ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ

[MELCHIOR WATHELET] SECINĀJUMI,

sniegti 2013. gada 11. aprīlī ( 1 )

Lieta C-576/10

Eiropas Komisija

pret

Nīderlandes Karalisti

“Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 2004/18/EK — Piemērošana laikā — Būvdarbu koncesija — Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas principi — Līgums par atlīdzību — Tieša ekonomiska interese — Koncesija uz nenoteiktu laiku — Būves īpašums — Eindhovenas komūna”

I – Ievads: fakti un procesuālie apstākļi

A – Īss faktu izklāsts

1. Šajā prasībā sakarā ar pienākumu neizpildi Eiropas Komisija pārmet Nīderlandes Karalistei, ka tā ir pārkāpusi Savienības tiesības publiskā iepirkuma jomā, tā kā Eindhovenas pašvaldība, piešķirot būvdarbu iespējamu koncesiju, nav ievērojusi noteikumus, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūru ( 2 ), 2. pantā un III sadaļā.

2. Tiesvedības pamatā ir Eindhovenas komūnas (turpmāk tekstā – “komūna”) 2001. gada 7. augusta lēmums savā teritorijā īstenot nekustamā īpašuma projektu vietā, kas atrodas starp esošo Doornakkers kvartālu un jauno Tongelresche Akkers dzīvojamo kvartālu ( 3 ). Komūnas mērķis bija labiekārtot šo teritoriju (turpmāk tekstā – “Doornakkers centrs”), kas bija tās īpašumā, ļaujot abu kvartālu iedzīvotājiem piekļūt noteiktiem sociāliem un kultūras pakalpojumiem (veselības centram, rotaļu, integrācijas un mācību centram (turpmāk tekstā – “SPILcentrum”) un tirdzniecības centram ar dzīvokļiem un mājokļiem).

3. 2001. gada 12. septembrī pilsētas padome apstiprināja komūnas dienestu izstrādātos pilsētattīstības plānus attiecībā uz Doornakkers projektu (iebildumu raksta 2. pielikums). Šajos plānos ir shēmas veidā noteiktas vadlīnijas par kvartāla labiekārtošanas projektiem, un tajos paredzēta infrastruktūra un aprīkojums, lai apvienotu esošo Doornakkers kvartālu ar Tongelresche Akkers jauno dzīvojamo kvartālu. Pirmajā būtu veselības aprūpes iestāde, tirdzniecības vietas un dzīvokļi. Otrajā būtu izklaides infrastruktūra, konkrēti, sporta iekārtas.

4. 2002. gada 11. aprīlī komūnas dienesti sniedza atzinumu “Attīstītāja izvēle centram Doornakkers tuvumā” ( 4 ). Ar šo atzinumu pilsētas padome tika informēta par kritērijiem, kas piemērojami, lai izraudzītos pircēju zemes gabaliem, uz kuriem tiktu īstenots Doornakkers centra projekts. Šajā atzinumā arī tika precizēts, ka zemes gabalu pārdošanas līgumā, kas tiks piedāvāts paredzamajam līgumpartnerim, ir jāņem vērā “komūnas noteiktie pamatnosacījumi un vadlīnijas, proti, iepirkuma procedūras specifikācijas”, un tam ir “jāatbilst [..] pircēju/gala lietotāju vēlmēm” ( 5 ).

5. Šie pamatnosacījumi un vadlīnijas savukārt precizē tostarp būvju funkcijas un augstumu saskaņā ar pilsētattīstības plānu. Tajos paredzēta dzīvokļu un mājokļu celtniecība, esošā veselības centra paplašināšana, savienotājzona starp abām galvenajām vietām, viegla piekļuve, pazemes autostāvvieta atbilstoši komūnas noteikumiem par autostāvvietām, paredzēts saglabāt derīgo zaļo zonu, kā arī izveidot kvartālā laukumu un jaunu parku.

6. Atzinuma “Attīstītāja izvēle centram Doornakkers tuvumā” beigās tika piedāvāts uzaicināt šī projekta paredzamos attīstītājus – sabiedrības Hurks un Haagdijk BV – uz tikšanos. Ar 2002. gada 23. aprīļa lēmumu pilsētas padome nolēma rīkoties saskaņā ar šo atzinumu.

7. Tādējādi 2002. gada maija vidū komūna telefoniski uzaicināja Hurks un Haagdijk BV uz 2002. gada 11. jūnijā paredzētu sanāksmi.

8. Šīs sanāksmes laikā galvenokārt tika apspriesti iepriekš minētie pamatnoteikumi un vadlīnijas, kā arī dokuments “Informācija potenciāliem projekta attīstītājiem, kas piedalās atlases procedūrā”.

9. 2003. gada 15. jūlijā komūna attiecīgo zemes gabalu pārdošanas līgumu slēgšanai par paredzamo līgumpartneri beigās izvēlējās Hurks ( 6 ).

10. No 2003. gada jūlija līdz 2005. gada oktobrim Hurks precizēja apbūves plānu ar arhitektu biroja palīdzību izstrādātajā ģenerālprojektā. Šajā ģenerālprojektā bija vairākas skices, kas precizēja paredzamo būvju izmērus, atrašanās vietu un ietekmi atbilstoši komūnas pamatnoteikumiem un vadlīnijām. Tas tika pabeigts 2005. gada 26. oktobrī, un komūna to apstiprināja 2006. gada 14. februārī.

11. Lai īstenotu šo plānu, komūna un Hurks noslēdza “sadarbības līgumu”, kuru Hurks parakstīja 2007. gada 12. jūnijā un komūna – 2007. gada 16. jūlijā.

12. Līdztekus šīm sarunām komūna 2007. gada 13. februārī izraudzījās Woonbedrijf par SPILcentrum īpašnieku. Komūna un Woonbedrijf2008. gada 15. aprīlī parakstīja sadarbības līgumu.

B – Pirmstiesas procedūra

13. Pēc sūdzības par Savienības tiesību pārkāpumu publiskā iepirkuma jomā, ko komūna esot pieļāvusi saistībā ar Doornakkers centra projektu, Komisija 2008. gada 2. jūlijā nosūtīja Nīderlandes valdībai vēstuli, lūdzot sniegt informāciju saistībā ar šo centru. Nīderlandes valdība atbildēja ar 2008. gada 19. decembra vēstuli.

14. Uzskatot šīs atbildes par nepilnīgām, Komisija 2009. gada 24. februārī nosūtīja Nīderlandes valdībai brīdinājuma vēstuli, kas pamatota ar Savienības tiesību pārkāpumu publiskā iepirkuma jomā un īpaši Direktīvas 2004/18 pārkāpumu. Nīderlandes valdība uz to atbildēja ar 2009. gada 30. jūnija vēstuli. Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Nīderlandes valdības atbildēm, tā 2009. gada 9. oktobrī nosūtīja tai argumentētu atzinumu.

15. Tā kā Nīderlandes valdība līdz argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigām savu viedokli nemainīja, Komisija cēla prasību šajā lietā.

II – Atbilstošās tiesību normas

16. Direktīvas 2004/18 1. panta 2. un 3. punktā ir noteikts: a) “Valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir finansiāli līgumi [līgumi par atlīdzību], kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti [saimnieciskās darbības subjekti] un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē; b) “būvdarbu valsts līgumi [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi]” ir valsts līgumi [publiskā iepirkuma līgumi], kuru mērķis ir vai nu tādu būvdarbu realizācija vai projektēšana un realizācija, kas saistīti ar kādu no darbībām I pielikuma izpratnē, vai arī būve vai tās realizācija ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām. “Būve” ir vispārīgās celtniecības vai inženiertehnisko būvdarbu kopējais iznākums, kas pats par sevi spēj pildīt kādu saimniecisku vai tehnisku funkciju; [..]. 3. “Būvdarbu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā būvdarbu valsts līgums [būvdarbu publiskā iepirkuma līgums], izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa.”

17. Direktīvas 2. pantā izklāstīti līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas principi, nosakot, ka “līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem [saimnieciskās darbības subjektiem] izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami”.

18. Savukārt 16. pantā precizēts, ka Direktīva 2004/18 “neattiecas uz pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumiem, kuru priekšmets ir šāds: a) zemes, esošu būvju vai cita nekustamā īpašuma vai ar to saistītu tiesību iegāde vai noma, izmantojot jebkādus finanšu līdzekļus [..]”.

19. Visbeidzot, Direktīvas 2004/18 III sadaļā ir noteikumi, kas īpaši piemērojami būvdarbu koncesijas jomā.

III – Analīze

A – Izskatāmās juridiskās problēmas

20. Pirms izskatīt lietu pēc būtības, Tiesai ir jāaplūko trīs argumenti, ko Nīderlandes valdība saista ar prasības pieņemamību: — tas, ka Komisija izmantojusi dokumentus, kurus saņēmusi vai ar kuriem iepazinusies pēc argumentētā atzinuma nosūtīšanas, — strīda priekšmeta paplašināšana Komisijas prasības pieteikumā, — Direktīvas 2004/18 piemērojamība laikā.

21. Saskaņā ar Komisijas viedokli, kuram es pievienojos, šis pēdējais arguments attiecas uz prasības būtību, nevis pieņemamību. Tātad pirmkārt es izskatīšu abus jautājumus, kas attiecas uz prasības pieņemamību, un pēc tam – jautājumu, kas attiecas uz Direktīvas 2004/18 piemērojamību laikā, kā arī pārējos jautājumus, kas attiecas uz lietas būtību.

22. Attiecībā uz lietas būtību lietas dalībnieki galvenokārt nav vienisprātis par jēdzienu “būvdarbu koncesija” Direktīvas 2004/18 izpratnē. Nīderlandes valdība uzskata, ka Komisija nav pierādījusi ne būvdarbu publiskā iepirkuma līguma, ne arī a fortiori būvdarbu koncesijas esamību.

B – Par pieņemamību

23. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pirmstiesas procedūras atbilstoša norise ir būtiska LESD ietverta garantija ne vien attiecīgās dalībvalsts tiesību aizsardzībai, bet arī lai nodrošinātu, ka iespējamais tiesas process būs par skaidri noteiktu strīdu ( 7 ).

24. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīdinājuma vēstule, ko Komisija nosūta dalībvalstij, un pēc tam Komisijas nosūtītais argumentētais atzinums nosaka strīda priekšmetu, kas pēc tam nevar tikt paplašināts. Faktiski iespēja attiecīgajai dalībvalstij sniegt savus apsvērumus, pat ja tā nolemj to neizmantot, ir būtiska garantija, kas ir paredzēta Līgumā, un tās ievērošana ir būtisks nosacījums procesa par valsts pienākumu neizpildi norises tiesiskumam. Līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz tiem pašiem iebildumiem, kādi minēti brīdinājuma vēstulē, ar ko uzsākta pirmstiesas procedūra.” ( 8 )

1) Strīdīgie dokumenti

25. Nīderlandes valdība uzskata, ka Komisija cenšas pierādīt pārmesto pienākumu neizpildi, pamatojoties uz dokumentiem, kurus valdība tai ir nosūtījusi vai Komisija iesniegusi pēc argumentētā atzinuma nosūtīšanas. Tā kā Nīderlandes valdība neesot varējusi izteikties par šiem dokumentiem pirmstiesas posmā, Komisija esot pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību.

a) Kas ir šie strīdīgie dokumenti?

26. Kā minēts iepriekš, brīdinājuma vēstule ir datēta ar 2009. gada 24. februāri. Nīderlandes valdība uz to atbildēja 2009. gada 30. jūnijā. Komisija argumentēto atzinumu darīja zināmu 2009. gada 9. oktobrī.

27. Tomēr 2010. gada 12. maija vēstulē Komisija Nīderlandei nosūtīja jaunu informācijas pieprasījumu. Nīderlandes valdība atbildēja uz šo pieprasījumu, 2010. gada 11. jūnijā nosūtot virkni dokumentu. Savā atbildē ārlietu ministrs precizēja, ka Komisija nevar izmantot šo informāciju minētās tiesvedības ietvaros.

28. Vienu no šiem dokumentiem Komisija tomēr izmantoja, tāpat kā arī trīs citus dokumentus, kurus tā ieguva pašas veiktās izpētes rezultātā pēc argumentētā atzinuma nosūtīšanas un par kuriem tā apgalvo, ka tie ir “plaši pieejami”. Tātad četri strīdīgie dokumenti ir: — 2008. gada 15. aprīļa sadarbības līgums starp Woonbedrijf – kas būs SPILcentrum īpašnieks – un komūnu (prasības pieteikuma 5. pielikums), — komūnas padomes 2008. gada 18. marta informatīvā vēstule (prasības pieteikuma 18. pielikums), — Nīderlandes Karalistes mājokļu, komūnu un integrācijas lietu ministra 2009. gada 6. oktobra noteikumi “Mājokļu celtniecības projektu veicināšanas pagaidu režīms 2009”, kas publicēti Staatscourant2009. gada 12. oktobrī (prasības pieteikuma 19. pielikums), — paziņojums no Mājokļu, teritorijas labiekārtošanas un vides ministrijas interneta mājaslapas, datēts ar 2009. gada 14. decembri (prasības pieteikuma 20. pielikums).

b) Kā tas, ka Komisija izmantojusi šos dokumentus, ietekmējis procedūras likumību?

