ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORS ĒE

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE] SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 27. septembrī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑183/17 P un C‑184/17 P

International Management Group

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Sadarbība attīstības jomā – Savienības budžeta izpilde netiešā pārvaldībā – Budžeta izpildes uzdevums, kas uzticēts vienībai – Apstiprinātās vienības aizstāšana ar citu vienību – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Apstrīdami tiesību akti – Šaubas par sākotnēji apstiprinātās vienības starptautiskas organizācijas statusu – Tiesību uz aizstāvību īstenošana pirms nelabvēlīgu aktu pieņemšanas – OLAF izmeklēšanas konfidencialitāte

I. Ievads

1. Apvienotās lietas C‑183/17 P un C‑184/17 P attiecas uz apelācijas sūdzībām, ko iesniegusi International Management Group (turpmāk tekstā – “IMG”) attiecīgi par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 2. februāra spriedumiem International Management Group/Komisija (T‑29/15) ( 2 ) un IMG/Komisija (T‑381/15) ( 3 ).

2. Šīm divām lietām ir kopīgs faktiskais konteksts, proti, rīcības programmas grozījumi par labu Mjanmai/Birmai, ar kuriem IMG tika atņemtas tiesības izpildīt šo projektu netiešā pārvaldībā tādēļ, ka pēc Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) izmeklēšanas radās šaubas par tās starptautiskas organizācijas statusu.

3. Ar spriedumu lietā T‑29/15 Vispārējā tiesa noraidīja prasību, ko IMG cēla, lai tiktu atcelts īstenošanas lēmums C(2014) 9787 final, ko 2014. gada 16. decembrī pieņēma Eiropas Komisija ( 4 ). Ar spriedumu lietā T‑381/15 tā noraidīja tās otro prasību, kas bija vērsta uz to, lai panāktu, pirmkārt, ka tiek atcelta 2015. gada 8. maija vēstule, ar kuru Komisija tostarp informēja IMG par savu lēmumu liegt tai iespēju noslēgt jaunus nolīgumus atbilstoši netiešas pārvaldības metodei, kas ir piemērojama starptautiskajām organizācijām ( 5 ), kā arī, otrkārt, to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot nodarīti šādi veikto pasākumu dēļ.

4. Turklāt šīs lietas attiecas uz pretapelācijas sūdzībām, ko iesniegusi Komisija, tostarp lai panāktu iepriekš minēto spriedumu atcelšanu, ciktāl tajos Vispārējā tiesa – pēc iestādes domām kļūdaini – par pieņemamām atzinusi prasības, ko pirmajā instancē cēlusi IMG.

5. Atbilstoši Tiesas lūgumam šajos secinājumos tiks analizēti tikai galvenie jaunie tiesību jautājumi, kas rodas šajās lietās, proti, tie, kas it īpaši ir izvirzīti pretapelācijas sūdzībās, šajās lietās izvirzītajos otrajos pamatos, kā arī ceturtajā pamatā lietā C‑183/17 P un trešajā pamatā lietā C‑184/17 P.

6. Šajā ziņā, pirms tiek spriests pēc būtības, ir jāizvērtē, vai tādi akti kā tie, kurus tiek lūgts atcelt, ir apstrīdami tiesību akti. Tad, lai izvērtētu nodoto spriedumu pamatotību, ir jāpievēršas jēdziena “starptautiska organizācija” – šajā lietā nozīmīgu Savienības finanšu tiesiskā regulējuma noteikumu izpratnē – iespējamai nozīmei šajā lietā ( 6 ). Visbeidzot, būs jāiztirzā jautājums par personas tiesību īstenot savu aizstāvību, pirms pret to ir veikts kāds pasākumus, tvērumu un, konkrētāk, par veidu, kādā šīs tiesības būtu īstenojamas, saglabājot OLAF izmeklēšanu konfidencialitāti.

7. Uzreiz ir jānorāda, ka, manuprāt, turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ Tiesai būs ne tikai jānoraida Komisijas izvirzītās iebildes par nepieņemamību, bet arī abas IMG izvirzīto pamatu grupas, kas tiks analizētas šajos secinājumos.

II. Tiesvedības priekšvēsture

8. Tiesvedības priekšvēsture ir detalizēti izklāstīta pārsūdzētajos spriedumos abās attiecīgajās lietās, uz kurām šajā saistībā tiek izdarīta atsauce ( 7 ). Būtiskie apstākļi, kas vajadzīgi šo secinājumu izpratnei, var tikt apkopoti šādi.

9. 2013. gada 7. novembrī Komisija pieņēma īstenošanas lēmumu C(2013) 7682 par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta ( 8 ). Šajā lēmumā, tostarp tā 2. pielikumā ( 9 ), bija paredzēts šā projekta budžeta izpildes uzdevumus uzticēt IMG, kas minētajā lēmumā tika norādīta kā starptautiska organizācija ( 10 ).

10. 2014. gada 17. februārī OLAF informēja Komisiju, ka ir uzsācis izmeklēšanu par IMG juridisko statusu.

11. 2014. gada 26. februārī Komisija veica aizsardzības pasākumus, pamatojoties uz noteikumiem par OLAF izmeklēšanas veikšanu ( 11 ), šos pasākumus pamatojot ar to, ka tai pēc vairāku Savienības dalībvalstu veiktas apstrīdēšanas ir radušās šaubas par IMG starptautiskās organizācijās statusu. Ar 2014. gada 25. aprīļa vēstuli tā informēja IMG par minēto pasākumu veikšanu un to iemesliem.

12. 2014. gada 15. decembrī Komisija saņēma OLAF ziņojumu, kurš izdots pēc izmeklēšanas pabeigšanas ( 12 ) un kurā šis birojs būtībā uzskatījis, ka IMG nav “starptautiska organizācija” Regulas Nr. 1605/2002 izpratnē.

13. 2014. gada 16. decembrī Komisija pieņēma lēmumu, kurā tā noteica, ka cita vienība, nevis IMG īstenos sākotnējā īstenošanas lēmumā ar minētajiem grozījumiem ( 13 ) paredzēto tirdzniecības attīstības programmu atbilstoši netiešas pārvaldības metodei. Par šo lēmumu tika celta prasība, kas izskatīta lietā C‑183/17 P,

14. 2015. gada 16. janvārī Komisijas juridiskais dienests sagatavoja dokumentu, kurā tika veikta OLAF galīgā ziņojuma juridiskā analīze.

15. Ar 2015. gada 8. maija vēstuli Komisija informēja IMG par to, ko tā plāno darīt saistībā ar dažādiem ieteikumiem, kas iekļauti OLAF galīgajā ziņojumā, un tostarp par to, ka tās dienesti ar to neslēgs jaunus līgumus, pamatojoties uz īpašu procedūru, kas Regulā Nr. 966/2012 paredzēta starptautiskajām organizācijām, kamēr nebūs pilnīgas pārliecības par tās juridisko statusu. Par šo vēstuli tika celta prasība, kas izskatīta lietā C‑184/17 P.

III. Tiesvedības Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi

A. Tiesvedība un spriedums lietā T‑29/15

16. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 21. janvārī, IMG cēla prasību, kas reģistrēta ar numuru T‑29/15, lai panāktu, ka, pamatojoties uz LESD 263. pantu, tiek atcelts 2014. gada 16. decembra lēmums.

17. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 24. martā, Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību. Ar 2015. gada 30. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa piekrita iebildei par nepieņemamību pēc būtības un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

18. 2016. gada 13. janvārīIMG cēla prasību, lai Vispārējā tiesa liktu Komisijai iesniegt OLAF galīgo ziņojumu un tās juridisko dienestu atzinumu par minēto ziņojumu ( 14 ).

19. 2017. gada 2. februārī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T‑29/15. Vispirms tā nosprieda, ka neviena no abām Komisijas izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību nav pamatota, jo 2014. gada 16. decembra lēmums esot radījis IMG saistošas tiesiskās sekas un neesot 2014. gada 26. februāra aizsardzības pasākumus apstiprinošs akts, līdz ar to šis lēmums esot apstrīdams tiesību akts un tātad IMG celtā prasība esot pieņemama ( 15 ).

20. Turpinājumā, spriežot pēc būtības, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka neviens no IMG izvirzītajiem septiņiem pamatiem ( 16 ) nav pamatots un ka tās prasība atcelt tiesību aktu tātad ir jānoraida ( 17 ). Turklāt tā noraidīja IMG prasību par dokumentu iesniegšanu un piesprieda tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus ( 18 ).

B. Tiesvedība un spriedums lietā T‑381/15

21. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 14. jūlijā, IMG cēla prasību, kas reģistrēta ar numuru T‑381/15, – pamatojoties uz LESD 263. pantu, atcelt 2015. gada 8. maija vēstuli, kā arī, pamatojoties uz LESD 268. pantu, – par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot nodarīti minētajā vēstulē paredzēto pasākumu veikšanas dēļ.

22. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 25. septembrī, Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību. Ar 2016. gada 29. janvāra rīkojumu Vispārējā tiesa pievienoja šo iebildi lietai pēc būtības un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

23. Tiesvedības rakstveida daļas un mutvārdu daļas laikā Komisija pieprasīja, lai divi IMG iesniegtie dokumenti, proti, OLAF galīgais ziņojums un pašas juridisko dienestu atzinums, kurā ir analizēts šis ziņojums, tiktu izņemti no tiesas lietas materiāliem ( 19 ).

24. 2017. gada 2. februārī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T‑381/15. Vispirms tā sprieda par divām Komisijas izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību, norādot, ka prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama, ciktāl tā attiecas uz pasākumu, kas paredzēts strīdīgajā vēstulē, kurā Komisija nolēma, ka IMG vairs nevar pretendēt uz projektu īstenošanu netiešā pārvaldībā kā “starptautiska organizācija”, kamēr vien pastāv šaubas par tās juridisko statusu, un ka pārējā daļā šī prasība ir vai nu nepieņemama, vai arī vairs nepastāv intereses celt prasību ( 20 ).

25. Turpinājumā, spriežot pēc būtības, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka neviens no IMG izvirzītajiem astoņiem pamatiem ( 21 ) nav pamatots un ka tās prasība atcelt tiesību aktu tātad ir jānoraida ( 22 ). Turklāt Vispārējā tiesa noraidīja IMG celto prasību par zaudējumu atlīdzību un tad piesprieda tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus ( 23 ).

26. Visbeidzot Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas prasību izņemt no lietas materiāliem tās juridisko dienestu atzinumu, bet noraidīja tās prasību par OLAF galīgā ziņojuma izņemšanu no lietas materiāliem ( 24 ).

IV. Tiesvedības Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

27. Ar prasības pieteikumiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 2017. gada 11. aprīlī, IMG cēla divas apelācijas, kas reģistrētas ar numuriem C‑183/17 P un C‑184/17 P, kurās tā lūdza Tiesu attiecīgi: – atcelt spriedumu lietā T‑29/15 un taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, atceļot 2014. gada 16. decembra lēmumu, kā arī piespriežot Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus; – atcelt spriedumu lietā T‑381/15 un taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, pirmkārt, atceļot 2015. gada 8. maija vēstuli, un, otrkārt, piespriežot Komisijai atlīdzināt zaudējumus, kas esot radušies šajā vēstulē paredzēto pasākumu veikšanas dēļ, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

28. Atbildes rakstos uz apelācijas sūdzībām un atbildes rakstos uz replikām attiecībā uz lietām C‑183/17 P un C‑184/17 P Komisija aicināja Tiesu noraidīt šīs abas apelācijas sūdzības un piespriest IMG atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

29. Turklāt Komisija iesniedza pretapelācijas sūdzībās šajās abās lietās, kurās tā lūdza Tiesu, pirmkārt, atcelt spriedumus, kas pasludināti attiecīgi lietās T‑29/15 un T‑381/15, ciktāl tajos tika noraidītas pirmajā instancē izvirzītās iebildes par nepieņemamību, otrkārt, taisīt galīgo spriedumu par šo strīda aspektu, par nepieņemamām atzīstot IMG celtās prasības atcelt tiesību aktu, un, treškārt, piespriest IMG atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Vēl lietā C‑184/17 P Komisija lūdza Tiesu izņemt OLAF galīgo ziņojumu no tiesas lietas materiāliem un svītrot jebkādas atsauces uz to, kā arī uz tā saturu ( 25 ).

30. Ar 2018. gada 20. marta lēmumu lietas C‑183/17 P un C‑184/17 P tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.

31. 2018. gada 13. jūnija tiesas sēdē IMG un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus.

V. Analīze

32. Apelācijas sūdzību, kas ir vērstas attiecīgi uz sprieduma lietā T‑29/15 un sprieduma lietā T‑381/15 atcelšanu, pamatojumam IMG izvirzījusi četrus pamatus lietā C‑183/17 P ( 26 ) un piecus pamatus lietā C‑184/17 P ( 27 ), kas daļēji pārklājas. Turklāt lietā C‑183/17 P tā kritizē Vispārējās tiesas lēmumu noraidīt tās prasību iesniegt OLAF galīgo ziņojumu. Lietā C‑184/17 P tā apstrīd tās prasības par zaudējumu atlīdzību noraidīšanu, kā arī Vispārējās tiesas lēmumu atzīt par nepieņemamu un nepievienot lietas materiāliem Komisijas juridisko dienestu atzinumu par šo ziņojumu.

