ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Ieceļošanas likuma 2. pants ir izteikts šādā redakcijā: “Šajā likumā: [..] 3) ES pilsonis – ārvalstnieks, kurš ir: a) Eiropas Savienības dalībvalsts valstspiederīgais; b) Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas dalībvalsts vai Eiropas Ekonomikas zonas [EEZ] līguma līgumslēdzēja puses valstspiederīgais, c) Šveices Konfederācijas valstspiederīgais; 4) ģimenes loceklis – ārvalstnieks, kurš neatkarīgi no tā, vai viņš ir ES pilsonis, ir: a) ES pilsoņa laulātais, b) ES pilsoņa vai viņa laulātā tiešais pēcnācējs, kurš nav vecāks par 21 gadu vai ir minētā pilsoņa vai viņa laulātā apgādībā, c) ES pilsoņa vai viņa laulātā tiešais augšupējais radinieks, kurš ir ES pilsoņa vai viņa laulātā apgādībā.”
6

Šī paša kodeksa 101. pantā “Paziņojums par nodokļu pārbaudi” ir paredzēts: “(1) Pirms nodokļu pārbaudes veikšanas nodokļu iestādei ir pienākums informēt nodokļu maksātāju par šīs darbības norisi, tam nosūtot paziņojumu par nodokļu pārbaudi. (2) Pēc paziņojuma par nodokļu pārbaudi saņemšanas nodokļu maksātājs var izteikt vienreizēju lūgumu, to pienācīgi pamatojot, atlikt nodokļu pārbaudes sākumu. Nodokļu iestāde šai atlikšanai piekrīt vai to noraida, un šajā ziņā tā pieņem lēmumu. Gadījumā, ja tā piekrīt nodokļu pārbaudes sākuma atlikšanai, nodokļu iestāde paziņo nodokļu maksātajam par no jauna noteikto datumu. (3) Paziņojumā par nodokļu pārbaudi ietver: a) nodokļu pārbaudes juridisko pamatojumu; b) nodokļu pārbaudes sākuma datumu; c) nodokļu saistības un laikposmus, par kuriem tiks veikta nodokļu pārbaude; d) iespēju lūgt atlikt nodokļu pārbaudes sākuma datumu.”
12

AO 227. pantā ir paredzēts: “Nodokļu iestādes var pilnībā vai daļēji atteikties no prasījumiem, kas izriet no nodokļu parādiem, ja to iekasēšana, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, būtu netaisnīga; ar tādiem pašiem nosacījumiem var tikt veikta jau samaksāto summu atmaksāšana vai ieskaitīšana.”
38

Otrkārt, Regulā Nr. 817/2010 saskaņā ar tās preambulas 3. apsvērumu, lai ievērotu normas saistībā ar dzīvnieku labturību, ir paredzēta uzraudzības sistēma, kas ir balstīta uz obligātajām pārbaudēm ne tikai izvešanas no Savienības muitas teritorijas punktā, bet arī līdz pirmajai izkraušanas vietai galamērķa trešajā valstī. Saskaņā it īpaši ar šīs regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu pārbaude ir jāveic pirmajā izkraušanas vietā galamērķa trešajā valstī un šīs pārbaudes rezultātā saskaņā ar minētās regulas 3. panta 2. punkta pēdējo daļu ir jāsagatavo ziņojums atbilstoši šī sprieduma 17. punktā minētajam paraugam. Kā to apstiprina šis paraugs, šīs pārbaudes mērķis būtībā ir noskaidrot, vai ir ievērotas Regulas Nr. 1/2005 normas, tostarp pārvadāšanas laikā starp izvešanas no Savienības punktu un pirmo izkraušanas vietu galamērķa trešajā valstī.
49

Kas attiecas it īpaši uz Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktu, tajā paredzēts, ka tad, ja mātesuzņēmums kā meitasuzņēmuma dalībnieks saņem sadalīto peļņu, mātesuzņēmuma dalībvalsts vai nu atturas šādai peļņai uzlikt nodokļus, vai ļauj mātesuzņēmumam no savas maksājamās nodokļu summas atskaitīt to meitasuzņēmuma maksātā nodokļa daļu, kas attiecas uz šo peļņu, un vajadzības gadījumā nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā ieturēto summu, ko iekasējusi dalībvalsts, kurā atrodas meitasuzņēmums, ievērojot atbilstošā valsts nodokļa maksimālo apmēru (spriedumi, 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 102. punkts; 2008. gada 3. aprīlis, Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, 25. punkts, kā arī 2017. gada 8. marts, Wereldhave Belgium u.c., C‑448/15, EU:C:2017:180, 37. punkts).
17

