ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes 2008. gada 27. novembra Pamatlēmuma 2008/909/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā, 28. panta 2. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz tiem spriedumiem, kas ir kļuvuši galīgi pirms attiecīgās dalībvalsts norādītā datuma.

Šādu interpretāciju apstiprina “sprieduma” definīcija, kas ietverta šī pamatlēmuma 1. panta a) punktā. Šajā ziņā fakts, ka gan šajā pantā, gan arī 28. panta 2. punktā ir atsauce uz attiecīgā sprieduma “galīgo” raksturu, uzsver īpašo nozīmi, kāda minētās normas piemērošanas nolūkā ir piešķirta minētā sprieduma neapstrīdamajam raksturam un līdz ar to arī datumam, kurā šis raksturs ir ticis iegūts. Turklāt jēdzieni “spriedums” un šī sprieduma “pasludināšana”, kas ietverti Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktā, Savienības teritorijā ir jāinterpretē autonomi un vienoti, un šo jēdzienu, kā arī līdz ar to šīs normas apjoms nevar būt atkarīgs ne no izdevējas valsts, ne izpildes valsts kriminālprocesa. Līdz ar to ir jāizslēdz tāda Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru tā piemērošana ir atkarīga no datuma, kurā spriedums tiek uzskatīts par “pasludinātu” attiecīgo valsts tiesību izpratnē, neatkarīgi no datuma, kurā spriedums ir kļuvis galīgs.

Visbeidzot, runājot par kontekstu, kā arī mērķiem, kādi ir tiesiskajam regulējumam, kurā ietilpst pamatlietā apskatāmā norma, ir jāatgādina, kā to būtībā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 45.–48. punktā, ka Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punkts ir uzskatāms par izņēmumu no vispārējās kārtības, kura ir paredzēta šī pamatlēmuma 28. panta 1. punktā un kura paredz, ka pieteikumus atzīt spriedumu un izpildīt sodu, kas saņemti pēc 2011. gada 5. decembra, regulē normas, kuras dalībvalstis ir pieņēmušas, īstenojot minēto pamatlēmumu. Pirmā no šim normām kā izņēmums no vispārējās kārtības ir jāinterpretē šauri.

Ierobežojot to gadījumu skaitu, uz kuriem turpina attiekties juridiskie instrumenti, kas pastāvēja pirms Pamatlēmuma 2008/909 stāšanās spēkā, un līdz ar to palielinot to gadījumu skaitu, uz kuriem var attiekties normas, ko ir pieņēmušas dalībvalstis, izpildot šo pamatlēmumu, tāda minētā pamatlēmuma 28. panta 2. punkta šaura interpretācija, saskaņā ar kuru šī norma attiecas vienīgi uz tiem spriedumiem, kas ir kļuvuši galīgi vēlākais 2011. gada 5. decembrī, vislabāk var nodrošināt šī paša pamatlēmuma mērķa īstenošanu. Šis mērķis ietver, kā tas izriet no pamatlēmuma 3. panta 1. punkta, atļauju dalībvalstīm atzīt spriedumus un izpildīt tajos noteiktos sodus, lai atvieglotu notiesāto personu sociālo reintegrāciju.

(skat. 27.–31. un 33. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/21 par ieguves rūpniecības atkritumu apsaimniekošanu 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to Direktīvas 1999/31 par atkritumu poligoniem normas netiek piemērotas karjera aizbēršanai ar atkritumiem, kas nav ieguves rūpniecības atkritumi, ja šādu darbību veido šo atkritumu reģenerācija, un tas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Direktīva 1999/31 attiecas tikai uz apglabātiem atkritumiem, nevis uz reģenerētiem atkritumiem, jo šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka to piemēro jebkuram poligonam, kas šīs direktīvas 2. panta g) punktā ir definēts kā vieta, uz kuru aizvāc atkritumus un kur veido to krājumus uz zemes vai zemē. No tā izriet, ka atkritumi, kas nav ieguves rūpniecības atkritumi, Direktīvas 1999/31 piemērošanas jomā var nonākt tikai tad, ja tie tiek apglabāti likvidēšanas nolūkā, bet ne tad, ja šie atkritumi tiek reģenerēti. Šādā nozīmē ir jāinterpretē šīs direktīvas 3. panta 2. punkta otrais ievilkums, ar kuru no tās piemērošanas jomas tiek izslēgta inerto atkritumu lietošana labiekārtošanā/atjaunošanā un pildījumā vai celtniecībā poligonos, ja tie ir piemēroti šim nolūkam.

