ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL] SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 15. oktobrī ( )

Lieta C‑248/14 P

Schwenk Zement KG

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Cementa un saistītu produktu tirgi – Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punkts – Komisijas pilnvaras pieprasīt informāciju – Juridiskā instrumenta izvēle informācijas pieprasīšanai – Samērīgums – Pamatojums

1. Kādi nosacījumi un ierobežojumi ir Komisijas pilnvarām, pieņemot lēmumu, pieprasīt uzņēmumiem sniegt informāciju saistībā ar izmeklēšanu par iespējamiem ES konkurences noteikumu pārkāpumiem?

2. Būtībā tie ir galvenie jautājumi, kas izvirzīti Schwenk Zement KG (turpmāk tekstā – “Schwenk Zement” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) iesniegtajā apelācijas sūdzībā par Vispārējās tiesas spriedumu, ar kuru tā noraidīja prasību atcelt Komisijas lēmumu, kurš pieņemts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu ( ) un kurā pieprasīts šim uzņēmumam sniegt ievērojamu informācijas daudzumu.

3. Ļoti līdzīgi jautājumi ir uzdoti arī trijās citās apelācijas sūdzībās, ko citi uzņēmumi, kuri darbojas cementa tirgū, iesnieguši par trim Vispārējās tiesas spriedumiem, kuros minētā tiesa arī lielākoties noraidījusi to pārsūdzības par Komisijas lēmumiem, kas ir analogi Schwenk Zement apstrīdētajam lēmumam. Arī pārējās trijās tiesvedībās šodien sniegšu savus secinājumus ( ). Tādējādi secinājumi šajā lietā ir jālasa kopā ar minētajiem pārējiem secinājumiem.

I – Atbilstošās tiesību normas

4. Regulas Nr. 1/2003 preambulas 23. apsvērumā ir noteikts:

“Komisijai jāpiešķir pilnvaras visā Kopienā pieprasīt sniegt informāciju, kas vajadzīga, lai tiktu atklāts jebkāds līgums, lēmums vai saskaņota darbība, kas aizliegta ar [LESD 101. pantu], vai jebkāda dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas aizliegta ar [LESD 102. pantu]. Ja ir atbilstība Komisijas lēmumam, uzņēmumus nevar piespiest atzīt, ka tie izdarījuši pārkāpumu, bet jebkurā gadījumā tiem ir pienākums atbildēt uz jautājumiem par faktiem un sniegt dokumentus, pat ja šo informāciju var izmantot, lai attiecībā pret tiem vai citu uzņēmumu konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu.”

5. Regulas Nr. 1/2003 18. panta (“Informācijas pieprasījumi”) attiecīgajā daļā ir paredzēts:

“1. Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu var pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju.

2. Ja tiek nosūtīts vienkāršs pieprasījums pēc informācijas uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, Komisija paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā jāsniedz informācija, un sodus, kuri paredzēti 23. pantā par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu.

3. Ja Komisija pieprasa uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām sniegt informāciju ar lēmumu, tā paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā tā jāsniedz. Tā arī norāda sodus, kas paredzēti 23. pantā, un norāda vai uzliek sodus, kas paredzēti 24. pantā. Turklāt tā norāda Eiropas Kopienu Tiesas tiesības pārskatīt lēmumu.

[..]”

II – Tiesvedības priekšvēsture

6. Komisija, rīkojoties saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu, 2008. un 2009. gadā veica vairākas pārbaudes vairāku cementa rūpniecībā strādājošu uzņēmumu telpās. Pēc šīm pārbaudēm 2009. un 2010. gadā sekoja vairāki informācijas pieprasījumi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu. Schwenk Zement telpas netika pārbaudītas, un Schwenk Zement nesaņēma arī informācijas pieprasījumu.

7. 2010. gada 19. novembra vēstulē Komisija paziņoja Schwenk Zement par gatavošanos nosūtīt pēdējai no minētajām lēmumu ar informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu un nosūtīja jautājumu lapas projektu, ko tā plānoja pievienot šī lēmuma pielikumā. Schwenk Zement iesniedza Komisijai savus apsvērumus 2010. gada 6. decembrī.

8. Tajā pašā dienā Komisija paziņoja Schwenk Zement, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu un Regulas (EK) Nr. 773/2004 2. pantu ( ) tā ir nolēmusi uzsākt procedūru pret to, kā arī pret septiņiem citiem uzņēmumiem, jo bija aizdomas par LESD 101. panta pārkāpumu saistībā ar ierobežojumiem importa precēm, kas EEZ tikušas ievestas no valstīm ārpus EEZ, tirgus sadali, cenu saskaņošanu un saistīto pret konkurenci vērsto praksi cementa tirgū un ar to saistīto produktu tirgos.

