ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 152/15

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 10. martā iesniedza Hof van Cassatie van België — INNO NV/Unie van Zelfstandige Ondernemers VZW(UNIZO), Organisatie voor de Zelfstandige Modedetailhandel VZW (Mode Unie), Couture Albert BVBA

(Lieta C-126/11)

2011/C 152/26

Tiesvedības valoda — holandiešu

Iesniedzējtiesa

Hof van Cassatie van België

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: INNO NV

Atbildētāji: Unie van Zelfstandige Ondernemers VZW (UNIZO), Organisatie voor de Zelfstandige Modedetailhandel VZW (Mode Unie), Couture Albert BVBA

Prejudiciālie jautājumi

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija (1) Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004, it īpaši tās 1. pants, 2. panta d) punkts, 3. panta 1. punkts un 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem ir pretrunā tādas valsts tiesību normas kā 1991. gada 14. jūlija Likuma par komercpraksi, kā arī par patērētāju informēšanu un aizsardzību, 53. panta 1. punkta pirmā un trešā daļa, saskaņā ar kuru tirgotājiem gaidīšanas laikā no 15. novembra līdz 2. janvārim un no 15. maija līdz 30. jūnijam 52. panta 1. punktā minētajās nozarēs ir aizliegts sniegt 42. pantā minētos paziņojumus par cenu samazinājumiem un paziņojumus, kas ļauj noprast cenas samazinājumu, lai kāda būtu to vieta vai paziņošanas līdzekļi, kā arī pirms gaidīšanas laika sniegt paziņojumus par cenu samazinājumiem un tādus, kas ļauj noprast cenas samazinājumu, ja tie ir spēkā attiecīgajā gaidīšanas laikā, pat ja attiecīgais pasākums neatkarīgi no valsts likumdevēja nospraustā divkāršā mērķa, proti, pirmkārt, aizsargāt patērētāju intereses un, otrkārt, noregulēt konkurences attiecības tirgotāju starpā patiesībā ir vērsts uz to, lai noregulētu konkurences attiecības starp tirgotājiem, un, ievērojot pārējās, likumā ietvertās garantijas, faktiski efektīvi neveicina patērētāju aizsardzību?

(1) OV L 149, 22. lpp.
2)

Vai, ja lietas dalībnieks tiesvedībā prasa izvērtēt jautājumu, kurš ir Briseles I regulas 22. panta 2. punkta darbības jomā, piemēram, jautājumu par uzņēmējsabiedrības vai citas juridiskas personas struktūras lēmuma spēkā esamību, ir noteikti uzskatāms, ka minētais jautājums ir prasības priekšmets tiesvedībā un ka tiesvedība ir galvenokārt saistīta ar minēto jautājumu, ja minētais jautājums var potenciāli ietekmēt tiesvedības rezultātu neatkarīgi no citu tiesvedībā izskatāmo jautājumu rakstura un skaita un no tā, vai tiesvedības rezultātu potenciāli var ietekmēt visi vai kāds no minētajiem jautājumiem?
4)

Ja uz trešo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai ierobežojuma apjoms ir atkarīgs no interešu līdzsvarošanas katrā konkrētā gadījumā (no vienas puses, skartās uzņēmējdarbības intereses, no otras puses, vides aizsardzība)?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 30/18

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 8. novembrī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Lebara Ltd/The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

(Lieta C-520/10)

()

2011/C 30/29

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Lebara Ltd

Atbildētāja: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Ja nodokļu maksātājs (“tirgotājs A”) pārdod telefona kartes, kuras dod tiesības saņemt telekomunikāciju pakalpojumus no šīs personas, vai Sestās PVN direktīvas (1) 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājs A veic divas ap PVN apliekamas piegādes: pirmo laikā, kad tirgotājs A sākotnēji pārdod telefona karti citam nodokļa maksātājam (“tirgotājs B”), un otro laikā, kad tā tiek izpirkta (t.i., persona — “galalietotājs” to izmanto, lai veiktu telefona zvanus)?

