Lieta T-343/06

Shell Petroleum NV u.c.

pret

Eiropas Komisiju

“Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Nīderlandes ceļu seguma bitumena tirgus — Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums — Vainojamība pārkāpjošā rīcībā — Kopīga kontrole — Naudas sodi — Atbildību pastiprinoši apstākļi — Pamudinātāja un vadošā loma — Recidīvs — Pārkāpuma ilgums — Tiesības uz aizstāvību — Neierobežota kompetence — Uzņēmuma rīcība administratīvajā procesā”

Kopsavilkums – Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2012. gada 27. septembra spriedums

(Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 48. panta 2. punkts)

Prasība atcelt tiesību aktu – Likumības pārbaude – Kritēriji – Tikai to faktisko un tiesisko apstākļu ņemšana vērā, kuri ir pastāvējuši apstrīdēta lēmuma pieņemšanas dienā

Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātesuzņēmums un meitasuzņēmumi – Ekonomiska vienība – Vērtēšanas kritēriji – Prezumpcija par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošiem meitasuzņēmumiem – Meitasuzņēmums, kas pieder diviem mātesuzņēmumiem kopīgi – Viena no mātesuzņēmumiem izzušana administratīvā procesa laikā – Ietekmes neesamība

Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātesuzņēmums un meitasuzņēmumi – Ekonomiska vienība – Vērtēšanas kritēriji – Prezumpcija par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošiem meitasuzņēmumiem – Komisijas iespēja apstiprināt prezumpciju ar faktiskiem apstākļiem, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu – Pienākuma neesamība

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 36.–41. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 42., 54. un 60. punktu)

Konkurences jomā, ja diviem mātesuzņēmumiem kopīgi pilnībā pieder meitasuzņēmums, vienkāršs apstāklis, ka viens no šiem mātesuzņēmumiem vairs nepastāv, neietekmē jautājumu par izšķirošas ietekmes attiecībā uz meitasuzņēmumu īstenošanas prezumpcijas piemērošanu, jo uzņēmumi nevar izvairīties no sankcijām tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu rezultātā, lai neapdraudētu mērķi apkarot konkurences tiesību normām pretēju rīcību un atturēt no tās atkārtošanas ar preventīvu sankciju palīdzību. Turklāt mātesuzņēmuma izšķirošas ietekmes attiecībā uz tā meitasuzņēmumu faktiskās īstenošanas prezumpciju Komisija var piemērot tad, ja divi uzņēmumi ir nostādīti situācijā, kas ir analoģiska tai, kad tikai vienam uzņēmumam pieder viss tā meitasuzņēmuma kapitāls. (sal. ar 44. un 45. punktu)

Konkurences jomā tas, ka starp meitasuzņēmumu un mātesuzņēmumu ir bijuši starpuzņēmumi, neietekmē iespēju piemērot prezumpciju, atbilstoši kurai mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu. Turklāt mātesuzņēmumu var uzskatīt par atbildīgu par meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu pat tad, ja grupas ietvaros pastāv liels uzņēmumu, kas reāli veic pamatdarbību, skaits. (sal. ar 52. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 61. punktu)

Procesā saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu tikai administratīvā procesa posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem apstākļiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā. Līdz ar to citu lietas dalībnieku atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, kuros var ieskatīties lietas dalībnieki. Tomēr, ja Komisija, lai procesā par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu pierādītu pārkāpuma esamību, paredz pamatoties uz atbildes uz paziņojumu par iebildumiem rindkopu vai šādai atbildei pievienotu dokumentu, citiem šajā procesā iesaistītajiem lietas dalībniekiem jābūt iespējai izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Līdzīgi tas ir tad, ja Komisija pamatojas uz šādu dokumentu, lai konstatētu viena no attiecīgajiem uzņēmumiem aizsācēja vai vadītāja lomu. Komisijas Paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EKL 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Regulu Nr. 139/2004, 27. punkta noteikumi atbilst judikatūrai, saskaņā ar kuru, lai gan parasti lietas dalībniekiem nav piekļuves citu lietas dalībnieku atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, šāda pieeja lietas dalībniekam tomēr var tikt piešķirta, ja šie dokumenti, neatkarīgi no tā, vai tie ir apsūdzoši vai attaisnojoši, var būt jauni pierādījumi saistībā ar apgalvojumiem, kas paziņojumā par iebildumiem izteikti attiecībā uz šo lietas dalībnieku. (sal. ar 84. un 85. punktu)

