ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 19. maijā ( )

Lieta C-27/04

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Eiropas Savienības Padomi

Prasība atcelt tiesību aktu – EKL 104. pants – Regula (EK) Nr. 1467/97 – Stabilitātes un izaugsmes pakts – Pārmērīgs valsts budžeta deficīts – Padomes lēmumi nepieņemt Komisijas ieteiktos aktus saskaņā ar EKL 104. panta 8. un 9. punktu – Padomes lēmumi, kas aptur pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršanas procedūru

I – Ievads

1. Šajā lietā, kas ierosināta ar 2004. gada 27. janvāra pieteikumu saskaņā ar EKL 104. pantu, Komisija ceļ prasību Tiesai atcelt vairākus Padomes veiktos pasākumus attiecībā uz Francijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršanas procedūrām.

2. Pirmkārt, prasītāja ceļ prasību atcelt tos Padomes 2003. gada 25. novembra "Ekonomisko un finanšu lietu" sesijā pieņemtos lēmumus, kurus tā apzīmē par Padomes "lēmumiem" nepieņemt Komisijas ieteiktos formālos instrumentus saskaņā ar EKL 104. panta 8. un 9. punktu attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku (turpmāk tekstā – "apstrīdētie negatīvie lēmumi").

3. Otrkārt, tiek celta prasība pret iepriekš minētajā Padomes 2003. gada 25. novembra sesijā pieņemtiem "secinājumiem" par Francijas Republikas veikto pasākumu izvērtējumu pēc Padomes pieņemtiem ieteikumiem saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu un par citiem analogiem "secinājumiem" attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku.

4. Savukārt Padome, papildus tam, ka tā apstrīd Komisijas prasības pamatotību, sākotnēji apstrīd arī prasības pieņemamību, ceļot divu veidu iebildumus, kurus ir lietderīgi nekavējoties izskatīt.

II – Par prasības pieņemamību

5. Padomes iebildumi attiecas uz prasības pieņemamību tiktāl, ciktāl tā ir par atturēšanos īstenot Komisijas ieteiktos pasākumus saskaņā ar EKL 104. panta 8. un 9. punktu, kā arī attiecībā uz daļu, kurā tiek apstrīdēti 2003. gada 25. novembra "secinājumi".

A – Iebildums attiecībā uz Komisijas ieteikto pasākumu nepieņemšanu

1. Lietas dalībnieku nostāja

6. Pirmais iebildums balstās uz apgalvojumu, ka Komisijas prasība par tiesību akta atcelšanu ir nepareiza procedūras izmantošana, jo patiesībā tā ietver apslēptu mēģinājumu apiet EKL 232. pantā noteikto procedūru rīcības trūkuma gadījumā.

7. Faktiski Padome uzskata, ka Komisija galvenokārt ceļ prasību par Padomes rīcības trūkumu nesasniegta vajadzīgā [balsu] vairākuma dēļ, kas vajadzīgs, lai pieņemtu noteiktus lēmumus. Līdz ar to šādas situācijas ir izskatāmas Tiesā tikai saskaņā ar EKL 232. pantā paredzētajiem nosacījumiem un procedūru.

8. Tomēr šajā gadījumā šādi nosacījumi nav izpildīti jo īpaši tādēļ, ka Komisija iepriekš nav lūgusi Padomei rīkoties; otrkārt, un galvenokārt tādēļ, ka Padomei nav juridiski saistoši pieņemt lēmumus EKL 104. panta 8. un 9. punkta ietvaros.

9. Jebkurā gadījumā nevar uzskatīt, ka Padome nav rīkojusies, jo tā tomēr balsoja par Komisijas ieteikumiem.

10. Atklāti sakot, Padome pati norāda uz iespējamu pretargumentu, balstoties uz tiesas spriedumu lietā Eurocoton ( ), kā rezultātā Padomes atturēšanos pieņemt Komisijas ierosinātu vai ieteiktu aktu varētu uzskatīt par netiešu noraidījumu un tātad par apstrīdamu rīcību saskaņā ar EKL 230. pantu.

11. Tomēr Padome uzskata, ka iepriekš minētais spriedums nav attiecināms uz šo lietu, jo risinājums balstīts vienīgi uz specifiskām antidempinga procedūras iezīmēm un līdz ar to tas neietekmē pastāvošo judikatūru atšķirīgam risinājumam.

12. Prasītājs apstrīd izvirzīto iebildumu, jo saskaņā ar EKL 104. panta izveidoto balsojuma sistēmu, pamatojoties uz kuru Padome lemj par Komisijas ieteikumu veikt konstatāciju saskaņā ar šī panta 8. punktu vai par pieprasījumu saskaņā ar 9. punktu, atkarībā no balsojuma rezultāta tiek pieņemts pozitīvs vai negatīvs lēmums un līdz ar to saskaņā ar Eurocoton sprieduma judikatūru aktu var apstrīdēt.

13. Pati Padome savā atbildē uz repliku netieši apstiprina šādu interpretāciju, norādot uz to, ka negatīvs balsojums par Komisijas ieteikumu apturētu procedūru; ja tas būtu tā, Komisija turpina, tad tādējādi apstiprinātos, ka akts rada juridiskas sekas.

14. Papildus Komisija uzskata, ka Padome, atsakoties konstatēt, ka Francijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika nav īstenojušas nekādus efektīvus pasākumus, balstoties uz savu viedokli un pretēji Komisijas uzskatam, netiešā veidā pieņem lēmumu par to, ka šīs divas valstis faktiski ir īstenojušas efektīvus pasākumus. Bet, ja tā tas patiešām būtu, tad nenoliedzami Padomei nebūtu tiesību lemt par EKL 104. panta 9. punktā paredzētiem pasākumiem, un tādēļ Padome pieņēma lēmumu bez juridiska pamatojuma.

15. Visbeidzot, pamatojot savu apgalvojumu par to, ka negatīvais lēmums saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu bijis prettiesisks, Komisija izvirza vēl vienu argumentu. Pēc tās uzskatiem negatīvs Padomes lēmums rada juridiskas sekas un līdz ar to ir apstrīdams tiktāl, ciktāl tas apliecina Padomes atteikšanos turpināt Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā paredzēto procedūru, neskatoties uz to, vai nākošā attiecīgās procedūras posma nosacījumi ir izpildīti.

2. Vērtējums

16. Šķiet acīmredzami, ka izskatāmais iebildums, pirmkārt, izvirza jautājumu par to, kā kvalificēt lietas faktus, par kuriem Tiesai ir jālemj. Citiem vārdiem sakot, ir jānosaka, vai Komisijas ieteikumu, kas balstīti uz EKL 104. panta 8. un 9. punktu, nepieņemšanu var kvalificēt kā Padomes bezdarbību, ko var apstrīdēt, balstoties uz EKL 232. pantā paredzēto procedūru, vai arī to var kvalificēt kā netiešu atteikuma lēmumu un līdz ar to, sekojot principam, kvalificēt kā apstrīdamu aktu EKL 230. panta ietvaros.

17. Nenoliedzami, pirmajā gadījumā Komisijas atcelšanas prasībai trūkst pamatojuma, un tādēļ tā uzskatāma par acīmredzami nepieņemamu. ( ) Otrajā gadījumā izejas punkts varētu būt pretējs, neskatoties uz to, ka pēc tam vēl būtu jāpārbauda, vai ir izpildīti atsevišķi pieņemamības nosacījumi saskaņā ar EKL 230. pantu.

18. Tomēr jāatgādina, ka attiecībā uz šādiem gadījumiem EK līgumā nav pārņemti skaidrie noteikumi, kas izrietēja no Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma 35. panta 3. punkta ( ), un, papildus tam, ka Kopienas judikatūra nenosaka veidu, kā nešaubīgi atrisināt minēto jautājumu.

