Lieta T‑240/07

Heineken Nederland BV un

Heineken NV

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes alus tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma pierādīšana – Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sods – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Saprātīgs termiņš

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens – Gribas vienotība attiecībā uz uzvedību tirgū

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Sazināšanās, kas nav saderīga ar katra uzņēmuma pienākumu pašam neatkarīgi noteikt savu rīcību tirgū – Informācijas apmaiņa – Prezumpcija – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu kopumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Dokumentāli pierādījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā – Piemērojamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Paziņojuma par sadarbību ietvaros citu uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, iesniegto paziņojumu kā pierādījumu izmantošana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81 un 82. pants)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu – Ierobežojumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegto liecību, ar kurām apsūdz uzņēmumu, lai panāktu paziņojuma par sadarbību piemērošanu, pierādījuma spēks

(EKL 81. panta 1. punkts un Komisijas Paziņojums 96/C 207/04)

10. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Salikts pārkāpums, kam ir gan nolīguma, gan saskaņotu darbību iezīmes – Vienota atzīšana par “nolīgumu un/vai saskaņotām darbībām” – Pieļaujamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Piedalīšanās uzņēmumu sanāksmēs, kurām ir pret konkurenci vērsts mērķis

(EKL 81. panta 1. punkts)

12. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Atteikums paziņot dokumentu – Sekas – Nepieciešamība saistībā ar attiecīgā uzņēmuma pierādīšanas pienākumu atšķirīgi izturēties pret apsūdzošiem un attaisnojošiem dokumentiem

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

13. Konkurence – Administratīvais process – Piekļuve lietas materiāliem – Lietas izmeklēšanas materiālos neiekļauti dokumenti, kurus Komisija nav izmantojusi apsūdzībai – Dokumenti, kurus var izmantot lietas dalībnieku aizstāvībai

(EKL 81. panta 1. punkts un 82. pants; EEZ līguma 53, 54. un 57. pants; Padomes Regula Nr. 139/2004; Komisijas Paziņojuma 2005/C 325/07 27. pants)

14. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Apsūdzošs dokuments – Jēdziens

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

15. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums rūpīgi un neitrāli pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus

16. Konkurence – Administratīvais process – Priekšlaicīga Komisijas pārliecības par pārkāpuma esamību izpaušana

17. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pienākumi – Saprātīga termiņa ievērošana – Vērtēšanas kritēriji – Pārkāpums – Sekas

(Padomes Regula Nr. 1/2003)

18. Konkurence – Administratīvais process – Informācijas pieprasījums – Vispārējais rūpības pienākums, kas ir visiem uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijām

(Padomes Regulas Nr. 17 11. pants)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijai rezervētā rīcības brīvība – Ierobežojumi – Komisijas pieņemto Pamatnostādņu ievērošana – Pārbaude tiesā

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

20. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Konkrētās ietekmes uz tirgu ņemšana vērā – Piemērojamība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Seku radīšanas specifiskā ģeogrāfiskā teritorijā ņemšana vērā – Piemērojamība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

22. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Komisijas rīcības brīvība

(Padomes Regula Nr. 17 un Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

23. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana dažādās kategorijās – Nosacījumi

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā daļa)

24. Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība – Tādu vērtējuma elementu norādīšana, kas ļāvuši Komisijai izvērtēt pārkāpuma smagumu – Pietiekama norādīšana

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts)

25. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Preventīvās iedarbības faktora novērtēšanas kritēriji

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta ceturtā daļa)

26. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Komisijas rīcības brīvība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta ceturtā daļā)

27. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Pārkāpuma izbeigšana pēc pirmajām Komisijas iejaukšanās darbībām – Piemērojamība

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

28. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Aizliegtu vienošanos faktiska nepiemērošana

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

29. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Naudas sodi – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda vispārējā līmeņa paaugstināšana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. pants; Padomes Regula Nr. 1/2003)

30. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pienākumi – Saprātīga termiņa ievērošana – Pārkāpums – Sekas – Naudas soda samazinājums taisnīguma apsvērumu dēļ

(EKL 81. pants un EKL 288. panta otrā daļa)

1. Lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pietiek ar to, ka iesaistītie uzņēmumi ir izteikuši kopēju gribu rīkoties tirgū noteiktā veidā. Var uzskatīt, ka nolīgums minētā panta izpratnē ir noslēgts, ja pastāv gribu sakritība par pašu konkurences ierobežošanas principu, pat ja specifiskie paredzētās ierobežošanas elementi vēl ir sarunu priekšmets.

Nolīguma EKL 81. panta izpratnē pastāvēšanu neliek apšaubīt nedz apstāklis, ka iesaistīto uzņēmumu gribu saskaņotība neattiecas uz konkrētu cenu paaugstināšanas īstenošanas kārtību, nedz apstāklis, ka tai faktiski nekad nav bijušas sekas tirgū.

(sal. ar 44., 45. un 183. punktu)

2. Saskaņotu darbību jēdziens paredz saskaņošanas formu starp uzņēmumiem, ar kuru, nesasniedzot vienošanos šī vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj konkurences riskus ar praktisku sadarbību starp tiem.

Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu nav savienojama nekāda tieša vai netieša saziņa starp tirgus dalībniekiem, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas pats ir izlēmis rīkoties tirgū vai kā tas vēlas rīkoties tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana.

Ir jāprezumē, ja vien nav pierādīts pretējais, par ko pierādījumi jāiesniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, ka uzņēmumi, kas piedalās saskaņotajās darbībās un kas turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, ar kuru notikusi apmaiņa ar to konkurentiem, lai izvēlētos savu rīcību tirgū. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja saskaņošana ir notikusi regulāri ilga laika perioda ietvaros.

(sal. ar 46., 47. un 186. punktu)

3. Attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu faktu, kuri veido pārkāpumu, esamību. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts.

Tomēr katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai.

Ņemot vērā konkurenci traucējošu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par konkurenci traucējošas prakses vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma.

(sal. ar 48.–51. punktu)

4. Ja Komisija ir atsaukusies uz dokumentārajiem pierādījumiem, lai pierādītu pret konkurenci vērsta nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu, lietas dalībniekiem, kas šo konstatāciju apstrīd Vispārējā tiesā, ir ne tikai jāiesniedz alternatīva Komisijas apgalvotajam, bet arī jāizvirza apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu pārkāpuma neesamību, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība.

(sal. ar 52. punktu)

5. Attiecībā uz tiesas pārbaudes apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ir iesniegta prasība par lēmuma par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, ir vai nav izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi.

Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresātam, atbilstoši nevainīguma prezumpcijas principam, kas, kā Savienības tiesību vispārējais princips, ir piemērojams arī tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu.

(sal. ar 53. un 54. punktu)

6. Ne kāda tiesību norma, ne arī Savienības tiesību vispārējs princips neliedz Komisijai, vēršoties pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu izvirzīto uzdevumu pārraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu.

Protams, viena uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtajā vienošanās, paziņojums, ko savukārt apstrīd vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu šo uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina citi pierādījumi. Šāds paziņojums pats par sevi nevar būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, bet tas ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem. Tomēr ir jāuzskata, ka nepieciešamā apstiprinājuma pakāpe kā precizitātes, tā arī detalizētības ziņā šajā gadījumā ir mazāka, nekā tā būtu, ja tas nebūtu īpaši ticams.

Tādējādi, ja tiktu nolemts, ka minētajā paziņojumā minētās prakses pastāvēšanu un atsevišķus tās aspektus apstiprinātu vēl vairāki savā starpā saskaņoti pierādījumi, minētais paziņojums šajā situācijā pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu citus Komisijas lēmuma aspektus.

Turklāt, ciktāl kāds dokuments nav tiešā pretrunā paziņojumam attiecībā uz pārmesto darbību pastāvēšanu vai to būtisko saturu, tas, ka šis dokuments ietver pierādījumus par būtiskiem šās prakses aspektiem, ir pietiekami, lai tas kļūtu par apstiprinošu pierādījumu pārkāpuma pierādījumu kopuma kontekstā.

(sal. ar 70. un 92.–94. punktu)

7. Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar to aktīvi sadarbojušies.

Lai gan Komisijai noteikti ir jāpierāda, ka vienošanās par tirgus sadali ir bijusi noslēgta, būtu pārmērīgi prasīt tai iesniegt arī pierādījumus par šā mērķa sasniegšanas konkrēto mehānismu. Uzņēmumam, kas vainīgs pārkāpumā, būtu pārāk viegli izvairīties no jebkādām sankcijām, ja tas pamatojumam varētu atsaukties uz nenoteikto raksturu, kāds ir informācijai, kas sniegta attiecībā uz pretlikumīgā nolīguma darbību situācijā, kurā jau pienācīgā veidā ir pierādīta nolīguma pastāvēšana un tā pret konkurenci vērstais mērķis. Šādā situācijā uzņēmumi var lietderīgi aizstāvēties, ciktāl tiem ir iespēja paust nostāju par visiem pierādījumiem, ko pret tiem izvirzījusi Komisija.

(sal. ar 78. punktu)

8. No EKL 81. panta normas formulējuma izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības starp uzņēmumiem ir aizliegtas neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz tirgu, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis. Tādējādi, tā kā Komisija ir konstatējusi nolīgumu un saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi pastāvēšanu, šo konstatējumu nevar apstrīdēt ar norādēm par slepenu vienošanos piemērošanas neesamību vai ietekmes uz tirgu neesamību.

(sal. ar 79. un 80. punktu)

9. Kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajām liecībām, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, apstāklis, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības.

(sal. ar 91. punktu)

10. Saskaroties ar saliktu faktoloģisko situāciju, dubultā pret konkurenci vērstas rīcības kvalifikācija kā “nolīgumu un/vai saskaņotu darbību kopums”, ciktāl šī rīcība ietver gan elementus, kas kvalificējami kā “nolīgumi”, gan elementus, kas kvalificējami kā “saskaņotas darbības”, ir jāsaprot nevis kā kvalifikācija, kas vienlaikus un kumulatīvi prasa pierādījumus, ka katrs no šiem faktiskajiem apstākļiem ietver elementus, kas veido nolīgumu un elementus, kuri veido saskaņotas darbības, bet gan tādējādi, ka tā apzīmē kopumu, kas ietver faktiskos apstākļus, no kuriem atsevišķi ir tikuši kvalificēti kā nolīgumi un citi – kā saskaņotas darbības EKL 81. panta izpratnē, kurā nav paredzēta specifiska kvalifikācija šāda veida saliktam pārkāpumam.

(sal. ar 191. punktu)

11. Ciktāl uzņēmums ir piedalījies, pat nespēlējot aktīvu lomu, sanāksmē, kurā ir bijusi runa par pretlikumīgu saskaņošanu, tiek uzskatīts, ka tas ir minētajā saskaņošanā piedalījies, ja vien tas nepierāda, ka tas ir atklāti no tās distancējies vai ka tas ir informējis pārējos dalībniekus, ka tas bija iecerējis attiecīgajā sanāksmē piedalīties citu motīvu dēļ.

(sal. ar 195. punktu)

12. Tiesībās piekļūt lietas materiāliem, kas ir tiesību uz aizstāvību pamatā, paredzēts, ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai, pārbaudi. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Attiecībā uz apsūdzošajiem dokumentiem piekļuves dokumentam nesniegšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību, un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tātad attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka iznākums, pie kura savā lēmumā nonākusi Komisija, būtu bijis atšķirīgs, ja dokuments, kuram nav sniegta piekļuve, nebūtu pieņemams kā pierādījums.

Savukārt attiecībā uz to, ka piekļuve nav sniegta attaisnojošam dokumentam, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka neatklāšana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas būtu varējis šos dokumentus izmantot attaisnojumam savā aizstāvībā, pierādot, ka tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kas nav saskanīgi ar vērtējumiem, ko Komisija veikusi paziņojuma par iebildumiem stadijā, un tādējādi būtu varējis kādā veidā ietekmēt lēmumā ietvertos vērtējumus.

