ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 182/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 11. februārī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) — Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus/Comune di Cisternino, Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

(Lieta C-109/19)

(2019/C 182/15)

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Prasītāja: Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus

Atbildētāji: Comune di Cisternino un Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Savienības tiesībām (un konkrēti tiesiskās paļāvības, tiesiskās noteiktības, brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem) ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums (kā tas, kas paredzēts Itālijas “Publiskā iepirkuma kodeksa” 83. panta 9. punktā, 95. panta 10. punktā un 97. panta 5. punktā), pamatojoties uz kuru apstāklis, ka publiskā iepirkuma pretendents nav norādījis darbaspēka izmaksas un darba ņēmēju drošības pasākumu izmaksas, katrā ziņā izraisa tā izslēgšanu no iepirkuma procedūras, bez iespējas vēlāk atļaut šim pretendentam piedalīties, izmantojot t.s. “neatbilstību novēršanas” mehānismu, pat gadījumā, kad šāda deklarēšanas pienākuma esamība izriet no pietiekami skaidriem un uzzināmiem noteikumiem neatkarīgi no apstākļa, ka paziņojumā par iepirkumu nav konkrēti norādīts minētais precīzās norādīšanas juridiskais pienākums?
1.

Pirmkārt, šī lietas dalībniece apgalvo, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) (2) 39. pants, ciktāl: (i) novērtējot, vai pastāv pietiekami būtisks pārkāpums, Vispārējā tiesa ir piemērojusi nebūtiskus vai neatbilstošus kritērijus; (ii) tā noliedz to, ka, ja Komisija rīkojas, tirgū pastāvot nopietniem traucējumiem KLP ietvaros, tai kā viens no tās mērķiem ir jāņem vērā lauksaimnieku augsta dzīves līmeņa saglabāšana (LESD 39. panta 1. punkta b) apakšpunkts); (iii) tā noliedz to, ka Komisijai ir jāievāc papildus informācija, kas nav tā, kas ir paredzēta tiesiskajā regulējumā; un (iv) apgalvo, ka Komisijai nav jāsavāc informācija par lauksaimniekiem piemērotajām cenām.
C 112/31

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīBanco Santander, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-227/10 Banco Santander, S.A./Eiropas Komisija

(Lieta C-52/19 P)

(2019/C 112/37)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Banco Santander, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

— Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

— Apmierināt šo prasību par atcelšanu un galīgi atcelt apstrīdēto lēmumu; un

— Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-227/10, Banco Santander, S.A./Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar minēto spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība, kas bija vērsta pret Eiropas Komisijas 2009. gada 28. oktobra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kas reglamentēta Spānijas Ley de Impuesto sobre Sociedades [likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli] 12.5. pantā.

Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretācijā.

Apelācijas sūdzībā norādīts, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas attiecībā uz:

— selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

— tā mērķa noteikšanu, kurš ir dažādu faktisko un tiesisko situācijas salīdzināšanas pamatā selektivitātes analīzes otrajā posmā;

— tā rezultātā spriedumā arī tika pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākuma uzlikšanu un samērīguma principa piemērošanu;

— pakārtoti, Vispārējās tiesas analīzi saistībā ar iespējamo pierādījuma neesamību par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un kapitāldaļu ieguvi ārvalstīs; un

— pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

Papildus juridiski nepareizai argumentācijai spriedumā vairākos no minētājiem punktiem Vispārējā tiesa esot aizstājusi lēmumā minēto argumentāciju ar atšķirīgu savu argumentāciju, tādējādi pieļaujot papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

(1) Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Banco Santander/Komisija (T-227/10, nav publicēts, EU:T:2018:785).

