ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19.

Iesniedzējtiesa ir vērsusies pie Tiesas ar trim prejudiciāliem jautājumiem. Trešais no šiem jautājumiem ir par Regulas Nr. 1484/95 3. panta 2., 4. un 5. punkta likumības problēmu, ņemot vērā Regulas Nr. 1234/2007 141. pantu un spriedumu lietā Kloosterboer Rotterdam ( 9 ). Šīs problēmas fonā ir vēl Nolīguma par lauksaimniecību 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Iesniedzējtiesa šo trešo uzdoto jautājumu ir padarījusi atkarīgu no atbildes uz pirmajiem diviem jautājumiem un no iepriekšminēto noteikumu interpretācijas. Tomēr, manuprāt, šo noteikumu formulējums vien rada nopietnas šaubas par to likumību. Tāpēc prejudiciālā nolēmuma analīzi šajā lietā es sākšu no trešā jautājuma.
22.

Tādēļ Skaidrojošā paziņojuma beigās Komisija uzskata: “7) Tā kā saskaņā ar starptautisko tiesību normām Golānas augstienes un Rietumkrasts (ieskaitot Austrumjeruzalemi) neietilpst Izraēlas teritorijā, tiek uzskatīts, ka norāde “Produkts no Izraēlas” ir nepareiza un maldinoša atsaucēs minēto tiesību aktu nozīmē. 8) Ja izcelsme ir jānorāda obligāti, būs jāizmanto cits apzīmējums, kurā ir ņemts vērā minēto teritoriju visbiežāk zināmais nosaukums. 9) Norāde, kas nemaldinātu par ģeogrāfisko izcelsmi un vienlaikus atbilstu starptautiskajai praksei, attiecībā uz produktiem no Palestīnas, kuru izcelsme nav no apmetnēm, varētu būt “produkts no Rietumkrasta (palestīniešu produkts)”, “produkts no Gazas joslas” vai “produkts no Palestīnas”. 10) Produktiem no Rietumkrasta vai Golānas augstienēm, kuru izcelsme ir apmetnēs, nebūtu pieņemama norāde, kurā minēts tikai “produkts no Golānas augstienēm” vai “produkts no Rietumkrasta”. Pat ja šāda norāde apzīmētu plašāku produkta izcelsmes zonu vai teritoriju, papildu ģeogrāfiskās informācijas neminēšana, ka produkts ir no izraēliešu apmetnēm, maldinātu patērētāju par šā produkta patieso izcelsmi. Šādos gadījumos iekavās ir jāpievieno, piemēram, apzīmējums “no izraēliešu apmetnes” vai tamlīdzīgs apzīmējums. Tāpēc varētu izmantot tādus apzīmējumus kā “produkts no Golānas augstienēm (no izraēliešu apmetnes)” vai “produkts no Rietumkrasta (no izraēliešu apmetnes)”.”
20.

Saskaņā ar Vispārējās tiesas teikto 2005. gada 7. jūlija spriedums Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte (C‑418/02, EU:C:2005:425) neļauj apgalvot, ka tirdzniecības galerijas vai tirdzniecības centri pēc būtības ir izslēgti no 35. klasē definēto mazumtirdzniecības pakalpojumu jēdziena piemērošanas jomas. Vispārējā tiesa konstatēja, ka 2005. gada 7. jūlija sprieduma Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte (C‑418/02, EU:C:2005:425) 34. punkts nepieļauj arī EUIPO atbalstīto tēzi, saskaņā ar kuru tirdzniecības galerijas pakalpojumi galvenokārt ir ierobežoti ar nekustamo īpašumu nomas un pārvaldības pakalpojumiem un ka līdz ar to klienti, kuriem šie pakalpojumi ir adresēti, principā ir personas, kas ir ieinteresētas iznomāt minētajā galerijā esošos veikalus vai birojus. Vispārējā tiesa konstatēja, ka, ņemot vērā 35. klases formulējumu, mazumtirdzniecības pakalpojumu jēdziens, kā Tiesa to ir interpretējusi 2005. gada 7. jūlija sprieduma Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte (C‑418/02, EU:C:2005:425) 34. punktā, ietver arī tirdzniecības galerijas sniegtos tirdzniecības pakalpojumus ( 9 ). Tiesa tādējādi konstatēja, ka Apelācijas padomes izmantotā mazumtirdzniecības jēdziena šaurā interpretācija ir kļūdaina un ka līdz ar to Tulliallan varēja atsaukties uz agrāko preču zīmju reputācijas aizsardzību saistībā ar 35. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem.
113.

