ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 23. septembrī ( )

Lieta C‑294/02

Eiropas Kopienu Komisija

pret

AMI Semiconductor Belgium BVBA u.c.

Šķīrējklauzula – Projekts Esprit: 26927 – Tiesas kompetence – Pret likvidētiem vai maksātnespējīgiem uzņēmumiem celtās prasības pieņemamība – Līgums, kam piemēro Vācijas tiesības – Līguma laušana – Avansa maksājumu atmaksa – Solidāra atbildība





Satura rādītājs





I – Ievads

II – Līgums

A – Līgums (šaurākā nozīmē)

B – I pielikums (projekta apraksts)

C – II pielikums (vispārīgie noteikumi)

III – Fakti

IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

V – Prasības pieņemamība

A – Tiesas kompetence

B – Pret InterTeam celtās prasības pieņemamība

1. Lietas dalībnieku argumenti

2. Juridiskais vērtējums

C – Pret A‑Consult un Ision celtās prasības pieņemamība

1. Lietas dalībnieku argumenti

2. Juridiskais vērtējums

a) Par galveno prasījumu

b) Par pakārtotiem prasījumiem

VI – Prasības pamatotība

A – Solidārā atbildība

1. Lietas dalībnieku argumenti

a) Komisija

b) Atbildētājas

2. Juridiskais vērtējums

B – Tiesības prasīt avansa maksājumu atmaksu no AMI, Intracom, Euram un Nordbank

1. No līguma izrietošās tiesības

a) Prasījums, kas balstīts uz līguma 1. panta 2. punkta otro teikumu (atbildība, kas izriet no piedalīšanās citu līgumslēdzēju pušu izdarītā līguma pārkāpumā)

b) Prasījums, kas balstīts uz II pielikuma 23. panta 3. punktu (nepamatotu maksājumu atgūšana)

i) Līguma izbeigšanās

ii) Komisijas veiktie maksājumi

iii) Atlīdzināmās izmaksas

– Sešu mēnešu ziņojuma apstiprinājums, ko veic Komisija

– Komisijas rīcības brīvība

– Vai kontroles grupas veiktais novērtējums ir saistošs līgumslēdzējām pusēm?

– Pierādīšanas pienākums

2. Prasījums, kas balstītas uz netaisnu iedzīvošanos

3. Starpsecinājumi

VII – Par pretprasību

VIII – Tiesāšanās izdevumi

IX – Secinājumi





I – Ievads

1. Saskaņā ar līgumā noteikto šķīrējklauzulu atbilstoši EKL 238. pantam Komisija ir cēlusi prasību pret:

– AMI Semiconductor Belgium BVBA, iepriekš Alcatel Microelectronics NV, Audenārde [Oudenaarde], Belģija (turpmāk tekstā – “AMI”),

– A‑Consult EDV‑Beratungsgesellschaft mbH, Vīne, Austrija (turpmāk tekstā – “A‑Consult”) ( ),

– Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry, Atēnas, Grieķija (turpmāk tekstā – “Intracom”),

– Ision Sales & Services GmbH & Co. KG, Hamburga, Vācija (bijusī AllCon Gesellschaft für Kommunikationstechnologie mbH) (turpmāk tekstā – “Ision”),

– Euram‑Kamino GmbH, Halbergmūsa [Hallbergmoos], Vācija (turpmāk tekstā – “Euram”),

– InterTeam GmbH, kas ir likvidējama, Icehoe [Itzehoe], Vācija, (turpmāk tekstā – “InterTeam”) un

– HSH Nordbank, iepriekš Landesbank Kiel Girozentrale, Hamburga un Ķīle, Vācija (turpmāk tekstā – “Nordbank”),

par EUR 317 214 un attiecīgo procentu samaksu.

2. Iepriekš minētā summa ir daļa no avansa maksājuma, ko Komisija piešķīra atbildētājām saskaņā ar 1998. gadā noslēgto līgumu. Šis līgums ir noslēgts saskaņā ar īpašu pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu programmu (PAT) informācijas tehnoloģiju jomā (1994.–1998. gadam) ( ) (turpmāk tekstā – “programma Esprit”), kas savukārt ir ceturtās Kopienas PAT pamatprogrammas ( ) daļa.

3. Līguma priekšmets bija sekmēt projektu Electronic commerce fulfilment service for the electronics industry (ECFS/E) jeb projektu Esprit Nr. 26927 (turpmāk tekstā – “projekts”). Projekta mērķis būtībā bija izveidot un ieviest tirgū uz internetu balstītu platformu elektronisko sastāvdaļu tirdzniecībai.

4. Uzskatot atbildētāju sniegtos pakalpojumus par neatbilstošiem, Komisija izbeidza projektu pirms termiņa un tagad prasa atbildētājām kā solidāri atbildīgām parādniecēm atmaksāt tās izsniegtos avansa maksājumus, izņemot par apstiprinātajiem piegādājamajiem elementiem. Šajā lietā, pirmkārt, ir jānoskaidro, vai Tiesai ir kompetence, jo šķīrējklauzulas tekstā vienīgi Pirmās instances tiesa ir minēta kā kompetentā tiesa. Citas problēmas saistībā ar pieņemamību izriet no fakta, ka prasība ir vērsta pret vienu atbildētāju, kas bija jau likvidēta prasības celšanas laikā, un pret divām citām atbildētājām, attiecībā uz kurām tajā laikā jau bija sāktas maksātnespējas procedūras.

5. Būtībā strīds ir par to, kādā mērā sniegtie pakalpojumi neatbilst līgumā noteiktajām prasībām un vai Komisija uzteica līgumu likumīgi. Turklāt lietas dalībniekiem ir strīds par to, vai atbildētājas ir solidāri atbildīgas par atmaksu. Ja tas nebūtu solidārs parāds, Komisija varētu prasīt no katras atbildētājas tikai daļas atmaksu un prasībai nebūtu īpašas jēgas, cita starpā tādēļ, ka galvenās atbalsta saņēmējas ir maksātnespējīgas vai jau likvidētas.

II – Līgums

6. Saskaņā ar līgumu, kas tika noslēgts 1998. gada 8. jūnijā starp Eiropas Kopienu, kuru pārstāvēja Komisija, un atbildētājām, tās uzņēmās izveidot un ieviest tirgū elektroniskas tirdzniecības platformu mikroelektronikas nozarē, lai elektronikas ražošanas uzņēmumi varētu apmainīties ar pusvadītāju pārpalikumiem vai pārdot tos ( ). Šai platformai būtu jāļauj uzņēmumiem samazināt savus noliktavu krājumus un ātri pārdot pusvadītāju pārpalikumus vai iegādāties trūkstošās sastāvdaļas. Tajā pašā laikā loģistikai, t.i., tirgoto sastāvdaļu nogādei, un maksājumu sistēmām bija jābūt integrētām platformā.

7. Projekts bija jāizpilda 18 mēnešu laikā, sākot no 1998. gada 1. maija. Kopiena uzņēmās segt 50 % projekta kopējo izmaksu, kas bija paredzētas ECU 1 080 000 apmērā ( ).

8. Līgums, kas tika sagatavots angļu valodā, pamatojas uz paraugu, ko Komisija parasti izmanto pētniecības un tehnoloģiju attīstības jomā ( ). Tajā ietilpst trīs daļas: pats līgums (turpmāk tekstā – “līgums”), I pielikums (ziņas par projektā iesaistītajiem uzņēmumiem un sīki izstrādāts projekta apraksts) un II pielikums (vispārīgie noteikumi) (turpmāk tekstā – “I pielikums” un “II pielikums”).

A – Līgums (šaurākā nozīmē)

9. Ar 1. pantu līguma piemērošanas jomu definē šādi:

“1.1 The Contractors shall carry out this contract jointly and severally towards the Commission for the work set out in Annex I up to the milestone at month 18 (“the Project”).

1.2 Subject to force majeure [( )] (including strikes, lockouts and other events beyond the reasonable control of the Contractors), the Contractors shall use reasonable endeavours to achieve the results intended for the Project and to fulfil the obligations of a defaulting Contractor. A Contractor shall not be liable to take action beyond its reasonable control or to reimburse money due from a defaulting Contractor unless it has contributed to the default. Measures to be taken in the event of force majeure shall be agreed between the contracting parties.”

10. Turklāt līgumā ir ietverti noteikumi par atlīdzināmām izmaksām (3. pants), Kopienu finanšu ieguldījuma maksāšanu (4. un 9.2.2. pants), izmaksu sarakstu iesniegšanu un atbildētāju pienākumu sniegt ziņojumus (5. un 6. pants). Visbeidzot, 10. pantā ir norādīts, ka līgumam piemēro Vācijas tiesības ( ).

B – I pielikums (projekta apraksts)

11. Līguma I pielikums ir sadalīts divās daļās. 1. daļa izklāsta projekta mērķus šādi:

– “integration of multiple key services for the electronics industry,

– design of appropriate interfaces for an efficient brokerage system to be integrated into the professional IT‑environment of future users and service providers,

– stimulation of increased electronic commerce in the electronics industry, including developing means for rewarding usage (“bonus component”) and for quantitatively determining the cost‑efficiency gained through implementation of ECFS/E.”

12. Turklāt I pielikuma 1. daļā ir iekļautas veidlapas ar sīki izklāstītu informāciju par projektā iesaistītajiem uzņēmumiem, tostarp par paredzētajām izmaksām, kas būtu jāsedz katram uzņēmumam.

13. Projekta mērķi sīkāk ir aprakstīti I pielikuma 2. daļā. Šīs daļas pamatelements ir projekta darba plāna izstrāde, kurš sastāv no astoņām darba programmām (workpackages). Katra darba programma ir sadalīta konkrētos darba uzdevumos (tasks). Katra uzdevuma izpildei jāizpaužas kā konkrēta piegādājamā elementa (deliverable) nodošana. Tas var būt ziņojums, programmatūra, tehniskās specifikācijas vai jebkāds cits līdzīgs elements. Attiecībā uz katru uzdevumu ir norādīts izpildes termiņš, uzdevuma izpildē iesaistītie projekta partneri, darbietilpība (izteikta cilvēkmēnešos) un par attiecīga elementa realizāciju atbildīgais partneris. Paredzētās darba programmas ir šādas:

Workpackage 1: Specification of relevant business procedures (Task 1.1 – 1.3), 0.– 2. mēnesis;

Workpackage 2: Detailed definition of ECFS/E software (Task 2.1 – 2.5), 2.– 6. mēnesis;

Workpackage 3: Server specification (Task 3.1 – 3.2), 2.– 3. mēnesis;

Workpackage 4: Realisation of software (Task 4.1 – 4.6), 3.– 15. mēnesis;

Workpackage 5: Field user tests (Task 5.1 – 5.4), 11.– 15. mēnesis;

Workpackage 6: Cross border beta‑test (Task 6.1 – 6.4), 15.– 18. mēnesis,

Workpackage 7: Dissemination and acceptance activities (Task 7.1 – 7.4), 15.– 18. mēnesis, un

Workpackage 8: Project management (Task 8.1 – 8.3), 0.– 36. mēnesis.

14. Atbildētāju dalības raksturs un apjoms atbilst to lomai: sistēmas iespējamie lietotāji, sistēmas ietvaros izmantoto palīgpakalpojumu sniedzēji vai IT rīku (tīmekļa vietņu, saskarņu, datu bāzu un citas programmatūras) izstrādātāji.

15. AMI un Intracom, kas ir uzņēmumi, kuri ražo un tirgo elektroniskās sastāvdaļas, veido lietotāju grupu. Euram ir transporta uzņēmums, kas varētu nodrošināt tirgoto sastāvdaļu nogādi un kopā ar Nordbank, kas kā banka varētu apstrādāt maksājumus, ietilpst otrajā kategorijā. AMI, Intracom, Euram un Nordbank galvenie uzdevumi sākotnējā posmā ir palīdzēt izstrādāt tehniskus noteikumus un vēlāk – veikt prototipu izmēģinājumus.

16. InterTeam, Ision un A‑Consult, samērā nelieli uzņēmumi informācijas tehnoloģiju nozarē, savukārt bija atbildīgi tieši par sistēmas tehnisko izstrādi. Turklāt InterTeam – koordinatora statusā – bija atbildīga par dažiem īpašiem uzdevumiem, tādiem kā ziņojumu sagatavošana un tādu pasākumu organizēšana, kas ir vajadzīgi produkta ekspluatācijai un izplatīšanai tirgū.

17. I pielikuma 2. daļas trešā iedaļa ir veltīta projekta vadības jautājumiem. Šajā iedaļā cita starpā definē InterTeam – kā projekta koordinatora – lomu un uzdevumus. Ceturtā iedaļa attiecas uz ekspluatācijas plāna izveidi. Piektā iedaļa nosaka, ka saskaņā ar līguma 6. pantu un II pielikuma 10. pantu projekta dalībnieki InterTeam vadībā iesniedz Komisijai īsus sešu mēnešu ziņojumus, sīkāk izstrādātu divpadsmit mēnešu ziņojumu, termiņa vidus novērtējuma ziņojumu un nobeiguma ziņojumu. Visbeidzot, pēdējā iedaļā ir paredzēts dalībnieku pienākums, papildinot II pielikuma noteikumus, noslēgt savā starpā konsorcija līgumu.

C – II pielikums (vispārīgie noteikumi)

18. II pielikumā ietvertie vispārīgie noteikumi tāpat pamatojas uz Komisijas parauga līgumu.

19. II pielikuma 2. panta 1. punkts (izvilkums) noteic:

“The Coordinator shall:

(a) be the channel for submitting all documents and for general liaison between the Contractors and the Commission. All general communications with the Commission shall be through the Coordinator;

(b) subject to any special conditions in Article 9 of the contract, receive and distribute all payments which shall be made to the Coordinator in trust for the Contractors. The Coordinator shall immediately transfer the appropriate amount of each payment to each Contractor. The Coordinator shall not be the beneficial owner of any payment [..].”

