Ar piektā pamata pirmo daļu, kas vēršas īpaši pret Apstrīdētā sprieduma 413. punktu, TU norāda, ka, nosakot naudas soda apmēru, nav pietiekami ņemts vērā pārkāpumu ilgums. Līdz ar to Komisija un Pirmās instances tiesa ir pārkāpušas Regulas Nr. 17 15. pantu, kā arī atbilstošās vadlīnijas ( ). Šajā sakarā TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu vai vismaz nav sniegusi pietiekamu pamatojumu.

71. Uzmanīgāka izskatīšana parāda, ka TU turklāt šajā gadījumā būtībā izvirza iebildumu pret, kā tas uzskata, Pirmās instances tiesas kļūdaini veikto pārkāpumu ilguma un to turpinātā rakstura izvērtējumu. Šie TU argumenti lielā mērā ir vienādi ar tiem, kas norādīti ceturtajā pamatā. Kā jau attiecībā uz to tika aplūkots ( ), TU arguments šajā sakarā neietver pamatotu Pirmās instances tiesas tiesību kļūdas pierādījumu. Līdz ar to Pirmās instances tiesa apsvērumos saistībā ar naudas soda apmēru varēja balstīties uz saviem atzinumiem par pārkāpumu ilgumu un to turpināto raksturu. Šajos apstākļos nešķiet, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi acīmredzamu tiesību kļūdu.

72. Pretēji TU apgalvotajam, Pirmās instances tiesai savos apsvērumos saistībā ar naudas soda apmēru nebija jāvadās no tā, ka TU dalībai cenu noteikšanas sistēmā ir bijusi tikai pakārtota nozīme. Pirmās instances tiesa bija skaidri konstatējusi aktīvu TU piedalīšanos šajos pārkāpumos un tādēļ nepieļāva iespēju, ka TU ir bijis “tikai sekotājs” ( ). Šajā sakarā nešķiet, ka Pirmās instances tiesas būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.

73. Turklāt TU nav norādījis citus punktus, no kuriem varētu izrietēt acīmredzamas kļūdas esamība, kā arī samērīguma principa vai vienlīdzības principa pārkāpums.

74. Līdz ar to piektā pamata pirmā daļa nav pamatota.

3) Saistība starp FEG un TU uzliktajiem naudas sodiem (piektā pamata trešā daļa)

75. Ar piektā pamata trešo daļu TU izvirza iebildumu par to, ka TU uzliktā naudas soda apmērs nav samērīgs salīdzinājumā ar FEG uzlikto naudas soda apmēru.

76. Pirmkārt, TU tāpat kā saistībā ar piektā pamata pirmo daļu atkārtoti norāda, ka tas aktīvi piedalījies kolektīvajā ekskluzivitātes režīmā tikai līdz 1991. gada 2. jūlijam, un vēlāk tam tajā bijusi tikai pakārtota nozīme.

77. Taču, kā jau tika norādīts, Pirmā instances tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, ir konstatējusi, ka TU ir aktīvi piedalījies arī pēc 1991. gada un tam nav bijusi tikai sekotāja loma ( ). Uz šo atzinumu tā drīkstēja balstīties arī, izvērtējot naudas soda apmēru. Šajā sakarā nešķiet, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.

78. Otrkārt, TU īpaši apstrīd Apstrīdētā lēmuma 431.–434. punktu, kuros Pirmās instances tiesa noraida vienlīdzības principa pārkāpumu.

79. To darot, TU nav pēc būtības norādījis, kādā veidā tas tiek diskriminēts salīdzinājumā ar FEG un cik lielā mērā Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā tā argumentus pirmajā instancē.

80. Atšķirība starp noteikto naudas soda procentu TU un FEG, ņemot vērā to apgrozījumu, vēl nepamato vienlīdzības principa pārkāpumu ( ). Proti, kā jau Pirmās instances tiesa pareizi ir norādījusi ( ) – Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru vairākiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībai, kas iesaistīti vienā pārkāpumā, nav jāaprēķina naudas sods samērīgi to attiecīgajam apgrozījumam. Šajā gadījumā nozīme ir vairākiem faktoriem un apgrozījumu nevajadzētu uzskatīt par būtiskāko kritēriju vērtējumā.

81. Tādēļ piektā pamata trešā daļa nav pamatota.

V – Par pirmo pamatu, kā arī piektā pamata otro daļu – pārmērīgo procedūras ilgumu

82. TU pirmais pamats, kā arī piektā pamata otrā daļa aizņem lielāko daļu no apelācijas sūdzības. Tie ir veltīti sekām, kas izriet no Pirmās instances tiesas atzītajiem pārmērīgi ilgiem administratīvās procedūras posmiem Komisijā. Tādēļ tie abi ir jāizskata kopā.

83. Būtībā TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārkāpusi Kopienu tiesības vai ECTK ( ) vai katrā ziņā nesaprotami pamatojusi savu spriedumu, jo nav uzskatījusi, ka samērīga termiņa pārsniegšana varētu būt pamatā Komisijas lēmuma atcelšanai vai naudas soda apmēra papildu samazināšanai.