2) Ja tā, tad kā (saskaņā ar ES PVN tiesisko regulējumu) PVN ir jāpiemēro pakalpojumu sniegšanas ķēdē, kur tirgotājs A pārdod telefona kartes tirgotājam B, tirgotājs B tālāk pārdod telefona kartes dalībvalstī B un visbeidzot to iegādājas galalietotājs dalībvalstī B, un pēc tam galalietotājs izmanto telefona karti, lai veiktu telefona zvanus?

(1) Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 30/14

Prasība, kas celta 2010. gada 25. oktobrī — Eiropas Komisija/Nīderlandes Karaliste

(Lieta C-508/10)

()

2011/C 30/23

Tiesvedības valoda — holandiešu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — M. Condou-Durande un R. Troosters)

Atbildētāja: Nīderlandes Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, pieprasīdama trešo valstu pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri iesniedz pieteikumus par pastāvīgā iedzīvotāja statusu, augstu un nesamērīgu nodevu, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Direktīvā 2003/109/EK (1) un līdz ar to LESD 258. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisijas vērtējumā summa no 201 līdz 830 EUR atkarībā no gadījuma, lai izskatītu pieteikumu par pastāvīgā iedzīvotāja statusu, ir nesamērīga ar 30 EUR, kas par uzturēšanās apliecību ir jāmaksā Eiropas Savienības pilsoņiem. Līdz ar to šādu procedūru nevar uzskatīt par “taisnīgu”. Komisija uzskata, ka tik augstas nodevas neatkarīgi no jautājuma, vai nodeva ir atlīdzība par faktiski radītiem izdevumiem, var būt līdzeklis, “lai [attiecīgajām personām] kavētu uzturēšanās tiesību īstenošanu” Direktīvas preambulas 10. apsvēruma nozīmē un tādējādi tām var būt atturoša iedarbība uz trešo valstu pilsoņiem, kuri vēlas īstenot ar Direktīvu piešķirtās tiesības. Par to liecina arī apstāklis, ka Komisija šajā ziņā ir saņēmusi sūdzības no iedzīvotājiem.

(1) Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīva 2003/109/EK par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.).
1)

Vai Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/81/EEK par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām (1) 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka minerāleļļas, kuras piegādā, lai izmantotu ekskavatorā, kurš ir piestiprināts kuģim, bet kurš, pateicoties savam dzinējam un degvielas tvertnei, darbojas neatkarīgi no kuģa dzinēja, tādos apstākļos kā pamata lietā, ir atbrīvojamas no nodokļa?
3)

Vai pamata lietā esošajos apstākļos samērīguma princips un Savienības pilsoņu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanai noteiktie ierobežojumi un nosacījumi, kā arī to ieviešanai atbilstoši Savienības tiesībām veiktie pasākumi, un it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 27. panta 1. un 2. punktā paredzētie kritēriji ir interpretējami tādējādi, ka gadījumā, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesībām reģistrētai komercsabiedrībai ir tāds parāds valstij, kas atbilstoši šīs valsts tiesībām ir kvalificējams kā “ievērojams parāds”, ir pieļaujams, ka attiecībā uz fizisko personu, kas ir attiecīgās sabiedrības vadītājs, tiek noteikts aizliegums izbraukt no šīs dalībvalsts, pastāvot šādiem apstākļiem: 3.1. “ievērojama” parāda valstij esamība tiek uzskatīta par faktiskiem, attiecīgajā brīdī esošiem un pietiekami nopietniem draudiem, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, kuru dēļ likumdevējs ir uzskatījis par vajadzīgu ieviest konkrēto administratīvo piespiedu pasākumu “aizlieguma izbraukt no valsts” veidā; 3.2. nav paredzēts izvērtēt apstākļus, kas ir saistīti ar sabiedrības vadītāja personisko darbību un viņa pamattiesību, kā, piemēram, viņa tiesību uz tādas profesionālās darbības citu tiesisko attiecību ietvaros veikšanu, kas ietver braucienus uz ārvalstīm, pārkāpumu; 3.3. pēc aizlieguma piemērošanas netiek izvērtēta tā ietekme uz parādā esošās sabiedrības komercdarbību, kā arī netiek izvērtētas parāda valstij nomaksas iespējas; 3.4. aizliegums tiek noteikts, pamatojoties uz attiecīgu lūgumu, kuram ir saistošs raksturs, tiktāl, ciktāl tajā ir apliecināts, ka konkrētajai komercsabiedrībai ir “ievērojams” parāds valstij, ka šis parāds nav nodrošināts pamatsummas un procentu maksājumu apmērā un ka persona, attiecībā uz kuru tiek lūgts noteikt aizliegumu, ir šīs komercsabiedrības vadības institūcijas loceklis; 3.5. aizliegums ir spēkā līdz brīdim, kamēr parāds valstij netiek pilnībā nomaksāts vai nodrošināts, neparedzot šī aizlieguma adresātam iespēju lūgt šo aizliegumu noteikušajai iestādei to pārskatīt un ņemt vērā attiecībā uz parādu pastāvošo noilguma termiņu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 301/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 27. augustā iesniedza High Court of Justice (Chancery Division) (Apvienotā Karaliste) — Georgetown University, University of Rochester, Loyola University of Chicago/Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

