ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51

Prasītāja apgalvo, ka Padome nav ievērojusi no LESD 296. panta izrietošo pienākumu pamatot aktus, kurus tā pieņem, atbilstoši tam, kā šis pienākums ir interpretēts judikatūrā. Apstrīdētajos aktos Padome neesot norādījusi, uz tieši kādu kritēriju, kas ir minēts Lēmuma 2010/413 20. pantā un Regulas Nr. 267/2012 23. pantā, tā esot pamatojusies, lai pēc pārskatīšanas saglabātu tās nosaukumu strīdīgajos sarakstos. Apgalvojumi, atbilstoši kuriem tā esot bijusi “iesaistīta darbībās, lai apietu sankcijas”, un esot “snieg[usi] finanšu atbalstu Irānas valdībai”, esot pārāk plaši un ar tiem netiekot sniegta nekāda veida precīza norāde par to, kas konkrēti tai tiek pārmests. Šajos apgalvojumus esot aptuveni pārfrāzēti iepriekš minētajās normās minētie kritēriji. Tomēr no judikatūras izrietot, ka tai esot bijis jāpaziņo apstrīdēto aktu īpaši un konkrēti iemesli vienlaikus ar šiem aktiem un šādas paziņošanas neesamību nevarot legalizēt šīs tiesvedības norises laikā. Šajā lietā prasītāja esot darījusi visu, kas vien ir tās spēkos, lai celtu sūdzību par apstrīdētajiem aktiem, pat nezinot precīzus to pieņemšanas iemeslus. Tomēr minētais pamatojums esot tik plašs un neprecīzs, ka tā nevarot citādi atbildēt, kā vien ar vispārīgu noliegumu, kā tas ir izdarīts 2012. gada 26. marta un 7. oktobra vēstulēs vai ar R. k‑dzes liecību, kas tātad neatbilda judikatūrā izvirzītajām prasībām. Turklāt Padome neesot izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā nav ņēmusi vērā prasītājas paziņojumus, kuri apstiprinot, ka tā nekad neesot bijusi iesaistīta kodolieroču izplatīšanā vai sankciju apiešanā, un kuri vēlāk esot tikuši apstiprināti R. k‑dzes liecībā.
6

Vienotās TKO regulas 103.a panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis RG pārejas laikposmā var piešķirt divu veidu finanšu atbalstu, proti, no vienas puses, atbalstu to izveides veicināšanai un to administratīvā darba atvieglošanai un, no otras puses, atbalstu, kura mērķis ir segt daļu no ieguldījumiem, kas vajadzīgi atzīšanas iegūšanai un kas šajā ziņā noteikti atzīšanas plānā.
31

Prasītājas apgalvo, ka no COMP2007. gada 8. novembra kopsavilkuma ziņojuma un no tās 2007. gada 14. novembra atzinuma izriet, ka šī komiteja nav secinājusi, ka zāles nilotinib būtu nozīmīgi labākas LMC slimniekiem salīdzinājumā ar citiem pastāvošajiem ārstniecības kursiem, it īpaši tiem, kuru pamatā ir zāles dasatinib, apgalvojot tikai, ka zāles nilotinib“var” radīt būtiskas “eventuālas” priekšrocības ar LMC slimojošiem pacientiem. Taču Regulas Nr. 141/2000 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka, lai zālēm piešķirtu zāļu reti sastopamu slimību ārstēšanai statusu, šīm zālēm jāvar dot ievērojamu labumu tiem, kurus skārusi šī saslimšana, salīdzinājumā ar pastāvošajām ārstēšanas metodēm. No tā izrietot, ka šī komiteja savā 2007. gada 14. novembra atzinumā esot kļūdaini secinājusi, ka zāles nilotinib nav jāsvītro no Kopienas zāļu reti sastopamu slimību ārstēšanai reģistra.
155

Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai izlemtu, vai publicēt šāda veida informāciju. Ievērojot iepriekš 89. un 90. punktā atgādinātos principus, Regulas Nr. 1/2003 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Komisijai uzliktajam publicēšanas pienākumam tajā ir paredzēts ierobežojums tikai attiecībā uz norādi par ieinteresētajām pusēm un būtiskāko no to lēmumu satura, uz kuriem ir izdarīta atsauce šīs normas pirmajā punktā, lai atvieglotu Komisijas uzdevumu informēt sabiedrību par šo lēmumu pastāvēšanu un saturu, tostarp ievērojot no valodu lietojuma izrietošo slogu saistībā ar publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī. Turpretī šī norma neierobežo Komisijas iespēju, ja tā to uzskata par vajadzīgu un ja to atļauj resursi, publicēt tās lēmumu teksta pilnu versiju vai vismaz ļoti detalizētu versiju, ievērojot aizsardzību, kāda ir piemērojama komercnoslēpumam un konfidenciālai informācijai (skat. pēc analoģijas iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā Bank Austria Creditanstalt/Komisija, 76. punkts).
56

No tā izriet, ka prasības atcelt tiesību aktu, ar kuru ir noteikti ierobežojoši pasākumi pret personu vai vienību, celšanas termiņš sākas vienīgi no šī akta paziņošanas brīža ieinteresētajai personai, nevis no šī tiesību akta publicēšanas datuma, ņemot vērā to, ka attiecībā pret šīm personām un vienībām, uz kurām šie pasākumi attiecas, tas ir kā individuālu lēmumu virkne. Tāpat termiņš, lai iesniegtu lūgumu attiecināt prasījumus un prasības pamatus uz aktu, ar kuru šos pasākumus patur spēkā, sākas vienīgi tajā datumā, kad šis jaunais akts ir paziņots attiecīgajai personai vai vienībai (šajā ziņā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu Bank Melli Iran/Padome, 57. punkts; šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2013. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P Gbagbo u.c./Padome, Krājums, 56.–58. punkts).
108

Pretēji prasītāju apgalvotajam, šī preventīvā iedarbība daudz būtiskāka ir elektronisko datņu gadījumā, jo, ņemot vērā to īpašo raksturu, ar tām var daudz vienkāršāk un ātrāk manipulēt nekā ar materiāliem papīra formā. Pat ja, kā to apgalvo prasītājas, elektronisko datņu izdzēšana no e‑pasta kontiem ne vienmēr ir nelabojama, jo tās iespējams iegūt no citiem informācijas nesējiem, ko turklāt ir iespējams arī izdarīt ar dažiem sagrieztiem dokumentiem papīra formā, tomēr nevar noliegt to, ka iespēja ar tām viegli manipulēt var īpaši apgrūtināt pārbaudes efektivitāti. Dokumenti papīra formā, kad inspektori tos ir ieguvuši, visu pārbaudes laiku paliekt to kontrolē. Turpretī elektroniskās datnes iespējams ātri paslēpt pat inspektoru klātbūtnē. Līdz ar to inspektori nezina, vai ir piekļuvuši pilnīgiem un neskartiem elektroniskiem datiem. Šajā gadījumā, kad inspektori pārbaudīja J. e‑pasta kontu, par kuru tika apgalvots, ka tas esot bloķēts, tie nezināja, ka ienākošās elektroniskās vēstules tika novirzītas uz serveri līdz pat pēdējai pārbaudes dienai. Līdz ar to Komisija pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, nepieļaujot kļūdu, ir konstatējusi, ka, ja uzņēmumi neievēroja inspektoru norādes, saskaņā ar kurām pārbaudes laikā e‑pasta kontiem nedrīkstēja piekļūt to īpašnieki un tiem bija jābūt pilnībā pieejamiem inspektoriem, ir jāsecina, ka šī norāžu neievērošana pat pēc sava rakstura ir procesuālo pienākumu, kas uzņēmumiem jāpilda pārbaudes laikā, būtisks pārkāpums.
26

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no iepriekš minētajām tiesību normām, ņemot vērā arī Regulas Nr. 207/2009 preambulas 10. apsvērumu, izriet, ka prasības, saskaņā ar kuru agrākai preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis ir mazināt konfliktus starp divām preču zīmēm tiktāl, ciktāl nepastāv atbilstošs ekonomisks pamats, kas izriet no preču zīmes faktiskās funkcijas tirgū. Turpretī ar minētajām normām nav paredzēts ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciālā izmantošana sasniedz kvantitatīvi nozīmīgu apjomu (šajā ziņā skat. 2004. gada 8. jūlija spriedumu Sunrider/ITSB – Espadafor Caba (“VITAFRUIT”), T‑203/02, Krājums, EU:T:2004:225, 36.–38. punkts un tajos minētā judikatūra).
234

Savā 2008. gada 9. septembra spriedumā apvienotajās lietās C-120/06 P un C-121/06 P FIAMM u.c./Padome un Komisija (Krājums, I-6513. lpp., 175. un 176. punkts) Tiesa uzskatīja, ka “iespējama principa par atbildību pastāvēšana, ja publisko tiesību iestāde ir pieņēmusi tiesisku aktu vai ir tiesiski atturējusies no rīcības, it īpaši, ja šie abi rīcības veidi attiecas uz likumdošanas jomu”, nav izsecināma no dalībvalstu tiesību sistēmu salīdzinošas pārbaudes. Tālāk no iepriekš minētā tā izdarīja secinājumu attiecībā uz tās izskatīšanā nodoto konkrēto situāciju, lemjot, ka “pašlaik spēkā esošajās [Savienības] tiesībās nepastāv atbildības režīms, kas ļauj atzīt [Savienības] atbildību par rīcību, kura attiecas uz tās likumdošanas kompetences jomu, situācijā, kurā uz iespējamu šādas rīcības neatbilstību [ar starptautisku nolīgumu] nevar atsaukties [Savienības] tiesā”.
34

Kā apgalvo prasītājs, tas, ka apstrīdētās preču zīmes kartona iepakojuma forma ar atsevišķiem elementiem atšķiras no tirgū esošām iepakojuma formām, nevarot likt apšaubīt šo Apelāciju padomes vērtējumu. Proti, konkrēto preču nozarē izmantotie dažādie kartona iepakojumi, kas atšķiras ar to atvērumu atrašanās vietām vai to formām, esot jāuzskata par vienkāršiem šajā nozarē izmantotu kartona iepakojumu formu variantiem. Atšķirības starp tirgū esošiem kartona iepakojumiem atspoguļojot tostarp praktiskus (kā, piemēram, piemērošanās trauku izmēram) vai tīri dekoratīvus apsvērumus. Apelāciju padome pamatoti esot uzskatījusi, ka apstrīdētās preču zīmes kartona iepakojuma formas iezīmes to neļauj būtiski nošķirt no konkrēto preču nozarē pastāvošajām ieražām.
42

Turklāt, runājot par argumentu, ko ECHA ir norādījusi savos procesuālajos rakstos un tiesas sēdē, saskaņā ar kuru būtībā tai esot jāpārnes visas attiecīgās pārbaudes izmaksas, ar to nevar attaisnot acīmredzami nesamērīgo prasītājai uzliktā administratīvā maksājuma apmēru. Pirmkārt, prasītājai šajā lietā uzliktā administratīvā maksājuma apmērs izriet no specifiskās metodes, ko ECHA ir izvēlējusies minētā maksājuma aprēķināšanai. Tostarp ECHA ir nolēmusi, ka vienīgi uzņēmumiem, kas ir veikuši nepareizu paziņojumu, un atkarībā no to lieluma ir jāliek uzņemties visas izmaksas, kas ir tikušas veiktas, lai pārbaudītu lielākas uzņēmumu paraugizlases paziņojumus. Taču nekas neliek uzskatīt, ka šajā lietā nepastāvētu risinājums, ar kuru attiecībā uz prasītāju tiktu ievērots samērīguma princips un kas ļautu sasniegt regulējuma mērķus. Otrkārt, ECHA arguments nav saderīgs ar Lēmuma MB/D/29/2010 pieņemšanas sagatavošanas materiāliem (skat. iepriekš 35. punktu), kuros ir ticis precizēts, ka, ja ECHA nekonstatē nevienu nepareizu paziņojumu, tā uzņemas veiktas pārbaudes “visas izmaksas”. Treškārt, papildus ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1907/2006 96. panta 1. punktā ir noteikts, ka ECHA ieņēmumus veido ne tikai uzņēmumu maksājumi, bet arī Savienības subsīdija, kas fiksēta Savienības vispārējā budžetā (Komisijas iedaļā), un brīvprātīgas dalībvalstu iemaksas.
28

