DAMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [DAMASO RUIZ‑JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 27. oktobrī ( )

Lieta C‑339/04

Nuova società di telecomunicazioni SpA

pret

Ministero delle Comunicazioni

un

ENI SpA

[Consiglio di Stato (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Telekomunikācijas – Direktīva 97/13/EK – Piemērošanas joma – Tīkli, kas ir privātā lietošanā, attiecībā uz kuriem nav izpildīti nosacījumi par brīvu konkurenci – Direktīva, kas tiem nav piemērojama





1. Prejudiciālo jautājumu, ko šajā lietā Consiglio di Stato (Itālija) [Itālijas Republikas Augstākā Administratīvā Tiesa] iesniedza Tiesai, fonā ir pakāpenisks telekomunikāciju tirgus atvēršanas process Kopienā, kas likvidē valstu robežas un novērš šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.

2. It īpaši iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā ( ) attiecas arī uz tirgus dalībniekiem, kuri izmanto tīklu, kas ir privātā lietošanā, un vai tādējādi uz šiem tirgus dalībniekiem attiecas ierobežojums, kāds dalībvalstīm noteikts ar Direktīvu attiecībā uz to pilnvarām pieprasīt maksājumus, kas saistīti ar šīm izmantošanas atļaujām.

I – Atbilstošais Kopienu tiesiskais regulējums

A – Telekomunikāciju liberalizācija Eiropas Kopienā

3. 80.–90. gadu laikā elektroniskie sakari ir kļuvuši par vienu no ekonomikas dzinējspēkiem; Kopienu iestādes nolēma to veicināt, atbalstot to liberalizāciju ( ).

4. Ar šādu mērķi to darbība bija vērsta divos virzienos: padarīt šos tirgus elastīgākus un saskaņot valstu tiesiskos regulējumus.

5. Pirmā virziena sākuma punkts bija Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos ( ), kas tika vairākkārt grozīta ( ). Šis juridiskais acquis tika atcelts un aizstāts ar Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvu 2002/77/EK ( ).

6. Attiecībā uz otro virzienu šķēršļu mazināšanai bija jāsaskaņo tīklu piekļuves un lietošanas nosacījumi, kas ir mērķis, kura ietvaros tika pieņemta Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/387/EEK ( ), kas grozīta ar mērķi veikt pielāgojumus konkurētspējīgai videi ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/51/EK ( ). Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK ( ), kas aizstāja iepriekšējās direktīvas, pavirzīja uz priekšu tiesiskā regulējuma un tehniskās tuvināšanas centienus.

B – Direktīva 97/13

1) Par noteikumiem par “atļaujām”

7. Kā es to minēju secinājumos lietās ISIS Multimedia Net un Firma 02 (5. punkts) ( ), vēlamā [tirgus] atvēršana nenozīmē, ka dalībvalstīm tiek atņemtas kontroles pilnvaras, ko tās realizē ar attiecīgo atļauju procedūru palīdzību. Komisija pati ir atzinusi, ka šīs procedūras ir svarīga metode labvēlīgu priekšnoteikumu radīšanai konkurences attīstībai, licenču piešķiršanai piemērojot vienādus principus ( ).

8. Secinājumos lietās Albacom un Infostrada ( ) es minēju, ka Direktīva 97/13 atbilst šai vajadzībai, sniedzot vienu vienīgu uz samērīguma, pārskatāmības un nediskriminācijas principiem balstītu risinājumu ar mērķi radīt vidi, kas saderīga ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību (minētās direktīvas pirmais, otrais, ceturtais un vienpadsmitais apsvērums un 3. panta 2. punkts).

9. Atbilstoši šim mērķim telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas brīvība un to tīklu lietošanas liberalizācija ir Direktīvas 97/13 pamatā. Kopienu likumdevējs vēlas, lai šos pakalpojumus sniegtu un izmantotu bez šķēršļiem vai, vajadzības gadījumā, saskaņā ar “vispārējām atļaujām” ( ) un ka “individuālas licences” ( ) tiek piešķirtas izņēmuma kārtā vai, lai papildinātu vispārējās atļaujas (minētās direktīvas septītais un trīspadsmitais apsvērums un 3. panta 3. punkts un 7. pants). Šos abus instrumentus ietver “atļaujas” jēdziens ( ).