(Lieta C-422/10)

()

2010/C 301/17

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (Chancery Division)

Lietas dalībnieces pamata procesā

Prasītājas: Georgetown University, University of Rochester, Loyola University of Chicago

Atbildētājs: Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

Prejudiciālie jautājumi

Vai saskaņā ar PAS regulu un it īpaši tās 3. panta b) punktu papildu aizsardzības sertifikātu var piešķirt attiecībā uz vienu aktīvo vielu vai aktīvo vielu kombināciju, ja:

a) ar spēkā esošo pamatpatentu tiek aizsargāta viena aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija PAS regulas 3. panta a) punkta izpratnē un

b) zāles, kuru sastāvā viena aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija ir kopā ar vienu vai vairākām citām aktīvām vielām, ir spēkā esošas [tirdzniecības] atļaujas priekšmets, kas ir piešķirta saskaņā ar Direktīvu 2001/83/EK (1) vai 2001/82/EK (2) un kas ir pirmā tirdzniecības atļauja attiecībā uz šīs aktīvās vielas vai aktīvo vielu kombinācijas laišanu tirgū?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīva 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 67. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīva 2001/82/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz veterinārajām zālēm (OV L 311, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 274/13

Prasība, kas celta 2010. gada 30. jūlijā — Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste

(Lieta C-383/10)

()

2010/C 274/20

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — R. Lyal un F. Dintilhac)

Atbildētāja: Beļģijas Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka ieviešot un saglabājot diskriminējošu aplikšanas ar nodokli režīmu attiecībā uz procentu maksājumiem, ko maksā nerezidējošās bankas, atbrīvojumu no nodokļa piemērojot tikai procentu maksājumiem, ko maksā Beļģijas bankas, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. un 63. pantā (iepriekš attiecīgi EKL 49. un 56. pants) un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. un 40. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija apstrīd attiecīgās valsts tiesību normas tiktāl, ciktāl tās attur Beļģijas rezidentus izmantot citās Savienības dalībvalstīs dibināto banku pakalpojumus, jo uz šo banku procentu maksājumiem neattiecas atbrīvojums no nodokļa, kas piemērojams tikai Beļģijas bankām.

Vispirms Komisija noraida atbildētājas argumentu, saskaņā ar kuru tiešie nodokļi ir dalībvalstu ekskluzīvā kompetence, un uzsver, ka šī joma netieši, bet noteikti ietilpst kompetencē, kas attiecas uz iekšejo tirgu un tātad tā ir Savienības un dalībvalstu dalītā kompetence.

