Lieta C‑90/17

Turbogás – Produtora Energética SA

pret

Autoridade Tributária e Aduaneira

(Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 21. panta 5. punkta trešā daļa – Uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām – Nelieli elektroenerģijas ražotāji – 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Elektroenerģijas ražošanai izmantotie energoprodukti – Pienākums atbrīvot

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2018. gada 27. jūnija spriedums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – Direktīva 2003/96 – Elektroenerģijas ražošanā izmantojamo energoproduktu vai elektroproduktu, ko izmanto, lai saglabātu spēju ražot elektroenerģiju, atbrīvošana no nodokļa – Pienākums atbrīvot – Piemērošanas joma – Energoprodukti, kurus saražojis uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām – Iekļaušana – Izmantošanas pierādīšanas pienākums

(Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 21. panta 5. punkta 3. daļa)

Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 21. panta 5. punkta trešā daļa un 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds uzņēmums, par kādu ir pamatlieta un kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu uzņēmuma lielums un lai kāda būtu tā saimnieciskā pamatdarbība, ir jāuzskata par “izplatītāju” pirmā noteikuma izpratnē, kura elektroenerģijas patēriņš elektroenerģijas ražošanai tomēr ietilpst obligātajā atbrīvojumā, kas paredzēts minētā 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā.

Šajā ziņā tomēr ir jāprecizē, ka Direktīvā 2003/96 nav regulēts jautājums par to, kā ir jāpierāda, ka energoprodukti tiek izmantoti mērķiem, kas sniedz tiesības uz atbrīvojumu. Tieši otrādi, kā izriet no šīs direktīvas 14. panta 1. punkta, šajā direktīvā dalībvalstīm ir uzticēts pienākums noteikt šajā normā paredzēto atbrīvojumu noteikumus, lai nodrošinātu pareizu un skaidru šo atbrīvojumu piemērošanu un novērstu krāpšanu, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai ļaunprātīgu nemaksāšanu. Nemainīgs tomēr paliek tas, ka dalībvalstīm, īstenojot to rīcībā esošās pilnvaras noteikt minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma nosacījumus, ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kas ir Savienības tiesību sistēmas daļa, kuru vidū it īpaši ir samērīguma princips (spriedums, 2016. gada 2. jūnijs, Polihim‑SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, 57. un 59. punkts). Šajā saistībā, lai gan dalībvalstis var paredzēt naudas soda uzlikšanu par formas prasību pārkāpumu (skat. šajā nozīmē spriedumu, 2016. gada 2. jūnijs, ROZ‑ŚWIT, C‑418/14, EU:C:2016:400, 40. punkts), šim pārkāpumam nebūtu jāliek apšaubīt obligātā atbrīvojuma saņemšanu, kas paredzēts Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ja ir izpildīti tā piemērošanas pamatnosacījumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. jūlijs, Vakarų Baltijos laivų statykla, C‑151/16, EU:C:2017:537, 51. punkts).

(skat. 43.–45. punktu un rezolutīvo daļu)