ĢENERĀLADVOKĀTA JEVGENIJA TANČEVA [EVGENI TANCHEV]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 17. decembrī ( 1 )

Lieta C‑410/19

The Software Incubator Ltd

pret

Computer Associates UK Ltd

(Supreme Court of the United Kingdom lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji – Direktīva 86/653/EEK – 1. panta 2. punkts – Tirdzniecības pārstāvja definīcija – “Pārdošanas” un “preču” jēdzieni – Datorprogrammatūras piegādāšana pilnvarotāja klientam elektroniski kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu

I. Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Supreme Court of the United Kingdom [Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa], attiecas uz Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem ( 2 ) 1. panta 2. punkta interpretāciju.

2. Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā tirdzniecības pārstāvis ir definēts kā pašnodarbināts starpnieks, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, turpmāk sauktu par “pilnvarotāju”. Galvenais šajā lietā izvirzītais jautājums ir par to, vai datorprogrammatūras piegādāšanu pilnvarotāja klientam elektroniski kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu var raksturot kā “preču”“pārdošanu” šī noteikuma izpratnē.

3. Līdz ar to šajā lietā Tiesai ir pirmā iespēja pieņemt lēmumu par jēdzienu “pārdošana” un “preces” interpretāciju saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu. Pamatlietā tas ir nepieciešams, lai noteiktu, vai Direktīva 86/653 attiecas uz pārstāvi, kas nodarbināts, lai veicinātu attiecīgo datorprogrammatūru, lai prasība par kompensāciju, kas pamatota ar šo direktīvu, varētu tikt apmierināta.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

4. Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ir noteikts: “Šajā direktīvā “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, turpmāk sauktu par “pilnvarotāju”, vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā.”

B. Apvienotās Karalistes tiesības

5. Direktīva 86/653 Apvienotās Karalistes tiesību aktos tika ieviesta ar Tirdzniecības pārstāvju (Padomes direktīva) 1993. gada noteikumiem (turpmāk tekstā – Normatīvie instrumenti 1993/3053) ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Noteikumi”) ( 3 ). Šo noteikumu 2. panta 1. punktā bija noteikts: “Šajos noteikumos – “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas (turpmāk tekstā – “pilnvarotājs”) vārdā vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā; [..].”

III. Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

6. Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Computer Associates UK Ltd (turpmāk tekstā – “Computer Associates”) ir uzņēmums, kas tirgo sava veida datorprogrammatūru, kura ir zināma kā lietojumprogrammu palaišanas automatizācijas programmatūra (turpmāk tekstā – “programmatūra”). Programmatūra ir sarežģīta, dārga un standartizēta, tas nozīmē, ka tā nav izgatavota pēc pasūtījuma noteiktam klientam. Programmatūras mērķis ir koordinēt un automātiski īstenot citu lietojumprogrammu izvēršanu un modernizāciju dažādās darbības vidēs lielās organizācijās, piemēram, bankās un apdrošināšanas sabiedrībās, lai pamatā esošie pieteikumi būtu pilnībā integrēti programmatūras darbības vidē.

7. The Software Incubator Ltd (turpmāk tekstā – “The Software Incubator”) ir Skotam Deintijam [Scott Dainty] piederošs uzņēmums.

8. Computer Associates un The Software Incubator2013. gada 25. martā noslēdza rakstveida līgumu (turpmāk tekstā – “līgums”).

9. Saskaņā ar līguma 2.1. punktu The Software Incubator ar S. Deintija starpniecību piekrita rīkoties uzņēmuma Computer Associates vārdā attiecībā uz potenciālajiem klientiem Apvienotajā Karalistē un Īrijā nolūkā “veicināt, tirgot un pārdot Produktu”. “Produkts” apzīmēja programmatūru, kā norādīts līguma pirmajā apsvērumā. Līdz ar to šī līguma izpratnē Computer Associates bija pilnvarotājs un The Software Incubator – pārstāvis.

10. Kā norādīts lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, galvenās programmatūras piegādes pazīmes pamatlietā bija šādas. Pirmkārt, Computer Associates piegādāja programmatūru klientiem elektroniski, izmantojot e‑pastu, kurā bija saite uz tiešsaistes portālu, no kura viņi to lejupielādēja. Kaut arī pastāvēja programmatūras piegādes iespēja fiziskā datu nesējā, tā praksē netika izmantota.

11. Turklāt saskaņā ar līguma 4.1. punktu Computer Associates bija ekskluzīvas tiesības paredzēt noteikumus un nosacījumus saistībā ar programmatūras licencēšanu klientiem, savukārt 6.1. punktā ir noteikts, ka Computer Associates piemēro samaksu un iekasē visas ar programmatūras lietošanu saistītās maksas no klientiem. The Software Incubator kā pārstāvja uzdevums bija veicināt Computer Associates licences programmatūras izmantošanai piešķiršanu tā klientiem. The Software Incubator nebija tiesību nodot programmatūras īpašumtiesības.

12. Šajā nozīmē saskaņā ar līgumiem, kas noslēgti starp Computer Associates un tā klientiem ( 4 ), klientam tika piešķirta programmatūras izmantošanas licence, kas lielākajā daļā gadījumu bija beztermiņa, tas nozīmē, ka tā bija uz neierobežotu laiku. Licence ļāva klientam tostarp uzstādīt un izvietot programmatūru norādītajā teritorijā līdz atļautajam galalietotāju skaitam un atļaut pilnvarotajiem galalietotājiem piekļūt programmatūrai. Tas bija atkarīgs arī no tā, vai klients pildīja pienākumus, it īpaši nepiekļūt programmatūras neatļautajai daļai vai to izmantot, kā arī nedekompilēt, nemodificēt vai nepārveidot to, kā arī neiznomāt, nepiešķirt, nenodot un neapakšlicencēt. Computer Associates un ar to saistītie subjekti saglabāja visas tiesības, īpašumtiesības, autortiesības, patentus, preču zīmes, komercnoslēpumus un visas citas īpašumtiesības attiecībā uz programmatūru. Jebkura puse varēja izbeigt attiecīgo līgumu par būtiskiem pārkāpumiem vai otras puses maksātnespējas gadījumā, pēc kā attiecīgā licence tiek nekavējoties atsaukta, un klients nodod visas programmatūras kopijas atpakaļ, dzēš vai iznīcina tās.