10. Lai īstenotu šo liberalizējošo normu, Direktīva neierobežo to individuālo licenču skaitu, kuras dalībavlstis var piešķirt, izņemot, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu efektīvu radiofrekvenču spektra izmantošanu vai lai ļautu piešķirt pietiekamu skaitu numuru. Šādi ikvienam uzņēmumam, kas izpilda dalībvalstu noteiktos nosacījumus, ir tiesības iegūt individuālo licenci (10. panta 1. punkts un 9. panta 3. punkts).

2) Noteikumi par maksājumiem

11. Direktīvas 97/13 6. un 11. pants ir par to pašu, proti, par konkurences veicināšanu telekomunikāciju tirgū un par ierobežojumu vai papildu maksu neiekasēšanu no uzņēmumiem vairāk, nekā tas ir nepieciešams ( ), šādi ievērojot samērīguma principu. To nosaukumi attiecīgi ir “vispārējo atļauju procedūrām piemērojamie maksājumi un atlīdzības” un “individuālām lincencēm piemērojamie maksājumi un atlīdzības” [Neoficiāls tulkojums].

12. “6. pants

[..]

Neskarot finanšu iemaksas par vispārēju pakalpojumu sniegšanu atbilstoši pielikumam, dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās ar piemērojamo licenču izsniegšanu, vadību [pārvaldību], kontroli un īstenošanu. Šīs maksas ir publicētas atbilstīgi un pietiekami izvērsti, tā, lai šī informācija būtu ērti pieejama.” [Neoficiāls tulkojums]

13. “11. pants

[..]

1. Dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās ar piemērojamo licenču izdošanu, vadību [pārvaldību], kontroli un īstenošanu. Individuālajai licencei piemērojamās maksas ir proporcionālas radītā darba apmēram, un tās publicē atbilstīgi un pietiekami izvērsti, tā, lai šī informācija būtu ērti pieejama.

2. Neskarot 1. punktu, ierobežotu resursu gadījumā dalībvalstis var atļaut savai valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksājumus, ko nosaka vajadzība nodrošināt minēto resursu optimālu izmantojumu. Šie maksājumi nav diskriminējoši, un tos nosaka vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību.” [Neoficiāls tulkojums]

II – Itālijas tiesību akti

A – Situācija līdz tirgu atvēršanai

14. 1973. gada Pasta un sakaru kodeksā (Codice postale e delle telecomunicacioni) ( ) (turpmāk tekstā – “Pasta kodekss”) tika noteikts, ka, lai arī telekomunikācijas ietilpst valsts sektorā, tās arī var tikt netieši pārvaldītas, izmantojot koncesiju (1., 4. un 183. pants).

15. Šis tiesiskais regulējums, neskarot valsts lietošanā esošās sistēmas, paredzēja arī tās, kas bija domātas ekskluzīvai to īpašnieku lietošanai un uz kurām arī attiecās koncesija (183. un 213. pants), 214. pantā starp tām bija minētas tās, kuru mērķis bija palīdzēt sabiedrībām, kuras bija valsts pakalpojumu sniedzējas.

B – Tiesiskais regulējums pēc sektora liberalizācijas

16. Tā kā Eiropas Kopienā tika sākts iepriekš minētais process, ar 1996. gada 23. oktobra Dekrētu Nr. 545 ( ) tika uzdots pielāgot Itālijas tiesību aktus Kopienu tiesībām un it īpaši Direktīvai 96/19, un vēlāk, pēc vairāku grozījumu izdarīšanas, tas tika pārsaukts par 1996. gada 23. decembra Likumu Nr. 650 ( ).

17. Ar jauno tiesisko regulējumu tika atceltas ekskluzīvās un speciālās tiesības, atzīstot ikviena uzņēmuma tiesības sniegt pakalpojumus un ierīkot telekomunikāciju tīklus, tomēr attiecinot uz to prasību par administratīvu atļauju saņemšanu. Ar 1997. gada 31. jūlija Likuma Nr. 249, ar ko tiek izveidota regulatīvā iestāde telekomunikāciju jautājumā un noteiktas normas par telekomunikāciju un radiotelevīzijas sistēmām ( ), 4. panta 1. un 2. punktu tika apstiprināta šī nostāja.

18. Ar Republikas prezidenta 1997. gada 19. septembra Dekrētu Nr. 318 ( ) tika veikta iepriekš minētā Itālijas tiesību aktu pielāgošana prasībām, kas izrietēja no Kopienu tiesību sistēmas, kas bija spēkā kopš 1999. gada 1. janvāra.