20. 5. panta 3. punkts reglamentē līguma laušanu pēc Komisijas ierosmes bez iepriekšēja brīdinājuma šādi:

“The Commission may immediately terminate the contract, or the participation of any Contractor, by written notice:

(a)(i) where remedial action to rectify non‑performance within a reasonable period of time (being not less than one month) specified in writing has been requested by the Commission and has not been satisfactorily taken [..].”

21. 5. panta 4. punkts noteic šādas līguma laušanas sekas:

“The Community contribution to costs, on termination, shall be paid if they relate to Project Deliverables accepted by the Commission and such other costs which are fair and reasonable, including expenditure commitments.

[..]

For termination under Article 5.3(a), interest may be added to any amount to be reimbursed, upon written request, at 2% above the rate applied by the European Monetary Institute for ECU operations [..] for the period between the receipt of the funds and their reimbursement.”

22. Saistībā ar tiesas piekritību 7. pantā ir norādīts:

“The Court of First Instance of the European Communities, and in the case of appeal, the Court of Justice of the European Communities shall have exclusive jurisdiction in any dispute between the Commission and the Contractors concerning the validity, application and interpretation of this contract.”

23. Attiecībā uz ziņojumiem, ko iesniedz līgumslēdzējas puses, 10. pants paredz:

“10.1 Submission of Reports

The Contractors shall submit to the Commission for approval the following reports [..]:

(a) progress reports (the progress, resources employed, deviations to the work plan, and results). Each 12 months, or such other period specified in the contract, the information in the relevant report must enable the Commission to evaluate the progress and cooperation, within the Project and with any related project;

(b) a final report covering all the work, the objectives, the results and the conclusions, including a suitable summary of all these matters;

[..].

10.3 Each progress report shall be submitted within one month of the end of the relevant reporting period.

A final report shall be submitted within two months following the period specified in Article 2.1 of the contract, or the completion of the work, if earlier.

Unless there are observations by the Commission the final report shall be deemed to be approved within two months of its receipt and within one month in the case of other reports.”

24. 23. panta 2. punkts un 3. punkts paredz šādu kārtību attiecībā uz maksājumiem, ko veic Komisija:

“23.2 Subject to Article 24 of this Annex, all payments shall be treated as advances until acceptance of the appropriate Project Deliverables, or, if none are specified, until acceptance of the final report.

23.3 Where the total financial contribution due for the Project, including the result of any audit, is less than the payments made for the Project, the Contractors shall immediately reimburse the difference, in ECU, to the Commission.”

III – Fakti

25. Projekta izpilde sākās 1998. gada maijā. 1998. gada 8. jūnijā Komisija pārskaitīja InterTeam pirmo avansa maksājumu EUR 270 000 apmērā.

26. 1998. gada 15. decembrī sagatavotajā sešu mēnešu ziņojumā atbildētājas apgalvoja, ka tās ir sniegušas 1., 2. un 3. darba programmā noteiktos atsevišķos pakalpojumus pilnā apjomā.

27. 1999. gada 29. martā Komisija piedāvāja InterTeam izveidot kontroles grupu (Review Team), kuras sastāvā būtu Gidas [Guida] kungs un Uzunisa [Ouzounis] kungs, un pārsūtīja InterTeam minēto personu curriculum vitae. Ar 1999. gada 8. aprīļa elektroniskā pasta ziņojumu InterTeam izteica piekrišanu izraudzīto ekspertu iecelšanai.

28. Pēc tam, kad atbildētājas iesniedza sešu mēnešu ziņojumu un izmaksu sarakstus par šo pirmo laika posmu, Komisija 1999. gada 6. maijā pārskaitīja jaunu avansa maksājumu EUR 191 394 apmērā par laika posmu no 1998. gada 6. maija līdz 31. oktobrim, un tādējādi kopējā summa, kas bijusi samaksāta līdz tam datumam, ieskaitot, sasniedza EUR 461 394.

29. 1999. gada 11. jūnijā Briselē rīkotajā sanāksmē, kurā piedalījās atbildētāju pārstāvji, Komisija un kontroles grupa, atbildētājas atskaitījās par darbu izpildes gaitu. Tā kā kontroles grupa bija norādījusi uz būtiskiem trūkumiem projekta izpildē, tā pasludināja, ka projekts tiek apturēts līdz 1999. gada 1. jūlijam, un pieprasīja atbildētājām līdz minētajam datumam sniegt tai papildu informāciju, kas pierādītu norādīto trūkumu novēršanu.

30. Ar 1999. gada 18. jūnija vēstuli Komisija pārsūtīja atbildētājām pirmo pārbaudes ziņojumu (Review Report), kas sagatavots, pamatojoties uz 1999. gada 11. jūnijā sniegtajām ziņām par darbu izpildes gaitu, un no jauna apkopoja kontroles grupas locekļu izteikto kritiku. Cita starpā šajā vēstulē bija norādīts:

“These are the reasons why we agreed to suspend the project until 1 July 1999, during which time the consortium has agreed to deliver additional information [..] This information shall be assessed immediately after 1 July 1999, additional information and remedial actions to rectify non‑performance will be taken into account in accordance with the period of time specified in Article 5.3 (a)(i) of Annex II to the contract, effective immediately. Please note that in accordance with the relevant Articles of Annex II to the contract (in particular Article 5) the Commission hereby has given termination notice.”

31. Ar 1999. gada 29. jūnija vēstuli Komisija pārsūtīja InterTeam pirmā pārbaudes ziņojuma papildinātu versiju ar pielikumu un atkārtoti kritizēja līguma faktisko izpildi. Pielikumā tika iekļauts kontroles grupas locekļu novērtējums par uz internetu balstītās platformas pirmo prototipu, kuru viņi testēja pēc tam, kad atbildētājas tiem bija piešķīrušas nepieciešamās piekļuves tiesības.

32. 1999. gada 5. jūlijā InterTeam sniedza papildu informāciju – daļēji vācu valodā – un piegādāja elementus, kuriem termiņš bija projekta divpadsmitais mēnesis. Turklāt mazliet vēlāk tā iesniedza periodisko divpadsmit mēnešu ziņojumu par līgumā noteikto darbu izpildi.

33. Ar 1999. gada 23. jūlija vēstuli Komisija pārsūtīja InterTeam otro pārbaudes ziņojumu, kas sagatavots, pamatojoties uz 5. jūlijā sniegtajām ziņām un iepriekšminēto periodisko ziņojumu, un uzaicināja atbildētājas uz jaunu sanāksmi Briselē 1999. gada 8. septembrī. Otrajā pārbaudes ziņojumā kontroles grupas locekļi atstāja spēkā savas kritikas galvenos punktus attiecībā uz visu elementu piegādi. Tikai piegādājamie elementi ar numuriem 2.4, 3.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5 un 4.6 tika pieņemti, lai gan to kvalitāti uzskatīja par zemu. Pat paskaidrojumi, ko atbildētājas sniedza 1999. gada 8. septembra sanāksmē, nepārliecināja kontroles grupu par to, ka tās secinājumi ir jāgroza.

34. Ar 1999. gada 21. decembra InterTeam adresēto ierakstīto vēstuli Komisija lauza līgumu ar atpakaļejošu spēku no 1999. gada 8. septembra. Šajā vēstulē, kuras kopiju ir saņēmušas arī citas atbildētājas, Komisija paziņoja, ka tā nosūta maksājuma pieprasījumu par summu EUR 317 214. Tā norādīja, ka šī summa ir aprēķināta, atskaitot tās ieguldījumu apstiprināto piegādājamo elementu izmaksās, proti, EUR 114 180, no tās pārskaitīto avansa maksājumu kopējās summas, t.i., no EUR 461 394. Turklāt Komisija norādīja apstiprināto izmaksu daļas, kas attiecas uz katru līgumslēdzēju pusi.

35. Saskaņā ar Komisijas ziņām, sasaistot apstiprinātās izmaksas ar katram atsevišķajam dalībniekam veiktajiem avansa maksājumiem, iegūstam šādu kopainu:

A B C D InterTeam 153 500 300 934 29 491,36 271 443 A‑Consult 101 500 61 823 40 960,23 20 862 AMI 97 000 26 743 26 214,55 529 Ision 70 000 39 926 31 129,77 8 797 Euram 40 000 21 606 0,00 21 606 Intracom 68 000 10 362 16 384,09 (6 022) Nordbank 10 000 0 0,00 0 Summa 540 000 461 394 144 180 317 214

A – maksimālais atbalsts atbilstoši līgumam, B – faktiski pārskaitītā summa, C –apstiprinātais atbalsts, D – atmaksājamā summa (Intracom ir pozitīva bilance)

36. Pēc jaunas vēstuļu apmaiņas Komisija ar 2000. gada 17. jūlija vēstuli lūdza InterTeam samaksāt summu EUR 317 214 septiņu dienu laikā. Tā kā noteiktajā termiņā nekāds maksājums netika saņemts, Komisija ar 2001 gada 18. jūnija vēstuli pieprasīja katrai atsevišķai atbildētājai samaksāt summu EUR 317 214, tai pieskaitot procentus.

IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

37. Komisija iesniedza prasības pieteikumu 2002. gada 12. augustā, sākotnēji – Pirmās instances tiesai; prasības pieteikums tomēr tika pārsūtīts Tiesai. Pēc apspriešanās ar Tiesas kanceleju Komisija ar 2002. gada 14. augusta vēstuli paziņoja par to, ka prasības pieteikums tiks iesniegts Tiesai.

38. Komisija uzskata, ka līgums tika lauzts likumīgi saskaņā ar II pielikuma 5. panta 3. punkta a) apakšpunkta i) daļu, pamatojoties uz to, ka atbildētāju sniegtie pakalpojumi bija neatbilstoši, par ko liecina atbildētājām saistošie pārbaudes ziņojumi, un uz to, ka atbildētājas nenovērsa konstatētos trūkumus noteiktajā termiņā. Saskaņā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu Kopiena var prasīt avansa maksājumu atmaksu tiktāl, ciktāl tie neattiecas uz apstiprinātiem piegādājamajiem elementiem. Atbilstīgi II pielikuma 5. panta 4. punktam procenti par prasījumu uzkrājas, sākot no avansa maksājumu pārskaitīšanas dienas. Tiesības prasīt atmaksu ir vienlīdz pamatotas uz netaisnas iedzīvošanās aizliegumu Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas civilkodekss, turpmāk tekstā – “BGB”) 812. panta izpratnē. Saskaņā ar līguma 1. pantu un BGB 420. pantu un turpmākiem pantiem atbildētājām kā solidāri atbildīgām parādniecēm ir pienākums atmaksāt attiecīgo summu.

39. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

piespriest atbildētājām kā solidāri atbildīgām parādniecēm atmaksāt Komisijai EUR 317 214, kam pieskaitīti procenti pēc likmes, kuru Eiropas Monetārais institūts piemēro operācijām ar euro, plus 2 % no summas EUR 125 820 no 1998. gada 8. jūnija un no summas EUR 191 394 no 1999. gada 6. maija.

Turklāt tiesas sēdē Komisija cēla pakārtotu prasījumu Tiesai tiktāl, ciktāl prasība ir vērsta pret A‑Consult un Ision:

atzīt, ka A‑Consult un Ision kā parādniecēm, kas ir solidāri atbildīgas kopā ar pārējām atbildētājam, ir jāizmaksā Komisijai summa EUR 317 214, kam pieskaitīti procenti pēc likmes, kuru Eiropas Monetārais Institūts piemēro operācijām ar euro, plus 2 % no summas EUR 125 820 no 1998. gada 8. jūnija un no summas EUR 191 394 no 1999. gada 6. maija,

un pakārtoti tam – ja Tiesa neatzīst atbildētāju solidāro atbildību –

atzīt, ka A‑Consult un Ision ir jāizmaksā Komisijai attiecīgi EUR 20 862 un EUR 8 797, kam pieskaitīti procenti.

Visbeidzot, Komisija lūdz jebkurā gadījumā piespriest atbildētājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

40. AMI, Euram un InterTeam prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret tām, un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

41. A‑Consult prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

42. Intracom prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību,

– piespriest Komisijai samaksāt tai EUR 6 022 atbilstīgi pretprasībai un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

43. Nordbank prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret to, un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

44. Atbildētājas nepiekrīt tam, ka sniegtie pakalpojumi ir neatbilstoši, un ierosina pārbaudīt to apgalvojumu ar ekspertīzi. Kontroles grupas sniegtais novērtējums tām nav saistošs. Jebkurā gadījumā piegādājamie elementi, kas uzskaitīti sešu mēnešu ziņojumā, nav apstrīdami, jo šis ziņojums ir jāuzskata par apstiprinātu, ņemot vērā to, ka Komisija nav cēlusi iebildumus noteiktajā termiņā. Līguma laušana tāpat nav spēkā, jo tā bija adresēta tikai InterTeam, nevis visām atbildētājām.

45. Tās norāda, ka no līguma 1. panta 2. punkta izriet, ka solidārā atbildība nepastāv saistībā ar avansa maksājumu atmaksu. Intracom un Nordbank apgalvo, ka katra līgumslēdzēja puse ir atbildīga tikai tiktāl, ciktāl to atzīst par vainīgu kādos konkrētos trūkumos. Tomēr to ieguldījums bija atbilstošs.

46. Tā kā Ision nav atbildējusi uz prasības pieteikumu, replikā Komisija lūdz pieņemt aizmugurisku spriedumu attiecībā uz Ision. Sakarā ar to Ision iesniedza atbildi uz repliku, lūdzot noraidīt šo prasījumu.

47. Turklāt replikā Komisija lūdza noraidīt Intracom celto pretprasību.

48. Citi lietas dalībnieku argumenti tiks izklāstīti – ciktāl tie ir būtiski – saistībā ar juridisko vērtējumu.

V – Prasības pieņemamība

A – Tiesas kompetence

49. Ar II pielikuma 7. pantu lietas dalībnieki ir nozīmējuši Pirmās instances tiesu par tiesu, kam ir kompetence pirmajā instancē izskatīt visus strīdus, kuri var rasties saistībā ar līgumu. Tādēļ Komisija sākumā iesniedza prasības pieteikumu Pirmās instances tiesai.