(sal. ar 235.–238. punktu)

13. Paziņojuma par iebildumiem mērķis ir ierobežot pret uzņēmumu uzsāktā procesa priekšmetu un nodrošināt tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tieši no šāda viedokļa paziņojumu par iebildumiem aptver procesuālās garantijas, ar kurām tiek īstenots aizstāvības tiesību ievērošanas princips, starp kurām ir tiesības uz piekļuvi dokumentiem, kas ietverti Komisijas lietas materiālos.

Atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav daļa no lietas materiāliem šī jēdziena īstajā nozīmē. Attiecībā uz dokumentiem, kas nav daļa no lietas materiāliem, kas sagatavoti paziņojuma par iebildumiem paziņošanas brīdī, Komisijai pienākums atklāt minētās atbildes citām iesaistītajām personām ir vienīgi tad, ja izrādās, ka tās ietver jaunus apsūdzošus vai attaisnojošus pierādījumus. Tāpat saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EKL 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Regulu Nr. 139/2004, 27. punktu parasti netiek piešķirta piekļuve citu pušu, uz kurām attiecas izmeklēšana, atbildēm uz Komisijas iebildumiem. Pusei ir piekļuve šiem dokumentiem vienīgi tad, ja tie var ietvert jaunus pierādījumus – kā apsūdzoša, tā arī attaisnojoša rakstura – attiecībā uz apgalvojumiem pret konkrēto pusi Komisijas paziņojumā par iebildumiem.

Šajā ziņā attiecībā, pirmkārt, uz jauniem apsūdzoša rakstura pierādījumiem, ja Komisija, lai pierādītu pārkāpumu, vēlas pamatoties uz pierādījumu, kas izriet no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, citiem uzņēmumiem šajā procesā ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šo jauno pierādījumu.

Otrkārt, kas attiecas uz jaunajiem attaisnojošajiem pierādījumiem, Komisijai nav pienākuma padarīt tos pieejamus pēc pašas iniciatīvas. Gadījumā, ja Komisija administratīvā procesa laikā noraidījusi prasītājas lūgumu sniegt piekļuvi dokumentiem, kas nav izmeklēšanas materiālos, aizstāvības tiesību pārkāpumu var konstatēt tikai tad, ja ir pierādīts, ka administratīvā procesa iznākums varētu būt bijis atšķirīgs gadījumā, ja prasītājai šī procesa laikā būtu bijusi piekļuve attiecīgajiem dokumentiem.

(sal. ar 239.–244. un 253. punktu)

14. Dokuments var tikt uzskatīts par apsūdzošu pierādījumu tikai tad, ja Komisija to ir izmantojusi pamatojumam, ka ir konstatēts pārkāpums, ko esot izdarījis uzņēmums.

Lai uzņēmums pierādītu, ka pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, nepietiek ar to, ka šis uzņēmums pierāda, ka tas administratīvā procesa laikā nav varējis izteikt savu viedokli par dokumentu, kas kādā veidā izmantots apstrīdētajā lēmumā. Tam ir jāpierāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā šo dokumentu izmantojusi kā papildu pierādījuma elementu, lai apstiprinātu pārkāpumu, kurā esot piedalījies uzņēmums.

(sal. ar 245. punktu)

15. Starp garantijām, ko piešķir Savienības tiesiskā kārtība administratīvajā procesā, it īpaši ir iestādes pienākums rūpīgi un neitrāli pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus.

(sal. ar 268. punktu)

16. Pārkāpuma esamība ir jāizvērtē tikai uz Komisijas apkopoto pierādījumu pamata. Ciktāl administratīvajā procesā ir faktiski pierādīta pārkāpuma esamība, pierādījums par to, ka Komisija šī procesa laikā priekšlaikus izpaudusi savu pārliecību, ka šis pārkāpums pastāv, nav tāds, kas var padarīt neesošu pierādījumu par pašu pārkāpumu.

(sal. ar 278. punktu)

17. Saprātīga termiņa ievērošana administratīvā procesa laikā konkurences politikas jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas.

Lai piemērotu šo principu, ir jānošķir administratīvā procesa divas stadijas, proti, izmeklēšanas pirms paziņojuma par iebildumiem stadija un stadija, kas atbilst pārējam administratīvajam procesam. Pirmais periods, kas turpinās līdz paziņojumam par iebildumiem, sākas dienā, kad Komisija, izmantojot likumdevēja piešķirtās pilnvaras, veic tādus pasākumus, ar kuriem tiek pārmesta pārkāpuma izdarīšana un kuri tai ļauj formulēt nostāju par procesa virzienu. Savukārt otrais periods sākas no paziņojuma par iebildumiem un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai. Tam jāļauj Komisijai galīgi izlemt par pārmesto pārkāpumu.

Nepastāvot papildu informācijai vai attaisnojumam no Komisijas puses attiecībā uz cītīgām izmeklēšanas darbībām šajā periodā, procesa pirmās stadijas ilgums 65 mēnešu garumā ir jāuzskata par pārmērīgu. Tomēr saprātīga termiņa principa pārkāpuma konstatācija var izraisīt lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, atcelšanu vienīgi tad, ja procesa ilgumam ir bijusi ietekme uz procesa iznākumu.

(sal. ar 286.–288., 290., 292. un 295. punktu)

18. Atbilstoši vispārējam rūpības pienākumam, kas ir visiem uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijām, tām ir jārūpējas par to, lai to grāmatvedībā vai arhīvos tiktu pienācīgi uzglabāti dokumenti, kas ļauj no jauna izklāstīt to darbību, ar mērķi it īpaši, lai to rīcībā būtu nepieciešamie pierādījumi tiesas vai administratīvo lietu gadījumā.

Ja Komisija uzņēmumam nosūta informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu, tam vēl jo vairāk jārīkojas ar īpašu rūpību un jāveic visi lietderīgie pasākumi, lai saglabātu pierādījumus, kas saprātīgi var būt tā rīcībā.

(sal. ar 301. punktu)

19. Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai [aprēķināšanai], piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, normām.

Turklāt tādās jomās kā naudas soda summas noteikšana saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, kurās Komisijai ir šāda rīcības brīvība, tās vērtējumu tiesiskuma pārbaude aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudi. Komisijas rīcības brīvība un ierobežojumi, ko tā tai ir uzlikusi, nekādā gadījumā netraucē Savienības tiesu tās neierobežotās kompetences izmantošanā, un šo kompetenci tā var izmantot, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu Komisijas noteiktā naudas soda summu.

(sal. ar 308.–310. punktu)

20. Pārkāpuma smagumu nosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem – tādiem kā īpašie lietas apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība.

Konkrētāk, saskaņā ar Pamatnostādņu soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta pirmo daļu pārkāpuma smaguma noteikšanā jāņem vērā tā raksturs, konkrētā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Neierobežotas kompetences attiecībā uz pārbaudi ietvaros Vispārējai tiesai jāvērtē, vai uzliktā naudas soda apmērs ir samērīgs salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu, un jālīdzsvaro pārkāpuma smagums un apstākļi, uz kuriem atsaucas uzņēmums.

Sevišķi smagus pārkāpumus minēto pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešā ievilkuma izpratnē veido “galvenokārt horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi un tirgus sadales kvotas”. Šāda veida aizliegtās vienošanās ir daļa no vissmagākajiem konkurences tiesību pārkāpumiem, jo tās atbilstoši to mērķim tiecas skaidri un vienkārši iznīcināt konkurenci starp uzņēmumiem, kas tos īsteno, un tādējādi ir pretrunā Savienības pamatmērķiem. Horizontālās aizliegtās vienošanās par cenām vai tirgu sadali var kvalificēt kā sevišķi smagus pārkāpumus tikai to rakstura dēļ vien un Komisijai nav pienākuma pierādīt pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.

Kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu minētā pārkāpuma smagumu, runa ir par vienu no vairākiem kritērijiem, tādiem kā pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Tāpat no pamatnostādņu 1.A punkta pirmās daļas izriet, ka šī ietekme ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.

(sal. ar 314.–316., 319., 320., 324. un 325. punktu)

21. Visa dalībvalsts teritorija ir nozīmīga kopējā tirgus daļa. Tādi pārkāpumi kā nolīgumi vai saskaņotas darbības, kas īpaši attiecas uz cenu noteikšanu un klientu sadali, pamatojoties tikai uz to raksturu vien var izraisīt pārkāpuma kvalifikāciju kā sevišķi smagu, bez nepieciešamības, lai šādu rīcību raksturotu īpašs ģeogrāfisks plašums.

Šo secinājumu turklāt apstiprina tas, ka, ja Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, iekļautajā aptuvenajā smagu pārkāpumu aprakstā ir minēts, ka visbiežāk tie izpaužas kā horizontāli vai vertikāli ierobežojumi, kuri tiek piemēroti daudz stingrāk, kuriem ir lielāka ietekme uz tirgu un kuru ietekme attiecas uz plašām kopējā tirgus zonām, tad sevišķi smagu pārkāpumu aptuvenajā aprakstā savukārt nav minētas nekādas prasības par konkrētu ietekmi uz tirgu, ne arī ietekme uz īpašu ģeogrāfisko apgabalu.

No tā izriet, ka apstāklis, ka attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms ietver valsts dimensiju, katrā ziņā neizslēdz izskatāmajā lietā izdarītā pārkāpuma kvalificēšanu kā sevišķi smagu. Konkrētās preces tirgus apjoms principā nav elements, kas obligāti ir jāņem vērā, bet ir tikai viens no atbilstošajiem elementiem, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un noteiktu naudas soda summu.

(sal. ar 337. un 339.–342. punktu)

22. Komisijai atbilstoši Regulai Nr. 17 un Regulai Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, ir rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summu, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas, un kompetence jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām.

Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridisks ietvars naudas sodiem konkurences jomā. Lēmumiem par citām lietām ir tikai norādošs raksturs attiecībā uz iespējamu diskriminācijas pastāvēšanu, ievērojot, ka ir mazticami, ka lietu konkrētie apstākļi, tādi kā tirgi, preces, uzņēmumi un attiecīgie periodi, būtu identiski.

Komisija pārkāpumu smagumu vērtē, pamatojoties uz daudziem elementiem, kas neizriet no ierobežota vai izsmeļoša vērā ņemamo kritēriju saraksta. Turklāt tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātisku formulu – vienalga, vai tas attiektos uz kopējo noteiktā naudas soda summu vai tās sadalījumu dažādos elementos. Šajos apstākļos naudas sodu, kas noteikti divu lēmumu par dažādiem pārkāpumiem adresātiem, tieša salīdzināšana rada risku deformēt specifiskās funkcijas, ko pilda dažādas naudas soda aprēķināšanas stadijas. Faktiski naudas sodu galīgās summas atspoguļo apstākļus, kas ir specifiski katras aizliegtās vienošanās gadījumā.

(sal. ar 345., 347., 350. un 351. punktu)

23. Atbilstoši Pamatnostādņu soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta sestajai daļai par noteikta smaguma pārkāpumu gadījumos, kad iesaistīti vairāki uzņēmumi, kā tas ir attiecībā uz karteļiem, var līdzsvarot vispārēju sākumsummu, lai noteiktu specifisku sākumsummu, ņemot vērā katra uzņēmuma konkrēto nozīmi un tādējādi katra uzņēmuma pārkāpjošās rīcības faktisko ietekmi uz konkurenci, it īpaši, ja pastāv nozīmīgas atšķirības uzņēmumu, kas izdarījuši viena veida pārkāpumu, lielumā.

Katra uzņēmuma pārkāpjošās rīcības konkrētās nozīmes un tādējādi faktiskās ietekmes uz konkurenci vērā ņemšana attiecas uz aizliegtas vienošanās dalībnieku sadalīšanu kategorijās, ievērojot to lielumu attiecīgajā tirgū references periodā, un nenozīmē, ka tiek ņemta vērā pārkāpuma, skatot to kopsakarā, ietekme uz tirgu.

Diferencētas attieksmes piemērošana, pamatojoties uz šo tiesību normu, neprasa ņemt vērā pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu.

