ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Vai Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais īpašais likums – ZID ZPK 2015 – Zakon o konverziji [Likums par konvertāciju], kurā, no vienas puses, pakalpojumu sniedzējam saskaņā ar imperatīvu normu ir noteikts pienākums piedāvāt patērētājam šajā likumā paredzētajā kārtībā noslēgt kredītlīguma papildu vienošanos, atsevišķus līguma noteikumus, kuri dienā, kad šis līgums stājās spēkā (noteikums par vienpusēju procentu likmes grozīšanu) vai vēlāk (noteikums par Šveices frankam piesaistītās valūtas klauzulu) ar tiesas spriedumu tika atcelti, aizstājot ar jauniem līguma noteikumiem tā, it kā pusēm jau no sākuma saistoši būtu bijuši papildu vienošanās ietvertie noteikumi, tādējādi nodrošinot līguma spēkā esamību, bet, no otras puses, ir noteikts, ka iemaksas, kurus, pamatojoties uz negodīgiem noteikumiem, ir veicis patērētājs, kurš brīvprātīgi piekrita noslēgt papildu vienošanos, tiek izmantotas, lai segtu tā saistības, kas izriet no spēkā esošās papildu vienošanās noteikumiem, vienojoties par rīkošanos ar iespējamu pārmaksu vai iemaksu atmaksāšanu patērētājam, ja pārmaksa pārsniedz vienādu kredīta maksājumu summu saskaņā ar jaunu kredīta atmaksas grafiku, ievērojot, ka iepriekš minētais tiek veikts minētajā likumā paredzētajā kārtībā?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. augustā iesniedza Tribunal da Relação de Coimbra (Portugāle) – Liberty Seguros, SA/DR

(Lieta C-375/20)

(2020/C 348/14)

Tiesvedības valoda – portugāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunal da Relação de Coimbra

Pamatlietas puses

Prasītāja: Liberty Seguros, SA

Atbildētājs: DR

Personas, kas iestājušās lietā: Fundo de Garantia Automóvel, VS, FN, JT, Seguradoras Unidas, SA

Prejudiciālie jautājumi

Vai [Savienības] tiesībām, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2009/103/EK (1) ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru pret cietušajām trešajām personām un Fundo de Garantia Automóvel var atsaukties uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līguma saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu spēkā neesamību, ja minētā spēkā neesamība izriet no apstākļa, ka apdrošinājuma ņēmējs apdrošināto transportlīdzekli ir izmantojis nelikumīgai un neatļautai personu un preču pārvadāšanai par atlīdzību, kā arī slēpis šo izmantošanas mērķi no apdrošināšanas sabiedrības? Vai atbilde būtu tāda pati, ja pasažieri būtu zinājuši par to, ka pārvadājumi ir nelikumīgi un neatļauti?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 2009, L 263, 11. lpp.)
1)

Vai Regulas (ES) Nr. 650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (1) 70. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz nenoteiktu laiku – pretēji šajā tiesību normā noteiktajam – izdota apliecības kopija bez norādes par derīguma termiņa beigu datumu a. ir derīga un spēkā uz nenoteiktu laiku vai b. ir derīga tikai sešus mēnešus no apliecinātās kopijas izsniegšanas datuma, vai c. ir derīga tikai sešus mēnešus no cita datuma, vai d. nav derīga un nav izmantojama šīs regulas 63. panta vajadzībām?
—

Atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā Vispārējā tiesa ar to ir atcēlusi Komisijas Lēmumu (ES) 2017/365 (2016. gada 4. jūlijs) par valsts atbalstu SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP), ko Spānija sniegusi Valencia Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva, Hércules Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva un Elche Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva (OV 2017, L 55, 12. lpp.), attiecībā uz 1. pasākumu – IVF 2009. gada 5. novembrī piešķirto valsts garantiju bankas aizdevumam Fundación Valencia, lai parakstītu Valencia CF akcijas Valencia CF kapitāla palielināšanas ietvaros;
b)