13. Ar 2013. gada 9. oktobra vēstuli Computer Associates pārtrauca līgumu ar The Software Incubator.

14. The Software Incubator cēla prasību pret Computer Associates High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division [Augstajā tiesā (Anglija un Velsa), Karaļnama kompetences lietu departaments] (Apvienotā Karaliste), pieprasot kompensāciju, īpaši saskaņā ar Noteikumiem, ar kuriem īsteno Direktīvas 86/653 17. pantu. Computer Associates noliedza jebkādu atbildību, pamatojoties uz to, ka tostarp Noteikumi nebija piemērojami, jo The Software Incubator veicinātā programmatūras piegāde nebija “preču pārdošana” tirdzniecības pārstāvja definīcijas izpratnē, kas iekļauta to Noteikumu 2. panta 1. punktā, ar ko īsteno Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu.

15. Ar 2016. gada 1. jūlija ( 5 ) spriedumu High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division nosprieda, ka programmatūras piegāde elektroniski kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu ir “preču pārdošana” saskaņā ar Noteikumu 2. panta 1. punktu, un piešķīra The Software Incubator tostarp 475000 Lielbritānijas mārciņu (GBP) (aptuveni 531100 EUR) lielu kompensāciju saskaņā ar šiem noteikumiem. Pēc šīs tiesas domām, “preču pārdošanai” vajadzētu būt autonomai definīcijai Noteikumu izpratnē, kas neizslēdz programmatūras piegādi kā “preci”, jo tā nav materiāla, vai kā “pārdošanu”, jo īpašumtiesības uz intelektuālā īpašuma tiesībām parasti netiks nodotas absolūti.

16. Computer Associates iesniedza apelāciju par šo spriedumu Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Apelācijas tiesā (Anglija un Velsa) Civillietu departaments)] (Apvienotā Karaliste).

17. Ar 2018. gada 19. marta spriedumu ( 6 )Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nosprieda, ka programmatūras piegāde elektroniski, nevis izmantojot fizisku datu nesēju, nav “preces” Noteikumu 2. panta 1. punkta izpratnē. Pēc šīs tiesas domām, iestādes svarīgums ir piespiedis izdarīt šo secinājumu, neraugoties uz bažām, ka tās pieeja, ņemot vērā tehnoloģisko attīstību, varētu būt novecojusi, un tāpēc tā nepārbaudīja, vai programmatūras licenču piešķiršana Computer Associates klientiem saskaņā ar šo noteikumu ir klasificējama kā “pārdošana”. Rezultātā tā secināja, ka The Software Incubator šo noteikumu izpratnē nav tirdzniecības pārstāvis, un noraidīja tā prasību par kompensāciju.

18. Ar 2019. gada 28. marta rīkojumu Supreme Court of the United Kingdom [Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa] piešķīra The Software Incubator atļauju pārsūdzēt Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lēmumu.

19. Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka nav skaidrs, vai tirdzniecības pārstāvja definīcija, kas ietverta Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā un aptver vienīgi “preču pārdošanu”, attiecas uz situāciju pamatlietā.

20. Šādos apstākļos Supreme Court of the United Kingdom nolēma apturēt pamata tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Ja datorprogrammatūras kopija tiek piegādāta pilnvarotāja klientiem elektroniski, nevis fiziskā datu nesējā, vai tā ir uzskatāma par “preci” šī jēdziena izpratnē, kā tas noteikts tirdzniecības pārstāvja definīcijā Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada [18.] decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātām personām [..] 1. panta 2. punktā? 2) Ja pilnvarotāja klientiem tiek piegādāta datorprogrammatūra, piešķirot klientam beztermiņa licenci datorprogrammatūras kopijas izmantošanai, vai tas nozīmē “preču pārdošanu” tādā šī jēdziena izpratnē, kā tas ir noteikts tirdzniecības pārstāvja definīcijā [Direktīvas 86/653] 1. panta 2. punktā?”

IV. Tiesvedība Tiesā

21. Rakstiskus apsvērumus Tiesai iesniedza The Software Incubator, Computer Associates, Vācijas valdība un Eiropas Komisija. The Software Incubator, Computer Associates un Komisija arī atbildēja uz Tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem saskaņā ar Reglamenta 62. panta 1. punktu.

22. Kamēr šī lieta vēl nebija izskatīta Tiesā, 2020. gada 31. janvāra pusnaktī (pēc Centrāleiropas laika) Apvienotā Karaliste izstājās no Eiropas Savienības. Saskaņā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas ( 7 ) 86. panta 2. punktu Tiesa joprojām ir kompetenta lemt par lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus, ko Apvienotās Karalistes tiesas ir iesniegušas pirms pārejas perioda, kas, kā noteikts šī līguma 126. pantā, principā beidzas 2020. gada 31. decembrī. Turklāt saskaņā ar minētā līguma 89. panta 1. punktu Tiesas spriedumam neatkarīgi no tā, vai tas ir pasludināts pirms šī pārejas perioda beigām vai nākotnē, būs saistošs spēks visā Apvienotajā Karalistē.

23. Līdz ar to, ņemot vērā faktu, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika iesniegts 2019. gada 28. maijā, Tiesa saglabā jurisdikciju lemt par šo lūgumu, un Apvienotās Karalistes Augstākajai tiesai ir saistošs spriedums, kas jāpieņem šajā tiesvedībā.

V. Lietas dalībnieku apsvērumu kopsavilkums

24. The Software Incubator apgalvo, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāsniedz apstiprinoša atbilde. Pēc tā domām, jēdziens “preces” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ietver programmatūru neatkarīgi no tā, vai tā tiek piegādāta materiālā vai nemateriālā veidā. Tas apgalvo, ka šī noteikuma redakcijā nav atšķirības starp materiālām un nemateriālām precēm un ka, ņemot vērā tās izcelsmi, Savienības likumdevējs ir iecerējis izslēgt no šīs direktīvas piemērošanas jomas tikai “pakalpojumus”, nevis nemateriālas preces.

25. The Software Incubator apgalvo, ka jēdziens “preces” citās Savienības tiesību jomās daudz nepalīdz, jo tas ir atkarīgs no attiecīgo Savienības tiesību aktu konteksta un mērķiem. Tomēr tas norāda, ka datorprogrammatūra tiek uzskatīta par “preci” Savienības pasākumos, piemēram, attiecībā uz preču zīmēm ( 8 ) un medicīnas ierīcēm ( 9 ), un ka programmatūra atbilst “preču” definīcijai Tiesas judikatūrā par preču brīvu apriti ( 10 ), kā tas ir gadījumā ar elektrību. Pēc tā domām, nav nozīmes tam, ka nesenajos Savienības patērētāju pasākumos, tostarp Direktīvā 2011/83 ( 11 ) un Direktīvā 2019/770 ( 12 ), tiek nošķirti preču pirkuma līgumi no digitālā satura, piemēram, datorprogrammatūras, piegādes līgumiem, jo tas atspoguļo šo direktīvu īpašos mērķus un jebkurā gadījumā Direktīva 2019/770 nodrošina tādu pašu patērētāju aizsardzību neatkarīgi no tā, vai digitālais saturs tiek piegādāts materiālā vai nemateriālā veidā.

