ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES [HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2016. gada 7. aprīlī ( 1 )

Lieta C‑149/15

Sabrina Wathelet

pret

Garage Bietheres & Fils SPRL

(Cour d’appel de Liège (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Patērētāju tiesību aizsardzība — Direktīva 1999/44/EK — Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas — 1. panta 2. punkta c) apakšpunkts — Jēdziens “pārdevējs” — Tāda tirgotāja atbildība, kurš darbojas kā starpnieks pārdevējam, kas nav tirgotājs”

I – Ievads

1. Nav šaubu, ka uz patērētāju, kurš pērk patēriņa preci no citas privātpersonas, neattiecas aizsardzība, kas paredzēta Eiropas Padomes un Parlamenta 1999. gada 25. maija Direktīvā 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām ( 2 ). Tomēr vai tas ir tāpat, ja tirgotājs, darbodamies privātpersonas vārdā un uzdevumā, iesaistās pirkuma procesā, patērētāja priekšā sevi dēvēdams par pārdevēju? Tāds ir jautājums, kas rodas šajā lietā.

2. Cour d’appel de Liège [Ljēžas Apelācijas tiesa] (Beļģija) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar strīdu starp patērētāju un tirgotāju par lietotas automašīnas pirkumu. Galvenais uzdevums ir noskaidrot, vai tirgotājs, kurš darbojas tikai kā starpnieks automašīnas īpašniekam, kurš nav tirgotājs, ir atbildīgs patērētājam par automašīnas neatbilstību.

3. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētais jēdziens “pārdevējs” attiecas uz tādu tirgotāju kā atbildētājs pamatlietā, kurš piedalās pirkumā kā privātpersonas starpnieks, pat ja tiesību normā nav minēta šāda situācija.

4. Līdz ar to Tiesa tiek aicināta izskaidrot jēdziena “pārdevējs” Direktīvas 1999/44 izpratnē apjomu un tādējādi arī šīs direktīvas piemērošanas jomu.

5. Turpinājumā ietvertajā analīzē es vispirms izklāstīšu vispārīgos apsvērumus, kas attiecas uz jēdzienu “starpnieks” un kārtību, kādā interpretējams Direktīvā 1999/44 ietvertais jēdziens “pārdevējs”. Pēc tam, pamatojoties uz šīs direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma un tā mērķa analīzi, es izvērtēšu jēdziena “pārdevējs” šīs direktīvas izpratnē piemērošanas jomu, lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu. Visbeidzot, es aplūkošu jautājumu par iesniedzējtiesas vērtējumu, kā arī jautājumu par atlīdzību starpniekam.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Direktīva 1999/44

6. Direktīvas 1999/44 preambulas 1. apsvērumā ir atsauce uz EK līguma 153. pantu (šobrīd LESD 169. pants), kurā tostarp ir noteikts: “Lai atbalstītu patērētāju intereses un nodrošinātu augstu līmeni patērētāju tiesību aizsardzībā, [Savienība] veicina patērētāju [..] ekonomisko interešu aizsardzību, kā arī atbalsta viņu tiesības gūt informāciju [..], lai aizstāvētu savas intereses” ( 3 ).

7. Direktīvas 1999/44 preambulas 5. un 6. apsvērumā ir precizēts: “(5) tā kā patērētāju tiesību minimālo noteikumu kopuma izveide, kas ir spēkā neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienas teritorijā preces iepērk, nostiprinās patērētāju uzticību un dos viņiem iespēju pilnībā izmantot iekšējo tirgu; (6) tā kā galvenās grūtības, ar ko sastopas patērētāji, un galvenais konfliktu avots ar pārdevējiem attiecas uz preču neatbilstību līgumam; tā kā tādēļ ir pamats tuvināt attiecīgo valstu tiesību aktus, kas reglamentē patēriņa preču pārdošanu, tomēr neaizskarot valstu tiesību aktu noteikumus un principus, kas attiecas uz līgumsaistībām un saistībām, kas nav līgumsaistības”.

8. Attiecībā uz pārdevēja atbildību šīs direktīvas preambulas 9. apsvērumā ir noteikts: “(9) tā kā pārdevējam būtu jābūt tieši atbildīgam patērētājam par preču atbilstību līgumam; tā kā šis ir tradicionālais risinājums, kas paredzēts dalībvalstu tiesiskajās sistēmās; tā kā pārdevējam saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem tomēr būtu jāatļauj izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret ražotāju, iepriekšējo pārdevēju tajā pašā līgumu ķēdē vai jebkuru citu starpnieku, ja vien viņš nav atteicies no šīm tiesībām; tā kā šī direktīva neietekmē principu, kurš paredz pārdevēja, ražotāja, iepriekšējā pārdevēja vai jebkura cita starpnieka tiesības brīvi slēgt savstarpējus līgumus; tā kā normas, kas reglamentē pret ko un kādā veidā pārdevējs var pieprasīt tiesiskās aizsardzības līdzekļus, ir jānosaka valstu tiesību aktos”.

9. Saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta 1. punktu tās mērķis ir: “[..] tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām, lai nodrošinātu vienādu patērētāju tiesību aizsardzības minimālo līmeni iekšējā tirgū”.

10. Šajā nolūkā ar Direktīvu 1999/44 pārdevējiem ir uzlikti atsevišķi pienākumi pret patērētājiem, tostarp pienākums atbilstoši 2. panta 1. punktam piegādāt patērētājam tādas preces, kas atbilst pārdošanas līgumam un saskaņā ar 3. panta 1. punktu pienākums būt atbildīgam patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.

11. Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā direktīvas piemērošanas nolūkā jēdziens “pārdevējs” ir definēts šādi: ““pārdevējs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas saskaņā ar līgumu pārdod patēriņa preces saistībā ar tās veikto tirdzniecību, uzņēmējdarbību vai tās profesiju”.

12. Šīs direktīvas 4. pantā “Tiesības uz atlīdzinājumu” ir noteikts: “Ja pēdējais pārdevējs ir atbildīgs patērētājam ražotāja, šīs pašas līgumu ķēdes iepriekšējā pārdevēja vai jebkura cita starpnieka darbības vai bezdarbības rezultātā radušās neatbilstības dēļ, pēdējais pārdevējs ir tiesīgs izvirzīt pret atbildīgo personu vai personām šajā līgumu ķēdē prasību par atlīdzinājumu; atbildīgo personu vai personas, pret kurām pēdējais pārdevējs var izvirzīt prasību par atlīdzinājumu, kopā ar attiecīgajām darbībām un izpildes nosacījumiem nosaka attiecīgās valsts tiesību akti.”

13. Saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu Direktīvā 1999/44 ir paredzēta tikai minimāla valsts tiesību aktu par patērētāju tiesību aizsardzību saskaņošana ( 4 ). Šajā ziņā 8. panta “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” 1. punktā ir precizēts: “Tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, izmanto, neierobežojot citas tiesības, ko patērētājs var izmantot saskaņā ar valsts noteikumiem, kas reglamentē līgumsaistības un saistības, kas nav līgumsaistības.”

B – Beļģijas tiesības

14. Jēdziens “pārdevējs”, kā tas ir definēts Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir transponēts Beļģijas tiesībās burtiski tās code civil [Civilkodekss] 1649.a panta 2. punkta 2. apakšpunktā.