19. Ja iepriekš Tiesa patiešām nosprieda, ka Padomes lēmums nepieņemt Komisijas ieteikumus ir prettiesiska bezdarbība, kas kvalificējama kā iestādes rīcības trūkums, kuru iespējams apstrīdēt, balstoties uz EKL 175. pantā (tagad – EKL 232. pants) ( ) paredzēto procedūru, tad, no otras puses, šis secinājums neatbilst iepriekš minētajam spriedumam lietā Eurocoton, kurā Tiesa nolēma, ka Komisijas ieteikta akta nepieņemšana uzskatāma par netiešu atteikšanos pieņemt lēmumu.

20. Tomēr ticu, ka nav vajadzīgs uzsākt garu iepriekš minētās judikatūras un minēto ierobežojumu, kas radušies, balstoties uz Eurocoton lietas neapšaubāmo specifiku, izvērtējumu. Cik man zināms, šajā gadījumā abas Padomes apstrīdētās rīcības kvalifikācijas nonāktu pie tāda paša rezultāta, t. i., pie prasības nepieņemamības.

21. Patiešām, kā jau iepriekš minēju (17. punktā), šāda nepieņemamība būtu pilnībā pamatota, ja tiktu secināts, ka lēmuma nepieņemšana par Komisijas ieteikumiem ir kvalificējama kā Padomes tieša atteikšanās pieņemt lēmumu.

22. Tomēr uzskatu, ka pie lietas nepieņemamības būtu iespējams nonākt pat tad, ja vēlētos ņemt vērā Tiesas pieeju spriedumā lietā Eurocoton un līdz ar to uzskatīt, ka atturēšanās pieņemt Komisijas ieteiktos aktus uzskatāma par Padomes netiešu atteikšanos pieņemt lēmumu.

23. Šajā sakarā, pirmkārt, vēršu uzmanību uz to, ka iepriekšējā lietā Tiesa neaprobežojās ar nepieņemta Padomes lēmuma kā negatīva un līdz ar to kā apstrīdama "akta" pielīdzināšanu. Šāda automātiska asimilācija, ko paredzēja Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgums (turklāt pēc attiecīgas paziņojuma procedūras), bet ne EK līgums, nenoliedzami padarītu EKL 232. pantā paredzēto procedūru par Kopienas iestāžu bezdarbību par nenozīmīgu.

24. Turpretī Tiesa veica detalizētu analīzi, kuras rezultātā paredzēja dažus nosacījumus, kas vajadzīgi, lai noteiktu, kādā gadījumā un balstoties uz kādiem nosacījumiem atteikšanās pieņemt aktu noteiktā laika posmā ir uzskatāma par apstrīdamu aktu, nevis par prettiesisku bezdarbību.

25. Jo sevišķi noprotu, ka pēc Tiesas vērtējuma, lai atzītu, ka akts ir apstrīdams, ir jānoskaidro: 1) vai Padome ir pieņēmusi nostāju par Komisijas priekšlikumu vai ieteikumiem (57.–59. punkts); 2) vai negatīvais lēmums ir galīgs (63.–65. punkts); un, visbeidzot, 3) vai tas rada juridiskas sekas (66. un 67. punkts).

26. Lai konkrētajā lietā piemērotu šādu testu, pirmkārt, jānoskaidro, vai Padome 2003. gada 25. novembra balsojumā "pieņēma nostāju" attiecībā uz Komisijas ieteikumiem par konstatējumu, kas paredzēts EKL 104. panta 8. punktā, un attiecībā uz paziņojumu, kas paredzēts EKL 104. panta 9. punktā, attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku.

27. Tomēr man šķiet, ka tad, kad Komisijas ieteikums tiek iekļauts Padomes sanāksmju darba kārtībā un nodots balsojumam, var apgalvot, ka Padome "pieņem nostāju" neatkarīgi no tā, vai balsojuma rezultātā ieteikums tiek pieņemts, vai, kā šajā gadījumā, ieteikums tiek noraidīts. ( )

28. Tādēļ šajā gadījumā ir jāpieņem, ka 2003. gada 25. novembra balsojums ir uzskatāms par Padomes (negatīvas) "nostājas pieņemšanu" par iepriekš minētajiem Komisijas ieteikumiem.

29. Grūtāk ir spriest par to, vai Padomes pieņemtā nostāja ir galīga, jo šī nosacījuma pārbaude attiecas nevis uz "aktu", bet gan uz negatīvas "nostājas" pieņemšanu, tātad – uz akta nepieņemšanu.

30. Pirmajā gadījumā varētu teikt, ka principā, lai izvērtētu, vai lēmums ir galīgs, ir jāņem vērā akta ārējās sekas un tā ietekme (attiecīgi – galīga) šādās juridiskās situācijās.

31. Otrajā gadījumā, ņemot vērā "akta" veidu, ir acīmredzami neiespējami sekot tādam pašam kritērijam. Lai noteiktu, vai "pieņemtā nostāja" ir galīga, jābalstās uz citiem pamatojumiem un uzskata, ka jāņem vērā procedūra, uz kuru pamatojoties ir pieņemta nostāja. Nostāja uzskatāma par galīgu, ja tā izveido procedūras noslēgumu, t. i., kad pēc nostājas pieņemšanas procedūru var uzskatīt par izbeigtu un aktu var pieņemt, tikai uzsākot ex novo procedūru.

32. Pretējā gadījumā pret iestādi var celt prasību par prettiesisku bezdarbību (pieņemot, ka ir noteikts akta pieņemšanas termiņš), tomēr šaubos, ka "nostājas pieņemšana" uzskatāma par galīgu un tātad uzskatāma par apstrīdamu aktu, ja iestāde saglabā tiesības likumīgi un lietderīgi pieņemt aktu, ko ir ieteikusi Komisija.

33. Šķiet, ka secinājumu cita starpā apstiprina pazīstamais precedents attiecībā uz transporta politiku ( ), kad Padome "pieņēma nostāju", balsojot par Komisijas priekšlikumiem, kuru mērķis bija sasniegt brīvu pakalpojumu apriti, taču nesasniedza vajadzīgo balsu vairākumu un līdz ar to nepieņēma šos lēmumus ( ), neskatoties uz to, ka EKL 75. pants un citi panti (tagad – EKL 71. pants un citi panti) noteica konkrētus lēmuma pieņemšanas termiņus.

34. Minētajā gadījumā pret Padomi netika celta prasība tiesā par "negatīvas nostājas nepieņemšanu" un līdz ar to par apstrīdamiem aktiem saskaņā ar EKL 173. pantu (tagad – EKL 230. pants), taču tika celta prasība par prettiesisku bezdarbību, kuras rezultātā bija jāīsteno noregulējums, pieņemot nepieciešamos aktus, kā tas norādīts tālāk. Tādēļ saprotams, kādēļ Padome saglabāja tiesības lemt par jautājumu pat pēc Līgumā paredzētā termiņa izbeigšanās. ( )

35. No otras puses, raugoties no Eurocoton judikatūras viedokļa, ir redzams, ka šajā gadījumā Tiesas spriedums par Padomei uzticēto galīgas "nostājas pieņemšanu" (t. i., akta nepieņemšanu), kā pati Tiesa norāda, cieši saistīts ar faktu, ka "pēc paredzētā termiņa beigām Padome vairs nevar pieņemt regulas priekšlikumu", par kuru Tiesa bija lūgta spriest nelietderīgi (64. punkts). Patiesi, šajā gadījumā lietas specifiskās jomas regulējums noteica, ka beigu termiņa, kas tika uzlikts Padomei, notecējums, nepanākot lēmuma pieņemšanu, var tikt pielīdzināts lēmuma noraidījumam, automātiski nosakot antidempinga procedūras izbeigšanos un līdz ar to vajadzību atsākt visu procedūru no sākuma. ( )

36. Tāpat norādu, ka Pirmās instances tiesa ir skaidrojusi, ka "iestādes klusēšana nevar radīt [juridiski saistošas sekas, kas padara aktu apstrīdamu], izņemot tos gadījumus, kad iespēja apstrīdēt aktu ir tieši paredzēta Kopienu tiesībās" ( ). Faktiski, pat ja "Kopienu tiesības atsevišķos gadījumos paredz, ka iestādes klusēšanai piemīt lēmējspēks, ja tai jāpieņem nostāja noteiktā termiņā un ja tā šajā termiņā nav sniegusi savu viedokli, tomēr, ja nav skaidri izteiktas normas, kas paredz termiņu, kurā netiešu lēmumu uzskata par pieņemtu, un kas paredz šāda lēmuma saturu, tad iestādes bezdarbību nevar uzskatīt par līdzvērtīgu lēmumam, neapšaubot līgumā paredzēto tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmu". ( )

37. Attiecīgi ir jāpārliecinās, vai Padome pēc "nostājas pieņemšanas" saglabā tiesības efektīvi pieņemt Komisijas ieteiktos aktus, neskatoties uz to, ka termiņi, kuri paredzēti Regulā Nr. 1467/97, ir pagājuši. Ja tas ir tā, tad faktiski jāšaubās, ka nostājas pieņemšana ir "galīga".

