Saskaņā ar Lēmuma 2015/789 par pasākumiem, kas veicami, lai novērstu Xylella fastidiosa (Wells et al.) ievešanu un izplatīšanos Savienībā, 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu dalībvalstij ir pienākums nekavējoties aizvākt saimniekaugus neatkarīgi no to veselības stāvokļa 100 metru rādiusā ap augiem, kas inficēti ar Xylella baktēriju, kura saskaņā ar Direktīvas 2000/29 par aizsardzības pasākumiem pret tādu organismu ievešanu, kas kaitīgi augiem vai augu produktiem, un pret to izplatību Kopienā, I pielikuma A daļas I iedaļas b) punktu ir kaitīgs organisms, kas nav sastopams Savienībā un kura ievešana un izplatīšana ir jāaizliedz visās dalībvalstīs.

Tas pats attiecas uz Lēmuma 2015/789 par pasākumiem, kas veicami, lai novērstu Xylella fastidiosa (Wells et al.) ievešanu un izplatīšanos Savienībā 6. panta 2. punktā noteikto pienākumu nekavējoties aizvākt saimniekaugus neatkarīgi no to veselības stāvokļa 100 metru rādiusā ap inficētajiem augiem. Proti, ja situācija mainītos tādējādi, ka, pamatojoties uz attiecīgiem jauniem zinātniskiem datiem, Xylella baktērijas izskaušanai vairs nebūtu nepieciešama visu saimniekaugu tūlītējā aizvākšana šajā rādiusā ap inficētiem augiem, Komisijai saskaņā ar Direktīvas 2000/29 par aizsardzības pasākumiem pret tādu organismu ievešanu, kas kaitīgi augiem vai augu produktiem, un pret to izplatību Kopienā, 16. panta 3. punktu būtu jāgroza Īstenošanas lēmums 2015/789 vai jāpieņem jauns lēmums, lai ņemtu vērā šo situācijas attīstību, ievērojot piesardzības un samērīguma principus.

Savienības tiesību akta spēkā esamība ir jāizvērtē atbilstoši faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas pastāv akta pieņemšanas brīdī, un tā nevar būt atkarīga no retrospektīviem novērtējumiem par tā efektivitāti. Ja Savienības likumdevējam ir jānovērtē pieņemamā tiesiskā regulējuma nākotnes sekas un šīs sekas nav iespējams precīzi paredzēt, tā novērtējums var tikt kritizēts vienīgi tad, ja tas šķiet acīmredzami nepareizs, ņemot vērā informāciju, kas bija tā rīcībā attiecīgā tiesiskā regulējuma pieņemšanas brīdī. Savukārt, ja jauni dati maina riska izpratni vai tiek pierādīts, ka šo risku var ierobežot ar mazāk stingriem pasākumiem nekā pastāvošie, iestādēm, it īpaši Komisijai, kurai ir likumdošanas iniciatīvas pilnvaras, ir jāraugās, lai tiesiskais regulējums tiktu pielāgots jaunajai informācijai.

Komisija varēja likumīgi uzskatīt, ka Īstenošanas lēmuma 2015/789, par pasākumiem, kas veicami, lai novērstu Xylella fastidiosa (Wells et al.) ievešanu un izplatīšanos Savienībā, 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktais pienākums nekavējoties aizvākt saimniekaugus inficēto augu tuvumā neatkarīgi no to veselības stāvokļa ir lietderīgs un vajadzīgs, lai novērstu šīs baktērijas izplatīšanos. Proti, atbilstoši Direktīvas 2000/29 par aizsardzības pasākumiem pret tādu organismu ievešanu, kas kaitīgi augiem vai augu produktiem, un pret to izplatību Kopienā, mērķim, uz kura pamata tika pieņemts minētais Lēmuma 2015/789 6. panta 2. punkta a) apakšpunkts, pēdējā minētā norma paredz, kā tas izriet no minētā lēmuma preambulas 4. apsvēruma, izskaust Xylella baktēriju un tādējādi nepieļaut tās izplatīšanos ārpus Apūlijas reģiona. Tomēr veselības aizsardzība un iekšējā lauksaimniecības tirgus izveidošana ir Savienības tiesību aktu vispārējo interešu likumīgs mērķis.

