ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamati – Preču zīmes, kuras sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kas var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības – Jēdziens – Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. 30.–33., 41. punktu)
19

Ar 2017. gada 20. jūnija lēmumu Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, apstiprināja savu 2017. gada 8. jūnija lēmumu. Saistībā ar prasītājas lūgumu par tiesas sēdes rīkošanu Vispārējā tiesa, pirmkārt, secināja, ka šis lūgums ir iesniegts pēc noteiktā termiņa, un, otrkārt, konstatēja, ka lietā nav tādu jaunu apstākļu, kas attiecīgā gadījumā varētu pamatot šādas tiesas sēdes rīkošanu. Šajā ziņā tā atzina, ka ar 2017. gada 30. maija spriedumu Safa Nicu Sepahan/Padome (C‑45/15 P, EU:C:2017:402) tika vienīgi apstiprināts 2014. gada 25. novembra spriedums Safa Nicu Sepahan/Padome (T‑384/11, EU:T:2014:986) un līdz ar to tas nevarēja pamatot tiesvedības mutvārdu daļas uzsākšanu. Otrām kārtām, Vispārējā tiesa neapmierināja pieteikumu par procesa organizatoriskā pasākuma noteikšanu saistībā ar N. Bateni uzklausīšanu, jo uzskatīja, ka ir jau guvusi pietiekamu informāciju no lietas materiālos esošajiem dokumentiem, kā arī no atbilstošās judikatūras jautājumā par to zaudējumu novērtēšanu, kuri izriet no prettiesiska ierobežojoša pasākuma.
297

Regulas Nr. 501/2008 20. panta otrās daļas versija itāļu valodā pirms 2012. gada 18. oktobrīEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētā labojuma bija šāda: “Tomēr termiņu var apturēt jebkurā brīdī šo sešdesmit dienu laikā pēc maksājuma pieprasījuma pirmās iereģistrēšanas, paziņojot kredīta sniedzējai līgumslēdzējai organizācijai, ka tās pieprasījumu nevar pieņemt vai nu tādēļ, ka attiecīgā summa tai nepienākas, vai arī tādēļ, ka nav iesniegti apliecinoši dokumenti attiecībā uz visiem papildu pieprasījumiem, vai arī tādēļ, ka dalībvalsts uzskata par nepieciešamu saņemt papildu ziņas vai veikt pārbaudes. Termiņu sāk no jauna skaitīt no pieprasītās informācijas saņemšanas datuma vai no dalībvalsts veikto pārbaužu datuma; attiecīgā informācija jāsniedz vai attiecīgās pārbaudes jāveic trīsdesmit kalendāro dienu laikā no paziņošanas dienas.” (“Tale termine può tuttavia essere sospeso in qualunque momento del periodo di 60 giorni successivo alla prima registrazione della domanda di pagamento, mediante notifica all’organizzazione contraente creditrice che la domanda non è ricevibile, in quanto il credito non è esigibile oppure la domanda non è corredata dei documenti giustificativi necessari per le domande successive o lo Stato membro ritiene necessario richiedere informazioni supplementari o procedere a verifiche. Il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro, che devono essere trasmesse o rispettivamente effettuate entro un termine di 30 giorni di calendario a decorrere dalla notifica.”)
162

Prasītājas ieskatā, tas, ka tika nodota pārpircējam Capricorn līdzdalība Nürburgring aktīvu iegādes starpnieksabiedrībā, ir minēto aktīvu pārdošanas procesa iznākums un šī nodošana tika veikta pārdevēju, nevis Capricorn interesēs. Šī pēdējā no šīs nodošanas neguva nekādu priekšrocību, izņemot to, kas saistīta ar tās līgumsaistību izbeigšanu. Apstāklis, ka šīs līdzdalības nodošanas cena bija tāda pati kā Nürburgring aktīvu pārdošanas Capricorn cena, neesot pamatojis to, ka šajā gadījumā netika rīkota jauna konkursa procedūra.
236

