Lieta T‑318/00

Freistaat Thüringen

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Valsts atbalsts – Ļaunprātīgi izmantots atbalsts – Rīkojuma par atbalsta atgūšanu apiešanas risks – Atbalsta atgūšana no sabiedrībām, kas ieguvušas atbalsta sākotnējā saņēmēja pamatdarbības aktīvus

Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 19. oktobrī

Sprieduma kopsavilkums

1. Valstu piešķirtie atbalsti – Administratīvais process – Komisijas iespēja pamatot savu lēmumu ar tās rīcībā esošo informāciju – Nosacījums – Tiesību izdot attiecīgai dalībvalstij adresētu rīkojumu iepriekšēja izmantošana – Tiesas īstenotā faktu konstatācijas kontrole – Apjoms

(EKL 88. panta 2. punkts, Padomes Regulas Nr. 659/1999 5. panta 2. punkts, 6. panta 1. punkts, 10. panta 3. punkts, un 13. panta 1. punkts)

2. Valstu piešķirtie atbalsti – Komisijas atļautie atbalsti – Atbalsta ļaunprātīga izmantošana, ko īsteno saņēmējs – Novērtējuma kritēriji

(EKL 87. pants un 88. panta 2. punkts, Padomes Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) apakšpunkts)

3. Valstu piešķirtie atbalsti – Jēdziens – Valsts galvojuma izmantošana – Atbalsta kvalificēšana par tādu, kas atšķiras no garantijas piešķiršanas – Nosacījums – Garantijas sniedzēja atteikšanās no savām prasījuma tiesībām, samazinot atbalsta saņēmēja parādu

(EKL 87. pants)

4. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Komisijas lēmums valsts atbalsta jomā

(EKL 87. un 253. pants)

5. Valstu piešķirtie atbalsti – Aizliegums – Atkāpes – Atkāpes piemērojamība – Šaura interpretācija – “Treuhandanstalt” darbība – Privatizācijas jēdziens

(EKL 87. panta 1. punkts un 2. punkta c) apakšpunkts)

6. Valstu piešķirtie atbalsti – Komisijas lēmums, ar ko konstatēta atbilstoši iepriekš apstiprinātai vispārējai valsts atbalsta shēmai individuāli piešķirta atbalsta nesaderība ar Kopējo tirgu – Pienākums norādīt pamatojumu – Apjoms

(EKL 88. panta 3. punkts)

7. Iestāžu akti – Pamatojums – Kļūda faktos, kas pieļauta lēmuma pamatojumā, kurš citādi ir pietiekams – Ietekmes uz lēmuma tiesiskumu neesamība

(EKL 253. pants)

8. Valstu piešķirtie atbalsti – Pastāvoši un jauni atbalsti – Finansiālā palīdzība, kas ir izmantota valsts iestādes galvota kredīta atmaksai – Kvalificēšana par jaunu atbalstu

(EKL 88. pants)

9. Valstu piešķirtie atbalsti – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Nepareizi izmantots atbalsts – Nepareiza izmantošana, par ko zināja Komisija – Atgūšana no atbalsta saņēmēja – Izslēgšana

(EKL 88. panta 2. punkts)

10. Valstu piešķirtie atbalsti – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Piemērošanas joma – Atbalsts, kas piešķirts aktīvu savstarpēju nodošanu praktizējošai uzņēmumu grupai – Atbalsta atgūšana no grupas uzņēmuma, kas nav atbalsta saņēmējs un kas nav guvis labumu no aktīvu nodošanas – Izslēgšana

(EKL 88. panta 2. punkts)

11. Valstu piešķirtie atbalsti – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Atbalsta atgūšana no uzņēmuma, kas nav atbalsta saņēmējs, bet kas ir iegādājies atbalsta saņēmēja aktīvus un turpina tā darbību – Nosacījums – Lēmuma par atbalsta atgūšanu apiešana – Konkrētā gadījuma vērtējums

(EKL 88. panta 2. punkts)

1. Administratīvā procesa laikā valsts atbalsta jomā Komisijai ir tiesības pieņemt lēmumu, balstoties uz tās rīcībā esošajām ziņām, ja tā ir konfrontēta ar dalībvalsti, kas nepilda savu pienākumu sadarboties un atturas sniegt Komisijai pieprasītās ziņas, lai pārbaudītu atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Tomēr pirms šāda lēmuma pieņemšanas Komisijai ir jāievēro noteiktas procesuālās prasības. Tai it īpaši ir jāpieprasa, lai dalībvalsts Komisijas noteiktajā termiņā iesniedz visus dokumentus, ziņas un datus, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Tikai tad, ja dalībvalsts, neskatoties uz Komisijas rīkojumu, nesniedz prasīto informāciju, tai ir tiesības izbeigt procedūru un pieņemt lēmumu, atzīstot atbalsta saderību vai nesaderību ar kopējo tirgu, balstoties uz tās rīcībā esošajām ziņām. Šīs prasības ir atkārtotas un precizētas Regulas Nr. 659/1999 par EKL 88. panta piemērošanu 5. panta 2. punktā, 10. panta 3. punktā un 13. panta 1. punktā.

Šajā sakarā, ņemot vērā to, ka ar lēmumu sākt Regulas 6. panta 1. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procesu un ar tā publikāciju “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” dalībvalstis un citi ieinteresētie lietas dalībnieki tika informēti par faktiem, ar kuriem Komisija paredz pamatot savu lēmumu, ja lietas dalībnieki uzskata, ka Komisijas lēmumā par formālā pārbaudes procesa uzsākšanu minētie konkrētie fakti ir kļūdaini, tām ir jādara tas zināms Komisijai administratīvā procesa laikā, lai šos faktus vairs nevarētu apstrīdēt tiesvedības laikā. Turpretī, ja attiecīgie lietas dalībnieki nav snieguši pretēju informāciju, Komisijai ir tiesības balstīties uz faktiem, pat kļūdainiem, kas ir tās rīcībā galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī, ciktāl attiecīgie faktiskie apstākļi ir saistīti ar dalībvalstij izteikto Komisijas pieprasījumu sniegt vajadzīgo informāciju. Ja turpretī Komisija atturas pieprasīt no dalībvalsts ziņas par faktiem, uz kuriem tā paredz atsaukties, tā turpmāk nevar pamatot iespējamās kļūdas faktos, norādot, ka lēmuma par formālā pārbaudes procesa izbeigšanu pieņemšanas brīdī tā varēja pamatoti atsaukties tikai uz tobrīd tās rīcībā esošo informāciju.

Komisija, neskatoties uz to, nav atbrīvota no konstatēto faktu tiesas kontroles. Faktiski, ja dalībvalsts pilnībā izpilda savu pienākumu sniegt visu Komisijas pieprasīto informāciju, dalībvalstij, izmantojot procesa laikā sniegto informāciju, ir viegli norādīt, ka tā nav vainojama iespējamās kļūdās attiecībā uz Apstrīdētajā lēmumā minētajiem faktiem. Turklāt, ja Komisija pamato lēmumu ar tās rīcībā esošo informāciju par noteiktiem faktiskajiem apstākļiem, šajā gadījumā precīzi neievērojot judikatūrā atzītās un Regulā Nr. 659/1999 pārņemtās procesuālās prasības, Pirmās instances tiesa var veikt savu kontroli jautājumā par to, vai, ņemot vērā šos faktiskos apstākļus, var rasties kļūda vērtējumā, kas var apdraudēt Apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

(sal. ar 73., 88.–89. punktu)

2. No EKL 88. panta 2. punkta pirmās daļas un Regulas Nr. 659/1999 par EKL 88. panta piemērošanu 1. panta 1. panta g) apakšpunkta izriet – lai pierādītu, ka saskaņā ar atļautu atbalsta shēmu piešķirtais atbalsts izmantots ļaunprātīgi, Komisijai ir jākonstatē, ka šis atbalsts ir izmantots, pārkāpjot šo Komisijas apstiprināto shēmu, proti, pārkāpjot valsts tiesību normas, kas regulē šo shēmu, vai papildu nosacījumus, ko dalībvalsts ir apņēmusies ievērot, lai Komisija apstiprinātu šo shēmu.

Šajā sakarā atbalsta maksātāja vienpusēji noteikta papildu nosacījuma pārkāpumu, ja šo nosacījumu skaidri neparedz Komisijas apstiprinātās valsts tiesību normas, nevar uzskatīt par pietiekamu apstākli, lai atbalstu uzskatītu par ļaunprātīgi izmantotu EKL 88. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē.

(sal. ar 113.–114., 144.–145. un 149. punktu)

3. Jānovērtē gan atbalsta esamība, gan nozīme, ņemot vērā situāciju atbalsta piešķiršanas brīdī. Tādēļ fakts, ka valsts galvojums ir izsniegts saņēmēja uzņēmuma maksātnespējas gadījumā, negroza šī galvojuma raksturu atbilstoši EKL 87. pantam un nerada jaunu atbalstu.

Nenoliedzami, noteiktos gadījumos, kad publiskais galvotājs pēc tam izteiktā pieprasījuma veikt atmaksu atbilstoši galvojumam vienpusēji atsakās no prasījuma tiesībām pret atbalsta saņēmēju, var veidoties atbalsts. Tā tas it īpaši ir gadījumā, kad publiskais galvotājs nerīkojas kā saprātīgs saimnieciskās darbības subjekts, lai veiktu visus iespējamos pasākumus nolūkā saņemt tās summas atmaksu, kuru tam ir nācies samaksāt atbilstoši galvojumam. Turklāt, ja izrādās, ka pēc parāda atmaksas saskaņā ar galvojumu atteikšanās no prasījuma tiesībām piedzīt ar galvojumu sākotnēji segto parādu ir galīga, tādējādi tiešā veidā samazinot saņēmēja parādu, šī atteikšanās principā var veidot atsevišķu atbalstu, jo ar to tiek radītas saimnieciska rakstura priekšrocības papildus aizņēmuma garantijai, kā arī parāda atmaksai saskaņā ar šo galvojumu.

(sal. ar 125.–126. punktu)

4. EKL 253. pantā pieprasītajā pamatojumā ir skaidri un nepārprotami jānorāda Kopienu iestādes argumentācija, ļaujot ieinteresētajiem lietas dalībniekiem iepazīties ar veiktā pasākuma pamatotību, lai aizstāvētu savas tiesības, un Kopienu tiesai – veikt savu kontroli.

Attiecībā uz Komisijas pieņemtu lēmumu valsts atbalsta jomā, prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē it īpaši saistībā ar apstrīdētā tiesību akta adresātu vai citu personu, kuras apstrīdētais tiesību akts skar tieši un individuāli EKL 230. panta izpratnē, iespējamo vajadzību saņemt paskaidrojumus. Tādēļ prasību norādīt pamatojumu šādā lēmumā nevar konstatēt saistībā tikai ar tās dalībvalsts interesēm, kurai lēmums ir adresēts, jo šīs intereses varētu būt reducētas īpašu iemeslu dēļ, kuri attiecas uz noteiktiem tiesību un faktiskajiem apstākļiem, ko tā var apstrīdēt administratīvā procesa laikā, bet šī prasība attiecas arī uz minētā lēmuma pamatā esošo faktisko un tiesību apsvērumu kopumu.

(skat. 127. un 156. punktu)

5. Treuhandanstalt darbības regulējums, kādu to ir pieņēmusi Komisija, ietver vairākas atkāpes no EKL 87. panta 1. punktā minētā valsts atbalsta saderības ar kopējo tirgu vispārējā principa. Pieņemot šos izņēmumus, Komisijas mērķis bija atvieglot Treuhandanstalt, kas savā jomā ir vienīgā iestāde, uzdevumu – pārstrukturēt bijušās Vācijas Demokrātiskās Republikas uzņēmumus un nodrošināt to pāreju no plānotās ekonomikas uz tirgus ekonomiku.

No minētā izriet – tā kā shēmas piemērošanas nosacījums atkāpjas no EKL 87. panta 1. punktā minētā valsts atbalsta saderības ar kopējo tirgu vispārējā principa, jēdziens “privatizācija” Treuhandanstalt atbalsta shēmu ietvaros ir interpretējams šaurā nozīmē. Pieņemot šādu interpretāciju, privatizāciju saskaņā ar šīm shēmām principā varētu atzīt tikai tad, ja privātais ieguldītājs iegūst jau pastāvoša valsts uzņēmuma kapitāla daļu, kas tam ļauj kontrolēt šo uzņēmumu.

Tādēļ jauna uzņēmuma izveidošanu, lai Vācijas Demokrātiskās Republikas uzņēmums un Vācijas Federatīvās Republikas uzņēmums kopuzņēmuma veidā uzsāktu jaunu komercdarbību, nevarētu kvalificēt kā privatizāciju iepriekš minēto Treuhandanstalt shēmu izpratnē. Faktiski, pretēji šajās shēmās noteiktajai privatizācijas kārtībai, kuras mērķis ir pārkārtot uzņēmuma darbību no plānotās ekonomikas uz tirgus ekonomiku, jauna uzņēmuma izveidošana ļāva attīstīt pilnīgi jaunu biznesa plānu ar jauniem līdzekļiem un ar jaunu komercdarbību.

(sal. ar 176.–177. punktu)

6. Pamatojumā lēmumam, ar kuru konstatēta atbilstoši vispārējai atbalsta shēmai piešķirta un Komisijas apstiprināta valsts atbalsta nesaderība ar Kopējo tirgu, pietiek minēt tikai to, ka atbalsts neatbilst nosacījumiem, kas izvirzīti atbalsta shēmas apstiprināšanas laikā, jo administratīvā procesa laikā netika sniegti paskaidrojumi, kurus jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij, lai pierādītu, ka tas nebija atbalsts vai ka jebkurā gadījumā šis atbalsts bija saderīgs ar kopējo tirgu un nebija izmantots nepareizi.

(sal. ar 180. punktu)

7. Pat ja apstrīdētā akta apsvērums ietver kļūdainu atsauci uz faktiem, šī nepilnība tomēr ne vienmēr ir pamats akta atcelšanai, ja citi apstrīdētā lēmuma apsvērumi atspoguļo tādus iemeslus, kas ļauj konstatēt lēmuma pamatotību.

(sal. ar 191. punktu)

8. Pats apstāklis, ka uzņēmumam piešķirtā valsts iestādes finansiālā palīdzība izmantota šīs iestādes nodrošināto aizdevumu atmaksai, neļauj secināt, ka tā ir intervence atbilstoši šim galvojumam, bet ne jauns atbalsts.

(sal. ar 247., 281. punktu)

9. Komisijai nav tiesību prasīt valsts atbalsta atgūšanu no atbalsta saņēmēja uzņēmuma, ja šāda lēmuma pieņemšanas brīdī tā zināja, vai tai vajadzēja zināt, ka tas nav radījis priekšrocības šim uzņēmumam.

