ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES

[JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 14. aprīlī 1( )

Lieta C‑110/10 P

Solvay SA

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Konkurence – Aizliegta vienošanās (EKL 81. pants) – Tiesības uz aizstāvību – Piekļuve lietas materiāliem – Administratīvā procesa lietas materiālu nozaudēšana – Tiesības tikt uzklausītam – Tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu – Pārmērīgi ieildzis process – Sodas tirgus Eiropā









Satura rādītājs





I –IevadsI – 4

II –Prāvas priekšvēstureI – 5

III –Tiesvedība TiesāI – 7

IV –Par prasījumu atcelt pārsūdzēto spriedumuI – 8

A –Par tiesībām uz aizstāvību (otrais un trešais apelācijas pamats)I – 8

1)Par tiesībām piekļūt lietas materiāliem (otrais apelācijas pamats)I – 10

a)Otrā apelācijas pamata pieņemamībaI – 12

b)Otrā apelācijas pamata pamatotībaI – 12

2)Par tiesībām tikt uzklausītam (trešais apelācijas pamats)I – 16

a)Trešā apelācijas pamata pirmā daļaI – 16

b)Trešā apelācijas pamata otrā daļaI – 17

c)StarpsecinājumiI – 20

B –Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu (pirmais apelācijas pamats)I – 20

1)Procesa ilguma vērtējumam izvirzītās prasības (pirmā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa)I – 21

a)Par iepriekšēju jautājumu, vai Solvay iebildumi ir neefektīviI – 21

b)Par procesa ilguma izvērtēšanas kopumā nepieciešamību (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)I – 22

c)Par apgalvoto pamatojuma trūkumu (pirmā apelācijas pamata otrā daļa)I – 23

2)Pārmērīgi ieilguša procesa juridiskās sekas (pirmā apelācijas pamata trešā, ceturtā un piektā daļa)I – 24

a)Prasība par tiesību uz aizstāvību aizskārumu (pirmā apelācijas pamata trešā daļa)I – 24

b)Procesa ilguma ietekme uz Solvay iespējām aizstāvēties šajā lietā (pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa)I – 27

i)Par apgalvoto pamatojuma trūkumuI – 28

ii)Par apgalvoto materiālo tiesību kļūduI – 28

iii)Par dažiem citiem iebildumiemI – 30

iv)StarpsecinājumiI – 30

c)Šķietamais Solvay atteikums no naudas soda apmēra samazinājuma (pirmā apelācijas pamata piektā daļa)I – 30

3)StarpsecinājumiI – 32

C –Pārsūdzētā sprieduma atcelšanaI – 32

D –Pirmajā instancē izvirzītās prasības izlemšanaI – 32

1)Par tiesībām uz piekļuvi lietas materiāliemI – 32

2)Par tiesībām tikt uzklausītamI – 33

3)Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanuI – 33

4)StarpsecinājumiI – 36

V –Par prasījumu samazināt naudas soda apmēruI – 36

A –Sākotnējās piezīmesI – 37

B –Naudas soda samazināšanaI – 38

1)Par administratīvā procesa un tiesvedības pārmērīgo ilgumuI – 39

2)Par naudas soda samazinājuma apmēruI – 42

VI –Par tiesāšanās izdevumiemI – 43

VII –SecinājumiI – 44





I – Ievads

1. Jau otro reizi Tiesa, šoreiz apelācijas instancē, izskata lietu Solvay/CFK ( ).

2. Šī tiesvedība ir cieši saistīta ar lietu C‑109/10 P Solvay/Komisija, kas tiek izskatīta vienlaikus. Abas lietas ir sākušās ar notikumiem, kuri Eiropas sodas tirgū risinājās 80. gados un kuru dēļ 1989./1990. gadā Eiropas Komisija sāka procesu sakarā ar aizliegtu vienošanos ( ).

3. Tomēr šīs lietas pamatā nav dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aspekts, bet gan aizliegta vienošanās, kuras dēļ, saskaņā ar Eiropas Komisijas secinājumiem, laika posmā no 1987. līdz 1990. gadam Beļģijas uzņēmums Solvay ( ) un Vācijas uzņēmums CFK ( ) savā starpā sadalīja attiecīgo tirgu. Šī iemesla dēļ Komisija divos piegājienos (1990. un 2000. gadā) uzlika Solvay naudas sodu, ko attiecīgais uzņēmums līdz pat šai dienai apstrīd tiesā.

4. Pašreizējā stadijā lietas dalībnieki strīdas galvenokārt par diviem būtiskiem tiesību jautājumiem, no kuriem viens skar tiesības piekļūt lietas materiāliem, it īpaši sekas, ko ir izraisījusi daļas no lietas materiāliem pazušana, un otrs – saprātīga termiņa principu.

5. Turklāt iebildumu par pārmērīgu tiesvedības ilgumu Solvay paralēli šai apelācijas tiesvedībai izvirza arī savā sūdzībā Eiropas Cilvēktiesību tiesā (turpmāk tekstā – “ECT”), kas ir vērsta pret visām 27 Eiropas Savienības dalībvalstīm un ir pamatota uz apgalvojumu par ECPAK ( ) 6. panta 1. punkta pārkāpumu ( ).

II – Prāvas priekšvēsture

6. Kā ir secinājusi Vispārējā tiesa ( ), Eiropas Komisija 1989. gada aprīlī atbilstoši Regulas Nr. 17 ( ) 14. pantam bez iepriekšēja brīdinājuma izdarīja pārbaudes uz vietas vairāku uzņēmumu, kas darbojas sodas tirgū ( ), telpās, tostarp arī Beļģijas uzņēmuma Solvay telpās ( ). Vēlāk Komisija no attiecīgajiem uzņēmumiem ievāca papildu informāciju.

7. Pēc pārbaudes beigām Komisija Solvay pārmeta, pirmkārt, ka tā ir aizliegtās vienošanās dalībniece un, otrkārt, ka tā ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli sodas tirgū.

8. Šajā tiesvedībā tiek izskatīta tikai viena aizliegtā vienošanās no tām, kuras ir atklājusi Komisija ( ). Komisija ir secinājusi, ka Solvay un CFK ir noslēgušas vienošanos, kuras dēļ abi uzņēmumi “kopš aptuveni no 1987. gada līdz vismaz 1990. gada beigām” savā starpā sadalīja sodas tirgu. Solvay garantēja CFK ikgadēju minimālo kalcinētās sodas pārdošanas apjomu Vācijas tirgū, kas aprēķināts, pamatojoties uz CFK pārdošanas apjomu 1986. gadā, un kompensēja CFK jebkādu iztrūkumu, no tās atpērkot daudzumu, kas nepieciešams, lai tās pārdošanas apjoms sasniegtu garantēto minimālo apjomu ( ).

9. Komisija 1990. gadā savā pirmajā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar EEK līguma 85. pantu saistībā ar Regulu Nr. 17 (Lēmums 91/298/EEK ( )), abiem uzņēmumiem par dalību aizliegtā vienošanās uzlika naudas sodu, turklāt pārrēķinot, Solvay bija jāmaksā EUR 3 miljoni un CFK – EUR 1 miljons ( ). Tomēr, tā kā pirmā lēmuma sagatavošanas procesā bija pieļauts procesuālo normu pārkāpums, Pirmās instances tiesa [tagad – Vispārējā tiesa] to atcēla ( ). Šī iemesla dēļ Komisija 2000. gadā, neveicot tālākus procesuālus pasākumus ( ) – it īpaši, no jauna neuzklausot Solvay, pieņēma otro lēmumu, kas šoreiz tika pamatots uz EKL 81. pantu saistībā ar Regulu Nr. 17, kurā tā no jauna noteica Solvay ( ) naudas sodu tādā pašā apmērā (Lēmums 2003/5/EK)( ). Šis pēdējais lēmums ir attiecīgās tiesvedības pamatā.

10. Pirmajā instancē Solvay prasība atcelt Lēmumu 2003/5 tika apmierināta tikai daļēji. Vispārējā tiesa ar 2009. gada 17. decembra spriedumu gan samazināja naudas soda apmēru par 25 % līdz EUR 2,25 miljoniem, tomēr pārējā daļā noraidīja Solvay prasību kā nepamatotu ( ). Pret šo Vispārējās tiesas spriedumu, līdz kura pieņemšanai pagāja ne mazāk kā astoņi gadi un deviņi mēneši, Solvay ( ) tagad vēršas, iesniedzot šo apelācijas sūdzību.

11. Hronoloģiski svarīgākos līdzšinējos šīs prāvas posmus var apkopot šādi:

– Administratīvais process līdz pirmā lēmuma par naudas sodu pieņemšanai:

1989. gada aprīlis – Komisijas veiktā pārbaude;

1990. gada marts – paziņojums par iebildumiem;

1990. gada decembris – Komisijas Lēmums 91/298 par naudas sodu;

– Tiesvedība, lai atceltu pirmo lēmumu par naudas sodu:

1991. gada maijs – Solvay prasība atcelt lēmumu Pirmās instances tiesā (T‑31/91);

1995. gada jūnijs – Lēmuma 91/298 atcelšana;

1995. gada augusts – Komisijas apelācijas sūdzība (C‑287/95 P);

2000. gada aprīlis – apelācijas sūdzības noraidīšana;

– Administratīvais process līdz otrā lēmuma par naudas sodu pieņemšanai:

2000. gada decembris – Komisijas Lēmums 2003/5 par naudas sodu;

– Tiesvedība kopš otrā lēmuma par naudas sodu pieņemšanas:

2001. gada marts – Solvay prasība atcelt lēmumu Pirmās instances tiesā (T‑58/01);

2009. gada decembris – pārsūdzētais Vispārējās tiesas spriedums (T‑58/01);

2010. gada marts – izskatāmā Solvay apelācijas sūdzība (C‑110/10 P).

III – Tiesvedība Tiesā

12. Šajā apelācijas tiesvedībā Solvay prasījumi ir šādi:

– atcelt pārsūdzēto 2009. gada 17. decembra spriedumu;

– atsākt prasības izskatīšanu attiecībā uz atceltajiem punktiem un pilnībā vai daļēji atcelt Komisijas 2000. gada 13. decembra lēmumu atbilstoši attiecīgajiem pamatiem;

– atcelt naudas sodu EUR 2,25 miljonu apmērā vai, ja tas netiek izdarīts – to ļoti ievērojami samazināt, lai atlīdzinātu būtisko kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radies ārkārtīgi ieilgušā procesa dēļ;

– piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē, kā arī tiesvedībā Vispārējā tiesā.

13. Savukārt Komisijas prasījumi ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzību, un

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

14. Apelācijas sūdzība Tiesā tika izskatīta rakstiski un pēc tam, 2011. gada 18. janvārī, tā tika izskatīta tiesas sēdē. Tiesas sēdē tika kopīgi izskatītas lietas C‑109/10 P un C‑110/10 P.

IV – Par prasījumu atcelt pārsūdzēto spriedumu

15. Savā pamata prasījumā, kas ir balstīts uz trijiem apelācijas pamatiem, Solvay lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu. Šos pamatus es aplūkošu mainītā secībā. Sākumā tiks aplūkoti procesuālo tiesību jautājumi par piekļuvi lietas materiāliem un tiesībām tikt uzklausītam (skat. turpmāk A daļu), un jautājumi par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu tiks aplūkoti tiesiskā vērtējuma beigās (skat. turpmāk B daļu).

16. Kaut arī šai lietai bija piemērojama vēl vecā pretmonopola regula, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 17, tomēr izvirzītie tiesību jautājumi nav zaudējuši savu nozīmību arī pēc tam, kad ar Regulu (EK) Nr. 1/2003 ( ) tika modernizētas tiesības saistībā ar aizliegtu vienošanos.