Šajā ziņā, pirmkārt, no Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka ikvienai personai ir tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas uz to attiecas, ievērojot konfidencialitātes, kā arī profesionālā noslēpuma un komercnoslēpuma likumīgas aizsardzības apsvērumus. No tā izriet, ka EUSC darbiniekam ir tiesības piekļūt viņa darba devēja rīcībā esošajai informācijai, kas var viņam ļaut saprast to apgalvojumu saturu, kuri pamato atstādināšanu no amata, lai varētu pierādīt, ka viņš nav atbildīgs par norādītajām darbībām, ka tās nav tik smagas, lai pamatotu lēmumu par atcelšanu no amata uz laiku, ka tās nav pietiekami ticamas vai ka tās ir acīmredzami pilnībā nepamatotas, līdz ar to attiecīgā darbinieka atcelšana no amata uz laiku būtu prettiesiska (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 13. decembris, AX/ECB, F‑7/11 un F‑60/11, EU:F:2012:195, 101. punkts). Otrkārt, lai ievērotu Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā garantētās tiesības tikt uzklausītam, administrācijai ir arī pietiekami precīzi jāinformē attiecīgais darbinieks par secinājumiem, ko tā var izdarīt no attiecīgās informācijas, posmā, kad ieinteresētā persona tiek lūgta darīt zināmus savus apsvērumus (spriedums, 2016. gada 5. oktobris, Eiropas Slimību profilakses un kontroles centrs/CJ, T‑395/15 P, nav publicēts, EU:T:2016:598, 60. punkts).
Padome, kuru atbalsta Komisija, uzskata, ka nosacījums par zaudējumu esamību šajā lietā nav izpildīts. Apstrīdētie tiesību akti neesot krimināltiesiska rakstura sodi, kas ir tikuši piemēroti prasītājai, un to mērķis nav bijis radīt tai zaudējumus. To mērķis bija tikai novērst kodolieroču izplatīšanu. Līdz ar to apstrīdētajos tiesību aktos prasītāja nav tikusi stigmatizēta kā struktūra, kas pati par sevi rada apdraudējumu starptautiskajam mieram un drošībai, un prasītāja turklāt neesot iesniegusi nekādus pierādījumus šajā ziņā. Prasītāja esot vienīgi tikusi identificēta kā persona, kas ir sekmējusi ar kodolieroču izplatīšanu saistītus komercdarījumus, ar ko esot bijis pietiekami, lai pamatotu tās nosaukuma iekļaušanu attiecīgajos sarakstos. Prasītāja neesot iesniegusi nekādus pierādījumu elementus, ar ko varētu pierādīt, ka minēto aktu pieņemšanas dēļ tai ir ticis radīts morālais kaitējums, kā tas esot prasīts judikatūrā. Nekas nepierādot to, ka prasītājai ir bijusi laba reputācija starptautiskajā līmenī, ka tā nav guvusi peļņu minētās tās reputācijas aizskāruma dēļ un ka tai ir radušies izdevumi saistībā ar reklāmas kampaņām vai citiem pasākumiem tās reputācijas atjaunošanai. Prasības pieteikuma pielikumā ietvertajam presē publicētajam rakstam, kurā ir runa par pasaules mēroga reklāmas kampaņas lēstajām izmaksām, neesot nozīmes, jo tas attiecoties uz sabiedrību, kurai neesot nekādas saiknes ar prasītāju, kura darbojas citā darbības nozarē un kontinentā nekā prasītāja un kurai nav nekādas saistības ar Savienības noteiktajiem ierobežojošajiem pasākumiem. Replikā ietvertie prasītājas apgalvojumi nepierādot tās reputācijas aizskārumu, it īpaši ārpus Irānas, un līdz ar to – morālo kaitējumu, kas ar to būtu saistīts. Turklāt prasītāja neesot iesniegusi nekādu paskaidrojumu vai pierādījumu elementu, lai pamatotu savus apgalvojumus, ka attiecību atjaunošana ar SWIFT izmaksājot dārgi. Katrā ziņā, kā ECT ir konstatējusi 2011. gada 19. jūlija sprieduma Uj pret Ungāriju (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410) 22. punktā, pastāv atšķirība starp sabiedrības komerciālajai reputācijai nodarītu kaitējumu un kaitējumu, kas nodarīts personas reputācijai, ņemot vērā tās sociālo statusu, ciktāl pirmajam no šiem kaitējumiem nav morālās dimensijas. Vispārējā tiesa pati esot atsaukusies uz šo judikatūru kādā lietā par ierobežojošiem pasākumiem (spriedums, 2015. gada 12. februāris, Akhras/Padome, T‑579/11, nav publicēts, EU:T:2015:97, 152. punkts). Prasītāja mēģinot apiet pienākumu pierādīt tās apgalvoto zaudējumu esamību un izteikt tos skaitliskā izteiksmē, lūdzot Vispārējai tiesai nozīmēt ekspertu pierādījumu savākšanas pasākuma ietvaros. Ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka ir iestājusies Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, tai atbilstoši judikatūrai būtu jāsecina, ka apstrīdēto tiesību aktu atcelšana ir pienācīga atlīdzība par prasītājai radīto morālo kaitējumu. Katrā ziņā, ņemot vērā judikatūru, summa 1 miljona EUR apmērā, ko prasītāja ir lūgusi samaksāt kā atlīdzību par tās iespējami ciesto morālo kaitējumu, esot pārmērīga un nepamatota.
248