III – Fakti un pamatlieta

15. S. Wathelet2012. gada 24. aprīlī par EUR 4000 iegādājās lietotu automašīnu no autoservisa, proti, sabiedrības ar ierobežotu atbildību Garage Bietheres & Fils SPRL (turpmāk tekstā – “autoserviss Bietheres”).

16. S. Wathelet nodeva EUR 4000 autoservisam Bietheres. Viņa tomēr nesaņēma nedz maksājumu apliecinošu dokumentu, nedz rēķinu par pirkumu.

17. Autoserviss Bietheres uz sava rēķina izgāja transportlīdzekļa tehnisko apskati un iesniedza pieteikumu par reģistrāciju kompetentajai Beļģijas iestādei. Ar šo reģistrāciju saistītos izdevumus sedza S. Wathelet.

18. Dažus mēnešus vēlāk, 2012. gada jūlijā, transportlīdzeklis sabojājās. Tas tika nogādāts autoservisa Bietheres darbnīcā, lai to salabotu. Autoserviss konstatēja, ka ir salūzis dzinējs.

19. S. Wathelet autoservisam Bietheres adresētajā 2012. gada 13. novembra vēstulē pieprasīja transportlīdzekļa atgriešanu, tostarp pieprasot rēķinu par pirkumu.

20. S. Wathelet2012. gada 17. novembrī ieradās autoservisā Bietheres, lai atgūtu savu transportlīdzekli. Uz šo lūgumu viņai tika atteikts, jo viņa nepiekrita parakstīt 2012. gada 17. novembra rēķinu par remontdarbiem EUR 2000 apmērā. S. Wathelet norāda, ka šis bija brīdis, kurā viņa tika informēta par to, ka autoserviss Bietheres nav bijis transportlīdzekļa pārdevējs, bet faktiski ir bijis tikai kādas privātpersonas starpnieka lomā ( 5 ).

21. 2012. gada 17. novembra vēstulē, kas adresēta S. Wathelet, autoserviss Bietheres norāda, ka transportlīdzeklis, ko iegādājās S. Wathelet, bija novietots autoservisā pārdošanai un ka viņa jau no sākuma bija tikusi informēta, ka transportlīdzeklis nepieder autoservisam Bietheres, bet gan kādai privātpersonai. Autoservisa Bietheres ieskatā motora salūšana esot tipisks risks lietotas transportlīdzekļa pirkšanas starp privātpersonām gadījumā. Tādējādi autoserviss Bietheres uzstāja uz savu atteikumu atdot transportlīdzekli S. Wathelet, kamēr rēķins par remontdarbiem EUR 2000 apmērā netiks pilnībā samaksāts. Autoserviss Bietheres pievienoja savas vēstules pielikumā kvīti par EUR 4000 summu, kas aizpildīta rokrakstā, norādot īpašnieka, kas nav tirgotājs, un pircējas S. Wathelet vārdu un uzvārdu. Šajā dokumentā ir tikai īpašnieka, kas nav tirgotājs, paraksts.

22. 2012. gada 13. decembrī autoserviss Bietheres nosūtīja pavēsti S. Wathelet par ierašanos tribunal de première instance de Verviers [Vervjē Pirmās instances tiesa], pieprasot tostarp samaksāt 2012. gada 17. novembra rēķinu EUR 2000 apmērā par remontdarbiem, pieskaitot procentus. Autoserviss Bietheres apgalvoja, ka transportlīdzeklis, ko iegādājusies S. Wathelet, piederēja kādai no tā klientēm un ka pirkums bija privātpersonu starpā noticis pirkums.

23. S. Wathelet apstrīdēja autoservisa Bietheres prasības pieteikumu un iesniedza pretprasību, lūdzot, pamatojoties uz Beļģijas code civil, atcelt pirkuma līgumu un viņai atmaksāt EUR 4000, kam pieskaitīti procenti. Turklāt S. Wathelet lūdza viņai izmaksāt zaudējumu atlīdzību EUR 2147,46 apmērā. Viņa norāda, ka transportlīdzekļa pirkums ir noticis starp viņu pašu un autoservisu Bietheres un ka viņa nevarēja zināt, ka pēdējais nav pārdevējs.

24. Tribunal de première instance atzina autoservisa Bietheres prasību par daļēju pamatotu un piesprieda S. Wathelet samaksāt tam EUR 2000 summu ar procentiem. Turklāt šī tiesa atzina par nepamatotu S. Wathelet pretprasību.

25. S. Wathelet iesniedza apelāciju iesniedzējtiesā, cour d’appel de Liège, uzturot pirmajā instancē izteiktos prasījumus un pakārtoti lūdzot nekavējoties atdot transportlīdzekli.

26. Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv būtiski, skaidri un saskanīgi pieņēmumi par to, ka pirkuma līguma noslēgšanas laikā S. Wathelet nebija informēta par to, ka runa ir par pirkuma līgumu starp privātpersonām. Šajā ziņā valsts tiesa uzskata par pierādītu, ka S. Wathelet nekad nav satikusi transportlīdzekļa īpašnieku un ka autoserviss ir bijis pirkuma starpnieks, par to nesaņemot atlīdzību no īpašnieka.

IV – Prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

27. Iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai jēdziens “pārdevējs”, kas minēts Beļģijas Civilkodeksa 1649.a pantā, kurš pievienots ar [1994. gada 1. septembra] likumu “Par patērētāju aizsardzību patēriņa preču pārdošanas gadījumā”, ar kuru Beļģijas tiesībās ir transponēta [Direktīva 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām], ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir domāts ne vien tirgotājs, kurš kā pārdevējs nodod īpašuma tiesības uz patēriņa preci patērētājam, bet arī tāds tirgotājs, kurš darbojas kā starpnieks pārdevēja, kurš nav tirgotājs, vārdā, neatkarīgi no tā, vai viņam par šo starpniecību tiek vai netiek maksāta atlīdzība, un neatkarīgi no tā, vai viņš potenciālo pircēju ir vai nav informējis par to, ka šis pārdevējs ir privātpersona?”

28. Rakstveida apsvērumus iesniedza Beļģijas, Vācijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai nav notikusi.

V – Juridiskā analīze

A – Ievada apsvērumi

1) Par jēdzienu “starpnieks”

29. Ievadam man šķiet lietderīgi sniegt dažas norādes par starpnieka jēdzienu, kas attiecas uz vairākām situācijām, kuru tiesiskās sekas var būt atšķirīgas un mainīgas atkarībā no valsts regulējuma ( 6 ), ievērojot, ka attiecībā uz valstu līgumsaistību tiesībām Eiropas līmenī ir veikta tikai ļoti ierobežota saskaņošana ( 7 ).

30. Iesniedzējtiesa nav precizējusi, kādā izpratnē lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tā lieto starpnieka jēdzienu.

31. Kas attiecas uz Direktīvu 1999/44, tajā vispār nav ietverta definīcija jēdzienam “starpnieks”, kas sastopams tās preambulas 9. apsvērumā un tās 4. pantā, un nedz direktīvas normās, nedz tās sagatavošanas dokumentos nav norādīts, kādā izpratnē šis jēdziens ir lietots šajā direktīvā. Arī Tiesai nav bijis izdevības pētīt šo jautājumu, vai plašāk – pētīt starpnieka lomu un atbildību patērētāju tiesību aizsardzības jomā.