2015. gada 8. jūlijāCasertana cēla apelācijas sūdzību par Tribunale amministrativo regionale per la Campania (Kampānijas Reģionālā administratīvā tiesa) spriedumu. Būtībā prasītāja pamatlietā uzskata, ka pretendentam, kurš paļāvās uz to, ka papildu uzņēmumam ir pieprasītā kvalifikācija, nevar likt atbildēt par šīs kvalifikācijas zaudēšanu, ciktāl tas tajā nav vainojams. Esot neiespējami noteikt “kļūdu”, par kuru tas ir atbildīgs, un tādēļ šai tiesai esot vajadzējis atzīt pretendenta tiesības aizstāt papildu uzņēmumu, kā tas izrietot no Tiesas judikatūras, kā arī no Direktīvas 2014/24 63. panta, kurā ir tieši paredzētas minētās tiesības.
29

Lai konstatētu, vai līguma noteikums ir izslēgts no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas, valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šis noteikums atspoguļo valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas attiecībā uz līgumslēdzējām pusēm neatkarīgi no to izvēles, vai tiesību normas, kurām ir papildinošs raksturs un kuras līdz ar to ir piemērojamas automātiski, proti, ja šajā ziņā nav atšķirīgas vienošanās starp pusēm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 21. marts, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, 26. punkts, un 2014. gada 10. septembris, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 79. punkts).
1)

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 138. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā pirmajā dalībvalstī reģistrēta nodokļu maksātāja veikta preču piegāde nav atbrīvota no PVN atbilstoši šai tiesību normai gadījumā, ja, pirms ir noslēgts šis piegādes darījums, pircējs, kas ir reģistrēts PVN maksātājs otrajā dalībvalstī, dara zināmu piegādātājam, ka preces tiks nekavējoties pārdotas tālāk trešajā dalībvalstī reģistrētam nodokļu maksātājam pirms to izvešanas no pirmās dalībvalsts un to transportēšanas šim trešajam nodokļu maksātājam, ja vien šī otrā piegāde ir faktiski notikusi un preces tālāk ir tikušas transportētas no pirmās dalībvalsts uz galamērķi trešā nodokļa maksātāja dalībvalstī. Pirmā pircēja PVN reģistrācija dalībvalstī, kas atšķiras no pirmās piegādes vietas vai galīgās iegādes vietas, nav nedz kritērijs darījuma kvalificēšanai par iekšēju Kopienas darījumu, nedz arī pati par sevi ir pietiekams pierādījuma elements, lai pierādītu iekšēja Kopienas darījuma raksturu;
14

Tribunal Judicial de Paredes (Paredešas rajona tiesa) noraidīja J. J. Neto de Sousa pieteikumu, ciktāl tajā tika lūgts atlīdzināt materiālos zaudējumus, pamatojoties uz to, ka šī tiesa nevar noteikt nedz to, kādi ir J. J. Neto de Sousa ienākumi, izdevumi un maksājumi, nedz to, kādi bija vai varēja būt bojā gājušās ieguldījumi pāra ienākumos. Minētā tiesa arī noraidīja šo pieteikumu attiecībā uz nemantiskā kaitējuma atlīdzību, pamatojoties uz to, ka šī kaitējuma atlīdzināšana ir izslēgta saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 522/85 7. panta 3. punktu.
40

Trešām kārtām, kā secinājumu 53. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, par to, ka starp pārdevēja saistību periodu un iespējamo noilguma termiņu nav saiknes, liecina jau pats Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta saturs. Proti, šīs direktīvas 5. panta 1. punkta otrajā teikumā nav atsauces uz šī punkta pirmo teikumu. Tādējādi – atšķirībā no tā, ko savos rakstveida apsvērumos it īpaši apgalvo Beļģijas valdība, – saskaņā ar minēto tiesību normu iespējamā noilguma termiņa ilgums nav atkarīgs no pārdevēja saistību termiņa ilguma.
33

Turklāt no Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka, lai tas būtu piemērojams, īpašumtiesību pāriešanai ir jāattiecas uz vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no tā, vai tā darbojas nolūkā gūt peļņu.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Georgios Leventis un Nikolaos Vafeias – jūras transporta sabiedrības Brave Bulk Transport ltd. pārstāvjiem –, no vienas puses, un Malcon Navigation Co. ltd. (turpmāk tekstā – “Malcon Navigation”), no otras puses, par prasību par kaitējuma atlīdzību, kuru pēdējais minētais iesniedzis solidāri pret Brave Bulk Transport, kā arī pret G. Leventis un N. Vafeias, t.i., prasību par kaitējuma atlīdzību, saistībā ar kuru ir apstrīdēta Grieķijas tiesu kompetence to izskatīt.
45