1) Atļaujas un to finansiālās sekas

19. 1997. gada Dekrēta Nr. 318 6. pantā ir minētas formalitātes, kādas ir jāizpilda, lai tiktu piešķirtas vispārējas atļaujas un individuālas lincences; tā 5., 20. un 21. punktā ir minēti noteikumi par maksu un atlīdzību iekasēšanu, ko veic valsts:

“5. Uzņēmumiem pieprasītā atlīdzība par vispārējas atļaujas piešķiršanas procedūru sedz tikai tās administratīvās izmaksas, kas saistītas ar lietas izskatīšanu, kā arī pakalpojumu pārvaldības un licencēs paredzēto nosacījumu saglabāšanas kontroli [..].

[..]

20. Neskarot finansiālas atlīdzības par vispārēju pakalpojumu sniegšanu, saskaņā ar 3. pantu uzņēmumiem prasītā atlīdzība par procedūrām, kas saistītas ar individuālajām licencēm, ir domāta, tikai lai segtu administratīvās izmaksas, kas saistītas ar lietas izskatīšanu, pakalpojumu pārvaldības kontroli un ar pašās licencēs paredzēto nosacījumu saglabāšanu [..].

[..]

21. Ierobežotu resursu izmantošanas gadījumā iestāde nodrošina iespēju noteikt atlīdzības, kuru mērķis arī ir nodrošināt optimālu minēto resursu izlietojumu, ņemot vērā atbilstīgos komerciālos aspektus. Šīs atlīdzības nav diskriminējošas, un ar tām it īpaši tiek ņemta vērā vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību [..].”

20. Šajos trīs gadījumos/situācijās atlīdzības summu nosaka ar īpašu ar 1997. gada Likumu Nr. 249 ieceltas iestādes lēmumu, kas publicēts atbilstoši spēkā esošo tiesību aktu un 1997. gada Dekrēta Nr. 318 ( ) 19. panta 3. punkta b) apakšpunkta prasībām.

2) Piemērošana privātām koncensijām

21. Ar 1997. gada Dekrēta Nr. 318 21. pantu jaunā sistēma tika paplašināta, to attiecinot uz tīkliem, kas ir privātā lietošanā. Tomēr ar 1998. gada Likuma Nr. 448 20. pantu to atcēla (4. punkts) un paredzēja pieņemt gan šajā jautājumā piemērojamu tiesisko regulējumu, gan arī vēl vienu par maksām, kas ar to saistītas un kuras jāaprēķina atbilstoši minētā dekrēta 6. panta 20. un 21. punktā noteiktajiem kritērijiem, un kuru summa nevienā gadījumā nevarēja būt mazāka par 1998. gadā norādīto ar procentiem, kas atbilst plānotajai inflācijas likmei (5. un 6. punkts). Pa to laiku bija piemērojams Pasta kodekss (7. punkts).

22. Savukārt 1997. gada Likuma Nr. 249 4. panta 6. punkts paredzēja, ka, tā kā sabiedrības, kuras bija valsts pakalpojumu sniedzējas, savām pašu vajadzībām bija izmantojušas šos privātos tīklus, tām bija jāizveido atsevišķa sabiedrība jebkādu darbību veikšanai šajā jomā un attiecīgi jāsamaksā obligātās maksas saskaņā ar 1998. gada Likuma Nr. 448 20. pantu.

III – Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi

23. Ente Nazionale Idrocarburi SpA (turpmāk tekstā – “ENI”), sabiedrība, kas ir tiesīga sniegt valsts pakalpojumus no ogļūdeņraža un dabīgās gāzes iegūtās enerģijas ražošanā un piegādē, ilgu laiku bija vienīgā juridiskā persona, kurai bija piešķirtas tiesības izmantot privātai lietošanai cedētās radio frekvences Pasta kodeksa 213. un 214. panta nozīmē ar mērķi rūpēties par drošību un nodrošināt šo iekārtu pārvaldību un ar to saistītā personāla vadību, un šim nolūkam tā bija izveidojusi kompleksu tīklu, ko veidoja mobilās sistēmas, pārraidītāji un fiksētās stacijas.

