ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai Comitato nazionale per la gestione della direttiva 2003/87/CE e per il supporto nella gestione delle attività di progetto del protocollo di Kyoto [Valsts komitejas Direktīvas 2003/87/EK (1) ieviešanai un ar Kioto protokolu saistīto projektu darbību pārvaldības atbalstam] pieņemtais lēmums, ņemot vērā pieņemšanas procedūru un it īpaši Deleģētajā regulā (ES) 2019/331 (2) paredzēto dialoga mehānismu ar Eiropas Komisiju saistībā ar iekārtu iekļaušanu CO2 kvotu sadales sarakstā, var tikt patstāvīgi apstrīdēts Eiropas Savienības Vispārējā tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, ja apstrīdētais akts rada saistošas juridiskās sekas un tieši skar saimnieciskās darbības subjektu prasītāju?
1)

Vai ir jāuzskata, ka Sudski poslovnik (Tiesu Reglaments; Narodne novine, br. 37/14, 49/14, 8/15, 35/15, 123/15, 45/16, 29/17, 33/17, 34/17, 57/17, 101/18, 119/18, 81/19, 128/19, 39/20 un 47/20) 177. panta 3. punkta pirmā teikuma otrajā daļā un otrajā teikumā ietvertais noteikums, kurā ir paredzēts, ka “otrās instances tiesā lietu uzskata par pabeigtu dienā, kad nolēmums tiek nosūtīts no tiesneša biroja pēc tam, kad lieta ir atsūtīta atpakaļ no reģistrācijas dienesta. Sākot no lietas saņemšanas dienas, reģistrācijas dienestam tā ir jānosūta atpakaļ tiesneša birojam pēc iespējas īsākā termiņā. Pēc tam nolēmums tiek nosūtīts [lietas dalībniekiem] astoņu dienu laikā”, ir saderīgs ar LES 19. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu?
C 198/15

Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 2. decembrīMarina Yachting Brand Management Co. Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2021. gada 22. septembra spriedumu lietā T-169/20 Marina Yachting Brand Management/EUIPO

(Lieta C-743/21 P)

(2022/C 198/22)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Marina Yachting Brand Management Co. Ltd (pārstāvji: A. von Mühlendahl, C. Eckhartt, P. Böhner, Rechtsanwälte)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs un Industries Sportswear Co. Srl

Ar 2022. gada 31. marta rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieļaujamu un piesprieda Marina Yachting Brand Management Co. Ltd pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.
Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 16. decembrī Eiropas Savienības Padome iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2021. gada 29. septembra spriedumu lietā T-279/19 Front Polisario/Padome

(Lieta C-799/21 P)

(2022/C 119/32)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: F. Naert, V. Piessevaux)

Pārējie lietas dalībnieki: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Front Polisario), Francijas Republika, Eiropas Komisija, Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Comader)

Prasījumi

— atcelt pārsūdzēto spriedumu;

— galīgi izlemt jautājumus, kas ir šīs apelācijas sūdzības priekšmets, un noraidīt Front Polisario celto prasību;

— piespriest Front Polisario atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē un lietā T-279/19;

— pakārtoti: atstāt spēkā lēmuma 2019/217 (1) sekas uz divpadsmit mēnešu ilgu laikposmu skaitot no šī sprieduma pasludināšanas datuma.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pirmais pamats attiecas uz LESD 263. panta ceturtās daļas pārkāpumu un ir vērsts pret pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir atzīts, ka Front Polisario ir procesuālā rīcībspēja Savienības tiesā.

Apelācijas sūdzības otrais pamats attiecas uz LESD 263. panta ceturtās daļas pārkāpumu un aktu autentiskuma neievērošanu, un ir vērsts pret pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir atzīts, ka Front Polisario ar strīdīgo lēmumu ir skarta tieši un individuāli.

Apelācijas sūdzības trešais pamats attiecas uz tiesību kļūdu saistībā ar iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām un ir vērsts pret pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir atzīts, ka Front Polisario drīkst atsaukties uz pašnoteikšanās principu un līgumu relatīvās iedarbības principu.

Apelācijas sūdzības ceturtais pamats attiecas uz vispārējā līgumu relatīvās iedarbības principa un pašnoteikšanās principa kļūdainu interpretāciju un piemērošanu, aktu autentiskuma neievērošanu, Padomes argumentācijas sagrozīšanu un Tiesas statūtu 36. panta, lasot kopā ar to 53. panta pirmo daļu, pārkāpumu. Pret pārsūdzēto spriedumu tas ir vērsts, ciktāl tajā ir atzīts, ka Rietumsahāras iedzīvotāji nav devuši piekrišanu attiecībā uz vienošanos, uz kuru attiecas Lēmums 2019/217.