50. Jautājums ir par to, vai šo šķīrējklauzulu ( ) var interpretēt tādējādi, ka tā piešķir kompetenci arī Tiesai, kas darbojas kā pirmās instances tiesa par Komisijas celtām prasībām. No EKL 225. panta 1. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesai noteikti ir kompetence pieņemt lēmumus, pamatojoties uz EKL 238. pantā minēto šķīrējklauzulu, kas ietverta Kopienas noslēgtajā līgumā. Piemērojot šo noteikumu, tomēr ievēro atkāpi, kas paredzēta Tiesas Statūtu 51. pantā Nicas Līguma redakcijā, ar ko Tiesas jurisdikcijā ir nodotas lietas, ko ierosina Kopienu iestādes ( ).

51. Situācija nemainītos arī tad, ja par pamatu tiktu ņemtas nevis pašlaik spēkā esošās tiesību normas ( ), bet tās, kas bija spēkā prasības celšanas laikā. Tajā laikā Tiesai principā bija jurisdikcija atbilstīgi EKL 238. pantam. Saskaņā ar 3. panta c) punktu Lēmumā, ar ko izveido Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesu ( ), tai tika nodotas tikai prasības, ko ceļ privātpersonas, pamatojoties uz šķīrējklauzulu, un Tiesa ir saglabājusi kompetenci lemt par Kopienu iestāžu celtajām prasībām.

52. Attiecīgi, ja šo klauzulu interpretētu tikai burtiski, tā būtu pretrunā ar Kopienu tiesu jurisdikciju reglamentējošiem noteikumiem. Ja šī iemesla dēļ klauzula tiktu atzīta par spēkā neesošu, saskaņā ar EKL 240. pantu strīds būtu jāatrisina valsts tiesās.

53. Tiešām neviens no lietas dalībniekiem nav apstrīdējis Tiesas jurisdikciju. Atbildot uz šajā sakarā Tiesas uzdoto jautājumu, lietas dalībnieki pat skaidri apstiprināja, ka šis strīds ir Tiesas jurisdikcijā. Tomēr attiecīgajos gadījumos Tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes konstatēt šķīrējklauzulas spēkā neesamību un – tādējādi – Tiesas kompetences neesamību ( ).

54. Daži lietas dalībnieki pauda pieņēmumu, ka II pielikuma 7. pants tika grozīts vēlāk ar klusējot izteiktu gribu, ievērojot līgumslēdzēju pušu rakstveida apsvērumus, kuros tie vienprātīgi atbalstīja Tiesas jurisdikcijas esamību.

55. Tomēr ir šaubas par šāda grozījuma iespējamību. Pirmkārt, saskaņā ar Reglamenta 38. panta 6. punktu līdz ar prasības pieteikumu prasītājam ir jāiesniedz šķīrējklauzulas kopija. Nemaz jau nerunājot par to, ka šis formulējums prasa rakstveida formu ( ), no tā arī izriet, ka vienošanās ir jānoslēdz pirms prasības celšanas. Otrkārt, saskaņā ar līguma 8. pantu līgumu var grozīt tikai ar “rakstveida vienošanos”, ko noslēdz līgumslēdzēju pušu pienācīgi pilnvaroti pārstāvji. Šo jautājumu tomēr var atstāt bez galīgās atbildes, ja šķīrējklauzulas pašreizējās versijas interpretācija ļauj secināt, ka Tiesai ir kompetence lemt par Komisijas iesniegtām prasībām, kas pamatojas uz līgumu.

56. No sprieduma, ko Tiesa ir pieņēmusi lietā Feilhauer ( ), izriet, ka Tiesas kompetence saistībā ar šķīrējklauzulu ir jāizvērtē vienīgi saskaņā ar Kopienu tiesībām un pašu klauzulu. Tas atbilst vispāratzītajam tiesību principam, ka katra tiesa piemēro savus procesuālos noteikumus, tostarp kompetences noteikumus ( ). Tādējādi līgumā noteiktā vienošanās par piemērojamajām tiesību normām attiecas vienīgi uz materiālo tiesību noteikumiem. Tādēļ, lai sniegtu šķīrējklauzulas interpretāciju, kas visbeidzot nosaka Tiesas kompetenci, Vācijas tiesību principi par līgumu interpretāciju, it sevišķi tie, kas iekļauti BGB 133. un 157. pantā, nav piemērojami, pat ja klauzula ir ietverta līgumā, kuram piemēro Vācijas tiesības.

57. Kopienu tiesību principi tāpat nosaka, ka līgumi nav interpretējami tikai gramatiski. Vienlīdz ir jāņem vērā līgumslēdzēju pušu griba un līguma slēgšanas konteksts ( ).

58. No klauzulas teksta vispirms izriet, ka līgumslēdzējām pusēm nebija nodoma izslēgt iespēju nodot strīdu izskatīšanai Tiesā. Tiesas kompetence lemt par apelācijas sūdzību ir pat īpaši minēta. Turklāt, vienojoties par šo klauzulu, lietas dalībnieki uzsvēra to, ka tie nekādā gadījumā nevēlējās nodot savas domstarpības izskatīšanai valsts tiesās, bet tikai Kopienu tiesās. Sniedzot apsvērumus Tiesai, lietas dalībnieki apstiprināja, ka šāds bija to nodoms līguma noslēgšanas laikā.

59. Ir jāpiebilst, ka Pirmās instances tiesa un Tiesa kopā veido iestādi ar nosaukumu “Tiesa”. Tas ir īpaši skaidrs, ņemot vērā, ka EKL 7. panta 1. punktā, kurā ir uzskaitītas Kopienu iestādes, ir tikai norāde uz Tiesu un nav atsevišķas norādes uz Pirmās instances tiesu. Turklāt EK līguma iedaļas, kurā ir ietverti noteikumi par Tiesu un Pirmās instances tiesu, nosaukums ir “Tiesa”. Tādējādi nav izslēgts, ka norāde uz Pirmās instances tiesu aptver arī Tiesu, tāpat kā norādi uz daļu var uzskatīt par norādi uz veselo.

60. Visbeidzot, ir jāņem vērā, ka līgums tika noslēgts programmas Esprit ietvaros. Piešķirot subsīdijas saskaņā ar attiecīgajām programmām, Kopiena tiecas sasniegt noteiktus mērķus pētniecības un rūpniecības politikas jomā. Ir loģiski piešķirt Kopienu tiesām kompetenci lemt par strīdiem, kas saistīti ar šiem līgumiem. Tas ļautu nodrošināt, ka šie līgumi, kas noslēgti pēc vienota parauga, tiktu interpretēti arī vienādi un saskaņā ar Kopienu tiesībām, ciktāl to pieļauj līgumam piemērojamās valsts tiesību normas.

61. Šeit izteiktais Tiesas viedoklis par to, ka tās kompetence saistībā ar šķīrējklauzulu ir jāinterpretē šauri ( ), jo tas ir izņēmums no vispārējām tiesībām, neliedz pieņemt piedāvāto koncepciju. Minētais Tiesas paziņojums attiecas nevis uz kompetences sadalījumu starp Tiesu un Pirmās instances tiesu, bet uz to, kādus prasījumus var iesniegt izskatīšanai iestādē ar nosaukumu “Tiesa” saistībā ar prasību, kas pamatojas uz EKL 238. pantu.

62. Turklāt Kopienu iestādes ir jau vairākkārt iesniegušas Tiesai prasības saskaņā ar tādu pašu vai līdzīgu klauzulu ( ). Nevienā no šiem gadījumiem Tiesa nav apšaubījusi savu kompetenci, pamatojoties uz klauzulas formulējumu, lai arī attiecīgajos gadījumos tai būtu bijis pienākums pēc savas ierosmes atzīt kompetences neesamību. Tātad ir jāsecina, ka Tiesa interpretēja klauzulu atbilstoši tam, ko ierosinu šajā lietā.

63. Tādējādi II pielikuma 7. panta interpretācija, ņemot vērā lietas dalībnieku gribu un kontekstu, liek atzīt Tiesas kompetenci pieņemt lēmumu par Komisijas prasību, kas pamatojas uz minēto līgumu.

B – Pret InterTeam celtās prasības pieņemamība

64. 1999. gada 22. decembrī InterTeam dalībnieku kopsapulce nolēma likvidēt sabiedrību, par ko 2000. gada 18. janvārī tika izdarīts ieraksts komercreģistrā. 2001. gada 8. novembrī tika izdarīts ieraksts par likvidācijas pabeigšanu, un sabiedrība tika izslēgta no komercreģistra.

1. Lietas dalībnieku argumenti

65. Komisija norāda, ka prasība pret InterTeam ir pieņemama. Pietiek ar prasītājas apgalvojumu par to, ka InterTeam vēl ir aktīvi, lai pamatotu prasības pieņemamību. Citādāk atbildētāja varētu izvairīties no iespējamās tiesvedības, ļaujot sevi izslēgt no komercreģistra.

66. AMI, Euram un InterTeam savukārt uzskata, ka prasība pret InterTeam nav pieņemama. Tās norāda, ka InterTeam vairs nepastāv darbību izbeigšanas un aktīvu neesamības dēļ. Pēc tās izslēgšanas no komercreģistra tā ir zaudējusi procesuālo rīcībspēju.

2. Juridiskais vērtējums

67. Prasība pret InterTeam būtu nepieņemama, ja tās iesniegšanas dienā InterTeam vairs nebūtu nedz tiesībspējas, nedz procesuālās rīcībspējas. Spriedumā lietā Komisija/Oder‑Plan Tiesa izlēma jautājumu par sabiedrības tiesībspēju un procesuālo rīcībspēju saskaņā ar tās valsts tiesību normām, kurā sabiedrībai ir juridiskā adrese ( ). Šajā lietā juridiskās adreses valsts tiesības ir Vācijas tiesības. Saskaņā ar Vācijas tiesībām sabiedrība ar ierobežotu atbildību (GmbH) vairs nepastāv, tiklīdz tā ir izslēgta no komercreģistra pēc likvidācijas pabeigšanas. No procedūras viedokļa līdz ar sabiedrības izbeigšanu zūd arī tās procesuālā rīcībspēja; tādējādi pret to celtās prasības nav pieņemamas ( ).

68. Atšķirībā no šīs lietas atbildētājs spriedumā lietā Komisija/Oder‑Plan bija likvidācijas procesā un vēl nebija izslēgts no komercreģistra. Tādēļ, pretēji Komisijas apgalvojumam, no minētā sprieduma nevar secināt, ka prasība pret InterTeam, kas ir bijis pilnībā likvidēta un izslēgta no komercreģistra pirms prasības celšanas, ir pieņemama.

69. Protams, arī pret sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kas ir likvidēta un izslēgta no komercreģistra, izņēmuma kārtā var celt prasību, ja prasītājs sniedz pietiekamus pierādījumus tam, ka tai vēl ir kādi aktīvi ( ). Šādos gadījumos atbildētāja sabiedrība atbilstošā mērā atgūst savu tiesībspēju un procesuālo rīcībspēju. Prasītājam pirms tam ir tomēr jāsniedz vismaz indikatīvi apliecinājumi par izpildei derīgo aktīvu esamību ( ). Turpretim šāda prasība nav pieņemama, ja prasītājs izsaka tikai nepamatotu apgalvojumu par to, ka sabiedrībai ar ierobežotu atbildību ir vēl prasījumi, ko var izmantot ( ).

70. Komisijas arguments, saskaņā ar kuru apgalvojums par to, ka atbildētājai ir vēl kādi aktīvi, pats par sevi padara prasību pret sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kas ir izslēgta no komercreģistra, par pieņemamu, jo citādāk atbildētāja varētu izvairīties no paredzamās tiesvedības, izslēdzot sevi no komercreģistra, nav pārliecinošs. Sabiedrību izslēdz no komercreģistra tikai pēc tiesību aktos noteiktās procedūras, kas nodrošina kreditoru aizsardzību, pabeigšanas( ). Lai nodrošinātu tiesisko drošību, izņēmumi no principa, kas paredz, ka prasības pret likvidētām un no komercreģistra izslēgtām sabiedrībām nav pieņemamas, ir pieļaujami tikai tad, ja prasītājs sniedz pietiekamus indikatīvus apliecinājumus par aktīvu esamību.

71. Tā kā Komisija ir sniegusi tikai vispārīgu apgalvojumu, ka InterTeam ir vēl aktīvi, neatbalstot to ar precīzākiem apliecinājumiem, tās prasība pret attiecīgo atbildētāju ir jānoraida kā nepieņemama ( ).

C – Pret A‑Consult un Ision celtās prasības pieņemamība

72. Komisija cēla prasību 2002. gada 12. augustā. Tomēr jau pirms tam, 2002. gada 25. jūlijā saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem tika sākta bankrota procedūra, kas sekoja procedūrai par norēķināšanos ar kreditoriem tiesas uzraudzībā, pret A‑Consult un 2002. gada 19. jūlijā saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem tika sākta maksātnespējas procedūra pret Ision.

1. Lietas dalībnieku argumenti

73. A‑Consult bankrota administrators uzskata, ka pret to celtā prasība nav pieņemama. Saskaņā ar Konkursordnung (Austrijas likums par bankrotu, turpmāk tekstā – “KO”) 6. pantu pēc bankrota procedūras sākšanas nedrīkst sākt vai turpināt tiesvedību, kurā izskata prasījumus attiecībā uz bankrota aktīviem. Saskaņā ar Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1346/2000”)16. un 17. pantu maksātnespējas procedūras sākšanu kādā Eiropas Savienības dalībvalstī atzīst visās citās dalībvalstīs, un tai ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī.

