Lieta C‑410/09

Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.

pret

Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej

(Sąd Najwyższy lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Akts par pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem – 58. pants – Direktīva 2002/21/EK – Komisijas pamatnostādnes – Nepublicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī dalībvalsts valodā – Attiecināmība

Sprieduma kopsavilkums

Jaunu dalībvalstu pievienošanās Kopienām – 2003. gada Pievienošanās akts – Saskaņā ar Direktīvu 2002/21 pieņemtas Komisijas pamatnostādnes – Nepublicēšana “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” dalībvalsts valodā – Attiecināmība uz privātpersonu

(2003. gada Pievienošanās akta 58. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21 15. un 16. pants)

Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (2003. gada Pievienošanās akts), 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, ar kuru tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu operatoram uzliek konkrētus reglamentējošus pienākumus, atsaucas uz Komisijas vadlīnijām tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai atbilstoši Kopienu reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, lai gan šīs vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts valodā, lai arī tā ir viena no Savienības oficiālajām valodām.

Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem 15. un 16. pants, kuri tieši attiecas uz valsts pārvaldes iestādēm, ir šo vadlīniju juridiskais pamats. Tajās nav ietverts nekāds pienākums, kurš tieši vai netieši var tikt uzlikts personām. Tādējādi tas, ka šīs vadlīnijas kādas dalībvalsts valodā nav publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, netraucē šis valsts pārvaldes iestādēm uz tām atsaukties personai adresētā lēmumā.

Ar 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantu Padomei, Komisijai vai Eiropas Centrālajai bankai nav uzlikts pienākums šajā pantā uzskaitītajās deviņās jaunajās valodās tulkot visus iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms jauno dalībvalstu pievienošanās pieņemtos tiesību aktus. Minētajā pantā, kurā reglamentēts valodu lietojums iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms pievienošanās pieņemtajos tiesību aktos un šo tiesību aktu izziņošanas nosacījumi, ir vienīgi paredzēts, ka pēc pievienošanās šo tiesību aktu vidū vienīgi tie tiesību akti, kuri ir sagatavoti jauno dalībvalstu oficiālajās valodās, kuras ir Savienības oficiālās valodas, ir autentiski saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citās oficiālajās valodās sagatavotie dokumenti un publicējami Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja tiek publicēti šie pēdējie minētie dokumenti. Minētais pants nozīmē, ka dalībvalstis un iestādes atlasa Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicējamos tiesību aktus, un ar to nav izslēgts, ka kādi konkrēti tiesību akti netiek publicēti. Tādējādi 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants neprasa, lai 2002. gada vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tiktu publicētas poļu valodā.

(sal. ar 31., 34., 37. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)

TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 12. maijā ( )

Akts par pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem – 58. pants – Direktīva 2002/21/EK – Komisijas pamatnostādnes – Nepublicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī dalībvalsts valodā – Attiecināmība

Lieta C‑410/09

par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Sąd Najwyższy (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 28. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā

Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.

pret

Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,

piedaloties

Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów.

TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),

ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 30. novembra tiesas sēdi,

ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

– Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. vārdā – M. Korcs [M. Korcz] un S. Dudziks [S. Dudzik], radcy prawni,

– Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej vārdā – M. Koltonskis [M. Kołtoński] un D. Pavlovska [D. Pawłowska], radcy prawni,

– Polijas valdības vārdā – M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvis,

– Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

– Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis,

– Eiropas Komisijas vārdā – Ž. Brauns [G. Braun] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāvji,

ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 58. pantu Aktā par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “2003. gada Pievienošanās akts”).

2 Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (turpmāk tekstā – “PTC”) un Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (Elektronisko komunikāciju biroja priekšsēdētājs, turpmāk tekstā – “Prezes”) par konkrētiem reglamentējošiem pienākumiem, kurus Prezes ir uzlicis PTC.

Atbilstošās tiesību normas

2003. gada Pievienošanās akts

3 Saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta 2. pantu:

“Pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos Līgumos un šajā Aktā paredzētajiem nosacījumiem.”

4 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantā ir noteikts:

“Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas sagatavotie un pirms pievienošanās pieņemtie iestāžu un Eiropas Centrālās bankas akti no pievienošanās dienas ir autentiski čehu, igauņu, ungāru, latviešu, lietuviešu, maltiešu, poļu, slovāku un slovēņu valodā saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dokumenti pašreizējās vienpadsmit valodās. Tos publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja tie tāpat ir publicēti pašreizējās valodās.”

