ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka pretendentiem uz publisku līgumu ir vienādas iespējas, izstrādājot sava piedāvājuma noteikumus, un tādējādi tas nozīmē, ka visu pretendentu piedāvājumiem ir jābūt pakļautiem vienādiem nosacījumiem. Runājot par atšķirīgu attieksmi pret piedāvājumiem, kas ir saistīta ar viena no tiem kā pārmērīgi zemas cenas piedāvājuma identificēšanu, Regulas Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, 139. panta 1. punkts paredz līgumslēdzējas iestādes pienākumu, pirmkārt, identificēt aizdomīgus piedāvājumus, otrkārt, ļaut attiecīgajiem pretendentiem pierādīt to nopietno raksturu, pieprasot tiem sniegt precizējumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, treškārt, novērtēt ieinteresēto personu sniegto paskaidrojumu atbilstību un, ceturtkārt, pieņemt lēmumu par minēto piedāvājumu pieņemšanu vai noraidīšanu. Tikai tad, ja piedāvājuma uzticamība a priori ir apšaubāma, līgumslēdzējai iestādei ir no minētās tiesību normas izrietošie pienākumi, tostarp pienākums sīki pārbaudīt piedāvāto cenu nopietno raksturu, izmantojot ekonomiskos atsauces parametrus.

Tādējādi, ciktāl vērtēšanas komisija pretendenta piedāvājumu sākotnēji identificē kā pārmērīgi zemas cenas piedāvājumu un uzskata, ka cita pretendenta piedāvājumam a priori nav nepilnību, tā, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem principu, attiecībā uz pirmo var uzsākt Regulas Nr. 2342/2002 139. panta 1. punktā paredzēto procedūru atbilstoši sacīkstes principam un sīki pārbaudīt tās cenas, izmantojot ekonomiskos atsauces parametrus, nepiemērojot tādu pašu attieksmi otram pretendentam. Šo secinājumu neatspēko arguments, ka piedāvājuma cena vien neļauj uzskatīt, ka šis piedāvājums ir pārmērīgi zemas cenas piedāvājums. Tā kā Regulas Nr. 2342/2002 139. panta 1. punktā vai 146. panta 4. punktā nav jēdziena “pārmērīgi zemas cenas piedāvājums” definīcijas vai noteikumu, kas ļauj identificēt šādu piedāvājumu, līgumslēdzējai iestādei ir jānosaka metode, kāda jāizmanto, lai identificētu pārmērīgi zemas cenas piedāvājumus, ar nosacījumu, ka šī metode ir objektīva un nediskriminējoša. Šajā ziņā nekas neliedz līgumslēdzējai iestādei piedāvājumus salīdzināt ar specifikācijās norādīto provizorisko budžetu un vienu no tiem sākotnēji identificēt kā pārmērīgi zemas cenas piedāvājumu, ja šī piedāvājuma cena ir būtiski zemāka nekā minētais provizoriskais budžets.

(skat. 47., 49.‑55. un 57. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 47. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj līgumslēdzējai iestādei izslēgt pretendentu no publiskā iepirkuma procedūras ar pamatojumu, ka tas neatbilst attiecībā uz saimniecisko un finansiālo stāvokli paziņojumā par līgumu paredzētajam nosacījumam par tāda banku iestādes apliecinājuma iesniegšanu, kurā šī banku iestāde būtu apņēmusies piešķirt kredītu par šajā paziņojumā par līgumu noteikto summu un garantēt šim pretendentam, ka šī summa paliks pieejama visā iepirkuma līguma izpildes laikposmā.