29. Kā jau atgādināju šo secinājumu 24. punktā, Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz tiem pašiem iebildumiem, kuri minēti brīdinājuma vēstulē, ar ko uzsākta pirmstiesas procedūra.

30. Līdz ar to “Komisija nevar lūgt konstatēt īpašu [..] pienākumu neizpildi [..] attiecībā uz konkrētu faktisku situāciju, uz kuru nav norādīts pirmstiesas procedūrā” ( 9 ). Ikviens īpašs iebildums noteikti ir jānorāda pirmstiesas stadijā, lai attiecīgajai dalībvalstij būtu iespēja labot konkrēto norādīto situāciju vai sagatavot savus aizstāvības pamatus šajā sakarā; šāda aizstāvēšanās sevišķi varētu vedināt Komisiju atteikties no šī pamata un/vai palīdzēt sašaurināt tās prāvas priekšmetu, kuru pēc tam izskatīs Tiesa ( 10 ).

31. Tomēr jānorāda, ka šajā lietā Komisijas iesniegtie dokumenti, kuru izmantošanu Nīderlandes valdība apstrīd, attiecas tikai un vienīgi uz faktisko situāciju, kas bija pirmstiesas procedūras priekšmets. To mērķis nav pamatot jaunu iebildumu, bet gan tikai ilustrēt iebildumus, kas formulēti šīs tiesvedības ietvaros.

32. Precīzāk, jānorāda, ka pirmie divi dokumenti datēti ar 2008. gada martu un aprīli, kas tātad ir agrāk par brīdinājuma vēstuli. Tajos ir acīmredzama saikne ar faktisko situāciju, kas aprakstīta brīdinājuma vēstulē, un tie bija zināmi Nīderlandes valsts iestādēm.

33. Pirmais [dokuments] ir sadarbības līgums, kas 2008. gada 15. aprīlī parakstīts starp Woonbedrijf un komūnu. Proti, komūna jau no 2007. gada 13. februāra bija izraudzījusies Woonbedrijf par SPILcentrum īpašnieku. Turklāt, kad 2006. gada 14. februārī komūna nolēma apstiprināt Hurks piedāvāto projektu, tā savā lēmumā precizēja, ka šo plānu ir sagatavojusi projekta grupa, kurā bija pārstāvēta komūna un Woonbedrijf. Tātad Nīderlandes valdība nevarēja nezināt, ka izveidojušās attiecības starp Woonbedrijf un komūnu ir strīda daļa.

34. Otrais [dokuments] ir komūnas iestāžu informatīva vēstule par komūnas uzsākto mājokļu attīstību 2005.–2010. gada periodam. Projekts attiecībā uz Tongelresche Akkers kvartālu un Doornakkers centru tajā ir vairākas reizes skaidri minēts. Kas attiecas uz sadarbības līgumu starp Woonbedrijf un komūnu, Nīderlandes valdība nevarēja nezināt par šī dokumenta iespējamo ietekmi uz tiesvedību, tā kā mājokļu attīstība komūnā ir tieši saistīta ar valsts subsīdiju saņemšanu un Doornakkers centrs bija iesaistīts šajā procesā.

35. Kas attiecas uz abiem pārējiem dokumentiem, jākonstatē, ka ir runa par oficiāliem dokumentiem, no kuriem viens ir administratīvi noteikumi, kas publicēti Staatscourant, un otrs ir informatīvs paziņojums, kas publicēts valsts iestādes interneta vietnē. Pirmajā precizēti nosacījumi atbalsta saņemšanai mājokļu attīstības programmā, un otrs ir vispārīgs informatīvs paziņojums par šo programmu.

36. Tātad runa ir par dokumentiem, kuri gluži vienkārši ļauj iepazīties ar faktisko situāciju, nevis izvirzīt jaunu iebildumu. Gluži pretēji, tie vienīgi ilustrē iebildumu, kas izteikts brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā.

37. Visbeidzot jāatgādina, ka, lai gan Komisijai, protams, jāievēro Nīderlandes valdības tiesības uz aizstāvību, šai valdībai atbilstoši lojālas sadarbības pienākumam, kas tai noteikts saskaņā ar ES līguma 4. panta 3. punktu, ir jāpalīdz Komisijai veikt tās uzdevumu. “Pārbaudot tādu valsts noteikumu pareizu piemērošanu praksē, kuru mērķis ir ieviest direktīvu jomās, kurās Komisijai [..] nav pienācīgu pilnvaru veikt izmeklēšanu pēc būtības, tā [līdz ar to] lielā mērā ir atkarīga no informācijas, ko sniedz sūdzību iesniedzēji, kā arī attiecīgā dalībvalsts [..]. Šādos apstākļos tās visupirms ir valsts iestādes, kurām ir jāveic vajadzīgās pārbaudes uz vietas lojālas sadarbības garā saskaņā ar jebkuras dalībvalsts pienākumu, kas ir norādīts šī sprieduma 42. punktā, atvieglot Komisijas vispārīgo uzdevumu [..]” ( 11 ).

38. Līdz ar to uzskatu, ka Komisijas prasību nevar pasludināt par nepieņemamu tāpēc, ka Komisija izmantojusi iepriekš minētos dokumentus.

2) Jauns iebildums un strīda priekšmeta paplašināšana

39. Pēc tam Nīderlandes valdība pārmet Komisijai, ka tā pirmo reizi prasības pieteikumā apgalvojusi, ka komūna saņem “pakalpojumu”, lai pierādītu, ka runa ir par līgumu par atlīdzību, taču pirmstiesas procedūras laikā Komisija esot vienīgi vērsusi uzmanību uz komūnas sniegto “atlīdzību”Hurks. Tādā gadījumā esot runa par jaunu iebildumu, kas saistīts ar komūnas saņemtu pakalpojumu, un tas paplašinot strīda priekšmetu.

40. Šajā ziņā Tiesa spriedumā lietā Komisija/Portugāle ( 12 ) ir precizējusi, ka tas, ka “Komisija prasības pieteikumā detalizēti izklāsta argumentus, ar kuriem tiek pamatota apgalvotā pienākumu neizpilde un kuri pirms tam vispārīgāk jau bijuši norādīti brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā, vienkārši papildus izskaidrojot iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka minētā sistēma neatbilst pakalpojumu sniegšanas brīvībai, negroza minētās pienākuma neizpildes priekšmetu, un līdz ar to tam nav nekādas ietekmes uz strīda apmēru”.

41. Es nepiekrītu Nīderlandes valdības viedoklim, ka šis princips neesot piemērojams izskatāmajā gadījumā. Gan brīdinājuma vēstulē, gan argumentētajā atzinumā Komisija pārmet Nīderlandes Karalistei, ka tā ir pārkāpusi Savienības tiesību normas publiskā iepirkuma jomā, precīzāk, Direktīvu 2004/18. Vispirms, Komisija uzskatīja, ka starp komūnu un Hurks noslēgtais līgums Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punkta izpratnē ir publisko būvdarbu koncesija, kas prasa līgumu par atlīdzību. Šo nosacījumu Komisija skaidri analizējusi argumentētajā atzinumā (7.–9. lpp.).

42. Prasības pieteikumā ( 13 ) Komisija nenorāda nevienu jaunu iebildumu. Tā atjaunina savus argumentus, iekļaujot jaunāko Eiropas Savienības Tiesas praksi saistībā ar jēdzienu “līgums par atlīdzību”, kas paredz, ka uzņēmuma pakalpojumam jārada līgumslēdzējai iestādei “tieša ekonomiska interese” ( 14 ). Manuprāt, tādējādi Komisija tikai precizē argumentus, kas pamato tās secinājumu par apgalvoto pienākumu neizpildi un kas vispārīgāk izklāstīti brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā ( 15 ).

43. Līdz ar to Komisijas prasība man šķiet pieņemama.

C – Par Direktīvas 2004/18 piemērojamību laikā

44. Vispirms, kā jau norādīju, es uzskatu, ka šis jautājums skar nevis prasības pieņemamību, bet gan strīdu pēc būtības ( 16 ).

45. Saskaņā ar Direktīvas 2004/18 80. pantu tā bija jātransponē vēlākais 2006. gada 31. janvārī.

46. Komisija uzskata, ka sarunas ir sākušās tikai pēc ģenerālplāna pieņemšanas 2006. gada 14. februārī, proti, pēc Direktīvas 2004/18 stāšanās spēkā. Savukārt Nīderlandes valdība, gluži pretēji, uzskata, ka tieši komūnas 2002. gada 23. aprīļa lēmums nosaka to, kura direktīva ir piemērojama, jo šajā brīdī komūna nolēma nevis veikt uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu Eiropas procedūru, bet tikai izvēlēties divus kandidātus. Izvēle par labu Hurks savukārt tika izdarīta 2003. gada 15. jūlijā.

47. Tātad atskaites datumi ir šādi: — 2001. gada 7. augusts: Eindhovenas komūnas lēmums tās teritorijā īstenot nekustamā īpašuma projektu vietā, kas atrodas starp esošo Doornakkers kvartālu un Tongelresche Akkers jauno dzīvojamo kvartālu ( 17 ); — 2001. gada 12. septembris: pilsētas padome apstiprina pilsētattīstības plānu saistībā ar Doornakkers centra projektu, ko īsteno komūna ( 18 ). Šajā plānā ir noteiktas kvartāla labiekārtošanas vadlīnijas projekta formā. Tajā paredzēta arī infrastruktūra un aprīkojums, lai savienotu esošo Doornakkers kvartālu un jauno Tongelresche Akkers dzīvojamo kvartālu. Pirmajā būtu veselības aprūpes iestāde, komerctelpas un dzīvokļi. Otrajā atrastos aprīkota izmitināšanas un izklaides infrastruktūra, tostarp sporta iekārtas; — 2002. gada 11. aprīlis: atzinums “Attīstītāja izvēle centram Doornakkers tuvumā” ( 19 ). Ar šo atzinumu, ko izstrādājuši komūnas iekšējie dienesti, pilsētas padome tiek informēta par kritērijiem, kas piemērojami, lai izraudzītos pircēju zemes gabaliem, uz kuriem tiks īstenots Doornakkers centra projekts. Atzinumā arī precizēts, ka zemes gabalu pārdošanas līgumā, kas tiks piedāvāts paredzamajam līgumpartnerim, jāņem vērā “komūnas noteiktie pamatnosacījumi un vadlīnijas, proti, iepirkuma procedūras specifikācijas”, un tam ir “jāatbilst [..] pircēju/gala lietotāju vēlmēm” ( 20 ). Šie pamatnosacījumi un vadlīnijas savukārt precizē, konkrēti, būvju funkcijas un augstumu saskaņā ar pilsētattīstības plānu. Tajos paredzēta dzīvokļu un mājokļu celtniecība, esošā veselības centra paplašināšana, savienotājzona starp abām galvenajām vietām, viegla piekļuve, pazemes autostāvvieta atbilstoši komūnas noteikumiem par autostāvvietām, paredzēts saglabāt derīgo zaļo zonu, kā arī izveidot kvartālā laukumu un jaunu parku. Atzinumā ieteikts izvēlēties divas sabiedrības – Hurks un Haagdijk; — 2002. gada 23. aprīlis: pilsētas padome pieņem 2002. gada 11. aprīļa atzinumu; — 2002. gada 11. jūnijs: komūnas un divu paredzamo projekta īstenošanas attīstītāju sanāksme. Šīs tikšanās laikā tika apspriesti iepriekš minētie pamatnoteikumi un vadlīnijas, kā arī dokuments “Informācija potenciāliem projekta attīstītājiem, kas piedalās atlases procedūrā” ( 21 ); — 2003. gada 15. jūlijs: komūna izvēlas Hurks par līgumpartneri projekta īstenošanai ( 22 ); — no 2003. gada jūlija līdz 2005. gada oktobrim: Hurks (ar arhitektu biroja palīdzību) izstrādā ģenerālprojektu, kurā precizē apbūves plānu. Šajā ģenerālprojektā ir vairākas skices, kas precizē paredzamo būvju izmērus, atrašanās vietu un ietekmi atbilstoši komūnas pamatnoteikumiem un vadlīnijām; — 2006. gada 31. janvāris: termiņš Direktīvas 2004/18 transponēšanai; — 2006. gada 14. februāris: komūna apstiprina Hurks izstrādāto ģenerālprojektu; — 2007. gada 12. jūnijs un 16. jūlijs: “sadarbības līguma” parakstīšana.

1) Princips un izņēmums

48. Abi lietas dalībnieki balstās uz Tiesas spriedumiem, kas pieņemti lietā Komisija/Francija ( 23 ) un lietā pressetext Nachrichtenagentur ( 24 ).

49. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija Tiesa izvērtēja jautājumu par Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.), piemērojamību laikā, izvirzot reizē principu un izņēmumu.

