Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Apvienotās lietas C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P

par apelācijas sūdzībām saskaņā ar Tiesas Statūtu 49. pantu, kas attiecībā uz pirmo lietu ir iesniegtas 2002. gada 17. maijā, attiecībā uz otro lietu – 2002. gada 29. maijā, attiecībā uz četrām nākamajām lietām – 2002. gada 3. jūnijā un attiecībā uz pēdējo lietu – 2002. gada 5. jūnijā,

Dansk Rørindustri A/S , Frederisija [ Fredericia ] (Dānija), ko pārstāv K. Dikjers‑Hansens [ K. Dyekjær‑Hansen ] un K. Hēgs [ K. Høegh ], advokaterne (C‑189/02 P),

Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH , Rozenheima [ Rosenheim ] (Vācija),

Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH , Hoenberga [ Hohenberg ] (Austrija),

Isoplus Fernwärmetechnik GmbH , Zondershauzena [ Sondershausen ] (Vācija),

ko pārstāv P. Krēmers [ P. Krömer ], Rechtsanwalt , kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑202/02 P),

KE KELIT Kunststoffwerk GmbH , Linca [ Linz ] (Austrija), ko pārstāv V. Lēbls [ W. Löbl ], Rechtsanwalt , kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑205/02 P),

LR af 1998 A/S , iepriekš Løgstør Rør A/S , Lēgstēra [ Løgstør ] (Dānija), ko pārstāv D. Velbruks [ D. Waelbroeck ], advokāts, un H. Peics [ H. Peytz ], advokat (C‑206/02 P),

Brugg Rohrsysteme GmbH , Vunstorfa [ Wunstorf ] (Vācija), ko pārstāv T. Jesteds [ T. Jestaedt ], H. K. Zalgers [ H.‑C. Salger ] un M. Zura [ M. Sura ], Rechtsanwälte , kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑207/02 P),

LR af 1998 ( Deutschland ) GmbH , iepriekš Lögstör Rör ( Deutschland ) GmbH , Fulda [ Fulda ] (Vācija), ko pārstāv H. J. Helmans [ H.‑J. Hellmann ], Rechtsanwalt , kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑208/02 P),

ABB Asea Brown Boveri Ltd , Cīrihe (Šveice), ko pārstāv A. Vaitbrehts [ A. Weitbrecht ], Rechtsanwalt , H. Ruiss Kalsado [ J. Ruiz Calzado ], abogado , un M. Bejs [ M. Bay ], avvocato , kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑213/02 P),

apelācijas sūdzību iesniedzēji,

pārējie lietas dalībnieki:

Eiropas Kopienu Komisija , ko pārstāv V. Mēls [ W. Mölls ], P. Olivers [ P. Oliver ] un H. Stēvlbeks [ H. Støvlbæk ], pārstāvji, kam palīdz A. Belke [ A. Böhlke ], Rechtsanwalt (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P un C‑208/02 P), un R. Tomsons [ R. Thompson ], QC (C‑206/02 P un C‑213/02 P), kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja pirmajā instancē,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG ,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft ,

ko pārstāv P. Krēmers [ P. Krömer ], Rechtsanwalt , kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑202/02 P),

prasītāji pirmajā instancē.

TIESA (virspalāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], palātu priekšsēdētāji P. Janns [ P. Jann ], K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ] (referents) un R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], tiesneši K. Gulmans [ C. Gulmann ], R. Šintgens [ R. Schintgen ], N. Kolnerika [ N. Colneric ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ] un H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ],

ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ],

sekretāri H. fon Holšteins [ H. von Holstein ], sekretāra palīgs, un M. F. Kontē [ M.‑F. Contet ], galvenā administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 16. martā,

noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 8. jūlijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

1. Šīs apelācijas sūdzības ir iesnieguši šādi uzņēmumi: Dansk Rørindustri A/S (turpmāk tekstā – “ Dansk Rørindustri ”) (C‑189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH , Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH un Isopolus Fernwärmetechnik GmbH (turpmāk tekstā visi kopā saukti – “ Henss/Isoplus grupa”) (C‑202/02 P), KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (turpmāk tekstā – “ KE KELIT ”) (C‑205/02 P), LR af 1998 A/S , iepriekš Løgstør Rør A/S (turpmāk tekstā – “ LR A/S ”) (C‑206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (turpmāk tekstā – “ Brugg ”) (C‑207/02 P), LR af 1998 ( Deutschland ) GmbH , iepriekš Lögstör Rör ( Deutschland ) GmbH (turpmāk tekstā – “ LR GmbH ”) (C‑208/02 P) un ABB Asea Brown Boveri Ltd (turpmāk tekstā – “ ABB ”) (C‑213/02 P).

2. Savās apelācijas sūdzībās šie uzņēmumi ir lūguši atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumus, kas uz tiem attiecas, proti, attiecīgi, spriedumus lietās Dansk Rørindustri /Komisija (T‑21/99, Recueil , II‑1681. lpp.), HFB u.c./Komisija (T‑9/99, Recueil , II‑1487. lpp.), KE KELIT /Komisija (T‑17/99, Recueil , II‑1647. lpp.), LR AF 1998 /Komisija (T‑23/99, Recueil , II‑1705. lpp.), Brugg Rohrsysteme /Komisija (T‑15/99, Recueil , II‑1613. lpp.), Lögstör Rör /Komisija (T‑16/99, Recueil , II‑1633. lpp.) un ABB Asea Brown Boveri /Komisija (T‑31/99, Recueil , II‑1881. lpp.) (turpmāk tekstā, atsaucoties uz vienu no šiem spriedumiem – piemēram, “Pārsūdzētais spriedums lietā Dansk Rørindustri /Komisija”, un atsaucoties uz visiem minētajiem spriedumiem kopā – “Pārsūdzētie spriedumi”).

3. Pārsūdzētajos spriedumos Pirmās instances tiesa ir samazinājusi naudas sodu, kas ABB uzlikts ar Komisijas 1998. gada 21. oktobra Lēmumu 1999/60/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/35.691/E‑4 – Siltumizolācijas caurules) (OV 1999, L 24, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), un galvenajā daļā noraidījusi prasību atcelt šo lēmumu.

I – Atbilstošās tiesību normas

Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija

4. Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 7. pantā – kura nosaukums ir “Sodīšanas nepieļaujamība bez likuma” – tā 1. punktā paredzēts:

“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”

Regula Nr. 17

5. 15. pantā Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), ir paredzēts:

“1. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 100–5000 norēķina vienību apmērā, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

[..]

b) sniedz nepatiesu informāciju, atbildot uz pieprasījumu, kas izteikts saskaņā ar 11. panta 3. vai 5. punktu;

[..].

2. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 1000–1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma 85. panta 1. punktu vai 86. pantu, [..]

[..]

Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”

Pamatnostādnes

6. Preambulā Komisijas paziņojumam ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu”, kas publicēts 1998. gada 14. janvāra “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī” (OV C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), ir paredzēts:

“Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu, kas noteikta saskaņā ar attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem.

Jaunā metodoloģija, ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus.”

Paziņojums par sadarbību

7. Paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par vienošanos, kas “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī” publicēts 1996. gada 18. jūlijā (OV C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”), kura projekts publicēts 1995. gada 19. decembrī (OV C 341, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojuma par sadarbību projekts”), Komisija definēja nosacījumus, ar kuriem uzņēmumiem, kas ar to sadarbojas, veicot izmeklēšanu par vienošanos, varētu nepiemērot naudas sodus vai samazināt naudas sodu apmēru, kas pretējā gadījumā tiem būtu jāmaksā, kā jau tas izriet no šī paziņojuma A nodaļas 3. punkta.

8. Minētā paziņojuma A nodaļas 5. punktā paredzēts:

“Uzņēmuma sadarbība ar Komisiju ir tikai viens no elementiem [apstākļiem], ko Komisija ņem vērā, nosakot sodanaudu [naudas sodu]. [..]”

9. Tā paša paziņojuma E nodaļas 3. punktā, kas attiecas uz procedūru, it īpaši ir noteikts:

“Komisija apzinās, ka šis paziņojums rada tiesiskas cerības uzņēmumiem, kas vēlas Komisiju informēt par to, ka pastāv kāda vienošanās.”

II – Prāvu rašanās fakti

10. Faktus, pamatojoties uz kuriem Pirmās instances tiesā tika celtas prasības un kuri izklāstīti Pārsūdzētajos spriedumos, šajā spriedumā īsumā var izklāstīt šādi.

11. Apelācijas sūdzību iesniedzēji ir sabiedrības, kas darbojas pilsētas siltumapgādes jomā. Tie ražo un ražo vai pārdod siltumizolācijas caurules, kas paredzētas izmantošanai šajā jomā.

12. Pēc tam, kad 1995. gada 18. janvārī Zviedrijas uzņēmums Powerpipe AB (turpmāk tekstā – “ Powerpipe ”) bija iesniedzis sūdzību, Komisija un attiecīgo dalībvalstu konkurences iestāžu pārstāvji 1995. gada 28. jūnijā, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 14. pantu, veica dažas pārbaudes desmit uzņēmumos vai apvienībās, kas darbojas pilsētas siltumapgādes jomā, tostarp apelācijas sūdzību iesniedzēju uzņēmumos vai arī dažos tiem piederošos uzņēmumos.

13. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu Komisija lielākajai daļai uzņēmumu, uz kuriem attiecas ar prāvu saistītie fakti, lūdza sniegt informāciju.

14. 1997. gada 20. martā Komisija dažiem apelācijas sūdzību iesniedzējiem un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu ar iebildumiem atbilstoši 2. panta 1. punktam Komisijas 1963. gada 25. jūlija Regulā Nr. 99/63/EEK par uzklausīšanu, kas paredzēta Regulas Nr. 17 19. panta 1. un 2. punktā (OV 1963, 127, 2268. lpp.).

15. 1997. gada 24. un 25. novembrī attiecīgie uzņēmumi tika uzklausīti.

16. 1998. gada 21. oktobrī Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu, kurā atzina, ka vairāki uzņēmumi un it īpaši daži apelācijas sūdzību iesniedzēju uzņēmumi ir piedalījušies vairākos nolīgumos un saskaņotās darbībās EK līguma 85. panta 1. punkta nozīmē (jaunajā redakcijā – EKL 81. panta 1. punkts), turpmāk tekstā – “vienošanās”.

17. Saskaņā ar minēto lēmumu 1990. gada beigās četri Dānijas uzņēmumi, kas ražo pilsētas siltumapgādes caurules, noslēdza nolīgumu, pamatojoties uz principu par vispārēju sadarbību valsts tirgū. Šis nolīgums noslēgts starp ABB IC Møller A/S , uzņēmuma ABB Dānijas filiāli, Dansk Rørindustri , kas pazīstams arī ar nosaukumu Starpipe , LR A/S un Tarco Energi A/S (turpmāk tekstā – “ Tarco ” un – attiecībā uz visām četrām sabiedrībām kopā – “Dānijas ražotāji”).

18. Viens no pirmajiem pasākumiem bija saistīts ar cenu paaugstināšanu gan Dānijas tirgū, gan eksporta tirgū. Dānijas tirgus sadalei tika noteiktas kvotas, ko pēc tam piemēroja un kontrolēja kontaktgrupa, kurā apvienojušies attiecīgo uzņēmumu pārstāvji, kas atbildīgi par tirdzniecību.

19. Saskaņā ar šo pašu lēmumu divi Vācijas ražotāji – Henss / Isoplus grupa un Pan - Isovit GmbH (kas vēlāk kļuva par Lögstör Rör ( Deutschland ) GmbH un pēc tam – par LR GmbH ) – kopš 1991. gada rudens piedalījās Dānijas ražotāju pastāvīgajās apspriedēs. Šajās apspriedēs tika risinātas sarunas par Vācijas tirgus sadali. Minēto apspriežu noslēgumā 1993. gada augustā tika noslēgti nolīgumi, kuros katram uzņēmumam, kas piedalījies apspriedēs, tika noteiktas tirdzniecības kvotas.

20. Tāpat saskaņā ar šo lēmumu 1994. gadā starp visiem šiem ražotājiem tika noslēgts nolīgums, lai noteiktu kvotas visam Eiropas tirgum kopumā. Šī Kopienas mērogā noslēgtā vienošanās paredzēja kvotu sadali divos līmeņos. Direktoru valde, kurā apvienojušies vienošanos noslēgušo uzņēmumu priekšsēdētāji un ģenerāldirektori, kvotas katram uzņēmumam piešķīra gan visā tirgū kopumā, gan katras atsevišķas valsts tirgū, proti, Dānijas, Vācijas, Itālijas, Nīderlandes, Austrijas, Somijas un Zviedrijas tirgū. Dažu valstu tirgos tika izveidota kontaktgrupa, kuru veidoja par tirdzniecību atbildīgās vietējās personas un kurai bija paredzēts uzticēt uzdevumu pārvaldīt nolīgumus, piešķirot projektus un koordinējot uzaicinājumus uz konkursu.

21. Attiecībā uz Vācijas tirgu minētajā Apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka pēc apspriedes 1994. gada 18. augustā, kurā piedalījās seši galvenie Eiropas ražotāji, proti, ABB , Dansk Rørindustri , Henss / Isoplus grupa, LR A/S , LR GmbH un Tarco , kā arī Brugg , 1994. gada 7. oktobrī notika Vācijas kontaktgrupas pirmā apspriede. Šīs grupas apspriedes turpinājās vēl ilgi pēc tam, kad Komisija 1995. gada jūnija beigās veica pārbaudes, kaut arī no šī brīža apspriedes notika ārpus Eiropas Savienības – Cīrihē (Šveicē). Šajā pilsētā apspriedes notika līdz 1996. gada 25. martam, proti, vēl dažas dienas pēc tam, kad daži no šiem uzņēmumiem no Komisijas bija saņēmuši lūgumus sniegt informāciju.