Regula Nr. 1

5 Saskaņā ar 1. pantu Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulā Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), kas grozīta ar 2003. gada Pievienošanās aktu, Eiropas Savienības oficiālās valodas ir:

“spāņu, čehu, dāņu, vācu, igauņu, grieķu, angļu, franču, itāļu, latviešu, lietuviešu, ungāru, maltiešu, holandiešu, poļu, portugāļu, slovāku, slovēņu, somu un zviedru valoda”.

6 Šīs regulas 4. pantā ir noteikts:

“Regulas un citus vispārēji piemērojamus dokumentus izstrādā visās divdesmit oficiālajās valodās.”

7 Minētās regulas 5. pantā ir noteikts:

“Eiropas Savienības Oficiālo Vēstnesi publicē divdesmit oficiālajās valodās.”

8 Saskaņā ar šīs regulas 8. pantu:

“Ja dalībvalstij ir vairāk nekā viena oficiālā valoda, pēc attiecīgās valsts pieprasījuma valodas lietojumu reglamentē tās tiesību aktu vispārīgie noteikumi.”

Direktīva 2002/21/EK

9 Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva; OV L 108, 33. lpp.) 1. panta 1. punkts ir šāds:

“Ar šo direktīvu izveido saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, saistītu iekārtu un saistītu pakalpojumu reglamentēšanai. Tā nosaka valsts pārvaldes iestāžu uzdevumus un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā Kopienā.”

10 Direktīvas 2002/21 15. panta, kurš attiecas uz tirgus noteikšanas procedūru, 1.–3. punktā ir noteikts:

“1. Pēc publiskas apspriedes un apspriedes ar valsts pārvaldes iestādēm Komisija pieņem rekomendāciju par attiecīgajiem produktu un pakalpojumu tirgiem (še turpmāk “rekomendācija”). Rekomendācijā saskaņā ar I pielikumu nosaka tos produktu un pakalpojumu tirgus elektronisko komunikāciju nozarē, kuru īpašības var būt tādas, kas pamato īpašajās direktīvās minēto reglamentējošo pienākumu uzlikšanu, neierobežojot tirgus, kurus īpašos gadījumos var noteikt saskaņā ar konkurences tiesībām. Komisija nosaka tirgus saskaņā ar konkurences tiesību principiem.

Komisija regulāri pārskata rekomendāciju.

2. Komisija vēlākais šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā dara zināmas vadlīnijas tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai (še turpmāk “vadlīnijas”), kas ir saskaņā ar konkurences tiesību principiem.

3. Valsts pārvaldes iestādes, iespēju robežās ņemot vērā rekomendāciju un vadlīnijas, nosaka attiecīgos tirgus, kas atbilst valsts apstākļiem, jo īpaši attiecīgos ģeogrāfiskos tirgus to teritorijā, saskaņā ar konkurences tiesību principiem. Valsts pārvaldes iestādes pirms to tirgu noteikšanas, kas atšķiras no tiem, kas noteikti rekomendācijā, izpilda 6. un 7. pantā minētās procedūras.”

11 Direktīvas 2002/21 16. panta ar nosaukumu “Tirgus analīzes procedūra” 1.–5. punktā ir paredzēts:

“1. Cik vien iespējams drīz pēc rekomendācijas vai jebkādu tās atjauninājumu pieņemšanas valsts pārvaldes iestādes veic attiecīgo tirgu analīzi, iespēju robežās ņemot vērā vadlīnijas. Dalībvalstis nodrošina, ka šī analīze attiecīgos gadījumos ir veikta sadarbībā ar valsts [konkurences jomā] kompetentajām iestādēm.

2. Ja valsts pārvaldes iestādei saskaņā ar Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16., 17., 18. vai 19. panta vai Direktīvas 2002/19/EK (piekļuves direktīva) 7. vai 8. panta prasībām ir jānosaka, vai uzlikt, saglabāt, grozīt vai atsaukt pienākumus uzņēmumiem, tā, pamatojoties uz tās šā panta 1. punktā minēto tirgus analīzi, nosaka, vai attiecīgais tirgus ir efektīvi konkurētspējīgs.