(sal. ar 31., 33. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑11/15

Odvolací finanční ředitelství

pret

Český rozhlas

(Nejvyšší správní soud lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sestā direktīva 77/388/EEK — Pievienotās vērtības nodoklis — 2. panta 1. punkts — Pakalpojumu sniegšana par atlīdzību — Jēdziens — Sabiedriskā radio apraide — Finansējums no likumā noteiktas nodevas”

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2016. gada 22. jūnija spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Pakalpojumu sniegšana par atlīdzību – Jēdziens – Sabiedriskā radio apraide, kura tiek finansēta no likumā noteiktas nodevas, ko maksā personas, kuru īpašumā vai valdījumā ir radio uztvērējs – Izslēgšana

(Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts)

Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedriskā radio apraide, kura tiek finansēta no likumā noteiktas nodevas, ko maksā personas, kuru īpašumā vai valdījumā atrodas radio uztvērējs, un kuru veic saskaņā ar likumu izveidota raidorganizācija, nav uzskatāma par pakalpojumu sniegšanu “par atlīdzību” šīs normas izpratnē un līdz ar to neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.

(sal. ar 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Pamatlēmuma 2002/584 par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “lēmums par apcietinājuma piemērošanu” ir jāsaprot kā tāds, ar kuru tiek apzīmēts no Eiropas apcietināšanas ordera atšķirīgs valsts apcietināšanas orderis.

Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšana saskaņā ar t.s. “vienkāršoto” procedūru un tātad bez iepriekšējas valsts tiesas nolēmuma, tāda kā valsts apcietināšanas orderis, izsniegšanas var sadurties ar Eiropas apcietināšanas ordera sistēmas pamatā esošajiem savstarpējas atzīšanas un uzticēšanās principiem. Šie principi balstās uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru attiecīgais Eiropas apcietināšanas orderis ir ticis izsniegts, ievērojot obligātas prasības, no kurām ir atkarīga tā spēkā esamība, kuru skaitā ir pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā prasība. Sastopoties ar Eiropas apcietināšanas orderi, kas ir izsniegts saskaņā ar t.s. “vienkāršoto” procedūru un kas balstās uz apcietināšanas ordera esamību pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja Eiropas apcietināšanas orderī nav norādīts, ka pastāv valsts apcietināšanas orderis, kas atšķiras no Eiropas apcietināšanas ordera, izpildes tiesu iestāde nevar pārliecināties par to, vai ar attiecīgo Eiropas apcietināšanas orderi ir ievērota pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā prasība. Turklāt pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās prasības ievērošanai ir īpaša nozīme, jo tā paredz, ka tad, kad tiek izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai, šai personai procedūras pirmajā stadijā jau ir bijušas procesuālās garantijas un pamattiesības, kuru aizsardzība izsniegšanas dalībvalsts tiesu iestādei ir jānodrošina atbilstoši valsts tiesībām, tostarp, lai izsniegtu valsts apcietināšanas orderi. Tādējādi atbilstoši pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajai prasībai Eiropas apcietināšanas ordera sistēma ietver divu līmeņu aizsardzību attiecībā uz pieprasītās personas procesuālajām un pamattiesībām, jo pirmajā līmenī – valsts tiesu nolēmuma, tāda kā valsts apcietināšanas orderis, pieņemšanas brīdī – paredzētajai aizsardzībai tiek pievienota aizsardzība, kas jānodrošina otrajā līmenī – izsniedzot Eiropas apcietināšanas orderi, un tas attiecīgā gadījumā var notikt ļoti drīz pēc minētā valsts tiesas nolēmuma pieņemšanas. Taču šī divus līmeņus ietverošā tiesu aizsardzības principa iztrūkst tādā situācijā, kad tiek piemērota t.s. “vienkāršotā” Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas procedūra, jo tā paredz, ka pirms Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas valsts tiesa nav pieņēmusi nekādu lēmumu, tādu kā lēmums par valsts apcietināšanas ordera izsniegšanu, uz kuru būtu balstīts Eiropas apcietināšanas orderis.