(1) Padomes Lēmums (ES) 2019/217 (2019. gada 28. janvāris) par to, lai noslēgtu Nolīgumu vēstuļu apmaiņas veidā starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti par grozījumu izdarīšanu 1. un 4. protokolā Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumam par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses (OV 2019, L 34, 1. lpp.).
3)

Ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu noliedzoši, kā rezultātā saskaņā ar VDAR 9. panta 2. punkta h) apakšpunktu būtu iespējams atkāpties no VDAR 9. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma apstrādāt veselības datus – vai tādā gadījumā kā šeit aplūkotajā veselības datu apstrādes pieļaujamība vai likumība turklāt ir atkarīga no tā, vai ir izpildīts vismaz viens no VDAR 6. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem?
a)

Vai Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 4. panta 6. punkts (1), to interpretējot saskaņā ar šī pamatlēmuma 1. panta 3. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantu, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā Itālijas tiesiskais regulējums, kas – ar Eiropas apcietināšanas orderi, kas ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa izpildei, saistītā procedūrā – absolūti un automātiski liedz izpildes tiesu iestādēm atteikties nodot trešo valstu valstspiederīgos, kuri dzīvo vai uzturas tās teritorijā, neatkarīgi no to saiknēm ar šo valsti?
1)

Vai preces otrajam pircējam var atteikt priekšnodokļa atskaitīšanu no iegādes, pamatojoties uz to, ka viņam bija jāzina, ka sākotnējais pārdevējs bija izvairījies no PVN samaksas pirmās pārdošanas laikā, lai gan arī pirmais pircējs zināja, ka sākotnējais pārdevējs bija izvairījies no PVN samaksas pirmās pārdošanas laikā?
2)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 2. panta 1. punkta izpratnē par komercdarījumu ir uzskatāms tāds līgums par preču piegādi, kurā piegādātājam ir noteikts pienākums piegādāt līgumslēdzējai iestādei noteiktu daudzumu preču par šajā līgumā noteikto cenu, vienlaikus piešķirot līgumslēdzējai iestādei tiesības vienpusēji noteikt atsevišķu piegāžu, kas veido līguma priekšmetu, termiņus un apjomus, ieskaitot iespēju atteikties no daļas no līgumā noteiktajām precēm bez jebkādām negatīvām sekām, un saskaņā ar šo līgumu līgumslēdzējai iestādei ir pienākums veikt samaksu par katru piegādes daļu noteiktā termiņā, kurš tiek skaitīts no šīs piegādes saņemšanas brīža, vai arī katra no šīm daļējām piegādēm, kas izriet no līgumslēdzējas iestādes norādītajām vajadzībām, ir atsevišķs komercdarījums šīs direktīvas izpratnē, pat ja saskaņā ar valsts tiesībām tas nav uzskatāms par atsevišķu līgumu?
3)

Vai Direktīvas 2014/24] 63. pants un samērīguma princips liedz izslēgt no [iepirkuma konkursa] procedūras pretendentu, kas nav norādījis apakšuzņēmēja nosaukumu, lai pierādītu dažu tādu kritēriju izpildi saistībā ar tehnisko un profesionālo spēju un spēju veikt tehnisko un profesionālo darbību, kuri izriet no speciālo likumu tiesību normām un kuri konkursa dokumentos nav paredzēti, ja attiecīgais pretendents ir izvēlējies citu speciālistu līgumiskās piesaistes veidu, proti, pakalpojumu piegādes/sniegšanas iepirkumu, vai ir iesniedzis speciālistu paziņojumu par pieejamību? Vai saimnieciskās darbības subjektam pienākas tiesības noteikt savu organizāciju un līgumiskās attiecības grupas iekšienē un pastāv iespēja iesaistīt iepirkumā arī dažus pakalpojuma sniedzējus/piegādātājus, ņemot vērā, ka minētie pakalpojuma sniedzēji neietilpst to subjektu vidū, uz kuru spējām pretendents plāno atsaukties, lai pierādītu atbilstību attiecīgajiem kritērijiem?
—