Šajā ziņā, lai gan ir taisnība – kā to apgalvo Padome –, ka ierobežojošie pasākumi neietilpst krimināltiesību tvērumā, tomēr šajā lietā obligāts nosacījums personas vārda saglabāšanai sarakstā ir tas, ka tā ir identificēta kā atbildīga tostarp par valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un persona par tādu tiek uzskatīta, ja uz to attiecas Ukrainas iestāžu veikta izmeklēšana. No tā izriet, ka, ja Padome ir bijusi informēta par faktu, ka Savienības dalībvalsts prokuratūrai ir bijušas nopietnas šaubas – kā tas ir šajā lietā – par to, ka pierādījumi, uz kuriem ir balstīta Ukrainas iestāžu veiktā izmeklēšana, kas savukārt ir pamatā Padomes lēmumam saglabāt prasītāja vārdu sarakstā, ir pietiekami pamatoti, tai ir jāveic papildu pārbaudes, vēršoties pie minētajām iestādēm, vai vismaz jāpieprasa skaidrojumi no tām, lai konstatētu, vai tās rīcībā esošie pierādījumi, proti, samērā nekonkrēta informācija, kura tikai apstiprina to, ka attiecībā uz prasītāju notiek pirmstiesas izmeklēšana, vēl joprojām ir pienācīgs faktiskais pamats, lai attaisnotu prasītāja vārda saglabāšanu sarakstā.
46

Tomēr ne no vienas normas, kas minētas 33.–37. punktā, neizriet, ka iebilduma iesniedzējam, kurš cēlis iebildumu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunktam, ir jāpierāda, ka viņš ir agrākas nereģistrētas plaši pazīstamas preču zīmes, uz kuru viņš balstījis savu iebildumu, “vienīgais” īpašnieks. No Regulas Nr. 207/2009 41. panta, Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta un 20. noteikuma 1. punkta neizriet, ka prasītājam ir jāpierāda, ka viņš ir ieguvis pietiekamas tiesības uz agrāku nereģistrētu plaši pazīstamu preču zīmi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, lai viņš varētu tikt uzskatīts par šīs preču zīmes īpašnieku, un tas neietver nepieciešamību pierādīt ekskluzīvas īpašumtiesības uz to.
17