(sal. ar 52.–58. punktu un rezolutīvās daļu 1) punktu)
Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem normas, un it īpaši tās 32. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts kompensācijas mehānisms par papildu obligātā pakalpojuma sniegšanu, saskaņā ar kuru uzņēmumam nav tiesību saņemt kompensāciju no dalībvalsts par neto izmaksām par papildu obligātā pakalpojuma sniegšanu, ja šī uzņēmuma gūtā peļņa no citiem pakalpojumiem, uz kuriem attiecas universālā pakalpojuma pienākumi, ir lielāka par zaudējumiem saistībā ar šī papildu obligātā pakalpojuma sniegšanu.

Iespējamās kompensācijas, kas jāmaksā uzņēmumam, kurš ir izvēlēs universālā pakalpojuma sniegšanai, nolūkā ir jānošķir universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas no papildu obligāto pakalpojumu neto izmaksām, uz kurām neattiecas šīs direktīvas II nodaļa. Līdz ar to Direktīvā 2002/22 paredzētie kompensācijas mehānismi, kuri attiecas, pirmkārt, uz universālo pakalpojumu, un, otrkārt, uz papildu obligātajiem pakalpojumiem, ir neatkarīgi viens no otra, un tādēļ neto izmaksas, kas radušās saistībā ar katru no šiem pakalpojumiem, ir jāiegrāmato atsevišķi tādā veidā, lai tiktu nodrošināts, ka universālā pakalpojuma ietvaros gūtie ieņēmumi netiek ietverti papildu obligātā pakalpojuma neto izmaksu aprēķinā un nenosaka kompensācijas piešķiršanu, kura pienākas par šī pēdējā minētā pakalpojuma sniegšanu. Prasība par grāmatvedības uzskaites nošķiršanu ne tikai sekmē universālā pakalpojuma saistību finansēšanas procedūras pārredzamību, bet arī palīdz nodrošināt, ka, no konkurences viedokļa raugoties, universālais pakalpojums tiek finansēts neitrāli. Šāda prasība atbilstoši Direktīvas 2002/22 preambulas 18. apsvērumam nodrošina arī to, ka universālā pakalpojuma un papildu obligāto pakalpojumu finansēšanā tiek ievērotas Savienības tiesību normas par valsts atbalstiem. Taču dalībvalstu piešķirtām kompensācijām par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, kāds ir universālais pakalpojums un papildu obligātais pakalpojums, ir jāatbilst normām, kuras Savienības likumdevējs ir noteicis LESD 107. un 108. pantā.

Turklāt, pienākuma veikt atsevišķu uzskaiti ievērošana ļauj novērst divreizēju to ieņēmumu ņemšanu vērā, kuri uzņēmumam radušies saistībā ar universālā pakalpojuma saistību izpildi, no vienas puses, lai aprēķinātu universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, un līdz ar to aprēķinātu šajā nolūkā piešķiramo kompensāciju, un, otrkārt, lai aprēķinātu papildu obligātā pienākuma neto izmaksas un līdz ar to aprēķinātu tās kompensācijas piešķiršanu, kas tiek izmaksāta saistībā ar papildu obligāto pakalpojumu. Šāda prakse faktiski nozīmē likt pakalpojuma sniedzējam uzņēmumam segt papildu obligātā pakalpojuma izmaksas un tas ir pretēji Direktīvas 2002/22 32. panta tekstam.