atzīt, ka Īrija nav izpildījusi Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (1) (turpmāk tekstā – “Direktīva”) 4. panta 4. punktā un 6. panta 1. punktā paredzētos pienākumus, — nenosakot savā teritorijā pēc iespējas drīzāk un ne vēlāk kā sešos gados par īpaši aizsargājamām dabas teritorijām (ĪADT) 217 no 423 Kopienā nozīmīgām teritorijām Atlantijas bioģeogrāfiskajā reģionā, kuras ir iekļautas Komisijas Lēmumā 2004/813/EK (2004. gada 7. decembris) (2), kas ir atjaunināts ar Komisijas Lēmumu 2008/23/EK (2007. gada 12. novembris) (3) un Komisijas Lēmumu 2009/96/EK (2008. gada 12. decembris) (4); — nenosakot sīki izstrādātus saglabāšanas mērķus 140 no 423 teritorijām, kas ir iekļautas iepriekš minētajos Komisijas lēmumos, un — nenosakot nepieciešamos aizsardzības pasākumus, kuri atbilst Direktīvas I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām, attiecībā uz jebkuru no 423 teritorijām, kas iekļautas iepriekš minētajos Komisijas lēmumos.
4)

Vai, ņemot vērā uz pirmo, otro un trešo prejudiciālo jautājumu sniegtās atbildes, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējs uzņēmums, kurš uzskata, ka to ir ietekmējis valsts regulatīvās iestādes lēmums, ar ko tika paziņoti rezultāti izsoles procedūrā, kas attiecas uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un papildu bezvadu platjoslas pakalpojumiem, un tādējādi tas to var pārsūdzēt, ir tāds uzņēmums: — kas konkrētajā tirgū neveic ar pakalpojumu sniegšanu saistītu saimniecisko darbību, bet elektronisko sakaru pakalpojumus šajā tirgū sniedz uzņēmums, kuru tas tieši kontrolē, un — kuram ar valsts regulatīvās iestādes galīgu lēmumu tika atteikta reģistrācija izsoles procedūrā, pirms tika pieņemts lēmums, ar ko tika paziņoti apstrīdētās izsoles procedūras rezultāti, un tādējādi tas tika izslēgts no turpmākas dalības izsoles procedūrā?
a)

Vai pagaidu darba aģentūru darbinieku vispārējās aizsardzības ievērošana Direktīvas 2008/104 5. panta 3. punkta izpratnē tiek nodrošināta ar tādām likuma tiesību normām, kurās, kā kopš 2017. gada 1. aprīļa spēkā esošajā Arbeitnehmerüberlassungsgesetz [Likuma par pagaidu nodrošināšanu ar darbiniekiem] redakcijā, ir paredzēta pagaidu darba aģentūru darbinieku minimālā alga, maksimālais norīkošanas ilgums vienam un tam pašam lietotājuzņēmumam, atkāpes no vienlīdzīgas attieksmes principa saistībā ar darba samaksu ierobežojums laikā, koplīguma tiesiskā regulējuma, ar kuru netiek ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips, spēkā neesamība attiecībā uz pagaidu darba aģentūru darbiniekiem, kuri pēdējos sešos mēnešos pirms norīkošanas pie lietotājuzņēmuma ar to vai darba devēju, kas ar lietotājuzņēmumu veido koncernu Aktiengesetz [Likuma par akciju sabiedrībām] 18. panta izpratnē, ir izbeiguši darba tiesiskās attiecības, kā arī lietotājuzņēmuma pienākums pagaidu darba aģentūras darbiniekam principā ar tādiem pašiem noteikumiem, kādi ir spēkā attiecībā uz pamatdarbiniekiem, nodrošināt piekļuvi darbinieku kopīgai lietošanai paredzētām telpām vai pakalpojumiem (piemēram, it īpaši bērnu aprūpes telpām, darbinieku ēdināšanas pakalpojumiem un transporta līdzekļiem)?
2)

