8.

Ley 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética ( 5 ) (2012. gada 27. decembra Likums Nr. 15/2012 par nodokļu pasākumiem enerģētikas ilgtspējas jomā, turpmāk tekstā – “Enerģijas nodokļu likums”) preambulā ir noteikts: “I. Šā likuma mērķis ir pielāgot mūsu nodokļu sistēmu efektīvākai un videi draudzīgākai izmantošanai un ilgtspējīgai attīstībai, vērtībām, kas ir šīs nodokļu reformas pamatā un tādējādi ir saskaņā ar pamatprincipiem, kuri nosaka Eiropas Savienības politiku nodokļu, enerģētikas un, protams, vides politikas jomā. Mūsdienu sabiedrībā enerģijas ražošana un patēriņš aizvien vairāk ietekmē vides ilgtspējību, tāpēc ir nepieciešama normatīvā un regulatīvā sistēma, kas visiem ekonomikas dalībniekiem garantē enerģētikas modeļa pienācīgu darbību un arī veicina mūsu bagātā vides mantojuma aizsardzību. Šā likuma pamats ir Konstitūcijas 45. pants, noteikums, kurā mūsu vides aizsardzība kļūst par vienu no sociālās un ekonomikas politikas pamatprincipiem. Tādējādi viens no šīs nodokļu reformas pamatvirzieniem ir ar elektroenerģijas ražošanu saistīto vides izmaksu internalizācija. Tādā veidā [šim] likumam ir jābūt stimulam, lai uzlabotu energoefektivitātes līmeni, vienlaikus nodrošinot labāku dabas resursu apsaimniekošanu un turpinot uzlabot ilgtspējīgas attīstības jauno modeli gan no ekonomiskā un sociālā viedokļa, kā arī no vides viedokļa. [..] Tālab ar šo likumu tiek regulēti trīs jauni nodokļi – elektroenerģijas ražošanas vērtības nodoklis, nodoklis par kodolenerģijas ražošanas procesā nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ražošanu un nodoklis par izlietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu uzglabāšanu centralizētās glabātuvēs; ir ieviesta maksa par iekšējo ūdeņu izmantošanu elektroenerģijas ražošanā; ir grozītas nodokļa likmes dabasgāzei un oglēm un atcelti atbrīvojumi no nodokļa enerģētikas produktiem, kas izlietoti elektroenerģijas ražošanas procesā un elektroenerģijas un lietderīgās siltumenerģijas koģenerācijā. [..] V. Visbeidzot, ar šā likuma IV nodaļu tiek grozīts ar Karaļa leģislatīvo dekrētu Nr. 1/2001 (2001. gada 20. jūlijs) apstiprinātā Ūdeņu likuma konsolidētais teksts. Konkrēti, šajā nodaļā tiek reglamentēts publisko ūdens resursu izmantošanas ekonomiski finansiālais režīms. Tādējādi tiek nodrošināts, ka kompetentās valsts pārvaldes iestādes, pamatojoties uz izmaksu segšanas principu un ņemot vērā ekonomikas ilgtermiņa prognozes, izstrādā atbilstošus mehānismus, lai ar ūdens apsaimniekošanu saistīto pakalpojumu izmaksas, tostarp vides un resursu izmaksas, pārliktu uz dažādiem galalietotājiem. [..] Proti, Ūdeņu likuma konsolidētās redakcijas 112. pantā ir noteikts, ka maksu par izmantošanu piemēro tikai par šā likuma 2. panta b) un c) punktā definēto publisko ūdens resursu apdzīvošanu, izmantošanu un ekspluatāciju, tas ir, par dabisku, pastāvīgu vai nepastāvīgu straumju un ezeru, lagūnu un publiskās ūdensteces virszemes rezervuāru gultnes izmantošanu. Tādējādi šī maksa netiek attiecināta uz Ūdeņu likuma konsolidētās redakcijas šā paša 2. panta a) punktā minēto iekšējo ūdeņu izmantošanu. Šī realitāte, kas ir anomālija attiecībā uz vispārējiem noteikumiem, kuri attiecas uz publiskā sektora aktīviem, ir saglabājusies vēsturisku iemeslu dēļ, lai arī mūsdienās tam nav nekāda ekonomiska pamatojuma, vismaz tīri rūpnieciskās izmantošanas ziņā un tādā tirgus sistēmā, kāda ir elektroenerģijas ražošanas tirgus sistēma. Pašreiz Spānijas iekšējo ūdeņu vispārējā kvalitāte ir tāda, ka ir nepieciešama šo ūdeņu aizsardzība, lai pasargātu vienu no sabiedrībai nepieciešamajiem dabas resursiem. Šajā saistībā ir jāuzlabo publisko ūdeņu aizsardzības politika. Tālab ir nepieciešams iegūt resursus, kurus nodrošina tie, kas gūst labumu no to izmantošanas privātām vajadzībām vai to izmantošanas konkrēti elektroenerģijas ražošanai. Šo grozījumu mērķis tāpēc ir piemērot jaunu maksu publiskiem aktīviem, kas aprakstīti šā likuma 2. panta a) punktā, proti, iekšējo ūdeņu izmantošanai vai pilnveidošanai ar mērķi ekspluatēt tos hidroelektroenerģijas vajadzībām.”