17. Atšķirībā no lietas C‑109/10 P ( ) šajā lietā netiek izvirzīti materiālo tiesību jautājumi par EKL 81. panta vai EKL 82. panta (tagad LESD 101. pants vai LESD 102. pants) piemērošanu.

A – Par tiesībām uz aizstāvību (otrais un trešais apelācijas pamats)

18. Izvirzot otro un trešo apelācijas pamatu, Solvay galvenokārt apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību.

19. Tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai kavējuma naudas, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas Tiesas judikatūrā ir vairākkārt apstiprināts ( ). Tostarp tas ir kodificēts Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 48. panta 2. punktā ( ).

20. Solvay iebildumiem, kurus tā ir izvirzījusi otrajā un trešajā apelācijas pamatā, ir būtiska nozīme un tie ļauj Tiesai precizēt savu judikatūru par tiesībām uz aizstāvību administratīvajā procesā, kurā tiek izskatīta lieta par aizliegtu vienošanos.

21. Procesuālais konteksts, kurā iekļaujas šie pamati, ir šāds:

– Pirms šajā lietā 1990. gadā tika pieņemts pirmais lēmums par naudas sodu (Lēmums 91/298), Komisija Solvay, pamatojoties uz paziņojumu par iebildumiem, deva iespēju iesniegt savus apsvērumus ( ). Tomēr Solvay netika piešķirta piekļuve lietas materiāliem tiešā nozīmē; uzņēmuma rīcībā tika nodotas vienīgi apsūdzošo dokumentu kopijas, ar kuriem Komisija savulaik pamatoja savu paziņojumu par iebildumiem ( ). Šādas rīcības mērķis bija “vienkāršot procesu” ( ).

– 2000. gadā, tātad pirms tika pieņemts otrais, šajā lietā apstrīdētais lēmums par naudas sodu (Lēmums 2003/5), Solvay netika no jauna uzklausīta ( ), uzņēmumam toreiz netika piešķirta arī piekļuve lietas materiāliem ( ).

– Komisija tikai otrajā tiesvedībā Vispārējā tiesā (lieta T‑58/01) iesniedza daļu administratīvā procesa lietas materiālu, ko Vispārējā tiesa Komisijai vairākkārt lūdza izdarīt, nosakot procesa organizatoriskos pasākumus ( ). Solvay Vispārējās tiesas kancelejā varēja iepazīties ar daudziem dokumentiem, kuriem tai līdz šim nekad nebija piešķirta piekļuve. Uzņēmumam tika dota arī iespēja iesniegt Vispārējai tiesai savus apsvērumus par attiecīgo dokumentu noderīgumu aizstāvībai ( ).

– Vispārējā tiesā Komisijai bija jāatzīst, ka tā vairs nevar atrast lietas materiālu atlikušo daļu, precīzāk sakot, piecas mapes ( ). Komisija Vispārējai tiesai nevarēja iesniegt arī iztrūkstošo dokumentu sarakstu ( ).

22. Ņemot vērā iepriekš minēto, Solvay apgalvo, ka, pirmkārt, ir pārkāptas tās tiesības piekļūt lietas materiāliem (otrais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. turpmāk 1) daļu) un, otrkārt, ir pārkāptas tās tiesības tikt uzklausītai (trešais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. turpmāk 2) daļu).

1) Par tiesībām piekļūt lietas materiāliem (otrais apelācijas pamats)

23. Tiesībās piekļūt lietas materiāliem, kas izriet no tiesību uz aizstāvību principa ievērošanas, ir paredzēts, ka Komisijai attiecīgajam uzņēmumam jāsniedz iespēja veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu attiekties uz tā aizstāvību, pārbaudi. Tas attiecas gan uz dokumentiem, kas ietver apsūdzošus, gan arī uz dokumentiem, kas ietver attaisnojošus pierādījumus, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju ( ).

24. Nav domstarpību par to, ka administratīvajā procesā Solvay tika iepazīstināta tikai ar tām lietas materiālu daļām, kuras Komisija apstrīdētajā lēmumā izmantoja pret šo uzņēmumu. Uzņēmums netika iepazīstināts ar daudziem citiem lietas materiālu dokumentiem, kuriem Solvay bija tiesības piekļūt saistībā ar tās tiesībām uz aizstāvību. Tādējādi Komisija ir pārkāpusi procesuālo pamatnormu ( ), kas izriet no tiesībām uz labu pārvaldību ( ). Šādu procesuālo pārkāpumu vairs nevar labot pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, it īpaši, izsniedzot atsevišķus dokumentus vēlākas tiesvedības laikā ( ).

25. Pašreizējā stadijā lietas dalībniekiem ir domstarpības tikai jautājumā par to, vai, ņemot vērā attiecīgo Komisijas procesuālo kļūdu, Vispārējai tiesai bija jāatceļ apstrīdētais lēmums. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmumu var atcelt procesuālo kļūdu dēļ, kas administratīvajā procesā pieļautas saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, tikai tad, ja to dēļ tika pārkāptas tiesības uz aizstāvību ( ).

26. Atšķirībā no lietas C‑109/10 P šajā lietā runa ir par varbūtēju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, pazaudējot lietas materiālu daļas ( ).

27. Solvay, atšķirībā no Komisijas un Vispārējās tiesas, uzskata, ka tās tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, un savu viedokli pamato ar daudziem argumentiem. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatojas galvenokārt uz Savienības tiesībās atzītiem vispārīgiem principiem attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu, nevainīguma prezumpciju un pierādīšanas pienākuma sadali. Līdztekus Solvay apgalvo, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta saistībā ar 53. panta 1. punktu, kā arī Pamattiesību hartas 47. panta 2. punkts, 48. pants un 52. panta 3. punkts, ECPAK 6. pants un LES 6. panta 1. punkts.

28. Tomēr detalizētākus apsvērumus Solvay norāda tikai par tiesībām uz aizstāvību, kā arī pavisam nedaudz – par nevainīguma prezumpciju. Tās atsevišķajām norādēm uz Pamattiesību hartu, ECPAK 6. pantu un LES 6. panta 1. punktu nav autonomas nozīmes, tādēļ tās nav padziļināti jāizskata. Par LES 6. panta 1. punktu pietiek norādīt, ka pašā šajā tiesību normā nav ietvertas pamattiesību garantijas. Pirms Savienības pievienošanās ECPAK ( ) – tās iestādēm ECPAK 6. pants nav tieši piemērojams, tomēr tas tiek ņemts vērā, interpretējot un piemērojot Savienības tiesību vispārīgos principus un pamattiesības ( ).

a) Otrā apelācijas pamata pieņemamība

29. Komisija apstrīd otrā apelācijas pamata lielākās daļas pieņemamību. Tā argumentē, ka konkrēto dokumentu noderīguma izvērtēšana uzņēmuma aizstāvībai ir daļa no faktu un pierādījumu vērtējuma, ko var veikt tikai Vispārējā tiesa un ko principā nevar pārbaudīt apelācijas tiesvedībā.

30. Šī pieeja mani nepārliecina. Šajā lietā Tiesa netiek mudināta jautājumā par atsevišķiem dokumentiem, kas pieder pie lietas materiāliem, aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu ar savu vērtējumu ( ). Gluži pretēji, tā tiek mudināta pārbaudīt, vai, vērtējot faktus un pierādījumus, Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz pareizajiem kritērijiem. Tas ir tiesību jautājums, ko Tiesa apelācijas tiesvedībā var pārbaudīt ( ).

b) Otrā apelācijas pamata pamatotība

31. Otrais apelācijas pamats pēc būtības ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 257.–264. punktu, kuros Vispārējā tiesa aplūko jautājumu, vai no piecu mapju ar lietas materiāliem pazušanas izriet Solvay tiesību uz aizstāvību pārkāpums ( ), un atbild uz šo jautājumu noliedzoši ( ).

32. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz daudziem kritizējamiem punktiem attiecīgajā sprieduma daļā, kurai ir veltītas piecas otrā pamata daļas. Tomēr tās daudzkārt dublējas. Galvenais visos gadījumos ir jautājums, vai Vispārējā tiesa drīkstēja noliegt iespēju, ka pazudušie lietas materiāli varēja būt noderīgi Solvay aizstāvībai ( ).

33. Apsvērumiem būtu jāpamatojas uz to, ka uzņēmumam, kuram administratīvā procesā nelikumīgi ir liegta piekļuve noteiktām lietas materiālu daļām, Vispārējā tiesā tikai ir jāpierāda, ka tas attiecīgos dokumentus būtu varējis izmantot savai aizstāvībai ( ). Ir pietiekami, ja uzņēmums pierāda kaut vai nelielas varbūtības iespēju, ka administratīvajā procesā nepieejamie dokumenti būtu bijuši noderīgi tā aizstāvībai ( ).

34. Šajā lietā Vispārējai tiesai izvērtēt Solvay nepieejamo lietas materiālu daļu lietderību, protams, apgrūtina tas, ka attiecīgie dokumenti nebija atrodami.

35. Protams, nebūtu atbilstīgi vienmēr automātiski uzskatīt, ka pazudušās lietas materiālu daļas varētu būt noderīgas attiecīgā uzņēmuma aizstāvībai. Piemēram, ja, pamatojoties uz nopietnu satura rādītāju, var ticami secināt, ka attiecīgajās lietas materiālu daļās atradās tikai dokumenti, kuriem tāpat nebūtu ļauts piekļūt, tas it īpaši attiecas uz lēmuma projektiem un Komisijas iekšējām piezīmēm, bet var attiekties arī uz citiem konfidenciāliem dokumentiem ( ), tad a priori drīkst izslēgt tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

36. Tomēr šajā lietā pazudušo lietas materiālu daļu saturu nebija iespējams rekonstruēt pat daļēji ( ). Ciktāl noprotams, judikatūrā vēl nav precizēts, kam ļaunums rodas no šī apstākļa. Tas tādēļ, ka līdz šim taisītie spriedumi attiecās uz administratīvā procesa dokumentiem, kuru saturs bija zināms un kurus Vispārējā tiesa varēja pārbaudīt ( ).

37. Principā attiecīgajam uzņēmumam ir pienākums norādīt pamatojumu un iesniegt pierādījumus par to, ka uzņēmums būtu varējis savai aizstāvībai izmantot tās lietas materiālu daļas, kurām tam administratīvajā procesā tika nelikumīgi liegta piekļuve ( ). Tomēr tas ir piemērojams tikai tiktāl, ciktāl uzņēmumam ir pieejamas visādā ziņā nopietnas norādes par tā rīcībā nenodoto dokumentu autoriem, ka arī to raksturu un saturu.

38. Turpretī par to, ka lietas materiālu daļas nav atrodamas, atbildīga ir Komisija. Proti, saskaņā ar labas pārvaldības principu Komisijai ir pienākums pienācīgi pārvaldīt lietas un tās droši uzglabāt. Atbilstīga lietu pārvaldīšana it īpaši nozīmē arī nopietna satura rādītāja izveidi, lai vēlāk varētu nodrošināt piekļuvi lietas materiāliem.

39. Ja, kā šajā gadījumā, šāda satura rādītāja trūkuma dēļ nevar droši rekonstruēt pazudušo lietas materiālu daļu saturu, tad jautājumā par tiesībām uz aizstāvību tas ļauj izdarīt tikai vienu secinājumu, proti, ka nevar noliegt, ka attiecīgais uzņēmums neatrodamos dokumentus būtu varējis izmantot savai aizstāvībai.

40. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā tiek izdarīts gluži pretējs pieņēmums. Pēc Vispārējās tiesas domām, nav nekādu norāžu, kas liktu prezumēt, ka Solvay iztrūkstošajās lietas materiālu daļās būtu varējusi atklāt dokumentus, kas tai ļautu apstrīdēt Komisijas secinājumus ( ).

41. Vispārējā tiesa savu viedokli pamato tostarp ar to, ka Solvay savā prasības pieteikumā tiesvedībā pirmajā instancē nav apstrīdējusi, ka starp Solvay un CFK ir bijusi noslēgta aizliegta vienošanās ( ). Tātad vērtējums par pazudušo lietas materiālu daļu noderīgumu Solvay aizstāvībai tiek sasaistīts ar tās aizstāvības argumentu pret Komisijas secinājumiem, ka pastāv pret konkurenci vērsta vienošanās ( ). Citiem vārdiem sakot, kuram līdz šim bija sliktas kārtis, par to Vispārējā tiesa šķiet prezumējam, ka tas arī atlikušajās lietas materiālu daļās nebūtu varējis atrast trumpjus.

42. Šī pieeja ir juridiski kļūdaina. Protams, tas, vai tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ir jāizvērtē, ņemot vērā katra individuālā gadījuma īpašos apstākļus. Tomēr šim izvērtējumam jānotiek, ņemot vērā, kādā nodarījumā Komisija apsūdz attiecīgo uzņēmumu, tātad, kādus pārmetumus tā izvirza attiecīgajam uzņēmumam ( ), jo uzņēmumam ir jāaizstāvas pret šiem Komisijas “iebildumiem”. Turpretī ir pilnīgi nesvarīgi, kādus materiālos iebildumus uzņēmums līdz šim ir cēlis pret apstrīdēto lēmumu un vai šie iebildumi ir pieņemti.

43. Vispārējā tiesa pazudušo dokumentu noderīgumu Solvay nepamatoti pakārto jautājumam, vai Solvay ir apstrīdējusi noteiktus Komisijas secinājumus, konkrēti tos, kas attiecas uz aizliegtas vienošanās ar CFK esamību, un vai tā noteiktus argumentus prasības pieteikumā būtu varējusi izvirzīt arī, nesaņemot pilnīgu piekļuvi lietas materiāliem ( ).

44. Pareizi būtu bijis jautāt vienīgi par to, vai neatrodamajās lietas materiālu daļās, iespējams, bija informācija, kas Solvay būtu ļāvusi labāk pamatot līdzšinējos argumentus, kas izvirzīti pret apstrīdēto lēmumu, vai pat norādīt jaunus argumentus ( ), vienalga, vai tie būtu par Solvay vienošanās ar CFK esamību, tās jēgu un mērķi vai sekām.

45. Šajā ziņā jāatgādina par pierādījumu trūkuma dēļ neizdevušos Solvay mēģinājumu pamatot tās strīdīgo vienošanos ar CFK, atsaucoties uz plāniem par abu uzņēmumu iespējamo apvienošanos ( ). Tā Solvay administratīvajā procesā norādīja, ka tās Vācijā izveidotā meitas sabiedrība DSW ( ) 1988. gadā sarunās par CFK darbības pārņemšanu gribēja nodrošināt attiecīgā uzņēmuma turpmāko pastāvēšanu. Šim nolūkam bija paredzēts uz laiku ļaut CFK Vācijas tirgū pārdod noteiktu minimālo produkcijas apjomu, lai garantētu tās pastāvēšanu un saglabātu to kā pievilcīgu pārņemšanas objektu ( ).

46. Noderīga informācija Solvay un CFK kontaktu pamatojumam būtu varējusi izrietēt arī no CFK sniegtajiem apsvērumiem. Nevar noliegt, ka šādi apsvērumi atradās starp pazudušajiem lietas materiāliem ( ). Tie katrā ziņā varēja būt nozīmīgi, vērtējot pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī Komisijas uzliktā naudas soda apmēru ( ).

47. Pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Vispārējā tiesa, Solvay pienākums nebija pierādīt, cik precīzi no pazudušajām lietas materiālu daļām varētu izrietēt tai labvēlīgas norādes. Vispārējā tiesā nebija iespējams rekonstruēt šo dokumentu saturu un nevienam nevar prasīt paveikt neiespējamo. Solvay nav jāatbild par šīs situācijas sekām, jo par attiecīgo dokumentu pazušanu ir atbildīga Komisija ( ).

48. Tātad rezumējot jāsecina, ka, izvērtējot jautājumu, vai neatrodamie dokumenti no lietas materiālu klāsta varēja būt noderīgi Solvay aizstāvībai, Vispārējā tiesa ir piemērojusi nepareizus kritērijus. Tā nav ņēmusi vērā prasības, kas šajā ziņā izriet no tiesībām uz aizstāvību. Tādējādi otrais apelācijas pamats ir pieņemams.

49. Šajā ziņā Solvay apgalvotajam nevainības prezumpcijas pārkāpumam nav autonomas nozīmes, kas būtu plašāka par izskatīto jautājumu par pienākumu norādīt pamatojumu un iesniegt pierādījumus tiesību uz aizstāvību kontekstā. Tādēļ tajā nav īpaši jāiedziļinās.

2) Par tiesībām tikt uzklausītam (trešais apelācijas pamats)

50. Izvirzot trešo apelācijas pamatu, Solvay vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 165.–174. punktu, kuros Vispārējā tiesa secina, ka Komisijai nebija pienākuma pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas no jauna uzklausīt attiecīgo uzņēmumu ( ). Turpretī Solvay uzskata, ka 2000. gada administratīvajā procesā to vajadzēja uzklausīt, jo pirmajam lēmumam par naudas sodu (Lēmums 91/298), ko atcēla Pirmās instances tiesa, ne tikai nebija apstiprināts autentiskums, bet tas turklāt arī tika pieņemts, nenodrošinot nepieciešamo piekļuvi lietas materiāliem.

a) Trešā apelācijas pamata pirmā daļa

51. Šā apelācijas pamata pirmajā daļā Solvay apgalvo, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta saistībā ar 53. panta 1. punktu. Pārsūdzētajā spriedumā netiek izskatīts jautājums, vai pirmajā administratīvajā procesā pieļautie procesuālie trūkumi, kas saistīti ar piekļuvi lietas materiāliem, ir pamats jaunai uzklausīšanai. Tādējādi Vispārējā tiesa neiedziļinās Solvay iebildumā, ko tā ir izvirzījusi tiesvedībā pirmajā instancē.

52. Šis arguments ir jānoraida. Vispārējā tiesa, lai arī tikai ar vienu teikumu, ir iedziļinājusies jautājumā par jaunas uzklausīšanas nepieciešamību iepriekšējo procesuālo trūkumu dēļ, kas saistīti ar piekļuvi lietas materiāliem, proti, tā atbildē uz šo jautājumu ir norādījusi uz saviem apsvērumiem par piekļuvi lietas materiāliem ( ). No Vispārējās tiesas viedokļa tas bija loģiski un konsekventi, jo tā uzskatīja, ka Komisija attiecībā uz nenotikušo piekļuvi lietas materiāliem nav pārkāpusi tiesības uz aizstāvību ( ). Tādējādi atbilstoši pārsūdzētajā spriedumā izvēlētajam risinājumam nebija vajadzības no jauna uzklausīt Solvay.

53. Līdz ar to Vispārējās tiesas apsvērumi par tiesībām tikt uzklausītam ir pietiekami pamatoti. Tas, vai tajos arī pēc būtības nav pieļauta neviena kļūda tiesību piemērošanā, tiek izskatīts trešā apelācijas pamata otrajā daļā, kuru es tagad aplūkošu.

b) Trešā apelācijas pamata otrā daļa

54. Trešā apelācijas pamata otrajā daļā Solvay pēc būtības iedziļinās jautājumā, vai procesuālie trūkumi, kas 1990. gadā radās saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, vēlāk, t.i., pirms otrā, šajā lietā strīdīgā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 2003/5) pieņemšanas, bija pietiekams pamats, lai uzņēmumu no jauna uzklausītu.

55. Solvay galvenokārt apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības tikt uzklausītai, kā arī tiesības uz aizstāvību kopumā. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja līdztekus iebilst, ka ir pārkāpts Pamattiesību hartas 47. panta 2. punkts, 48. pants un 52. panta 3. punkts, ECPAK 6. pants un LES 6. panta 1. punkts, labas pārvaldības princips, kā arī LESD 266. pants (iepriekš EKL 233. pants). Visiem šiem iebildumiem kopīgs ir pārmetums, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka Komisijai no jauna bija jāuzklausa Solvay.

56. Tiesības tikt uzklausītam ir tiesību uz aizstāvību daļa, kas jāņem vērā administratīvajā procesā saistībā ar lietu par aizliegtu vienošanos. Tiesības uz aizstāvību nozīmē, ka izmeklējamam uzņēmumam administratīvajā procesā tiek dota iespēja darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu patiesumu un atbilstību, kā arī par Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem ( ). Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī šis princips parasta likuma līmenī atspoguļojās Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktā ( ).

57. Nav domstarpību par to, ka šajā lietā 1990. gadā, proti, pirms pirmā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 91/298) pieņemšanas, Komisija uzklausīja Solvay saistībā ar paziņojumu par iebildumiem. Domstarpības ir tikai jautājumā par to, vai pasākumos, kas Komisijai saskaņā ar EKL 233. pantu (tagad LESD 266. pants) ir jāīsteno pēc pirmā lēmuma par naudas sodu atcelšanas, ietilpa arī jauna uzklausīšana.

58. Administratīvajā procesā saistībā ar lietu par aizliegtu vienošanos, kas ierosināts saskaņā ar Regulu Nr. 17, no EKL 233. panta obligāti neizriet pienākums Komisijai no jauna izskatīt visu lietu kopumā. Gluži pretēji, Komisija procesu var atsākt izskatīt no tās vietas, kur Savienības tiesas ir konstatējušas procesuālu kļūdu. Ja procesuālās darbības, kas hronoloģiski veiktas pirms procesuālās kļūdas, ir likumīgas, tās nav jāatkārto.

59. PVC lietā, kurā pirmais Komisijas lēmums tika atcelts formālas kļūdas dēļ, Komisāru kolēģijai to galīgi pieņemot, Tiesa piekrita, ka otro, principā identiski formulēto lēmumu Komisija pieņēma, no jauna neuzklausot attiecīgos uzņēmumus ( ). Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir balstījusies uz šo judikatūru, lai pamatotu, ka arī šajā lietā Solvay nebija no jauna jāuzklausa ( ).

60. Pirmajā brīdī šķiet, ka PVC lietā un šajā lietā faktiski ir vienāda situācija, jo arī šajā lietā pirmais Komisijas lēmums par naudas sodu (Lēmums 91/298) tika atcelts formālas kļūdas administratīvā procesa beigās dēļ, precīzāk sakot, lēmuma autentiskuma apstiprinājuma trūkuma dēļ.

61. Tomēr tuvāk aplūkojot, var saskatīt būtisku atšķirību, proti, atšķirībā no PVC lietas, šajā lietā administratīvo procesu raksturoja vēl cits nopietns trūkums, kas radās daudz agrāk pirms lēmuma par naudas sodu galīgās pieņemšanas un autentiskuma apstiprināšanas, t.i., attiecīgajam uzņēmumam – Solvay – netika nodrošināta juridiskajām prasībām atbilstīga piekļuve lietas materiāliem ( ).

62. Savienības tiesas savos spriedumos par pirmo lēmumu par naudas sodu (Lēmums 91/298) ( ) gan nav pievērsušās jautājumam par tiesībām piekļūt lietas materiāliem un tiesībām uz aizstāvību, tās, gluži pretēji, ir izskatījušas vienīgi jautājumu par lēmuma autentiskuma apstiprināšanu. Tomēr no tā nevar secināt, ka Savienības tiesas būtu apstiprinājušas administratīvā procesa pienācīgu norisi, kas attiecas uz piekļuvi lietas materiāliem un tiesībām uz aizstāvību.

63. Gluži pretēji, Pirmās instances tiesa attiecībā uz Lēmumu 91/297, kas pieņemts tajā pašā administratīvajā procesā saistībā ar lietu par aizliegtu vienošanos kā Lēmums 91/298, secināja, ka nepietiekamas piekļuves lietas materiāliem dēļ ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību ( ). Turklāt jau kopš 1982. gada eksistēja skaidra Komisijas prakse attiecībā uz piekļuves nodrošināšanu lietas materiāliem ( ).

64. Jāpiekrīt Komisijai, ka dažādie Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumi jautājumā par nodrošināmās piekļuves lietas materiāliem mērķiem un apjomu nesniedza vienotu viedokli ( ). Tomēr vēlākais brīdī, kad 2000. gadā tika pieņemts šajā lietā strīdīgais otrais lēmums par naudas sodu, visas iespējamās neskaidrības šajā jautājumā jau sen bija novērstas ( ).

65. Šādos apstākļos Komisijai šajā lietā pēc tam, kad pirmais lēmums par naudas sodu tika atcelts, administratīvais process bija jāatsāk stadijā uzreiz pēc paziņojuma par iebildumiem paziņošanas. Tai atbilstoši tiesiskajām norādēm bija jānodrošina Solvay pilnīga piekļuve lietas materiāliem un, pamatojoties uz šo apstākli, uzņēmums no jauna jāuzklausa.

66. Attiecībā uz Komisijas pienākumu no jauna uzklausīt attiecīgo uzņēmumu pēc tam, kad tas ir iepazinies ar lietas materiāliem, neko nemaina arī apstāklis, ka otrā, šajā lietā strīdīgā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 2003/5) pamatā nebija nekādu jaunu iebildumu ( ). Solvay gan jau 1990. gadā bija iespēja izteikt savus apsvērumus par iebildumiem, ar kuriem Komisija pamatoja gan savu pirmo, gan otro lēmumu par naudas sodu, tomēr šie apsvērumi uzņēmumam bija jāsniedz, pamatojoties uz ļoti fragmentārām zināšanām par lietas materiāliem, jo tam tika ļauts iepazīties tikai ar apsūdzošiem dokumentiem ( ).

67. Tiesības tikt uzklausītam nenozīmē tikai tiesības izteikt savus apsvērumus par visiem Komisijas iebildumiem. Gluži pretēji, attiecīgajam uzņēmumam jābūt iespējai iesniegt savus apsvērumus, pārzinot visas tam likumīgi pieejamās lietas materiālu sastāvdaļas. Pretējā gadījumā konkurences pārkāpumu procedūrā tiesības uz aizstāvību zaudētu lielu daļu savas efektivitātes.

68. Iespējai iesniegt savus apsvērumus ir pavisam cita kvalitāte, ja attiecīgais uzņēmums pirms tam pienācīgi ir varējis piekļūt lietas materiāliem. It īpaši ir acīmredzams, ka uzņēmums, kuram ir tikusi nodrošināta piekļuve ne tikai apsūdzošiem, bet arī attaisnojošiem dokumentiem, pret Komisijas iebildumiem var aizstāvēties efektīvāk nekā uzņēmums, kuram ir ļauts iepazīties tikai ar apsūdzošiem lietas materiāliem.

69. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot tiesības tikt uzklausītam, uzskatot, ka Komisijai nav no jauna jāuzklausa Solvay. Galu galā, šajā lietā tiek turpinātas kļūdas tiesību piemērošanā, kas pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas attiecībā uz tiesībām piekļūt lietas materiāliem ( ).

70. Šajā lietā nav tuvāk jāiedziļinās Solvay izvirzītajā jautājumā par labas pārvaldības principu, jo līdztekus argumentiem par tiesībām uz aizstāvību un tiesībām tikt uzklausītam argumentiem, kas pamatoti uz šo principu, nav autonomas nozīmes. Kā jau iepriekš skaidrots ( ), līdzīgi nav jāiedziļinās jautājumā par ECPAK 6. pantu un LES 6. panta 1. punktu.

c) Starpsecinājumi

71. Tādējādi kopumā trešā apelācijas pamata otrā daļa ir pieņemama.

B – Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu (pirmais apelācijas pamats)

72. Izvirzot pirmo apleācijas pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 100.–123. punktu, Solvay apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā. Tiesas judikatūrā šīs pamattiesības ir atzītas par Savienības tiesību vispārēju principu gan administratīvajā procesā Komisijā, gan tiesvedībā Savienības tiesās ( ). Tagad tas ir nostiprināts arī Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā un 47. panta 2. punktā.

73. Kaut gan Savienības tiesas jau vairākkārt ir izskatījušas saprātīga termiņa jautājumu konkurences lietās, man Solvay izvirzītie tiesību jautājumi šķiet īpaši svarīgi. Pirmkārt, tie attiecas uz lietu, kurā kopējais procesa ilgums, ņemot vērā visus administratīvā procesa un tiesvedības posmus, neapšaubāmi ir bijis īpaši liels. Otrkārt, šie iebildumi ir skatāmi kontekstā ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā 2009. gada 1. decembrī, ar kuru Eiropas Savienības Pamattiesību harta ir kļuvusi par saistošām tiesībām (LES 6. panta 1. punkts).

74. Pirmais apelācijas pamats iedalās kopumā piecās daļās, no kurām savukārt viena daļa attiecas uz procesa ilgumu (skat. turpmāk 1) punktu) un otra daļa ir veltīta pārmērīgajam procesa ilgumam (skat. turpmāk 2) punktu).

1) Procesa ilguma vērtējumam izvirzītās prasības (pirmā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa)

75. Pirmā apelācijas pamata abas pirmās daļas ir veltītas juridiskajām prasībām, kas izvirzītas procesa ilguma vērtējumam.

a) Par iepriekšēju jautājumu, vai Solvay iebildumi ir neefektīvi

76. Pretēji Komisijas uzskatam – Solvay iebildumi par procesa ilgumu katrā ziņā nav “lielākoties neefektīvi”. Protams, ka, lai, iespējams, atceltu pārsūdzēto spriedumu, ir jāiet vēl tālāk, proti, ir jāapsver sankcijas pārāk ilga procesa dēļ. Tāpat arī ir jāizskata jautājums par procesa ilgumu kā tādu ( ), jo bez pārmērīga procesa ilguma konstatācijas a priori nevar uzskatīt par pārkāptām tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu. Tiesai apelācijas tiesvedībā ir jābūt iespējai no juridiskā viedokļa pārbaudīt kritērijus, kurus Vispārējā tiesa ir izmantojusi, vērtējot procesa ilgumu.

77. Solvay iebildumi par procesa ilgumu visādā ziņā būtu neefektīvi tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja tos izvirzītu atsevišķi no iebildumiem par pārmērīga procesa ilguma radītajām juridiskajām sekām. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Gluži pretēji, pārsūdzētais spriedums tiek kritizēts no abiem aspektiem, turklāt pirmā apelācijas pamata trešā un piektā daļa it īpaši ir veltītas juridiskajām sekām.

78. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas izvirzītais iebildums par neefektivitāti ir jānoraida.

b) Par procesa ilguma izvērtēšanas kopumā nepieciešamību (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)

79. Pirmā apelācijas pamata pirmajā daļā Solvay apgalvo, ka, vērtējot procesa ilgumu, Vispārējā tiesa ir izolēti aplūkojusi tikai atsevišķus administratīvā procesa un tiesvedības posmus, nevērtējot procesu kopumā, kas ilgst kopš 1989. gada aprīlī veiktās pārbaudes.

80. Saprātīgais termiņš tiek izvērtēts, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus, it īpaši ņemot vērā tiesvedības nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību ( ). Šajā ziņā Tiesa ir arī precizējusi, ka atbilstošo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs ( ).

81. Procesa ilguma atbilstīgs izvērtējums neapšaubāmi nozīmē arī to, ka Vispārējā tiesa īpaši vērtē katra atsevišķā procesa posma ilgumu ( ). Ja kāds no procesa posmiem ir bijis pārmērīgi ilgs, tad šis apstāklis vien jau pamato secinājumu, ka ir pārkāptas tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu ( ).

82. Tomēr procesa ilguma atbilstīgs izvērtējums nozīmē ne tikai šādu “savrupu” vērtējumu, bet arī administratīvā procesa, kā arī iespējamo tiesvedību ilguma izvērtēšanu kopumā ( ).

83. Pret prasību veikt izvērtēšanu kopumā nevar iebilst, norādot, ka administratīvajam procesam un tiesvedībai ir dažāds raksturs un prasības, kas jāizpilda pārvaldes iestādei vai attiecīgi Vispārējai tiesai, ir nostiprinātas dažādās Pamattiesību hartas vietās. No attiecīgā uzņēmuma viedokļa galvenais ir tikai tas, kad objektīva struktūra tā “lietā” pieņems galīgo lēmumu. Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkts un 47. panta 2. punkts ir tikai viena un tā paša procesuālā principa divas izpausmes, proti, ka procesa dalībniekiem ir tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.

84. Parasti, ja neviens no administratīvā procesa vai tiesvedības posmiem pats par sevi nav pārmērīgi ilgs, gan nevar uzskatīt, ka tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu ir pārkāptas. Tomēr, jo vairāk posmu veido procesu kopumā, proti, viens vai vairāki administratīvie procesi un/vai tiesvedības, jo lielāku nozīmi iegūst tā kopējā ilguma vērtējums.

85. Šajā lietā administratīvā procesa pirmajai daļai (1989.–2000. gads) un pirmajai tiesvedībai (1991.–2000. gads) sekoja, kaut arī rudimentāra, administratīvā procesa otrā daļa (2000. gads), kā arī otra tiesvedība (kopš 2001. gada marta) ( ). Pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas brīdī visu šo procesa posmu kopējais ilgums jau pārsniedza 20 gadus, līdz šodienai ir pagājuši pat 22 gadi. Gandrīz neviens cits process Eiropas konkurences tiesību jomā nav bijis tik ilgs ( ).

86. Šādos apstākļos procesa ilgumu nevarēja atbilstīgi vērtēt, neietverot administratīvā procesa un tiesvedības kopējo ilgumu līdz pārsūdzētā sprieduma pieņemšanai. Ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa nav veikusi šādu izvērtēšanu kopumā, tā pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. No tā izriet, ka pirmā apelācijas pamata pirmā daļa ir pamatota.

c) Par apgalvoto pamatojuma trūkumu (pirmā apelācijas pamata otrā daļa)

87. Turklāt Solvay izvirza iebildumu par pamatojuma trūkumu (Tiesas Statūtu 36. pants saistībā ar 53. panta 1. punktu), jo Vispārējā tiesa savos apsvērumos par procesa ilgumu nav iekļāvusi procesa posmu, kas norisinājies pašā tiesā.

88. Tik tiešām, Vispārējā tiesa nemaz nemin tajā notikušo tiesvedības posmu (tiesvedība lietā T‑58/01). Tomēr jāņem vērā, ka Vispārējās tiesas sprieduma pamatojums var būt izsecināms pat netieši, ja vien tas ļauj ieinteresētajām personām konstatēt, kādēļ Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā viņu argumentus, un sniedz Tiesai pietiekamas norādes, lai tā varētu īstenot savas kontrolējošās funkcijas ( ).

89. Šajā lietā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apstrīdēto lēmumu varēja atcelt nevis procesa ilguma dēļ, bet gan tikai – procesa ilguma izraisītā – tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ. Tā kā, pēc Vispārējās tiesas domām, tiesības uz aizstāvību nebija pārkāptas, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā varēja īpaši nevērtēt Solvay argumentus par procesa ilgumu. Tādējādi šajā ziņā pamatojuma trūkuma nav.

90. Šajos apstākļos pirmā apelācijas pamata otrā daļa nav pieņemama.

2) Pārmērīgi ieilguša procesa juridiskās sekas (pirmā apelācijas pamata trešā, ceturtā un piektā daļa)

91. Pirmā apelācijas pamata trešajā, ceturtajā un piektajā daļā Solvay pievēršas jautājumam par administratīvā procesa un tiesvedības saprātīga termiņa varbūtējas pārsniegšanas juridiskajām sekām.

a) Prasība par tiesību uz aizstāvību aizskārumu (pirmā apelācijas pamata trešā daļa)

92. Pirmā apelācijas pamata trešajā daļā tiek izvirzīts tiesību jautājums, kuram ir būtiska nozīme. Lietas dalībniekiem ir domstarpības jautājumā par to, vai varbūtējs pamattiesību uz lietas savlaicīgu izskatīšanu pārkāpums kā tāds jau pamato apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai arī papildus ir jāpierāda attiecīgā uzņēmuma aizstāvības iespēju aizskārums ( ).

93. Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir uzskatījusi, ka pārmērīgi ieildzis process var būt iemesls Komisijas lēmuma atcelšanai tikai tādā gadījumā, ja ir pierādīts, ka procesa ilgums ir aizskāris attiecīgā uzņēmuma aizstāvības iespējas ( ). Šī pieeja atbilst pa šo laiku iedibinātai Tiesas judikatūrai, kas vispārīgi ņem vērā, vai procesa ilgums varēja ietekmēt tā iznākumu ( ).

94. Tomēr Solvay uzskata šo judikatūru par novecojušu un aicina Tiesu to pārskatīt, ņemot vērā Pamattiesību hartas saistošo juridisko spēku kopš Lisabonas līguma spēkā stāšanās.

95. Šajā ziņā īpaša nozīme ir Pamattiesību hartas 52. panta 3. punkta norādēm. Šā noteikuma pirmajā teikumā ir vienveidīguma klauzula, kurā paredzēts, ka Hartā minētajām pamattiesībām, kas atbilst ECPAK pamattiesībām, ir tāda pati nozīme un piemērojamība, kāda tām ir piešķirta ECPAK.

96. Ir taisnība, ka Savienības pamattiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu, kas izriet no Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkta saistībā ar 47. panta 2. punktu, ir veidotas pēc ECPAK 6. panta 1. punkta parauga ( ). Tomēr pretēji tam, kā uzskata Solvay, ECPAK 6. panta 1. punkts interpretācijā, kādu pašreiz sniedz ECT, neparedz atcelt lēmumu par naudas sodu lietā par aizliegtu vienošanos un izbeigt administratīvo procesu tikai lēmuma saprātīga termiņa pārsniegšanas dēļ.

97. Kā pamatoti piebilst Komisija, saskaņā ar vispārpieņemtiem principiem ECPAK paredz tās dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, kas attiecas uz iespējamu pamattiesību pārkāpumu novēršanas veidiem un līdzekļiem ( ).

98. Turklāt no ECT judikatūras attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punktu var secināt, ka pilnīga kriminālsodu atcelšana un attiecīgo kriminālprocesu izbeigšana ir tikai viens no iespējamiem kompensāciju veidiem ECPAK 41. panta izpratnē par pamattiesību pārkāpumu pārmērīgi ieilguša procesa dēļ ( ). Tajā nav minēts valsts struktūru pienākums atcelt sodus un izbeigt procesu. Gluži pretēji, ECT kā atbilstīgu kompensāciju par pārmērīgu procesa ilgumu skaidri atzīst arī noteiktā naudas soda samazināšanu ( ). Īpaši vienā ekonomisko noziegumu lietā, kas attiecās uz nopietniem krāpšanas gadījumiem un bija īpaša ar to, ka process ilga 17 gadus, ECT secinājumu par pārmērīgi ieilgušu procesu kompensēja ar soda samazināšanu ( ). Pēc manām domām, šādu risinājumu var piemērot arī procesiem lietās par aizliegtu vienošanos, kas ir līdzīgi kriminālprocesiem ekonomikas jomā.

99. Attiecībā uz konkurences tiesībām pie iepriekš minētā jāpiebilst, ka ECT, šķiet, neuzskata, ka šī tiesību joma pieder pie klasiskajām krimināltiesībām. Ārpus krimināltiesību “stingrā kodola” ECT uzskata, ka krimināltiesiskās garantijas, kas izriet no ECPAK 6. panta 1. punkta, nav obligāti jāpiemēro visā to stingrībā ( ).

100. Atbilstoši minētajam pašreizējā situācijā jāuzskata, ka no vienveidīguma principa, kas noteikts Pamattiesību hartas 52. panta 3. punkta pirmajā teikumā, Savienības tiesām neizriet pienākums obligāti atcelt apstrīdēto lēmumu, ja Eiropas konkurences tiesību kontekstā ir pārkāptas pamattiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu.

101. Lai gan Pamattiesību hartas 52. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēta iespēja Savienības tiesībās piemērot plašākus standartus par tiem, kas noteikti ECPAK, tomēr saistībā ar šīm konkurences tiesībām tam nav nekāda pamata.

102. Nosakot sodu par pamattiesību uz lietas savlaicīgu izskatīšanu pārkāpumu, ir pienācīgi jāņem vērā gan attiecīgā uzņēmuma intereses, gan sabiedrības intereses.

103. Attiecīgā uzņēmuma interesēs ir saņemt iespējami lielāku kompensāciju par pamattiesību pārkāpuma radītajām sekām ( ). Sabiedrības interesēs ir panākt Eiropas iekšējā tirgus konkurences noteikumu, kas pieder pie Līgumu pamatnoteikumiem ( ), efektīvu īstenošanu ( ).

104. Ja Komisijas lēmumu par naudas sodu lietā par aizliegtu vienošanos varētu atcelt tikai tādēļ, ka administratīvajā procesā vai tiesvedībā ir pārsniegts lietas savlaicīgas izskatīšanas termiņš, šādā gadījumā tiktu atcelts ne tikai noteiktais naudas sods, bet arī secinājums par konkurences noteikumu pārkāpumu kā tādu. Šāds risinājums ir pretrunā sabiedrības interesēm efektīvi īstenot konkurences noteikumus un pārsniegtu attiecīgā uzņēmuma likumīgās intereses saņemt iespējami lielāku kompensāciju par tam nodarīto pamattiesību pārkāpumu.

105. Nevar ļaut uzņēmumam, motivējot tikai ar lietas nesavlaicīgu izskatīšanu, apšaubīt pārkāpuma esamību ( ). Nekādā gadījumā sankcija par procesa saprātīga termiņa neievērošanu nevar radīt to, ka uzņēmumam tiek ļauts turpināt vai atsākt rīcību, par kuru ir konstatēts, ka tā nav saderīga ar Savienības tiesībām ( ).

106. Ņemot vērā iepriekš minēto, neredzu iemeslu ierosināt Tiesai pārskatīt tās līdzšinējo judikatūru šajā jautājumā. No tā izriet, ka pirmā apelācijas pamata trešā daļa ir jānoraida.

b) Procesa ilguma ietekme uz Solvay iespējām aizstāvēties šajā lietā (pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa)

107. Pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa ir veltīta pārsūdzētā sprieduma 113.–117. punktam, kur Vispārējā tiesa secina, ka saprātīga termiņa principa varbūtējs pārkāpums neietekmēja Solvay iespējas efektīvi aizstāvēties un tādējādi tās tiesības uz aizstāvību nav pārkāptas. Solvay tajā saskata galvenokārt pamatojuma trūkumu un principa ievērot tiesības uz aizstāvību, kā arī saprātīga termiņa principa pārkāpumu. Vispārējā tiesa nav pietiekami izskatījusi jautājumu par grūtībām, ar kādām Solvay pēc tik ilga laika bija jāsaskaras saistībā ar savu aizstāvību.

i) Par apgalvoto pamatojuma trūkumu

108. Apgalvotais pamatojuma trūkums Tiesas Statūtu 36. panta saistībā ar 53. panta 1. punktu izpratnē izpaužas tādējādi, ka Vispārējā tiesa nav iedziļinājusies daudzos Solvay argumentos, kurus tā pirmajā instancē ir izvirzījusi par grūtībām, ar kurām tai bija jāsaskaras saistībā ar savu aizstāvību.

109. Šie argumenti nav pārliecinoši. Kā jau iepriekš minēts, pienākums norādīt pamatojumu Vispārējai tiesai neliek sniegt izsmeļošu un detalizētu visas lietas dalībnieku sniegtās argumentācijas izklāstu un līdz ar to pamatojums var tikt netieši izteikts ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām zināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai uzskatīt, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija pārbaudes veikšanai ( ).

110. Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā skaidri, kaut ļoti nedaudz, iedziļinās Solvay argumentos, ka tai pēc tik ilga laika ir grūti aizstāvēties pret Komisijas apsūdzībām. Tā būtībā norāda, ka Komisija kopš pirmās tiesvedības šajā lietā nav veikusi nekādas izmeklēšanas darbības un apstrīdētajā lēmumā nav arī ņēmusi vērā nekādus jaunus faktorus, kas prasītu tiesību uz aizstāvību izmantošanu ( ).

111. Var būt, ka Solvay ir atšķirīgs viedoklis par šīs lietas apstākļu materiāli tiesisko vērtējumu, tomēr no tā neizriet pamatojuma trūkums ( ).

ii) Par apgalvoto materiālo tiesību kļūdu

112. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējās tiesas izteikumu par to, ka laika faktors nav ietekmējis Solvay iespējas aizstāvēties, kritizē arī no materiālo tiesību viedokļa. Solvay tajā saskata principa ievērot tiesības uz aizstāvību, kā arī saprātīga termiņa principa pārkāpumu.

113. Pirmajā brīdī varētu šķist, ka Solvay lūdz Tiesu aizstāt Vispārējās tiesas faktu vērtējumu ar savu vērtējumu, kas apelācijas tiesvedībā ir nepieņemami ( ).

114. Tomēr, tuvāk aplūkojot, var secināt, ka Solvay Vispārējai tiesai pārmet ne tik daudz nepareizu faktu vērtējumu cik drīzāk, pēc Solvay domām, būtiska apstākļa ignorēšanu. Proti, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka laiks, kas pagājis kopš procesa sākuma, ir ietekmējis Solvay aizstāvības iespējas tiesvedībā. Vispārējā tiesa nepamatoti ir analizējusi tikai jautājumu par laika faktora ietekmi uz Solvay aizstāvības iespējām Komisijā (t.i., administratīvajā procesā).

115. Šis arguments ir pamatots.

116. Izvērtējot, vai, iespējams, pārmērīgi ieilgušais process ir nelabvēlīgi ietekmējis attiecīgā uzņēmuma iespējas aizstāvēties, Vispārējā tiesa nedrīkst savu uzmanību veltīt tikai aizstāvībai kādā noteiktā procesa posmā. Gluži pretēji, tai vispārīgi jāizvērtē, vai procesa ilgums varēja ietekmēt uzņēmuma aizstāvību pret Komisijas iebildumiem ( ).

117. Lai gan šī aizstāvība pirmām kārtām notiek administratīvajā procesā, kur, pamatojoties uz paziņojumu par iebildumiem, uzņēmumam tiek piešķirtas tiesības tikt uzklausītam, tomēr aizstāvība neaprobežojas tikai ar administratīvo procesu. Gluži pretēji, attiecīgais uzņēmums Komisijas lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodu, var pārsūdzēt Savienības tiesās (LESD 263. panta ceturtā daļa, iepriekš EKL 230. panta ceturtā daļa). Arī šādas tiesvedības kontekstā uzņēmumam ir jābūt iespējai efektīvi aizstāvēties pret apsūdzībām, kuras tam, tagad jau formāla lēmuma veidā, izvirza Komisija.

118. Tādēļ Vispārējā tiesa nepamatoti ir tikai izvērtējusi, vai Solvay varēja efektīvi aizstāvēties administratīvajā procesā ( ) un vai bijušās tiesvedības, t.i., tiesvedības lietā T‑31/91 par pirmo lēmumu par naudas sodu (Lēmums 91/298) ilgums ir radījis nelabvēlīgas sekas ( ). Vispārējā tiesa savos apsvērumos nav ietvērusi arī uzņēmuma pašreizējās iespējas aizstāvēties otrajā tiesvedībā, t.i., tiesvedībā lietā T‑58/01 saistībā ar šeit apstrīdēto Lēmumu 2003/5.

119. Šajā lietā aizstāvības iespējas Vispārējā tiesā tiesvedības lietā T‑58/01 ietvaros bija svarīgi ņemt vērā divu iemeslu dēļ: pirmkārt, saistībā ar Solvay skaidri izteikto aicinājumu ņemt vērā kādreizējās tiesvedības ilgumu un, otrkārt, saistībā ar apstākli, ka Solvay tikai šīs tiesvedības laikā, precīzāk sakot – 2005. gadā, vispār tika nodrošināta piekļuve lietas materiāliem. Tātad tam, vai Solvay 2005. gadā vēl varēja efektīvi aizstāvēties pret Komisijas iebildumiem vai secinājumiem, bija izšķiroša nozīme.

120. Pamattiesībās uz lietas savlaicīgu izskatīšanu ir prasīts, lai Komisija administratīvajā procesā lietā par aizliegtu vienošanos savu lēmumu par naudas sodu pieņemtu tik savlaicīgi, ka attiecīgais uzņēmums pret to vēl var efektīvi aizstāvēties Savienības tiesās.

121. Ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa nemaz nav izskatījusi šo juridiski nozīmīgo jautājumu, pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

iii) Par dažiem citiem iebildumiem

122. Visbeidzot, pirmā apelācijas pamata ceturtajā daļā Solvay atsaucas uz faktu sagrozīšanu, kā arī ECPAK 6. panta un LES 6. panta 1. punkta pārkāpumu.

123. Šie pārējie iebildumi nav padziļināti jāizskata. Iebildums par faktu sagrozīšanu nav pamatoti raksturots ( ), un es nesaskatu nekādas norādes šādas sagrozīšanas esamībai. Kas attiecas uz ECPAK 6. pantu un LES 6. panta 1. punktu, tad pirmā tiesību norma nav tieši piemērojama un otrā tiesību norma kā tāda neparedz pamattiesību garantijas ( ).

iv) Starpsecinājumi

124. Līdz ar to pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa ir daļēji pamatota.

c) Šķietamais Solvay atteikums no naudas soda apmēra samazinājuma (pirmā apelācijas pamata piektā daļa)

125. Pirmā apelācijas pamata piektajā un pēdējā daļā Solvay īpaši apstrīd pārsūdzētā sprieduma 122. punktu. Vispārējā tiesa šajā punktā norāda, ka Solvay prasības pieteikumā [..] skaidri ir atteikusies no iespējas samazināt naudas sodu kā atlīdzinājuma par apgalvoto tās tiesību tikt tiesātai saprātīgā termiņā pārkāpumu”. Solvay tajā saskata pirmās instances tiesvedībā izvirzīto argumentu sagrozīšanu.

126. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādījumu sagrozīšana ir notikusi tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains ( ). Ja to attiecina uz lietas dalībnieka argumentiem, kas tika izvirzīti pirmajā instancē, tad izdarīt pieņēmumu par to sagrozīšanu var tikai tad, ja Vispārējā tiesa lietas dalībnieka argumentus ir acīmredzami nepareizi interpretējusi vai atspoguļojusi, grozot to jēgu.

127. Diemžēl Vispārējā tiesa ar strīdīgo formulējumu pārsūdzētajā spriedumā neļauj saprast, uz kuru Solvay prasības pieteikuma daļu tā atsaucas. Tomēr apelācijas procesa stadijā lietas dalībnieki ir vienprātīgi identificējuši, ka Solvay kritizētais Vispārējās tiesas izteikums varētu attiekties uz prasības pieteikuma 88. un 89. punktu. Sava prasības pieteikuma 88. punktā uzņēmums pēc būtības uzsver, ka, pēc uzņēmuma domām, apgalvoto lietas taisnīgas izskatīšanas principa pārkāpumu var novērst tikai, atceļot apstrīdēto lēmumu. Naudas soda samazināšana nevar novērst apgalvoto ECPAK 6. panta pārkāpumu. Prasības pieteikuma 89. punktā Solvay tālāk secina, ka tās apgalvotās acīmredzamās saprātīga termiņa pārsniegšanas sekas var būt tikai apstrīdētā lēmuma atcelšana ( ).

128. Iepriekš minētajā prasības pieteikuma daļā nevaru saskatīt atteikšanos no naudas soda iespējamas samazināšanas procesa ilguma dēļ. Vēl mazāk no Solvay rakstveida paskaidrojumiem izriet Vispārējās tiesas apgalvotais uzņēmuma “skaidrais atteikums” no naudas soda samazināšanas pārmērīgi ieilgušā procesa dēļ.

129. Gluži pretēji, sava pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 88. un 89. punktā Solvay ir tikai uzskatāmi raksturojusi savu viedokli. Uzņēmums paskaidro, kādas juridiskās sekas tas uzskata par atbilstīgām saistībā ar apgalvoto saprātīga termiņa principa pārkāpumu, proti, nevis naudas soda apmēra samazināšanu, bet gan apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

130. Starp sava uzskata par tiesībām paušanu un skaidru atteikšanos no iespējas samazināt naudas soda apmēru par apgalvoto tiesību pārkāpumu ir principiāla atšķirība. Pārsūdzētā sprieduma 122. punktā Vispārējā tiesa šo atšķirību nav ņēmusi vērā.

131. Pārsūdzētā sprieduma 122. punktā ir par to, ka Vispārējā tiesa pirmās instances tiesvedībā izvirzītos Solvay argumentus ir acīmredzami nepareizi interpretējusi un turklāt arī atspoguļojusi, grozot to jēgu. Šeit ir saskatāma lietas dalībnieka argumentu sagrozīšana.

132. Šī sagrozīšana īpaši acīmredzama kļūst tad, ja ņem vērā, ka pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā Solvay citā kontekstā patiešām lūdz Vispārējo tiesu samazināt naudas soda apmēru un šajā ziņā skaidri atsaucas uz saviem “argumentiem atcelšanas pamatu kontekstā”, tātad arī uz saviem argumentiem par pārmērīgu procesa ilgumu ( ).

133. Līdz ar to pirmā apelācijas pamata piektā daļa ir apmierināma.

3) Starpsecinājumi

134. Līdz ar to pirmais apelācijas pamats ir daļēji pieņemams.

C – Pārsūdzētā sprieduma atcelšana

135. Kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, trīs no Solvay izvirzītajiem apelācijas pamatiem ir lielākoties pamatoti. Tas apstāklis, ka atsevišķi katrs no šiem apelācijas pamatiem ir pieņemams, jau pats par sevi pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu kopumā.

D – Pirmajā instancē izvirzītās prasības izlemšana

136. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

137. Tā tas ir izskatāmajā lietā. Vispārējā tiesa jau ir aplūkojusi visus faktus un juridiskos jautājumus, kuriem ir nozīme, izlemjot Solvay prasību, un lietas dalībniekiem bija dota iespēja šajā ziņā iesniegt savus apsvērumus. Līdz ar to lieta nav jānodod atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, gluži pretēji, Tiesa pati var lemt par Solvay prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Ņemot vērā ārkārtīgi ieilgušo procesu, proti, 22 gadus – no 1989. gada aprīlī Komisijas īstenotās pārbaudes līdz šodienai, Tiesai būtu jāizmanto šī iespēja.

138. Turpmākā gaitā es tikai īsumā izskatīšu apstrīdētā lēmuma likumību no trim izvēlētiem aspektiem, proti, piekļuves lietas materiāliem (skat. turpmāk 1) punktu), tiesību tikt uzklausītam (skat. turpmāk 2) punktu) un procesa ilguma (skat. turpmāk 3) punktu) aspekta.

1) Par tiesībām uz piekļuvi lietas materiāliem

139. Pastāv vienprātība, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Solvay netika nodrošināta juridiskajām prasībām atbilstoša piekļuve lietas materiāliem ( ).

140. Kā jau iepriekš minēts, nav iespējams noliegt, ka pazudušajās lietas materiālu daļās, kuru saturs nav zināms, Solvay būtu atradusi savai aizstāvībai noderīgu informāciju. Tā tas ir it īpaši tādēļ, ka Komisija pati uzskata, ka dažas no trūkstošajām mapēm “ietvēra saraksti atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam”, tātad dažādiem uzņēmumiem adresētos Komisijas informācijas pieprasījumus un to atbildes ( ). Šādos citu uzņēmumu apsvērumos varēja būt ietverta noderīga informācija par vienošanās starp Solvay un CFK vērtējumu, pat ja tas attiektos tikai uz konstatētā pārkāpuma ilgumu, kā arī uzliktā naudas soda apmēru. Īpaši tā informācija, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā sniedza par pārkāpuma ilgumu, bija fragmentāra un pretrunīga ( ).

141. Tādējādi katrā ziņā pastāvēja iespēja, ka, atbilstīgi nodrošinot piekļuvi lietas materiāliem, administratīvajam procesam varētu būt bijis cits iznākums, kaut arī tas ietekmētu tikai noteiktā naudas soda apmēru.

142. Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir pilnībā atceļams jau procesuālo trūkumu saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, t.i., pazudušajiem lietas materiāliem, dēļ.

2) Par tiesībām tikt uzklausītam

143. Skaidrs ir arī tas, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas 2000. gadā Komisija no jauna neuzklausīja Solvay, kaut gan tiesību akti to pieprasa ( ). Šī procesuālā kļūda ir cieši saistīta ar nenodrošināto piekļuvi lietas materiāliem.

144. Nevar noliegt iespēju, ka administratīvajam procesam būtu cits iznākums, ja Komisija 2000. gadā būtu devusi uzņēmumam iespēju – pēc atbilstīgas iepazīšanās ar lietas materiāliem – no jauna iesniegt savus apsvērumus par Komisijas izvirzītajiem iebildumiem ( ).

145. Arī šī iemesla dēļ apstrīdētais lēmums ir atceļams pilnībā.

3) Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu

146. Visbeidzot, kas attiecas uz procesa ilgumu, tad tas jāvērtē, ņemot vērā visus konkrētās lietas apstākļus ( ).

147. Šajā lietā jāņem vērā Komisijas bezdarbība laika posmā no Komisijas pirmā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 91/298) atcelšanas līdz pirmā Tiesas sprieduma apelācijas instancē ( ) pieņemšanai. Tādējādi nelietderīgi pagāja četri gadi un septiņi mēneši ( ).

148. Šo Komisijas bezdarbību nevar pamatot, atsaucoties uz savulaik tās iesniegto apelācijas sūdzību par pirmā lēmuma par naudas sodu atcelšanu. Lai gan Komisija var pilnībā izsmelt tās rīcībā esošās procesuālās iespējas un vērsties pie Tiesas kā apelācijas instances, ja pirmajā instancē ir pieņemts tai nelabvēlīgs spriedums, tomēr tas nekādā gadījumā nenozīmē, ka Komisija šāda apelācijas procesa laikā drīkst apturēt administratīvo procesu ( ).

149. Apelācijas iesniegšana neaptur attiecīgā akta piemērošanu (Tiesas Statūtu 60. panta 1. punkts). Tātad Komisijai saskaņā ar EKL 233. panta pirmo daļu (tagad – LESD 266. panta pirmā daļa) jau no 1995. gada 29. jūnija, proti, dienas, kad tika pasludināts Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑31/91, bija pienākums veikt pasākumus, kas izriet no Pirmās instances tiesas sprieduma par Komisijas lēmuma atcelšanu. Arī labas pārvaldības principam atbilstu vai nu ātri sagatavot lietu jaunai izskatīšanai pēc būtības, vai arī izbeigt administratīvo procesu.

150. Komisija būtu varējusi turpināt administratīvo procesu jau no 1995. gada jūlija, tā vietā, lai gaidītu līdz 2000. gada aprīlim ( ). Savā jaunajā lēmumā par naudas sodu Komisijai bija tikai jāprecizē, ka gadījumā, ja apelācijas procesā spriedums būs Komisijai labvēlīgs, šis lēmums zaudē savu spēku.

151. Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka šajā lietā administratīvais process bija pārmērīgi ieildzis jau saistībā ar Komisijas bezdarbību gandrīz piecu gadu garumā no 1995. gada jūlija līdz 2000. gada aprīlim. Kā jau iepriekš minēts ( ), šā iemesla dēļ nav padziļināti jāanalizē pārējo procesa daļu ilgums un jāizvērtē procesa ilgums kopumā ( ).

152. Protams, iepriekš konstatētais saprātīga termiņa principa pārkāpums pamato apstrīdētā lēmuma atcelšanu tikai tad, ja procesa ilguma dēļ tika ietekmētas attiecīgā uzņēmuma iespējas aizstāvēties ( ). Pienākums iesniegt šo faktu apstiprinošus pierādījumus ir uzņēmumam.

153. Tiesa parasti izvirza stingras prasības šādai pierādīšanai ( ). Attiecīgā uzņēmuma argumentiem jābūt pamatotiem ar pārliecinošiem pierādījumiem un tie nedrīkst būt pārāk abstrakti vai neprecīzi ( ). Piemēram, ja, kā šajā gadījumā, tiek apgalvots, ka iespējas aizstāvēties ierobežo apstāklis, ka agrākie darbinieki ir aizgājuši no darba, tad parasti ir jānorāda šādu personu vārdi un uzvārdi, viņu ieņemamais amats, kā arī datums, kurā viņi ir beiguši pildīt darba pienākumus, ir jānorāda apsvērumi par ziņu vai paskaidrojumu veidu un apjomu, ko šīs personas varētu sniegt, kā arī jāraksturo apstākļi, kuru dēļ attiecīgajām personām nebija iespējams sniegt savus paskaidrojumus ( ).

154. Nav šaubu, ka šajā tiesvedībā, kas tiek izskatīta Savienības tiesās, Solvay nav sniegusi tik detalizētu informāciju.

155. Tomēr šajā lietā jāņem vērā, ka brīdī, kad 2000. gada beigās tika pieņemts otrais lēmums par naudas sodu no laika posma, par kuru Solvay tiek pārmests, ka tā bija aizliegtas vienošanās dalībniece, t.i., 1987.–1990. gads, bija pagājuši jau no 10 līdz 13 gadiem. Visbeidzot, kad 2005. gadā Solvay Pirmās instances tiesā tika nodrošināta piekļuve lietas materiāliem, no Komisijas konstatēto pārkāpumu brīža bija pagājuši jau pat no 15 līdz 18 gadiem.

156. Ir skaidrs, ka pēc tik ilga laika uzņēmuma darbinieki, it īpaši tādēļ, ka tie ir bijušie darbinieki, nevar visu atsaukt atmiņā.

157. Tomēr tiesvedībā pirmajā instancē Solvay piedāvāja Vispārējai tiesai konkrēti norādīt, kurus vadošos darbiniekus tā attiecīgajā laikposmā nodarbināja nodaļā “Kalcinētā soda” un kad katrs no viņiem ir aizgājis no darba uzņēmumā vai attiecīgi ir miris.

158. Ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, saprotams, ka no Solvay neko vairāk nevarēja prasīt.

159. Apelācijas sūdzības iesniedzējai it īpaši nedrīkstētu kaitēt tas, ka tā nav detalizēti norādījusi, par kādām darbībām un pierādījumiem tās bijušajiem darbiniekiem būtu bijusi jāsniedz informācija, jo līdz pat šim brīdim uzņēmums nav iepazīstināts ar visām lietas materiālu daļām, ar kurām tas īstenībā bija jāiepazīstina ( ). Solvay nevar prasīt pierādīt, vai un ciktāl tās bijušie darbinieki būtu varējuši sniegt informāciju par pazudušajām lietas materiālu daļām, kuru saturs nav zināms un kuras nevienā procesa brīdī nav bijušas pieejamas.

160. Vispārīgi runājot, nevar paredzēt tik augstas prasības laika faktora ietekmētās iespējas aizstāvēties pierādīšanai, lai attiecīgajam uzņēmumam padarītu neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu jebkādu pierādīšanu.

161. Ņemot vērā faktu, ka neatgriezeniski ir zaudēta daļa lietas materiālu, kurā, iespējams, atradās Komisijas sarakste ar trešiem uzņēmumiem ( ), nevar noliegt, ka no darba aizgājušie Solvay darbinieki gadījumā, ja tos izdotos atrast, varētu palīdzēt uzņēmumam aizstāvēties. It īpaši nevar noliegt, ka attiecīgie darbinieki būtu varējuši sniegt informāciju par lietas apstākļiem, ko nevarēja uzzināt, izmantojot tikai rakstiskās piezīmes.

162. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir pietiekami daudz pierādījumu, ka pārmērīgi ieilgušais process ir ietekmējis Solvay iespējas aizstāvēties pret Komisijas iebildumiem. Jau šī iemesla dēļ vien apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.

4) Starpsecinājumi

163. Jau dažu tiesību jautājumu izskatīšana, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē ir izvirzījusi saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, tiesībām tikt uzklausītam un procesa ilgumu, liecina par to, ka apstrīdētais Komisijas lēmums (Lēmums 2003/5) ir atceļams pilnībā. Tādējādi nav jāiedziļinās pārējos prasības pamatos, kurus Solvay ir izvirzījusi pirmajā instancē.

V – Par prasījumu samazināt naudas soda apmēru

164. Līdztekus pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētā lēmuma atcelšanai ( )Solvay lūdz arī atcelt vai samazināt – Vispārējās tiesas no jauna noteikto – naudas sodu, proti, kā kompensāciju par būtiskiem zaudējumiem, kas, kā Solvay apgalvo, tai ir nodarīti ārkārtīgi ieilgušā procesa dēļ.

165. Pēc manis piedāvātā risinājuma, kas paredz atcelt pārsūdzēto spriedumu ( ) un apstrīdēto lēmumu ( ), šis īpašais Solvay prasījums ir lieks. Tomēr pilnīgas skaidrības labad turpinājumā to izskatīšu pakārtoti.

A – Sākotnējās piezīmes

166. No Tiesas līdzšinējās judikatūras izriet divas atšķirīgas pieejas pārmērīgi ieilguša procesa problēmas risinājumam. Lietā Baustahlgewebe, kurā attiecīgajam uzņēmumam bija noteikts naudas sods lietā par aizliegtu vienošanos, Tiesa samazināja naudas sodu ( ). Turpretī lietā Der Grüne Punkt, kurā naudas sods nebija noteikts, Tiesa attiecīgajam uzņēmumam varēja vien norādīt uz iespēju iesniegt prasību par zaudējumu atlīdzību atbilstoši LESD 268. pantam saistībā ar LESD 340. panta otro daļu (iepriekš EKL 235. pants saistībā ar EKL 288. panta otro daļu) ( ).

167. Tiesas sēdē Komisija apliecināja, ka tā priekšroku dod pēdējam no minētiem risinājumiem, kā tas ir atspoguļots lietā Der Grüne Punkt. Savu nostāju tā pamatoja ar nepieciešamību efektīvi īstenot konkurences tiesības. Pēc Komisijas domām, naudas soda samazināšana ietekmētu Eiropas konkurences tiesību efektīvu īstenošanu.

168. Šis iebildums nepārliecina.

169. Pirmkārt, Eiropas konkurences noteikumu īstenošana, kas nepieciešama iekšējā tirgus darbībai ( ), neapšaubāmi gan ir viens no Līgumu pamatuzdevumiem ( ). Lai sasniegtu šo mērķi, ir nepieciešami efektīvi un preventīvi sodi.

170. Otrkārt, tādā procesā kā administratīvais process lietā par aizliegtu vienošanos, kam ir kvazi-krimināltiesiskas iezīmes ( ), tomēr īpaši jāievēro elementārās procesuālās garantijas. Konkurences tiesības drīkst īstenot tikai ar tiesiski nevainojamiem līdzekļiem. Tātad, ja lietā par aizliegtu vienošanos tiek pārkāptas tādas pamattiesības kā tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu, šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tiesības uz efektīvu kompensāciju.

171. Tātad saprātīga termiņa pārsniegšanas risinājums nenoliedzami tiek meklēts starp atšķirīgi pozicionēto prasību īstenot konkurences noteikumus, no vienas puses, un prasību pēc efektīvas kompensācijas par pamattiesību pārkāpumu, no otras puses.

172. Atbilstoši procesuālās ekonomijas mērķim un vajadzībai nodrošināt attiecīgajam uzņēmumam tiešus un efektīvus tiesiskās aizsardzības līdzekļus Tiesai tur, kur tas ir iespējams, tātad lietās, kurās ir noteikti naudas sodi, arī turpmāk būtu jāizvēlas spriedumā lietā Baustahlgewebe izmantotais risinājums ( ).

173. Šādā gadījumā konkurences tiesības tiek efektīvi īstenotas, konstatējot pārkāpumu un nosakot attiecīgajam uzņēmumam pienākumu izbeigt šo pārkāpumu ( ). Pārējos tirgus dalībniekus preventīvi ietekmē sākotnēji Komisijas vai Vispārējās tiesas noteiktais naudas sods. Tiesa neapšauba tā samērīgumu. Ar “Baustahlgewebe metodi”, proti, sākotnējais naudas sods tiek savā ziņā samazināts par summu, kas tiek uzskatīta par atbilstīgu kompensāciju par pārmērīgi ieilgušo procesu ( ).

B – Naudas soda samazināšana

174. Visbeidzot, judikatūra lietā Baustahlgewebe ( ) pamatojas uz neierobežotu jurisdikciju LESD 261. panta izpratnē, kas Tiesai ir attiecībā uz konkurences tiesībās paredzētiem sodiem, kā to nosaka Regulas Nr. 17 ( ) 17. pants. Tādējādi Tiesa naudas sodus un kavējuma naudas pēc saviem ieskatiem var atcelt, samazināt vai palielināt.

175. Piemērojot judikatūru lietā Baustahlgewebe, vispirms jāvērtē procesa ilgums (šajā ziņā skat. turpmāk 1) daļu) un pēc tam jānosaka naudas soda iespējamā samazinājuma apmērs (šajā ziņā skat. turpmāk 2) daļu).

1) Par administratīvā procesa un tiesvedības pārmērīgo ilgumu

176. Kā jau iepriekš minēts ( ), procesa ilguma samērīgums tiek izvērtēts, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus, it īpaši ņemot vērā tiesvedības nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību.

177. Šajā ziņā atsevišķie procesa posmi ir jāanalizē atsevišķi, turklāt ir vispārīgi jāvērtē kopējais administratīvā procesa un tiesvedības ilgums ( ).

178. No atsevišķajiem procesa posmiem galvenokārt divos nav ievērots saprātīga termiņa princips, proti, Komisijas pilnīgas bezdarbības periodā pirmā apelācijas procesa laikā (tiesvedība apvienotajās lietās C‑287/95 P un C‑288/95 P), kā arī otrajā tiesvedībā Vispārējā tiesā (tiesvedība lietā T‑58/01) ( ).

179. Tas, ka Komisijas bezdarbība, kas ilga četrus gadus un septiņus mēnešus no 1995. gada jūlija līdz 2000. gada aprīlim, t.i., pirmā apelācijas procesa laikā, ir pārkāpusi Solvay pamattiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu, jau tika raksturots ( ). Tādēļ šajā tiesvedībā nav svarīgi, vai šajā periodā arī Tiesa kā apelācijas instance ar procesa ilgumu, kas sasniedza četrus gadus un septiņus mēnešus, bija atbildīga par pārmērīgi ieilgušo procesu.

180. Kas attiecas uz otro tiesvedību Vispārējā tiesā (lieta T‑58/01), tad tās ilgums, kas sasniedz astoņus gadus un deviņus mēnešus, jau no pirmā acu uzmetiena liekas nesamērīgs.

181. Kā pamatoti uzsver apelācijas sūdzības iesniedzēja, tik ilgu šīs lietas izskatīšanas laiku nevar pamatot, atsaucoties uz kaut kādu lietas sarežģītību. Vispārējai tiesai bija jāuzklausa tikai divi lietas dalībnieki, tulkošanas darbu apjoms bija neliels ( ) un lietas dalībnieku izvirzītie faktu un tiesību jautājumi nebija ārkārtīgi sarežģīti. Lai gan eksistēja saistība ar paralēli izskatāmo tiesvedību lietā T‑57/01, tomēr daudzu prasības pamatu identiskais raksturs abās lietās varētu to izskatīšanā dot sinerģijas efektu un tādējādi procesu drīzāk paātrināt nekā palēnināt.

182. Droši vien lielāko daļu procesuālā novilcinājuma var izskaidrot ar nepieciešamību ļaut Solvay tiesvedības laikā iepazīties ar administratīvā procesa materiāliem ( ). Tomēr ir pilnībā nepieņemami, ka šim nolūkam bija vajadzīgs pusotrs gads vai pat divi gadi, ja ņem vērā arī lietas dalībnieku iesniegtos procesuālos dokumentus ( ). Šis laika zudums nevar radīt Solvay nelabvēlīgas sekas. Vajadzības gadījumā Vispārējai tiesai bija jānosaka Komisijai skaidri termiņi un šo termiņu iespējamas neievērošanas gadījumā jāizdara vajadzīgie secinājumi, ar kuru sekām jārēķinās Komisijai.

183. Turklāt var konstatēt arī dažus Pirmās instances tiesas bezdarbības periodus tiesvedībā pirmajā instancē. Piemēram, īpaši jāmin 29 mēneši, kas pagāja no Komisijas apsvērumiem par noteiktu dokumentu noderīgumu Solvay aizstāvībai līdz mutvārdu procesa uzsākšanai ( ). Jāmin arī gandrīz 18 mēneši, kas pagāja no 2008. gada 26. jūnija tiesas sēdes līdz pārsūdzētā sprieduma pasludināšanai 2009. gada 17. decembrī ( ).

184. Ir pašsaprotami, ka tiesas iekšējās organizācijas problēmas, piemēram, tās, kas saistītas ar tiesnešu regulāro maiņu vai aizstāšanu, nedrīkst risināt uz procesa dalībnieku rēķina ( ).

185. Šādos apstākļos gan administratīvais process, gan tiesvedība šajā lietā bija nesamērīgi ilgi.

186. Šāds iespaids nostiprinās, ja aplūko visu administratīvā procesa un tiesvedības posmu šajā lietā kopējo ilgumu:

– Kā sākumpunkts procesa ilguma aprēķināšanai atbilstoši ECT judikatūrai par ECPAK 6. panta 1. punktu ir jāņem vērā diena, kad Solvay pirmoreiz saskārās ar pasākumiem, kas tika veikti saistībā ar darbībām, par kurām to tur aizdomās, un ievērojami ietekmēja tās situāciju ( ). Šajā lietā attiecīgais brīdis bija ilgi pirms paziņojuma par iebildumiem (kas ir pielīdzināms formālai “apsūdzībai”). Tas sakrita ar dienu, kurā Komisija 1989. gada aprīlī veica pārbaudi pie Solvay ( ).

– Starplaikā tiesvedība nevienā brīdī netika apturēta.

– Par iespējamo beigu punktu būs jāuzskata diena, kurā Tiesa pieņems spriedumu šajā apelācijas procesā ( ).

187. Tādējādi līdz šodienai procesa kopējais ilgums ir sasniedzis jau 22 gadus. Nav svarīgi, vai tik ilgu procesa termiņu vispār jebkad var pamatot. Katrā ziņā šādam pamatojumam būtu vajadzīgi ārkārtēji apstākļi, piemēram, īpaši sarežģīts izskatāmo faktu un tiesību jautājumu raksturs, kā arī būtiska attiecīgā uzņēmuma līdzatbildība par noteiktu procesa novilcinājumu. Uz šo lietu neattiecas nekas no iepriekš minētā.

188. Tikai papildus jāpiebilst, ka procesa kopējā ilguma pamatojumam nepietiek tikai ar faktu, ka vēl nav iestājies procesuālo darbību noilgums ( ). Proti, noilguma termiņš norāda maksimālo laiku, kurā drīkst veikt pasākumus, lai noteiktu naudas sodu par Eiropas konkurences noteikumu pārkāpumiem. Noilguma termiņa laikā saprātīga termiņa princips prasa ātru izmeklēšanu un lēmumu pieņemšanu, kā arī izvairīšanos no nepamatotiem bezdarbības periodiem, jo procesa izskatīšanas laikā attiecīgais uzņēmums ir pakļauts ievērojamam spiedienam un nepārtraukti saskaras ar nedrošību par to, kad beigsies pret to uzsāktais process un kāds būs tā rezultāts. Šādā situācijā saprātīga termiņa princips nodrošina tam pastiprinātu aizsardzību, kas pārsniedz procesuālo darbību noilguma termiņus ( ).

189. Tādēļ kopumā es secinu, ka Solvay pamattiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu ir pārkāptas.

190. Tādējādi, piemērojot judikatūru lietā Baustahlgewebe ( ), pārsūdzētais spriedums pārmērīgi ieilguša procesa dēļ būtu jāatceļ katrā ziņā tiktāl, ciktāl ar to ir noteikts naudas soda lielums EUR 2,25 miljonu apmērā.

2) Par naudas soda samazinājuma apmēru

191. Tiesas sēdes laikā, atbildot uz attiecīgu jautājumu, lietas dalībnieku viedokļi par naudas soda iespējamā samazinājuma apmēru šajā lietā krasi atšķīrās. Kamēr Solvay grib, lai, ņemot vērā procesa ilgumu, naudas sods tiktu samazināts tiktāl, ka sodam ir tikai vairs simbolisks raksturs, Komisija aizstāv diametrāli pretēju viedokli. Pēc Komisijas domām, simboliskam jābūt nevis naudas sodam, bet gan tā samazinājumam.

192. Lietā Baustahlgewebe, kas līdz šim ir vienīgais pieejamais piemērs, Tiesas īstenotajam naudas soda samazinājumam bija minimāls apmērs. Pirmās instances tiesas noteiktais naudas sods ECU 3 miljonu apmērā tika samazināts par summu ECU 50 000 apmērā ( ), kas atbilst samazinājumam par precīzi 1,67 %.

193. Jāšaubās, vai šobrīd, ņemot vērā ECPAK norādes, tik minimāls naudas soda samazinājums vairs būtu atbilstīgs. Saskaņā ar ECT judikatūru par ECPAK 6. panta 1. punktu, kas saskaņā ar Pamattiesību hartas 52. panta 3. punkta pirmo teikumu ir jāņem vērā arī Savienības tiesībās, jautājumā par kompensācijām galvenais faktors ir tas, cik lielā mērā ir ticis pārsniegts saprātīgs termiņš ( ).

194. Šajā lietā gan atsevišķie administratīvā procesa un tiesvedības posmi, gan arī visi procesa posmi kopumā ir būtiski pārsnieguši saprātīga termiņa robežas. Gandrīz četru gadu un septiņu mēnešu ilga bezdarbība administratīvajā procesā ( ), astoņus gadus un deviņus mēnešus ilga tiesvedība pirmajā instancē ( ) un līdz šodienai kopējais procesa ilgums 22 gadu garumā ( ), nepastāvot ārkārtējiem apstākļiem, pārsniedz jebkādas saprātīga termiņa pieļaujamās robežas.

195. Šādos apstākļos nekādā gadījumā nav atbilstīgs drīzāk minimāls naudas soda samazinājums, kā to Tiesa ir izdarījusi spriedumā lietā Baustahlgewebe un kā to Komisija, šķiet, uzskata par pareizu arī šajā lietā.

196. No pārmērīgi ieilguša procesa izrietošais pamattiesību pārkāpums prasa, lai sods būtu efektīvs. Šajā ziņā jāņem vērā, pirmkārt, attiecīgā uzņēmuma izdarītā pārkāpuma smagums un, otrkārt, pamattiesību pārkāpuma, kas izriet no pārmērīga procesa ilguma, smagums ( ).

197. Šajā lietā jāuzskata, ka ir nopietni pārkāptas pamattiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu. Šis apstāklis pamato būtisku naudas soda apmēra samazinājumu. Tomēr vienlaikus jāņem vērā, ka atbilstoši Komisijas secinājumiem aizliegtā vienošanās starp Solvay un CFK bija “ārkārtīgi nopietns” viena no iekšējā tirgus pamatnoteikumiem (EKL 81. pants) pārkāpums ( ). Tādēļ, izvērtējot visus konkrētās lietas apstākļus, uzskatu par atbilstīgu samazināt naudas soda apmēru par 50 %. Šajā ziņā par pamatu aprēķiniem būtu jāizmanto naudas sods tādā apmērā, kādu to ir uzlikusi Vispārējā tiesa.

198. Tātad, ja Tiesa nolems neatcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdēto lēmumu pilnībā ( ), šādā gadījumā es ierosinu vismaz samazināt EUR 2,25 miljonu apmērā noteikto naudas sodu par 50 %.

VI – Par tiesāšanās izdevumiem

199. Tiesas Reglamenta 122. panta pirmajā daļā paredzēts, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

200. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, skatītam kopā ar 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Solvay ir lūgusi piespriest Komisijai atlīdzināt gan apelācijas tiesvedībā, gan tiesvedībā pirmajā instancē radušos tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs abās instancēs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

VII – Secinājumi

201. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai:

1) atcelt Vispārējās tiesas 2009. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑58/01 Solvay/Komisija;

2) atcelt Komisijas 2000. gada 13. decembra Lēmumu 2003/5/EK;

3) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.