33. Savukārt pretapelācijas sūdzībās, ko Komisija iesniedza šajās abās lietās, tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nosprieda, ka akti, uz kuriem attiecas IMG prasība atcelt tiesību aktu, ir apstrīdami tiesību akti. Turklāt lietā C‑184/17 P tā tai papildus pārmet to, ka tā neizņēma OLAF galīgo ziņojumu no tiesas lietas materiāliem.

34. Saistībā ar šo pēdējo minēto jautājumu ir jānorāda, ka abu tiesvedības pušu prasības attiecībā uz šo ziņojumu jau ir zaudējušas priekšmetu, jo no Komisijas mutvārdu paziņojumiem izriet, ka dažas dienas pirms tiesas sēdes Tiesā tā pēkšņi nosūtīja attiecīgo ziņojumu un tā pielikumus IMG, ko pēdējā minētā apstiprināja tiesas sēdē.

35. Tāpat ir jāatgādina, ka šie uz konkrētiem jautājumiem vērstie secinājumi tiks veltīti tikai pretapelācijas sūdzībās izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību un noteiktiem otro šajās abās lietās celto apelāciju pamatu aspektiem, kā arī ceturtā pamata lietā C‑183/17 P un trešā pamata lietā C‑184/17 P aspektiem, kuri attiecas uz galvenajiem tiesību jautājumiem, kas tiks izskatīti turpinājumā ( 28 ).

A. Par to, vai IMG celtajās prasībās minētie tiesību akti (pretapelācijas sūdzības apvienotajās lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P) ir apstrīdami tiesību akti

36. Komisijas iesniegtajās pretapelācijas sūdzībās ir uzdoti procesuāla rakstura jautājumi, kas konkrēti attiecas uz IMG Vispārējā tiesā celto prasību pieņemamību, un tie ir jāizskata vispirms, pirms pēc būtības tiek analizētas IMG celtajās apelācijās izvirzītās problēmas.

37. Saskaņā ar Komisijas pretapelācijas sūdzībām lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P ( 29 ) tā lūdz atcelt pārsūdzētos spriedumus tādēļ, ka Vispārējā tiesa, nospriežot, ka attiecīgi 2014. gada 16. decembra lēmums un 2015. gada 8. maija vēstule ir apstrīdami tiesību akti LESD 263. panta izpratnē un ka tādēļ IMG celtās prasības atcelt šos tiesību aktus ir nepieņemamas, esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā.

38. Atbildē IMG apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti noraidījusi iebildes par nepieņemamību. Es piekrītu šim pēdējam minētajam viedoklim turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ.

1. Par attiecīgo tiesību aktu saistošajām tiesiskajām sekām

39. Savu apgalvojumu pamatojumam Komisija pirmām kārtām pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka 2014. gada 16. decembra lēmums un 2015. gada 8. maija vēstule rada saistošas tiesiskās sekas, kas skar IMG intereses, lai arī šī iestāde uzskata, ka tā tas nav.

40. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas un Vispārējās tiesas pastāvīgo judikatūru, pamatojoties uz LESD 263. pantu, prasību atcelt tiesību aktu var celt par jebkuru Savienības iestāžu pieņemtu aktu, kas rada tādas saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt attiecīgo trešo personu intereses, būtiski grozot to tiesisko stāvokli. Lai noteiktu, vai tiesību akts rada šādas sekas, ir jāpievērš uzmanība tostarp tā priekšmetam, saturam un būtībai, kā arī tā pieņemšanas faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, precizējot, ka formai, kādā tas ir ticis pieņemts, principā šajā ziņā nav nozīmes ( 30 ).

41. Lietā C‑183/17 P par 2014. gada 16. decembra lēmumu Komisija būtībā apgalvo, ka nav pieņemami, ka vienība, kurai šī iestāde ir uzticējusi budžeta izpildes uzdevumu, tāda kā IMG, apstrīd tāda veida tiesību aktu kā šis lēmums, kurā minētais uzdevums turpmāk ir uzticēts citai vienībai, šajā gadījumā – GIZ ( 31 ).

42. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa, uzskatot, ka grozījuma, kas izdarīts 2014. gada 16. decembra lēmumā, tiesiskās sekas ir tādas, ka IMG tika liegta iespēja noslēgt deleģēšanas nolīgumu, kura slēgšanas tiesības tai tikušas piešķirtas ar sākotnējo īstenošanas lēmumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pirmkārt, tā apgalvo, ka no Regulas Nr. 966/2012 84. panta teksta ( 32 ) izriet, ka uz šā pamata pieņemts finansēšanas lēmums, tāds kā 2014. gada 16. decembra lēmums, pēc būtības ir pilnīgi iekšējs lēmums, kas tiek pieņemts pirms iespējamas budžeta un tiesisku saistību apņemšanās ( 33 ) un kas tātad nerada nekādas tiesiskās sekas trešajām personām. Otrkārt, tā apgalvo, ka tas vien, ka IMG nosaukums ir minēts sākotnējā īstenošanas lēmumā, tai nepiešķir tiesības uz deleģēšanas nolīguma noslēgšanu ( 34 ) un tādēļ šā akta grozījumi, kuru rezultātā tā tiek aizstāta ar GIZ kā vienību, kas izvēlēta šāda nolīguma noslēgšanai, ir varējuši radīt tikai faktiskas, nevis tiesiskas sekas IMG stāvoklim. Treškārt, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi šai lietai judikatūru par publisko iepirkumu, lai arī netiešas pārvaldības režīms, kas paredzēts Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, esot ļoti īpašs.

43. Tomēr uzskatu, ka dažādie iebildumi, ko šādi ir formulējusi Komisija, ir daļēji nepamatoti un daļēji nepieņemami. Proti, pirmkārt, Vispārējā tiesa, manuprāt, pamatoti ir nospriedusi, ka 2014. gada 16. decembra lēmums nav uzskatāms par iekšēju aktu ( 35 ), jo tieši šā lēmuma priekšmets ir iespējas liegšana IMG, piemērojot Regulas Nr. 966/2012 noteikumus, noslēgt ar Komisiju deleģēšanas nolīgumu ( 36 ), un uzskatu, ka Komisijas minētā judikatūra neliek izdarīt atšķirīgus secinājumus ( 37 ). Otrkārt, pat ja nav strīda par to, ka IMG gan nekad nav bijušas tiesības uz to, lai šī iespēja konkretizētos, tomēr apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas ir tādas, ka attiecīgajai personai noteikti un galīgi tiek liegta šāda iespēja, ņemot vērā, ka, aizstājot IMG ar GIZ, IMG zaudē savu tādas pilnvarotās vienības statusu, kas attiecīgajā gadījumā var izpildīt budžetu attiecīgajam projektam ( 38 ). Visbeidzot, attiecībā uz pēdējo minēto argumentu par iespējams nepareizo judikatūras par publisko iepirkumu piemērošanu, manuprāt, pietiek konstatēt, ka Komisija acīmredzami to nav pietiekami pamatojusi ( 39 ), lai Tiesa to varētu ņemt vērā ( 40 ).

44. Turklāt lietā C‑184/17 P par 2015. gada 8. maija vēstuli Komisija būtībā apgalvo, ka nav pieņemami, ka tāds deleģējuma saņēmējs kā IMG apstrīd tāda veida aktu kā minētā vēstule, atbilstoši kurai šī iestāde tai ir norādījusi, ka vairs neuzticēs budžeta izpildes uzdevumus līdz brīdim, kad gūs absolūtu pārliecību par tās juridisko statusu ( 41 ).

45. Komisija uzskata, ka strīdīgā vēstule ir radījusi tikai faktiskas, nevis tiesiskas sekas, kā arī tās ir tikai iespējamas, nevis faktiski radītas attiecībā uz IMG. Tā norāda, ka šajā vēstulē tā tikai ir norādījusi savus nodomus vairs nenoslēgt ar IMG nolīgumus atbilstoši netiešas pārvaldības metodei, kas ir piemērojama starptautiskajām organizācijām un ir paredzēta Regulā Nr. 966/2012 ( 42 ), kamēr pastāvēs šaubas par ieinteresētās personas juridisko statusu. Tā piebilst, ka ieinteresētajai personai nav tiesību uz to, lai ar to tiktu noslēgts nolīgums, kas esot atkarīgs no Komisijas gribas, un vēl jo mazāk ir tiesības uz to, lai nolīgums tiktu noslēgts atbilstoši attiecīgajai īpašajai kārtībai, kas esot paredzēta noteiktām organizācijām.

46. Tomēr līdzīgi kā iepriekš attiecībā uz 2014. gada 16. decembra lēmumu veiktās analīzes gadījumā ir jākonstatē, ka 2015. gada 8. maija vēstule rada saistošas – nevis tikai faktiskas vai iespējamas – tiesiskās sekas IMG situācijai, jo Komisija tajā ir izteikusi savu attiecīgā brīža vēlmi nenoslēgt jaunus deleģēšanas nolīgumus ar ieinteresēto personu ( 43 ), kas ir akts ar lēmuma būtību, ar kuru tūlītēji un tieši tika izbeigta jebkāda iespējamība, ka IMG tiks uzticēti budžeta izpildes uzdevumi kā starptautiskajai organizācijai līdz turpmākam paziņojumam.

47. Līdz ar to uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā abos pārsūdzētajos spriedumos, kad tā nosprieda, ka 2014. gada 16. decembra lēmums un 2015. gada 8. maija vēstule ir attiecīgi radījuši tiesiskās sekas, kas var būtiski ietekmēt IMG intereses, un tādējādi abi akti, uz kuriem attiecas tās iesniegtās apelācijas sūdzības, ir pārsūdzami šajā saistībā, pamatojoties uz LESD 263. pantu.

2. Par to, ka attiecīgie akti nav apstiprinoši

48. Otrām kārtām, tikai lietā C‑183/17 P Komisija papildus izvirza iebildumu Vispārējai tiesai, ka tā noraidīja otro iebildi par nepieņemamību, ko tā tajā bija izvirzījusi. Šajā ziņā tā tai pārmet uzskatu, ka apstrīdētais 2014. gada 16. decembra lēmums nav apstiprinošs akts 2014. gada 25. aprīļa vēstulei, ar kuru šī iestāde informēja IMG par aizsardzības pasākumu veikšanu 2014. gada 26. februārī. Savukārt IMG uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti noraidījusi šo iebildi par nepieņemamību. Es arī tā uzskatu.

49. Pirmkārt, atbilstoši Komisijas norādītajam Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka bija parādījies “jauns elements”, ciktāl 2014. gada 16. decembra lēmumā “galīgi” tika izslēgta IMG iespēja noslēgt iespējamu deleģēšanas nolīgumu, bet 2014. gada 25. aprīļa vēstulē tā tika izslēgta “uz laiku” vai “pagaidām” ( 44 ).

50. Šajā saistībā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, pirmkārt, ka prasība atcelt tiesību aktu, ar kuru ir vienīgi apstiprināts cits lēmums, kas ir kļuvis galīgs, ir nepieņemama ( 45 ), un, otrkārt, ka tā tas ir gadījumā, kad apstrīdētais tiesību akts neietver nekādu jaunu faktisko vai tiesību apstākli salīdzinājumā ar iepriekš pieņemtu lēmumu ( 46 ). Proti, šādā gadījumā ar attiecīgo tiesību aktu nav paredzēts radīt saistošas tiesiskās sekas, kurām būtu patstāvīgs raksturs salīdzinājumā ar lēmuma, ko tas apstiprina, tiesiskajām sekām ( 47 ).

51. Šajā lietā no pirmā acu uzmetiena pret pārsūdzēto spriedumu varētu iebilst – kā to liek saprast Komisija –, ka tas tika pieņemts tādos pašos faktiskajos apstākļos kā aizsardzības pasākumi, kas tikuši veikti iepriekš, proti, pastāvošo šaubu dēļ par IMG starptautiskas organizācijas statusu, un attiecīgais lēmums tātad neietvertu jaunu elementu ( 48 ). Tomēr man šķiet, ka nav noliedzams, ka vairāki notikumi, kas veido jaunus datus, ir bijuši laikposmā starp attiecīgo aktu pieņemšanu, un it īpaši tas, ka Komisija saņēma OLAF galīgo atzinumu 2014. gada 15. decembrī ( 49 ).

52. Precīzāk, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti konstatējusi, ka minētie aizsardzības pasākumi atšķīrās no 2014. gada 16. decembra lēmuma, manuprāt, gan no juridiskās būtības, gan no to seku viedokļa. Kā šī tiesa ir uzsvērusi, aizsardzības pasākumu sekas bija tādas, ka IMG iespēja noslēgt ar Komisiju deleģēšanas nolīgumu tika apturēta tikai pagaidu kārtā ( 50 ), bet apstrīdētajā lēmumā šī iespēja tika izslēgta uz visiem laikiem, aizstājot IMG nosaukumu ar GIZ nosaukumu ( 51 ). Tādējādi apstrīdētajā lēmumā nav tikai apstiprināta iepriekšēja akta būtība, bet tajā ir arī izklāstīti jauni elementi iepriekš atgādinātās judikatūras izpratnē, ciktāl tā mērķis un juridiskā piemērojamība atšķiras no to aizsardzības pasākumu mērķa un juridiskās piemērojamības ( 52 ), par kuriem ieinteresētā persona tika informēta 2014. gada 25. aprīļa vēstulē.

53. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka pat tad, ja minētā vēstule un 2014. gada 16. decembra lēmums tika pieņemti atšķirīgu administratīvo procesu rezultātā un ir balstīti uz atšķirīgiem juridiskajiem pamatiem, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa ( 53 ), šādam konstatējumam neesot nozīmes, jo otrais no šiem aktiem vienalga esot tiešas un automātiskas pirmā akta sekas.

54. Es nepiekrītu šim viedoklim, jo man šķiet, ka atbilstoši vērtējuma kritērijiem, ko vairākkārt ir ņēmusi vērā gan Tiesa, gan Vispārējā tiesa ( 54 ), apstrīdētais lēmums tika pieņemts atbilstoši tiesību aktiem, kas nav līdzvērtīgi un kas rada pastāvīgas tiesiskās sekas salīdzinājumā ar iepriekš veiktajiem pasākumiem, kas tātad nav uzskatāmi par tādiem, kas ar šo lēmumu tiek vienkārši apstiprināti.

55. Proti, pārsūdzētajā spriedumā lietā C‑183/17 P, manuprāt, pamatoti tika uzsvērts, ka Komisija bija veikusi attiecīgos aizsardzības pasākumus saistībā ar OLAF izmeklēšanu attiecībā uz IMG starptautiskas organizācijas statusu, pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2013 noteikumiem par šādas izmeklēšanas veikšanu ( 55 ), bet apstrīdētais lēmums tika pieņemts saistībā ar 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta, pamatojoties uz Regulas Nr. 966/2012 noteikumiem par minētajam budžetam piemērojamiem finansēšanas noteikumiem. Tad Vispārējā tiesa pamatoti norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā tika gan izklāstīts jauns aspekts ( 56 ), jo tikai prasība atcelt šo lēmumu ļāva IMG apstrīdēt to pasākumu likumību, kas attiecas nevis uz OLAF izmeklēšanu, ņemot vērā Regulas Nr. 883/2013 noteikumus, bet uz iespējamu līdzekļu piešķiršanu minētās rīcības programmas ietvaros, ņemot vērā Regulas Nr. 966/2012 noteikumus ( 57 ).

56. Tādējādi uzskatu, ka pretēji tam, ko apgalvojusi Komisija, 2014. gada 16. decembra lēmums nekādi nav uzskatāms par tiešu un noteiktu aizsardzības pasākumu, kas tikuši paziņoti IMG2014. gada 25. aprīļa vēstulē, pagarinājumu ( 58 ).

57. Ņemot vērā visus šos apstākļus, uzskatu, ka pārsūdzētajos spriedumos lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ciktāl Vispārējā tiesa tajā noraida Komisijas pirmajā instancē izvirzītās iebildes par nepieņemamību. Tā kā abi tiesību akti, kas attiecīgi tikuši apstrīdēti šajā tiesā ( 59 ), bija pārsūdzami, IMG celtās prasības atcelt šos tiesību aktus ir jāatzīst par pieņemamām, kā to, manuprāt, ir pareizi nospriedusi Vispārējā tiesa. Tādējādi uzskatu, ka Komisijas celtās pretapelācijas šajās lietās nevar būt veiksmīgas.

B. Par to, vai, ņemot vērā Savienības finanšu tiesisko regulējumu, bija pamatoti lēmumi, kas tika pieņemti saistībā ar IMG statusu (otrie apelāciju pamati lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P)

58. Ar šo apelāciju otrajiem pamatiem, kas tikuši izvirzīti attiecīgi lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P, kuri attiecas uz Savienības finanšu tiesiskā regulējuma pārkāpumu, pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kā arī uz lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšanu, IMG būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini nospriedusi, ka Komisijas 2014. gada 16. decembra lēmums un 2015. gada 8. maija vēstule bija pienācīgi pamatoti ar pastāvošajām šaubām par ieinteresētās personas starptautiskas organizācijas statusu.

59. Aizstāvībai Komisija apgalvo, ka minētie otrie pamati ir nepieņemami vai, ja nē, acīmredzami nepamatoti. Es savukārt uzskatu, ka šie pamati ir pieņemami, bet nav pamatoti, ņemot vērā turpinājumā izklāstītos apsvērumus, kas vispirms attieksies uz tiem IMG argumentiem, kuri man šķiet būtiskākie ( 60 ), un tad uz tiem, kuri manā skatījumā ir mazāk svarīgi.

1. Par otro apelācijas pamatu lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P galveno daļu

60. Atbilstoši minētajiem otrajiem pamatiem IMG galvenokārt pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot pienācīgi pārbaudījusi pārkāpumus, ko tā ir pārmetusi Komisijai abās šajā tiesā ierosinātajās lietās. Vispirms IMG apgalvo, ka pārsūdzēto spriedumu pamatojums esot kļūdains, ciktāl pirms abu apstrīdēto aktu pieņemšanas ieinteresētā persona nav varējusi gūt piekļuvi valstu paziņojumiem, ko bija savācis OLAF ( 61 ). Tad tā apgalvo, ka šo spriedumu pamatojumā esot trūkumi, jo Vispārējā tiesa neizskaidro, kādēļ, ņemot vērā Savienības finanšu tiesiskā regulējuma atbilstošos noteikumus ( 62 ), nav pietiekami, ka piecas valstis ir apšaubījušas IMG“starptautiskas organizācijas” statusu, lai pamatotu to, ka šis statuss tai varētu tikt liegts abos apstrīdētajos tiesību aktos ( 63 ).

61. Aizstāvībai Komisija apgalvo, ka šie iebildumi esot nepieņemami apelācijas tiesvedības stadijā, jo, pirmkārt, tie radot nevis tiesību, bet faktu jautājumus, un, otrkārt, tie izrietot no argumentiem, kas netika izvirzīti pirmajā instancē un tātad ir jauni. Tā piebilst, ka katrā ziņā gadījumā, ja šie iebildumi tiktu atzīti par pieņemamiem, tie būtu acīmredzami nepamatoti, jo Vispārējā tiesā celtās prasības neattiecās uz to, vai IMG ir vai nav starptautiska organizācija Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē ( 64 ), bet to mērķis esot bijis noteikt, vai, ņemot vērā pastāvošās šaubas par ieinteresētās personas juridisko statusu, apstrīdētie akti ietilpst vai neietilpst novērtējuma brīvībā, kas ir Komisijai, izpildot Savienības budžetu.

62. Es savukārt uzskatu, pirmkārt, ka attiecīgajā otro pamatu daļā izklāstītie iebildumi ir pieņemami, jo, kā IMG ir norādījusi replikā, šajā saistībā izklāstītie argumenti nav nedz attiecināti uz faktiem, nedz arī jauni pēc būtības. Proti, pirmkārt, šī argumentācija ir balstīta uz iespējamu tiesību noteikuma pārkāpumu, jo tajā tiek apstrīdēta tādas argumentācijas juridiskā pamatotība, ņemot vērā Savienības finanšu tiesisko regulējumu, kas tika norādīts pārsūdzētajos spriedumos, lai noraidītu IMG celtās prasības. Otrkārt, tajā būtībā ir pārņemts viens no apgalvojumiem, ko IMG jau bija izteikusi pirmajā instancē, proti, ka Komisija, pieņemot apstrīdētos tiesību aktus, neesot ievērojusi minēto tiesisko regulējumu ( 65 ).

63. Otrkārt, pēc būtības es piekrītu Komisijas uzskatam, ka šādi IMG aizstāvēts apgalvojums ir kļūdains, jo ne Komisija, ne arī tātad Vispārējā tiesa nav izteikušās par to, vai IMG ir vai nav “starptautiskas organizācijas” statuss, un, manuprāt, juridiskās kvalifikācijas neesamība ir būtisks elements. Patiesībā šī tiesa izvērtēja, vai, ņemot vērā šajā saistībā pastāvošās šaubas, Komisija varēja pilnīgi likumīgi – proti, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nedz arī kļūdu tiesību piemērošanā – nolemt vairs neuzticēt budžeta izpildes uzdevumus IMG šādā statusā, kamēr attiecīgās šaubas netiks kliedētas ( 66 ). Tādējādi šeit kritizētajās apelācijas sūdzības iesniedzējas pārsūdzēto spriedumu daļās Vispārējā tiesa savu analīzi vērš uz jautājumu par to, vai, uzskatīdama, ka attiecībā uz IMG starptautiskas organizācijas statusu pastāv šaubas, un no tā izdarīdama secinājumus, kuru rezultātā tika pieņemti apstrīdētie akti, Komisija bija vai nebija pārsniegusi savas novērtējuma brīvības robežas un pārkāpusi piemērojamajos Savienības finanšu tiesiskā regulējuma noteikumos paredzētos nosacījumus ( 67 ). Vispārējā tiesa minētos jautājums izšķir, atbildot noraidoši, šo nostāju, manuprāt, pietiekami pamatojot no juridiskā viedokļa.

64. Ņemot vērā šādi definēto tiesvedību pirmajā instancē priekšmetu, man šķiet, ka nav vajadzīgs vai pat nav nozīmes izvērtēt IMG iebildumus, ar kuriem tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā to, ka IMG bija izpildījusi abus prasītos nosacījumus, lai būtu “starptautiska organizācija” minētā tiesiskā regulējuma izpratnē ( 68 ), neraugoties uz attiecīgajiem dažu valstu paziņojumiem, kas, iespējams, ir vai bija šīs vienības dalībnieces, jo tikai piecas no sešpadsmit šādām valstīm ( 69 ) to ir apstrīdējušas ( 70 ). Proti, es uzskatu, ka šādi faktori katrā ziņā neļauj konstatēt, ka Komisija būtu juridiski kļūdaini radījusi šaubas par IMG starptautiskas organizācijas statusu un izdarījusi no tā iepriekš minētos secinājumus. Turklāt es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav nepareizi izmantojusi savas pilnvaras veikt pārbaudi, kad tā nonāca pie secinājuma, ka, ņemot vērā tās lietas materiāliem pievienotos pierādījumus ( 71 ), Komisija likumīgi un atbilstoši tiesību aktiem nolēma vairs neuzticēt Savienības budžeta izpildes uzdevumus IMG, zināmā mērā piesardzības nolūkā, kamēr netiks noskaidrots jautājums par ieinteresētās personas juridisko statusu.

65. Treškārt, runājot par IMG sākotnējiem argumentiem, atbilstoši kuriem Komisijas šaubas ir balstītas uz informāciju no OLAF izmeklēšanas, lai gan ieinteresētajai personai neesot ticis ļauts to savlaicīgi apstrīdēt ( 72 ), tikai konstatēšu, ka šie argumenti attiecas nevis uz Savienības finanšu tiesiskā regulējuma pārkāpumu, kas ir šīs otro pamatu daļas centrā, bet uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu, kas tiks izvērtēta citu šajās lietās izvirzīto argumentu ietvaros ( 73 ), ņemot vērā, ka šī problemātika ir pēdējo minēto galvenais priekšmets.

66. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uzskatu, ka nav pamatoti iebildumi, ko IMG izvirzījusi iepriekš izvērtētajā otro apelāciju pamatu daļā lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P.

2. Par otro apelāciju pamatu lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P papildu daļām

67. Pirmkārt, apelācijas sūdzību otro pamatu lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P sākumā IMG būtībā apgalvo, ka Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētajos spriedumos ir balstīta uz pieņēmumu par kļūdainu pamatojumu, ciktāl šī tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un sagrozījusi lietas materiālus ( 74 ). Tā apgalvo, ka šī tiesa esot norādījusi nepareizu pamatojumu attiecīgajiem apstrīdētajiem aktiem minētajās lietās, proti, 2014. gada 16. decembra lēmumam un 2015. gada 8. maija vēstulei.

68. Ir jānorāda, ka šeit – kā norāda pati IMG un kā Komisija tai pārmet – runa ir par argumentu, kurā ir atkārtoti jau šajās abās lietās pirmo apelāciju pamatu ietvaros formulētie iebildumi, kas nav šo secinājumu priekšmets. Tikai norādīšu, ka man šķiet, ka IMG minētajās daļās ( 75 ) Vispārējā tiesa ir vēlējusies izklāstīt nevis pašos apstrīdētajos aktos iekļauto pamatojumu, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, bet kontekstu, kādā šie akti iekļaujas, it īpaši, lai raksturotu to, ka pirms minēto aktu pieņemšanas Komisija bija darījusi zināmu IMG, ka tai bija šaubas par IMG juridisko statusu ( 76 ). Apgalvojums, ka pārsūdzēto spriedumu pamatojumi ir prettiesiski, kam pievērš uzmanību IMG, tātad ir acīmredzami nepamatots, jo, manuprāt, tas izriet no kļūdaina šo spriedumu lasījuma.