9. 2011. gada 30. martā Komisija pieņēma Lēmumu C(2011) 2367, galīgā redakcija, procedūrā saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

10. Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, lai veiktu savus pienākumus atbilstoši šai regulai, tā ar vienkāršu pieprasījumu vai lēmumu var pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju (apstrīdētā lēmuma preambulas 3. apsvērums). Pēc tam, norādot, ka Schwenk Zement ir informēta par Komisijas nodomu pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu un ka Schwenk Zement jau ir iesniegusi savus apsvērumus par jautājumu lapas projektu (apstrīdētā lēmuma preambulas 4. un 5. apsvērums), Komisija ar lēmumu pieprasīja apelācijas sūdzības iesniedzējai atbildēt uz I pielikumā iekļauto jautājumu lapu. I pielikumu veidoja 94 lappuses un 11 jautājumu kopas. Norādījumi par atbildēm uz šīs jautājumu lapas jautājumiem bija iekļauti II pielikumā, bet atbildes veidnes bija iekļautas III pielikumā.

11. Komisija arī vērsa uzmanību uz iespējamiem pārkāpumiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērums), ko tā aprakstīja šādi: “iespējamie pārkāpumi skar tirdzniecības plūsmu ierobežojumus Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), ieskaitot ierobežojumus importa precēm, kuras EEZ ievestas no valstīm ārpus EEZ, tirgus sadali, cenu saskaņošanu un ar tām saistīto pret konkurenci vērstu praksi cementa tirgū un saistīto produktu tirgos”. Atsaucoties uz pieprasītās informācijas raksturu un apjomu, kā arī iespējamo konkurences noteikumu pārkāpumu nopietnību, Komisija uzskatīja par lietderīgu dot Schwenk Zement 12 nedēļu laiku, lai tā atbildētu uz pirmajām 10 jautājumu kopām, un 2 nedēļas, lai tā atbildētu uz 11. kopu (apstrīdētā lēmuma preambulas 8. apsvērums).

12. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas saturs ir šāds:

“1. pants

Schwenk Zement KG un tās meitasuzņēmumiem, kuri atrodas Eiropas Savienībā un kurus tā tieši vai netieši kontrolē, ir jāiesniedz šī lēmuma I pielikumā minētā informācija, ievērojot tā II un III pielikumā norādīto formu, par 1. līdz 10. jautājumu – ne vēlāk kā 12 nedēļu laikā, bet par 11. jautājumu – 2 nedēļu laikā no šī lēmuma paziņošanas dienas. Visi pielikumi ir šī lēmuma neatņemama sastāvdaļa.

2. pants

Šis lēmums ir adresēts Schwenk Zement KG un tās meitasuzņēmumiem, kuri atrodas Eiropas Savienībā un kurus tā tieši vai netieši kontrolē.”

13. Pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Schwenk Zement iesniedza pieteikumu par termiņa atbildes sniegšanai uz 11. jautājumu kopu pagarināšanu. Komisija noraidīja šo lūgumu.

14. 2011. gada 18. aprīlī, 5. maijā un 27. jūnijā Schwenk Zement sniedza atbildes uz Komisijas nosūtīto jautājumu lapu.

III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

15. Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts 2011. gada 10. jūnijā, Schwenk Zement Vispārējai tiesai lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu.

16. Ar 2014. gada 14. marta spriedumu Schwenk Zement/Komisija, T‑306/11 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) ( ) Vispārējā tiesa: i) atcēla Komisijas 2011. gada 30. marta Lēmumu C(2011) 2367, galīgā redakcija, procedūrā saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti) – ciktāl tas attiecās uz jautājumu lapas 11. jautājumu, kas ietver tā I pielikumu; ii) lika Schwenk Zement segt divas trešdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzināt divas trešdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem, kā arī lika Komisijai segt vienu trešo daļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzināt vienu trešo daļu no Schwenk Zement tiesāšanās izdevumiem, un iii) noraidīja prasību pārējā daļā.

IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

17. Apelācijas sūdzībā, kas Tiesā iesniegta 2014. gada 22. maijā, Schwenk Zement prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt spriedumu lietā T‑306/11;

– atcelt pilnībā Komisijas Lēmumu C(2011) 2367, galīgā redakcija, procedūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti);

– pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jauna sprieduma taisīšanai;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās un apelācijas instances tiesā.

18. Savukārt Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzību;

– pakārtoti, gadījumā, ja tiek atcelts spriedums lietā T‑306/11, noraidīt prasību;

– piespriest Schwenk Zement atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Schwenk Zement un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2015. gada 3. jūnijā.

V – Apelācijas sūdzības pamatu vērtējums

20. Schwenk Zement izvirza trīs apelācijas pamatus. Vispārīgi runājot, šie apelācijas pamati attiecas uz to, vai Vispārējā tiesa pareizi ir interpretējusi Komisijas pilnvaras pieprasīt informāciju saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003.