Šajā ziņā ir jāsecina, ka prasība iegūt kredītu, kas būtu konkrēti paredzēts iepirkuma līguma izpildei, objektīvi ir piemērota tam, lai noskaidrotu pretendenta saimniecisko spēju veiksmīgi izpildīt līgumu. Proti, kā norāda Eiropas Komisija, kredīta piesaistīšana konkrētam izmantojumam ir piemērota, lai pierādītu, ka pretendenta rīcībā patiešām ir līdzekļi, kas tam pašam nepieder un kas ir nepieciešami līguma izpildei (šajā ziņā skat. spriedumu, 1999. gada 2. decembris, Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, 29. punkts). Tomēr iesniedzējtiesai vēl ir jāpārliecinās, ka paziņojumā par līgumu prasītā summa ir samērīga ar līguma priekšmetu. Runājot, otrkārt, par tāpat paziņojumā par līgumu minēto prasību attiecībā uz kredīta par summu, kas nav mazāka kā 3000000 EUR, piešķiršanu “līguma izpildes laikposmā (48 mēneši)”, lai gan ir taisnība, ka Direktīvas 2004/18 47. pantā nav skaidri paredzētas līgumslēdzējas iestādes tiesības prasīt no pretendenta, lai līguma izpildei nepieciešamie līdzekļi būtu pieejami visā līguma izpildes laikposmā, tomēr, kā ģenerāladvokāts to norādījis savu secinājumu 46. punktā, līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ietvaros līgumslēdzējas iestādes veiktās saimniecisko un finansiālo kritēriju ievērošanas pārbaudes mērķis ir šai iestādei pārliecināties, ka visā līguma laikposmā pretendents faktiski varēs izmantot visa veida līdzekļus, uz kuriem tas balstās (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 14. janvāris, Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, 26. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt prasītās summas pieejamības saglabāšana līguma izpildes laikposmā ir lietderīgs elements, lai konkrēti izvērtētu pretendenta saimniecisko un finansiālo stāvokli salīdzinājumā ar tā saistībām. Proti, līguma pareiza izpilde ir cieši saistīta ar to, ka pretendenta rīcībā ir finanšu līdzekļi, lai to veiksmīgi izdarītu.

(skat. 36.–38. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑164/16

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

pret

Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd

[Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Preču piegāde – Mehāniskie transportlīdzekļi – Līzinga līgums ar izpirkšanas iespēju

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 4. oktobra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Ar nodokli apliekami darījumi – Preču piegāde – Mehāniskie transportlīdzekļi – Nomas līgums – Īpašums, kas parasti tiek iegūts īpašumā, vēlākais, veicot pēdējo iemaksu – Jēdziens – Nomas standartlīgums ar izpirkšanas iespēju – Iekļaušana – Nosacījums – Izpirkuma iespējas izmantošana, kas ir vienīgā saimnieciski racionālā izvēle nomniekam – Valsts tiesas kompetencē esoša pārbaude

(Padomes Direktīvas 2006/112 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts)

Jēdziens “līgums par nomu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu”, kurš izmantots Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz nomas standartlīgumu ar izpirkšanas iespēju, ja no līguma finanšu nosacījumiem izriet, ka iespējas izmantošana ir vienīgā saimnieciski racionālā izvēle, ko var izdarīt līzinga ņēmējs attiecīgajā brīdī, ja līgums tiek pildīts līdz tā darbības beigām, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

(skat. 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑151/16

“Vakarų Baltijos laivų statykla” UAB

pret

Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 14. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Energoproduktu, kas tiek lietoti par degvielu kuģošanai Eiropas Savienības ūdeņos un elektroenerģijas ražošanai uz kuģiem, atbrīvojums no nodokļa – Kuģa izmantotā degviela kuģošanai no vietas, kurā tas ir uzbūvēts, uz citas dalībvalsts ostu, lai tur uzņemtu pirmo komerckravu