26. The Software Incubator apgalvo, ka tā nostāja atbilst Direktīvas 86/653 mērķiem, jo tirdzniecības pārstāvim, kurš pārdod elektroniski piegādātu datorprogrammatūru, nepieciešama tāda pati aizsardzība kā tam, kurš to pārdod fiziskā datu nesējā, un tie ir būtībā tie paši “pakalpojumi attiecībā uz starpniekiem tirdzniecībā”, kas minēti Direktīvas 86/653 pirmajā apsvērumā. Tā kā datorprogrammatūra var darboties tikai materiālā vidē, to lejupielādējot datora aparatūrā, pēc tā domām, ir mākslīgi klasificēt to kā “preci”, ja tā tiek piegādāta diskā, bet ne tad, ja tā tiek lejupielādēta. Šāda nošķiršana arī rada konkurences izkropļojumus iekšējā tirgū, jo pilnvarotājs, piegādājot savus produktus elektroniski, varētu izvairīties no pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 86/653. Tas arī apgalvo, ka, tā kā tirdzniecības pārstāvja uzdevums ir apspriest darījumus un datorprogrammatūras piegādes metode sarunu posmā varētu nebūt noteikta, Direktīvas 86/653 piemērojamībai nevajadzētu būt atkarīgai no tā, ko pilnvarotājs nolemj darīt pēc tam, kad tirdzniecības pārstāvis ir izpildījis savu lomu.

27. The Software Incubator apgalvo, ka arī uz otro jautājumu jāatbild apstiprinoši, jo Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā paredzētais jēdziens “preču pārdošana” ietver programmatūras piegādi kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu. Tas apgalvo, ka, ievērojot 2004. gada 10. februāra rīkojumu Mavrona ( 13 ), interpretējot šo noteikumu, ir jākoncentrējas uz līgumisko attiecību būtību starp tirdzniecības pārstāvi un pilnvarotāju, šī pārstāvja darbību un šī pārstāvja interesēm un nepieciešamību pēc aizsardzības, kas visi ir vienādi neatkarīgi no tā, vai programmatūra tiek piegādāta materiālā vai nemateriālā veidā saskaņā ar pārdošanas līgumu vai beztermiņa licenci. Tas uzsver, ka programmatūras izmantošanas ierobežojumiem, kas saistīti ar intelektuālā īpašuma tiesībām, nav nozīmes, jo tie pēc būtības neatšķiras no tiem, kurus intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieki nosaka attiecībā uz produktiem, kurus pārdod saskaņā ar pārdošanas līgumiem. Tas arī apgalvo, ka tā nostāju apstiprina 2012. gada 3. jūlija spriedums UsedSoft ( 14 ), kurā Tiesa uzskatīja, ka datorprogrammas piegāde kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu ir “pārdošana” līdzīgā situācijā kā šajā lietā, kurā klients samaksāja Computer Associates maksu un saņēma programmatūru, kuru šis klients varēja izmantot bezgalīgi, nemaksājot nekādu papildu maksu, bet attiecībā uz kuru programmatūras intelektuālā īpašuma tiesību dēļ bija tās lietošanas ierobežojumi.

28. Computer Associates uzskata, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild noliedzoši, jo elektroniski piegādāta datorprogrammatūra nav “prece” saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu. Pēc tā domām, parastā jēdziena “prece” nozīme šajā noteikumā attiecas tikai uz materiāliem un kustamiem priekšmetiem, kā norādīts citās valodu versijās ( 15 ), un tādējādi neattiecas uz nemateriāliem priekšmetiem, piemēram, programmatūru, kas piegādāta nemateriālā veidā. Tas apgalvo, ka tad, kad tika pieņemta Direktīva 86/653, internets, datorprogrammatūra un lejupielādes nepastāvēja to pašreizējā formā, tāpēc jēdzienu “prece” nevarēja saprast kā attiecināmu uz nemateriāliem priekšmetiem, un kopš tā laika tas nav mainījies. Tas arī apgalvo, ka attiecībā uz Direktīvas 86/653 izcelsmi Savienības likumdevējs tīši ir ierobežojis šīs direktīvas piemērošanas jomu, attiecinot to tikai uz “precēm”, un netika ņemta vērā iespējamā piemērošana plašākai pārstāvju kategorijai, ieskaitot “produktu” pārstāvjus.

29. Computer Associates apgalvo, ka Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta ietekme un stāvoklis nodrošina kontekstuālu atbalstu tā nostājai, jo tieši centrālais noteikums nosaka šīs direktīvas piemērošanas jomu. Tas norāda, ka, pamatojoties uz 2004. gada 10. februāra rīkojumu Mavrona ( 16 ), Tiesa īsteno Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā izmantoto formulējumu un, pat ja ir vēlama turpmāka saskaņošana, to nevar ieviest ar tiesas lēmumu. Tas apgalvo, ka jēdziens “prece” citās Savienības tiesību jomās, tostarp preču brīva aprite ( 17 ), muita ( 18 ) un pievienotās vērtības nodoklis (turpmāk tekstā – “PVN”) ( 19 ), attiecas tikai uz nemateriāliem priekšmetiem un ka starp jēdziena “prece” nozīmi Direktīvā 86/653 un preču zīmju reģistrācijas klasifikācijas sistēmā nav vajadzīgās saiknes. Tas arī uzsver, ka jaunākie Savienības patērētāju pasākumi, tostarp Direktīvas 2011/83 un 2019/770, kā arī Direktīva 2019/771 ( 20 ), ir nozīmīgi, it īpaši tāpēc, ka tie parāda, ka gadījumos, kad Savienības likumdevējs vēlas, lai Savienības pasākums attiektos uz datorprogrammām bez fiziska datu nesēja, kā tas ir konkrētajā lietā, tas tiek darīts tieši, nevis izmantojot terminu “preces”.

30. Pēc Computer Associates domām, tā nostāja atbilst Direktīvas 86/653 mērķiem, jo šīs direktīvas mērķis, kā tas izriet no tās otrā apsvēruma, ir panākt vienotā tirgus nosacījumus “preču tirdzniecībai” un saskaņā ar 1. un 2. pantu tās saskaņošanas mērķis noteikti aptver vienīgi “preču tirdzniecību”. Tas uzsver – fakts, ka datorprogrammatūra, kas piegādāta materiālā veidā, ir “prece” saskaņā ar Direktīvu 86/653, bet tas tā nav, ja tā ir piegādāta nemateriālā veidā, nav patvaļīgs, it īpaši tāpēc, ka tas izriet no šīs direktīvas piemērošanas jomas un, kā to ilustrē Direktīvas 2011/83, 2019/770 un 2019/771, atspoguļo atšķirības starp precēm un digitālo saturu.