32. Tomēr jēdziens “starpnieks” ir ietverts citās direktīvās, kas attiecas uz patērētāju tiesību aizsardzību. Vairākās no tām ir ietvertas skaidras jēdziena definīcijas, kas attiecas uz personu, kura darbojas citas personas vārdā un uzdevumā ( 8 ). Šī definīcija vienlaicīgi attiecas gan uz tādu tirgotāju, kas darbojas pats savā vārdā, kuram saskaņā ar valsts saistību tiesībām ( 9 ) parasti līgums tiek uzskatīts par saistošu, gan uz tādu, kurš darbojas citas personas vārdā un kurš savukārt parasti netiek uzskatīts par līgumslēdzēju pusi ( 10 ).

33. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgais transportlīdzekļa īpašnieks ir apstiprinājis, ka transportlīdzeklis viņam piederēja, ka runa bija par “pirkumu starp divām privātpersonām un ka autoserviss [esot] bijis tikai starpnieks”. Turklāt iesniedzējtiesas nolēmumā ir norādīts, ka pirkuma cenas maksājums tika nodots transportlīdzekļa īpašniekam ( 11 ).

34. Es atļaujos no tā secināt, ka starpnieks – šajā gadījumā autoserviss Bietheres – ir piedalījies pirkumā transportlīdzekļa īpašnieka vārdā un uzdevumā.

35. Līdz ar to, turpinot analīzi, es balstīšos uz jēdziena “starpnieks” definīciju, kas ietver jebkuru tirgotāju, kurš patēriņa preces pirkumā stājas patērētāja priekšā tāda pārdotās preces īpašnieka, kurš nav tirgotājs, vārdā un uzdevumā ( 12 ).

36. Turklāt, tā kā nav norāžu par pretējo, es atļaušos prezumēt, ka autoservisam Bietheres bija transportlīdzekļa īpašnieka atļauja to pārdot. Tādējādi mana analīze attieksies tikai uz situāciju, kurā starpnieks darbojas uz atļaujas pamata.

2) Par prejudiciālā jautājuma priekšmetu

37. Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par jēdziena “pārdevējs”, kas minēts Beļģijas code civil 1649.a pantā, kurš pievienots ar 1994. gada 1. septembra likumu, lai Beļģijas tiesībās transponētu Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktu, interpretāciju.

38. Vispirms ir jānorāda, ka Tiesa, ja tajā vēršas, pamatojoties uz LESD 267. pantu, ir kompetenta lemt par līgumu interpretāciju, kā arī par Savienības iestāžu pieņemto tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju. Tiesas kompetences robežās ir vienīgi Savienības tiesību normu pārbaude. Valsts tiesai ir jāvērtē valsts tiesību normu piemērojamība un veids, kādā tās ir jāpiemēro ( 13 ).

39. Līdz ar to prejudiciālais jautājums ir jāsaprot kā tāds, ar ko vēlas noskaidrot, vai jēdziens “pārdevējs” Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver tirgotāju, kas darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā, neatkarīgi no tā, vai viņam par šo starpniecību tiek vai netiek maksāta atlīdzība, un neatkarīgi no tā, vai viņš patērētāju ir vai nav informējis par to, ka šis pārdevējs ir privātpersona.

3) Par interpretācijas kārtību

40. Pirms jēdziena “pārdevējs” Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē interpretācijas es izklāstīšu vispārīgus apsvērumus, kas man šķiet ilustratīvi saistībā ar šo uzdevumu.

41. Pirmkārt, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no prasības nodrošināt vienveidīgu Savienības tiesību piemērošanu, gan no prasības ievērot vienlīdzības principu izriet, ka Savienības tiesību normu jēdzieni, kuros nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, kas ļautu noskaidrot to nozīmi un piemērojamību, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē neatkarīgi un vienveidīgi, ņemot vērā noteikuma kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 14 ).

42. Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētajā pārdevēja definīcijā nav nevienas norādes uz dalībvalstu tiesībām, tādējādi tas ir jāuzskata par neatkarīgu Savienības tiesību jēdzienu, kura satura avoti ir tikai Savienības tiesības.

43. Otrkārt, lai gan pārdevēja jēdziens ir ietverts citos Savienības tiesību aktos ( 15 ), konkrētā definīcija, kas ieviesta Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir vienīgi šajā direktīvā. Tādējādi runa ir par unikālu jēdzienu, kas ir jāinterpretē, ņemot vērā šīs direktīvas mērķus, kā arī īpašo pārdevēja uzdevumu minētajā direktīvā ( 16 ).

44. Treškārt, jēdzienam “pārdevējs” Direktīvas 1999/44 izpratnē ir jābūt objektīva rakstura, kas balstās uz atsevišķiem pārbaudāmiem elementiem, kuri izriet no direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta (“līgums”, “patēriņa preču” pārdošana, “tirdzniecība, uzņēmējdarbība vai [..] profesija”).

45. Šis jēdziens ir arī funkcionāls un attiecību noteikts, ciktāl tas ir atvasināts no personas uzdevuma noteiktā saimnieciskā darījumā ( 17 ). Tādējādi pārdevējs “pārdod” patēriņa preci patērētājam pirkuma līguma kontekstā. Līdz ar to personu, uz kurām attiecas Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkts, noteikšana nav statiska, bet ir atkarīga no viņu pozīcijas noteiktās līgumiskās attiecībās. Pārdevēja loma galvenokārt ir jāaplūko, raugoties no patērētāja, kurš tiek aizsargāts ar šo direktīvu, viedokļa.

B – Par Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretāciju

1) Par gramatisko 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretāciju

46. Saskaņā ar Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējumu jēdzienā “pārdevējs” ietilpst: “jebkura fiziska vai juridiska persona, kas saskaņā ar līgumu pārdod patēriņa preces saistībā ar tās veikto tirdzniecību, uzņēmējdarbību vai tās profesiju”.

47. Tātad jēdziena “pārdevējs” definīcijā Direktīvas 1999/44 izpratnē nav norādes uz jēdzienu “starpnieks” un, vispārīgākā skatījumā, direktīvā netiek tieši aplūkota starpnieka atbildība pret patērētāju ( 18 ). Nav arī redzams, ka par starpnieka atbildības jautājumu būtu bijušas diskusijas likumdošanas procesā, pirms tika pieņemta ( 19 ) šī direktīva, kuras galvenā tēma ir attiecības starp pārdevēju un patērētāju, no kuriem pēdējais ir galvenais direktīvas tiesību subjekts.

48. Fakts, ka Direktīvā 1999/44 nav minēta starpnieka atbildība pret patērētāju, ir vēl jo pamanāmāks, jo Eiropas likumdevējs vairākās citās direktīvās par patērētāju tiesību aizsardzību ir nolēmis ietvert starpnieku to komersantu skaitā, kas ir atbildīgi pret patērētājiem ( 20 ).

49. Turklāt jēdziens “starpnieks” Direktīvā 1999/44 ir minēts tikai saistībā ar tā atbildību pret pēdējo pārdevēju. Tādējādi saskaņā ar direktīvas 4. pantu, ja šis pēdējais pārdevējs ir atbildīgs patērētājam ražotāja, šīs pašas līgumu ķēdes iepriekšējā pārdevēja vai “jebkura cita starpnieka” darbības vai bezdarbības rezultātā radušās neatbilstības dēļ, pēdējais pārdevējs ir tiesīgs izvirzīt pret atbildīgo personu vai personām šajā līgumu ķēdē prasību par atlīdzinājumu. Šajā ziņā šī panta otrajā daļā ir precizēts, ka atbildīgo personu noskaidrošana, kā arī prasību un izpildes nosacījumi ir nosakāmi saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem ( 21 ).