21. Galvenās tiesību normas un judikatūra, kas attiecas uz Komisijas pilnvarām pieprasīt informāciju, ir aplūkotas manos secinājumos lietā HeidelbergCement/Komisija ( ), kas arī tiek sniegti šodien.

22. Šajā kontekstā izvērtēšu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos apelācijas pamatus.

A – Juridiskā instrumenta izvēles samērīgums

1) Lietas dalībnieku argumenti

23. Pirmajos divos apelācijas pamatos, ko var izskatīt kopā, apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā uzskatīja, ka, pieņemot lēmumu par informācijas pieprasīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu, Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu.

24. Pirmajā apelācijas pamatā, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 45.–55. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi hierarhiju starp abiem 18. pantā paredzētajiem instrumentu veidiem – Komisija varot pieņemt saistošu lēmumu tikai tad, ja tai ir pamatots iemesls uzskatīt, ka vienkāršs informācijas pieprasījums nesasniegtu mērķi, jo adresāts, iespējams, nevēlētos sadarboties.

25. Otrajā apelācijas pamatā, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 51.–55. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi samērīguma principu, jo tā savus secinājumus ir pamatojusi ar vispārējām atsaucēm uz tirgiem un uzņēmumiem, uz kuriem attiecas informācijas pieprasījumi, nevis ar pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašās situācijas izvērtējumu. It īpaši tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pat pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas jau bija paziņojusi Komisijai, ka vēlas darīt visu, kas ir tās spēkos, lai pēc iespējas izsmeļoši un ātri sniegtu atbildes uz jautājumu lapu.

26. Komisija uzskata, ka šie apelācijas pamati ir jānoraida.

2) Vērtējums

27. Pirmajā apelācijas pamatā ir izvirzīts jautājums par to, vai pastāv kāda raksturīga hierarhija vai hronoloģiska secība starp Regulas Nr. 1/2003 18. pantā paredzētajiem divu veidu dokumentiem un ar kādiem nosacījumiem Komisija var izmantot vienu vai otru no šiem instrumentiem.

28. Sākumā šķiet lietderīgi atcerēties, ka Regulā (EEK) Nr. 17 ( ) bija skaidri paredzēta divpakāpju procedūra attiecībā uz pieprasījumiem sniegt informāciju saskaņā ar šo režīmu: pirms Komisija varēja izdot saistošu lēmumu, tai bija jānosūta vienkāršs pieprasījums ( ).

29. Tomēr Regulā Nr. 1/2003, kura aizstāja Regulu Nr. 17, šī divpakāpju procedūra ir likvidēta. Jaunās regulas 18. panta 1. punktā faktiski ir paredzēts, ka Komisija var “ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu” pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt izmeklēšanai vajadzīgo informāciju.

30. Eiropas Savienības likumdevēja izvēle grozīt attiecīgā noteikuma tekstu tāpēc šai sakarā šķiet īpaši nozīmīga ( ). Nekas jaunajā noteikumā nenorāda uz to, ka starp šiem diviem instrumentiem pastāvētu kaut kāda veida hierarhija jeb secība. It īpaši saikļa “vai” izmantošana norāda uz to, ka Komisijas kompetencē katrā konkrētā gadījumā ir izvēlēties instrumentu, kuru tā uzskata par piemērotāku, lai sekmīgi veiktu izmeklēšanu, atkarībā no konkrētā gadījuma īpatnībām ( ).

31. Šīs īpatnības ietver ne tikai konkrētā uzņēmuma vēlmi sadarboties izmeklēšanas procesā, bet arī (kas ir svarīgāk) iespēju, ka uzņēmums faktiski sadarbosies un darīs to Komisijas noteiktajā termiņā. Konkrētā uzņēmuma loma (piemēram, aizdomās turamais par līdzdalību kartelī, “ziņotājs”, cietušais karteļa lietā vai tikai trešā persona) var būt būtiska šī vērtējuma kontekstā. Iespējamo iemeslu procedūras veikšanai esamība arī, iespējams, veicinās Komisijas izvēli orientēties uz vienu vai otru no Regulas Nr. 1/2003 18. pantā norādītajiem instrumentiem.

32. Tāpēc nepiekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka Komisijai ir tiesības pieņemt saistošu lēmumu tikai tad, ja tai ir pamatots iemesls uzskatīt, ka vienkāršs informācijas pieprasījums nesasniegtu mērķi, jo adresāts, iespējams, nevēlētos sadarboties. Var būt arī citi iemesli, kas mudina Komisiju nekavējoties pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu. Komisijai šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība ( ).