Lietas dalībnieki vienprātīgi apgalvo, un dara to pamatoti, ka tāds biskvīts, kāds ir attēlots apstrīdētajā dizainparaugā, nav komplekss ražojums Regulas Nr. 6/2002 3. panta c) nozīmē, jo tas nesastāv no daudzām sastāvdaļām, kas var tikt pārvietotas, ļaujot to demontēt un atkārtoti samontēt. Līdz ar to apstrīdētā dizainparauga aizsargājamās īpašības ir definētas, norādot uz iepriekš 18.–20. punktā izklāstītajiem noteikumiem, kuri saistībā ar ražojumiem, kuri nav sastāvdaļas, kas apvienojamas kompleksā ražojumā tiesību normas, kas izklāstīta Regulas Nr. 6/2002 3. panta c) punktā, nozīmē, nenorāda uz jēdzienu “parastā izmantošana”, bet gan vienīgi uz ražojuma izskatu šīs regulas 3. panta a) punkta nozīmē.
166

No lietas materiāliem izriet, ka Komisija papildus prasītāju apsvērumiem ir saņēmusi astoņus ieinteresēto trešo personu apsvērumus. Kā izriet no Komisijas atbildes vēstulēm šo apsvērumu nosūtītājiem, ar kurām tā apliecina to saņemšanu, Komisija tos ir informējusi par veidu, kādā viņu apsvērumi tikšot izskatīti saistībā ar atļaujas procedūru. Tādējādi saskaņā ar šajās vēstulēs minēto tā dalībvalstu kompetentajām iestādēm ir nosūtījusi apsvērumus saistībā ar riska vadības jautājumiem un EFSA zinātnisko atzinumu, lai atvieglotu šo jautājumu pārbaudi saistībā ar atļaujas procedūru atbilstoši Regulas Nr. 1924/2006 17. pantam. Turklāt no vienas no šīm vēstulēm izriet, ka tā ir tieši atbildējusi uz noteiktiem vienas ieinteresētās trešās personas uzdotajiem jautājumiem, un no kādas citas no šīm vēstulēm izriet, ka, ciktāl apsvērumi attiecās uz EFSA zinātnisko atzinumu, tie arī esot tikuši pārsūtīti EFSA, kura 2011. gada 30. jūnijā iesniedza tehnisku ziņojumu attiecībā uz šiem apsvērumiem.
125

Tomēr vispirms ir jākonstatē, tāpat kā to dara Komisija, ka 3. tabulas mērķis ir salīdzināt uzņemtās dienas vērtības, kas attiecībā uz visām trīs rotaļlietu materiālu konsistencēm paredzētas Direktīvā 2009/48, ar vērtībām, kas iegūtas no EN 71‑3 standarta, lai gan to aprēķinā ir ņemta vērā tikai viena rotaļlietas materiāla konsistence un EN 71‑3 standarta migrācijas robežvērtības attiecībā uz sausiem un šķidriem rotaļlietu materiāliem nav ievērotas. Tādējādi, kā to pamatoti uzsver Komisija, BfR sniegtais paskaidrojums, saskaņā ar kuru “tiek ņemtas vērā tikai to noskrāpējamu rotaļlietu materiālu robežvērtības, kas paredzētas EN 71‑3 standartā, jo tikai attiecībā uz šī veida materiālu ir piemērojams 8 mg apmērs, kurš var tikt uzņemts caur rotaļlietas materiālu, un vienīgais iespējamais salīdzinājums šajā ziņā ir salīdzinājums ar atbilstošajām Direktīvas 2009/48/EK migrācijas robežvērtībām”, nepārliecina, jo šajā ziņā būtu bijis iespējams izmantot, piemēram, Direktīvā 2009/48 paredzētos sausa un šķidra materiāla kvantitatīvos datus.
65

