Apvienotās lietas C-396/05, C-419/05 un C-450/05

Doris Habelt u.c.

pret

Deutsche Rentenversicherung Bund

(lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegušas

Sozialgericht Berlin un Landessozialgericht Berlin-Brandeburg)

“Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — III un VI pielikums — Personu brīva pārvietošanās — EKL 18., 39. un 42. pants — Vecuma pabalsti — Ārpus Vācijas Federatīvās Republikas teritorijas pabeigtie iemaksu laikposmi — Neizmaksājams ārpus valsts teritorijas”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2007. gada 28. jūnijā I - 11900

Tiesas (virspalāta) 2007. gada 18. decembra spriedums I - 11948

Sprieduma kopsavilkums

Pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts, neievērojot individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, un ja tas attiecas uz riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā. Attiecībā uz Vācijas pensijām, kas sākotnēji balstītas uz iemaksu periodiem, kurus ieinteresētās personas ir pabeigušas teritorijā, kur attiecīgajos laika posmos bija piemērojami Vācijas reiha sociālo tiesību akti, bet kura neietilpst Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā, šie iemaksu laikposmi ir atzīstami par tādiem nevis kara dēļ, bet tāpēc, ka iemaksas ir tikušas veiktas saskaņā ar Vācijas likumiem par vecuma pabalstiem. Minētie pabalsti, tāpat kā pensijas, kuru pamatā ir pašreizējā Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā pabeigtie iemaksu laikposmi, tiek finansēti no pašlaik nodarbināto apdrošināto personu veiktajām iemaksām. Turklāt šādu pabalstu maksāšana saņēmējiem, kuri dzīvo ārpus Vācijas Federatīvas Republikas teritorijas, nav diskrecionāra, ja vien tiktāl, ciktāl pensiju tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka pabalsti saskaņā ar Vācijas reiha sociālo tiesību aktu piemērošanas teritorijā pabeigtajiem iemaksu laikposmiem vispārīgā veidā ir izmaksājami ārzemēs, ja to saņēmēji ir dzimuši pirms 1950. gada 19. maija un savu pastāvīgo dzīvesvietu ārzemēs nodibinājuši pirms 1990. gada 19. maija. Līdz ar to šie pabalsti, ņemot vērā to īpašības, ir uzskatāmi par vecuma pabalstiem un pabalstiem apgādnieka zaudējuma gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktu. (sal. ar 63., 66., 67 un 69. punktu)

Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma C daļas ar nosaukumu “Vācija” 1. punkta noteikumi nav saderīgi ar tiesībām uz brīvu pārvietošanos un it īpaši ar EKL 42. pantu tiktāl, ciktāl saskaņā ar tiem var piemērot nosacījumu, ka pabalsta saņēmējam ir jādzīvo Vācijas Federatīvajā Republikā, lai, izmaksājot vecuma pabalstus, varētu ņemt vērā iemaksu laikposmus, kas pabeigti laikā no 1937. līdz 1945. gadam tajās teritorijas daļās, kur bija piemērojami Vācijas reiha sociālā nodrošinājuma tiesību akti, bet kuras pašlaik atrodas ārpus šīs dalībvalsts teritorijas. Faktiski Regulas Nr. 1408/71 normas, kurās paredzēts nodrošināt sociālā nodrošinājuma pabalstu saņemšanu no kompetentās dalībvalsts pat tad, ja apdrošinātā persona, kura ir strādājusi vienīgi savā izcelsmes dalībvalstī, dzīvo vai pārceļ savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, nešaubīgi nodrošina darba ņēmēju brīvu pārvietošanos saskaņā ar EKL 39. pantu un arī Eiropas Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos Eiropas Kopienā saskaņā ar EKL 18. pantu. Vācijas iestāžu atteikšanās vecuma pabalstu aprēķinā ņemt vērā iemaksas, kuras ieinteresētās personas ir veikušas attiecīgajos laika posmos, acīmredzami padara grūtāku, proti, kavē, ieinteresēto personu tiesību uz brīvu pārvietošanos īstenošanu Eiropas Savienībā un tādējādi ir šķērslis šai brīvībai. Attiecībā uz īpašajiem ar iemaksām nesaistītajiem pabalstiem, kas minēti Regulas Nr. 1408/71 IIa pielikumā, Kopienu likumdevējs EKL 42. panta īstenošanas ietvaros var pieņemt normas par atkāpēm no sociālā nodrošinājuma pabalstu eksportējamības principa. It īpaši kompetentā iestāde var pamatoti pieprasīt, lai tiktu izpildīts nosacījums par dzīvesvietu valstī, lai tiktu piešķirti pabalsti, kas cieši saistīti ar sociālo vidi. Tā acīmredzot nav attiecībā uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem, uz kuriem attiecas minētās regulas 4. panta 1. punkts un kuri nav saistīti ar tai dalībvalstij raksturīgo sociālo vidi, kura tos ir iedibinājusi, un tādējādi uz tiem nevar attiecināt nosacījumu par dzīvesvietu. Ja šādos apstākļos kompetentā dalībvalsts drīkstētu atsaukties uz integrāciju šīs valsts sociālajā dzīvē, lai piemērotu dzīvesvietas principu, tad rastos tieša pretruna ar Eiropas Savienības pamatmērķi veicināt personu brīvu pārvietošanos tās iekšienē un to integrāciju citu dalībvalstu sabiedrībā. Turklāt, kaut smaga satricinājuma risks sociālā nodrošinājuma sistēmai var attaisnot līdzīgus šķēršļus, Vācijas valdība tomēr nav pierādījusi, kādā veidā dzīvesvietas pārcelšana ārpus Vācijas var padarīt smagākus Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmas pienākumus. (sal. ar 78., 79., 81.–83., 85. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)

Pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts, neievērojot individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, un ja tas attiecas uz riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā. Attiecībā uz pabalstiem, kas saistīti ar iemaksām, pamatojoties uz Vācijas Likumu par ārvalstu pensijām, šī likuma mērķis ir integrēt Vācijas pensiju apdrošināšanas sistēmā apdrošinātās personas, kuras pabeigušas iemaksu laikposmus šī likuma izpratnē, un šie apdrošinātie tiek uzskatīti par tādiem, kas minētos laikposmus pabeiguši Vācijā. Taču, ja ir situācijas, kurās saskaņā ar šo likumu izmaksātos pabalstus var uzskatīt par tādiem, ar kuriem domāts atvieglināt nacionālsociālistiskā režīma un Otrā pasaules kara laikā radušās grūtības, tad tā tomēr nav pamata prāvā apskatāmajā gadījumā. Tam pievienojas apstāklis, ka minēto pabalstu izmaksa saņēmējiem, kuru dzīvesvieta nav Vācijas Federatīvajā Republikā, nav diskrecionāra, ja nu vien tiktāl, ciktāl ar vecuma apdrošināšanas tiesisko režīmu ir paredzēts, ka pensijas, kas balstītas uz iemaksu laikposmiem, kuri pabeigti saskaņā ar Vācijas Likumu par ārvalstu pensijām, vispārīgā veidā ir izmaksājami ārzemēs, ja to saņēmēji ir dzimuši pirms 1950. gada 19. maija un savu pastāvīgo dzīvesvietu ārzemēs nodibinājuši pirms 1990. gada 19. maija. Līdz ar to šie pabalsti, ņemot vērā to īpašības, ir uzskatāmi par vecuma pabalstiem un pabalstiem apgādnieka zaudējuma gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktu. (sal. ar 107., 110.–112. un 114. punktu)

EKL 39. un 42. pantam ir pretrunā tas, ka, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 III pielikuma A un B daļu 35. punktu e) apakšpunktus un Vācijas un Austrijas starpā 1995. gada 4. oktobrī noslēgto sociālā nodrošinājuma konvenciju, zūd tiesības uz vecuma pabalstiem, kas radušās saskaņā ar minēto valstu starpā 1966. gada 22. decembrī noslēgto sociālā nodrošinājuma konvenciju, ja ieinteresētā persona ir apmetusies Austrijā pirms Regulas Nr. 1408/71 stāšanās spēkā šajā dalībvalstī. Turklāt minētie Regulas Nr. 1408/71 un Vācijas–Austrijas 1995. gada konvencijas noteikumi nav saderīgi ar EKL 39. un 42. pantu tiktāl, ciktāl ar tiem tādos apstākļos, kad pabalsta saņēmēja dzīvesvieta ir Austrijā, lai, izmaksājot vecuma pabalstus, ņemtu vērā iemaksu laikposmus, kas laika posmā no 1953. līdz 1970. gadam Rumānijā ir pabeigti saskaņā ar Likumu par ārvalstu pensijām, var piemērot nosacījumu, ka saņēmēja dzīvesvietai ir jābūt Vācijas Federatīvajā Republikā. Faktiski Kopienu tiesību normas var piemērot profesionālajām darbībām ārpus Kopienu teritorijas, ja darba attiecībām saglabājas pietiekami cieša saikne ar šo teritoriju. Ar šo principu ir jāsaprot arī gadījumi, kad darba attiecības ir pietiekami saistītas ar dalībvalsts tiesībām un tādējādi arī ar atbilstošajām Kopienu tiesību normām. (sal. ar 122., 124., 125. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)