Saskaņā ar izklāstīto es ierosinu Tiesai Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) atbildēt šādi: Komisijas Regulas (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos, 12. panta 2. punkts, skatot to kopsakarā ar minēto direktīvu, ir jāinterpretē tādējādi, ka – Jēdziens “statusa maiņa” ietver pārrobežu apvienošanās pievienojot gadījumus, kuros kredītiestādes, kas agrāk bija pakļautas valsts noregulējuma iestādes uzraudzībai, tiek pievienotas mātesuzņēmumam ar juridisko adresi citā dalībvalstī. – Tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie ieguvējai iestādei ir jāmaksā parastā gada iemaksa pilnā apmērā tās valsts noregulējuma fondam, kurā atradās pievienotā iestāde. – Ārkārtas ex post iemaksas var iekasēt tikai no iestādēm, kas pakļautas valsts noregulējuma fondam brīdī, kad tiek lemts par to noteikšanu, ar nosacījumu, ka, lai attiecībā uz minētajām ārkārtas iemaksām neitralizētu statusa maiņas sekas, Deleģētās regulas 2015/63 12. panta 2. punkts netiek piemērots. – Deleģētās regulas 2015/63 20. panta pārejas noteikumi atļauj pieprasīt ex ante iemaksas par 2015. finanšu gadu finanšu iestādei, kas ir pakļauta valsts noregulējuma iestādei daļu no šī finanšu gada un kas vēlāk tai vairs nav pakļauta pārrobežu apvienošanās pievienojot dēļ. – Deleģētās regulas 2015/63 tiesību normas par ex ante iemaksām 2015. finanšu gadā Itālijā bija tieši piemērojamas neatkarīgi no dienas, kad Direktīva 2014/59 tika transponēta valsts tiesībās.
30.

Otrkārt, norādīšu, ka saskaņā ar UG 109. panta 2. punktu secīgu darba attiecību uz noteiktu laiku ar vienu un to pašu personu izmantošana nav pakārtota nosacījumam, ka šai personai ir jābūt piesaistītai konkrētam pētniecības projektam vai noteiktu uzdevumu veikšanai, vai pakalpojumu sniegšanai saistībā ar šādu projektu, un arī nav prasīts šo darba attiecību kopējo ilgumu pielīdzināt projekta, kuram minētā persona ir piesaistīta, ilgumam. Šajā tiesību normā tātad principā universitātēm ir pieļauts vienu un to pašu darba ņēmēju secīgi nodarbināt vairākos projektos un to darīt līdz pat divpadsmit gadus ilgi ( 31 ). Šādā gadījumā darba līgumu uz noteiktu laiku uzdevums drīzāk būtu universitāšu pastāvīgu un ilgstošu vajadzību apmierināšana vienā no galvenajām to darbības jomām, proti, pētniecībā ( 32 ), neatkarīgi no tā, vai tā tiek finansēta ārēji vai netiek ( 33 ). Šajā ziņā uzsveru, ka tiesas sēdē Tiesā MUW advokāte precizēja, ka UG 109. panta 2. punkts skar aptuveni 30 % no tās personāla ( 34 ). Turklāt tiesvedības gaitā gan MUW, gan Austrijas valdība vairākkārt uzsvēra, ka darbs uz nenoteiktu laiku universitāšu zinātniskā personāla gadījumā ir retums. Šie elementi apstiprina, kā Komisija pareizi to norāda, ka darba attiecību uz noteiktu laiku pētniecībā un izglītībā izmantošana MUW ir ierasta prakse un skar ievērojamu tās personāla daļu.
3.

Lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Société de perception et de distribution des droits des artistes‑interprètes de la musique et de la danse [Mūzikas un deju izpildītāju atlīdzības iekasēšanas un sadales sabiedrība] (turpmāk tekstā – “Spedidam”), pasaulslavenā džeza bundzinieka ZV dēliem un tiesību pārņēmējiem, PG un GF, no vienas puses, un Institut national de l’audiovisuel (Francijas Nacionālais audiovizuālās kultūras institūts, turpmāk tekstā – “INA”), no otras puses, attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību par to, ka INA esot pārkāpusi PG un GF izpildītāju tiesības.
30.

