Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lieta C‑236/05

par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,

ko 2005. gada 30. maijā cēla

Eiropas Kopienu Komisija , ko pārstāv K. Benksa [ K. Banks ], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītāja,

pret

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti , ko pārstāv S. Nvokolo [ S. Nwaokolo ], pārstāve, kurai palīdz D. J. Rī [ D. J. Rhee ], barrister ,

atbildētāja.

TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [ A. Rosas ], tiesneši A. Ticano [ A. Tizzano ] (referents), A. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] un A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ],

ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [ M. Poiares Maduro ],

sekretārs R. Grass [ R. Grass ],

ņemot vērā rakstveida procesu,

ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

1. Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ar ievērojamu nokavēšanos nosūtot datus, kas prasīti 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā Padomes 1993. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai (OV L 261, 1. lpp.), ko pēdējo reizi ir grozījusi Padomes 2003. gada 4. novembra Regula (EK) Nr. 1954/2003 (OV L 289, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2847/93”), nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī regula.

2. Saskaņā ar Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmo un trešo ievilkumu:

“Katra dalībvalsts elektroniski, saskaņā ar Regulā (EK) Nr. 109/94 noteiktajām procedūrām, paziņo Komisijai kopējos datus par izmantoto zvejas intensitāti:

– iepriekšējā mēnesī attiecībā uz katru bentālo zivju sugu zvejas apgabalu – līdz katra mēneša 15. dienai,

[..]

– iepriekšējā ceturksnī par katru 19.a pantā minēto zvejas apgabalu attiecībā uz pelaģisko zivju sugām, līdz katra kalendārā ceturkšņa pirmā mēneša beigām.”

Pirmstiesas procedūra

3. 2001. gada 21. novembrī Komisija nosūtīja Apvienotajai Karalistei brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, ka Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā prasītie dati par 1999., 2000. un 2001. gadu tai nav nosūtīti.

4. Ar 2002. gada 11. janvāra vēstuli Apvienotās Karalistes valdība paskaidroja – lai gan tai bija tehniskas problēmas savākt un nosūtīt attiecīgos datus, visi dati par laikposmu no 1999. gada līdz 2001. gada novembrim bija pa to laiku nosūtīti Komisijai.

5. 2004. gada 15. jūlijā pēc tam, kad Komisija norādīja, ka datu nenosūtīšana vai kavēšanās to izdarīt turpinājās arī 2002. un 2003. gadā, Komisija nosūtīja Apvienotās Karalistes iestādēm argumentēto atzinumu, kurā tā konstatēja, ka “Apvienotā Karaliste, nenosūtot vai nosūtot ar kavēšanos, kas nereti ir ievērojama, Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā prasītos datus, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī tiesību norma”. Tādējādi Komisija aicināja šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šo argumentēto atzinumu divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas.

6. Ar 2004. gada 9. septembra vēstuli Apvienotās Karalistes valdība atzina kavēšanās esamību. Tomēr tā norādīja, ka daži dati tika nosūtīti ar nokavēšanos, kas nebija tik ievērojama kā tā, kas norādīta argumentētajā atzinumā. Pēc tam šī valdība atzina, ka ir ieviestas procedūras, lai nodrošinātu, ka Apvienotā Karaliste ievēro Regulu Nr. 2847/93 un turpina to izpildīt nākotnē.

7. Uzskatot, ka kavēšanās nosūtīt datus turpinājās 2004. un 2005. gadā, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Par prasības pieņemamību

8. Vispirms Apvienotā Karaliste savā iebildumu rakstā uzsver divus iebildumus par nepieņemamību attiecīgi par prasības priekšmeta maiņu un šīs prasības priekšmeta neesamību.

Par prasības priekšmeta maiņu

9. Apvienotās Karalistes iestādes norāda, ka 2001. gada 21. novembra brīdinājuma vēstulē bija iekļauti iebildumi vienīgi par 1999., 2000. un 2001. gadu. Savukārt argumentētais atzinums atsaucās arī uz 2002. un 2003. gadu, un prasības pieteikums – uz 2004. un 2005. gadu. Tādējādi prasība nav pieņemama, jo tās priekšmetā ir iekļauti apgalvojumi par pienākumu neizpildi, kas notikusi pēc datuma, ar kuru datēta brīdinājuma vēstule.

10. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, no vienas puses, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības par pienākumu neizpildi priekšmets atbilstoši EKL 226. pantam ir noteikts Komisijas argumentētajā atzinumā (skat. 1992. gada 18. marta spriedumu lietā C‑29/90 Komisija/Grieķija, Recueil , I‑1971. lpp., 12. lpp., un 1992. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑280/89 Komisija/Īrija, Recueil , I‑6185. lpp., 7. punkts), tādējādi prasībai ir jābalstās uz tiem pašiem argumentiem un pamatiem kā argumentētajam atzinumam (skat. 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑456/03 Komisija/Itālija, Krājums, I‑5335. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑33/04 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑10629. lpp., 36. punkts).

11. No otras puses, Tiesa arī ir atzinusi, ka tomēr šī prasība nevar būt tik plaša, lai jebkurā gadījumā pieprasītu pilnīgu sakritību starp iebildumu formulējumu argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā un prasījumos prasības pieteikumā, ja argumentētajā atzinumā noteiktais strīda priekšmets nav ticis paplašināts vai grozīts (skat. 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp., 28. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑484/04 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑7471. lpp., 25. punkts).

12. Tiesa it īpaši ir uzskatījusi, ka strīda priekšmetu var paplašināt, attiecinot to uz faktiem, kuri iestājušies pēc argumentētā atzinuma pieņemšanas, ja tiem ir tāds pats raksturs un tos rada tā pati rīcība kā tos, kas minēti šajā atzinumā (skat. 1983. gada 22. marta spriedumu lietā 42/82 Komisija/Francija, Recueil , 1013. lpp., 20. punkts; 1988. gada 4. februāra spriedumu lietā C‑113/86 Komisija/Itālija, Recueil , 607. lpp., 11. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑221/04 Komisija/Spānija, Krājums, I‑4515. lpp., 28. punkts).

13. Jākonstatē, ka šajā lietā prasības priekšmets nav mainīts šī procesa laikā.

14. Gan argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā, gan prasības pieteikumā ietvertajos prasījumos Komisija pārmet Apvienotajai Karalistei to, ka tā ilglaicīgi nav izpildījusi savus pienākumus, nosūtot ar nokavēšanos Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā prasītos datus.

15. Turklāt Komisija savā prasības pieteikumā ir uzsvērusi, ka pienākumu neizpilde turpinās šīs prasības celšanas brīdī, jo Apvienotās Karalistes valdība gandrīz vispār nav nosūtījusi datus par 2004. gadu, kā arī nav pilnībā nosūtījusi datus par 2005. gadu.

16. No tā izriet, ka Komisija, ceļot prasību, runā nevis par īpašām darbībām attiecībā uz noteiktiem laikposmiem, bet par Apvienotās Karalistes atkārtotu un sistemātisku pienākuma nosūtīt attiecīgos datus Regulas Nr. 2847/93 paredzētajos termiņos neizpildi.

17. Tādējādi jāuzskata, ka šajā lietā strīda priekšmets ir tas, ka Apvienotās Karalistes iestādes nav ievērojušas iepriekš minētos termiņus, kas izraisīja ilgstošu kavēšanos, un nav nepieciešams izslēgt faktus, kas ir notikuši pēc argumentētā atzinuma (skat. iepriekš minēto 1988. gada 4. februāra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 13. punkts).

18. Līdz ar to pirmais Apvienotās Karalistes celtais iebildums par nepieņemamību ir noraidāms.

Par prasības priekšmeta neesamību

19. Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka tā ir izpildījusi argumentēto atzinumu, nosūtot visus prasītos datus līdz šajā atzinumā norādītajam datumam, un ka tādējādi Komisijai nebija tiesību celt šo prasību.

20. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar no EKL 226. panta izrietošo kompetenci Komisijai pēc savas ierosmes un vispārējās interesēs ir jāraugās, lai dalībvalstis piemērotu Kopienu tiesības, un jākonstatē no Kopienu tiesībām izrietošo valsts pienākumu neizpilde, lai šādi šo pārkāpumu apturētu (skat. 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑333/99 Komisija/Francija, Recueil , I‑1025. lpp., 23. punkts, un 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4713. lpp., 14. un 15. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

21. Šajā lietā jāatzīmē, ka Apvienotajai Karalistei pārmestais pārkāpums, kā tas ir norādīts šī sprieduma 16. punktā, ir tas, ka tā konstanti un sistemātiski ir nosūtījusi ar nokavēšanos Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā prasītos datus.