50. Pamatojoties uz iepriekš minēto, es, tāpat kā Beļģijas, Vācijas un Austrijas valdības, uzskatu, ka ir saprotams, ka jēdziens “pārdevējs”, kas minēts Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, neattiecas uz tirgotāju, kas darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā un kas acīmredzami šajā statusā piedalās pirkumā ar patērētāju. Līdz ar to šāds tirgotājs “nepārdod” patēriņa preces “saskaņā ar līgumu”, bet piedalās vienīgi pirkumos starp privātpersonām, kuriem nav paredzēts piemērot šo direktīvu.

51. Tomēr manā izpratnē šī konstatācija pati par sevi neizslēdz, ka tirgotājs, kas darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā, atkarībā no situācijas var tikt uzskatīts par pārdevēju Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja patērētājam viņš par sevi rada iespaidu, ka viņš darbojas kā pārdevējs. Šādā gadījumā tirgotājs, raugoties no patērētāja skatu punkta, izskatās kā patēriņa preces “pārdodošs”“saskaņā ar līgumu”“saistībā ar [tā] veikto tirdzniecību, uzņēmējdarbību vai [tā] profesiju”. Turpinot, šī situācija šķiet līdzīga tai, kurā starpnieks darbojas pats savā vārdā ( 22 ). Šim pēdējam parasti līgums ir saistošs ( 23 ), un tas līdz ar to ir jāuzskata par pārdevēju Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

52. Salīdzinoši plašā jēdziena “pārdevējs” definīcija, kas ietverta Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, liecina par labu tam, lai tās piemērošanas jomā tiktu ietverts tirgotājs, kurš patērētāja priekšā rada iespaidu, ka tas darbojas kā pārdevējs.

53. Rodas jautājums, vai konkrētais Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējums liedz šādu interpretāciju.

54. Saistībā ar pamatlietu galvenais formulējuma izaicinājums manā ieskatā vispirms attiecas uz jēdzieniem “saskaņā ar līgumu” un “pārdod patēriņa preces”, jo iesniedzējtiesa par pierādītu faktu uzskata, ka autoserviss Bietheres pārdod patēriņa preces saistībā ar tā veikto tirdzniecību vai uzņēmējdarbību ( 24 ).

a) Par jēdzienu “saskaņā ar līgumu”

55. Nedz Direktīvas 1999/44 ( 25 ) formulējums, nedz tās sagatavošanas darbi nesniedz priekšstatu par jēdziena “saskaņā ar līgumu” precīzu piemērojamību. Līdz ar to, lai noskaidrotu minētā jēdziena nozīmi, ir jāvēršas pie tā ierastās izpratnes sarunvalodā, vienlaicīgi ņemot vērā kontekstu, kādā tas tiek lietots, un tiesiskā regulējuma, kurā tas ietverts, mērķus ( 26 ).

56. Es pievienojos Komisijas analīzei, saskaņā ar kuru jēdziens “saskaņā ar līgumu” paredz līguma esamību, vai tas būtu rakstisks vai mutisks.

57. Attiecībā uz šo jēdzienu Komisija norāda, ka valsts tiesai ir jānoskaidro, vai ir bijis pirkuma līgums un, vajadzības gadījumā, starp kurām pusēm tas ir ticis noslēgts, it īpaši, vai tas ir ticis noslēgts starp patērētāju un pārdevēju Direktīvas 1999/44 izpratnē.

58. Beļģijas, Vācijas un Austrijas valdības norāda, ka tikai persona, kas ir līgumslēdzēja puse, kā pārdevējs ir tieši atbildīga patērētājam saskaņā ar pirkuma līgumu. Tādējādi vienīgais jautājums, kas rodas attiecībā uz pārdevēja jēdzienu Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ir – kas ir līgumu ar patērētāju noslēgusī līgumslēdzēja puse ( 27 ).

59. Es nevaru pilnībā piekrist šai pieejai, saskaņā ar kuru pārdevēja jēdziens ir saistīts ar līgumslēdzēju pušu identificēšanu.

60. Protams, pārdevējs, kas ir definēts Direktīvas 1999/44 izpratnē, vairumā gadījumu ir persona, kas ar līgumu uzņemas pienākumu piegādāt pārdoto preci. Tomēr Direktīvas 1999/44 piemērošanas nolūkā, manuprāt, ir jānošķir, pirmkārt, līgumslēdzēju pušu identificēšana un, otrkārt, pārdevēja Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē identificēšana.

61. Šajā brīdī ir jāatgādina par saskaņošanas, kas ieviesta ar šo direktīvu, minimālo raksturu. Uz līgumslēdzēju pušu identificēšanu attiecas dalībvalstu vispārīgie noteikumi, kas piemērojami pirkuma līgumiem un kas nav saskaņoti šajā direktīvā ( 28 ).

62. No tā, manā izpratnē, izriet, ka līgumslēdzēju pušu identificēšana saskaņā ar valsts tiesībām nevar būt noteicošā attiecībā uz direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā prasīto vērtējumu. Tādējādi jēdziena “pārdevējs” kā neatkarīga Savienības tiesību jēdziena satura avots nebūtu tikai Savienības tiesības. Šo secinājumu vēl jo vairāk pamato arī direktīvas mērķis, proti, nodrošināt vienādu patērētāju tiesību aizsardzības minimālo līmeni Savienībā neatkarīgi no preču pārdošanas vietas ( 29 ).

63. Līdz ar to jēdziens “saskaņā ar līgumu” kā tāds paredz tikai līguma esamību un attiecīgi neliedz izvirzīto interpretāciju, saskaņā ar kuru tirgotājs, kurš darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā, ir jāuzskata par pārdevēju Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja patērētāja priekšā viņš par savu statusu rada šādu iespaidu.

b) Par jēdzienu “pārdod patēriņa preces”

64. Ierastajā sarunvalodas izpratnē vārds “pārdot” nozīmē, ka persona, kas ir pārdevējs, nodod preci otrai personai, pircējam, pret summas, kas ir preces cena, samaksu.

65. Kā uzsver Beļģijas valdība, Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā nav paredzēts, ka pārdevējam ir jābūt pārdotās preces īpašniekam ( 30 ).

66. Tā kā Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējumā un tās sagatavošanas darbos nav nekādu norāžu par šādu izpratni, šaura tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru pārdevējs varētu būt tikai pārdotās preces īpašnieks, man šķiet neloģiska, jo starpniekam, kas darbojas pats savā vārdā, parasti līgums ir saistošs ( 31 ), pat ja viņš nav pārdotās mantas īpašnieks.

67. Es atgādinu arī, ka direktīva attiecas tikai uz ļoti ierobežotu daļu no dalībvalstu vispārīgajiem noteikumiem, kas attiecas uz pirkuma līgumiem, un neietekmē valstu tiesiskos regulējumus attiecībā uz īpašumu.

68. Turklāt Direktīva 1999/44 galvenokārt attiecas uz patēriņa preču garantijām un atbildību par neatbilstībām. Šajā kontekstā no patērētāja, kurš ir šīs direktīvas aizsardzības priekšmets, viedokļa nešķiet atbilstoši, ka mantas īpašniekam un pārdevējam būtu noteikti jābūt vienai un tai pašai personai.

69. Citiem vārdiem sakot, saistībā ar Direktīvu 1999/44, lai uzņemtos pārdevēja lomu, attiecīgajam komersantam nav noteikti jābūt preces īpašniekam ( 32 ). Tādējādi nepastāv neviens iemesls jēdziena “pārdevējs” piemērojamību sašaurināt, to attiecinot tikai uz pārdotās preces īpašnieku.

