Lieta T‑150/05

Markku Sahlstedt u.c.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Padomes Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība – Komisijas Lēmums 2005/101/EK – Kopienas nozīmes teritoriju saraksts boreālajam bioģeogrāfiskajam reģionam – Prasība atcelt tiesību aktu – Nepieņemamība

Pirmās instances tiesas rīkojums (pirmā palāta) 2006. gada 22. jūnijā

Rīkojuma kopsavilkums

Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli

(EKL 230. panta ceturtā daļa)

Prasītāja tieša ietekmēšana kā nosacījums, lai prasību atcelt tiesību aktu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē varētu atzīt par pieņemamu, prasa, lai apstrīdētais Kopienas pasākums tieši ietekmētu prasītāja tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību par šī akta ieviešanu atbildīgajiem adresātiem, jo šī ieviešana ir automātiska un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus. Tas nozīmē, ka gadījumā, ja iestāde Kopienu aktu ir adresējusi dalībvalstij un darbībai, kas dalībvalstij jāveic šī akta izpildei, ir automātisks raksturs vai arī šim aktam ir nepārprotami obligātas sekas, šis akts tieši skar ikvienu personu, kuru skar šī rīcība. Savukārt, ja akts dalībvalstij atstāj iespēju rīkoties vai nerīkoties vai neliek tai rīkoties kādā noteiktā veidā, tā ir šīs dalībvalsts darbība vai bezdarbība, kas tieši skar ietekmēto personu, un nevis pats tiesību akts.

Šajā sakarā Lēmums 2005/101, ar ko atbilstīgi Direktīvai 92/43 par dabisko dzīvotņu aizsardzību pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu boreālajam bioģeogrāfiskajam reģionam, kurā par Kopienas nozīmes teritorijām ir noteiktas Somijas teritorijas, neietekmē nedz zemes gabalu īpašnieku tiesības un pienākumus, nedz šo tiesību īstenošanu, jo tas neuzliek nekādus pienākumus saimnieciskās darbības subjektiem vai privātpersonām un tajā nav noteikumu attiecībā uz Kopienas nozīmes teritoriju aizsardzības režīmu, kā, piemēram, aizsardzības vai atļaujas saņemšanas procedūras pasākumi.

Tāpat no minētās Direktīvas 92/43 izrietošie pienākumi un it īpaši tās 4. un 6. pants, kas ir saistoši dalībvalstīm, tiklīdz ar apstrīdēto lēmumu noteiktas Kopienas nozīmes teritorijas, nav tieši piemērojami minētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, jo tiem ir nepieciešama akta pieņemšana no attiecīgās dalībvalsts puses, lai precizētu, kādā veidā tā paredz īstenot attiecīgos pienākumus.

(sal. ar 52.–54. un 59. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS RĪKOJUMS

(pirmā palāta)

2006. gada 22. jūnijā ( )

Padomes Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība – Komisijas Lēmums 2005/101/EK – Kopienas nozīmes teritoriju saraksts boreālajam bioģeogrāfiskajam reģionam – Prasība atcelt tiesību aktu – Nepieņemamība

Lieta T‑150/05

Markku Sahlstedt, ar dzīvesvietu Karkkilā [Karkkila] (Somija),

Juha Kankkunen, ar dzīvesvietu Laukā [Laukaa] (Somija),

Mikko Tanner, ar dzīvesvietu Vihtī [Vihti] (Somija),

Toini Tanner, ar dzīvesvietu Helsinkos (Somija),

Liisa Tanner, ar dzīvesvietu Helsinkos,

Eeva Jokinen, ar dzīvesvietu Helsinkos,

Aili Oksanen, ar dzīvesvietu Helsinkos,

Olli Tanner, ar dzīvesvietu Lohjā [Lohja] (Somija),

Leena Tanner, ar dzīvesvietu Helsinkos,

Aila Puttonen, ar dzīvesvietu Ristīnā [Ristiina] (Somija),

Risto Tanner, ar dzīvesvietu Espo [Espoo] (Somija),

Tom Järvinen, ar dzīvesvietu Espo,

Runo K. Kurko, ar dzīvesvietu Espo,

Maa‑ ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry, Helsinki,

MTK:n säätiö, Helsinki,

ko pārstāv K. Martinens [K. Marttinen], advokāts,

prasītāji,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv M. van Bēks [M. van Beek] un M. Hutunens [M. Huttunen], pārstāvji,

atbildētāja,

ko atbalsta

Somijas Republika, ko pārstāv A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski] un J. Himmanena [J. Himmanen], pārstāves,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību atcelt Komisijas 2005. gada 13. janvāra Lēmumu 2005/101/EK, ar ko atbilstīgi Padomes Direktīvai 92/43/EEK pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu boreālajam bioģeogrāfiskajam reģionam (OV L 40, 1. lpp.).