Vai līdzvērtības princips, ņemot vērā citas Savienības tiesību normas, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to indivīdam tiek piešķirtas subjektīvas tiesības attiecībā pret dalībvalsti un ka tam pretrunā ir tādu Austrijas valsts tiesību normu piemērošana, saskaņā ar kurām pirms pieteikuma par pagaidu noregulējuma noteikšanu izskatīšanas, kā tas ir paredzēts Direktīvas 89/665, kas ir grozīta ar Direktīvu 2014/23, 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, tiesai ir jānoskaidro publiskā iepirkuma procedūras veids un līguma (paredzamā) vērtība, kā arī summa, kas izriet no noteiktās publiskā iepirkuma procedūrās apstrīdētajiem, atsevišķi apstrīdamiem lēmumiem, vai attiecīgā gadījumā arī noteiktas publiskā iepirkuma procedūras daļas, lai pēc tam attiecīgā gadījumā tiesas kompetentā senāta priekšsēdētājs varētu izdot rīkojumu par trūkumu novēršanu nolūkā iekasēt nodevas, un nodevas nesamaksāšanas gadījumā pirms vai vēlākais vienlaikus ar pieteikuma par pagaidu noregulējuma noteikšanu noraidīšanu neveiktā nodevu maksājuma dēļ par pārskatīšanas pieteikuma izskatīšanu atbildīgais tiesas senāts varētu noteikt tiesvedības nodevu uzrēķinu, pretējā gadījumā zaudējot prasījuma tiesības, ja pretējā gadījumā (citās) civillietās Austrijā, kā, piemēram, prasībās par zaudējumu atlīdzināšanu vai par atturēšanos no nelikumīgas darbības konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ, nodevu nesamaksāšana neliedz izskatīt saistīti iesniegtu pieteikumu par pagaidu noregulējuma noteikšanu, neskarot jautājumu par kaut kādā apmērā maksājamām tiesiskās aizsardzības nodevām, arī pagaidu noregulējuma, kas pieprasīts civiltiesās atsevišķi no prasības, izskatīšana principā netiek liegta, ja nav samaksātas fiksētās nodevas; turklāt salīdzinoši Austrijā nodevu par sūdzības iesniegšanu nesamaksāšana sūdzību par administratīviem lēmumiem gadījumā vai nodevu par sūdzības vai revīzijas iesniegšanu nesamaksāšana par pārsūdzībām, kas iesniegtas par administratīvo tiesu lēmumiem Verfassungsgerichtshof [Konstitucionālajā tiesā] vai Verwaltungsgerichtshof [Augstākajā administratīvajā tiesā], neizraisa pārsūdzību noraidīšanu nodevu nesamaksāšanas dēļ un, piemēram, neizraisa arī to, ka šajās sūdzības un revīzijas procedūrās pieteikumi par apturošas iedarbības atzīšanu drīkst tikt izskatīti, tikai tos noraidot?
C 297/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 21. maijā iesniedza tribunal d'arrondissement (Luksemburga) – G-Finance SARL, DV/Luxembourg Business Registers

(Lieta C-317/21)

(2021/C 297/29)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Tribunal d'arrondissement

Pamatlietas puses

Prasītāji: G-Finance SARL, DV

Atbildētājs: Luxembourg Business Registers

Prejudiciālie jautājumi

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2018/843 (2018. gada 30. maijs), ar ko groza Direktīvu (ES) 2015/849 par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Direktīvas 2009/138/EK un 2013/36/ES (1), tiesību normas, tostarp tās 1. panta 15. punkta c) apakšpunkts, ar ko groza 30. panta 5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, kas grozīta ar iepriekš minēto Direktīvu (ES) 2018/843, ciktāl ar tām tiek piešķirtas tiesības piekļūt informācijai par sabiedrību un citu juridisko personu patiesajiem labuma guvējiem “ikvienam sabiedrības loceklim”,

nav spēkā, jo tās:

a) pārkāpj samērīguma principu, kas ir nostiprināts tostarp LES 5. panta 4. punktā, un/vai

b) pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantu (darījumdarbības brīvība), un/vai

c) pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantu (vienlīdzība likuma priekšā) un 21. pantu (nediskriminācija), un/vai

d) pārkāpj vispārējo Eiropas tiesību principu par komercnoslēpuma aizsardzību?

(1) OV 2018, L 156, 43. lpp.
—

pirmkārt, konstatēt, ka no 2005. gada 1. janvāra aglomerācijā un Parīzes kvalitātes zonā (FR04A01/FR11ZAG01) un, no 2005. gada 1. janvāra līdz 2016. gadam ieskaitot, Martinikas/Fordefransas zonā (FR39N10/FR02ZAR01), sistemātiski un ilgstoši pārsniedzot cieto daļiņu (PM10) dienas robežlielumu, Francijas Republika joprojām nav pildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (1) 13. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar minētās direktīvas XI pielikumu;
—