(skat. 47.–51., 54. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Nepastāv neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2013/33, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 8. panta 3. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta, kurā ir paredzēta iespēja aizturēt pieteikuma iesniedzēju ar valsts drošības vai sabiedriskās kārtības aizsardzību saistītu iemeslu dēļ, spēkā esamību, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantu un 52. panta 1. un 3. punktu.

Tā kā valsts drošības un sabiedriskās kārtības aizsardzība ir minētajā tiesību normā izvirzīts mērķis, aizturēšanas pasākums, kas ir pamatots ar šo tiesību normu, faktiski atbilst Savienības atzītajam vispārējo interešu mērķim. Turklāt valsts drošības un sabiedriskās kārtības aizsardzība veicina arī citu personu tiesību un brīvību aizsardzību. Šajā ziņā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantā ir paredzētas ikvienas personas tiesības ne vien uz brīvību, bet arī uz drošību.

Attiecībā uz tiesību uz brīvību aizskāruma, ko rada aizturēšanas pasākums, samērīgumu pieteikuma iesniedzēja aizturēšana, ja tas nepieciešams valsts drošībai vai sabiedriskajai kārtībai, jau pēc tā rakstura vien ir pasākums, ar kuru ir iespējams aizsargāt sabiedrību no apdraudējuma, ko var radīt šādas personas rīcība, un ar to tādējādi var tikt sasniegts Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta pirmās daļas e) apakšpunktā izvirzītais mērķis. Turklāt gan no Direktīvas 2013/33 8. panta formulējuma un konteksta, gan no tā rašanās vēstures izriet, ka šī panta 3. punkta pirmās daļas e) apakšpunktā paredzētā iespēja aizturēt pieteikuma iesniedzēju ar valsts drošības vai sabiedriskās kārtības aizsardzību saistītu iemeslu dēļ ir atkarīga no visu to nosacījumu kopuma ievērošanas, kuru mērķis ir stingri ierobežot šāda pasākuma izmantošanu . Šajā ziņā Direktīvas 2013/33 9. panta 1. punktā ir noteikts, ka pieteikuma iesniedzēju aiztur tikai uz cik iespējams īsu laiku un patur apcietinājumā, tikai kamēr ir piemērojami šīs direktīvas 8. panta 3. punktā paredzētie pamati.

Visbeidzot stingro regulējumu, kas ir piemērojams valsts kompetentajām iestādēm atzītajām pilnvarām aizturēt pieteikuma iesniedzēju, pamatojoties uz Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta pirmās daļas e) apakšpunktu, nodrošina arī interpretācija, kas Tiesas judikatūrā ir tikusi sniegta attiecībā uz citās direktīvās ietvertajiem jēdzieniem “valsts drošība” un “sabiedriskā kārtība” un kas ir piemērojama arī Direktīvas 2013/33 gadījumā.

“Sabiedriskās kārtības” jēdziens katrā ziņā nozīmē, ka papildus sabiedriskiem traucējumiem, ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar kādu no sabiedrības pamatinteresēm.

“Valsts drošības” jēdziens ietver gan dalībvalsts iekšējo, gan ārējo drošību. Līdz ar to nopietns valsts iestāžu un dienestu darbības apdraudējums, kā arī iedzīvotāju izdzīvošana, tāpat kā ārējo attiecību vai tautu mierīgas līdzāspastāvēšanas būtiska traucējuma risks vai arī militāro interešu apdraudējums var ietekmēt valsts drošību.