A – Apstrīdētais spriedums

84. Visas trīs pirmā pamata daļas galvenokārt attiecas uz Apstrīdētā sprieduma 73.–94. punktu.

85. Tajos Pirmās instances tiesa vispirms atzīst, ka Komisijai ir pienākums administratīvās procedūrās, kas tiek uzsāktas konkurences jomā saskaņā ar Regulu Nr. 17 un kas var izraisīt tajā paredzētās sankcijas, pieņemt lēmumu samērīgos termiņos. Turklāt Pirmās instances tiesa atgādina, ka šāda termiņa pārsniegšana, ja tāda ir pierādīta, ne vienmēr pamato apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Lēmuma atcelšana ir iespējama tikai tad, ja tiek pierādīts, ka, pārkāpjot šādu principu, ir nodarīts kaitējums konkrētā uzņēmuma tiesībām uz aizstāvību ( ).

86. Šajā konkrētajā lietā Pirmās instances tiesa izšķir trīs Komisijas administratīvās procedūras stadijas, katru no tām vērtējot atsevišķi.

– Procedūras stadiju pirms 1996. gada 3. jūlija paziņojuma par iebildumiem Pirmās instances tiesa skaidri atzina par pārmērīgi ilgu un skaidri atzina, ka Komisija ir pieļāvusi bezdarbību trīs gadu garumā ( ). Taču šīs procedūras stadijas pārmērīgais ilgums pats par sevi nav pietiekams, lai nodarītu kaitējumu tiesībām uz aizstāvību, jo šajā laika posmā lietas dalībnieki vēl nebija saņēmuši paziņojumu par iebildumiem. Tikai pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas ir izvirzīta formāla apsūdzība un ir iespējams nodarīt kaitējumu tiesībām uz aizstāvību ( ).

– Administratīvās procedūras stadiju, kas ilga sešpadsmit mēnešus starplaikā starp paziņojumu par iebildumu un lietas dalībnieku noklausīšanos, Pirmās instances tiesa neuzskata par pārmērīgi ilgu ( ).

– Savukārt administratīvās procedūras stadiju pēc lietas dalībnieku noklausīšanās līdz Apstrīdētā lēmuma pieņemšanai – kas kopumā ilga 23 mēnešus – Pirmā instances tiesa atkal uzskata par pārmērīgi ilgu ( ). Taču pēc sīkākas pārbaudes tā secināja, ka šīs pēdējās procedūras stadijas ilgums neietekmē prasītāju tiesības uz aizstāvību ( ).

87. Apstrīdētā sprieduma 438. punktā, uz kuru īpaši attiecas piektā pamata otrā daļa, Pirmās instances tiesa spriež par iespēju, ka tiesa samazina Komisijas uzliktā naudas soda apmēru. Pirmās instances tiesa izklāsta, ka prasītāji nav iesnieguši nevienu dokumentu, kas pamatotu naudas soda apmēra papildus samazināšanu, proti, papildus tai naudas soda apmēra samazināšanai, ko Komisija jau bija veikusi EUR 100 000 apmērā. Līdz ar to prasītāju lūgumu šajā sakarā nevar apmierināt.

B – Lietas dalībnieku būtiskie argumenti

88. TU uzskata, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot procedūras ilgumu, nedrīkstēja nošķirt procedūras stadijas pirms un pēc paziņojuma par iebildumiem. Šajā sakarā tas norāda uz Kopienu tiesu judikatūru, it īpaši uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru ( ). Atbilstoši šai judikatūrai ( ), lai šajā lietā novērtētu, vai procedūras ilgums ir saprātīgs, ir jāņem vērā jau laiks no pirmā informācijas pieprasījuma no TU un FEG 1991. gadā vai vismaz no brīža, kad FEG 1991. gada 16. septembrī tika nosūtīta brīdinājuma vēstule.

89. TU apgalvo, ka Pirmās instances tiesai Apstrīdētais lēmums bija jāatceļ, pamatojoties tikai uz administratīvās procedūras pārmērīgo ilgumu. Apstrīdētā lēmuma atcelšanu nevar pamatot arī ar nosacījumu, ka tika ietekmētas tiesības uz aizstāvību.

90. Turklāt Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā grūtības, kas TU radās iepriekšējas izmeklēšanas ilguma dēļ (pirmā procedūras stadija), sagatavojot savu aizstāvību. Nebija iespējams atrast lietderīgus dokumentus, un, tā kā nomainījās vadošie darbinieki, kā arī citi līdzstrādnieki, aizritot aizvien ilgākam laikam, ir bijis aizvien grūtāk rekonstruēt pagātnes notikumus un sarindot tos pareizajā secībā attiecīgajā kontekstā. Turklāt TU apstrīd to, ka tam inkriminētie pārkāpumi ir turpināti arī pēc 1991. gada.

91. Katrā ziņā, kā uzskata TU, Pirmās instances tiesai, ņemot vērā procedūras pārmērīgo ilgumu, bija papildus jāsamazina tam uzliktais naudas sods. Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka nelielo naudas soda apmēra samazinājumu Komisija Apstrīdētajā lēmumā balsta tikai uz premisu, ka atbildību par pārmērīgo procedūras ilgumu ir jādala starp Komisiju un atbilstošajiem uzņēmumiem ( ). Komisijas atzinumam, ka procedūras pārmērīgais ilgums ir tikai tās pašas atbildība, bija jābūt pamudinājumam Pirmās instances tiesai papildus samazināt naudas soda apmēru.