69. Otrkārt, atbilstoši tās apelācijas sūdzības lietā C‑184/17 P otrā pamata formulējumam IMG norāda lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšanu ( 77 ), pārmetot Vispārējai tiesai, ka tā uzskatījusi, ka ieinteresētā persona nav iesniegusi informāciju, kas ļautu atspēkot Komisijas izteiktās šaubas, lai arī tā šai iestādei un vēlāk minētajai tiesai ir iesniegusi vairākus dokumentus, lai pierādītu, ka šīs šaubas nav pamatotas. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka no astoņiem tās minētajiem dokumentiem izrietot, ka “piecas attiecīgās valstis[ ( 78 )] ir parakstījušas IMG dibināšanas aktu; ka Norvēģija ir parakstījusi IMG statūtus; ka Norvēģija, Beļģija un Portugāle ir piedalījušās IMG pārvaldības struktūras sanāksmēs. Turklāt 1994. gada 25. novembra sanāksmes vadītājs divas reizes esot konstatējis, ka šīs piecas dalībvalstis ir parakstījušas IMG dibināšanas aktu, un turklāt neviena no šīm valstīm nav paziņojusi IMG, ka izstājas no IMG” ( 79 ). Komisija atspēko šo iebildumu, apstrīdot ne tikai apelācijas sūdzības iesniedzējas aizstāvēto pieeju, bet arī tās veikto minēto dokumentu analīzi ( 80 ).

70. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka apelācijā Vispārējās tiesas vērtējums par tās rīcībā esošo lietas materiālu pierādījuma spēku, izņemot gadījumus, kad tiek pārkāpti pierādīšanas pienākuma un pierādījumu iegūšanas noteikumi, kā arī tad, ja ir notikusi šo pierādījumu sagrozīšana, Tiesā nevar tikt apšaubīts. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarot, atsaucoties uz Vispārējai tiesai iesniegto pierādījumu sagrozīšanu, patiesībā censties panākt, lai no jauna tiktu novērtēti šie pierādījumi un it īpaši tiem piešķiramā vērtība, kas nav Tiesas kompetencē esoša darbība ( 81 ).

71. Šajā gadījumā man šķiet, ka sprieduma lietā T‑381/15 102. un 106. punktā, kas konkrēti ir kritizēti, Vispārējā tiesa būtībā uzskatīja, ka, ņemot vērā IMG iesniegtos pierādījumus, tā no juridiskā viedokļa nav pietiekami pierādījusi, ka attiecīgās valstis, neraugoties uz OLAF sniegtajiem paziņojumiem, patiešām turpināja uzskatīt sevi par tās dalībniekiem. Uzskatu, ka minēto pierādījumu vērtējumā, ko Vispārējā tiesa ir veikusi, lai novērtētu to pierādījuma spēku, nav konstatējama nekāda to satura sagrozīšana, un it īpaši IMG nav demonstrējusi nekādu neprecizitāti pēc būtības to lasījumā.

72. Treškārt, joprojām lietā C‑184/17 P IMG apgalvo, ka Vispārējā tiesa, apgalvojot, ka pārsūdzētajā spriedumā ir, pirmkārt, pretrunīgs pamatojums attiecībā uz to, ka Komisijas ieņemtajai nostājai pirms OLAF izmeklēšanas neesot bijusi ietekme, un, otrkārt, apstrīdams pamatojums attiecībā uz IMG financial backing (finanšu nodrošinājuma) apšaubīšanu pēc noteiktu valstu veiktas apstrīdēšanas, neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu ( 82 ).

73. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējai tiesai nav pienākuma pamatot katru savu izvēli, kad tā sava nolēmuma atbalstam izvēlas noteiktus pierādījumus citu vietā. Tomēr tai sprieduma pamatojumā ir skaidri un neapšaubāmi jāparāda sava argumentācija, lai ieinteresētajām personām sniegtu iespēju iepazīties ar pieņemtā lēmuma pamatojumu un Tiesai – veikt pārbaudi ( 83 ).

74. Šajā gadījumā, runājot par pirmo iepriekš minēto iebildumu, kas attiecas uz sprieduma lietā T‑381/15 105. punktu, to izņemot no konteksta, ir jānorāda, ka, ņemot vērā punktus pirms apstrīdētās daļas ( 84 ), neapšaubāmi ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa tajā ir vēlējusies noraidīt IMG argumentu par to, ka Komisija to agrāk uzskatīja par starptautisku organizāciju, norādot, ka šī nostāja tika ieņemta pirms to šaubu rašanās OLAF izmeklēšanas dēļ, kas šai iestādei likušas mainīt nostāju un kas ir Vispārējās tiesas izdarīto secinājumu pamatelements. Tas, ka – atbilstoši ieinteresētās personas formulētajam iebildumam – šī tiesa, iespējams, nav ņēmusi vērā OLAF izmeklēšanas laikā IMG paziņoto informāciju, manuprāt, nav uzskatāms par pretrunu, nedz arī liek apstrīdēt to, ka attiecīgajā punktā norādītais pamatojums ir pietiekams ( 85 ). Tādējādi šo iebildumu var tikai noraidīt.

75. Runājot par otro iepriekš minēto iebildumu, kas attiecas uz tā paša sprieduma 102. un 108. punktu, ir jākonstatē, ka IMG būtībā pārmet Vispārējai tiesai to, ka tā ir uzskatījusi, ka valstu paziņojumi, kuros tās apstrīdējušas, ka būtu šīs vienības dalībnieki, liek šķērsli tam, lai to kvalificētu par starptautisko organizāciju, jo tādējādi tā zaudējot savu finansiālo atbalstu, lai gan IMG uzskata, ka, ņemot vērā 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu, šis pēdējais minētais parametrs nav prasītais nosacījums šādas kvalifikācijas veikšanai ( 86 ). Tomēr, manuprāt, no abu šādi kritizēto punktu vērtējuma izriet, ka Vispārējā tiesa tajos nekādi nav formulējusi šādu pamatojumu ( 87 ) un ka tajā norādītā argumentācija pati par sevi ir skaidra un pietiekama, lai pamatotu tajā izklāstīto secinājumu, tādēļ minētais iebildums acīmredzami ir nepamatots.

76. Manuprāt, no iepriekš izklāstītā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma punktos, uz kuriem attiecas šie divi iebildumi, ir ievērots pienākums norādīt pamatojumu.

77. Nobeidzot – uzskatu, ka IMG lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P celtajās apelācijās izvirzītie otrie pamati ir jānoraida kā nepamatoti.

C. Par IMG minēto tiesību uz aizstāvību tvērumu (ceturtais apelācijas pamats lietā C‑183/17 P un trešais apelācijas pamats lietā C‑184/17 P)

78. Manuprāt, būtu papildus, bet atsevišķi jāanalizē argumenti par iespējamu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ko IMG izvirzīja savā ceturtajā apelācijas pamatā lietā C‑183/17 P un attiecīgi trešajā apelācijas pamatā lietā C‑184/17 P, jo minēto pamatu formulējumā ir zināmi kopīgi punkti, bet arī dažas atšķirības.

1. Par ceturto apelācijas pamatu lietā C‑183/17 P

79. Ar ceturto apelācijas pamatu lietā C‑183/17 P IMG pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētajā spriedumā ( 88 ) tā ir pārkāpusi labas pārvaldības principu un tiesības tikt uzklausītam ( 89 ). Tāpat kā Komisija, kas atspēko šo argumentāciju atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību ( 90 ), uzskatu, ka minētais pamats ir nepamatots, pat acīmredzami nepamatots šādu iemeslu dēļ.

80. Pirmām kārtām, atsaucoties uz Vispārējās tiesas spriedumu par ikvienas personas tiesībām tikt uzklausītai, pirms tiek pieņemts tai nelabvēlīgs lēmums ( 91 ), IMG apgalvo, ka šajā gadījumā tā neesot tikusi informēta par konkrētajiem iemesliem, kādēļ Komisija šaubījās par tās starptautiskas organizācijas statusu, un ka tai nav bijusi iespēja izteikt savu viedokli par šo jautājumu, pirms šī iestāde pieņēma apstrīdēto lēmumu, proti, 2014. gada 16. decembra lēmumu.

81. Jāatgādina, ka tiesības tikt uzklausītam ir paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantā, kurā ir garantētas tiesības uz labu pārvaldību. Saskaņā ar minētā 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu šīs pēdējās minētās tiesības tostarp ietver ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas nozīmē, ka nelabvēlīga lēmuma adresātam ir jābūt iespējai lietderīgi un efektīvi darīt zināmu savu viedokli par pierādījumiem, uz kuriem administrācija plāno balstīt savu pieņemamo lēmumu, un tādēļ tā rakstveida vai mutvārdu apsvērumi iespējami var ietekmēt šā lēmuma saturu vai pat apdraudēt tā pieņemšanu ( 92 ).

82. Šajā gadījumā uzskatu, ka Vispārējā tiesa faktu padziļinātas analīzes beigās, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, nosprieda, ka Komisija ir pietiekami informējusi IMG par savu šaubu attiecībā uz tās juridisko statusu izcelsmi, tai atbilstoši sniedzot iespēju darīt zināmus savus argumentus sākotnējā posmā, dažādās vēstulēs, ar kurām tās apmainījās, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, un ka IMG tiesības tikt uzklausītai tātad tika ievērotas ( 93 ).

83. Otrām kārtām, IMG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav radusi taisnīgu līdzsvaru starp OLAF izmeklēšanas konfidencialitātes saglabāšanu un attiecīgās personas pamattiesību tikt uzklausītai nodrošināšanu. Tā norāda, ka šī tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka ar minētās konfidencialitātes saglabāšanu varēja tikt attaisnots tas, ka Komisija nav nodevusi IMG rīcībā OLAF galīgo ziņojumu, kuram šai iestādei bija piekļuve īsi pirms 2014. gada 16. decembra lēmuma pieņemšanas ( 94 ). IMG it īpaši atsaucas uz sprieduma lietā T‑29/15 142. punktu, kur ir minēti “jauni fakti”, uz kuriem esot atsaukusies Komisija.

84. Šajā ziņā ir jānorāda, ka saistībā ar tiesībām tikt uzklausītam, kas atgādinātas iepriekš ( 95 ), Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir nodrošinātas ikvienas personas tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas uz to attiecas, tomēr ievērojot leģitīmās intereses par konfidencialitāti un dienesta noslēpumu. Tomēr Regulas Nr. 883/2013 par izmeklēšanu, ko veic OLAF, 10. panta 1.–3. punktā ir paredzēts, ka informācija, kas nodota vai saņemta šādas izmeklēšanas laikā, ir aizsargājama un ka Savienības iestādēm ir jānodrošina šīs informācijas konfidencialitātes ievērošana. Turklāt, lai arī minētās regulas 11. panta 3.–5. punktā ir paredzēta OLAF izmeklēšanas ziņojuma nodošana kompetentajām valsts iestādēm vai attiecīgajām institūcijām, nevienā šā tiesību akta noteikumā nav paredzēta nodošana personai, uz kuru attiecas izmeklēšana ( 96 ). Kā Vispārējā tiesa, manuprāt, ir pamatoti atkārtoti uzskatījusi, lietās par analoģisku problemātiku šajā lietā izskatītajai no OLAF piemērojamajiem tiesību aktiem izriet, ka tikai tad, ja šī biroja ziņojuma adresātes iestādes vēlas pieņemt attiecīgajai personai nelabvēlīgu aktu, pamatojoties uz šādu ziņojumu, tām atbilstoši procesuālajiem noteikumiem, kas tām ir piemērojami, ir jāpiešķir šai personai piekļuve minētajam ziņojumam, lai tai ļautu īstenot savas tiesības uz aizstāvību ( 97 ).

85. Šajā lietā C‑183/17 P es uzskatu, ka tad, ja Komisija būtu vēlējusies pamatot savu 2014. gada 16. decembra lēmumu – kas ir nelabvēlīgs IMG ( 98 ) – tieši ar OLAF galīgo ziņojumu ( 99 ), tai, protams, būtu bijis jāļauj ieinteresētajai personai piekļūt minētā ziņojuma saturam un iesniegt savus argumentus aizstāvībai ( 100 ), it īpaši, ja izrādītos, ka šis dokuments ietver jaunus faktus, ko Komisija pret to var izmantot.

86. Tomēr vispirms ir jāatzīmē, ka, lasot pārsūdzēto spriedumu, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa vairākas reizes ir minējusi, ka ir jārod līdzsvars starp to, ka Komisija iespējami paziņo “jaunus faktus”, kas ir tās lietas materiālos, un vajadzību saglabāt OLAF izmeklēšanas konfidencialitāti attiecībā nevis uz OLAF galīgo ziņojumu, kā apelācijas sūdzībā ļauj saprast IMG, bet gan uz 2014. gada 25. aprīļa vēstuli ( 101 ). Ir jānorāda, ka Komisija minēto vēstuli nosūtīja IMG brīdī, kad OLAF izmeklēšana joprojām turpinājās un kad šīs konfidencialitātes saglabāšana tātad bija īpaši vajadzīga. Turklāt no Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, pirmkārt, ka 2014. gada 25. aprīļa vēstulē ir minēts, ka “jaunie fakti”, kas izriet no šīs izmeklēšanas, tikai apstiprina šaubas par IMG statusu, kuras Komisija jau bija izteikusi ( 102 ), un, otrkārt, ka IMG turklāt nav apstrīdējusi šajā tiesā, ka Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 883/2013 10. pantam šī konfidencialitāte ir jāsaglabā, kā arī – ka tādējādi tā nevar izpaust šo jauno faktu detaļas ( 103 ).