50. Attiecībā uz principu – “līgumslēdzējas iestādes lēmums par piemērojamās procedūras veidu un to, vai ir vai nav jāveic iepirkuma procedūras iepriekšēja izsludināšana publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, veido no procedūras atšķirīgu posmu, kura laikā tiek noteiktas procedūras norises galvenās iezīmes un kurš parasti var noritēt tikai tās sākumstadijā. Līdz ar to, lai novērtētu, vai direktīva [..] ir piemērojama šādam lēmumam [..], principā ir jāņem vērā brīdis, kad šis lēmums ir pieņemts.” ( 25 ) Būtībā “[..] būtu pretēji tiesiskās noteiktības principam noteikt piemērojamās tiesības, pamatojoties uz līguma piešķiršanas datumu, tā kā šis datums iezīmē procedūras beigas, savukārt līgumslēdzējas iestādes lēmums veikt vai neveikt iepirkuma iepriekšēju izsludināšanu parasti tiek pieņemts procedūras sākuma stadijā” ( 26 ).

51. Tomēr šeit ir arī izņēmums – “ja [vēlāk uzsāktas sarunas] būtiski atšķiras no jau veiktajām [sarunām] un līdz ar to pierāda pušu gribu pārskatīt līguma būtiskos noteikumus, [..] [vēlākas direktīvas noteikumu] piemērošana var tikt pamatota” ( 27 ).

52. Jēdzieni “būtiski atšķirīgi” un “būtiski līguma noteikumi” ir izskatīti iepriekš minētajā spriedumā lietā pressetext Nachrichtenagentur. Lai grozījumi ietilptu izņēmuma piemērošanas jomā, tiem jāskar būtisks līguma elements, piemēram: — nosacījumi, saskaņā ar kuriem, ja tie būtu bijuši sākotnējā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, tajā būtu varējuši piedalīties arī citi pretendenti, nevis tikai sākotnēji atlasītie, vai arī būtu bijusi iespēja pieņemt citu piedāvājumu, nevis sākotnēji pieņemto ( 28 ); — līguma būtiska paplašināšana, ietverot pakalpojumus, kuri sākotnēji nebija paredzēti ( 29 ); — grozījums, kas izjauc līguma ekonomisko līdzsvaru par labu līgumslēdzējam tādā veidā, kāds sākotnēji nav ticis paredzēts ( 30 ); — līgumpartnera, kuram līgumslēdzēja iestāde līguma slēgšanas tiesības bija piešķīrusi sākotnēji, nomaiņa pret jaunu, kas nav paredzēta sākotnējā līgumā ( 31 ); — cenas.

2) Piemērošana šajā lietā

53. Prima facie Tiesas izvirzītais izņēmums iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija kā tāds nešķiet piemērojams šajā tiesvedībā. Šis izņēmums attiecas uz situācijām, kad līgums ir ticis būtiski grozīts. Šķiet, ka vienīgais līgums, kuru parakstījusi komūna un Hurks, ir datēts ar 2007. gada vasaru.

54. Tomēr no lietas materiāliem neapšaubāmi izriet, ka abas puses pirms sadarbības līguma parakstīšanas visus būtiskos punktus jau bija saskaņojušas. Komisija turklāt nenorāda, ka starp [līgumslēdzējām] pusēm būtu bijušas jaunas sarunas. Taču tā uzskata, ka daži būtiski līguma elementi tika noteikti tikai pēc Direktīvas 2004/18 transponēšanas termiņa beigām. Komisijasprāt, pēc analoģijas ir jāpiemēro iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija izklāstītie principi ( 32 ).

55. Es nepiekrītu šim secinājumam.

a) Princips

56. Tiesas skatījumā ir jāpiemēro direktīva, kura ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas, kādu procedūru tā īstenos, un pilnīgi noskaidro, vai pastāv pienākums veikt iepirkuma procedūras iepriekšēju izsludināšanu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai. Šis noteikums balstīts uz tiesiskās noteiktības principu, kas nepieļauj piemērojamās tiesības noteikt atkarībā no līguma piešķiršanas datuma, tā kā šis datums iezīmē procedūras beigas, savukārt līgumslēdzējas iestādes lēmums veikt vai neveikt iepirkuma iepriekšēju izsludināšanu parasti tiek pieņemts procedūras sākuma stadijā ( 33 ).

57. Uzskatu, ka nav tik ļoti jāskatās uz līguma esamību šī vārda formālā nozīmē, bet, gluži otrādi, lietas faktu attīstības gaitā jāatrod tas brīdis, kad valsts iestāde pieņem “lēmumu [..] par veicamās procedūras veidu un to, vai ir jāveic iepirkuma procedūras iepriekšēja izsludināšana publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai” ( 34 ).

58. Šī interpretācija apstiprināta spriedumā lietā Hochtief un Linde-Kca-Dresden. Šajā spriedumā Tiesa apgalvoja, ka, tā kā “līgumslēdzējas iestādes lēmums noraidīt prasītāju pamata lietā izveidotā konsorcija pieteikumu un turpināt procedūru ar diviem citiem par piemērotiem atzītajiem dalībniekiem tika pieņemts pirms Direktīvas 2004/18 transponēšanai paredzētā termiņa izbeigšanās, [..] tiktu pārkāpts tiesiskās drošības [noteiktības] princips, ja [..] piemērojamie tiesību akti tiktu noteikti, pamatojoties uz attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas datumu, lai gan lēmums, attiecībā uz kuru šajā lietā tiek norādīts uz Kopienu tiesību pārkāpumu, tika pieņemts pirms [transponēšanas termiņa beigām]” ( 35 ).

59. Šajā lietā lēmumu iepriekš minētās judikatūras izpratnē komūna neapšaubāmi pieņēma 2002. gada 23. aprīlī.

60. Pilsētattīstības plānu saistībā ar Doornakkers centra projektu komūna bija apstiprinājusi jau 2001. gada 12. septembrī. Šajā datumā bija zināmas projekta vadlīnijas (nepieciešamā infrastruktūra un aprīkojums, lai esošo kvartālu savienotu ar jauno, būvju veidi u.tml.).

61. 2002. gada 23. aprīlī tika definēta attīstītāja, kurš tiks uzaicināts īstenot projektu, atlases metode. Būtībā šajā datumā komūna apstiprināja tās dienestu atzinumu “Attīstītāja izvēle centram Doornakkers tuvumā”. Šajā dokumentā ir skaidri noteikta attīstītāja loma un atlase (skat. 1.3. un 2. pantu). Abi iepriekš atlasītie kandidāti jau ir zināmi, un noteikumi par publisko iepirkumu ir skaidri noraidīti: “atlases procedūras beigās komūna nozīmēs kandidātu – attīstītāju, ar kuru varēs noslēgt līgumu. Tātad komūna meklē līgumpartneri zemes pārdošanai ar nosacījumiem. Šiem noteikumiem jāgarantē, ka plānotais apkārtnes centrs tiks īstenots saskaņā ar komūnas nosacījumiem un vēlmēm, iepirkuma procedūras specifikācijām, kā arī ievērojot pircēju/gala patērētāju vēlmes. Tas, ka komūna izvēlas pārdošanu ar nosacījumiem, nozīmē, ka nebūs konkursa un netiek piemēroti publiskā iepirkuma noteikumi” ( 36 ).

62. Pavisam noteikti šeit ir runa par “līgumslēdzējas iestādes lēmum[u] par piemērojamās procedūras veidu un to, vai ir vai nav jāveic iepirkuma procedūras iepriekšēja izsludināšana publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai” ( 37 ).

b) Izņēmums

63. Tomēr vēl paliek jautājums, vai uz šo situāciju attiecas iepriekš minētais izņēmums. Šai ziņā Komisijai prasības par pienākumu neizpildi ietvaros jāpierāda, ka būtiski elementi ir grozīti pēc 2006. gada 31. janvāra, dienas, kad beidzās Direktīvas 2004/18 transponēšanas termiņš un kuru puses uzskata par izšķirošo datumu.

64. Komisija norāda uz diviem elementiem: finanšu risku sadalījumu noteiktām projekta daļām saistībā ar SPILcentrum un sabiedrisko vietu labiekārtošanas nodrošināšanu.

i) SPILcentrum

65. Skatoties uz projektu kopumā, SPILcentrum infrastruktūras rentabilitāte ir visriskantākā. Tieši tāpēc Hurks nevēlējās uzņemties finanšu risku viena pati. Tomēr komūna sistemātiski atteicās uzņemties daļu riska. Tad galu galā Hurks piekrita uzņemties būvniecību par saviem līdzekļiem un uz savu risku. Apmaiņai komūna izraudzījās mājokļu sabiedrību Woonbedrijf par SPILcentrum nākamo īpašnieku. Kā atlīdzību tā saņemtu vienreizēju subsīdiju 2,41 miljona euro apmērā.

66. Komisija uzskata, ka šis elements ir būtisks Hurks un komūnas sadarbībā. Taču tas varēja galīgi tikt pieņemts tikai tad, kad Woonbedrijf tika nozīmēts par īpašnieku, proti, 2007. gada 13. februārī.

ii) Sabiedrisko vietu labiekārtošana

67. Komūnas 2002. gada 23.aprīlī pieņemtajā atzinumā 4.2. pantā ir precizēts, ka “attīstītājs ir atbildīgs arī par sabiedrisko vietu labiekārtošanu”. Taču saskaņā ar pušu parakstīto sadarbības līgumu sabiedriskās vietas paliek komūnas īpašumā un tā apņemas “par saviem līdzekļiem un uz savu risku padarīt apbūvējamu un apdzīvojamu” plānoto teritoriju (izņemot zemes gabalu, kas paredzēts tirdzniecības centram) (sadarbības līguma 8.1. un 8.2. pants).

68. Saskaņā ar sadarbības līguma 1.1. pantu jēdziens “padarīt apdzīvojamu” nozīmē “ceļu, to pamatu, laukumu, trotuāru, zaļo zonu un sabiedrisko vietu, tostarp ekoloģiskās kompensācijas, pilsētvides mēbeļu un ielu aprīkojuma labiekārtošanu”.

69. Komisija uzskata, ka tas ir būtisks sadarbības elements, par kuru puses ir vienojušās pēc Direktīvas 2004/18 transponēšanas termiņa beigām.

c) Vērtējums

70. Fakts, ka finanšu risku sadalīšana noteiktām ar SPILcentrum saistītām daļām un sabiedrisko vietu labiekārtošanas uzņemšanās varēja galīgi tikt izlemta pēc 2002. gada 23. aprīļa lēmuma, man nešķiet noteicošs.

71. Atsaucoties, piemēram, uz Tiesas pausto iepriekš minētajā spriedumā lietā pressetext Nachrichtenagentur, ir skaidrs, ka neviens no abiem Komisijas izvirzītajiem aspektiem nav pietiekams pamats uzsākt jaunu uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru: — projektam kopumā ar šiem diviem aspektiem nebūtu pietiekami, lai varētu “piedalīties arī citi pretendenti, nevis tikai [tie, kuri varēja būt] sākotnēji atlasītie” ( 38 ); — līgums nekādā gadījumā nav būtiski paplašināts, ietverot pakalpojumus, kuri sākotnēji nebija paredzēti ( 39 ); — grozījumi saistībā ar sabiedrisko vietu labiekārtošanu ievērojami neizjauc līguma ekonomisko līdzsvaru par labu līgumslēdzējam tādā veidā, kāds nebūtu sākotnēji paredzēts ( 40 ); — nav iepriekšējā līgumpartnera, kuram līgumslēdzēja iestāde līguma slēgšanas tiesības bija piešķīrusi sākotnēji, nomaiņas pret jaunu ( 41 ); — cena jau bija noteikta, kā to Komisija pati atzīst ( 42 ).

72. Savukārt, kā Komisija pati norāda, lai pierādītu, ka pastāv būvdarbu publiskais iepirkums (kas ir paradoksāli), “salīdzinot sadarbības līguma 1.1. pantu un informatīvo dokumentu potenciāliem projekta attīstītājiem, ko komūna publicēja 2002. gada jūnijā, ir skaidrs, ka ceļamo būvju izmantojumu pašvaldība lielos vilcienos bija noteikusi jau kopš 2002. gada” ( 43 ).

73. Prasības pieteikuma 43. punktā Komisija nonāk līdz tam, ka faktus, kas tiks noteikti sarunās pēc 2002. gada 23. aprīļa lēmuma, kvalificē par “detaļām”. Prasības pieteikuma 67. punktā tā arī apstrīd, ka sadarbības līgums būtu vienkārši zemes gabalu pārdošana, ņemot vērā “neformālās” atlases procedūras laikā attīstītājiem uzliktās saistības. Saskaņā ar Komisijas teikto, “attīstītājiem bija jāizstrādā plāni, balstoties uz konkrētu, komūnas noteiktu koncepciju, proti, tādu kā “svaru stieņa” modeli, kur abos galos ir labiekārtošanas centri. Ja tā būtu vienkārši zemes gabalu pārdošana, nekādas šāda veida saistības nebūtu bijušas paredzētas”.

74. Šajā vērtējuma posmā līdz ar to uzskatu, ka Komisija nav sniegusi nepieciešamus un pietiekamus argumentus, lai pierādītu, ka ir piemērojama Direktīva 2004/18, uz ko tā atsaucas savas prasības pamatojumam. Prasības pieteikumā, kas pamatojas uz LESD 258. pantu, Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv pienākumu neizpilde ( 44 ).