Atbildot uz Beļģijas iestāžu izteiktajiem iebildumiem, Komisija, pirmkārt, norāda, ka faktam, ka no finanšu nozares uzņēmumiem šajā sakarā nav saņemta sūdzība, nav nozīmes, jo prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir objektīva un nav atkarīga no sūdzības esamības. Otrkārt un treškārt, Komisija, no vienas puses, nepiekrīt argumentam, saskaņā ar kuru iepriekš minētie pasākumi ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, lai nodrošinātu nodokļu pārbaužu efektivitāti, un, no otras puses, apgalvojumam, saskaņā ar kuru attiecīgie tiesību akti ir sociālpolitisks pasākums, kas aizsargā sabiedrības intereses. Ceturtkārt, prasītaja noraida Beļģijas iestāžu pamatojumu attiecībā uz šāda atbrīvojuma no nodokļa paplašināšanas ierobežoto efektivitāti un apgalvo, ka nodokļa maksātāji, uz kuriem attiecas šis pasākums, arī varētu būt ieinteresēti saņemt citās dalībvalstīs dibināto banku pakalpojumus. Piektkārt, Komisija apstrīd atbildētājas argumentu saistībā ar Savienībā pastāvošajām atšķirībām attiecībā uz patērētāju aizsardzību bankas bankrota gadījumā un atgādina, ka šī joma Eiropas Savienībā ir saskaņota. Visbeidzot, Komisija norāda, ka Beļģijā ir trīs oficiālās valodas (flāmu, franču un vācu) un, ka iebildumi, kas izvirzīti saistībā ar nepietiekamas informācijas risku, kas pastāv tādēļ, ka ārpus Beļģijas dibinātā banka lieto valodu, kurā nerunā Beļģijā, nav pamatoti.
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 110. panta pirmā daļa (bijušais EKL 90. pants) ir interpretējama tādējādi, ka dalībvalstij ir aizliegts ieviest tādu nodokli, kuram ir dabas resursu nodoklim raksturīgas iezīmes un kas tiek regulēts ar valdības steidzamības kārtībā pieņemto Dekrētu Nr. 50/2008, kurā grozījumi izdarīti ar valdības steidzamības kārtībā pieņemto Dekrētu Nr. 218/2008, un no kura ir atbrīvoti M 1 kategorijas transportlīdzekļi, kuri atbilst Euro 4 emisiju standartam un kuru cilindru darba tilpums nepārsniedz 2 000 cm3, kā arī visi N 1 kategorijas transportlīdzekļi, kas atbilst Euro 4 emisiju standartam un kas pirmoreiz reģistrēti Rumānijā vai citā Eiropas Savienības dalībvalstī laika posmā no 2008. gada 15. decembra līdz 2009. gada 31. decembrim, bet kuru piemēro līdzīgiem vai konkurējošiem lietotiem transportlīdzekļiem no citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, kuri ir reģistrēti pirms 2008. gada 15. decembra, jo var izrādīties, ka šis nodoklis ir iekšējais nodoklis, kas tiek piemērots citu dalībvalstu izcelsmes precēm un kas, salīdzinot ar vietējiem ražojumiem piemērotajiem nodokļiem, var izrādīties netieši diskriminējošs un tāds ar kuru tiek aizsargāta jaunu vietējo transportlīdzekļu ražošana?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 246/22

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 21. jūnijā iesniedza Tribunal Supremo (Spānija) — Administración General del Estado/Red Nacional de Ferrocarriles Españoles (RENFE)

(Lieta C-303/10)

()

2010/C 246/37

Tiesvedības valoda — spāņu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Supremo

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Administración General del Estado

Atbildētāja: Red Nacional de Ferrocarriles Españoles (RENFE)

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/81/EEK par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām (1) 8. panta 2. punkta c) apakšpunktā esošais formulējums “pasažieru un preču dzelzceļa pārvadājumu jomā”, lai noteiktu atbrīvojumu no nodokļa, kuru dalībvalstis šajā jomā drīkst paredzēt, ir jāinterpretē šauri, ņemot vērā tā burtisko redakciju, vai arī turpretim tas jāinterpretē plaši, atbrīvojumu no nodokļa attiecinot arī uz degvielu, kuru izmanto ritošais sastāvs dzelzceļa infrastruktūras uzturēšanai?

(1) OV L 316, 12. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 234/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 17. jūnijā iesniedza Tribunal Judicial de Amares (Portugāle) — Cristiano Marques Vieira/Companhia de Seguros Tranquilidade SA

(Lieta C-299/10)

()

2010/C 234/41

Tiesvedības valoda — portugāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Judicial de Amares