38. Attiecībā uz šo jautājumu priekšlaikus var secināt, ka EKL 104. pants piešķir Padomei tiesības lemt par Komisijas ieteikumiem bez laika ierobežojumiem un regula, proti, atvasināto tiesību akts, kas izriet no izveidotās sistēmas, nosaka "pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršanas procedūras ieviešanas termiņus, kuri vērsti, lai nodrošinātu efektīvu un ātru darbību" (preambulas divpadsmitais apsvērums).

39. No otras puses, iepriekš minētie termiņi tika noteikti Amsterdamas Eiropadomes rezolūcijā, kas kopā ar regulu veido tā saukto "Stabilitātes un izaugsmes paktu" ( ), un līdz ar to veido ne mazāk svarīgu papildu interpretāciju. Tieši rezolūcija izskaidro, ka attiecīgie termiņi ir paredzēti tikai procedūras paātrināšanai un tā aprobežojas ar "nekavējošu uzaicinājumu" (un tātad neuzliek formālu pienākumu), kas jāievēro Padomei. ( )

40. Līdz ar to, pamatojoties uz iepriekš minēto, varētu uzskatīt, ka vienīgais mērķis minēto termiņu noteikšanai ir paātrināt procedūru, ko paredz Līgums, nevis samazināt Padomes lemtspēju par Komisijas ieteiktajiem aktiem iepriekš minētās procedūras ietvaros.

41. Taču papildus tam vairāk nozīmīgi norādījumi liek secināt, ka pat pēc 2003. gada 25. novembra balsojuma Padome turpina būt saistīta ar jautājumu par Francijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas pārmērīgo budžeta deficītu un turpmāk var efektīvu un saprātīgu termiņu ietvaros pieņemt Komisijas ieteiktos pasākumus.

42. Pirmkārt, Tiesas sēdē Komisija pati to atzina un apstiprināja "secinājumu" 6. punktā, kurā Padome paziņo, ka vēlas apturēt procedūru un rezervē tiesības pieņemt attiecīgās rezolūcijas vēlāk.

43. Taču šādu interpretāciju apstiprina arī Regulas (EK) Nr. 1467/97 10. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru Padome "nekavējoties lemj", līdz ar to pat pēc 5. pantā noteiktā termiņa izbeigšanās, par pasākumu veikšanu saskaņā ar agrāko EKL 104. panta 9. punktu, kad "attiecīgās dalībvalsts veiktie pasākumi nesaskan ar [104.] panta 7. punkta ieteikumiem un nav īstenoti, vai arī atbilstoši Padomes izvērtējumam, ir nepiemēroti".

44. No otras puses, apgalvot pretējo būtu pretēji mērķim, ko šī regula piešķir termiņu noteikšanai un kas ietver, kā redzams jau no iepriekš minētā, vajadzību nodrošināt "nekavējošu un efektīvu procedūras īstenošanu" (ņemot vērā divpadsmito apsvērumu). Cita veida risinājums radītu vajadzību atsākt procedūru no sākuma.

45. Tomēr vispārēji šajā sakarā tiek apliecināta sistēmas kritēriju saskaņotība. Faktiski būtu neloģiski pieņemt, ka pat mazākais Padomes akta pieņemšanas nokavējums tādēļ, ka nav sasniegts noteiktais balsu vairākums, var atņemt šādai iestādei varu pieņemt aktu, ja netiek norādīts pretējais. Līdz ar to neapšaubāmi tiek apdraudēta Kopienas izveidotā kārtība, jo iespēja, ka Padome nesasniedz vajadzīgo balsu vairākumu (nemaz nerunājot par vienbalsīgumu!) savā ziņā ir drīzāk daļa no sistēmas uzbūves, nevis tās patoloģija.

46. Kā jau iepriekš norādīju, sekojot šiem pieņēmumiem, varētu noteikt iespējamos priekšnoteikumus Padomes prettiesiskai bezdarbībai, tomēr teorētiski netiktu izslēgta turpmāka Padomes lēmējspējas izmantošana.

47. No tā es secinu, ka nevar uzskatīt, ka "pieņemtā nostāja" nav uzskatāma par "galīgu" un tādēļ ir apstrīdama saskaņā ar EKL 232. pantu, nevis saskaņā ar EKL 230. pantu. Pat ja vadītos no sprieduma lietā Eurocoton, viens no Tiesas noteiktajiem nosacījumiem, lai līdz ar atcelšanas prasību "pieņemtā nostāja" varētu tikt uzskatīta par apstrīdamu "aktu", nav izpildīts.

48. Vēlos piebilst, ka šāds secinājums attiecas uz abām izskatītajām hipotēzēm. Citiem vārdiem sakot, tas attiecas uz konstatējumu saskaņā ar EKL 104. panta 8. punktu, ko joprojām var piemērot līdz brīdim, kamēr attiecīgā dalībvalsts nacionālā līmenī nav veikusi pasākumus, kas nodrošinātu Padomes ieteikumu ievērošanu saskaņā ar 7. punktu.

49. Bet tāpat tas ir attiecināms uz pieprasījumu saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu, kā – es atkārtoju – Komisija to pati norādīja Tiesas sēdē un kā tas izriet no 2003. gada 25. novembra "secinājumiem" (skat. 42. punktu).

50. Faktiski, vai nu attiecīgā dalībvalsts ir ievērojusi Padomes pieņemtos ieteikumus saskaņā ar agrāko 7. punktu un līdz ar to zūd jebkāds pamats apšaubīt 9. punktā paredzētos pasākumus, vai arī pārmērīgais budžeta deficīts vēl joprojām pastāv, kā rezultātā šāda pasākuma pieņemšanas vajadzība pastāv arī pēc termiņa, kura ietvaros Padomei vajadzēja lemt par Komisijas ieteikumiem saskaņā ar 9. punktu, beigām.

51. Attiecībā uz pirmo iebildi uzskatu, ka var secināt, ka Komisijas prasība ir pasludināma par nepieņemamu attiecībā uz to daļu, kuras priekšmets ir EKL 104. panta 8. punktā noteikto ieteikumu neīstenošana, kā arī attiecībā uz to daļu, kuras priekšmets ir ieteikumu saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu nepieņemšana attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku.

B – Iebildums attiecībā uz 2003. gada 25. novembra "secinājumiem"

1. Lietas dalībnieku nostāja

52. Kā jau iepriekš norādīju, Padome uzskata, ka Komisijas prasība ir nepieņemama attiecībā arī uz to daļu, kurā tā apstrīd Padomes 2003. gada 25. novembra "secinājumu" tiesiskumu attiecībā uz Francijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas pārmērīgo budžeta deficītu.

53. Padome uzskata, ka nepieņemamība izriet no apstākļa, ka prasības priekšmets ir tīri politiska rakstura akti, kuru pieņemšana iekļaujas Padomes kompetencē.

54. No otras puses, minētie "secinājumi" nerada juridiskas sekas, un līdz ar to nevar tikt celta prasība saskaņā ar EKL 230. pantu, jo pēc Padomes balsojuma secinājumi aprobežojas tikai ar konstatējumu par Francijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas pārmērīga budžeta deficīta procedūras gaitu.