74. Tāpat Ision uzskata pret to celtu prasību par nepieņemamu. Ision norāda, ka līdz ar maksātnespējas procedūras sākšanu 2002. gada 19. jūlijā tā ir zaudējusi procesuālo rīcībspēju. Saskaņā ar Insolvenzordnung (Vācijas likums par maksātnespēju, turpmāk tekstā – “InsO”) 80. pantu no šīs dienas administrators uzstājas kā prasītājs vai atbildētājs visās prāvās saistībā ar maksātnespējas procedūrā iesaistītajiem aktīviem. Komisijas prasības pieteikums administratoram tomēr nav bijis iesniegts. Tātad viņš nav šīs lietas dalībnieks.

75. Komisija apgalvo, ka prasības ir pieņemamas. Tā uzskata, ka Tiesas ekskluzīvā kompetence pieņemt lēmumu šajā lietā izriet no EKL 238. panta, to aplūkojot kopā ar šķīrējklauzulu, un ka no Tiesas judikatūras izriet, ka valsts tiesību akti nevar iestāties pret šo ekskluzīvu kompetenci. Regula Nr. 1346/2000 attiecas tikai uz maksātnespējas procedūras sekām dalībvalstīs un nekādi neskar Tiesā iesniegtās prasības pieņemamību. Turklāt Komisija norāda, ka par bankrota procedūras sākšanu pret A‑Consult Komisiju informēja tikai 2002. gada 23. septembrī, ar divarpus mēnešu nokavējumu. Komisija uzskata, ka šāds nokavējums neatbilst nosacījumam “nekavējoties” Regulas Nr. 1346/2000 40. panta izpratnē.

2. Juridiskais vērtējums

a) Par galveno prasījumu

76. Tādas prasības pieņemamību, kas celta pret sabiedrībām, uz kuru aktīviem attiecas bankrota vai maksātnespējas procedūra, var uzskatīt par tiesībspējas un procesuālās rīcībspējas jautājumu, tāpat kā saistībā ar pret likvidējamajām sabiedrībām celtās prasības pieņemamību. To apstiprina arī fakts, ka līdz ar maksātnespējas procedūras sākšanu tiek grozīts sabiedrības statuss, kura vairs nevar darboties ar savu orgānu starpniecību. Tā kļūst par atsevišķu aktīvu kopumu (maksātnespējīgā aktīvi), ko pārvalda administrators. Tātad būtu jāievēro sabiedrību juridiskās adreses atrašanās vietā piemērojamie tiesību akti, t.i., attiecīgi Austrijas tiesību akti un Vācijas tiesību akti ( ).

77. No otras puses, pieņemamību var arī analizēt kā procesuālo jautājumu saskaņā ar lietas izskatīšanas jurisdikcijā piemērojamiem tiesību aktiem, proti, saskaņā ar Tiesas procesuālajām normām, kuru vidū tomēr nav atrodams neviens noteikums, kas būtu skaidri piemērojams šajā lietā. Jebkurā gadījumā saskaņā ar spriedumu lietā Komisija/Feilhauer ( ) valsts procesuālos noteikumus, ar ko izslēdz Tiesas jurisdikciju, nevar izmantot par pamatu, iestājoties pret Tiesas jurisdikciju.

78. Jautājumu par to, vai šī ir procesuālās rīcībspējas problēma, vai vispārīgā pieņemamības problēma, tomēr varētu atstāt bez izskatīšanas, ja Tiesas procesuālo normu interpretācija, pamatojoties uz Regulu Nr. 1346/2000, ļautu secināt, ka dalībvalstīs sāktās maksātnespējas procedūras sekas ir jāievēro arī tiesvedībā Tiesā.

79. Saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta f) apakšpunktu maksātnespējas procedūras sākšanas valsts tiesību akti nosaka šīs procedūras ietekmi uz prasībām, ko cēluši individuāli kreditori. Tādējādi šādu prasību pieņemamību dalībvalstu tiesās reglamentētu Vācijas tiesību akti un Austrijas tiesību akti.

80. Vācijas tiesībās InsO 87. pants ļauj kreditoriem prasīt parādu piedziņu pēc maksātnespējas procedūras sākšanas tikai saskaņā ar šīs procedūras nosacījumiem. Saskaņā ar InsO 174. pantu un turpmākiem pantiem prasības procedūra, kurai piemēro civilprocesa noteikumus, tiek aizstāta ar prasījumu iesniegšanas procedūru. Līdz ar to tiešas prasības pret atbildētāju sabiedrību vai administratoru ir noraidāmas kā nepieņemamas ( ).

81. Tāpat Austrijas tiesībās KO 6. panta 1. punkts aizliedz kreditoriem pēc bankrota procedūras sākšanas celt tiesās prasības par tiesību uz parādnieka aktīviem atzīšanu vai nodrošināšanu.

82. Tātad valsts tiesību normu piemērošanas gadījumā visas prasības būtu noraidāmas kā nepieņemamas.

83. Jāpiekrīt Komisijas apgalvojumam, ka neviens Regulas Nr. 1346/2000 noteikums skaidri neparedz Regulas piemērojamību tiesvedībai Tiesā. Tiesas Reglamentā arī nav norādes uz regulu. Tomēr Regulas Nr. 1346/2000 teleoloģiska interpretācija nepieļauj nekādas atkāpes no tajā noteiktajiem principiem attiecībā uz tiesvedību Tiesā.

84. Maksātnespējas procedūras mērķis ir vienā procesā taisnīgi sadalīt pieejamos aktīvus starp kreditoriem, kas tajā piedalās. Tādēļ valsts tiesību normas nepieļauj celt atsevišķas prasības pēc maksātnespējas procedūras sākšanas. Kreditori nedrīkst nedz celt tiešu prasību nolūkā saņemt atsevišķas tiesības, nedz pamatot izpildi individuālā kārtā ar esošām tiesībām ( ). Citādāk daži kreditori varētu gūt priekšrocības, salīdzinot ar pārējiem. Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta f) apakšpunkts nodrošina, ka šo principu nevar apiet, ceļot prasības citās dalībvalstīs.

85. Regula ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs un ir saistoša visām valsts tiesām. Nav redzams, kādēļ regulā noteiktos principus nebūtu jāievēro arī tiesvedībā Kopienu tiesās. Ja šie principi netiktu piemēroti pēc analoģijas attiecībā uz prasībām, ko Tiesā ceļ Komisija, tā gūtu nepamatotu priekšrocību, salīdzinot ar pārējiem kreditoriem, kas var atsaukties uz saviem prasījumiem tikai maksātnespējas procedūras ietvaros ( ). Lai saglabātu Regulas lietderīgo iedarbību (effet utile), norma, kas paredz, ka pēc maksātnespējas procedūras sākšanas uz līgumiskiem prasījumiem var atsaukties tikai šim nolūkam paredzētās maksātnespējas procedūras ietvaros, ir jāpiemēro arī Komisijai.

86. Tas, ko Tiesa ir nospriedusi iepriekšminētajā spriedumā lietā Feilhauer ( ), un princips, saskaņā ar kuru tiesa piemēro savus procesuālos noteikumus, neizslēdz šeit minēto risinājumu. Valsts tiesību noteikumi, kas iestājas pret prasības pieņemamību Tiesā, ir faktiski piemērojami, pamatojoties uz tiesību normu kolīzijas noteikumu, kas paredzēts Kopienu tiesībās (Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta f) apakšpunkts). Tātad Kopienu tiesības ne tikai atļauj, bet arī prasa ievērot tādus ierobežojumus attiecībā uz prasības pieņemamību Tiesā, kas paredzēti piemērojamajos valsts tiesību aktos.

87. Pakārtoti Komisija norāda, ka jebkurā gadījumā, pat ja Regula Nr. 1346/2000 ir piemērojama, prasība pret A‑Consult ir pieņemama, jo Komisiju informēja par maksātnespējas procedūras sākšanu tikai pēc divarpus mēnešiem, pārkāpjot šīs regulas 40. pantu; tātad to neinformēja “nekavējoties” minētā panta izpratnē.

88. Šo argumentu nevar pieņemt. Regulas Nr. 1346/2000 40. pants neparedz tādas sankcijas, ka gadījumā, ja kreditorus neinformē nekavējoties, maksātnespējas procedūras sākšanas sekas ir piemērojamas tikai tiem kreditoriem, kas bijuši informēti nekavējoties. Turklāt maksātnespējas procedūras sākšana ir reģistrējama komercreģistrā (Handelsregister Vācijā un Firmenbuch Austrijā) un publiskojama, tā ka Komisija varēja uzzināt par procedūras sākšanu, pat nesaņemot par to īpašu paziņojumu.

89. Tādējādi ir jāsecina, ka prasība pret A‑Consult un Ision ir nepieņemama, jo Austrijas un Vācijas tiesību normas par maksātnespēju, kas ir piemērojamas šim jautājumam, aizliedz kreditoriem celt jebkādu individuālu prasību pēc bankrota vai maksātnespējas procedūras sākšanas.

b) Par pakārtotiem prasījumiem

90. Tiesas sēdē Komisija pakārtoti pārveidoja savu pret A‑Consult un Ision celto prasību par prasījuma apmierināšanu par prasību par prasījuma atzīšanu. Tajā laikā prasījums pret A‑Consult vēl nebija ierakstīts prasījumu sarakstā. Savukārt saskaņā ar Komisijas un Ision administratora tiesas sēdē sniegtajām ziņām administrators bija jau ierakstījis prasījumu pret Ision (ierakstīšanas datums nav precizēts) prasījumu sarakstā un izvirzījis iebildumus pret minēto prasījumu.

91. Ja pārbaudes laikposmā pret iesniegto prasījumu iebilst administrators vai kāds cits kreditors, Austrijas tiesību sistēmā saskaņā ar KO 110. pantu attiecīgais kreditors var celt prasību par prasījuma atzīšanu. Atbilstīgi KO 111. pantam šo prasību izskata maksātnespējas tiesa. Tieši tāpat šis jautājums ir atrisināts Vācijas tiesībās – saskaņā ar InsO 179. pantu un turpmākiem pantiem.

92. Fakts, ka abās tiesību sistēmās kompetence izskatīt un pieņemt lēmumu par prasību par prasījuma atzīšanu ir attiecīgai maksātnespējas tiesai, nenozīmē, ka līdzīgu prasību nevar celt Tiesā. Saskaņā ar KO 110. panta 1. punktu prasību par prasījuma atzīšanu var celt (Austrijas) maksātnespējas tiesā tikai tad, ja tā ir pieņemama. Tāds pats noteikums ir paredzēts Vācijas tiesībās – InsO 185. pantā. Tā kā saskaņā ar EKL 238. pantu Tiesai ir ekskluzīvā jurisdikcija lietās, kurās ir iesaistītas šķīrējklauzulas, šī lieta būtu nepieņemama valsts tiesās. Turklāt Vācijas tiesības nosaka, ka, atkāpjoties no InsO 180. panta, prasību par maksātnespējas procedūrā apstrīdētā prasījuma atzīšanu var celt arī šķīrējtiesā, par kuru puses ir vienojušās ( ).

93. Tomēr prasības par prasījuma atzīšanu pieņemamības nosacījums jebkurā gadījumā ir tas, ka prasījums ir reģistrēts prasījumu sarakstā un apstrīdēts. Tas līdz šim nav noticis attiecībā uz prasījumu pret A‑Consult. Tātad pakārtoti prasījumi nav pieņemami tiktāl, ciktāl tie attiecas uz A‑Consult. Kamēr prasījums nav skaidri apstrīdēts, juridiskā aizsardzība nav vajadzīga. Ja prasījums paliktu neapstrīdēts, Komisijai nebūtu nepieciešams lūgt [tiesu] to atzīt.

94. Tiešām, prasījums pret Ision tika reģistrēts prasījumu sarakstā ( ). Tomēr arī pakārtotus prasījumus var atzīt par nepieņemamiem, ja tie nav vērsti pret atbilstošu atbildētāju un/vai ja tie ir novēloti.

95. Prasība par reģistrācijas prasījumu sarakstā pamatotības atzīšanu ir jāceļ nevis pret atbildētājiem, pret kuriem celta sākotnējā prasība par prasījuma apmierināšanu, bet pret citiem, proti, tiem, kas apstrīd prasījuma esamību. Tas varētu būt maksātnespējas administrators vai arī kāds cits kreditors. Rodas šaubas par to, ka pakārtoti prasījumi pret Ision ir pieņemami, cita starpā tādēļ, ka Komisija nav pārveidojusi savu prasību par prasību pret administratoru vai pret citu parādnieka kreditoru, kas apstrīdēja prasījumu. Attiecīgi prasības pieteikums nav bijis formāli iesniegts administratoram.

96. Pat ja prasījumi tiktu interpretēti plaši – tādējādi, ka tie bija celti pret maksātnespējas administratoru, fakts, ka tie tika formulēti ne agrāk kā tiesas sēdē, norāda uz prasījumu nepieņemamību. Prasījuma atzīšana, protams, ietilpst spriedumā par prasījuma apmierināšanu. Tomēr, tā kā prasība par prasījuma reģistrācijas prasījumu sarakstā pamatotības atzīšanu tiek vērsta uz citiem atbildētajiem, nevis tiem, pret kuriem tika celta sākotnējā prasība par prasījuma apmierināšanu, prasības pieteikums šajā lietā būtu bijis jāgroza.

97. Tiesas Reglaments skaidri nenosaka, vai un – attiecīgajā gadījumā – līdz kuram brīdim var grozīt prasības pieteikumu. Reglamenta 42. panta 2. punkts tomēr precizē, ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Šī norma ir jāpiemēro pēc analoģijas prasības pieteikuma grozīšanai šajā lietā, tostarp grozījumiem faktu izklāstā, it īpaši saistībā ar prasījuma reģistrāciju prasījumu sarakstā un maksātnespējas administratora veikto prasījuma apstrīdēšanu.