(sal. ar 53.–55., 57., 62., 64.–66. un 82. punktu un rezolutīvo daļu)
4)

Direktīva 93/13 ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tiesai interpretēt tādu valsts tiesību normu par kredītlīgumu pirmstermiņa izbeigšanu kā Likuma Nr. 1/2000 693. panta 2. punkts, kurā grozījumi izdarīti ar Likumu Nr. 7/2013, tāpēc ka valsts tiesai, kura konstatējusi šāda līguma noteikuma ļaunprātīgo raksturu, ir aizliegts to atzīt par spēkā neesošu un no tās atkāpties, ja faktiski komersants to nav piemērojis, bet ir ievērojis šajās valsts tiesību normās izvirzītos nosacījumus.
56

Turpinājumā ir jānorāda, ka Likuma Nr. 329/2009 mērķis ir no finanšu un ekonomikas viedokļa racionalizēt publiskos izdevumus vispārējās krīzes ārkārtas apstākļos (šajā ziņā skat. ECT, 2012. gada 20. marts, Ionel Panlife pret Rumāniju, CE:ECHR:2012:0320DEC001390211, 21. punkts). Runājot it īpaši par pamatlietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem, to mērķi vienlaikus ir samazināt publiskā sektora algu izdevumus un veikt pensiju sistēmas reformu, kas tika noteikti Lēmumā 2009/459 un saprašanās memorandā, lai samazinātu maksājumu bilances grūtības, kas lika Rumānijai lūgt un saņemt finanšu palīdzību no Savienības. Šādi mērķi ir vispārējo interešu mērķi.
107

Šī apstākļa dēļ, it īpaši to aplūkojot kopā ar faktu, ka Savienības tiesībās nav veikta valsts zaļās elektroenerģijas atbalsta shēmu saskaņošana, dalībvalstīm principā ir atļauts ierobežot šādu shēmu sniegto labumu, to attiecinot vienīgi uz to teritorijā notiekošo zaļās elektroenerģijas ražošanu (pēc analoģijas saistībā ar Direktīvu 2009/28 skat. spriedumu, 2014. gada 1. jūlijs, Ålands Vindkraft, C‑573/12, EU:C:2014:2037, 94. un 97.–99. punkts).
43

No apliecinājuma dokumenta parauga i) punkta 2.2. apakšpunkta attiecībā uz norādēm, kas ir jāsniedz par soda ilgumu, izriet, ka sprieduma valstij ir jānorāda viss jau izciestā brīvības atņemšanas soda laikposms dienās spriedumā pasludinātā soda ietvaros. Šī parauga i) punkta 2.3. apakšpunktā sprieduma valstij ir jānorāda dienu skaits, kas no izciešamā soda kopējā ilguma ir jāatskaita citu iemeslu dēļ nekā minētā parauga i) punkta 2.2. apakšpunktā minētie. Šo “citu iemeslu” neizsmeļošs saraksts ir ietverts arī tā i) punkta 2.3. apakšpunktā, un to starpā ir minēta arī amnestija vai apžēlošana, kas jau piešķirtas attiecībā uz sodu. Tādējādi, kā ģenerāladvokāts apstiprina savu secinājumu 116. punktā, šajā i) punkta 2.3. apakšpunktā sprieduma valstij ir atļauts sniegt papildu informāciju, ja īpaši apstākļi, kā, piemēram, notiesātās personas apcietinājumā veiktais darbs, jau ir izraisījuši soda samazināšanu.
35

Šādos apstākļos Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka Direktīvas 2004/38 27. un 28. pantā ir norādīta iespēja dalībvalstīm izraidīt no to teritorijas Savienības pilsoni it īpaši tad, ja viņš ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu. Neatzīt iespēju ierobežot atvasinātās uzturēšanās tiesības, kas tieši izriet no LESD 20. panta, un pieņemt izraidīšanas pasākumu nozīmētu, ka dalībvalsts nevar izraidīt trešās valsts valstspiederīgo, kas ir vainojams šādā noziedzīgā nodarījumā, ja viņš ir bērna, kurš ir Savienības pilsonis un uzturas dalībvalstī, kurai viņš valstiski ir piederīgs, tēvs vai māte. Šādos apstākļos aizsardzības pret izraidīšanu no šīs dalībvalsts līmenis būtu augstāks trešās valsts valstspiederīgajam, kam ir atvasinātas uzturēšanās tiesības, nekā Savienības pilsonim. Tātad dalībvalsts ir tiesīga izdarīt atkāpi no atvasinātās uzturēšanās tiesībām, kas izriet no LESD 20. panta, un izraidīt no tās teritorijas šādu trešās valsts valstspiederīgo nopietna noziedzīga nodarījuma gadījumā pat tad, ja tas nozīmētu, ka attiecīgajam bērnam ir jāpamet Savienības teritorija, ar nosacījumu, ka šāds lēmums ir samērīgs un atbilst pamattiesībām.
15