Ja uz otrā jautājuma a) daļu atbilde ir noliedzoša, vai tad “pamatotu iemeslu” pastāvēšana Regulas par Kopienas preču zīmi 13. panta 2. punkta izpratnē attiecībā uz precēm, ko tirgū laidis preču zīmes īpašnieks vai kas laistas tirgū ar viņa piekrišanu, pēc labošanas, ko veikusi trešā persona, ir atkarīga no preču veida vai veiktās labošanas veida (kā iepriekš detalizēti norādīts 3.2.5. punktā), vai arī no citiem apstākļiem, piemēram, no šajā lietā iepriekš 2.1. punkta ii) un iii) apakšpunktā norādītajiem īpašajiem apstākļiem?
4)

Vai līguma saistošā spēkā neesamība atbilstīgi Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punktam, kura rodas saistībā ar Direktīva 2. panta a) punktā, skatot to kopā ar tās 3. pantu, norādīto līguma negodīgu noteikumu izslēgšanas rezultātā, ir jāinterpretē tādējādi, kā tā ir sankcija, kura var rasties konstitutīva tiesas nolēmuma rezultātā, kurš tika pieņemts pēc patērētāja skaidra pieprasījuma, ar sekām, kuras ir spēkā no līguma noslēgšanas brīža, t.i. ex tunc, un patērētāja un uzņēmēja restitūcijas prasījumi kļūst maksājami dienā, kad nolēmums stājas likumīgā spēkā?
1)

a) Vai Regulas (ES) 2015/2120 (1) 3. panta 2. punkts gadījumā, kad mobilo sakaru tarifam, kas saistībā ar mobilo datplūsmu paredz ikmēneša iekļautu konkrētu datu apjomu, pēc kura izmantošanas pārraides ātrums tiek samazināts, var tikt pieslēgta bezmaksas tarifa opcija, pamatojoties uz kuru var tikt izmantoti konkrēti telesakaru uzņēmuma t.s. contentpartner pakalpojumi, neieskaitot datu apjomu, kas ir ticis izmantots ar šiem pakalpojumiem, mobilo sakaru tarifa ikmēneša iekļautajā konkrētajā datu apjomā, taču tiešais klients šajā ziņā piekrīt joslas platuma ierobežošanai līdz maksimāli 1,7 Mbit/s videostraumēšanas gadījumā neatkarīgi no tā, vai runa ir par videostraumēšanu no contentpartner vai citiem pakalpojumu sniedzējiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka, noslēdzot vienošanās par interneta piekļuves pakalpojumu raksturlielumiem Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 2. punkta izpratnē, tām ir jāatbilst Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 3. punkta prasībām? b) Ja uz pirmā jautājuma a) daļu ir jāatbild apstiprinoši: vai Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā, kāda ir aplūkota šajā lietā, jostas platuma ierobežošana ir jāuzskata par pakalpojumu kategorijas palēnināšanu? c) Ja uz pirmā jautājuma b) daļu ir jāatbild apstiprinoši: vai gaidāmas tīkla pārblīves jēdziens Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 3. punkta trešās daļas c) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas tikai uz (gaidāmu) ārkārtēju vai pagaidu tīkla pārblīvi? d) Ja uz pirmā jautājuma b) daļu ir jāatbild apstiprinoši: vai Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 3. punkta trešās daļas c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā, kāda ir aplūkota šajā lietā, prasībai par vienlīdzīgu attieksmi pret līdzvērtīgām datplūsmas kategorijām ir pretrunā jostas platuma ierobežošana, kas tiek piemērota tikai papildu abonēšanas opcijas, bet ne pārējo mobilo sakaru tarifu gadījumā, un turklāt attiecas tikai uz videostraumēšanu? e) Ja uz pirmā jautājuma b) daļu ir jāatbild apstiprinoši: vai Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā, kāda ir aplūkota šajā lietā, joslas platuma ierobežošana, kura ir atkarīga no papildu abonēšanas opcijas pieslēgšanas un kuru tiešais klients jebkurā brīdī turklāt var atslēgt uz ne vairāk kā 24 stundām, atbilst prasībai, ka pakalpojumu kategorija var tikt palēnināta tikai tik ilgi, cik tas ir nepieciešams, lai sasniegtu Regulas (ES) 2015/2120 3. panta 3. punkta trešās daļas a)–c) apakšpunktā izvirzītos mērķus?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 6. februārī iesniedza High Court (Īrija) – UH/Minister for Agriculture, Food and the Marine, Ireland and Attorney General