24. Ikgadējā maksa par šo koncesiju bija 26 miljardi ITL.

25. Saskaņā ar 1997. gada Likuma Nr. 249 4. panta 6. punktu ENI šī paša gada decembrī ar meitas sabiedrības starpniecību izveidoja Nuova Società di Telecomunicazioni Spa (turpmāk tekstā – “NST”), uzticot tai pārvaldīt ar tās saimniecisko darbību saistīto telekomunikāciju tīklu.

26. Ar 1998. gada 12. jūnija aktu, kas izdots saskaņā ar 1997. gada Dekrētu Nr. 318, sakaru ministrs izsniedza sabiedrībai NST individuālu licenci par telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu iedzīvotājiem valsts līmenī, kas attiecās uz ENI jau cedēto fiksēto retranslācijas tīklu, izņemot mobilās sistēmas. Par šiem pēdējiem minētajiem savienojumiem NST samaksāja maksu par privātas lietošanas koncesiju (2 107 190 398 ITL), savukārt par fiksētā tīkla izmantošanu tā maksāja maksu par individuālu licenci, kas aprēķināta atbilstoši 1998. gada 5. februāra ministrijas dekrēta noteikumiem (1 328 838 000 ITL).

27. Sabiedrība Albacom, no kuras pamatkapitāla ENI piederēja 35 %, iegādājās NST 1998. gada 30. jūnijā.

28. 1999. gada 26. februārī sakaru ministrs pieprasīja NST un ENI, neskaitot par individuālo licenci maksājamās summas, samaksāt maksu par šo gadu sakarā ar iepriekš minēto privātas izmantošanas koncesiju, tai skaitā par fiksētiem savienojumiem, proti, par patērētājiem kopumā paredzētajām tīkla frekvencēm. Saskaņā ar attiecīgās Itālijas administrācijas teikto NST darbība sekmē ENI darbību, tādējādi šie savienojumi, kas bija valsts īpašums, tika izmantoti privātiem un ierobežotiem mērķiem, līdzās pastāvot valsts pakalpojumam un privātai sistēmai tās saimnieciskās darbības jomā ( ).

29. NST apstrīdēja šo prasību maksāt Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio [Lacio Reģionālā administratīvā tiesā], kas ar 2002. gada 26. augusta spriedumu noraidīja tās prasību.

30. Tā kā Consiglio di Stato bija jāpieņem lēmums par apelāciju, kas iesniegta par šo lēmumu, tā apturēja tiesvedību, lai uzdotu Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“Vai ar Direktīvas 97/13 pamatprincipiem ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas nosaka sabiedrībām, kuras ir valsts pakalpojumu sniedzējas un kuras pagātnē koncesiju sistēmas ietvaros ir izveidojušas telekomunikāciju tīklus savām vajadzībām, izveidot atsevišķu sabiedrību jebkādu darbību veikšanai telekomunikāciju jomā – kurā paredzēts, ka atsevišķajai sabiedrībai, pat ja tai ir licence sniegt sabiedriskos pakalpojumus, ir jāmaksā, kaut arī pagaidām, papildu maksa par mātes sabiedrībai nodoto telekomunikāciju tīklu?”

31. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa jautā:

“Vai ar Kopienu tiesībām, kā tās ir interpretējusi Kopienu Tiesa savā 2003. gada 18. septembra spriedumā [..], ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas [tā uzsver – pagaidām] nosaka otru papildu maksu, kas ir jāmaksā par darbībām, kuras ir veiktas mātes sabiedrības labā, atkarībā no summām, ko šī mātes sabiedrība ir samaksājusi atbilstoši agrāk spēkā esošajai ekskluzivitātes sistēmai, kuru raksturo atšķirība starp maksu par publiskā lietošanā esošām un par privātā lietošanā esošām telekomunikāciju sistēmām?”

IV – Process Tiesā

32. Šajā prejudiciālajā tiesvedībā prasītāja pamata lietā, Itālijas valdība un Komisija iesniedza savus rakstveida apsvērumus, un to pārstāvju mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2005. gada 28. septembrī.

V – Prejudiciālo jautājumu pārbaude

A – Prāvas definēšana

33. Lai Consiglio di Stato varētu rast risinājumu prāvā, ir jāizskaidro debates, izslēdzot tos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas traucē labi izprast diskusiju pamatā esošo problēmu.