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(pirmā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Garsija‑Valdekasass [R. García‑Valdecasas], tiesneses I. Labucka un V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

sekretārs E. Kulons [E. Coulon],

izdod šo rīkojumu.

Rīkojums

Atbilstošās tiesību normas un lietas apstākļi

1 1992. gada 21. maijā Padome pieņēma Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp., turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”).

2 Dzīvotņu direktīvas mērķis saskaņā ar tās 2. panta 1. punktu ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas EK līgums.

3 Tās 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu, kas ir Kopienā nozīmīgas.

4 Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas preambulas sesto apsvērumu, lai nodrošinātu Kopienā nozīmīgu dabisko dzīvotņu un sugu atjaunošanos vai saglabāšanu labvēlīgā aizsardzības statusā, ir jānosaka īpaši aizsargājamas dabas teritorijas, lai pēc noteikta grafika izveidotu saskaņotu Eiropas ekoloģisko tīklu.

5 Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 3. panta 1. punktam šis tīkls ar nosaukumu “Natura 2000” ietver īpaši aizsargājamās teritorijas, kā arī īpaši aizsargājamās teritorijas, ko dalībvalstis klasificējušas, ievērojot Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvu 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp.).

6 Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) apakšpunktam īpaši aizsargājama dabas teritorija ir “Kopienā nozīmīga teritorija, ko dalībvalstis nosaka ar normatīvu vai administratīvu aktu un/vai līgumu un kur piemēro vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai saglabātu vai atjaunotu labvēlīgu aizsardzības statusu tām dabiskajām dzīvotnēm un/vai sugu populācijai, kuru dēļ attiecīgā teritorija ir noteikta”.

7 Dzīvotņu direktīvas 4. pants paredz trīs posmu procedūru, lai noteiktu īpaši aizsargājamas dabas teritorijas. Atbilstoši šīs normas 1. punktam katra dalībvalsts piedāvā teritoriju sarakstu, tajā norādot, kuri Dzīvotņu direktīvas I pielikuma dabisko dzīvotņu veidi un kuras II pielikuma sugas, kas ir vietējās sugas tās teritorijā, sastopamas minētajās teritorijās. Trīs gados pēc Dzīvotņu direktīvas izziņošanas sarakstu nosūta Komisijai, pievienojot informāciju par katru no teritorijām.

8 Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 4. panta 2. punktu, pamatojoties uz šiem sarakstiem un tās III pielikumā izklāstītajiem kritērijiem, Komisija pēc vienošanās ar katru dalībvalsti sagatavo Kopienā nozīmīgo teritoriju saraksta projektu. Kopienā nozīmīgo izraudzīto teritoriju sarakstu Komisija pieņem saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 21. pantā paredzēto procedūru. Atbilstoši 4. panta 3. punktam šo sarakstu izveido sešos gados pēc Dzīvotņu direktīvas izziņošanas.

9 Tās 4. panta 4. punkts noteic, ka, tiklīdz Kopienas nozīmes teritorija ir apstiprināta saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punktā paredzēto procedūru, attiecīgā dalībvalsts cik vien iespējams īsā laikā, bet ne vēlāk kā sešos gados piešķir minētajai teritorijai īpaši aizsargājamas dabas teritorijas statusu, nosakot prioritātes saskaņā ar attiecīgo teritoriju nozīmīgumu I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu vai II pielikuma sugu saglabāšanā vai atjaunošanā tām labvēlīgā aizsardzības statusā un teritoriju nozīmīgumu Natura 2000 tīkla vienotībā, kā arī saskaņā ar noplicināšanās vai bojāejas draudiem, kam pakļautas šīs teritorijas.

10 Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā ir precizēts, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, uz to attiecas Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punkts.

11 Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 6. pantam:

“1. Attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, attiecīgā gadījumā tajos iekļaujot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, kas izstrādāti īpaši šīm teritorijām vai iekļauti citos attīstības plānos, kā arī atbilstīgus normatīvus, administratīvus vai līgumiskus pasākumus, kuri atbilst šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām.

2. Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.

3. Visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un saskaņā ar 4. punkta noteikumiem kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība, un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašas sabiedrības viedokli.

4. Ja, neņemot vērā negatīvu vērtējumu saistībā ar ietekmi uz teritoriju, alternatīvu risinājumu trūkuma dēļ plāns vai projekts tomēr ir jāīsteno sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā, kas ietver arī sociāla un ekonomiska rakstura intereses, tad dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību. Dalībvalsts informē Komisiju par pieņemtajiem kompensācijas pasākumiem.