22. Minētajā lēmumā kā viens no vienošanās elementiem ir norādīta saskaņotu pasākumu pieņemšana un īstenošana, lai novērstu to, ka tajā piedalās vienīgais lielais uzņēmums Powerpipe . Komisija precizē, ka daži no vienošanās dalībniekiem pieņēma “darbā” minētās sabiedrības “galvenos darbiniekus” un lika saprast, ka tai ir jāpārtrauc darbība Vācijas tirgū.

23. Pēc tam, kad 1995. gada martā Powerpipe tika piešķirts nozīmīgs Vācijas projekts, Diseldorfā (Vācijā) notika apspriede, kurā piedalījās septiņi uzņēmumi, kas bija piedalījušies apspriedē 1994. gada 18. augustā. Šajā apspriedē tika nolemts rīkot Powerpipe klientu un piegādātāju kopīgu boikotu. Šis boikots vēlāk arī tika īstenots.

24. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ ne tikai 1990. gada beigās Dānijas ražotāju noslēgto tiešo vienošanos par tirgus sadali, bet arī sākot no 1991. gada oktobra noslēgtās vienošanās kopumā var uzskatīt par tādu nolīgumu, ko Līguma 85. panta 1. punktā aizliegts noslēgt.

25. Turklāt Komisija uzsver, ka vienošanās attiecībā uz Dāniju un vienošanās attiecībā uz visu Kopienu būtībā ir viena vienošanās, kas sākumā attiecās tikai uz Dāniju, bet kuras mērķis jau no paša sākuma bija ilgākā laika posmā pārņemt kontroli pār visa kopējā tirgus dalībniekiem. Komisija uzskata, ka ilgstošais nolīgums starp ražotājiem būtiski ietekmēja tirdzniecību starp dalībvalstīm.

26. Pārsūdzētajos spriedumos Pirmās instances tiesa norādījusi, ka netiek apstrīdēts, ka Apstrīdētajā lēmumā naudas soda summa aprēķināta saskaņā ar Pamatnostādnēs paredzēto metodi, kā tas izriet no Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 222. un 275. punkta.

27. Turklāt ir skaidrs, ka Apstrīdētajā lēmumā nav nevienas norādes uz Pamatnostādnēm, ka administratīvā procesa gaitā uzņēmumiem netika sniegta informācija, ka tiem tiek piemērota šajās Pamatnostādnēs paredzētā metode un ka attiecīgā metode nav minēta ne paziņojumā par iebildumiem, ne arī pieminēta, uzklausot uzņēmumus.

28. Jāatgādina arī, ka visiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Apstrīdētais lēmums, izņemot Henss / Isoplus grupu, Komisija samazināja naudas sodu atbilstoši Paziņojumam par sadarbību. Šis samazinājums, kas noteikts kā procentuāls samazinājums, kurš piemērojams naudas soda summai, kas principā maksājama, tiem tika piešķirts atkarībā no sadarbības pakāpes administratīvā procesa gaitā. Šī sadarbība izpaudās kā atteikšanās apstrīdēt pārkāpumu būtiskos elementus vai dažāda apjoma palīdzības sniegšana pierādījumu vākšanā par pārkāpumu.

29. Apstrīdētajā lēmumā ir iekļauti šādi noteikumi:

“Pirmais pants

ABB [..], Brugg [..], Dansk Rørindustri [..], Henss / Isoplus grupa, [ KE KELIT ], Oy KWT Tech AB , Løgstør Rør A/S , Pan-Isovit GmbH , Sigma Technologie di rivestimento Srl un Tarco [..] ir pārkāpuši Līguma 85. panta 1. punkta noteikumus, pamatojumā norādītajā veidā un apjomā piedaloties visos nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas līdz 1990. gada novembrim vai decembrim tika īstenotas starp četriem Dānijas ražotājiem un kas pēc tam tika attiecinātas arī uz citu valstu tirgiem, kam pievienojās Pan-Isovit un Henss / Isoplus un kas 1994. gada beigās noslēdzās ar vispārēju vienošanos attiecībā uz visu kopējo tirgu.

Pārkāpuma ilgums bija šāds:

– attiecībā uz ABB , Dansk Rør [ industri ], Løgstør , Pan-Isovit [..] – apmēram no 1990. gada novembra vai decembra un vismaz līdz 1996. gada martam vai aprīlim,

– attiecībā uz Henss / Isoplus [grupu] – apmēram no 1991. gada oktobra līdz tam pašam laikam,

– attiecībā uz Brugg – apmēram no 1994. gada augusta līdz tam pašam laikam,

– attiecībā uz [ KE KELIT ] – apmēram no 1995. gada janvāra līdz tam pašam laikam,

[..].

Galvenās vienošanās pazīmes bija šādas:

– dažādu valstu tirgu, kā arī visa Eiropas tirgus sadale starp ražotājiem, pamatojoties uz kvotu sistēmu,

– valsts tirgu piešķiršana dažiem ražotājiem un citu ražotāju izspiešana no tirgus,

– preču un katra projekta cenu noteikšana,

– šim nolūkam izstrādātu projektu piešķiršana ražotājiem un manipulēšana ar konkursa procedūrām, lai attiecīgos līgumus noslēgtu ar šiem ražotājiem,

– saskaņotu pasākumu pieņemšana un īstenošana ar mērķi traucēt vienīgā lielā uzņēmuma Powerpipe komercdarbību, kaitēt tā darījumu pareizai norisei vai vienkārši izspiest to no tirgus, lai nodrošinātu, ka šis uzņēmums, kas vienīgais nav vienošanās dalībnieks [..], nekonkurētu ar tās dalībniekiem.

[..]

3. pants

1. pantā uzskaitītajiem uzņēmumiem par konstatētajiem minētā panta pārkāpumiem tiek uzlikti šādi naudas sodi:

a) ABB [..] – naudas sods ECU 70 000 000;

b) Brugg [..] – naudas sods ECU 925 000;

c) Dansk Rørindustri [..] – naudas sods ECU 1 475 000;

d) Henss / Isoplus grupai – naudas sods ECU 4 950 000,

par kuru solidāri ir atbildīgi šādi uzņēmumi:

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG ,

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft ,

– Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (iepriekš Dipl.-Kfm Walter Henss GmbH Rosenheim [Rozenheima]),

– Isoplus Fernwärmetechnik GmbH , Sondershausen (Zondershauzena),

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH – stille Gesellschaft ,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH , Hohenberg (Hoenberga);

e) [ KE KELIT ] – naudas sods ECU 360 000;

[..]

g) Løgstør Rør A/S – naudas sods ECU 8 900 000;

h) Pan-Isovit GmbH – naudas sods ECU 1 500 000;

[..].”

III – Pirmās instances tiesā celtās prasības un Pārsūdzētie spriedumi

30. Ar prasības pieteikumiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā, astoņi no desmit uzņēmumiem, kuriem ar Apstrīdēto lēmumu uzlikts sods, tostarp septiņi apelācijas sūdzību iesniedzēji, cēla prasības, lūdzot kopumā vai daļēji atcelt šo lēmumu un, pakārtoti, atcelt tiem uzlikto naudas sodu vai samazināt tā apmēru.

31. Ar Pārsūdzēto spriedumu lietā Dansk Rørindustri /Komisija Pirmās instances tiesa:

– atcēla minētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā noteikts, ka Dansk Rørindustri piedalījies attiecīgajā pārkāpumā laika posmā no 1994. gada aprīļa līdz augustam;

– pārējā daļā prasību noraidīja;

– piesprieda Dansk Rørindustri segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt 90 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;

– piesprieda Komisijai segt 10 % no saviem tiesāšanās izdevumiem.

32. Ar Pārsūdzēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija Pirmās instances tiesa:

– atcēla Apstrīdētā lēmuma 3. panta d) punktu un 5. panta d) punktu attiecībā uz HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteligungsgesellschaft mbH & Co. KG un HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft ;

– pārējā daļā prasību noraidīja;

– piesprieda sabiedrībām, kas veido minēto grupu, segt savus tiesāšanās izdevumus, tostarp pagaidu noregulējuma tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus, un atlīdzināt 80 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, tostarp no pagaidu noregulējuma tiesvedības tiesāšanās izdevumiem;

– piesprieda Komisijai segt 20 % no saviem tiesāšanās izdevumiem, tostarp no pagaidu noregulējuma tiesvedības tiesāšanās izdevumiem.

33. Ar Pārsūdzētajiem spriedumiem lietās KE KELIT /Komisija, LR AF 1998 /Komisija, Brugg Rohrsysteme /Komisija un Lögstör Rör /Komisija Pirmās instances tiesa:

– prasību noraidīja;

– piesprieda attiecīgajiem prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

34. Ar Pārsūdzēto spriedumu lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija Pirmās instances tiesa:

– naudas soda apmēru, kas uzlikts ABB Apstrīdētā lēmuma 3. pantā, samazināja līdz 65 miljoniem EUR;

– pārējā daļā prasību noraidīja;

– piesprieda minētajam prasītājam atlīdzināt pašam savus tiesāšanās izdevumus un 90 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;

– piesprieda Komisijai segt 10 % no saviem tiesāšanās izdevumiem.

IV – Apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumi

35. Dansk Rørindustri prasījumi Tiesai ir šādi:

– samazināt naudas soda apmēru, kas tam uzlikts ar Apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, atcelt Pārsūdzēto spriedumu lietā Dansk Rørindustri /Komisija un nodot lietu Pirmās instances tiesai, lai tā atkārtoti lemtu par naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas minētajam apelācijas sūdzības iesniedzējam radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā.

36. Henss / Isoplus grupas prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, izņemot tā rezolutīvās daļas pirmo punktu, kā arī Apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, atcelt minēto Pārsūdzēto spriedumu, izņemot tā rezolutīvās daļas pirmo punktu, un nodot lietu Pirmās instances tiesai, lai tā pabeigtu tiesvedību un taisītu jaunu spriedumu;

– pakārtoti tam, atcelt Pārsūdzētā sprieduma ievaddaļas otro punktu un samazināt tā naudas soda apmēru, kas minētajā grupā ietilpstošām sabiedrībām uzlikts ar Apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas minētajām sabiedrībām radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā.

37. KE KELIT prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu lietā KE KELIT /Komisija;

– pakārtoti, atcelt minēto spriedumu un nodot lietu Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai;

– pakārtoti tam, samazināt tā naudas soda apmēru, kas tam uzlikts ar Apstrīdēto lēmumu;

– jebkurā gadījumā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas šīm sabiedrībām radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā.

38. LR A/S prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu lietā LR AF 1998 /Komisija;

– atcelt Apstrīdēto lēmumu, ar kuru tam uzlikts naudas sods, vai vismaz būtiski samazināt šī naudas soda apmēru vai, pakārtoti, nodot lietu Pirmās instances tiesai;

– saskaņā ar EK līguma 184. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 241. pants) atzīt Pamatnostādnes par prettiesiskām;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39. Brugg prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija, kā arī Apstrīdētā lēmuma 1. un 3. pantu;

– pakārtoti tam, samazināt naudas soda apmēru, kas tam uzlikts ar minēto lēmumu;

– jebkurā gadījumā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas minētajam apelācijas sūdzības iesniedzējam radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā.

40. LR GmbH prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu lietā Lögstör Rör /Komisija un pieņemt šādu galīgo lēmumu: atcelt Apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz minēto apelācijas sūdzības iesniedzēju, vai, pakārtoti, samazināt naudas soda apmēru un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– pakārtoti tam, atcelt minēto Pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu izskatīšanai Pirmās instances tiesai.

41. ABB prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt Pārsūdzētā sprieduma lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija rezolutīvās daļas 2. un 3. punktu;

– atcelt Apstrīdētā lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz minēto apelācijas sūdzības iesniedzēju;

– vēl vairāk samazināt tā naudas soda apmēru, kas tam uzlikts ar šo lēmumu;

– pakārtoti, nodot lietu Pirmās instances tiesai, lai tā pieņemtu lēmumu atbilstoši Tiesas spriedumam;

– piespriest Komisijai atlīdzināt visās tiesvedībās radušos tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas ABB radušies apelācijas tiesvedībā.

42. Komisijas prasījumi Tiesai katrā minētajā lietā ir šādi:

– apstiprināt Pārsūdzētos spriedumus;

– piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem atlīdzināt šajā tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.

V – Pamati Pārsūdzēto spriedumu atcelšanai

43. Dansk Rørindustri izvirza šādus trīs pamatus atcelšanai:

– Regulas Nr. 17, kā arī samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, jo Pirmās instances tiesa nav atzinusi, ka šim apelācijas sūdzības iesniedzējam uzliktā naudas soda apmērs ir nesamērīgs attiecībā pret izdarīto pārkāpumu;

– Regulas Nr. 17, kā arī tiesiskās paļāvības aizsardzības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpums, jo Pirmās instances tiesa nav atzinusi, ka minētajam apelācijas sūdzības iesniedzējam uzliktā naudas soda apmērs noteikts, pamatojoties uz Pamatnostādnēs paredzētajiem principiem, kaut arī tie būtiski atšķiras no principiem, kas bija spēkā brīdī, kad tika izdarītas attiecīgās darbības, kad tika sniegts paziņojums par iebildumiem un kad notika uzklausīšana;

– tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums, jo Pirmās instances tiesa nav atzinusi, ka administratīvā procesa laikā Dansk Rørindustri netika dota iespēja izteikties par izmaiņām, kas ar Pamatnostādnēm izdarītas Komisijas praksē jautājumā par naudas soda apmēra noteikšanu konkurences tiesību normu pārkāpuma gadījumā.