34. Iesniedzējtiesa savā rīkojumā norāda uz kontekstu, kādā ir aplūkojams [tajā sāktais] process, par ko šajā ziņā nepastāv nekādas domstarpības. Saskaņā ar tās sniegto [faktu] izklāstu slēgta telekomunikāciju tirgus pārejas ietvaros uz tirgu, kurā valda brīva konkurence, ievērojot Kopienu tiesības, ENI – sabiedrība, kurai ir monopols ogļūdeņraža ražošanā un piegādē un kas par saviem līdzekļiem pārvalda tai piederošu tīklu, ir izveidojusi meitas sabiedrību (NST), lai varētu turpināt izmantot šo tīklu atbilstoši Itālijas tiesiskajam regulējumam. Šo meitas sabiedrību, kas, līdzās pastāvot, darbojās sabiedrībai atvērtā tirgū, pēc neilga laika iegādājās trešā sabiedrība (Albacom), kas sniedza ENI teleinformātikas pakalpojumus, kas iepriekš veidoja daļu no privātas lietošanas koncesijas.

35. Šis atstāstījums, kas ir īss no rīkojuma izrietošo faktu apkopojums, izskaidro, kāpēc pirmajā jautājumā Consiglio di Stato aprobežojās ar to, ka uzdeva jautājumu, vai ar Direktīvu 97/13 ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas no tādas atsevišķas sabiedrības, kurai vienlaicīgi ir licence telekomunikāciju valsts pakalpojumu [sniegšanai], pagaidām iekasē papildu maksu par tīkla cesiju mātes sabiedrībai, neprecizējot nedz šo attiecību veidu, nedz arī noskaidrojot starp šīm sabiedrībām pastāvošo saikni. Tātad šķiet, ka Itālijas valdības un NST komentāri šo abu aspektu sakarā to [procesuālajos] rakstos nav atbilstoši.

36. Saskaņā ar Komisijas teikto ir jānoskaidro, vai attiecīgā direktīva ir piemērojama arī individuālām licencēm, kas piešķirtas tīklu privātai lietošanai. Šāda pieeja problēmai, abstrahējoties no pamata prāvas īpatnībām, vairāk saskan ar šīs prejudiciālās tiesvedības mērķi. Tomēr to varētu vēl precizēt, jo ar “individuālās licences” kvalifikāciju, kas sniegta, definējot atļauju (kas agrāk piederēja ENI un atbilstoši kurai tā varēja šādā veidā lietot [tīklu], un atbilstoši kurai NST un Albacom attiecīgi varēja turpināt to darīt par labu ENI), tiek domāta Itālijas tiesiskā regulējuma pārbaude, kas Tiesai nav jādara.

37. Faktiski iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai telekomunikaciju tīkla privāta lietošana ietilpst Direktīvas 97/13 piemērošanas jomā, neatkarīgi no tā dokumenta veida, uz kādu tā ir balstīta. Šajā ziņā izmantotajiem jēdzieniem jāpieiet ar lielu precizitāti.

B – Terminoloģijas precizējumi

38. Lietas dalībnieku sniegtajos [procesuālajos] rakstos ir redzamas neskaidrības izmantotajā terminoloģijā. Tajos runa ir par telekomunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, par to izveidi un piekļuvi vieniem un otriem, bez atšķirības tos kvalificējot par “publiskiem” vai par “privātiem” tā, it kā šie apzīmētāji būtu vienlīdz atbilstoši visiem.

39. Šie jēdzieni ir jāprecizē, lai efektīvi varētu noteikt pareizo virzienu, atbildot uz prejudiciāliem jautājumiem.

40. “Telekomunikāciju tīkls” nozīmē pārraides sistēmu un attiecīgos gadījumos – savienojuma aprīkojumu un citus resursus, kas ļauj signālus pārraidīt pa vadiem, pa radioreleju līnijām, ar optiskiem vai citiem elektromagnētiskiem līdzekļiem ( ).

41. Savukārt “telekomunikāciju pakalpojumi” ir tie, kas domāti signālu pārraidīšanai un (no)virzīšanai uz tīklu ( ).

42. Šie pēdējie minētie pakalpojumi var būt vai nu “valsts” vai “privāti” atkarībā no piedāvājuma jomas ( ), pirmais apzīmētājs attiecas uz tīkliem, ar kuru starpniecību pakalpojumi tiek sniegti lietotājiem bez atšķirības ( ). Direktīvā 97/33 šajā ziņā ir sniegti izskaidrojumi, jo tās piektā apsvēruma beigās ir teikts, ka “termins “publisks” neattiecas nedz uz īpašumtiesībām, nedz arī uz ierobežotu pakalpojumu kopumu, kas apzīmēti kā “publiski tīkli” vai “valsts pakalpojumi”, bet gan nozīmē jebkuru tādu tīklu vai pakalpojumu, kas ir nodots sabiedrības rīcībā un ir pieejams trešām personām” [Neoficiāls tulkojums].