55. Tāpat atsauce uz procedūras apturēšanu, kas norādīta iepriekš minētajos secinājumos, ir tīri politiskas, nevis juridiskas dabas; faktiski tā attiecas uz akta apturēšanu, kas, skatoties no juridiskā viedokļa, pilnībā izriet no negatīva balsojuma par Komisijas ieteikumiem iznākuma.

56. Jebkurā gadījumā iepriekš minētā apturēšana nerada juridiski saistošas sekas, jo pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršanas procedūra nav beigusies un Komisija jebkurā brīdī var iesniegt Padomei jaunus ieteikumus saskaņā ar EKL 104. panta 7., 8. vai 9. punktu.

57. Komisija atspēko, ka, ja Francijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras pagaidu apturēšanas sekas būtu nekavējošas pēc Komisijas ieteikto lēmumu apturēšanas, tad kā gan lai izskaidro, kādēļ Padomei secinājumu 6. punktā bija vajadzība formāli lemt par apturēšanu; tā vietā varēja aprobežoties ar tūlītēju akta atcelšanu.

58. Visbeidzot, Padomes "secinājumi" faktiski kļūst par sui generis ieteikumiem, kuru galvenās juridiskās sekas principā rada situāciju, kurā Padome un attiecīgās dalībvalstis, šajā gadījumā Francijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika, netiek pakļautas juridiski saistošai EKL 104. panta un Regulas Nr. 1467/97 izveidotajai sistēmai, aizvietojot to ar jaunām vadlīnijām attiecībā uz EKL 104. panta 9. punkta piemērošanu, un izveido jaunu pārmērīga budžeta deficīta pārraudzīšanas sistēmu pār attiecīgām dalībvalstīm.

59. Līdz ar to ir redzams, ka "secinājumi" faktiski rada juridiskas sekas un atbilst apstrīdamiem aktiem saskaņā ar EKL 230. pantu.

2. Vērtējums

60. Pievēršoties argumentu vērtējumam, pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 230. pantā paredzētā prasība "kalpo tam, lai saskaņā ar EKL 164. pantu (tagad – EKL 220. pants) nodrošinātu likumu ievērošanu, interpretējot un piemērojot Līgumu" ( ), un "[tas] būtu pretēji šim mērķim, ja nosacījumus, saskaņā ar kuriem prasība ir pieņemama, interpretētu šauri, ierobežojot procedūras pieejamību tikai tām aktu kategorijām, kuras minētas [EK Līguma] 189. pantā (tagad – EKL 249. pants)" ( ). Līdz ar to "tiesībām celt prasību par tiesību akta atcelšanu jābūt visos gadījumos, kad iestādes ir veikušas tādu pasākumu, kuram paredzētas juridiskas sekas, neatkarīgi no pasākuma rakstura vai formas". ( )

61. Līdz ar to pat netipiski pasākumi, tādi kā "secinājumi", ir uzskatāmi par apstrīdamām darbībām ar nosacījumu, ka tie rada juridiskas sekas.

62. Turpmāk tiks izskatīts šis vērtējums.

63. Tādēļ vispirms uzskatu, ka ir lietderīgi īsumā atgādināt, ka šajos "secinājumos" Padome: a) norāda elementus, ko tā ņēma vērā, vērtējot attiecīgās dalībvalsts bilanci, jo sevišķi pārveidoto attiecīgo ekonomikas ietvaru (1. punkts); b) norāda uz pasākumiem, kurus attiecīgā dalībvalsts ir īstenojusi, vadoties no ieteikumiem, kas tai sniegti saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu (2. punkts); c) izsaka atzinību, ka attiecīgā dalībvalsts publiski ir uzņēmusies budžeta deficīta samazināšanu zem 3 % 2005. gadā (3. punkts); d) izsaka ieteikumus attiecībā uz pasākumiem, kurus jāveic, lai sasniegtu šo mērķi (4. punkts); e) nolemj, ņemot vērā ieteikumus un saistības, ko saskaņā ar 3. punktu vienpusēji uzņēmusies attiecīgā dalībvalsts – neīstenot Komisijas ieteiktos pasākumus saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu (5. punkts); f) nolemj apturēt pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru, bet paziņo, ka, balstoties uz Komisijas ieteikumiem, ir gatava pieņemt lēmumu saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu, ja attiecīgā dalībvalsts nerīkojas saskaņā ar šajos secinājumos minētajām saistībām (6. punkts); g) aicina šo valsti regulāri katru semestri iesniegt ziņojumu par panākto progresu attiecībā uz saistību izpildi (7. punkts).

64. Šajā gadījumā nav vajadzīgs izskatīt visus minētos punktus. Pietiekoši ir pakavēties pie 6. punkta, neizskatot šī punkta pirmo daļu, kurā norādīts par Padomes lēmumu apturēt attiecīgo procedūru ("Padome nolēma uz laiku apturēt procedūru"). Faktiski, kā tālāk redzēsim (132. punktā), nav skaidrs, vai Padomei ir tiesības lemt par procedūras apturēšanu un vai tā tomēr ir sasniegusi paredzēto rezultātu. Tomēr šobrīd nav īsti piemēroti iedziļināties šajā lietā.

65. Teksta fragments, ko uzskatu par izšķirošu, lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, seko uzreiz pēc tam šajā 6. punktā.

66. Tajā Padome apstiprina, ka, balstoties uz Komisijas ieteikumiem, ir gatava "pieņemt lēmumu saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu, ja [attiecīgā dalībvalsts] nerīkosies saskaņā ar šajos secinājumos minētajām saistībām, kā tas varētu izrietēt no vērtējuma saskaņā ar zemāk minēto 7. punktu" ( ).

67. Vēršu uzmanību, ka "saistības" (engangement) par kurām tiek runāts iepriekš minētajā teikumā, nav nekas cits, kā vienpusēja apņemšanās, kas minēta apstrīdēto "secinājumu" 3. punktā un kuru Francijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika uzņēmušās ārpus Padomes ieteikumu ietvara.

68. No tā izriet, ka Padomes vērtējumam, lai noteiktu, kāds lēmums tai jāpieņem saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu, vairs nav Padomes ieteikumu saturs saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu, bet gan attiecīgās dalībvalsts vienpusēja apņemšanās.

69. Šādā veidā un, papildus tam izmantojot aktu, kas nav paredzēts Līgumā (t. i., apstrīdētos "secinājumus"), Padome būtiski grozīja savus iepriekš pieņemtos ieteikumus saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu, norādot uz jaunu un atšķirīgu veidu, kā reorganizēt valsts budžetu nevis balstoties uz attiecīgajā ieteikumā noteikto, bet gan uz augstākminēto vienpusējo apņemšanos.

70. No vienas puses, Padome ar šiem "secinājumiem" atlika pēdējo termiņu, līdz kuram bija jānovērš valsts budžeta deficīts zem 3 % saskaņā ar Protokola par budžeta deficītu 1. pantu, bet no otras puses tā attiecīgi grozīja prasīto reorganizācijas lēmuma būtību, ko turpmāk paskaidrošu.

71. Francijas Republikas gadījumā "secinājumi" atliek 2005. gada budžeta deficīta novēršanas beigu termiņu, kas Padomes ieteikumos saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu tika noteikts līdz 2004. finanšu gadam.

72. Tāpat ir būtiski grozīti veicamie pasākumi, lai noteiktā termiņā īstenotu budžeta deficīta samazināšanu. "Secinājumi" iesaka 2004. gadā panākt budžeta deficīta samazināšanu līdz pat kopējam konjunktūras svārstībām atbilstošam samazinājumam 0,8 % apmērā no IKP, kam 2005. gadā jāseko turpmākai samazināšanai līdz pat 0,6 % no IKP vai vēl vairāk, kas vajadzīgs, lai visbeidzot atjaunotu iepriekš minēto līmeni zem Protokolā noteiktā lieluma. Balstoties uz ieteikumiem, kas pieņemti saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu, Francijas Republikai 2004. gadā jāsamazina budžeta deficīts vismaz par 1 % no IKP. ( )

73. Tajā pašā laikā attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku "secinājumi", kas pieņemti, balstoties uz Padomes ieteikumiem saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu, atliek noteiktā deficīta samazināšanas termiņu līdz 2005. gadam, savukārt Padomes ieteikumi to bija noteikuši līdz 2003. gadam (vēlākais līdz 2004. gadam) ( ), un līdz ar to tiek būtiski grozīti veicamie pasākumi, lai īstenotu budžeta deficīta samazināšanu noteiktā laikā.