44. Henss / Isoplus grupa izvirza septiņus pamatus atcelšanai, daži no kuriem ir iedalīti vairākās daļās:

– Pamatnostādņu prettiesiskums šādu iemeslu dēļ:

– Komisijas nekompetence,

– vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums,

– tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums,

– atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpums;

– tiesību tikt uzklausītam pārkāpums saistībā ar Pamatnostādņu piemērošanu, nosakot naudas soda apmēru;

– Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpums, nosakot naudas soda apmēru, šādu iemeslu dēļ:

– tā nepiemērošana sabiedrībām, uz kurām attiecas Paziņojums par sadarbību,

– tiesību uz aizstāvēšanos kā pamattiesību pārkāpums, novērtējot atbildību pastiprinošus apstākļus;

– Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpums, ņemot vērā sekas, kas saistītas ar attiecīgo sabiedrību piedalīšanos apspriedēs, kurām bija ar konkurenci nesaderīgs mērķis;

– Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpums, ņemot vērā attiecīgo sabiedrību apvienošanos Henss / Isoplus grupā un to, ka šī grupa pārkāpumā tiek vainota kā “uzņēmums”;

– procesuāla kļūda, jo Pirmās instances tiesa atteicās pieprasīt kā pierādījumu savākšanas pasākumu veikt liecinieku nopratināšanu, ko lūdza apelācijas sūdzības iesniedzējs;

– procesuāla kļūda, jo starp Pārsūdzēto spriedumu un lietas materiāliem pastāv dažas pretrunas.

45. KE KELIT izvirza piecus pamatus atcelšanai:

– vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums sakarā ar naudas soda noteikšanu atbilstoši Pamatnostādnēm;

– vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums saistībā ar pārkāpuma ilgumu;

– atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpums;

– tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums;

– pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums.

46. LR A/S izvirza četrus pamatus atcelšanai:

– samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa, kā arī Regulas Nr. 17 pārkāpums, jo naudas sods bija nesamērīgs un diskriminējošs, un, pakārtoti, Pamatnostādņu prettiesiskums;

– tiesiskās paļāvības aizsardzības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa, kā arī EK līguma 190. panta (jaunajā redakcijā – EKL 253. pants) pārkāpums, jo Komisija nepamatoti atkāpās no savas iepriekšējās prakses jautājumā par sadarbību un ar atpakaļejošu spēku piemēroja Pamatnostādnes, kā arī stingrākas normas par sadarbību, vai vismaz pamatojuma trūkums šādai piemērošanai ar atpakaļejošu spēku;

– nav pietiekami ņemti vērā minētā apelācijas sūdzības iesniedzēja atbildību mīkstinošie apstākļi;

– nav pietiekami ņemta vērā šā apelācijas sūdzības iesniedzēja sadarbība.

47. Brugg izvirza piecus pamatus atcelšanai:

– atpakaļejoša spēka aizlieguma, tiesiskās paļāvības aizsardzības un labas pārvaldības principa pārkāpums, jo, nosakot naudas soda apmēru, tika piemērotas Pamatnostādnes;

– tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums, jo naudas soda aprēķināšanas metodes tika mainītas pēc tam, kad minētais apelācijas sūdzības iesniedzējs bija sadarbojies [ar Komisiju];

– tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums, jo Pamatnostādnes tika piemērotas, neuzklausot šo apelācijas sūdzības iesniedzēju;

– vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, jo, aprēķinot Brugg piemērojamo naudas sodu, netika samazināts noteiktais pamatapmērs;

– kļūdas, piemērojot Līguma 85. panta 1. punktu, saistībā ar minētā apelācijas sūdzības iesniedzēja piedalīšanos boikotā pret Powerpipe .

48. LR GmbH izvirza četrus pamatus atcelšanai:

– atpakaļejoša spēka aizlieguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums, jo Pamatnostādnes ir piemērotas ar atpakaļejošu spēku;

– Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un administratīvo iestāžu rīcības likumības principa pārkāpums, jo Komisija, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras, nav ievērojusi šo izvērtēšanas pilnvaru izmantošanas robežas, kas paredzētas minētajā noteikumā, kā arī nepareizi īstenojusi šīs izvērtēšanas pilnvaras, šajā gadījumā piemērojot šo pašu noteikumu, tādējādi pārkāpjot samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu un nodarot kaitējumu LR GmbH ;

– Līguma 190. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums, ņemot vērā, ka Apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums jautājumā par Pamatnostādņu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku;

– tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums, jo Komisija nav ievērojusi minētā apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības tikt uzklausītam jautājumā par šādu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku.

49. ABB izvirza trīs pamatus atcelšanai:

– Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 48. panta 2. punkta pārkāpums, jo tā ir nolēmusi kā nepieņemamu noraidīt replikai pievienoto juridisko atzinumu;

– tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums, jo, ņemot vērā Paziņojumu par sadarbību, minētais apelācijas sūdzības iesniedzējs varēja paļauties uz Komisijas iedibināto praksi jautājumā par naudas soda apmēra aprēķināšanu, līdz ar to šī iestāde nedrīkstēja patvaļīgi atteikties no šādas prakses piemērošanas;

– Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpums, jo Pirmās instances tiesa apstiprinājusi ABB izdarītā pārkāpuma smagumu, ko Komisija noteikusi, neņemot vērā šī uzņēmuma apgrozījumu attiecīgajā tirgū.

VI – Par apelācijas sūdzībām

50. Pēc lietas dalībnieku un ģenerāladvokāta uzklausīšanas šajā jautājumā šīs saistītās lietas jāapvieno sprieduma taisīšanai atbilstoši Tiesas Reglamenta 43. pantam.

A – Par pamatiem, kas attiecas uz procedūru

51. Vispirms jāaplūko pamati, ko izvirzījusi Henss / Isoplus grupa, kā arī ABB saistībā ar konkrētiem Pirmās instances tiesas Reglamenta pārkāpumiem.

1. Par pamatu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 68. panta 1. punkta pārkāpumu, jo šī tiesa ir noraidījusi Henss / Isoplus grupas pieteikumu kā pierādījumu savākšanas pasākumu veikt dažu liecinieku nopratināšanu

52. Sestajā izvirzītajā pamatā Henss / Isoplus grupa pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 36.–38. punktā noraidījusi minētās grupas pieteikumu pieprasīt atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 68. panta 1. punktam kā lieciniekus nopratināt Boisenu [ Boysen ], B. Hansenu [ B . Hansen ], N. Hansenu [ N . Hansen ], Hibšmanu [ Hybschmann ], Jespersenu [ Jespersen ] un Volandu [ Volandt ]. Šajos punktos ir pieļauta procesuāla kļūda.

53. Pretēji tam, kas norādīts minētā pārsūdzētā sprieduma 37. punktā, pieteikumā nopratināt sešas attiecīgās personas tomēr bija minēti fakti, attiecībā uz kuriem vajadzēja pieprasīt nopratināt lieciniekus. Pirmās instances tiesā iesniegtā Henss / Isoplus grupas prasības pieteikuma 72. punktā bija norādīts, ka šis pieteikums ir iesniegts, lai pierādītu, ka minētajā grupā ietilpstošie uzņēmumi līdz 1994. gada oktobrim nebija vienošanās dalībnieki.

54. Šis pamats ir jānoraida.

55. No tā paša Pārsūdzētā sprieduma 34. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa tomēr ir ņēmusi vērā, ka šo nopratināšanu lūgts veikt, “lai pierādītu, ka apelācijas sūdzību iesniedzēji vai Henss / Isoplus grupa līdz 1994. gada oktobrim nav piedalījusies nelikumīgos pasākumos vai citā līdzīgā rīcībā Līguma 85. panta 1. punkta nozīmē [..]”.

56. Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 36. punktā tomēr atgādinājusi, ka saskaņā ar tās Reglamenta 68. panta 1. punkta pēdējo daļu lietas dalībnieka pieteikumā nopratināt kādu liecinieku precīzi jānorāda fakti, attiecībā uz kuriem tie jāuzklausa, un iemesli, kuru dēļ liecinieki ir jānopratina.

57. Minētā sprieduma nākamajā punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka, konkrēti, prasības pieteikuma 20., 40., 50., 66.–71., 94., 96., 125. un 142. punktā minētas dažas personas, kas varētu iestāties lietā kā liecinieki saistībā ar faktiem, kuri izklāstīti katrā attiecīgajā punktā, bet ka šajos punktos nav norādīti to sešu personu vārdi, kuras Pirmās instances tiesai tieši lūgts nopratināt kā lieciniekus. Pirmās instances tiesa tādējādi secinājusi, ka attiecībā uz šīm sešām personām Henss / Isoplus grupa nav nekādā veidā precizējusi faktus, attiecībā uz kuriem būtu jāpieprasa liecinieku nopratināšana.

58. Pirmās instances tiesa tā paša sprieduma 38. punktā ir secinājusi, ka pieteikums nopratināt lieciniekus nebija apmierināms, līdz ar to arī nevajadzēja pārbaudīt, vai ir iespējams uzklausīt sešas minētās personas.

59. Jāsecina, ka Pirmās instances tiesā nonāca, pirmkārt, ievērojams daudzums precīzu faktu, attiecībā uz kuriem Henss / Isoplus grupa prasības pieteikumā bija izteikusi priekšlikumu par to, kādus pierādījumus var iegūt, iespējams, nopratinot vairākas personas, un, otrkārt, šajā pašā prasības pieteikumā iekļautais formālais pieteikums atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 68. panta 1. punktam kā lieciniekus nopratināt sešas citas personas, lai vispārīgi pierādītu, ka attiecīgie uzņēmumi, kas ietilpst minētajā grupā, kuras prasības pieteikumā tomēr nebija norādes uz precīziem faktiem, attiecībā uz kuriem bija izteikts priekšlikums par to, kādus pierādījumus var iegūt, līdz 1994. gada oktobrim nebija vienošanās dalībnieki.

60. Tā kā saistībā ar šo tik apjomīgā prasības pieteikuma jautājumu nav acīmredzamas skaidrības, Pirmās instances tiesa pamatoti ir atzinusi, ka pieteikumā par sešu attiecīgu personu nopratināšanu nebija precīzi norādīti fakti, attiecībā uz kuriem šīs personas būtu jāuzklausa kā liecinieki.

61. Henss / Isoplus grupa turklāt norāda, ka pārējo personu nopratināšana, ja neņem vērā sešas minētās personas, bija jāsaprot nevis kā vienkāršs priekšlikums, kādus pierādījumus var iesniegt, bet kā pieteikums nopratināt lieciniekus Pirmās instances tiesas Reglamenta 68. panta 1. punkta nozīmē.

62. Izvirzot šo iebildumu, Henss / Isoplus grupa Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā saistībā ar šo jautājumu sagrozījusi prasības pieteikuma saturu.

63. Šis iebildums nav pamatots.

64. No šī prasības pieteikuma un it īpaši no tā 145. punkta, uz kuru konkrēti atsaucas minētais apelācijas sūdzības iesniedzējs, izriet, ka pats apelācijas sūdzības iesniedzējs atsevišķi nodalījis savus priekšlikumus par to, kādus pierādījumus var iesniegt Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta nozīmē, un formālo pieteikumu kā pierādījumu savākšanas pasākumu veikt sešu citu personu kā liecinieku nopratināšanu saskaņā ar tā paša Reglamenta 68. panta 1. punktu. Tādējādi nav pierādīts, ka [prasības pieteikums] minētajā jautājumā būtu bijis sagrozīts.

65. Turklāt Henss / Isoplus grupa apgalvo, ka pat tad, ja pieņem, ka pieteikums kā lieciniekus nopratināt attiecīgās personas netika iesniegts atbilstoši minētajam 68. panta 1. punktam, Pirmās instances tiesai jebkurā gadījumā vajadzēja pēc savas ierosmes pieprasīt veikt nopratināšanu.

66. Tā kā naudas sodi, kas uzlikti saskaņā ar konkurences tiesībām, bija jākvalificē kā “kriminālsodi” ECTK 6. panta nozīmē, Pirmās instances tiesai jebkurā gadījumā atbilstoši minētā panta 3. punktam un vispārējam Kopienu tiesību principam par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu bija jāuzaicina un jāuzklausa aizstāvības liecinieki, ko norādījis atbildētājs.

67. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa ir vienīgā tiesa, kas var spriest par to, vai, iespējams, vajadzēs papildināt tās rīcībā esošo informāciju par lietām, kuras tai nodotas izskatīšanai (skat. it īpaši 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑57/00 P un C‑61/00 P Freistaat Sachsen u.c./Komisija, Recueil , I‑9975. lpp., 47. punkts, un 2004. gada 7. oktobra spriedumu lietā C‑136/02 P Mag Instrument /ITSB, Krājums, I‑9165. lpp., 76. punkts).

68. Turklāt, kā jau Tiesa atzinusi lietā, kas saistīta ar konkurences tiesībām, pat tad, ja lūgumā nopratināt lieciniekus, kas izteikts prasības pieteikumā, precīzi norādīti fakti, attiecībā uz kuriem jāuzklausa viens vai vairāki liecinieki, un iemesli, kuru dēļ viņi ir jānopratina, Pirmās instances tiesai ir jānovērtē, vai lūgums ir pieņemams saistībā ar prāvas priekšmetu un vajadzību nopratināt uzaicinātos lieciniekus (1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe /Komisija, Recueil , I‑8417. lpp., 70. punkts).

69. Nevajadzētu apšaubīt, ka Pirmās instances tiesai ir zināmas izvērtēšanas pilnvaras šajā ziņā, kā to izdarījusi Henss / Isoplus grupa, atsaucoties uz vispārējo Kopienu tiesību principu, kas izriet no ECTK 6. panta 1. punkta, saskaņā ar kuru ikvienam ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, un, konkrētāk, principu, kas izriet no tā paša panta 3. punkta d) apakšpunkta, saskaņā ar kuru ikvienam apsūdzētajam ir tiesības panākt to, lai aizstāvības liecinieki tiktu izsaukti un nopratināti ar tādiem pašiem nosacījumiem kā apsūdzības liecinieki, t.i., principu, kas ir īpašs tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu aspekts.

70. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka pēdējais minētais noteikums neatzīst apsūdzētajam absolūtas tiesības panākt liecinieku nopratināšanu tiesā un ka principā valsts tiesai ir jāizlemj, vai ir nepieciešams un vai ir iespējams izsaukt liecinieku (skat. it īpaši Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada 27. jūlija spriedumu lietā Pisano pret Itāliju, Recueil des arrêts et décisions vēl nav publicēts, 21. punkts, 2002. gada 2. jūlija spriedumu lietā S.N. pret Zviedriju, Recueil des arrêts et décisions , 2002‑V, 43. punkts, un 2004. gada 18. maija spriedumu lietā Destrehem pret Franciju, Recueil des arrêts et décisions vēl nav publicēts, 39. punkts).

71. Saskaņā ar šo judikatūru ECTK 6. panta 3. punkts paredz nevis pienākumu izsaukt jebkuru liecinieku, bet gan pušu procesuālo tiesību pilnīgu vienlīdzību, nodrošinot, ka strīdīgajā procedūrā, kopumā ņemot, apsūdzētajam ir bijusi iespēja atbilstoši un piemērotā veidā atspēkot pret viņu vērstās aizdomas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Pisano pret Itāliju, 21. punkts).

72. Šajā gadījumā ir skaidrs, kā tas izriet no Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 21. punkta, ka Pirmās instances tiesa, veicot procesa organizācijas pasākumus, ir lūgusi Henss / Isoplus grupai atbildēt uz rakstveida jautājumiem, kā arī iesniegt dažus dokumentus un ka lietas dalībnieki ir izpildījuši šos lūgumus. Tādējādi Pirmās instances tiesai nevajadzētu pārmest, ka tā nav izpildījusi pienākumu pārbaudīt faktus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Baustahlgewebe /Komisija, 76. punkts).

73. Turklāt jāatzīst, ka minētā Pārsūdzētā sprieduma 137.–181. punktā Pirmās instances tiesa ir aplūkojusi lielu skaitu dokumentu, kas iekļauti lietas materiālos, un secinājusi, ka Komisijai bija tiesības Henss / Isoplus grupu vainot par to, ka no 1991. gada oktobra līdz 1994. gada oktobrim tā bijusi vienošanās dalībniece.

74. No tā izriet, ka minētajam apelācijas sūdzības iesniedzējam bija dota atbilstoša iespēja pierādīt, ka uzņēmumi, kas tajā ietilpst, līdz 1994. gada oktobrim nebija vienošanās dalībnieki.

75. Tādējādi, pretēji tam, ko apgalvo šis apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesai nebija pienākuma pēc savas ierosmes pieprasīt nopratināt attiecīgos aizstāvības lieciniekus.

76. Ņemot vērā iepriekš minēto, pārbaudītais pamats ir jānoraida.

2. Par ABB izvirzīto pamatu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 48. panta 2. punkta pārkāpumu, jo šī tiesa ir atteikusies uzrādīt replikas rakstam pievienoto juridisko atzinumu

77. Izvirzot savu pirmo pamatu, ABB apgalvo – Pārsūdzētā sprieduma lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija 112.–114. punktā atzīstot, ka profesora J. Švarca [ J. Schwarze ] juridisko atzinumu (turpmāk tekstā – “Juridiskais atzinums”), kas pievienots pielikumā Pirmās instances tiesā iesniegtajam ABB replikas rakstam, nevarēja ņemt vērā ne kopumā, ne arī daļēji, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi sava Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 48. panta 2. punktu.

78. Šī pamata pirmajā daļā ABB vaino Pirmās instances tiesu par to, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, minētā Pārsūdzētā sprieduma 112. punktā atzīstot, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktam Juridiskā atzinuma uzrādīšana nav pieļaujama, jo šajā atzinumā ir iekļauti daži vispārēji principi, uz kuriem var balstīt pamatus, kas nav izvirzīti Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā.

79. Tā kā minētā sprieduma 115.–136. punktā aplūkots tikai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, Pirmās instances tiesa šajā sakarā balstījusies uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru minētais pamats attiecas tikai uz šo principu, līdz ar to visi pārējie administratīvo tiesību principi, kas analizēti Juridiskajā atzinumā, veidoja jaunu pamatu un tādējādi bija nepieņemami Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta nozīmē.

80. Juridiskajā atzinumā, kurā bija norādes uz dažiem administratīvo tiesību principiem, bija izklāstīti tikai tādi argumenti, kuros bija paskaidrots, kāds precīzi ir tiesiskās paļāvības aizsardzības principa juridiskais pamats un it īpaši tā piemērojamība. Šo argumentu mērķis galvenokārt bija pierādīt, ka Komisijai piešķirtā diskrecionārā vara, nosakot naudas soda apmēru, bija ierobežota, ņemot vērā šajās lietās pastāvošos apstākļus.

81. Juridiskajā atzinumā bija iekļauti tikai tie argumenti, uz kuriem balstīts jau Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā izvirzītais pamats, nevis kāds jauns pamats.

82. Šajā sakarā jāatzīst, ka minētajā atzinumā, kurā ir pavisam 101. punkts, analizēti 6 Kopienu tiesību principi, proti, tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, pārvaldes pašierobežošanās (“ self-binding ”) princips, tiesību noilguma princips, taisnīgas pārvaldības princips, venire contra factum proprium princips un tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, un pat tiesību uz aizstāvēšanos aizsardzība.

83. No Juridiskā atzinuma 19. punkta izriet, ka šos principus pārbauda, lai noskaidrotu, vai Kopienu tiesībās ir atrodamas normas, kas ierobežo Komisijas diskrecionāro varu uzlikt naudas sodu konkurences tiesību jomā un kas aizliedz šai iestādei mainīt savu iedibināto praksi jautājumā par naudas soda apmēra noteikšanu un piemērot savu jauno praksi tādos gadījumos, kāds tas ir šajā lietā.

84. Tā paša Juridiskā atzinuma 43. punktā norādīts, ka dažādos aspektos un, iespējams, dažādās pakāpēs, pamatojoties uz katru atsevišķu principu, var ierobežot minēto Komisijas diskrecionāro varu.

85. Juridiskā atzinuma 44.–96. punktā katrs no minētajiem principiem analizēts atsevišķi un piemērots šim gadījumam.

86. Tā paša atzinuma 97.–101. punktā izdarīts secinājums, ka konkrētajā gadījumā Komisijas diskrecionārā vara šajā ziņā faktiski bija ierobežota, līdz ar to Komisija nevarēja atkāpties no savas iepriekšējās prakses.

87. Minētā atzinuma 98. punktā ir norādīts, ka šie principi ir līdzīgi, ja vien tie ir obligāti.

88. No Juridiskā atzinuma struktūras un satura izriet, ka tad, ja šajā atzinumā izvirzītie administratīvo tiesību principi un prasības pieteikumā izvirzītie pamati zināmā mērā sakrīt, minētā atzinuma priekšmets nav tikai argumentu izklāsts, kas paskaidro vai paplašina pamatu, kurš attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzību, kā to apgalvo Komisija, bet gan tajā ir izstrādāti vairāki autonomi principi, ar kuriem paredzēts pierādīt, ka šajā gadījumā Komisija nevarēja atkāpties no savas iepriekšējās prakses jautājumā par naudas soda apmēra noteikšanu. Šajā sakarā jāatzīst, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības princips vienkārši ir viens no sešiem principiem, kas šajā nolūkā izstrādāti.

89. Tādējādi, kā apgalvo Komisija, no Juridiskā atzinuma formulējuma izriet, ka tā mērķis bija pirmo reizi izvirzīt dažus principus, kas netika izvirzīti Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā.

90. Ņemot vērā iepriekš minēto, ABB izvirzītā pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

91. Pirmā pamata otrajā daļā tas pats apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, Pārsūdzētā sprieduma lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija 113. punktā atzīstot, ka Juridisko atzinumu nevarēja ņemt vērā ne kopumā, ne arī atsevišķā tā daļā, jo saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā jābūt iekļautam strīda priekšmetam un kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem.

92. Pirmās instances tiesa ne prasības pieteikumā, ne replikā nav konstatējusi nevienu trūkumu, ar ko varētu pamatot šī noteikuma piemērošanu. Tādējādi tā nepamatoti atzinusi, ka ABB vēlējās nepiemērotu pamatu aizstāt ar vispārēju norādi uz Juridisko atzinumu. Turklāt nebija nekāda pamata pēc analoģijas atsaukties uz minēto Pirmās instances tiesas Reglamenta noteikumu, kā to izdarījusi šī tiesa tajā pašā minētā Pārsūdzētā sprieduma punktā.

93. Šajā sakarā no jauna jāizklāsta argumentācija, ko Pirmās instances tiesa sniegusi Pārsūdzētā sprieduma lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija 113. punktā.

94. Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka no tās Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet – tiesību un faktiskajiem apstākļiem, uz kuriem ir balstīta prasība, vismaz kopsavilkuma veidā jābūt norādītiem pašā prasības pieteikuma tekstā un nepietiek ar to, ka prasības pieteikumā iekļautas norādes uz šādiem apstākļiem, kas atrodami tā pielikumā.

95. Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz Tiesas iedibināto judikatūru, kas attiecas uz Komisijas pienākumu visos saskaņā ar EKL 226. pantu iesniegtajos prasības pieteikumos norādīt precīzus iebildumus, par kuriem Tiesai lūgts pieņemt nolēmumu, kā arī vismaz kopsavilkuma veidā norādīt tiesiskos un faktiskos apstākļus, uz kuriem šie iebildumi balstīti.

96. Šajā sakarā no šīs judikatūras faktiski izriet, ka Komisija nav izpildījusi šo pienākumu, ja tās iebildumi prasības pieteikumā iekļauti tikai kā vienkārša norāde uz iemesliem, kas minēti oficiālajā brīdinājuma vēstulē un Juridiskajā atzinumā vai arī tajā prasības pieteikuma daļā, kas attiecas uz atbilstošajām tiesību normām (šajā sakarā skat. 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C‑52/90 Komisija/Dānija, Recueil , I‑2187. lpp., 17. un 18. punkts; 1997. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑375/95 Komisija/Grieķija, Recueil , I‑5981. lpp., 35. punkts, un 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑202/99 Komisija/Itālija, Recueil , I‑9319. lpp., 20. un 21. punkts).

97. Pirmās instances tiesa atgādinājusi arī, ka tai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi ir izmantojami vienīgi pārbaudes veikšanai un tehniskos nolūkos.

98. Ņemot vērā šos apstākļus, Pirmās instances tiesa secinājusi – tā kā daļu no Juridiskā atzinuma nevar ņemt vērā, tai šajā atzinumā nav noteikti jāmeklē un jānorāda tās daļas, ko var ņemt vērā kā pielikumus, ar kuriem pamatoti un papildināti atsevišķi ABB procesuālo rakstu punkti.

99. Iepriekš minēto iemeslu dēļ šis secinājums ir jāsaprot tā, ka pielikumiem piemītošā pārbaudes veikšanas un tehniskā funkcija nozīmē – ja vien Juridiskajā atzinumā papildus jauniem un līdz ar to nepieņemamiem pamatiem ir iekļauti tiesiski apstākļi, uz kuriem balstīti daži prasības pieteikumā norādītie pamati, šādiem apstākļiem jābūt iekļautiem pašā replikas rakstā, kuram šis atzinums pievienots, vai vismaz jābūt atbilstoši identificētiem minētajā rakstā.

100. Ievērojot šos kritērijus un atzīstot, ka šajā gadījumā tie nav izpildīti, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

101. Pirmās instances tiesa šajā ziņā nav sagrozījusi jomu, uz kuru attiecas tai iesniegtais replikas raksts. Tādējādi nākas secināt, ka minētā raksta 31. punktā ir iekļauta tikai vispārīga norāde uz Juridisko atzinumu. Turklāt, pamatojoties uz faktu, uz kuru atsaucas ABB – ka dažos tā paša raksta punktos norādes zemsvītras piezīmju veidā izdarītas uz dažām šī atzinuma daļām, – nevar apšaubīt secinājumu, ko Pirmās instances tiesa izdarījusi attiecībā uz šo jautājumu.

102. Šajos apstākļos pārbaudītais pamats jānoraida.

B – Par pamatiem, kas saistīti ar lietas būtību un attiecas uz vainojamību pārkāpumā

103. Otrkārt, jāpārbauda Henss / Isoplus grupas un Brugg izvirzītie pamati, kas saistīti ar lietas būtību un saskaņā ar kuriem šie apelācijas sūdzību iesniedzēji apstrīd Pārsūdzētos spriedumus saistībā ar atsevišķiem jautājumiem, kas attiecas uz vainojamību tādā pārkāpumā, kādā tie apsūdzēti Apstrīdētajā lēmumā, un ko apstiprinājusi Pirmās instances tiesa.

1. Par pamatu, kas attiecas uz Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumu, jo daži uzņēmumi ir pieskaitīti Henss / Isoplus grupai un šī noteikuma nozīmē šī grupa apsūdzēta pārkāpumā kā “uzņēmums”

104. Piektajā pamatā Henss / Isoplus grupa pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 54.–68. punktā atzinusi, ka Komisija Apstrīdētajā lēmumā dažus uzņēmumus pamatoti pieskaitījusi šai grupai un pārkāpumā apsūdzējusi visu šo grupu.

105. Minētais apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka šī Pārsūdzētā sprieduma 66. punktā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot tā argumentu, saskaņā ar kuru uzņēmumam to Līguma noteikumu nozīmē, kas attiecas uz konkurenci, noteikti ir jābūt juridiskai personai.