(Lieta C-64/20)

(2020/C 162/02)

Tiesvedības valoda – īru

Iesniedzējtiesa

High Court

Pamatlietas puses

Prasītājs: UH

Atbildētāji: Minister for Agriculture, Food and the Marine, Ireland un Attorney General

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai valsts tiesai ir rīcības brīvība atteikties apmierināt prasījumu, lai arī tā ir atzinusi, ka valsts tiesību aktos nav transponēts kāds konkrēts Savienības direktīvas aspekts, un, ja tiesai ir šāda rīcības brīvība, kādi apstākļi būtu jāņem vērā attiecībā uz šo rīcības brīvību un vai valsts tiesa var ņemt vērā tos pašus apstākļus, kurus tā ņemtu vērā, ja tiktu izskatīts valsts tiesību akta pārkāpums?

2) Vai tiktu pārkāpts Savienības tiesību aktu tiešas iedarbības princips, ja valsts tiesa šajā gadījumā atteiktos apmierināt prasījumu uz tā pamata, ka ir stājies spēkā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2019/6 (1) (2018. gada 11. decembris) (kuras piemērošana ir atlikta līdz 2022. gada 28. janvārim) 7. pants, lai arī valsts tiesa ir atzinusi, ka valsts tiesību aktos nav transponēts Direktīvas 2001/82/EK (2) 61. panta 1. punktā, 58. panta 4. punktā un 59. panta 3. punktā noteiktais pienākums informāciju uz veterināro zāļu iepakojuma un etiķetēm norādīt dalībvalsts oficiālajās valodās, proti, Īrijā īru un angļu valodā?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/6 (2018. gada 11. decembris) par veterinārajām zālēm un ar ko atceļ Direktīvu 2001/82/EK (OV 2019, L 4, 43. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/82/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz veterinārajām zālēm (OV 2001, L 311, 1. lpp.).
2)

Ja ir uzskatāms, ka tā ir viena no šīm iestādēm, vai Direktīvas 2013/32/ES 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izmeklēšanas tiesnesim vai tiesnesei ir jāinformē pieteikuma iesniedzēji par to, kur un kādā veidā var iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumus, un to iesniegšanas gadījumā viņiem tas ir jānosūta iestādei, kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir kompetence reģistrēt un izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus, un kompetentai administratīvai iestādei, lai nodrošinātu pieteikuma iesniedzējam Direktīvas 2013/33/ES (2) 17. pantā paredzētos materiālos uzņemšanas nosacījumus?
2)

Vai Procedūru direktīvas 40. pants, skatot to kopsakarā ar Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts atbildīgajai iestādei patvēruma jomā ir atļauts, izskatot dokumentus un atzīstot to pierādījuma spēku, nošķirt atkarībā no tā, vai dokumenti tiek iesniegti sākotnēja pieteikuma vai turpmāka pieteikuma ietvaros? Vai gadījumā, ja šo dokumentu autentiskums nav konstatējams, dalībvalstij ir atļauts attiecībā uz iesniedzamajiem dokumentiem turpmāka pieteikuma ietvaros vairs nepildīt sadarbības pienākumu?
1)