Konkurences jomā citu uzņēmumu atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem sistemātiskas paziņošanas neesamība nav pretēja tiesību uz aizstāvību ievērošanas principam. Šis princips nozīmē, ka administratīvajā procesā Komisijai attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāatklāj visi fakti, apstākļi vai dokumenti, uz kuriem tā pamatojas, lai uzņēmumi varētu lietderīgi paziņot savu viedokli attiecībā uz apgalvojamo faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību un attiecībā uz Komisijas šo apgalvojumu pamatojumam izmantotajiem dokumentiem. Komisijas atteikums paziņot dokumentus, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem, ja uzņēmums tos ir pieprasījis, attaisnojoša dokumenta gadījumā prettiesisks ir tikai tad, ja minētais uzņēmums ir pierādījis, ka šā dokumenta neatklāšana ir varējusi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu par sliktu šim uzņēmumam. (sal. ar 86. un 88. punktu)

Procesā saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu dokuments, kas ir vēlāks par paziņojumu par iebildumiem, ja Komisija savā lēmumā to izmanto par pierādījumu, ne obligāti ir pilnā apmērā jāpaziņo attiecīgajiem uzņēmumiem. Lai dotu attiecīgajam uzņēmumam iespēju lietderīgi izteikt savu viedokli par šo pierādījumu, ko Komisija izmanto savā lēmumā, Komisijai ir pienākums tam paziņot tikai attiecīgā dokumenta atbilstošo rindkopu, kas, ja tas ir nepieciešams tās izprašanai, ir ievietota savā kontekstā. (sal. ar 87. punktu)

Procesā saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu princips, ka Komisija, kas paziņo iebildumus un pieņem lēmumu, ar kuru tiek piemērota sankcija, nevar viena pati noteikt dokumentus, kas ir lietderīgi attiecīgā uzņēmuma aizstāvībai, attiecas uz Komisijas lietas materiālos ietilpstošajiem dokumentiem. Tātad šis princips nevar tikt piemērots citu attiecīgo lietas dalībnieku atbildēm uz Komisijas paziņotajiem iebildumiem. (sal. ar 89. punktu)

Procesā saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu Komisiju nesaista tās agrākā lēmumpieņemšanas prakse attiecībā uz attiecīgo uzņēmumu atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem paziņošanu pilnā apmērā, jo tās lēmumu tiesiskums ir vērtējams, pamatojoties vienīgi uz tiesību normām, kuras tai ir saistošas, tādām kā Regula Nr. 1/2003, Regula Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un [EKL] 82. pantu, ko vada Komisija, un Komisijas Paziņojums par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EKL 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Regulu Nr. 139/2004, kā tos ir interpretējusi Savienības tiesa. (sal. ar 90. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 104. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 108.–113., 258. un 259. punktu)