31. Computer Associates apgalvo, ka tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, uz otro jautājumu nav jāatbild un – pakārtoti – ka “preču pārdošanas” jēdziens neietver licences piešķiršanu programmatūras kopijas izmantošanai. Tas apgalvo, ka vārdu “preču pirkšana vai pārdošana” parastā nozīme Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā apzīmē preču īpašumtiesību nodošanu no pircēja pārdevējam, kā tas izriet no citu valodu versijām ( 21 ). Tomēr tas uzskata, ka beztermiņa licences piešķiršana šīs lietas apstākļos nenozīmē programmatūras īpašumtiesību nodošanu. Patiesi, Computer Associates līgumos ar klientiem šāda nodošana tika izslēgta, jo īpašumtiesības uz programmatūru paliek Computer Associates un saistītajām personām un citas īpašumtiesības saistībā ar programmatūru klientiem netika nodotas. Tādējādi šāda licence nav “preču pārdošana” parastajā nozīmē, bet gan pagaidu atļauja izmantot programmatūru, kas var tikt izbeigta pārkāpumu vai maksātnespējas gadījumā. Tas arī apgalvo, ka spriedums UsedSoft ( 22 ) nav būtisks, ņemot vērā attiecīgo Savienības tiesību aktu īpašo formulējumu un kontekstu, ko pastiprina nesenā judikatūra ( 23 ). Jebkurā gadījumā šī sprieduma secinājums, ka “pārdošana” apzīmē īpašumtiesību nodošanu, ir pretrunā Direktīvas 86/653 “preču pārdošanas” interpretācijai kā tādai, kas attiecas uz programmatūras izmantošanas licences piešķiršanu.

32. Vācijas valdība apgalvo, ka uz abiem jautājumiem ir jāatbild kopā tādā nozīmē, ka pastāv “preču pārdošana” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta izpratnē, ja beztermiņa licenci izmantot datorprogrammatūras kopiju piegādā pilnvarotāja klientam tikai elektroniski, nevis fiziskā datu nesējā. Tā norāda, ka Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta vācu valodas versija neatbalsta šīs direktīvas piemērošanas jomas attiecināšanu tikai uz materiāliem priekšmetiem, jo lietvārda “Ware” (preces) dabiskā nozīme ietver arī nemateriālos priekšmetus.

33. Vācijas valdība apgalvo, ka Tiesai nevajadzētu balstīties uz atšķirību primārajos Savienības tiesību aktos attiecībā uz preču un pakalpojumu brīvu apriti, jo Direktīvas 86/653 priekšmets ir tirdzniecības pārstāvja darbības saskaņošana, un līdz ar to tās piemērošanas joma jānosaka funkcionāli, ņemot vērā šo apstākli, lai pēc iespējas tiktu nodrošināta tirdzniecības pārstāvim vislabvēlīgākā interpretācija. Tā uzsver, ka šaura Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā minētā jēdziena “preču pārdošana” interpretācija, aptverot tikai materiālas preces, grauj šajā direktīvā izvirzīto mērķi aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus, jo nozīmīga daļa no tradicionālās tirdzniecības pārstāvju darbības jomas Vācijā vairs neietilptu šīs direktīvas piemērošanas jomā.

34. Pēc Vācijas valdības domām, šāda šaura interpretācija noved pie negodīgiem rezultātiem, jo tirdzniecības pārstāvis, kurš tirgo produktu materiālā formā, ir aizsargāts ar Direktīvu 86/653, bet tas tā nav tad, ja viņš pārdod to pašu produktu digitālā formā. Tas arī ļauj pilnvarotājam izvairīties no šīs direktīvas obligātajiem noteikumiem, izvēloties kārtību, kurā darījuma priekšmets nav materiāls priekšmets. Tā uzskata, ka, lai gan, izstrādājot Direktīvu 86/653, datorprogrammatūras tirdzniecība nebija paredzama, Savienības likumdevēja nolūks nebija panākt, lai tirdzniecības pārstāvju aizsardzība būtu atkarīga no neparedzamas tehnoloģiskās attīstības.

35. Komisija uzskata, ka uz abiem jautājumiem ir jāatbild kopā tādā nozīmē, ka Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ir iekļauta datorprogrammatūras kopijas piegāde pilnvarotāja klientiem elektroniski, nevis fiziskā datu nesējā. Tā apgalvo, ka “preču pārdošana” Direktīvā 86/653 ir autonoms Savienības tiesību jēdziens un tas jāinterpretē dinamiski, ņemot vērā tehnoloģiju attīstību. Tā arī ierosina jautājumus izskatīt apgrieztā secībā.

36. Komisija apgalvo – spriedums UsedSoft ( 24 ) atbalsta secinājumu, ka beztermiņa licences piešķiršana programmatūras lietošanai saskaņā ar Direktīvu 86/653 ir uzskatāma par “pārdošanu”. Līdzīgi kā minētajā spriedumā šeit klients iegūst pastāvīgas tiesības izmantot programmatūru par samaksu, un darījuma būtībai nav atšķirības atkarībā no tā, vai programmatūra ir pieejama lejupielādējot vai materiālā veidā, kā atkārtots turpmākajā judikatūrā ( 25 ).

37. Komisija uzskata, ka attiecībā uz jēdzienu “prece” judikatūra citās Savienības tiesību jomās nav pārliecinoša, jo tā ir atkarīga no piemērojamajiem tiesību aktiem un īpašajiem apstākļiem. Pēc tās domām, datorprogrammatūra, ko tirgo kā nemateriālu priekšmetu, saskaņā ar Direktīvu 86/653 ir sensu lato klasificējama kā “prece”, un to nebija paredzēts izslēgt no šīs direktīvas piemērošanas jomas, kad to grozīja, lai no lēmumu pieņemšanas procesa izslēgtu “pakalpojumus”. Tā uzsver, ka Savienības likumdošana ir attīstījusies no tradicionālā uzsvara uz materiālo īpašumu un preču un pakalpojumu dihotomiju saistībā ar datorprogrammatūru, kā to ilustrē Direktīvas 2011/83 un 2019/770. Komisija uzskata, ka plaša pieeja ir saskaņā ar Direktīvas 86/653 mērķi nodrošināt aizsardzību tirdzniecības pārstāvjiem. Patiesi, tas būtu pretrunā šim mērķim, ja vienam un tam pašam tirdzniecības pārstāvim, kurš strādā pie viena un tā paša pilnvarotāja ar vienādiem noteikumiem, tiktu liegta aizsardzība tikai tehnoloģiju attīstības dēļ vai klienta izvēles dēļ attiecībā uz to, kā viņš vēlas, lai datorprogrammatūra tiktu piegādāta. Tā arī apgalvo, ka pēc analoģijas ar spriedumu UsedSoft ( 26 ) tiktu pasliktināta Direktīvas 86/653 lietderība, ja pilnvarotājs varētu izvairīties no šajā direktīvā paredzētajām saistībām, piegādājot savus produktus elektroniski, it īpaši tāpēc, ka šis tirdzniecības veids tiek plaši izmantots datorprogrammatūrai.