Otrkārt, runājot par atsauci uz individualizētiem produktiem, ciktāl lietā nav strīda par to, ka attiecīgajā datumā vācu vārds “Manufaktur” norādīja uz roku darbu, tas atspoguļoja domu, ka attiecīgā ražošana ir vairāk individualizēta nekā ražošana ražotnē un ražošana ķēdē. Turklāt 2013. gada 7. jūnija apsvērumu 10. pielikumā, ko veido 2009. gada 15. jūnija plašsaziņas līdzekļos publicēts raksts, vācu leksiskais savienojums “Finanzmanufakturen” tika minēts ar tādu nozīmes nokrāsu, kas norāda uz atšķirībām starp, no vienas puses, ražošanu ražotnē un ķēdē un, no otras puses, ražošanu mazos uzņēmumos. Turklāt ideja par ražošanas attīstību no ražošanas mazos uzņēmumos līdz ražošanai ražotnē un tātad – ķēdē, kas ir mazāk individualizēta ražošana, izriet arī no 2013. gada 7. jūnija apsvērumu 21. pielikuma, kurš datēts ar 2007. gadu un kurā ir minētas vācu frāzes “Industrialisierung der Kreditprozesse” (kreditēšanas procesa industrializācija), “Die Kreditmanufaktur als Ausgangbasis” (mazs kredītuzņēmums kā sākumpunkts) un “Von der Kreditmanufaktur zur Kreditfabrik” (no maza kredītuzņēmuma līdz kredītražotnei). Visbeidzot, ideja par to, ka bankām būtu jāpiedāvā individualizētāks sniegums, izriet no 2013. gada 7. jūnija apsvērumu 18. un 19. pielikuma, kas ietver 1927. un 1981. gada informāciju, no kuras būtībā izriet, ka bankām nav jābūt finanšu starpnieku centriem, bet gan maziem kredītu uzņēmumiem.
95

Turklāt, ja piekristu prasītāju viedoklim, saskaņā ar kuru Komisijai būtu sistemātiski jāuzsāk izmeklēšana, ja tādu pat sūdzību kā tai iesniegtā jau iepriekš (iespējams, kļūdaini valsts konkurences iestāde) ir noraidījusi tāda iemesla dēļ, kas ir saistīts ar noilgumu, vispār nebūtu atbilstoša Regulas Nr. 1/2003 13. panta 2. punkta mērķim efektivitātes nolūkā ieviest resursu optimālu sadali Eiropas konkurences tīklā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 21. janvāris, easyJet Airline/Komisija, T‑355/13, EU:T:2015:36, 37. punkts). Katrā ziņā ne Regulā Nr. 1/2003, ne Komisijas Paziņojumā par sadarbību Konkurences iestāžu tīklā (OV 2004, C 101, 43. lpp.) netika radītas tiesības, nedz paļāvība uzņēmumiem par to, ka to lietu izskatīs konkrētā konkurences iestāde (skat. spriedumu, 2014. gada 17. decembris, Si.mobil/Komisija, T‑201/11, EU:T:2014:1096, 39. punkts un tajā minētā judikatūra), lai attiecīgajā gadījumā gūtu labumu no šīs iestādes, izmantojot savas izmeklēšanas pilnvaras, savāktajiem pierādījumiem.
136