Treškārt, es nepiekrītu Komisijas viedoklim, kuru tā pauda tiesas sēdes laikā, ka esot nepieciešams skatīt energoproduktu ražošanas procesu kopumā, no kā būtu jāizriet šajā procesā izmantotās elektroenerģijas atbrīvojumam no nodokļa. Proti, ražošanas process ir jāskata kopumā, ja runa ir par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem, kuri tiek ražoti tajā pašā uzņēmumā un izmantoti šajā ražošanā. Šādiem produktiem nodokli neuzliek neatkarīgi no tā, vai tie tiek izmantoti citu energoproduktu ražošanā tiešā veidā vai ar starpprodukta, piemēram, tvaika, starpniecību. Citādi ir situācijā, kad tiek saražots produkts, kuram nodokli uzliek atbilstīgi Direktīvai 2003/96, piemēram, elektroenerģija. Šādā gadījumā piemērojami ir šīs direktīvas noteikumi, bet no tiem neizriet ne pienākums piemērot atbrīvojumu elektroenerģijai, ko patērē energoproduktu ražošanā, ne arī nekāds vispārējs nodokļa dubultas uzlikšanas aizliegums, no kura šādu pienākumu varētu secināt.
16.

Atbildētāja iesniedza tiesā pieteikumu par šī administratīvā akta atcelšanu. Valsts pirmās un otrās instances tiesas pieņēma tai labvēlīgus nolēmumus. It īpaši Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) tostarp atzina, ka lietā netiek apšaubīts fakts, ka attiecīgā prece tika saņemta elevatorā SIA “Vendo” pavaddokumentos norādītajos datumos un daudzumā. No lietas materiāliem un atbildētājas sniegtajiem paskaidrojumiem turklāt ir gūta pārliecība, ka tā ir rīkojusies labticīgi. Tāpat darījumu raksturs neprasīja pārliecināties par darījumu partneru spēju sniegt pakalpojumus, jo preču piegādi veica pārdevējs uz līgumā norādīto preču piegādes vietu. Kā izriet no noslēgtā līguma starp atbildētāju un SIA “Vendo”, atbildību par pavadzīmē (aktā) norādītās informācijas patiesumu un no tā izrietošajām sekām ir uzņēmusies SIA “Vendo”. Visbeidzot, minētā tiesa nosprieda, ka VID nav norādījis, kādas konkrētas no normatīvajiem aktiem tieši izrietošas darbības bija jāveic atbildētājai un ko tā nav darījusi, lai pārliecinātos par darījumu partneru spēju veikt preču piegādi. Līdz ar to Administratīvā apgabaltiesa secināja, ka lietā esošo pierādījumu kopums neliecina par atbildētājas apzinātu darbību, lai iegūtu priekšrocības atskaitīt PVN priekšnodokli.
36.