VI. Vērtējums

38. Ar abiem jautājumiem iesniedzējtiesa pēc būtības jautā Tiesai, pirmkārt, vai tāda datorprogrammatūra kā izskatāmajā lietā, kas pilnvarotāja klientiem tiek piegādāta elektroniski, nevis fiziskā datu nesējā, ir klasificējama kā “prece” un, otrkārt, vai šādas programmatūras piegāde kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu, piešķirot klientiem tiesības izmantot programmatūras kopiju neierobežotu laiku pret atlīdzību, tiek uzskatīta par “pārdošanu” tirdzniecības pārstāvja definīcijas nolūkos, kas izklāstīta Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā.

39. Šie divi jautājumi rodas no fakta – kā izriet no The Software Incubator, Computer Associates un Komisijas iesniegtajiem apsvērumiem –, ka tradicionāli saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem un citviet jēdziens “prece” ietver vienīgi lietas, kas ir materiālas un kustamas, proti, lietas, kurām parasti var fiziski pieskarties un kuras var pārvietot, un “pārdošanas” jēdziens ir saistīts ar īpašumtiesību nodošanu, kas nozīmē pārdodamās lietas iegādi un tiesības rīkoties ar to, tādējādi krustojoties ar saistītiem īpašuma un valdījuma jēdzieniem. Tomēr šos jēdzienus liek apšaubīt datorprogrammatūra ( 27 ), kura vispārīgi apzīmē datorprogrammu kopumu, kas ļauj datoram darboties un veikt uzdevumus ( 28 ). Tas tā ir īpaši mūsdienās, kad datorprogrammatūru parasti piegādā ar lejupielādi, nevis fiziskā datu nesējā, piemēram, kompaktdiskā vai DVD diskā, un tas notiek vienlaikus ar licences piešķiršanu, kas parasti ir beztermiņa, lai kontrolētu datorprogrammatūras lietošanu, kā to ilustrē šī lieta. Līdz ar to datorprogrammatūras juridiskā klasifikācija ir izraisījusi ievērojamas debates Savienības un citās jurisdikcijās dažādos kontekstos ( 29 ), piemēram, turpmāk apspriestajos Savienības patērētāju pasākumos ( 30 ).

40. Nevar noliegt, ka jēdzienus “pārdošana” un “prece” valstu un Savienības tiesību aktos var interpretēt atšķirīgi. It īpaši tie ir galvenie jēdzieni valstu privāttiesībās un daudzās Savienības primāro un sekundāro tiesību jomās. Tas nozīmē, ka šajā lietā Tiesa tiek aicināta interpretēt šos jēdzienus īpašajā Direktīvas 86/653 kontekstā un it īpaši – ņemot vērā tirdzniecības pārstāvja būtiskās iezīmes šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē.

41. Šajā ziņā norādīšu, ka šajā lietā izvirzītos jautājumus Tiesa vēl nav vērtējusi ( 31 ). Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jāsniedz daži sākotnēji apsvērumi par Direktīvu 86/653 un tirdzniecības pārstāvja definīciju, kā arī 2012. gada 3. jūlija spriedumu UsedSoft ( 32 ) (A iedaļa). Pēc tam izskatīšu jēdziena “prece” interpretāciju Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā, kā minēts pirmajā jautājumā (B iedaļa). Visbeidzot pievērsīšos jēdziena “pārdošana” interpretācijai šajā noteikumā saistībā ar otro jautājumu (C iedaļa) ( 33 ).

42. Pamatojoties uz šo analīzi, esmu nonācis pie secinājuma, ka elektroniski piegādāta datorprogrammatūra, kurai pievienota beztermiņa licence, kā tas ir konkrētajā gadījumā, ir uzskatāma par “preces” pārdošanu saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu un ka šī direktīva tādējādi ir piemērojama situācijai pamatlietā.

A. Sākotnējie apsvērumi

1. Direktīva 86/653 un tirdzniecības pārstāvja definīcija

43. Jāatceras, ka Direktīva 86/653 ir galvenais juridiskais instruments, kas reglamentē tirdzniecības pārstāvību Savienībā ( 34 ). Kā ir atzinusi Tiesa, šīs direktīvas mērķi, kā tas izriet no tās otrā un trešā apsvēruma, ir aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, sekmēt tirdzniecības darījumu drošību un veicināt preču tirdzniecību starp dalībvalstīm, tuvinot to tiesību aktus attiecībā uz pārstāvību tirdzniecībā ( 35 ). Šim nolūkam Direktīva 86/653 nosaka saskaņotus noteikumus par tirdzniecības pārstāvju un viņu pilnvarotāju tiesībām un pienākumiem, tirdzniecības pārstāvju atalgojumu un tirdzniecības pārstāvības līgumu slēgšanu un izbeigšanu, tostarp it īpaši atlīdzību vai kompensāciju, kas pienākas tirdzniecības pārstāvju līguma laušanas gadījumā, kas pēc būtības ir obligāta ( 36 ).

44. Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkts ir vārti aizsardzībai, ko šī direktīva piedāvā tirdzniecības pārstāvjiem, ciktāl personai ir jāatbilst nosacījumiem, kas izklāstīti šajā tirdzniecības pārstāvja definīcijā, lai to varētu iekļaut šīs direktīvas piemērošanas jomā. Kā ir nospriedusi Tiesa, Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ir noteikti trīs nepieciešamie un pietiekamie nosacījumi, lai personu varētu klasificēt kā tirdzniecības pārstāvi saskaņā ar šo direktīvu: pirmkārt, šai personai ir jābūt neatkarīgā starpnieka statusam; otrkārt, tai ir jābūt pastāvīgi līgumiski saistītai ar pilnvarotāju; un, treškārt, šai personai ir jābūt iesaistītai darbībā, ko veido vai nu preču pārdošanas vai pirkšanas apspriešana pilnvarotāja vārdā, vai arī šādu darījumu apspriešana un noslēgšana pilnvarotāja vārdā un uzdevumā ( 37 ), par ko ir runa šajā lietā.