Faktiski papildus tam, ka Grieķijas Republika sava argumenta pamatošanai min vienīgi ar platību saistītā atbalsta papildinošo raksturu, no kopsavilkuma ziņojuma izriet, ka korekcijas likmes samazinājums no 5 % uz 2 %, kurš ir piemērojams atbalstam par citām platībām, kas nav ganības (aramzeme), izriet no “buferzonas efekta” piemērošanas. Proti, kā uzsver Komisija, tāds pats samazinājums “buferzonas efekta” dēļ nevar attiekties uz papildu platībatkarīgo atbalstu, attiecībā uz kuru “buferzonas efektam” nav nekādas nozīmes. Faktiski attiecībā uz šo atbalsta veidu, kas ir saistīts ar ražošanu, netiek izmantotas “tiesības uz maksājumu”, jo šīs pēdējās minētās aktivē platības, par kurām ir tiesības pretendēt uz atbalstu un kuru skaits var būt mazāks nekā lauksaimnieka deklarētās kopējās platības. Tādējādi papildu platībatkarīgā atbalsta gadījumā tikai faktiski apstrādātā platība, kura ir tikusi deklarēta, pamato atbilstošo atbalstu.
No LESD 107. panta 1. punkta izrietošā selektivitātes prasība ir skaidri jānošķir no ekonomiskās priekšrocības konstatēšanas, jo pēc tam, kad Eiropas Komisija ir konstatējusi priekšrocības esamību plašā nozīmē, kas tieši vai netieši izriet no attiecīgā pasākuma, tai vēl ir jāpierāda, ka šī priekšrocība konkrēti attiecas uz vienu vai vairākiem uzņēmumiem. Lai to izdarītu, tai it īpaši ir jāpierāda, ka ar attiecīgo pasākumu tiek ieviesta to uzņēmumu diferenciācija, kuri attiecībā uz sasniedzamo mērķi ir salīdzināmā situācijā. Līdz ar to ir jābūt tā, ka priekšrocība tiek piešķirta selektīvi un ka tās dēļ daži uzņēmumi var nonākt labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar citiem.

Tomēr selektivitātes prasība atšķiras atkarībā no tā, vai attiecīgais pasākums ir paredzēts kā vispārīga atbalsta shēma vai kā individuāls atbalsts. Pēdējā minētajā gadījumā ekonomiskās priekšrocības noteikšana principā ļauj prezumēt, ka tai ir selektīvs raksturs. Savukārt, izvērtējot vispārīgo atbalsta shēmu, ir jāidentificē, vai attiecīgais pasākums – neraugoties uz konstatējumu, ka tas sniedz vispārīgu priekšrocību, – ir labvēlīgs tikai noteikta veida uzņēmumiem vai darbības nozarēm.

No tā izriet, ka lidostu un mārketinga pakalpojumu līgums, kas noslēgts starp valsts iestādi, kura apsaimnieko lidostu, un aviosabiedrību, ir selektīvs, ja tajā ir ietverti nosacījumi, par kuriem minētās puses ir īpaši vienojušās, un ja ar to tiek radīta priekšrocība aviosabiedrībai.

Tādēļ nav jāizvērtē, vai attiecīgais līgums sniedz priekšrocības šai aviosabiedrībai salīdzinājumā ar citiem operatoriem, kas ir salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā. Kritērija par atbalsta saņēmēja salīdzināšanu ar citiem operatoriem, kas atrodas salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā attiecībā uz pasākuma izvirzīto mērķi, izcelsme un pamatojums ir rodams potenciāli vispārējas piemērojamības pasākumu selektīvā rakstura novērtējuma ietvaros. Tāds kritērijs nav būtisks tad, ja, kā šajā lietā, ir jāizvērtē tāda ad hoc pasākuma selektīvums, kurš attiecas tikai uz vienu vienīgu uzņēmumu un ar kuru ir domāts mainīt kādus šim uzņēmumam specifiski piemītošus, tā konkurētspēju ierobežojošus aspektus.

(skat. 272.–280. punktu)
1)

Eiropas Komisijai nav pamata prasīt, lai Nova Onlus Consorzio nazionale di cooperative sociali – Soc. Coop. segtu 15 % no izmaksām atbilstoši dotācijas nolīgumam HOME/2011/PPRS/AG/2176 saistībā ar projekta Transnational Observatory for Refugee’s Resettlement in Europe Interneta vietni, proti, 3002,45 EUR.
Gadījumā, ja runa ir par valsts atbalstu, Komisija var tikai izpētīt attiecīgās shēmas vispārējās raksturiezīmes un tai nav pienākuma izvērtēt katru atsevišķo piemērošanas gadījumu, lai pārbaudītu, vai šajā shēmā ir atbalsta elementi.