Būtībā VG apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini kvalificējusi saprašanās protokolu kā līgumu, lai gan tas vairāk atbilst Komisijas vienpusēji noteiktām nesaistošām pamatnostādnēm, kas reglamentē Team Europe tīkla darbību. Komisija vispār neesot apgalvojusi, ka attiecībām bija līgumisks raksturs, – to apliecinot tās ombudam iesniegto apsvērumu 21. punkts un Vispārējās tiesas rīkojuma par VG pieteikumu par juridisko palīdzību 15. punkts ( 48 ); saprašanās protokolā esot tikai apkopotas tiesības un uzdevumi, kas reglamentē Team Europe, nevis tiesības un uzdevumi, kas reglamentē īpašās attiecības starp Komisiju un VG; tajā neesot paredzēta neviena sankcija pārkāpuma gadījumā, tajā neesot ietvertas atsauces uz piemērojamiem tiesību aktiem vai kompetentajām tiesām; saprašanās protokolā tiekot lietots termins “uzdevumi”, nevis “pienākumi”, līdz ar to runa drīzāk esot par vienkāršiem rīcības priekšrakstiem, nevis par īstu juridisku saikni starp personām. Komisija esot novēloti mainījusi savu nostāju un atsaukusies uz saprašanās protokola līgumisko raksturu. Pusēm vispār neesot bijis kopīgs nodoms uzņemties saistības vienai pret otru uz līguma pamata. Taču, kā liecinot Eiropas līgumu tiesību principu 102. punkts, nodoms ir noteicošs elements, lai kvalificētu dokumentu kā tādu, kam ir līgumisks raksturs ( 49 ). Tādējādi Tiesa esot kļūdaini kvalificējusi saprašanās protokolu kā līgumu, esot sagrozījusi šī protokola būtību un esot pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Pārsūdzētajā rīkojumā neesot noteikti piemērojamie tiesību akti, lai kvalificētu saprašanās protokolu kā līgumu, bet tas, pieņemot, quod non, ka minētais protokols ir līgums, būtu nepieciešams. Komisija uzskatot, ka piemērojami ir Francijas tiesību akti. Tomēr saskaņā ar Francijas Civilkodeksa 1101. pantu ( 50 ) un 1156. pantu ( 51 ) arī Francijas tiesību izpratnē nebūtu iespējams kvalificēt saprašanās protokolu kā līgumu, jo VG neesot bijis nodoms uzņemties saistības un nekas viņam neesot licis domāt, ka viņš paraksta līgumu, kura saturu vienpersoniski ir noteikusi Komisija, nevienā brīdī neminot, ka dokumentam ir līgumisks raksturs. Saskaņā ar Francijas tiesību aktiem līgumā esot arī paredzēti pienākumi, kuriem var piemērot piespiedu izpildi ( 52 ). Tomēr ar saprašanās protokolu netiekot ļauts piespiest ievērot tiesības un uzdevumus, tajā neesot paredzēta neviena sankcija vai piespiedu izpilde, un ikviena no pusēm varot to atsaukt jebkurā laikā. Līdz ar to, saprašanās protokola līgumiskais raksturs šajā gadījumā neizrietot ne no pušu nodoma, ne no viņu gribas, ne no tā [protokola] teksta, ko izstrādājusi Komisija. No tā izrietot, ka pat saskaņā ar Francijas tiesību aktiem saprašanās protokols nebūtu kvalificējams kā līgums. Tādējādi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā rīkojuma 39. punktā nospriežot, ka prasības priekšmets bija līgumiska rakstura prasība par zaudējumu atlīdzību, esot sagrozījusi arī saprašanās protokola būtību un esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
9.

Pārsūdzētā sprieduma 18.–21. punktā ir noteikts: “18. Komisija sākotnēji atgādināja, ka saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), naudas soda pamatsumma ir jānosaka, ņemot vērā apstākļus, kādos tika izdarīts pārkāpums, kā arī it īpaši pārkāpuma smagumu un ilgumu, un ka ir jāveic individuāls novērtējums par katra dalībnieka lomu pārkāpumā, un vienlaikus tajā attiecīgā gadījumā ir jābūt aplūkotiem vainu [atbildību] pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem (apstrīdētā lēmuma 284. apsvērums). 19. Komisija norādīja, ka 2006. gada pamatnostādnēs ir sniegts pavisam maz norāžu par metodiku naudas soda aprēķināšanai tiem, kas sniedz atbalstu. Tā kā [NEX] darbojās starpniecības pakalpojumu tirgū, nevis procentu likmju atvasināto produktu tirgū, Komisija uzskatīja, ka apgrozījuma un naudas soda apmēra noteikšanai tā nevarēja aizstāt starpniecības izdevumus ar Japānas jenas procentu likmju atvasināto instrumentu cenām, jo šāda aizstāšana neatspoguļotu ne pārkāpuma smagumu, ne tā veidu. Komisija no tā būtībā secināja, ka ir jāpiemēro 2006. gada pamatnostādņu 37. punkts, atbilstoši kuram ir atļauts atkāpties no pamatnostādņu piemērošanas saistībā ar naudas soda pamatsummas noteikšanu (apstrīdētā lēmuma 287. apsvērums). 20. Ņemot vērā rīcības šajā lietā smagumu un ilgumu un [NEX] dalības katrā no sešiem pārkāpumiem šajā lietā ilgumu, Komisija par katru no tiem noteica naudas soda pamatsummu, proti, 1040000 EUR par UBS/RBS 2007. gada pārkāpumu, 1950000 EUR par UBS/RBS 2008. gada pārkāpumu, 8170000 EUR par UBS/DB pārkāpumu, 1930000 EUR par Citi/RBS pārkāpumu, 1150000 EUR par Citi/DB pārkāpumu un 720000 EUR par Citi/UBS pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 296. apsvērums). 21. Attiecībā uz naudas soda galīgā apmēra noteikšanu Komisija nav konstatējusi neviena vainu [atbildību] pastiprinoša vai mīkstinoša apstākļa pastāvēšanu, un tā ir ievērojusi, lai netiktu pārsniegts 10 % no ikgadējā apgrozījuma maksimālais apmērs (apstrīdētā lēmuma 299. apsvērums). Līdz ar to ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu prasītājām ir uzlikti naudas sodi, kuru galīgais apmērs ir vienāds ar to pamatsummu.”
18.