98. Maksātnespējas procedūra attiecībā uz Ision sākās 2002. gada 19. jūlijā. Pat ja Komisija, iesniedzot prasību 2002. gada 12. jūlijā, vēl nebija uzzinājusi par procedūras sākšanu, neraugoties uz procedūras publiskošanu, tā uzzināja par to vēlāk, saņemot vēstuli, ko Ision administrators iesniedzis šīs tiesvedības ietvaros 2002. gada 26. septembrī.

99. Vēlāk tai bija iespēja reģistrēt savu prasījumu prasījumu sarakstā un – pēc tam, kad administrators būtu apstrīdējis šo prasījumu – iesniegt prasību par prasījuma atzīšanu. Komisija tomēr iesniedza savus prasījumus tikai 2004. gada 8. jūlija tiesas sēdē, nepamatojot nokavējumu. Tā rezultātā Ision administrators cita starpā nespēja pienācīgi iesaistīties šajā procesā. Kamēr prasījums nebija reģistrēts prasījumu sarakstā un prasības pieteikums netika viņam izsniegts, administratoram nebija iemesla piedalīties tiesvedībā Tiesā.

100. Tātad prasība pret A‑Consult un Ision nav pieņemama tiktāl, ciktāl Komisija pakārtoti lūdz atzīt prasījumu reģistrācijas attiecīgajos prasījumu sarakstos pamatotību.

VI – Prasības pamatotība

101. Pamatojoties uz līguma noteikumiem, it īpaši uz II pielikuma 23. panta 2. punktu, un BGB 812. pantā noteiktu netaisnas iedzīvošanās aizliegumu Komisija prasa no atbildētājām kā solidārām parādniecēm atmaksāt avansa maksājumus, kas tām tika pārskaitīti. Tā kā prasība pret InterTeam, A‑Consult un Ision nav pieņemama, vairs jāpārbauda tikai prasības pret AMI, Intracom, Euram un Nordbank ( ) pamatotība.

102. BGB 421. pantā solidārā atbildība nozīmē to, ka katram parādniekam ir pienākums atmaksāt parādu pilnā apjomā. Tikai solidārās atbildības esamības gadījumā Komisijai būtu izredzes gūt labumu no prasības pilnībā. Citādāk tā varētu vienīgi prasīt no katras atbildētājas daļas izpildījumu.

A – Solidārā atbildība

1. Lietas dalībnieku argumenti

a) Komisija

103. Komisija būtībā uzskata, ka solidārā atbildība izriet no līguma 1. panta un II pielikuma 23. panta 3. punkta. Uzdevumu sadalījums starp dažādām līgumslēdzējām pusēm neliedz atzīt solidāru atbildību, jo dažādi piegādājamie elementi ir paredzēti viena un tā paša ar līgumdarbu izpildi saistītā mērķa sasniegšanai.

104. Turklāt [Komisija norāda, ka] no līguma vienlīdz izriet, ka katra atbildētāja ir atbildīga par citu atbildētāju pieļautu saistību neizpildi atbilstoši BGB 425. panta 1. punktam ( ). Šāda līdzatbildība gadījumā, ja citas solidārās parādnieces neizpilda savas saistības, parasti ir atzīta Vācijas tiesībās situācijās, kad – kā tas ir šajā lietā – uzņēmumu grupa uzņemas izpildīt kādu darbu (BGB 427. pants).

105. Līguma 1. panta 2. punkts neattiecas uz šajā lietā aplūkojamo situāciju, bet nosaka, kādā mērā līgumslēdzējas puses atbild par kādas līgumslēdzējas puses pieļautu saistību neizpildi attiecībā pret trešām personām (piemēram, apakšuzņēmējiem). Pat ja šī situācija ir izņēmums no līgumslēdzēju pušu solidārās atbildības pret Komisiju, jāatzīst fakts, ka atbildētājas nav veikušas visu iespējamo, lai novērstu pārbaudes ziņojumos konstatēto neizpildi. Jebkurā gadījumā visas atbildētājas nav izpildījušas savstarpējās sadarbības pienākumu un, pārkāpjot II pielikuma 2. panta 3. punkta c) apakšpunktu, nav informējušas Komisiju par darbu izpildes trūkumiem.

b) Atbildētājas

106. A‑Consult un Intracom uzskata, ka jebkurā gadījumā no līguma 1. panta 1. punkta neizriet solidārā atbildība saistībā ar II pielikuma 23. panta 3. punktā paredzēto atmaksas pienākumu. Tieši otrādi, atbildību par palīgpakalpojumu neizpildi reglamentē vienīgi līguma 1. panta 2. punkts.

107. Intracom noliedz solidāru atbildību cita starpā tāpēc, ka neviena parādniece nebija pietiekami kompetenta, lai sniegtu pakalpojumus kopumā. Turklāt šaubu gadījumā minētajam līguma noteikumam būtu prioritāte pār BGB 427. pantu.

108. AMI, Euram un InterTeam, kas iesniegušas kopīgus apsvērumus, un Nordbank uzskata, ka līguma 1. panta 1. punktā paredzētā solidārā atbildība attiecībā uz pienākumu veikt galveno izpildījumu ir būtiski grozīta minētā panta 2. punktā.

109. Atbildētājas arī norāda, ka Komisija nav sniegusi sīkāku informāciju par saistību neizpildi, ko tā pārmet katrai atbildētājai, pamatojoties uz līguma 1. panta 2. punktu. Nordbank un Intracom piebilst, ka līdz darbu pārtraukšanai tās pildīja visas savas saistības. Tās nevarēja pabeigt noteiktos darbus līguma pirmstermiņa laušanas dēļ.

110. Nordbank un Intracom apstrīd apgalvojumu, ka tās nav izpildījušas pienākumus sniegt informāciju. Tās norāda, ka II pielikuma 2. panta 3. punkta c) apakšpunkts paredz tikai līgumslēdzēju pušu pienākumu ar koordinatora starpniecību informēt Komisiju par iespējamām problēmām jomā, par ko tās atbild. Jebkurā gadījumā tās nezināja par iespējamu saistību neizpildi, kas būtu radusies pārējām līgumslēdzējām pusēm.

111. Nordbank uzskata, ka, ņemot vērā līguma kā subsīdiju piešķiršanas līguma raksturu, katrai līgumslēdzējai pusei ir atmaksas pienākums tikai tiktāl, ciktāl tā ir faktiski saņēmusi publiskos līdzekļus, uz ko tai nebija tiesību.

2. Juridiskais vērtējums

112. Jautājums par solidāras atbildības pastāvēšanu vispirms ir jāizlemj, pamatojoties uz pašiem līguma noteikumiem. Pirmkārt, solidāra atbildība var pastāvēt, jo līgums to tieši paredz. Otrkārt, līgumslēdzēju pušu solidārā atbildība var izrietēt no fakta, ka tās varētu veidot Gesellschaft bürgerlichen Rechts (GbR) (civiltiesību līgumsabiedrība) BGB 705. panta izpratnē, kuras mērķis būtu projekta īstenošana ( ). Katram līgumsabiedrības dalībniekam principā ir līdzatbildība par sabiedrības saistībām; tas ir atbildīgs par visu saistības summu, nevis tikai par tam piederošās daļas sabiedrības kapitālā summu ( ).

113. Tomēr līgumsabiedrības dalībnieku papildu atbildība tāpat kā ar līgumu noteiktā solidārā atbildība nozīmē, ka līgums nosaka tiesības prasīt avansa atmaksu no līgumsabiedrības (nevis tikai no atsevišķām līgumslēdzējām pusēm) un neierobežo dalībnieku individuālo atbildību.

114. Attiecībā uz galveno līgumsaistību, t.i., projekta īstenošanu, līguma 1. panta 1. punkta teksts šķietami skaidri noteic solidāro atbildību. Vārdu “jointly and severally” izmantošana līguma tekstā liecina par šādas atbildības esamību. Attiecīgā frāze parauga līguma Vācijas valodas versijā ir šāda: “Die Vertragspartner führen die in Anhang I dieses Vertrags genannten Arbeiten … als Gesamtschuldner … aus”.

115. Tomēr šai lietai līdzīgos gadījumos, kad nedalāmu līgumsaistību nevar izpildīt viena atsevišķa līgumslēdzēja puse, būtu drīzāk domāta kopīga atbildība, nevis solidārā atbildība, jo nevar pieņemt, ka līgumslēdzējas puses vēlējās uzņemties ko neiespējamu ( ). Kopīgā atbildība nozīmē to, ka kreditors nevar prasīt atsevišķam parādniekam visas līgumsaistības izpildi, bet var prasīt tikai to, lai šī saistība tiktu izpildīta, visiem parādniekiem sadarbojoties savā starpā ( ).

116. No līguma 1. panta 2. punkta – pretēji 1. punkta tekstam – izriet, ka vienošanās tika panākta par kopīgo atbildību. 1. panta 2. punkts vienīgi prasa līgumslēdzējām pusēm pielikt saprātīgas pūles, lai sasniegtu paredzētos projekta rezultātus un nodrošinātu to pienākumu izpildi, ko nav izpildījusi kāda līgumslēdzēja puse. Turklāt neviena līgumslēdzēja puse nav atbildīga par notikumiem, ko tā parasti nespēj ietekmēt. Tā kā līdz ar to kādai no līgumslēdzējām pusēm nav pienākuma vienai pašai izpildīt šo saistību pilnībā, ir izslēgta solidārā atbildība.

117. Tomēr šis strīds vairs nav par galveno līgumsaistību, t.i., par projekta īstenošanu un platformas elektronisko sastāvdaļu tirdzniecībai radīšanu. Komisija drīzāk prasa atmaksāt avansa maksājumus, uz kuriem, pēc tās uzskatiem, atbildētājām nav tiesību. Fakts, ka solidārā atbildība nepastāv attiecībā uz galveno līgumsaistību, liecina par to, kā līgumslēdzējas puses principā vēlējās sadalīt riskus. Tomēr tas pats par sevi vēl nenozīmē, ka arī atmaksas pienākums nav solidārs.

118. Avansa maksājumu atmaksa ir dalāma saistība, kuru saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem reglamentē turpmāk minētie principi. Ja vairākiem parādniekiem ir dalāma saistība, tāda kā apstrīdētā atmaksa, šaubu gadījumā saskaņā ar BGB 420. pantu katram parādniekam ir jāizpilda tikai attiecīga proporcionālā daļa. Tomēr, atkāpjoties no šā noteikuma, BGB 427. pants paredz, ka šaubu gadījumā solidārā atbildība pastāv pat attiecībā uz dalāmām saistībām, ja vairāki parādnieki ar līgumu ir uzņēmušies pildīt pienākumu kopīgi. Šie interpretācijas noteikumi tomēr ir piemērojami tikai tad, ja līgums neparedz citādi, kas ir tagad jānoskaidro. Solidārā atbildība var pastāvēt arī attiecībā uz saistību, ko uzņēmusies līgumsabiedrība un par ko līgumslēdzējas puses solidāri nes līdzatbildību.

119. Galvenais līguma noteikums par to avansa maksājumu atmaksu, kas pārsniedz apstiprinātās izmaksas, ir II pielikuma 23. panta 3. punkts. Minētais noteikums skaidri neparedz visu līgumslēdzēju pušu solidāro atbildību. Tomēr Komisijas prasība par atmaksu var tikt vērsta pret domājamu līgumsabiedrību vai pret līgumslēdzēju pušu kopu, par kuras uzņemtajām saistībām katra līgumslēdzēja puse ir solidāri atbildīga. Tāpat ir iespējams, ka katra atsevišķa līgumslēdzēja puse atbild tikai par summām, ko tā ir saņēmusi.

120. Saskaņā ar 23. panta 3. punktu “the contractors” (līgumslēdzējas puses) ir personas, kam ir pienākums veikt atmaksu. Tas pats par sevi vēl nenozīme kopīgu pienākumu un, attiecīgi, solidāru atbildību. Šī panta teksts var būt interpretējams arī tādējādi, ka katrai līgumslēdzējai pusei ir jāatmaksā summa, par kuru tās saņemtais pārsniedz tai atlīdzināmās izmaksas.

121. Darbības vārda “to reimburse” (atmaksāt) izmantošana liecina par to, ka līgumslēdzējām pusēm ir jāatmaksā tikai summas, ko tās iepriekš ir faktiski saņēmušas. Būtībā tas ir līguma noteikums par netaisnu iedzīvošanos. Saskaņā ar BGB 812. pantu prasību par netaisnu iedzīvošanos mērķis ir atlīdzināt to, ko persona, pret kuru ir vērsta šī prasība, ir (pati) saņēmusi. Līdz ar to solidārā atbildība parasti nepastāv attiecībā uz vairākām līgumslēdzējām pusēm, kam ir pienākums atdot to, ko viņas ir saņēmušas, piemēram, saskaņā ar spēkā neesošu līgumu ( ). Tomēr situācija var būt citāda, ja no tā iedzīvojās personu apvienība, kas bauda nedalāmas īpašumtiesības, piemēram, līgumsabiedrība ( ).

122. Tādējādi izšķirošais apstāklis saistībā ar atmaksas pienākuma izpratni ir noteikt maksājuma saņēmēju. Tikai maksājumu saņēmējam ir pienākums tos atmaksāt.

123. Var domāt, ka Komisija maksāja līgumā noteiktās summas līgumslēdzējām pusēm kā nedalāmai kopai, it īpaši viņu starpā izveidotajai līgumsabiedrībai. Pirmajā acu uzmetienā šo pieņēmumu apstiprina fakts, ka Komisija pārskaitīja attiecīgās summas koordinatoram, nevis katrai līgumslēdzējai pusei – atbilstošu daļu.

124. Tomēr no II pielikuma 2. panta 1. punkta izriet, ka koordinators saņēma maksājumus kā pilnvarnieks un ka šīs summas tam bija nekavējoties jāpārved līgumslēdzējām pusēm, pašam neiegūstot īpašumtiesības uz šiem naudas līdzekļiem. Tātad pārskaitītās summas nav kļuvušas par līgumslēdzēju pušu izveidotās līgumsabiedrības vai kāda cita kopīpašuma tiesību subjekta mantas daļu. Faktiskais maksājuma saņēmējs ir katra atsevišķa līgumslēdzēja puse, un šis maksājums ir tā finansējuma daļa, kas tam attiecīgi pienākas saskaņā ar līgumā iepriekš noteikto izmaksu plānu. Koordinators ir tikai pārskaitījumu starpnieks, kas ļauj Komisijai pašai neveikt maksājumus pietiekami lielam skaitam saņēmēju.