piespriest atbildētājai atlīdzināt materiālo kaitējumu, samaksājot i) algas starpību, kas atbilst par 2019. gadu piemērojamajai ikgadējai korekcijai, proti, palielinājumu 1,2 % apmērā par laikposmu no 2019. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 31. decembrim; ii) algas starpību, kas izriet no tā, ka par 2019. gadu tika piemērota ikgadējā korekcija 0,8 % apmērā attiecībā uz algām, kas tiks izmaksātas no 2019. gada janvāra; iii) nokavējuma procentus attiecībā uz algas starpību par laikposmu līdz vēl maksājamo [algas] summu pilnīgai samaksai, un piemērojamā nokavējuma procentu likme ir jāaprēķina, pamatojoties uz Eiropas Centrālās bankas noteikto likmi galvenajiem refinansēšanas darījumiem, kas piemērojama attiecīgajā laikposmā, tai pieskaitot 3 procentpunktus;
—

lemjot nodrošinājuma procedūrā par tādu preču arestu, kas apzīmētas ar Eiropas Savienības preču zīmi, nolēmumos atsaucas uz “priekšmetiem, ko preču zīmes īpašnieks nav laidis tirgū vai nav piekritis laist tirgū Eiropas Ekonomikas zonā” – kā rezultātā konstatējums pat to, uz kuriem ar ES preču zīmi apzīmētajiem priekšmetiem attiecas iepriekšminētie rīkojumi vai aizliegumi (t.i., konstatējums par to, kurus priekšmetus preču zīmes īpašnieks nav laidis tirgū vai nav piekritis laist tirgū Eiropas Ekonomikas zonā), ņemot vērā sprieduma vispārīgo formulējumu, ir jāveic izpildes institūcijai, kura, veicot iepriekš minētos konstatējumus, balstās uz preču zīmes īpašnieka paziņojumiem vai tā sniegtajiem rīkiem (tostarp IT rīkiem un datubāzēm), savukārt iepriekšminēto izpildes institūcijas konstatējumu apstrīdēšana parastajā tiesvedībā ir izslēgta vai ierobežota, ņemot vērā to tiesiskās aizsardzības līdzekļu raksturu, kas ir pieejami atbildētājam nodrošinājuma procedūrā un izpildes procedūrā?
C 182/27

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 28. janvārī iesniedza Landgericht München (Vācija) – Phoenix Contact GmbH & Co. KG/HARTING Deutschland GmbH & Co. KG un Harting Electric GmbH & Co. KG

(Lieta C-44/21)

(2021/C 182/40)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Landgericht München

Pamatlietas puses

Prasītāja: Phoenix Contact GmbH & Co. KG

Atbildētājas: HARTING Deutschland GmbH & Co. KG un Harting Electric GmbH & Co. KG

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2004/48/EK (1) 9. panta 1. punktam atbilst situācija, kad tiesvedībā par pagaidu noregulējumu kompetentās federālo zemju augstākās tiesas pēdējā instancē principā noraida pagaidu pasākumu veikšanu saistībā ar patentu pārkāpumu, ja apstrīdētais patents nav ticis atstāts spēkā pirmās instances iebildumu vai spēkā neesamības atzīšanas tiesvedībā?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp.).
3)

Vai no tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas garantētas Hartas 47. pantā, skatot to kopsakarā ar Hartas 6. un 53. pantu, un ņemot vērā Atgriešanas direktīvas 15. panta 2. punkta b) apakšpunktu, Uzņemšanas direktīvas 9. panta 3. punktu un Dublinas regulas 28. panta 4. punktu, izriet, ka jebkuras instances tiesai, ja ārvalstnieks lūdz šo tiesu atcelt aizturēšanu izraidīšanas nolūkā un viņu atbrīvot, ikvienam lēmumam par šo lūgumu jāsniedz atbilstošs pamatojums pēc būtības, ja pārsūdzība tostarp tika celta tā, kā tas šajā dalībvalstī ir paredzēts? Gadījumā, ja Tiesa tādu valsts tiesu praksi, saskaņā ar kuru tiesa otrajā un tātad pēdējā instancē var aprobežoties ar lēmuma pieņemšanu, šajā ziņā nenorādot nekādu pamatojumu pēc būtības, ņemot vērā veidu, kādā šī pārsūdzība šajā dalībvalstī turklāt ir paredzēta, uzskata par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, vai tas tad nozīmē, ka, ņemot vērā ārvalstnieka neaizsargāto stāvokli, būtisko nozīmi procedūrās ārvalstnieku tiesību jomā un konstatējumu, ka šīs procedūras, kas tiesību aizsardzības ziņā atšķiras no visām citām administratīvajām procedūrām, ārvalstniekam paredz tādas pašas zemas procesuālās garantijas kā aizturēšanas procedūra, šādas tiesas, kas pieņem lēmumu otrajā un tādējādi pēdējā instancē patvēruma lietās un parastajās ārvalstnieku lietās, pilnvaras arī ir jāuzskata par nesaderīgām ar Savienības tiesībām? Vai, ņemot vērā Hartas 24. panta 2. punktu, atbilde uz šiem jautājumiem ir atšķirīga, ja ārvalstnieks, kurš apstrīd iestāžu lēmumu ārvalstnieku tiesību jomā, ir nepilngadīgs?
C 98/18

