Ņemot vērā tās mērķi vien, kas ir ļaut administrācijai pārskatīt savu lēmumu, pirmstiesas procedūrai ir evolutīvs raksturs tādā veidā, ka Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā administrācija, vienlaikus noraidot sūdzību, var pēc sava ieskata grozīt pamatojumus, uz kuriem balstoties tā pieņēma apstrīdēto lēmumu. Turklāt tas tomēr bija sākotnējā nelabvēlīgā akta tiesiskums, kas ticis pārbaudīts, un tas ticis darīts, ņemot vērā lēmuma noraidīt sūdzību pamatojumu. No tā izriet, ka, ja norēķinu birojs atsakās atlīdzināt konkrētus medicīniskos izdevumus, pamatojoties uz sava ārsta konsultanta nelabvēlīgu un īsu atzinumu, un ja ieinteresētā persona par to iesniedz sūdzību, administrācija, lai atbildētu uz šo sūdzību, var sniegt plašāku pamatojumu pirmstiesas procedūras laikā. Šādam pamatojumam, kas ir īpašs katram individuālajam gadījumam un kas ir paziņots pirms prasības celšanas tiesā, ir jāsakrīt ar lēmumu par atteikumu, un tātad tas jāuzskata par atbilstošiem informācijas elementiem šī pēdējā minētā dokumenta tiesiskuma novērtējumam.

Saistībā ar veselības apdrošināšanu, lai gan persona, kas apdrošināta Kopējā veselības apdrošināšanas sistēmā (KVAS), var tiesiski uzskatīt, ka tās medicīniskie izdevumi principā tiks atlīdzināti līdz Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punktā paredzētajai maksimālajai robežai, šo izdevumu atlīdzināšanu attiecīgais norēķinu birojs tomēr var arī likumīgi atteikt, ja pēc ārsta konsultanta atzinuma un, iespējams, pēc ārstu padomes atzinuma šis birojs uzskata, ka šie izdevumi ir saistīti ar procedūru vai pakalpojumiem, kuru zinātniskais derīgums nav pierādīts. Patiesībā ir pilnībā attaisnojami, ka izdevumi par procedūrām vai pakalpojumiem, kuru terapeitisko ieguvumu vai ticamību diagnostikas līdzekļa lomā var zinātniski apstrīdēt, netiek atlīdzināti KVAS, kuras finansējums ir jāveic apdrošinātajām personām un iestādēm. Lai novērstu nebeidzamas vai neatrisināmas ekspertu diskusijas, šajā sakarā sniegtie slēdzieni ir uzticēti KVAS medicīniskajiem dienestiem, proti, ārstiem konsultantiem un ārstu padomei, kam šo dienestu uzdevumā ir jālemj, pamatojoties uz zinātnisko literatūru, nepieciešamības gadījumā saņemot speciālistu vai attiecīgajā jomā augsti kvalificētu speciālistu atzinumu.

Tomēr, pat ja tiesas kontrole neattiecas uz pilnībā medicīniskiem atzinumiem, tai jānodrošina, ka ārsts konsultants vai ārstu padome ir veikuši konkrētu un detalizētu tiem iesniegtās situācijas pārbaudi; tas tā ir jo vairāk tādēļ, ka šajā procedūrā nav tāds pats garantiju līmenis vienlīdzības starp pusēm jomā kā Civildienesta 73. un 78. pantos paredzētajās procedūrās. Turklāt administrācija ir tā, kam ir jāpierāda, ka tā ir veikusi šādu pārbaudi. Savā konkrētajā un detalizētajā pārbaudē ārstiem konsultantiem, ārstu padomei un administrācijai ir jālemj uz zinātniskās literatūras pamata un vajadzības gadījumā saņemot speciālistu viedokli, veicot pārbaudi par to, vai procedūrām vai stacionārai ārstēšanai ir vai nav funkcionāls raksturs, kas ir medicīnisks jautājums, un tie nevar abstrahēties no faktiskā un vispārējā attiecīgās personas veselības stāvokļa. Turklāt šo pienākumu – ņemt vērā KVAS apdrošinātās personas personīgo situāciju – nosaka rūpības pienākums, kurš lielā apmērā ietver pienākumu veikt pilnīgu un detalizētu pārbaudi. Šajā sakarā ārstu padomei ir tikai konsultatīvā kompetence, kas izriet arī no Kopīgo noteikumu par Eiropas Savienības ierēdņu apdrošināšanu slimības gadījumiem 41. panta. Ārstu padomes rekomendācija pati par sevi nav administrācijas piemērojama norma, līdz ar to, tā nav pret Savienības ierēdņiem un darbiniekiem izvirzāma norma. Šajos apstākļos ārstu padomes atzinums nevar būt saistošs ārstam konsultantam tādā veidā, lai tam neļautu pārbaudīt, vai konkrētā procedūra ir vai nav “funkcionāla” attiecīgajā lietā.

(skat. 38.–40., 49. un 50. punktu)

Atsauces

Vispārējā tiesa: spriedums, 2009. gada 9. decembris, Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, 32., 61. un 88. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedumi, 2007. gada 18. septembris, Botos/Komisija, F‑10/07, EU:F:2007:161, 63. un 64. punkts; 2008. gada 8. jūlijs, Birkhoff/Komisija, F‑76/07, EU:F:2008:95, 62. punkts, un 2011. gada 28. septembris, Allen/Komisija, F‑23/10, EU:F:2011:162, 76. punkts