3. Ja valsts pārvaldes iestāde secina, ka tirgus ir efektīvi konkurētspējīgs, tā neuzliek vai nepatur nekādus īpašos reglamentējošos pienākumus, kas minēti šā panta 2. punktā. Gadījumos, kad nozarei īpaši reglamentējoši pienākumi jau pastāv, tā atsauc šādus pienākumus, kas uzlikti uzņēmumam attiecīgajā tirgū. Personām, kuras ietekmējusi šāda pienākumu atsaukšana, dod piemērotu paziņošanas termiņu.

4. Ja valsts pārvaldes iestāde nosaka, ka tirgus nav efektīvi konkurētspējīgs, tā nosaka uzņēmumus, kam ir būtiska ietekme minētajā tirgū saskaņā ar 14. pantu, un valsts pārvaldes iestāde šādiem uzņēmumiem uzliek atbilstīgus īpašus reglamentējošus pienākumus, kas minēti šā panta 2. punktā, vai patur vai groza šādus pienākumus, ja tādi jau pastāv.

5. Gadījumā, kad vairāku valstu tirgi ir noteikti ar lēmumu, kas minēts 15. panta 4. punktā, attiecīgās valsts pārvaldes iestādes kopā veic tirgus analīzi, iespēju robežās ņemot vērā vadlīnijas, un izlemj par šā panta 2. punktā minēto reglamentējošo pienākumu saskaņotu uzlikšanu, saglabāšanu, grozīšanu vai atcelšanu.”

12 Saskaņā ar Direktīvas 2002/21 15. panta 2. punktu Komisija pieņēma vadlīnijas tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai atbilstoši Kopienu reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (OV 2002, C 165, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada vadlīnijas”).

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

13 PTC ir viens no galvenajiem telekomunikāciju operatoriem Polijā.

14 2006. gada 17. jūlijā Prezes uzskatīja, ka PTC bija būtiska ietekme savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumu tirgū un nolēma šai sabiedrībai noteikt konkrētus reglamentējošos pienākumus.

15 PTC iesniegtā apelācijas sūdzība par šo Prezes lēmumu tika noraidīta pirmās instances un apelācijas tiesās. Iesniedzējtiesā iesniegtajā kasācijas sūdzībā PTC uzskata, ka 2002. gada vadlīnijas, uz kurām balstās minētais lēmums, nav tai piemērojamas, jo tās poļu valodā nav tikušas publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

16 Sąd Najwyższy [Augstākajai tiesai] ir šaubas par šīs nepublicēšanas sekām.

17 Šī tiesa atgādina, ka Tiesa ir lēmusi, ka 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants nepieļauj, ka Kopienu tiesiskajā regulējumā, kurš Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav ticis publicēts jaunās dalībvalsts oficiālajā valodā, lai arī tā ir viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām, noteiktie pienākumi tiek uzlikti šajā valstī rezidējošām personām, lai gan šīs personas par šo tiesisko regulējumu var uzzināt, izmantojot citus līdzekļus (2007. gada 11. decembra spriedums lietā C‑161/06 Skoma‑Lux, Krājums, I‑10841. lpp., 57.–59. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑560/07 Balbiino, Krājums, I‑4447. lpp., 30. punkts).

18 Šī judikatūra iesniedzējtiesai liek uzskatīt, ka Polijas telekomunikāciju sabiedrības atrodas neizdevīgākā situācijā nekā citās dalībvalstīs, kas nav Polijas Republika, dibinātās sabiedrības, kuras var iepazīties ar vadlīnijām šo valstu oficiālajā valodā.

19 Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai iepriekš minētā sprieduma lietā Skoma‑Lux 51. pantā izmantotā frāze “Kopienu tiesiskajā regulējumā ietvertie pienākumi” attiecas vienīgi uz regulām un lēmumiem, kuri pēc to būtības rada pienākumus personām, vai šī frāze ir attiecināma arī uz citiem Savienības iestāžu aktiem, kuri ietekmē personu tiesības un pienākumus, kuri ir reglamentēti valsts tiesībās, tām transponējot Kopienu direktīvas. Šajā ziņā tā norāda, ka Tiesa savā 2009. gada 10. marta spriedumā lietā C‑345/06 Heinrich (Krājums, I‑1659. lpp.) esot plaši interpretējusi jēdzienu “Kopienu tiesiskais regulējums”, to attiecinot uz visiem Savienības iestāžu aktiem. Iesniedzējtiesa arī uzsver, ka no 2007. gada 21. jūnija sprieduma lietā C‑158/06 ROM‑projecten (Krājums, I‑5103. lpp.) izrietot, ka publicējami ir ne tikai Savienības tiesību akti, kuri personām uzliek pienākumus, bet ir jāpublicē arī tādi akti, kuros vienīgi ir noteikts pienākums dalībvalstij konkrēti rīkoties attiecībā pret personām.