75. Ja mēs sekotu Komisijas pieejai, mēs nonāktu absurdā situācijā, kura ir pretēja likumdevēja izvirzītajam mērķim. Saskaņā ar Komisijas argumentāciju datums, kurš būtu jāņem vērā, lai noteiktu, ka direktīva ir piemērojama, būtu datums, kad komūna pieņēma ģenerālprojektu, proti, 2006. gada 14. februāris. Bet šis Hurks izstrādātais projekts ir iesniegts kā īsts būvniecības plāns. Sadarbības līguma 2. pantā, kurā noteikts šī līguma mērķis, ir skaidri precizēts, ka tam jāreglamentē “īpaši noteikumi un kārtība starp līgumslēdzējpusēm Projekta izpildei saskaņā ar ģenerālprojektu un citiem Plānošanas dokumentiem” ( 45 ).

76. Ja ģenerālprojekta pieņemšana būtu lēmums, kas nosaka piemērojamo direktīvu, tas nozīmētu, ka iespējamais uzaicinājums iesniegt piedāvājumu balstītos uz līgumpartnera, kas izvēlēts ārpus uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā, plāniem un atlases procedūras beigās varētu tikt atmests. Kurš būvuzņēmējs gan piekristu īstenot šādu ģenerālprojektu bez garantijas kļūt par projekta izpildītāju? Kurš būvuzņēmējs atļautu konkurentam izmantot savus plānus?

77. Neapšaubāmi, tā kā tiesiskās noteiktības princips liedz piemērojamās tiesības noteikt atkarībā no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas datuma ( 46 ), tas liedz tās noteikt arī atkarībā no datuma, kurā iepriekš izvēlēta būvuzņēmēja plānus pieņem valsts iestāde.

78. Turklāt Tiesas izvirzītais noteikums iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija aizsargā arī konkurentu tiesības. Būtībā direktīvas piemērojamības noteikšana atkarībā no tā, vai veikt vai neveikt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā, ļauj piešķirt lietderīgu iedarbību iespējamām konkurentu, kas ar valsts iestādes lēmumu faktiski būtu bijuši noraidīti, pārsūdzībām par to, ka tirgū nav radīti konkurences apstākļi.

79. Noraidot apgalvojumu, ka piemērojamās tiesības noteiktu līgumslēdzējas iestādes lēmums piešķirt līguma slēgšanas tiesības, noteikums, par laimi, ļauj saglabāt derīgu datumu, līdz kuram cietušās puses var apstrīdēt līgumslēdzējas iestādes lēmumu.

80. Līdz ar to, tā kā Komisija nav iesniegusi argumentus, ar kuriem varētu pierādīt, ka ir piemērojama Direktīva 2004/18, uz ko tā atsaucas savas prasības pamatojumam, un tā kā tiesas sēdē tā apgalvoja, ka pamatojas tikai uz šo vienu direktīvu (pat ja piemērojamās definīcijas un principi Komisijas skatījumā bija identiski Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras ( 47 )), es uzskatu, ka prasība ir jānoraida.

81. Tomēr, ja gadījumā Tiesa nepiekristu maniem argumentiem un nospriestu, ka Direktīva 2004/18 ir piemērojama, es tālāk izvērtēšu arī šīs tiesvedības izvirzītos jautājumus pēc būtības.

D – Par lietas būtību

82. Lai izdarītu secinājumus par Nīderlandes Karalistes pienākumu neizpildi, ir jānosaka starp komūnu, no vienas puses, un Hurks, no otras puses, noslēgtā līguma veids, ņemot vērā Doornakkers centra labiekārtošanu: vai tā ir tikai zemes gabalu pārdošana vai būvdarbu koncesija Direktīvas 2004/18 izpratnē ( 48 )?

1) Vērtējums

83. Lai tā būtu būvdarbu koncesija, ir nepieciešami trīs nosacījumi, kas izriet no “būvdarbu publiskā iepirkuma” jēdziena un “būvdarbu koncesijas” jēdziena, kas attiecīgi minēti Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā un 1. panta 3. punktā. Ir nepieciešams: — rakstisks līgums starp līgumslēdzēju iestādi un saimnieciskās darbības subjektu (1. panta 2. punkta a) apakšpunkts); — līgums, kura priekšmets ir vai nu tādu būvdarbu veikšana vai projektēšana un veikšana, kas saistīti ar kādu no darbībām, kas minētas Direktīvas 2004/18 I pielikumā, vai arī būve vai tās celtniecība ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām (1. panta 2. punkta b) apakšpunkts); — līgums par atlīdzību, pretī saņemot vai nu tikai konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksu (1. panta 3. punkts).

84. Tā kā netiek apšaubīts, ka starp komūnu un Hurks ir noslēgts rakstisks līgums, tiks izvērtēti tikai otrais un trešais nosacījums.

a) Būvdarbu publiskais iepirkums

85. Lai varētu būt būvdarbu koncesija, noteikti un pirmām kārtām jābūt būvdarbu publiskā iepirkuma līgumam. Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēti trīs varianti. Līguma mērķim jābūt: — vai nu tādu būvdarbu veikšanai, kas saistīti ar kādu no darbībām, kas minētas Direktīvas 2004/18 I pielikumā, vai arī būves celtniecībai (ar būvi saprotot vispārīgās celtniecības vai inženiertehnisko būvdarbu kopējo iznākumu, kas pats par sevi spēj pildīt kādu saimniecisku vai tehnisku funkciju); — vai nu kopā tādu būvdarbu projektēšanai un veikšanai, kas saistīti ar kādu no darbībām, kas minētas Direktīvas 2004/18 I pielikumā, vai arī būves [projektēšanai un celtniecībai]; — vai nu būves celtniecībai ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām.

86. Nīderlandes valdība uzskata, ka līgums, kas noslēgts starp komūnu un Hurks, neatbilst nevienai no šīm trim kategorijām, ciktāl runa ir vienkārši par zemes gabalu pārdošanu. Direktīvas 2004/18 16. pantā šāda veida darījums skaidri izslēgts no tās piemērošanas jomas.

87. Ir tiesa, ka starp komūnu un Hurks noslēgtie līgumi ir saistīti ar vairāku zemes gabalu, kas bija komūnas īpašumā, pārdošanu. Tomēr no “sadarbības līguma” lasījuma un tiesisko un ekonomisko attiecību kopuma, kas saista Hurks un komūnu, izriet, ka šajā gadījumā runa nav tikai par līguma papildnosacījumu. Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka būtu pareizi neizslēgt iespēju, ka Direktīva 2004/18 ir piemērojama, ja līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra paredz pārdot zemes gabalu, kurš pēc tam kļūst par būvdarbu publiskā iepirkuma līguma priekšmetu ( 49 ). Šo argumentāciju a fortiori var piemērot, ja abas darbības ir paredzētas vienā līgumā, kā tas ir šajā gadījumā.

88. Saskaņā ar komūnas un Hurks noslēgtā sadarbības līguma apsvērumiem: — “puses vēlas izveidot un realizēt jaunu centru jaunā dzīvojamā kvartāla Tongelresche Akkers un esošā kvartāla Doornakkers labumam [..]” (B apsvērums); — “komūna un Hurks ir nonākušas pie vienošanās par šī [..] B apsvērumā uzskaitīto uzdevumu plānošanu un izpildi [..]” – tajos iekļauti – veselības centrs, rotaļu, integrācijas un mācību centrs ar dzīvokļiem, esošā veselības centra paplašināšana ar pazemes autostāvvietu, tirdzniecības centrs ar mājokļiem un pazemes autostāvvietu, mājokļi (B apsvērums).

89. Līguma priekšmets ir definēts bez jebkādas norādes uz zemes gabalu pārdošanu. Saskaņā ar sadarbības līguma 2. pantu šis līgums nosaka “īpašus noteikumus un kārtību starp līgumslēdzējpusēm projekta izpildei saskaņā ar ģenerālprojektu un citiem Plānošanas dokumentiem”. Savukārt šis projekts līgumā definēts kā “Plānotās teritorijas labiekārtošana”, kas nozīmē, konkrēti, ka minēto zonu saskaņā ar līguma nosacījumiem vajadzēs “padarīt apbūvējamu un apdzīvojamu” (sadarbības līguma 1.1. pants).

90. Šajā līgumā paredzēts arī izveidot “projekta komandu”, kuru veidotu “projekta grupa” un vairākas “darba grupas”, kuru uzdevums ir izstrādāt plānošanas dokumentus – proti, pilsētattīstības plāna galīgo projektu, vietējās labiekārtošanas plānu, specifikācijas, vajadzīgos nojaukšanas dokumentus, sabiedrisko vietu labiekārtošanas plānu u.c. (sadarbības līguma 5. pants) – un sagatavot pušu lēmumu pieņemšanu, ņemot vērā, ka projekta grupu vada komūnas projekta vadītājs (līguma 3. pants).

91. Visbeidzot, līguma 7.5. pantā, kas veltīts zemes gabalu pārdošanai, to nodošana skaidri ir pakļauta Hurks saistībām, kas minētas 6. pantā, “uz zemes gabaliem būvēt ēkas saskaņā ar plānošanas dokumentiem un plānu”.

92. Procedūras dokumentos norādīts, ka zemes gabalu pārdošanas summa sasniedz 5616024 euro ( 50 ), savukārt projekta būvniecības izmaksas ir novērtētas par 28186000 euro (prasības pieteikuma 7. pielikums).

93. Tātad no sadarbības līguma var secināt, ka tā priekšmets bija nevis galvenokārt zemes gabalu pārdošana, bet it īpaši būvdarbu veikšana, kas saistīti ar kādu no darbībām, kas minētas Direktīvas 2004/18 I pielikumā, proti, minot tikai vienu piemēru – būvdarbi vai būve direktīvas izpratnē ( 51 ).

94. Es uzskatu, ka attiecīgajā sadarbības līgumā ietvertais projekts atbilst trešajam gadījumam, kas minēts Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā, proti, “būves celtniecība ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām”.

95. Atsaucoties uz precizējumiem, kas sniegti iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller, kuru piemin Komisija un Nīderlandes valdība, “lai varētu atzīt, ka līgumslēdzēja iestāde ir norādījusi savas prasības saskaņā ar [Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu], tai bija jāveic pasākumi nolūkā definēt būves veidu vai vismaz izšķiroši jāietekmē tās dizainprojekts” ( 52 ). Tas nozīmē, ka “tas vien, ka valsts iestāde, īstenojot savu ar kompetenci pilsētbūvniecības regulējuma pieņemšanas jomā, izskata atsevišķus tai iesniegtos būvniecības plānus vai, īstenojot savu kompetenci attiecīgajā jomā, pieņem lēmumu, nenozīmē, ka ir izpildīts pienākums par “līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām” šī noteikuma izpratnē” ( 53 ).

96. Šajā ziņā es piekrītu Komisijas viedoklim. No abu pušu parakstītā sadarbības līguma, no citiem dokumentiem, uz kuriem ir atsauce šajā līgumā (ģenerālprojekts, plānošanas dokumenti, utt.), un no komūnas 2002. gada jūnijā – t.i., projekta sākumā – izdotā informatīvā dokumenta abiem kandidātiem – attīstītājiem izriet, ka komūna bija tā, kas izlēma ne tikai par attiecīgās teritorijas labiekārtošanu, bet arī ceļamo ēku izlietojumu.

97. Proti, dokumentā, kas saukts “Doornakkers centrs – Programma” ( 54 ), var redzēt, ka precīzi ir norādīts ne tikai būvējamo ēku skaits, bet arī telpu skaits, katras no tām izlietojums un pat to platība. Ir norādīts arī katrai telpai paredzētais vietu skaits autostāvvietā ( 55 ).

98. Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka norādes, “kurās ir iekļauts precīzs uzceļamo būvju, to īpašību un to aprīkojuma apraksts, skaidri pārsniedz parastās nomnieka prasības attiecībā uz jaunu noteiktas platības nekustamo īpašumu” ( 56 ). Tiesas skatījumā, līguma, kurā ir tādas norādes, “galvenais priekšmets [ir ēkas] celtniecība atbilstoši precīzām [līgumslēdzējas iestādes] prasībām” ( 57 ).

99. Šādos apstākļos, kas ir līdzīgi kā izskatāmajā lietā, Tiesa uzskatīja, ka, tā kā šīs celtnes ir “būves” piemērojamās direktīvas izpratnē, tā kā tās kā tādas tika paredzētas, lai pildītu saimniecisko funkciju, tā kā to vērtība krietni pārsniedz Direktīvā 93/37 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras, paredzēto robežvērtību un līgums tika noslēgts kā atlīdzības līgums, tad tas ir kvalificējams kā “būvdarbu publiskā iepirkuma līgums”. Šis pats konstatējums attiecas uz izskatāmo lietu.