45. Attiecībā uz šo trešo nosacījumu Tiesa ir interpretējusi Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu, it īpaši – izslēdzot tirdzniecības pārstāvjus, kas nodarbojas ar pakalpojumu, nevis preču pārdošanu vai pirkšanu ( 38 ). Tomēr līdz šim Tiesa netika aicināta izskaidrot jēdzienus “pārdošana” un “prece” saskaņā ar šo noteikumu. Daļēji to var izskaidrot ar faktu, ka vairākas lietas attiecās uz valsts tiesību aktiem, kas ietvēra plašu tirdzniecības pārstāvju definīciju ( 39 ), un tādējādi ir lieki tālāk iedziļināties šajā jautājumā ( 40 ).

2. 2012. gada 3. jūlija spriedums “UsedSoft”

46. Jāuzsver arī tas, ka 2012. gada 3. jūlija spriedums UsedSoft ( 41 ) ir piemērots šai lietai, pat ja tam ir cits konteksts. Tas bija balstīts uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Vācijas tiesa, par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/24/EK (2009. gada 23. aprīlis) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību ( 42 ) 4. panta 2. punktu un 5. panta 1. punktu. Viens no galvenajiem jautājumiem, kas radās šajā lietā, attiecās uz to, vai datorprogrammas kopijas piegāde, lejupielādējot to kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu, ir klasificējama kā “pirmā pārdošana vai cita īpašumtiesību nodošana”, kas izslēdza tiesības izplatīt šo kopiju saskaņā ar Direktīvas 2009/24 4. panta 2. punktu ( 43 ).

47. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka jēdziens “pārdošana” šajā noteikumā ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu un saskaņā ar vispārēji atzītu definīciju “pārdošana” ir līgums, ar kuru persona par cenas samaksu nodod citai personai savas tiesības uz tai piederošu ķermenisku vai bezķermenisku lietu ( 44 ). Pamatojoties uz to, Tiesa nosprieda, ka datorprogrammas kopijas piegāde kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu ietver šīs kopijas īpašumtiesību nodošanu un līdz ar to “pārdošanu” saskaņā ar Direktīvas 2009/24 4. panta 2. punktu ( 45 ). Izdarot šo secinājumu, tā konstatēja, ka nav nozīmes tam, vai datorprogrammas kopija klientam ir pieejama, izmantojot lejupielādi vai fizisku nesēju ( 46 ). Tā arī pamatoja, ka tad, ja termins “pārdošana” netiktu interpretēts plaši, ietverot visus preces tirdzniecības veidus, kam raksturīga datorprogrammas kopijas lietošanas tiesību piešķiršana uz neierobežotu laiku par cenas samaksu, kas ļauj tiesību īpašniekam saņemt atlīdzību, kura atbilst tam piederošā darba kopijas ekonomiskajai vērtībai, būtu apdraudēta Direktīvas 2009/24 4. panta 2. punkta lietderīgā iedarbība, jo piegādātājiem atliktu kvalificēt līgumu par “licences”, nevis “pārdošanas” līgumu, lai apietu izsmelšanas noteikumu un laupītu tam jebkādu jēgu ( 47 ).

48. Turklāt Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2009/24 4. panta 2. punktā minēto izplatīšanas tiesību izsmelšana attiecas gan uz datorprogrammu ķermeniskām, gan bezķermeniskām kopijām ( 48 ). It īpaši tā norādīja, ka šī noteikuma formulējumā šajā ziņā nav sniegts nekāds nošķīrums ( 49 ). Tā arī uzskatīja, ka no ekonomikas skatpunkta datorprogrammas pārdošana fiziskā nesējā un datorprogrammas pārdošana, lejupielādējot to no interneta, ir līdzīga, jo pārsūtīšana tiešsaistē ir funkcionāli ekvivalenta ierakstīšanai datu nesējā. Tādējādi Direktīvas 2009/24 4. panta 2. punkta interpretācija vienlīdzīgas attieksmes principa aspektā attaisnoja attieksmi pret šīm metodēm vienādi ( 50 ).

49. Tiesas pieeja spriedumā UsedSoft ir atkārtota turpmākajā judikatūrā ( 51 ). Kā ilustrēts 2019. gada 19. decembra spriedumā Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers ( 52 ), fakts, ka Tiesa spriedumā UsedSoft ir nošķīrusi savus secinājumus no apstākļiem, kas rodas citās situācijās, uzsver datorprogrammu īpašo raksturu, it īpaši attiecībā uz materiālo un nemateriālo piegādes veidu asimilāciju salīdzinājumā ar citiem digitālajiem produktiem.

50. Līdz ar to no sprieduma UsedSoft izriet, ka no funkcionālā un ekonomiskā viedokļa datorprogrammas piegāde elektroniski, pievienojot beztermiņa licenci, var būt “pārdošanas” priekšmets un ka nodošana materiālā un nemateriālā veidā rada līdzīgu iedarbību. Tādējādi šis spriedums apstiprina viedokli, ka programmatūras piegāde šīs lietas apstākļos ir klasificējama kā “preču” pārdošana saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu. Vēlāk savā vērtējumā atgriezīšos pie šī sprieduma (skat. šo secinājumu 74., 85. un 87. punktu).

B. Par pirmo jautājumu

51. Kā minēts šo secinājumu 38. punktā, pirmais jautājums Tiesai ir par to, vai elektroniski piegādāta datorprogrammatūra, kā tas ir attiecīgajā gadījumā, ir klasificējama kā “prece” saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu.

52. Saskaņā ar Computer Associates izvirzītajiem argumentiem tikai uz materiāliem priekšmetiem attiecas jēdziens “preces” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā, tādējādi izslēdzot datorprogrammatūru, kas tiek piegādāta, izmantojot nemateriālus līdzekļus, kā tas ir, piemēram, attiecīgajā gadījumā. The Software Incubator, Vācijas valdība un Komisija tam nepiekrīt.

53. Kā redzams šo secinājumu 4. punktā, Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā nav atsauces uz valsts tiesību aktiem. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ( 53 ) šajā noteikumā ietvertie termini un it īpaši termins “prece” ir jāinterpretē autonomi un vienādi visā Savienībā, un tas nav atkarīgs no valsts tiesību aktiem ( 54 ). Izdarot šo interpretāciju, ir jāņem vērā šīs normas teksts, konteksts un mērķi, uz kuriem attiecas noteikumi, kuros tā ietilpst ( 55 ). Tās izcelsme var arī sniegt informāciju, kas ir būtiska tās interpretācijai ( 56 ).

54. Tieši uz tā pamata esmu nonācis pie secinājuma, ka elektroniski piegādāta datorprogrammatūra, piemēram, tāda kā šajā lietā, ietilpst jēdzienā “prece” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta izpratnē. Mani iemesli šāda secinājuma izdarīšanai ir sniegti turpinājumā.

