Regulas Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, 5. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas IV pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir paredzēts principiāls pienākums dalībvalstij ieviest ar atbilstošiem vispārīgi piemērojamiem noteikumiem visus šajā pielikumā paredzētos standartus, izņemot tostarp standartus “Augsekas standarti” un “Obligātais ganāmpulka blīvums vai/un atbilstoši režīmi”. Šis novērtējums mutatis mutandis vēl jo vairāk ir piemērojams Regulas Nr. 73/2009, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, 6. panta 1. punktam to lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas III pielikumu, kurā atbilstoši šai interpretācijai ir paredzēts tiešs nošķīrums starp obligātiem un fakultatīviem standartiem.

Dalībvalstīm uzliktais definēšanas pienākums tiesību aktu pieņemšanas veidā, kā tas ir paredzēts Regulas Nr. 1782/2003 5. panta 1. punktā nozīmē, ka tām ir pienākums ievērot visas minētās regulas IV pielikumā paredzētās normas, no vienas puses, un tas ir cieši saistīts ar dalībvalstu zināma veida attieksmi tām konkrēti definējot šīs prasības, balstoties uz minētajām normām, kuras savukārt ir formulētas ar vispārējiem jēdzieniem un terminiem, kuru konkrētai ieviešanai katrā ziņā ir nepieciešama rīcības brīvības pastāvēšana, no otras puses. Tomēr no Regulas Nr. 1782/2003 5. panta teksta neizriet, ka dalībvalstīm attiecīgajā gadījumā ir atļauts vispār neieviest atsevišķus standartus attiecībā uz labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem. Ņemot vērā šīs pašas regulas 5. panta 1. punkta neprecizitāti attiecībā uz minēto standartu obligāto raksturu, ir jāapskata katrs no šo normu tekstiem atsevišķi, lai noteiktu to saistošo raksturu, kā arī dalībvalstīm atstātās rīcības brīvības robežas attiecībā uz standartu noteikšanu un to konkrēto ieviešanu.

Turklāt pat ja pieņemtu, ka atbilstoši šīs dalībvalsts apgalvotajam attiecīgajām lauksaimniecības zemēm vai platībām jau būtu piemitušas raksturiezīmes, kas vairāk vai mazāk atbilst Regulā Nr. 1782/2003 minētajiem mērķiem, tādējādi padarot labos lauksaimniecības un vides standartus par neefektīviem vai to ieviešanu par nesamērīgu, šis apstāklis to neatbrīvo ievērojot tiesiskās noteiktības principu no tās pienākuma ieviest minētās regulas atbilstošās normas ar piemērotu valsts tiesisko regulējumu. Tomēr saistībā ar rīcības brīvības īstenošanu, kura dalībvalstij ir atstāta ar vispārīgo un neprecīzo formulējumu, kas raksturo minētos standartus, dalībvalsts tos var pielāgot un konkretizēt tā, lai tie būtu piemēroti nacionālajam kontekstam. Turpretī tā nevar pilnībā atteikties no to ieviešanas. Labu lauksaimniecības un vides standartu ieviešanu ar atbilstošu valsts tiesisko regulējumu ir domāta arī tādēļ, lai nodrošinātu pārbaužu, kā arī sankciju iespējamība standartu neievērošanas gadījumā. Ņemot vērā būtiski svarīgo prasību par pārbaudēm un sankcijām, attiecīgā dalībvalsts nevar atsaukties uz tās apgalvoto rīcības brīvību vai samērīguma principu, lai attaisnotu pilnīgu minēto normu neīstenošanu un Komisija bija tiesīga pastāvēt uz šādu standartu ieviešanu, kaut vai tāpēc, lai tiktu izveidota pilnīga un efektīva pārbaužu un sankciju sistēma.

(sal. ar 43., 44., 62., 65. un 66. punktu)