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 13. jūlija spriedums

Noteikumi par nodokļiem–Tiesību aktu saskaņošana–Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai–Energoproduktu, kas ir piegādāti nolūkā tos lietot par degvielu kuģošanai Eiropas Savienības ūdeņos un elektroenerģijas ražošanai uz kuģiem, atbrīvojums no nodokļa–Piemērošanas joma–Degviela, kas tiek izmantota kuģa kuģošanai bez kravas no vienas dalībvalsts ostas uz citas dalībvalsts ostu, lai tur kuģī iekrautu preces, kuras pēc tam ir jānogādā trešās dalībvalsts ostā–Ietveršana (Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta c) apakšpunkts) Noteikumi par nodokļiem–Tiesību aktu saskaņošana–Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai–Energoproduktu, kas ir piegādāti nolūkā tos lietot par degvielu kuģošanai Eiropas Savienības ūdeņos un elektroenerģijas ražošanai uz kuģiem, atbrīvojums no nodokļa–Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atbrīvojuma no nodokļa piemērošana tiek liegta formālo prasību neievērošanas gadījumos, lai gan materiāltiesiskie nosacījumi ir izpildīti–Nepieļaujamība (Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīva 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK, it īpaši tās 2. panta otrās daļas k) punkts un 13. panta 1. punkta otrās daļas e) apakšpunkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts iekasēt nodevu, kas ir piemērojama elektroenerģijas ražošanai paredzētajiem vēja ģeneratoriem.

Ir skaidrs, ka intensīvāka atjaunojamo energoresursu izmantošana elektroenerģijas ražošanai ieņem būtisku vietu to pasākumu kopumā, kuri jāveic, lai samazinātu siltumnīcefekta gāzu emisijas, kas ir viens no galvenajiem klimatisko izmaiņu iemesliem, ko Eiropas Savienība un tās dalībvalstis ir apņēmušās apkarot, un tostarp lai nodrošinātu atbilstību Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Kioto protokolam. Šāda intensīvāka izmantošana ir vērsta arī uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzību, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzību, kas ir LESD 36. pantā uzskaitīti vispārējo interešu apsvērumi.

Tomēr, pat pieņemot, ka šī nodeva, neraugoties uz tās reģionālo piemērojamību un to, ka tā attiecas tikai uz vienu atjaunojamo energoresursu, varētu izraisīt to, ka attiecīgā dalībvalsts neievēros Direktīvas 2009/28 I pielikuma A daļā noteikto valsts vispārējo obligāto mērķi, no tā labākajā gadījumā izrietētu šīs dalībvalsts pieļauts tās šajā direktīvā paredzēto pienākumu pārkāpums, un šādas nodevas ieviešanu pašu par sevi tomēr nevarētu uzskatīt par pretēju minētajai direktīvai, jo dalībvalstīm, kā norādīts šī sprieduma 32. punktā, ir rīcības brīvība minētā mērķa sasniegšanai, ja vien tās ievēro LESD garantētās pamatbrīvības.

(skat. 38., 40., 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑436/16

Georgios Leventis

un

Nikolaos Vafeias

pret

Malcon Navigation Co. ltd.

un

Brave Bulk Transport ltd.

(Areios Pagos lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – 23. pants – Jurisdikcijas noteikšanas klauzula – Starp divām sabiedrībām noslēgtā līgumā ietverta jurisdikcijas atlikšanas klauzula – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Vienas no šīm sabiedrībām pārstāvju solidāra atbildība par neatļautām darbībām – Minēto pārstāvju iespēja atsaukties uz šo noteikumu

Kopsavilkums – Tiesas (septītā palāta) 2017. gada 28. jūnija spriedums

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 – Jurisdikcijas noteikšana – Vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu – Divu sabiedrību noslēgtā līgumā ietverta jurisdikcijas noteikšanas klauzula – Klauzula, uz kuru nevar atsaukties kādas no minētajām sabiedrībām pārstāvji, lai apstrīdētu kādas tiesas kompetenci izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, kuras mērķis ir panākt to atbildību

(Padomes Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkts)

Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 23. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka uz jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, kas ir ietverta starp divām sabiedrībām noslēgtā līgumā, nevar atsaukties vienas no tām pārstāvji, lai apstrīdētu kādas tiesas kompetenci izskatīt prasību par kaitējuma atlīdzību, kuras mērķis ir noteikt to solidāru atbildību par iespējami neatļautām darbībām, kas veiktas, īstenojot to funkcijas.