Prasība, kas celta 2021. gada 1. februārī – Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste

(Lieta C-60/21)

(2021/C 98/18)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: W. Roels un V. Uher)

Atbildētāja: Beļģijas Karaliste

Prasījumi

Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atzīt, ka, uzturēdama spēkā tiesību normas, saskaņā ar kurām:

uzturlīdzekļu vai tiem pielīdzināmu naudas līdzekļu un uzturlīdzekļu papildmaksājumu atskaitīšana no ienākuma, kas apliekams ar nodokli, tiek atteikta uzturlīdzekļu maksātājiem, kuri nav Beļģijas rezidenti, kuri šajā valstī gūst mazāk par 75 % no saviem ar profesiju saistītajiem ienākumiem un kuri nevar izmantot tādu pašu atskaitījumu savā dzīvesvietas dalībvalstī – šajā valstī ar nodokli apliekamo ienākumu mazā apmēra dēļ,

Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 45. pantā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ līguma) 28. pantā, un

— piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Prasības pamatošanai Komisija izvirza vienu vienīgu pamatu, ar ko tiek apgalvots, ka aplūkojamie tiesību akti varētu atturēt ārvalsts nodokļa maksātājus (nerezidentus) īstenot Līgumos garantētās pārvietošanās brīvības, konkrētāk, LESD 45. pantā un EEZ līguma 28. pantā paredzēto darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.

Proti, ārvalsts nodokļa maksātājam (nerezidentam), kurš vismaz 75 % no saviem ar profesiju saistītajiem ienākumiem, kas apliekami ar nodokli, negūst Beļģijā un kurš savā rezidences valstī faktiski nevar izmantot uzturlīdzekļu atskaitīšanu, tādēļ ka viņš šajā valstī negūst pietiekamus ar nodokli apliekamus ienākumus, Beļģijas tiesību akti liedz izmantot jebkādu šo maksājumu atskaitīšanu. Taču no Tiesas judikatūras un it īpaši tās 2012. gada 10. maija sprieduma lietā C-39/10, Eiropas Komisija/Igaunija izriet, ka šādā gadījumā valstij, kurā ir nodarbināta attiecīgā persona, ir jāņem vērā ārvalsts nodokļa maksātāja (nerezidenta) personīgā un ģimenes situācija.
2)

Par obligāti norādāmo informāciju atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktam a) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta p) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīgumā norādāmajam dienā maksājamo procentu apmēram ir jāizriet aritmētiski no līgumā norādītās līgumiskās aizņēmuma likmes? b) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka absolūtos skaitļos ir jānorāda kredītlīguma noslēgšanas brīdī spēkā esošā nokavējuma procentu likme vai vismaz spēkā esošā atsauces procentu likme (šajā gadījumā – procentu pamatlikme atbilstoši BGB 247. pantam), uz kuras pamata aprēķina spēkā esošo nokavējuma procentu likmi kopā ar piemaksu (šajā gadījumā – piecus procentpunktus atbilstoši BGB 288. panta 1. punkta otrajam teikumam), un vai patērētājs ir jāinformē par atsauces procentu likmi (procentu pamatlikme) un tās mainīgumu? c) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta t) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīguma tekstā ir jāsniedz informācija par būtiskajiem formālajiem priekšnoteikumiem, lai piekļūtu ārpustiesas sūdzību un pārsūdzību mehānismam? Ja vismaz uz vienu no iepriekšējiem jautājumiem II.2.a)–c) tiek sniegta apstiprinoša atbilde: d) Vai Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punkta otrā teikuma b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atteikuma termiņu sāk skaitīt tikai tad, kad ir tikusi sniegta pilnīga un satura ziņā pareiza informācija atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktam? Ja atbilde ir noliedzoša: e) Kādi ir noteicošie kritēriji, lai, neņemot vērā nepilnīgu un satura ziņā nepareizu informāciju, izraisītu atteikuma termiņa skaitīšanas sākumu? Ja uz iepriekšējo jautājumu II.1.a) un/vai vismaz vienu no jautājumiem II.2.a)–c) tiek atbildēts apstiprinoši: