No minētā izriet, ka aģentūra ir pilnīgi tiesīga nepagarināt atvaļinājumu bez darba samaksas saglabāšanas, pamatojot šo lēmumu ar iekšējās organizācijas prasībām, un tai nav jāpierāda pastāvoša un steidzama vajadzība.

Tāpat tas, ka jebkura atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas periods ir paredzēts tikai uz gadu, pierāda, ka aģentūrai ir jāizvērtē dienesta intereses brīdī, kad tā izskata katru pieteikumu par pagarināšanu, un ka, pat ja iemesli, ar kuriem bija pamatota pirmā atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas piešķiršana, ir palikuši pilnīgi identiski, dienesta intereses pa to laiku var būt mainījušās par labu vai par sliktu tam, lai saglabātu attiecīgā darbinieka atvaļinājumu bez darba samaksas saglabāšanas.

No minētā izriet, ka, pat ja darbinieks var pierādīt, ka pastāv neatliekami personīgi iemesli, ar kuriem var tikt attaisnota atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas pagarināšana, tāpat kā pirmā atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas piešķiršana, šāds pagarinājums var tikt piešķirts tikai tad, ja pieprasītais atvaļinājums ir saderīgs ar dienesta interesēm. Ja tas tā nav, darbinieka pieteikums par atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas piešķiršanu vai šāda atvaļinājuma pagarināšanu tiek noraidīts, jo saskaņā ar minētās kārtības 17. panta pirmo daļu šāds atvaļinājums var tikt piešķirts tikai izņēmuma kārtā un – atšķirībā no tā, kas ir paredzēts attiecībā uz ierēdņa atvaļinājuma personisku iemeslu dēļ piešķiršanu un pagarināšanu, – tikai tad, ja pastāv neatliekami personīgi iemesli. Šādos apstākļos, lai varētu atteikt pagarinājumu, aģentūrai nav jāpierāda steidzama vajadzība, ko rada brīvs amats, kurš nevar tikt aizpildīts citādi kā vien, atgriežoties atvaļinājumā esošajam darbiniekam.

Saistībā ar atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas pagarinājuma uz vienu papildu gadu atteikumu Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 52. panta ceturtajā daļā ir paredzēts mehānisms, kas ir vērsts uz to, lai vienlaikus aizsargātu darbinieka tiesības tikt atjaunotam savā amatā aģentūrā, ar kuru tas ir noslēdzis līgumu uz nenoteiktu laiku, un aģentūras intereses saņemt pakalpojumus no darbinieka, kuram tā šādu līgumu ir piešķīrusi, vai, ja darbinieks atsakās atgriezties aģentūrā, viņa vietā pieņemt darbā citu personu. Aģentūras pienākums saprātīgā termiņā piedāvāt attiecīgajam darbiniekam viņa pakāpei un pienākumiem atbilstošu amatu nozīmē, ka vienlaikus darbiniekam ir pienākums atgriezties aģentūrā, pieņemot šādu amatu, vai uzņemties atbildību par iespējamā atteikuma sekām.

Neatliekamu personīgu iemeslu jēdziens Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. panta izpratnē nav interpretējams kā identisks vai līdzvērtīgs atvaļinājumam personisku iemeslu dēļ Civildienesta noteikumu 40. panta izpratnē. Tomēr no semantiskā aspekta raugoties, terminu “neatliekami personīgi iemesli” izmantošana nozīmē, ka darbiniekam ir jānorāda īpaši nozīmīgi personīgi iemesli, kas viņu spiež lūgt šādu atvaļinājumu, kas nav atkarīgi no viņa gribas, ar kuriem ir attaisnota atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas piešķiršana izņēmuma gadījumā, un ka viņš nerīkojas gluži pēc savas gribas. Turpretī personisku iemeslu jēdziens savukārt aptver ļoti dažādus – gan personiskas, gan profesionālas dabas – iemeslus, ar kuriem var tikt attaisnots pieteikums piešķirt atvaļinājumu personisku iemeslu dēļ, un attiecīgajam ierēdnim nav jāpierāda, ka viņa pieteikuma pamatā būtu kādi iemesli, kas viņu spiež lūgt šādu atvaļinājumu.

Katrā ziņā, no juridiskā viedokļa raugoties, likumdevēja griba paredzēt atšķirīgus atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas un atvaļinājuma personisku iemeslu dēļ piešķiršanas nosacījumus liek konstatēt, ka pirmajā gadījumā attiecīgajam darbiniekam ir jāpierāda neatliekami personīgi iemesli, bet otrajā gadījumā pietiek tikai ar vienkāršiem personiskiem iemesliem. Turklāt no minētās kārtības 52. panta pirmās daļas paša teksta izriet, ka šajā pantā paredzētā atkāpe no šīs pašas kārtības 17. panta trešās daļas piemērošanas pagaidu darbiniekiem, kas minēti šīs kārtības 2. panta f) punktā un kuriem ir līgums uz nenoteiktu laiku, attiecas tikai uz atvaļinājuma ilgumu.

Tāpat arī vajadzība attaisnot pieteikumu atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas piešķiršanai ar neatliekamiem personīgiem iemesliem ir skaidri paredzēta minētās kārtības 17. pantā, un šīs kārtības 52. pantā nav nekādu norāžu par to, ka šī tiesību norma nebūtu piemērojama pagaidu darbiniekiem, kurus nodarbina aģentūras, noslēdzot līgumu uz nenoteiktu laiku.

Turklāt, kā izriet no Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 52. panta, pagaidu darbiniekiem, kas minēti šīs kārtības 2. panta f) punktā un ar kuriem ir noslēgts līgums uz nenoteiktu laiku, “var” tikt piešķirts atvaļinājums bez darba samaksas saglabāšanas. Ieinteresētajiem darbiniekiem tātad nav tiesību saņemt šādu atvaļinājumu.

(skat. 65.–68. punktu)

Atsauce

Tiesa: spriedums, 1976. gada 16. decembris, Mascetti/Komisija,2/76, EU:C:1976:187, 6. punkts.