Briseles I regulas 23. pantā ir skaidri norādīts, ka tās piemērošanas jomā ietilpst tikai gadījumi, kad puses ir “vienojušās” par tiesu. Tādējādi Tiesa ir norādījusi, ka attiecīgajai tiesai ir pienākums in limine litis pārbaudīt, vai jurisdikcijas noteikšanas klauzulai puses faktiski ir izteikušas piekrišanu, kam jābūt izteiktai skaidri un precīzi, un Briseles I regulas 23. panta 1. punktā noteikto formas prasību mērķis šajā ziņā ir nodrošināt, lai šī piekrišana faktiski būtu konstatējama (spriedums, 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi līgumā ietverta jurisdikcijas noteikšanas klauzula principā var radīt sekas tikai attiecībās starp pusēm, kas ir piekritušas šī līguma noslēgšanai (spriedums, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

(skat. 33.–35. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑97/16

José María Pérez Retamero

pret

TNT Express Worldwide Spain S.L. u.c.

(Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2002/15/EEK – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Darba laika organizēšana – Pārvadājumi ar autotransportu – Transportlīdzekļa apkalpes loceklis – Pašnodarbināts autovadītājs – Jēdziens – Nepieņemamība

Kopsavilkums – Tiesas (desmitā palāta) 2017. gada 2. marta spriedums

Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Lūgums interpretēt Savienības tiesību normas, kas acīmredzami nav piemērojamas pamatlietā – Direktīvas 2002/15 nepiemērojamība lietā, kurā celta prasība, apstrīdot atbrīvošanu no darba – Nepieņemamība

(LESD 267. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/15 1. un 3.pants)

Juzgado de lo Social n 3 de Barcelona (Barselonas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 3, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams.

Tā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesas iesniegta lūguma noraidīšana it īpaši var būt pamatota, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesības lietas apstākļiem nav piemērojamas ne tiešā, ne netiešā veidā (spriedums, 2011. gada 7. jūlijs, Agafiţei u.c., C‑310/10, EU:C:2011:467, 28. punkts).

Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka no Direktīvas 2002/15 1. panta izriet, ka tās mērķis ir noteikt obligātās prasības attiecībā uz darba laika organizēšanu, lai uzlabotu veselības un drošības aizsardzību personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi, kā arī paaugstinātu ceļu satiksmes drošību un sakārtotu konkurences nosacījumus. Otrkārt, atbilstoši Direktīvas 2002/15 3. pantam tajā noteiktās definīcijas ir paredzētas “šajā direktīvā [šīs direktīvas mērķiem]”. Tādējādi šīs direktīvas 3. panta d) un e) punktā definēto jēdzienu “transportlīdzekļa apkalpes loceklis” un “pašnodarbinātais autovadītājs” interpretācija nevar pārsniegt minētās direktīvas piemērošanas jomu.

Taču ir jākonstatē, ka strīds pamatlietā, kas ir saistīts ar prasību, kura celta, apstrīdot atbrīvošanu no darba, attiecas nevis uz jautājumu par darba laika organizēšanu, bet gan uz jautājumu par to, vai attiecīgā persona ir jākvalificē kā “transportlīdzekļa apkalpes loceklis” un tātad darba ņēmējs valsts darba tiesību un, konkrēti, tiesību aktu par atbrīvošanu no darba piemērošanas mērķiem.

Attiecīgi ir jāsecina, ka tāds strīds kā pamatlietā aplūkotais neietilpst Direktīvas 2002/15 piemērošanas jomā un šīs direktīvas 3. panta d) un e) punktā ietvertie jēdzieni līdz ar to šajā strīdā nav piemērojami.