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Cristiano Marques Vieira

Atbildētāja: Companhia de Seguros Tranquilidade SA

Prejudiciālie jautājumi

Vai transportlīdzekļu sadursmes gadījumā, kurā nav vainojams neviens no autovadītājiem un kas radīja miesas bojājumus un materiālos zaudējumus vienam no vadītājiem (nepilngadīgs cietušais, kurš lūdz kompensāciju), iespēja sadalīt atbildību par risku (Código Civil 506. panta 1. un 2. punkts), kas tieši ietekmē cietušajam piešķiramo kompensācijas apmēru par materiālo un nemateriālo zaudējumu, kas radies no miesas bojājumiem (jo šī atbildības par risku sadalījuma rezultātā tiks samērīgi samazināts kompensācijas apmērs), ir pretrunā Kopienu tiesībām, konkrētāk, Pirmās direktīvas (Direktīvas 72/166/EEK (1)) 3. panta 1. punktam, Otrās direktīvas (Direktīvas 84/5/EEK (2)) 2. panta 1. punktam un Trešās direktīvas (Direktīvas 90/232/EEK (3)) 1. pantam atbilstoši tam, kā šos noteikumus ir interpretējusi Eiropas Kopienu Tiesa?

(1) Padomes 1972. gada 24. aprīļa direktīva 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV L 103, 1. lpp.)

(2) Padomes 1983. gada 30. decembra Otrā direktīva 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.)

(3) Padomes 1990. gada 14. maija Trešā Direktīva 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (OV L 129, 33. lpp.)
1)

Vai Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās Direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (1), 5. panta, skatot to kopsakarā ar 7. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka sabiedrība B, uzpildot ar gāzi sabiedrības A ražotos gāzes balonus, kurus tā pēc tam pārdod, būtu sodāma par preču zīmes pārkāpšanu, ja pastāv šādi apstākļi: 1) A pārdod gāzi tā dēvētajos īpaša dizainparauga saliktajos balonos, kas ir reģistrēti, proti, kā reģistrēts dizainparaugs kā Dānijas preču zīme un EK preču zīme. A nav šo dizainparaugu īpašnieks, bet tam ir ekskluzīva atļauja tos lietot Dānijā un tam ir tiesības uzsākt tiesvedību par pārkāpumiem Dānijā. 2) Pirmo reizi iegādājoties ar gāzi pildītu salikto balonu no viena no A izplatītājiem, patērētājs samaksā arī par balonu, kurš tādējādi kļūst par patērētāja īpašumu. 3) A atkārtoti uzpilda saliktos balonus, kad patērētājs vēršas tieši pie kāda no A izplatītājiem un, samaksājot par gāzi, tā tukšais saliktais balons tiek samainīts pret līdzīgu balonu, kuru ir uzpildījusi A. 4) B komercdarbība ietver gāzes balonu, tajā skaitā salikto balonu, uz kuriem attiecas 1. jautājumā minētais reģistrētais dizainparaugs, atkārtotu uzpildīšanu, kad patērētājs vēršas tieši pie izplatītāja, kuru tas asociē ar B, un, samaksājot par gāzi, tā tukšais saliktais balons tiek samainīts pret līdzīgu balonu, kuru ir uzpildījusi B. 5) Kad B ir uzpildījusi attiecīgos gāzes balonus ar gāzi, baloniem tiek uzlīmētas etiķetes, norādot, ka uzpildīšanu ir veicis B?
1)