43. Galu galā privātā nozarē ietilpstošs tīkls var būt publisks tiktāl, ciktāl ar tā starpniecību tiek piedāvāti šāda veida pakalpojumi, kas pieejami visiem patērētājiem.

44. Šajā kontekstā, lai atbildētu uz jautājumu, vai Direktīva 97/13 attiecas tikai uz šāda veida tīklu vai arī tā attiecas uz tiem, kas ir privātā lietošanā, ir jāizvērtē mērķi, kurus likumdevējs šajā jomā ir nodevis Kopienu juridiskajam acquis.

C – Direktīvu par telekomunikācijām teleoloģiska interepretācija

45. Direktīvu 90/387 un 90/388 virziens atspoguļoja nodomu izveidot kopīgu telekomunikāciju tirgu, kas nodrošinātu pakalpojumu brīvu apriti, neparedzot lielākus ierobežojumus par tiem, kas ir vajadzīgi vispārējo interešu aizstāvībai. Mērķis bija izveidot konkurējošu tirgu kā attiecībā uz operatoriem, tā uz klientiem ( ).

46. Tomēr tāpēc, ka situācija pašā sākumā bija ļoti atšķirīga, ko raksturoja atsevišķiem uzņēmumiem piešķirtās eksluzīvās vai speciālās tiesības ( ), šķita lietderīgi veicināt pakāpenisku liberalizācijas procesu, kas pēc vairākiem pārejas posmiem tika pabeigts 1998. gada 1. janvārī attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu un infrastruktūras nodrošināšanu ( ).

47. Tāds ir pretrunīgais [pieņemšanas] pamats Direktīvai 97/13, kuras mērķis saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Albacom un Infostrada attiecībā uz jauniem operatoriem ir atvieglot tiem piekļuvi tirgum, ierobežojot dalībvalstu varu uzlikt finansiālas maksas uzņēmumiem par nepieciešamo atļauju piešķiršanu (35. un 36. punkts).

48. Tādējādi tad, kad dalībvalstis izsniedz vispārēju atļauju vai individuālu licenci, tās nevar uzņēmumiem pieprasīt vēl kādus citus maksājumus, izņemot Direktīvā 97/13 noteiktos (iepriekš minētajās lietās Albacom un Infostrada sniegto secinājumu 28., 47. un 50. punkts).

49. Tāds ir iepriekš minētā sprieduma lietā Albacom un Infostrada piemērošanas apjoms, jo tajā ir pamatoti noteikts, ka Direktīva 97/13 iestājas pret jebkuru tādu valsts tiesību normu, kas licenču īpašniekiem tikai tādēļ, ka tās tiem pieder, liek maksāt vēl citus maksājumus, kas ir noteikti papildus tiem, kas paredzēti tās 6. un 11. pantā ( ).

50. Tomēr gadījumā, kad atļauja attiecas uz privātu telekomunikāciju tīkla izmantošanu pilnībā vai daļēji, kurā pēc definīcijas nav nedz konkurentu, nedz brīvas konkurences un kurā īpašnieks rīkojas ekskluzīvi, jo pakalpojumi “auto” vai “heterotropā” režīmā ir atkarīgi tikai no viena piegādātāja un viena lietotāja, beidz pastāvēt valsts fiskālo kompetenci pamatojoši iemesli. Tādējādi Direktīvā 97/13 nav reglamentēti šie gadījumi, kas pārsniedz tajā noteiktos mērķus; tās piemērošana ir apdraudējums subsidiaritātes principam, ko pati Kopiena paredz ievērot telekomunikāciju jomā, kā tas izriet no pašas direktīvas otrā apsvēruma.

51. Ir atbilstoši atgādināt, ko es rakstīju secinājumu iepriekš minētajās lietās Albacom un Infostrada 51. punktā: pamatojums Direktīvas 97/13 paredzētajam saskaņošanas mērķim ir rodams EKL 2. pantā tiktāl, ciktāl atšķirības starp dalībvalstu nodokļu tiesību aktiem apdraud tajā noteikto mērķu sasniegšanu. Nodokļu saskaņošana nav Eiropas Savienības mērķis, bet gan instruments tās turpmākā veidošanā. Nodokļu režīmu atšķirības dalībvalstīs attiecībā uz vienu un to pašu ar nodokli apliekamu gadījumu var radīt būtiskus konkurences traucējumus, ietekmējot personu, kapitāla un preču aprites brīvību, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvību.