106. To nevar attiecināt ne uz Henss / Isoplus grupu, ja pieņem, ka tā ir ekonomiska vienība, ne arī uz Hensa [ Henss ] kungu kā personu, kas saskaņā ar to pašu Pārsūdzēto spriedumu kontrolē dažādus minētajā grupā ietilpstošus uzņēmumus.

107. Henss / Isoplus grupa norāda, ka tās pieņēmumu var pamatot ar 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma 22. Protokola (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 1. pantu, no kura izriet, ka ar “uzņēmumu” to Līguma noteikumu nozīmē, kuri attiecas uz konkurenci, saprot jebkuru tiesību subjektu (vācu valodas versijā – “ Rechtssubjekt ”), kas veic komercdarbību vai saimniecisku darbību.

108. Tas it īpaši ir apstiprināts Tiesas judikatūrā, kas attiecas uz EAEK līguma noteikumiem konkurences jomā (1962. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 17/61 un 20/61 Klöckner-Werke un Hoesch /Augstā iestāde, Recueil , 617. lpp., un spriedums lietā 19/61 Mannesmann /Augstā iestāde, Recueil , 675. lpp.).

109. Citos spriedumos, it īpaši tajos, ko Pirmās instances tiesa ir norādījusi minētā Pārsūdzētā sprieduma 66. punktā, Tiesa vēl nebija galīgi atrisinājusi pamatjautājumu par to, vai tad, lai ekonomisku vienību varētu uzskatīt par uzņēmumu konkurences tiesību nozīmē, attiecīgai ekonomiskajai vienībai noteikti jābūt juridiskai personai (1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 48/69 ICI /Komisija, Recueil , 619. lpp.; 1973. gada 21. februāra spriedums lietā 6/72 Europemballage un Continental Can /Komisija, Recueil , 215. lpp.; 1984. gada 12. jūlija spriedums lietā 170/83 Hydrotherm , Recueil , 2999. lpp., un 1991. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑41/90 Höfner un Elser , Recueil , I‑1979. lpp.).

110. Lai – kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs – pārkāpumā, ko izdarījis kāds uzņēmums, kurš attiecīgi ir juridiska persona, patiešām varētu vainot tā mātes sabiedrību, t.i., kontrolakciju (holdinga) sabiedrību, jo tā kontrolē šo uzņēmumu un tādējādi jautājums ir par vienu un to pašu ekonomisko vienību (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās ICI /Komisija, kā arī Europemballage un Continental Can /Komisija), ekonomiskajai vienībai, kas kontrolē uzņēmumu, tomēr pašai ir jābūt juridiskai personai.

111. Fizisku personu, kāds šajā gadījumā ir Hensa [ Henss ] kungs, nevarēja kā vienkāršu sabiedroto vai daļas īpašnieku uzskatīt par “uzņēmumu” Līguma 85. panta 1. punkta nozīmē. Tādējādi konkrētajam gadījumam šo judikatūru nevarēja piemērot.

112. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru kas attiecas uz konkurences tiesībām, uzņēmuma jēdzienā ietilpst jebkurš subjekts, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šī subjekta juridiskā statusa un tā finansējuma veida (skat. 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑309/99 Wouters u.c., Recueil , I‑1577. lpp., 46. punkts, un minēto judikatūru).

113. No šīs judikatūras skaidri izriet, ka uzņēmuma jēdzienā to Līguma noteikumu nozīmē, kas attiecas uz konkurenci, nav iekļauta prasība par to, ka attiecīgajai ekonomiskajai vienībai ir jābūt fiziskai personai. Kā to apgalvo Henss / Isoplus grupa, jautājums nav arī par interpretāciju, kas attiecas tikai uz tādiem gadījumiem, kuros Tiesa ir taisījusi iepriekš minētos spriedumus lietās Hydrotherm vai Höfner un Elser , bet gan par vispārpiemērojamu interpretāciju.

114. Pamatojoties uz argumentu, kas ir balstīts uz Eiropas Ekonomikas zonas līguma 22. Protokola 1. panta vācu valodas versiju un jo īpaši tajā iekļauto “tiesību subjekta” (“ Rechtssubjekt ”) jēdzienu, šo interpretāciju nevar apšaubīt.

115. No “tiesību subjekta” jēdziena nebūt nav izslēgtas fiziskas personas. Jebkurā gadījumā šāda jēdziena nav nevienā citā valodu versijā, kurā ir paredzēts tikai “vienības” jēdziens.

116. Henss / Isoplus grupa apgalvo arī, ka uzņēmumi, kas nav savstarpēji saistīti ne kapitāla ziņā, ne arī no uzņēmējdarbības tiesību viedokļa un kas tādējādi nav atkarīgi no kontroles uzņēmuma, nekļūst par grupu tikai tāpēc vien, ka pastāv iespējama saikne starp fiziskām personām, kuras nav uzņēmumi.

117. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru viena uzņēmuma rīcībā, kas nav saderīga ar konkurenci, var vainot citu uzņēmumu, ja pirmais no minētajiem savu rīcību tirgū nav noteicis pats, bet galvenokārt izpildījis otra uzņēmuma dotos norādījumus, ņemot vērā it īpaši starp tiem pastāvošo ekonomisko un juridisko saikni (skat. 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P Metsä-Serla u.c./Komisija, Recueil , I‑10065. lpp., 27. punkts).

118. Ar to vien, ka divu atsevišķu komercsabiedrību akciju kapitāls pieder vienai un tai pašai personai vai ģimenei, nepietiek, lai pierādītu, ka abas šīs sabiedrības veido ekonomisku vienību, un lai tādējādi saskaņā ar Kopienu konkurences tiesībām par viena uzņēmuma rīcību varētu vainot citu uzņēmumu, un lai vienam uzņēmumam varētu likt maksāt citam uzņēmumam uzliktu naudas sodu (skat. 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P Aristrain /Komisija, Recueil , I‑11005. lpp., 99. punkts).

119. Šajā gadījumā to, ka pastāv ekonomiska vienība, kas veido Henss / Isoplus grupu, Pirmās instances tiesa tomēr nav secinājusi, pamatojoties uz to vien, ka attiecīgos uzņēmumus akciju kapitāla ziņā kontrolē viena persona – šajā gadījumā Hensa kungs.

120. No Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 56.–64. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa secinājusi – minētā ekonomiskā vienība pastāv, ņemot vērā visus apstākļus, kas norāda uz to, ka Hensa kungs kontrolē attiecīgās sabiedrības, kurās papildus tam, ka viņam vai viņa sievai tieši vai netieši pieder visas vai gandrīz visas akcijas, Hensa kungs veic galvenās funkcijas šo sabiedrību pārvaldes struktūrvienībās, kā arī to, ka šī persona šā sprieduma 20. punktā minētās Direktoru valdes sanāksmēs pārstāvēja dažādus uzņēmumus un ka šiem uzņēmumiem bija paredzēts piešķirt tikai vienu kvotu attiecībā uz katru vienošanos.

121. Visbeidzot, Henss / Isoplus grupa pakārtoti apgalvo, ka dažādi Komisijas sagrupētie uzņēmumi neveido vienu un to pašu ekonomisko vienību, jo tie darbojas neatkarīgi un nav pakļauti ārējiem norādījumiem. Pamatojoties uz šo argumentu, konkrētās apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka faktiski Hensa kungs nekādi nekontrolēja attiecīgos uzņēmumus.

122. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 56.–64. punktā izklāstītie apsvērumi, ar kuriem paredzēts pierādīt ekonomiskas vienības pastāvēšanu, balstīti uz vairākiem faktiskiem secinājumiem, kurus nevar izskatīt apelācijas tiesvedībā, izņemot gadījumu, kad sagrozīti Pirmās instances tiesai attiecīgi iesniegtie fakti vai pierādījumi, vai arī tad, ja no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem izriet, ka tiesas izdarītajos secinājumos ir būtiskas kļūdas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Metsä - Serla u.c./Komisija, 37. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Mag Instrument /ITSB, 39. un 76. punkts).

123. Minētā Pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Pirmās instances tiesa nav atzinusi, ka atskaites periodā, proti, Komisijas norādītā pārkāpuma izdarīšanas laikā, t.i., no 1991. gada oktobra līdz 1996. gada martam–aprīlim, Hensa kungs bija ne tikai Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH direktors, bet arī akcionārs, kā to apgalvo Henss / Isoplus grupa. Šajā jautājumā [minētais Pārsūdzētais spriedums] nekādā ziņā nav pretrunā ar lietas materiāliem, līdz ar to procesuālā kļūda, uz kuru minētais apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā sakarā atsaucas, izvirzot septīto pamatu, ir jānoraida.

124. Minētā Pārsūdzētā sprieduma 58. punktā Pirmās instances tiesa nav atzinusi, ka atskaites periodā, kā to apgalvo tas pats apelācijas sūdzības iesniedzējs, Hensa kungs ar pilnvaroto starpniecību bija ieguvis lielāko daļu Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH akciju, bet neveica direktora pienākumus.

125. Tādējādi ir jāatzīst, ka, pamatojoties uz minētā 57. un 58. punkta īpašo kritiku, nekādā ziņā nevar pierādīt, ka Pirmās instances tiesa jebkādā veidā būtu sagrozījusi attiecīgos faktus vai pierādījumus, ne arī atzīt, ka šīs tiesas secinājumos, kas izriet no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem, būtu pieļautas būtiskas kļūdas.

126. Henss / Isoplus grupa attiecībā uz Isoplus Fernwärmetechnik GmbH apgalvo, ka Hensa kungs un laulātie Papsdorfi [ Papsdorf ] nekad nav bijuši direktori un ka atskaites periodā trešdaļa šīs sabiedrības akciju turklāt piederēja pašai Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH , trešdaļa – laulātajiem Papsdorfiem, izmantojot pēdējās minētās sabiedrības starpniecību, kas rīkojās kā pilnvarotā, un trešdaļa – citām fiziskām personām, arī izmantojot minētā pilnvarotā starpniecību.

127. Šie fakti ir tādi paši kā tie, ko Pirmās instances tiesa norādījusi minētā Pārsūdzētā sprieduma 59. punktā, līdz ar to nav arī pierādīts, ka attiecīgie fakti vai pierādījumi šajā jautājumā būtu sagrozīti. Turklāt no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem neizriet, ka Pirmās instances tiesas secinājumos būtu pieļauta kāda būtiska kļūda.

128. Henss / Isoplus grupa piebilst – pamatojoties uz šiem faktiem, var secināt, ka sabiedrības Isoplus Fernwärmetechnik GmbH darbību neietekmēja ne Hensa kungs, ne laulātie Papsdorfi.

129. Šis iebildums nav pieņemams, jo tajā izvirzīts jautājums par to, vai šajā gadījumā faktiski bija izpildīti nosacījumi, saskaņā ar kuriem nosaka ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Pašu šo pārbaudi, kas balstīta uz faktu novērtējumu, nevar apstrīdēt apelācijas tiesvedībā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Metsä - Serla u.c./Komisija, 30. punkts).

130. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā, pabeidzot vispārīgu un principā neatkarīgu visu faktu novērtējumu, būtu atzinusi, ka dažādi uzņēmumi, kas veido Henss / Isoplus grupu, bija jāuzskata par tādiem, kas pieder vienai ekonomiskai vienībai.

131. Tādējādi šis pamats jānoraida.

2. Par pamatiem, kas attiecas uz Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumu, jo Henss / Isoplus grupa un Brugg tiek vainoti konkurences normu pārkāpumā tādēļ, ka tie piedalījušies apspriedē, kuras mērķis nebija saderīgs ar konkurences tiesībām

132. Attiecīgi ceturtajā un piektajā pamatā Henss / Isoplus grupa un Brugg , atsaucoties uz spriedumiem, kas skar katru no tām atsevišķi, Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 223.–227. punktā un Pārsūdzētā sprieduma lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija 52.–66. punktā ir atzinusi, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija tās pamatoti vainojusi pārkāpumā vai tā daļā, jo tās piedalījušās apspriedēs, kuru mērķis nebija saderīgs ar konkurences tiesībām.

133. Henss / Isoplus grupa it īpaši apstrīd secinājumu, saskaņā ar kuru laika posmā no 1991. gada oktobra līdz 1994. gada oktobrim šī grupa bija minēto apspriežu rezultātā noslēgtās vienošanās dalībniece, kas izdarīts, pamatojoties uz to, ka līdz 1994. gada oktobrim Hensa kungs ir piedalījies apspriedēs, kuru mērķis nebija saderīgs ar konkurences tiesībām.

134. Brugg apgalvo, ka, pamatojoties uz Brugg piedalīšanos 1995. gada 24. marta apspriedē, kuras laikā tika pieminēts boikots pret Powerpipe , Pirmās instances tiesa nepamatoti ir secinājusi, ka Brugg faktiski ir piedalījusies minētajā boikotā.

135. Henss / Isoplus grupa pēc analoģijas balstās uz judikatūru, saskaņā ar kuru Komisija var atteikt piekļuvi dažiem dokumentiem tāpēc, ka uzņēmums, kam ir dominējošs stāvoklis tirgū, var veikt pretpasākumus pret uzņēmumu, kas sadarbojies ar Komisiju, tai veicot izmeklēšanu (Tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P BPB Industries un British Gypsum /Komisija, Recueil , I‑865. lpp., 26. un 27. punkts, un Pirmās instances tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedums lietā T‑65/89 BPB Industries un British Gypsum /Komisija, Recueil , II‑389. lpp., 33. punkts).

136. No iepriekš minētā izriet – pat tad, ja ekonomiski vāji uzņēmumi publiski nav paziņojuši, ka norobežojas no tajās apspriedēs nolemtā, kuru mērķis ir acīmredzami nesaderīgs ar konkurences tiesībām un uz kurām tos uzaicinājuši uzņēmumi, kas atrodas dominējošā vai salīdzinājumā ar tiem ekonomiski izdevīgākā stāvoklī, tie jāatbrīvo no prettiesiskas vienošanās dalībniekiem paredzētās atbildības, ja tie neīsteno šo apspriežu rezultātā panāktās vienošanās.