Ja attiecīgajā teritorijā sastopams prioritārs dabiskās dzīvotnes veids un/vai prioritāra suga, tad vienīgie pieņemamie argumenti ir tie, kas saistīti ar veselības aizsardzību vai sabiedrības drošību, videi primāri svarīgām labvēlīgām pārveidēm vai, pēc Komisijas atzinuma, citām sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm.”

12 Komisijas 2005. gada 13. janvāra Lēmums 2005/101/EK, ar ko atbilstīgi Dzīvotņu direktīvai pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu boreālajam bioģeogrāfiskajam reģionam (OV L 40, 1. lpp.), tika pieņemts, pamatojoties uz minētās direktīvas 4. panta 2. punkta trešo daļu. Starp sarakstā iekļautajām Kopienas nozīmes teritorijām ir šādas teritorijas:

− FI 0100040 Nuuksio;

– FI 0100050 Haaviston alueet;

– FI 0200011 Varesharju;

− FI 0900013 Hietasyrjänkangas‑Sirkkaharju.

13 Prasītāja Maa‑ ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry (turpmāk tekstā – “MTK ry”) ir lauksaimnieku un mežsaimnieku apvienība (centrālā organizācija), kas pārstāv 163 000 lauksaimnieku un mežsaimnieku saimnieciskās darbības veicējus, kas ir tās sastāvā. Prasītājam MTK:n säätiö (MTK fonds) pieder zemes gabali teritorijā FI 0200011. Pārējiem prasītājiem pieder privāti zemes gabali; ar apstrīdēto lēmumu to zemes gabali tika integrēti Kopienas nozīmes teritorijās boreālajam bioģeogrāfiskajam reģionam (FI 0100050, FI 0900013 un FI 0100040).

Tiesvedība

14 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 18. aprīlī, prasītāji cēla šo prasību.

15 Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 5. jūlijā, Komisija atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 114. panta 1. punktam cēla iebildi par nepieņemamību. Prasītāji iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi 2005. gada 13. oktobrī.

16 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 18. jūlijā, Somijas Republika (turpmāk tekstā – “persona, kas iestājusies lietā”) lūdza atļaut iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Ar 2005. gada 27. septembra rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā. 2005. gada 8. novembrī persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu procesuālo rakstu, kas attiecas tikai uz prasības pieņemamību. Prasītāji iesniedza savus apsvērumus par šo procesuālo rakstu 2006. gada 13. janvārī.

Lietas dalībnieku prasījumi

17 Iebildē par nepieņemamību Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepieņemamu;

– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18 Savā iestāšanās rakstā persona, kas iestājusies lietā, lūdz Pirmās instances tiesu noraidīt prasību kā nepieņemamu.

19 Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– galvenokārt:

– noraidīt iebildi par nepieņemamību,

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti:

– atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā paredzēta Kopienas nozīmes teritoriju klasificēšana Somijā,

– vēl pakārtotāk – atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā veikta Kopienas nozīmes teritoriju, kas iekļautas I pielikumā ar apzīmējumu FI 0100040 Nuuksio, FI 0100050 Haaviston alueet, FI 0200011 Varesharju un FI 0900013 Hietasyrjänkangas‑Sirkkaharju, klasifikācija,

– pierādījumu savākšanas pasākumu ietvaros piespriest Komisijai iesniegt priekšlikumus attiecībā uz Somijas Republikas noteikto Kopienas nozīmes teritoriju klasificēšanu, visus apstrīdētā lēmuma preambulas 5. apsvērumā minētos zinātniskos datus, kā arī apstrīdētā lēmuma preambulas 10. apsvērumā paredzēto bioģeogrāfijas semināru dalībnieku sarakstu un apstrīdētā lēmuma preambulas 13. apsvērumā paredzētās “Biotopu” komitejas dalībnieku sarakstu;

– turklāt:

– noraidīt Komisijas lūgumu attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem,

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kam pieskaitīti likumiskie procenti.

Juridiskais pamatojums

20 Saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, ja lietas dalībnieks vēršas Pirmās instances tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju un ka nav jāsāk mutvārdu process.

Lietas dalībnieku argumenti

21 Komisija vispirms uzdod jautājumu par to, vai, ņemot vērā Dzīvotņu direktīvā paredzētos dažādos posmus tās mērķu īstenošanai, apstrīdētais lēmums ir tāds akts vai lēmums, par kuru var celt prasību atcelt tiesību aktu EKL 230. panta izpratnē (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 10. punkts). Apstrīdētais lēmums būtībā ir vienīgi starpposms Dzīvotņu direktīvas mērķu īstenošanā. Iespējamās prasītājus ietekmējošās tiesiskās sekas var radīt tikai dalībvalstu veiktie pasākumi.

