Keywords

Summary



Keywords

1. Iestāžu tiesību akti – Juridiskā pamata izvēle – Kritēriji – Tiesību akts, kas attiecas uz dzīvnieku barības maisījumiem – Pasākums, kas tiešā veidā veicina cilvēku veselības aizsardzību – Pieņemšana uz EKL 152. panta 4. punkta b) apakšpunkta pamata – Tiesiskums

(EKL 152. panta 4. punkta b) apakšpunkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/2)

2. Cilvēku veselības aizsardzība – Dzīvnieku barības maisījums – Direktīva 2002/2 – Mērķis aizsargāt cilvēku veselību – Objektīvi attaisnojama nevienlīdzīga attieksme

(EKL 152. panta 1. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/2 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. punkts)

3. Cilvēku veselības aizsardzība – Dzīvnieku barības maisījums – Direktīva 2002/2 – Samērīguma princips – Ražotāju pienākums sniegt klientiem precīzu informāciju par barības sastāvdaļām – Pārkāpums – Pienākums norādīt barības sastāvdaļas procentos – Pārkāpums – Neesamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/2 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. punkts)

4. Cilvēku veselības aizsardzība – Dzīvnieku barības maisījums – Direktīva 2002/2 – Piemērošana – Nosacījums – Atļauto sastāvdaļu saraksta izveidošana pēc to īpašajiem nosaukumiem – Neesamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/2 preambulas desmitais apsvērums)

5. Iestāžu tiesību akti – Valsts tiesas nolemta Kopienu tiesību aktu piemērošanas atlikšana – Vēršanās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, izvērtējot spēkā esamību – Citu dalībvalstu administratīvo iestāžu tiesības apturēt šī tiesību akta piemērošanu līdz Tiesas sprieduma pieņemšanai – Neesamība

Summary

1. Eiropas Kopienas kompetenču sistēmā tiesību akta juridiskā pamata izvēlei jābūt balstītai uz objektīviem elementiem, kurus iespējams pakļaut tiesas kontrolei. Šo elementu vidū it īpaši ir akta mērķis un saturs. Direktīva 2002/2 par barības maisījumu apriti ir balstīta uz EKL 152. panta 4. punkta b) apakšpunktu, kas ļauj pieņemt tādas normas veterinārijas un fitosanitārijas jomā, kuru tiešais mērķis ir aizsargāt cilvēku veselību. No šīs direktīvas preambulas apsvērumu pārbaudes izriet, ka Kopienas likumdevēja mērķis, pieņemot normas par dzīvnieku barības sastāvdaļu norādīšanu direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 4. punktā, bija nodrošināt sīki izstrādātu kvantitatīvu informāciju, lai nodrošinātu potenciāli inficētas barības sastāvdaļu noteikšanu konkrētās partijās, kas nāktu par labu cilvēku veselības aizsardzībai. Tādējādi šīs normas var tiešā veidā veicināt cilvēku veselības aizsardzības mērķa sasniegšanu un var tikt likumīgi pieņemtas uz EKL 152. panta 4. punkta b) apakšpunkta pamata.

(sal. ar 54.–57. un 60. punktu)

2. Direktīvas 2002/2 par barības maisījumu apriti mērķis, proti, aizsargāt cilvēku veselību var attaisnot iespējamu nevienlīdzīgu attieksmi, it īpaši ņemot vērā no EKL 152. panta 1. punkta izrietošo pienākumu nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni, nosakot un īstenojot visu Kopienas politiku un darbības. Turklāt pat tad, ja tiek pierādīts, ka tik ierobežojošas normas kā šīs direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā 4. punkta b) apakšpunktā ietvertās būtu attaisnojamas arī citās nozarēs, kur tās vēl nav pieņemtas, kā, piemēram, cilvēku pārtikas nozarē, tas nav pietiekams iemesls, lai uzskatītu, ka normas, kas pieņemtas nozarē, kuras Kopienu tiesiskās normas ir apstrīdētas, nav likumīgas to diskriminējošā rakstura dēļ. Pretējā gadījumā cilvēku veselības aizsardzību nāktos pielīdzināt spēkā esošam mazāk aizsargājošam tiesiskajam regulējumam.