Šajā sakarā lēmums, kas ietver rīkojumu atgūt atbalstu no tā saņēmēja, neatbilst nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu regulējošiem principiem, jo vismaz lēmuma pieņemšanas brīdī Komisijas rīcībā bija vairākas derīgas un atbilstošas norādes, kas liecināja, ka šis uzņēmums faktiski neguva priekšrocības no atbalsta ievērojamas daļas, tā nepareizas izmantošanas dēļ un ka šīs norādes vismaz aptuveni ļāva noteikt apmēru, kādā atbalsts izmantots nepareizi. Lai pamatotu savu lēmumu, Komisija nevarēja atsaukties tikai uz to, ka attiecīgās dalībvalsts iestādes tai nav sniegušas precīzas norādes par atbalsta daļu, kas izmantota nepareizi, jo tā nav izmantojusi savas tiesības, lai nodotu šīs ziņas..

(sal. ar 321.–323. punktu)

10. Uzņēmumam, kas pieder saistīto uzņēmumu grupai, kurā pastāvēja aktīvu nodošanas iekšējie mehānismi, nav jāatmaksā nelikumīgs valsts atbalsts, kaut arī tas nebija atbalsta saņēmējs, tā iemesla dēļ, ka uzņēmuma piederības minētajai grupai dēļ tas no atbalsta ir guvis faktiskas priekšrocības, jo nav apstrīdams, ka minētie nodošanas mehānismi ir izmantoti, tikai kaitējot šim uzņēmumam, nevis tā interesēs.

(sal. ar 324. punktu)

11. Ar to, ka kāds uzņēmums ir iegādājies nelikumīga valsts atbalsta saņēmēja aktīvu daļu un veic tā darbību, vēl nepietiek, lai izdarītu secinājumu, ka šīs rīcības mērķis ir izvairīties Komisijas lēmuma atgūt šo atbalstu sekām. Lai konstatētu faktisku izvairīšanos, ir jāņem vērā tādi apstākļi, kā minētās pārpirkšanas nosacījumi, tostarp faktiski samaksātā cena, noteiktu aktīvu saglabāšana saņēmēja īpašumā un darījuma saimnieciskā loģika.

(sal. ar 326.–343. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(trešā palāta paplašinātā sastāvā)

2005. gada 19. oktobrī ( )

Valsts atbalsts – Ļaunprātīgi izmantots atbalsts – Rīkojuma par atbalsta atgūšanu apiešanas risks – Atbalsta atgūšana no sabiedrībām, kas ieguvušas atbalsta sākotnējā saņēmēja pamatdarbības aktīvus

Lieta T‑318/00

Freistaat Thüringen (Vācija), ko pārstāv M. Šite [M. Schütte], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītāja,

ko atbalsta

Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv V.-D. Plesings [W.-D. Plessing] un T. Jirgensens [T. Jürgensen], pārstāvji, kam palīdz R. Bīrvāgens [R. Bierwagen], advokāts,

persona, kas iestājusies lietā,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv K.-D. Borhards [K.‑D. Borchardt] un V. Kreišics [V. Kreuschitz], pārstāvji, kam palīdz K. Kēnigs [C. Koenig], kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

ko atbalsta

ODS Optical Disc Service GmbH, Hamburga (Vācija), ko pārstāv I. Brinkers [I. Brinker] un U. Soltēss [U. Soltész], advokāti, kas norādīja adresi Luksemburgā,

persona, kas iestājusies lietā,

par lūgumu atcelt Komisijas 2000. gada 21. jūnija Lēmumu 2000/796/EK par Vācijas valsts atbalstu CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Tīringene) [neoficiāls tulkojums] (OV L 318, 62. lpp.).

EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA

(trešā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši R. Garsija-Valdekasass [R. García‑Valdecasas], Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], M. Jēgers [M. Jaeger] un F. Deuss [F. Dehousse],

sekretāre D. Kristensena [D. Christensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 5. maijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 EKL 87. pantā ir paredzēts:

“1. Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm [..].”

2 EKL 88. pantā ir paredzēts:

“1. Komisija, sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi pārskata visas atbalsta piešķiršanas sistēmas, kas pastāv šajās valstīs. Tā iesaka šīm valstīm attiecīgus pasākumus, kas vajadzīgi sakarā ar kopējā tirgus pakāpenisku attīstību vai darbību.

2. Ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalsts, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, ievērojot šā Līguma 87. pantu, nav saderīgs ar kopējo tirgu, vai arī konstatē, ka šādu atbalstu izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina [..].”

3 Atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 88. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 5. pantam:

“1. Ja Komisija uzskata, ka attiecīgās dalībvalsts sniegtā informācija [..] ir nepilnīga, tā lūdz visu vajadzīgo papildu informāciju. Kad dalībvalsts atbild uz šādu lūgumu, Komisija informē dalībvalsti par attiecīgās atbildes saņemšanu.

2. Ja attiecīgā dalībvalsts nesniedz lūgto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai sniedz nepilnīgu informāciju, Komisija nosūta atgādinājumu, paredzot attiecīgu papildu termiņu informācijas sniegšanai.

[..]”

4 Turklāt Regulas Nr. 659/1999 6. pantā ir paredzēts:

“1. Lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos, Komisija var pagarināt noteikto termiņu.

[..]”

5 Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. pantu:

“1. Ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto informāciju.

2. Vajadzības gadījumā tā lūdz informāciju attiecīgajai dalībvalstij. Mutatis mutandis piemēro [..] 5. panta 1. un 2. punktu.

3. Ja, neskatoties uz atgādinājumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, attiecīgā dalībvalsts neiesniedz lūgto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai ja tā iesniedz nepilnīgu informāciju, Komisija pieņem lēmumu, ar ko tai prasa sniegt minēto informāciju (turpmāk “rīkojums sniegt informāciju”). Lēmumā norāda, kāda informācija tiek prasīta, un nosaka atbilstīgu termiņu, kurā tā ir jāiesniedz.”

6 Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu saskaņā ar 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. Ja tiek pieņemts lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru, iepriekšējo procedūru izbeidz ar lēmumu saskaņā ar 7. pantu. Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu sniegt informāciju, minēto lēmumu pieņem, pamatojoties uz pieejamo informāciju.”

7 Šīs pašas regulas 14. pants nosaka:

“1. Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.

2. Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tās atgūšanas dienai.

3. Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar EKL [242.] pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”

8 Turklāt Regulas Nr. Regulas Nr. 659/1999 16. pants ar nosaukumu “Nepareizi izmantots atbalsts” nosaka:

“Neskarot 23. pantu, gadījumos, kad atbalstu izmanto ļaunprātīgi, Komisija var sākt formālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar 4. panta 4. punktu. Mutatis mutandis piemēro 6., 7., 9. un 10. pantu, 11. panta 1. punktu, 12., 13., 14. un 15. pantu.”

9 Visbeidzot, 1994. gadā Komisija pieņēma Pamatnostādnes par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu darbības saglabāšanai un pārstrukturēšanai (OV C 368, 12. lpp.), kurās 1997. gadā izdarīti grozījumi (OV C 283, 2. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes par atbalstu uzņēmumu darbības saglabāšanai un pārstrukturēšanai”).

Prāvas rašanās fakti

10 Ar 2000. gada 21. jūnija Lēmumu 2000/796/EK par Vācijas valsts atbalstu CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Tīringene) (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) Komisija lēma par finansiālās palīdzības tiesiskumu, ko laika posmā no 1991. līdz 1995. gadam dažādas Vācijas valsts iestādes piešķīra kompaktdisku rūpnīcai Albrehtā, Tīringenes pavalstī (turpmāk tekstā – “kompaktdisku rūpnīca Albrehtā”).

A – Vispārējais konteksts

11 Apstrīdētajā lēmumā Komisija nošķir trīs posmus, proti: pirmkārt, uzņēmuma dibināšanas posmu, otrkārt, uzņēmuma pārstrukturēšanas posmu un, visbeidzot, sabiedrības MediaTec Datenträger GmbH (turpmāk tekstā – “MTDA”) veikto šī uzņēmuma noteiktu aktīvu pārpirkšanu.

1. Uzņēmuma dibināšanas posms (no 1990. līdz 1992. gadam)

12 No Apstrīdētā lēmuma izriet, ka kompaktdisku rūpnīca Albrehtā ir izveidota sakaņā ar kopuzņēmuma līgumu, kas 1990. gada 20. februārī noslēgts starp kompleksu “VEB” (kas atrodas valsts īpašumā) Robotron (Drēzdene, Saksijas pavalsts) (turpmāk tekstā – “Robotron”) un sabiedrību R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG (turpmāk tekstā – “PBK”), kas ietilpst Pilz grupā (Krancberga [Kranzberg], Bavārijas pavalsts) (turpmāk tekstā – “Pilz grupa”). Kopuzņēmuma, kas tobrīd tika saukts Pilz & RobotronGmbH & Co. Beteiligungs KG, divas trešdaļas kapitāla piederēja Robotron un viena trešdaļa kapitāla – PBK. Kopuzņēmuma mērķis bija kompaktdisku, to vāciņu un piederumu ražošana. Rainers Pilcs [Reiner Pilz], vadot Pilz grupu, nodrošināja arī šī uzņēmuma vadību (Apstrīdētā lēmuma 11. apsvērums)

13 Lai īstenotu savu mērķi, kopuzņēmums 1990. gada 29. augustā noslēdza ģenerālo uzņēmuma līgumu ar Pilz grupai piederošu sabiedrību Pilz GmbH & Co. Construction KG (turpmāk tekstā – “PilzConstruction”), lai uzbūvētu un nodotu ekspluatācijā kompaktdisku ražošanas rūpnīcu par līguma cenu 235,525 miljoni Vācijas marku (DEM) apmērā. Šīm izdevumiem vēl jāpieskaita izmaksas par teritorijas labiekārtošanu 7,5 miljonu Vācijas marku apmērā (Apstrīdētā lēmuma 12. un 20. apsvērums).

14 Turklāt ar 1992. gada 26. maija papildu protokolu divi kopuzņēmuma partneri noslēdza vienošanos, paredzot kompaktdisku un to vāciņu ražošanas jaudu palielināšanu. Nepieciešamo pakalpojumu un piegāžu kopējā summa tādējādi pieauga līdz 39 miljoniem Vācijas marku (Apstrīdētā lēmuma 22. apsvērums).

15 Lai finansētu šos ieguldījumus, kopuzņēmums, Robotron un PBK vajadzīgās summas aizņēmās no banku konsorcija. Šos banku kredītu galvojumus vai nu daļēji, vai pilnībā sniedza Treuhandanstalt – valsts aģentūra, kas atbild par uzņēmumu finansējumu un privatizāciju bijušajā Vācijas Demokrātiskajā Republikā un Bavārijas pavalstī (turpmāk tekstā – “THA”). Turklāt Tīringenes pavalsts un Bavārijas pavalsts caur Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierung – Bavārijas pavalsts aģentūru infrastruktūras finansēšanai (turpmāk tekstā – “LfA”) – kopuzņēmumam piešķīra subsīdijas un nodokļu atmaksas par ieguldījumiem.

16 Turklāt kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā dibināšanas posmā vairākkārt mainījās kopuzņēmuma kapitāla daļu īpašnieki. Vispirms, THA veicot Robotron likvidāciju, šīs sabiedrības īpašumā esošās kopuzņēmuma kapitāla daļas tika pārdotas PBK. Savukārt PBK vēlāk gandrīz visas tās īpašumā esošās kapitāla daļas nodeva sabiedrībai Pilz GmbH & Co. Compact Disc KG – citai Pilz grupā ietilpstošai sabiedrībai (turpmāk tekstā – “PilzCompact Disc”), tādējādi kopuzņēmumam kļūstot par šīs sabiedrības meitas uzņēmumu. Visbeidzot, 1992. gada 24. novembrī pēc kapitāla daļu nodošanas un sabiedrības juridiskās adreses pārcelšanas uz Albrehtu kopuzņēmums mainīja savu nosaukumu uz Pilz Albrechts GmbH (turpmāk tekstā – “PA”). Tūlīt pēc šīm izmaiņām kopuzņēmums iekļāvās Pilz grupas vienotas grāmatvedības uzskaites sistēmā (Apstrīdētā lēmuma 13. un 14. apsvērums).

2. Pārstrukturēšanas posms (no 1993. līdz 1998. gadam)

17 Kompaktdisku ražošanas rūpnīca sāka darbību 1993. gadā. Kopš rūpnīcas darbības sākuma tā saskārās ar nopietnām grūtībam un dziļi iestiga parādos (Apstrīdētā lēmuma 15. apsvērums).

18 Lai atvieglotu šo situāciju, 1994. gada 7. martā Pilz grupa (t. sk. PA), bankas un valsts tiesību subjekti [THA, LfA, Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft (turpmāk tekstā – “TIB”) un Thüringer Aufbaubank (turpmāk tekstā – “TAB”)], kas piedalījās kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā būvniecības finansēšanā, noslēdza vienošanos par sanāciju. Šīs vienošanās ietvaros liela daļa banku kredītu, kas tika piešķirti kompaktdisku ražošanas rūpnīcas būvniecībai, tika pilnībā vai daļēji atmaksāti. Turklāt, balstoties uz vienošanos par sanāciju, no 1994. gada 1. janvāra ar atpakaļejošu spēku PA kapitāla daļas 98 procentu apmērā ieguva TIB un 2 procentu apmērā – TAB, un šī iemesla dēļ PA vairs neietilpa Pilz grupā. Kopš 1994. gada oktobra šī sabiedrība mainīja arī nosaukumu uz CDA Compact Disc Albrechts GmbH (turpmāk tekstā – “CD Albrechts”) (Apstrīdētā lēmuma 15. un 17. apsvērums). Turklāt 1994. un 1995. gadā TAB un LfA piešķīra CD Albrechts vairākus kredītus.

19 Tajā pašā 1994. gadā Vācijas iestādēm kļuva zināms, ka liela daļa finansiālās palīdzības, kas piešķirta kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā būvniecības finansēšanai, ir izmantota nepareizi, jo īpaši Pilz grupas vienotās grāmatvedības uzskaites sistēmas ietvaros, citu šīs grupas sabiedrību interesēs. 1995. gada 25. jūlijā pret Pilz grupas visu sabiedrību īpašumu turklāt tika uzsākts maksātnespējas process. Visbeidzot, par ļaunprātīgu uzņēmuma novešanu līdz bankrotam un citiem likuma pārkāpumiem Raineram Pilcam piesprieda cietumsodu (Apstrīdētā lēmuma 16. apsvērums).

3. MTDA veiktā noteiktu aktīvu pārpirkšana

20 Kopš 1998. gada 1. janvāra MTDA, pilnībā TIB īpašumā esošs meitas uzņēmums, kas pamatā darbojas augstas veiktspējas datu nesēju, jo īpaši ierakstāmo kompaktdisku (CD-ROM) un DVD ražošanas jomā, pārpirka daļu CD Albrechts aktīvu, proti, pamatlīdzekļus, preču, izejvielu un daļēji pārstrādāto izejvielu atlikumus, īstermiņā realizējamos atlikumus [apgrozāmos līdzekļus], kā arī uzņēmuma tehnisko un preču izplatīšanas tehnoloģisko kompetenci [know-how] (Apstrīdētā lēmuma 18. apsvērums).