Vai UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas Kopienas tiesību sistēmā iekļauts ar Padomes Direktīvu 1999/70 (1) un Direktīvu 2001/23, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Būvniecības nozares koplīguma 24. panta 2. punktā ir noteikts, ka neatkarīgi no vispārējā līguma viena būvdarba veikšanai ilguma netiek piemēroti ET 15. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās daļas noteikumi, turpinot darba ņēmējiem piemērot “uz būvdarba veikšanas laiku piemērojamos” nosacījumus gan šādos gadījumos, gan ET 44. pantā paredzētās uzņēmumu īpašumtiesību pārejas vai personāla pārejas, kas reglamentēts šī koplīguma 27. punktā, gadījumā, lai gan nav objektīva pamatojuma, kas attaisnotu noteikumus, kas ir pretrunā valsts tiesiskajam regulējumam, kur ET 15. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka “šo līgumu ilgums nevar pārsniegt trīs gadus, ko var pagarināt par divpadsmit mēnešiem ar valsts mēroga nozares koplīgumu vai, ja tāda nav, ar šaurāka mēroga nozares koplīgumu. Šo termiņu beigās darbinieki iegūst uzņēmuma pastāvīga darbinieka statusu”?
C 54/28

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 24. oktobrī iesniedza Curtea de Apel Brașov (Rumānija) – kriminālprocess pret LG, MH

(Lieta C-790/19)

(2020/C 54/29)

Tiesvedības valoda – rumāņu

Iesniedzējtiesa

Curtea de Apel Brașov

Pamata kriminālprocesa dalībnieki

LG, MH

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/849 par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 684/2012 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK un Komisijas Direktīvu 2006/70/EK (1), 1. panta 3. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, kura veic materiāltiesisku darbību, kas ir noziedzīgs nodarījums – nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu –, vienmēr ir atšķirīga persona no tās, kura izdara pamata noziedzīgo nodarījumu (domājamais noziedzīgais nodarījums, no kura ir nelikumīgi iegūta nauda, kas tiek legalizēta)?

(1) OV 2015, L 141, 73. lpp.
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienību 19. panta 1. punkta otrā daļa, to aplūkojot kopsakarā ar minētā Līguma 2. pantu un tajā izpausto tiesiskuma vērtību, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (1) 6. panta 1. un 2. punkts, tos aplūkojot kopsakarā ar minētās direktīvas 22. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tostarp tiesu varas neatkarību, un no nevainīguma prezumpcijas izrietošās prasības ir pārkāptas, ja tiesvedība, tāda kā kriminālprocess pret Kriminālkodeksa 200. panta 1. punktā paredzētā un citu noziedzīgo nodarījumu izdarīšanā apsūdzēto personu, ir organizēta tādējādi, ka: — iztiesāšanas sastāvā ietilpst tiesnesis (HO), kas ar Minister Sprawiedliwości (tieslietu ministrs) vienpersoniski pieņemto lēmumu ir norīkots darbā no par vienu līmeni zemāk hierarhijā esošās tiesas, turklāt nav zināmi kritēriji, pēc kuriem vadījās tieslietu ministrs, norīkojot šo tiesnesi, savukārt valsts tiesībās nav paredzēta šāda lēmuma kontrole tiesā un tieslietu ministram ir ļauts jebkurā brīdī atsaukt tiesneša norīkojumu?
1)

Vai maksājumi, kurus preces pircējs četru gadu garumā reizi gadā veic papildus pirkuma cenai atkarībā no saviem pārdošanas ieņēmumiem par to, ka tas var preci pārdot — konkrētā teritorijā, — absolūti pirmo reizi, — ekskluzīvi un — ilgstoši, ir honorāri un licences maksas Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (1) (Muitas kodekss) 32. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, kuri ir jāpieskaita cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par ievestajām precēm, saskaņā ar Muitas kodeksa 32. panta 5. punkta b) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas noteikumus (Muitas kodeksa īstenošanas regula) (2), 157. panta 2. punktu?
i)