(2) Komisijas Lēmums 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par finanšu nemateriālās vērtības norakstīšanu nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 7, 48. lpp.).
3)

Vai sērfinga un burāšanas skolas atzīšana par organizāciju, kurai ir līdzīgi mērķi, PVN direktīvas 132. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē var izrietēt no noteikumiem skolu un augstskolu tiesību jomā, atbilstoši kuriem arī ārpusskolas sērfinga vai burāšanas kursi ir daļa no fiziskās audzināšanas mācībām vai fiziskās audzināšanas skolotāju augstskolu izglītības ar atzīmju izlikšanu vai citu snieguma vērtējumu, un/vai no sabiedrības intereses, ka tiek veiktas sporta aktivitātes? Vai šādas atzīšanas priekšnoteikums ir tāds, ka skola vai augstskola tieši vai netieši apņemas segt kursu izmaksas?
1)

Vai saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 36. un 38. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73/EK (1) (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu 3. pantu ir pieļaujams tāds valsts pasākums kā aplūkotais, kas paredzēts Zakon za energetikata (Enerģētikas likums) 35. pantā un precizēts Darzhavnata Komisia za energiyno i vodno regulirane (Valsts elektroenerģijas un ūdens padeves regulēšanas komisija, turpmāk tekstā – “KEVR”) 2013. gada 19. martaNaredba no 2 za regulirane na tsenite na prirodnia gaz (Noteikumi Nr. 2 par dabasgāzes cenu regulēšanu) 11. pantā, atbilstoši kuram viss finansiālais slogs, kas saistīts ar energouzņēmumiem noteiktām sabiedrisko pakalpojumu saistībām, ir jāsedz lietotājiem, ņemot vērā, ka: a) no sabiedrisko pakalpojumu saistībām izrietošais ekonomiskais slogs neskar visus energouzņēmumus; b) sabiedrisko pakalpojumu saistību izmaksas galvenokārt sedz tiešie lietotāji, kuri tās nevar apstrīdēt, lai gan viņi dabasgāzi no tiešiem piegādātājiem saņem par brīvi veidotām cenām; c) nav diferencēts no sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildes izrietošais ekonomiskais slogs, ko uzņemas dažādu kategoriju lietotāji; d) šī pasākuma piemērošana nav terminēta; e) sabiedrisko pakalpojumu saistību vērtību aprēķina, pamatojoties uz izmaksu iekasēšanas metodi atbilstoši prognožu modelim.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 21. janvārī iesniedza Tribunal de première instance de Liège (Beļģija) – BU/État belge

(Lieta C-35/19)

(2019/C 103/17)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Tribunal de première instance de Liège

Pamatlietas puses

Prasītāja: BU

Atbildētāja: État belge

Prejudiciālais jautājums

Vai ar C.I.R./92 38. panta 1. punkta 4. apakšpunktu ir pārkāpti Līguma par Eiropas Savienības darbību 45. un nākamie panti (darba ņēmēju brīvas pārvietošanās princips), kā arī 56. un nākamie panti (pakalpojumu sniegšanas brīvības princips), ciktāl ar to no aplikšanas ar nodokli ir atbrīvoti tikai tie invaliditātes pabalsti, kurus maksā Valsts kase, proti, État belge saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem, tādējādi radot diskrimināciju starp nodokļu maksātāju, kas ir Beļģijas rezidents un saņem invaliditātes pabalstus, kurus saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem maksā Etat belge un kuri ir atbrīvoti no nodokļa, un nodokļa maksātāju, kas ir Beļģijas rezidents un saņem pabalstus invaliditātes kompensēšanai, kurus maksā cita Eiropas Savienības dalībvalsts un kuri nav atbrīvoti no nodokļa?
A.

Attiecībā uz to pārsūdzētā sprieduma daļu, kas ir veltīta pirmajam, otrajam un trešajam prasības pamatam un kas attiecas uz korekciju, kura ir noteikta atsaistīta tiešā atbalsta jomā, tiek norādīti trīs apelācijas pamati. Pirmais apelācijas pamats attiecas uz kļūdainu Komisijas Regulas (EK) Nr. 796/2004 (2) (2004. gada 21. aprīlis) 2. panta, kas attiecas uz ganību definīciju, interpretāciju un piemērošanu un uz nepietiekamu un neatbilstošu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu. Otrais apelācijas pamats attiecas uz kļūdainu Pamatnostādņu VI/5330/97 interpretāciju saistībā ar to, ka ir izpildīti nosacījumi korekcijas noteikšanai 25 % apmērā, kļūdainu Regulas Nr. 73/2009 (3) 43., 44. un 137. panta interpretāciju un piemērošanu, neatbilstoša un pretrunīga pamatojuma norādīšanu un Strīdu izšķiršanas padomes kopsavilkuma ziņojuma sagrozīšanu. Turklāt ar trešo apelācijas pamatu tiek apgalvots, ka kļūdaini ir interpretēts un piemērots Regulas Nr. 1290/2005 (4) 31. panta 2. punkts un atbilstošās pamatnostādnes, ne bis in idem princips un samērīguma princips, kā arī ir norādīts nepietiekams un pretrunīgs pamatojums.
1)