87. Turklāt un katrā ziņā Vispārējā tiesa, manuprāt, pamatoti uzskatīja, ka, neraugoties uz iespējami ierobežoto informāciju, ko Komisija sniegusi IMG, tai tomēr bija zināmi iemesli, kādēļ tika pieņemts 2014. gada 16. decembra lēmums, tostarp, pateicoties 2014. gada 25. aprīļa vēstulei ( 104 ), un informācijas precizitāte ir bijusi pietiekama, lai ieinteresētā persona varētu īstenot savu aizstāvību, pirms šā lēmuma pieņemšanas, ja tā to būtu vēlējusies darīt ( 105 ). Proti, kā jau ir uzsvēruši citi ģenerāladvokāti ( 106 ), piekļuve informācijai, kas ir kādas Savienības iestādes rīcībā, nav mērķis pats par sevi, bet tā ir vērsta uz to, lai ļautu attiecīgajai personai sevi aizstāvēt, un tādēļ tiesību akts nebūtu jāatceļ, ja tiktu konstatēts, ka iespējamais pārkāpums nav ietekmējis tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Ir jāpiebilst, ka faktisko apstākļu vērtējums, ko Vispārējā tiesa ir veikusi šajā saistībā, šajā apelācijā nevar tikt apstrīdēts, jo šajā ziņā nav pierādīts un pat ne minēts, ka būtu notikusi kāda sagrozīšana ( 107 ).

88. Līdz ar to uzskatu, ka pārsūdzētais spriedums un it īpaši tā 142. punkts, ko šajā saistībā īpaši kritizē IMG, ietver pamatojumu, kurā nav pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl tajā ir minēts vajadzīgais līdzsvars starp OLAF virzītās izmeklēšanas konfidencialitāti un iespēju ieinteresētajai personai īstenot savas tiesības uz aizstāvību.

89. Trešām kārtām, IMG no trim aspektiem konkrēti kritizē Vispārējās tiesas argumentāciju sprieduma lietā T‑29/15 143. punktā. Pirmkārt, tā norāda, ka nav ievērots labas pārvaldības pienākums, runājot par tā saucamo tiešo saikni starp Komisijas iepriekš veiktajiem pasākumiem un apstrīdēto lēmumu. Otrkārt, tā atkārto savu argumentu, saskaņā ar kuru Komisija neesot ievērojusi tās tiesības tikt uzklausītai par apgalvotajām šaubām pirms šā lēmuma pieņemšanas. Treškārt, IMG apgalvo, ka tai Vispārējā tiesā bija jāpierāda nevis tas, ka procedūras iznākums būtu bijis citāds, bet tikai tas, ka tas būtu varējis būt citāds, ja tai būtu bijusi iespēja izteikt savu viedokli.

90. Runājot par pirmo iebildumu, es neatbalstu IMG analīzi, atbilstoši kurai Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka 2014. gada 16. decembra lēmums bija “tiešas sekas” iepriekšējiem aktiem ( 108 ), pat ja, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, šie akti un tad šis lēmums ir tikuši pieņemti ar vairāku mēnešu intervālu, ka Komisija pa to laiku saņēmusi OLAF galīgo ziņojumu un ka Komisija nav kristalizējusi savu nostāju kopš iepriekš veikto aizsardzības pasākumu posma. Proti, man šķiet, ka pārsūdzētā sprieduma 143. punktā Vispārējā tiesa – manuprāt, pamatoti – patiesībā tikai uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts tieši pēc tam, kad radušās šaubas par IMG juridisko statusu, kas tai jau tika darītas zināmas ( 109 ), un ka attiecīgā persona tātad jau tika informēta par to, ka, tā kā tā nebija sniegusi norādes, kas ļautu kliedēt šīs šaubas, tai nevarēja tikt uzticēta budžeta izpilde projektam, kas minēts sākotnējā īstenošanas lēmumā.

91. Runājot par otro iebildumu par IMG tiesībām īstenot savas tiesības uz aizstāvību, pietiek konstatēt, ka šis iebildums nav pamatots iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ ( 110 ).

92. Runājot par trešo iebildumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot pieprasījusi, lai IMG pierāda apgalvotā tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma patieso ietekmi uz attiecīgās procedūras iznākumu, lai arī judikatūrā ( 111 ) ir paredzēts tikai iesniegt pierādījumus par iespējamu ietekmi, uzskatu, ka šī tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ko min Vispārējā tiesa, ja, iespējams, tiek pieļauts procesuāls pārkāpums, tiesai ir jāpārbauda, vai atkarībā no attiecīgās lietas faktiskajiem un tiesību apstākļiem attiecīgā procedūra būtu varējusi beigties ar citādu rezultātu, ja bez šī pārkāpuma prasītājs būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību ( 112 ). Līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, veicot patstāvīgu faktu vērtējumu, varēja pamatoti nospriest ( 113 ), ka, ņemot vērā gan IMG izvirzītos argumentus, gan tiesas lietas materiālos esošos pierādījumus, nav pierādīts, ka procedūra varēja beigties ar citādu rezultātu, ja Komisija būtu informējusi ieinteresēto personu tieši par savu nodomu pieņemt 2014. gada 16. decembra lēmumu.

93. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uzskatu, ka ceturtais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑183/17 P ir jānoraida kā nepamatots.

2. Par trešo apelācijas pamatu lietā C‑184/17 P

94. Lietā C‑184/17 P trešais apelācijas pamats, ko izvirzījusi IMG ( 114 ), daļēji pārklājas ar ceturto apelācijas pamatu lietā C‑183/17 P, kurš minēts iepriekš, jo tas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas tiek apgalvots, pamatojoties uz analoģiskiem argumentiem kā tie, kas izklāstīti pēdējā minētā pamata pamatojumam, bet pārējā daļā attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un pierādījumu sagrozīšanu, kas nav apgalvoti lietā C‑183/17 P ( 115 ). Tāpat kā Komisija ( 116 ) uzskatu, ka minētais trešais pamats arī nav pamatots šādu iemeslu dēļ.

95. Pirmkārt, IMG būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izdarījusi secinājumus no pašas konstatējuma, saskaņā ar kuru Komisijai bija jāpieņem lēmums, kas izriet no 2015. gada 8. maija vēstules, tikai pēc tam, kad tā būtu ļāvusi ieinteresētajai personai iepazīties ar OLAF galīgo ziņojumu.

96. Ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru par iespēju piekļūt konfidenciāliem dokumentiem, ko sagatavojis OLAF ( 117 ), manuprāt, Vispārējā tiesa, nepieļaujot pretrunīgu pamatojumu un nesagrozot faktus, tos vērtējot ( 118 ), varēja nolemt, ka Komisijai gan bija OLAF galīgais ziņojums iepriekš jādara zināms IMG ( 119 ), bet šīs lietas apstākļos konstatētajam pārkāpumam tomēr nav bijis noteicošas ietekmes uz ieinteresētās personas tiesībām uz aizstāvību, jo tai pirms strīdīgās vēstules vairākkārt bijusi iespēja sniegt savus apsvērumus par šaubām par tās juridisko statusu ( 120 ).

97. Otrkārt, IMG apgalvo, ka tai bijis jāvar izklāstīt savus argumentus gan par pierādījumiem, uz kuriem Komisija plānoja balstīt savu lēmumu, gan par pašu lēmuma projektu ( 121 ).

98. Tomēr, pretēji tam, ko IMG uzstājīgi apgalvo šajā lietā C‑184/17 P, man šķiet, ka no atbilstošās judikatūras izriet, ka tiesības tikt uzklausītam pirms nelabvēlīga lēmuma pieņemšanas nozīmē, ka attiecīgā persona var izteikt savu viedokli par pierādījumiem, uz kuriem administrācija plāno balstīt savu pieņemamo lēmumu, nevis arī par plānotā lēmuma saturu, un tādēļ projekts tai esot bijis jāiesniedz iepriekš ( 122 ).

99. Treškārt, IMG apgalvo, ka nevis tai pašai, bet Komisijai bija jāpierāda, ka iznākums būtu varējis būt citāds, ja, pieņemot apstrīdēto lēmumu, netiktu pieļauts attiecīgais pārkāpums ( 123 ).

100. Tomēr, manuprāt, no pārsūdzētajā sprieduma atgādinātās un iepriekš minētās judikatūras ( 124 ) izriet, ka tad, ja tiesa uzskata, ka ir pieļauts procesuāls pārkāpums, tai ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā attiecīgā gadījuma īpašos apstākļus, kā arī ņemot vērā visus pierādījumus, kuri pievienoti mutvārdu procesā, it īpaši tos, ko ir iesniedzis lietas dalībnieks, kurš norāda minēto pārkāpumu, bez šī pārkāpuma attiecīgā procedūra būtu varējusi beigties ar citādu rezultātu ( 125 ). Tomēr man šķiet, ka pārsūdzētā sprieduma daļā, ko šajā saistībā konkrēti kritizē IMG, ir iekļauta padziļināta to argumentu analīze, kurus tā bija izvirzījusi Vispārējā tiesā, kā arī pierādījumu, kas ir iekļauti tās tiesas lietas materiālos ( 126 ), analīze, no kuras šī tiesa varēja, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā un nesagrozot pierādījumus, secināt, ka nav pierādīts, ka bez attiecīgā pārkāpuma ( 127 ) Komisija būtu varējusi pieņemt atšķirīgu lēmumu salīdzinājumā ar to, kas izriet no strīdīgās vēstules ( 128 ).

101. Tādējādi uzskatu, ka IMG lietā C‑184/17 P izvirzītais trešais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

VI. Secinājumi

102. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai: – noraidīt Eiropas Komisijas iesniegtās pretapelācijas sūdzības apvienotajās lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P kā nepamatotas un – neskarot nedz citu International Management Group celto apelāciju pamatu pamatotību, nedz lēmumu par tiesāšanās izdevumiem, kā nepamatotus noraidīt otro un ceturto pamatu lietā C‑183/17 P, kā arī otro un trešo pamatu lietā C‑184/17 P.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Spriedums nav publicēts, EU:T:2017:56 (turpmāk tekstā – “spriedums lietā T‑29/15” vai “pārsūdzētais spriedums”).

( 3 ) Spriedums nav publicēts, EU:T:2017:57 (turpmāk tekstā – “spriedums lietā T‑381/15” vai “pārsūdzētais spriedums” un kopā ar spriedumu lietā T‑29/15 – “pārsūdzētie spriedumi”).

( 4 ) Lēmums par grozījumu izdarīšanu Komisijas īstenošanas lēmumā C(2013) 7682 final par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta (turpmāk tekstā – “2014. gada 16. decembra lēmums” vai “apstrīdētais lēmums”).

( 5 ) Turpmāk tekstā – “2015. gada 8. maija vēstule” vai “strīdīgā vēstule”.

( 6 ) Precizējot, ka šīs prasības attiecas uz Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 1081/2010 (2010. gada 24. novembris) (OV 2010, L 311, 9. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1605/2002”); Komisijas Regulu (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (2002. gada 23. decembris), ar ko paredz īstenošanas kārtību [Regulai Nr. 1605/2002] (OV 2002, L 357, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Regulu (EK, Euratom) Nr. 478/2007 (2007. gada 23. aprīlis) (OV 2007, L 111, 13. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2342/2002” un kopā ar Regulu Nr. 1605/2002 – “2002. gada finanšu tiesiskais regulējums”); Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris), par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par [Regulas Nr. 1605/2002] atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.), kā arī Komisijas Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012 (2012. gada 29. oktobris) par [Regulas Nr. 966/2012] piemērošanas noteikumiem (OV 2012, L 362, 1. lpp.) (Regula Nr. 966/2012 kopā ar Regulu Nr. 1268/2012 turpmāk tekstā – “2012. gada finanšu tiesiskais regulējums”).

( 7 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 1.–15. punktu un sprieduma lietā T‑381/15 1.–17. punktu.

( 8 ) Turpmāk tekstā – “sākotnējais īstenošanas lēmums”.

( 9 ) Šajā pielikumā ir aprakstīta otrā rīcība, ko ietver ikgadējā rīcības programma, kas apstiprināta minētajā lēmumā, norādot, ka šīs rīcības pamatā ir tirdzniecības attīstības programma, ko pilnībā finansē Savienība un kas bija jāīsteno, veicot pārvaldību kopā ar starptautisku organizāciju.

( 10 ) Skat. minētā pielikuma 8.3.1. punktu un 2. zemsvītras piezīmi.

( 11 ) Pasākumi veikti, piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic OLAF, un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (OV 2013, L 248, 1. lpp.), 7. panta 6. punktu.

( 12 ) Turpmāk tekstā – “OLAF galīgais ziņojums”, kurš apkopots sprieduma lietā T‑381/15 7. punktā.

( 13 ) Saskaņā ar 2014. gada 16. decembra lēmuma vienīgo pantu tā pielikums aizstāj sākotnējā īstenošanas lēmuma 2. pielikumu (skat. it īpaši šā jaunā pielikuma 4.3.1. punktu, kur ir minēta vienība, kas aizstāj IMG, proti, Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) GmbH, turpmāk tekstā – “GIZ”).

( 14 ) Tiesvedība Vispārējā tiesā ir detalizēti izklāstīta sprieduma lietā T‑29/15 16.–25. punktā.

( 15 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 28.–78. punktu.

( 16 ) Pamati, kas izklāstīti sprieduma lietā T‑29/15 26. punktā.

( 17 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 79.–169. punktu.

( 18 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 170.–175. punktu.