Proti, pamatlieta – kā izriet no pirmā jautājuma vērtējuma – galvenokārt attiecas uz to, vai līgumslēdzēja iestāde, nepārkāpjot Direktīvas 2004/17 10. pantā minēto vienlīdzīgas attieksmes principu, var pieļaut, ka pretendents pēc sava piedāvājuma iesniegšanas var aizstāt dokumentu, kurš bija jāiesniedz atbilstoši specifikācijām, šajā lietā – mikrofilmas paraugu –, ja šis nodotais paraugs esot ticis nosūtīts kļūdas dēļ. No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu nekādi izriet, ka Archus un Gama nebūtu iesnieguši specifikācijās prasītos dokumentus vai nebūtu piekrituši tam, ka līgumslēdzēja iestāde izlabo to piedāvājumu. Līdz ar to ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesas otrajā jautājumā izvirzītā problēma ir hipotētiska.
2

Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), kas bija spēkā 2014. gada 12. jūnija lēmuma pieņemšanas datumā, 4. pantā “Paziņojuma iepriekšēja izskatīšana un Komisijas lēmumi” bija paredzēts: “1. Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts. Neskarot 8. pantu, Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar šā panta 2., 3. vai 4. punktu. 2. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, tā nostiprina minēto konstatējumu ar lēmumu. 3. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl uz to attiecas [LESD 107. panta 1. punkts], ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu, tā nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu (turpmāk – “lēmums necelt iebildumus”). Lēmumā norāda, kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro. 4. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu, tā nolemj sākt procedūras saskaņā ar [LESD 108. panta 2. punktu] (turpmāk – “lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru”). [..]”
30

Šajā lietā ir jākonstatē, ka, lai arī no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un it īpaši no pirmā jautājuma c) daļas izriet, ka iesniedzējtiesa balstās uz pieņēmumu, ka, izsniedzot attiecīgo izcelsmes sertifikātu pamatlietā, eksportēšanas valsts muitas iestādes ir pieļāvušas kļūdu, Tiesa nevar noteikt šīs kļūdas precīzo būtību, ne arī to, kādā mērā eksportēšanas valsts kompetentās iestādes kļūdījušās – vai varēja būt kļūdījušās – eksportētāja nepatiesas deklarācijas dēļ.
24

Vispirms ir jāatgādina, ka Pamatlēmuma mērķis – kā it īpaši izriet no tā 1. panta 1. un 2. punkta, kā arī no tā preambulas 5. un 7. apsvēruma – ir aizstāt daudzpusējo izdošanas sistēmu, kas balstīta uz 1957. gada 13. decembra Eiropas Konvenciju par izdošanu, ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod spriedumu izpildei vai kriminālvajāšanas veikšanai, un šī pēdējā minētā sistēma ir balstīta uz savstarpējas atzīšanas principu (spriedums, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru, C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
27

Taču ir jākonstatē, ka strīds pamatlietā, kas ir saistīts ar prasību, kura celta, apstrīdot atbrīvošanu no darba, attiecas nevis uz jautājumu par darba laika organizēšanu, bet gan uz jautājumu par to, vai attiecīgā persona ir jākvalificē kā “transportlīdzekļa apkalpes loceklis” un tātad darba ņēmējs valsts darba tiesību un it īpaši tiesību aktu par atbrīvošanu no darba piemērošanas mērķiem.
LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru ienākumu izmaksa, ko sabiedrība rezidente veic citā dalībvalstī uzņēmējdarbību veicošai sabiedrībai, no kuriem principā ir jāietur nodoklis ienākumu gūšanas vietā, izņemot, kad starp šīm abām dalībvalstīm noslēgtā konvencijā par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu ir paredzēts citādi, ja šajā tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka sabiedrībai rezidentei, kura neveic šo ieturējumu vai neiemaksā šo ieturējumu pirmās dalībvalsts budžetā, ir jāmaksā neatgūstami nokavējuma procenti par laikposmu no ienākumu nodokļa samaksas termiņa beigām līdz datumam, kurā sabiedrība nerezidente pierāda, ka šīs konvencijas piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, kaut arī atbilstoši minētajai konvencijai sabiedrībai nerezidentei pirmajā dalībvalstī nav jāmaksā nekādi nodokļi vai nodokļa summa ir mazāka nekā tā, kura parasti ir jāmaksā, pamatojoties uz minētās dalībvalsts nodokļu tiesībām.