Prasības pamatu sagrozīšana, kļūdas tiesību piemērošanā, kā arī neatbilstošs un pretrunīgs pamatojums attiecībā uz atbalsta saņēmēja noteikšanu un Komisijas rīcības brīvības izvērtēšanu, nosakot atbalsta saņēmēju. Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja AceaElectrabel Produzione S.p.A. (turpmāk tekstā — “AEP” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) vērš uzmanību uz to, ka spriedums ir prettiesisks daļā, kurā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi prasības pamatu, kas attiecas uz atbalsta saņēmēja kļūdainu noteikšanu, kas bija subjektīvs nosacījums tam, lai varētu piemērot Deggendorf judikatūrā noteikto principu (saskaņā ar kuru jauna atbalsta pārskaitījums, kas pats par sevi ir atzīts par saderīgu, zināmos apstākļos var tikt apturēts līdz brīdim, kad tas pats uzņēmums ir atmaksājis tam iepriekš piešķirto nelikumīgo atbalstu). Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd atzinumu par šī pamata nepieņemamību tiktāl, ciktāl tas attiecas uz EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 (1) pārkāpumu. AEP norāda, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi šo pamata daļu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai vēlējās atbalsta saņēmēja noteikšanas kļūdu reducēt uz vienu no tipiskām administratīvā akta prettiesiskuma pazīmēm. Apgalvojot, ka jautājums par atbalsta atgūšanas noteikumu pārkāpšanu vispār neattiecas uz šo lietu, Pirmās instances tiesa ir parādījusi, ka tā ir sagrozījusi argumentus, ar kuriem bija pamatota šī prasības daļa. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd [Pirmās instances tiesas] spriedumu daļā, kurā tā nav kritizējusi lēmumu, neraugoties uz to, ka AEP (jaunā atbalsta saņēmēja) kļūdaini tikusi identificēta ar ACEA grupu (neatmaksātā atbalsta saņēmēju), pamatojoties uz kļūdainu, neloģisku un pretrunīgu Kopienu judikatūrā izstrādātā uzņēmumu grupas ekonomiskās vienības jēdziena piemērošanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst pret to, ka šis jēdziens varētu tikt piemērots joint venture gadījumā, kad to kopīgi kontrolē divas dažādas grupas (kā tas ir AEP gadījumā), jo pastāvīgajā judikatūrā uzņēmumu ekonomiskās vienības jomā ir minēti tikai tie gadījumi, kad vairākus uzņēmumus kontrolē tikai viens veidojums. Vēl lielāku kļūdu Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi, uzskatot, ka nav nozīmes tam, ka 70 % no AEP kapitāla ir konsolidēts citā ekonomiskā grupā, kurai nav nekāda sakara ar neatmaksātā atbalsta saņēmēju. Tāpat Pirmās instances tiesa ir kļūdaini piemērojusi funkcionāli neatkarīga uzņēmuma jēdzienu, apgalvojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju nevar uzskatīt par funkcionāli neatkarīgu, jo tā ir pakļauta divu uzņēmumu kopīgai kontrolei.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 37/21

Prasība, kas celta 2009. gada 1. decembrī — Eiropas Komisija/Portugāles Republika

(Lieta C-493/09)

2010/C 37/25

Tiesvedības valoda — portugāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — R. Lyal un M. Afonso)

Atbildētāja: Portugāles Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka Portugāles Republika nav izpildījusi LESD 63. pantā un EEZ līguma 40. pantā paredzētos pienākumus, apliekot dividendes, ko saņem pensiju fondi, kas ir nerezidenti, ar augstāku nodokli nekā dividendes, ko saņem pensiju fondi, kas ir Portugāles rezidenti;

— piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Atbilstoši Estatuto dos Beneficios Fiscais (Likums par nodokļu atvieglojumiem) un Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Colectivas (Sabiedrību ienākuma nodokļa kodekss) noteiktajam dividendes, ko saņem pensiju fondi, kas ir izveidoti un darbojas saskaņā ar Portugāles tiesību aktiem, pilnībā ir atbrīvotas no sabiedrību ienākuma nodokļa, savukārt dividendes, ko saņem pensiju fondi, kas ir nerezidenti, tiek apliktas ar šo nodokli ar likmi no 10 līdz 20 % atkarībā no tā, vai pastāv divpusēja vienošanās starp Portugāli un rezidences valsti, un, ja tāda ir, atkarībā no šīs vienošanās noteikumiem. Šo sabiedrību ienākuma nodoklis tiek maksāts ienākumu gūšanas vietā.

Portugāles tiesību aktu radītā pensiju fondiem nerezidentiem nelabvēlīgā atšķirīgā attieksme padara mazāk ienesīgus un mazāk pievilcīgus šo fondu ieguldījumus Portugālē reģistrētās sabiedrībās. Tādejādi šis nodokļu režīms ir ierobežojums, kas ir aizliegts ar LESD 63. pantu un EEZ līguma 40. pantu.

Diskriminējošā attieksme pret pensiju fondiem — nerezidentiem, kura nelabvēlīgi ietekmē Eiropas Savienības finanšu tirgu konkurētspēju un ienākumus no pensiju fondu veiktajiem ieguldījumiem, nevar tikt pamatota ne ar vienu no Portugāles Republikas izvirzītajiem iemesliem.