33. Principā ir iespējams, ka īpašos apstākļos Komisijas izvēle izmantot saistošu lēmumu (kam ir arī augstāks soda risks), nevis vienkāršu pieprasījumu, var neatbilst samērīguma principam ( ). Patiešām, atbilstoši šim principam, kā to uzsvērusi Vispārējā tiesa, tiek pieprasīts, lai ES iestāžu noteiktie pasākumi nepārsniegtu to, kas ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu to leģitīmi izvirzītos mērķus; ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, tad ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un radītajiem traucējumiem ir jābūt samērīgiem ar sasniedzamajiem mērķiem ( ).

34. Tomēr šajā gadījumā neuzskatu, ka Komisijai bija izvēle starp diviem dažādiem instrumentiem (vienkāršs pieprasījums un saistošs lēmums), kuri bija vienlīdz piemēroti, lai sasniegtu noteikto mērķi.

35. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav minējusi apstākļus, kas liktu apšaubīt Komisijas lēmuma pieprasīt informāciju saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu samērīgumu. Ar to vien, ka, pirms tika pieņemts apstrīdētais lēmums, apelācijas sūdzības iesniedzēja informēja Komisiju, ka vēlas darīt visu, kas ir tās spēkos, lai pēc iespējas izsmeļoši un ātri sniegtu atbildes uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem, vai ar to, ka (atšķirībā no citiem uzņēmumiem, par kuriem notikusi izmeklēšana) Schwenk Zement iepriekš nebija saņēmusi nekādu pieprasījumu sniegt informāciju saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu, manuprāt, nepietiek, lai konstatētu samērīguma trūkumu.

36. Otrkārt, kā Komisija paskaidroja tiesas sēdē, Komisijai bija konkrēts iemesls, kādēļ tā nolēma vienlaicīgi nosūtīt faktiski identisku informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu visiem uzņēmumiem, kuri tika turēti aizdomās par dalību iespējamos pārkāpumos. Lielāko daļu no apstrīdētajā lēmumā pieprasītās informācijas veidoja dati, ko Komisija bija pieprasījusi no visiem šiem uzņēmumiem ar nolūku salīdzināt šos datus ( ). Komisija būtu varējusi veikt nozīmīgu salīdzināšanu tikai tad, ja pieprasītā informācija tiktu sniegta aptuveni vienā un tai pašā laikā, būtu precīza un pilnīga. Pat viena respondenta kļūdas vai kavēšanās nozīmētu, ka Komisijas paredzētā salīdzināšana nebūtu iespējama vai katrā ziņā nebūtu pietiekami ticama.

37. Šādos apstākļos Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka saistoša lēmuma pieņemšana saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu bija vislabākais veids, kā nodrošināt, lai pieprasītā informācija būtu pēc iespējas pilnīga un pareiza un tiktu iesniegta vēlamajā termiņā.

38. Turklāt neuzskatu, ka Vispārējā tiesa var tikt kritizēta par to, ka šajā jautājumā tā savus atzinumus ir pamatojusi ar vispārīgām norādēm, neizvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašo situāciju. Patiešām, Vispārējā tiesa, veicot analīzi, ir ņēmusi vērā, kāda veida izmeklēšanu veica Komisija, un iesaistīto uzņēmumu skaitu ( ), kā arī no apelācijas sūdzības iesniedzējas pieprasītās informācijas apjomu ( ).

39. Visu šo iemeslu dēļ, manuprāt, uzskatot, ka, pieņemot lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu, nevis vienkāršu pieprasījumu saskaņā ar tās pašas regulas 18. panta 2. punktu, Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu, Vispārējā tiesa nav kļūdījusies.

40. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas pirmais un otrais pamats ir jānoraida.

B – Pamatojums

1) Lietas dalībnieku argumenti

41. Ar trešo apelācijas pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 18.–44. punktu, Schwenk Zement no diviem aspektiem atsaucas uz tā principa pārkāpumu, ka ES tiesību aktos ir jābūt atbilstošam pamatojumam. No vienas puses, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi gan Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, gan LESD 296. pantu, jo nospriedusi, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots. Tas savukārt esot novedis pie samērīguma principa pārkāpuma, jo, tā kā nebija nekāda sīkāka apraksta par izmeklēšanas nolūku, nebija iespējams pārbaudīt, vai informācijas pieprasījums bija vai nebija samērīgs. No otras puses, pārsūdzētā sprieduma pamatojums neesot arī atbilstošs: tikai īsumā esot paskaidroti iemesli, kādēļ tika noraidīti apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti šajā jautājumā.

42. Komisija apgalvo, ka šis apelācijas pamats ir jānoraida. Komisija uzsver, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā procedūra vēl aizvien bija sākuma stadijā. Informācijas pieprasījumā nevarot tikt ietverta tāda detalizācijas pakāpe, kāda nepieciešama lēmumiem, kas pieņemti izmeklēšanas beigās, piemēram, paziņojumā par iebildumiem. Turklāt Komisija apgalvo, ka šī apelācijas pamata otrā daļa ir nepieņemama, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja skaidri nepaskaidro, kuri Vispārējās tiesas argumentācijas aspekti nav pietiekami detalizēti.