22 Komisija atgādina, ka dalībvalstīm bija pienākums veikt attiecīgus aizsardzības pasākumus jau pirms apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanas. Kā izriet no Tiesas 2005. gada 13. janvāra sprieduma lietā C‑117/03 Dragaggi u.c. (Krājums, I‑167. lpp., 26., 27. un 29. punkts), Dzīvotņu direktīva paredz dalībvalstu pienākumu piemērot teritorijām aizsardzības pasākumus, tiklīdz tās ir ierosinājušas iekļaut šīs teritorijas Komisijai iesniegtajā valsts sarakstā kā teritorijas, ko var noteikt par Kopienas nozīmes teritorijām.

23 Komisija norāda, ka atbilstoši Luonnonsuojelulaki (1096/1996) (Likums par dabas aizsardzību, turpmāk tekstā – “LSL”) uz apstrīdētā lēmuma pielikumā minētajiem zemes gabaliem jau ilgi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas attiecināja aizsardzības pasākumus. Somijas Republika bija iesniegusi savu priekšlikumu Kopienas nozīmes teritoriju noteikšanai laika posmā no 2003. gada janvāra līdz 2004. gada augustam, kaut arī attiecībā uz daļu šo teritoriju iepriekš jau bija saņemts apstiprinājums par iekļaušanu Natura 2000 tīklā, atbilstoši LSL, kas bija datēts ar 1996. gada 20. decembri.

24 Komisija apgalvo, ka no iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums nav ietekmējis prasītāju intereses, izmainot to tiesisko stāvokli. Tādējādi tie, nepastāvot interesei celt prasību, nav tiesīgi celt prasību atcelt šo lēmumu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.

25 Komisija turklāt uzskata, ka prasītāji nav skarti tieši un individuāli.

26 Attiecībā uz to, vai lēmums ir ietekmējis prasītājus tieši – Komisija norāda, ka prasītāji, kā šķiet, vadās no premisas, saskaņā ar kuru tas vien, ka tie ir apstrīdētā lēmuma pielikumā norādīto teritoriju īpašnieki, automātiski paredz tiem tiesības celt prasību.

27 Komisija šajā sakarā atgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai varētu uzskatīt, ka lēmums prasītājus skar tieši, tam ir jāietekmē arī to tiesiskais, ne tikai faktiskais stāvoklis (Pirmās instances tiesas 2000. gada 27. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑172/98, no T‑175/98 līdz T‑177/98 Salamander u.c./Parlaments, Recueil, II‑2487. lpp., 62. punkts). Līdz ar to prasītāji nevar atsaukties, piemēram, uz to, ka apstrīdētais lēmums var ietekmēt tiem piederošo zemju ekonomisko vērtību.

28 Komisija uzskata, ka Dzīvotņu direktīvas noteikumi uzliek dalībvalstīm pienākumu veikt tādus pasākumus, kas nepārprotami atšķiras no apstrīdētajā lēmumā paredzētajiem pasākumiem un kuru ietvaros tām ir ievērojama diskrecionārā vara. Apstrīdētā lēmuma ieviešanai tādējādi nav automātiska rakstura. Tikai tad, ja dalībvalsts ir ieviesusi iepriekš minētos noteikumus tajos paredzētās diskrecionārās varas ietvaros, ir iespējams pārbaudīt, vai var būt skarts prasītāju stāvoklis. Apstrīdētajā lēmumā nekas nebija minēts nedz par to pasākumu veidu, kas noteiktā laikā jāveic attiecībā uz katru teritoriju, nedz arī par to, kāda veida sekas šiem pasākumiem varētu būt attiecībā uz zemju īpašnieku stāvokli.

29 Runājot par to, vai lēmums ir individuāli ietekmējis prasītājus, Komisija norāda, ka prasītāji nav precizējuši, kādēļ tie uzskata, ka to apstrīdētais lēmums skar tos individuāli. MTK ry, ja Komisija pareizi saprot prasības pieteikumā norādīto tiesību celt prasību pamatojumu, atsaucas uz tās biedru interesi. Pārējie prasītāji atsaucas uz to, ka tiem pieder daļa no apstrīdētā lēmuma I pielikumā minētajiem zemes gabaliem.