(sal. ar 356.–358. punktu)

24. Būtiskās formas prasības, kādas ir pienākuma norādīt pamatojumu naudas soda aprēķinam, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvuši novērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu.

Norādot iemeslus, kas pamato naudas soda apmēru, Komisijai nav pienākuma norādīt skaitliskus elementus, no kuriem tā, it īpaši attiecībā uz meklēto preventīvo iedarbību, ir vadījusies, īstenojot savu rīcības brīvību.

(sal. ar 360. un 375. punktu)

25. Lai noteiktu naudas soda summu, Komisijai ir jārūpējas par tā preventīvo iedarbību.

Šajā ziņā Komisija var it īpaši ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu.

Tāpat Pamatnostādņu soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka jāņem vērā pārkāpuma autoru reālā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas ļauj tai nodrošināt pietiekami preventīvo raksturu.

Attiecībā uz Komisijas rīcības brīvību, nosakot naudas sodu summas, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas, tas, ka Komisija iepriekš piemēroja konkrēta apmēra naudas sodus noteikta veida pārkāpumiem, nevar liegt tai iespēju jebkurā brīdī palielināt šo apmēru, lai nodrošinātu, ka tiek īstenota konkurences politika, un lai pastiprinātu naudas sodu preventīvo iedarbību.

(sal. ar 367.–369. un 372. punktu)

26. Tiesiskā drošība ir Savienības tiesību vispārējs princips, ar kuru īpaši ir izvirzīta prasība, ka Savienības tiesiskajam regulējumam, kas ietver nelabvēlīgas sekas privātpersonām, ir jābūt skaidram un precīzam, un attiecībā uz konkrētajām personām tā piemērošanai ir jābūt paredzamai.

No šī principa obligāti izriet pārkāpumu sastāvu un sodu likumības princips, ar kuru tiek prasīts, lai pārkāpumi un par tiem uzliekamie sodi būtu skaidri noteikti likumā.

Lai gan Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, 23. panta 2. un 3. punkts atstāj Komisijai plašu rīcības brīvību, regula tomēr tās izmantošanu ierobežo, nosakot objektīvus kritērijus, kas tai ir jāievēro.

Tā, pirmkārt, iespējami piemērojamajai naudas soda summai ir skaitlisks un absolūts maksimālais apmērs, tādējādi naudas soda maksimālais apmērs, ko var piemērot kādam uzņēmumam, ir iepriekš nosakāms.

Otrkārt, šīs rīcības brīvības izmantošana tāpat ir ierobežota ar noteikumiem, ko Komisija pati sev ir noteikusi Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, Komisijas administratīvajai praksei turklāt esot pilnībā pakļautai Savienības tiesas pārbaudei.

Tā, informēts uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju, var pietiekami precīzi paredzēt aprēķināšanas metodi un kārtību, kādā nosaka naudas sodu lielumu par tā attiecīgu rīcību, un tas, ka šim uzņēmējam iepriekš nav precīzi zināms naudas sodu apmērs, ko Komisija uzliks katrā atsevišķā gadījumā, nav uzskatāms par soda tiesiskuma principa pārkāpumu. Turklāt uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā var tikt uzlikts naudas sods, jāņem vērā iespēja, ka Komisija var jebkurā brīdī izlemt paaugstināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru. Apstāklis, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā ar citas konkurences politikas ieviešanu, tādējādi attiecīgajiem uzņēmumiem ir saprātīgi paredzams.

(sal. ar 383.–386. punktu)

27. Saskaņā ar Pamatnostādņu soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktu Komisijas noteiktā naudas soda pamatsumma tiek samazināta tostarp, ja apsūdzētais uzņēmums pārkāpumu izbeidz pēc pirmās Komisijas iejaukšanās.

Šāda naudas soda pamatsummas samazinājuma piešķiršana ir saistīta ar lietas apstākļiem, kuri Komisijai var likt to nepiemērot uzņēmumam, kurš ir prettiesiska nolīguma dalībnieks. Konkrētāk, ja atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošana tiktu atzīta situācijās, kurās uzņēmums ir tāda acīmredzami prettiesiska nolīguma dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tas ir pārkāpums, tas varētu mudināt uzņēmumus turpināt būt slepenā nolīguma dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties, ka, ja to rīcība tiktu atklāta, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu, pārtraucot pārkāpumu.

Šāds atzinums liegtu jebkādu uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību. Faktiski tas ir atbildību mīkstinošs apstāklis, kas, ievērojot minētā punkta lietderīgo iedarbību, ir jāinterpretē sašaurināti, un tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi var attaisnot šī apstākļa ņemšanu vērā.

Konkrētāk, ar nodomu izdarīta pārkāpuma izbeigšana nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli, ja to noteikusi Komisijas iejaukšanās.

Tas vien, ka Komisija savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē ir uzskatījusi, ka noteikti elementi ir atbildību mīkstinoši apstākļi naudas soda noteikšanas mērķiem, nenozīmē, ka tai būtu pienākums veikt tādu pašu vērtējumu vēlākā lēmumā.

(sal. ar 394.–397. un 401. punktu)

28. Lai arī tikai apstāklis, ka uzņēmums neīsteno prettiesiskās vienošanās, pēc sava rakstura nav tāds, kas izslēdz tā atbildību, tas tomēr attiecas uz apstākli, kas ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, nosakot naudas soda summu.

(sal. ar 409. punktu)

29. Tas, ka agrāk Komisija par dažādiem pārkāpumiem uzlika naudas sodus noteiktā apmērā, neliedz tai palielināt šos naudas sodus, ievērojot Regulā Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, noteiktās robežas, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu konkurences politikas īstenošanu. Konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai, tieši pretēji, ir nepieciešams, lai Komisija jebkurā brīdī varētu naudas soda apmēru pielāgot šīs politikas vajadzībām.

Uzņēmums nevar pamatoti apgalvot, ka tā sods būtu bijis mazāks, ja Komisija būtu pabeigusi administratīvo procesu agrāk, ievērojot, ka administratīvā procesa laikā tā ir paaugstinājusi sankciju vispārējo līmeni.

Ievērojot šos apsvērumus, administratīvā procesa ilgums, lai arī tas būtu bijis pārāk ilgs, nevar tikt uzskatīts par tādu, kam ir ietekme uz apstrīdētā lēmuma saturu tikai tādēļ, ka Komisija pa to laiku ir paaugstinājusi naudas sodu līmeni.

(sal. ar 418.–420. punktu)

30. Procesuālais pārkāpums var dažreiz pamatot naudas soda samazinājumu, pat ja tas nevar atcelt sabiedrībai adresēto Komisijas lēmumu saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu. Saprātīga termiņa pārsniegšana var pamatot Komisijas lēmumu taisnīgi samazināt naudas soda apmēru, un iespēja piešķirt šādu samazinājumu iekļaujas tās pilnvaru īstenošanā. Tas, ka Komisija izmanto šīs pilnvaras, nekavē Vispārējo tiesu, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, papildus samazināt naudas soda apmēru.

Soda samazinājuma mērķis ir atlīdzināt par saprātīga termiņa principa pārkāpumu un tādējādi tas ir jānosaka adekvātā līmenī, ievērojot uzņēmumam noteikto sodu. Tomēr šis samazinājums tiek īstenots atbilstoši taisnīguma apsvērumiem un pirms tā nav jāveic izvērtējums nosacījumiem par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos EKL 288. panta otrās daļas izpratnē.

(sal. ar 425., 426., 428. un 432. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

2011. gada 16. jūnijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes alus tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma pierādīšana – Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sods – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Saprātīgs termiņš

Lieta T‑240/07

Heineken Nederland BV, Zūtervūde [Zoeterwoude] (Nīderlande),

Heineken NV, Amsterdama (Nīderlande),

ko pārstāv T. Oterfangers [T. Ottervanger] un M. de Jongs [M. de Jong], advokāti,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja A. Bukē [A. Bouquet], S. Noe [S. Noë] un A. Neijenhaiss [A. Nijenhuis], pēc tam A. Bukē un S. Noe, pārstāvji, kuriem palīdz M. Slotboms [M. Slotboom], advokāts,

atbildētāja,

par prasību daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766 – Nīderlandes alus tirgus) un, pakārtoti, prasību atcelt prasītājām noteikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšēdētāja pienākumu izpildītājs V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents), tiesneši A. Ditrihs [A. Dittrich] un L. Trišo [L. Truchot],

sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 25. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības rašanās fakti

1 Prasītājas, Heineken Nederland BV un Heineken NV, ietilpst grupā Heineken (turpmāk tekstā – “Heineken”), kura nodarbojas ar alus ražošanu un tirdzniecību. Heineken NV ir atbildīga par grupas vadību, kamēr Heineken Nederland ir alus ražošanas sabiedrība. Heineken NV ar tai 100 % apmērā piederošās meitas sabiedrības Heineken Nederlands Beheer BV starpniecību pieder visas Heineken Nederland akcijas.

2 Heineken ir viens no četriem galvenajiem Nīderlandes alus tirgus dalībniekiem. Pārējie dominējošie alus darītāji šajā tirgū ir, pirmkārt, grupa InBev (turpmāk tekstā – “InBev”), kura pirms 2004. gada bija pazīstama ar nosaukumu Interbrew un kuras vadību veic sabiedrība InBev NV un par ražošanu ir atbildīga meitas sabiedrība InBev Nederland NV, otrkārt, grupa Grolsch (turpmāk tekstā – “Grolsch”), kuras vadība uzticēta sabiedrībai Koninklijke Grolsch NV, un, treškārt, sabiedrība Bavaria NV.

3 Prasītājas un trīs pārējie galvenie alus ražotāji šajā tirgū savu alu pārdod gala klientam, izmantojot divus izplatīšanas kanālus. Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, “horeca” uzņēmumu aprite, t.i., viesnīcās, restorānos un kafejnīcās, kur patēriņš notiek uz vietas, un, otrkārt, aprite “food” lielveikalos un vīna un alkoholisko dzērienu veikalos, kur alus iegāde ir paredzēta patēriņam mājās. Pēdējais minētais sektors tāpat ietver alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu. Starp četriem attiecīgajiem alus darītājiem vienīgi InBev un Bavaria ir aktīvas šajā segmentā.

4 Šie četri alus darītāji ir Centraal Brouwerij Kantoor (turpmāk tekstā – “CBK”) locekļi. Tā ir federatīva organizācija, kas atbilstoši tās statūtiem pārstāv savu locekļu intereses un to veido vispārējā asambleja un dažādas komisijas, tādas kā komisija, kas atbildīga par “horeca” jautājumiem, un finanšu komisija, kas tagad ir direkcijas komiteja. Sanāksmēm, kas ir notikušas CBK ietvaros, tā sekretariāts sagatavo uzaicinājumus un nepārtrauktā veidā numurētus un dalībniekiem nosūtītus oficiālus protokolus.

Administratīvais process

5 Ar 2000. gada 28. janvāra, kā arī 2000. gada 3., 25. un 29. februāra vēstulēm InBev sniedza virkni paziņojumu attiecībā uz informāciju par ierobežojošo komercpraksi Nīderlandes alus tirgū. Šie paziņojumi tika izdarīti Eiropas Kopienu Komisijas veiktas izmeklēšanas laikā, konkrētāk, 1999. gadā, par aizliegtas vienošanās praksi un par iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū. Kopā ar šiem paziņojumiem InBev izteica pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada Paziņojums par sadarbību”).

6 2000. gada 22. un 23. martā, pēc InBEV paziņojumiem, Komisija veica pārbaudes prasītāju un citu iesaistīto uzņēmumu telpās. 2001.–2005. gadā prasītājām un citiem iesaistītajiem uzņēmumiem tika nosūtīti papildu informācijas pieprasījumi.

7 2005. gada 30. augustā Komisija prasītājām un citiem iesaistītajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Ar 2005. gada 24. novembra vēstuli prasītājas par šo paziņojumu iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Neviena no iesaistītajām personām nav pieprasījusi uzklausīšanu.