2) Vērtējums

43. Sākumā jāteic, ka uzskatu par pamatotiem Komisijas izteiktos iebildumus pret šī apelācijas pamata otro daļu. Šajā apelācijas pamatojuma daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz neatbilstošu pamatojumu pārsūdzētajā spriedumā. Tomēr ne apelācijas sūdzībā, ne tās mutvārdu paskaidrojumos ar nepieciešamo precizitāti nav identificēti šī sprieduma aspekti, uz ko ir vērsta kritika, un konkrēti šādas kritikas iemesli. Apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums ir pārāk “kodolīgs” attiecībā uz tās pamatu par apstrīdētā lēmuma pamatojumu.

44. Šis arguments ir acīmredzami nepietiekams, lai ļautu Tiesai pārbaudīt pārsūdzētā sprieduma likumību. Gandrīz vai ironiski ir tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sūdzas par pārsūdzētā sprieduma īsumu, bet tās apelācijas sūdzībai šajā jautājumā piemīt tāda pati problēma.

45. Katrā ziņā uzskatu, ka pārsūdzētā sprieduma 18.–44. punktā ir ietverts atbilstošs paskaidrojums par iemesliem, kādēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apstrīdētajā lēmumā bija ietverts atbilstīgs pamatojums.

46. Un pretēji, – manuprāt, ir pamatota Schwenk Zement apelācijas trešā pamata trešā daļa, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu.

47. Sākumā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ES iestāžu pieņemto aktu pamatojumam, kas prasīts LESD 296. pantā, ir jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un nepārprotami jāuzrāda tās iestādes argumentācija, kas pieņēmusi attiecīgo aktu, tā, lai ieinteresētās personas varētu saprast veiktā pasākuma pamatojumu un ES tiesa – veikt savu pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas LESD 296. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu ( ).

48. Par lēmumiem, kuros dots rīkojums veikt pārbaudi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu, Tiesa nesen apstiprināja, ka Komisijai šādu lēmumu adresātiem nav jāpaziņo visa tās rīcībā esošā informācija par iespējamajiem pārkāpumiem un nav jāsniedz šo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija, tomēr tai ir skaidri jānorāda pieņēmumi, ko tā ir paredzējusi pārbaudīt. Lai gan Komisijai pēc iespējas precīzi ir jānorāda, kas tiek meklēts, un apstākļi, uz kuriem attiecas pārbaude, no otras puses, lēmumā par pārbaudes veikšanu nav precīzi jānorāda konkrētais tirgus, iespējamo pārkāpumu juridiskā kvalifikācija vai laikposms, kurā šie pārkāpumi notikuši, ja vien lēmumā ir ietverti iepriekš jau norādītie būtiskie elementi. Patiešām, pārbaudes parasti tiek veiktas izmeklēšanas sākumposmā, tātad Komisijai šajā posmā vēl arvien nav precīzas informācijas par šiem aspektiem. Pārbaudes mērķis tieši ir savākt pierādījumus par iespējamo pārkāpumu tā, lai Komisija varētu pārbaudīt savas aizdomas un sniegt konkrētāku juridisko vērtējumu ( ).

49. Man šķiet, ka šie principi mutatis mutandis ir piemērojami lēmumiem, kuros tiek pieprasīta informācija saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu. Acīmredzot, abu veidu pasākumiem ir viens mērķis un tos veido faktu apkopošana. Lai gan šie noteikumi nav formulēti identiski, šķiet, ka arī abu to relatīvā līdzība atbalsta to vienotu interpretāciju ( ).

50. Šajos apstākļos ir būtiski noteikt, vai Vispārējā tiesa ir pareizi izvērtējusi apstrīdētajā lēmumā ietvertā pamatojuma atbilstību. Citiem vārdiem sakot, jautājums ir šāds: vai, ņemot vērā procedūras stadiju, kurā apstrīdētais lēmums tika pieņemts, attiecīgais pamatojums ir pietiekami skaidrs, lai ļautu tā adresātam īstenot savas tiesības uz aizstāvību un izvērtēt savu pienākumu sadarboties ar Komisiju, no vienas puses, un ļautu ES tiesām veikt pārbaudi, no otras puses?

51. Manuprāt, uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši.

52. Pārsūdzētā sprieduma 37. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums bija sastādīts “ļoti vispārīgi, ko labāk būtu darīt detalizētāk, un šajā sakarā kritika [ir pamatota]”. Manuprāt, tas diez vai var tikt apstrīdēts: pamatojuma trīs nozīmīgi aspekti faktiski nav pietiekoši detalizēti. It īpaši jāatsaucas uz iespējamo pārkāpumu aprakstu, to ģeogrāfisko darbības jomu un precēm, ar kurām saistīti šie pārkāpumi.