30 Komisija atzīmē, ka zemes īpašumtiesības, izņemot divu prasītāju īpašumtiesības, nav skaidri noteiktas. Runājot par MTK ry, šķiet, ka tā nav neviena zemes gabala īpašniece, bet ka tās pārvaldītajam fondam pieder zeme atsevišķās apstrīdētā lēmuma pielikumā minētajās teritorijās.

31 Komisija uzskata – tas, ka pārējiem prasītājiem, nevis MTK ry, pieder daļa no zemēm, kas ietilpst apstrīdētā lēmuma piemērošanas jomā, neietekmē šos zemes īpašniekus tādā mērā, lai varētu uzskatīt, ka lēmums tos skar individuāli. Šis lēmums neparedz nekāda veida tiesības vai pienākumus attiecībā uz prasītājiem un arī tiesiski neizmaina to īpašumtiesisko stāvokli. Attiecīgās teritorijas ir definētas tikai un vienīgi pamatojoties uz bioloģiskiem kritērijiem.

32 Komisija uzskata, ka ir acīmredzams, ka teritoriju noteikšana, ņemot vērā zemes īpašumtiesības, sarežģītu Direktīvas mērķu īstenošanu.

33 Tāpat, pamatojoties uz lēmumu, kas ir šīs prasības priekšmets, vai vismaz uz Komisijas izpētes laika izmantoto informāciju, nebūtu arī iespējams identificēt sarakstā iekļauto teritoriju īpašniekus. Veidlapas, ko Komisija izstrādājusi Dzīvotņu direktīvas 4. panta 2. punkta nolūkiem, paredz iespēju sniegt informāciju par zemes īpašumtiesību apstākļiem, bet šādas informācijas sniegšana ir fakultatīva. Šī iespēja tikpat kā netika izmantota, kā rezultātā pieejamā informācija bija visai vispārēja. Runa bija par vienu īpašnieku sarakstu, ņemot vērā, ka jau attiecībā uz vienu no teritorijām, kuru bija ierosināts iekļaut sarakstā, varēja pastāvēt ievērojams skaits īpašnieku.

34 Jebkurā gadījumā ir acīmredzams, ka apstrīdētajā lēmumā ietvertās teritorijas interesē arī citas personas, ne tikai zemes īpašniekus, piemēram, būvniecības sabiedrības, nevalstiskās organizācijas (NVO) vai iedzīvotājus. Līdz ar to prasītājus var individuāli nošķirt līdzīgā veidā kā dalībvalstis, kas ir lēmuma adresātes, tikai tad, ja tiem piemīt noteiktas iezīmes vai pastāv tāda faktiskā situācija, kas tos izceļ salīdzinājumā ar citiem saimnieciskās darbības subjektiem un it īpaši citām personām, kam ir tādas pašas tiesības (Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. septembra spriedums lietā T‑13/99 Pfizer Animal Health/Padome, Recueil, II‑3305. lpp., 105. punkts). Lēmums nekādā ziņā neietekmēja prasītājus tādā veidā, kas tiem liegtu tiesības rīkoties ar to īpašumu (Tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89 Codorníu/Padome, Recueil, I‑1853. lpp., 21. punkts). Attiecībā uz iespējamajiem zemes izmantošanai piemērojamajiem ierobežojumiem ir jāpieņem attiecīgi valsts līmeņa lēmumi katrā atsevišķā gadījumā.

35 Pretēji prasītāju uzskatam Komisija norāda, ka šis lēmums tomēr nereglamentē nedz zemes īpašnieku tiesības, nedz pienākumus, bet tikai ietver to teritoriju sarakstu, uz kurām vajadzības gadījumā var attiecināt attiecīgu aizsardzības pasākumu, kas katrā atsevišķā gadījumā veikts atbilstoši valsts lēmumiem.

36 Persona, kas iestājusies lietā, atbalsta Komisijas argumentāciju un uzskata, ka attiecībā uz lēmuma pielikumā minētajām teritorijām prasītājiem ir dažāda veida intereses, ko tie vēlas aizsargāt. Tomēr ir jānorāda, ka prasības pieņemamība tikai un vienīgi ir jāpārbauda, ņemot vērā EK līgumu un Kopienu tiesu judikatūru šajā jautājumā.

37 Prasītāji vispirms uzskata, ka apstrīdētais lēmums apstiprina Komisijas galīgo nostāju, saskaņā ar kuru šajā lēmumā paredzētās teritorijas ir uzskatāmas par Kopienas nozīmes teritorijām un dalībvalstīm obligāti ir jānosaka minētās teritorijas par īpašām aizsardzības teritorijām. Apstrīdētais lēmums līdz ar to nav sagatavojoša rakstura un kā tāds ir apstrīdams.