137. Šajā gadījumā Henss / Isoplus grupa nebija izpaudusi informāciju, kas sniegta apspriedēs, kurās tā piedalījās, jo vienošanās dalībnieki bija ABB – uzņēmums, kas atrodas dominējošā stāvoklī tirgū – un LR A/S – uzņēmums, kura stāvoklis tirgū ir ietekmīgāks nekā Henss / Isoplus grupai.

138. Tomēr pēdējais minētais uzņēmums nebija īstenojis minēto apspriežu rezultātā panāktās vienošanās, ko pierādīja nepārtraukts cenu kritums siltumizolācijas cauruļu tirgū no 1991. gada oktobra līdz 1994. gada oktobrim.

139. Brugg norāda, ka tas kā vienkāršs attiecīgo produktu uzpircējs nevarēja īstenot boikotu.

140. Turklāt Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija 62. punktā nepamatoti ir norādījusi – tā kā Powerpipe bija tiešs Brugg konkurents Vācijas tirgū, Brugg bija ieinteresēts visos boikota pasākumos, ko pret Powerpipe veica citi vienošanās dalībnieki.

141. Pirmās instances tiesa pamatoti ir noraidījusi šos iebildumus.

142. Lai atbilstoši pierādītu, ka minētais uzņēmums ir bijis vienošanās dalībnieks, Komisijai saskaņā ar iedibināto judikatūru pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums piedalījies apspriedēs, kurās noslēgti līgumi, kas nav saderīgi ar konkurences tiesībām, atklāti pret to neiebilstot. Ja ir noskaidrots, ka uzņēmums piedalījies šādās apspriedēs, šim uzņēmumam jāiesniedz [Komisijai] informācija, ar kuru varētu pierādīt, ka uzņēmuma dalība minētajās apspriedēs nekādā veidā nav bijusi nesaderīga ar konkurences tiesībām, apliecinot, ka tas saviem konkurentiem bija norādījis, ka tā mērķis dalībai šajās apspriedēs atšķiras no pārējo dalībnieku mērķa (skat. it īpaši 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil , I‑123. lpp., 81. punkts, un minēto judikatūru).

143. Šajā sakarā pretlikumīga pasākuma netieša apstiprināšana, publiski nepaziņojot par norobežošanos no apspriedēs nolemtā vai to neizpaužot administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un kavē tā atklāšanu. Šī līdzdalība ir pasīva piedalīšanās pārkāpumā, kas uzņēmumam var radīt atbildību vienotajā līgumā (skat. iepriekš minēto spriedumu Aalborg Portland u.c./Komisija, 84. punkts).

144. Turklāt, pamatojoties uz to, ka uzņēmums neīsteno tās apspriedes rezultātus, kuras mērķis nav bijis saderīgs ar konkurences tiesībām, neatbrīvo uzņēmumu no atbildības par to, ka tas bijis vienošanās dalībnieks, ja vien tas nav publiski paziņojis, ka norobežojas no apspriedēs nolemtā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Aalborg Portland u.c./Komisija, 85. punkts, un minēto judikatūru).

145. Lai piemērotu Līguma 85. panta 1. punktu, pietiek ar to, ka līguma mērķis bijis ierobežot, traucēt vai izkropļot konkurenci neatkarīgi no tā konkrētajām sekām. Tādējādi gadījumā, ja līgumi noslēgti apspriedēs, kurās piedalījušies konkurējoši uzņēmumi, šis noteikums ir pārkāpts, ja šīm apspriedēm bijis iepriekš minētais mērķis un tās ir bijušas vērstas uz tirgus darbības patvaļīgu organizēšanu. Šādā gadījumā uzņēmuma, kas ir atzīts par galveno vainīgo pārkāpumā, atbildība pamatoti iestājas tad, ja tas piedalījies šajās apspriedēs, zinot, kāds ir to mērķis, pat ja tas vēlāk nav īstenojis nevienu no tajās saskaņotajiem pasākumiem. Tas, ka uzņēmums lielākā vai mazākā mērā regulāri apmeklējis apspriedes, kā arī tas, kādā mērā uzņēmums izpildījis apspriedēs saskaņotos pasākumus, neietekmē atbildības iestāšanos, bet gan tās apmēru un līdz ar to soda smagumu (skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil , I‑8375. lpp., 508.–510. punkts).

146. No iepriekš minētā izriet – pamatojoties uz Brugg norādīto apstākli, ka tas nav īstenojis un nevarēja īstenot boikota pasākumus, kas saskaņoti 1995. gada 24. marta apspriedēs, uzņēmumu varētu atbrīvot no atbildības par dalību šajā pasākumā tikai tad, ja šis uzņēmums būtu publiski paziņojis, ka norobežojas no apspriedēs saskaņotajiem pasākumiem, taču minētais apelācijas sūdzības iesniedzējs to nav apgalvojis.

147. Kā jau to apgalvo Brugg un pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa atzinusi Pārsūdzētā sprieduma lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija 62. punktā, šajā gadījumā nav svarīgi, ka šis apelācijas sūdzības iesniedzējs bija ieinteresēts visos boikota pasākumos, kurus pret kādu no tā tiešajiem konkurentiem veikuši citi vienošanās dalībnieki (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Aalborg Portland u.c./Komisija, 335. punkts).

148. Jautājums tomēr ir par iebildumu, kas vērsts pret šajā spriedumā iekļautu papildu argumentu un pamatojoties uz kuru nevar atcelt spriedumu, un kas līdz ar to nav izmantojams (skat. it īpaši 2002. gada 7. novembra spriedumu lietā C‑184/01 P Hirschfeldt / AEE , Recueil , I‑10173. lpp., 48. punkts, un minēto judikatūru).

149. No Apstrīdētā lēmuma izriet – pretēji tam, ko apstiprina Brugg , Komisija šā apelācijas sūdzības iesniedzēja dalību boikotā pret Powerpipe nav uztvērusi kā atbildību pastiprinošu apstākli, jo vienīgais pret to izvirzītais atbildību pastiprinošais apstāklis saistīts ar pārkāpuma turpināšanu pēc pārbaužu veikšanas.

150. Tāpat arī, ņemot vērā šī sprieduma 142.–145. punktā minēto judikatūru, tas – kā norādījusi Henss / Isoplus grupa, – ka dominējošā stāvoklī esoši vai īpaši ietekmīgi uzņēmumi, kas var veikt pretpasākumus pret citiem dalībniekiem, kuri ir acīmredzami mazāk ietekmīgi, ir bijuši vienošanās dalībnieki gadījumā, kad tie publiski paziņojuši, ka norobežojas no apspriedēs saskaņotajiem pasākumiem, kuru mērķis nav saderīgs ar konkurences tiesībām, neietekmē šo uzņēmumu atbildības iestāšanos par piedalīšanos ar konkurences tiesībām nesaderīgā pasākumā, bet attiecīgā gadījumā var ietekmēt nosakāmā soda smagumu.

151. Kā to pienācīgi norādījusi Komisija, pretējs apgalvojums ir nepieņemams, jo no tā izrietētu, ka Līguma 85. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi atšķiras atkarībā no uzņēmuma lieluma tādā ziņā, ka priekšrocības tiek piešķirtas mazāk ietekmīgiem uzņēmumiem.

152. Ņemot vērā iepriekš minēto, pārbaudītie pamati ir jānoraida.

C – Par pamatiem, kas attiecas uz lietas būtību un naudas sodu apmēra noteikšanu

153. Visi apelācijas sūdzību iesniedzēji kritizē Pārsūdzētos spriedumus saistībā ar viņiem piespriesto naudas sodu apmēra aprēķināšanu.

154. Vispirms tiks aplūkoti iebildumi, kas attiecas uz dažu principu pārkāpumu, jo šajā gadījumā izdarītajiem pārkāpumiem piemērotas Pamatnostādnes, un pēc tam – tie iebildumi, kuri attiecas uz Pamatnostādnēs paredzētās vai Apstrīdētajā lēmumā piemērotās naudas sodu apmēra aprēķināšanas metodes likumību.

1. Par pamatiem, kas balstīti uz tiesiskās paļāvības aizsardzības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, jo konkrētiem pārkāpumiem piemērotas Pamatnostādnes

155. Lielākā daļa apelācijas sūdzību iesniedzēju pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā atzinusi – šim gadījumam Apstrīdētajā lēmumā piemērojot Pamatnostādnes, Komisija nav pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

a) Par pamatiem, kas balstīti uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu

156. Izvirzot attiecīgus pamatus, Dansk Rørindustri (otrais pamats), KE KELIT (pirmais pamats), LR A/S (otrais pamats), Brugg (pirmais un otrais pamats), LR GmbH (pirmā pamata otrā daļa) un ABB (otrais pamats) būtībā norāda, ka tās varēja tiesiski paļauties uz Komisijas iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi jautājumā par naudas sodu apmēra aprēķināšanu, kāda tā bija brīdī, kad tika izdarīti pārkāpumi.

157. Jautājums ir par saskaņotu praksi un ilgstošu laika posmu, kurā naudas sodu apmērs tika aprēķināts, pamatojoties uz attiecīgās preces apgrozījumu atbilstošajā ģeogrāfiskajā tirgū (turpmāk tekstā – “atbilstošais apgrozījums”), summai nekādā gadījumā nepārsniedzot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto naudas soda maksimālo apmēru, proti, 10 % no visu uzņēmuma preču apgrozījuma pasaulē (turpmāk tekstā – “kopējais apgrozījums”).

158. No šīs prakses izrietēja arī, ka naudas soda maksimālā summa nepārsniedza 10 % no attiecīgā apgrozījuma lieluma.

159. Minētie apelācijas sūdzību iesniedzēji apgalvo, ka Komisija, nepārkāpjot viņu tiesisko paļāvību uz šo iepriekšējo praksi, nevarēja tiem piemērot aprēķināšanas metodi, kas paredzēta Pamatnostādnēs, kuras bija pieņemtas pēc tam, kad tika izdarīti pārkāpumi, kā arī pēc uzklausīšanas, t.i., Komisijā notiekošā administratīvā procesa pēdējā posmā, jo šī metode ir pilnīgi jauna.

160. Šīs metodes jauninājums galvenokārt bija tāds, ka tajā par aprēķina sākumsummu paredzēts ņemt vērā iepriekš noteiktus konkrētus pamatapmērus, kas atspoguļo pārkāpuma smagumu un kam pašiem nav sakara ar attiecīgo apgrozījuma lielumu, jo šo pamatapmēru pēc tam var palielināt vai samazināt atkarībā no pārkāpuma ilguma un iespējamiem atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem un pēdējā posmā var vēl vairāk samazināt atbilstoši iespējamai sadarbībai ar Komisiju administratīvā procesa gaitā.

161. Tie paši apelācijas sūdzību iesniedzēji norāda, ka Komisija nevarēja patvaļīgi atkāpties no iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses vai ka tai vismaz vajadzēja savlaicīgi brīdināt par šādām izmaiņām vai īpaši motivēt šīs jaunās metodes piemērošanu.

162. Apelācijas sūdzību iesniedzēji turklāt apgalvo, ka paļāvība, kas tiem varēja rasties, pamatojoties uz Komisijas iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi jautājumā par naudas sodu aprēķināšanu, bija vēl jo vairāk pamatota tāpēc, ka to lēmumi sadarboties ar Komisiju noteikti bija balstīti uz šo praksi un it īpaši uz priekšrocībām, ko tie, ņemot vērā minēto praksi, varēja cerēt iegūt sadarbojoties.

163. Tiesiskā paļāvība, kas balstīta uz paziņojumu par sadarbību, saskaņā ar tiem pašiem šī paziņojuma noteikumiem attiecās uz naudas soda apmēra aprēķināšanu, kurš kalpoja par aprēķina bāzi, t.i., apmēru, kam pēc tam tiek piemērots atbilstoši sadarbībai noteikts procentuāls samazinājums.

164. Vispirms pamati, uz kuriem atsaucas Dansk Rørindustri un KE KELIT un kas saistīti ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepieņemami.

165. Saskaņā ar iedibināto judikatūru gadījumā, ja lietas dalībniekam būtu dota iespēja pirmo reizi Tiesā atsaukties uz pamatu, uz kuru tas nav atsaucies iepriekš Pirmās instances tiesā, viņš varētu vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas sūdzību izskatīšanā ir ierobežota, ar lūgumu izskatīt strīdu, kura priekšmets ir plašāks par Pirmās instances tiesā izskatīto. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir pārbaudīt tikai, kā Pirmās instances tiesa izvērtējusi pamatus, kas tajā apspriesti (skat. it īpaši 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑458/98 P Industrie des poudres sphériques /Padome, Recueil , I‑8147. lpp., 74. punkts).

166. Jāsecina, ka Pirmās instances tiesā Dansk Rørindustri un KE KELIT nav atsaukušies uz pamatu, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, jo tikušas piemērotas Pamatnostādnes.

167. Tādējādi ir jāatzīst, ka šie apelācijas sūdzību iesniedzēji atsaukušies uz jauniem pamatiem, kas apelācijas tiesvedībā nav pieņemami.

168. Attiecībā uz lietas būtību LR A/S , Brugg , LR GmbH un ABB pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, attiecīgi, Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 241.–248. punktā, Pārsūdzētā sprieduma lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija 137.–144. punktā, Pārsūdzētā sprieduma lietā Lögstör Rör /Komisija 248.–257. punktā un Pārsūdzētā sprieduma lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija 122.–136. punktā pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, noraidot pamatus, ko tie Pirmās instances tiesā izvirzījuši, pamatojoties uz šo principu.