Runa ir par situāciju, kurā importētājs saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 243. pantu ir pārsūdzējis valsts iestādēs pienācīgā veidā veikto antidempinga maksājuma noteikšanu. Šī paša kodeksa 244. pantā esot noteikts, ka, ja valsts iestādes izņēmuma kārtā aptur attiecīgā lēmuma īstenošanu, šī apturēšana ir pakļauta nosacījumam par nodrošinājuma sniegšanu. Interpretācijas paziņojuma 6. zemsvītras piezīme norādot uz to, ka šajā otrajā gadījumā ir iespējams iesniegt iesniegumu par atmaksāšanu. Tas izrietot no apstākļa, ka atšķirībā no pirmā gadījuma, ko reglamentē minētā paziņojuma 2.1. punkta b) apakšpunkts, antidempinga maksājums jau esot ticis pienācīgi noteikts. Komisija apgalvo, ka, lietojot izteicienus “ir [būtu] [jāiesniedz]” un “ja viņš to vēlas”, tā vēlējas uzsvērt, pirmkārt, ka iesnieguma par atmaksāšanu iesniegšana nav priekšnosacījums pārsūdzības iesniegšanai valsts iestādēs un, otrkārt, ka lēmums par šāda iesnieguma iesniegšanu ir jāpieņem importētājam. No šiem izteicieniem nevarot tikt secināts, ka importētājam būtu tiesības pieprasīt atmaksu arī pēc termiņa beigām.
29

Komisija, kuru atbalsta Polijas Republika, uzsver, ka tā neapstrīd to, ka holskābe tika lietota Savienībā laika posmā, kas ir ilgāks par desmit gadiem, bet apgalvo, ka šai lietošanai ir jābūt plašai Direktīvas 2001/83 10.a panta izpratnē. Šī tiesību norma kā speciāla atkāpe no Direktīvas 2001/83 8. panta 3. punktā paredzētajām sniedzamajām ziņām būtu jāpiemēro šauri. Nosacījums par plašu pielietojumu medicīnā nebūtu izpildīts, tikai atsaucoties uz slimnīcu farmaceitiskiem preparātiem, kas ir paredzēti Francijas tiesībās, jo, pirmkārt, tie neietilpst Direktīvas 2001/83 5. panta 1. punkta piemērošanas jomā un, otrkārt, no šīs tiesību normas formulējuma izriet pienākums reģistrēt un pārbaudīt attiecīgās zāles. Turklāt tiesas sēdes laikā, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, Komisija norādīja, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/83 5. panta 1. punktu Francija nevarēja izslēgt slimnīcas preparātus no šīs direktīvas normu piemērošanas jomas; šādu izslēgšanu varēja veikt, tikai izskatot katru gadījumu atsevišķi.
21

No tā izriet, ka termiņš prasības celšanai par prasību atcelt tiesību aktu, ar kuru nosaka ierobežojošus pasākumus attiecībā uz personu vai vienību, sākas vienīgi no datuma, kurā tas ir paziņots individuāli ieinteresētajai personai, ja adrese ir zināma, vai pretējā gadījumā – no publicēšanas brīža Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Tāpat termiņš pieteikuma par prasījumu un pamatu paplašināšanu attiecībā uz tiesību aktu, ar ko atceļ un aizstāj apstrīdēto aktu, kurā bija noteikti ierobežojoši pasākumi, un saglabā šos pasākumus, sākas vienīgi no datuma, kurā tas ir paziņots individuāli ieinteresētajai personai, ja adrese ir zināma, vai no publicēšanas brīža Oficiālajā Vēstnesī, ja individuāla paziņošana ir neiespējama.
72