100. Visbeidzot, “projekta komandas” sastāvs un uzdevumi, kas definēti sadarbības līguma 3. pantā, parāda arī komūnas vēlmi turpināt aktīvi iesaistīties projekta attīstībā, neierobežojot to ar tai iesniegto būvniecības plānu pārbaudi vai lēmumu pieņemšanu, īstenojot kompetenci pilsētbūvniecības regulējuma jomā. Tieši šai “komandai”, kuru vada komūnas projekta vadītājs, ir jāizstrādā un jāsagatavo plānošanas dokumenti, kuros ietilpst ne tikai, citu starpā, pilsētattīstības plāns, iekārtošanas plāns, bet arī dažādu uzdevumu pagaidu un galīgais projekts, specifikācijas un dažādu uzdevumu rasējumi, būvniecības un komunikācijas programma (skat. sadarbības līguma 5.1.–5.3. pantu). Turklāt projekta grupas konstatētās iespējamās atkāpes no ģenerālprojekta jāiesniedz komūnas apstiprināšanai (līguma 5.4. pants).

Starpsecinājums

101. Uzskatu, ka pirmais noteikums, kas noteikts Direktīvā 2004/18, lai pastāvētu būvdarbu koncesija, respektīvi, būvdarbu publiskā iepirkuma līgums, ir izpildīts un Komisija to pietiekami pierāda. Izskatāmais projekts atbilst vismaz pirmajam un trešajam gadījumam, kas minēti Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā. Tajā norādīta tādu būvdarbu veikšana, kas saistīti ar kādu no darbībām, kas minētas Direktīvas 2004/18 I pielikumā, un/vai būves celtniecība šīs direktīvas izpratnē, būve vai tās realizācija ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām.

102. Pilnības labad vēl precizēšu, ka nevar piekrist Nīderlandes valdības apgalvojumam, ka visas trīs Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētās situācijas viena otru izslēdz.

103. Kā norāda Komisija, Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka “pilsētbūvniecības darbi, kādi tie uzskaitīti Likuma Nr. 847/64 4. pantā, ir celtniecības vai inženiertehniskie būvdarbi un izriet no Direktīvas 2004/18 I pielikumā minētajām darbībām vai arī būves, kurām pašām paredzēta saimnieciska vai tehniska funkcija. Tās vismaz atbilst [Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta] pirmajā un otrajā ievilkumā minētajiem kritērijiem” ( 58 ).

104. Apstāklis, ka komūnas paredzētie būvdarbi šajā lietā varētu atbilst vairākiem direktīvā paredzētajiem gadījumiem, nevar novest pie tās nepiemērošanas.

b) Līgums par atlīdzību

105. Trešais nosacījums, kurš jāizpilda, lai līgums atbilstu “būvdarbu koncesijai”, ir, lai tas būtu noslēgts par atlīdzību.

106. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka koncesijas līgums ietver atlīdzību, norāda uz to, ka līgumslēdzēja iestāde, kas ir noslēgusi publiskā iepirkuma līgumu, pamatojoties uz to, saņem pakalpojumu par noteiktu atlīdzību uzņēmēja labā ( 59 ). Šis pakalpojums līgumslēdzējas iestādes labā ir to būvdarbu veikšana, ko tā vēlas saņemt ( 60 ).

i) Pakalpojums un tieša ekonomiska interese

107. Šajā gadījumā pienākums veikt attiecīgos būvdarbus ir skaidri paredzēts sadarbības līguma 7.5. pantā, saskaņā ar kuru “Hurks attiecībā uz komūnu apņemas uz zemes gabaliem būvēt ēkas saskaņā ar plānošanas dokumentiem un plānu”.

108. Tomēr Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller precizēja, ka šim pakalpojumam “jārada tieša ekonomiska interese līgumslēdzējai iestādei” ( 61 ).

109. Novirzoties no tiešas ekonomiskas intereses – ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumos lietā Helmut Müller formulēja prasību, lai “starp valsts iestādi un būvējamām būvēm vai veicamiem būvdarbiem pastāv[ētu] tieša saikne” tādā veidā, lai “līdzsvarot[u] obligātās vispārēji antagonistiskās vajadzības – no vienas puses, novērst ļaunprātīgu izmantošanu un, no otras puses, novērst nekontrolētu direktīvas [2004/18] piemērošanas jomas paplašināšanu” ( 62 ).

110. Ģenerāladvokāta P. Mengoci skatījumā, šo tiešo saikni var konstatēt: — ja valsts pārvaldes iestāde tiešā veidā iegūst īpašumtiesības uz būvējamo īpašumu vai būvēm. Šai ierastajai situācijai ir pieskaitāmas situācijas, kurās valsts iestāde būvi neiegūst īpašumā, bet no tās gūst tiešu ekonomisku priekšrocību, piemēram, tiesības izmantot īpašumu ( 63 ); — ja būvdarbu veikšanai vai būves celtniecībai tiek izmantoti valsts līdzekļi vai, vispārīgāk, valsts resursi (piemēram, zemes gabalu nodošana izmantošanai par brīvu) ( 64 ); — ja veicamie būvdarbi vai būves celtniecība ir pašas valsts iestādes iniciatīvas rezultāts ( 65 ). Šī papildkategorija tomēr jāatšķir no “vispārīgās intereses sasniegšan[as], izmantojot ierastās pilnvaras pilsētplānošanas nozarē”, lai Direktīva 2004/18 būtu piemērojama ( 66 ).

111. Kā es jau norādīju šo secinājumu 108. punktā, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller nav atbalstījusi tiešās saiknes kritēriju. Gluži otrādi, tā atsaucas tikai uz “tiešas ekonomiskas intereses” jēdzienu. Tādējādi Tiesa, man šķiet, nav pieņēmusi iepriekš minēto papildkategoriju – proti, gadījumu, kad līgumslēdzēja iestāde pati izrāda iniciatīvu – un līdz ar to ir sašaurinājusi Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomu.

112. Šī interpretācija tomēr valsts pārvaldes iestādēm atstāj zināmu rīcības brīvību. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller Tiesa no tiešas ekonomiskas intereses jēdziena tikai izslēdza kompetenci pilsētplānošanas jomā, ar kuru paredzēts apmierināt vispārējās intereses. Attiecībā uz pārējo Tiesa paskaidroja savu viedokli ar piecu gadījumu neizsmeļošu sarakstu. Tie ir gadījumi, kad: — līgumslēdzēja iestāde kļūst par būvdarbu vai būvju, kas ir līguma priekšmets, īpašnieci ( 67 ); — līgumslēdzēja iestāde iegūst tiesības izmantot attiecīgās būves, kas ir līguma priekšmets, lai tā varētu nodrošināt šo būvju pieejamību sabiedrībai ( 68 ); — līgumslēdzēja iestāde gūst ekonomiskas priekšrocības no būves tālākas izmantošanas vai pārdošanas ( 69 ); — līgumslēdzēja iestāde finansiāli ir piedalījusies būves celtniecībā ( 70 ); — līgumslēdzēja iestāde uzņemas risku, ka būve no ekonomiskā aspekta varētu izrādīties neizdevīgs darījums ( 71 ).

113. Tiesa neatsaucas uz ģenerāladvokāta P. Mengoci minēto gadījumu, kurā veicamie būvdarbi vai būvju celtniecība ir pašas valsts iestādes iniciatīvas rezultāts ( 72 ). Taču tā, tāpat kā ģenerāladvokāts, izslēdz gadījumu, kurā valsts iestādei ir tikai kompetence pilsētplānošanas jomā, ar kuru paredzēts apmierināt vispārējās intereses ( 73 ). Kas no tā attiecas uz izskatāmo lietu?

114. Ir skaidrs, ka izskatāmajā lietā komūna nav kļuvusi par uzbūvēto īpašumu īpašnieci un turklāt tāds nav bijis tās nodoms.

115. Tās izveidojušās attiecības saistībā ar Doornakkers centru gan ar Hurks, gan citām iesaistītajām personām, piemēram, Woonbedrijf ( 74 ), tomēr šķiet pierādām, ka komūnas iejaukšanās pārsniedz tikai komūnas daļas pilsētbūvniecības attīstības saskaņotību ( 75 ).

116. Nedrīkst aizmirst, ka īstenojamā projekta funkcijas komūna bija skaidri noteikusi, un tajās ietilpst veselības centrs, rotaļu, integrācijas un mācību centrs (SPILcentrum) ar dzīvokļiem, esošā veselības centra paplašināšana ar pazemes autostāvvietu, tirdzniecības centrs ar mājokļiem un pazemes autostāvvietu un vēl citi mājokļi (sadarbības līguma B apsvērums).

117. Līgumi par SPILcentrum izmantojumu un finansējumu arī pierāda komūnas tiešu ekonomisku ieinteresētību šajā projektā.

118. Kā jau iepriekš minēju ( 76 ), Hurks nevēlas viena pati uzņemties SPILcentrum finansiālo risku nedrošās rentabilitātes dēļ. Galu galā tā piekrita uzņemties būvniecību par saviem līdzekļiem un uz savu risku, jo apmaiņai komūna izraudzījās mājokļu sabiedrību Woonbedrijf par SPILcentrum nākamo īpašnieku, sākot no 2007. gada 13. februāra ( 77 ). Hurks varēja būt droša, ka visnerentablākā ēka tiks izmantota.

119. Savukārt Woonbedrijf saņēma vienreizēju ekspluatācijas pabalstu 2,41 miljona euro apmērā par trim SPILcentrum nerentablajām funkcijām: sporta zāli, tikšanās vietu un jauniešu centru ( 78 ).

120. Nīderlandes valdība apstiprina, ka sporta zāli un tikšanās vietu izmanto biedrība Sportbedrijf De Karpen. Turklāt tā precizē, ka biedrība “pieder” komūnai ( 79 ).

121. Nozīmējot Woonbedrijf par SPILcentrum īpašnieku, šai mājokļu sabiedrībai un komūnai 2008. gada 15. aprīlī parakstot vienošanos, un nododot biedrības Sportbedrijf De Karpen rīcībā sporta zāli un tikšanās vietu, komūna garantēja SPILcentrum pieejamību sabiedrībai.

122. Šeit mēs saskaramies ar tiešas ekonomiskas intereses otro gadījumu, ko Tiesa norāda iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller. Tiešo ekonomisko interesi “tāpat var konstatēt, ja ir paredzēts, ka līgumslēdzēja iestāde iegūs tiesības izmantot attiecīgās būves, kas ir līguma priekšmets, lai tā varētu nodrošināt šo būvju pieejamību sabiedrībai” ( 80 ).

123. Ir tiesa, ka šo īpašumu izmanto nevis komūna, bet biedrība, kura tai “pieder” (kā izsakās Nīderlandes valdība). Taču Tiesa jau ir noteikusi, ka valsts var sevi “realizēt” ar citu iestāžu, nevis tās struktūru starpniecību. Tādējādi attiecībā uz valsts atbalstu “kas attiecas uz [..] nosacījumu [par valsts iejaukšanos vai valsts līdzekļu piesaistīšanu], no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nav jānošķir valsts tieši piešķirtais atbalsts no atbalsta, kuru piešķir ar šīs valsts nozīmētas vai izveidotas publiskas vai privātas organizācijas starpniecību” ( 81 ). Mutatis mutandis šis pats pamatojums var tikt piemērots izskatāmajā lietā.

124. Esmu pārliecināts, ka var arī uzskatīt, ka komūna ir finansiāli piedalījusies projektā (ceturtais Tiesas minētais piemērs iepriekš minētā sprieduma lietā Helmut Müller 52. punktā), ciktāl Hurks piekrita SPILcentrum būvniecībai uz savu risku tikai tad, kad komūna nodrošināja, ka Woonbedrijf būs šī centra īpašnieks. Taču apmaiņai Woonbedrijf no komūnas ieguva ekspluatācijas pabalstu vairāk nekā divu miljonu euro apmērā.

125. Tāpat šajā darījumā var saskatīt finansiālu izdevīgumu komūnai, tā kā attīstītājam tā liek uzņemties izmaksas par infrastruktūru, kas bez sadarbības līguma tai būtu jābūvē un jāfinansē pašai. Atgādināšu, ka veselības centra paplašināšana ir novērtēta uz 8400000 euro un SPILcentrum būvniecība – uz 7386500 euro, no kuriem 3738500 euro par funkcijām, kuras var pārņemt komūna (skola, sporta zāle un jauniešu centrs) ( 82 ).

126. Visbeidzot, nemaz nerunājot par vispārējām interesēm un pilsētattīstības uzdevumu pareizu sadali, vairākas minētās funkcijas (konkrēti, veselības centrs un tirdzniecības centrs) skar saimnieciskas dabas darbības, kas komūnai pat radītu finansiālus ieņēmumus caur nodokļiem un dažādiem izdevumiem. Citiem vārdiem sakot, pārformulējot Tiesas teikto, līgumslēdzēja iestāde, kas ir komūna, gūs ekonomiskas priekšrocības no būves izmantošanas (vai vēlākas pārdošanas) (trešais Tiesas minētais piemērs iepriekš minētā sprieduma lietā Helmut Müller 52. punktā).

127. Tātad es uzskatu, ka izskatāmajā lietā, ņemot vērā lietas materiālus, ir pietiekami pierādīta komūnas tiešā ekonomiskā interese: komūna ir krietni pārsniegusi tikai “[..] administratīvā apgabala daļas pilsētbūvniecības attīstība[s] un saskaņotība[s] [nodrošināšanu]” ( 83 ).

ii) Atlīdzība

128. Kā jau iepriekš atgādināju, tas, ka koncesijas līgums ietver atlīdzību, norāda uz to, ka līgumslēdzēja iestāde, kas ir noslēgusi publiskā iepirkuma līgumu, pamatojoties uz to, saņem pakalpojumu par noteiktu samaksu.