Tas apstāklis, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav ietvērusi skaidrojumi par iemesliem, kāpēc attiecīgās valsts garantijas būtu jāuzskata par atbalsta shēmām, ir elements, kas atklāj nepietiekamas un nepilnīgas pārbaudes esamību.

Šajā ziņā, pat pieņemot, ka no apstrīdētā lēmuma varētu tikt secināts, ka attiecīgās valsts garantijas ietilpst Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai, 1. panta d) punkta otrajā teikumā sniegtajā atbalstu shēmu definīcijā, proti, “visi dokumenti, pamatojoties uz kuriem vienam vai vairākiem uzņēmumiem uz nenoteiktu laika periodu un/vai nenoteiktā apmērā var piešķirt atbalstu, kas nav saistīts ar kādu konkrētu projektu”, kā apgalvo Komisija, lēmumā ir jānorāda kādā veidā attiecībā uz šiem valsts garantiju atbalstiem izpildās nosacījums par to, ka atbalstam nav jābūt saistītam ar kādu konkrētu projektu. Turklāt, no vienas puses, valsts garantiju kvalificēšanas stadijā apgalvot, ka ir runa par vienu vai divām atbalsta shēmām, jo šo garantiju sniegtais atbalsts nav piesaistīts konkrētam projektam, un, no otras puses, pasākumu saderības ar iekšējo tirgu vērtējuma stadijā apgalvot, ka attiecīgās valsts garantijas attiecas uz projektu, kas ir “konkrēts, noteikts un skaidri definēts”, ir savstarpēji nesaderīgi. Proti, nav runa par atšķirīgiem juridiskiem jēdzieniem, bet gan par faktisko apstākli, kam būtu jāpaliek nemainīgam katrā juridiskajā vērtējumā.

Šajā sakarā attiecīgās valsts garantijas nav jāuzskata par piesaistītu konkrētam projektam, jo šo valsts garantiju atbalsti sedz gan fiksētā savienojuma būvniecības, gan arī ekspluatācijas posmu. Faktiski, īpašības vārds “konkrēts” nozīmē “tāds, kas kaut kam ir raksturīgs”, ir jāuzskata, ka atbalsti, kas saistīti ar valsts garantijām, ir piesaistīti konkrētam projektam tāpēc, ka tie sedz būvnieka aizdevumus, kas saistīti vienīgi ar fiksētā savienojuma projektu, tostarp ekspluatācijas posmu, izņemot citus projektus un darbības. Komisijas uzsvērtais “nenoteikts” ekspluatācijas posma raksturs tieši neattiecas uz projekta konkrētumu, bet patiesībā attiecas uz valsts garantiju ierobežotā vai neierobežotā rakstura novērtējumu, to saderības vērtējuma ietvaros.

No minētā izriet, ka Komisija sākotnējās pārbaudes procedūras gaitā ir sastapusies ar nopietnām grūtībām saistībā ar valsts garantiju kvalificēšanu par atbalsta “shēmām”.

(skat. 68., 75., 76., un 79.–81. punktu)
Eiropas Savienības iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem – Šaura interpretācija un piemērošana – Iestādes pienākums veikt dokumentu konkrētu un individuālu pārbaudi – Apjoms – Pienākuma izslēgšana – Iespēja balstīties uz vispārīgām prezumpcijām, kas piemērojamas attiecībā uz noteiktām dokumentu kategorijām – Robežas

Eiropas Savienības iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem – Komerciālo interešu aizsardzība – Apjoms – Piemērošana Eiropas Zāļu aģentūras cilvēkiem paredzētu zāļu komitejai – Vispārēja prezumpcija par piekļuves tiesību izņēmuma piemērošanu – Izslēgšana