125. Tādējādi saskaņā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu katrai līgumslēdzējai pusei ir jāatmaksā tikai tā avansa maksājumu daļa, ko tā pati ir saņēmusi. Tā kā nav notikusi iedzīvošanās, pieaugot līgumsabiedrības aktīviem, atkrīt solidārā atbildība, kas pamatotos uz līgumsabiedrības izveidi līgumslēdzēju pušu starpā.

126. Šis secinājums ir apstiprināms ar II pielikuma 23. panta 3. punktu un līguma 1. panta 2. punktu, tos aplūkojot kopā. Saskaņā ar līguma 1. panta 2. punkta otro teikumu līgumslēdzējai pusei nav jāizmaksā summas, par kurām atbild cita līgumslēdzēja puse, kas nav izpildījusi savas saistības, ja vien tā pati nav veicinājusi šo neizpildi.

127. Komisija uzskata, ka šis noteikums attiecas tikai uz atsevišķu līgumslēdzēju pušu pienākumiem, piemēram, pienākumiem attiecībā pret apakšuzņēmējiem vai līgumslēdzēju pušu savstarpējo maksājumu pienākumiem. Komisija norāda, ka līguma 1. panta 2. punkta otrais teikums nav piemērojams prasībām, kas vērstas pret visām līgumslēdzējām pusēm kopā.

128. Tomēr šī interpretācija nav pārliecinoša. 1. pants ir līguma pamatnoteikums, kas nosaka atbildētāju saistības pret Komisiju. 1. punkts tieši norāda uz darbiem, kas veicami par labu Komisijai, un 2. punkts paredz pasākumus, kas veicami šo pienākumu izpildes traucējumu gadījumā. Tādējādi līgumslēdzējām pusēm noteiktās robežās (1. panta 2. punkta pirmais teikums) ir jāatbild par līgumslēdzējām pusēm, kas nav izpildījušas savas saistības. Šīs robežas ir precizētas 1. panta 2. punkta otrajā teikumā. Tomēr vēl ir jānoskaidro, cik plašs ir līgumslēdzēju pušu pienākums pret Komisiju.

129. Ja līguma 1. panta 2. punkta otrā teikuma nozīme atbilstu Komisijas apgalvojumam, minētais teikums attiektos uz līgumslēdzēju pušu savstarpējām saistībām un saistībām pret trešām personām. Tajā paredzētais noteikums līdz ar to zaudētu jebkādu saistību ar līguma 1. panta kontekstu. Šādu noteikumu būtu labāk iekļaut līgumslēdzēju pušu starpā noslēgtajā konsorcija līgumā, nevis līgumā ar Komisiju.

130. Pareizi interpretējot 1. panta 2. punkta otro teikumu kopā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu, būtu jāsecina, ka līgumslēdzējai pusei nav jāatmaksā avansa maksājumi, kurus kāda cita līgumslēdzēja puse ir saņēmusi nepamatoti vai nu tāpēc, ka tā nebija sniegusi pakalpojumus, kas tai bija jāsniedz, vai bija sniegusi neatbilstošus pakalpojumus, vai tāpēc, ka tā nebija pienācīgi dokumentējusi attiecīgās izmaksas.

131. Tomēr līgumslēdzēja puse var tikt atzīta par atbildīgu, ja tā ir veicinājusi līguma pārkāpumu. Šajā ziņā līguma 1. panta 2. punkta otrais teikums dod Komisijai tiesības prasīt līgumslēdzējai pusei atmaksāt avansa maksājumus, ko tā pati nav saņēmusi. Priekšnosacījums tam ir fakts, ka parādnieks ir veicinājis pienākumu neizpildi vai neatbilstošu izpildi. Šis noteikums tomēr nerada solidāro saistību attiecībā uz tiesībām prasīt atmaksu. Katrā konkrētā gadījumā ir jāpārbauda, vai un – ja nepieciešams – kādā mērā līgumslēdzējai pusei izņēmuma kārtā ir jāatlīdzina avansa maksājumi, kurus tā pati nav saņēmusi ( ).

132. Pat pieņemot, pretēji 119.–125. punktā izklāstītajiem argumentiem, ka pastāv saistības, ko ir uzņēmusies līgumsabiedrība, būtu jāņem vērā, ka tās dalībnieku individuālā atbildība var tikt ierobežota ar trešām personām noslēgtajos līgumos ( ). Līguma 1. panta 2. punkts ir jāuzskata par šādu atbildības ierobežojumu, un tātad solidārā atbildība, kas pamatotos uz līgumsabiedrības esamību, arī nepastāv.

133. Līguma visaptverošs vērtējums apstiprina to, ka vienošanās par solidāro atbildību saistībā ar atmaksu nebija panākta. Līgumslēdzēju pušu attiecīgie ieguldījumi būtiski atšķiras pēc apjoma un kvalitātes. It sevišķi Euram un Nordbank bija jādod mazāk svarīgs ieguldījums, nodrošinot papildu pakalpojumu iekļaušanu sistēmā (loģistika un maksājumu sistēmas). Attiecīgi to daļa finanšu atbalstā bija maza. Līdz ar to nevar pieņemt, ka atsevišķi uzņēmumi vēlējās uzņemties solidāru atbildību, kaut arī tiem bija tiesības tikai uz nelielu daļu finanšu atbalstā, to dalība projekta īstenošanā bija nenozīmīga, un tiem tādējādi bija neliela ietekme uz projekta izpildi ( ).

134. Būtu arī jāņem vērā līguma īpašais raksturs – tas ir pētniecības atbalsta līdzeklis, ko Komisija īpaši, lai arī citā kontekstā, uzsvēra tiesas sēdē. Šāds pētniecības un attīstības atbalsts ir saistīts ar būtiskiem riskiem ( ). Publiskais atbalsts ir vajadzīgs tieši tāpēc, ka privātie ieguldītāji parasti nevēlas uzņemties šādus riskus. Fakts, ka mazie uzņēmumi pētniecības un attīstības jomā nav ekonomiski dzīvotspējīgi, ir viens no riskiem, ko Komisija ir apzināti uzņēmusies, noslēdzot atbalsta līgumu. Nebūtu taisnīgi, ja šādos gadījumos Komisija pilnībā pārliktu neizpildes risku uz citām līgumslēdzējām pusēm. Komisija varētu sagaidīt, ka uzņēmumi vairs nepiedalīsies Komisijas atbalstītos pētniecības projektos, ja saistībā ar to tiem būs jāuzņemas tādas plašas saistības, kādas Komisija cenšas paredzēt sava parauga līgumā.

135. Visbeidzot, savas līguma interpretācijas atbalstam Komisija atsaucas uz Tiesas konstatējumiem par solidārās atbildības esamību spriedumos lietā Komisija/Oder‑Plan ( ) un lietā Komisija/Manuel Pereira Roldão & Filhos u.c. ( ). Šos konstatējumus tomēr nevar piemērot šai lietai, jo iepriekš minētajās lietās apstrīdētā līguma noteikumi klaji atšķiras no šajā lietā izskatāmā līguma noteikumiem.

136. Pirmkārt, lietās Komisija/Oder‑Plan un Komisija/Manuel Pereira Roldão & Filhos u.c. aplūkojamais līgums nepārprotami paredzēja solidāro atbildību par galvenās saistības neizpildi ( ). Turklāt līgumslēdzēja puse varēja izvairīties no solidārās atbildības par nepamatotu maksājumu atmaksu, tikai pierādot, ka tā nebija veicinājusi neizpildi un ka tā bija izpildījusi no līguma izrietošos pienākumus sniegt informāciju. Saskaņā ar minēto klauzulu solidārā atbildība ir vispārēja norma, no kā līgumslēdzēja puse, pret kuru celta prasība, var atkāpties tikai ārkārtas gadījumos, ievērojot, ka tai ir pierādīšanas pienākums.

137. Savukārt šajā līgumā līgumslēdzēja puse uzņemas atbildību par trešo personu atmaksas pienākumiem tikai izņēmuma kārtā, proti, tiktāl, ciktāl tas ir veicinājis līguma neizpildi. Šajā sakarā pienākuma sniegt Komisijai informāciju pienācīga izpilde nav priekšnosacījums, lai izvairītos no solidārās atbildības. Tātad Komisijas centieniem, atsaucoties uz spriedumu lietā Komisija/Oder‑Plan, parādīt, ka solidārā atbildība izriet no ziņošanas pienākumu neizpildes, šajā lietā nav nozīmes.

138. Tomēr jebkurā gadījumā, neatkarīgi no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, līguma tekstā, kā jau parādīts, ir vairākas nesaskaņas, kas izraisa lielas šaubas par solidārās atbildības esamību. Šīs šaubas ir jāinterpretē ne par labu Komisijai.

139. Komisija ir sagatavojusi parauga līgumu, tostarp II pielikumu, lai to lietotu lielam skaitam gadījumu, un izmantoja to attiecībās ar līgumslēdzējām pusēm. Tātad tajā ir ietverti standarta komercnoteikumi Gesetz zur Regelung des Rechts der Allgemeinen Geschäftsbedingungen (Vācijas likums par standarta komercnoteikumiem, turpmāk tekstā – “AGB‑Gesetz”) izpratnē. Saskaņā ar AGB‑Gesetz 5. pantu, kas atbilstīgi tā paša likuma 24. pantam ir piemērojams arī līguma noteikumiem, kurus izmanto saistībā ar uzņēmumiem, šaubu gadījumā standarta komercnoteikumus interpretē par sliktu lietotājam. Solidārā atbildība ir labvēlīga Komisijai un nav labvēlīga atbildētājām. Lai Komisija varētu atsaukties uz līguma noteikumiem, kas paredz solidāro atbildību, tam ir pietiekami skaidri jāizriet no attiecīgo noteikumu teksta. Kā redzams no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, apstrīdētā līguma noteikumi nav tik skaidri.

140. Kopsavilkumā ir jākonstatē, ka visu atbildētāju solidārā atbildība par Kopienu piešķirto avansa maksājumu atmaksu neizriet nepārprotami no līguma. Tāpat atbildētājas nav solidāri atbildīgas par tādas līgumsabiedrības saistībām, kas varētu būtu izveidota projekta īstenošanas nolūkā.

B – Tiesības prasīt avansa maksājumu atmaksu no AMI, Intracom, Euram un Nordbank

141. Tā kā solidārā atbildība nepastāv, būtu jāizskata jautājums par to, vai Komisija var prasīt AMI, Intracom, Euram un Nordbank atmaksāt attiecīgas avansa maksājumu daļas. Šis prasījums var izrietēt no līguma, it sevišķi II pielikuma 23. panta 3. punkta, un no netaisnas iedzīvošanās aizlieguma saskaņā ar BGB 812. pantu.

1. No līguma izrietošās tiesības

142. II pielikuma 23. panta 3. punkts par priekšnosacījumu tiesībām prasīt atmaksu paredz, ka “total financial contribution due for the Project” (kopējais finanšu ieguldījums, ko [Komisijai] jāsniedz saistībā ar projektu) ir mazāks par jau pārskaitīto avansa maksājumu summu. No juridiskā viedokļa tas nozīmē, ka katrai iepriekšminētajai atbildētājai būtu jāatmaksā starpība starp avansa maksājumu, ko tā ir saņēmusi, un atlīdzināmajām izmaksām, uz kurām tai ir tiesības. Turklāt saskaņā ar līguma 1. panta 2. punkta otro teikumu atbildētājām var prasīt, lai tās atmaksā avansa maksājumus, kas piešķirti citai atbildētājai. Šis jautājums ir jāizskata vispirms.

a) Prasījums, kas balstīts uz līguma 1. panta 2. punkta otro teikumu (atbildība, kas izriet no piedalīšanās citu līgumslēdzēju pušu izdarītā līguma pārkāpumā)

143. Prasījums saskaņā ar līguma 1. panta 2. punkta otro teikumu var balstīties uz to, ka atbildētāja, pret kuru ir vērsts šis prasījums, ir veicinājusi līguma pārkāpumu (piemēram, neatbilstošu izpildi vai neizpildi ), ko izdarījusi kāda cita atbildētāja un kas dod tiesības uz atmaksu.

144. Vārdu “ja vien” izmantošana liecina par to, ka šāds prasījums ir izņēmums no vispārīgiem līguma noteikumiem par atbildību. Pierādīšanas pienākums attiecībā uz faktiem, kas apstiprinātu šādu Kopienu prasījumu, proti, pienākums pierādīt, ka līgumslēdzēja puse ir veicinājusi līguma pārkāpumu, ko izdarījusi cita līgumslēdzēja puse, ir Komisijai kā prasītājai ( ).

145. Ir taisnība, ka Komisija, pamatojoties uz pārbaudes ziņojumiem, norādīja, ka atbildētājas nebija pietiekami sadarbojušās un nebija ietekmējušas par neizpildi atbildīgās līgumslēdzējas puses. Turklāt tās nebija izpildījušas II pielikuma 2. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto pienākumu informēt Komisiju par problēmām projekta izpildē. Šie vispārīgie argumenti tomēr neļauj secināt, ka līgumslēdzēja puse ir atbildīga par atmaksas prasījumiem, ko Komisija vērš pret citām līgumslēdzējām pusēm. Komisijai tātad būtu bijis jākonkretizē savas pretenzijas pret atsevišķām līgumslēdzējām pusēm. Turklāt, tā kā Ami, Euram, Intracom un Nordbank ir iesniegušas sīki izstrādātus iebildumus pret Komisijas apgalvojumiem, tai būtu bijis jāsniedz attiecīgi pierādījumi, ko tā nav izdarījusi.