Pēc tam, kad iesniedzējtiesa bija atgādinājusi kontekstu, kādā Spānijas iestādes līdz 2011. gadam spēkā esošo tiesību normu par autortiesību nodevām par digitāliem datu nesējiem ir aizstājušas ar taisnīgas atlīdzības sistēmu par privātu kopēšanu, kas tiek finansēta no valsts vispārējā budžeta, tā vispirms norādīja, ka saskaņā ar budžeta ieņēmumu nepiesaistīšanas principu šo jauno mehānismu – atšķirībā no iepriekšējā – finansē visi Spānijas nodokļu maksātāji, neatkarīgi no tā, vai viņi var veikt privātu kopēšanu vai nē. Turpinājumā tā izsaka šaubas par to, vai Direktīva 2001/29 ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā dalībvalstīm, kas izvēlas šādu mehānismu, ir uzlikts pienākums nodrošināt – tāpat kā tad, ja tās dod priekšroku autortiesību nodevas ieviešanai, – lai tā izmaksas tieši vai netieši segtu tikai personas, kuras ir uzskatāmas par tādām, kas ir radījušas kaitējumu tiesību īpašniekiem tādēļ, ka tās ir veikušas vai var veikt privātu kopēšanu. Ja tas tā nav, šī tiesa šaubās, vai tas, ka summa, kas tiek piešķirta taisnīgas atlīdzības samaksai tiesību īpašniekiem, ir iepriekš noteikta katram finanšu gadam, ļauj nodrošināt šīs atlīdzības taisnīgo raksturu.
57

Šis secinājums nevar tikt apšaubīts Direktīvas 2003/87 10.a panta 1. punkta trešajā un ceturtajā daļā minēto vārdu “pēc iespējas” un “parasti” dēļ. Lai arī šie vārdi sniedz Komisijai zināmu novērtējuma brīvību attiecībā uz ex ante līmeņatzīmes noteikšanu gadījumos, kad nav iespējams izmantot par produktiem aprēķinātu līmeņatzīmi, to mērķis nav pavērt Komisijai iespēju atkāpties no kvotu saskaņotas un nozariskas piešķiršanas principa. Turklāt šo vārdu kontekstuāla analīze, ja tāda būtu nepieciešama, ļauj apstiprināt interpretāciju, ka ex ante līmeņatzīmes noteikšana ir jāveic atsevišķās “nozarēs un apakšnozarēs”, jo šādi vārdi ir izmantoti Direktīvas 2003/87 10.a panta 2. punktā.
56

Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 84. punktā, nozīme, kādu Tiesa ir piešķīrusi 2009. gada 7. maija sprieduma Siebrand (C‑150/08, EU:C:2009:294) 35. punktā tam, ka destilētā spirta daudzums ir lielāks par raudzētā spirta daudzumu, ir izskaidrojama ar to, ka pamatlietā, par ko bija šis spriedums, attiecīgo produktu spirta tilpumkoncentrācija radās lielākoties no destilētā spirta, nevis no raudzētā spirta, kas bija šajos produktos.
24

