Lieta C-319/06

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Luksemburgas Lielhercogisti

“Valsts pienākumu neizpilde — Darba ņēmēju norīkošana darbā — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Direktīva 96/71/EK — Sabiedriskās kārtības noteikumi — Iknedēļas atpūta — Pienākums pēc valsts iestāžu pieprasījuma iesniegt ar norīkošanu darbā saistītos dokumentus — Pienākums visu kontrolei nepieciešamo dokumentu glabāšanai norīkot Luksemburgā dzīvojošu ad hoc pārstāvi”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2007. gada 13. septembrī I - 4329

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 19. jūnija spriedums I - 4364

Sprieduma kopsavilkums

Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, lai neatkarīgi no tiesību akta, ko piemēro darba attiecībām, citā dalībvalstī reģistrētie uzņēmumi nodrošinātu to teritorijā starpvalstu pakalpojumu sniegšanas jomā darbā norīkotajiem darba ņēmējiem darba noteikumus, kas attiecas uz šajā pašā pantā minētajiem jautājumiem, kuri paredzēti tajā dalībvalstī, kurā darbs tiek veikts. Šai nolūkā šajā normā izsmeļoši uzskaitīti jautājumi, attiecībā uz kuriem dalībvalstis var dot priekšroku noteikumiem, kas ir spēkā uzņemošajā dalībvalstī. Minētās direktīvas 3. panta 10. punkta pirmajā ievilkumā dalībvalstīm tomēr atzīta iespēja, ievērojot EK līgumu un pamatojoties uz vienlīdzīgu attieksmi, piemērot uzņēmumiem, kas norīko darba ņēmējus darbā tās teritorijā, darba noteikumus un nosacījumus jautājumos, kas nav minēti šī panta 1. punkta pirmajā daļā, bet kas pieder sabiedriskās kārtības noteikumiem. Šajā sakarā dalībvalsts veikta valsts tiesību normu kvalificēšana par imperatīviem valsts sabiedriskās kārtības noteikumiem attiecas uz tiesību normām, kuru ievērošana tiek uzskatīta par tik vitāli svarīgu attiecīgās dalībvalsts politiskās, sociālās vai saimnieciskās organizācijas aizsardzībai, ka to ievērošana tiek pieprasīta jebkurai personai, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, vai visās tiesiskajās attiecībās, kas tajā pastāv. Tādējādi sabiedriskās kārtības izņēmums ir atkāpe no pakalpojumu sniegšanas brīvības, kas jāsaprot šauri un kuras tvērumu dalībvalstis nevar noteikt vienpusēji. Direktīvas 96/71 kontekstā tās 3. panta 10. punkta pirmais ievilkums ir atkāpe no principa, saskaņā ar kuru jautājumi, attiecībā uz kuriem uzņemošā dalībvalsts var piemērot savus tiesību aktus minētajiem uzņēmumiem, ir izsmeļoši uzskaitīti šīs direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā un tādējādi ir jāinterpretē šauri. Cita starpā minētais noteikums neatbrīvo dalībvalstis no to pienākumu ievērošanas, kas tām paredzēti EK līgumā, it īpaši saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību. (sal. ar 25.–31. un 33. punktu)