Otrkārt, es vēlos norādīt, ka Tiesā nav iesniegts jautājums par to, vai pamatlietā aplūkotais regulējums ir jauns ierobežojums, raugoties no hronoloģiskā viedokļa, nedz arī par to, vai tas atbilst primāram vispārējo interešu apsvērumam Tiesas judikatūras izpratnē. Šeit ir runa par pārbaudes diviem pirmajiem posmiem, ko Tiesa veic, lai noteiktu, vai tas ir jauns ierobežojums, kas ir saderīgs ar Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu ( 20 ). Tiesā ir iesniegts tikai jautājums par nepieciešamību un samērīgumu. Protams, mums ir saistoši uzdotie jautājumi, tomēr man ir iebildumi attiecībā uz apgalvojumu, ka pienākums sadarboties biometrisko datu iegūšanā per se būtu jauns ierobežojums. Šajā saistībā no lietas materiāliem izriet, ka kopš 1965. gada biometriskos datus varēja iegūt, ja, pēc ierēdņa, kas atbildīgs par robežkontroli vai ārvalstnieku kontroli, domām, tas šķita pamatoti likumīgu iemeslu dēļ ( 21 ). Šādos apstākļos būtu iespējams uzskatīt, ka noteikumi, kas izriet no 2013. gadā grozītā Ārvalstnieku likuma redakcijas un kuros Turcijas darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem tostarp ir noteikts pienākums sadarboties, lai iegūtu desmit pirkstu nospiedumus un sejas fotogrāfiju, nenozīmē vārda tiešākajā nozīmē jaunu ierobežojumu, bet gan jaunu tehnoloģisku uzlabojumu identifikācijas prasībai, kas Nīderlandes tiesībās jau pastāvēja pirms Lēmuma Nr. 1/80 stāšanās spēkā. Tātad šāda ierobežojuma pastāvēšanu varētu apšaubīt.
98.

Ņemot vērā visu iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai uz Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā 8. pants ir jāinterpretē tā, ka tas attiecas uz tāda maksājuma zaudējumu, par kuru ir strīds pamatlietā, kuru kādreizējais darba devējs veic, lai atbilstoši valsts tiesībām kompensētu uzņēmuma veiktās vecuma pensijas samazinājumu. 2) Apstākļi, uz kuriem Tiesa ir atsaukusies 2016. gada 24. novembra sprieduma Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891) 35. punktā, ir tie, kuros prasītājs pierāda, ka dalībvalsts nav izpildījusi savu pienākumu nodrošināt, ka tiek veikti visi nepieciešamie pasākumi, lai aizsargātu darba ņēmēju intereses un to personu intereses, kas jau ir atlaistas no darba devēja uzņēmuma, un ka tiesību uz pensiju samazinājums ir vai nu tādā līmenī, kas nav de minimis, vai arī kurš citādi pasliktina tiesību uz pensiju būtību, kuru, ja vien nebūtu iestājusies darba devēja maksātnespēja, pensionāram bija visi iemesli sagaidīt, ka viņš saņems. 3) Direktīvas 2008/94 8. pantam ir tieša iedarbība tādējādi, ka, ja dalībvalsts šo direktīvu valsts tiesībās nav transponējusi vai ir transponējusi nepareizi, tad šī tiesību norma privātpersonai piešķir tiesības, kuras tā var izmantot valsts tiesā pret dalībvalsti. 4) Gadījumā, kad jautājumos, kas saistīti ar uzņēmumu veiktās vecuma apdrošināšanas nodrošināšanu, dalībvalsts – darba devējiem saistoši – par subjektu, kas aizsargā uzņēmumu veikto vecuma apdrošināšanu pret maksātnespēju, ir noteikusi saskaņā ar privāttiesībām dibinātu sabiedrību un ja šī sabiedrība ir pakļauta valsts finanšu darījumu uzraudzībai, turklāt tā saskaņā ar publiskajām tiesībām iekasē no darba devējiem iemaksas, kas ir nepieciešamas aizsardzībai pret maksātnespēju, un kā iestāde ar administratīvu aktu var radīt piespiedu izpildes priekšnoteikumus, šāds subjekts ir uzskatāms par dalībvalsts iestādi. Tomēr atsaukties uz Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzētā pienākuma neizpildi pret šādu iestādi var tikai tad, ja šāda pienākuma īstenošana ietilpst to uzdevumu lokā, kurus dalībvalsts šai iestādei ir deleģējusi, bet šis jautājums ir jāizlemj valsts tiesai.
9.