( 19 ) Tiesvedība Vispārējā tiesā ir detalizēti izklāstīta sprieduma lietā T‑381/15 18.–25. punktā.

( 20 ) Skat. sprieduma lietā T‑381/15 29.–75. punktu.

( 21 ) Pamati, kas izklāstīti sprieduma lietā T‑381/15 76. punktā.

( 22 ) Skat. sprieduma lietā T‑381/15 76.–160. punktu.

( 23 ) Skat. sprieduma lietā T‑381/15 161.–173. un 185. punktu.

( 24 ) Skat. sprieduma lietā T‑381/15 174.–184. punktu.

( 25 ) Šis pēdējais minētais lūgums man tomēr šķiet ir zaudējis priekšmetu, ņemot vērā lietas dalībnieku tiesas sēdē sniegtās norādes (skat. šo secinājumu 34. punktu).

( 26 ) Pamati, ko IMG apkopo šādi: “1) Pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšana; 2) Regulas [Nr. 1605/2002] un Regulas [Nr. 966/2012] pārkāpums – Regulas [Nr. 2342/2002] un Regulas [Nr. 1268/2012] pārkāpums – Tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšana; 3) Labas finanšu pārvaldības principa pārkāpums – Pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Regulas [Nr. 966/2012] (61. panta 1. punkta un 60. panta 2. punkta) pārkāpums; 4) Labas pārvaldības principa pārkāpums – Tiesību tikt uzklausītam pārkāpums”.

( 27 ) Pamati, ko IMG apkopo šādi: “1) Vispārējas tiesas Reglamenta, Vispārējās tiesas Reglamenta izpildes praktisko noteikumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Atbildētājas pienākums norādīt pamatojumu neizpilde – Pirmās instances tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšana; 2) Regulas [Nr. 966/2012] un Regulas [Nr. 1268/2012] pārkāpums – Acīmredzama kļūdu vērtējumā – Pirmās instances tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšana; 3) Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Pirmās instances tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšana; 4) Samērīguma principa pārkāpums – Pirmās instances tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Lietas materiālos esošas informācijas sagrozīšana; 5) Tiesiskās drošības principa pārkāpums – Pirmās instances tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde – Regulas [Nr. 966/2012] 61. panta pārkāpums.”

( 28 ) Skat. arī šo secinājumu 5.–6. punktu.

( 29 ) Ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts, ka šīs pretapelācijas sūdzības atbilst Tiesas Reglamenta 178. panta, it īpaši tā 2. punkta prasībām.

( 30 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine (C‑351/15 P, EU:C:2017:27, 35. un 36. punkts); rīkojumu, 2017. gada 11. oktobris, Guardian Glass España, Central Vidriera/Komisija (T‑170/16, EU:T:2017:722, 85. un nākamie punkti), kā arī spriedumu, 2018. gada 8. maijs, Esso Raffinage/ECHA (T‑283/15, EU:T:2018:263, 49.–51. punkts).

( 31 ) Komisija tieši atsaucas uz sprieduma lietā T‑29/15 46., 50.–52., 57. un 59.–63. punktu.

( 32 ) Saskaņā ar minētā 84. panta “Finansēšanas lēmumi” 1.–3. punktu:

“1. Par katru izdevumu posteni uzņemas saistību [..].

2. [..] Pirms izdevumu saistību uzņemšanās iestāde [..] pieņem finansēšanas lēmumu.

3. Šā panta 2. punktā minētajā finansēšanas lēmumā precizē izvirzīto mērķi, vēlamos rezultātus, izpildes metodes un tā kopējo summu. Tajā iekļauj arī finansējamo darbību aprakstu, katrai darbībai piešķirto indikatīvo summu un indikatīvu īstenošanas grafiku.

Netiešās pārvaldības gadījumā [tā] [..] norāda arī saskaņā ar 58. panta 1. punkta c) apakšpunktu pilnvaroto vienību [..], vienības [..] atlases kritērijus un [tai] uzticētos uzdevumus.”

( 33 ) Komisija norāda, ka tiesiskas saistības par izdevumu posteni atbilst “līgumiem, nolīgumiem, deleģēšanai utt.”, un kredītrīkotājam šajā saistībā ir plaša novērtējuma brīvība.

( 34 ) Komisija uzsver, ka sākotnējā īstenošanas lēmuma 3. pantā, kurā ar apstrīdēto lēmumu nav izdarīti grozījumi, ir norādīts, ka budžeta izpildes uzdevumi kopīgas pārvaldības ietvaros “var tikt” nevis “tiks” uzticēti pielikumos norādītajām vienībām.

( 35 ) Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – tiesību akts, kas rada sekas tikai administrācijas iekšienē un nerada nekādas tiesības vai pienākumus trešajām personām (skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 6. aprīlis, Spānija/Komisija, C‑443/97, EU:C:2000:190, 28. punkts, kā arī 2015. gada 22. aprīlis, Planet/Komisija, T‑320/09, EU:T:2015:223, 63. punkts).

( 36 ) Kā norādīts sprieduma lietā T‑29/15 50. punktā, “tas, ka nav droši zināms, ka kredītrīkotājs noslēgs deleģēšanas nolīgumu ar [GIZ], neietekmē konstatējumu, ka minētais nolīgums jebkurā gadījumā varētu tikt noslēgts tikai ar [GIZ], nevis ar [IMG]”, kura apstrīdētā lēmuma dēļ vairs nav pilnvarotā vienība.

( 37 ) Šajā saistībā Komisija galvenokārt balstās uz 1988. gada 25. februāra spriedumu Les Verts/Parlaments (190/84, EU:C:1988:94, 7. un 8. punkts), lai arī šis spriedums tika pasludināts pirms Regulas Nr. 966/2012 un neattiecas uz tāda pat veida lēmumiem kā šajā lietā apstrīdētais.

( 38 ) Jāatgādina, ka sākotnējā īstenošanas lēmumā IMG tika norādīta kā vienība, kas ir pilnvarota veikt budžeta izpildes uzdevumu “ar nosacījumu, ka saistībā ar to tiek noslēgts [deleģēšanas] nolīgums” (skat. sprieduma lietā T‑29/15 4. punktu). Ieinteresētā persona pamatoti uzsver, ka, lai arī šajā lēmumā tai nav piešķirtas tiesības noslēgt šādu nolīgumu, tomēr tā tiesiskās sekas ir tādas, ka gadījumā, ja Komisija vēlāk gribētu tādu noslēgt, tā nevarētu to noslēgt ar IMG, un šādas sekas ir radījis 2014. gada 16. decembra lēmums.

( 39 ) Tikai norādīšu, ka dažādos pārsūdzētā sprieduma punktos, uz kuriem ir tieši atsaukusies Komisija pretapelācijas sūdzības attiecībā uz lietu C‑183/17 P pirmajā daļā (proti, sprieduma lietā T‑29/15 46., 50.–52., 57 un 59.–63. punkts), Vispārējā tiesa ir minējusi tikai vienu tiesas nolēmumu (rīkojums par pagaidu noregulējumu, 2014. gada 8. janvāris, Stichting Sona un Nao/Komisija, T‑505/13 R, nav publicēts, EU:T:2014:1), uz kuru Vispārējā tiesā turklāt atsaukusies arī pati Komisija, un kam manā skatījumā šajā lietā nav nozīmes to iemeslu dēļ, ko pamatoti ir norādījusi šī tiesa (skat. minētā sprieduma 61.–63. punktu). Runājot par sprieduma lietā T‑29/15 56. punktā (kurš netika minēts) minēto spriedumu daļām, tajās ir atspoguļota pastāvīgā judikatūra un vispārpiemērojamība (minēta šo secinājumu 40. punktā), kas acīmredzami pārsniedz publiskā iepirkuma jomu.

( 40 ) Ir vairākkārt ticis nospriests, ka apelācijas sūdzībā precīzi ir jānorāda pārsūdzētā sprieduma kritizētās daļas un juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs apelāciju sūdzības pamatošanai, lai būtu iespējams veikt juridisku vērtējumu, kas Tiesai ļautu īstenot tai piekritīgo uzdevumu – tiesiskuma pārbaudes veikšanu, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemams (skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 1. februāris, Panalpina World Transport (Holding) u.c./Komisija, C‑271/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:59, 17. punkts).

( 41 ) Komisija tieši atsaucas uz sprieduma lietā T‑381/15 44.–48. punktu.

( 42 ) It īpaši saskaņā ar minētās regulas 58. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktu, kurā ir paredzēts, ka “Komisija budžetu izpilda [..] netieši (“netiešā pārvaldība”) [..], uzticot budžeta izpildes uzdevumus [..] starptautiskām organizācijām un to aģentūrām”.

( 43 ) Par vēstules precīzo saturu skat. sprieduma lietā T‑381/15 10.–16. un 44. punktu un it īpaši tā pēdējos divus punktus, runājot par aspektiem, kas apstrīdēti Komisijas pretapelācijas sūdzībā lietā C‑184/17 P.

( 44 ) Šajā saistībā Komisija tieši atsaucas uz sprieduma lietā T‑29/15 70.–73. punktu.

( 45 ) Prasība pret apstiprinošu lēmumu ir nepieņemama tikai tad, ja apstiprinātais lēmums ir kļuvis galīgs tāpēc, ka atbilstošajā termiņā par to netika celta prasība (skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 31. maijs, DEI/Komisija, C‑228/16 P, EU:C:2017:409, 35. punkts).

( 46 ) Skat. it īpaši – papildus sprieduma lietā T‑29/15 69. punktā minētajai Vispārējās tiesas judikatūrai – spriedumus, 2015. gada 15. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie u.c./Komisija (T‑393/10, EU:T:2015:515, 107. punkts), un 2015. gada 13. oktobris, Intrasoft International/Komisija (T‑403/12, EU:T:2015:774, 48.–52. punkts); runājot par Tiesas judikatūru – spriedumus, 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine (C‑351/15 P, EU:C:2017:27, 37.–49. punkts), kā arī 2017. gada 31. maijs, DEI/Komisija (C‑228/16 P, EU:C:2017:409, 33. un 34. punkts).

( 47 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine (C‑351/15 P, EU:C:2017:27, 37.–49. punkts), kā arī 2018. gada 8. maijs, Esso Raffinage/ECHA (T‑283/15, EU:T:2018:263, 50. un 81.–83. punkts).

( 48 ) Komisija piebilst, ka apstrīdētais lēmums neesot “pārskatīšanas” rezultāts, kas attiecas uz 2001. gada 7. februāra spriedumu Inpesca/Komisija (T‑186/98, EU:T:2001:42, 49. punkts). Tomēr man šķiet, ka šādi minētajā judikatūrā Vispārējā tiesa pievēršas iespējamam atteikumam veikt pārskatīšanu, pret ko ir iebildusi administrācija, kas ir konteksts, kurš neatbilst lietas C‑183/17 P kontekstam. Tāpat, kad sprieduma lietā T‑29/15 69. punktā Vispārējā tiesa, atsaucoties uz 2012. gada 22. maija spriedumu Sviluppo Globale/Komisija (T‑6/10, nav publicēts, EU:T:2012:245, 22. punkts), atsaucas uz “pārskatīšanu”, manuprāt, šīs teksta daļas ir jālasa pēdējā minētā sprieduma 21., 24., 31. un 37. punkta gaismā, kuros tika iztirzāts šādas pārskatīšanas jautājums. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 26. oktobris, Global Steel Wire u.c./Komisija (no C‑454/16 P līdz C‑456/16 P un C‑458/16 P, nav publicēts, EU:C:2017:818, 30.–35. punkts), kā arī 2016. gada 2. jūnijs, Moreda-Riviere Trefilerías u.c./Komisija (no T‑426/10 līdz T‑429/10 un no T‑438/12 līdz T‑441/12, EU:T:2016:335, 545.–549. punkts).

( 49 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 7.–13. punktā izklāstītos notikumus.

( 50 ) Par aizsardzības pasākumu pagaidu un labojamu raksturu pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 5. oktobris, Mabrouk/Padome (T‑175/15, EU:T:2017:694, 147. punkts).

( 51 ) IMG, manuprāt, pamatoti uzsver, ka 2014. gada 16. decembra lēmumam nav vispārīgs un pagaidu raksturs, bet tajā ir konkrēti un galīgi izslēgta viena no divām 2013. gada rīcības programmā Mjanmai/Birmai paredzētajām darbībām.

( 52 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Komisija/Nīderlande un ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213, 69.–72. punkts), kur tostarp ir uzsvērts, ka “sākotnējā [..] izskatīšana, kas īstenota [..] situācijā, kura rada pienākumu pieņemt steidzamus pasākumus, nevar atbilst tādiem pašiem kritērijiem, kā tie, kuriem jābūt galīgajā lēmumā [..]”.

( 53 ) Šajā saistībā Komisija atsaucas uz sprieduma lietā T‑29/15 74.–76. punktu.

( 54 ) Par konkrētā normatīvā konteksta un apstrīdētā tiesību akta patstāvīgo tiesisko seku ņemšanu vērā, izvērtējot prasības atcelt tiesību aktu, pieņemamību, papildus šo secinājumu 47. zemsvītras piezīmē minētajai judikatūrai skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 13. februāris, Ungārija/Komisija (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 57. un nākamie punkti), kā arī 2011. gada 8. decembris, Deutsche Post/Komisija (T‑421/07, EU:T:2011:720, 49. un nākamie punkti).