129. Ja līgumslēdzējai iestādei pakalpojums ir būvdarbu veikšana, tad uzņēmējam atlīdzība ir vai nu tiesības izmantot būvi, vai šīs tiesības un samaksa (Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punkts).

130. Ņemot vērā tiesiskās attiecības starp komūnu un Hurks, vispirms jāvaicā, vai vispār pastāv “izmantošanas tiesības”, kas būtu Hurks piešķirtas, ja tā pati ir zemes gabalu un būvējamo īpašumu īpašniece. Kā Nīderlandes valdība paskaidroja tiesas sēdē, izmantošana nozīmē gūt labumu un paciest neērtības no trešās puses būves. Izskatāmajā lietā tas tā nav.

131. Tomēr, lai noteiktu “izmantošanu” Direktīvas 2004/18 izpratnē, šajā lietā ir jānoskaidro divi jautājumi. Pirmkārt, vai būvdarbu koncesijas piešķiršana – un tātad būves izmantošanas [piešķiršana] – uz nenoteiktu laiku ir saderīga ar Savienības tiesībām? Otrkārt, vai pastāv atlīdzība, ja koncesionārs ir vai kļūs par zemes gabala un/vai uzceltās būves īpašnieku?

– Būvdarbu koncesija uz nenoteiktu laiku?

132. Vispirms, es piekrītu Komisijas apsvērumam, saskaņā ar kuru Direktīvā 2004/18 nav ne mazākās norādes, ka koncesijai būtu jābūt uz ierobežotu laiku.

133. Tiesai jau ir bijusi iespēja izteikt savu viedokli šajā jautājumā. Es ar to domāju iepriekš minētos spriedumus lietā pressetext Nachrichtenagentur un lietā Helmut Müller. Nīderlandes valdības skatījumā, no sprieduma lietā Helmut Müller 79. punkta izriet, ka koncesijas līgums uz nenoteiktu laiku per se ir pretrunā Savienības tiesībām.

134. No savas puses es tomēr gribētu norādīt, ka Tiesa neizsakās skaidri, ņemot vērā, ka tā izvēlējusies lietot nosacījuma izteiksmi, precizējot, ka “katrā ziņā saistībā ar koncesiju ilgumu pastāv vairāki būtiski iemesli, tostarp konkurences nodrošināšana, kas liecina, ka koncesiju piešķiršana uz nenoteiktu laiku [būtu] pretrunā Savienības tiesību sistēmai” ( 84 ).

135. Tiesa vēl norāda uz iepriekš minētā sprieduma lietā pressetext Nachrichtenagentur 73. punktu, kurā tā apgalvo, ka “prakse noslēgt pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu uz nenoteiktu laiku pati par sevi neietilpst Kopienu tiesību publiskā iepirkuma jomas noteikumu sistēmā un mērķī”. Tomēr šo sprieduma punktu nevar skatīt atrauti no nākamā punkta, kas ir Tiesas argumentācijas secinājums. Tā ir nospriedusi, ka “tomēr Kopienu tiesībās pamatā nav aizlieguma slēgt pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumus uz nenoteiktu laiku” ( 85 ).

136. Kopš šī sprieduma pasludināšanas Savienības tiesības nav mainījušās. Pretēji pamatnolīgumiem Savienības likumdevējs koncesiju līgumus vēl nav ierobežojis laikā ( 86 ). Tomēr šāds ierobežojums minēts priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu ( 87 ), kas pašlaik ir apspriešanā. Ja šie grozījumi tiks pieņemti, Savienības tiesībās tiks noteikts ierobežojums laikā. Pats teksts tad neatstās nekādas šaubas par interpretāciju tam, ko Tiesa sauc par “Kopienu tiesību publiskā iepirkuma jomas noteikumu sistēm[u] un mērķ[i]” ( 88 ).

137. Turpinājumā, ir tiesa, ka prakses noslēgt pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu uz nenoteiktu laiku rezultātā beigu beigās varētu tikt traucēta brīva konkurence potenciālo pakalpojumu sniedzēju starpā un kavēta Savienības direktīvu noteikumu, kas garantē publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību procedūru publicitāti, piemērošana ( 89 ). Tomēr vienkārša līgumu uz nenoteiktu laiku izslēgšana no Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomas, manuprāt, rada vēl lielāku – jo tas ir sastopams biežāk – risku, proti, apiet šos pašus noteikumus.

138. Kā Komisija norāda prasības pieteikumā, ja uz šādiem koncesijas līgumiem neattieksies Direktīvas 2004/18 piemērošanas joma, tad pusēm būtībā atliks tikai noslēgt rakstisku līgumu par atlīdzību, bet uz nenoteiktu laiku, lai izvairītos no vienlīdzības, pārskatāmības un nediskriminācijas noteikumiem, kas ir regulu publiskā iepirkuma jomā pamatā.

139. Visbeidzot, ir jāvienojas par to, ko tieši apzīmē jēdziens “uz nenoteiktu laiku”. Manuprāt, tam jāatšķiras no jēdziena “neierobežoti ilgs laiks”, kuram vienīgajam nav beigu. Savukārt līgums uz nenoteiktu laiku ir līgums, kuram no sākuma nav noteikts ilgums, bet kurš var tikt izbeigts noteiktu līgumā paredzētu iemeslu dēļ ar iepriekšēju paziņošanu vai bez tās, ar kompensāciju vai bez tās.

140. Šo dažādo iemeslu dēļ es uzskatu, ka Direktīvu 2004/18 var attiecināt uz koncesiju uz nenoteiktu laiku saskaņā ar definīciju iepriekšējā punktā.

141. Tomēr šajā lietā ir cita situācija, jo Hurks tiek nodota nevis koncesija uz nenoteiktu laiku, bet zemes gabalu un nākamo būvju īpašums. Tātad attiecībā uz sabiedrību Hurks runa nav par tiesībām uz nenoteiktu laiku, bet par tiesībām uz “neierobežoti ilgu laiku”. Savukārt attiecībā uz komūnu līguma ilgums ir skaidri noteikts. Kad sadarbības līgumā paredzētās būves ir uzceltas, līgums ir izpildīts un pušu tiesības un pienākumi izbeidzas. Pirms šīm beigām vienīgais iemesls sadarbības līguma laušanai attiecas uz projekta īstenošanai nepieciešamajiem nosacījumiem, proti, derīgas būvatļaujas iegūšanu ( 90 ) vai uzņēmēja maksātspēju ( 91 ).

142. Patiesībā šajā gadījumā, izvērtējot, kāda atlīdzība ir vajadzīga, lai koncesijas līgums kļūtu par līgumu par atlīdzību, ir vienīgi jānoskaidro jautājums par teritorijas īpašumu kopumā.

– Būvdarbu koncesija un īpašums?

143. Komisijas skatījumā, zemes gabalu īpašuma nodošanai [sabiedrībai] Hurks līdzi nāca izmantošanas tiesību uz nenoteiktu laiku nodošana, tā kā tikai zemes gabalu pārdošana [sabiedrībai] Hurks viena pati neļautu īstenot sadarbības līgumā paredzētos būvdarbus.

144. Saskaņā ar sadarbības līguma 7. panta 2. un 3. punktu būvatļaujas esamība būvju celtniecībai bija zemes gabalu pārdošanas izšķirīgs un apturošs nosacījums, ņemot vērā attiecīgos faktus. Būvdarbu realizācija tātad bija iespējama tikai ar komūnas saistībām pilnībā sadarboties, kas minētas sadarbības līguma 6. pantā.

145. Nīderlandes valdības skatījumā ir jānošķir izmantošana kā īpašniekam no izmantošanas kā koncesionāram. Pirmajā gadījumā izmantošana notiek, pamatojoties uz īpašnieka īpašuma tiesībām. Otrajā gadījumā izmantošana notiek, pamatojoties uz koncesiju, ko īpašnieks piešķīris koncesionāram. Izskatāmajā lietā, tā kā komūna zemes gabalu īpašumu ir nodevusi Hurks, Nīderlandes valdība uzskata, ka tā to izmanto kā īpašniece, nevis saskaņā ar koncesiju. Savas argumentācijas pamatojumam tā atkal atsaucas uz iepriekš minēto spriedumu lietā Helmut Müller.

146. Secinājumos lietā Helmut Müller ģenerāladvokāts P. Mengoci uzskatīja – ja Direktīvā 2004/18 būvdarbu koncesijas definīcijā lietotos terminus “izmantošanas tiesības” varētu interpretēt plaši, ģenerāladvokāta skatījumā, “ņemot vērā attiecīgā tiesību akta jēgu un vispārējo sistēmu, nevar uzskatīt, ka būvdarbu koncesija pastāv, ja koncesionāram ir īpašumtiesības uz būvējamām būvēm” ( 92 ).

147. Tiesa izteicās niansētāk. Proti, “lai līgumslēdzēja iestāde varētu otrai līguma pusei nodot tiesības izmantot būvi saskaņā ar [Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punktu], šai līgumslēdzējai iestādei ir jābūt iespējai izmantot šo būvi” ( 93 ). Tiesas skatījumā, “tā tas parasti nav, ja vienīgais pamats, uz kura rodas izmantošanas tiesības, izriet no attiecīgā saimnieciskās darbības subjekta īpašumtiesībām”, jo “līdz pat brīdim, kamēr saimnieciskās darbības subjektam ir tiesības izmantot viņa īpašumā esošo zemes gabalu, valsts iestāde principā nevar piešķirt koncesiju attiecībā uz šī zemes gabala izmantošanu” ( 94 ).

148. Līdz ar to, ja princips ir koncesijas izslēgšana, gadījumā, ja “būvētājs” ir zemes gabalu īpašnieks, terminu “parasti” un “principā” izmantošana pieļauj izņēmumu.

149. Tiesa tomēr nav nekādi norādījusi paredzamus izņēmumus. Vienīgā norāde ir noteikuma skaidrojums: līgumslēdzēja iestāde nevar izmantot būvi, ja “vienīgais pamats, uz kura rodas izmantošanas tiesības, izriet no attiecīgā saimnieciskās darbības subjekta īpašumtiesībām” ( 95 ).

150. Jāatzīst, ka saistībā ar šo izteikumu arī doktrīnā nevalda vienprātība.

151. Dažiem atbilde ir skaidra: ja līgumslēdzēja iestāde nepaliek būves, kas ir līguma priekšmets, īpašniece vai par tādu nekļūst, tad nepastāv koncesija, tā kā iestāde nevar nodot koncesijā īpašumu, uz kuru tai nav nekādu tiesību ( 96 ). Taču, kā jau iepriekš precizēju, Direktīva 2004/18 nosaka, ka līgumslēdzēja iestāde kā atlīdzību par būves celtniecību dod tiesības to izmantot vai šīs tiesības un samaksu (Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punkts). Īpašuma tiesībās ietilpst izmantošanas tiesības. Līdz ar to pirmās ir nodotas un otrās vairs nevar nodot.

152. Šī apgalvojuma, ko es uzskatu par ierobežojošu, aizstāvju skatījumā koncesionārs noteikti atstāj īpašumu līgumslēdzējai iestādei un patur šī īpašuma apsaimniekošanu, lai to padarītu pieejamu sabiedrībai un par to pretī saņemtu samaksu ( 97 ).

153. Tomēr citu autoru skatījumā Direktīva 2004/18 paredz plašāku koncesijas izpratni ( 98 ). Viņuprāt, būves izmantošana paredz tiesības no tās gūt labumu, un tam nav noteikti jābūt maksas iekasēšanai no lietotājiem. Saskaņā ar šo interpretāciju izmantošanas tiesības attīstītājs var iekļaut cenā, par kuru zemes gabali, mājokļi vai citas būves tiek pārdoti. Šādā gadījumā būve nepaliek vai nekļūst par līgumslēdzējas iestādes īpašumu, bet līgumpartneris vismaz var izmantot īpašumu, kuru tas uzbūvējis, to pārdodot.

154. Šāda interpretācija būtu saskaņā ar Direktīvas 2004/18 definīcijām, jo publisko būvdarbu koncesijas definīcija atsaucas uz “publisko būvdarbu” definīciju. Taču ir tiesa, ka publiskā iepirkuma definīcija neprasa, lai manta paliktu vai kļūtu par līgumslēdzējas iestādes īpašumu. Saskaņā ar autoriem, kuri atbalsta koncesijas plašu interpretāciju, līdz ar to neesot pamata izšķirt divus iepirkuma veidus atkarībā no īpašuma tiesību turētāja ( 99 ).

155. Vēl citā skatījumā, šis jautājums vēl nav izsmelts un būtu vēlami sīkāki skaidrojumi ( 100 ).

156. Es piekrītu šim pēdējam viedoklim.

157. Ja vadās pēc Tiesas ieskata iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller – līgumslēdzēja iestāde nevar izmantot būvi, ja “vienīgais pamats, uz kura rodas izmantošanas tiesības, izriet no attiecīgā saimnieciskās darbības subjekta īpašumtiesībām” ( 101 ) –, ir jāvaicā, kas tad ir izmantošanas tiesību pamatā gadījumā, ja tās nav īpašuma tiesības?