Runājot par iemesliem, kas ir izvirzīti, lai attaisnotu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, Tiesa – kā tas ir atgādināts šā sprieduma 53. punktā – jau ir nospriedusi, ka nepieciešamība nodrošināt nodokļa piedziņas efektivitāti, kā arī nepieciešamība nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti var būt primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Tiesa ir arī nospriedusi, ka sodu, tostarp kriminālsodu, piemērošana var tikt uzskatīta par vajadzīgu, lai nodrošinātu efektīvu valsts tiesiskā regulējuma ievērošanu, tomēr ar nosacījumu, ka piemērotā soda veids un apmērs katrā atsevišķā gadījumā ir samērīgs ar pārkāpuma, par kuru to uzliek, smagumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 26. maijs, NN (L) International, C‑48/15, EU:C:2016:356, 59. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tiek paredzēta sankcija neatgūstamu procentu formā, kas tiek aprēķināti, pamatojoties uz saskaņā ar valsts tiesību aktiem ienākumu gūšanas vietā ieturamā nodokļa summu, un kas tiek aprēķināti par laikposmu no datuma, kurā nodoklis kļuva iekasējams, līdz datumam, kurā dokumenti, ar ko tiek pierādīta konvencijas par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu piemērojamība, tiek iesniegti nodokļu iestādēm, nevar nodrošināt iepriekšējā punktā minēto mērķu īstenošanu gadījumā, ja ir pierādīts, ka saskaņā ar atbilstošo konvenciju nodoklis nav jāmaksā. Proti, tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā nav saiknes starp pieprasīto procentu apmēru, no vienas puses, un maksājama nodokļa apmēru, kurš ir neesošs, vai to, cik būtiska ir minēto dokumentu novēlota iesniegšana nodokļu iestādēm, no otras puses. Papildus tam šāda sankcija pārsniedz minēto mērķu sasniegšanai nepieciešamo, jo aprēķināto procentu summa var izrādīties pārmērīga salīdzinājumā ar maksājamā nodokļa summu un nav paredzēts nekāds mehānisms šo procentu atmaksāšanai.

(skat. 57., 59., 60. un 63. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punkts, skatīts kopā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesai, kurā pirmajā instancē ir pārsūdzēts lēmums, kas attiecas uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir jāpārbauda gan faktiskie un tiesību elementi, piemēram, Direktīvas 2011/95 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērojamība pieteikuma iesniedzēja situācijai, ko iestāde, kura ir pieņēmusi šo lēmumu, ir ņēmusi vai būtu varējusi ņemt vērā, gan tie, kas ir atklājušies pēc minētā lēmuma pieņemšanas.

Tādējādi Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, lai izpildītu tās 46. panta 1. punktu, dalībvalstīm, ko saista šī direktīva, ir jānodrošina, ka tiesa, kurā tiek apstrīdēts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, veic “faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīgu un ex nunc pārbaudi, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaudi par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95]”. Šajā ziņā frāze “ex nunc” izceļ tiesas pienākumu veikt vērtējumu, kurā vajadzības gadījumā tiek ņemti vērā jaunie elementi, kas atklājušies pēc pārsūdzētā lēmuma pieņemšanas. Šāds vērtējums ļauj izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu visaptveroši, nenosūtot lietu atpakaļ atbildīgajai iestādei. Savukārt apzīmētājs “pilnīga”, kas lietots Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktā, apstiprina, ka tiesai ir jāpārbauda gan tie pierādījumi, ko ir ņēmusi vērā vai būtu varējusi ņemt vērā atbildīgā iestāde, gan tie, kas ir atklājušies pēc tam, kad šī iestāde pieņēma lēmumu. Ar terminu “attiecīgā gadījumā”, kas ietilpst frāzē “tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95]”, ir uzsvērts, kā Komisija to ir paskaidrojusi tiesas sēdē, ka pilnīgai un ex nunc pārbaudei, kas ir jāveic tiesai, obligāti nav jāattiecas uz starptautiskās aizsardzības nepieciešamības pārbaudi pēc būtības un ka tātad tā var attiekties uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma pieņemamību, ja valsts tiesības to atļauj, piemērojot Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punktu.