92. Kā uzskata Komisija, Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā ir lēmusi saskaņā ar judikatūru, to pareizi piemērojot šajā lietā. It īpaši – Pirmās instances tiesa ir izskatījusi procedūras stadiju ilgumu gan pirms, gan pēc paziņojuma par iebildumiem.

93. Komisija uzskata, ka ECTK kritērijus un ECTK judikatūru nedrīkst nepārdomāti transponēt konkurences tiesībās. Pēc tās domām, pirms paziņojuma par iebildumiem nepastāvēja formāla apsūdzība. Brīdinājuma vēstule, kādu šajā lietā Komisijas dienesti bija nosūtījuši, būtiski atšķiras no formāla paziņojuma par iebildumiem, un tādēļ tai nav nozīmes attiecībā uz šajā lietā radušos jautājumu par to, no kura brīža pārmērīgi ilga procedūra var ietekmēt lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību.

94. Komisija uzsver, ka saskaņā ar judikatūru ieilgusi procedūra pati par sevi nevar būt pārkāpums un nevar izraisīt Apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Tieši pretēji –ir jāiesniedz konkrēts pierādījums, ka ir apdraudētas lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību. Prasītājs, kuram šajā gadījumā ir pierādīšanas pienākums, nav pietiekami pārliecinoši pierādījis šādu kaitējumu aizstāvības tiesībām. Savukārt Pirmās instances tiesa, kā uzskata Komisija, ir plaši izskatījusi procedūras ilguma ietekmi uz TU tiesībām uz aizstāvību, proti, ņemot vērā katras procedūras stadijas ilgumu.

95. Attiecībā uz iespējamu naudas soda samazināšanu Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pietiekami pamatojusi Apstrīdēto spriedumu un tai piešķirtās pilnas jurisdikcijas ietvaros secinājusi, ka uzliktais naudas sods ir atbilstošs.

96. Arī CEF sniegtie argumenti ir līdzīgi Komisijas argumentiem. Turklāt CEF norāda to, ka TU ir galvenais atbildīgais par šo procedūru kā tādu, jo to varēja novērst, ja TU laikus būtu pārtraucis veikt tam inkriminētos pārkāpumus.

C – Vērtējums

97. No šajā laikā par pastāvīgu kļuvušās judikatūras izriet, ka konkurences tiesībās ir jāņem vērā saprātīga termiņa princips procedūrā, kas uzsākta saskaņā ar Regulu Nr. 17, kas var izraisīt tajā paredzētās sankcijas ( ).

98. Saprātīga termiņa princips ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kas vadās pēc ECTK 6. panta 1. punkta ( ) un tagad ir iekļauts arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( ) 41. panta 1. punktā (tiesības uz labu pārvaldību) ( ).

1) 1. Par atšķirību starp procedūras divām stadijām (pirmā pamata pirmā daļa)

99. Ar pirmā pamata pirmo daļu TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, izvērtējot procedūras ilgumu, ir nepamatoti nošķīrusi divas procedūras stadijas un saprātīga termiņa principu piemērojusi tikai stadijai pēc paziņojuma par iebildumiem, proti, otrajai procedūras stadijai.

100. Lai arī procedūrām par aizliegtiem nolīgumiem saskaņā ar Regulu Nr. 17 nav krimināltiesiska rakstura ( ) un tās nav vērstas pret personām, bet gan uzņēmumiem, Tiesa, piemērojot tām saprātīga termiņa principu, atsaucas uz ECT judikatūru saistībā ar ECTK 6. panta 1. punktu ( ). Atbilstoši šai judikatūrai saprātīga termiņa principu var piemērot ievērojamu laiku pirms formālās apsūdzības. Jo, proti, ir pietiekami ar to vien, ka persona ir tikusi oficiāliapsūdzēta par nodarījumu vai arī darbības, kuru dēļ to tur aizdomās, ievērojami ietekmē tās situāciju ( ).

101. Tas nozīmē, ka arī procedūrās par aizliegtiem nolīgumiem saprātīga termiņa principu var piemērot daudz agrāk, nekā tiek darīts zināms paziņojums par iebildumiem, kas līdzinās formālai apsūdzības izvirzīšanai. Turklāt nav nepieciešams izvērtēt to, vai un, vajadzības gadījumā, kurā brīdī var uzskatīt, ka pirms paziņojuma par iebildumiem var uzskatīt, ka ir izvirzīta oficiāla apsūdzība. Jo katrā ziņā jau Komisijas iepriekšējās izmeklēšanas ietvaros tās izmeklēšana saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. pantu un arī informācijas pieprasījumi saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu var “būtiski ietekmēt” konkrēto uzņēmumu situāciju ( ).