158. Šajā gadījumā – kas ir šis cits izmantošanas tiesību sākotnējais pamats?

159. Ja neskaita īpašuma tiesības uz zemes gabaliem un ēkām – vai šīs tiesības būtu iegūtas pirms vai līdztekus ar darbībām, vai attīstītājs tās būtu ieguvis no trešās puses vai valsts iestādes – manuprāt, sadarbības līgums skar tikai būvdarbu veikšanai nepieciešamo atļauju iegūšanu.

160. Tomēr nedrīkst aizmirst, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Helmut Müller Tiesa noraidīja argumentu, ka ekonomisku risku, kas raksturīgs koncesijas situācijai, rada nedrošība par nepieciešamo pilsētbūvniecības atļauju iegūšanu. Tiesa uzskatīja, ka šajā gadījumā risks nav saistīts ar izmantošanu, bet līgumslēdzējas iestādes kompetenci pilsētplānošanas jomā ( 102 ). Turklāt izskatāmajā lietā nepastāv risks attiecībā uz attīstītāju, jo sadarbības līgumā skaidri paredzēts, ka “attiecīgo zemes gabalu pārdošanas līgumos jānorāda, ka [zemes gabalu] nodošanas izšķirīgs nosacījums ir tāds, ka līdz 9.1. pantā paredzētajam būvdarbu uzsākšanas datumam ir izsniegta derīga būvatļauja” ( 103 ), un ka “tirdzniecības centra zemes gabala un mājokļu zemes gabala nodošana notiek vēlākais četras nedēļas pēc tam, kad ir pieejama attiecīgās būves celtniecībai derīga būvatļauja” ( 104 ).

161. Pēc analoģijas līdz ar to uzskatu, ka no izšķirīgā nosacījuma par atļaujas iegūšanu nevar izsecināt pamatu sākotnējām tiesībām izmantot būves. Bez atļaujas būves vienkārši netiktu uzceltas un, iespējams, arī zemes gabalu pārdošana netiktu atrisināta (skat. sadarbības līguma 7. panta 2.–4. punktu).

162. Protams, Hurks ir vajadzīga komūnas palīdzība, lai iegūtu būvju celtniecībai nepieciešamās atļaujas un atkāpes. Tomēr šķiet, ka ne jau komūna izsniedz atļaujas. Šajā ziņā to nevarētu kvalificēt kā izmantošanas tiesību “pamatu”.

163. Vispārīgāk raugoties, man rodas pārdomas, vai ir gadījumi, kuros izmantošanas tiesību vienīgais pamats neizriet no līgumslēdzējas iestādes vai uzņēmēja īpašuma tiesībām.

164. A priori dažādās klasiskās tiesību situācijas, kas ļauj izmantot kādu lietu, neiegūstot to īpašumā, vienmēr izriet no šī īpašuma sadalīšanas (vai tas būtu, piemēram, servitūts, ilgtermiņa noma vai lietošanas tiesības). Ja koncesionāra izmantošanas tiesības izriet no kādas no šīm situācijām (servitūts, ilgtermiņa noma, lietošanas tiesības), viņš tātad nav īpašnieks un līdz ar to nerodas jautājums par koncesijas neiespējamību.

165. Ja šīs tiesības piešķir līgumslēdzēja iestāde, koncesionārs nav īpašnieks, bet vienīgi bauda ierobežotas izmantošanas tiesības un šo tiesību pamats ir izmantošanas atļauja, ko ir piešķīrusi līgumslēdzēja iestāde.

166. Savukārt, ja tas ir viņš, kurš dod servitūtu, lietošanas tiesības vai ilgtermiņa nomu, viņš to dara kā īpašnieks un izmantošanas iespēja, ko viņš, iespējams, patur, izriet no viņa īpašumtiesībām.

167. Iepriekš minētā sprieduma lietā Helmut Müller formulējuma nenoteiktība saistībā ar būves īpašuma situācijas ietekmi uz uzņēmēju man šķiet ļoti ierobežota un attiecas uz gadījumiem, par kuriem izskatāmajā lietā, šķiet, nav runas.

168. Līdzīgi kā ģenerāladvokāti P. Mengoci un N. Jēskinens, arī es piesliešos Tiesas ieskatam, ka vienkārši nevar uzskatīt, ka būvdarbu koncesija pastāv, ja (iespējamam) koncesionāram ir īpašumtiesības uz būvējamām būvēm ( 105 ).

169. Jebkurā gadījumā, ja Tiesa vēlētos vienā vai otrā virzienā atzīmēt šādu pastāvošu nenoteiktību saistībā ar būves īpašuma situācijas ietekmi uz uzņēmēju, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Helmut Müller, es uzskatu, ka izskatāmās lietas apstākļos Komisija pietiekami nav pierādījusi atlīdzības, proti, izmantošanas tiesību vai šo tiesību un samaksas, esamību – sabiedrībai Hurks, zemes gabalu un ceļamo būvju īpašniecei. Līdz ar to šeit nevar runāt par publisko būvdarbu koncesijas līgumu.

170. Ņemot vērā šo pēdējo apsvērumu, es iesaku Tiesai Komisijas prasību noraidīt.

171. Ir gan tiesa, ka mans secinājums nenovērš risku, ka ar pārdošanas līgumiem ar īpašuma tiesību nodošanu tiks pārkāpti noteikumi publiskā iepirkuma jomā. Šāda situācija noteikti nav apmierinoša. Bet tas tomēr būs nākotnē jākoriģē likumdevējam.

172. Izskatāmajā lietā Tiesai ir jālemj prasības par valsts pienākumu neizpildi ietvaros, ņemot vērā pastāvošās tiesību normas un Komisijas sniegtos pierādījumus. Ja tā uzskata, ka iepriekš aprakstītais risks ir nozīmīgs un rada kaitējumu Eiropas Savienībai, tai vajag izmantot savas iniciatīvas tiesības likumdošanas jomā, lai grozītu Direktīvu 2004/18.

2) Kopsavilkums

173. Ir jāpiemēro direktīva, kura ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas piemērojamās procedūras veidu un novērtē, vai ir jāveic iepirkuma procedūras iepriekšēja izsludināšana publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai.

174. Uzskatu, ka šajā lietā komūna šo lēmumu pieņēma 2002. gada 23. aprīlī. Tātad Direktīva 2004/18, manuprāt, nebija piemērojama. Taču Komisija savu prasību pamato ar to.

175. Lai tā būtu būvdarbu koncesija, ir nepieciešami nosacījumi, kas savukārt izriet no “būvdarbu publiskā iepirkuma” jēdziena un “būvdarbu koncesijas” jēdziena, kas attiecīgi minēti Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā un 1. panta 3. punktā. To ir trīs. Ir nepieciešams: — rakstisks līgums starp līgumslēdzēju iestādi un saimnieciskās darbības subjektu, — līgums, kura priekšmets ir vai nu tādu būvdarbu veikšana vai projektēšana un veikšana, kas saistīti ar kādu no darbībām, kas minētas Direktīvas 2004/18 I pielikumā, vai arī būve vai tās celtniecība ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām, — līgums par atlīdzību, pretī saņemot vai nu tikai konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksu (1. panta 3. punkts).

176. Manuprāt, tas, ka līgums ietver atlīdzību, nozīmē, no vienas puses, ka koncesionārs ceļ būvi, par kuru līgumslēdzējai iestādei ir tieša ekonomiska interese, un, no otras puses, ka koncesionārs saņem atlīdzību, proti, būves izmantošanas tiesības vai šīs tiesības un samaksu. Lai izpildītu šo nosacījumu, ņemot vērā pašlaik piemērojamo tiesisko regulējumu, koncesiju var piešķirt uz nenoteiktu laiku, bet tā nevar būt neierobežota, konkrēti, kā līgumpartnera īpašuma tiesību nodošana.

177. Līdz ar to, tā kā Hurks izmantošanas tiesības izriet no zemes gabalu īpašuma, ko tā nopirkusi no komūnas, un tā kā tā nav ieguvusi īpašumu ar būvdarbu koncesijas līguma palīdzību, es uzskatu, ka Komisijas prasība ir nepamatota.

IV – Par tiesāšanās izdevumiem

178. Atbilstoši Reglamenta 138. pantam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Līdz ar to Komisijai jāatlīdzina Nīderlandes Karalistes tiesāšanās izdevumi saskaņā ar tās prasījumiem.

179. Saskaņā ar Reglamenta 140. pantu Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

V – Secinājumi

180. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai: — galvenokārt, noraidīt Eiropas Komisijas prasību, tā kā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru ratione temporis nav piemērojama, — pakārtoti, noraidīt Komisijas prasību, tā kā Direktīva 2004/18 nav piemērojama, jo attiecīgais līgums nav būvdarbu koncesijas līgums, — jebkurā gadījumā Komisija atlīdzina Nīderlandes Karalistes tiesāšanās izdevumus, bet Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 134, 114. lpp.

( 3 ) Skat. komūnas iekšējo dienestu 2001. gada 26. jūlija atzinumu, ko 2001. gada 7. augustā apstiprinājusi pilsētas padome (iebildumu raksta 1. pielikums).

( 4 ) Skat. iebildumu raksta 3. pielikumu.

( 5 ) Skat. komūnas iekšējo dienestu 2002. gada 11. aprīļa atzinumu, ko 2002. gada 23. aprīlī apstiprinājusi vietnieku kolēģija (iebildumu raksta 3. pielikums, 5. lpp.).

( 6 ) Skat. iebildumu raksta 5. pielikumu.

( 7 ) Šajā ziņā skat. 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā C-365/97 Komisija/Itālija (Recueil, I-7773. lpp., 35. punkts), 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C-392/99 Komisija/Portugāle (Recueil, I-3373. lpp., 133. punkts) un 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-38/10 Komisija/Portugāle (16. punkts).

( 8 ) 2010. gada 14. oktobra spriedums lietā C-535/07 Komisija/Austrija (Krājums, I-9483. lpp., 41. punkts). Mans izcēlums.

( 9 ) 2005. gada 26. aprīļa spriedums lietā C-494/01 Komisija/Īrija (Krājums, I-3331. lpp., 36. punkts).

( 10 ) Nepiekrītu Nīderlandes viedoklim, ka gadījums, ko Tiesa apskatīja iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Īrija, attiektos vienīgi uz “vispārīga rakstura pienākumu neizpildi”, kas būtu saistīta tikai ar “sistemātisku un pastāvīgu iecietību”. Gluži pretēji, Komisija šajā pašā lietā centās sniegt papildu pierādījumus, lai “atbalstītu apgalvotās pienākumu neizpildes vispārīgo un pastāvīgo raksturu”. Skat. iepriekš minēto spriedumu (37. punkts).

( 11 ) Spriedums lietā Komisija/Īrija (minēts iepriekš, 42.–45. punkts).

( 12 ) Tiesas 2010. gada 18. novembra spriedums lietā C-458/08 Komisija/Portugāle (Krājums, I-11599. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 13 ) Skat. 156.–160. punktu.

( 14 ) 2010. gada 25. marta spriedums lietā C-451/08 Helmut Müller (Krājums, I-2673. lpp.).

( 15 ) Attiecībā uz to, ka Komisija prasības pieteikumā atsaucas uz judikatūru, kas nav minēta pienākumu neizpildes konstatēšanas prasības pirmstiesas procedūras posmā, Tiesa ir spriedusi, ka, “savā prasības pieteikumā atsaucoties uz iepriekš minētajiem “Atvērto griestu” spriedumiem, Komisija vēlējās vienīgi norādīt uz visjaunāko judikatūru attiecībā uz principiem, kuri regulē Kopienas ekskluzīvo ārējo kompetenci, nepaplašinot, negrozot, pat neierobežojot strīda priekšmetu, kas noteikts [..] argumentētajā atzinumā”. 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā C-433/03 Komisija/Vācija (Krājums, I-6985. lpp., 29. punkts).

( 16 ) Šajā ziņā skat. 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-337/98 Komisija/Francija (Recueil, I-8377. lpp.).

( 17 ) Skat. komūnas iekšējo dienestu 2001. gada 26. jūlija atzinumu, ko 2001. gada 7. augustā apstiprinājusi pilsētas padome (iebildumu raksta 1. pielikums).

( 18 ) Skat. iebildumu raksta 2. pielikumu.

( 19 ) Skat. iebildumu raksta 4. pielikumu.

( 20 ) Skat. komūnas iekšējo dienestu 2002. gada 11. aprīļa atzinumu, ko 2002. gada 23. aprīlī apstiprinājusi pilsētas padome (iebildumu raksta 4. pielikums, 5. lpp.).

( 21 ) Skat. iebildumu raksta 4. pielikumu.

( 22 ) Skat. iebildumu raksta 5. pielikumu.

( 23 ) Iepriekš minētais spriedums.

( 24 ) 2008. gada 19. jūnija spriedums lietā C-454/06 (Krājums, I-4401. lpp.).

( 25 ) Spriedums lietā Komisija/Francija (minēts iepriekš, 36. un 37. punkts). Mans izcēlums.

( 26 ) Turpat (40. punkts).