8 Ar 2006. gada 26. janvāra un 7. marta vēstulēm Komisija prasītājām darīja zināmus papildu dokumentus. Konkrētāk, tie attiecās uz InBev adresētajiem informācijas pieprasījumiem, kā arī uz tiem sniegtajām atbildēm.

9 2007. gada 18. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766 – Nīderlandes alus tirgus, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 20. maija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2008, C 122, 1. lpp.) un kurš prasītājām tika paziņots ar 2007. gada 24. aprīļa vēstuli.

Apstrīdētais lēmums

Attiecīgais pārkāpums

10 Apstrīdētā lēmuma 1. pantā noteikts, ka prasītājas un sabiedrības InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch un Bavaria laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim ir piedalījušās vienotā un turpinātā EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumā, ko veidoja nolēmumu un/vai saskaņotu darbību kopums, lai ierobežotu konkurenci kopējā tirgū.

11 Pārkāpumu veidoja, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstinājumu koordinācija Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā, tostarp attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikusi citu individuālajiem klientiem piedāvāto komercnosacījumu saskaņošana “horeca” sektorā Nīderlandē, tādu kā aizdevumi uzņēmumiem, un, treškārt, laiku pa laikam notikusi saskaņošana klientu sadalē, vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).

12 Alus darītāju pret konkurenci vērstā rīcība saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ir notikusi neoficiālu daudzpusēju sanāksmju ciklā, kas regulāri pulcēja četrus galvenos Nīderlandes alus tirgus dalībniekus, kā arī papildu divpusējas tikšanās, kurās iesaistījās tie paši alus darītāji dažādās kombinācijās. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šīs tikšanās ir notikušas slepeni, apzinātā veidā, dalībniekiem apzinoties, ka tās nav atļautas (apstrīdētā lēmuma 257.–260. apsvērums).

13 Tādējādi, pirmkārt, virkne daudzpusēju sanāksmju ar nosaukumu “Catherijne overleg” (saskaņošana Catherijne) vai “agendacommissie” (dienas kārtības komisija) ir noturētas laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim. Apstrīdētajā lēmumā konstatēts, ka šo sanāksmju, kas koncentrētas uz “horeca” sektoru, bet varēja tāpat attiekties uz mājas patēriņa sektoru, mērķis būtībā bija saskaņot alus cenas un cenu paaugstinājumus, apspriest atlaižu summas ierobežojumus un klientu sadali, kā arī apspriesties par noteiktiem citiem komerciālajiem nosacījumiem. Alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas arī esot tikušas apspriestas šo sanāksmju laikā (apstrīdētā lēmuma 85., 90., 98., 115.–127. un 247.–252. apsvērums).

14 Otrkārt, attiecībā uz divpusējiem kontaktiem starp alus darītājiem, apstrīdētajā lēmumā norādīts, ka 1997. gada 12. maijā InBev un Bavaria ir tikušās un apspriedušas cenu paaugstināšanu alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums). Turklāt – saskaņā ar Komisijas viedokli – prasītājas un Bavaria ir tikušās 1998. gadā, lai apspriestu ierobežojumus pārdošanas vietām “horeca” sektorā (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums). Komisija norāda, ka divpusējie kontakti tāpat ir notikuši 1999. gada 5. jūlijā starp prasītājām un Grolsch attiecībā uz kompensācijām, kas piešķirtas klientiem mājas patēriņa sektorā un kas uz laiku sniedza cenu samazinājumus (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērums).

15 Visbeidzot, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu divpusējie kontakti un apmaiņa ar informāciju, kas veltīta vispārējām apspriedēm par alus cenu, kā arī apspriedēm, kuras turklāt attiecās uz izplatītāja preču zīmēm, notika 1997. gadā starp InBev un Bavaria. Divpusējos kontaktos informācijas apmaiņas, kas veltīta izplatītāja preču zīmēm, veidā tāpat bija iesaistīti Beļģijas alus darītāji 1998. gada jūnija un jūlija mēnešos. Komisija precizē, ka šīs apspriedes ir notikušas prasītāju un Grolsch klātbūtnē (apstrīdētā lēmuma 105., 222.–229. un 232.–236. apsvērums).

16 Heineken NV atbildība ir tikusi noteikta, pamatojot ar to, ka pārkāpuma perioda laikā Heineken Nederland bija tai tieši vai netieši 100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība, šim apstāklim, ko apstiprina citi lietas materiālos ietverti dokumenti, pierādot, ka tai bija izšķiroša ietekme uz tās meitas sabiedrības komerciālo politiku (apstrīdētā lēmuma 400.–414. apsvērums).

Prasītājām noteiktais naudas sods

17 Ar apstrīdētā lēmuma 3. panta a) apakšpunktu prasītājām solidāri ir noteikts naudas sods EUR 219 275 000.

18 Lai aprēķinātu šī naudas soda summu, Komisija piemēroja Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktu un metodoloģiju, kas noteikta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma 436. un 442. apsvērums). Atbilstoši šai metodoloģijai prasītājām noteiktā naudas soda noteikšana ir tikusi veikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 437. apsvērums).

19 Konkrētāk, pārkāpums ir ticis kvalificēts kā “sevišķi smags”, ciktāl to būtībā veidoja regulāra cenu, cenu paaugstinājumu un citu komerciālo nosacījumu saskaņošana un klientu sadale (apstrīdētā lēmuma 440. apsvērums). Komisija tāpat ņēma vērā slēpto un apzināto pret konkurenci vērtās rīcības raksturu, kā arī apstākli, ka pārkāpums bija ietekmējis visu Nīderlandes teritoriju un visu alus tirgu, proti, kā “horeca” sektoru, tā arī mājas patēriņa sektoru (apstrīdētā lēmuma 453. un 455. apsvērums). Turklāt Komisija precizēja, ka pret konkurenci vērstās rīcības faktiskais iespaids uz Nīderlandes tirgu netika ņemts vērā izskatāmajā lietā, jo nebija iespējams to izmērīt (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).

20 Turklāt Komisija prasītājām piemēroja diferencētu attieksmi, lai ņemtu vērā to reālo ekonomisko spēju un to individuālo nozīmi konstatētajā pārkāpjošajā rīcībā. Šim mērķim Komisija izmantoja alus tirdzniecības apgrozījumu, ko prasītājas bija realizējušas Nīderlandē 1998. gadā, t.i., pēdējā pilnajā pārkāpuma kalendāra gadā. Uz šī pamata prasītājas tika iedalītas pirmajā kategorijā, kas atbilst sākumsummai EUR 65 000 000 (apstrīdētā lēmuma 462. apsvērums).

21 Lai nodrošinātu pietiekamu preventīvu iedarbību, šai sākumsummai tika piemērots palielinājuma koeficients 2,5, ievērojot Heineken lielo tirdzniecības apgrozījumu (apstrīdētā lēmuma 464. apsvērums).

22 Tā kā prasītājas bija piedalījušās pārkāpumā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim, proti, trīs gadus un astoņus mēnešus, šī sākumsumma tika palielināta par 35 % (apstrīdētā lēmuma 465. un 466. apsvērums). Tādējādi pamatsumma sasniedza EUR 219 375 000.

23 Visbeidzot, Komisija piešķīra samazinājumu EUR 100 000 no naudas soda summas, ciktāl tā atzina, ka izskatāmajā lietā administratīvā procesa ilgums bija pārāk ilgs (apstrīdētā lēmuma 495.–499. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

24 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 4. jūlijā, prasītājas cēla šo prasību.

25 Vispārējā tiesa ar 2010. gada 10. februāra lēmumu nodeva lietu izskatīšanai sestajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 14. panta 1. punktam un 51. panta 1. punktam.

26 2010. gada 12. februāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa Komisijai uzdeva rakstveida jautājumus, uz kuriem tā atbildēja noteiktajā termiņā.

27 Vispārējā tiesa 2010. gada 25. marta sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz uzdotajiem jautājumiem.

28 Tā kā tiesnesis referents nevarēja piedalīties tiesas sēdēs pēc mutvārdu procesa pabeigšanas, lieta tika nodota jaunam tiesnesim referentam, un šo spriedumu apsprieda trīs tiesneši, kas parakstījuši šo spriedumu, atbilstoši Reglamenta 32. pantam.

29 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;

– atcelt vai samazināt tām uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

30 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

31 Savu prasību pamatojot, prasītājas izvirza vienpadsmit pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar labas pārvaldes principa un Regulas Nr. 1/2003 27. panta pārkāpumu, kas attiecas uz atteikumu sniegt piekļuvi atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, ko snieguši citi iesaistītie uzņēmumi, otrkārt, labas pārvaldības principa, “rūpības principa” un sacīkstes principa pārkāpumu, kas izriet no rūpīgas un neitrālas izmeklēšanas apgalvotas neesamības, treškārt, nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, ceturtkārt, saprātīga termiņa neievērošanu administratīvā procesa ietvaros, piektkārt, pierādījumu par pārkāpumu nepietiekamību, sestkārt, nolīgumu un/vai saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē neesamību, septītkārt, kļūdaina pārkāpuma ilguma noteikšanu, astotkārt, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, pamatnostādņu, vienlīdzīgas attieksmes principa, tiesiskās drošības un samērīguma principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu, devītkārt, atbildību mīkstinošo apstākļu kļūdainu novērtējumu, desmitkārt, administratīvā procesa ilguma ietekmi uz naudas soda summu un, vienpadsmitkārt, pārāk ierobežoto Komisijas piešķirtā naudas soda samazinājumu sakarā ar pārliecīgo administratīvā procesa ilgumu.

32 Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāpārbauda piektais, sestais un septītais pamats, ar ko būtībā paredz apstrīdēt pārkāpumu, turpinājumā ir jāpārbauda pirmais, otrais, trešais un ceturtais pamats, kas izriet no apgalvotajiem procesuāliem pārkāpumiem un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, un, visbeidzot, astotais, devītais, desmitais un vienpadsmitais pamats, kas attiecas uz naudas soda summas noteikšanu.

Par piekto un sesto pamatu, kas attiecīgi izriet no pierādījumu par pārkāpumu nepietiekamības un nolēmumu un/vai saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē neesamības

Lietas dalībnieku argumenti

33 Piektā pamata ietvaros prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisijas apstrīdētajā lēmumā izvirzītie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu, izslēdzot jebkādas saprātīgas šaubas. Komisijas secinājums šajā ziņā tādējādi esot pretrunā nevainīguma prezumpcijai un pienākumam norādīt pamatojumu.

34 Šim mērķim prasītājas apstrīd pierādījuma spēku InBev paziņojumam, kas esot bijis apstrīdētā lēmuma galvenais balsts, pamatojot ar to, ka tas esot ļoti vispārīgs un pretrunīgs un ka tas daļēji esot balstīts uz informāciju, kas iegūta no trešām personām. Turklāt tās pārmet Komisijai, ka tā nav analizējusi, vai šis paziņojums ir ticis izdarīts pārdomāti un pēc nopietnas izvērtēšanas, un nav reaģējusi uz šajā paziņojumā ietvertajiem attaisnojošiem paziņojumiem.

35 Turklāt prasītājas uzskata, ka ar roku rakstītās piezīmes, ko sagatavojuši Nīderlandes alus darītāju pārstāvji inkriminētajās sanāksmēs, bija fragmentāra rakstura, kas vēl jo vairāk nebija pietiekamas, lai pieradītu pret konkurenci vērstu rīcību.

36 Sestā pamata ietvaros prasītājas apstrīd atbilstību un Komisijas interpretāciju noteiktiem dokumentāliem pierādījumiem, kas pamatojuši secinājumu par konkurenci ierobežojošu nolīgumu un/vai saskaņotu darbību kopuma pastāvēšanu.

37 Prasītājas apstrīd, ka kontakti starp alus darītājiem būtu noveduši pie nolīguma, jo starp tām nekad neesot bijusi gribas sakritība noteikt konkrētu rīcības kursu tirgū.