Dalībvalsts, kas paziņo, ka valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru transponē Direktīvu 96/71, noteikumi, ar kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem tiek uzlikts pienākums, pirmkārt, norīkot darbā tikai personālu, ko ar uzņēmumu saista rakstisks darba līgums vai cits dokuments, kas tiek uzskatīts par analoģisku tam saskaņā ar Direktīvu 91/533 par darba devēja pienākumu informēt darbiniekus par darba līguma vai darba attiecību nosacījumiem, un, otrkārt, ievērot valsts tiesību aktus par nepilna laika darbu un darbu uz noteiktu laiku, ir imperatīvas tiesību normas, kas attiecas uz valsts sabiedrisko kārtību, nav izpildījusi Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 10. punkta pirmajā ievilkumā paredzētos pienākumus. Šādi noteikumi uzņēmumiem, kas darba ņēmējus norīko darbā uzņemošajā dalībvalstī, uzliek pienākumu, kas tiem jau ir to reģistrācijas dalībvalstī. Turklāt Direktīvas 96/71 mērķis nodrošināt darba ņēmēju minimālās aizsardzības noteikumu ievērošanu padara pilnīgi lieku šādu papildu pienākumu, kurš, ņemot vērā ar to saistītās procedūras, var atturēt citā dalībvalstī reģistrētus uzņēmumus no to pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanas. Lai gan Kopienu tiesības pieļauj, ka dalībvalstis to tiesisko regulējumu vai sociālo partneru noslēgtos kolektīvos darba līgumus attiecina uz ikvienu to teritorijā nodarbinātu personu, pat ja šai nodarbinātībai ir pagaidu raksturs, neatkarīgi no darba devēja dibināšanas valsts, tomēr šāda iespēja ir pakļauta nosacījumam, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem, kas uzņemošajā dalībvalstī veic pagaidu darbu, jau netiek nodrošināta tāda pati vai pēc būtības pielīdzināma aizsardzība atbilstoši pienākumiem, kas to darba devējam jau ir tā dibināšanas dalībvalstī. It īpaši pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas ir viens no Līguma pamatprincipiem, var ierobežot tikai ar tiesību aktiem, kas pamatoti ar imperatīviem sabiedrības interešu apsvērumiem un kas ir piemērojami ikvienai personai vai uzņēmumam, kas darbojas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, tiktāl, ciktāl šīs intereses neaizsargā noteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā dibināšanas dalībvalstī. (sal. ar 41.–44. un 60. punktu un rezolutīvo daļu)

Dalībvalsts, kas uzņēmumiem, kas veic norīkošanu darbā tās teritorijā, piemēro prasību par automātisku tādu darba algu, kas nav minimālā alga, pielāgošanu sadzīves izmaksu izmaiņām, ciktāl tā nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka šis valsts pasākums ir sabiedriskās kārtības noteikums Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 10. punkta pirmā ievilkuma izpratnē, nav izpildījusi minētajā direktīvas noteikumā paredzētos pienākumus. Šī Direktīvas 96/71 norma uzņemošajai dalībvalstij sniedz iespēju uzņēmumam, kas norīko darba ņēmējus darbā tās teritorijā, piemērot darba noteikumus un nosacījumus attiecībā uz jautājumiem, kas nav minēti Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmajā daļā, ar nosacījumu, ka runa ir par sabiedriskās kārtības noteikumiem. Tādējādi šis Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta pirmajā ievilkumā paredzētais nosacījums ir izņēmums no ar šo direktīvu iedibinātās kārtības, kā arī atkāpe no pakalpojumu sniegšanas brīvības pamatprincipa, kas ir šīs direktīvas pamatā, un ir jāinterpretē šauri. Tādējādi, lai gan dalībvalstis pamatā saglabā brīvību noteikt sabiedriskās kārtības prasības atbilstoši to vajadzībām, tomēr Kopienu kontekstā un it īpaši kā attaisnojums atkāpei no pakalpojumu sniegšanas brīvības pamatprincipa šis jēdziens ir jāinterpretē šauri un tādējādi tā piemērošanas jomu nevar vienpusēji noteikt katra dalībvalsts bez Kopienu iestāžu kontroles. No tā izriet, ka atsaukties uz sabiedrisko kārtību var tikai tādu reālu un pietiekami nopietnu briesmu gadījumā, kas skar sabiedrības pamatintereses. Apsvērumiem, uz ko dalībvalsts var atsaukties, lai pamatotu atkāpi no pakalpojumu sniegšanas brīvības principa, ir jāpievieno šīs valsts veiktā ierobežojošā pasākuma piemērotības un samērīguma analīze, kā arī elementi, kas ļauj pamatot dalībvalsts argumentāciju. Tādējādi, lai ļautu izvērtēt, vai attiecīgie pasākumi ir nepieciešami un samērīgi, ņemot vērā mērķi aizsargāt sabiedrisko kārtību, dalībvalstij jāiesniedz ziņas, kas ļautu noteikt, vai un kādā mērā prasības par automātisku darba samaksas pielāgošanu atbilstoši sadzīves izmaksu izmaiņām piemērošana tās teritorijā darbā norīkotajiem darba ņēmējiem var sekmēt šī minētā mērķa sasniegšanu. (sal. ar 49.–52., 54. un 55. punktu un rezolutīvo daļu)