102. Šādi izmeklēšanas pasākumi parasti rada ieinteresētajām personām iespaidu, ka Komisija tās tur aizdomās par EKL 81. vai 82. panta pārkāpumu. Vēl jo vairāk tādos gadījumos, ja Komisija, kā tas ir bijis šajā lietā, ļauj noprast, ka tā ir saņēmusi sūdzību no trešās personas un ka šī sūdzība ir izraisījusi pietiekamas aizdomas, lai uzsāktu izmeklēšanu. Šādos apstākļos jau pirmais konkrētajam uzņēmumam nosūtītais informācijas pieprasījums ir salīdzināms ar aizdomās turamās personas nopratināšanu, bet pārbaudes konkrētajā uzņēmumā – aizdomās turamās personas telpu pārmeklēšanu.

103. Šādas izmeklēšanas ietvaros ieinteresētās personas parasti pieliek ievērojamas pūles, lai sagatavotu savu aizstāvību, un īpaši – lai nodrošinātos ar advokātu palīdzību. Vajadzības gadījumā ir jāveido naudas uzkrājumi iespējamiem naudas sodu maksājumiem un jāapdomā darījumu partneru un sabiedrības iespējamā reakcija. No šī brīža ieinteresētās personas saskaras arī ar nedrošību par to, kad beigsies pret tām uzsāktā procedūra un kāds būs tās rezultāts. Tas nozīmē, ka tās ir pakļautas ievērojamam spiedienam. Šādā situācijā saprātīga termiņa princips nodrošina tām pastiprinātu aizsardzību, kas pārsniedz procesuālo darbību noilguma termiņu ietvarus ( ).

104. Šajos apstākļos atbilstošais laika posms, kas jāņem vērā, lai noteiktu, vai Komisijas procedūra attiecībā uz aizliegtajiem nolīgumiem ir bijusi saprātīgi ilga, sākas nevis ar paziņojuma par iebildumiem brīdi, bet gan ar brīdi, kad Komisija uzsākusi pirmo izmeklēšanas pasākumu, kurš ievērojami ietekmējis konkrēto uzņēmumu situāciju ( ).

105. Attiecībā uz administratīvās procedūras ilguma novērtējumu ir jānodala divas stadijas, kas seko viena otrai: pirmā stadija, kas sākas dienā, kad Komisija, izmantojot tai sniegtās pilnvaras, uzsāk izmeklēšanas pasākumus, un ilgst līdz paziņojumam par iebildumiem un otrā stadija – no paziņojuma par iebildumiem līdz galīgā lēmuma pieņemšanai ( ).

106. Kā izriet no sprieduma lietā PVC II ( ), abās procedūras stadijās ir piemērojams saprātīga termiņa princips. Taču katra no tām atbilst noteiktai iekšējai loģikai: stadijai pirms paziņojuma par iebildumiem, kas sākas dienā, kad Komisija, izmantojot tai sniegtās pilnvaras, veic izmeklēšanas pasākumus, ir jāļauj Komisijai pēc izmeklēšanas veikšanas izteikt viedokli par procedūras virzienu, savukārt nākamajai stadijai tai būtu jāsniedz iespēja pēc ieinteresēto personu uzklausīšanas pieņemt galīgo lēmumu par konstatēto pārkāpumu. Šiem dažādajiem stadiju mērķiem ir ietekme uz konkrēto administratīvās procedūras ilguma saprātīguma novērtējumu abās procedūras stadijās, ietekme, kura vienmēr ir jānovērtē, detalizēti izvērtējot visus konkrētās lietas apstākļus ( ).

107. Attiecībā uz pirmo procedūras stadiju, izvērtējot apstākļus, pienācīgi ir jāņem vērā, ka Komisijai ir nepieciešams pietiekami daudz laika iepriekšējai izmeklēšanai, lai tā varētu atbilstoši pārbaudīt radušās aizdomas par EKL 81. vai 82. panta pārkāpumu. Pretējā gadījumā pastāvētu risks, ka Komisijas kā atbildīgās iestādes konkurences jomā darbība Līguma konkurences noteikumu īstenošanas rezultātā ilgtermiņā tiktu vājināta. Turklāt Komisijai ir jābūt iespējai vispārīgā veidā noteikt vienām tās veicamām procedūrām augstāku prioritāti nekā citām ( ); tas it īpaši attiecas uz gadījumiem, kad atbilstošie dienesti ir uz laiku īpaši noslogoti.

108. Attiecībā uz otro procedūras stadiju šajā novērtējumā ir jāņem vērā, ka parasti pēc paziņojuma par iebildumiem Komisija izmeklēšanu ir pabeigusi un otrajā stadijā ir nepieciešams ņemt vērā konkrēto uzņēmumu uzklausīšanas rezultātā secināto, lai pieņemtu gala lēmumu. Šajā stadijā Komisija jau ir pavirzījusi procedūru tiktāl, ka turpmāk būtu nepamatoti lietā iesaistītos uzņēmumus ilgāk nekā nepieciešams turēt neziņā par procedūras rezultātu. Līdz ar to piemērojamie kritēriji procedūras ilguma pārbaudei ir stingrāki.