38 Tās tāpat apstrīd saskaņotu darbību pastāvēšanu. Šajā ziņā tās apgalvo, ka pieejamie pierādījumi nenorāda, ka kontakti starp alus darītājiem būtu novērsuši vai vismaz nozīmīgi samazinājuši nedrošību attiecībā uz to rīcību tirgū nākotnē. Savukārt tās uzskata, ka ir pietiekami pierādījušas, ka alus darītāju rīcība tirgū tika noteikta autonomā veidā.

39 Prasītājas turklāt uzskata, ka inkriminētajām sanāksmēm nekad nav bijis pret konkurenci vēsts mērķis. Apspriedes šajās sanāksmēs esot attiekušās uz lielu daudzumu likumīgu tematu, kādēļ pārrunām, kas attiecās uz situāciju tirgū, tostarp uz patēriņa cenām mājas patēriņa tirgū un piedāvājumiem kādiem “horeca” klientiem, esot bijis tikai gadījuma un neformāls raksturs.

40 Visbeidzot, prasītājas iebilst, ka tās tiek vainotas par sarunām starp Interbrew un Bavaria attiecībā uz alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu, kurā tās nedarbojas.

41 Komisija apstrīd prasītāju argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

42 Ar savu piekto pamatu prasītājas būtībā Komisijai pārmet, ka tā nav juridiski pietiekami pierādījusi faktiskās konstatācijas, uz kuru pamata tā ir secinājusi pārkāpuma pastāvēšanu. Ar savu sesto pamatu tās apstrīd attiecīgās rīcības kvalificēšanu par nolīgumiem un/vai saskaņotām darbībām EKL 81. panta izpratnē. Tā kā šie divi pamati vērsti uz to, lai apšaubītu pārkāpuma konstatāciju, tie ir jāapskata kopā.

43 Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam turpmāk norādītais ir aizliegts kā nesaderīgs ar kopējo tirgu: visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuri var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.

44 Lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pietiek, ja iesaistītie uzņēmumi ir izteikuši kopēju gribu rīkoties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 199. punkts).

45 Var uzskatīt, ka nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir noslēgts, ja pastāv gribu sakritība par pašu konkurences ierobežošanas principu, pa ja specifiskie paredzētās ierobežošanas elementi vēl ir sarunu priekšmets (skat. šajā ziņā iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).

46 Saskaņotu darbību jēdziens paredz saskaņošanas formu starp uzņēmumiem, ar kuru, nesasniedzot vienošanos šī vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj konkurences riskus ar praktisku sadarbību starp tiem (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 115. punkts, un C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 158. punkts).

47 Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu neļauj veikt nekādu tiešu vai netiešu saziņu, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas pats ir izlēmis rīkoties tirgū vai kā tas vēlas rīkoties tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (skat. šajā ziņā iepriekš 46. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 116. un 117. punkts).

48 Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu faktu, kuri veido pārkāpumu, esamību (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Parteciapzioni, 86. punkts).

49 Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

50 Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 179. un 180. punkts un tajos minētā judikatūra).

51 Ņemot vērā konkurenci traucējošu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir kontaktējušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par konkurenci traucējošas prakses vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).

52 Ja Komisija ir atsaukusies uz dokumentārajiem pierādījumiem, lai pierādītu pret konkurenci vērsta nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu, lietas dalībniekiem, kas šo konstatāciju apstrīd Vispārējā tiesā, ir ne tikai jāiesniedz alternatīva Komisijas apgalvotajam, bet arī jāizvirza apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu pārkāpuma neesamību, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība (iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 187. punkts).

53 Attiecībā uz tiesas pārbaudes apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ir iesniegta prasība par lēmuma par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai ir izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑41/96 Bayer/Komisija, Recueil, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

54 Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam, atbilstoši nevainīguma prezumpcijas principam, kas, kā Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips, ir piemērojams arī tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu (iepriekš 46. punktā minētais spriedums lietā Hüls/Komisija, 149. un 150. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP un T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 60. un 61. punkts).

55 Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāizvērtē, vai izskatāmajā lietā Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka prasītāju rīcība veido EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.

– Par InBev paziņojumu

56 Vispirms ir jānorāda, ka Komisija lielā mērā pamatojas (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 40.–62. apsvērumu) uz InBev sniegto paziņojumu saistībā ar tās ar 2000. gada 28. janvāra, 3., 25. un 29. februāra vēstulēm, kuras papildina pielikumā pievienotie InBev piecu direktoru paziņojumi, iesniegto pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 34. un 40. apsvērums, turpmāk tekstā kopīgi dēvēti – “InBev paziņojums”).

57 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka InBev paziņojumā ir norādīta “dažādu formu saskaņošanas [pastāvēšana] [..] starp alus darītājiem Nīderlandes alus tirgū”, nošķirot CBK ģenerālās asamblejas oficiālās sanāksmes, CBK finanšu komisijas neformālās sanāksmes un paralēlās “citas sanāksmes”, kas zināmas ar nosaukumu “Catherijne overleg”, kuru sastāvs bija mainīgs un par ko InBev paziņoja, ka nav atradusi rakstveida norādes. “Citas sanāksmes” varēja tikt iedalītas “i) četru galveno alus darītāju (Heineken, Interbrew, Grolsch un Bavaria) horeca direktoru sanāksmēs [..]; ii) horeca direktoru un par mājas patēriņu atbildīgo direktoru kopējās sanāksmēs (divas 1998. gadā) un iii) par mājas patēriņu atbildīgo direktoru sanāksmēs (viena 1999. gadā [..])” (apstrīdētā lēmuma 41.–46. apsvērums).

58 Saskaņā ar InBev paziņojumu, finanšu komisija “ietvēra oficiālo dienas kārtību, taču tāpat bija diskusiju forums par cenu noteikšanu mājas patēriņa sektorā un horeca sektorā[;] šīs diskusijas netika atspoguļotas nekādā protokolā” (apstrīdētā lēmuma 43. apsvērums).

59 Saskaņā ar šo pašu paziņojumu “citās sanāksmēs” tāpat tika aptverti kā “horeca” sektors, tā arī mājas patēriņa sektors un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, sektors (apstrīdētā lēmuma 47. apsvērums).

60 Attiecībā, pirmkārt, uz “horeca” sektoru ir tikuši apspriesti divi galvenie temati: “Pastāvēja fundamentāls nolīgums par maksimālo apjoma atlaižu noteikšanu horeca sektorā [..], cits apspriežu temats attiecās uz horeca veiktajiem ieguldījumiem[;] ideja bija saglabāt statu quo sektorā un izvairīties no tā, ka klientus pārņem citi alus darītāji” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

61 InBev direktors norāda, ka viņš nezināja precīzu minētā nolīguma saturu un cits direktors to aprakstīja kā “ļoti komplicētu un nenoteiktu nolīgumu par pakāpju atlaidēm [échelles] (atlaides, kas piešķirtas horeca), kurā mēs nekad neesam piedalījušies”, norādot, ka “saskaņošana izpaudās kā reizi divos mēnešos notiekoša horeca direktoru sanāksme, kurā tie apsprieda zināmos “noteikuma” (lai arī tas bija nenoteikts; runājām par tirgus pārsniegšanu) pārkāpumus” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

62 Otrkārt, attiecībā uz mājas patēriņa sektoru, saskaņā ar InBev paziņojumu apspriedes attiecās gan uz cenu līmeni vispār, gan uz specifisko alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tematu.

63 Kas attiecas uz cenu līmeni kopumā, viens no InBev direktoriem paziņo, ka “bija ierasts, ka alus darītava paaugstina savas cenas pēc tam, kad par to iepriekš paziņojusi saviem kolēģiem alus darītājiem [..;] iniciatīvu vienmēr izrādīja viens no lielajiem alus darītājiem un parasti – Heineken[;] tādā gadījumā pārējiem alus darītājiem bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju[;] lai arī alus darītavas lielos vilcienos pielīdzināja cenas vienu otrai, katrai tomēr bija un saglabājās pašas cenu politika” (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).

64 Kas attiecas uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, InBev norāda, ka apspriedes par cenām starp Nīderlandes tirgus dalībniekiem šajā sektorā (Bavaria un Oranjeboom, ko vēlāk iegādājās Interbrew) risinājās kopš 1987. gada. Tā piebilst, ka “abas puses saprata, ka pēc tam, kad tāpat bija to pārrunājušas kopā, tās nepieņemšot nekādu iejaukšanos to attiecīgajos klientu, kas izmanto izplatītāja preču zīmi, lokos, kas beigtos ar apjoma zaudēšanu” (apstrīdētā lēmuma 52. apsvērums).

65 Attiecībā uz Heineken un Grolsch iesaistīšanos šajā sektorā, saskaņā ar InBev paziņojumu “Nīderlandes tirgu raksturo nozīmīgas atšķirības starp alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (“B preču zīmes”), cenām un [tāda, kas pārdots, izmantojot citas preču zīmes (“A preču zīmes”), cenām;] Heineken, kas nepiedalās izplatītāja preču zīmju segmentā, vienmēr ir noraidījusi cenu paaugstinājumus attiecībā uz A preču zīmēm, kamēr cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, nepaaugstinājās[;] šādā veidā tā īstenoja netiešu spiedienu īpaši uz alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ražotājiem, tādiem kā Bavaria un Interbrew” (apstrīdētā lēmuma 53. apsvērums).

66 InBev norāda, ka četri alus darītāji tāpat apsprieda cenas alum, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, citiem vārdiem sakot – arī Grolsch klātbūtnē, saistībā ar vispārīgāku tēmu par saglabājamo cenu atšķirību starp alus veidiem atkarībā no preču zīmēm. Saskaņā ar InBev paziņojumu “Heineken un Grolsch nav paaugstinājušas savas cenas gadiem un citu alus darītāju alus, kas apzīmēts ar [to pašu] preču zīmi, un alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas arī nav tikušas paaugstinātas[;] šajos pēdējos gados Bavaria un Interbrew ir paaugstinājušas savas cenas, tām sekoja Grolsch” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums). Tāpat ir norādīts, ka “pirms trim līdz četriem gadiem šīs neformālās konsultācijas tikušas integrētas Catherijne saskaņošanā par horeca, kurā tāpat piedalījās CBK pārstāvji[;] pēc dažam sanāksmēm tika nolemts no jauna sadalīt sanāksmēs par mājas patēriņu un sanāksmēs par horeca” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).

67 Turklāt InBev norāda, ka tas, ka Beļģijas alus darītava Martens kopš 1996.–1997. gada ieguva zināmu tirgus daļu, izraisīja “nolīgumu starp Beļģijas un Nīderlandes alus darītājiem, kas darbojas alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, tirgū[;] divas sanāksmes ir notikušas Bredā [Breda] 1998. gadā [..;] tika panākta vienošanās ievērot attiecīgos alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, apjomus, kas pārdoti klientiem Nīderlandē un Beļģijā” (apstrīdētā lēmuma 55. apsvērums).

68 Atbilstoši InBev direktoru paziņojumiem “citas sanāksmes” tika organizētas, lai nomierinātu viens otru attiecībā uz “ierobežota rakstura agresivitāti” tirgū (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).

69 Savā 2001. gada 19. decembra atbildē uz informācijas pieprasījumu InBev norāda, ka “iepriekšējo gadu darba kārtības un piezīmes, kas izdarītas neformālajās sanāksmēs, ir tikušas iznīcinātas 1998. gada novembra beigās[;] ap šo laiku sāka atklāties saskaņošanas pastāvēšana tirgū starp Nīderlandes alus darītājiem un radās bailes no Nīderlandes konkurences iestādes pārbaudes[;] darba kārtības ir tikušas iznīcinātas arī turpmākajos gados” (apstrīdētā lēmuma 61. apsvērums).

70 Vispirms ir jānorāda, ka ne kāda tiesību norma, ne arī Savienības tiesību vispārējs princips neliedz Komisijai, vēršoties pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu izvirzīto uzdevumu pārraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu (iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts).