21 Vienlaicīgi ar šo pārpirkšanu sabiedrības CD Albrechts nosaukumu mainīja uz LCA Logistik Center Albrechts GmbH (turpmāk tekstā – “LCA”) un sabiedrības MTDA nosaukumu – uz CDA Datenträger Albrechts GmbH (turpmāk tekstā – “CDA”). LCA īpašumā tomēr palika darbībai vajadzīgais zemes gabals, uz tā atrodošās ēkas, tehniskā, kā arī loģistikas infrastruktūra. LCA un CDA turklāt noslēdza līgumu par savstarpēju pakalpojumu sniegšanu, kas ietvēra, pirmkārt, nomas-pārvaldības līgumu ar ikgadēju nomas maksu DEM 800 000 apmērā un, otrkārt, līgumu par pakalpojumu sniegšanu aptuveni 3 miljonu Vācijas marku apmērā gadā, kas ir saistīts ar tirdzniecības apjomu (Apstrīdētā lēmuma 19. apsvērums).

22 Visbeidzot, 2000. gada 22. septembrī LCA lūdza to nodot likvidācijai, uzsākot maksātnespējas procesu.

B – Administratīvā procesa norise

23 Komisija, uzzinot no preses, ka Vācijas iestādes piešķīrušas atbalstu kompaktdisku rūpnīcas būvniecībai Albrehtā, no 1994. gada oktobra lūdza, lai Vācijas Federatīvā Republika darītu tai zināmu informāciju par šo atbalstu. Vēlāk norisinājās intensīva vēstuļu apmaiņa un dažādas tikšanās starp Vācijas iestādēm un Komisiju (Apstrīdētā lēmuma 1.–3. apsvērums).

24 Ar 1998. gada 17. jūlija vēstuli (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”) Komisija informēja Vācijas Federatīvo Republiku par savu lēmumu saistībā ar šo atbalstu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru. Šai vēstulei pievienots Vācijas iestādēm paredzēto jautājumu saraksts. Lēmums par procedūras uzsākšanu publicēts 1998. gada 15. decembra “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī” (Komisijas paziņojums, kas, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punktu, adresēts citām dalībvalstīm un citām ieinteresētajām pusēm, par Vācijas valdības piešķirto atbalstu CD Albrechts GmbH (iepriekš Pilz grupa, Bavārijas pavalsts) izveidošanai Tīringenes pavalstī, OV C 390, 7. lpp.).

25 Vācijas iestādes uz Lēmumu par procedūras uzsākšanu atbildēja, nosūtot dažādas vēstules ar papildu informāciju. Turklāt tika rīkotas vairākas tikšanās starp šīm iestādēm un Komisijas pārstāvjiem.

26 Komisija, uzskatot, ka Vācijas iestāžu sniegtā informācija tomēr nedod apmierinošu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, ar 1999. gada 22. jūlija vēstuli pieprasīja sniegt uz tiem atbildi līdz 1999. gada 31. augustam. Pēc 1999. gada 28. jūlija vēstulē izteiktā lūguma pagarināt šo termiņu un pēc jaunas tikšanās ar Komisijas pārstāvjiem 1999. gada 23. septembrī Briselē Vācijas iestādes iesniedza papildu informāciju.

27 Turklāt, beidzoties lēmumā par procedūras uzsākšanu noteiktajam termiņam, sabiedrība CDA, kā arī tās konkurente – sabiedrība Point Group Ltd – darīja zināmu, ka ir ieinteresētās puses, un iesniedza apsvērumus Komisijai.

28 Visbeidzot, 2000. gada 21. jūnijā Komisija noslēdza procedūru, pieņemot Apstrīdēto lēmumu.

C – Faktu konstatācija un juridiskais vērtējums

29 Komisija atsevišķi vērtēja finansiālo palīdzību, ko Vācijas Federatīvā Republika piešķīrusi, attiecīgi, dibināšanas posmā, pārstrukturēšanas posmā un, visbeidzot, MTDA veiktās CD Albrechts noteiktu aktīvu pārpirkšanas laikā.

1. Vācijas Federatīvās Republikas piešķirtā finansiālā palīdzība dibināšanas posmā

30 Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka dibināšanas posmā finansiālā palīdzība piešķirta piecas reizes. Apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumā norādītajā kopsavilkuma tabulā šī palīdzība atspoguļota šādi:

Palīdzības veids Summa milj. DEM Saņēmējs Palīdzību piešķir Datums Juridiskais pamats 1 Saistību izpildes garantija 100 % (sākotnēji 80 %) apmērā, galvojot par 52,7 milj. DEM 54,7 PBK LfA 1991 Bavārijas brīvvalsts likums “Par valsts garantiju un galvojumu piešķiršanu” 2 Subsīdijas un nodokļu atmaksa par ieguldījumiem 19,42 Kopuzņēmums LfA 1991–1992 Kopējo interešu uzdevums “Reģiona ekonomiskās struktūras uzlabošana”, likums “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem” 3 Atteikšanās no parāda 3,0 PBK LfA 1994 Nav 4 Galvojums 100 % apmērā 190,0 Robotron, Kopuzņēmums THA 199[2] THA shēma 5 Subsīdijas un nodokļu atmaksa par ieguldījumiem 63,45 Kopuzņēmums; bet kopš 24.11.1992 – PA Tīringenes pavalsts 1991–1993 Kopējo interešu uzdevums “Reģiona ekonomiskās struktūras uzlabošana”, likums “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem” Kopā 330,57

31 Pirmkārt, no šīs tabulas izriet, ka 1992. gadā THA par summu 190 miljonu Vācijas marku apmērā piešķīra 100 % galvojumu, kas sedza lielāko daļu no Robotron un kopuzņēmumam piešķirtajiem banku kredītiem. Pēc Komisijas domām, šis galvojums ir jāuzskata par valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, ciktāl tas nav piešķirts saskaņā ar atbalsta shēmās minētajiem nosacījumiem, kuras apstiprinātas, attiecīgi, ar Komisijas 1991. gada 26. septembra vēstuli [Nr.] SG(91) D/17825 (turpmāk tekstā – “pirmā THA shēma”) un 1992. gada 8. decembra vēstuli SG(92) D/17613 (turpmāk tekstā – “otrā THA shēma”). Komisija tomēr uzskata, ka no sākotnēji nodrošinātajiem 190 miljoniem ir jāatmaksā tikai saskaņā ar galvojumu THA faktiski izmaksātā summa 120 miljonu Vācijas marku apmērā.

32 Otrkārt, Komisija konstatēja, ka līdz 1993. gada 31. decembrim Tīringenes pavalsts kopuzņēmumam, vēlāk PA, atbilstoši Investitionszulagengesetz (likumam “Par finanšu piemaksām par ieguldījumiem”) un Rahmenpläne der Gemeinschaftsaufgabe ‘Verbesserung der regionalen Wirtschaftstruktur’ (1992. un 1993. gadam pieņemtajai pamatprogrammai, piemērojot 1969. gada 6. oktobra likumu “Par kopējo interešu uzdevumu “Reģiona ekonomiskās struktūras uzlabošana””, turpmāk tekstā – “TIC shēma”) divdesmito un divdesmit pirmo apsvērumu ir piešķīrusi subsīdijas un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem 63,45 miljonu Vācijas marku apmērā. Tomēr, pēc Komisijas domām, šis reģionālais atbalsts piešķirts pretēji kopējo interešu uzdevumam un likumam “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem” un kā nesaderīgs ar kopējo tirgu ir jāatmaksā. Ņemot vērā Tīringenes pavalsts izdoto rīkojumu par 32,5 miljonu Vācijas marku atmaksu, Komisija uzskata, ka vēl ir jāatmaksā 30,95 miljoni Vācijas marku.

33 Treškārt, Komisija konstatēja, ka 1991. un 1992. gadā Bavārijas pavalsts ar LfA starpniecību piešķīra kopuzņēmumam subsīdijas un nodokļu atmaksu par kopējo summu 19,42 miljonu Vācijas marku apmērā. Tomēr, ciktāl šīs subsīdijas un finanšu nodokļu atmaksa tika novirzītas Pilz grupas sabiedrību labā, Komisija uzskata, ka tās piešķirtas pretēji TIC shēmai un likumam “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem”. Pēc Komisijas domām, runa tādējādi ir par atbalstu, kas nav saderīgs ar EK līgumu.

34 Ceturtkārt, Komisija konstatēja, ka Bavārijas pavalsts, piemērojot Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften im Bereich der gewerblichen Wirtschaft (direktīvas par valsts galvojumu sniegšanu rūpniecības nozarē, izziņotas ar Bavārijas finanšu ministra 1973. gada 7. augusta paziņojumu [Nr.] L 6811‑1/7–43358; turpmāk tekstā – “Bavārijas pavalsts galvojumu piešķiršanas tiesiskais regulējums”), palielināja galvojumu banku kredītiem no 80 līdz 100 procentiem par kopējo summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā, ko rezultātā saņēma PBK. Saskaņā ar Komisijas viedokli, neskatoties uz lēmumā par procedūras uzsākšanu izteikto lūgumu sniegt iznformāciju, Vācijas iestādes nav iesniegušas pietiekami izsmeļošas ziņas, kas ļautu kliedēt šaubas par galvojuma piešķiršanas laikā Bavārijas pavalsts (LfA) veikto darbību tiesiskumu. Turklāt, ņemot vērā apstākli, ka ar apstrīdēto atbalstu nav finansēti ieguldījumi, bet tas novirzīts citiem nolūkiem, Komisija uzskata, ka šis galvojums jāuzskata par nesaderīgu ar atbalstu.

35 Piektkārt, Komisija uzskata, ka valsts atbalstu veido LfA atteikšanās no prasījuma tiesībām 3 miljonu Vācijas marku apmērā, kas radušās pret PBK, jo šī summa saskaņā ar 34. punktā minēto galvojumu bija jāatmaksā bankām. Pēc Komisijas domām, šis atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, ciktāl tas piešķirts bez tiesiska pamata.

36 Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija secināja, ka kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā dibināšanas posmā Vācijas Federatīvā Republika, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, piešķīrusi valsts atbalstu par kopējo summu 260,57 miljonu Vācijas marku apmērā. Šo atbalstu veido Tīringenes pavalsts palīdzība 63,45 miljonu Vācijas marku apmērā, LfA palīdzība 77,12 miljonu Vācijas marku apmērā (54,7 miljoni Vācijas marku galvojuma veidā, 19,42 miljoni Vācijas marku nodokļu atmaksas par ieguldījumiem veidā un 3 miljoni Vācijas marku, atsakoties no prasījuma tiesībām) un THA palīdzība 120 miljonu Vācijas marku apmērā.

37 No Komisijas viedokļa, šis atbalsts principā nav saderīgs tā iemesla dēļ, ka tas rada priekšrocības Pilz grupai piederošām sabiedrībām, jo EKL 88. panta 2. punkta izpratnē tas tika izmantots ļaunprātīgi.

2. Pārstrukturēšanas posmā piešķirtā finansiālā palīdzība

38 Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja un kvalificēja ka atbalstu uzņēmuma pārstrukturēšanas posmā divpadsmit reizes piešķirto finansiālo palīdzību. Apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā norādītajā kopsavilkuma tabulā šī palīdzība atspoguļota šādi:

Palīdzības veids Summa milj. DEM Saņēmējs Palīdzību piešķir Datums Juridiskais pamats 1 Kredīts 25,0 PA TAB 1993. gada oktobris Nav 2 Kredīts 20,0 PA TAB 1994. gada marts Nav 3 Iegādes cena 3,0 PBK TIB 1994. gada marts Nav 4 Subsīdija 12,0 PA TIB 1994. gada marts Nav 5 Pamatkapitāls 33,0 PA TIB (98 %) TAB (2 %) 1994. gada marts Nav 6 Kredīts 2,0 PA LfA 1994. gada marts Nav 7 Partnera aizdevums 3,5 PA TIB 1994. gada aprīlis Nav 8 Kredīts 15,0 Pilz grupa LfA 1994. gada jūnijs Nav 9 Kredīts 15,0 CD Albrechts TAB 1994. gada oktobris Nav 10 Kredīts 7,0 CD Albrechts LfA 1994. gada decembris Nav 11 Kredīts 9,5 CD Albrechts TAB 1995. gada janvāris Nav 12 Procenti 21,3 Kopš 1993. gada beigām Kopā 166,3

39 Pirmkārt, Komisija konstatēja, ka 1993. gada oktobrī TAB piešķīra PA kredītu 25 miljonu Vācijas marku apmērā, lai likvidētu apgrozāmo līdzekļu trūkumu, bet šos līdzekļus, izmantojot Pilz grupas vienotas grāmatvedības uzskaites sistēmu, citas šīs grupas sabiedrības saņēma tiešā veidā.

40 Otrkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada martā TAB piešķīra PA kredītu 20 miljonu Vācijas marku apmērā, lai atmaksātu THA garantētos banku kredītus, bet arī šos līdzekļus tiešā veidā saņēma Pilz grupai piederošās sabiedrības, izmantojot vienotas grāmatvedības uzskaites sistēmu.

41 Treškārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada martā TIB pārskaitīja PBK summu 3 miljonu Vācijas marku apmērā, lai iegādātos šīs sabiedrības īpašumā esošās PA kapitāla daļas.

42 Ceturtkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada martā TIB piešķīra subsīdiju PA kapitāla dotācijas veidā par kopējo summu 12 miljonu Vācijas marku apmērā.

43 Piektkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada martā TIB un TAB ieguva, attiecīgi, 98 % un 2 % PA kapitāla daļu, kas atbilst summai 33 miljonu Vācijas marku apmērā.

44 Sestkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada martā Bavārijas pavalsts ar LfA starpniecību piešķīra PA aizdevumu 2 miljonu Vācijas marku apmērā.

45 Septītkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada aprīlī TIB piešķīra PA partnera aizdevumu 3,5 miljonu Vācijas marku apmērā.

46 Astotkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada jūnijā LfA piešķīra apgrozāmo līdzekļu aizdevumu 15 miljonu Vācijas marku apmērā Pilz grupai kā starpniekam, mēģinot atrast kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā pārņēmēju.

47 Devītkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada oktobrī TAB piešķīra CD Albrechts aizdevumu 15 miljonu Vācijas marku apmērā. Tā atzīmē – kaut gan šie līdzekļi ir pārskaitīti CD Albrechts, tie izmantoti, lai Pilz grupas uzņēmumiem sniegtu pakalpojumus, ko tie vēlāk nav apmaksājuši, tādējādi tikai šie Pilz grupas uzņēmumi ir guvuši priekšrocības.

48 Desmitkārt, Komisija konstatēja, ka 1994. gada decembrī Bavārijas pavalsts ar LfA starpniecību piešķīra CD Albrechts jaunu kredītu 7 miljonu Vācijas marku apmērā.

49 Vienpadsmitkārt, Komisija konstatēja, ka 1995. gada janvārī TAB piešķīra CD Albrechts aizdevumu 9,5 miljonu Vācijas marku apmērā.