Vai Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Colectivas [Uzņēmumu ienākuma nodokļa kodekss] 23. panta 1. punkta c) apakšpunkts redakcijā, kas bija spēkā 2013. gadā – to interpretējot tādējādi, ka apgrieztās apvienošanās gaitā pārnestos procentu maksājumus un citas finansiālās izmaksas saistībā ar aizdevumiem, kas no trešajām personām vai sabiedrības biedriem saņemti, lai iegādātos par iegūstošo sabiedrību kļuvušā meitasuzņēmuma kapitālu (un kurus iegādājamā sabiedrība būtu varējusi atskaitīt gadījumā, ja apvienošanās nebūtu bijis), pēc šīs apvienošanās vairs nevar nodokļu ziņā atskaitīt no iegūstošās sabiedrības apliekamās peļņas – ir saderīgs ar Savienības tiesībām konkrēti tādā ziņā, ka šo procentu maksājumu neatskaitāmība var būt šķērslis vai ierobežojums Padomes Direktīvā 2009/133/EK (1) aptvertajām koncentrācijas darbībām, kas būtu pretējs minētās direktīvas principiem un mērķiem, kā arī tās 4. pantā noteiktajam?
2)

Vai tiesību aizsardzības tiesā līdzekļi, kas ir nepieciešami, lai nodrošinātu Pamatlēmumā 2004/757/TI, it īpaši šā pamatlēmuma 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā, skatot kopā ar 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu, iekļauto Savienību tiesību normu efektivitāti un lietderību tiktāl, ciktāl Polijas Likums par narkomānijas apkarošanu nesatur precīzu formulējumu, kas attiecas uz lielu daudzumu narkotikas un atstāj šo jautājumu tiesas sastāva interpretācijai konkrētā lietā tā saucamās tiesnešu novērtējuma brīvības ietvaros – ir pietiekami, lai nodrošinātu Polijas pilsoņiem efektīvu aizsardzību, kas izriet no Savienības tiesību aktiem, ar ko paredz minimuma noteikumus par noziedzīgu darbību pazīmēm un sodiem narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības jomā?
1.

Līguma par Eiropas Savienību (LES) 4. panta 3. punkta otrajā daļā noteiktā prasība, atbilstoši kurai dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem;
5)

Ja Tiesa piekritīs atbildētāju ieteiktajai Eiropas tiesiskā regulējuma interpretācijai, Tiesai tiek lūgts izvērtēt Komisijas deleģētās Regulas (ES) Nr. 241/2014 10. panta likumību Eiropas līmenī, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pantu (saskaņā ar ko: “Ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.”), to skatot kopā arī ar Hartas 52. panta 3. punktu (saskaņā ar ko: “Ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām. Šis noteikums neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību.”) un ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas papildprotokola 1. pantu?
1)