Vai ar Direktīvas [93/13] (1) 6. panta 1. punktā atzīto nesaistīšanas principu ir saderīga tiesu sniegtā interpretācija (saskaņā ar kuru summu, kas ir nepamatoti samaksātas, piemērojot ar patērētāju noslēgtajā hipotekārā aizdevuma līgumā iekļauto noteikumu par izdevumiem, atmaksāšana nav spēkā neesamības atzīšanas sekas, bet par to ir jāceļ atsevišķa prasība, kas ir pakļauta noilgumam), kas pieļauj to, ka patērētājam var būt galīgi saistošs noteikums par izdevumiem, jo viņš nevarēs saņemt to atlīdzinājumu, ja minētajai prasībai būs iestājies noilgums?
C 413/23

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 1. augustā Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2019. gada 11. jūnija spriedumu lietā T-138/18 De Esteban Alonso/Komisija

(Lieta C-591/19 P)

(2019/C 413/26)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: B. Mongin un J. Baquero Cruz)

Otrs lietas dalībnieks: Fernando De Esteban Alonso

Prasījumi

— atcelt 2019. gada 11. jūnija spriedumu lietā T-138/18;

— noraidīt pirmajā instancē celto prasību;

— piespriest F. De Esteban atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Pamati un galvenie argumenti

Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz juridiskajā faktu kvalifikācijā pieļauto kļūdu no Komisijas Lēmuma 1999/396 4. panta skatpunkta, Komisija apgalvo, ka Vispārējai tiesai neesot bijis jāsecina, ka F. De Esteban būtu “jāpielīdzina” personām, kuru personvārds ir minēts dienesta rakstā, ko 2003. gada 19. martāOLAF bija nosūtījis Francijas iestādēm, vai vismaz būtu jāuzskata par personiski iesaistītu faktos, – jo attiecīgā persona neietilpst nevienā no šīm kategorijām.

Otrais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz kļūdu juridiskajā interpretācijā attiecībā uz Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru iestādēm saistībā ar OLAF sagatavoto ziņojumu vajadzētu “vei[kt] tādus pasākumus, īpaši disciplinārus pasākumus vai prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa šīs izmeklēšanas rezultāti [..]”. Komisija uzskata, ka šī tiesību norma nevar tikt interpretēta a contrario tādējādi, ka ar to būtu ierobežota Komisijas rīcība brīvība Savienības interešu aizsardzībā, un it īpaši tā, ka ar šo normu Komisijai būtu aizliegts iestāties lietā civilprasītājas statusā un iesniegt valsts iestādēm pieteikumu, ja tā to uzskata par lietderīgu, ņemot vērā tās rīcībā esošo informāciju, tostarp stadijā pirms iespējamā OLAF ziņojuma pieņemšanas.

Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu, kas izvirzīts pakārtoti, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nedrīkstēja apmierināt prasību par zaudējumu atlīdzību, jo nepastāv cēloņsakarība. Vispārējā tiesa nepamatoti esot atkāpusies no savas judikatūras, saskaņā ar kuru nepastāv pietiekami tieša cēloņsakarība starp apstākli, ka OLAF nosūta informāciju valsts iestādēm, un apgalvoto kaitējumu.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 2. septembrī iesniedza Conseil d'État (Beļģija) – JP/Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Lieta C-651/19)

(2019/C 372/24)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Conseil d'État

Pamatlietas puses

Prasītājs: JP

Atbildētājs: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (1) (pārstrādāta versija) 46. pants, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzējiem ir jābūt tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību saistībā ar pieņemtajiem lēmumiem “par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu”, un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts procesuālā tiesību norma kā 1980. gada 15. decembraloi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (likums par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu) 39/57. pants, lasot to kopsakarā ar tā paša likuma 51/2. pantu, 57/6. panta 3. punkta pirmās daļas 5. punktu un 57/6/2. panta 1. punktu, ar kuriem termiņš pārsūdzības celšanai par lēmumu par turpmāka starptautiskās aizsardzības pieteikuma nepieņemamību, ko iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, ir noteikts desmit “kalendārās” dienas, skaitot no administratīvā lēmuma paziņošanas dienas, it īpaši, ja paziņojums ir nosūtīts uz Ģenerālkomisāra bēgļu un bezvalstnieku jautājumos biroju, kas saskaņā ar likumu “tiek uzskatīta” par prasītāja norādīto dzīvesvietas adresi?”