50 Divpadsmitkārt, Komisija konstatēja, ka, saskaņā ar Vācijas iestāžu sniegtajām ziņām, PA un CD Albrechts laika periodā no 1993. gada beigām līdz 1998. gadam guva priekšrocības procentu veidā 21,3 miljonu Vācijas marku apmērā.

51 Saskaņā ar Komisijas viedokli iepriekš minētā finansiālā palīdzība, kas piešķirta divpadsmit reizes par kopējo summu 166,3 miljonu Vācijas marku apmērā, ir jāuzskata par prettiesisku un ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu. Faktiski, ciktāl šo palīdzību saņēmušas TIB un TAB pēc tam, kad šīs sabiedrības uzņēmušās ekonomisko atbildību par kompaktdisku rūpnīcu Albrehtā, to varēja apstiprināt tikai Komisija, balstoties uz EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu un saskaņā ar Pamatnostādnēm par atbalstu uzņēmumu darbības saglabāšanai un pārstrukturēšanai. Tomēr, pēc Komisijas domām, ir skaidrs, ka minētā palīdzība neatbilst Pamatnostādnēm, jo tās rīcībā esošā informācija neļauj noteikt, vai atbalsts piešķirts perspektīvas pārstrukturēšanas plāna ietvaros, papildinot konkrētus iekšējos pasākumus, kas ļautu Komisijai konstatēt uzņēmuma rentabilitātes un ilgtermiņa dzīvotspējas atjaunošanu samērīgā termiņā. Turklāt, tā kā nav atrasts kāds privāts pārņēmējs, kas vēlētos iegādāties tobrīd pastāvošās sabiedrības LCA un CDA, tad, trūkstot privātam ieguldījumam, nav iespējams noteikt, vai atbalsts ir samērīgs ar pārstrukturēšanas izmaksām.

3. Par atbalsta atgūšanu

52 Piemērojot Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu, Komisija nolēma, ka Vācijas Federatīvajai Republikai ir jāpieprasa atmaksāt prettiesiskais un ar kopējo tirgu nesaderīgais atbalsts, kas izmaksāts gan kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā dibināšanas, gan pārstrukturēšanas posmā.

53 Turklāt Komisija uzsver – lai nodrošinātu lēmuma izpildi un novērstu ikvienu konkurences izkropļojumu, Vācijas Federatīvajai Republikai vajadzības gadījumā bija jāpieprasa, lai atbalsta atgūšanas procedūru attiecinātu ne tikai uz atbalsta sākotnējo saņēmēju, bet arī uz uzņēmumu, kas turpina tā darbību, izmantojot no tā iegūtos ražošanas līdzekļus. Komisija norādīja – lai novērtētu, vai uzņēmums faktiski turpina atbalsta sākotnējā saņēmēja darbību, ir jāņem vērā vairāki apstākļi, t. sk., īpašnieku maiņas priekšmets, iegādes cena, uzņēmuma partneru un īpašnieku identitāte pirms un pēc pārdošanas, īpašnieku maiņas datums un darījuma komerciālais raksturs. Tomēr Komisija uzskata, ka šajā gadījumā LCA un CDA neapšaubāmi guva labumu no PBK, kopuzņēmumam un PA iepriekš piešķirtā atbalsta, jo LCA un CDA izmantoja šo uzņēmumu aktīvus un infrastruktūru, lai veiktu savu darbību. Tādēļ Komisija nolēma, ka šis atbalsts ir jāatmaksā LCA, CDA un visiem citiem uzņēmumiem, kuriem kopuzņēmuma, PA vai PBK aktīvi bija vai būtu bijuši nodoti un kurus būtu jāuzskata par šī atbalsta “saņēmējiem”.

4. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa

54 Ņemot vērā šos secinājumus, Komisija pieņēma šādu rezolutīvo daļu:

"1. pants

1. Vācijas [Federatīvās Republikas] piešķirtais atbalsts [PBK, kopuzņēmumam un PA] kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā (Tīringenē) izveidošanai, darbībai un konsolidācijai 260,57 miljonu Vācijas marku apmērā Pilz grupas ietvaros izlietots citiem nolūkiem.

Atbalstu veido Tīringenes [pavalsts] palīdzība 63,45 miljonu Vācijas marku apmērā, [LfA] palīdzība 77,12 miljonu Vācijas marku apmērā un [THA] palīdzība 120 miljonu Vācijas marku apmērā.

Ļaunprātīga izmantošana ir nepareiza atbalsta izlietošana EKL 88. panta 2. punkta izpratnē. Līdz ar to atbalsts nav saderīgs ar EK līgumu.

2. Saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu CD Albrechts pārstrukturēšanai paredzētais atbalsts 166,3 miljonu Vācijas marku apmērā nav saderīgs ar EK līguma noteikumiem.

2. pants

1. Vācija[s Federatīvā Republika] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no saņēmēja tam nelikumīgi piešķirto 1. pantā minēto atbalstu.

2. Atgūšanu veic saskaņā ar valsts noteikto procedūru. Summai, kas jāatgūst, pieskaita procentus par laika posmu no dienas, kad atbalsts pārskaitīts saņēmējam, līdz tā faktiskai atgūšanai. Šos procentus aprēķina, ņemot vērā salīdzināmo likmi, ko piemēro, aprēķinot reģionālā atbalsta subsīdijas ekvivalentu.

3. Termins “saņēmējs” šī panta izpratnē nozīmē [CDA] un [LCA], kā arī jebkuru citu uzņēmumu, kam [PBK, kopuzņēmuma vai PA] aktīvi vai infrastruktūra tika nodoti vai tiktu nodoti tā, lai izvairītos no šī lēmuma sekām [..]." [Neoficiāls tulkojums]

Process un lietas dalībnieku prasījumi

55 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2000. gada 10. oktobrī, Tīringenes pavalsts cēla prasību par Apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Šī prasība reģistrēta ar numuru T‑318/00.

56 Ar Pirmās instances tiesas trešās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2001. gada 28. maija rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai atļauts iestāties lietā Tīringenes pavalsts prasījumu atbalstam un ODS Optical Disc Service GmbH (turpmāk tekstā – “ODS”) – ar CDA konkurējošam uzņēmumam – atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

57 ODS un Vācijas Federatīvā Republika savus iestāšanās rakstus iesniedza, attiecīgi, 2001. gada 29. augustā un 3. septembrī. 2001. gada 24. oktobrī Tīringenes pavalsts un Komisija iesniedza savus apsvērumus par ODS un Vācijas Federatīvās Republikas iestāšanās rakstiem.

58 Ar 2002. gada 30. septembra rīkojumu Pirmās instances tiesa (trešā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma apturēt tiesvedību, līdz Eiropas Kopienu Tiesa pasludina spriedumu lietās C‑328/99 Itālija/Komisija un C‑399/00 SIM 2 Multimedia/Komisija. Ņemot vērā šajās apvienotajās lietās 2003. gada 8. maijā pieņemto spriedumu, Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekus izteikt savu viedokli par šīs prasības turpmāku izskatīšanu. Šie apsvērumi tika iesniegti 2003. gada 23. un 24. jūnijā.

59 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekus izteikt savu viedokli par iespējamo šīs prasības apvienošanu ar CDA celto prasību par šo pašu priekšmetu, kas Tiesas kancelejā reģistrēta ar numuru T‑324/00. Pēc lietas dalībnieku apsvērumu saņemšanas ar 2004. gada 8. marta rīkojumu lietas tika apvienotas izskatīšanai tiesas sēdē un galīgā sprieduma taisīšanai.

60 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt konkrētus dokumentus un rakstveidā tiem uzdeva jautājumus.

61 Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa tiem uzdeva 2004. gada 5. maija tiesas sēdē.

62 Ar 2004. gada 23. jūlija rīkojumu lietas T‑318/00 un T‑324/00 nošķīra galīgā sprieduma taisīšanai.

63 Tīringenes pavalsts prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti – atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu daļā, kurā kopuzņēmumam un PA pārskaitītais atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktu un 2. panta 3. punktu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

64 Vācijas Federatīvās Republikas – lietas dalībnieka, kas iestājies lietā – prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdēto lēmumu.

65 Komisijas, ko atbalsta ODS, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest Tīringenes pavalstij atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

I – Ievada apsvērumi

66 Lai pamatotu savu prasību, Tīringenes pavalsts izvirza vairākus pamatus, kas izriet, attiecīgi, no tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpuma, noteiktu faktu kļūdaina konstatējuma, pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes, EKL 87. panta un EKL 88. panta, kā arī to piemērošanas noteikumu pārkāpuma, samērīguma principa pārkāpuma un, visbeidzot, no tiesiskās drošības principa un “noteiktības principa” pārkāpuma.

67 Pirmās instances tiesa vispirms nolēma pārbaudīt pamatus, kas izvirzīti, lai pamatotu prasījumus par Apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšanu. Pēc tam Pirmās instances tiesa pārbaudīs pamatus, kas attiecas uz Apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietverto rīkojumu par atbalsta atgūšanu.

II – Par Apstrīdētā lēmuma 1. panta tiesiskumu

68 Tīringenes pavalsts pēc būtības norāda, ka Apstrīdētā lēmuma 1. pants ir prettiesisks, jo Komisijas vērtējums kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā projekta ietvaros piešķirtajai dažāda veida finansiālajai palīdzībai balstās uz kļūdām faktos, tas ir pretrunā EKL 87. panta 1. punktam un EKL 88. panta 2. punktam un tajā nav ievērots pienākums norādīt pamatojumu.

69 Tādēļ turpmāk ir secīgi jāpārbauda Tīringenes pavalsts izvirzītie pamati, kas attiecas uz katru šī sprieduma 30. un 38. punktā attēlotajās tabulās norādīto finansiālās palīdzības veidu.

70 Pirmās instances tiesa tomēr uzskata par vajadzīgu pakārtoti pārbaudīt Tīringenes pavalsts argumentāciju, saskaņā ar kuru Komisijai nebija tiesību balstīties uz Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā esošajām ziņām.

A – Par iespēju pamatot Apstrīdēto lēmumu ar Komisijas rīcībā esošo informāciju

1. Lietas dalībnieku argumenti

71 Tīringenes pavalsts uzskata, ka šajā gadījumā Komisijai nebija tiesību pamatot Apstrīdēto lēmumu ar lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā esošajām ziņām. Tā vispirms norāda – kā tas izriet no Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punkta otrā teikuma un pastāvīgās judikatūras, Komisija var pamatot lēmumu ar tās rīcībā esošajām ziņām tikai tad, ja dalībvalsts nepilda vai tikai daļēji izpilda šajā sakarā tai adresēto Komisijas rīkojumu sniegt informāciju (Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija, saukts “Boussac” (Recueil, I‑307. lpp., 19. un 22. punkts) un 1994. gada 13. aprīļa spriedums lietās C‑324/90 un C‑342/90 Vācija un Pleuger Worthington/Komisija (Recueil, I‑1173. lpp., 26. punkts)]. Tāpat ir jāatzīmē – pat ja valsts iestādēm ir pienākums sniegt Komisijai visu vajadzīgo informāciju, lai izpildītu attiecīgās valsts atbalsta kontroles uzdevumu, Komisijas pienākums ir jebkurā iespējamā veidā noskaidrot faktus. Pēc Tīringenes pavalsts domām, Komisijas pienākumos ietilpst skaidri un precīzi informēt valsts iestādes par visiem datiem, kas ir vajadzīgi tās uzdevuma izpildei, un Komisija pieņem lēmumu, balstoties uz tās rīcībā esošajām ziņām tikai izņēmuma gadījumos, kad, neskatoties uz šiem pieprasījumiem, tā nesaņem prasītos paskaidrojumus. Tomēr, saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, šajā gadījumā Vācijas iestādes ir atbildējušas uz dažādajiem Komisijas informācijas pieprasījumiem un it īpaši uz lēmuma par procedūras uzsākšanu pielikumā dotajiem jautājumiem. Tā faktiski norāda, ka 1999. gada 22. jūlija vēstulē uzdotie jautājumi, izņemot vienu, atšķiras no lēmumā par procedūras uzsākšanu pielikumā minētajiem jautājumiem, kas, pēc tas domām, norāda, ka šajā laika posmā procedūra ir pavirzījusies uz priekšu. Tīringenes pavalsts pauž viedokli, ka gadījumā, ja Komisija uzskata, ka atbildes uz lēmuma par procedūras uzsākšanu pielikumā minētajiem jautājumiem nav izsmeļošas, tai būtu tas jāprecizē savā 1999. gada 22. jūlija vēstulē. Tādēļ Tīringenes pavalsts uzskata, ka, ciktāl Komisija Vācijas iestādēm nav lūgusi šādus precizējumus, tai nav tiesību pamatot Apstrīdēto lēmumu ar lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā esošajām ziņām.

72 Komisija, ko atbalsta ODS, apstrīd Tīringenes pavalsts apgalvojumus.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

73 No judikatūras izriet, ka Komisijai ir tiesības pieņemt lēmumu, balstoties uz tās rīcībā esošajām ziņām, ja tā ir konfrontēta ar dalīvalsti, kas nepilda savu pienākumu sadarboties un atturas sniegt Komisijai pieprasītās ziņas, lai pārbaudītu atbalsta saderību ar kopējo tirgu (šī sprieduma 71. punktā minētie spriedumi lietā Boussac, 22. punkts, un lietā Vācija un Pleuger Worthington/Komisija, 26. punkts). Tomēr pirms šāda lēmuma pieņemšanas Komisijai ir jāievēro noteiktas procesuālās prasības. Tai it īpaši ir jāpieprasa, lai dalībvalsts Komisijas noteiktajā termiņā iesniedz visus dokumentus, ziņas un datus, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Tikai tad, ja dalībvalsts, neskatoties uz Komisijas rīkojumu, nesniedz prasīto informāciju, tai ir tiesības izbeigt procedūru un pieņemt lēmumu, atzīstot atbalsta saderību vai nesaderību ar kopējo tirgu, balstoties uz tās rīcībā esošajām ziņām (šī sprieduma 71. punktā minētais spriedums lietā Boussac, 19. un 22. punkts). Šīs prasības ir atkārtotas un precizētas Regulas Nr. 659/1999 5. panta 2. punktā, 10. panta 3. punktā un 13. panta 1. punktā.

74 Ievērojot šos principus, ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā Komisijai bija tiesības pieņemt Apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā tikai 2000. gada jūnijā tās rīcībā esošās ziņas.