(sal. ar 23., 25.–28. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka importētājs, lai iebilstu pret ievedmuitas nodokļa vēlāku iegrāmatošanu, var atsaukties uz tiesisko paļāvību atbilstoši šai tiesību normai, norādot uz savu labticību, tikai tad, ja ir izpildīti trīs kumulatīvie nosacījumi. Vispirms ir vajadzīgs, lai nodokļa neiekasēšana būtu notikusi pašu kompetento iestāžu kļūdas dēļ, tad – lai kompetento iestāžu pieļautā kļūda būtu tādas dabas, ko labticīga persona, kas ir atbildīga par samaksu, nevar saprātīgi atklāt, un visbeidzot – lai persona, kas ir atbildīga par samaksu, būtu izpildījusi visus spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā paredzētos noteikumus par muitas deklarāciju. Šāda tiesiskā paļāvība nepastāv it īpaši tad, ja, lai arī pastāvēja acīmredzami iemesli šaubīties par “A formas” izcelsmes sertifikāta patiesumu, importētājs, izmantojot visus iespējamos līdzekļus, nav pārliecinājies par šā sertifikāta izsniegšanas apstākļiem, lai pārbaudītu, vai šīs šaubas ir pamatotas. Šāds pienākums tomēr nenozīmē, ka importētājam būtu vispārīgs pienākums sistemātiski pārbaudīt apstākļus, kādos eksportēšanas valsts muitas iestādes izsniedz “A formas” izcelsmes sertifikātu. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus pamatlietas konkrētos apstākļus, ir jāizvērtē, vai attiecīgajā gadījumā ir izpildīti šie trīs nosacījumi.

Regulas Nr. 2913/92, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā lietā kā pamatlieta no Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) ziņojumā iekļautās informācijas var tikt secināts, ka importētājs nevar pamatoti atsaukties uz tiesisko paļāvību atbilstoši šai tiesību normai, lai iebilstu pret ievedmuitas nodokļa vēlāku iegrāmatošanu. Tomēr, ja šādā ziņojumā ir tikai attiecīgās situācijas vispārīgs apraksts – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ar to vien nepietiek, lai no juridiskā viedokļa pietiekami pierādītu, ka šie nosacījumi patiešām ir izpildīti visos aspektos, tostarp attiecībā uz eksportētāja atbilstošo rīcību. Šādos apstākļos principā importēšanas valsts muitas iestādēm, iesniedzot papildu pierādījumus, ir jāpierāda, ka eksportēšanas valsts muitas iestādes nepatiesu “A formas” izcelsmes sertifikātu ir izsniegušas eksportētāja sniegtā nepatiesā faktu izklāsta dēļ. Tomēr, ja importēšanas valsts muitas iestādēm nav iespējams sniegt minēto pierādījumu, attiecīgajā gadījumā importētājam ir jāpierāda, ka minētais sertifikāts tika sagatavots, pamatojoties uz eksportētāja veiktu patiesu faktu izklāstu.

(skat. 50. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C‑144/16

Município de Palmela

pret

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações

(Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Informācijas sniegšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu un informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā – Direktīvas 83/189/EEK un 98/34/EK – Tehniska noteikuma projekts – Paziņošana Eiropas Komisijai – Dalībvalstu pienākumi – Pārkāpums – Sekas

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2017. gada 1. februāra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Informācijas sniegšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu jomā – Direktīva 83/189 – Informācijas sniegšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu un informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā – Direktīva 98/34 – Tehnisks noteikums – Dalībvalstu pienākums darīt zināmus Komisijai visus tehnisko noteikumu projektus – Pienākuma pārkāpums – Sekas – Nepaziņotā noteikuma neattiecināmība uz fiziskām personām – Apjoms

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas Nr. 98/34, kas grozīta ar Direktīvu Nr. 98/48, 8. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas 83/189 8. panta 1. punkts)

Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/189/EEK, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā, kas grozīta ar Aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, 8. panta 1. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvas 98/34/EK, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvu 98/48/EK, 8. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sankcija, nepiemērojot nepaziņoto tehnisko noteikumu, kāds ir Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (Noteikumi, ar kuriem paredzētas spēļu un atpūtas laukumu atrašanās vietas, ierīkošanas, aprīkošanas un funkcionālās organizēšanas, kā arī aprīkojuma un trieciena virsmas drošības prasības), kas pievienots 1997. gada 27. decembraDecreto-Lei no 379/97 (Dekrētlikums Nr. 379/97), kas grozīts ar 2009. gada 19. maijaDecreto-Lei no 119/2009 (Dekrētlikums Nr. 119/2009), 16. panta 1. un 2. punkts, attiecas tikai uz minēto tehnisko noteikumu, nevis visu tiesību aktu, kurā tas ietilpst.