55. Attiecībā uz Direktīvas 86/653 tekstu termins “prece” tiek lietots ne tikai šīs direktīvas 1. panta 2. punktā, bet arī tās 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā, 6. panta 1. punktā un 20. panta 2. punkta b) apakšpunktā. Tomēr nevienā no šiem noteikumiem nav noteikta šī termina nozīme vai piemērošanas joma. Atsaucoties uz Computer Associates iesniegtajiem argumentiem, šķiet, ka vārdi, kas izmantoti Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta citās valodu versijās, neliecina par šī noteikuma interpretāciju kā vienīgi materiālus priekšmetus aptverošu ( 57 ). Piemēram, pēc Vācijas valdības domām, vācu valodas versija atbalstītu tādu jēdziena “prece” interpretāciju, kas aptver nemateriālus priekšmetus (skat. šo secinājumu 32. punktu). Turklāt šķiet, ka šīs valodu versijas neliecina, ka “preces” noteikti ietver vienīgi materiālus priekšmetus.

56. Šajā nozīmē ir jānorāda, ka šīs lietas apstākļi atšķiras no apstākļiem, kuru dēļ tika pieņemts 2004. gada 10. februāra rīkojums Mavrona ( 58 ). Ar šo rīkojumu Tiesa noraidīja iespēju paplašināt Direktīvas 86/653 piemērošanas jomu, attiecinot to arī uz komisijas darbiniekiem, kuri darbojas pilnvarotāja uzdevumā, bet savā vārdā, tostarp – pamatojoties uz to, ka tas ir pretrunā Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta formulējumam. Turpretim šajā lietā runa nav par Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā noteiktās saskaņošanas jomas pārsniegšanu, bet gan Tiesai ir jāinterpretē šajā noteikumā ietvertie jēdzieni, piemēram, “preces”, ja tekstā nav skaidras nozīmes.

57. Līdz ar to Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta formulējums nesniedz nepārprotamu atbildi uz jautājumu, vai elektroniski piegādāta datorprogrammatūra, kāda tā ir attiecīgajā gadījumā, ir klasificējama kā “prece” saskaņā ar šo noteikumu. Tomēr šajā noteikumā nav nošķirta konkrēto preču materiālā vai nemateriālā būtība. Tāpēc tas ļauj plaši interpretēt “preci”, aptverot visus materiālos un nemateriālos priekšmetus, kas var būt komercdarījumu priekšmets.

58. Direktīvas 86/653 pirmsākumi atbalsta šādu interpretāciju. Komisijas priekšlikumā ( 59 ) noteikumā, kas ietver tirdzniecības pārstāvju definīciju, bija atsauce uz “neierobežotu skaitu komercdarījumu”, tādējādi aptverot gan preces, gan pakalpojumus ( 60 ). Precīzas norādes attiecībā uz terminu “prece” netika dotas, salīdzinot ar citu šī priekšlikuma noteikumu, kurā bija ietverta atsauce uz “kustamo un citu mantu” saistībā ar kompensāciju par tirdzniecības pārstāvja ķīlu attiecībā uz pilnvarotāja īpašumu pēc pārstāvības līguma izbeigšanas ( 61 ). Šie noteikumi tika saglabāti, pievienojot dažus formulējumus, Komisijas grozītajā priekšlikumā ( 62 ) pēc Eiropas Parlamenta pirmā lasījuma ( 63 ) kopā ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu ( 64 ).

59. Tomēr Padomes pirmajā sanāksmē par grozīto priekšlikumu ( 65 ) Dānijas delegācija uzskatīja, ka šis priekšlikums “būtu jāattiecina tikai uz komercdarījumiem, kas attiecas uz preču pārdošanu”, un to atbalstīja Īrijas un Apvienotās Karalistes delegācijas. Tas tika atspoguļots šo delegāciju komentāros par tirdzniecības pārstāvja definīciju, saskaņā ar kuru tās lūdza “komercdarījumus” definēt kā “produktu pārdošanas līgumus” ( 66 ).

60. Rezultātā Komisija izdeva darba dokumentu par ierosinātās direktīvas piemērošanas jomu ( 67 ), kurā izklāstīts tās viedoklis par noteiktiem veidiem, kā to varētu ierobežot. It īpaši tā norādīja, ka pakalpojumus var izslēgt, jo ir maz veidu, uz kuriem attiecas ierosinātā direktīva. Tomēr, pēc tās domām, bija svarīgi aptvert tirdzniecības pārstāvjus, kas darbojas nozarēs, kas ir īpaši svarīgas no ekonomiskā viedokļa, proti, preču pirkšana un pārdošana. Tā norādīja, ka, tā kā dažu veidu preces, piemēram, izejvielas un lauksaimniecības produktus, reti pērk vai pārdod tirdzniecības pārstāvji, ierosināto direktīvu tādējādi var piemērot tikai tiem pārstāvjiem, kuri pērk vai pārdod rūpniecības produktus, nevis pakalpojumus vai izejvielas.

61. Nākamajā sanāksmē ( 68 ) Padome, ņemot vērā šo darba dokumentu, norādīja, ka tā dod priekšroku risinājumam, kurā ierosinātā direktīva “vismaz aptvertu darbības, kas saistītas ar preču pirkšanu un pārdošanu”. Šajā nozīmē, lai arī vairākas delegācijas atbalstīja pieeju pakalpojumu izslēgšanai, Dānijas, Īrijas un Apvienotās Karalistes delegācijas izteica atrunas attiecībā uz risinājumu, kura mērķis ir reglamentēt kaut ko vairāk nekā tikai preču pārdošanu. Tādējādi no šīs sanāksmes protokola izriet, ka, “tā kā nebija iespējams atrisināt ne šo jautājumu, ne jautājumu par to, vai direktīvai būtu jāattiecas uz precēm, produktiem vai materiālo īpašumu, darba pieņēmums, ko darba grupa pieņēma diskusijām, bija tāds, ka direktīva attieksies uz tirdzniecības pārstāvjiem, kas nodarbojas ar preču pārdošanu vai pirkšanu” ( 69 ). To iemiesoja tirdzniecības pārstāvja definīcija, kas attiecas uz preču pārdošanu vai pirkšanu ( 70 ).

62. Šī pieeja tika saglabāta pieņemtajā Direktīvas 86/653 tekstā ( 71 ). Noteikumu projekts par tirdzniecības pārstāvja ķīlu attiecībā uz pilnvarotāja “kustamo un citu mantu” tika grozīts un pēc tam svītrots lēmuma pieņemšanas procesā ( 72 ).