146. Līdz ar to būtu jānoraida Komisijas prasījums par atmaksu, kas pamatojas uz līguma 1. panta 2. punkta otro teikumu.

b) Prasījums, kas balstīts uz II pielikuma 23. panta 3. punktu (nepamatotu maksājumu atgūšana)

147. Saskaņā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu ir jāpārbauda, vai Ami, Euram, Intracom un Nordbank saņemtie maksājumi pārsniedz atlīdzināmās izmaksas, uz kurām tām ir tiesības. Ja pārsniedz, tad attiecīgais atmaksas prasījums ir jāapmierina.

148. No II pielikuma 23. panta 3. punkta izriet, ka norēķināšanās notiek tad, kad ir noteiktas visas izmaksas, kas jāsedz Komisijai. Kopējās radušās izmaksas var noteikt tikai pēc tam, kad projekts ir pabeigts vai tā izpilde ir kā citādi izbeigta ( ). Tā kā projekts nav pabeigts, atmaksas prasījumi ir apmierināmi tikai tad, ja projekts ir izbeigts kādā citā veidā. Ja projekts nebūtu izbeigts, varētu rasties papildu atlīdzināmās izmaksas.

i) Līguma izbeigšanās

149. Projekts varētu būt izbeigts 1999. gada 8. septembrī, kad Komisija lauza līgumu. Tomēr lietas dalībnieku starpā pastāv ievērojamas domstarpības par šīs laušanas spēkā esamību. Atbildētājas uzskata, ka šī laušana nav bijusi nedz atbilstoši paziņota, nedz pamatota. Tomēr šis jautājums nav būtisks saistībā ar prasību, ko ceļ saskaņā ar 23. panta 3. punktu, un to var atstāt bez izskatīšanas, ja līgums tika izbeigts kādā citā veidā.

150. Papildus II pielikuma 23. panta 3. punktam tā paša pielikuma 5. panta 4. punkts vienkārši precizē, ka līguma laušanas gadījumā līgumslēdzējas puses patur tiesības prasīt ar projektu saistīto izmaksu proporcionālu atlīdzināšanu. II pielikuma 5. panta 4. punkts neparedz nekādu atkāpi no II pielikuma 23. panta 3. punkta attiecībā uz līguma izbeigšanu. Tieši otrādi, arī līguma laušanas gadījumā ir jāveic II pielikuma 23. panta 3. punktā paredzētā norēķināšanās.

151. Šajā sakarā nav nepieciešams vērsties pie tiesību normām par līguma neizpildi vai neatbilstošu izpildi, kas ietvertas BGB 320. pantā un turpmākajos pantos, vai pie īpašiem noteikumiem, kas ir piemērojami uzņēmuma līgumiem, jo šis jautājums ir noteikti atrisināts II pielikuma 23. panta 3. punktā kopā ar tā 5. panta 4. punktu. Līgumā nav paredzēti noteikumi tikai par citiem prasījumiem par zaudējumu atlīdzību. Neviens lietas dalībnieks tomēr nav iesniedzis šādu prasījumu šajā lietā.

152. Jebkurā gadījumā jautājums par līguma laušanas spēkā esamību būtu jāizskata tikai saistībā ar tiesībām uz procentiem, kuras Komisijai var būt līguma laušanas dēļ atbilstīgi II pielikuma 5. panta 4. punktam. Tomēr jautājumu par to, vai Komisijai ir tiesības uz procentiem, var atlikt, līdz tiks noteikts, vai tiešām Komisijai ir tiesības prasīt no atbildētājām atmaksu.

153. Jebkurā gadījumā neatkarīgi no jautājuma par līguma laušanu tam ar laiku ir zudis priekšmets. Saskaņā ar līguma 2. panta 1. punktu projekts bija jāievieš 18 mēnešu laikā. Tātad, neatkarīgi no līguma laušanas, projekta izpildes termiņš beidzās 1999. gada 30. novembrī. Tiešām, saskaņā ar līguma 2. panta 2. punktu līgums paliek spēkā, līdz Komisija veic pēdējo maksājumu. Tomēr saskaņā ar II pielikuma 18. panta 1. punktu līgumslēdzējas puses var prasīt atlīdzināt tikai tās izmaksas, kas radušās 18 mēnešus ilgā projekta izpildes laikposmā. Papildus minētajam var prasīt tikai to izmaksu atlīdzināšanu, kas saistītas ar līgumā noteiktajiem ziņošanas un vērtēšanas pienākumiem. Nav paredzams, ka atbildētājas prasīs šādu izmaksu atlīdzināšanu. Turklāt saskaņā ar līguma 5. panta 2. punktu ( ), to piemērojot šai situācijai pēc analoģijas, līgumslēdzējām pusēm bija iespēja prasīt atlīdzināt papildu izmaksas tikai trīs mēnešu laikā pēc pēdējā piegādājamā elementa sniegšanas. Nav paredzami arī nekādi citi Komisijas maksājumi. Vismaz šā iemesla dēļ tātad ir iespējams veikt galīgo norēķināšanos.

154. Projekta “apturēšana” pārbaudes laikā neko nemaina šajā ziņā. Pirmkārt, apturēšana nav paredzēta līgumā, un par to nav panākta pušu vienošanās rakstveidā, kā prasīts līguma grozījumiem. Otrkārt, projekts bija apturēts līdz līguma uzteikšanai. Pat ja apturēšanas laikposms tiktu pievienots 18 mēnešu laikposmam, līguma termiņš būtu beidzies 2000. gadā.

155. Līgumos par atbalstu pētniecības un attīstības projektiem paredzēto ieviešanas termiņu ievērošana ir īpaši svarīga. Ņemot vērā tehnikas progresu, šādus projektus var veiksmīgi īstenot tikai noteiktā laikā. Turklāt Komisijas izmantojamie budžeta līdzekļi ir pieejami tikai noteiktu laikposmu.

156. Visbeidzot, lietas dalībnieki arī piekrīt, ka līgumam ir zudis priekšmets. Atbildētājas, protams, uzskata, ka līguma laušana, ko izdarījusi Komisija, nav spēkā. Tomēr neviens uzņēmums neapgalvoja, ka projekta izpildi varētu turpināt. To nevar izdarīt cita starpā tāpēc, ka galvenie uzņēmumi, kas bija atbildīgi par projekta īstenošanu, vairs nepastāv. Turklāt ir jāatzīst, ka tehniskie un ekonomiskie principi, kas bija projekta pamatā, pašlaik ir novecojuši.

157. Tā kā ar laiku līgumam ir zudis priekšmets, ir jāveic norēķināšanās saskaņā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu. Starpība starp Komisijas veiktajiem maksājumiem un Kopienas ieguldījumiem, kas būtu faktiski jāsamaksā, ir atmaksājama.

ii) Komisijas veiktie maksājumi

158. Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par summām, kuras atsevišķas līgumslēdzējas puses ir saņēmušas un kuras jāņem vērā, veicot norēķināšanos saskaņā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu. Tā kā solidārā atbildība tika noraidīta ( ), par šiem maksājumiem būtu jāuzskata summas, ko InterTeam ir saņēmusi katras atsevišķas līgumslēdzējas puses vārdā saskaņā ar II pielikuma 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Līdz ar to nav būtiski zināt, cik daudz no šīm summām InterTeam ir faktiski pārskaitījusi līgumslēdzējām pusēm.

159. Komisija tomēr nav iesniegusi sīkāku informāciju par to, kādi InterTeam saņemtie maksājumi bija paredzēti atsevišķām līgumslēdzējām pusēm saskaņā ar līgumā noteikto izmaksu plānu. Tā sniedza tikai atmaksājamo summu sadalījumu starp līgumslēdzējām pusēm, “neskarot solidāro atbildību” ( ). Komisija šos skaitļus pamato ar summām, ko InterTeam ir faktiski pārskaitījusi līgumslēdzējām pusēm. Tiesa var ņemt vērā tikai šīs summas, jo Komisija nav sniegusi pierādījumus, kas tai ļautu izvirzīt prasījumus par citām summām. Tātad norēķināšanās nolūkā ir jāņem vērā šādi maksājumi atsevišķām atbildētājām: AMI – EUR 26 743, Euram – EUR 21 606 un Intracom – EUR 10 362. Tā kā Nordbank nav saņēmis maksājumus, atmaksas prasījums pret šo atbildētāju ir jānoraida no paša sākuma.

iii) Atlīdzināmās izmaksas

160. Maksājumi ir jāsalīdzina ar izmaksām, kas Komisijai ir jāatlīdzina. Nav strīda par to, ka Komisija ir apstiprinājusi AMI radušās izmaksas par summu EUR 26 214,55 un Intracom radušās izmaksas par summu EUR 16 384,09. Intracom bilance ir pozitīva, tā ka Komisija nevar prasīt no tās atmaksu. AMI būtu jāatmaksā starpība par summu EUR 528,45 (26 743 – 26 214,55). Euram būtu pilnībā jāatmaksā avansa maksājuma summa (EUR 21 606), jo Komisija nav apstiprinājusi jebkādas izmaksas, par kurām paziņojis šis uzņēmums. Ir tikai jānoskaidro, vai ir pamatots Komisijas viedoklis, ka AMI paziņotās izmaksas ir daļēji atlīdzināmās un Euram paziņotās izmaksas nav atlīdzināmās.

161. Izmaksas netika apstiprinātas, pamatojoties uz to, ka pēc Komisijas uzskatiem piegādājamie elementi, uz kuriem attiecas šīs izmaksas, neatbilst līgumam. Šajā sakarā Komisija atsaucas uz pārbaudes ziņojumiem. Projekta apturēšanas laikā veiktā pēdējā pārbaude attiecās uz piegādājamajiem elementiem, kas bija aplūkoti arī divpadsmit mēnešu ziņojumā: 1.1, 1.2, 1.3, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5, 4.6 un 5.1. No šiem piegādājamajiem elementiem būtiski ir tikai tie, kuros bija jāpiedalās Euram un AMI saskaņā ar līguma noteikto darba programmu; attiecībā uz Euram tie ir elementi 1.2 un 1.3 un AMI – elementi 1.1, 1.2, 1.3, 4.3 un 4.5. Tā kā Komisija ir apstiprinājusi piegādājamos elementus 4.3 un 4.5, strīds attiecas uz izmaksām, kas radušās saistībā ar piegādājamajiem elementiem 1.1, 1.2 un 1.3.

162. Komisijas prasījums par avansa maksājumu atmaksu balstās vienīgi uz apgalvojumu par piegādājamo elementu neatbilstību. Tā tomēr nav apstrīdējusi izmaksu sarakstus, ko atbildētājas iesniegušas par tām radušos izmaksu pierādījumu.

163. Pirms izskatīt jautājumu, vai Komisija neapstiprināja piegādājamos elementus likumīgi, ir jāaplūko daži principiāli jautājumi, par kuriem lietas dalībniekiem ir domstarpības.

– Sešu mēnešu ziņojuma apstiprinājums, ko veic Komisija

164. Atbildētājas uzskata, ka Komisija jau ir apstiprinājusi piegādājamos elementus, uz kuriem attiecas sešu mēnešu ziņojums (it sevišķi, piegādājamos elementus 1.1, 1.2 un 1.3), jo tā nav izteikusi iebildumus pret šo ziņojumu noteiktajā termiņā.

165. Tiešām, saskaņā ar II pielikuma 10. panta 3. punktu starpziņojumi ir uzskatāmi par apstiprinātiem, ja Komisija neizsaka iebildumus viena mēneša laikā. Turklāt Komisija nav apstrīdējusi ziņojumu noteiktajā termiņā.

166. Tas tomēr nav sešu mēnešu ziņojumā ietverto piegādājamo elementu apstiprinājums. Kā izriet no II pielikuma 10. panta 1. punkta, progresa ziņojumi ir paredzēti, lai sniegtu Komisijai priekšstatu par atbilstošu projekta izpildes gaitu. Pamatojoties uz šiem ziņojumiem, Komisija cita starpā lemj par turpmāko avansa maksājumu veikšanu ( ). Ja Komisijai, saņemot kārtējo starpziņojumu, būtu nekavējoties jālemj par tajā aprakstīto piegādājamo elementu apstiprināšanu, nepieciešamības gadījumā piesaistot ekspertus, tas radītu nesamērīgu administratīvo slogu.

– Komisijas rīcības brīvība

167. Komisija uzsver līguma īpašo raksturu, proti, ka līguma priekšmets ir Kopienas subsīdijas vienpusēja piešķiršana pētniecības un attīstības projekta ietvaros. Līdz ar to Komisija uzskata, ka sniegto pakalpojumu apstiprināšana ietilpst tās rīcības brīvībā. Tā norāda, ka Tiesa var tikai pārbaudīt, vai Komisija ir pārsniegusi rīcības brīvības robežas un rīkojusies patvarīgi.

168. Šis Komisijas arguments ir jānoraida. Piešķirt vienai līgumslēdzējai pusei tik plašas vienpusējās lēmumu pieņemšanas pilnvaras ir pretrunā līgumtiesību pamatprincipiem. Līgums pamatojas tieši uz divu vai vēl vairāku līdztiesīgu pušu saskaņotu gribu. Saskaņā ar BGB 315. pantu līgumslēdzēja puse gan var precizēt pakalpojumus, pirms tie ir sniegti. Tomēr šis noteikums neparedz, ka kāda līgumslēdzēja puse var veikt jau sniegtā pakalpojuma kvalitātes galīgu novērtējumu pēc saviem ieskatiem.

169. Pat ja teorētiski pieņem, ka šādas plašas vienpusējas tiesības var tikt piešķirtas, jebkurā gadījumā par to ir jābūt īpašam noteikumam līgumā. Šajā lietā līgumā ir dažādas norādes uz to, ka izmaksu atlīdzināšana ir atkarīga no tā, vai Komisija apstiprina sniegtos pakalpojumus. Tomēr no līguma neizriet pietiekami skaidri, ka Komisija var sniegt pakalpojumu kvalitātes galīgo novērtējumu pēc saviem ieskatiem. Šajā sakarā būtu jāatgādina, ka neskaidrības standarta komercnoteikumos ir interpretējamas ne par labu Komisijai kā lietotājam ( ).