Turklāt no Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestāde (EFSA) 2015. gada 6. janvāra atzinuma skaidri izriet, ka olīvkoki tāpat kā daudzi citi augi, pieder pie Xylella baktērijas saimniekaugiem. Taču, lai gan EFSA šajā atzinumā nav pierādījusi skaidru cēloņsakarību starp šo baktēriju un olīvkoku straujo nokalšanu Apūlijas reģionā, šis atzinums tomēr apstiprināja būtisku saikni starp šo baktēriju un iepriekš minētās patoloģijas gadījumiem. Tomēr piesardzības princips, nemaz neaizliedzot jebkāda pasākuma pieņemšanu zinātniskās noteiktības trūkuma dēļ, gadījumā, ja pastāv apdraudējumi veselībai, var, gluži pretēji, pamatot Savienības likumdevēja aizsardzības pasākumu pieņemšanu, pat ja pastāv zinātniskā neskaidrība šajā jautājumā. Kas attiecas uz Lēmuma 2015/789 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta samērīgumu, tas, ka Komisija noteica pienākumu aizvākt saimniekaugus neatkarīgi no to veselības stāvokļa 100 metru rādiusā, neraugoties uz to, ka pārnēsātāji var izplatīt baktēriju ārpus šā rādiusa, norāda, gluži pretēji, uz to, ka šis pienākums aprobežojās tikai ar vajadzīgo, lai sasniegtu izvirzīto mērķi. Šajā ziņā, paturot prātā piesardzības principu, Direktīvas 2000/29 16. panta 3. punkts, lasot to kopā ar tā 1. punktu, ir jāsaprot tādējādi, ka tas ļauj Komisijai pieņemt jebkādu nepieciešamo pasākumu, lai izskaustu vai ierobežotu kaitīgos organismus, tādējādi, ja šā mērķa īstenošanai ir nepieciešams aizvākt ne tikai inficētos, bet arī visus tuvumā esošos saimniekaugus, pat ja tiem nav nekādu inficēšanās pazīmju ar Xylella baktēriju un nav aizdomu par iespējamo inficēšanos ar to, šai iestādei ir tiesības piemērot šādu pasākumu.

Attiecībā uz šā pienākuma stingru samērīgumu ir jānorāda, ka Savienības likumdevējam bija jāizsver dažādas iesaistītās intereses, proti, no vienas puses, Apūlijas reģiona olīvkoku īpašnieku tiesības uz īpašumu, kā arī no attiecīgo augu aizvākšanas izrietošās ekonomiskās, sociālās un ekoloģiskās sekas šajā reģionā, un, no otras puses, augkopības nozīme Savienībā un vispārējo interešu prasība nodrošināt Savienības teritorijā, proti, ārpus Lečes provinces, visā Itālijā, efektīvu aizsardzību pret Xylella baktērijas izplatīšanos. Proti, vispirms ir jānorāda, ka pienākumu nekavējoties veikt visu saimniekaugu aizvākšanu attiecīgajā rādiusā sakarā ar baktērijas ātro izplatīšanos Lečes provinces ziemeļos Komisija noteica pēc tam, kad tā bija aizliegusi stādīšanai paredzēto augu pārvietošanu ārpus šīs provinces, un arī pēc tam, kad tā bija noteikusi tikai inficēto augu iznīcināšanu, tādējādi tas liecina par šīs iestādes pieņemto pasākumu gradāciju. Turklāt Komisija neuzlika šādas aizvākšanas pienākumu jebkuros apstākļos. Proti, atkāpjoties no Īstenošanas lēmuma 2015/789 6. panta, tikai Lečes provincē, ja izskaušana vairs nav iespējama, šā lēmuma 7. pants ļauj kompetentajām valsts iestādēm pieņemt ierobežošanas pasākumus, kuri neparedz visu inficēto augu tuvumā esošo saimniekaugu aizvākšanu. Noslēgumā attiecībā uz jautājumu, vai uz attiecīgiem saimniekaugiem varētu attiecināt mazāk ierobežojošus pasākumus, tādus kā olīvkoku zaru apgriešana vai to galotņu apzāģēšana un apstrādāšana ar pesticīdiem, no EFSA atzinuma izriet, ka pašreiz nav nekāda apstrādes veida, kas ļautu izārstēt slimos augus atklātā laukā. Tie, kas ir inficēti, visbiežāk tādi paliek visas dzīves laikā vai ātri nokalst. Šādos apstākļos, lai gan ir tiesa, ka pienākums aizvākt visus saimniekaugus, kas atrodas inficēto augu tuvumā, var apdraudēt gan prasītāju tiesības uz īpašumu, gan vidi Apūlijas reģionā, Komisija, balstoties uz tai piešķirto plašo rīcības brīvību attiecīgajā jomā un pēc dažādu iesaistīto interešu izvērtēšanas, pamatoti noteica šo pienākumu.

(sal. ar 54., 55., 58.–60., 62., 68., 70., 74.–76., 80. un 81. punktu)