Ir taisnība, ka no apstrīdētās regulas 17. apsvēruma, kā atgādina prasītājas, izriet, ka Cognis no prasītājām ir importējis jau vairākus gadus. Tomēr strīdīgie pārdošanas apjomi, kas izmeklēšanas periodā bija nelieli, iepriekšējos gados ir bijuši vēl mazāki. No Padomes sniegtajiem datiem, kurus prasītājas neapstrīd, izriet, ka izmeklēšanas periodā imports veidoja tikai 9–11 % no Cognis ražošanas apjoma un tikai 4 un 5 % no tā bija Indijas izcelsmes. Piemēram, 2007. un 2008. gadā Indijas izcelsmes imports veidoja mazāk nekā 1 % no Cognis kopējā ražošanas apjoma un citu trešo valstu izcelsmes imports veidoja apmēram 1 %. Turklāt 2009. gadā prasītāju pārdošanas darījumi ar Cognis veidoja tikai attiecīgi 4,3 un 5,3 % no kopējā Indijas izcelsmes un divu citu valstu, attiecībā uz kurām tika veikta izmeklēšana, importa. Prasītāju pārdošanas darījumi ar Cognis izmeklēšanas periodā tādējādi lielākoties patiesi bija pagaidu rakstura.
Līdz ar to, tā kā, pirmkārt, sākotnējā paziņojumā par iebildumiem prasītajai tika sniegti vajadzīgie elementi, lai tā varētu efektīvi īstenot savu aizstāvību, tostarp attiecībā uz naudas soda piemērošanu, otrkārt, šo elementu patiesumu, atbilstību un pamatotību neietekmē spriedums, ar kuru daļēji atcelts sākotnējais lēmums, un, treškārt, lēmumā par grozījumiem Komisija attiecībā pret šo uzņēmumu nav ietvērusi jaunus elementus, salīdzinot ar sākotnējā paziņojumā par iebildumiem minētajiem, Komisijai šim uzņēmuma nav jānosūta jauns paziņojums par iebildumiem.

No tā izriet, ka, tā kā kopš sākotnējā paziņojuma par iebildumiem attiecīgais uzņēmums bija informēts par to, ka Komisija ir iecerējusi uzliktajam naudas sodam nodrošināt preventīvu iedarbību, un ka vismaz kopš sākotnējā lēmuma saņemšanas tas varēja saprast, ka šis nolūks nozīmē papildusmmas piemērošanu par noteiktu darbības laiku, lai arī šis nodoms netika atspēkots spriedumā, ar ko tika atcelts sākotnējais lēmums, un ka tas tika apstiprināts gan vēstulē par faktiem, gan Komisijas un attiecīgā uzņēmuma tikšanās reizē, nav pierādīts šī uzņēmuma tiesību uz aizstāvību pārkāpums saistībā ar Komisijas nodomu tam piemērot minēto papildsummu.

Attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu konkurences noteikumu pārkāpumu jomā ir jānorāda, ka tad, kad Komisija pēc lēmuma, ar ko piemēro naudas sodu, daļējas atcelšanas, pieņem lēmuma, ar ko groza pirmo minēto lēmumu, tai attiecīgajam uzņēmumam ir jāsniedz papildelementi saistībā ar tās nodoma naudas sodam nodrošināt preventīvu iedarbību īstenošanu, lai tas par to varētu efektīvi paust savu nostāju, tostarp attiecībā uz papildsummas piemērošanu. Šajā kontekstā, lai arī Komisija pirms lēmuma par grozījumiem pieņemšanas minētajam uzņēmumam nosūta vēstuli par faktiem, šajā dokumentā tomēr nav precīzi jāizklāsta attiecīgie elementi, jo šai vēstulei nav īpaša procesuāla statusa. Drīzāk ir jāpārbauda, vai procedūras, kuras noslēgumā tika pieņemts lēmums par grozījumiem, laikā pārkāpumā vainotais uzņēmums varēja adekvāti saprast šo nodomu un uz to reaģēt.

