Runājot par diskriminācijas invaliditātes dēļ jautājumu, ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta 1. punktu no Savienības likumdevēja it īpaši tiek prasīts, lai tas neparedzētu nekādu atšķirīgu attieksmi, kā pamatu izmantojot ierobežojumu, kurš it īpaši izriet no ilgstošiem fiziskiem, mentāliem vai psihiskiem traucējumiem, kas mijiedarbībā ar dažādiem šķēršļiem var apgrūtināt attiecīgās personas pilnu un efektīvu līdzdalību profesionālajā dzīvē vienlīdzīgi ar citām personām, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota.

Prejudiciālā jautājuma izskatīšanā nav tikuši atklāti nekādi apstākļi, kas ietekmētu Direktīvas 2006/126 par vadītāju apliecībām III pielikuma 6.4. punkta spēkā esamību saistībā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantu, 21. panta 1. punktu vai 26. pantu.

Atšķirīga attieksme, ko personai piemēro atkarībā no tā, vai tai ir vai nav mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai nepieciešamā redzes asuma, principā nav pretrunā diskriminācijas invaliditātes dēļ aizliegumam Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta 1. punkta izpratnē, ja vien šāda prasība faktiski atbilst vispārējo interešu mērķim, tā ir nepieciešama un nav uzskatāma par pārmērīgu slogu. Direktīvas 2006/126 III pielikumā attiecībā uz 2. grupas vadītājiem šī pielikuma izpratnē nosakot minimālo redzes asuma slieksni attiecībā uz sliktāk redzošo aci, Direktīva 2006/126 ir vērsta uz ceļu satiksmes drošības uzlabošanu un tātad atbilst vispārējo interešu mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību. Saistībā ar minēto minimālo prasību nepieciešamo raksturu, – lai nodrošinātu ceļu satiksmes drošību, ir ļoti būtiski, lai personām, kurām ir izsniegta vadītāja apliecība, būtu adekvātas fiziskās spējas it īpaši saistībā ar viņu redzi, jo fiziskām nepilnībām varētu būt nopietnas sekas. Visbeidzot Savienības likumdevējs ir līdzsvarojis, no vienas puses, ceļu satiksmes drošības principu un, no otras puses, personu ar redzes invaliditāti tiesības uz diskriminācijas aizliegumu, to veicot veidā, ko nevar uzskatīt par nesamērīgu saistībā ar sasniedzamajiem mērķiem.

Turklāt, lai gan Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 26. pants prasa, lai Savienība atzītu un ievērotu invalīdu tiesības uz integrāciju, šajā pantā ietvertais princips turpretim neparedz, ka Savienības likumdevējam būtu jāpieņem kāda noteikta veida konkrēts pasākums. Tādējādi, lai šis pants varētu tikt piemērots pilnā apmērā, tas ir jāprecizē ar Savienības tiesību vai valsts tiesību normām. Tātad ar pašu minēto pantu indivīdiem netiek piešķirtas subjektīvas tiesības, kas ir piemērojamas pašas par sevi.

Visbeidzot, tas, ka attiecībā uz vadītājiem, kas ietilpst 1. grupā Direktīvas 2006/126 III pielikuma izpratnē un kas neatbilst normām attiecībā tostarp uz redzes asumu, vadītāja apliecības izsniegšana tomēr var tikt paredzēta “izņēmuma gadījumos”, ja vadītājs iziet medicīnisko pārbaudi attiecībā uz viņa piemērotību vadīšanai, kamēr attiecībā uz vadītājiem, kas ietilpst 2. grupā, šāda iespēja nav paredzēta, nav Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantam pretēja atšķirīgā attieksme. Savienības likumdevējs ir parūpējies par to, lai izveidotu divas transportlīdzekļu vadītāju kategorijas, ņemot vērā transportlīdzekļa izmērus, pārvadājamo pasažieru skaitu un tātad – no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošo atbildību. Attiecīgo transportlīdzekļu raksturojumi, tādi kā izmērs, svars vai manevrēšanas spēja, attaisno atšķirīgu šādu transportlīdzekļu vadīšanai nepieciešamas vadītāja apliecības izsniegšanas nosacījumu esamību. Tādējādi šādu transportlīdzekļu vadītāju situācija nav salīdzināma. Tā kā minētās situācijas nav salīdzināmas, ar atšķirību attieksmē pret attiecīgajām situācijām netiek pārkāptas vadītāju, kas ietilpst vienā vai otrā grupā, tiesības uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā paredzēto “vienlīdzīgo attieksmi”.

(sal. ar 50., 51., 54., 72., 78., 80., 83., 84., 86. punktu un rezolutīvo daļu)