109. Tādēļ TU argumenti, saskaņā ar kuriem Pirmās instances tiesa nepareizi ir nošķīrusi divas procedūras stadijas, ir jānoraida kā nepamatots. Arī TU iebildums, ka Pirmās instances tiesa ir piemērojusi saprātīga termiņa principu tikai otrai administratīvās procedūras stadijai, proti, pēc paziņojuma par iebildumiem, nav atbalstāms. Pirmās instances tiesa skaidri atzina, ka Komisijas iepriekšējā izmeklēšana arī ir bijusi pārmērīgi ilga, jo Komisijas pieļautā bezdarbība ilga vairāk nekā trīs gadus ( ).

110. Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka divas administratīvās procedūras stadijas Komisijā, kā to atzinusi Pirmās instances tiesa, ( ) – pirmkārt, stadija pirms paziņojuma par iebildumiem un, otrkārt, stadija no lietas dalībnieku uzklausīšanas līdz Apstrīdētā lēmuma paziņošanai – ir bijušas pārmērīgi ilgas.

111. Sīkākā izskatīšana parāda, ka tiesvedība nav par to, vai var nodalīt divas procedūras stadijas un kā bija jānovērtē šis procedūras stadiju ilgums. Drīzāk runa ir par sekām, kādas ir pārmērīgi ilgai administratīvai procedūrai. Tādējādi ir jānoskaidro, vai Pirmās instances tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, varēja nolemt, ka pārmērīgais administratīvās procedūras ilgums gan pirms paziņojuma par iebildumiem, gan pēc tā neizraisa ne Apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ne arī naudas soda apmēra papildu samazināšanu. Šie jautājumi tiek uzdoti pirmā pamata otrās un trešās daļas ietvaros, kā arī piektā pamata otrās daļas ietvaros, un tādēļ tie ir izskatāmi kopā.

2) 2. Par saistību starp pārmērīgi ilgo procedūru un atcelšanu (pirmā pamata otrā un trešā daļa)

112. Pirmā pamata otrā un trešā daļa ir veltīta jautājumam, kādā gadījumā Komisijas lēmums būtu atceļams, ja ir atzīts procedūras pārmērīgs ilgums.

a) Atcelšana tikai gadījumā, ja tiesības uz aizstāvību ir ietekmētas (pirmā pamata otrā daļa)

113. Ar pirmā pamata otro daļu TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārkāpusi tiesības vai vismaz nesaprotami pamatojusi Apstrīdēto spriedumu, jo Pirmās instances tiesa uzreiz neatcēla Apstrīdēto lēmumu arī pēc procedūras pārmērīgā ilguma atzīšanas.

114. Ir jāvadās no premisas, ka jebkura neadekvāta procedūras novilcināšana no Komisijas puses pārkāpj iesaistīto uzņēmumu procesuālās tiesības, ko aizsargā Kopienu tiesības. Uz šādu tiesību pārkāpuma atzīšanu neattiecas nekāda veida nodarītā kaitējuma pierādījums ( ).

115. Taču ne visām procesuālajām kļūdām ir vienādas sekas ( ). Šāds lietas dalībnieku tiesību procesuālo tiesību pārkāpums var būt pamatā Komisijas galīga lēmuma atcelšanai tikai tad, ja šī pārkāpuma neesamības gadījumā process būtu noslēdzies ( ) ar citu rezultātu ( ).

116. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesībās procesuālo tiesību pārkāpums var ietekmēt procedūras rezultātu, ja tā rezultātā uzņēmumu tiesības uz aizstāvību ir tikušas ierobežotas ( ).

117. Tātad Komisijas lēmums ir jāatceļ pārmērīga procedūras ilguma dēļ, ja iesaistītie uzņēmumi var detalizēti pierādīt, ka pārmērīgi ilgās procedūras dēļ to tiesības uz aizstāvību ir ierobežotas ( ). Lai arī Tiesa aizliegtu nolīgumu lietā vēl nav pieņēmusi skaidru lēmumu ( ), tomēr no tās judikatūrā līdzīgās tiesvedībās sniegtajiem atbilstošajiem apsvērumiem ir iespējams secināt, kādos gadījumos tā ir noteikusi saistību starp saprātīga termiņa principu un tiesībām uz aizstāvību ( ).

118. Tieši pretēji šajā sakarā ir jānorāda, ka arī pārmērīgi ilgas procedūras gadījumā Komisijas lēmumu nevar likumīgi atcelt, ja iesaistītie uzņēmumi nav detalizēti pierādījuši, ka to tiesības uz aizstāvību ir ietekmētas, un tādēļ nav pamata ticēt, ka pārāk ilgā administratīvā procedūra ir ietekmējusi Komisijas lēmuma saturu ( ). Taču taisnīguma iemeslu dēļ šādos gadījumos vienmēr ir iespējams samazināt naudas soda apmēru ( ) vai arī piešķirt atbilstošu pabalstu ( ), nepieciešamības gadījumā – pēc atbilstoša pieprasījuma.