(skat. 38. punktu un rezolutīvo daļu)
109

Runājot par tiesas sēdē Nīderlandes valdības uzsvērto apstākli, ka Direktīvas 2006/123 juridiskais pamats ir LESD 53. panta 1. punkts un 62. pants, būtu jānorāda, ka šajos noteikumos, it īpaši atšķirībā no LESD 49. un 56. panta, kuri tomēr atrodami tajā pašā LESD trešās daļas IV sadaļas 2. un 3. nodaļā, nav nevienas norādes par ārēju elementu. Tātad no tā nekādā ziņā nevar secināt, ka Savienības likumdevēja kompetence, pamatojoties uz LESD 53. panta 1. punktu un 62. pantu, pieņemt direktīvas, lai veicinātu piekļuvi pašnodarbinātām darbībām un to īstenošanai, kā tas ir Direktīvas 2006/123 gadījumā attiecībā uz pakalpojumu darbībām, katrā ziņā nozīmē šāda elementa esamību.
24

Šādu interpretāciju nevar likt apšaubīt atbildētāju pamatlietā izvirzītais arguments, ka tiesību brīvi izvēlēties advokātu vai pārstāvi plaša interpretācija izraisītu to, ka jebkura juridisko izdevumu apdrošināšana tiktu pārvērsta par apdrošināšanu, kas ir balstīta uz “izmaksu segšanas” principu Direktīvas 87/344 3. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 87/344 3. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēto pasākumu piemērošanas joma saglabājas pat tad, ja personai, kuras juridiskie izdevumi ir apdrošināti, no šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet patstāvīgas tiesības brīvi izvēlēties savu pārstāvi (šajā ziņā skat. spriedumu Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, 49. punkts).
39

Turklāt šajā lietā Komisija un Parlaments apgalvo, ka – tāpat kā tas ir ar Lisabonas vienošanos – pārskatītās vienošanās projektam esot īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību. Tiesa, tam neesot preambulas, kurā būtu skaidri izteikts tā mērķis. Tomēr, analizējot tā noteikumus un kontekstu, kurā tas iekļaujas, atklājoties, ka tā mērķis un sekas ir panākt, lai uz katras līgumslēdzējas puses cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm attiektos starptautiskas reģistrācijas sistēma, kas visu pārējo līgumslēdzēju pušu teritorijā nodrošinātu to tiesisko aizsardzību pret izmantošanas riskiem, kuri var aizskart to viengabalainību vai reputāciju un līdz ar to kaitēt attiecīgo preču tirdzniecībai ārvalstīs. Tādējādi minētais projekts uzlabojot šo Savienības preču eksporta uz trešajām valstīm aizsardzību, kas tā neesamības gadījumā būtu atkarīga no katrā valstī atsevišķi veiktas reģistrācijas un tātad atšķirīgām juridiskām garantijām. Tāpēc šāds projekts pilnībā ietilpstot Savienības ekskluzīvajā kompetencē pat tad, ja ir paredzēts, ka ar to ieviešamo aizsardzības sistēmu īstenotu dalībvalstu iestādes atbilstoši LESD 291. panta 1. punktam. Turklāt Savienība, pamatojoties uz LESD 207. pantu, jau pati esot noslēgusi noteiktu skaitu starptautisku nolīgumu par cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību, un Padome, kas neapstrīd šādas prakses esamību, nepamatojot iemeslus, kas tai likuši no tās atkāpties šajā lietā.