2) Par 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta teleoloģisko interpretāciju

70. Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta teleoloģiskā interpretācija atbalsta šīs tiesību normas gramatisko interpretāciju, saskaņā ar ko tirgotājs, kas darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā, var tikt uzskatīts par pārdevēju šīs tiesību normas izpratnē, ja tas, stādoties priekšā patērētājam, rada iespaidu, ka tas darbojas kā pārdevējs.

71. Pārdevēja galvenais uzdevums saistībā ar Direktīvu 1999/44 ir piegādāt patērētājam tādas preces, kas atbilst pārdošanas līgumam, un neatbilstības gadījumā tās salabot vai nomainīt ( 33 ). Šajā nolūkā ar jēdzienu “pārdevējs” 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē tiek noteikts to personu loks, pret kurām patērētājs var vērsties gadījumā, ja prece nav atbilstoša līgumam.

72. Līdz ar to neatbilstības gadījumā patērētājam acīmredzami ir noteikti jāzina pārdevēja identitāte. Turklāt tas, ka patērētājam ir zināma pārdevēja identitāte, varētu arī būt izšķiroši patērētājam, kuram ir jāizvēlas starp vairākiem pārdevējiem, jo tad patērētājs vērtē pārdevēja kompetenci, profesionalitāti un maksātspēju, kā arī tā spēju pildīt savus pienākumus neatbilstības gadījumā.

73. Gadījumā, kad tirgotājs piedalās kā privātpersonas starpnieks, kā šajā lietā, tam, ka patērētājam nav zināma pārdevēja identitāte, faktiski ir vēl nelabvēlīgākas sekas, jo patērētājam nav zināma nedz sava juridiskā situācija, nedz tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ir viņa rīcībā. Tādējādi, ja izrādās, ka pārdevējs ir privātpersona, Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punktā patērētāju tiesībām piešķirtais saistošais raksturs nav piemērojams un patērētājam nav minētās direktīvas aizsardzības. Līdz ar to pārdevējs, kas nav tirgotājs, tostarp varētu izvairīties no jebkādas atbildības par pārdotās preces slēptajiem trūkumiem. Šis piemērs ir vēl jo vairāk atbilstošs lietota transportlīdzekļa pārdošanas kontekstā.

74. No tā izriet, ka efektīva patērētāja tiesību aizsardzība paredz, ka patērētājs zina, ka pārdevējs ir privātpersona. Kā apgalvo Beļģijas valdība, šī informācija ir pielīdzināma “būtiskai informācijai, kas vidusmēra patērētājam ir vajadzīga, lai varētu pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu”, kuru pārdevējam saskaņā ar Direktīvas 2005/29/EK ( 34 ) 7. panta 1. punktu ir pienākums sniegt patērētājam.

75. Līdz ar to, lai apveltītu Direktīvu 1999/44 ar lietderīgu iedarbību, manuprāt, ir jāievēro izvirzītā interpretācija un tās 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomā jāiekļauj tirgotājs, kas darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā un kas, stādoties priekšā patērētājam, rada iespaidu, ka tas darbojas kā pārdevējs. Šajā gadījumā starpnieks manā ieskatā ir izdarījis “neatgriezenisku izvēli”, un viņam nebūtu jāizvairās no savas atbildības uzņemšanās preču neatbilstības gadījumā, aicinot patērētāju vērsties pie privātpersonas, kas varētu nebūt atrodama vai pat būt maksātnespējīga ( 35 ).

76. Piedāvātā interpretācija man šķiet atbilstoša Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru patērētāju tiesību aizsardzības sistēma, kas ir ieviesta ar Savienības direktīvām patērētāju tiesību aizsardzības jomā, ir balstīta uz nostāju, ka patērētājs ir nelabvēlīgākā situācijā, salīdzinot ar tirgotāju, gan attiecībā uz ietekmi sarunās, gan informētības līmeni ( 36 ).

77. Ja patērētājs nav informēts, ka pārdevējs ir privātpersona, pastāv būtiska informētības asimetrija starp patērētāju un starpnieku ( 37 ). Šo asimetriju ir iespējams labot tikai ar starpnieka iniciatīvu, kuram turklāt parasti ir vieglāk glābt situāciju ( 38 ). Turklāt informētības asimetriju bieži vien ir radījis vai vismaz to uztur starpnieks. Tas apstiprina tēzi, saskaņā ar kuru ir jābūt iespējai pārdevēja atbildību saskaņā ar Direktīvu 1999/44 paredzēt starpniekam, kurš patērētāja priekšā rada iespaidu, ka viņš darbojas kā pārdevējs.

78. Pretēja interpretācija, ar kuru tirgotājs, kas darbojas kā starpnieks, katrā ziņā tiktu izslēgts no Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomas, radītu kaitējumu vispārējam Eiropas tiesiskā regulējuma patērētāju tiesību aizsardzības jomā mērķim, kas noteikts LESD 169. pantā (agrāk – EKL 153. pants), proti, nodrošināt augstu līmeni patērētāju tiesību aizsardzībā un līdz ar to patērētāju uzticēšanos, kas ir iekšējā tirgus pamats.

C – Par vērtējumu, kas ir jāveic valsts tiesai

79. Valsts tiesai, ņemot vērā visus lietas apstākļus un pierādījumu elementus, ir jāpārbauda ( 39 ), vai tirgotājs var tikt uzskatīts par pārdevēju Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, proti, vai viņš patērētājam ir radījis iespaidu, ka viņš darbojas kā attiecīgās preces pārdevējs.

80. Tomēr, manuprāt, ir lietderīgi izklāstīt dažus vispārīgus apsvērumus attiecībā uz vērtējumu valsts tiesā.

81. Pirmkārt, ir jāatgādina premisa, saskaņā ar kuru Direktīva 1999/44 neattiecas uz starpnieka atbildību pret patērētāju ( 40 ). No tās manā ieskat, izriet, ka pārdevēja atbildības attiecināšanai uz starpnieku saskaņā ar šo direktīvu ir jāpaliek izņēmumam.

82. Līdz ar to starpnieks, kas tikai ļauj nonākt savstarpējās attiecībās patērētājam ar īpašnieku, kurš nav tirgotājs, nekādā gadījumā nebūtu uzskatāms par pārdevēju minētās direktīvas izpratnē. Lai šī atbildība tiktu uzlikta starpniekam, būtu vismaz vajadzīgs, lai tas būtu aktīvi piedalījies pārdošanā.

83. Šajā ziņā iesniedzējtiesa var ņemt vērā visus apstākļus, kas saistīti ar tirgotāja lomu attiecīgajā pirkumā, un galvenokārt faktu, ka prece tika izstādīta tirgotāja uzņēmumā.

84. Parasti šāda konstatācija, manuprāt, ir iemesls pamatotam pieņēmumam, ka patērētājam ir bijis iespaids, ka tirgotājs darbojas kā pārdevējs. Šādā situācijā manā ieskatā tirgotājam, kurš vēlas sevi atbrīvot no atbildības saskaņā ar Direktīvu 1999/44, ir jāpierāda, ka patērētājs pirkuma līguma noslēgšanas brīdī zināja vai viņam bija jāzina, ka pārdevējs ir privātpersona. Es uzsveru, ka parasti tirgotājam ir viegli pierādīt, ka patērētājs zina pārdevēja, kas nav tirgotājs, identitāti. Tam ir tikai jāiesniedz pierādījums par to, ka tas ir informējis patērētāju, un visvieglāk to pierādīt, neapšaubāmi, ir starpniekam.