Komisijas lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, tiesiskuma pārbaudi papildina neierobežota kompetence, kas Savienības tiesai saskaņā ar LESD 261. pantu tika atzīta ar Regulas Nr. 17 17. pantu un pašlaik – ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu. Šī kompetence pilnvaro tiesu papildus vienkāršai sankciju tiesiskuma pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu. Tādējādi Līgumos paredzētā pārbaude atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā paredzētā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa prasībām nozīmē, ka Savienības tiesa īsteno gan faktisko, gan tiesisko apstākļu pārbaudi un ka tā ir tiesīga novērtēt pierādījumus, atcelt apstrīdēto lēmumu un grozīt naudas sodu apmēru. Turklāt attiecībā uz EKL 81. panta piemērošanu nevienā tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam administratīvajā procesā būtu jāapstrīd tajā norādītie dažādie faktiskie vai tiesiskie apstākļi, lai tam nebūtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā. Tādējādi Vispārējai tiesai tās nolēmuma pieņemšanas dienā, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, ir jānovērtē, vai attiecīgajiem uzņēmumiem ir uzlikts naudas sods, kura apmērs pareizi atspoguļo attiecīgā pārkāpuma smagumu. Tomēr, lai saglabātu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. un 3. punkta lietderīgo iedarbību, Komisijai ir tiesības uzlikt uzņēmumam pienākumu iesniegt visu nepieciešamo informāciju par faktiem, kas tam var būt zināma, un vajadzības gadījumā tai iesniegt ar šo informāciju saistītos dokumentus, kas ir tā rīcībā, ar vienīgo nosacījumu, ka uzņēmumam nedrīkst uzlikt pienākumu sniegt atbildes, ar kurām tam būtu jāatzīst pārkāpuma, kas Komisijai ir jāpierāda, esamība. Tādējādi uzņēmumam, kuram Komisija, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, nosūta informācijas pieprasījumu, ir pienākums aktīvi sadarboties un gadījumā, ja tas ar nodomu vai aiz neuzmanības sniedz nepatiesu vai sagrozītu informāciju, tam var piemērot īpašo šīs regulas 23. panta 1. punktā paredzēto naudas sodu, kura apmērs var būt līdz 1 % no tā kopējā apgrozījuma. No tā izriet, ka, īstenojot savas neierobežotās kompetences pilnvaras, Vispārējā tiesa attiecīgajā gadījumā var ņemt vērā uzņēmuma sadarbības neesamību un tādējādi palielināt naudas sodu, kas tam ir uzlikts par EKL 81. vai 82. panta pārkāpumu, ja vien šim uzņēmumam par šo pašu rīcību nav piemērots īpašais Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punktā paredzētais naudas sods. Tā tas varētu būt, piemēram, gadījumā, ja, atbildot uz šādu Komisijas šajā ziņā nosūtīto pieprasījumu, uzņēmums administratīvajā procesā ar nodomu vai aiz neuzmanības nebūtu norādījis naudas soda apmēra noteikšanai noteicošos apstākļus, kuri apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā bija vai kuriem būtu jābūt tā rīcībā. Lai gan, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējai tiesai nav liegts ņemt vērā šādus apstākļus, tas negroza faktu, ka uzņēmums, kas tos norāda tikai tiesas procesa stadijā, tādējādi apdraudot administratīvā procesa mērķi un atbilstošo norisi, pakļauj sevi riskam, ka Vispārējā tiesa, nosakot piemēroto naudas soda apmēru, šo apstākli ņems vērā. (sal. ar 116.–119. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 140. punktu)

Lai uzņēmumu varētu kvalificēt kā aizliegtās vienošanās aizsācēju, tam ir jāpārliecina vai jāmudina citi uzņēmumi izveidot aizliegto vienošanos vai tādai pievienoties. Savukārt nepietiek tikai būt vienam no aizliegtās vienošanās dibinātājiem. Šāda kvalifikācija attiecas vienīgi uz uzņēmumu, kas attiecīgajā gadījumā ir uzņēmies iniciatīvu, piemēram, otram uzņēmumam izsakot priekšlikumu par kolūzijas iespējamību vai mēģinot to pārliecināt par šāda priekšlikuma īstenošanu. Savienības tiesa tomēr neprasa no Komisijas, lai tās rīcībā būtu apstākļi attiecībā uz aizliegtās vienošanās elementu izstrādāšanu vai plānošanu. Aizsācēja loma ir saistīta ar aizliegtās vienošanās izveidošanas vai paplašināšanas brīdi, kas ļauj pieņemt, ka vienas aizliegtās vienošanās ietvaros aizsācēja loma vienlaikus var būt vairākiem uzņēmumiem. Turklāt principā, lai konstatētu, ka uzņēmumam aizliegtajā vienošanās ir bijusi iniciējošā loma, nekas neliedz Komisijai pamatoties tikai uz vienu notikumu, ar nosacījumu, ka šis vienīgais apstāklis ļauj droši noteikt, ka šis uzņēmums ir pārliecinājis vai mudinājis citus uzņēmumus izveidot aizliegto vienošanos vai tādai pievienoties. (sal. ar 155. un 156. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 160. un 161. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 170. un 171. punktu)