38 Prasītāji apstrīd Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētajam lēmumam nav būtiskas ietekmes uz prasītāju tiesisko stāvokli. Minētais lēmums nosaka būtiskus pienākumus un ierobežojumus, kas attiecas tieši uz tiem zemes īpašniekiem, kuru zeme ir minēta apstrīdētajā lēmumā.

39 Attiecībā uz dalībvalstu pienākumu aizsargāt šīs teritorijas pirms Kopienas nozīmes teritoriju saraksta apstiprināšanas – prasītāji uzskata, ka Komisija ir kļūdaini interpretējusi iepriekš minēto spriedumu lietā Dragaggi u.c. Prasītāji norāda, ka no šī sprieduma izriet, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punktā paredzētie aizsardzības pasākumi ir radušies tikai līdz ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.

40 Attiecībā uz Somijas Republikas īstenoto ieviešanas pasākumu apjomu prasītāji norāda – tam, vai dalībvalsts ir vai nav ieviesusi aizsardzības pasākumus attiecībā uz teritoriju ekoloģiskās vērtības saglabāšanu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, nav nozīmes. Prasītāji, pamatojoties uz LSL noteikumiem, apgalvo, ka ar Dzīvotņu direktīvā paredzēto aizsardzības zonu saistītās tiesiskās sekas attiecībā uz zemes īpašniekiem atbilstoši Somijas tiesībām kļūst saistošas tikai tad, kad Komisija ir iekļāvusi attiecīgo teritoriju sarakstā.

41 Prasītāji uzskata, ka apstrīdētais lēmums tos skar tieši un individuāli.

42 Attiecībā uz to, vai lēmums prasītājus ir ietekmējis tieši, tie norāda, ka atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 4. panta 4. punktam dalībvalsts pati nevar novērtēt, vai tai ir jānosaka Kopienas nozīmes teritorija par īpašu aizsargājamo teritoriju vai nē, un ka no tā izriet, ka šis noteikums ir piemērojams automātiski.

43 Prasītāji atgādina, ka saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktu lēmuma pieņemšanas rezultātā attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā ietvertajām teritorijām kļuva piemērojami Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punktā paredzētie aizsardzības mērķi. Prasītāji norāda, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā paredzētais izvērtēšanas pienākums un noplicināšanas aizliegums ievērojami ietekmē šo teritoriju zemju īpašniekus ne tikai saistībā ar to tiesisko, bet arī faktisko stāvokli.

44 Prasītāji uzskata, ka nedz šī ietekme, nedz brīdis, kad tā rodas, nav atkarīga no valsts iestāžu diskrecionārās varas izmantošanas. Šīm iestādēm nav diskrecionārās varas nedz attiecībā uz iespēju veikt vērtējumu vai šī novērtējuma saturu, nedz attiecībā uz projekta īstenošanas nosacījumiem, ko izsmeļošā veidā reglamentē Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts.

45 Prasītāji secina, ka apstrīdētais lēmums neatstāj valsts iestādēm nekādu diskrecionāro varu, kas varētu kavēt attiecīgajiem zemes īpašniekiem celt prasību atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai. Prasītāji precizē, ka to stāvokli nosaka tiešas tiesiskās sekas, kas izriet no apstrīdētā lēmuma attiecībā uz tiem piederošajām teritorijām un kam ir novērtējuma pienākuma un apsaimniekošanas ierobežojumu forma.

46 Attiecībā uz to, vai lēmums ir ietekmējis prasītājus individuāli, prasītāji atzīmē, ka apstrīdētais lēmums individuāli skar visus zemes īpašniekus, kuriem pieder zemes gabali, kas atrodas Komisijas apstiprinātajā sarakstā minētajās teritorijās vai tādās teritorijās, kas, piemēram, atrodas tieši blakus attiecīgajām teritorijām, un kurās īstenojamie projekti to seku dēļ var radīt novērtējuma pienākumu Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta izpratnē, un attiecībā uz kurām ir piemērojams noplicināšanas aizliegums.

47 Prasītāji uzskata, ka šajā noteikumā ietvertais izvērtēšanas pienākums un noplicināšanas aizliegums rada saistošas tiesiskas sekas, kam ir ievērojama ietekme uz to tiesībām. Komisijas argumentam, saskaņā ar kuru teritorijas tiek noteiktas, tikai pamatojoties uz bioloģiskiem kritērijiem, nav nozīmes.