74. Faktiski, ievērojot iepriekšējos Padomes ieteikumus, Vācijas Federatīvajai Republikai bija jāsamazina budžeta deficīts par 1,2 % līdz 2003. gada beigām, t. i., gandrīz vienu mēnesi pirms 2003. gada 25. novembra Padomes sesijas.( ) Taču šajā dienā pieņemtie "secinājumi" pretēji iesaka Vācijas Federatīvajai Republikai 2004. gada laikā samazināt budžeta deficītu atbilstoši konjunktūras svārstībām līdz pat 0,6 % no IKP, 2005. gadā turpinot samazināšanu līdz 0,5 % no IKP vai lielākam procentuālam lielumam, kas vajadzīgs, lai beidzot atjaunotu iepriekš minēto līmeni zem Protokolā par pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru noteiktās robežas.

75. Tagad, protams, var apgalvot, kā to dara Padome, ka norādītie grozījumi bija nenovēršamas sekas, kas izrietēja no lēmuma nepieņemšanas attiecībā uz Komisijas ieteikumiem, un ka Padomei tajā brīdī nebija citas izvēles. Tomēr neatkarīgi no attiecīgā vērtējuma svarīgi ir tas, ka ir grūti uzskatīt šādus grozījumus tikai par politiskiem vērtējumiem un noliegt, ka tie rada juridiskas sekas.

76. Tādēļ uzskatu, ka Komisijas prasība ir pasludināma par pieņemamu attiecībā uz daļu, kurā celtās prasības priekšmets ir Padomes "secinājumi".

III – Par lietas būtību

A – Negatīvo nostāju izpēte

77. Tagad izskatīšu Komisijas celtās prasības būtību.

78. Nekavējoties precizēju, ka, neskatoties uz iepriekšējās analīzes rezultātiem un secinājuma par prasības pirmās daļas nepieņemamību, uzskatu par lietderīgu gadījumā, ja Tiesa nepiekrīt manai nostājai, izskatīt visus Komisijas prasījumus.

1. Lietas dalībnieku nostāja

79. Attiecībā uz prasības pirmo punktu novēroju, ka prasītāja iestāde apstrīd negatīvo lēmumu leģitimitāti, kas izriet no saskaņā ar EKL 104. panta 8. punktu ieteikto pasākumu nepieņemšanas, uzskatot, ka Padomei nepiemīt diskrecionāra vara lemt par šajā līguma pantā paredzētā konstatējuma pieņemšanu vai pretēji – par nepieņemšanu.

80. Skatoties no objektīvas puses, Padomei faktiski vajadzētu aprobežoties ar konstatējumu par to, vai noteiktajā laikā ir veikta efektīva rīcība atbilstoši ieteikumiem, kas pieņemti saskaņā ar agrākā EKL 104. panta 7. punktu. Pretējā gadījumā tai būtu tas tieši jānorāda.

81. Pat pieņemot, ka Padomei piemīt zināma diskrecionāra vara, tai, balstoties uz EKL 253. pantu, joprojām ir pienākums norādīt pamatojumu saviem lēmumiem neveikt konstatācijas procedūru saskaņā ar agrāko EKL 104. panta 8. punktu attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku. Šāda pamatojuma attiecīgajā gadījumā nešaubīgi trūkst.

82. Attiecībā uz negatīvajiem lēmumiem par formāliem instrumentiem saskaņā ar agrāko EKL 104. panta 9. punktu Padome būtu pārkāpusi Līgumu, balsojot par Komisijas ieteiktiem pasākumiem bez iepriekšējas konstatācijas procedūras veikšanas, ko paredz šī paša panta 8. punkts. Turklāt arī šādiem negatīviem lēmumiem nebija pietiekoša pamatojuma, lai nodrošinātu EKL 253. panta ievērošanu.

83. Padome no savas puses norāda, ka pat pēc lēmumu pieņemšanas saskaņā ar EKL 104. panta 6. un 7. punktu Līgums tai neuzliek par pienākumu pieņemt ieteikumus, kas iekļauti Komisijas ieteikumos saskaņā ar šī paša panta 8. un 9. punktu, bet gan pretēji – kā tas izriet no šo noteikumu būtības un mērķa, – Padomei piemīt plaša diskrecionārā vara.

84. Padome papildus norāda, ka lēmuma pieņemšana saskaņā ar EKL 104. panta 8. punktu ir vajadzīgs nosacījums, lai balsotu un, iespējams, pieņemtu lēmumu saskaņā ar 9. punktu.

85. Visbeidzot, nonākot pie pārkāptā pienākuma sniegt pamatojumu, Padome norāda, ka attiecībā uz Komisijas ieteikto lēmumu pieņemšanu šāds pienākums nav saistošs vienkārša iemesla dēļ – jo tai nav pienākuma rīkoties.

86. Padome atspēko, ka, pat ja gribētu izvirzīt pieņēmumu, ka pamatošanas pienākums pastāv, tad tās 25. novembra secinājumi ir uzskatāmi par pietiekošu pamatojumu Komisijas ieteikumu nepieņemšanai.

2. Vērtējums

87. Atsevišķi analizēšu Komisijas prasījumus attiecībā uz nepieņemto konstatāciju, kas paredzēta EKL 104. panta 8. punktā, un attiecībā uz EKL 104. panta 9. punkta pārkāpumu.

a) EKL 104. panta 8. punkts

88. Pirmkārt, atgādinu, ka saskaņā ar EKL 104. panta 8. punktu, "ja Padome konstatē, ka pēc tās ieteikumiem noteiktajā termiņā nav veikta nekāda efektīva rīcība, tā ieteikumus var darīt zināmus atklātībā".

89. Tagad man izskatās, ka no iepriekš minētā panta formulējuma var skaidri nodalīt divus atsevišķus posmus.

90. Faktiski Padomei, pirmkārt, "jākonstatē", vai pēc ieteikumu pieņemšanas saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu ir vai nav veikta efektīva rīcība, un gadījumā, ja konstatējums ir negatīvs, jāizlemj, vai publicēt ieteikumu saturu, tādā veidā reaģējot uz attiecīgo dalībvalstu inertumu.

91. Nekavējoties precizēju, ka šīs lietas ietvaros nav nepieciešams jautāt, vai Padomei ir vai nav pienākuma pieņemt lēmumu publicēt Komisijas ieteikumus, jo lietā šāda publikācija netika ieteikta ne attiecībā uz Francijas Republiku, ne attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku.

92. Savukārt tas, par ko šeit tiek diskutēts, ir nosacījumi, kuriem ir pakļauta "konstatācija" saskaņā ar 8. punkta pirmo daļu, un jo īpaši jānoskaidro, kas ir tās priekšmets un vai Padomei ir pienākums to pieņemt līdz ar brīdi, kad Komisija šajā sakarā tai ir to ieteikusi.

93. Pirmkārt jānorāda, ka īsti nav skaidrs, kas tieši ir Padomes analizējamais priekšmets, jo, salīdzinot noteikumu dažādās valodu versijas, rodas divas atšķirīgas interpretācijas.

94. Saskaņā ar iepriekš norādīto franču valodas versijas 8. punktu Padomes konstatācijas priekšmets ir jebkādas efektīvas darbības neesamība. ( ) Un tieši šī ir Padomes izvirzītā aizstāvības interpretācija šajā procedūrā.

95. Pretēji tam ( ), izskatās, ka citas [valodu] versijas izvirza vispārēja rakstura novērtējumu par attiecīgās dalībvalsts īstenotajiem pasākumiem. Tādēļ Padome ir lūgta konstatēt, vai attiecīgā dalībvalsts ir vai nav īstenojusi pasākums, kas kopumā būtu uzskatāmi par vajadzīgiem, lai sasniegtu budžeta stāvokļa uzlabošanās mērķus, kas noteikti ieteikumos saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu.