(skat. 106., 111–113., 115. un 118. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Attiecībā uz prasību, kas celta pret Komisiju, lai panāktu tāda lēmuma par priekšlikuma par Savienības finanšu atbalstu saistībā ar Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumentu (EISI) noraidīšanu atcelšanu, kurš esot iekļauts elektroniskā pasta vēstulē, ko prasītājai ir nosūtījusi Inovācijas un tīklu izpildaģentūra (INEA), Vispārējā tiesa, atzīdama prasību par nepieņemamu un noraidīdama prasītājas lūgumu uzskatīt, ka tās prasība ir vērsta pret Komisijas lēmumu, ar ko nosaka sarakstu ar piedāvājumiem, kuri ir atlasīti Savienības finansiālās palīdzības saņemšanai, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

Proti, tā kā prasības celšanas datumā prasītāja nezināja par Komisijas lēmuma pastāvēšanu, kurš, pretēji prasībām, kas izriet no vispārējā labas pārvaldības principa, nevienā brīdī netika paziņots prasītājai, tā prasības pieteikumā nevarēja identificēt minēto lēmumu kā tādu, ar kuru Komisija ir noraidījusi tās piedāvājumu, un varēja likumīgi uzskatīt, ka INEA elektroniskā pasta vēstule ir paziņojums par to, ka Komisija noraidījusi tās piedāvājumu. Līdz ar to, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus un lai prasītājai nodrošinātu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, Vispārējai tiesai vajadzēja atzīt, ka tās prasības priekšmets ir atcelt nevis INEA elektroniskā pasta vēstuli, uz ko prasītāja ir kļūdaini atsaukusies savā prasības pieteikumā Vispārējai tiesai, bet gan Komisijas galīgo lēmumu. Tā tas ir vēl jo vairāk tādēļ, ka prasība bija skaidri vērsta pret Komisiju un ka tikai Komisijai esot kompetence, lai piedāvājumu, kuriem var tikt piešķirta subsīdija atbilstoši EISI, atlases procedūrā pieņemtu noraidošu lēmumu.

(skat. 68., un 70.–73. punktu)
Ja prasītājs vienlaicīgi izvirza gan pamatus, kas balstīti uz noteikumu par sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā saistībā ar vides jautājumiem, neievērošanu, gan pamatus par citu noteikumu neievērošanu, Direktīvas 2011/92 11. panta 4. punktā paredzētā prasība, ka noteiktu tiesu procedūru izmaksas nedrīkst būt pārmērīgas, ir piemērojama tikai izdevumiem, kas ir saistīti ar to prasības daļu, kura ir balstīta uz noteikumu par sabiedrības līdzdalību neievērošanu.

Ja, kā tas ir attiecībā uz atļaujas pieteikumu, kā rezultātā notika tiesas izdevumu sadales process pamattiesvedībā, prasībā, kas vērsta pret procedūru, uz kuru attiecas Direktīva 2011/92, ir apvienoti juridiskie apsvērumi par sabiedrības līdzdalību un cita rakstura apsvērumi, valsts tiesai ir ex æquo et bono un atbilstoši piemērojamai valsts procesuālajai kārtībai jānodala ar katru no šiem argumentācijas veidiem saistītie izdevumi, lai nodrošinātu, ka pārmērīgu izmaksu aizliegums tiek attiecināts uz to prasības daļu, kura ir balstīta uz noteikumiem par sabiedrības līdzdalību.

(skat. 43. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Runājot par akcionāru identitātes kritērija piemērošanu, uz kuru norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja – lai gan prioritāte ir jāpiešķir valsts atbalsta ekonomiskajai realitātei, tā juridiskā forma arī var izrādīties būtiska, lai šo ekonomisko realitāti novērtētu. Konkrētāk, jautājums par atbalsta nodošanu ir jānovērtē atšķirīgi atkarībā no tā, vai tas ir saistīts ar sabiedrības daļu pārdošanu vai aktīvu pilnīgu vai daļēju pārdošanu.

Līdz ar to nelikumīgais atbalsts var tikt atgūts no sabiedrības, kura turpina atbalstu saņēmušā uzņēmuma saimniecisko darbību, ja tiek pierādīts, ka šī sabiedrība faktiski saglabā ar minētā atbalsta piešķiršanu saistīto konkurences priekšrocību. Aktīvu nodošanas gadījumā saimnieciskā pēctecība starp sabiedrībām, kas ir aktīvu nodošanas puses, ir jānovērtē, ņemot vērā nodošanas priekšmetu (aktīvi un pasīvi, darbaspēka saglabāšana, apkopoti aktīvi), nodošanas cenu, pārņemošā uzņēmuma un nododošā uzņēmuma akcionāru vai īpašnieku identitāti, nodošanas laiku (pēc izmeklēšanas sākuma, pēc procedūras sākuma vai pēc galīgā lēmuma pieņemšanas) un, visbeidzot, darījuma saimniecisko pamatotību.