( 55 ) Skat. arī šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi.

( 56 ) Saistībā ar šo secinājumu 50. un nākamajos punktos minētās judikatūras izpratnē.

( 57 ) Skat. konkrēti sprieduma lietā T‑29/15 76. punktu.

( 58 ) Pilnības labad ir jānorāda, ka šķiet pretrunīgi apgalvot – kā to dara Komisija –, ka apstrīdētais lēmums ir automātiskas 2014. gada 25. aprīļa vēstules sekas, pat ja tajā ir skaidri norādīts, ka atbilstoši sākotnējam īstenošanas lēmumam šai iestādei ir rīcības brīvība, lai noslēgtu nolīgumu ar IMG (skat. sprieduma lietā T‑29/15 8. un 25. punktā izklāstīto šīs vēstules saturu).

( 59 ) Proti, 2014. gada 16. decembra lēmums un 2015. gada 8. maija vēstule.

( 60 ) Atzīmējot, ka Komisija savu aizstāvību vērsa galvenokārt uz attiecīgo daļu gan savā atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, gan atbildes rakstā uz repliku, kā arī savos mutvārdu paskaidrojumos.

( 61 ) Šajā saistībā IMG it īpaši norāda uz sprieduma lietā T‑29/15 105. punktu, kā arī sprieduma lietā T‑381/15 102., 105. un 106. punktu.

( 62 ) Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmē minētos tiesību aktus, norādot, ka otrās apelācijas pamats lietā C‑183/17 P vienlaikus attiecas uz 2002. gada finanšu tiesisko regulējumu un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu, bet otrais apelācijas pamats lietā C‑184/17 P attiecas tikai uz pēdējo minēto. Par rationae temporis piemērojamiem noteikumiem skat. sprieduma lietā T‑29/15 27. punktu.

( 63 ) Saistībā ar pēdējo minēto IMG it īpaši kritizē sprieduma lietā T‑29/15 104.–106., 109. un 110. punktu (kas atrodas nodaļā par pirmo un otro pamatu, ko tā ir izvirzījusi minētajā lietā), kā arī sprieduma lietā T‑381/15 102., 103. un 108. punktu (kas atrodas nodaļā par trešo tās minētajā lietā izvirzīto pamatu). Tiesas sēdē IMG tostarp apgalvoja, ka Vispārējā tiesa to esot kļūdījusies, jo tas, ka valsts neatzīt starptautiskas organizāciju vai paziņo, ka vairs nav tās dalībniece, neliek apstrīdēt tās juridisko pastāvēšanu.

( 64 ) Tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka IMG prasība konstatēt, ka tā ir starptautiska organizācija, nav šo tiesvedību priekšmets, jo šī iestāde nav ieņēmusi galīgu nostāju, bet gan izteikusi šaubas šajā saistībā, un Savienības tiesas tāpat nevarot apliecināt šo statusu.

( 65 ) Skat. it īpaši sprieduma lietā T‑29/15 26., 79. un 95. punktu, kā arī sprieduma lietā T‑381/15 76. punktu.

( 66 ) Skat. konkrēti sprieduma lietā T‑29/15 103.–110. punktu, kā arī sprieduma lietā T‑381/15 (vispirms jau) 98.–108. punktu, no kuriem izriet, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, apstiprināja, ka attiecīgajos apstrīdētajos aktos Komisija nebija secinājusi, ka IMG nav starptautiska organizācija, bet ir nolēmusi tai vairs neuzticēt budžeta izpildi netiešā pārvaldībā, kamēr netiks izkliedētas šaubas par tās statusu, un, otrkārt, nosprieda, ka šāda lēmuma pieņemšana nav nedz acīmredzami nepiemērota tādos apstākļos kā šajā lietā aplūkotie, nedz pretrunā Savienības finanšu tiesiskajam regulējumam.

( 67 ) It īpaši, ņemot vērā Regulas Nr. 1605/2002 53.d panta 1. punktu un Regulas Nr. 966/2012 60. panta 2. punktu (sprieduma lietā T‑29/15 95.–110. punkts), kā arī Regulas Nr. 966/2012 60. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1268/2012 43. panta 1. punktu (sprieduma lietā T‑381/15 96.–108. punkts).

( 68 ) Proti, būt starptautisko publisko tiesību organizācijai un tikt izveidotai ar starpvaldību nolīgumu atbilstoši Regulas Nr. 1268/2012 43. panta 1. punkta a) apakšpunktam, kurā ir definētas Regulas Nr. 966/2012 58. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā minētās “starptautiskās organizācijas”.

( 69 ) Saskaņā ar IMG prasību formulējumu lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P tā norāda, ka ir tikusi izveidota un dibināta “1994. gadā, pamatojoties uz starpvaldību nolīgumu, ko parakstījušas 16 valstis (Austrija, Beļģija, Kanāda, Dānija, Somija, Francija, Vācija, Grieķija, Itālija, Nīderlande, Norvēģija, Portugāle, Krievijas Federācija, Spānija, Zviedrija un Apvienotā Karaliste) un Eiropas Kopienas Humanitārās palīdzības birojs (ECHO)”.

( 70 ) Ņemot vērā, ka valstis, kas it kā ir IMG dibinātājas vai esošās dalībnieces, pirmkārt, ir apstrīdējušas šī statusa esamību un, otrkārt, ir izteikušas šaubas par to personu deleģēšanas pilnvarām, kas tika pārstāvētas tās dibināšanas laikā (skat. it īpaši sprieduma lietā T‑29/15 8., 85. un 105. punktu, kā arī sprieduma lietā T‑381/15 4., 85. un 98. punktu). Tiesas sēdē Tiesā Komisija apgalvoja, ka no OLAF galīgā ziņojuma izriet, ka patiesībā visas iztaujātās valstis, nevis tikai piecas, šķita skeptiski noskaņotas.

( 71 ) It īpaši, ņemot vērā 2014. gada 25. aprīļa vēstuli, kurā Komisija izklāstīja, pirmkārt, ka “vairākas valstis (Spānija, Portugāle, Norvēģija, Itālija un Beļģija), ko IMG bija deklarējusi kā dalībnieces vai dibinātājas, neuzskatīja sevi ne par [tās] dalībniecēm, nedz dibinātājām”, otrkārt, ka “ANO ģenerālsekretariāts ir paziņojis, ka IMG nav specializēta aģentūra”, un, visbeidzot, ka “pastāv šaubas par personu, kas pārstāvēja savas valstis IMG dibināšanas brīdī, pilnvarām”. Manuprāt, atbildes elementi, ko ieinteresētā persona sniedza Komisijai, nebija pietiekami, lai atspēkotu galvenos apstrīdētos aspektus.

( 72 ) IMG piebilst, ka Komisijai līdz 2014. gada 15. decembrim pašai nav bijusi piekļuve OLAF galīgajam ziņojumam, bet, manuprāt, no tā neatvasina skaidrus iebildumus pret pārsūdzētajiem spriedumiem.

( 73 ) Proti, ceturtais apelācijas pamats lietā C‑183/17 P un trešais apelācijas pamats lietā C‑184/17 P, kas ir analizēti šo secinājumu 78. un nākamajos punktos.

( 74 ) Šajā jautājumā IMG kritizē sprieduma lietā T‑29/15 103., 105., 106., 109. un 110. punktu, kā arī sprieduma lietā T‑381/15 98. un 99. punktu.

( 75 ) Proti, sprieduma lietā T‑29/15 89. punkta daļa un sprieduma lietā T‑381/15 98. punkta daļa.

( 76 ) Proti, no IMG minēto daļu teksta izriet, ka Vispārējā tiesa tieši atsaucas uz iepriekšējiem pārsūdzēto spriedumu punktiem (proti, sprieduma lietā T‑29/15 85.–88. punktu un sprieduma lietā T‑381/15 85. punktu), kur minētā tiesa izklāsta ieinteresētās personas pirms apstrīdēto aktu pieņemšanas saņemto vēstuļu saturu, tostarp 2014. gada 25. aprīļa vēstules saturu, kurā Komisija tai norādīja savu šaubu iemeslus.

( 77 ) Apelācijas sūdzības iesniedzēja konkrēti atsaucas uz sprieduma lietā T‑381/15 102. un 106. punktu.

( 78 ) Proti, “Spānija, Portugāle, Norvēģija, Itālija un Beļģija” atbilstoši sprieduma lietā T‑381/15 85. un 98. punktam.

( 79 ) IMG arī apgalvo, ka tā “gan nav iesniegusi piecu attiecīgo valstu apliecinājumu, bet neesot prasības ievērot tikai šo pierādījumu formu”. Šajā saistībā pietiek konstatēt, ka Vispārējā tiesa – kā uzreiz pēc tam piekrīt IMG – šādu apliecinājumu ir minējusi tikai kā piemēru.

( 80 ) Atbildes raksta uz apelācijas sūdzību daļā par apelācijas sūdzības lietā C‑184/17 P pirmo pamatu, uz kuru tā atsaucas, runājot par šo otro pamatu, Komisija iebilst, ka IMG“neņem vērā [..] to, ka Vispārējā tiesa ir veikusi kopēju informācijas vērtējumu” un “veic katra atsevišķā dokumenta analīzi, sagrozot argumentāciju spriedumā”. Runājot par otro pamatu, tā apgalvo, ka “apelācijas [sūdzības] 51. punktā minētie dokumenti nepierādot starptautiskas organizācijas statusu, nedz arī varot kliedēt šīs šaubas”.

( 81 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2011. gada 9. jūnijs, Comitato Venezia vuole vivere u.c./Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 152., 153. un 159. punkts); rīkojumu, 2016. gada 30. jūnijs, Slovenská pošta/Komisija (C‑293/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:511, 29. un 39. punkts); spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Komisija/Keramag Keramische Werke u.c. (C‑613/13 P, EU:C:2017:49, 26., 27. un 37.–39. punkts), kā arī 2017. gada 16. novembris, Ludwig-Bölkow-Systemtechnik/Komisija (C‑250/16 P, EU:C:2017:871, 38. un 39. punkts).

( 82 ) Šajā saistībā IMG attiecīgi kritizē sprieduma lietā T‑381/15 105. punktu, kā arī 102. un 108. punktu.

( 83 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 25. oktobris, Slovākija/Komisija (C‑593/15 P un C‑594/15 P, EU:C:2017:800, 73. un 74. punkts); 2018. gada 7. marts, SNCF Mobilités/Komisija (C‑127/16 P, EU:C:2018:165, 34. punkts), kā arī 2018. gada 7. jūnijs, Equipolymers u.c./Padome (C‑363/17 P, nav publicēts, EU:C:2018:402, 44.–46. punkts).

( 84 ) Minētā sprieduma 103. un 104. punkts attiecīgi ir formulēti šādi: “Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nedz kļūdu tiesību piemērošanā, nedz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad tā konstatēja, ka, ņemot vērā šo valstu paziņojumus, pastāv šaubas par prasītājas starptautiskas organizācijas statusu” un “prasītājas šajā saistībā izvirzītie argumenti nevar likt apšaubīt šo secinājumu”.

( 85 ) Tāpat Komisija apgalvo, ka spriedumā lietā T‑381/15 ir sniegts pamatojums par šīs iestādes nostājas maiņu attiecībā uz IMG.

( 86 ) Aizstāvībai Komisija iebilst, ka valstu finansiālais atbalsts var likumīgi tikt skarts, ņemot vērā pastāvošās šaubas par IMG juridisko statusu.

( 87 ) Minētajā 102. un 108. punktā attiecīgi galvenokārt ir noteikts, ka “[IMG] ne Komisijai, ne Vispārējai tiesai nav iesniegusi tādus pierādījumus kā attiecīgo valstu apliecinājumus, kas apstiprinātu, ka, neraugoties uz OLAF savāktajiem paziņojumiem, šīs valstis joprojām sevi uzskata par tās dalībniekiem. Tas, ka pastāv pieņēmums, saskaņā ar kuru starptautiskas organizācijas dalībvalstīm tai būtu jāsniedz finansiāls atbalsts, to neietekmē” un “ciktāl [IMG] apgalvo, ka atbilst diviem prasītajiem nosacījumiem, lai būtu starptautiska organizācija [..], un ka Komisija esot kļūdaini interpretējusi starptautiskas organizācijas jēdzienu [..], ir jākonstatē, ka katrā ziņā šie argumenti neapgāž konstatējumu, ka, ņemot vērā, ka valstis, kuras it kā esot tās dalībnieki vai dibinātāji, to noliedz, Komisijai varēja būt likumīgas šaubas par [IMG] starptautiskas organizācijas statusu” (skat. arī šo secinājumu 71. zemsvītras piezīmi).

( 88 ) Saistībā ar minēto ceturto pamatu IMG kritizē tieši sprieduma lietā T‑29/15 134.–143. punktu.

( 89 ) Pilnības labad ir jānorāda, ka atbilstoši apelācijas sūdzībai IMG konstatē skaidru saikni starp šo pamatu un noteiktiem argumentiem, ko tā izvirza pirmajā pamatā šajā pašā lietā, uz kuriem pašiem tomēr šie secinājumi neattiecas.

( 90 ) Precizējot, ka minētais ceturtais pamats nav norādīts IMG replikā, ne arī tātad Komisijas atbildes rakstā uz repliku, kas attiecas uz lietu C‑183/17 P, un ka tiesas sēdē par to tika sniegti īsi apsvērumi.