75 Vispirms ir jāatgādina administratīvā procesa norise šajā lietā.

76 Šīs procedūras pamatā ir 1994. gada oktobrī Vācijas iestādēm nosūtītā vēstule. Šajā vēstulē Komisija lūdza Vācijas iestādes sniegt informāciju par kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā būvniecībai piešķirto valsts atbalstu. Atbildot ar 1994. gada 9. novembra vēstuli, Vācijas iestādes paziņoja par Tīringenes pavalsts un Bavārijas pavalsts atbalstu kopuzņēmumam un Pilz grupai. Ar 1994. gada 15. novembra vēstuli Komisija lūdza precizēt informāciju par šo atbalstu. Vācijas iestādes uz to atbildēja ar 1995. gada 3. marta vēstuli, papildinot paziņojumu ar ziņām par jaunu THA, kā arī Tīringenes pavalsts un Bavārijas pavalsts sniegto atbalstu. Tā kā šie atbalsti jau bija piešķirti, Komisija tos reģistrēja ar numuru NN 54/95 (Apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums). Ar 1995. gada 1. augusta, 1995. gada 16. oktobra un 1996. gada 25. novembra vēstulēm Komisija uzdeva papildu jautājumus, uz kuriem Vācijas iestādes atbildēja ar 1995. gada 22. augusta, 1995. gada 25. augusta, 1996. gada 18. janvāra un 1997. gada 17. aprīļa vēstulēm. 1997. gada 3. februārī un 22. līdz 23. septembrī, attiecīgi, Briselē un Erfurtē notika Komisijas un Vācijas iestāžu pārstāvju tikšanās. Ar 1998. gada 20. janvāra vēstuli Vācijas iestādes informēja par saviem kopsavilkuma apsvērumiem pēc tikšanās ar Komisijas pārstāvjiem (Apstrīdētā lēmuma 3. apsvērums).

77 Tā kā pēc Vācijas iestāžu sniegtās informācijas iepriekšējas pārbaudes Komisija uzskatīja, ka apstrīdētie pasākumi rada nopietnas šaubas par to saderību ar kopējo tirgu, 1998. gada 17. jūlijā tā pieņēma lēmumu par procedūras uzsākšanu.

78 Ar šo lēmumu tā turklāt pieprasīja, lai Vācijas Federatīvā Republika “viena mēneša laikā no [minētā lēmuma] saņemšanas dienas dara tai zināmus visus vajadzīgos dokumentus, informāciju un datus, lai novērtētu atbalsta saderību ar EKL 87. pantu”. Lēmumam par procedūras uzsākšanu bija pievienots pielikums ar septiņiem jautājumiem.

79 Ar 1998. gada 26. augusta vēstuli Vācijas Federatīvā Republika reaģēja uz lēmumu par procedūras uzsākšanu. 1998. gada 15. oktobrī Briselē notika jauna Komisijas un Vācijas iestāžu pārstāvju tikšanās. Ar 1998. gada 11. novembra vēstuli Vācijas iestādes iesniedza papildu informāciju.

80 Uzskatot, ka sniegtās ziņas joprojām ir nepietiekamas, Komisija ar 1999. gada 4. marta vēstuli vēlreiz pieprasīja sniegt vajadzīgo informāciju un it īpaši atbildēt uz lēmumam par procedūras uzsākšanu pievienotajiem jautājumiem.

81 Atbildot uz šo jauno pieprasījumu, Vācijas iestādes ar 1999. gada 30. marta, 1. aprīļa un 16. aprīļa vēstulēm darīja zināmu papildu informāciju.

82 Komisija tomēr uzskatīja, ka šīs ziņas joprojām nesniedz izsmeļošu atbildi uz lēmuma par procedūras uzsākšanu pielikumā dotajiem jautājumiem (it īpaši pielikuma 3.–7. jautājumu). Tādēļ Komisija ar 1999. gada 22. jūlija vēstuli pieprasīja sniegt uz tiem atbildi līdz 1999. gada 31. augustam. Tā turklāt lūdza Vācijas Federatīvo Republiku sniegt papildu informāciju un dokumentus.

83 Pēc 1999. gada 28. jūlija vēstulē izteiktā lūguma pagarināt Komisijas noteikto termiņu un jaunas tikšanās ar Komisijas pārstāvjiem 1999. gada 23. septembrī Briselē Vācijas iestādes 1999. gada 28. septembrī un 19. oktobrī atkārtoti sniedza papildu informāciju.

84 Visbeidzot, 2000. gada 21. jūnijā Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu.

85 Attiecībā uz Tīringenes pavalsts argumentu, saskaņā ar kuru Vācijas iestādes būtu darījušas zināmu visu pieprasīto informāciju, tādēļ Komisijai nebija tiesību balstīties uz tās rīcībā esošajām ziņām, pakārtoti ir jāatzīst – no administratīvā procesa norises skaidri izriet, ka Komisija ir ievērojusi judikatūrā noteiktās un Regulā Nr. 659/1999 paredzētās procesuālās prasības. Komisija faktiski trīs reizes formāli pieprasīja Vācijas Federatīvajai Republikai sniegt tai vajadzīgo informāciju, lai varētu novērtēt apstrīdētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

86 Turklāt, pretēji Tīringenes pavalsts apgalvojumam, no Komisijas 1999. gada 22. jūlija vēstules neizriet, ka Vācijas iestādes ir atbildējušas uz visiem jautājumiem, izņemot vienu. Šajā vēstulē Komisija, tieši pretēji, neatlaidīgi lūdza Vācijas iestādes atbildēt uz lēmuma par procedūras uzsākšanu pielikumā dotajiem 3.–7. jautājumu.

87 Turklāt Tīringenes pavalsts nav pierādījusi, ka Vācijas iestādes ir izsmeļoši atbildējušas uz visiem lēmuma par procesa uzsākšanu pielikumā Komisijas formulētajiem jautājumiem. Jo īpaši nav konstatēts, ka šīs iestādes ir iesniegušas precīzu kopš 1991. gada piešķirtā atbalsta sarakstu, ko Komisija ir atkārtoti lūgusi. Tāpat tā nav iesniegusi pierādījumus, ka šīs iestādes ir atbildējušas uz jautājumu par iespējamo pārstrukturēšanas plānu pastāvēšanu. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka šīs iestādes tikai vispārīgi ir atbildējušas uz jautājumu par TAB un TIB īstenotās kopuzņēmuma pārņemšanas laikā veikto darījumu aprakstu, kā arī uz jautājumu par to, kādos apstākļos un ar kādiem nosacījumiem privātās bankas 1994. gadā atteicās no izsniegtajiem aizdevumiem.

88 Šajā sakarā tāpat ir jāatgādina, ka, saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktu, “lēmumā sākt formālo izmeklēšanas procesu rezumē attiecīgos faktiskos un tiesību jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu”. Ar šo lēmumu un tā publikāciju “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” dalībvalstis un citi ieinteresētie lietas dalībnieki tika informēti par faktiem, ar kuriem Komisija paredz pamatot savu lēmumu. No minētā izriet – ja lietas dalībnieki uzskata, ka Komisijas lēmumā par formālā pārbaudes procesa uzsākšanu minētie konkrētie fakti ir kļūdaini, tām ir jādara tas zināms Komisijai administratīvā procesa laikā, lai šos faktus vairs nevarētu apstrīdēt tiesvedības laikā (šajā sakarā, attiecībā uz dalībvalsti, skat. Tiesas 1994. gada 14. septembra spriedumu lietās C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija, Recueil, I‑4103. lpp., 31. punkts). Turpretī, saskaņā ar šī sprieduma 73. punktā minētajiem judikatūras un normatīvajiem principiem, ja attiecīgie lietas dalībnieki nav snieguši pretēju informāciju, Komisijai ir tiesības balstīties uz faktiem, pat kļūdainiem, kas ir tās rīcībā galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī, ciktāl attiecīgie faktiskie apstākļi ir saistīti ar dalībvalstij izteikto Komisijas pieprasījumu sniegt vajadzīgo informāciju. Ja turpretī Komisija atturas pieprasīt no dalībvalsts ziņas par faktiem, uz kuriem tā paredz atsaukties, tā turpmāk nevar pamatot iespējamās kļūdas faktos, norādot, ka lēmuma par formālās pārbaudes procedūras izbeigšanu pieņemšanas brīdī tā varēja pamatoti atsaukties tikai uz tobrīd tās rīcībā esošo informāciju.

89 Pretēji Tīringenes pavalsts apgalvojumam, Komisija, neskatoties uz to, nav atbrīvota no konstatēto faktu tiesas kontroles. Faktiski, ja dalībvalsts pilnībā izpilda savu pienākumu sniegt visu Komisijas pieprasīto informāciju, dalībvalstij, izmantojot procesa laikā sniegto informāciju, ir viegli norādīt, ka tā nav vainojama iespējamās kļūdās attiecībā uz Apstrīdētajā lēmumā minētajiem faktiem. Turklāt, ja Komisija pamato lēmumu ar tās rīcībā esošo informāciju par noteiktiem faktiskajiem apstākļiem, šajā gadījumā precīzi neievērojot judikatūrā atzītās un Regulā Nr. 659/1999 pārņemtās procesuālās prasības, Pirmās instances tiesa var veikt savu savu kontroli par to, vai, ņemot vērā šos faktiskos apstākļus, var rasties kļūda vērtējumā, kas var apdraudēt Apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

90 Tomēr, šī sprieduma 85.–88. punktā minētajos apstākļos un ņemot vērā it īpaši Tīringenes pavalstij administratīvā procesa laikā adresētos trīs Komisijas pieprasījumus, nav konstatēts, ka Komisija Apstrīdētajā lēmumā būtu ņēmusi vērā faktiskos apstākļus, neievērojot šajā sakarā izvirzītās procesuālās prasības. Līdz ar to Komisijai bija tiesības Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā balstīties uz tās rīcībā esošajām ziņām.

91 Ņemot vērā iepriekš minēto, šis iebildums ir jānoraida.

B – Par Bavārijas pavalsts ( LfA) piešķirto galvojumu PBK

1. Lietas dalībnieku argumenti

92 Tīringenes pavalsts, pirmkārt, norāda, ka Komisija saistībā ar šo palīdzību ir pieļāvusi kļūdu faktos. Tā apgalvo, ka, pretēji Komisijas secinājumam Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā, Bavārijas pavalsts galvojums, kas sākotnēji sedza 80 % no PBK piešķirto banku aizdevumu, nav pārvērsts galvojumā, kurš 100 % sedz aizdevumus par kopējo summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā. Tā it īpaši norāda, ka summa 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā, uz kuru atsaucas Komisija, ir aizdevumu summas atlikums (neskaitot procentus), par kuru Bavārijas pavalsts 80 procentu apmērā galvoja, 1994. gada martā slēdzot vienošanos par sanāciju. Tīringenes pavalsts, pretēji Komisijas secinājumam Apstrīdētajā lēmumā, uzskata, ka Bavārijas pavalsts nav piekritusi galvot par šo summu 100 procentu apmērā. Tieši pretēji, vienošanās par sanāciju ietvaros Bavārijas pavalsts galvojuma kopējā summa tika samazināta, pirmkārt, pēc banku atteikuma izmaksāt nodrošinātos aizdevumus līdz 12 miljonu Vācijas marku apmērā un, otrkārt, pēc Bavārijas pavalsts vairākkārtējas iejaukšanās. Tā apgalvo, ka vienošanās par sanāciju ietvaros Bavārijas pavalsts (LfA) piekrita galvot tikai par atlikušo summu, proti, 41,4 miljoniem Vācijas marku, un ka 1995. gadā LfA pilnībā izpildīja galvojuma saistības, samaksājot bankām atbilstošo summu. Tā turklāt precizē, ka kopuzņēmuma parādu Bavārijas pavalstij 41,4 miljonu Vācijas marku apmērā, kas izveidojās pēc šī maksājuma, kā arī citus šīs sabiedrības parādus Bavārijas pavalstij 9 miljonu Vācijas marku apmērā 1995. gada 7. novembrī nobeigumā pārpirka TAB par 15 miljoniem Vācijas marku. Šo kopuzņēmuma parādu pilnībā samaksāja CDA pēc LCA aktīvu iegūšanas.

93 Tīringenes pavalsts apgalvo, ka administratīvā procesa laikā Vācijas iestādes šo informāciju darīja zināmu Komisijai. Tā norāda – no 1996. gada 18. janvāra un 1999. gada 30. marta vēstulēm skaidri izriet, ka Bavārijas pavalsts galvojums, kas sākotnēji sedza 80 procentus no PBK piešķirtajiem banku aizdevumiem, nav pārvērsts par galvojumu, kas 100 % sedz aizdevumus par kopējo summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā. Saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, šī iespējamā galvojuma piešķiršana 100 procentu apmērā faktiski bija intervence atbilstoši sākotnējā galvojuma nosacījumiem un turklāt sedza tikai atlikušo summu 41,4 miljonu Vācijas marku apmērā. Komisija ir kļūdaini atturējusies šajā sakarā izdarīt secinājumus, kaut gan šis bija noteicošais apstāklis, kas ļāva konstatēt, ka Bavārijas pavalsts galvojuma piešķiršana 100 procentu apmērā vienošanās par sanāciju ietvaros nav jauns atbalsts, bet intervence atbilstoši sākotnējā galvojuma nosacījumiem, kas piešķirts atļautas atbalsta shēmas ietvaros.

94 Tīringenes pavalsts turklāt uzsver – no šīs informācijas izriet, ka, pretēji Komisijas secinājumam Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā, LfA, veicot intervenci saskaņā ar galvojuma nosacījumiem, nav pārskaitījusi summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā, kas vēl jāpalielina par 7 miljoniem Vācijas marku. Saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, LfA ir izmaksājusi summu, kas nepārsniedz 48,4 miljonus Vācijas marku, jo 1994. gada martā tā izmaksāja bankām 3 miljonus Vācijas marku un piešķīra PA divus aizdevumus, katru 2 miljonu Vācijas marku apmērā (vienu – ar galvojumu nodrošināto aizdevumu atmaksai, un otru – lai nodrošinātu nākotnes procentu maksājumu par šiem aizdevumiem), un ka 1995. gadā tā samaksāja bankām 41,4 miljonus Vācijas marku. Tā uzskata, ka starpību starp šo summu – 48,4 miljoniem Vācijas marku – un Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā minēto summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā var izskaidrot ar apstākli, ka Komisija noteiktas summas ir ņēmusi vērā divas reizes, proti, pirmo reizi – kā Bavārijas pavalsts galvoto summu, un otro reizi – kā atbilstoši galvojuma nosacījumiem LfA pārskaitīto summu.

95 Otrkārt, Tīringenes pavalsts norāda, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu, ciktāl tā Apstrīdētā lēmuma 89.‑93. apsvērumā kļūdaini uzskatīja, ka, pārveidojot to par galvojumu 100 procentu apmērā, apstrīdētais galvojums vairs neatbilst Bavārijas pavalsts tiesiskajā regulējumā par galvojumu piešķiršanu paredzētajiem nosacījumiem.

96 Visbeidzot, Tīringenes pavalsts uzskata, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, ciktāl tā nav pamatojusi savu secinājumu par to, ka Bavārijas pavalsts galvojums neatbilst piemērotajam tiesiskajam regulējumam.

97 Komisija, ko atbalsta ODS, uzskata, ka Tīringenes pavalsts argumentācija attiecībā uz Bavārijas pavalsts galvojumu kopumā ir jānoraida kā nepamatota.