22. Jākonstatē, ka Apvienotā Karaliste nav izbeigusi pienākumu neizpildi, līdz argumentētajā atzinumā norādītajam datumam nosūtot Regulā Nr. 2847/93 prasītos datus, jo šie dati tika nosūtīti pēc tam, kad bija iestājušies Regulā Nr. 2847/93 noteiktie termiņi.

23. Komisijai tādējādi ir tiesības atzīt, ka ir notikusi pienākumu neizpilde, lai it īpaši noteiktu Apvienotajai Karalistei veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu datu nosūtīšanu savlaicīgi un līdz ar to izvairītos no tā, ka šādi pārkāpumi atkārtojas.

24. Ņemot vērā iepriekš minēto, jānoraida arī otrais iebildums par nepieņemamību un līdz ar to jāatzīst Komisijas prasība par pieņemamu.

Par prasības būtību

25. Komisija pārmet Apvienotajai Karalistei, ka tā ar ievērojamu nokavēšanos ir sniegusi Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā prasītos datus:

– par 1999., 2000. un 2001. gadu: dati par šiem gadiem tika vienīgi sniegti 2002. gada 14. janvārī, izņemot datus par 1999. gada februāri, martu, aprīli un maiju, kas tika nosūtīti 1999. gada 9. jūnijā, un datus par 2001. gada desmit pirmajiem mēnešiem, kas tika nosūtīti 2001. gada 29. novembrī;

– par 2002. gadu: dati saistībā ar bentālo zivju sugām tika arī nosūtīti ar nokavēšanos, izņemot piecus gadījumus;

– par 2003. gadu: dati tika nosūtīti tikai 2004. gada 29. martā;

– par 2004. gadu: Komisijai tika nosūtīti tikai daži dati ar vidējo nokavēšanos 23 dienas saistībā ar pelaģisko zivju sugām un 48 dienas saistībā ar bentālajām zivju sugām;

– par 2005. gadu: prasības celšanas brīdī Komisijai nebija nosūtīti nekādi dati.

26. Apvienotās Karalistes valdība neapstrīd to, ka dati ir nosūtīti novēloti, kā iepriekš aprakstīts.

27. Tomēr jānorāda, ka šo kavējumu pamatā ir tehniskas problēmas. It īpaši attiecībā uz datu nosūtīšanu par 2004. un 2005. gadu šīs problēmas radās no izmaiņām datu deklarācijas sistēmā pēc Regulas Nr. 1954/2003 spēkā stāšanās.

28. Šis arguments nav atbalstāms. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts nevar atsaukties uz iekšējo situāciju, piemēram, problēmām sakarā ar kāda Kopienu tiesību akta piemērošanu, lai pamatotu no Kopienu tiesībām izrietošu pienākumu un termiņu neievērošanu (skat. 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑387/97 Komisija/Grieķija, Recueil , I‑5047. lpp., 70. punkts, kā arī 2002. gada 25. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑418/00 un C‑419/00 Komisija/Francija, Recueil , I‑3969. lpp., 59. punkts).

29. Līdz ar to Apvienotā Karaliste nevar atsaukties uz tehniskām problēmām, lai neievērotu no Kopienu tiesībām izrietošus pienākumus.

30. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāatzīst, ka Apvienotā Karaliste, ar nokavēšanos nosūtot Regulas Nr. 2847/93 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā prasītos datus, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī regula.

Par tiesāšanās izdevumiem

31. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi, lai Apvienotajai Karalistei piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā pēdējai spriedums ir nelabvēlīgs, Apvienotajai Karalistei jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Rezolutīvā daļa

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1) ar nokavēšanos nosūtot datus, kas prasīti 19.i panta pirmajā un trešajā ievilkumā Padomes 1993. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai, ko pēdējo reizi ir grozījusi Padomes 2003. gada 4. novembra Regula (EK) Nr. 1954/2003, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī regula;

2) Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.