52. Īsumā es uzskatu, ka Direktīva 97/13 neiestājas pret to, ka dalībvalsts pieprasa veikt maksājumu tādai sabiedrībai, kurai ir licence attiecībā uz tīkla [izmantošanu], kurā izņēmuma kārtā nav izpildīti nosacījumi par brīvu un atvērtu tirgu, kas tādējādi ļauj to izmantot tikai vienam lietotājam. Consiglio di Stato ir jāizvērtē, vai tāds ir konkrētais gadījums pamata prāvā. Ņemot vērā argumentus, kas noveda pie šāda risinājuma, Kopienu tiesības nav jājauc ar parametriem, pamatojoties uz kuriem, tiek noskaidrota maksājuma summa valsts tiesībās.

53. Alternatīvs risinājums, ko ierosināja Komisija un sabiedrība, kas bija prasītāja pamata procesā, novestu pie paradoksāla rezultāta, ka noteikumi, kas tika pieņemti ar mērķi aizsargāt tos jaunos uzņēmumus, kuri vēlas nodibināties šajā jomā, darbotos par labu tiem uzņēmumiem, kuriem ir īpašs vai ekskluzīvs stāvoklis vienā tās daļā, kas ir slēgta konkurentiem un kas izslēdz tādu īpaši ierobežotu resursu kā radiofrekvenču vai numuru pieejamība sabiedrībai.

54. Ar šo neloģisko iznākumu netiktu ievēroti saskaņoto tiesību aktu mērķi un par spēkā neesošiem tiktu padarīti argumenti, kas izvērsti, pamatojot viņu priekšlikumu attiecībā uz Direktīvas interpretāciju, kas katrā ziņā nav izrādījusies atbilstoša.

D – Kritēriju sistēmiskas vai burtiskas interpretācijas neatbilstība

55. Kopienu likumdevēja izmantotie termini nesniedz noteiktas vadlīnijas, jo, kā jau minēju šo secinājumu 26. punktā, tie ir nepilnīgi.

56. Turklāt atsevišķu šo Direktīvu – konkrēti to, kuras veicināja tirgus atvēršanu 1998. gada 1. janvārī – pārbaude nevar prevalēt pār to noteikto mērķi – veltīt tās telekomunikāciju liberalizācijai ( ).

57. Visbeidzot, nav atbilstoši atsaukties uz normatīvo pamatu, kas pieņemts attiecībā uz brīvas konkurences vidi, lai definētu normu, kas izstrādātas, lai virzītu pakāpenisku tirgu liberalizācijas procesu, interpretāciju; tāds ir process, kurā atrodas Itālijas tiesiskais regulējums, kas Consiglio di Stato ir jāinterpretē pamata prāvā ( ). Direktīvas 2002/21 pirmajā apsvērumā ir teikts, ka “pašreizējie reglamentējošie noteikumi telekomunikācijām ir veiksmīgi radījuši nosacījumus efektīvai konkurencei telekomunikāciju jomā pārejas posmā no monopoluzņēmumiem uz atklātu konkurenci”. Īpašajām pazīmēm, kuras agrāk bija pamatojamas ar ekskluzīvu vai speciālu tiesību pastāvēšanu, vairāk nav vietas scenārijā, kurā nav jomu, uz kurām attiecas izņēmums, jo neatkarīgi no tā, vai tās attiecas uz ikvienu personu ( ), Kopienā ir jānodrošina brīva konkurence un brīvas aprites pamatprincipa īstenošana.

VI – Secinājumi

58. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā neiestājas pret to, ka dalībvalsts, kaut arī pagaidām, no tāda uzņēmuma, kas ir licences īpašnieks, iekasē citu maksu, atšķirīgu no minētajā direktīvā paredzētajām, sakarā ar to, ka tas izmanto tīklu privātā lietošanā, neizpildot nosacījumus par brīvu un atvērtu tirgu; parametriem, pamatojoties uz kuriem valsts likumdevējs nosaka, kā aprēķināma šī maksa, nav nozīmes, raugoties no Kopienu tiesību viedokļa.