20 Iesniedzējtiesa norāda, ka 2002. gada vadlīnijas personām, uz kurām tās attiecas, rada tiesisko paļāvību. Turklāt Komisija šīs vadlīnijas ir pieņēmusi, tieši pamatojoties uz Direktīvas 2002/21 15. panta 2. punktā paredzēto pienākumu. Šīs direktīvas 15. panta 3. punktā un 16. panta 1. punktā ir paredzēts, ka valsts pārvaldes iestādei gan attiecīgo tirgu noteikšanā, gan to analīzē “iespēju robežās” ir jāņem vērā vadlīnijas.

21 Šādos apstākļos Sąd Najwyższy nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai ar [2003. gada Pievienošanās akta] 58. pantu tiek ļauts, vēršoties pret personām dalībvalstī, atsaukties uz [2002. gada vadlīnijām], kuras atbilstoši [Direktīvas 2002/21] 16. panta 1. punktam valsts pārvaldes iestādei, veicot attiecīgo tirgu analīzi, iespēju robežās ir jāņem vērā, ja šīs vadlīnijas nav publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī šīs valsts oficiālajā valodā, kura ir Eiropas Savienības oficiālā valoda?”

Par prejudiciālo jautājumu

22 Iesniedzējtiesa, uzdodot šo jautājumu, pēc būtības jautā, vai 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, kurā tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējam nosaka konkrētus reglamentējošos pienākumus, var atsaukties uz 2002. gada vadlīnijām, ja tās Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts oficiālajā valodā, kas ir Savienības oficiālā valoda.

23 Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgādina, ka Savienības tiesību sistēmas pamatprincips ir tāds, ka valsts varas izdots tiesību akts nedrīkst tikt piemērots personām, ja tām nav bijusi iespēja ar to iepazīties (1979. gada 25. janvāra spriedums lietā 98/78 Racke, Recueil, 69. lpp., 15. punkts).

24 No 2003. gada Pievienošanās akta 2. panta izriet, ka tiesību akti, kurus [Eiropas Savienības] iestādes pieņēmušas pirms pievienošanās, ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un ir piemērojami tajās no pievienošanās dienas. Tomēr to piemērošana šo valstu fiziskām un juridiskām personām ir atkarīga no vispārējiem Savienības tiesību īstenošanas noteikumiem dalībvalstīs, kuri ir noteikti pamatlīgumos un – jauno dalībvalstu gadījumā – pašā 2003. gada Pievienošanās aktā (iepriekš minētais spriedums lietā Skoma‑Lux, 32. punkts).

25 Saistībā ar Padomes un Komisijas pieņemtajām regulām, kā arī šo iestāžu pieņemtajām direktīvām, kuras tiek adresētas visām dalībvalstīm, no EKL 254. panta 2. punkta noteikumiem izriet, ka šie tiesību akti ir juridiski saistoši tikai pēc to publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Skoma‑Lux, 33. punkts).

26 Turklāt šos tiesību aktus nevar piemērot dalībvalsts fiziskām un juridiskām personām, ja tām nav bijusi iespēja ar tiem iepazīties ar pienācīgas izziņošanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī palīdzību (iepriekš minētie spriedumi lietā Racke, 15. punkts, un lietā Skoma‑Lux, 37. punkts).