Eiropas Savienības iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem – Šaura interpretācija un piemērošana – Pienākums veikt konkrētu un individuālu pārbaudi saistībā ar dokumentiem, uz kuriem attiecas izņēmums – Apjoms

Eiropas Savienības iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem – Pienākums izsvērt esošās intereses

Eiropas Savienības iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem – Komerciālo interešu aizsardzība – Piemērošanas joma – Nekonfidenciālas informācijas no publicētiem zinātniskiem pētījumiem apkopojums – Konfidenciālas un nekonfidenciālas informācijas no zinātniskiem pētījumiem apkopojums – Iekļaušana – Nosacījums – Pienākums pierādīt pievienoto vērtību, kas radusies apkopojuma rezultātā, vai inovatīvu stratēģiju, kas uzņēmumam var radīt komerciālu priekšrocību

(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmais ievilkums)
Attiecībā uz publisku piekļuvi dokumentiem Tiesa vairākās lietās ir atzinusi tādu vispārēju prezumpciju esamību, kas ir piemērojamas noteiktu kategoriju dokumentiem to rakstura dēļ, tostarp saistībā ar pretendentu piedāvājumiem, izpildot publiskos līgumus. Tomēr tādu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu gadījumā, kurus iestāde nosūtījusi pretendentiem, ar kuriem tā ir noslēgusi pamatlīgumu, vispārēja prezumpcija par komerciālo interešu apdraudējumu nevar būt pamatota nedz ar judikatūru par piekļuvi pretendentu piedāvājumiem, nedz arī – vispārīgāk – ar vērtējumu, kas attiecas uz valsts atbalsta pārbaudes procedūru un koncentrācijas darījumiem. Lietām, no kurām izriet judikatūra par valsts atbalstu un koncentrācijas darījumiem, bija kopīga iezīme, proti, tajās īpašā tiesiskajā regulējumā, kas atšķīrās no Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem, pastāvēja noteikumi, kuros bija konkrēti nospraustas konkrētas robežas piekļuvei lietas materiāliem vai pieprasītajiem dokumentiem, gan saistībā ar personām, gan pašu informāciju.

Saistībā ar tādu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kura gadījumā būtu nepieciešams manuāli nošķirt aptuveni 1500 dokumentus no vairāk nekā 10000 dokumentiem, kas ir ietverti vairāk nekā tūkstoš datnēs un no kuriem katrs ir vidēji 12 lappuses garš, un kuri kopā veido vismaz 18000 lappušu, ir jāsecina, ka visu pieprasīto dokumentu individuāla pārbaude būtu radījusi attiecīgajai iestādei īpaši lielu darba apjomu.

Šī administratīvā slodze var tikt uzskatīta par nesamērīgu, jo, lai izvērtētu visus pieprasītos dokumentus Regulas Nr. 1049/2011 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 7. panta 1. un 3. punktā, kā arī 8. panta 1. un 2. punktā noteiktajos striktajos termiņos, pieprasīto dokumentu pārbaudei būtu bijis nepieciešams norīkot vairākus pilna darba laika darbiniekus vairākos ģenerāldirektorātos, darot to tikai un vienīgi pieteikuma iesniedzēja interesēs. Šīs personas, kas tiek nodarbinātas attiecīgajā iestādē, lai veiktu uzdevumus sabiedrības interesēs, un kas tiek algotas no publiskiem līdzekļiem, vairs nevarētu veikt uzdevumus, kuri tām prioritāri ir tikuši uzticēti šo sabiedrības interešu nodrošināšanā, līdz ar to būtiski apdraudot attiecīgo dienestu pienācīgu darbību. Līdz ar to attiecīgā iestāde var līdzsvarot sabiedrības piekļuves dokumentiem intereses, no vienas puses, un no tā izrietošo darba apjomu, no otras puses, lai aizsargātu labas pārvaldības intereses.

(skat. 84. un 90.–92. punktu)