53. Par iespējamiem pārkāpumiem apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērumā ir teikts: “iespējamie pārkāpumi attiecas uz tirdzniecības plūsmu ierobežojumiem [..], tostarp importa ierobežojumiem [..], tirgus sadali, cenu saskaņošanu un saistīto pret konkurenci vērsto praksi”. Šis iespējamo pārkāpumu apraksts šķiet ne tikai ļoti nenoteikts (“tirdzniecības plūsmu ierobežojumi”, “tostarp importa ierobežojumi”), bet arī visaptverošs (“saistītā pret konkurenci vērstā prakse”). Ar atsauci uz “tirgus sadali” un “cenu saskaņošanu”, kas ir tik vispārīga, gandrīz nemaz netiek precizētas darbības, par kurām Komisijai ir aizdomas. Faktiski vairums karteļu ietver tirgus sadales un cenu noteikšanas apstākļus. Praksē šis apraksts, šķiet, aptver lielāko daļu LESD 101. pantā aizliegto nolīgumu veidu.

54. Runājot par iespējamo pārkāpumu ģeogrāfisko darbības jomu, apstrīdētajā lēmumā ir minēti tirdzniecības plūsmu ierobežojumi EEZ ietvaros, tostarp ierobežojumi to preču importam uz EEZ, kas tiek ievestas no valstīm ārpus EEZ. Taisnība, ka konkrētā tirgus ģeogrāfiskais komponents nav jānosaka lēmumā saskaņā ar 18. pantu ( ), tomēr būtu jābūt iespējai minēt vismaz dažas no ietekmētajām valstīm. Sevišķi nav skaidrs, vai iespējami ietekmētais tirgus ir visa EEZ vai tikai daļa no tās, un, ja tikai daļa, tad kura daļa.

55. Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā vēl izvairīgāk ir sniegts skaidrojums par precēm, uz kurām attiecas izmeklēšana. Praksē tikai cements ir identificēts kā konkrētā prece, jo pārējā daļā lēmums attiecas uz “ar [cementu] saistītu produktu tirgiem”. Šis apraksts atkal ir ne tikai ļoti nenoteikts (cik cieši “saistītiem” ar cementu jābūt šiem produktiem?), bet, iespējams, aptver visu veidu preces, ar kurām strādā apelācijas sūdzības iesniedzēja (kā pārdevēja vai pircēja).

56. Saskaņā ar Vispārējās tiesas norādīto ( ) nepietiekami detalizētas informācijas ietekme apstrīdētajā lēmumā tiek daļēji mazināta ar to, ka tajā ir skaidra atsauce uz Komisijas lēmumu par procedūras uzsākšanu, kurā ir iekļauta papildu informācija par iespējamo pārkāpumu ģeogrāfisko apjomu un aptverto preču veidu.

57. Šādos apstākļos varētu tikt apšaubīts, vai šāda apvienota šo divu lēmumu interpretācija būtu pieļaujama.

58. Manuprāt, ES tiesību aktiem, ar ko noteikti pienākumi, kas skar privātpersonu vai uzņēmumu privāto sfēru un kuri, ja netiek izpildīti, var draudēt ar ievērojamu finansiālu sodu, principā ir jābūt ar patstāvīgu pamatojumu ( ). Patiešām, ir svarīgi šiem indivīdiem vai uzņēmumiem dot iespēju izprast šī tiesību akta pamatojumu bez pārmērīga skaidrojošā darba ( ), tā, lai tie efektīvi un laikus varētu īstenot savas tiesības. Tas ir sevišķi patiesi attiecībā uz tiesību aktiem, kuros ir ietvertas skaidras atsauces uz iepriekšējiem tiesību aktiem ar atšķirīgu pamatojumu. Jebkāda nozīmīga atšķirība starp šiem diviem tiesību aktiem adresātam var radīt šaubas.

59. Neatkarīgi no iepriekš minētā, uzskatu, ka izņēmuma kārtā šajā lietā Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka pamatojums apstrīdētajā lēmumā var tikt lasīts kopā ar pamatojumu, kas iekļauts lēmumā par procedūras uzsākšanu. Abi lēmumi tika pieņemti vienas un tās pašas izmeklēšanas ietvaros un acīmredzot attiecas uz vieniem un tiem pašiem iespējamajiem pārkāpumiem. Tie tika pieņemti arī īsā laikposmā. Vēl svarīgāk ir tas, ka, šķiet, nav nozīmīgas atšķirības starp abos lēmumos ietverto pamatojumu. Tāpēc uzskatu, ka šajā lietā pirmais lēmums varētu tikt uzskatīts par otrā lēmuma “kontekstu”, kuru adresāts nevarēja nezināt ( ).