27 Šie principi ir jāievēro vienādi gadījumā, kad dalībvalstīm saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu to īstenošanai ir jāveic pasākumi, ar kuriem personām tiek uzlikti pienākumi. Līdz ar to valsts pasākumi, ar kuriem, izpildot Savienības tiesisko regulējumu, personām ir noteikti pienākumi, ir jāpublicē, lai šīs personas varētu ar tiem iepazīties (šajā ziņā skat. 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā C‑313/99 Mulligan u.c., Recueil, I‑5719. lpp., 51. un 52. punkts). Šādā gadījumā ieinteresētajām personām ir jābūt iespējām uzzināt valsts veikto pasākumu, saskaņā ar kuriem tām uzlikti pienākumi, avotu. Tādējādi ir jāpublicē ne vien valsts tiesiskais regulējums, bet arī Savienības tiesību akts, saskaņā ar kuru attiecīgā gadījumā dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kuri uzliek pienākumus šīm personām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Heinrich, 45.–47. punkts).

28 Turklāt kopā no 2003. gada Pievienošanās akta 58. panta, kā arī Regulas Nr. 1 4., 5. un 8. panta izriet, ka Savienības regulas pienācīga izziņošana dalībvalstī, kuras valsts valoda ir Eiropas Savienības oficiālā valoda, ir jāsaprot kā šī tiesību akta publicēšana šajā valodā Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (iepriekš minētais spriedums lietā Skoma‑Lux, 34. punkts).

29 Tiesa ir arī lēmusi, ka 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants neļauj pret dalībvalsts privātpersonu piemērot Savienības tiesisko regulējumu, kurš nav ticis publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī jaunās dalībvalsts valodā, lai gan šī valoda ir Eiropas Savienības oficiālā valoda, pat ja šīs personas varējušas uzzināt par šīs regulas esamību ar citu līdzekļu palīdzību (iepriekš minētie spriedumi lietā Skoma‑Lux, 51. punkts, un lietā Balbiino, 30. punkts).

30 Ņemot vērā šī sprieduma 23.–29. punktā atgādināto judikatūru, kuras pamatā ir tiesiskās drošības un nediskriminācijas principi, jāpārbauda, vai 2002. gada vadlīniju formulējums personām uzliek pienākumus. Ja tas tā būtu un ja tās Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nebūtu publicētas poļu valodā, šīs vadlīnijas nevarētu tikt piemērotas personām Polijā.

31 Direktīvas 2002/21 15. un 16. pants, kuri expressis verbis attiecas uz valsts pārvaldes iestādēm, ir 2002. gada vadlīniju juridiskais pamats. Ar šīm vadlīnijām valsts pārvaldes iestādes, nosakot attiecīgos tirgus un tos analizējot, tiek konsultētas jautājumā par to, lai noteiktu, vai tām ir piemērojams ex ante tiesiskais regulējums. Saskaņā ar šo vadlīniju 1. punktu tajās ir noteikti principi, ar kuriem valsts pārvaldes iestādēm ir jāpamato sava tirgu un efektīvas konkurences analīze, piemērojot kopējos reglamentējošos noteikumus attiecībā uz elektronisko komunikāciju. Šo vadlīniju 6. punktā ir arī noteikts, ka to mērķis ir valsts pārvaldes iestādēm noteikt vadlīnijas to jauno pienākumu īstenošanā attiecībā uz tirgu noteikšanu un ietekmes šajos tirgos izvērtēšanu (2009. gada 3. decembra spriedums lietā C‑424/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑11431. lpp., 75. un 76. punkts).

32 2002. gada vadlīniju pirmajās trīs sadaļās ir ietverts globāls tādu metožu un kritēriju izklāsts, kuri ir izmantojami tirgus definēšanā, ietekmes tajā izvērtēšanā un tirgū ietekmīgo uzņēmumu noteikšanā. Šajā izklāstā būtībā ir apkopota attiecīgajā jomā esošā judikatūra, to papildinot ar trīs Komisijas paziņojumu pārskatu, kuri Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir tikuši publicēti poļu valodā, proti, Komisijas paziņojums par attiecīgā tirgus noteikšanu atbilstoši Kopienu konkurences tiesībām (OV 1997, C 372, 5. lpp., kā arī īpašais Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša izdevums poļu valodā, 1. sējums, 8. nodaļa, 155. lpp.), vadlīnijas par Kopienas konkurences noteikumu piemērošanu telekomunikāciju nozarē (OV 1991, C 233, 2. lpp., kā arī īpašais Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša izdevums poļu valodā, 1. sējums, 8. nodaļa, 43. lpp.) un Komisijas paziņojums par konkurences noteikumu piemērošanu pievienošanās nolīgumiem telekomunikāciju nozarē (OV 1998, C 265, 2. lpp., kā arī īpašais Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša izdevums poļu valodā, 1. sējums, 8. nodaļa, 255. lpp.).