(sal. ar 64. un 65. punktu)

3. Direktīvas 2002/2 par barības maisījumu apriti 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā dzīvnieku barības maisījuma ražotājiem ir uzlikts pienākums pēc klienta lūguma sniegt precīzu informāciju par barības saturu, nav spēkā, ņemot vērā samērīguma principu. Tas acīmredzami pārkāpj to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Šis pienākums būtiski aizskar ražotāju ekonomiskās intereses, jo tas uzliek tiem pienākumu atklāt savu produktu sastāva formulas, riskējot ar to, ka, iespējams, to klienti paši izmantos šos produktus par paraugu un to ražotāji nevarēs gūt labumu no saviem ieguldījumiem izpētes un jaunatklājumu jomā.

Taču šādu pienākumu nevar attaisnot ar izvirzīto mērķi aizsargāt veselību, un tas acīmredzami pārkāpj to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Pirmkārt, šis pienākums pastāv neatkarīgi no visām problēmām, kas saistītas ar barības saindēšanu, un ir jāpilda vienīgi pēc klienta lūguma. Otrkārt, procentu norādīšanai kategoriju ietvaros uz etiķetes principā vajadzētu ļaut noteikt barību, kas uzskatāma par saindētu, novērtēt tās bīstamību atkarībā no norādītā svara un, iespējams, izlemt to uz laiku izņemt no tirgus, sagaidot laboratorijas analīžu rezultātus vai attiecīgajām valsts iestādēm nosakot produkta izcelsmi. Visbeidzot, neatkarīgi no pārtikas drošības pārbaudes procedūrām, kas noteiktas Regulā Nr. 178/2002, kas pieņemta vienā dienā ar Direktīvu 2002/2, šīs direktīvas 1. panta 5. punktā ir paredzēts, ka barības maisījumu ražotāju pienākums ir nodot to iestāžu rīcībā, kuru kompetencē ir veikt oficiālās pārbaudes, pēc to lūguma visus dokumentus par barības, ko paredzēts laist apritē, sastāvu, ļaujot pārbaudīt uz etiķetes norādītās informācijas pareizību.

Savukārt minētās direktīvas 1. panta 4. punkts, kurā noteikts pienākums norādīt barības sastāvdaļas procentos, nepārkāpj samērīguma principu, jo, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas Kopienu likumdevējam ir šajā jomā, šis pienākums ir piemērots pasākums cilvēku un dzīvnieku veselības aizsardzības mērķa sasniegšanai. Tas faktiski ļauj noteikt par saindētu uzskatāmas barības sastāvdaļas, negaidot laboratorisko analīžu rezultātus, un ātri izņemt šo barību no patēriņa.

(sal. ar 69., 76., 82.–86. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)

4. Direktīva 2002/2 par barības maisījumu apriti ir jāinterpretē tādējādi, ka tās piemērošana nav atkarīga no šīs direktīvas preambulas desmitajā apsvērumā minētā atļauto sastāvdaļu saraksta pieņemšanas, kurā minēti to specifiskie nosaukumi.

No šī apsvēruma formulējuma izriet, ka tajā ir minēta tikai Kopienas likumdevēja vēlme izveidot atļauto sastāvdaļu saraksta projektu. Tajā ir paredzēta tikai priekšizpētes veikšana, ziņojuma izveidošana un atbilstoša priekšlikuma izteikšana, ņemot vērā minētā ziņojuma secinājumus. Turklāt šī apsvēruma saturs nav atspoguļots direktīvas normās un no tās izvērtēšanas nekādā ziņā neizriet, ka tās īstenošana būtu atkarīga no šī atļautā sastāvdaļu saraksta pieņemšanas. Precīzāk, nešķiet, ka bez šāda saraksta nebūtu iespējams ievērot marķēšanas pienākumu un ka Direktīvas 91/357, ar ko nosaka barības sastāvdaļu kategorijas, ko var izmantot, marķējot barības maisījumus, kuri paredzēti tiem dzīvniekiem, kas nav lolojumdzīvnieki, atcelšana būtu padarījusi neiespējamu Direktīvas 2002/2 īstenošanu, jo ražotāji, trūkstot Kopienas tiesiskajam regulējumam vai pat valsts tiesiskajam regulējumam šajā ziņā, var izmantot esošos sastāvdaļu īpašos nosaukumus.