48 Prasītāji atzīmē, ka tam, vai Komisijai ir bijusi informācija par sarakstā iekļauto teritoriju zemju īpašniekiem vai nē, nav nozīmes, lai izvērtētu prasības pieņemamību. Būtiski ir zināt, vai pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas var individuāli nošķirt personas, kuras skar šis lēmums. To zemes gabalu, kas ir iekļauti Kopienas nozīmes teritorijās, kuru saraksts tika izveidots ar apstrīdēto lēmumu, īpašuma tiesības ir tās, kas nošķir prasītājus – zemes gabalu īpašniekus – no būvniecības sabiedrībām, NVO vai iedzīvotājiem.

49 Attiecībā uz prasītāju, kas ir apvienība, proti, MTK ry, prasītāji uzskata, ka tās tiesības celt prasību ir pamatotas ar tās biedru interesēm. Lielākā tās biedru daļa ir zemes gabalu īpašnieki, kuru zeme ir ietverta Kopienas nozīmes teritorijās. Apstrīdētais lēmums vienādi ietekmē lielāko apvienības biedru daļu un prasītājus – privātpersonas.

Pirmās instances tiesas vērtējums

50 Saskaņā ar EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem “jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli”.

51 Tā kā netika apstrīdēts, ka prasītāji nav apstrīdētā lēmuma adresāti, ir jāizvērtē, vai šis lēmums tos skar tieši un individuāli.

52 Attiecībā, pirmkārt, uz to, ka prasītājus – kas ir fiziskas personas – lēmums ir ietekmējis tieši, ir jāatgādina, ka nosacījums par to, ka lēmums ir tieši ietekmējis fiziskas personas, paredz, ka attiecīgais Kopienas pasākums, šajā gadījumā – apstrīdētais lēmums, tieši ietekmē minētās personas tiesisko stāvokli un ka tas neatstāj nekādu rīcības brīvību par šī akta ieviešanu atbildīgajiem adresātiem, jo šī ieviešana ir automātiska un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. Tiesas 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑386/96 P Dreyfus/Komisija, Recueil, I‑2309. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Salamander u.c./Parlaments un Padome, 52. punkts).

53 Tas nozīmē, ka gadījumā, ja iestāde Kopienu aktu ir adresējusi dalībvalstij un darbībai, kas dalībvalstij jāveic šī akta izpildei, ir automātisks raksturs vai ja vienā vai otrā veidā šim aktam ir nepārprotami obligātas sekas, tātad šis akts tieši skar ikvienu personu, kuru skar šī rīcība. Savukārt, ja akts dalībvalstij atstāj iespēju rīkoties vai nerīkoties vai neliek tai rīkoties kādā noteiktā veidā, tā ir šīs dalībvalsts darbība vai bezdarbība, kas tieši skar ietekmēto personu, un nevis pats tiesību akts (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. septembra rīkojumu lietā T‑223/01 Japan Tobacco un JT International/Parlaments un Padome, Recueil, II‑3259. lpp., 46. punkts).

54 Pirmās instances tiesa uzskata, ka nevar atzīt, ka apstrīdētais lēmums, kurā par Kopienas nozīmes teritorijām ir noteikta Somijas teritorijas daļa, kurā prasītājiem pieder zemes gabali, pats par sevi ietekmē prasītāju tiesisko stāvokli. Apstrīdētajā lēmumā nav ietverts neviens noteikums attiecībā uz Kopienas nozīmes teritoriju aizsardzības režīmu, kā, piemēram, aizsardzības vai atļaujas saņemšanas procedūras pasākumi. Līdz ar to tas neietekmē nedz zemes gabalu īpašnieku tiesības un pienākumus, nedz šo tiesību īstenošanu. Pretēji prasītāju apgalvotajam, šo teritoriju iekļaušana Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā neuzliek nekādus pienākumus saimnieciskās darbības subjektiem vai privātpersonām.

55 Dzīvotņu direktīvas 4. panta 4. punktā ir precizēts, ka, tiklīdz Komisija ir apstiprinājusi teritoriju par Kopienā nozīmīgu teritoriju, attiecīgā dalībvalsts maksimālā sešu gadu termiņā piešķir šai teritorijai “īpaši aizsargājamas dabas teritorijas” statusu. Šajā kontekstā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktā ir norādīts, ka attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai izpildītu šajās teritorijās sastopamo dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskās prasības.

56 Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā tāpat ir norādīts, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, uz to attiecas 6. panta 2.–4. punkta noteikumi.

57 Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā ir noteikts – dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.

