Lieta T-257/04

Polijas Republika

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Lauksaimniecība — Tirgu kopīgā organizācija — Pārejas posma pasākumi, kas jānosaka jaunu dalībvalstu pievienošanās dēļ — Regula (EK) Nr. 1972/2003, kurā noteikti pasākumi attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību — Prasība atcelt tiesību aktu — Termiņš prasības celšanai — Termiņa sākums — Nokavējums — Regulas normas grozīšana — Prasības par šo normu un par visām normām, kuras ar to veido kopumu, izskatīšanas atsākšana — Daļēja pieņemamība — Samērīgums — Nediskriminācijas princips — Tiesiskā paļāvība — Pamatojums”

Pirmās instances tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2009. gada 10. jūnija spriedums II ‐ 1553

Sprieduma kopsavilkums

Aktā par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, Kopienu iestādēm ir īpaši paredzēta iespēja veikt noteiktus pasākumus laikposmā starp Pievienošanās akta parakstīšanu un jauno dalībvalstu pievienošanās datumu, tomēr neparedzot pagaidu atkāpes no Kopienu tiesību aktu likumības kontroles sistēmas. Kopienu tiesību noteikumi, kuri attiecas uz procesuālajiem termiņiem, ir piemērojami šauri un no tiem var atkāpties tikai tad, ja pastāv neparedzēti apstākļi vai nepārvarama vara. Tādējādi EKL 230. pantā paredzētais termiņš prasības celšanai ir vispārpiemērojams un šajā pantā par minētā termiņa sākumu attiecībā uz tiesību aktiem, kas pieņemti atbilstoši minētajam pievienošanās aktam, nav noteikts datums, kurā stājies spēkā pievienošanās akts. Līdz ar to, lai gan tāda regula kā Regula Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, attiecībā uz šīm valstīm atšķiroties no pārējā acquis communautaire sakarā ar tās īstenošanas brīdi un tās adresātu loku tiktāl, ciktāl tā ir adresēta visām dalībvalstīm, tostarp dalībvalstīm, kas Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gadā, tas neietekmē to, ka prasības celšanas termiņš sākas no attiecīgās regulas publicēšanas brīža. Tas neliedz minētajām valstīm tiesības celt prasību par tiesību aktiem, kas pieņemti pēc pievienošanās akta parakstīšanas un pirms to pievienošanās Eiropas Savienībai. Lai gan trešās valstis, tostarp jaunās dalībvalstis pirms pievienošanās, nevar pieprasīt tādu pašu statusu, kādu Kopienu sistēma piešķir dalībvalstīm saistībā ar prāvām, tomēr tām ir tādas pašas iespējas tiesāties, kādas Kopienu sistēma piešķir juridiskām personām, ja vien tās atbilst objektīvi paredzētajiem nosacījumiem. (sal. ar 44., 46.–48., 52. un 53. punktu)

Lai gan tiesību akta, kas nav apstrīdēts noteiktajā termiņā, galīgais raksturs attiecas ne tikai uz pašu tiesību aktu, bet arī uz ikvienu vēlāku aktu, kam ir tīri apstiprinošs raksturs, šis risinājums, kas balstīts uz nepieciešamo tiesisko stabilitāti un attiecas gan uz individuāliem aktiem, gan uz tiem aktiem, kam ir normatīvs raksturs, kā, piemēram, regulu, ja regulas norma ir grozīta, termiņš prasības iesniegšanai sākas no jauna attiecībā uz prasību atcelt ne tikai šo normu, bet arī visas tās normas, kas pat tad, ja tās nav grozītas, veido vienotu veselumu ar to. Kopienu tiesību akts, saskaņā ar kuru kādam sarakstam tiek pievienoti produkti, var veidot tikai vienu veselumu ar cita Kopienu tiesību akta normām, kurā paredzēti pasākumi, kuriem ir pakļauti šī saraksta produkti, jo pretējā gadījumā tiesību aktam, saskaņā ar kuru tiek pievienoti produkti, nebūtu nekādu tiesisku seku. Turklāt personai, kurai ir tiesības celt prasību par Kopienu tiesību aktu, saskaņā ar kuru sarakstā esošie produkti ir pakļauti noteiktiem pasākumiem, un kura to neizdara noteiktajā termiņā, nevar liegt prasības par citu tiesību aktu, saskaņā ar kuru produkti ir pievienoti attiecīgajam sarakstam, kontekstā atsaukties uz pasākumu, kuriem šie papildu produkti no šī brīža ir pakļauti, nelikumību. Šādi pasākumi attiecībā uz ar otro pieņemto tiesību aktu šim sarakstam pievienotajiem produktiem ir jauni pasākumi. Tātad otrais pieņemtais tiesību akts attiecībā uz minētajiem pasākumiem nevar tikt uzskatīts par tīri apstiprinošu. (sal. ar 70.–72. punktu)

Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, 41. panta pirmajā daļā Komisijai ir atļauts jaunajām dalībvalstīm noteikt pienākumu iekasēt nodokļus par to teritorijā esošajiem lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem, kas minēti Regulā Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību šo valstu pievienošanās dēļ. No vienas puses, gan krājumu izveides spekulatīviem nolūkiem novēršana, gan ekonomisko priekšrocību, kuras saņemtu uzņēmumi, kuri patiešām būtu izveidojuši liekus uzkrājumus par zemu cenu, neitralizēšana var pamatot, ka Komisija nosaka pasākumu atbilstoši Pievienošanās akta 41. panta pirmajai daļai, un, no otras puses, nodokļa noteikšana par liekajiem krājumiem ir jāuzskata par tādu, kuras mērķis ir jaunajām dalībvalstīm atvieglot pāreju uz tirgu kopīgo organizāciju, jo tā samazina Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļas 2. punktā paredzēto jauno dalībvalstu pienākuma iznīcināt krājumus uz to rēķina apjomu. (sal. ar 101. un 102. punktu)

Komisijai, īstenojot savas pilnvaras, kuras Padome vai arī pievienošanās akta autori tai ir piešķīruši kopējās lauksaimniecības politikas jomā, lai piemērotu normas, kuras tā pieņēmusi, var būt jāizmanto plaša rīcības brīvība tādējādi, ka vienīgi tas, ka šajā jomā noteiktajam pasākumam ir acīmredzami neatbilstošs raksturs salīdzinājumā ar mērķi, ko kompetentā iestāde plānojusi sasniegt, var ietekmēt šī pasākuma likumību. Nodokļa par noteiktu lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem apmēra noteikšana, ņemot vērā 2004. gada 1. maijā piemērojamā ievedmuitas nodokļa likmi erga omnes, kas paredzēta Regulas Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, 4. panta 3. punktā, acīmredzami nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai novērstu lieko krājumu izveidi neatkarīgi no to izcelsmes. Mērķis, kuru Komisija vēlas sasniegt ar attiecīgo nodokli, nav tikai konkrēto produktu, kuru izcelsme ir no tirdzniecības, krājumu spekulatīvos nolūkos izveides novēršana, bet vienkārši lieko krājumu izveides novēršana, t.i., tādu krājumu, kuri nav parasto rezervju, kas atrodas jaunajās dalībvalstīs, daļa. Tas skaidri izriet no Regulas Nr. 1972/2003 preambulas trešā apsvēruma. Šāda Komisijas nostāja atbilst koncepcijai, ka Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, autoriem ir liekie krājumi, kuri ir jāiznīcina uz jauno dalībvalstu rēķina. No šī akta IV pielikuma 4. nodaļas 1. un 2. punkta skaidri izriet, ka lieko krājumu, kas jaunajās dalībvalstīs izveidojušies valsts ražošanas rezultātā, esamība ir lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju traucējošs elements. Minētā akta autori iepriekš minēto pienākumu nekādi nav ierobežojuši tikai ar krājumiem, kuru izcelsme ir no tirdzniecības. Visbeidzot, Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punktā jaunajām dalībvalstīm ir atstāta noteikta rīcības brīvība, lai noteiktu, vai attiecīgo produktu, kas atrodas to teritorijā, krājumi ir darbības, kas pamatota ar normālu rīcību tirgū, rezultāts, šādā gadījumā atļaujot [šīm dalībvalstīm] tos nekvalificēt kā “liekos krājumus”. Tas nodokļa šo krājumu īpašniekiem noteikšanu atļauj ierobežot tikai ar gadījumiem, kuros [krājumu] izveide izraisa traucējumu tirgū risku, un pastiprina minētās regulas 4. panta 3. punktā paredzētā pasākuma samērīgo raksturu attiecībā pret sasniedzamo mērķi. (sal. ar 106., 111.–113. un 120. punktu)