A) Vai Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (1) 14. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietās norādītie nodarbinātais starptautiskās satiksmes smago kravas transportlīdzekļu vadītājs ir jāuzskata par piederīgu darba ņēmējiem transportlīdzekļu vadītājiem: a) pārvadājumu uzņēmumā, kas to ir nodarbinājis, kura neierobežotā rīcībā tas faktiski uz nenoteiktu laiku atrodas, kurš pret to izmanto faktiskās tiesības dot norādījumus un kuram faktiski ir jāsedz darba algu izmaksas; vai b) uzņēmumā, kas formāli ar to ir noslēdzis darba līgumu un kas viņam atbilstoši ar a) apakšpunktā minēto pārvadājumu uzņēmumu noslēgtajam līgumam maksāja darba algu un šajā ziņā veica iemaksas dalībvalstī, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, un nevis dalībvalstī, kurā atrodas a) apakšpunktā minētā pārvadājumu uzņēmuma juridiskā adrese; vai arī c) gan a), gan b) apakšpunktā minētajā uzņēmumā? B) Vai Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2) 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietās norādītie par nodarbinātā starptautiskās satiksmes smago kravas transportlīdzekļu vadītāja darba devēju ir jāuzskata: a) pārvadājumu uzņēmums, kas attiecīgo personu ir nodarbinājis, kura neierobežotā rīcībā tas faktiski uz nenoteiktu laiku atrodas, kurš pret attiecīgo personu izmanto faktiskās tiesības dot norādījumus un kuram faktiski ir jāsedz darba algu izmaksas; vai b) uzņēmums, kas ar smago kravas transportlīdzekļu vadītāju ir noslēdzis darba līgumu un kas tam atbilstoši ar a) apakšpunktā minēto pārvadājumu uzņēmumu noslēgtajam līgumam maksāja darba algu un šajā ziņā veica iemaksas dalībvalstī, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, nevis dalībvalstī, kurā atrodas a) apakšpunktā minētā pārvadājumu uzņēmuma juridiskā adrese; vai c) gan a), gan b) apakšpunktā minētais uzņēmums?
C 352/19

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 29. jūnijā iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – Otis Gesellschaft m.b.H. u.c./Land Oberösterreich u.c.

(Lieta C-435/18)

(2018/C 352/24)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Oberster Gerichtshof

Pamatlietas puses

Prasītājas: Otis Gesellschaft m.b.H., Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH, Kone Aktiengesellschaft, ThyssenKrupp Aufzüge Gesellschaft m.b.H.

Atbildētāji: Land Oberösterreich, Gemeinnützige Wohnungsgenossenschaft “Lebensräume” eingetragene Gen.m.b.H., EBS Wohnungsgesellschaft mbH, WAG Wohnungsanlagen Gesellschaft m.b.H., WSG Gemeinnützige Wohn- und Siedlergemeinschaft reg.Gen.m.b.H., Neue Heimat Oberösterreich Gemeinnützige Wohnungs- und SiedlungsgesmbH, BRW Gemeinnützige Wohnungs- und Siedlungsgenossenschaft “Baureform Wohnstätte” eingetragene Gen.m.b.H., Gemeinnützige Wohnungs- und Siedlungsgenossenschaft “Familie” eingetragene Gen.m.b.H., VLW Vereinigte Linzer Wohnungsgenossenschaften Gemeinnützige GmbH, Gemeinnützige Steyrer Wohn- und Siedlungs Genossenschaft “Styria” reg.Gen.m.b.H., Innviertler Gemeinnützige Wohnungs- und Siedlungsgenossenschaft reg.Gen.m.b.H., Gemeinnützige Wohnungsgesellschaft der Stadt Steyr GmbH, Gemeinnützige Industrie-Wohnungsaktiengesellschaft, Gemeinnützige Siedlungsgesellschaft m.b.H. für den Bezirk Vöcklabruck, GEWOG Neues Heim Gemeinnützige Wohnungsgesellschaft m.b.H.

Prejudiciālais jautājums

Vai EK līguma 85. pants, EKL 81. pants vai attiecīgi LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai pilnībā saglabātu šo noteikumu efektivitāti un no šiem noteikumiem izrietošā aizlieguma praktisko iedarbību, ir nepieciešams, ka zaudējumu atlīdzību no aizliegtas vienošanās dalībniekiem var pieprasīt arī tās personas, kuras aizliegtas vienošanās skartajā produkcijas vai ģeogrāfiskajā tirgū neveic uzņēmējdarbību kā piedāvātāji vai pieprasītāji, bet gan normatīvo aktu ietvaros kā finansiāla atbalsta sniedzēji ar labvēlīgākiem nosacījumiem piešķir aizdevumus aizliegtās vienošanās skartajā tirgū piedāvāto produktu pircējiem, un kurām nodarītais zaudējums izpaužas tādējādi, ka noteiktu procentu apmērā no kopējām produkta izmaksām piešķirtā aizdevuma summa bija lielāka, nekā tā būtu bijusi gadījumā, ja nebūtu aizliegtas vienošanās, tādēļ šīs personas nav varējušas attiecīgās summas rentabli ieguldīt?
Lieta C-337/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 23. maijā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Via Lattea Scrl u.c./Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA), Regione Veneto