98 Pirmkārt, tā apstrīd apgalvojumu, ka būtu pieļāvusi kļūdu, konstatējot faktus saistībā ar šo galvojumu. Tā vispirms norāda, ka, neskatoties uz Vācijas iestādēm adresēto pieprasījumu, tās nav noskaidrojušas ar šo palīdzību saistītos faktus. Komisija norāda, ka 1999. gada 30. marta vēstulē Vācijas iestādes galvojuma palielināšanu no 80 procentiem līdz 100 procentiem uzskata par “loģisku”, bet nesniedz šajā sakarā nekādus paskaidrojumus. Tādēļ tā uzskata, ka saskaņā ar Tiesas 1992. gada 30. jūnija spriedumu lietā Itālija/Komisija, sauktu Italgrani (C‑47/91, Recueil, I‑4145. lpp.), tai ir tiesības pieņemt lēmumu, balstoties uz tās rīcībā esošajām ziņām. Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šīs informācijas izriet, ka galvojuma pārveidošanas dēļ tā faktiskā piešķiršana neatbilst Bavārijas pavalsts tiesiskajā regulējumā par galvojumu piešķiršanu paredzētajiem sākotnējiem nosacījumiem. Tā piebilst – tā kā šī Komisijas iepriekš apstiprinātā atbalsta shēma paredzēja, ka galvojums sedz ne vairāk kā 80 procentus no aizdevuma, tad līdz ar to Bavārijas pavalsts galvojums būtu jāsamazina, jo bankas ir atteikušās izmaksāt aizdevumu 12 miljonu Vācijas marku apmērā. Tā turklāt norāda, ka ne Vācijas iestādes, ne Tīringenes pavalsts nespēj paskaidrot garantētās summas palielināšanu no 52,72 līdz 54,72 miljoniem Vācijas marku. Nobeigumā Komisija norāda – pat ja Tīringenes pavalsts pamatoti apgalvo, ka nodrošinātais risks ir radies, Bavārijas pavalstij izsniedzot galvojumu 100 procentu apmērā par atlikušo summu, Bavārijas pavalstij tik un tā vajadzēja nordošināt ne vairāk kā 80 procentus no maksājamās summas jaunā atlikuma.

99 Otrkārt, Komisija uzskata – Tīringenes pavalsts kļūdaini norāda, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu un pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz Bavārijas pavalsts galvojuma tiesisko vērtējumu.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

100 Tīringenes pavalsts apstrīd Apstrīdētā lēmuma 1. panta tiesiskumu, jo tas LfA finansiālo palīdzību, kas piešķirta aizņēmuma galvojuma veidā par kopējo summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā, kvalificē kā ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu, pamatojot ar kļūdu faktos, EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

101 Šajā sakarā vispirms ir jāpārbauda, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu faktos, Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā secinot, ka, “ņemot vērā ievērojama atbalsta piešķiršanu reģionālam mērķim, no banku konsorcija aizdevuma kopējā apmēra, proti, 65,85 miljoniem Vācijas marku, tika izmantoti tikai 54,7 miljoni Vācijas marku” un ka “LfA ir izsniegusi saistību izpildes galvojumu, tādējādi nodrošinot šo summu 100 procentu apmērā sākotnēji paredzēto 80 procentu vietā”.

102 Kā uzsvērts šī sprieduma 88. punktā, tā tas būtu vienīgi gadījumā, ja Tīringenes pavalsts varētu pierādīt, ka administratīvā procesa laikā Komisija saņēma informāciju, kas nepieciešama, lai novērstu iespējamās neprecizitātes faktos, kuras ieviesušās lēmumā par procesa uzsākšanu.

103 Šajā sakarā ir jāatgādina, ka lēmuma par procesa uzsākšanu 2.2.1. punkta trešajā daļā Komisija norādīja: “Bavārijas pavalsts šim aizdevumam ir piešķīrusi saistību izpildes galvojumu, balstoties uz atļautu atbalsta shēmu” un “šis galvojums sedz 80 procentus no aizdevuma summas, proti, 52,72 miljonus [Vācijas marku]”. Lēmuma par procesa uzsākšanu šī paša punkta piektajā daļā ir izklāstīts:

“Tā kā [PBK] faktiski ir saņēmusi lielākas subsīdijas un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem nekā paredzēts, banku konsorcija piešķirtais aizdevums 65,85 miljonu [Vācijas marku] apmērā ir izmaksāts tikai 54,7 miljonu [Vācijas marku] apmērā. Tādēļ Bavārijas pavalsts 1994. gada galvojumā, kas sākotnēji sedza 80 procentus aizdevuma summas (52,72 miljonu [Vācijas marku] apmērā), izdarīja grozījumus, sedzot aizdevumu 100 procentu (54,7 miljonu [Vācijas marku]) apmērā [..].”

104 Visbeidzot, atbalsta pagaidu vērtējuma ietvaros lēmumā par procesa uzsākšanu bija norādīts, ka “Komisijai tāpat ir nopietnas šaubas par to, vai šī galvojuma ietvaros veiktie pasākumi, proti, pārveidojot to par saistību izpildes galvojumu 100 procentu apmērā un palielinot galvojuma summu no 52,72 miljoniem [Vācijas marku] līdz 54,7 miljoniem [Vācijas marku], atbilst [apstiprinātai atbalsta shēmai]” (lēmuma par procesa uzsākšanu 3.1.1. punkta pirmā daļa).

105 No šiem secinājumiem skaidri izriet, ka procedūras uzsākšanas posmā Komisija no tās rīcībā esošās informācijas ir secinājusi, pirmkārt, ka 1994. gadā Bavārijas pavalsts galvojums, kas sākotnēji sedza 80 procentus no aizdevuma, tika pārveidots par galvojumu 100 procentu apmērā un, otrkārt, ka galvojuma summa tika palielināta no 52,72 līdz 54,7 miljoniem Vācijas marku.

106 Šeit ir jāuzsver, ka 1999. gada 30. marta vēstulē Vācijas iestādes ieņēma konkrētu nostāju attiecībā uz šādu faktu izklāstu saistībā ar Bavārijas pavalsts galvojumu. Tās faktiski uzsver, ka sanācijas līguma ietvaros bankas piekrita atteikties no aizdevuma summas 12 miljonu Vācijas marku apmērā, ko sedza šis galvojums, un ka šīs atteikšanās dēļ pašu iestāžu aizdevuma risks tika pilnībā segts tādējādi, ka “līdz ar to atlikušo aizdevuma summu sedza Bavārijas pavalsts galvojums 100 procentu apmērā”. Tās turklāt atgādināja ar šo galvojumu segto aizdevumu attīstību. No šī apraksta izriet, ka pirms banku atteikuma sanācijas līguma ietvaros Bavārijas pavalsts galvojuma segtā aizdevuma kopējā summa bija 58,4 miljoni Vācijas marku. Pēc banku atteikšanās no prasījuma tiesībām 12 miljonu Vācijas marku apmērā un Bavārijas pavalsts iestāšanās, piešķirot galvojumu par kopējo summu 3 miljonu Vācijas marku apmērā un aizdevumu 2 miljonu Vācijas marku apmērā, ko LfA piešķīra PA aizņēmumu atmaksai, galvojuma summa samazinājās līdz 41,4 miljoniem Vācijas marku.

107 Ņemot vērā šo informāciju, pret kuru detalizētā veidā neiebilst Komisija un ko neatspēko lietas materiāli, ir jāsecina, ka Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā Komisija pēc būtības ir kļūdaini atzinusi, ka galvojuma apmērs ir nepareizi palielināts no 52,72 līdz 54,7 miljoniem Vācijas marku.

108 Attiecībā uz šīs kļūdas faktos sekām ir jāuzsver – balstoties uz Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumā izklāstītajiem secinājumiem, Komisija uzskatīja, ka atbilstoši Bavārijas pavalsts galvojumam atgūstamā atbalsta summa sasniedz 54,7 miljonus Vācijas marku (Apstrīdētā lēmuma 89.–93. un 123. apsvērums). Līdz ar to iepriekš minētās kļūdas faktos dēļ Komisija nepareizi noteica atgūstamā atbalsta summu.

109 Šajā sakarā Pirmās instances tiesa turklāt uzskata, ka tās rīcībā nebija visu apstākļu, kas ļautu veikt kontroli, balstoties uz Apstrīdēto lēmumu, un tādēļ tai pēc savas ierosmes ir jāizvirza pamats, kas šajā sakarā izriet no Apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkuma (skat. šajā sakarā Tiesas 1997. gada 20. februāra spriedumu lietā C‑166/95 P Komisija/Daffix, Recueil, I‑983. lpp., 24. punkts, Pirmās instances tiesas 1992. gada 2. jūlija spriedumu lietā T‑61/89 Dansk Pelsdyravlerforening/Komisija, Recueil, II‑1931. lpp., 129. punkts, un 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00 Mannesmannröhren-Werke/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 210. punkts). Apstrīdētā lēmuma 30., 32. un 89. apsvērumā norādītais pamatojums faktiski traucē Pirmās instances tiesai veikt kontroli, ciktāl tajā precīzi un secīgi nav izskaidrots veids, kādā Komisija ir konstatējusi sakarību, pirmkārt, starp banku aizdevuma summu, kas samazināta no 65,58 līdz 54,7 miljoniem Vācijas marku (Apstrīdētā lēmuma 30. apsvērums), otrkārt, LfA piešķirtā galvojuma summu, kas palielināta no 80 līdz 100 procentiem aizdevuma (Apstrīdētā lēmuma 30. un 32. apsvērums) un, treškārt, galvotā aizdevuma summu, kas palielināta no 52,72 līdz 54,7 miljoniem Vācijas marku, lai pamatotu apstrīdētā atbalsta attiecīgās summas aprēķinu un nonāktu pie šī sprieduma 108. punktā minētā kļūdainā secinājuma. Turklāt Apstrīdētajā lēmumā Komisija nav ne sniegusi atbildi uz Vācijas Federatīvās Republikas 1996. gada 18. janvāra un 1999. gada 30. marta vēstulēs izvirzītajiem argumentiem, saskaņā ar kuriem Bavārijas pavalsts prasījuma tiesības kā pēdējā ir pārpirkusi TAB par kopējo summu 15 miljonu Vācijas marku apmērā, ne pamatojusi savu vērtējumu saistībā ar iespējamo šī darījuma ietekmi uz apstrīdētā atbalsta vērtību un atmaksu. Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka tādā veidā Komisija tāpat nav izpildījusi EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu.

110 Turpmāk ir jāpārbauda, vai Komisija, veicot finansiālās palīdzības tiesisko vērtējumu, turklāt ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. un 2. punktu. Šajā sakarā ir jāatgādina, kā uz to norāda Tīringenes pavalsts, ka Komisija ir kļūdaini konstatējusi – Bavārijas pavalsts tiesiskajā regulējumā par galvojumu piešķiršanu norādītie nosacījumi nav ievēroti, jo, pirmkārt, sākotnējais galvojums ir pārveidots par galvojumu 100 procentu apmērā un, otrkārt, ar šo galvojumu segtais aizdevums ir ļaunprātīgi izmantots Pilz grupas labā. Saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, Komisija tādēļ nepamatoti ir secinājusi, ka Bavārijas pavalsts galvojums jau ar tā izsniegšanas brīdi nav saderīgs ar kopējo tirgu.

111 Vispirms ir jāatgādina, ka Apstrīdētā lēmuma 89.–93. apsvērumā Komisija izskaidroja iemeslus, kas lika tai pieprasīt atgūt atbalsta summu, par kuru izsniegts Bavārijas pavalsts galvojums. Tādēļ pēc tam, kad 89. apsvērumā tā bija uzsvērusi, ka Vācijas iestāžu sniegtā nepilnīgā informācija neļāva kliedēt šaubas par sākotnējā galvojuma grozījumiem, Komisija konstatēja, ka, pretēji Bavārijas pavalsts tiesiskā regulējuma prasībām galvojuma piešķiršanai, “apstrīdētais atbalsts nav nepārprotami izmantots pieteikumā sniegt finansiālo palīdzību minēto ieguldījumu finansēšanai un ieguldītājs ar paša līdzekļiem nav piedalījies noteiktas daļas ieguldījumu izmaksu segšanā” (90. un 91. apsvērums). Turklāt tā norāda, ka Vācijas iestāžu paziņojumi, saskaņā ar kuriem ar galvojumu nodrošinātie aizdevumi sniedza priekšrocības galvenokārt Pilz grupas sabiedrībām, lauj izdarīt secinājumus par atbalsta ļaunprātīgu izmantošanu (92. apsvērums). Tādēļ Komisija secināja, ka “atbalsts nav izmantots ieguldījumu projektā kompaktdisku rūpnīcas būvniecībai, bet lai atbalstītu Pilz grupu kopumā, un tādēļ EK līguma 88. panta 2. punkta izpratnē izmantots ļaunprātīgi”, un ka “[līdz ar to] atbalsts neatbilst EK līguma noteikumiem un Vācija[s Federatīvajai Republikai] tas ir jāatceļ un jāatgūst” (93. apsvērums).

112 Pirmkārt, no šiem pamatiem skaidri izriet – Bavārijas pavalsts galvojuma ietvaros piešķirtā atbalsta ļaunprātīgas izmantošanas dēļ Komisija uzskatīja, ka šis atbalsts ir jāatgūst. Kā to pamatoti uzsvēra Komisija, atsauce uz jautājumu saistībā ar sākotnējā galvojuma pārveidošanu par galvojumu 100 procentu apmērā izdarīta tikai pakārtoti un nekādā gadījumā nav pamats Komisijas vērtējumam šajā kontekstā.

113 Otrkārt, ir jāuzsver, ka ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens tieši izriet no EKL 88. panta 2. punkta pirmās daļas, kurā teikts: “ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalstu, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, [..] izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina”. Turklāt Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) apakšpunkts definē “ļaunprātīgi izmantota atbalsta” jēdzienu kā “atbalstu, ko saņēmējs izmanto, pārkāpjot lēmumu, kas pieņemts, ievērojot šīs regulas 4. panta 3. punktu vai 7. panta 3. vai 4. punktu”.

114 No šiem noteikumiem izriet – lai pierādītu, ka saskaņā ar atļautu atbalsta shēmu piešķirtais atbalsts izmantots ļaunprātīgi, Komisijai ir jākonstatē, ka šis atbalsts ir izmantots, pārkāpjot šo Komisijas apstiprināto shēmu, proti, pārkāpjot valsts tiesību normas, kas regulē šo shēmu, vai papildu nosacījumus, ko dalībvalsts ir apņēmusies ievērot, lai Komisija apstiprinātu šo shēmu.