85. Turklāt, lai noskaidrotu, vai tirgotājs, iepazīstinot patērētāju ar sevi, ir radījis iespaidu, ka viņš darbojas kā pārdevējs, iesniedzējtiesa var arī ņemt vērā šādus apstākļus: — tirgotāja konkrētie centieni pirkuma kontekstā, — sarakstes un saziņas starp patērētāju un tirgotāju apjoms, — fakts, ka patērētājs ir nodevis maksājumu par preci tirgotājam, — izdevumi, kas radušies tirgotājam saistībā ar pirkumu, ciktāl patērētājs par tiem ir zinājis.

86. Iesniedzējtiesa var arī noskaidrot, vai tirgotājs parasti pārdod tāda konkrēta veida patēriņa preces, kas ir attiecīgā pirkuma priekšmets, un ņemt vērā šo apstākli.

87. Otrkārt, manuprāt, ir skaidrs, ka patērētāju tiesību aizsardzības efektivitātes principa ievērošanai nav jānoved pie attiecīgā patērētāja pasivitātes pilnīgas kompensēšanas ( 41 ). Tādējādi, ja valsts tiesa uzskatītu, ka vidējais patērētājs, proti, patērētājs, kurš ir samērīgi informēts un saprātīgi uzmanīgs un domājošs ( 42 ), pirkuma līguma noslēgšanas brīdī nevarēja attaisnoti nezināt, ka tirgotājs darbojas kā privātpersonas starpnieks, starpnieks nebūtu uzskatāms par pārdevēju Direktīvas 1999/44 izpratnē ( 43 ). Šajā ziņā rakstisks pirkuma līgums, kurā ir norādīts pārdevēja, kas nav tirgotājs, vārds, būtu ļoti būtiska norāde, ka patērētājam šis elements ir zināms, ja šis dokuments ir ticis nodots patērētājam pirms pirkuma līguma noslēgšanas.

D – Par starpnieka atlīdzību

88. Jautājums par starpnieka atlīdzību par viņa pakalpojumu ir saistīts ar tādām līgumiskajām attiecībām starp īpašnieku, kurš nav tirgotājs, un starpnieku, uz kurām parasti neattiecas Direktīvas 1999/44 piemērošanas joma, izņemot attiecībā uz pēdējā pārdevēja tiesībām saskaņā ar tās 4. pantu izvirzīt prasību par atlīdzinājumu pret starpnieku tā darbības vai bezdarbības rezultātā radušās neatbilstības dēļ ( 44 ).

89. Turklāt tas, vai starpnieks par savu iesaistīšanos saņem vai nesaņem atlīdzību, man nešķiet būtiski no patērētāja viedokļa. Parasti patērētājs pat nezina, vai starpnieks saņem vai nesaņem atlīdzību.

90. Tādējādi, tāpat kā Komisija un Austrijas valdība, es uzskatu, ka faktam, ka starpnieks saņem atlīdzību vai to nesaņem, nav nozīmes vērtējumā saskaņā ar 1. panta 2. punkta c) apakšpunktu ar mērķi noskaidrot, vai tirgotājs ir uzskatāms par pārdevēju direktīvas izpratnē ( 45 ).

91. Pirmajā mirklī var šķist nesaprātīgi uzlikt starpniekam pārdevēja pienākumus, kas izriet no Direktīvas 1999/44, lai gan tas nav saņēmis nekādu atlīdzību vai, augstākais, ir saņēmis ļoti pieticīgu atlīdzību.

92. Tomēr ir jāatgādina, ka starpniekam katrā ziņā nav jāuzņemas galīgā saimnieciskā atbildība. Gluži pretēji, pārdotās preces neatbilstības gadījumā, kuras izmaksas jāsedz starpniekam kā pārdevējam Direktīvas 1999/44 izpratnē, starpnieks saskaņā ar Direktīvas 1999/44 4. pantu un saskaņā ar atbilstošajās valsts tiesībās paredzētajiem nosacījumiem varētu izvirzīt prasību par atlīdzinājumu pret atbildīgo(‑ajiem), proti, parasti pret īpašnieku, kas nav tirgotājs.

93. Faktiski manis ierosinātā Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretācija paredz tikai to, ka starpnieks uzņemas risku par īpašnieka, kas nav tirgotājs, maksātnespēju, kas no patērētāja viedokļa ir būtiskākais aspekts. Šis rezultāts man nešķiet nesaprātīgs, ņemot vērā faktu, ka starpniekam ir iespēja vienkārši atbrīvoties no šī riska uzņemšanās, informējot patērētāju par pārdevēja, kurš nav tirgotājs, identitāti vai pievienojot riska prēmiju par starpniecību noteiktajai atlīdzībai.

VI – Secinājumi

94. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, iesaku Tiesai uz cour d’appel de Liège uzdoto jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Padomes un Parlamenta 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 1. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz tirgotāju, kas darbojas privātpersonas vārdā un uzdevumā, neatkarīgi no tā, vai tas saņem vai nesaņem atlīdzību par savu starpniecību, ciktāl starpnieks attiecībās ar patērētāju par sevi rada iespaidu, ka tas darbojas kā pārdevējs.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 171, 12. lpp.

( 3 ) EK līguma 1997. gada konsolidētā redakcija (OV C 340, 173. lpp.).

( 4 ) Savā 2008. gada 8. oktobra priekšlikumā, kura rezultāts ir Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES par patērētāju tiesībām [COM(2008) 614, galīgā redakcija] pieņemšana, Komisija bija ierosinājusi aizstāt četras direktīvas, starp kurām ir arī Direktīva 1999/44, ar “vienu horizontālu instrumentu”, kas balstīts uz vispārēju saskaņošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā. Tomēr šādu pieeju noraidīja Padome. 2011. gada 25. oktobra Direktīvas 2011/83 (OV L 304, 64. lpp.) galīgajā redakcijā ir ietverts tikai viens Direktīvas 1999/44 grozījums (jaunais 8.a pants), ar ko dalībvalstīm, ja tās patērētāju tiesību aizsardzības jomā pieņem tiesību normas, kas ir stingrākas par Direktīvas 1999/44 5. panta 1.–3. punktā un 7. panta 1. punktā paredzētajām normām, ir uzlikts pienākums par to paziņot Komisijai.

( 5 ) No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka automašīnas īpašnieks nesaņēma pilnu pārdošanas cenas summu, jo autoserviss Bietheres ieturēja EUR 800 par automašīnai veiktajiem remontdarbiem, lai to sagatavotu pārdošanai.

( 6 ) Skat. “Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR)”, dokuments, ko pēc Komisijas pieprasījuma ir izstrādājusi Eiropas Civilkodeksa izpētes grupa un Kopienas Acquis grupa, 2009, II izdevums, 6. nodaļa “Representation”.

( 7 ) Skat. tostarp Komisijas 2011. gada 11. oktobra priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai par vienotiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem (COM(2011) 635, galīgā redakcija), kas attiecībā uz pārrobežu darījumiem paredz “patstāvīgu, vienveidīgu līgumtiesību noteikumu kopumu, ietverot patērētāju tiesību aizsardzības noteikumus, proti, Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, kur[i] jāuzskata par otru līgumtiesību regulējumu katras dalībvalsts tiesību ietvaros” (priekšlikuma 1. punkta ceturtā daļa), ja līguma puses par to vienojas.