Ley 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (2012. gada 27. decembra Likums Nr. 15/2012 par nodokļu pasākumiem enerģētikas ilgtspējas jomā) ( 4 ) preambulā ir noteikts: “I. Šā likuma mērķis ir pielāgot mūsu nodokļu sistēmu efektīvākai un videi draudzīgākai izmantošanai un ilgtspējīgai attīstībai [..]. [..] Šā likuma pamats ir Konstitūcijas 45. pants, noteikums, kurā mūsu vides aizsardzība kļūst par vienu no sociālās un ekonomikas politikas pamatprincipiem. Tādējādi viens no šīs nodokļu reformas pamatvirzieniem ir internalizēt vides izmaksas, kas rodas saistībā ar elektroenerģijas ražošanu un nostrādātās kodoldegvielas vai radioaktīvo atkritumu glabāšanu. Tādā veidā [šim] likumam ir jābūt stimulam, lai uzlabotu energoefektivitātes līmeni, vienlaikus nodrošinot dabas resursu labāku apsaimniekošanu un turpinot uzlabot ilgtspējīgas attīstības jauno modeli gan no ekonomiskā un sociālā viedokļa, kā arī no vides viedokļa. [..] Tālab ar šo likumu tiek reglamentēti trīs jauni nodokļi – elektroenerģijas ražošanas vērtības nodoklis, nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodolenerģijas ražošanas procesā un nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšanu centralizētās iekārtās [..]. III. [..] Elektroenerģijas ražošana, izmantojot kodolenerģiju, nozīmē, ka sabiedrība piekrīt vairākiem apgrūtinājumiem un saistībām, kuras izriet no šāda veida enerģijas īpašajām iezīmēm un kuru ekonomisko ietekmi ir grūti noteikt. Sabiedrībai ir jāuzņemas atbildība par plašu jautājumu loku, ko rada šādas ražošanas specifiskie aspekti, piemēram, radīto radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanu un materiālu iespējamo izmantošanu nemiermīlīgiem mērķiem. [..] Joprojām būtiskas neskaidrības rada ar kodolspēkstaciju ekspluatācijas pārtraukšanu un radioaktīvo atkritumu galīgo apsaimniekošanu saistīto kopējo izmaksu novērtēšana, kas galu galā pēc kodolspēkstacijas darbības pārtraukšanas ietekmēs sabiedrību, jo īpaši saistībā ar nostrādātās kodoldegvielas un augstas aktivitātes atkritumu galīgo apsaimniekošanu. Tādējādi, ņemot vērā dažu radioaktīvo atkritumu ilgo dzīves ciklu, kas stiepjas vairākās paaudzēs, pēc to galīgās apsaimniekošanas ir svarīgi noteikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu šo atkritumu nonākšanu apkārtējā vidē ārēju faktoru vai citu nelabvēlīgu seku dēļ, un būs nepieciešama šo pasākumu ilgstoša institucionāla uzraudzība, kas būs valsts pienākums. Kodolenerģijas nozare atšķiras vēl ar to, ka tiek izmantoti un ražoti materiāli, kas ir stingri jākontrolē, lai novērstu to izmantošanu nemiermīlīgiem mērķiem vai nepieļautu kādas citas tos ietekmējošas ļaunprātīgas darbības, kas liek Spānijai [..] uzņemties turpmākus pienākumus un tāpēc nodrošināt resursus šo pienākumu veikšanai. Tādējādi valsts pienākums ir nodrošināt nepieciešamos resursus, lai uzturētu esošos kodolnegadījuma plānus darba kārtībā. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir ieteicams ieviest nodevu par nostrādātās kodoldegvielas ražošanu un radioaktīvajiem atkritumiem kodoliekārtās un par to glabāšanu centralizētās iekārtās, lai kompensētu izmaksas, kas sabiedrībai jāuzņemas šīs ražošanas rezultātā. [..]”
13.