58 Tāpat Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā ir noteikts, ka atbilstoši ir jāizvērtē visu projektu, kas nav tieši saistīti ar teritorijas pārvaldi, bet varētu būtiski ietekmēt šo teritoriju, ietekme uz teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, kompetentās valsts iestādes piekrīt šī projekta īstenošanai tikai tad, ja tās ir pārliecinājušās, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība. Šajā kontekstā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punktā ir precizēts, ka, ja šāds projekts ir jāīsteno svarīgu sabiedrības interešu labā, dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību.

59 Interpretējot iepriekš minētos attiecīgo dalībvalstu pienākumus, kas ir saistoši, tiklīdz ar apstrīdēto lēmumu ir noteiktas Kopienas nozīmes teritorijas, ir jākonstatē, ka neviens no pienākumiem nav tieši piemērojams prasītājiem. Visiem šiem pasākumiem ir nepieciešama akta pieņemšana no attiecīgās dalībvalsts puses, lai precizētu, kādā veidā tā paredz īstenot attiecīgo pienākumu, neatkarīgi no tā, vai jautājums ir par vajadzīgajiem aizsardzības pasākumiem (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts), attiecīgiem pasākumiem, lai novērstu teritorijas noplicināšanos (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts), vai kompetento valsts iestāžu piekrišanu tādam projektam, kas var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts).

60 Tādējādi no Dzīvotņu direktīvas, kas ir pamatā apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, izriet, ka tā dalībvalstīm uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj kompetentajām valsts iestādēm lemt par veicamajiem aizsardzības pasākumiem un apstiprināšanas procedūrām. Tas, ka dalībvalstīm šādi atzīta rīcības brīvība izmantojama atbilstoši Dzīvotņu direktīvas mērķiem, šo secinājumu neatspēko.

61 Attiecībā uz, otrkārt, to, ka lēmums ir tieši ietekmējis prasītāju, kas ir apvienība, Pirmās instances tiesa norāda, ka MTK ry apgalvo, ka tā pārstāv savu biedru intereses un ka apstrīdētajam lēmumam ir vienāda ietekme uz lielāko daļu apvienības biedru un pārējiem prasītājiem, kas ir fiziskas personas. Pastāvot šādiem apstākļiem, Pirmās instances tiesa uzskata, ka veids, kādā lēmums, iespējams, ietekmē prasītājas – apvienības – biedru tiesisko situāciju, nevar atšķirties no veida, kādā tas ir ietekmējis prasītājus šajā lietā, kas ir fiziskas personas. No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl, kā to ir norādījusi Pirmās instances tiesa, prasītāji, kas ir fiziskas personas, šajā lietā nav uzskatāmi par tieši skartiem ar apstrīdēto lēmumu, prasītājas, kas ir apvienība, biedri arī nevar tādi būt. Prasītāja – apvienība tāpat nav arī pierādījusi pašai savas intereses prasības celšanā esamību, kā, piemēram, sarunu dalībnieka lomu, ko ietekmējis apstrīdētais lēmums (šajā sakarā skat. Tiesas 1988. gada 2. februāra spriedumu apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85 Van der Kooy u.c./Komisija, Recueil, 219. lpp., 20. un turpmākie punkti, un 1993. gada 24. marta spriedumu lietā C‑313/90 CIRFS/Komisija, Recueil, I‑1125. lpp., 30. punkts).

62 No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāji nav tieši skarti ar apstrīdēto lēmumu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē un tādēļ to prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir noraidāmi kā nepieņemami, un nav jāizskata jautājums par to, vai prasītāji ir individuāli skarti ar attiecīgo lēmumu.

63 Tomēr, lai arī prasītāji nevar prasīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, tie var apstrīdēt saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu veiktos pasākumus, kas tos skar, un šajā kontekstā tiem ir iespēja atsaukties uz [lēmuma] prettiesiskumu valsts tiesās, kas lemj, ievērojot EKL 234. pantu (Tiesas 1998. gada 17. novembra spriedums lietā C‑70/97 P Kruidvat/Komisija, Recueil, I‑7183. lpp., 48. un 49. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. jūlija rīkojums lietā T‑45/00 Conseil national des professions de l’automobile u.c./Komisija, Recueil, II‑2927. lpp., 26. punkts).

64 Līdz ar to ir jānoraida arī prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus (skat. šī sprieduma 19. punktu). Ņemot vērā visu iepriekš minēto, lūgtie pasākumi nav nepieciešami prāvas atrisināšanai. Tādējādi prasība ir noraidāma tās kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem

65 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.

66 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Šajā gadījumā Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(pirmā palāta)

izdod rīkojumu:

1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;

2) prasītāji sedz paši savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;

3) Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Luksemburgā, 2006. gada 22. jūnijā.

Sekretārs Priekšsēdētājs