60. Tomēr, lai arī pirmajā lēmumā patiešām bija iekļauta detalizētāka informācija par iespējamo pārkāpumu ģeogrāfisko apmēru (uzskaitot iespējami aptvertās dalībvalstis), tas nebija tikpat precīzs attiecībā uz šo pārkāpumu raksturu un aptvertajām precēm. Sevišķi zemsvītras piezīmē šī lēmuma 4. lappusē iekļautais jēdziena “cements un saistītie produkti” skaidrojums attiecas uz potenciāli ļoti plašu un atšķirīgu preču kopumu.

61. Uzskatu, ka no tā, ka lēmuma pamatojums var būt pārāk vispārīgs vai zināmā mērā nenoteikts par dažiem aspektiem, neizriet šī spēkā neesamība, ja tā pārējā daļa ļauj saņēmējam un ES tiesām ar pietiekamu precizitāti saprast, kādu informāciju Komisija pieprasa un tā iemeslus ( ). Patiešām, no uzdoto jautājumu tematikas var gūt papildu skaidrību par pamatojumu, kas var būt izstrādāts bez nepieciešamās precizitātes, pat ja šāda skaidrība tiek gūta tikai aplinkus vai netieši. Galu galā, ļoti precīzi un mērķtiecīgi jautājumi neizbēgami atklāj Komisijas izmeklēšanas saturu. Tas man šķiet īpaši svarīgi attiecībā uz tiesību aktiem, kas pieņemti procesa sākuma stadijā, kad izmeklēšanas apmērs nav pilnīgi un galīgi noteikts, un pēc tam savāktās informācijas rezultātā turpmāk faktiski var būt jāierobežo vai jāpaplašina.

62. Tomēr šajā gadījumā pareizi faktiski ir apgalvot pretējo. Schwenk Zement ir uzdots ārkārtīgi daudz jautājumu, kuri aptver ļoti dažāda veida informāciju. Manuprāt, ļoti grūti ir noteikt vienojošo saikni starp daudziem no jautājumu lapā iekļautajiem jautājumiem ( ). Turklāt šķiet, ka daži no uzdotajiem jautājumiem pilnībā nesaskan ar to, kas ticis noteikts iepriekšējā lēmumā par procedūras uzsākšanu: piemēram, 3. un 4. jautājums (kuros tiek pieprasīts īpaši ievērojams informācijas apjoms par vairāk nekā desmit gadu laikposmu) skar ne tikai dalībvalstis, kas identificētas kā, iespējams, saistītas ar lēmumu par procedūras uzsākšanu.

63. Starp citu, ja vienojošā saikne, kas saista šos jautājumus, būtu pilnīgs uzņēmuma ieņēmumu un izmaksu struktūras attēls, lai Komisija varētu to analizēt, izmantojot ekonometrijas metodes (salīdzinot to ar citiem uzņēmumiem, kuri darbojas cementa nozarē), tad varētu jautāt, vai tik plašs un visaptverošs informācijas pieprasījums vispār ir atbilstošs 18. panta izpratnē. Ja vien Komisijas rīcībā nav konkrētu norāžu, kas liecina par rīcību, pret kuru varētu iebilst un kurai šāda analīze varētu sniegt vajadzīgo atbalstu, tad šāds informācijas pieprasījums šķiet piemērotāks nozares izmeklēšanai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 17. pantu.

64. Ņemot vērā šos apstākļus, piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka Komisijas informācijas pieprasījuma mērķis nebija pietiekami skaidrs un nepārprotams. Tāpēc šim uzņēmumam bija pārmērīgi grūti izprast iespējamos pārkāpumus tā, lai izvērtētu, kādā apmērā tam ir pienākums sadarboties ar Komisiju, un, ja vajadzīgs, īstenotu savas tiesības uz aizstāvību, piemēram, atsakoties atbildēt uz jautājumiem, ko tas uzskatīja par prettiesiskiem. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka daži jautājumi attiecās uz informāciju, kas nebija vienīgi faktiska, bet ietvēra novērtējumu ( ), bet citi jautājumi bija samērā neskaidri ( ). Tādēļ par šiem jautājumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja viegli izslēgt pret sevi liecinošu atbilžu sniegšanas risku ( ).

65. Pretēji Komisijas uzskatam, detalizētas informācijas trūkums nevar tikt pamatots ar to, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts izmeklēšanas sākuma posmā. Patiešām, šis lēmums tika izdots gandrīz trīs gadus pēc izmeklēšanas uzsākšanas. Šajā laikā bija notikušas vairākas pārbaudes un Komisija jau bija izdevusi ļoti detalizētus informācijas pieprasījumus, uz kuriem atbildēja attiecīgie uzņēmumi. Pat ja šīs pārbaudes un informācijas pieprasījumi neattiecās uz Schwenk Zement, jādomā, ka izmeklēšana bija salīdzinoši pavirzījusies uz priekšu līdz brīdim, kad Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Faktiski dažus mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisija uzskatīja, ka ir savākusi pietiekamus pierādījumus, lai uzsāktu procedūru saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu un Regulas Nr. 773/2004 2. pantu arī pret Schwenk Zement. Šiem pierādījumiem bija jāļauj Komisijai sniegt sīkāku pamatojumu apstrīdētajā lēmumā.