96. Tāpat izskatās, ka angļu ( ) un portugāļu ( ) valodas versijas vairāk saskan ar otro interpretāciju, ko Komisija vispārēji izvirzīja attiecībā uz Francijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas budžeta deficīta procedūrām un pēc tam aizstāvēja šo interpretāciju Tiesā.

97. No savas puses varu teikt, ka, neskatoties uz to, ka abu tekstu interpretācijas izskatās ticamas un apsvērumi ir ne mazāk sistemātiski sakārtoti, es vairāk sliecos par labu Komisijas izvirzītajai interpretācijai.

98. Tomēr es neuzskatu, ka jāiedziļinās šajā jautājumā, jo uzskatu, ka Komisijai ir taisnība, uzskatot, ka gan vienā, gan otrā gadījumā Padomei tomēr ir pienākums, ja Komisija lūdz, lemt saskaņā ar 8. punktu, lai secinātu, vai attiecīgā dalībvalsts ir veikusi efektīvus pasākumus vai arī pretēji (kopumā vai daļēji) – nav efektīvi rīkojusies.

99. Protams, būtībā tā var arī neņemt vērā Komisijas ieteikumus, taču, manuprāt, tā nevar atturēties, kā tā to izdarīja šajā gadījumā, veikt vērtējumu par attiecīgās dalībvalsts īstenotajiem pasākumiem, beidzoties termiņam, kas norādīts ieteikumos saskaņā ar 7. punktu.

100. Tādēļ šāds vērtējums ar EKL 104. pantu izveidotajā kārtībā veido ļoti svarīgu posmu, kas Kopienu iestādēm piešķir spēju ātri reaģēt uz attiecīgajām dalībvalstīm noteikto pasākumu varbūtēju nepilnvērtību (vai sliktāk – uz pasākumu neesamību).

101. Tātad Padomes nepieņemtā konstatācija ir uzskatāma par pienākuma pārkāpumu, kas tai ir uzlikts ar EKL 104. panta 8. punktu saskaņā ar pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras mērķi un vajadzību un saskaņā ar lomu, kas Padomei piešķirta, veicot šādu procedūru.

102. Tādēļ atbilstoši maniem secinājumiem par prasības nepieņemamību šajā gadījumā uzskatu, ka Komisijas celtā prasība attiecībā uz EKL 104. panta 8. punktu ir pamatota.

b) EKL 104. panta 9. punkts

103. Kā jau pirms tam norādīju, Komisija uzskata, ka negatīvais lēmums attiecībā uz šo pantu ir prettiesisks, jo pieņemts, iepriekš neveicot konstatāciju par to, ka attiecīgā dalībvalsts nav īstenojusi "aucune action suive d’effet" (nekādu efektīvu rīcību) saskaņā ar EKL 104. panta 8. punktu.

104. Faktiski iepriekš minētais konstatējums ir vajadzīgs posms pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūrā, kas pakļauta attiecīgās dalībvalsts tiesībām uz aizsardzību. Pretējā gadījumā šādai valstij nebūtu iespējams pirms varbūtēja pieprasījuma saskaņā ar 9. punktu pieņemšanas izteikt savu viedokli par tās īstenoto pasākumu efektivitāti.

105. Tomēr jāatzīst, ka tik šaura interpretācija par 8. un 9. panta mijiedarbību nav pārliecinoša.

106. Pirmkārt, faktiski varētu rasties situācijas, kurās 8. panta piemērošana būtu pārāk virspusēja. Piemēram, gadījumā, ja viena dalībvalsts pēc ieteikumu saņemšanas saskaņā ar agrāko 7. pantu pirms ieteikumos noteiktā termiņa beigām paziņo, ka nespēj īstenot ieteiktos pasākumus, vai arī paziņo, ka noteikti nedomā samazināt deficītu noteikto limitu robežās.

107. Šādos gadījumos Regula (EK) Nr. 1467/97 norāda uz iespējamo risinājumu, jo šīs regulas 10. panta 2. punkts ļauj Padomei "nekavējoties", tātad, nepiemērojot 8. punktu, pieņemt lēmumu par pasākumiem saskaņā ar 9. punktu. Ja [Padomes ieteikumu] neievērošana ir apzināta, iepriekš minētās regulas 7. panta pēdējais teikums nosaka "paātrināto procedūru", kas attiecas ne tikai uz termiņiem, bet, manuprāt, arī uz procedūras gaitu.

108. Faktiski visos šajos gadījumos, ņemot vērā, ka agrākā 7. panta ieteikumu publikācija vairs nav atkarīga no Padomes lēmuma, 8. pantā noteiktā konstatācija kļūtu par pilnīgi nelietderīgu, formālu pienākumu, kas tikai nevajadzīgi kavētu procedūras gaitu.

109. Taču šaubas attiecībā uz šī posma vajadzību varētu rasties arī gadījumos (uzskatu, ka tieši tādos kā aplūkojamajos gadījumos), kuros 8. panta piemērošana ir neapšaubāmi vajadzīga. Šādos gadījumos Padomes nevērīgā rīcība neapšaubāmi, kā jau norādīju iepriekš (iepriekš minētajā 99. punktā), pārkāpj Līgumu; tas varētu tikt konstatēts tiesas ceļā. Tomēr būtu jājautā, vai tā arī turpmāk varētu kavēt tālāku pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras piemērošanu.

110. Cik man zināms, ja kāds vēlētos atbildēt apstiprinoši uz šo jautājumu, tad būtu jāņem vērā pārmērīgās un nesaprātīgās sekas, ko radītu šāda formālas hronoloģiskas secības aizstāvēšana, saskaņā ar kuru 9. punkta piemērošana būtu iespējama tikai pēc 8. punkta piemērošanas. Faktiski es nešaubos, ka, ja vadītos pēc šāda risinājuma, tad nonāktu pie paradoksāla rezultāta – tas vienkārši bloķētu pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras gaitu un tieši šīs procedūras vissvarīgākajā brīdī, kas attiecas uz pieprasījumiem saskaņā ar 9. pantu.

111. Tagad, man liekas, ir diezgan sarežģīti apgalvot, ka šī situācija ir saskaņā ar Līguma izveidoto sistēmu. Atkārtoju, es nenoliedzu, ka 8. panta ievērošana ietilpst Padomes pienākumos, bet uzskatu, ka, ja tā neievēro šo pienākumu, tad sekas nevar būt visas procedūras paralīze, bet gan pretēji – iespējams konstatējums par Padomes prettiesisku rīcību.

112. No otras puses, ņemot vērā to, ko jau minēju par ieteikumu publicēšanu, neredzu pamatotus iemeslus uzskatīt, ka 8. punkta nepiemērošana veido būtiskus aizspriedumus tālākās procedūras gaitā. Vienīgais pamatoti izvirzītais pretarguments attiecībā uz šo jautājumu man nešķiet neapstrīdams. Kā tas jau bija redzams, tas attiecās uz attiecīgās dalībvalsts tiesībām uz aizstāvību un ietver sevī tiesības iebilst; tās neievērojot, dalībvalstij tiktu atņemtas tiesības tikt uzklausītai pirms lēmuma pieņemšanas saskaņā ar agrāko 9. punktu.

113. Tagad man izskatās, ka patiesībā šāda veida tiesību ievērošana viennozīmīgi nepieprasa 8. punkta piemērošanu. Pat ja faktiski Padomei būtu jāizvērtē valsts pasākumu efektivitāte, balstoties tieši uz 9. punktu, attiecīgajai dalībvalstij tik un tā pastāvētu iespēja aizstāvēt pasākumu efektivitāti diskusiju gaitā, kas seko pirms pieprasījuma pieņemšanas saskaņā ar 9. punktu.