(1) OV 2013, L 180, 60. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 19. jūnijā iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) — All in One Star Ltd

(Lieta C-469/19)

(2019/C 328/16)

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesgerichtshof

Pamatlietas puses

Pieteikuma iesniedzēja un sūdzības iesniedzēja: All in One Star Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai ar Direktīvas (ES) 2017/1132 (1) 30. pantu netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, lai reģistrētu komercreģistrā citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāli, ir jānorāda pamatkapitāla vai salīdzināmas kapitāla vērtības apmērs?

2) a) Vai ar Direktīvas (ES) 2017/1132 30. pantu netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sabiedrības vadītājam, iesniedzot pieteikumu par citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāles reģistrēšanu komercreģistrā, ir jāgarantē, ka attiecībā uz tā personu nav noteikts iecelšanas amatā aizliegums saskaņā ar valsts tiesībām tiesas vai iestādes noteikta aizlieguma veikt tādu profesionālu darbību vai nodarboties ar tādu komercdarbību, kas pilnībā vai daļēji sakrīt ar sabiedrības uzņēmējdarbības priekšmetu, formā vai notiesājoša sprieduma par konkrētiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas ir stājies spēkā, formā, un ka notārs, līdzīgas profesijas pārstāvis, kurš sniedz konsultācijas tiesību jautājumos, vai konsulāta ierēdnis ir to informējis šajā ziņā par pienākumu sniegt neierobežotu informāciju tiesai? b) Ja uz 2.a) jautājumu tiek atbildēts noliedzoši: Vai ar LESD 49. un 54. pantu netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sabiedrības vadītājam, iesniedzot pieteikumu par citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāles reģistrēšanu komercreģistrā, ir jāsniedz šāda garantija?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2017. gada 14. jūnijs) attiecībā uz sabiedrību tiesību dažiem aspektiem (OV 2017, L 169, 46. lpp.).
Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 2. jūlijā iesniedza Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Safiran Payam Darya Shipping Lines (SAPID), Khazar Sea Shipping Lines Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Irinvestship Ltd un IRISL Europe GmbH par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2019. gada 8. maija spriedumu lietā T-434/15 Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome

(Lieta C-506/19 P)

(2019/C 319/27)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Safiran Payam Darya Shipping Lines (SAPID), Khazar Sea Shipping Lines Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Irinvestship Ltd un IRISL Europe GmbH (pārstāvji: M. Taher, Solicitor, R. Blakeley, Barrister)

Otrsa lietas dalībniece: Eiropas Savienības Padome

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt attiecīgo Vispārējās tiesas spriedumu;

— atzīt, ka Padome ir pieļāvusi pietiekami būtisku tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķirtas tiesības, pārkāpumu, identificējot apelācijas sūdzības iesniedzējus;

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai noteiktu iespējamo pieteikumā ietverto izmeklēšanas pasākumu piemērošanu, un tad (pakārtoti) noteikt cēloņsakarību un kvantitāti; un

— piespriest Padomei atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējiem līdz šim radušos tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Vispārējā tiesa esot pieļāvusi piecas kļūdas tiesību piemērošanā, kuru dēļ minētais spriedums būtu jāatceļ:

1. kļūda, piemērojot secinājumu, ka Padomei nebija rīcības brīvības;

2. kļūda, piemērojot IRISL [Islamic Republic of Iran Shipping Lines] atceļošā sprieduma (2013) motīvus pietiekami būtiska pārkāpuma pārbaudei;

3. juridiskā pamata neesamība “pierādījumu neesamības”/“pierādījumu nepietiekamības” nošķiršanai, kas katrā ziņā neesot bijusi piemērojama;

4. kļūda tiesību piemērošanā, apgalvojot, ka par pamatu tiek izmantoti pierādījumi, kas nav tikuši izmantoti Tiesā; un