119. Tādējādi TU arguments, no kura izriet, ka Apstrīdētais lēmums ir likumīgi atceļams, pamatojoties tikai uz pārmērīgi ilgo administratīvo procedūru un neatkarīgi no tā vai, iespējams, tā tiesības uz aizstāvību ir ietekmētas, nav pamatots. Tātad pirmā pamata otrā daļa nav pamatota.

b) Par to, vai aizstāvības iespējas tika ietekmētas šajā lietā (pirmā pamata trešā daļa)

120. Tomēr ir nepieciešams vēl pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesa šajā lietā, nepieļaujot tiesību kļūdu, varēja vadīties no principa, ka nav tikušas ietekmētas TU aizstāvības iespējas. Par šo jautājumu ir TU pirmā pamata trešā daļa, ar kuru tas pārmet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu šajā sakarā vai vismaz nav pamatojusi Apstrīdēto spriedumu. Pamatā TU apgalvo, ka tā aizstāvības tiesības bija ietekmējis jau pārmērīgais administratīvās procedūras pirmās stadijas ilgums, proti, laikā no pirmajiem izmeklēšanas pasākumiem vai no Komisijas brīdinājuma vēstules līdz paziņojumam par iebildumiem. Turklāt tas norāda, cik lielā mērā, kā tas uzskata, Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā konkrētās grūtības, ar kurām uzņēmums, gatavojoties aizstāvībai, saskaras.

121. Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa pamatoti vadās no principa, ka lietā iesaistītie uzņēmumi aizliegtu nolīgumu gadījumā pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem aizstāvēties var tikai pēc paziņojuma par iebildumiem. Tikai šajā procedūras (otrajā) stadijā, kad Komisija ir pabeigusi izmeklēšanu un administratīvā procedūra iegūst sacīkstes principa raksturu, var tikt izmantotas aizstāvības tiesības ( ). It īpaši šajā brīdī iesaistītie uzņēmumi gūst tiesības piekļūt lietas materiāliem un izteikt viedokli par Komisijas iebildumiem. Turpretim pirmā procedūras stadija ir veltīta Komisijas izmeklēšanai, un līdz ar to tajā vēl nepastāv iesaistīto uzņēmumu tiesības uz aizstāvību. Ja Komisija šajā pirmajā procedūras stadijā vēršas pie iesaistītajiem uzņēmumiem, piemēram, nosūtot informācijas pieprasījumu, tad tas ir tikai izmeklēšanas pasākums, nevis nopratināšana. Viegli saprotamu iemeslu dēļ šajā procedūras stadijā nav paredzēts piešķirt piekļuves tiesības lietas materiāliem, jo tas varētu nopietni apdraudēt izmeklēšanas rezultātus un procedūras novilcināt, nevis paātrināt.

122. Kaut arī, bez šaubām, iesaistīto uzņēmumu tiesības uz aizstāvību var izmantot tikai pēc paziņojuma par iebildumiem, proti, tikai otrajā procedūras stadijā, tomēr pirmajā administratīvās procedūras stadijā arī var ietekmēt iesaistīto uzņēmumu aizstāvības iespējas.

123. Jo ilgāks laiks paiet no pirmajiem izmeklēšanas pasākumiem līdz paziņojumam par iebildumiem, jo lielāka iespēja, ka iespējamos pierādījumus šajā paziņojumā minēto pārkāpumu atspēkošanai var iegūt ar grūtībām. Protams, lietderīgo informāciju ir iespējams saglabāt grāmatās un arhīvos, lai būtu nodrošināti dokumenti iespējamo iestāžu un tiesu pasākumu gadījumos ( ). Taču, kā pamatoti norāda TU, paejot aizvien ilgākam laika posmam – neatkarīgi no tā, vai tas ir laiks pirms vai pēc paziņojuma par iebildumiem –, kļūst aizvien grūtāk atrast lieciniekus, kas sniegtu attaisnojošus pierādījumus, it īpaši ņemot vērā vadošo darbinieku un citu līdzstrādnieku maiņu, kāda bieži vien mēdz notikt uzņēmumos. Apstrīdētajā spriedumā par šo aspektu Pirmās instances tiesa nav sniegusi pietiekamus argumentus ( ).

124. Jau pirmās procedūras stadijas pārmērīgais ilgums var ietekmēt iesaistīto uzņēmumu vēlākās aizstāvības iespējas un tādējādi izbeigt to tiesības uz aizstāvību pirms otrās procedūras stadijas. Pirmās instances tiesa to neņem vērā, atzīstot, ka procedūras pirmās stadijas pārmērīgais ilgums “pats par sevi nevarēja” apdraudēt iesaistīto uzņēmumu tiesības uz aizstāvību ( ).

125. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā Apstrīdētā sprieduma 86.–93. punktā pārbaudīja tikai to, “vai šīs [pēdējās] procedūras stadijas [pārmērīgais] ilgums ir ietekmējis tiesības uz aizstāvību” ( ). Turklāt Pirmās instances tiesai bija jāpārbauda, vai pirmās procedūras stadijas – pirms paziņojuma par iebildumiem – pārmērīgais ilgums varēja ietekmēt vēlākās iesaistīto uzņēmumu aizstāvības iespējas, un it īpaši, vai TU šādu ietekmi ir skaidri pierādījis.