( 91 ) IMG atsaucas uz 2016. gada 5. oktobra spriedumu ECDC/Tiesa (T‑395/15 P, nav publicēts, EU:T:2016:598), lai apgalvotu, ka tai bijis jāvar izklāstīt savu viedokli, pirmkārt, par pierādījumiem, uz kuriem Komisija plānoja balstīt savu lēmumu, un, otrkārt, par pašu lēmuma projektu, ko šī iestāde plānoja pieņemt, kas neesot noticis.

( 92 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 11. decembris, Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, 31., 36.–38. punkts); 2017. gada 20. decembris, Prequ’ Italia (C‑276/16, EU:C:2017:1010, 45. un 46. punkts); 2016. gada 5. oktobris, ECDC/Tiesa (T‑395/15 P, nav publicēts, EU:T:2016:598, 54., 55., 57., 60., 62. un 73. punkts); 2016. gada 15. decembris, Spānija/Komisija (T‑466/14, EU:T:2016:742, 40. un 41. punkts), kā arī 2018. gada 8. februāris, Institute for Direct Democracy in Europe/Parlaments (T‑118/17, nav publicēts, EU:T:2018:76, 36. un 37. punkts).

( 93 ) Skat. it īpaši sprieduma lietā T‑29/15 135.–138., 141. un 142. punktu papildus minētā sprieduma 85.–89. punktam par pirmo apelācijas pamatu, kur ir detalizētāk izklāstīts minēto vēstuļu saturs.

( 94 ) Atgādinot, ka Komisija ir saņēmusi šo ziņojumu 2014. gada 15. decembrī, proti, dienu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

( 95 ) Skat. šo secinājumu 81. punktu.

( 96 ) Tomēr, kā norādīts Regulas Nr. 883/2013 24. apsvērumā, šajā regulā ir paredzēta izmeklēšanā iesaistīto personu individuālo tiesību aizsardzība, tai sniedzot iespēju izmeklēšanas laikā paust savus apsvērumus par faktiem, kas uz viņu attiecas. Tā atbilstoši tās 9. panta 2. punkta sestajai daļai attiecīgajai personai ir tiesības saņemt OLAF sagatavo iztaujāšanas protokolu, lai tā šo protokolu apstiprinātu vai arī tam pievienotu apsvērumus.

( 97 ) Šajā nozīmē, par OLAF dokumentu publiskošanu kādas Savienības iestādes pārvaldes darbības ietvaros, skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 26. maijs, International Management Group/Komisija (T‑110/15, EU:T:2016:322, 22., 24. un 32.–37. punkts); 2017. gada 18. maijs, Panzeri/Parlaments (T‑166/16, nav publicēts, EU:T:2017:347, 98. punkts), kā arī 2018. gada 19. jūnijs, Le Pen/Parlaments (T‑86/17, nav publicēts, EU:T:2018:357, 81.–84. punkts).

( 98 ) Par to, ka attiecīgais lēmums ir nelabvēlīgs IMG, skat. apsvērumus par šā akta pārsūdzamību šo secinājumu 41. un nākamajos punktos.

( 99 ) Precizējot, ka man nešķiet, ka būtu pierādīts, ka šajā gadījumā tā tas ir.

( 100 ) Pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas judikatūru, kas minēta šo secinājumu 97. zemsvītras piezīmē.

( 101 ) Skat. it īpaši sprieduma lietā T‑29/15 142. punktu (punkts par Vispārējā tiesā izvirzītā trešā pamata otro daļu, kas ir šīs lietas C‑183/17 P ceturtā pamata priekšmets), kā arī šā sprieduma 85. un 92. punktu (par Vispārējā tiesā izvirzīto sesto pamatu).

( 102 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 6.–8. punktā atgādinātos faktus.

( 103 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 92. punktu in fine un 138. punktu in fine.

( 104 ) Skat. sprieduma lietā T‑29/15 85.–89. punktu (skat. arī šo secinājumu 71. zemsvītras piezīmi).

( 105 ) Pēc analoģijas skat. arī spriedumus, 2017. gada 18. maijs, Panzeri/Parlaments (T‑166/16, nav publicēts, EU:T:2017:347, 99. un 100. punkts), kā arī 2018. gada 19. jūnijs, Le Pen/Parlaments (T‑86/17, nav publicēts, EU:T:2018:357, 85. un 86. punkts).

( 106 ) Skat. ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā C.A.S./Komisija (C‑204/07 P, EU:C:2008:175, 100. un nākamie punkti), kā arī iepriekšējos secinājumus, kas tajos ir minēti.

( 107 ) No pastāvīgās judikatūras izriet, ka faktu vērtējums, ja vien tie nav sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāpārbauda Tiesā apelācijas ietvaros, precizējot, ka sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem, no jauna neizvērtējot faktus. Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 16. novembris, Ludwig-Bölkow-Systemtechnik/Komisija (C‑250/16 P, EU:C:2017:871, 39. punkts), kā arī 2018. gada 28. jūnijs, Andres (maksātnespējīgs Heitkamp BauHolding)/Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 77. punkts).

( 108 ) Proti, atbilstoši IMG norādītajam – 2014. gada 26. februāra aizsardzības pasākumiem un 2014. gada 25. aprīļa vēstulei, ar kuru Komisija informēja attiecīgo personu par šo pasākumu noteikšanu.

( 109 ) Jāatgādina, ka pirms 2014. gada 25. aprīļa vēstules Komisija – laikā no 2013. gada 16. decembra līdz 2014. gada 4. aprīlim – apmainījās ar vairākām vēstulēm ar IMG par tās starptautiskas organizācijas statusu, kā tas izriet no sprieduma lietā T‑29/15 8. un 135. punkta.

( 110 ) Skat. šo secinājumu 80. un nākamos punktus.

( 111 ) IMG atsaucas uz Vispārējās tiesas judikatūru, kas minēta sprieduma lietā T‑29/15 139. punktā, kurā ir minēts 2015. gada 8. oktobra spriedums Secolux/Komisija (T‑90/14, nav publicēts, EU:T:2015:772, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 112 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 16. jūnijs, SKW Stahl-Metallurgie Holding/Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 69.–75. punkts); 2017. gada 20. decembris, Prequ’ Italia (C‑276/16, EU:C:2017:1010, 62. punkts); 2018. gada 14. jūnijs, Makhlouf/Padome (C‑458/17 P, nav publicēts, EU:C:2016:441, 42.–46. punkts); 2013. gada 13. decembris, Ungārija/Komisija (T‑240/10, EU:T:2013:645, 84. un 85. punkts), kā arī 2018. gada 19. jūnijs, Le Pen/Parlaments (T‑86/17, nav publicēts, EU:T:2018:357, 87.–91. punkts).

( 113 ) Atbilstoši tās formulējumam, “pat pieņemot, ka Komisijai tā būtu bijis jāinformē par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tomēr [IMG] nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas ļautu uzskatīt, ka, ja Komisija būtu to informējusi par savu nodomu pieņemt apstrīdēto lēmumu, procedūras iznākums būtu bijis citāds, un no Vispārējās tiesas lietas materiāliem tas arī neizriet” (sprieduma lietā T‑29/15 143. punkts in fine; skat. arī tā 139. punktu). Pēdējie izmantotie vārdi gan nav viennozīmīgi, zinot, ka parasti iepriekš minētajā judikatūrā tika lietots vārdu salikums “būtu varējis būt”. Tomēr pamatojuma elementi ap šo neveiksmīgo formulējumu liek konstatēt, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi pareizo pārbaudi un tātad nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

( 114 ) Atbilstoši minētajam trešajam pamatam IMG kritizē tieši sprieduma lietā T‑381/15 117.–122. punktu.

( 115 ) IMG šajā saistībā izvirza iebildumus gan apelācijas sūdzībā, gan replikas rakstā.

( 116 ) Tomēr precizējot, ka es atspēkoju šos argumentus, kurus pret šo pamatu ir izvirzījusi Komisija – vispirms atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību – un saskaņā ar kuriem tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas, jo 2015. gada 8. maija vēstule neesot IMG nelabvēlīgs akts (saistībā ar pēdējo aspektu skat. šo secinājumu 43. un nākamos punktus).

( 117 ) Runājot par lietā C‑183/17 P apstrīdēto 2014. gada 16. decembra lēmumu, pēc analoģijas skat. šo secinājumu 83. un nākamos punktus, kā arī tajos minēto judikatūru.

( 118 ) Saskaņā ar judikatūru, kas minēta šo secinājumu 107. zemsvītras piezīmē.

( 119 ) Manuprāt, neatļauta IMG piekļuve šim ziņojumam, kura ir kļuvusi iespējama informācijas noplūdes dēļ (skat. sprieduma lietā T‑381/15 174. un 177. punktu), kas ir apstāklis, kuru Komisija min savā atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, nenovērstu šo procesuālo pārkāpumu, jo katrā ziņā atbilstoši Komisijas tiesas sēdē sniegtajām norādēm ieinteresētajai personai tam bija piekļuve tikai pēc strīdīgās vēstules nosūtīšanas, proti, 2015. gada 12. decembrī.

( 120 ) Skat. sprieduma lietā T‑381/15 117. un nākamajos punktos veikto analīzi. Runājot, konkrētāk, par apelācijas sūdzības argumentiem, atbilstoši kuriem IMG“nevarēja zināt par dalībvalstu formulētajām atrunām” un Vispārējā tiesa esot sagrozījusi lietas materiālos iekļauto informāciju, kad (122. punktā) uzskatīja, ka nekas netraucēja ieinteresētajai personai “iztaujāt tieši [šīs valstis] un lūgt tām iesniegt apliecinājumu par to, ka tās ir šīs vienības dalībnieces”, atgādinu, ka no lietas materiālos iekļautās informācijas, ko ir izvērtējusi Vispārējā tiesa, tomēr izriet, ka Komisija tai iesniedza vairākus datus šajā saistībā, tostarp 2014. gada 25. aprīļa vēstulē (85. punkts), un tādēļ, manuprāt, apgalvotā sagrozīšana nav konstatējama.

( 121 ) Šajā jautājumā IMG balstās uz to pašu judikatūru, ko tā minēja lietā C‑183/17 P (skat. šo secinājumu 91. zemsvītras piezīmi).

( 122 ) Skat. it īpaši šo secinājumu 92. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru. Manā skatījumā, Vispārējās tiesas 2016. gada 5. oktobra spriedums ECDC/Tiesa (T‑395/15 P, nav publicēts, EU:T:2016:598), uz ko atsaucas IMG, (manuprāt, it īpaši tā 55. un nākamie punkti) neļauj nonākt pie citas pieejas, kā tā, kas izriet no šīs dominējošās judikatūras.

( 123 ) Šajā saistībā IMG min Vispārējās tiesas spriedumu, 2016. gada 5. oktobris, ECDC/Tiesa (T‑395/15 P, nav publicēts, EU:T:2016:598, 72. punkts), kā arī Civildienesta tiesas spriedumu, 2015. gada 8. oktobris, DD/FRA, F‑106/13 un F‑25/14 (EU:F:2015:118, 65. un 93. punkts).

( 124 ) Papildus 2015. gada 8. oktobra spriedumam Secolux/Komisija (T‑90/14, nav publicēts, EU:T:2015:772, 34. punkts), kas minēts sprieduma lietā T‑381/15 114. punktā, skat. šo secinājumu 112. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.

( 125 ) Saistībā ar pēdējo aspektu skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 4. februāris, C & J Clark International un Puma (C‑659/13 un C‑34/14, EU:C:2016:74, 140. punkts); 2016. gada 16. jūnijs, SKW Stahl-Metallurgie un SKW Stahl-Metallurgie Holding/Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 69. punkts), kā arī 2018. gada 19. jūnijs, Le Pen/Parlaments (T‑86/17, nav publicēts, EU:T:2018:357, 88. un nākamie punkti).

( 126 ) Par Vispārējās tiesas veiktās analīzes par to, kādas iespējamās sekas ir procesuālajam pārkāpumam, tvērumu un precizitāti – pēc analoģijas skat. ģenerāladvokātes Trstenjakas secinājumus lietā C.A.S./Komisija (C‑204/07 P, EU:C:2008:175, 107.–109. punkts).

( 127 ) Proti, ja IMG būtu iepazinusies ar OLAF galīgo ziņojumu pirms strīdīgās vēstules nosūtīšanas.

( 128 ) Skat. sprieduma lietā T‑381/15 119.–123. punktu, kur Vispārējā tiesa tostarp norāda, ka IMG pauž nožēlu, ka nav varējusi novērst šaubas par tās finansiālo stabilitāti, bet ka Komisija nav sniegusi 2015. gada 8. maija vēstulei šādu pamatojumu; ka IMG gan nav iepriekš saņēmusi OLAF galīgo ziņojumu, bet ka Komisija no tā atkāpusies strīdīgajā vēstulē, jo uzskatīja, ka pastāv šaubas, nevis pārliecība par ieinteresētās personas juridisko statusu, un ka, lai arī kāds ir OLAF un Komisijas dalībvalstīm uzdoto jautājumu priekšmets, IMG bija iespēja lietderīgi aizstāvēties, tieši iztaujājot valstis, kuru paziņojumi radījuši šaubas par tās starptautiskas organizācijas statusu.