66. Piekrītu Komisijai, ka pamatojumā vajadzīgais detalizācijas apjoms tostarp ir atkarīgs no informācijas, kāda ir Komisijas rīcībā, kad tiek pieņemts lēmums saskaņā ar 18. pantu ( ). Tomēr, manuprāt, tas noteikti nozīmē, ka pamatojums, kas varētu būt pieņemams attiecībā uz izmeklēšanas sākumā pieņemto lēmumu (t.i., lēmumu, ar kuru tiek pieprasīts, lai uzņēmums pakļautos pārbaudei saskaņā ar 20. pantu, vai pašu pirmo lēmumu par informācijas pieprasīšanu saskaņā ar 18. panta 3. punktu), varētu nebūt tāpat pieņemams attiecībā uz lēmumu, kas pieņemts daudz vēlākā izmeklēšanas posmā, kad Komisijai ir plašāka informācija par iespējamajiem pārkāpumiem.

67. Šādos apstākļos, manuprāt, nav piedodami, ka, neraugoties uz visu to informāciju, ko Komisija jau bija savākusi iepriekšējo gadu laikā, un nozīmīgajiem pasākumiem, kurus tika pieprasīts veikt apstrīdētajā lēmumā, Schwenk Zement vēl bija neziņā par precīzo Komisijas izmeklēšanas apmēru.

68. Turklāt uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pareizi apgalvo, ka ir tikusi ievērojami sarežģīta ES tiesu pārbaude par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Kā jau paskaidrots sīkāk manos secinājumos lietā HeidelbergCement ( ), ņemot vērā apstrīdētajā lēmumā ietverto kodolīgo informāciju par iespējamajiem pārkāpumiem (pat ja to lasa kopā ar lēmumu par procedūras uzsākšanu), Tiesai kļūst grūti pārbaudīt pieprasījuma vajadzības un samērīguma prasību izpildi ( ). Par pirmo no minētajiem apstākļiem runājot, Tiesai būtu jāizvērtē, vai savstarpējā saistība starp iespējamo pārkāpumu un pieprasīto informāciju ir pietiekami cieša, lai pamatotu Komisijas pieprasījumu. Par otro apstākli runājot, Tiesai ir jānosaka, vai pūles, kas jāpieliek uzņēmumam, ir vai nav attaisnotas ar sabiedrības interesēm un vai tās nav pārmērīgas.

69. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi un piemērojusi LESD 296. pantu un Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu attiecībā uz nepieciešamo pamatojumu lēmumā par informācijas pieprasījumu. Pārsūdzētais spriedums tāpēc ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa minētā sprieduma 18.–44. punktā norādīto iemeslu dēļ ir nospriedusi, ka apstrīdētajā lēmumā bija ietverts atbilstošs pamatojums.

VI – Vērtējuma sekas

70. Saskaņā ar Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas spriedumu. Ja to ļauj tiesvedības stadija, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā. Tā var arī nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.

71. Esmu secinājis, ka trešais apelācijas sūdzības iesniedzējas ierosinātais apelācijas sūdzības pamats ir jāpieņem un pārsūdzētais spriedums attiecīgi jāatceļ.

72. Ņemot vērā pieejamos faktus un viedokļu apmaiņu Vispārējā tiesā un šajā Tiesā, uzskatu par iespējamu Tiesai taisīt galīgo spriedumu par šo jautājumu.

73. Savā prasības pieteikumā Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza piecus pamatus savas prasības atcelt apstrīdēto lēmumu pamatošanai.

74. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apstrīdētais lēmums bija prettiesisks, jo tajā nebija norādīts pamatojums, kas atbilstu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktam (skat. šo secinājumu 41.–69. punktu). Šī kļūda tiesību piemērošanā pati par sevi ir pietiekama, lai pilnībā atceltu spriedumu. Tāpēc uzskatu, ka nav jāpārbauda, vai ir pamatoti citi apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzītie pamati.

VII – Tiesāšanās izdevumi

75. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

76. Ja Tiesa piekrīt manam apelācijas sūdzības vērtējumam, tad saskaņā ar Reglamenta 137., 138. un 184. pantu Komisijai ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.

VIII – Secinājumi

77. Pamatojoties uz iepriekš minēto, iesaku Tiesai nolemt šādi:

– atcelt Vispārējās tiesas 2014. gada 14. marta spriedumu Schwenk Zement/Komisija, T‑306/11;

– atcelt Komisijas 2011. gada 30. marta Lēmumu C(2011) 2367, galīgā redakcija, procedūrā atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punktam (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti);

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas instancē.