115 Tomēr ir jāatzīst – šajā gadījumā Komisija ir skaidri konstatējusi, ka Bavārijas pavalsts galvojums bija izmantots, pārkāpjot Bavārijas pavalsts tiesisko regulējumu par galvojumu piešķiršanu. Vispirms Apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā tā atgādina, ka atbilstoši šai shēmai Bavārijas pavalsts izsniedza galvojumus aizdevumu segšanai, lai finansētu ieguldījumus (būvniecību, paplašināšanos utt.), un ka šī galvojuma saņemšanai pieteikuma iesniedzējam uzņēmumam no paša līdzekļiem ir jāfinansē noteikta projekta daļa, nodrošinot projekta finansējumu pilnībā, jārūpējas par procentu samaksu un aizdevumu atmaksu samērīgos termiņos. Turklāt tā atzīst, ka, pirmkārt, “apstrīdētais atbalsts galvenokārt nav izmantots pieteikumā sniegt finansiālo palīdzību minēto ieguldījumu finansēšanai un ieguldītājs ar paša līdzekļiem nav piedalījies noteiktas daļas ieguldījumu izmaksu segšanā” (90. apsvērums) un, otrkārt, ka “šie ar valsts galvojumu nodrošinātie aizdevumi [..] galvenokārt sniedza priekšrocības tikai Pilz grupas sabiedrībām” (92. apsvērums).

116 Ņemot vērā iepriekš minēto, nav nozīmes faktam, ka galvojums sākotnēji piešķirts saskaņā ar atbalsta shēmu. Faktiski, kā to pamatoti uzsver Komisija, nevis atbalsta sākotnējā piešķiršana, bet gan tā turpmāka izmantošana, pārkāpjot atļautās atbalsta shēmas noteikumus, veido atbalsta ļaunprātīgu izmantošanu. Turklāt no EKL 88. panta 2. punkta pirmās daļas skaidri izriet, ka atzinums par ļaunprātīgu izmantošanu ir kritērijs, kas atšķiras un nav saistīts ar kritēriju saderībai ar kopējo tirgu, kas šī iemesla dēļ pats par sevi pamato Komisijas lēmumu atbalstu izbeigt vai mainīt. Pretēji Tīringenes pavalsts izteikumiem, Komisija tādēļ pamatoti nav iekļāvusi Apstrīdētajā lēmumā pamatus, lai pierādītu Bavārijas pavalsts galvojuma nesaderību ar kopējo tirgu. No iepriekš minētā turklāt izriet, ka Komisija šajā sakarā ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu atbilstoši EKL 253. pantam.

117 Līdz ar to Tīringenes pavalsts argumenti attiecībā uz iespējamo EKL 88. panta pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatoti.

118 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ daļā, kurā Komisija uzskatīja, ka kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā būvniecībai piešķirtais valsts atbalsts atbilstoši Bavārijas pavalsts galvojumam ietver summu 54,7 miljonu Vācijas marku apmērā.

C – Par atteikšanos no prasījuma tiesībām 3 miljonu Vācijas marku apmērā, ko Bavārijas pavalsts ( LfA) piešķīrusi PBK

1. Lietas dalībnieku argumenti

119 Tīringenes pavalsts norāda – Komisija Apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā ir kļūdaini konstatējusi, ka PBK ir saņēmusi atbalstu, jo LfA ir atteikusies no prasījuma tiesībām 3 miljonu Vācijas marku apmērā par labu šai sabiedrībai. Tā norāda, ka ar šo secinājumu Komisija faktiski abstrahējās no fakta, ka tā, novērtējot Bavārijas pavalsts piešķirto galvojumu, jau ir ņēmusi vērā šo summu kā atbalstu, proti, summu 54,72 miljonu Vācijas marku apmērā. Kā Vācijas iestādes procesa laikā to ir darījušas zināmu Komisijai ar 1995. gada 3. marta un 1999. gada 30. marta vēstulēm, šīs prasījuma tiesības pret PBK radušās, veicot atbilstošas summas maksājumu bankām, lai samazinātu sākotnējā galvojuma segto aizdevumu summu.

120 Turklāt tā norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, Apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka LfA atteikšanās no prasījuma tiesībām 3 miljonu Vācijas marku apmērā ir jauns atbalsts. Tā norāda – kā tas uzsvērts šī sprieduma iepriekšējā punktā, – ka šī finansiālā palīdzība izmantota nolūkā atmaksāt banku aizdevumus, kas piešķirti kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā būvniecībai un ko sedza Bavārijas pavalsts galvojums. Jebkurā gadījumā tā norāda, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav norādījusi iemeslus, kuri ļauj tai uzskatīt LfA atteikšanos no prasījuma tiesībām 3 miljonu Vācijas marku apmērā PBK labā par atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.

121 Komisija, ko atbalsta ODS, kopumā apstrīd Tīringenes pavalsts argumentāciju, kas attiecas uz atteikšanos no prasījuma tiesībām 3 miljonu Vācijas marku apmērā. Vispirms tā norāda, ka saistībā ar šo finansiālo palīdzību nav pieļāvusi kļūdu faktos vai tiesībās, jo tā nav intervence saskaņā ar galvojumu, kas kvalificēta kā papildu atbalsts, bet drīzāk atteikšanās no prasījuma tiesībām kā šīs intervences sekas. Komisija turklāt uzsver – kaut gan šī atteikšanās no tiesībām jau ir kvalificēta kā atbalsts, pieņemot lēmumu par formālas pārbaudes procedūras uzsākšanu, it īpaši lēmuma par procedūras uzsākšanu 9. lappusē atspoguļotajā tabulā, Vācijas iestādes pret to vēlāk nav iebildušas. Turklāt Komisija uzskata, ka ir izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu saistībā ar šo atbalstu. Tā norāda, ka Apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā, balstoties uz Vācijas iestāžu sniegto nepilnīgo informāciju, tā konstatēja, ka atbalsts piešķirts bez juridiska pamatojuma un tādēļ ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

122 Tīringenes pavalsts saistībā ar LfA atteikšanos no prasījuma tiesībām pret PBK 3 miljonu Vācijas marku apmērā atsaucas uz kļūdu faktos, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

123 Pakārtoti ir jāatgādina – Apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā Komisija atzina, ka “atteikšanās no prasības atmaksāt aizdevumu 3 miljonu Vācijas marku apmērā [..] tāpat ir jāuzskata par nesaderīgu atbalstu, kas jāatmaksā, jo tas ir piešķirts juridiski nepamatoti”.

124 Saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, šie secinājumi balstās uz kļūdu faktos un kļūdainu juridisko vērtējumu, ciktāl, ņemot vērā gan Bavārijas pavalsts galvojuma kopējo summu (54,7 miljoni Vācijas marku), gan parāda summu, kuras atmaksu Bavārijas pavalsts nolēma nepieprasīt no PBK (3 miljoni Vācijas marku), Komisija divreiz ņēmusi vērā vienu un to pašu atbalstu. Jebkurā gadījumā Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nenorādot iemeslus, kuri ļāva tai uzskatīt atteikšanos no prasījuma tiesībām par atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.

125 Šajā sakarā ir jāatgādina, ka jānovērtē gan atbalsta esamība, gan nozīme, ņemot vērā situāciju atbalsta piešķiršanas brīdī. Tādēļ fakts, ka valsts galvojums ir izsniegts saņēmēja uzņēmuma maksātnespējas gadījumā, negroza šī galvojuma raksturu atbilstoši EKL 87. pantam un nerada jaunu atbalstu.

126 Nenoliedzami, noteiktos gadījumos, kad publiskais galvotājs pēc tam izteiktā pieprasījuma veikt atmaksu atbilstoši galvojumam vienpusēji atsakās no prasījuma tiesībām pret atbalsta saņēmēju, var veidoties atbalsts. Tā tas it īpaši ir gadījumā, kad publiskais galvotājs nerīkojas kā saprātīgs saimnieciskās darbības subjekts, lai veiktu visus iespējamos pasākumus nolūkā saņemt tās summas atmaksu, kuru tam ir nācies samaksāt atbilstoši galvojumam. Turklāt, ja izrādās, ka pēc parāda atmaksas saskaņā ar galvojumu atteikšanās no prasījuma tiesībām piedzīt ar galvojumu sākotnēji segto parādu ir galīga, tādējādi tiešā veidā samazinot saņēmēja parādu, šī atteikšanās principā var veidot atsevišķu atbalstu, jo ar to tiek radītas saimnieciska rakstura priekšrocības papildus aizņēmuma garantijai, kā arī parāda atmaksai saskaņā ar šo galvojumu.

127 Tomēr ir jānorāda – tikai tiesas procesa laikā Komisija atzīmēja, ka tā nav intervence saskaņā ar galvojumu, kas kvalificēta kā papildu atbalsts, bet drīzāk atteikšanās no prasījuma tiesībām kā šīs intervences sekas. Tomēr ir jākonstatē, ka Apstrīdētā lēmuma 31. un 96. apsvērums neļauj ne lietas dalībniekiem, ne Pirmās instances tiesai juridiski pietiekami izprast šajā sakarā izvirzīto pamatojumu, tādējādi neļaujot Pirmās instances tiesai novērtēt iemeslus, kuru dēļ Komisija lēmuma pieņemšanas laikā prezumēja, ka atteikšanās no prasījuma tiesībām veido jaunu atbalstu, kas atšķiras no tā, kurš ņemts vērā saistībā ar Bavārijas pavalsts galvojumu vai parāda atmaksu saskaņā ar šo galvojumu. Turklāt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Komisijas sniegtie paskaidrojumi tiesas procesā Pirmās instances tiesā principā nevar novērst Apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību (skat. šajā sakarā Tiesas 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietās C‑329/93, C‑62/95 un C‑63/95 Vācija u.c./Komisija, Recueil, I‑5151. lpp., 47. un 48. punkts, Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedumu lietās T‑371/94 un T‑394/94 British Airways u. c. un British Midland Airways/Komisija, Recueil, II‑2405. lpp., 116.–119. punkts, un 2005. gada 18. janvāra spriedumu lietā T‑93/02 Confédération nationale du Crédit mutuel/Komisija, Krājums, II‑143. lpp., 123.–126. punkts).

128 Līdz ar to, tā kā nav vajadzības izskatīt jautājumu, vai Komisija ir faktiski divreiz ņēmusi vērā vienu un to pašu atbalstu, Pirmās instances tiesa uzskata, ka jebkurā gadījumā Komisija Apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā nevarēja konstatēt, ka atteikšanas no tiesībām prasīt aizdevuma atmaksu ir ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts, jo tas “piešķirts bez juridiska pamatojuma”.

129 Tādēļ, nepastāvot vajadzībai pārbaudīt citus Tīringenes pavalsts šajā sakarā izvirzītos iebildumus, tā pamatoti norāda, ka, kvalificējot kā atbalstu atteikšanos no tiesībām piedzīt 3 miljonus Vācijas marku, ko LfA piešķīrusi PBK, Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu atbilstoši EKL 253. pantam.

130 Ņemot vērā iepriekš minēto, Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkts ir jāatceļ daļā, kurā Komisija uzskatīja, ka kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā izveidošanai, darbībai un konsolidācijai piešķirtais valsts atbalsts ietver summu 3 miljonu Vācijas marku apmērā, atsakoties no tiesībām prasīt aizdevuma atmaksu, ko saņēmusi PBK.

D – Par subsīdijām un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem 63,45 miljonu Vācijas marku apmērā un par 19,42 miljoniem Vācijas marku, ko kopuzņēmumam un PA piešķīrusi, attiecīgi, Tīringenes pavalsts un Bavārijas pavalsts ( LfA)

1. Lietas dalībnieku argumenti

131 Tīringenes pavalsts norāda, ka Komisija pieļāvusi dažādas kļūdas faktos, kļūdas vērtējumā un nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu saistībā ar subsīdijām un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem, ko piešķīrušas Tīringenes pavalsts un Bavārijas pavalsts (LfA).

132 Tā vispirms norāda – tā kā Komisija Apstrīdētā lēmuma 88. apsvērumā ir konstatējusi, ka ir pieņemts lēmums pieprasīt CD Albrechts atmaksāt tai piešķirtās subsīdijas par ieguldījumiem 32,45 miljonu Vācijas marku apmērā, tā Apstrīdētā lēmuma 2. pantā kļūdaini pieprasa atmaksāt šo subsīdiju kopējo summu, proti, 63,45 miljonus Vācijas marku.

133 Turpmāk, pretēji Komisijas secinājumiem Apstrīdētā lēmuma 87. un 88. apsvērumā, tā norāda, ka subsīdijas un nodokļu atmaksa par ieguldījumiem, kas saskaņā ar Komisijas iepriekš apstiprinātām shēmām piešķirti nolūkā dibināt kompaktdisku rūpnīcu Albrehtā, ir pastāvošs atbalsts, nevis jauns atbalsts, kas būtu nesaderīgs ar kopējo tirgu, jo tiktu piešķirts, pārkāpjot iespējamo aizliegumu finansēt saistīto uzņēmumu ražošanas pamatlīdzekļus. Tā norāda, ka ne likums “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem”, ne TIC shēma, ne Kopienu tiesības neparedz šāda veida aizliegumu. Tā turklāt atzīmē – pat pieņemot, ka TIC shēma paredz aizliegumu finansēt saistīto uzņēmumu ražošanas pamatlīdzekļus, tas šajā gadījumā ir ievērots, jo ikreiz pirms subsīdiju izmaksas tā pieprasīja no kopuzņēmuma apstiprinājumu, ka subsīdijas netiek izlietotas saistīto uzņēmumu pamatlīdzekļu nostiprināšanai. Saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, šie apstākļi skaidri izriet no prokurora Landgericht Mühlhausen [Mūlhauzenes reģionālajā tiesā] iesniegtā 1998. gada 9. aprīļa apsūdzības raksta, kas Komisijai paziņots, pievienojot to 1999. gada 28. septembra vēstulei. Pēc tās domām, turklāt nevarētu uzskatīt, ka līguma par kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā izveidošanu noslēgšanas brīdī attiecības starp kopuzņēmumu un Pilz Construction būtu raksturojamas kā “saistītu uzņēmumu” attiecības, jo šajā laikā Pilz grupa bija kopuzņēmuma mazākumakcionārs. Tādēļ tā uzskata, ka subsīdiju piešķiršana atbilst TIC shēmā paredzētajiem nosacījumiem, ko tādējādi reglamentē atļauta atbalsta shēma, un tādēļ tās ir saderīgas ar kopējo tirgu. Pēc tās domām, tikai subsīdiju daļas nepareiza piešķiršana Pilz grupas interesēs ir padarījusi daļu subsīdiju ieguldījumiem par neatbilstošu TIC shēmā paredzētajiem nosacījumiem un līdz ar to par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Šajā sakarā tā turklāt apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka formālās pārbaudes procedūras laikā Vācijas iestādes nav sniegušas pierādījumus tam, ka daļa subsīdiju tik tiešām nav izmantota noteiktajā kārtībā. Tā norāda, ka šī informācija ir atspoguļota prokurora Landgericht Mühlhausen 1998. gada 9. aprīlī iesniegtajā apsūdzības rakstā (10.–12. lpp.).