114. Visbeidzot, to nevarētu izmantot pret manu tēzi, kurā es norādīju uz faktu, ka šis punkts ir attiecināms uz ieteikumu neizpildi, kas turpina "pastāvēt". Tiek apstrīdēts, ka šāda darbības vārda lietošana nevar radīt pieņēmumu, ka ir notikusi 8. punkta pārbaude, jo tikai pēc šādas pārbaudes varētu lietderīgi runāt par neizpildes "pastāvēšanu" tad, kad tā turpina pastāvēt.

115. Tomēr šis arguments nav uzskatāms par izšķirošu. Ir skaidrs, ka šāds darbības vārds tika lietots, paturot prātā pieņēmumu "parastā situācijā", kurā ir ņemta vērā 8. punkta piemērošana. Bet, pieņemot, ka tas tā nenotiek, tad, lai pārbaudītu 9. punkta piemērojamību, ir svarīgi pārliecināties, vai valsts ir veikusi ieteikumus saskaņā ar 7. punktu, nevis pretēji – vai neizpilde ir atzīta un līdz ar to "pastāvoša".

116. Tādēļ nepārprotami tiek apstiprināts, ka EKL 104. panta 8. punktā paredzētā konstatācija ir svarīgs posms, kas ļauj iestādēm kontrolēt darbības attiecībā uz ieteikumu neizpildi saskaņā ar 7. punktu. Tā gan nevar tikt uzskatīta par vajadzīgu un neizbēgamu nosacījumu, lai attiecīgajai dalībvalstij nosūtītu pieprasījumu saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu.

117. Secinu, ka šajā gadījumā Padome varēja balsot par Komisijas ieteikumiem saskaņā ar 9. punktu pat tad, ja tā nebija veikusi iepriekšēju konstatāciju, ko nosaka 8. punkts.

118. Pakārtoti maniem secinājumiem par prasības nepieņemamību izsaku priekšlikumu Tiesai pasludināt Komisijas celto prasību pret Padomi par negatīva lēmuma pieņemšanu saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu par nepamatotu.

B – Par 2003. gada 25. novembra "secinājumiem"

1. Lietas dalībnieku nostāja

119. Komisija galvenokārt norāda, ka lēmums apturēt pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru, kas iekļauts apstrīdētajos "secinājumos", ir prettiesisks, jo pārkāpj regulas 9. pantu. Apturēšanu var veikt tikai gadījumos, kas tieši paredzēti šajos noteikumos, tomēr tie nav attiecināmi uz šo gadījumu.

120. Turklāt lēmumam apturēt minētās procedūras netika sniegts vajadzīgais pamatojums.

121. Skatoties vispārēji, attiecīgie "secinājumi" būtu pieņemti pretēji noteikumiem, kas piemērojami balsojumam attiecīgajā jomā. Patiesībā Padome šos secinājumus pieņēma, balstoties uz balsu vairākumu, kas piemērojams lēmumiem saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu, turpretim, ņemot vērā "secinājumu" saturu un stadiju, kādā bija pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūra, tai bija nepieciešams ievērot balsošanas noteikumus, kas piemērojami lēmumiem saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu.

122. Visbeidzot, Komisija atbalsta viedokli, ka, izvēloties pieņemt tādu netipisku aktu, kā apstrīdētie "secinājumi", Padome pārkāpj Līgumu un jo īpaši tā 104. pantu.

123. Kaut arī ir taisnība, ka Padome noteiktos gadījumos var pieņemt aktus, kas tieši nav paredzēti Līgumā, tas nav iespējams, kā šajā gadījumā, kad Padome ir juridiski saistīta pieņemt lēmumu, t. i., juridiski saistošu aktu.

124. Pēc Komisijas uzskatiem, Padomes diskrecionārā vara, kura tai piemīt, piemērojot EKL 104. panta 9. punktu, ir ierobežota ar pasākumu izvēli, kas jāīsteno attiecīgajai dalībvalstij, kā arī ar termiņu noteikšanu, kuru laikā jāīsteno šie pasākumi. No otras puses, Padome šādā gadījumā nav apveltīta ar diskrecionāro varu attiecībā uz tās izmantojamajiem juridiskajiem instrumentiem.

125. No savas puses, Padome oponē, ka 25. novembra "secinājumi" savā būtībā ir tīri politiski, nejuridiski akti un līdz ar to tā var neierobežoti lemt par to pieņemšanu vai nepieņemšanu.

126. Šajā gadījumā to pieņemšana bija vajadzīga, jo Padomes pieņemtie ieteikumi saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu jaunajā ekonomiskajā kontekstā kļuva par novecojušiem. Šādos apstākļos un bez Komisijas priekšlikuma grozīt ieteikumus Padomei nebija citas izvēles, kā pieņemt tās norādījumus attiecīgajām valstīm, pieņemot juridiski nesaistošu, pārsvarā politiska rakstura aktu.

127. Patiešām, Padomes klusēšana būtu kompromitējusi Stabilitātes un izaugsmes paktu un būtu radījusi neskaidru situāciju ar bīstamām sekām.

128. Visbeidzot, attiecībā uz apgalvojumu par Regulas Nr. 1467/97 9. panta pārkāpumu, kas izriet no procedūras apturēšanas, kas "pieņemta" ar apstrīdētajiem secinājumiem, Padome vērš uzmanību uz to, ka šis pants paredz procedūras apturēšanu tikai divos noteiktos gadījumos, bet pilnībā neizslēdz iespēju, ka apturēšana var tikt piemērota arī citos gadījumos.

129. Līdz ar to šajā gadījumā apturēšana bija automātiskas sekas lēmuma nepieņemšanai saskaņā ar EKL 104. panta 9. punktu, un secinājumi aprobežojās tikai ar šī fakta atzīmēšanu.

2. Vērtējums

130. Jau iepriekš šīs prasības pieņemamības analīzē norādīju dažus tikko minētos jautājumus (skat. 64. un turpmākos punktus). Tagad atgriežos pie šiem jautājumiem, lai tos izpētītu padziļināti, ņemot vērā Komisijas izvirzītos iebildumus attiecīgajā lietā.

131. Lai to darītu, vispirms ir lietderīgi jautāt, vai Padomei ir tiesības apturēt šo procedūru, lai grozītu iepriekš pieņemtos ieteikumus, balstoties uz EKL 104. panta 7. punktu, neskatoties uz to, ka Komisija jau iepriekš tai bija ieteikusi veikt darbības saskaņā ar šī panta 9. punktu.

132. Attiecībā uz pirmo punktu norādu, ka nav īsti skaidrs, vai šādā gadījumā Padome varēja apturēt pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru. Tomēr uz šo jautājumu vairāk sliecos atbildēt pozitīvi. Ir taisnība, ka šī regula faktiski nosaka tikai divu veidu apturēšanu, tomēr domāju, ka ir saprātīgi uzskatīt, ka tas faktiski neizslēdz citas iespējas apturēt procedūru, kas pamatoti balstītos uz neparedzētu nepieciešamību un kas būtu saskaņā ar Līguma un šīs regulas mērķiem.

133. No otras puses, ar lielāko pārliecību atbalstu Padomes uzskatu par tās tiesībām veikt grozījumus savos ieteikumos, kas tikko norādītajā situācijā pieņemti saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu.

134. Galvenokārt novēroju, ka saskaņā ar vispārējo principu iestāžu spēja pieņemt noteiktu aktu viennozīmīgi iekļauj sevī arī spēju grozīt šo aktu, protams, ievērojot noteikumus par attiecīgās kompetences izmantošanu.

135. Pretējs secinājums, pēc manām domām, varētu tikt izvirzīts tikai tādā gadījumā, ja tiktu pierādīts, ka attiecīgais grozītais akts iekļaujas procedūrā, kas ir stingri noteikta un raksturojama kā pienākumu uzliekoša iestādei, kam piešķirtas tiesības veikt darbības, pieņemt nākošo aktu procedūras virknē noteiktā laika posmā, pēc kura beigām attiecīgā iestāde zaudē spēju pieņemt lēmumus.

136. Tomēr, kā jau iepriekš centos norādīt (38. un turpmākajos punktos; 41. un turpmākajos punktos), termiņu izbeigšanās, kas paredzēta Regulā par pasākumu īstenošanu pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras ietvaros, nerada tādas sekas, kuru rezultātā Padome zaudē lēmējspēku.