169. Šajā sakarā ir jāatgādina – Pirmās instances tiesa pamatoti ir atgādinājusi, ka, balstoties uz to, ka Komisija dažiem pārkāpumu veidiem iepriekš piemērojusi noteikta apmēra naudas sodus, nevar liegt iespēju palielināt šo apmēru Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, bet gan tieši pretēji – Kopienas konkurences normu efektīvai piemērošanai ir nepieciešams, lai Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil , 1825. lpp., 109. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Aristrain /Komisija, 81. punkts).

170. Uzraudzības uzdevums, ko Komisijai uzliek EK līguma 85. panta 1. punkts un EK līguma 86. pants (jaunajā redakcijā – EKL 81. panta 1. punkts un 82. pants), nav tikai uzdevums izmeklēt un apkarot atsevišķus pārkāpumus, bet tas ir saistīts arī ar pienākumu ievērot kopējo politiku, kura paredz konkurences jautājumos piemērot Līgumā noteiktos principus un šajā ziņā noregulēt uzņēmumu darbību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Musique Diffusion française u.c./Komisija, 105. punkts).

171. Kā to pareizi norādījusi Pirmās instances tiesa, tirgus dalībniekiem nav tiesiska pamata paļauties uz to, ka pastāvošā situācija saglabāsies, jo Komisija to var mainīt atbilstoši tai piešķirtajām izvērtēšanas pilnvarām (1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑350/88 Delacre u.c./Komisija, Recueil , I‑395. lpp., 33. punkts, un minētā judikatūra).

172. Šis princips skaidri tiek piemērots konkurences politikas ietvaros, kam raksturīgas plašas izvērtēšanas pilnvaras, kas piešķirtas Komisijai, it īpaši nosakot naudas sodu apmēru.

173. Pirmās instances tiesa turklāt pamatoti ir secinājusi, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā var uzlikt naudas sodu, nevar tiesiski paļauties uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš uzlikto naudas sodu apmēru, līdz ar to apelācijas sūdzību iesniedzēji šajā gadījumā nevarēja tiesiski paļauties uz naudas sodu apmēru, kas noteikts Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmumā 94/601/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/C/33.833 – Carton ) (OV L 243, 1. lpp.). Kā to norādījusi Komisija, no iepriekš minētā izriet, ka uz naudas sodu aprēķināšanas metodi nevar tiesiski paļauties.

174. Vairāki apelācijas sūdzību iesniedzēji apgalvo, ka šī judikatūra apstrīdēta 1987. gada 12. novembra spriedumā lietā 344/85 Ferriere San Carlo /Komisija ( Recueil , 4435. lpp., 12. un 13. punkts). Šajā spriedumā Tiesa būtībā ir atzinusi – tā kā attiecīgais tirgus dalībnieks individuāli nav savlaicīgi brīdināts par to, ka atcelta Komisijas prakse, ko tā piemērojusi divus gadus un saskaņā ar kuru tika pieļauti daži kvotu pārsniegumi, naudas sods, ko šī iestāde uzliek par šādu pārsniegšanu, aizskar attiecīgā tirgus dalībnieka tiesisko paļāvību, ka šī prakse joprojām pastāv.

175. Kā to norādījusi Komisija, uz iespējamo informāciju, ko varēja iegūt no minētā sprieduma, jebkurā gadījumā nevajadzētu atsaukties konkrētā gadījumā, kas saistīts ar uzraudzības pilnvarām, kuras tai piešķirtas konkurences tiesību jomā un uz kurām attiecas principi, kas minēti šī sprieduma 169. un 170. punktā.

176. Pirmās instances tiesa turklāt pamatoti ir norādījusi, ka Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse nebija balstīta tikai uz attiecīgo apgrozījumu un ka nebija pamata tiesiski paļauties uz šādu praksi.

177. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tikai Pirmās instances tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt attiecīgos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu izvērtēšana, ja vien tie nav bijuši sagrozīti, tādējādi nav tiesību jautājums, kas Tiesai kā tāds būtu jāpārbauda apelācijas tiesvedībā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Mag Instrument /ITSB, 39. punkts).

178. LR A/S , Brugg , LR GmbH un ABB neapstrīd, ka pastāv lēmumi, uz kuriem atsaucas Pirmās instances tiesa, bet gan apgalvo, ka jautājums saistīts ar atsevišķiem gadījumiem. Šajā sakarā tie atsaucas uz vairākiem lēmumiem un Komisijas paustajām nostājām, no kurām izriet, ka, tieši pretēji, bija izveidota pietiekami saskaņota un skaidra lēmumu pieņemšanas prakse jautājumā par naudas sodu apmēra aprēķināšanu, nosakot to kā procentuālo daļu no attiecīgā apgrozījuma.

179. Pamatojoties uz šo argumentu, pat ja tas būtu pareizs, nevar pierādīt, ka būtu sagrozīti fakti vai pierādījumi, kas iesniegti Pirmās instances tiesā. Patiesībā jautājums ir par šīs tiesas faktiskā un neatkarīgā izvērtējuma kritiku. Tādējādi šim argumentam apelācijas tiesvedībā nevar piekrist.

180. Kā tas izriet no iepriekšējās Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses, saskaņā ar kuru naudas soda maksimālā summa nedrīkst pārsniegt 10 % no attiecīgā apgrozījuma, minēto apelācijas sūdzību iesniedzēju pretenzija ir arī faktiska rakstura jautājums, ko Tiesai nevajadzētu risināt apelācijas tiesvedībā.

181. Tomēr, kā to jau izdarījusi Komisija, ir jāatgādina, ka šāds ierobežojums nekādā gadījumā neizriet no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta, jo šajā normā paredzētais ierobežojums attiecas uz kopējo apgrozījumu, nevis uz uzņēmumu konkrēto apgrozījumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Musique Diffuson française u.c./Komisija, 119. punkts).

182. Tie paši apelācijas sūdzību iesniedzēji turklāt apgalvo, ka varēja tiesiski paļauties uz iepriekšējo Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi jautājumā par naudas sodu aprēķināšanu, jo to lēmums sadarboties ar minēto iestādi noteikti bija balstīts uz šo praksi un jo īpaši uz priekšrocībām, ko tie, ņemot vērā šādu praksi, varēja cerēt iegūt sadarbojoties.

183. Pēc analoģijas ar 1988. gada 28. aprīļa spriedumu lietā 120/86 Mulder ( Recueil , 2321. lpp., 24. punkts) tie norāda, ka Komisija šo sadarbību veicināja, publicējot Paziņojumu par sadarbību, un šajā gadījumā no tā guva labumu, apņemoties vēlāk nemainīt nosacījumus, pamatojoties uz kuriem tikusi piedāvāta minētā sadarbība.

184. Apelācijas sūdzību iesniedzēji apgalvo, ka tad, ja Komisijai bija tiesības patvaļīgi mainīt naudas sodu apmēra aprēķinu, tiesiskā paļāvība, ko tirgus dalībnieki var cerēt iegūt, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību, proti – tiesības iegūt tiem uzliktā naudas soda samazinājumu, varētu kļūt šķietama.

185. Tirgus dalībniekiem vajadzēja spēt novērtēt iespējamās sadarbības priekšrocības un iepriekš aprēķināt maksājamā naudas soda galīgo apmēru, saskaņā ar kuru tie izlemj – vai sadarboties, vai nē.

186. Šajā sakarā – kā Pirmās instances tiesa to izdarījusi Pārsūdzētā sprieduma lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija 143. punktā, kā arī Pārsūdzētā sprieduma lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija 127. un 128. punktā – ir jāsecina, ka no Paziņojuma par sadarbību nevar secināt, ka šis paziņojums varētu radīt tiesisku paļāvību uz naudas sodu aprēķināšanas metodi vai naudas sodu apmēru.

187. No Paziņojuma par sadarbību E nodaļas 3. punkta izriet – Komisija apzinās, ka šis paziņojums rada tiesiskas cerības, uz kurām balstās uzņēmumi, kas vēlas to informēt par vienošanās pastāvēšanu. Šā paziņojuma A nodaļas 5. punktā paredzēts, ka uzņēmuma sadarbība ar minēto iestādi ir tikai viens no apstākļiem, ko tā ņem vērā, nosakot naudas soda apmēru.

188. No visiem minētajiem punktiem kopā izriet, ka tiesiskā paļāvība, ko tirgus dalībnieki var iegūt no šāda paziņojuma, ir tikai pārliecība, ka uzņēmums varēs iegūt noteiktu procentuālu naudas soda samazinājumu un ka šis paziņojums neattiecas ne uz naudas sodu aprēķināšanas metodi, ne arī, vēl jo vairāk, uz naudas soda noteiktu apmēru, ko var aprēķināt brīdī, kad tirgus dalībnieks izlemj īstenot savu nodomu sadarboties ar Komisiju.

189. Turklāt LR A/S un LR GmbH pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 244.–246. punktā un Pārsūdzētā sprieduma lietā Lögstör Rör /Komisija 255.–257. punktā ir atzinusi, ka Komisijai nebija jāievēro iepriekšējā prakse jautājumā par naudas soda samazināšanu, ņemot vērā sadarbību ar šiem apelācijas sūdzību iesniedzējiem, kāda tā bija laikā, kad minētā sadarbība tika īstenota, proti – prakse, kas izklāstīta Paziņojuma par sadarbību projektā un kas tiek uzskatīta par atbilstošu tai praksei, kura jau iepriekš pieņemta Lēmumā 94/601. Šie apelācijas sūdzību iesniedzēji turklāt pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā minētajos punktos ir atzinusi – Komisijai vajadzēja piemērot Paziņojumu par sadarbību, kaut gan tas pieņemts pēc tam, kad tika īstenota sadarbība, un šiem diviem apelācijas sūdzību iesniedzējiem tas nebūtu tik izdevīgs kā minētā prakse.

190. Šie apelācijas sūdzību iesniedzēji būtībā uzskata, ka varēja tiesiski paļauties uz šādu Komisijas praksi un ka Komisija nevarēja piemērot Paziņojuma par sadarbību galīgo versiju, kas viņiem nebija tik izdevīga.

191. Pirmās instances tiesa pamatoti noraidījusi šo pamatu šāda iemesla dēļ: tirgus dalībnieki nedrīkstēja tiesiski paļauties uz to, ka šāda prakse tiks saglabāta, jo, lai noteiktu naudas sodu apmēru, Komisijai ir piešķirtas tādas izvērtēšanas pilnvaras, kas tai ļauj jebkurā brīdī paaugstināt naudas sodu kopējo apmēru Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, kā tas norādīts šī sprieduma 169. un 170. punktā.

192. Kā jau Pirmās instances tiesa to pamatoti ir atzinusi, no iepriekš minētā izriet – tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē par noteiktu rīcību piešķīrusi konkrētu samazinājumu, nenozīmē, ka tai tāds pats proporcionāls samazinājums jāpiešķir, novērtējot līdzīgu rīcību vēlāka administratīva procesa gaitā.

193. Pirmās instances tiesa pamatoti ir piebildusi, ka brīdī, kad LR A/S un LR GmbH sazinājās ar Komisiju, tiem nebija nekāda pamata domāt, ka Komisija tiem piemēros Paziņojuma par sadarbību projektā izklāstīto metodi, jo no paziņojuma teksta bija skaidri redzams, ka tas ir tikai projekts.

194. Visbeidzot, Pirmās instances tiesu nevajadzētu kritizēt par to, ka tā Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 245. punktā ir atzinusi – Paziņojums par sadarbību varēja radīt tiesisku paļāvību, kas Komisijai radīja pienākumu to turpmāk piemērot.

195. Minētā paziņojuma E nodaļas 3. punktā ir skaidri noteikts: “Komisija apzinās, ka šis paziņojums rada likumīgas cerības, uz kurām balstās uzņēmumi, kas vēlas to informēt par vienošanās pastāvēšanu”.

196. Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 245. punkts ir jāsaprot tā, ka tirgus dalībnieki varēja tiesiski paļauties Paziņojuma par sadarbību piemērošanu, kaut gan tiem nebija pamata tiesiski paļauties uz Komisijas iepriekšējo praksi.

197. No iepriekš minētā izriet, ka visi pārbaudītie pamati ir jānoraida.

b) Par pamatiem, kas balstīti uz atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu

198. Izvirzot attiecīgus pamatus, Dansk Rørindustri (otrais pamats), Henss / Isoplus grupa (pirmā pamata ceturtā daļa), KE KELIT (trešais pamats), LR A/S (otrais pamats), Brugg (pirmais pamats) un LR GmbH (pirmais pamats) saistībā ar jautājumiem, kas skar katru atsevišķu uzņēmumu, Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā Pārsūdzētā sprieduma lietā Dansk Rørindustri /Komisija 162.–182. punktā, Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 487.–496. punktā, Pārsūdzētā sprieduma lietā KE KELIT /Komisija 108.–130. punktā, Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 217.–238. punktā, Pārsūdzētā sprieduma lietā Brugg Rohrsysteme /Komisija 106.–129. punktā un Pārsūdzētā sprieduma lietā Lögstör Rör /Komisija 215.–238. punktā ir atzinusi – šajā gadījumā piemērojot Pamatnostādnēs paredzēto naudas sodu apmēra aprēķināšanas metodi, Komisija nav pārkāpusi atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

199. Pakārtoti ir jāaplūko LR A/S izvirzītais pamats tiktāl, ciktāl tajā ir izteikts iebildums par to, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdēto lēmumu nav atzinusi par nepareizu jautājumā par pārkāpumu, kas tajā it kā pieļauts, jo ar atpakaļejošu spēku esot piemērots Paziņojumu par sadarbību.

200. Jāatzīst, ka šis pamats Pirmās instances tiesā netika izvirzīts. Tādējādi saskaņā ar šī sprieduma 165. punktā minēto judikatūru jautājums saistīts ar jaunu pamatu, kas nav pieņemams apelācijas tiesvedībā.