( 27 ) Turpat (44. punkts).

( 28 ) Spriedums lietā pressetext Nachrichtenagentur (minēts iepriekš, 35. punkts).

( 29 ) Turpat (36. punkts).

( 30 ) Turpat (37. punkts).

( 31 ) Turpat (40. punkts).

( 32 ) Skat. Komisijas replikas 46. punktu: “No Tiesas judikatūras jāsecina, ka, balstoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu un publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras pārskatāmības principu (skat. Direktīvas 2004/18 2. pantu), publiskais iepirkums ir jārīko atkārtoti, ja kāds no būtiskiem šī līguma noteikumiem tiek grozīts un rezultātā tiek noslēgts jauns līgums, taču tas neizslēdz, ka šāda nostāja pēc analoģijas nevarētu tikt piemērota citās situācijās” (mans izcēlums).

( 33 ) Spriedums lietā Komisija/Francija (minēts iepriekš, 40. punkts).

( 34 ) Turpat (36. punkts).

( 35 ) 2009. gada 16. oktobra spriedums lietā C-138/08 Hochtief un Linde-Kca-Dresden (Krājums, I-8991. lpp., 28. un 29. punkts).

( 36 ) Atzinuma ar nosaukumu “Attīstītāja izvēle centram Doornakkers tuvumā” 2.5. pants (prasības pieteikuma 4. pielikums).

( 37 ) Šādu formulējumu lieto Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 36. punktā.

( 38 ) Spriedums lietā pressetext Nachrichtenagentur (minēts iepriekš, 35. punkts).

( 39 ) Turpat (36. punkts).

( 40 ) Turpat (37. punkts).

( 41 ) Turpat (40. punkts).

( 42 ) “Pat ja Hurks un komūna bija vienojušās par cenu un par komūnas zemes gabala pārdošanu [..]” (Komisijas prasības pieteikuma 46. punkts).

( 43 ) Komisijas prasības pieteikums (77. un 78. punkts). Mans izcēlums.

( 44 ) Šajā ziņā skat. 2011. gada 26. maija spriedumu lietā C-306/08 Komisija/Spānija (Krājums, I-4541. lpp., 94. punkts).

( 45 ) Mans izcēlums.

( 46 ) Spriedums lietā Komisija/Francija (minēts iepriekš, 40. punkts).

( 47 ) OV L 199, 54. lpp.

( 48 ) Nevarētu būt runa par būvdarbu publisko iepirkumu stricto sensu, ja nav finansiālas atlīdzības no komūnas (par šo jēdzienu skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā Komisija/Spānija (minēts iepriekš)).

( 49 ) Spriedums lietā Müller (minēts iepriekš, 82. punkts).

( 50 ) Nīderlandes valdība tiesas sēdē apgalvoja, ka zemes gabalu cenu iepriekš novērtēja neatkarīgs eksperts un viņš nebija ņēmis vērā iespējamu pievienoto vērtību, ko vēlāk īstenotu attīstītājs. Hurks neesot piešķirta nekāda atlaide par priekšrocībām, ko komūna gūtu no projekta realizācijas.

( 51 ) Par šo pēdējo kategoriju – būvi – derīgi būtu atsaukties uz lietu Auroux u.c., kurā arīdzan tika izskatīts projekts par kvartāla atdzīvināšanu ar izklaides centra izveidi, kurā būtu kinoteātru komplekss un komerctelpas. Tiesas skatījumā, “no Direktīvas 2004/18 1. panta c) punkta izriet, ka būves pastāvēšana ir jāizvērtē atbilstoši veikto darbu saimnieciskajam vai tehniskajam rezultātam (skat. 2005. gada 27. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-187/04 un C-188/04 Komisija/Itālija, 26. punkts). Kā tas skaidri izriet no vairākām līguma normām, izklaides centra izveide pieder pie komercdarbības un pakalpojumiem, līdz ar to ir jāuzskata, ka līgumam ir saimnieciskas funkcijas”, 2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C-220/05 Auroux u.c. (Krājums, I-385. lpp., 41. punkts). Šajā gadījumā nevar apstrīdēt, ka vairākas šīs lietas strīdīgās ēkas ir paredzētas komercdarbībai vai pakalpojumu sniegšanai (veselības centrs, SPILcentrum utt.) un līdz ar to pilda saimniecisku funkciju.

( 52 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 67. punkts). Mans izcēlums.

( 53 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 68. punkts).

( 54 ) Pielikums informācijai potenciāliem projekta attīstītājiem, kas piedalās atlases procedūrā, ko komūna izdevusi sakarā ar 2002. gada 11. jūnija sanāksmi.

( 55 ) Skat. iebildumu raksta 4. pielikumu.

( 56 ) 2009. gada 29. oktobra spriedums lietā C-536/07 Komisija/Vācija (Krājums, I-10355. lpp., 58. punkts).

( 57 ) Turpat (59. punkts).

( 58 ) 2001. gada 12. jūlija spriedums lietā C-399/98 Ordine degli Architetti u.c. (Recueil, I-5409. lpp., 59. punkts).

( 59 ) Līgumslēdzējam atlīdzība ir vai nu būves izmantošanas tiesības, vai nu šīs tiesības un samaksa (Direktīvas 2004/18 1. panta 3. punkts). Šī prasība tiks izskatīta vēlāk.

( 60 ) Skat. spriedumu lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 48. punkts).

( 61 ) Turpat (49. punkts).

( 62 ) Secinājumu 54. punkts.

( 63 ) Turpat, 55. punkts.

( 64 ) Turpat, 56.–58. punkts.

( 65 ) Turpat, 59. punkts.

( 66 ) Turpat, 61. punkts).

( 67 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 50. punkts).

( 68 ) Turpat (51. punkts).

( 69 ) Turpat (52. punkts).

( 70 ) Turpat (52. punkts).

( 71 ) Turpat (52. punkts).

( 72 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Helmut Müller (minēta iepriekš, 59. punkts).

( 73 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 57. punkts).

( 74 ) Skat. argumentāciju tālāk (118.–121. punkts).

( 75 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 55. punkts).

( 76 ) Skat. šo secinājumu 12., 33. un 66. punktu.

( 77 ) Skat. 2008. gada 15. aprīļa sadarbības līguma starp Woonbedrijf un komūnu apsvērumus, 2. lpp. (Komisijas prasības pieteikuma 5. pielikums).

( 78 ) Vienošanās, kas 2008. gada 15. aprīlī parakstīta starp Woonbedrijf un komūnu.

( 79 ) Atbildes uz repliku 17.–20. punkts.

( 80 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 51. punkts).

( 81 ) 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C-345/02 Pearle u.c. (Krājums, I-7139. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 82 ) Saskaņā ar datiem, ko Nīderlandes valdība paziņojusi 2008. gada 19. decembra atbildē Komisijai (prasības pieteikuma 7. pielikums).

( 83 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 55. punkts).

( 84 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 79. punkts).

( 85 ) Spriedums lietā pressetext Nachrichtenagentur (minēts iepriekš, 74. punkts). Mans izcēlums. Pat ja šī sprieduma pamatā ir strīds par pakalpojumu publisko iepirkumu, manuprāt, šis apstāklis neliedz šo argumentāciju attiecināt uz būvdarbu publiskā iepirkuma jomu. Turklāt spriedums lietā Helmut Müller (minēta iepriekš) attiecas uz būvdarbu publisko iepirkumu.

( 86 ) Skat. Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta ceturto daļu.

( 87 ) Skat. 16. pantu Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (COM(2011) 897, galīgā redakcija) un Padomes piedāvātos grozījumus (18007/12) (011/0437 (COD)).

( 88 ) Spriedums lietā pressetext Nachrichtenagentur (minēts iepriekš, 73. punkts).

( 89 ) Šajā ziņā – spriedums lietā pressetext Nachrichtenagentur (minēts iepriekš, 73. punkts).

( 90 ) Skat. 7.2. un 7.3. pantu sadarbības līgumā, ko parakstījusi komūna un Hurks.

( 91 ) Skat. šī paša sadarbības līguma 12.2. pantu.

( 92 ) Secinājumu 90. punkts.

( 93 ) Spriedums lietā Helmut Müller (minēts iepriekš, 72. punkts).

( 94 ) Turpat, 73. un 74. punkts. Mans izcēlums.

( 95 ) Turpat, 73. punkts. Mans izcēlums.

( 96 ) “ES Tiesas spriedums [iepriekš minētajā] lietā Helmut Müller mums parāda, ka koncesija var pastāvēt tikai tad, ja līgumslēdzēja iestāde attiecīgās būves patur īpašumā, ar to saprotot, ka nevar nodot koncesijā to, kas nav īpašumā vai vairs nav īpašumā” (Llorens, Fr., un Soler-Couteaux, P. “Marchés, DSP, concession de travaux ou d’aménagement: de quelques problèmes de frontière”, Contrats et marchés publics, 2011, 10. atsauce). Šie paši autori līdzīgu viedokli pauduši pirmajos komentāros iepriekš minētajam spriedumam lietā Helmut Müller: “Viena lieta ir skaidra: zemes gabalu pārdošanu nevar pielīdzināt būvdarbu koncesijai, ja būvējamā būve paliek par pircēja (galīgo) īpašumu. [..] Šādi ir noslēgušās debates par jautājumu, vai zemes gabala pircējam fakts, ka viņš izmanto būves, ko gatavojas celt kā īpašnieks, nav pielīdzināmas izmantošanas tiesībām, kuras ir raksturīgas koncesijai.” Autori izskata tomēr gadījumu – kas ir līdzīgs izskatāmajai lietai –, kad līgumslēdzēja iestāde piedalās būvju finansēšanā vai ir uzņēmusies iniciatīvu pār tām. Bet šai gadījumā “līgumu vairs nevar pielīdzināt koncesijai, ja pircēja [veiktā] izmantošana ir saistīta vienīgi ar būvēm, kuru īpašnieks tas ir” (Llorens, Fr., un Soler-Couteaux, P., “La vente de terrains, la concession de travaux publics et le marché public de travaux: la vision de la CJUE (à propos de l’arrêt Helmut Müller)”, Contrats et marchés publics, 2010, 5. atsauce). Šo apgalvojumu kritizē Durviaux, A.-L., “Droit européen des marchés publics et autres contrats publics”, RTD eur., 2011, 423.–447. lpp., sp. Nr. 13. Ierobežojošu interpretāciju pauž arī Fatôme, E., un Richer, L., “Concession de travaux et droit d’exploitation”, AJDA, 2012, 682. lpp.: “Līdz ar to, tā kā īpašuma izmantošanas tiesības ir šī īpašuma īpašumtiesību atribūts, šķiet loģiski uzskatīt, ka – lai līgumu kvalificētu par būvdarbu koncesiju, šajā līgumā ir jāparedz – tiklīdz kā līgumpartneris būvi pabeidz, tā kļūst par līgumslēdzējas iestādes īpašumu”. Skat. arī Meister, M. “Champ d’application de la directive 2004/18 et notion de ‘travaux’”, Europe, 2010. gada maijs, 29. lpp.

( 97 ) Šajā ziņā skat. Fatôme, E., un Richer, L., “Concession de travaux et droit d’exploitation”, op. cit. Šie autori savukārt atsaucas uz ģenerāladvokāta N. Jēskinena secinājumiem lietā Komisija/Spānija (minēta iepriekš).

( 98 ) Fatôme, E., un Richer, L. “Concession de travaux et droit d’exploitation”, op. cit.

( 99 ) Šajā ziņā skat. Llorens, Fr., un Soler-Couteaux, P., “Marchés, DSP, concession de travaux ou d’aménagement: de quelques problèmes de frontière”, Contrats et marchés publics, Les revues Jurisclasseur, 2011. gada novembris, 10. atsauce.

( 100 ) Brown, A. “Helmut Müller GmbH v Bundesanstalt fur Immobilienaufgaben C-451/08): clarification on the application of the EU procurement rules to land sales and development agreements”P.P.L.R., 2010, 4, NA 125-130.

( 101 ) 73. punkts. Mans izcēlums.

( 102 ) Turpat, 78. punkts.

( 103 ) 7.2. pants sadarbības līgumā, kas parakstīts starp Eindhovenas komūnu un Hurks.

( 104 ) Šī paša sadarbības līguma 7.3. pants.

( 105 ) Skat. iepriekš minētos P. Mengoci secinājumus lietā Helmut Müller (90. punkts). Savukārt N. Jēskinens secinājumos, kas sniegti iepriekš minētajā lietā Komisija/Spānija (secinājumu 97. punkts), raksta: “Katrā ziņā, pat pieņemot, ka zemes īpašums, ko saņem attīstītājs, būtu uzskatāms par izmantošanas tiesību piešķiršanu (kas neatbilst manai nostājai), šādas tiesības tiek piešķirtas uz nenoteiktu laiku un tādējādi ir pretrunā koncesijas definīcijai, kuru Tiesa ir sniegusi spriedumos lietās Helmut Müller un pressetext Nachrichtenagentur” (mans izcēlums). Kā norādīts iepriekš, manai nostājai savukārt neatbilst N. Jēskinena viedoklis par līguma nenoteiktā laika ietekmi uz darījuma kvalificēšanu.