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 23. maijā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Via Lattea Scrl u.c./Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA), Regione Veneto

(Lieta C-337/18)

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Via Lattea Scrl, Alba Gilberto, Antonio Barausse, Gabriele Barausse, Azienda Agricola Benvegnù Gianni Battista e Giangaetano s.s., Domenico Brogliato s.s., Cesare Filippi, Michele Filippi, Fontana Fidenzio e Fabrizio s.s., Giovanni Gastaldello, Tiziano Giaretta, Azienda Agricola Guadagnin Gianni ed Emanuele s.s., Il Moretto di Martinazza Laura s.s., Marini Alessandro e Domenico s.s., Azienda Agricola Milan Sergio & C. s.s., Matteo Mosele, Luciano Mosele, Ennio Mosele, Renato Munaretto, Azienda Agricola Pain di Gazzola Luigi, Azienda Agricola Parise Luigi, Angelo, Francesco e Giancarlo, Sillo Zefferino Maurizio s.s., Storti Danilo e Nicoletta s.s., Tosatto Paolo e Federico s.s., Vivaldo Emilio e Pierino s.s., Giuseppe Zanettin

Atbildētāji apelācijas tiesvedībā: Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA), Regione Veneto

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai šeit aprakstītajā pamatlietas situācijā Eiropas Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesību normas nesaderība ar Regulas (EEK) Nr. 3950/92 ( 1 ) 2. panta 2. punkta trešo daļu izraisa tādas sekas, ka, iestājoties minētajā regulā noteiktajiem nosacījumiem, ražotājiem nav pienākuma maksāt papildnodevu?

2) Vai šeit aprakstītajā pamatlietas situācijā Eiropas Savienības tiesības, it īpaši vispārējais tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu subjektu tiesiskā paļāvība, kuri ir izpildījuši kādas dalībvalsts paredzētu pienākumu un ir guvuši labumu no šā pienākuma izpildes sekām, nevar tikt aizsargāta, ja attiecīgais pienākums izrādās esam pretrunā Eiropas Savienības tiesībām?

3) Vai šeit aprakstītajā pamatlietas situācijā 2001. gada 9. jūlija Regulas (EK) Nr. 1392/2001 ( 2 ) 9. pantam un Savienības tiesībās paredzētajam “prioritārās kategorijas” jēdzienam ir pretrunā tāda dalībvalsts tiesību norma kā Itālijas Republikas pieņemtā Dekrētlikuma Nr. 157/2004 2. panta 3. punkts, kurā ir noteikts, ka pārmērīgi aprēķinātā papildnodeva ir atdodama kārtībā, kas termiņu un procedūru ziņā atšķiras atkarībā no tā, vai attiecīgie ražotāji vai nu ir paļāvušies uz to, ka ir jāievēro valsts tiesību norma, kura gan izrādās esam pretrunā Savienības tiesībām, vai arī šo tiesību normu nav ievērojuši?

( 1 ) Padomes Regula (EEK) Nr. 3950/92 (1992. gada 28. decembris), ar ko nosaka maksājumu piena un piena produktu nozarē (OV 1992, L 405, 1. lpp.).

( 2 ) Komisijas Regula (EK) Nr. 1392/2001 (2001. gada 9. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 3950/92, ar kuru ievieš papildmaksājumus pienam un piena produktiem (OV 2001, L 187, 19. lpp.).
8.

Apelācijas pamats, kas attiecas uz FP7 vispārīgo noteikumu līguma nosacījumu un līgumiskās tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu tādēļ, ka 2011. gada finanšu pamatnostādnēs iekļautās jaunās prasības tikušas piemērotas Rose Vision attiecībā uz revīzijām 11-INFS-025 un 11-BA119-016, lai gan revīzija 11-INFS-025 tika attiecināta uz laikposmiem no 2009. gada 1. novembra līdz 2010. gada 31. oktobrim (attiecībā uz projektu FutureNEM) un no 2010. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 31. decembrim (attiecība uz projektiem FIRST un sISI).
1)