126. Taču šāda pieeja nav pielīdzināma tiesību uz aizstāvību izmantošanas pasteidzināšanai laika ziņā. Iesaistīto uzņēmumu uzklausīšana un to piekļuves tiesības lietas materiāliem ir un paliek otrās procedūras stadijas sastāvdaļa, proti, laika posms pēc paziņojuma par iebildumiem. Tomēr tas neizslēdz, ka aizstāvības iespējas ietekmēs un līdz ar to arī apdraudēs tiesības uz aizstāvību pārmērīgi ilgā iepriekšējā izmeklēšana – vai pat Komisijas ilgtermiņa bezdarbība – procedūras pirmās stadijas laikā.

127. Tā kā Apstrīdētajā spriedumā nav nospriests šajā sakarā, tas ir jāatceļ, un, tā kā to ļauj tiesvedības stadija saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta 1. punktu, lieta ir jānodod atpakaļ sprieduma pieņemšanai Pirmās instances tiesā.

3) 3. Par naudas soda samazināšanu (pirmā pamata pirmās daļas beigas un piektā pamata otrā daļa)

128. Ciktāl no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, pamatojoties uz pirmā pamata trešo daļu, ir atceļams viss Apstrīdētais spriedums, atzinums par naudas soda apmēra samazināšanas iespēju ir tikai pakārtots jautājums, par ko ir piektā pamata otrā daļa, kā arī pirmā pamata beigas.

129. TU pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nosakot tam uzliktā naudas soda apmēru, vai vismaz nepietiekami to pamatojusi. Kā uzskata TU, Pirmās instances tiesai bija jāsamazina naudas soda apmērs procedūras pārmērīgā ilguma dēļ. Tas uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka par pārmērīgo administratīvās procedūras ilgumu pilnībā ir atbildīga Komisija un tā nav, kā sākotnēji uzskatīja Komisija ( ), tās un iesaistīto uzņēmumu dalīta atbildība.

130. Kā jau iepriekš norādīts, Tiesai, kura, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, vadās pēc tiesiskās apziņas, nav jāveic savs novērtējums, lai aizstātu Pirmās instances tiesas novērtējumu, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, veikusi, lemjot par naudas soda apmēru ( ). Tomēr Tiesa var pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai pārkāpusi samērīguma vai vienlīdzības principu ( ).

131. Pirmkārt, var uzskatīt, ka lietā ir pieļauta acīmredzama kļūda, ja Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā savu pilnvaru apjomu neierobežotas jurisdikcijas ietvaros, kas tai piešķirta saskaņā ar EKL 229. pantu kopā ar Regulas Nr. 17 17. pantu. Otrkārt, acīmredzama kļūda ir arī tādā gadījumā, ja Pirmās instances tiesa pirms sava lēmuma par naudas soda apmēru nav pietiekami ņēmusi vērā visus faktus vai argumentus, kas ir būtiski konkrētajā lietā lēmuma par naudas soda apmēru pieņemšanai ( ).

132. Attiecībā uz Pirmās instances tiesas pilnvaru apjomu EKL 229. panta ietvaros ir jāapsver, ka neierobežotās jurisdikcijas kompetencei nav piemērojami tie paši kritēriji kā Apstrīdētā lēmuma atcelšanai. Neierobežotās jurisdikcijas kompetences jomā runa ir ne tikai par Komisijas lēmuma likumības pārbaudi. Tieši pretēji, tās ietvaros var ņemt vērā arī lietderības un taisnīguma aspektus. It īpaši ir jāņem vērā tāds administratīvā procesa pārkāpums kā, piemēram, saprātīga termiņa principa pārkāpums, kas – kā jau norādīts ( ) – ir arī pamattiesību pārkāpums, pat ja tas nav ietekmējis Komisijas lēmuma saturu un līdz ar to nepamato tā atcelšanu.

133. Tam Pirmās instances tiesa šajā lietā ir pareizi piekritusi, norādot, ka tā, pamatojoties tikai uz pārmērīgo procedūras ilgumu, par ko ir atbildīga Komisija, varētu papildus samazināt naudas soda apmēru ( ). Tiktāl Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.

134. Citādāk ir attiecībā uz Pirmās instances tiesas pienākumu izvērtēt visus faktiskos apstākļus un argumentus, kas ir būtiski lēmuma pieņemšanai.

135. Šajā lietā neierobežotās jurisdikcijas kompetences ietvaros pie lēmuma pieņemšanai būtiskiem faktiskajiem apstākļiem īpaši pieder Komisijas atbildība par administratīvās procedūras abu stadiju pārmērīgo ilgumu, proti – ne tikai saistībā ar pārmērīgo laiku, kas parasti procedūrā ir nepieciešams starp lietas dalībnieku uzklausīšanu līdz Apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, bet arī izmeklēšanas stadijā, kad vairāk nekā trīs gadus ilga bezdarbības periods pirms paziņojuma par iebildumiem.