( 8 ) Skat. it īpaši Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp.; atcelta ar Direktīvu 2011/83), 2. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 14. janvāra Direktīvas 2008/122/EK par patērētāju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem, kas saistīti ar daļlaika lietojuma tiesībām, ilgtermiņa brīvdienu produktiem, tālākpārdošanas un apmaiņas līgumiem (OV L 33, 10. lpp.), 2. panta 1. punkta e) apakšpunktu. Skat. arī Komisijas 2008. gada 8. oktobra Priekšlikuma par Direktīvu 2011/83, minēts iepriekš (šo secinājumu 4. zemsvītras piezīme), 2. panta 2. punktu.

( 9 ) Skat. “Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR)”, minēts iepriekš, II izdevums, 6. nodaļa, II.‑6:106. punkta “Representative acting in own name” I.1 piezīme.

( 10 ) Turpat, II.‑6:105. punkts “When representative’s act affects principal’s legal position”.

( 11 ) Skat. šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi.

( 12 ) Proti, uz definīciju, kas ir šaurāka par to, kura ir izmantota šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmē minētajos Savienības tiesību aktos.

( 13 ) Spriedums Innoventif (C‑453/04, EU:C:2006:361, 29. punkts) un rīkojums Koval’ský (C‑302/06, EU:C:2007:64, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 14 ) It īpaši skat. spriedumus Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659, 23. punkts) un Axa Belgium (C‑494/14, EU:C:2015:692, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 15 ) It īpaši skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Regulas (EK) Nr. 2006/2004 par sadarbību starp valstu iestādēm, kas atbildīgas par tiesību aktu īstenošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā (OV L 364, 1. lpp.), 3. panta h) punktu.

( 16 ) Savukārt “patērētāja” definīcija, kas ietverta Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ir sastopama citos Savienības tiesību aktos. It īpaši skat. Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.) 2. panta b) punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) 2. panta 2. punktu. Pēdējā minētā ir atcelta ar Direktīvu 2011/83.

( 17 ) Tiesa līdzīgi atzina, ka jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē ir “objektīvs raksturs” un tas “ir jāizvērtē, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz izvērtēt, vai attiecīgās līgumiskās attiecības iekļaujas tādas darbības ietvaros, kura ir ārpus profesijas” (rīkojums Tarcău, C‑74/15, EU:C:2015:772, 27. punkts). Skat. arī spriedumu Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 21. punkts) un ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, 28. punkts). Skat., runājot par jēdzienu “patērētājs” Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās izpratnē (OV 1972, L 299, 32. lpp.), spriedumu Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, 16. punkts), kurā Tiesa uzsvēra “šīs personas pozīciju noteiktā līgumā saistībā ar tā veidu un mērķi”.

( 18 ) Skat. arī Zaļo grāmatu par patērētāju acquis pārskatīšanu (COM(2006) 744, galīgā redakcija, 4.2. punkts).

( 19 ) Savukārt tika diskutēts par iespēju ietvert tiesību normas par ražotāja atbildību pret patērētāju. It īpaši skat. Zaļo grāmatu par patēriņa preču garantijām un pēcpārdošanas garantijām (COM (93) 509, galīgā redakcija); Eiropas Parlamenta 1994. gada 6. maija Rezolūciju par Komisijas Zaļo grāmatu par patēriņa preču garantijām un pēcpārdošanas garantijām (OV C 205, 562. lpp.); Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 1996. gada 27. novembra atzinumu par priekšlikumu direktīvai (OV 1997, C 66, 5. lpp., 1.4. un 2.5. punkts); Eiropas Parlamenta 1998. gada 10. marta normatīvo rezolūciju par priekšlikumu direktīvai (OV C 104, 30. lpp., 4., 5. un 25. grozījums), un grozīto Komisijas priekšlikumu (COM (1998) 217, galīgā redakcija, 5. punkts).

( 20 ) Skat. šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmi.

( 21 ) Skat. arī Direktīvas 1999/44 preambulas 9. apsvērumu, kurā ir precizēts, ka šī direktīva “neietekmē principu, kurš paredz pārdevēja, ražotāja, iepriekšējā pārdevēja vai jebkura cita starpnieka tiesības brīvi slēgt savstarpējus līgumus”. Tāpat starptautisko privāttiesību kontekstā Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV L 177, 6. lpp.), 1. panta 2. punkta g) apakšpunktā ir noteikts, ka “jautājumi par to, vai attiecībā pret trešām personām pārstāvis var radīt saistības pārstāvētajai personai [..]” ir izslēgti no šīs regulas piemērošanas jomas.

( 22 ) Šīs divas situācijas arī tiek pretstatītas “Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR)”, minēts iepriekš, II izdevums, 6. nodaļa, II.‑6:106. punkts: “When the representative, despite having authority, does an act in the representative’s own name or otherwise in such a way as not to indicate to the third party an intention to affect the legal position of a principal, the act affects the legal position of the representative in relation to the third party as if done by the representative in a personal capacity”. Skat. arī Ženēvas 1983. gada 17. februāra Konvencijas par pārstāvību starptautiskas preču tirdzniecības jomā 13. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru darbības nav saistošas starpniekam un trešajai personai, tikai “a) ja trešā persona nezināja, vai nevarēja zināt par starpnieka statusu vai b) tas izriet no lietas apstākļiem, it īpaši, atsaucoties uz komisijas līgumu, kas starpnieka ieskatā ir saistošs tikai viņam pašam”.

( 23 ) Skat. šo secinājumu 32. punktu.

( 24 ) Varētu rasties jautājums par to, vai jēdziens “saistībā ar tās veikto tirdzniecību, uzņēmējdarbību vai tās profesiju” paredz, ka tirgotājam parasti ir jāpārdod patēriņa preces, kas ir tieši tāda veida kā attiecīgās pārdošanas priekšmets. Šāda interpretācija man šķiet pārspīlēta. Tomēr tas neizslēdz, ka šis fakts var būt nozīmīgs vērtējumam, lai noskaidrotu, vai starpnieks, iepazīstoties ar patērētāju, ir radījis priekšstatu, ka viņš darbojas kā pārdevējs. Skat. šo secinājumu 86. punktu.

( 25 ) Jēdziens “saskaņā ar līgumu” nebija ietverts nedz Komisijas 1996. gada 23. augusta sākotnējā priekšlikumā (Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām, COM(95) 520, galīgā redakcija), nedz 1998. gada 1. aprīļa grozītajā priekšlikumā (Grozītais priekšlikums Eiropas Parlamenta un Komisijas Direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām, COM(98) 217, galīgā redakcija). Šis jēdziens 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā bez paskaidrojumiem tika pievienots ar Padomes 1998. gada 24. septembra Kopējo nostāju (EK) Nr. 51/98 Direktīvas 1999/44 pieņemšanai (OV C 333, 46. lpp.), un Eiropas Parlaments savā 1998. gada 17. decembra Lēmumā par Padomes kopējo nostāju (OV 1999, C 98, 226. lpp.) to pieņēma.

( 26 ) Skat. spriedumus Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, 32. punkts).

( 27 ) Skat. arī Reich, N., Micklitz, H. W., Rott, P., un Tonner, K., European Consumer Law, 2. izd., Intersentia, 173. lpp., kā arī Bianca, M., un Grundmann, S. (izd.), EU Sales Directive, Commentary, Intersentia, 114. lpp.