Tomēr saskaņā ar DFL 251/93 ceturto pārejas noteikumu šī paaugstināšanas pakāpē kārtība, kas noteikta 16. pantā, uz laiku tiek apturēta, paredzot: “(1) No 1992. gada 1. janvāra līdz brīdim, kad tiks apstiprināts tiesiskais regulējums, kas minēts Ley Foral 5/1991, de 26 de febrero, de Presupuestos Generales de Navarra para 1991 (1991. gada 26. februāra Īpašā apgabala Likums 5/1991 par Navarras vispārējo budžetu 1991. gadam) 13. pantā attiecībā uz pašreizējās pakāpju un darba stāža sistēmas maiņu, šī dekrēta 16. pantā paredzētā paaugstināšanas pakāpē kārtība nav piemērojama, no minētā datuma to piemērojot katram ierēdnim atsevišķi, ņemot vērā viņa darba stāžu attiecīgajā pakāpē saskaņā ar tālāk noteikto: a) 1.–6. pakāpes (ieskaitot) ierēdņus paaugstina pakāpē automātiski, ja darba stāžs iepriekšējā pakāpē ir 6 gadi un 7 mēneši; b) šo jauno kārtību piemēro, pamatojoties uz darba stāžu, ko ierēdnis attiecīgajā pakāpē sasniedzis 1991. gada 31. decembrī. Ja minētajā datumā ierēdņa darba stāžs bija lielāks par 6 gadiem un 7 mēnešiem, starpību ieskaita nākamās pakāpes darba stāžā. Minētā darba stāža aprēķins un tā ietekme uz ekonomisko situāciju ir provizoriski līdz brīdim, kad tiks pieņemti nolēmumi attiecībā uz tiesā celtajām prasībām par ārkārtējo piecgadu piemaksu. (2) No iepriekšējā punkta izriet, ka, sākot no šī datuma, gadījumos, kad ierēdni vienas iestādes ietvaros ir paredzēts paaugstināt uz citu līmeni saskaņā ar šī dekrēta 17. pantu, viņš provizoriski saglabā pakāpi un darba stāžu minētajā pakāpē, kas bija iegūti līmenī, no kura viņš tiek paaugstināts.”
112.

Līdz ar to 1993. gada direktīvas pielikuma (1) punkta m) apakšpunkts neattiecas uz noteikumu, ja “pusei, kas noslēdz līgumu ar patērētāju, ar to ir piešķirtas tiesības vienpusēji noteikt, vai patērētāja līguma izpilde atbilst līguma noteikumos paredzētajam, vēl pirms līdzēji ir sākuši to pildīt”, lai gan saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1) punktu noteiktos apstākļos tas varētu būt negodīgs līguma noteikums, jo tas gandrīz pēc būtības rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma.
16.

Konsignācijas līgumā bija paredzēts, ka vispirms ir realizējamas preces ar īsāko derīguma termiņu. Tāpēc laiks no preču ievešanas līdz pārdošanai varēja pārsniegt vairākus mēnešus. Līdz ar to konkrēto preču pārdošanas vērtība realizācijas laikā varēja atšķirties no deklarētās to vērtības ievešanas brīdī. Tāpat faktisko preču pārdošanas cenu ietekmēja cenu atlaides, kuras Ranbaxy Laboratories piešķīra saviem klientiem.