170. Fakts, ka šis līgums attiecas uz subsīdijas piešķiršanu, vēl nepamato Komisijas tiesības vienpusējā kārtā sniegt novērtējumu. Nav redzams, kāpēc šādiem līgumiem ir jāpiemēro īpaši noteikumi ( ). Ja Komisija par finanšu atbalsta piešķiršanas līdzekli izvēlas līgumu, tai ir jāievēro līgumtiesību principi.

171. Turklāt būtu jāņem vērā, ka tādas subsīdijas saņēmējs, par ko ir noslēgts līgums un kas attiecas uz projektu pētniecības un attīstības jomā, veic ievērojamus saimnieciska rakstura pasākumus pirms Kopienas ieguldījuma saņemšanas. Ja vien par to nav panākta citāda vienošanās, saņēmējs paļaujas uz to, ka līgumā noteiktā pakalpojuma izpildes novērtējums un izmaksu atlīdzināšana neietilpst Komisijas ekskluzīvajā rīcības brīvībā.

– Vai kontroles grupas veiktais novērtējums ir saistošs līgumslēdzējām pusēm?

172. Komisija uzskata, ka kontroles grupas atzinumi ir saistoši atbildētājām, jo tās ir piekritušas ekspertu iecelšanai.

173. Šāda šķīrējtiesas vienošanās, ņemot vērā tās nopietnās sekas, būtu skaidri jāatspoguļo attiecīgajā noteikumā. Tomēr nedz pašā līgumā, nedz tam sekojošā sarakstē starp līguma pusēm nav nekādas norādes uz to, ka līgumslēdzējas puses vēlējās atzīt par saistošu trešo personu izdarīto novērtējumu par līgumslēdzēju pušu sniegtajiem pakalpojumiem. Komisijas vēršanās pie ekspertiem ir minēta II pielikuma 8. pantā tikai saistībā ar līgumslēdzēju pušu sniegtās konfidenciālās informācijas aizsardzību. Šajā kontekstā iekļaujas arī elektroniskā pasta sarakste starp Komisiju un InterTeam pirms kontroles grupas izveidošanas. InterTeam minētajā sarakstē piekrita to ekspertu iecelšanai, kurus izraudzījusies Komisija. Jautājums par ekspertu sniegto atzinumu saistošu spēku nekad nav ticis apspriests.

– Pierādīšanas pienākums

174. Tā kā sniegto pakalpojumu novērtējums neietilpst Komisijas rīcības brīvībā un līgumslēdzējas puses nav piekritušas atzīt attiecīgus kontroles grupas atzinumus par saistošiem, ir jāpiemēro vispārīgi principi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu. Saskaņā ar šiem principiem tieši prasītājam ir jāizklāsta un jāpierāda fakti, kas pamato tā prasību ( ).

175. Komisija prasa atmaksāt avansa maksājumus. Tātad tai ir pārliecinoši jāizklāsta un – iebildumu gadījumā – jāpierāda tas, ka maksājumi pārsniedz pienākošos finanšu atbalstu.

176. Komisijai ir jāsniedz ieguldījums tikai to piegādājamo elementu izmaksās, kas atbilst līguma prasībām un tikai tiktāl, ciktāl šīs izmaksas ir pienācīgi dokumentētas. Ja līgumslēdzēja puse ir sniegusi piegādājamo elementu un iesniegusi attiecīgus izmaksu sarakstus, tad Komisijai ir pienākums pierādīt, ka tai nav jāatlīdzina izmaksas, tādēļ ka sniegtie pakalpojumi nebija atbilstoši vai tādēļ ka izmaksu saraksti bija nepareizi.

177. Pirmās instances tiesas secinājumi lietā Toditec ( ), uz ko atsaucas Komisija, neliedz šādi sadalīt neatbilstošas izpildes pierādīšanas pienākumu. Minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa rīkojās saskaņā ar principu, ka līgumslēdzējām pusēm, lai prasītu Komisijai atlīdzināt izmaksas, bija jāpierāda radušos izdevumu īstums un citu līgumā noteikto formalitāšu ievērošana. Atšķirībā no šīs lietas Toditec lietā prasītājas bija līgumslēdzējas puses, nevis Komisija. Līdz ar to tām bija jāpierāda, ka ir bijuši ievēroti priekšnosacījumi attiecībā uz tiesībām prasīt no Komisijas izmaksu atlīdzināšanu.

178. Atliek pārbaudīt, vai Komisija ir pārliecinoši parādījusi, ka pakalpojumu neatbilstības dēļ tai nav pienākuma segt piegādājamo elementu 1.1, 1.2. un 1.3 izmaksas.

179. Ņemot vērā to, cik īsi un šķietami pavirši izskatās iesniegtie piegādājamie elementi, rodas jautājums, vai tiešām iesaistītais darba apjoms atbilda vairākiem cilvēkmēnešiem. Tiesas sēdē Komisija norādīja uz izmantotā personāla apjoma neatbilstību niecīgajam piegādājamā elementa apjomam, it sevišķi saistībā ar piegādājamo elementu 1.3, kas tika iesniegts uz vienas lapas. Tomēr Komisija no tā nav secinājusi, ka izmaksas nebija pienācīgi pamatotas dokumentos, bet tikai to, ka pakalpojums bija neatbilstošs. Jebkurā gadījumā Komisija nevarētu šādā veidā netieši apstrīdēt izmaksu sarakstu, jo tas ir par vēlu.

180. Lai pierādītu sniegto pakalpojumu neatbilstību, Komisija bieži atsaucas uz kontroles grupas ziņojumiem. Savā otrajā pārbaudes ziņojumā, kas, būdams nobeiguma ziņojums, ir izšķirošais šajā lietā, kontroles grupas locekļi atzina visus trīs piegādājamos elementus pirmajā darba programmā par nestrukturētiem un nepilnīgiem. Viņi sniedza sīki izstrādātus apsvērumus par problēmām, kas līgumslēdzējām pusēm būtu jāatrisina. Nobeiguma piezīmēs viņi pat nosauca piegādājamos elementus 1.2 un 1.3 par neesošiem, jo, kā norādīja līgumslēdzējas puses, iesniegtie dokumenti bija tikai pašu pakalpojumu kopsavilkumi.

181. Saskaņā ar līgumu piegādājamais elements 1.2 attiecās uz Software Interfaces noteikšanu, lai savienotu par maksāšanas operācijām atbildīgās bankas ar loģistikas uzņēmumiem, kas atbild par transporta darbībām. Šis piegādājamais elements bija priekšnosacījums interface funkciju sīki izstrādātai specifikācijai, kas bija piegādājamā elementa 2.4 priekšmets. Kontroles grupas locekļi apstiprināja pēdējo minēto piegādājamo elementu otrajā pārbaudes ziņojumā. Komisijai neizdevās pārliecinoši parādīt, kā piegādājamais elements 2.4 varētu būt izpildīts pienācīgi, kaut gan tā pamats piegādājamajā elementā 1.2 bija neatbilstošs vai pat neesošs. It īpaši tā nav ņēmusi vērā, ka, izstrādājot piegādājamo elementu 2.4, uz kuru ir tieša norāde piegādājamā elementa 1.2 izklāstā, līgumslēdzējas puses varētu būt paveikušas darbu, kas nebija izdarīts agrāk.

182. Komisija nav arī parādījusi, kā summas, kas būtu jāatmaksā Euram un Alcatel, ir sadalītas starp dažādiem piegādājamajiem elementiem. Tādējādi secinājums par to, ka Komisija nespēja pārliecinoši pierādīt, ka kāds no piegādājamajiem elementiem, ar kuriem strādāja līgumslēdzējas puses, ir neatbilstošs, pietiekami pamato visu prasījumu noraidīšanu.

183. Tā kā Komisija tātad nav pierādījusi atšķirību starp maksājumiem, ko saņēmušas AMI un Euram, un Kopienas finanšu ieguldījumu, tiesības prasīt atmaksu saskaņā ar II pielikuma 23. panta 3. punktu nepastāv.

184. Noraidot galveno prasījumu, būtu jānoraida arī prasījums par procentiem, kas pamatojas uz II pielikuma 5. panta 4. punktu.

2. Prasījums, kas balstītas uz netaisnu iedzīvošanos

185. Prasījums saistībā ar netaisnu iedzīvošanos atbilstīgi BGB 812. pantam ir noraidāms to pašu iemeslu dēļ kā atlīdzības prasījums saskaņā ar līgumu. Komisija nav pierādījusi, ka veiktie maksājumi pārsniedz summas, uz kurām līgumslēdzējām pusēm ir tiesības. Tātad arī netaisna iedzīvošanās nav pierādīta.

3. Starpsecinājumi

186. Tiktāl, ciktāl prasība ir pieņemama, tā nav pamatota, jo atbildētājas nav solidāri atbildīgas parādnieces un Komisija nav pārliecinoši pierādījusi, ka tai ir tiesības prasīt no katras atsevišķas līgumslēdzējas puses proporcionālu atmaksu.

VII – Par pretprasību

187. Ar pretprasību Intracom prasa Komisijai atlīdzināt summu EUR 6 022. Šī summa ir starpība starp avansa maksājumu par summu EUR 10 362, kuru InterTeam ir faktiski pārskaitījis Intracom, un Intracom daļu izmaksās, kas attiecas uz apstiprinātajiem piegādājamajiem elementiem, par summu EUR 16 384,09.

188. Komisija uzskata, ka Intracom viens pats nevar celt prasību, ko var iesniegt tikai visas līgumslēdzējas puses kopā kā “solidārie kreditori”. Komisija norāda, ka tā jau ir atskaitījusi attiecīgo summu no tā prasījuma summas, kuru tā izvirzīja pret visām atbildētājām kā solidārajām parādniecēm.

189. Intracom norāda, ka gadījumos, kad saskaņā ar BGB 428. pantu ir solidārie kreditori, katram atsevišķam kreditoram ir tiesības prasīt izpildi pilnā apjomā. Jebkurā gadījumā, tiklīdz līgumattiecības ir izbeigtas, katra līgumslēdzēja puse var celt tikai savus prasījumus.

190. Pirmkārt, būtu jāuzsver, ka Komisija nav skaidri lūgusi noraidīt pretprasību. Tomēr savā replikā tā apstrīdēja pretprasības būtību un apgalvoja, ka šī pretprasība ir jānoraida. Lūgums noraidīt pretprasību ir netieši izteikts minētajos apsvērumos.

191. Pretprasība būtu pamatota tikai tad, ja Komisijas veikto avansa maksājumu kopējā summa nebūtu pietiekama, lai segtu Intracom paredzēto izmaksu daļu. Tomēr, ja Komisija būtu pārskaitījusi pietiekamus avansa maksājumus koordinatoram InterTeam, bet InterTeam savukārt nebūtu sadalījusi šos līdzekļus starp līgumslēdzējām pusēm atbilstīgi izmaksu plānam, Intracom būtu bijis jāceļ prasība pret InterTeam.

192. Intracom prasītā summa attiecas uz izmaksām, kas radušās saistībā ar piegādājamo elementu 4.3 un 4.5 izpildes darbiem un kas ir vienīgās izmaksas, kuras apstiprināja Komisija un kurās Intracom ir būtiski piedalījusies ( ). Piegādājamais elements 4.3 bija jāpiegādā sestajā mēnesī un piegādājamais elements 4.5 – divpadsmitajā mēnesī. Saskaņā ar I pielikumā ietverto izmaksu tabulu (līguma 28. pants) Intracom daļa kopējās paredzētajās izmaksās par pirmajiem divpadsmit mēnešiem bija EUR 28 500. Nav strīda par to, ka Intracom tomēr ir saņēmis tikai EUR 10 362.

193. Intracom būtu tiesīgs prasīt no Komisijas papildu maksājumus tikai tad, ja avansa maksājumi, ko Komisija izmaksāja InterTeam pirmā 12 mēnešus ilga laikposma beigās, nebūtu pietiekami, lai segtu minētajam periodam paredzētās līgumslēdzēju pušu izmaksas saskaņā ar izmaksu plānu, tostarp Intracom daļu šajās izmaksās.

194. Tomēr tā nebija. Par pirmajiem divpadsmit mēnešiem Komisijai bija jāveic avansa maksājumi par summu, kas ir 50 % no EUR 646 940, t.i., EUR 323 470 ( ). Līdz 1999. gada 6. maijam Komisija ir faktiski pārskaitījusi InterTeam avansa maksājumus par summu EUR 461 394. Saskaņā ar II pielikuma 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu InterTeam bija nekavējoties jāpārskaita Komisijas izmaksātās summas citām līgumslēdzējām pusēm, ievērojot proporcijas. Intracom tādējādi saņemtā daļa būtu bijusi pietiekama, lai segtu laikposmam līdz divpadsmitajam mēnesim paredzētās izmaksas.

195. Komisija nevar atbildēt par to, ka InterTeam, pārkāpjot līgumu, ir paturējusi sev naudas līdzekļu daļu. Tādēļ Intracom tagad nevar prasīt no Komisijas papildu maksājumus. Tai drīzāk būtu jāprasa InterTeam atmaksāt tās daļu Komisijas pārskaitītajos avansa maksājumos. Tomēr, ņemot vērā InterTeam likvidāciju, šāda prasība diez vai būtu veiksmīga.

196. Tādējādi pretprasība ir jānoraida.

VIII – Tiesāšanās izdevumi

197. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tāpat Intracom spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz tās celto pretprasību. Komisija tomēr nav lūgusi piespriest Intracom atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretprasību. Tādēļ katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretprasību pats.

IX – Secinājumi

198. Noslēgumā iesaku Tiesai pieņemt šādu lēmumu:

1) prasību noraidīt;

2) Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3) pretprasību noraidīt;

4) Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretprasību pašas.