134 Turklāt attiecībā uz nodokļu atmaksas piešķiršanu par ieguldījumiem Tīringenes pavalsts norāda, ka Komisija nav noskaidrojusi tās piešķiršanas nosacījumus un tādēļ ir kļūdaini secinājusi, ka iespējamais saistīto uzņēmumu savstarpēja atbalsta aizliegums liedz piešķirt šādu nodokļu atmaksu. Tā norāda, ka likums “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem” neparedz šādu aizliegumu un ka, tieši otrādi, tas dod ieguldītājam tiesības uz šādu nodokļu atmaksu, neskatoties uz ražošanas pamatlīdzekļu piegādātāju. Turklāt, saskaņā ar Tīringenes pavalsts viedokli, Komisija nav ņēmusi vērā to, ka attiecībā uz daļu no atmaksātajiem nodokļiem par ieguldījumiem, proti, summu 6,137 miljonu Vācijas marku apmērā, ir iesniegta prasība tos atgriezt un ka attiecībā uz atlikušo summu likumā paredzētie nosacījumi nenoliedzami ir izpildīti.

135 Nobeigumā Tīringenes pavalsts apstrīd ODS apgalvojumu, saskaņā ar kuru subsīdijas un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem nedrīkstēja piešķirt, jo ieguldījumu projekts tika uzsākts 1989. gada 29. augustā, proti, pirms Vācijas apvienošanas. Saskaņā ar tās viedokli, papildus tam, ka šis secinājums ir kļūdains, ir jānorāda, ka 1991. gada 25. janvāra plānošanas rīkojums, kas detalizēti nosaka atbalsta piešķiršanas veidus saskaņā ar TIC shēmu, ļāva turpināt īstenot arī projektus, kas uzsākti līdz 1990. gada 1. jūlijam, tai skaitā pirms 1990. gada 3. oktobra (Bundestāga publikācija Nr. 12/895, 4. pielikums). Tā turklāt uzsver, ka saistībā ar nodokļu atmaksu par ieguldījumiem piemērojamais tiesiskais regulējums jau bija spēkā Vācijas Demokrātiskajā Republikā pirms apvienošanās un sākotnēji tika saglabāts pēc apvienošanās atbilstoši 1990. gada 31. augustā noslēgtajam līgumam starp Vācijas Federatīvo Republiku un Vācijas Demokrātisko Republiku par vienotas Vācijas izveidošanu (BGBl. 1990 II, 889. lpp.).

136 Komisija noliedz, ka ir pieļāvusi kļūdu faktu vērtējumā un kļūdu, novērtējot subsīdijas un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem.

137 Tā vispirms uzsver – Tīringenes pavalsts atsauce uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā pašas skaidri paredzēto nosacījumu subsīdiju par ieguldījumiem piešķiršanai atbilstoši TIC shēmai, nav saprotama, jo, tieši ņemot vērā šo nosacījumu, tā pamatoja šī atbalsta juridisko vērtējumu (Apstrīdētā lēmuma 87. un 88. apsvērums). Komisija turklāt uzskata, ka šāda nosacījuma pievienošana ir loģiska, jo, pat ja nepastāv vispārējs aizliegums subsidēt saistītus uzņēmumus, valsts līdzekļu piešķiršana tomēr ir jāaizliedz, ja vienotas grāmatvedības uzskaites sistēmas ietvaros šie līdzekļi automātiski ļaunprātīgi netiek izmantoti to mērķim un šī iemesla dēļ nonāk citu grupas uzņēmumu (šajā gadījumā – Pilz grupas uzņēmumu) rīcībā, kas neatbilst minēto subsīdiju piešķiršanas nosacījumiem. Tā faktiski apgalvo, ka gadījumā, ja atbilstoši EKL 87. panta 3. punktam atļautās subsīdijas ir izmaksātas uzņēmumam, kas ir iesaistīts vienotas grāmatvedības uzskaites sistēmā, šīs subsīdijas izņēmuma kārtā nekavējoties ir jāuzskata par nelikumīgam un tādēļ jāatgūst. No Komisijas viedokļa, šāda sistēma kopš tās izveidošanas traucē subsīdijas izmantot atbilstoši to mērķim. Tā piebilst – Tīringenes pavalstij izsniegtā prasība atmaksāt subsīdijas par ieguldījumiem apliecina, ka kopuzņēmums šo atbalstu ir nepareizi izmantojis. Tā turklāt uzskata, ka gadījumā, ja Tīringenes pavalsts vēlas norādīt uz atlikušo subsīdiju pareizu izmantošanu, tai ir jāsniedz pierādījumi. Komisija tomēr apgalvo, ka administratīvajā procesā ne Vācijas federatīvās iestādes, ne Tīringenes pavalsts, ne kāds cits lietas dalībnieks nevarēja pierādīt, ka vismaz daļa no subsīdijām ir izmantota uzņēmuma izveidošanai, paplašināšanai, pārveidošanai vai racionalizācijai.

138 Turklāt Komisija norāda – tā kā Vācijas iestādes to nav informējušas par Tīringenes pavalsts lēmumu pieprasīt atbalsta atmaksu, tai nebija citas izvēles, kā vien pamatot savu lēmumu tikai ar Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā esošo informāciju, proti, ar prokurora Landgericht Mühlhausen 1998. gada 9. aprīlī iesniegto apsūdzības rakstu. Tā tomēr uzskata – no šī dokumenta izriet, ka, aprēķinot atbalsta summu, kuras atmaksa tām būtu jāpieprasa, Tīringenes pavalsts iestādes kļūdaini pieņēma, ka nepareizi izmantotā summa ir mazāka, jo atmaksājamās summas noteikšanas brīdī tās vēl nezināja, ka ar projektu kopumā pārkāpts saistīto uzņēmumu subsidēšanas aizliegums un ka tādēļ subsīdijas vispār nedrīkstētu piešķirt. Līdz ar to Komisija ir pārliecināta – Apstrīdētajā lēmumā tā pamatoti uzskatīja, ka piešķirtās subsīdijas kopumā ir jāuzskata par nelikumīgām un tādēļ ir jāatmaksā. Pēc tās domām, šis secinājums vēl jo vairāk kļūst saprotams, jo Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā nebija ziņu, kas liecinātu, ka Tīringenes pavalsts pieprasītā summa 32,45 miljonu Vācijas marku apmērā faktiski ir atmaksāta.

139 Turklāt, atbildot uz Tīringenes pavalsts argumentāciju, ka tā nav izskatījusi kompaktdisku rūpnīcas Albrehtā subsidēšanas iespēju reģionālās atbalsta shēmas ietvaros, tā atgādina, ka subsīdiju un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem vērtēšanas laikā tā balstījās uz pamatnostādnēm, kas saistītas ar valsts reģionālo atbalstu (Komisijas paziņojums “Par pamatnostādnēm attiecībā uz valsts reģionālo atbalstu” (OV 1998, C 74, 9. lpp.), kas pēdējo reizi grozītas ar paziņojumu “Par pamatnostādņu, kas saistītas ar valsts reģionālo atbalstu, grozījumiem” (OV 2000, C 258, 5. lpp.), turpmāk tekstā – “pamatnostādnes attiecībā uz reģionālo atbalstu”), un tādēļ nav pamata diskutēt par šo jautājumu.

140 Nobeigumā Komisija uzskata: pirmkārt, tā kā nav apstrīdams, ka nodokļu atmaksa par ieguldījumiem ir izmantota ļaunprātīgi vienotas grāmatvedības uzskaites sistēmas ietvaros, un, otrkārt, tā kā nav iesniegti pierādījumi par nodokļu atmaksas daļas pareizu izmantošanu, ir jāpieprasa visu šo atmaksāto nodokļu atkārtota samaksa, jo tā jāuzskata par nesaderīgu no tās piešķiršanas brīža. Tā atzīmē, ka, kaut gan summas 6,4 miljonu Vācijas marku apmērā, kam jāpieskaita 2,2 miljoni Vācijas marku, atmaksa jau ir pieprasīta (Apstrīdētā lēmuma 79. apsvērums), tās rīcībā nav ziņu par šīs summas faktisku samaksu, tādēļ tā pieprasīja samaksāt visu summu, proti, 19,42 miljonus Vācijas marku. Tā arī uzskata, ka Tīringenes pavalsts arguments, saskaņā ar kuru Komisija nav lēmusi par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem, neatbilst patiesībai. Tā piebilst, ka faktiski ir lēmusi par šo jautājumu, jo, atsaucoties uz iepriekš minētajiem jautājumiem, Apstrīdētā lēmuma 94. apsvērumā konstatējusi šo nodokļu atmaksas nesaderību, balstoties uz Vācijas iestāžu paziņojumiem, kas tai ļāva domāt, ka šie līdzekļi nav izmantoti ieguldījumu projekta ietvaros, bet izmantoti, lai uzturētu visas Pilz grupas darbību, un tādēļ izlietoti ļaunprātīgi.

141 ODS pievienojas Komisijas izklāstam saistībā ar subsīdijām un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem. Tā turklāt uzsver, ka pastāv vēl otrs iemesls Komisijas viedokļa atbalstam, saskaņā ar kuru kopuzņēmumam, bet vēlāk PA, piešķirot subsīdijas un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem, netika ievērota likumā “Par nodokļu atmaksu par ieguldījumiem” paredzētā shēma un TIC shēma, ko apstiprinājusi Komisija. ODS norāda, ka, saskaņā ar pašas Tīringenes pavalsts apgalvojumiem, šis atbalsts ir piešķirts pirms apvienošanas, proti, brīdī, kad šīs atbalsta shēmas nav stājušās spēkā Tīringenes pavalstī (TIC shēmas 1.2., 3.2. un 2.9.2. punkts un pamatnostādņu saistībā ar reģionālo atbalstu 4.2. punkts).

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

142 Izskatot šo iebildumu, ir atsevišķi jāpārbauda Tīringenes pavalsts agrumenti par subsīdijām un nodokļu atmaksām par ieguldījumiem, ko piešķīrusi Tīringenes pavalsts, un argumenti par subsīdijām un nodokļu atmaksām par ieguldījumiem, ko piešķīrusi Bavārijas pavalsts (LfA). Komisija Apstrīdētajā lēmumā katrai no šīm divām finansiālajām palīdzībām faktiski ir sniegusi atšķirīgu pamatojumu.

a) Par Tīringenes pavalsts piešķirtajām subsīdijām un nodokļu atmaksu par ieguldījumiem

143 Saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu, Tīringenes pavalsts piešķirtās subsīdijas un nodokļu atmaksas par ieguldījumiem ir nesaderīgas ar EK līgumu, jo EKL 88. panta 2. punkta izpratnē tās ir izlietotas nepareizi.

144 Nepareizas izmantošanas jēdziens izriet tieši no EKL 88. panta 2. punkta, kurā paredzēts: “ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalstu, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, [..] izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina”. Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) apakšpunktu, atbalstu izmanto nepareizi, ja to “saņēmējs izmanto, pārkāpjot lēmumu, kas pieņemts, ievērojot šīs regulas 4. panta 3. punktu vai 7. panta 3. vai 4. punktu”".

145 No šiem noteikumiem izriet – lai pierādītu, ka atļautas atbalsta shēmas ietvaros piešķirtais atbalsts izmantots nepareizi, Komisijai ir jākonstatē, ka šis atbalsts ir izmantots, pārkāpjot valsts tiesību normas, kuras regulē šo shēmu, vai papildu nosacījumus, ko dalībvalsts ir apņēmusies ievērot, lai Komisija apstiprinātu šo shēmu.

146 Šajā gadījumā Apstrīdētā lēmuma 87. apsvērumā Tīringenes pavalsts piešķirto subsīdiju un nodokļu atmaksas nepareizas izmantošanas vērtējumu Komisija ir pamatojusi šādi:

“Saskaņā ar Vācijas tiesībsargājošo iestāžu veikto izmeklēšanu, starp attiecīgajiem Pilz grupas uzņēmumiem ir notikusi preču un pakalpojumu apmaiņa grupas ietvaros par kopējo summu 109 miljonu Vācijas marku apmērā. Tādējādi ieguldījumu projekts kopumā nedrīkstēja saņemt atbalstu, jo tiek pārkāpts aizliegums saistītiem uzņēmumiem savstarpēji finansēt pamatlīdzekļus. Līdz ar to šī subsīdija par ieguldījumiem 63,45 miljonu Vācijas marku apmērā, kas piešķirta, pārkāpjot likumu, kurš attiecas uz nodokļu atmaksu par ieguldījumiem 1991. un 1992. gadā [TIC shēmu], neatbilst programmai, un tādējādi to nevar uzskatīt par piešķirtu atbilstoši [atļautai shēmai].”

Tādēļ Komisija secināja, ka šis atbalsts, kas saņemts Pilz grupas vienotās grāmatvedības uzskaites sistēmas ietvaros, ir jāuzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu un ir jāatmaksā. Turklāt tā norāda, ka ar 1995. gada 27. jūlija lēmumu Tīringenes pavalsts pieprasīja atmaksāt summu tikai 32,5 miljonu Vācijas marku apmērā, tādēļ vēl papildus ir jāatgūst summa 30,95 miljonu Vācijas marku apmērā ( Apstrīdētā lēmuma 88. apsvērums).

147 No šī pamatojuma izriet, ka, pastāvot preču un pakalpojumu apmaiņai Pilz grupas iekšienē un nepareizi izmantojot līdzekļus vienotās grāmatvedības uzskaites sistēmas ietvaros, Komisija Apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka ir pārkāpts aizliegums saistītajiem uzņēmumiem savstarpēji finansēt ražošanas pamatlīdzekļus un tādēļ ir notikusi atbalsta nepareiza izmantošana EKL 88. panta 2. punkta izpratnē.

148 Tomēr ir jānorāda, ka savos dokumentos Tīringenes pavalsts apgalvoja – ko šajā sakarā Komisija tieši nav apstrīdējusi, – ka šāds aizliegums nav atrodams ne TIC shēmā, ne likumā, kas attiecas uz nodokļu atmaksu par ieguldījumiem, kurus Komisija ir apstiprinājusi kā atbalsta shēmas, bet, gluži pretēji, ka tas bija Tīringenes pavalsts izvirzītais papildu nosacījums ikreizējai konkrētās subsīdiju un nodokļu atmaksas daļas izmaksai, lai izvairītos no to izmantošanas citu Pilz grupas uzņēmumu atbalstam. Prokurora apsūdzības raksts Landgericht Mühlhausen, kas nosūtīts Komisijai administratīvā procesa laikā, arī ietver norādi uz minēto.

149 Tā kā atbalsta aizliegums nav atrodams ne attiecīgajās atbalsta shēmās, ne lēmumos par šo shēmu apstiprināšanu, Komisija šajā gadījumā nevarēja balstīties vienīgi uz šī aizlieguma pārkāpumu, lai izdarītu secinājumu, ka pastāv atbalsta ļaunprātīga izmantošana. Kā tas norādīts šī sprieduma 145. punktā, lai pierādītu, ka saskaņā ar atļautu atbalsta shēmu piešķirtais atbalsts izmantots ļaunprātīgi, Komisijai ir jāpierāda, ka šis atbalsts ir izmantots, pārkāpjot valsts tiesību normas, kas reglamentē šo shēmu vai papildu nosacījumus, ko dalībvalsts apņēmusies ievērot, lai Komisija apstiprinātu šo shēmu. Tomēr atbalsta maksātāja vienpusēji noteikta papildu nosacījuma