( 28 ) Komisija sava priekšlikuma direktīvai pamatojuma izklāstā uzsver, ka Direktīva 1999/44 neskar dalībvalstu vispārīgos noteikumus, kas ir piemērojami pirkuma līgumiem, tādus kā tie, kas attiecas uz līgumu formu, vienošanās trūkumiem, u.t.t. Turklāt Komisija uzsver, ka ar priekšlikumu ir paredzēts aplūkot tikai ļoti ierobežotu daļu no jautājumiem, kas izvirzīti saistībā ar patēriņa preču tirdzniecību. Skat. Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām (COM(95) 520, galīgā redakcija) II punkta d) apakšpunktu un III punktu 7. pantā (šobrīd Direktīvas 1999/44 8. pants).

( 29 ) Skat. it īpaši Direktīvas 1999/44 preambulas 5. apsvērumu. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja sava 1996. gada 27. novembra atzinuma par Komisijas priekšlikumu Direktīvai 1999/44 2.1. punktā uzsver mērķi patērētājam, ja viņš citā dalībvalstī nopērk preci ar trūkumiem, nodrošināt līdzvērtīgu tiesību aizsardzību tai, kāda tam tiktu nodrošināta dzīvesvietas valstī.

( 30 ) Savukārt es nevaru pilnīgi piekrist Austrijas valdības viedoklim, saskaņā ar kuru atbilstoši 1. panta 2. punkta c) apakšpunktam neesot noteikti vajadzīga īpašuma tiesību pāreja. Manā ieskatā jēdziens “pārdot” paredz, ka notiek īpašuma tiesību pāreja patērētājam. Tas neizslēdz, kā apgalvo Austrijas valdība, pirkuma līgumu ar atliktu īpašuma tiesību pāreju, bet nozīmē tikai, ka līgums attiecas uz mantas īpašuma tiesību pāreju patērētājam.

( 31 ) Skat. šo secinājumu 32. punktu.

( 32 ) Lai gan ir tā, ka tirgotājs, kas nav īpašnieks, parasti neatbilstības gadījumā nevar bez īpašnieka piekrišanas noorganizēt preces labošanu vai nomaiņu atbilstoši Direktīvas 1999/44 3. panta 2. un 3. punktam, šīs direktīvas 3. panta 5. punktā patērētājam ir skaidri paredzētas tiesības pieprasīt cenas samazinājumu vai atcelt līgumu, ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli pieņemamā laikā, un tās ir prasības, kuras šāds tirgotājs noteikti spēj izpildīt.

( 33 ) Skat. Direktīvas 1999/44 2. panta 1. punktu un 3. pantu.

( 34 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK [..] (OV L 149, 22. lpp.). Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punktā kā būtiskas informācijas piemērs ir norādīts “tirgotāja ģeogrāfiskā adrese un identitāte, piemēram, viņa tirdzniecības nosaukums un, vajadzības gadījumā, tā tirgotāja ģeogrāfiskā adrese un identitāte, kura uzdevumā viņš darbojas”.

( 35 ) Skat. pēc analoģijas spriedumu Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 50. un 51. punkts) – attiecībā uz līguma kvalifikāciju par “līgumiem, kurus kāda persona noslēgusi tādiem mērķiem, kas var būt uzskatāmi par nesaistītiem ar tās arodu vai profesiju” Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās 13. panta izpratnē. Lieta bija par pretēju situāciju, kurā patērētājs radīja par sevi iespaidu, ka tas darbojas saistībā ar uzņēmējdarbību vai profesiju. Tiesa nosprieda, ka valsts tiesai gadījumā, ja no lietas materiāliem izrietošie objektīvie apstākļi nevar pietiekami pierādīt, ka darbībai, kas bija pamatā tāda līguma noslēgšanai, kuram ir divi mērķi, ir bijis nozīmīgs profesionālais mērķis, ir “jāpārbauda, vai līguma otra puse nevarēja pamatoti nezināt par attiecīgās darbības neprofesionālo mērķi sakarā ar to, ka iespējamais patērētājs patiesībā ar savu uzvedību nākamajai līgumslēdzējai pusei varēja radīt iespaidu, ka viņš darbojas, profesionālu mērķu vadīts”. Skat. arī ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā Gruber (C‑464/01, EU:C:2004:529, 51. punkts).

( 36 ) Skat., runājot par Direktīvu 1999/44, spriedumu Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, 42. punkts) un, runājot par Direktīvu 93/13, spriedumus Bucura (C‑348/14, EU:C:2015:447, 52. punkts), Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 18. punkts un tajā minētā judikatūra), BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731, 17. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, 48. punkts un tajā minētā judikatūra) un rīkojumu Tarcău (C‑74/15, EU:C:2015:772, 24. punkts).

( 37 ) Skat. līdzīgi ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā Faber (C‑497/13, EU:C:2014:2403, 66. punkts) attiecībā uz piegādāto preču atbilstību.

( 38 ) Skat. arī Komisijas 2008. gada 8. oktobra Priekšlikuma direktīvai, minēts šo secinājumu 4. zemsvītras piezīmē, 7. pantu. Ar šī priekšlikuma 7. panta 1. punktu Komisija ierosināja uzlikt pienākumu starpniekam norādīt patērētājam pirms līguma noslēgšanas, ka tas darbojas cita patērētāja vārdā un uzdevumā un ka noslēgtais līgums ir aplūkojams nevis kā līgums, kas noslēgts starp patērētāju un tirgotāju, bet kā līgums starp diviem patērētājiem, kas tādēļ neietilpstot direktīvas piemērošanas jomā. Turklāt saskaņā ar 7. panta 2. punktu starpnieks, kas neievēro šo informēšanas pienākumu, tika atzīts par tādu, kas ir noslēdzis līgumu pats savā vārdā. Tomēr priekšlikuma 7. pants netika pieņemts. It īpaši skat. Padomes 2011. gada 24. janvāra vispārējo nostāju (2008/196 (COD)) un Eiropas Parlamenta 2011. gada 24. marta grozījumus attiecībā uz Komisijas priekšlikumu (OV 2012, C 247E, 55. lpp.).

( 39 ) Skat. šajā ziņā attiecībā uz jēdzienu “patērētājs” spriedumus Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, 38.–48. punkts) un Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 22. un 23. punkts), kā arī rīkojumu Tarcău (C‑74/15, EU:C:2015:772, 28. punkts).

( 40 ) Skat. šo secinājumu 50. punktu.

( 41 ) Skat. spriedumu Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 42 ) Skat. spriedumu Bucura (C‑348/14, EU:C:2015:447, 56. punkts).

( 43 ) Skat. līdzību spriedumā Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 51. punkts) attiecībā uz līguma kvalifikāciju par “līgumiem, kurus kāda persona noslēgusi tādiem mērķiem, kas var būt uzskatāmi par nesaistītiem ar tās arodu vai profesiju” Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās 13. panta izpratnē.

( 44 ) Skat. šo secinājumu 12. punktu.

( 45 ) Vācijas valdība norāda, ka fakts, ka tirgotājs saņem no īpašnieka atlīdzību par starpniecību, varētu būt norāde, ka viņš nepārdod pats savā vārdā, bet īpašnieka vārdā, ja patērētājam ir zināms par šo atlīdzību. Šajā ziņā piekrītot, es šaubos, vai šis pieņēmums varētu realizēties praksē, jo patērētājam reti ir zināmas starp starpnieku un pārdevēju pastāvošās līgumsaistības.