(sal. ar 95.–98. punktu un rezolutīvās daļas 4. punktu)

5. Pat tad, ja dalībvalsts tiesa uzskata, ka ir izpildīti nosacījumi, pie kuriem tā var apturēt Kopienu tiesību akta piemērošanu, it īpaši, ja jautājums par šī tiesību akta spēkā esamību jau ir uzdots Tiesai, citu dalībvalstu kompetentās valsts pārvaldes iestādes nevar apturēt šī tiesību akta piemērošanu līdz brīdim, kad Tiesa būs pieņēmusi nolēmumu par tā spēkā esamību. Faktiski tikai valsts tiesa, ņemot vērā tai iesniegtās lietas īpašos apstākļus, var pārbaudīt, vai ir izpildīti nosacījumi pagaidu pasākumu noteikšanai.

Pagaidu tiesiskās aizsardzības sistēmas konsekvence pieprasa, lai valsts tiesa arī varētu pieņemt lēmumu par uz apstrīdēta Kopienu tiesiskā regulējuma balstīta valsts administratīva akta izpildes apturēšanu. Tomēr vienveidīga Kopienu tiesību piemērošana, kas ir Kopienas tiesiskās kārtības pamatprasība, netieši paredz, ka uz Kopienu tiesisko regulējumu balstīta administratīva akta izpildes apturēšana, kas it īpaši attiecībā uz prasības celšanu un izskatīšanu ir pakļauta valsts procesuālajām normām, visās dalībvalstīs vismaz būtu pakļauta vienveidīgiem piešķiršanas nosacījumiem un tādiem pašiem nosacījumiem, kādi ir paredzēti pagaidu pasākumu noteikšanai Tiesā. Lai pārbaudītu, vai ir izpildīti steidzamības un smaga un nenovēršama kaitējuma riska nosacījumi, tiesai, kas lemj par pagaidu pasākumu piemērošanu, ir jāpārbauda katra gadījuma specifiskie apstākļi un jāizvērtē pierādījumi, kas ļauj secināt, vai tūlītēja tiesību akta, attiecībā uz kuru iesniegts lūgums noteikt pagaidu pasākumus, izpilde var prasītājam radīt nenovēršamus zaudējumus, ko nebūtu iespējams atlīdzināt, ja Kopienu tiesību akts tiktu atzīts par spēkā neesošu. Valsts tiesai kā tiesai, kurai tās kompetences robežās ir uzdots piemērot Kopienu tiesību normas un kurai tādējādi ir jānodrošina Kopienu tiesību īstenošana, saņemot lūgumu noteikt pagaidu pasākumus, ir jāņem vērā tas, kā pagaidu pasākums var apdraudēt tiesisko sistēmu, kas ar Kopienu tiesību aktu ir izveidota visā Kopienā. Tai ir jāņem vērā, pirmkārt, kumulatīvās sekas, pieņemot, ka lielākā daļa tiesu līdzīgu iemeslu dēļ arī noteiks pagaidu pasākumus, un, otrkārt, prasītāja situācijas specifika atšķirībā no citiem skartajiem uzņēmējiem. Īpaši, ja pagaidu pasākumu noteikšana var ietvert finansiāla riska radīšanu Kopienai, valsts tiesai turklāt ir jābūt iespējai pieprasīt no prasītāja pietiekamas garantijas.

Tomēr valsts pārvaldes iestādes nav spējīgas noteikt pagaidu pasākumus, ievērojot nosacījumus, ko to noteikšanai ir definējusi Tiesa. Pirmkārt, tieši šo iestāžu statuss principā nespēj nodrošināt tādu pašu neatkarības un objektivitātes pakāpi, kāda piemīt valsts tiesām. Tāpat nav skaidrs, vai šajās iestādēs tiek ievērots tiesu debatēm raksturīgais sacīkstes princips, kas pirms lēmuma pieņemšanā iesaistīto interešu izsvēršanas ļauj uzklausīt dažādu lietas dalībnieku izvirzītos argumentus.

(sal. ar 103.–109., 111. punktu un rezolutīvās daļas 5. punktu)