33 Pēdējās trīs sadaļas tiešāk attiecas uz Direktīvas 2002/21 īstenošanu. IV sadaļā ar nosaukumu “Reglamentējošo pienākumu noteikšana, atstāšana spēkā, grozīšana vai atcelšana” valsts pārvaldes iestādēm ir sniegtas norādes par veicamajiem pasākumiem pēc konkurējoša tirgus analīzes. V un VI sadaļa attiecas uz, pirmkārt, saistībā ar tirgus analīzi veikto izmeklēšanu un sadarbības procedūrām un, otrkārt, saistībā ar valsts pārvaldes iestāžu lēmumprojektiem veiktajām konsultēšanas un publicēšanas procedūrām. Papildus atgādinājumam par attiecīgajām piemērojamajām tiesību normām šajās trīs sadaļās ir precizēta sadarbības starp valsts pārvaldes iestādēm, valsts konkurences iestādēm un Komisiju mehānisma darbība.

34 No iepriekš minētā izriet, ka 2002. gada vadlīnijās nav ietverts nekāds pienākums, kurš tieši vai netieši var tikt uzlikts personām. Tādējādi tas, ka šīs vadlīnijas poļu valodā nav publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, netraucē Polijas Republikas valsts pārvaldes iestādēm uz tām atsaukties personai adresētā lēmumā.

35 Turklāt jānorāda, ka minētās vadlīnijas 2002. gadā tika publicētas Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša “C” sērijā. Pretēji tā “L” sērijai “C” sērijā tiek publicēti nevis juridiski saistoši tiesību akti, bet gan vienīgi ar Savienību saistītā informācija, ieteikumi un paziņojumi.

36 PTC tomēr uzskata, ka, tā kā šīs vadlīnijas 2002. gadā tika publicētas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, tās saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantu bija jāpublicē arī jauno dalībvalstu oficiālajās valodās, tostarp poļu valodā.

37 Tomēr jānorāda, ka ar 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantu Padomei, Komisijai vai Eiropas Centrālajai bankai nav uzlikts pienākums šajā pantā uzskaitītajās deviņās jaunajās valodās tulkot visus iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms jauno dalībvalstu pievienošanās pieņemtos tiesību aktus. Minētajā pantā, kurā reglamentēts valodu lietojums iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms pievienošanās pieņemtajos tiesību aktos un šo tiesību aktu izziņošanas nosacījumi, ir vienīgi paredzēts, ka pēc pievienošanās šo tiesību aktu vidū vienīgi tie tiesību akti, kuri ir sagatavoti jauno dalībvalstu oficiālajās valodās, kuras ir Savienības oficiālās valodas, ir autentiski saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citās oficiālajās valodās sagatavotie dokumenti un publicējami Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja tiek publicēti šie pēdējie minētie dokumenti. Minētais pants nozīmē, ka dalībvalstis un iestādes atlasa Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicējamos tiesību aktus, un ar to nav izslēgts, ka kādi konkrēti tiesību akti netiek publicēti. Tādējādi 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants neprasa, lai 2002. gada vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tiktu publicētas poļu valodā.

38 Jānorāda, ka Tiesa jau ir noraidījusi tāda vispārīgā Savienības tiesību principa esamību, saskaņā ar kuru jebkura informācija, kas var ietekmēt Savienības pilsoņa intereses, noteikti ir jāsagatavo šī pilsoņa lietojamajā valodā (šajā ziņā skat. 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑361/01 P Kik/ITSB, Recueil, I‑8283. lpp., 82. un 83. punkts).

39 Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu jāatbild šādi: 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, ar kuru tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu operatoram uzliek konkrētus reglamentējošus pienākumus, atsaucas uz 2002. gada vadlīnijām, lai gan šīs vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts valodā, lai arī tā ir viena no Savienības oficiālajām valodām.

Par tiesāšanās izdevumiem

40 Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, ar kuru tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu operatoram uzliek konkrētus reglamentējošus pienākumus, atsaucas uz Komisijas vadlīnijām tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai atbilstoši Kopienu reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, lai gan šīs vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts valodā, lai arī tā ir viena no Savienības oficiālajām valodām.

[Paraksti]