EKL 34. panta 2. punkta otrajā daļā ietvertais nediskriminācijas princips ražotāju vai patērētāju starpā Kopienā lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas jomā prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Tāpēc pasākumus kopīgas tirgus organizācijas ietvaros var diferencēt atkarībā no reģiona un citiem faktoriem, kas ietekmē ražošanu vai patēriņu, nešķirojot pēc dalībvalstu teritorijas, tikai pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kuri nodrošina priekšrocību un negatīvo seku līdzsvarotu sadali starp attiecīgajām personām. Lauksaimniecības situācija jaunajās dalībvalstīs bija pilnīgi atšķirīga no situācijas agrākajās dalībvalstīs, jo šo divu kategoriju uzņēmumi pirms Eiropas Savienības paplašināšanās 2004. gadā bija pakļauti atšķirīgām normām, kvotām un ražošanas atbalsta mehānismiem. Turklāt, lai gan Kopienas iestādes var kavēt lieko krājumu izveidi Kopienas teritorijā ar lauksaimniecības tirgu kopīgai organizācijai atbilstošu pasākumu palīdzību, tās nevar kavēt lieko krājumu izveidi nākamo dalībvalstu teritorijās. Šī iemesla dēļ minētā akta IV pielikuma 4. nodaļas 1.–4. punktā ir paredzēts jauno dalībvalstu pienākums uz to rēķina likvidēt tajās esošos liekos krājumus, tomēr neparedzot agrākajām dalībvalstīm paralēlu pienākumu. Tā kā lauksaimniecības situācija jaunajās dalībvalstīs tomēr bija atšķirīga no situācijas, kāda bija agrākajās dalībvalstīs, tad no atšķirīgu normu piemērošanas jauno dalībvalstu uzņēmumiem un agrāko dalībvalstu uzņēmumiem nevar izrietēt nekāda diskriminācija. (sal. ar 128.–130., 199. un 200. punktu)

Regulas Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, 3. pantā paredzētā nodokļa iekasēšana nav pretrunā EKL 25. pantā norādīto ievedmuitas nodokļu vai maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegumam, jo minētais nodoklis nav maksājums, kuru vienpusēji ir noteikusi kāda dalībvalsts, bet tas ir Kopienas pasākums, kurš veikts pārejas posmā, lai, pievienojoties desmit jaunajām Eiropas Savienības dalībvalstīm, izvairītos no noteiktām grūtībām kopējās lauksaimniecības politikas jomā. Turklāt Komisija minēto regulu un tādējādi tās 3. pantu pieņēma, pamatojoties uz normu, ar kuru tai ir atļauts veikt pārejas posma pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu pāreju no jaunajās dalībvalstīs spēkā esošās sistēmas uz sistēmu, kas izriet no kopējās lauksaimniecības politikas piemērošanas, proti, Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, 41. panta [piemērošanas]. Šie pārejas posma pasākumi var būt tostarp atkāpes no normām, kas pretējā gadījumā noteiktā tiesiskā situācijā būtu jāpiemēro, piemēram, EKL 25. pants. (sal. ar 179. un 180. punktu)

Ja runa ir par regulu, EKL 253. pantā prasītais pamatojums var aprobežoties ar norādi, no vienas puses, uz kopējo situāciju, kas ir novedusi pie šī akta pieņemšanas, un, no otras puses, ar norādi uz vispārējiem mērķiem, ko ar to paredzēts sasniegt. Turklāt, ja vispārpiemērojamā tiesību aktā ir norādīts galvenais iestādes izvirzītais mērķis, būtu pārmērīgi prasīt, lai tiktu norādīts īpašs pamatojums dažādām tehniska rakstura izvēlēm. Šajā sakarā Komisijai nebija pienākuma sīkāk pamatot Regulas Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, 3. pantā paredzēto pasākumu vajadzību, jo minētās regulas pamatojums skaidri identificē preventīvo lieko krājumu izveides mērķi un vajadzību ieviest nodokļu noteikšanas par minētajiem krājumiem sistēmu (preambulas trešais apsvērums), kā arī kopējo situāciju, kas izraisīja minētās regulas pieņemšanu (preambulas pirmais un trešais apsvērums, lasot tos kopsakarā). Tātad attiecīgais pamatojums šajā sakarā ir uzskatāms par pietiekamu. (sal. ar 214., 216., 217. un 234. punktu)