Naudas soda par konkurences noteikumu pārkāpumu noteikšanas jomā gadījumā, kad gadā, kas izvēlēts pārdošanas apjomu vērtības noteikšanai, aizliegtās vienošanās dalībnieku darbības konkrētajā jomā ir veicis kopīgs uzņēmums, kas pēc tam likvidēts, kā rezultātā šie dalībnieki atšķirībā no pārējiem konkrētajā jomā nav reģistrējuši pārdošanas apjomus, Komisija nepieļauj vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ja tā sākotnēji nosaka hipotētisko sākumsummu minētajam kopīgajam uzņēmumam un pēc tam to sadala starp dalībniekiem, kuri bija likvidētā uzņēmuma akcionāri. Apstāklis, ka pēdējie minētie savas darbības ir nodevuši minētajam atsevišķajam uzņēmumam, nozīmē, ka tiem piemērojamo naudas sodu nevar aprēķināt tādā pašā veidā, kā pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem un ka šajā ziņā to situācija nav salīdzināma ar pēdējo minēto situāciju.

(sal. ar 112.–115. punktu)
2)

Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (reģistrēta Uxbridge), Kühne + Nagel Ltd (reģistrēta Šanhajā) un Kühne + Nagel Ltd (reģistrēta Honkongā) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Saistībā ar konfliktējošo apzīmējumu vispārīgo novērtējumu, ievērojot to, ka konkrētās sabiedrības daļas uzmanības pakāpe ir īpaši augsta, iegādājoties attiecīgās preces, konfliktējošos apzīmējumus nodalošās vizuālās, fonētiskās un konceptuālās atšķirības ir pietiekamas, lai, neraugoties uz atsevišķu aptverto preču līdzību, novērstu to, ka no kopējā elementa “rock” esamības izrietošās līdzības varētu radīt sajaukšanas iespēju Vācijas vidusmēra patērētājam un būvniecības nozares speciālistiem.

Vērtējot preču zīmi veidojoša elementa atšķirtspēju, ir jāvērtē šī elementa izteiktākā vai mazāk izteiktā spēja identificēt preces vai pakalpojumus, attiecībā uz ko preču zīme reģistrēta, kā tādus, kas ir no noteikta uzņēmuma, un tādējādi nošķirt šīs preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem. Veicot šo novērtējumu, it īpaši ir jāņem vērā attiecīgā elementa raksturīgās iezīmes saistībā ar to, vai tas ir aprakstošs precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz ko ir tikusi reģistrēta preču zīme.

(sal. ar 28. punktu)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Savienības tiesā – Vispārējās tiesas kompetence – Apelācijas padomju lēmumu tiesiskuma pārbaude – Atcelšana vai grozīšana tādu iemeslu dēļ, kas atklājušies pēc lēmuma paziņošanas – Izslēgšana (Padomes Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. punkts) (sal. ar 24. punktu)

2. Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Interpretācija, ņemot vērā Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkta “ratio legis” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 56. punktu)

3. Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Vērtēšanas kritēriji (Padomes Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 58.–60. un 95.–98. punktu)

4. Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Preču zīmes izmantošana tādā formā, kas atšķiras ar elementiem, kuri nemaina preču zīmes atšķirtspēju (Padomes Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkts un 42. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 73. un 74. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelācijas ceturtās padomes 2012. gada 3. septembra lēmumu lietā R 2103/2010‑4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Nestlé Schöller GmbH & Co. KG un Lotte Co. Ltd

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelācijas ceturtās padomes 2012. gada 3. septembra lēmumu lietā R 2103/2010‑4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Nestlé Schöller GmbH & Co. KG un Lotte Co. Ltd atcelt;

2) ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina Nestlé Unternehmungen Deutschland GmbH radušos tiesāšanās izdevumus;

3) Lotte Co. Ltd sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Tiesību akts, ar kuru Komisija veic parādu un prasījumu, kas radušies no dažādām tiesiskām attiecībām ar vienu un to pašu personu, ieskaitu ārpustiesas ceļā, ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē Izskatot šādu prasību atcelt tiesību aktu, Vispārējai tiesai ir jāpārbauda lēmuma par ieskaita veikšanu tiesiskums, ņemot vērā tā sekas saistībā ar to, ka prasītājam faktiski netika izmaksāta strīdīgā summa.

(sal. ar 53. punktu)