Lai tas tiktu kvalificēts kā aizliegtās vienošanās vadītājs, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt parādījušam būtisku aizliegtās vienošanās dzinējspēku vai tam ir jābūt bijušai īpašai un konkrētai atbildībai par tās darbību. Šis apstāklis ir jāizvērtē visaptveroši, ņemot vērā konkrēta gadījuma kontekstu. Minētais apstāklis var tikt tostarp izsecināts no tā, ka uzņēmums ar konkrētām iniciatīvām ir spontāni sniedzis fundamentālu aizliegtās vienošanās virzītājspēku. Tas arī var tikt izsecināts no norāžu kopuma, kas atklāj uzņēmuma apņēmību nodrošināt aizliegtās vienošanās stabilitāti un sekmīgumu. Tas tā ir tad, ja uzņēmums aizliegtās vienošanās sanāksmēs ir piedalījies cita uzņēmuma vārdā, kurš tajās nav piedalījies, un šim otrajam uzņēmumam ir paziņojis minēto sanāksmju rezultātus. Tas ir tāpat, ja ir izrādījies, ka minētajam uzņēmumam ir bijusi centrālā loma aizliegtās vienošanās konkrētajā funkcionēšanā, piemēram, organizējot daudzas sanāksmes, savācot un izplatot informāciju aizliegtās vienošanās ietvaros, kā arī visbiežāk paužot piedāvājumus par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu. Turklāt tas, ka uzņēmums aktīvi rūpējas par aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgto nolīgumu ievērošanu, ir šā uzņēmuma vadītāja lomas noteicošā pazīme. Turpretim tas, ka uzņēmums izdara spiedienu vai pat diktē citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcību, nav obligāts nosacījums, lai šādu uzņēmumu kvalificētu par aizliegtās vienošanās vadītāju. Uzņēmuma stāvoklis tirgū vai tā rīcībā esošie resursi arī nevar būt par pārkāpuma vadītāja lomas norādēm, pat ja tās ir daļa no konteksta, kurā šādas norādes ir jāizvērtē. Komisija var uzskatīt, ka vairākiem uzņēmumiem ir bijusi aizliegtās vienošanās vadītāja loma. (sal. ar 198.–202. punktu)

Vispārējā tiesa, īstenojot savu LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā atzīto neierobežoto kompetenci, ir tiesīga novērtēt par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēra piemēroto raksturu, pamatojoties tostarp uz papildu informāciju, kas nav minēta paziņojumā par iebildumiem vai Komisijas lēmumā. (sal. ar 220. punktu)

Tā kā Savienības konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas vienā grupā ietilpstošās sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību un tādējādi vienu uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgie uzņēmumi nenosaka savu rīcību tirgū patstāvīgi, kā rezultātā Komisija mātesuzņēmumam var piemērot naudas sodu par grupas sabiedrību darbībām, Komisija var pamatoti uzskatīt, ka recidīvs ir noticis tad, ja viens no mātesuzņēmuma meitasuzņēmumiem izdara tāda paša veida pārkāpumu kā tas, par kuru citam meitasuzņēmumam iepriekš ir tikusi piemērota sankcija. Turklāt, tā kā Komisijai ir tiesības, bet ne pienākums uzlikt atbildību par pārkāpumu mātesuzņēmumam, tas vien, ka Komisija nav šādā veidā uzlikusi atbildību agrākā lēmumā, nenozīmē, ka tai būtu pienākums veikt tādu pašu vērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā. Tādējādi gadījumā, ja agrākā Komisijas lēmumā minēts meitasuzņēmums un jaunākā lēmumā norādīts meitasuzņēmums abi ir netieši pilnībā piederīgi vieniem un tiem pašiem mātesuzņēmumiem, apstāklis, ka agrākā lēmumā Komisija ir izvēlējusies uzlikt atbildību par pārkāpumu pirmajam minētajam meitasuzņēmumam, nevis šiem mātesuzņēmumiem, neietekmē iespēju jaunākā lēmumā piemērot judikatūru attiecībā uz recidīvu. Turklāt tas, ka viens no mātesuzņēmumiem vairs nepastāv, nevar ietekmēt iespēju piemērot noteikumus par recidīvu uzņēmumam, kas turpina pastāvēt. Visbeidzot, Komisijai nav jāsniedz pierādījumi, kas ļautu konstatēt, ka šis mātesuzņēmums būtu faktiski īstenojis izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma, kas ir agrāka lēmuma priekšmets, pārkāpjošo rīcību, jo pārkāpumu izdarīšanas brīdī šis meitasuzņēmums pilnībā piederēja minētajiem mātesuzņēmumiem kopīgi. (sal. ar 248., 250., 252., 253., 255. un 263. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 267. un 268. punktu)