71 Izskatāmajā lietā prasītājas neapstrīd norādes, kas ietvertas InBev paziņojumā, saskaņā ar kurām starp Nīderlandes alus ražotājiem ir notikušas sanāksmes. Tās vēl jo vairāk neapstrīd, ka tās ir bijušas pārstāvētas lielākajā daļā šo sanāksmju un ka tajās neformālā veidā ir tikusi apspriesta vispārējā situācija alus tirgū. Tās turklāt prasības pieteikumā atzīst, ka sanāksmēs reizēm ir tikušas arī izteiktas bažas par patēriņa cenu līmeni un par problēmām saistībā ar noteiktiem klientiem.

72 Tomēr prasītājas noliedz, ka sarunas, kas risinājās šajās sanāksmēs, būtu novedušas pie prettiesiska nolīguma noslēgšanas vai saskaņotu darbību uzsākšanas. Tās apgalvo, kas sanāksmes būtībā attiecās uz likumīgiem priekšmetiem un ka, ciktāl tikusi apspriesta situācija tirgū, tas nav ticis darīts pret konkurenci vērstiem mērķiem. Šajā ziņā tās apstrīd InBev paziņojuma ticamību, apgalvojot, ka tas ir ļoti nenoteikts un pretrunīgs un daļēji ietver konstatējumus, kas paziņojumu autoriem nav bijuši tieši zināmi, tādējādi ietverot “pierādījumus, kas izriet no baumām”.

73 Attiecībā uz InBev paziņojumu pretrunīgo raksturu prasītājas piebilst, ka tas ietver virkni attainojošu paziņojumu.

74 Pirmkārt, tas esot attiecies uz paziņojumiem, kas neesot minēti apstrīdētajā lēmumā, saskaņā ar kuriem “apspriedē tika runāts par zināmiem klasifikācijas pēc pakāpēm pārkāpumu gadījumiem (kas turklāt bija ļoti nenoteikta)[;] uz vietas katrs rīkojās, kā gribēja”; “mūsu rīcība tirgū bija ļoti agresīvā veidā orientēta uz jaunu klientu iegūšanu – tāpat, izmantojot atlaides”; “tādējādi mēs esam rīkojušies pilnīgi likumīgā veidā”; “[InBev] nav noslēgusi nekādu nolīgumu un neko nav ievērojusi”; “[Catherijne] saskaņošanai nav bijuši konkrēti rezultāti attiecībā uz ietekmi uz tirgu [..;] nevienā no šīm divām reizēm mēs neesam runājuši konkrēti par rīcību tirgū[;] sanāksmei vairāk bija neformāls raksturs”; “pārtikas izstrādājumu sektorā nepastāvēja nekāds nolīgums”; “es nekad neesmu konstatējis, ka [CBK] sanāksme būtu ieilgusi apspriežu par jūtīgiem tirgus jautājumiem dēļ[;] tomēr ir iespējams, ka šādas sanāksmes ļāva notikt neformālām divpusējām sarunām, taču, manuprāt, nekas nenotika”.

75 Turklāt prasītājas atsaucas uz noteiktām apstrīdētajā lēmumā minēto paziņojumu rindkopām, saskaņā ar ko “Interbrew domā, ka šai saskaņošanai kā tādai nekad nav bijusi nozīmīga ietekme tirgū un tā esot bijusi mazāk intensīva pēdējā laikā [..;] apspriedes pēc rakstura bija ļoti vispārīgas” (minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā); “mēs it īpaši apspriedāmies, lai savstarpēji sniegtu priekšstatu, ka mēs tirgū saglabājam mieru[;] bija maz vai nebija jautājumu par klasifikāciju pēc pakāpēm un tirdzniecības vietām[;] faktiski ikviens pārējos uzskatīja par idiotiem[;] šajos pēdējos gados šīs sanāksmes arvien vairāk un vairāk ir zaudējušas savu būtību un saskaņošana ir ieguvusi nenoteiktāku raksturu” (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums); “tāpat pastāvēja ļoti komplicēts un nenoteikts nolīgums par pakāpju atlaidēm (atlaidēm, kas tiek piešķirtas horeca), kura ietvaros mēs nekad neesam sadarbojušies[;] turklāt es nekad neesmu redzējis nevienu dokumentu šajā sakarā” (minēts apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā).

76 Saskaņā ar prasītāju viedokli, šie paziņojumi ne vien nebija konkrēti, bet arī bija nesavienojami ar Komisijas secinājumiem attiecībā uz konkrētā pārkāpuma pastāvēšanu. Prasītājas uzskata, ka no tā izriet, ka alus darītāju tikšanās esot bijušas ļoti vispārīga rakstura, ka nav ticis noslēgts nekāds nolīgums, ka InBev nav ievērojusi nekādu slepenu vienošanos un ka saskaņošanai nav bijis nekādas ietekmes uz tirgu.

77 Vispirms ir jākonstatē, ka prasītāju secinājumi, kas izdarīti, pamatojoties uz noteiktiem InBev paziņojuma elementiem, kuri parāda apspriežu vispārīgo raksturu, nolēmuma neesamību noteiktos sektoros un apspriežu neesamību par alus darītāju rīcību tirgū, paši par sevi nevar likt apšaubīt Komisijas konstatāciju par pārkāpuma esamību.

78 Attiecībā uz minētā paziņojuma apgalvoto vispārīgo raksturu ir jāatgādina, ka praksē Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar to aktīvi sadarbojušies. Lai gan Komisijai noteikti ir jāpierāda, ka vienošanās par tirgus sadali ir bijusi noslēgta, būtu pārmērīgi prasīt tai iesniegt arī pierādījumus par šā mērķa sasniegšanas konkrēto mehānismu. Uzņēmumam, kas vainīgs pārkāpumā, būtu pārāk viegli izvairīties no jebkādām sankcijām, ja tas pamatojumam varētu atsaukties uz nenoteikto raksturu, kāds ir informācijai, kas sniegta attiecībā uz pretlikumīgā nolīguma darbību situācijā, kurā jau pienācīgā veidā ir pierādīta nolīguma pastāvēšana un tā pret konkurenci vērstais mērķis. Šādā situācijā uzņēmumi var lietderīgi aizstāvēties, ciktāl tiem ir iespēja paust nostāju par visiem pierādījumiem, ko pret tiem izvirzījusi Komisija (iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 203. punkts; skat. šajā ziņā arī Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 50. punkts).

79 Turpinot, attiecībā uz apgalvotajām norādēm par strīdīgās rīcības ietekmes uz tirgu neesamību, no EKL 81. panta normas paša formulējuma izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības starp uzņēmumiem ir aizliegtas neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz tirgu, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (iepriekš 46. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Hüls/Komisija, 163.–166. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08 T-Mobile Netherlands u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 29. punkts).

80 Tādējādi, tā kā Komisija ir konstatējusi nolīgumu un saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi pastāvēšanu, šo konstatējumu nevar apstrīdēt ar norādēm, kas saistītas ar norādēm par slepenu vienošanos piemērošanas neesamību vai ietekmes uz tirgu neesamību.

81 Kas attiecas uz apgalvotajām InBev paziņojumā ietvertajām norādēm par nolīguma neesamību mājas patēriņa sektorā un “horeca” sektorā, ir jānorāda, ka rindkopas, uz kurām atsaukušās prasītājas, apskatot tās to kontekstā, nekādi neizslēdz nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu attiecīgajos sektoros.

82 Attiecībā uz mājas patēriņa sektoru (mazumtirdzniecība) viena no InBev direktoru izteiktajam apgalvojumam, ka “[šajā] sektorā nepastāvēja nolīgums”, seko konkrēts apraksts alus darītāju piemērotajam cenu koordinācijas mehānismam. Attiecīgā rindkopa ir šāda (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums):

“Mazumtirdzniecības (“Food”) sektorā nepastāvēja nolīgums. Attiecībā uz alus cenu paaugstināšanu bija ierasts, ka alus darītava savas cenas paaugstina tikai pēc tam, kad tā tās iepriekš paziņojusi saviem kolēģiem alus darītājiem. Ja viens no dalībniekiem izdarīja šādu paziņojumu, tam sekoja debate par šāda paaugstinājuma iespaidu uz tirgu; vienlaikus alus cenu paaugstināšana par spīti visam tomēr notika. Iniciatīvu vienmēr izrādīja viena no lielajām alus darītavām un parasti – Heineken. Šādā gadījumā pārējām alus darītavām bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju. Lai arī alus darītāji lielās līnijās savstarpēji saskaņoja cenas, tomēr katram bija un saglabājās pašam sava cenu politika”.

83 Šajā kontekstā apstāklis vien, ka InBev direktors ir norādījis uz “nolīguma” neesamību, nevar būt ticams arguments, ciktāl Komisijai un, attiecīgā gadījumā, Vispārējai tiesai ir jāveic iesaistīto uzņēmumu atbildīgo personu paziņojumos aprakstītās rīcības juridiskā kvalifikācija.

84 Kas attiecas uz apgalvoto nolīguma neesamību un nolīguma neievērošanu “horeca” sektorā, ir jākonstatē, ka InBev vadītāja paziņojums, saskaņā ar kuru “[InBev] nav noslēgusi nekādu nolīgumu un neko nav ievērojusi”, nav pretrunā secinājumam par nolīguma pastāvēšanu EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Šajā paziņojumā tas pats InBev vadītājs tieši atsaucas uz to, ka pastāvēja, pirmkārt, “ļoti komplicēts un nenoteikts nolīgums par pakāpju (atlaidēm, kas piešķirtas horeca)”, un, otrkārt, nolīgums, kura mērķis esot bijis “izvairīties no pārāk liela izmaiņu skaita horeca”.

85 No iepriekš minētā izriet, ka nevar piekrist prasītāju apgalvojumiem par InBev paziņojuma pretrunīgo raksturu. Šajā ziņā tāpat ir jānoraida to arguments, kas izriet no tā, ka Komisija šo paziņojumu, kā apgalvo prasītājas, izmantojusi selektīvi, ciktāl tā neesot ņēmusi vērā to apgalvotās pretrunas.

86 Tādējādi prasītājas nav pierādījušas apgalvotās pretrunas, kas varētu mazināt InBev paziņojuma ticamību.

87 Turklāt apstiprinot, ka InBev paziņojums ietver “pierādījumus, kas izriet no baumām”, prasītājas atsaucas uz rindkopām, saskaņā ar kurām “Interbrew nekad nav redzējusi dokumentu, kas ietvertu nolīgumu par atlaidēm, uz kurām norāde izdarīta sarunās, taču vispārīgais princips šķita esam zināms” (minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā), “es pats šo nolīgumu (pakāpju atlaides) nezinu, un es arī neesmu redzējis nevienu dokumentu šajā sakarā”, un “es nezinu precīzu šī nolīguma saturu [..;] turklāt es nekad neesmu redzējis nevienu dokumentu par šo tematu”.

88 Ir jānorāda, ka prasītāju izvirzītās rindkopas attiecas tikai uz jautājumu par nolīguma (“pakāpju atlaides”) par atlaidēm, kas piešķirtas “horeca” sektora klientiem, pastāvēšanu. No šī īpašā aspekta InBev paziņojuma pierādījuma vērtība, protams, ir samazināta tiešu pierādījumu neesamības dēļ. Sniegto norāžu attiecībā uz apjomu [“pakāpju atlaides”] pastāvēšanu ticamība tomēr ir nostiprināta ar apstākli, ka, pirmkārt, tās ir divos dažādos avotos un, otrkārt, ka tās ietver precīzas norādes par “pakāpi”, proti, precīzu maksimālas atlaides summu (skat. apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumu). “Pakāpes” pastāvēšana turklāt ir apstiprināta ar diviem pierādījumiem, kas ir neatkarīgi no InBev, proti, Bavaria administratīvās padomes locekļa ar roku rakstītās piezīmes par 1997. gada 1. maija sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums) un Bavaria “horeca” direktora piezīmes par 1998. gada 12. marta sanāksmi (atkārtotas apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā).

89 Prasītāju arguments, ar kuru tiek izvirzīta “pierādījumu, kas izriet no baumām”, esamība, tādējādi nevar likt apšaubīt secinājumus, kas izdarīti no InBev paziņojuma.