Amtsgericht Karlsruhe (Karlsrūes pirmās instances tiesa) šajā ziņā norāda, ka Vācijas specializētajā juridiskajā literatūrā notiek debates jautājumā par to, kāds tvērums ir 2008. gada 14. oktobra sprieduma Grunkin un Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559) rezultātā pieņemtajam EGBGB 48. pantam, kurā personai, kuras personvārdam ir piemērojamas Vācijas tiesības, ir ļauts izvēlēties lietot pastāvīgas uzturēšanās laikā citā dalībvalstī iegūtu personvārdu, tostarp gadījumā, ja šis personvārds ir iegūts nesaistīti ar kādu personas civilstāvokļa maiņu ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā. Atbilde uz šo tiesību jautājumu neesot rodama Tiesas judikatūrā. Tādējādi 2003. gada 2. oktobra spriedumā Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539) un 2008. gada 14. oktobra spriedumā Grunkin un Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559) ir aplūkoti gadījumi, kad kopš attiecīgo personu dzimšanas viņu attiecīgo dalībvalstu kompetentajās iestādēs atzīstamie personvārdi ir atšķirīgi. Lieta, kurā taisīts 2010. gada 22. decembra spriedums Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), no pamatlietas atšķiroties ar to, ka pirmajā no tām attiecīgajai personai nebija dubultpilsonības, personvārdu atšķirība izrietēja no personas civilstāvokļa maiņas ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā, konkrēti, adopcijas ceļā, un, visbeidzot, dižciltības titulu lietojuma ziņā Austrijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas konstitucionālās identitātes esot bijušas salīdzināmas gaužām nosacīti.
30

Lai gan šajā normā skaidri nav paredzētas tādas tiesības, tomēr to tās teksta, it īpaši no jēdzienu “stabils” un “pastāvīgs” izmantošanas, izriet, ka šiem finanšu līdzekļiem jābūt noteiktā pakāpē pastāvīgiem un turpinātiem. Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktam dalībvalstis izvērtē šos finanšu līdzekļus, it īpaši to “pastāvīgumu”, kas nozīmē, ka tās veic periodisku to attīstības analīzi.
113

No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šie jautājumi attiecas uz to, vai no personas datu direktīvas aspekta uzticamības pārbaudes pasākumi un pastiprinātas uzticamības pārbaudes pasākumi var būt izņēmuma gadījums, kurā ir iespējams nodot personas datus. Iesniedzējtiesai it īpaši rodas jautājums, kuri ir tie dati, kurus attiecīgajā gadījumā maksājumu iestādes pēc kredītiestādes pieprasījuma var nodot tālāk, pamatojoties uz direktīvas par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu noteikumiem, un kādos gadījumos šāda nodošana var notikt.
1

Ar savu prasību Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, ar atpakaļejošu spēku sākot no 2004. gada 1. maija neatceļot vecuma kritēriju, kas ietverts Likuma 97(I)/1997 par vecuma pensijām 27. pantā, ar ko darba ņēmēji tiek atturēti doties prom no to izcelsmes dalībvalsts, lai strādātu citā dalībvalstī vai Eiropas Savienības iestādē, vai citā starptautiskā organizācijā, un kura rezultātā rodas nevienlīdzīga attieksme pret migrējošiem darba ņēmējiem, tostarp tiem, kuri strādā Eiropas Savienības iestādēs vai citā starptautiskā organizācijā, no vienas puses, un ierēdņiem, kas strādājuši Kiprā, no otras puses, Kipras Republika nav izpildījusi tai LESD 45. un 48. pantā, kā arī LES 4. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
17

X piedalījās C Ltd., Vācija reģistrēta sabiedrības, apgrozījuma nodokļa deklarācijas par 2010. finanšu gadu sagatavošanā. Šī deklarācija nonāca Finanšu pārvaldē 2012. gada sakumā. Finanšu pārvalde ar 2012. gada 12. marta lēmumu saskaņā ar Nodokļu kodeksa 80. panta 5. punktu atteicās atzīt prasītāju par C Ltd. pilnvaroto personu 2010. kalendārā gada apgrozījuma nodokļa noteikšanas procedūrā. Pamatojumā bija norādīts, ka prasītāja neesot pilnvarota sniegt profesionālu palīdzību nodokļu lietās.