201. Dažādos Pārsūdzētajos spriedumos Pirmās instances tiesa ir noraidījusi šos iebildumus, pamatojoties uz būtībā identisku argumentāciju. Īsumā to var izklāstīt šādi.

202. Pirmās instances tiesa vispirms pamatoti ir atgādinājusi, ka krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas ECTK 7. pantā atzīts par pamattiesībām, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kas jāievēro, uzliekot naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu, un ka šis princips paredz, ka piespriestie sodi atbilst tiem, kas noteikti pārkāpuma izdarīšanas brīdī.

203. Pēc tam Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka Pamatnostādnes tomēr ir pieskaitāmas atbilstošajām tiesību normām, kas reglamentē naudas sodu apmēra noteikšanu un kas pirms pārkāpumu izdarīšanas noteiktas Regulas Nr. 17 15. pantā.

204. Pamatnostādnēs paredzētā naudas sodu aprēķināšanas metode vēl arvien ir balstīta uz šajā noteikumā paredzētajiem principiem, jo aprēķins joprojām tiek veikts, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu, un naudas sods nedrīkst pārsniegt maksimālo apmēru – 10 % no kopējā apgrozījuma.

205. Ar Pamatnostādnēm netika mainītas atbilstošās tiesību normas, kurās paredzēti sodi, jo tās joprojām bija noteiktas vienīgi Regulā Nr. 17. Iepriekšējā Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse nebija daļa no šīm atbilstošajām tiesību normām.

206. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa uzskata, ka naudas sodi netiek palielināti ar atpakaļejošu spēku, pat ja konkrētos gadījumos Pamatnostādnes var izraisīt to palielināšanu. Tas atbilst izvērtēšanas pilnvarām naudas sodu apmēra noteikšanā, kas Komisijai bija piešķirtas atbilstoši Regulai Nr. 17. Šī iestāde jebkurā brīdī var paaugstināt naudas sodu apmēru atbilstoši konkurences politikas vajadzībām ar noteikumu, ka tiek ievērotas Regulā Nr. 17 norādītās robežas, kā tas izriet no šī sprieduma 169. punktā minētās judikatūras.

207. Šajā sakarā ir jāatzīst, ka konkrētā analīze galvenokārt ir balstīta uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru Pamatnostādnes nav daļa no atbilstošajām tiesību normām, kas nosaka naudas sodu apmēru, jo šādas normas paredz vienīgi Regulas Nr. 17 15. pants, tādējādi tam, ka Pamatnostādnes ir piemērojamas pārkāpumiem, kas izdarīti pirms to pieņemšanas, nevajadzētu būt pretrunā ar atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

208. Šāds pieņēmums nav pareizs.

209. Tiesa, izlemjot jautājumu par pārvaldes iestādes pieņemtiem iekšējās kārtības pasākumiem, jau iepriekš ir atzinusi, ka pat tad, ja tos nevar kvalificēt kā tiesību normas, kas pārvaldes iestādei jebkurā gadījumā ir jāievēro, tie tomēr paredz uzvedības normu, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā pārvaldes iestāde nevar atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu. Līdz ar to šādi pasākumi ir vispārēja rakstura pasākumi, uz kuru prettiesiskumu ierēdņi un darbinieki var atsaukties, lai pamatotu prasību, kas celta pret atsevišķiem lēmumiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz šiem pasākumiem (skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑171/00 P Libéros /Komisija, Recueil , I‑451. lpp., 35. punkts).

210. Šāda judikatūra vēl jo vairāk attiecas uz uzvedības normām, ar kurām paredzēts panākt ārēju iedarbību, kā tas ir Pamatnostādņu gadījumā, kas piemērojamas tirgus dalībniekiem.

211. Pieņemot šādas uzvedības normas un to pasludināšanas brīdī paziņojot, ka turpmāk šīs normas tiks piemērotas gadījumiem, ar kuriem tās saistītas, attiecīgā iestāde pati ierobežo savu izvērtēšanas pilnvaru izmantošanas iespējas un nevar atteikties no šīm normām, nevēlēdamās, lai attiecīgā gadījumā to sodītu par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes principa vai tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums. Tādējādi nevar noliegt, ka, ievērojot zināmus nosacījumus un ņemot vērā šo normu saturu, šādām vispārpiemērojamām uzvedības normām var būt tiesiskas sekas.

212. Turklāt, kā to būtībā secinājumu 59. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šī sprieduma 209. punktā minētā judikatūra, kas saistīta ar šādu uzvedības normu tiesiskajām sekām, apstiprina, ka Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 420. punktā un Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 276. punktā Pirmās instances tiesa ir pamatoti secinājusi – pret Pamatnostādnēm tomēr var izteikt iebildi par prettiesiskumu saskaņā ar Līguma 184. pantu, pat ja tās neveido Apstrīdētā lēmuma juridisko pamatojumu, jo minētais lēmums balstīts uz Regulas Nr. 17 3. pantu un 15. panta 2. punktu.

213. Pārsūdzētā sprieduma lietā HFB u.c./Komisija 418. punktā un Pārsūdzētā sprieduma lietā LR AF 1998 /Komisija 274. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti ir norādījusi, ka Pamatnostādnēs, kaut arī tās neveido Apstrīdētā lēmuma juridisko pamatojumu, vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodoloģija, ko Komisija ir izmantojusi, nosakot ar šo lēmumu uzlikto naudas sodu apmēru, un tādējādi ir nodrošināta uzņēmumu tiesiskā drošība.

214. Tāpat kā pret tādu uzvedības normu kā Pamatnostādnēs izvirzītās iebildes par prettiesiskumu pieņemamībai nav izvirzīta prasība, ka tām jāveido tā tiesību akta juridiskais pamats, kura likumība ir apšaubīta, arī Pamatnostādņu atbilstība atpakaļejoša spēka aizlieguma principam neļauj iepriekš pieņemt, ka tās veido juridisko pamatojumu attiecīgo naudas sodu uzlikšanai.

215. Šajā gadījumā ir jāatgādina Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par ECTK 7. panta 1. punktu, uz kuru atsaukušies vairāki apelācijas sūdzību iesniedzēji (skat. it īpaši Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1995. gada 22. novembra spriedumu lietā S.W . un C.R. pret Apvienoto Karalisti, A sērija, Nr. 335‑B un 335‑C, 34–36. un 32–34. punkts, 1996. gada 15. novembra spriedumu lietā Cantoni pret Franciju, Recueil des arrêts et décisions , 1996‑V, 29–32. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā Coëme u.c. pret Beļģiju, Recueil des arrêts et décisions , 2000‑VII, 145. punkts).

216. No šīs judikatūras izriet, ka “tiesību” jēdziens minētā 7. panta 1. punkta nozīmē atbilst “likuma” jēdzienam, kas tiek izmantots citās ECTK normās, un aptver gan likumdevēja, gan tiesu radītas tiesības.

217. No minētās judikatūras izriet, ka, kaut arī šis noteikums, kurā nostiprināts pārkāpumu un sodu likumības princips ( nullum crimen , nulla poena sine lege ), nav interpretējams kā tāds, kas aizliedz pakāpeniski noskaidrot to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, tas tomēr var liegt ar atpakaļejošu spēku piemērot tās normas jaunu interpretāciju, kura paredz pārkāpumu.

218. Saskaņā ar to pašu judikatūru runa it īpaši ir par gadījumu, kad jautājums saistīts ar juridisku interpretāciju, kuras rezultātu nebija iespējams paredzēt brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, jo īpaši ņemot vērā interpretāciju, kāda tajā laikā par attiecīgo tiesību normu pastāvēja judikatūrā.

219. No šīs Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka paredzamības jēdziena piemērojamība lielā mērā ir atkarīga no attiecīgā teksta satura, no jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī no tā adresātu skaita un statusa. Likuma paredzamība nav pretrunā ar to, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai lietā pastāvošajos apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgais akts varētu radīt. Šo gadījumu it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot savus pienākumus, viņiem jārīkojas ar lielu rūpību. Tāpat arī no viņiem var gaidīt, ka viņi īpaši parūpēsies par to, lai tiktu novērtēti ar viņu darbību saistītie riski (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Cantoni pret Franciju, 35. punkts).

220. Šie principi atspoguļoti Tiesas iedibinātajā judikatūrā, saskaņā ar kuru valsts tiesnesim uzlikto pienākumu – interpretējot attiecīgās savas valsts tiesību normas, atsaukties uz direktīvas saturu – ierobežo vispārējie tiesību principi, kas ir Kopienu tiesību daļa, un it īpaši tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips (skat. 1987. gada 8. oktobra spriedumu lietā 80/86 Kolpinghuis Nijmegen , Recueil , 3969. lpp., 13. punkts).

221. Saskaņā ar minēto judikatūru šādas interpretācijas rezultātā personai nevar uzlikt netransponētā direktīvā paredzētu pienākumu vai, vēl jo mazāk, pamatojoties uz direktīvu un nepastāvot likumam, kas pieņemts tās īstenošanai, šādas interpretācijas rezultātā noteikt vai palielināt kriminālatbildību tiem, kuru rīcība ir pretrunā ar Kopienu noteikumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Kolpinghuis Nijmegen , 14. punkts, un 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑168/95 Arcaro , Recueil , I‑4705. lpp., 42. punkts).

222. Tāpat kā šī judikatūra, kas attiecas uz jauninājumiem jurisprudencē, represīvas politikas grozījumi – kas šajā gadījumā ir Kopienas vispārējās konkurences politikas naudas sodu jautājumos grozījumi, it īpaši, ja tā tiek īstenota, pieņemot tādas uzvedības normas kā Pamatnostādnes – var ietekmēt atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

223. Ņemot vērā šādu uzvedības normu juridiskās sekas un vispārpiemērojamību, kā tas norādīts šī sprieduma 211. punktā, tās principā saistītas ar “tiesību” jēdzienu ECTK 7. panta 1. punkta nozīmē.

224. Kā tas norādīts šī sprieduma 219. punktā, lai kontrolētu, vai ir ievērots atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, ir jāpārbauda, vai konkrēto grozījumu bija iespējams paredzēt brīdī, kad tika izdarīti pārkāpumi.

225. Šajā sakarā, kā to norādījuši vairāki apelācijas sūdzību iesniedzēji, ir jāatzīst – Pamatnostādņu principiāls jauninājums ir tāds, ka par aprēķinu sākumsummu jāņem vērā pamatapmērs, kas noteikts, balstoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādas pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kurām nav nekāda sakara ar attiecīgo apgrozījumu. Šī metode galvenokārt ir balstīta uz naudas sodu tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un mainīga.

226. Tātad ir svarīgi pārbaudīt, vai brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi, varēja paredzēt, ka tiks apstiprināta šī jaunā naudas sodu aprēķināšanas metode, pieņemot, ka tās pielietošanas rezultātā tiktu palielināts uzlikto naudas sodu apmērs.

227. Kā tas norādīts šī sprieduma 169. punktā attiecībā uz pamatiem, kas saistīti ar tiesiskās aizsardzības principa pārkāpumu, no Tiesas judikatūras izriet – apstāklis, ka iepriekš Komisija dažādiem pārkāpumiem piemērojusi noteikta apmēra naudas sodus, nevar Komisijai liegt šo apmēru palielināt Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, bet ka – tieši pretēji – Kopienas konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai Komisijai ir jābūt iespējai jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām.

228. Kā jau tas atzīts šī sprieduma 173. punktā, no iepriekš minētā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu uzlikt naudas sodu, nevar tiesiski paļauties ne uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru, ne arī uz to aprēķināšanas metodi.

229. Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar tiem, kuri piemēroti iepriekš.

230. Tas attiecas ne tikai uz gadījumiem, kad Komisija paaugstina naudas sodu apmēru, naudas sodus darot zināmus atsevišķā lēmumā, bet arī uz gadījumiem, kad šis paaugstinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas uzvedības normas kā Pamatnostādnes.

231. Tādējādi ir jāsecina – ņemot vērā šī sprieduma 219. punktā minēto judikatūru, brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi, uzņēmumi – apelācijas sūdzību iesniedzēji – varēja paredzēt, ka tiks apstiprinātas Pamatnostādnes un it īpaši tajā paredzētā jaunā naudas sodu aprēķināšanas metode, pieņemot, ka ar to tiks palielināts piespriesto naudas sodu apmērs.

232. Apstrīdētajā lēmumā Pamatnostādnes piemērojot pārkāpumiem, kas izdarīti pirms to pieņemšanas, Komisija nav pārkāpusi atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

233. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, visi pārbaudītie pamati ir jānoraida.

2. Par pamatiem, kas attiecas uz Pamatnostādnēs iekļautās vai Apstrīdētajā lēmumā piemērotās naudas sodu aprēķināšanas metodes tiesiskumu

234. Savos attiecīgajos pamatos Dansk Rørindustri (pirmais pamats), Henss / Isoplus grupa (pirmais un trešais pamats), KE KELIT (pirmais un otrais pamats), LR A/S (pirmais un trešais pamats), Brugg (ceturtais pamats), LR GmbH (otrais pamats) un ABB (trešais pamats) Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā noraidījusi pamatus, kuru mērķis bija pierādīt, ka daži Pamatnostādnēs iekļautās vai Apstrīdētajā lēmumā piemērotās naudas soda apmēra aprēķināšanas metodes aspekti bija pretrunā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un dažiem vispārējiem principiem, it īpaši samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī tiesībām uz aizstāvēšanos.

235. Šajā sakarā galvenokārt Henss / Isoplus grupa un LR GmbH un pakārtoti arī LR A/S apstrīd Pamatnostādņu tiesiskumu tādēļ, ka šajā gadījumā pielietotā aprēķina metode padara pašas Pamatnostādnes par prettiesiskām.

236. Minēto apelācijas sū