Kādas minimālās prasības attiecībā uz apcietinājuma apstākļiem tiek prasītas Hartas 4. pantā Pamatlēmuma ( 1 ) kontekstā? a) Vai no Savienības tiesību viedokļa attiecībā uz apcietinājuma telpas izmēru pastāv “absolūta” minimālā robeža, kuras neievērošana vienmēr nozīmē Hartas 4. panta prasību pārkāpumu? i) Vai, nosakot individuālo apcietinājuma telpas daļu, ir būtiski, vai tā ir vienvietīgā kamera vai kopējā kamera? ii) Vai, aprēķinot apcietinājuma telpas izmēru, ir jāatskaita platība, ko aizņem mēbeles (gulta, skapis u.c.)? iii) Kādi konstruktīvie nosacījumi ir būtiski, izvērtējot jautājumu par Savienības tiesībām atbilstošiem apcietinājuma apstākļiem? Kāda nozīme ir attiecīgā gadījumā tieši (vai tikai netieši) no apcietinājuma kameras atveramai pieejai, piemēram, sanitārajām vai citām telpām, kā arī karstā un aukstā ūdens apgādei, apkurei, apgaismojumam u.c.? b) Cik liela nozīme vērtējumā ir dažādiem “soda izpildes režīmiem”, proti, dažādiem atvēršanas laikiem un dažādiem pārvietošanās brīvības līmeņiem ieslodzījuma vietās? c) Vai – kā Senāts ir izdarījis savos lēmumos par nodošanas pieļaujamību – drīkst ņemt vērā arī juridiskus un organizatoriskus uzlabojumus izsniegšanas dalībvalstī (tiesībsarga sistēmas ieviešana, soda izpildes uzraudzības tiesu izveide u.c.)?
4.

Visbeidzot ceturtajā sūdzības apelācijas pamatā Slovākijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojumā esot pieļautas vairākas nepilnības, kas pamato to, lai Tiesa atceltu pārsūdzēto spriedumu. It īpaši i) Vispārējā tiesa nekādi neesot izskaidrojusi dažus savus secinājumus un pieeju (kam turklāt bija izšķiroša nozīme); ii) pārsūdzētā sprieduma pamatojums vairākos aspektos esot nekonsekvents un Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot sniegusi pretrunīgu pamatojumu, un iii) Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma pamatojumā neesot ņēmusi vērā atbilstošos Komisijas un Slovākijas Republikas argumentus. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta kopsakarā ar 53. panta 1. punktu.
2)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvas 2004/39/EK un it īpaši tās 8., 23. un 51. panta, kā arī Līgumu principiem un noteikumiem nediskriminācijas, samērīguma, pakalpojumu sniegšanas brīvības un uzņēmējdarbības veikšanas brīvības jomā ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, kas izriet no 1998. gada 24. februāra Leģislatīvā dekrēta Nr. 58 (Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria saskaņā ar 1996. gada 6. februāra Likuma Nr. 52 8. un 21. pantu) 55. panta 2. punkta un turpmākajiem grozījumiem, kā arī no Sabiedrību un biržas uzraudzības valsts komisijas (Commissione Nazionale per le Società e la Borsa –Cosnob) 2007. gada 29. oktobra lēmuma Nr. 16190 (Noteikumi par 1998. gada 24. februāra Leģislatīvā dekrēta Nr. 58 starpniecības jomā īstenošanas normām) 111. panta 2. punkta, kurā: a) atļauts “diskrecionāri” aizliegt “saistītā aģenta” (konsultants, kurš ir pilnvarots piedāvāt finanšu produktus ārpus sabiedrības telpām – agrāk finanšu mākleris) darbības veikšanu saistībā ar apstākļiem, kas neizraisa labas reputācijas zaudēšanu, kā tā definēta valsts tiesībās, un kas vienlaikus neattiecas uz direktīvas īstenošanas normu ievērošanu; b) atļauts “diskrecionāri” līdz pat vienam gadam aizliegt “saistītā aģenta” (konsultants, kurš ir pilnvarots piedāvāt finanšu produktus ārpus sabiedrības telpām – agrāk finanšu mākleris) darbības veikšanu procedūrā, kuras mērķis ir novērst “strepitus”, kas izriet no apsūdzības izvirzīšanas kriminālprocesā, kura ilgums parasti ievērojami pārsniedz vienu gadu?”