90 Visbeidzot, attiecībā uz vispārējo vērtējumu InBev paziņojuma ticamībai ir jāuzskata, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisija pamatoti varēja InBev paziņojumam piešķirt īpaši augstu pierādījuma vērtību, ievērojot, ka runa ir par atbildi, kas sniegta uzņēmuma kā tāda vārdā, kura apveltīta ar uzticamību, kas pārsniedz to, kas varētu būt atbildei, ko sniedzis tā darbinieks, lai kāda būtu tā pieredze vai personīgais viedoklis. Tāpat ir jānorāda, ka InBev paziņojums atspoguļo uzņēmuma veiktas iekšējās izmeklēšanas iznākumu un ka to Komisijai iesniedzis advokāts, kuram bija profesionālais pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs. Tādējādi viņš nevarēja viegli atzīt pārkāpumu, nenovērtējot šī soļa sekas (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 45. punkts, un iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 206. punkts).

91 Turklāt no judikatūras izriet, ka, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajām liecībām, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, apstāklis, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).

92 Protams, ir jāatgādina, ka viena uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtajā vienošanās, paziņojums, ko savukārt apstrīd vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu šo uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina citi pierādījumi (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑337/94 Enso-Gutzeit/Komisija, Recueil, II‑1571. lpp., 91. punkts, un iepriekš 50. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. punkts).

93 Tādējādi InBev paziņojums pats par sevi nevar būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, bet tas ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

94 Tomēr ir jāuzskata, ka, ņemot vērā InBev paziņojuma uzticamību, nepieciešamā apstiprinājuma ar citiem pierādījumiem pakāpe kā precizitātes, tā arī dziļuma ziņā šajā gadījumā ir mazāka, nekā tā būtu, ja tas nebūtu īpaši ticams. Tādējādi ir jāuzskata, ka, ja tiktu nolemts, ka InBev paziņojumā un apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās prakses pastāvēšanu un atsevišķus tās aspektus apstiprinātu vēl vairāki savā starpā saskaņoti pierādījumi, minētais paziņojums šajā situācijā pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu citus apstrīdētā lēmuma aspektus. Turklāt, ciktāl kāds dokuments nav tiešā pretrunā InBev paziņojumam attiecībā uz pārmesto darbību pastāvēšanu vai to būtisko saturu, tas, ka šis dokuments ietver pierādījumus par būtiskiem šās prakses aspektiem, ir pietiekami, lai tas kļūtu par apstiprinošu pierādījumu pārkāpuma pierādījumu kopuma kontekstā (skat. šajā ziņā iepriekš 50. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 220. punkts un tajā minētā judikatūra).

95 Iepriekš minētā kontekstā ir jāpārbauda prasītāju argumenti par pārējiem pierādījumiem, uz ko apstrīdētajā lēmumā atsaukusies Komisija, lai apstiprinātu konstatējumus, kas secināti no InBev paziņojuma.

– Par pārējiem pierādījumiem

96 Apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka InBev paziņojumu apstiprina virkne iekšēju dokumentu, kuru avots ir prasītājas un trīs citi Nīderlandes alus darītāji, rokrakstā sagatavotas sanāksmju piezīmes, izmaksu piezīmes un dienas kārtību kopijas, kas iegūtas pēc izmeklēšanas un informācijas pieprasījumiem.

97 Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā Komisija atsaucas uz Grolsch komercdirektora rokrakstā sagatavotajām piezīmēm par 1996. gada 27. februāra sanāksmi; šīs sanāksmes priekšmets tika aprakstīts ar norādi “CBK cie HOR cath”. Šīs piezīmes ietver šādu teikumu: “Garantijas/finansējums: fin[ansējums] [..] pārsniedz vajadzības noteiktās vietās. Tādējādi [..] mil[joni]”.

98 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šī teikuma izriet, ka četri attiecīgi alus darītāji “Catherijne sanāksmes” ietvaros ir apsprieduši finanšu nosacījumus, kas tika piemēroti vai bija piemērojami noteiktiem “horeca” klientiem (apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums) un, konkrētāk, uzņēmumiem, ko vada vairāku “horeca” uzņēmumu īpašnieks Nīderlandē.

99 Apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā Komisija atsaucas uz Bavaria “horeca” direktora rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1996. gada 19. jūnija sanāksmi. Piezīmes atkārtotas šādi:

“– adaptēt cenas

patēriņš mājās paaugstināts – vājš

saskaņošana Bavaria – Interbrew

[..] un [..] –> problēma [..]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

– vienīgi cenas par mucu paaugstināšana

argumenti

vienīgi pilnībā Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

Paaugstina kopā

Bavaria /

–> [..] arī

zemākais paaugstinās vairāk nekā augstākais

–iepūst gaisu

–nolīgumi

stabilizēt debeta atlaidi dzērieniem 7,5 par mucu Heineken

sagatavot pārstāvjus attiecībā uz iespējamajiem nolīgumiem

Interbrew \

var izmantot gaisu

Grolsch /.”

100 Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes parāda, ka klātesošie alus ražotāji ir detalizēti apsprieduši cenas kā alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tā arī alum, kas pārdots mucās, un ka lētākā alus, ko ražo Interbrew un Bavaria, cenai bija jāpaaugstinās vairāk nekā dārgākā alus, ko ražo Heineken un Grolsch, cenai (apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).

101 Apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko Interbrew Nederland ģenerāldirektors 1997. gada 25. martā nosūtīja InBev sēdeklim Beļģijā:

“Tagad starp galvenajiem alus ražotājiem pastāv vienprātība veikt cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada. Tas alus darītājiem atļaus palielināt viņu buferi nepieciešamajiem papildu reklāmas budžetiem. A preču zīmes tirgus dalībniekiem ir tendence nošķirt cenu paaugstināšanos starp A preču zīmēm (pielikt 2 NLG/hl) un B preču zīmēm B (pielikt 4 NLG/hl). Tas man šķiet ļoti nereālistiski – mums visiem ir jāatbalsta pilnīga paaugstināšanās par NLG 4. Es izslēgšu mūsu speciālā alus, “kas tiek dzerts” (DAS, Hoegaarden, Leffe), cenu paaugstināšanos. Sarunas ir sākušās”.

102 Komisija uz šīs vēstules pamata ir secinājusi, ka bija paredzēta cenu paaugstināšana pirms 1998. gada pēc sarunām par cenām starp galvenajiem ražotājiem. Turklāt tā pati vēstule esot apstiprinājusi, ka tika nošķirti dārgāka un lētāka alus ražotāji un preču zīmes (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).

103 Apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām Bavaria administratīvās padomes locekļa piezīmēm par 1997. gada 1. maija sanāksmi. Tā min šādas rindkopas:

““Catherijne Club” 1/5 – 97

“iekšējie” transfēri grupas ietvaros

tāpat ir jāievēro “pakāpju atlaides”

[..] “La Haye”

Monster ZH [Dienvidholande] visaugstākais konkurējošais piedāvājums.”

104 Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes apstiprina, ka alus darītāji apsprieda “pakāpju atlaides” par komercnosacījumiem, kas tiek piešķirti individuālajām pārdošanas vietām, transfēra no vienas grupas uz citu, taču tāpat arī transfēra gadījumā vienas un tās pašas grupas ietvaros (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).

105 Apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā Komisija konstatē, ka iepriekš minētās piezīmes tāpat ietver nosaukumus “Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” pirmajā līnijā un nosaukumus “Interbrew/Bavaria” otrajā līnijā, šīm divām līnijām esot sasaistītām ar figūriekavām, pēc kurām ir atrodama norāde “nav cenu paaugstināšanu”. Komisija no tā secināja, ka Heineken un Grolsch piederošo A preču zīmju un Interbrew un Bavaria piederošo B preču zīmju nošķiršana bija pamats alus ražotāju sarunām par alus cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums).

106 Apstrīdētā lēmuma 117. apsvērumā Komisija atsaucas uz Bavaria administratīvās padomes locekļa rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1997. gada 17. decembra sanāksmi. Tā min šādu rindkopu:

“2) Cenu situācija: marts/aprīlis

palaists vienā pakāpē/palaists divās pakāpēs

a) Heineken paredz mazu kņadu!! Heineken 18.59

b) paaugstināšanas gadījumā: ļoti iespējams risināt darījumu sarunas; no visas sirds; būs atbalsts.”

107 Komisija no tā secina, ka alus darītāji, kas piedalījās 1997. gada 17. decembra sanāksmē, proti, Bavaria, Grolsch un Heineken, apsprieda cenu paaugstināšanas, kā arī iespējamās reakcijas uz cenu paaugstināšanām (apstrīdētā lēmuma 127. apsvērums).

108 Apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā Komisija norāda Bavaria “horeca” direktora rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu par 1998. gada 12. marta sanāksmi:

“– Kopš 1. janvāra maz noticis

– A preču zīmes nav panikas attiecībā uz cenām Hein

9.95 samazināšanai no 11,49 maz jēgas Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

izplatītāju preču zīmes

cena tirgus apakšējā daļā

[..] marta vidū Bavaria kaut kas

zem Amstel (17) Bavaria (15)

no 9.75 līdz 10.75, ja nekā

nenotiek, tātad Grolsch un Hein

kabatas paaugstināšanas alus darītava

→ noteikt nolīgumu [..] un Dick

Tam jābūt “nodemonstrējamam” via Nielsen, pretējā gadījumā

nekas nenotiks.”

109 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji, kas piedalījās 1998. gada 12. marta sanāksmē, ir apsprieduši samazinājumus, kas piešķirti Nīderlandes lielveikaliem (apstrīdētā lēmuma 137. apsvērums), un ka Bavaria veiktajām cenu paaugstināšanām bija jābūt nodemonstrējamām lielveikalu kases datos, ko apkopojusi AC Nielsen (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums).

110 Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā Komisija atsaucas uz iepriekš minēto rokrakstā rakstīto piezīmju otro rindkopu:

“Bav procenti 4 %? 6 1/2

izņemot,

ja ir atlīdzība par reklāmu.”

111 Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī rindkopa pierāda, ka ir notikusi apspriede par procentu likmi, kas tiek piemērota aizdevumiem, kuri tiek piešķirti “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 142. apsvērums).

112 Apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā Komisija izvirza iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju trešo rindkopu:

“Futbola klubi Izrāžu zāles Teātri

Studentu asociācijas

[..]

Grolsch

Pārsniedzot/ārpus pakāpes

130

[..] (125) 124,5.”

113 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji bija noturējuši īpašu apspriedi par “horeca” klientiem tieši attiecībā uz “pakāpju atlaidēm”, apstiprinot InBev paziņojumu attiecībā uz nolīguma, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, pastāvēšanu (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums).

114 Apstrīdētā lēmuma 156. apsvērumā Komisija atsaucas uz Bavaria administratīvās padomes rokrakstā sagatavoto piezīmju par 1998. gada 3. jūlija sanāksmi rindkopu.

“[..] Heineken paaugstināts

[..] >> Heineken alus mucā.”

115 No šīs rindkopas Komisija secina, ka alus darītāji apsprieda cenas, kas piemērotas kā attiecībā uz mājas patēriņa sektora klientiem, tā arī uz “horeca” klientu (apstrīdētā lēmuma 162.–164. apsvērums).

116 Apstrīdētā lēmuma 165. apsvērumā Komisija atsaucas uz citu iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu:

“Café [..] 1800 [..]

[..] 400 [..]

60 par hl

650.000,– V.B.K.”

117 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šīs rindkopas izriet, ka alus darītāji ir apsprieduši noteiktu atlaidi un/vai rezervi samazinājumam, kas piemērots vai piemērojams specifiskās “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 171. apsvērums).

118 Apstrīdētā lēmuma 174. apsvērumā Komisija atsaucas uz 1998. gada 30. jūnija dokumentu un Heineken cenu sarakstu, ar kuru paziņo jaunās cenas, kas piemērojamas alum pudelēs un izlejamajam alum (alus cisternā un alus mucā), sākot ar 1998. gada 1. jūniju, kuri atklāti Grolsch “mājas patēriņa” tirdzniecības direktora birojā un ietver norādi “agenda c[ommiss]ie CBK” (CBK dienas kārtības komisija). Saskaņā ar Komisijas viedokli, šie dokumenti apstiprina InBev paziņojumu, saskaņā ar kuru attiecīgajās sanāksmēs apskatītas gan “mājas patēriņa” cenas, gan arī konkurence “horeca” tirgū (apstrīdētā lēmuma 175. apsvērums).

119 Apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā Komisija atsaucas uz Heineken 1998. gada 14. oktobra iekšējām piezīmēm, kas adresētas Heineken vadības grupai un kas formulētas šādi: “Bavaria CBK ietvaros apsolītā cenu paaugstināšana Nielsen [skaitļos] skaidri neparādās”. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī piezīme nostiprina secinājumu, ka Bavaria 1998. gada 12. marta sanāksmē bija paziņojusi par savu nodomu pirmajai palielināt savas cenas mājas patēriņa sektorā, pārējiem alus darītājiem vēlāk tai sekojot, un ka Bavaria veiktajiem paaugstinājumiem bija jābūt “nodemonstrējamiem” Nielsen skaitļos (apstrīdētā lēmuma 180. apsvērums).

120 Apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko Heineken Nīderlandes “horeca” nodaļas direktoram nosūtījis alus darītavas Brand BV d’Heineken mārketinga un mājas patēriņa direktors attiecībā uz tā sarunu ar Bavaria administratīvās padomes locekli:

“Noordwijk pārtikas izstādē [1998. gada] 9. septembrī [Bavaria administratīvās padomes loceklis] ar mani pārrunāja lietu [..] un Heineken reakciju. Īsumā, saskaņā ar viņa viedokli, ir izrādījies, ka Heineken būtu varējusi daudz agrāk pievienoties sarunu galdam ar Heineken un Bavaria pirmajiem atbildīgajiem Nīderlandes horeca tirgū. Tādējādi zaudētos hektolitrus varētu kompensēt citādā veidā. Turklāt viņš piebilda, ka ar laiku Bavaria, iespējams, būtu padomā citi potenciālie horeca klienti, kas vēlētos pāriet brīvprātīgi (uzsvaram esot uz vārdu brīvprātīgi, kā [..] gadījumā, saskaņā ar viņa viedokli) pie Bavaria [Heineken atbildīgās personas par horeca Nīderlandē vārds], pats par sevi saprotams, ka šie komentāri pilnībā iekļāvās labi zināmajā [..] retorikā. Es nevēlos tev liegt šo informāciju. Vēlu veiksmi tavā sarunā.”

121 Komisija uzskata, ka šī vēstule apstiprina InBev paziņojumu, ka alus darītāji apsprieda ne tikai atlaižu ierobežojumus, bet tāpat ierobežojumus pārdošanas vietām, kas izvēlas citu alus darītāju, un tas notiekot ne tikai daudzpusējās sanāksmēs, bet arī divpusējo tikšanos gadījumos (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums).

122 Apstrīdētā lēmuma 193. apsvērumā Komisija atsaucas uz Grolsche Bierbrouwerij Nederland ģenerāldirektora rokrakstā veiktajām piezīmēm uz ielūguma uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmi:

“–pārdošana ‘98

–alus cena →

– “pinool” veida pudeļu kaste | akcijas/cat II

–pudeļu kastes | apakšējā mala

| muca

| NMA”.

123 Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka apspriedes par alus cenu ir koncentrējušās uz četriem elementiem: pirmkārt, reklāmas darbībām mājas patēriņa tirgū, otrkārt, mazāk dārgā alus un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenām, treškārt, cenu alum mucā un lielajos konteineros, kas tiek izmantoti Nīderlandes alus tirgus “horeca” sektorā, un, ceturtkārt, Nīderlandes Konkurences iestādi NMA (apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums).

124 Apstrīdētā lēmuma 197. un 199. apsvērumā Komisija atsaucas uz tematu sarakstu, kas apskatāmi 1999. gada 8. janvāra sanāksmē, uz kura Grolsch pārstāvis bija atzīmējis saīsinājumu “BP”, ko Komisija interpretēja kā “alus cena” (bierprijs) vai “zemākā cena” (bodemprijs), kā arī “P[rivate] L[abel] 50 ct. augstāk”. Komisija no šīm atzīmēm secina, ka attiecībā uz alu mucās – alus darītāji ir detalizēti apsprieduši cenas (apstrīdētā lēmuma 203. apsvērums).

125 Apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā Komisija atsaucas uz dokumentu, kas ietver norādi uz trim saziņas gadījumiem vadības līmenī starp Heineken un Grolsch ap 1999. gada 5. jūliju, kurā minēts “cenu karš” starp abiem alus ražotājiem. Komisija no tā secina, ka Heineken bija tieši sazinājies ar Grolsch attiecībā uz atlaidēm un ka tas notika pusotru mēnesi, pirms faktiski tika piemērotas pagaidu atlaides, kuras piemēroja veikalu ķēde, kurai Grolsch bija atteikusies piešķirt kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 213. apsvērums).

126 Apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā Komisija atsaucas uz virkni dokumentu, kas ietverti administratīvajos lietas materiālos, no kuriem izriet temati, kas tikuši apskatīti Bavaria un InBev divpusējās sanāksmēs 1995. gada 8. martā, 1997. gada marta otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada 8. septembrī. Tā citē šādas rindkopas:

– 1995. gada 8. marta sanāksme: “[Bavaria] un [Interbrew Nederland] abas ir apstiprinājušas, ka tām ir lielas grūtības ar [..] k-gu Nīderlandē” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 491. lpp.);

– 1997. gada 12. maija sanāksme: ir izvirzītas – “cenu paaugstināšana” un “izplatītāja preču zīmes kā Damokla zobens [..] Grolsch un it īpaši Heineken psiholoģiskais spiediens paaugstināt cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 493. lpp.);

– 1997. gada 19. jūnija sanāksme: ir apspriestas – “īstenojamā rīcība izplatītāja preču zīmju segmentā un attiecībā uz to, Interbrew nostāja attiecībā uz Martens (kas tika uzskatīts par nevēlamu viesi Nīderlandes alus pasaulē)” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 494. lpp.);

– 1997. gada 8. septembra sanāksme: ir izvirzīti – “izplatītāja preču zīmju tirgus situācija Nīderlandē un apstāklis, ka Bavaria bija atņēmusi klientu Interbrew [..] Bavaria [klientam] iesniedzot zemāku piedāvājumu, grozot statu quo [..]” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 495. lpp.).

127 Komisija šos dokumentus interpretē kā pierādījumu, ka Bavaria un InBev divpusējās konsultācijas ļāva saglabāt “bruņotu mieru” vai “neagresijas paktu” attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma 223. apsvērums).

128 Apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, kas datēta ar 1997. gada 26. septembri, ko Interbrew Nederland eksporta direktors nosūtīja Interbrew centrālās darbības vietas eksporta direktoram attiecībā uz “alus pārdošanu Vācijā un izplatītāja preču zīmēm”:

“Šajā ziņā es esmu sarunājies ar mūsu galveno konkurentu Nīderlandē un šajā ziņā esmu noskaidrojis, ka viņiem jātiekas [..], lai virzītos vai nevirzītos uz priekšu attiecībā uz TIP alus apjomu par 1998. gadu. Es esmu apjautājies par cenu līmeni, kurā tie ir iecerējuši darboties, un viņš man apstiprināja tieši to pašu cenu, atskaitot dalības maksājumu, kas paredzēts [..] galvenajai darbības vietai [..], un apstākli, ka viņš piekristu apjomam aptuveni 200 000 hl apmērā par šo cenu.”

129 Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka Interbrew ir lūgusi Bavaria un saņēmusi no tās detalizētu informāciju par cenām un apjomiem attiecībā uz iespējamu alus piegādi, ko veiktu Bavaria, izmantojot izplatītāja preču zīmi, Vācijas lielveikalu ķēdei. Komisija uzskata, ka šis pierādījums apstiprina InBev paziņojumu, saskaņā ar kuru Interbrew un Bavaria bija apmainījušās ar informāciju par klientiem piedāvātajām cenām alum, [ko pārdod, izmantojot] izplatītāja preču zīmi. Komisija turklāt apgalvo, ka šo apstākli InBev atzinusi 2006. gada 21. februāra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 228. apsvērums).

130 Apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā Komisija atsaucas uz šādu alus darītavas Haacht paziņojumu par 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi starp Bavaria, Interbrew Nederland un Beļģijas alus darītājiem Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht un Martens:

“Šīs sanāksmes laikā Nīderlandes alus darītāji tika informēti par saturu informācijas apmaiņai, kas veikta starp Beļģijas dalībniekiem. Nīderlandes alus darītavas ir sniegušas savu piekrišanu datu apmaiņai par apjomiem, iepakojuma veidiem, līgumu ilgumu un iespējamajām maksājumu veikšanas dienām un klientiem. Attiecībā uz cenām dalībnieki vienojās par principu neapmainīties ar informāciju šajā ziņā [..]

Sanāksmes dalībnieki uzskatīja, ka bija jāuzdod neitrālai personai centralizēt informācijas apmaiņu. Šāds lūgums tika izteikts, jo personas, kas darbojās Nīderlandes tirgū, neuzticējās pārējiem dalībniekiem. Haacht ir tikusi uzaicināta centralizēt informāciju, jo tā nedarbojās Nīderlandes tirgū.”

131 Komisija uzskata, ka šis paziņojums attiecībā uz apskatāmo jautājumu apstiprina InBev paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 235. apsvērums).

132 Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām piezīmēm par iepriekš minēto 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi, kas ir tikušas atrastas Bavaria vadības komitejas priekšsēdētāja sekretāra birojā:

“Martens → Nīderlandē nekas nekad nav ticis konkretizēts

→ apakša – tirgus – cenu sagrāvējs

|→ ir iesniegti cenu piedāvājumi

Interbrew Nederland – Martens –> iesniegts piedāvājums lielam izplatītāja preču zīmju klientam

izplatītājs

[..]

7,68 [aptuveni]

Martens – “cenu pazemināšana Beļģijā”

šobrīd NL → [..]

Interbrew Belgique spērusi pirmo soli attiecībā uz P[rivate] L[abel]

Tikai par [..]

Pilsener [..]

/ \ / \

vairāki vienīgais

[..] – “izlemts” |→ pie Interbrew

CAT I+II”.

133 Komisija uzskata, ka šīs piezīmes apstiprina, ka Interbrew Belgique bija uzņēmusies iniciatīvu sanāksmei par alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, kurā ir ticis nolemts, ka līgums ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju “Nīderlandē būs Interbrew” (apstrīdētā lēmuma 237. apsvērums).

134 Attiecībā uz šo pēdējo sanāksmi Komisija tāpat atsaucas uz šādu InBev “mājas patēriņa” direktora paziņojumu, ko InBev iesniegusi 2006. gada 21. februārī, atbildot uz informācijas pieprasījumu (apstrīdētā lēmuma 238. apsvērums):

“Noteiktā brīdī [..], [..] k-gs no [..] mani konfrontēja ar zemu cenu, ko viņam bija piedāvājusi Martens. Viņš man apstiprināja, ka viņš bija panācis cenu NLG 0,32 par pudeli. Tas atbilst summai NLG 7,68 apmērā par 24 pudeļu kasti, kas minēta k-ga [Bavaria atbildīgā] piezīmēs. Šo apspriežu ietvaros, kas notika no 1998. gada aprīļa līdz jūnija sākumam, es viņam ierosināju pāriet uz II kategoriju un tādējādi izmantot akcīzes samazinājumu. Visbeidzot, 1998. gada jūnija sākumā mēs noslēdzām nolīgumu ar [..] par piegādi jaunam [..] II kategorijas alum [..]. Akcīzes samazinājuma dēļ, ko izraisīja pāreja uz II kategorijas alu, mēs varējām ierosināt summu NLG 6,36 apmērā (ietverot akcīzes samazinājumu par NLG 0,84) un tādējādi atvairīt Martens piedāvājumu.

[..]

1998. gada 14. vai 15. jū