137. Papildus tam nevar uzskatīt, ka līdz ar Komisijas ieteikuma saskaņā ar 9. punktu iesniegšanas brīdi Padomei būtu par to jālemj un ka, pat pastāvot nosacījumiem, tā vairs nevar grozīt ieteikumus, kurus pati iepriekš pieņēmusi saskaņā ar 7. punktu.

138. Faktiski no 9. punkta skaidri izriet, ka Padomei nav pienākuma pieņemt lēmumu, kas atbilst Komisijas izteiktajiem ieteikumiem saskaņā ar attiecīgo pantu un līdz ar to nav pienākuma pieņemt tās izvirzīto lēmumu pat tad, ja Padome, atšķirīgi no tā, kā tas noticis šajā gadījumā, saskaņā ar 8. punktu būtu veikusi konstatāciju.

139. Toties, ierobežojot Padomi izmantot lēmējspēku, 9. pants faktiski piešķir tai plašu diskrecionārās varas ( ) brīvību lemt, kā un vai vispār izmantot šo varu. Tikai pēc tam varētu diskutēt, vai šāda dikrecionāras varas brīvība ir izmantota robežās, ko Kopienas judikatūra nosaka līdzīgos gadījumos, taču pamatā nevar noliegt šīs varas pastāvēšanu.

140. Apgalvot pretējo būtu tas pats kā teikt, ka patiesībā attiecīgais lēmējspēks ir pilnībā piešķirts Komisijai un ka Padomei atliek tikai "notariāla" loma, jo tai būtu jāaprobežojas ar zīmoga uzlikšanu uz Komisijas ieteikumiem. Bet pilnīgi noteikti tamlīdzīgs uzskats būtu pretrunā ar Līgumā izveidoto iestāžu līdzsvaru, kā arī pretrunā ar sistēmu, kas izriet no izskatāmās regulas.

141. Visbeidzot, nevarētu iebilst, ka Regulas Nr. 1467/97 10. panta 1. punkta pirmais apakšpunkts noteic, ka gadījumos, kad veiktie valsts pasākumi saskaņā ar EKL 104. panta 7. punkta ieteikumiem nav pietiekoši, Padome saskaņā ar 9. punktu "nekavējoties pieņem lēmumu". Patiešām, tas ir nepārprotami, ka šis noteikums situācijā, ko tas paredz, attiecas uz noteiktu procedūras posmu izlaišanu pirms Padomes lēmuma pieņemšanas saskaņā ar 9. punktu. Tomēr pat šajā gadījumā netiek liegts piemērot, kā par to liecina atsauce uz šo punktu, šī panta nosacījumus, kas paredzēti šī lēmuma pieņemšanai, protams, ieskaitot arī iepriekš minēto Padomes varu.

142. Līdz ar to, ja Padomei nav pienākuma īstenot Komisijas noteiktos ieteikumus saskaņā ar agrāko 9. pantu, tad jāsecina, ka pat pēc šādu ieteikumu iesniegšanas tā teorētiski saglabā spēju veikt grozījumus savos ieteikumos saskaņā ar 7. punktu.

143. Tomēr neapšaubāmi šī vara jāpiemēro saskaņā ar Līgumā paredzēto formu un procedūrām, kam, protams, jābūt tādām pašām, kādas paredzētas izskatāmā grozītā akta pieņemšanai.

144. Tomēr šāds akts, kā iepriekš redzējām (69. un turpmākos punktos), ir ieteikums, kas pieņemts saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu, un tādēļ ir jāatsaucas tieši uz šo noteikumu.

145. Līdz ar to šajā gadījumā vispirms ir vajadzīgs Komisijas ieteikums, kas izsaka Padomei priekšlikumu pieņemt jaunu ieteikumu, balstoties uz 7. punktu (skat. EKL 104. panta 13. punktu).

146. Pēc tam šādam ieteiktam grozījumam atbilstoši minētajiem noteikumiem jāpieņem specifiska instrumenta forma, t.i., jātop par Padomes "ieteikumu".

147. Visbeidzot, tam jābūt pieņemtam, ievērojot balsojuma noteikumus, kas ir piemērojami, grozot aktu, t. i., ar divu trešdaļu Kopienas dalībvalstu balsu vairākumu, neņemot vērā attiecīgo dalībvalstu pārstāvju balsis (EKL 104. panta 13. punkts).

148. Tātad no attiecīgajiem aktiem izriet, ka šajā gadījumā Padomes "secinājumi" ir pieņemti bez Komisijas ieteikuma un turklāt tie pieņemti nevis "ieteikuma" veidā, bet gan netipiska akta veidā.

149. Attiecībā uz balsojuma noteikumiem tiek apstiprināts, ka "secinājumi" pieņemti, nesasniedzot divu trešdaļu dalībvalstu balsu vairākumu, kas vajadzīgs, lai pieņemtu Padomes ieteikumu saskaņā ar EKL 104. panta 7. punktu.

150. Varētu aizbildināties, kā to dara Padome, ka stadijā, līdz kurai bija nonākusi procedūra, vajadzīgais balsu vairākums būtu tas, kas paredzēts 9. pantā, t. i., balsu vairākums, kurā neiekļaujas esošajā kārtībā piešķirtās balsis dalībvalstīm, kas nepiedalās trešajā Ekonomikas un monetārās savienības stadijā ( ).

151. Faktiski šāds apgalvojums izveido acīmredzami nepareizu procedūras piemērošanu, jo, kā jau iepriekš redzējām, Padome, pieņemot pretrunīgos "secinājumus", piemēroja nevis 9. punktā noteiktos budžeta deficīta samazināšanas pasākumus, bet gan laboja spēkā esošos ieteikumus saskaņā ar 7. punktu.

152. Ievērojot iepriekš minēto, nepārprotami izskatās, ka Padomes 2003. gada 25. novembra "secinājumu" pieņemšana nav spēkā esoša, jo nav ievērotas Līgumā noteiktās būtiskās procedūras prasības.

153. Tādēļ secinu, ka Komisijas prasība ir pieņemama tiktāl, ciktāl tās prasījums attiecas uz iepriekš minētajiem "secinājumiem".

IV – Noslēguma apsvērumi

154. Nobeigumā uzskatu, ka celtā prasība jāpasludina par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz EKL 104. panta 8. punktā noteiktās konstatācijas nepieņemšanu, kā arī attiecībā uz EKL 104. panta 9. punktā noteiktā pieprasījuma neveikšanu attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku.

155. Pakārtoti tā jāpasludina par pamatotu attiecībā uz minētā panta 8. punkta konstatācijas nepieņemšanu un nepamatotu attiecībā uz 9. punkta pieprasījuma neveikšanu.

156. Tomēr celtā prasība jāpasludina par pieņemamu un pamatotu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz 2003. gada 25. novembra "secinājumiem" attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku.

V – Tiesāšanās izdevumi

157. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

158. Tā kā prasība jāpasludina par daļēji nepieņemamu un daļēji pieņemamu un pamatotu, uzskatu, ka Padomei un Komisijai savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām.

VI – Secinājumi

159. Pamatojoties uz iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai nospriest šādi:

1) Komisijas prasība ir nepieņemama tiktāl, ciktāl tā attiecas uz EKL 104. panta 8. punktā noteiktās konstatācijas nepieņemšanu un EKL 104. panta 9. punktā noteiktā pieprasījuma neveikšanu attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku.

Pakārtoti celtā prasība ir:

– pamatota tiktāl, ciktāl tā attiecas uz konstatācijas nepieņemšanu saskaņā ar attiecīgā panta 8. punktu, un

– nepamatota tiktāl, ciktāl tā attiecas uz pieprasījuma neveikšanu saskaņā ar 9. punktu.

2) Prasība ir pieņemama un pamatota tiktāl, ciktāl tā attiecas uz 2003. gada 25. novembra "secinājumiem" attiecībā uz Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku.

Līdz ar to attiecīgie "secinājumi" ir jāatceļ.

3) Padome un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.