Dalībvalsts, kas paziņo, ka noteikumi, kas izriet tostarp no darba koplīgumiem, kas pasludināti par vispārobligātiem, ir imperatīvas tiesību normas, kas attiecas uz valsts sabiedrisko kārtību, nav izpildījusi Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 10. punkta pirmajā ievilkumā paredzētos pienākumus. Šāds valsts tiesiskais regulējums tomēr nevar būt sabiedriskās kārtības izņēmums Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta pirmā ievilkuma izpratnē. Pirmkārt, nekas neattaisno, ka ar darba koplīgumiem saistīti noteikumi, proti, tie, kas attiecas uz to izstrādāšanu un īstenošanu, paši par sevi un bez kā vairāk varētu ietilpt sabiedriskās kārtības jēdzienā. Otrkārt, šāds secinājums jāizdara attiecībā uz šo pašu koplīgumu noteikumiem, kas arī visā to kopumā nevar ietilpt šajā jēdzienā tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tie ir atvasināti no šāda veida aktiem. Treškārt, tā kā Direktīvas 96/71 3. panta 10. punkta pirmais ievilkums attiecas vienīgi uz darba noteikumiem un nosacījumiem, kas noteikti koplīgumos, kas pasludināti par vispārpiemērojamiem, valsts tiesiskajā regulējumā, kas skaidri attiecas uz vienkāršiem darba koplīgumiem, nevar konkretizēt dalībvalstīm atbilstoši šim pantam piešķirto atļauju. (sal. ar 64.–67. punktu un rezolutīvo daļu)

Valsts pienākumu neizpilde ir jāizvērtē, aplūkojot situāciju attiecīgajā dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam laika posmam, un Tiesa neņem vērā vēlāk notikušas izmaiņas. (sal. ar 72. punktu)

Dalībvalsts, kas valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru paredz iepriekšējas paziņošanas procedūru darba ņēmēju norīkošanai darbā tās teritorijā, nosaka nosacījumus pieejai pamatinformācijai, kas kompetentajām valsts iestādēm nepieciešama kontroles veikšanai, formulējumā, kas nav pietiekami skaidrs, lai nodrošinātu uzņēmumu, kuri vēlas darba ņēmējus norīkot darbā šīs dalībvalsts teritorijā, tiesisko drošību, nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus. Ikviena uzņēmuma pienākumam pirms darba uzsākšanas valsts iestādēm pēc to pieprasījuma visīsākajā laikā sniegt būtiskāko informāciju, kas nepieciešama kontroles veikšanai, piemītošās neskaidrības var atturēt uzņēmumus, kuri vēlas darba ņēmējus norīkot darbā šīs dalībvalsts teritorijā, no to pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanas. No vienas puses, tā kā šo uzņēmumu tiesību un pienākumu apjoms skaidri neizriet no šī noteikuma, un, no otras puses, uzņēmumiem, kas neievēros šajā noteikumā paredzēto pienākumu, draudēs nozīmīgas sankcijas, šāds valsts tiesiskais regulējums tajā ietverto neskaidrību dēļ ir nesaderīgs ar EKL 49. pantu. (sal. ar 80.–82. punktu un rezolutīvo daļu)