136. Kaut arī Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma sākumā vēl atzina Komisijas atbildību par abu administratīvās procedūras stadiju pārmērīgo ilgumu ( ), tālāk neierobežotās jurisdikcijas ietvaros tā ņem vērā Komisijas atbildību tikai saistībā ar vienas no divām procedūrām stadijas pārmērīgo ilgumu, proti, attiecībā uz laiku no lietas dalībnieku uzklausīšanas līdz Apstrīdētā lēmuma pieņemšanai. Īpaši skaidri tas izriet no Apstrīdētā sprieduma 436. punkta, ar kuru sākas Pirmās instances tiesas apsvērumu izklāsts attiecībā uz naudas soda apmēru. Tajā Pirmās instances tiesa norāda uz Apstrīdētā sprieduma 85. punktu, tātad daļu, kurā izskatīta Komisijas atbildība par procedūras stadijas pēc paziņojuma par iebildumiem pārmērīgo ilgumu. Turpretim trūkst norādes uz Apstrīdētā sprieduma 77. punktu, no kura izriet Komisijas atbildība par procedūras stadijas pirms paziņojuma par iebildumiem pārmērīgo ilgumu.

137. Tādējādi, tā kā Pirmās instances tiesa attiecībā uz iespējamo naudas soda apmēra samazināšanu – ko dara tiesa – nav ņēmusi vērā pārmērīgo procedūras stadijas pirms paziņojuma par iebildumiem ilgumu, tā acīmredzot pieļāva tiesību kļūdu, īstenojot tai saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 17 17. pantu piešķirtās neierobežotās jurisdikcijas pilnvaras.

138. Līdz ar to, pat ja Apstrīdētais lēmums – pretēji šajos secinājumos pārstāvētajam viedoklim ( ) – netiktu pilnībā atcelts, pamatojoties uz pirmo izvirzīto pamatu, katrā ziņā tas būtu jāatceļ tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir noraidījusi TU lūgumu par tai uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu. Šajā gadījumā būtu jāpieņem nolēmums šajā tiesvedībā un Tiesa saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta 1. punktu varētu pati pieņemt gala lēmumu. It īpaši Tiesa pati varētu pieņemt gala lēmumu par Komisijas uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu ( ).

139. Šajā lietā Komisija, nosakot naudas soda apmēru, pēc savas iniciatīvas Apstrīdētajā lēmumā samazināja naudas soda apmēru par EUR 100 000. Taču tā nav nošķīrusi atsevišķos lēmumā minētos procedūras pārkāpumus, tādēļ nav nosakāms, kura daļa no uzliktās summas EUR 100 000 apmērā īpaši ir saistīta ar pārmērīgo administratīvās procedūras ilgumu. Tā nav nošķīrusi arī abas administratīvās procedūras stadijas. Tāpat tā nav uzskatījusi, ka pārmērīgais administratīvās procedūras ilgums abās tās stadijās ir tikai tās atbildība ( ), kā to tagad nosprieda Pirmās instances tiesa. Šajos apstākļos Komisijas pēc pašas iniciatīvas veiktajā naudas soda apmēra samazinājumā nav pietiekami ņemti vērā TU procesuālo tiesību pārkāpumi.

140. Ņemot vērā šos apstākļus, būtu pamatoti samazināt uzlikto naudas soda apmēru vēlreiz. Par atskaites punktu varētu kalpot summa EUR 25 000 apmērā, t.i., puse no summas, par kādu naudas soda apmēru Tiesa samazināja lietā Baustahlgewebe ( ); minētajā lietā Komisijas sākotnēji uzliktā naudas soda apmērs bija divreiz lielāks nekā TU uzliktais naudas sods šajā lietā.

141. Turklāt šajā lietā ir īpaši jāuzsver tas, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas atzinumiem Komisija ir atbildīga par bezdarbības periodu vairāk nekā triju gadu garumā. Tādēļ būtu saprātīgi samazināt naudas soda apmēru par EUR 25 000 par katru pilno bezdarbības gadu administratīvās procedūras stadijā pirms paziņojuma par iebildumiem, t.i., kopsummā par EUR 75 000. Turklāt būtu jāņem vērā administratīvās procedūras stadijas pēc paziņojuma par iebildumiem pārmērīgais ilgums, piemērojot papildu naudas soda apmēra samazinājumu par EUR 25 000. Rezultātā tiktu iegūta kopsumma EUR 100 000 apmērā, par kādu Tiesa varētu samazināt uzlikto naudas soda apmēru, kas šobrīd ir EUR 2 150 000.

D – Starpsecinājumi par pirmo pamatu un piektā pamata otro daļu

142. Ņemot vērā šajos secinājumos piedāvāto risinājumu attiecībā uz pirmā pamata trešo daļu ( ), Apstrīdētais spriedums ir jāatceļ kopumā un lieta ir jānodod atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesai.

143. Turpretim, ja Tiesa – pretēji šajos secinājumos paustajam viedoklim – nospriestu, ka šī pamata daļa nav pamatota, Apstrīdētais spriedums tik un tā būtu jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā tiek noraidīts TU lūgums samazināt uzlikto naudas soda apmēru ( ). Tādā gadījumā tai būtu jāsamazina naudas soda apmērs un pārējā daļā apelācijas sūdzība jānoraida.

VI – Tiesāšanās izdevumi

144. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. panta 1. punktu, ja apelācija nav pamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

145. Taču, ņemot vērā šajos secinājumos saistībā ar pirmo pamatu piedāvāto risinājumu, lieta jānodod atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesai un tādēļ lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek ( ).

VII – Secinājumi

146. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai nospriest šādi:

1) atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija;

2) nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesai;

3) atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.