Valsts atbalsta jomā, ciktāl runa ir par informēta privāta ieguldītāja kritēriju, jautājums par tā piemērojamību ir jānošķir no jautājuma par tā piemērošanu. Runājot par privātā ieguldītāja kritērija piemērošanu, ir ticis nospriests, ka tirgus cena ir augstākā cena, ko privāts ieguldītājs, rīkojoties normālos konkurences apstākļos, ir gatavs maksāt par sabiedrību tās situācijā un ka, līdzko publiska iestāde veic tai piederoša uzņēmuma pārdošanu izmantojot atklāta, pārskatāma un beznosacījumu konkursa procedūru, var tikt prezumēts, ka tirgus cena atbilst augstākajam piedāvājumam. Tomēr saprātīga privāta ieguldītāja kritērija piemērojamība nevar tikt izsecināta no nosacījuma, kas parasti ir daļa no tā piemērošanas. Tādējādi nevar tikt secināts, ka aktīvu nodošana vienā kopumā par tirgus cenu un izmantojot atklātu un pārredzamu konkursa procedūru obligāti nozīmē šā kritērija īstenošanu.

(skat. 137., 140. un 141. punktu)
Kā ir noteikts LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktā, dalībvalstīm nav jāsniedz informācija, kuras izpaušanu tās atzīst par būtisku savas drošības interešu apdraudējumu. Šī tiesību norma jau pēc sava vispārīgā formulējuma ir piemērojama it īpaši tādiem ar militāro jomu nesaistītiem publiskiem iepirkumiem kā līgumi par personu apliecinošu dokumentu un citu oficiālu dokumentu izgatavošanu. Tomēr pasākumi, kurus dalībvalstis īsteno atbilstoši leģitīmu valsts interešu prasībām, nav pilnībā izslēgti no Savienības tiesību piemērošanas tikai tā iemesla dēļ, ka tie tiek īstenoti tostarp valsts drošības interesēs.

Turklāt, lai gan šī Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai 4. panta 2. punktā un Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 14. punktā dalībvalstīm ir paredzēta rīcības brīvība, lai pieņemtu lēmumu par pasākumiem, kuri tiek uzskatīti par nepieciešamiem to drošības interešu aizsardzībai, tomēr šos pantus nevar interpretēt tādējādi, ka dalībvalstīm ar tiem tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no LESD, tikai atsaucoties uz minētajām interesēm. Dalībvalstij, kas vēlas izmantot šīs atkāpes, ir jāpierāda nepieciešamība tās piemērot, lai aizsargātu savas būtiskas drošības intereses. Šāda prasība ir jāievēro arī tad, ja šī dalībvalsts turklāt atsaucas uz LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Tādējādi dalībvalstij, kura vēlas izmantot šīs atkāpes, ir jāpierāda, ka vajadzību aizsargāt šīs intereses nevarētu apmierināt, izsludinot konkursu atbilstoši tam, kas ir paredzēts Direktīvā 92/50 un Direktīvā 2004/18.

(skat. 72., 76., 78. un 79. punktu)
Saistībā ar Regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 18. panta 1. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru Savienības iestādes, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus, tostarp gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu nepieciešamo informāciju vai to nesniedz šajā regulā paredzētajā termiņā, lai noteiktu, kāda ir šīs tiesību normas piemērošanas joma, ir jāņem vērā vienlaikus tās teksts, konteksts un mērķis. Šajā ziņā, runājot par jēdzienu “nepieciešamā informācija”, tajā ir ietverta atsauce uz informāciju, kāda ir ieinteresēto pušu rīcībā, kuru Savienības iestādes tām lūdz sniegt savu secinājumu izdarīšanai, kas ir jāpieņem saistībā ar antidempinga izmeklēšanu.

Turklāt Savienības iestādēm ir pienākums pierādīt dempinga, zaudējumu un cēloņsakarības starp dempinga importu un šiem zaudējumiem esamību un tātad, galu galā, arī noteiktas informācijas nepieciešamo raksturu, lai nonāktu pie secinājumiem, kādi ir jāizdara saistībā ar antidempinga izmeklēšanu.

(skat. 45., 46., 57. un 65. punktu)