63. Tā kā no līguma izriet tas, ka ir jālieto termins “preces”, nevis “produkti”, “materiāls īpašums” vai “kustamais īpašums”, var secināt, ka šim terminam bija paredzēts plašā nozīmē aptvert to darījumu priekšmetu, kas raksturoja tirdzniecības pārstāvju galvenās darbības ( 73 ), un ka tas ne vienmēr attiecas tikai uz materiāliem un kustamiem priekšmetiem. Šī interpretācija atbilst arī Direktīvas 86/653 vēsturiskajam kontekstam, saskaņā ar kuru tika izstrādāta starptautiska konvencija par pārstāvību preču starptautiskajā pārdošanā ( 74 ), kas attiecās vienīgi uz preču pārdošanu atbilstoši tālaika starptautisko tirdzniecību veicošo tirdzniecības pārstāvju galvenajām darbībām ( 75 ). Pretēji Computer Associates apgalvojumam iepriekš minētajos dokumentos nav norādes, ka šīs direktīvas iespējamā piemērošana “produktiem”, iespējams, nav domāta plašāk par “precēm”, bet drīzāk, it īpaši – ņemot vērā atsauci uz “rūpniecības produktiem”, lai apzīmētu īpašus preču veidus tirdzniecībā, kas bija nozīmīga tirdzniecības pārstāvju darba sastāvdaļa.

64. Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta konteksts vēl vairāk apstiprina viedokli, ka jēdzienu “preces” šajā noteikumā var interpretēt kā tādu, kas aptver gan materiālus, gan nemateriālus priekšmetus. It īpaši šāda interpretācija netraucē tirdzniecības pārstāvim veikt savus Direktīvā 86/653 paredzētos pamatuzdevumus, kas – kā izriet no tās 3., 4. un 17. panta – ir atrast jaunus klientus pilnvarotājam un attīstīt darījumus ar esošo klientu ( 76 ).

65. Šāda interpretācija arī neliedz darboties citiem Direktīvas 86/653 noteikumiem, kuros ir minēts jēdziens “preces”. Šajā nozīmē to preču aprakstu, kuras pilnvarotājam jāpiegādā saskaņā ar Direktīvas 86/653 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, atbilstošu atlīdzību tirdzniecības pārstāvim, pamatojoties uz to, kas tiek piešķirts pārstāvjiem, kuri saistīti ar attiecīgajām precēm saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu, un prasību, ka tirdzniecības pārstāvim uzliktajai tirdzniecības ierobežojuma klauzulai, lai tā būtu derīga, jāattiecas uz tādu preču veidiem, uz kurām attiecas pārstāvības līgums saskaņā ar tās 20. panta 2. punkta b) apakšpunktu, piemērotu neatkarīgi no tā, vai preces ir materiālas vai nemateriālas.

66. To ilustrē šīs lietas apstākļi. Kā norādīts šo secinājumu 9. punktā, programmatūra līgumā tika uzskatīta par “produktu”, kuru The Software Incubator veicināja, tirgoja un pārdeva. Turklāt saskaņā ar šo līgumu i) The Software Incubator bija jāveltī daudz laika un pūļu, lai attīstītu Computer Associates pārdošanu un klientu attiecības saistībā ar programmatūru; ii) The Software Incubator komisijas naudas aprēķins balstījās uz programmatūras pārdošanu; un iii) bija tirdzniecības ierobežošanas klauzula, kas aizliedza The Software Incubator veikt darbības, kuras konkurēja ar programmatūru. Pamatojoties uz to, jānorāda – fakts, ka programmatūra tika piegādāta ar nemateriāliem līdzekļiem, neliedza The Software Incubator vai Computer Associates pildīt savus pienākumus saskaņā ar līgumu.

67. Pretēji Computer Associates izvirzītajiem argumentiem, lai gan Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkts ir galvenais noteikums šīs direktīvas piemērošanas jomas noteikšanai, no tā neizriet, ka termins “prece” jāsaprot kā atsauce tikai uz materiāliem priekšmetiem. Pamatojoties uz Tiesas judikatūru (skat. šo secinājumu 44. punktu), tirdzniecības pārstāvja definīcija šajā noteikumā ir iekļaujoša tādā nozīmē, ka visas personas, kas atbilst tajā izklāstītajiem nosacījumiem, tiek uzskatītas par tirdzniecības pārstāvjiem, ja uz tām neattiecas izņēmumi saskaņā ar 1. panta 3. punktu un 2. panta 1. punktu. Šie izņēmumi parasti attiecas uz noteiktu veidu personu nodarbošanos un darbībām, nevis uz tirgoto preču veidu ( 77 ).

68. Turklāt jēdziena “prece” interpretācija citās Savienības tiesību jomās neatceļ manu analīzi. It īpaši saistībā ar Savienības pasākumiem muitas ( 78 ) un PVN jomā ( 79 ), kur termins “prece” ietver vienīgi materiālo īpašumu, ar nemateriāliem līdzekļiem piegādāta datorprogrammatūra nav uzskatāma par “preci”, turpretī Savienības pasākumu par preču zīmēm ( 80 ) un medicīnas ierīcēm ( 81 ) kontekstā datorprogrammatūra ir klasificēta kā “preču” veids. Šie piemēri atšķiras no šīs lietas konteksta, kurā jēdziens “prece” Direktīvā 86/653 nav tieši attiecināts vienīgi uz materiāliem priekšmetiem, kā arī nav pievērsta uzmanība datorprogrammatūrai.

69. Tāpat preču brīvas aprites kontekstā Tiesa “preces” plašā nozīmē ir konsekventi definējusi kā “preces, kuras var novērtēt naudā un kuras kā tādas var būt komercdarījumu priekšmets” ( 82 ). Tā, piemēram, elektroniskās spēles, ieskaitot datorspēles ( 83 ), un elektrība ( 84 ) ietilpst šajā definīcijā, neraugoties uz to nemateriālo raksturu. Ņemot vērā faktu, kā izriet no šīs lietas apstākļiem, ka programmatūra ir produkts, kas ir novērtēts naudā un ir bijis komercdarījumu priekšmets, šķiet, ka tā pilnībā ietilpst šajā definīcijā. Manuprāt, pretēji Computer Associates apgalvotajam Tiesas spriedums Sacchi ( 85 ), kas noteic, ka televīzijas signālu pārraide ir pakalpojums, savukārt produkti, ko izmanto televīzijas signālu izplatīšanai, ir preces, un spriedums Jägerskiöld ( 86 ), kas noteic, ka zvejas tiesības un zvejas atļaujas ir pakalpojumi, nevis preces, attiecas uz šo lietu īpašajiem apstākļiem un nenorāda vispārēju “preču” attiecināšanu šajā kontekstā vienīgi uz materiāliem priekšmetiem.

70. Manuprāt, arī Direktīvās 2011/83, 2019/770 un 2019/771 netiek atbalstīta jēdziena “preces” interpretācija Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā kā tāda, kas aptver vienīgi materiālus priekšmetus. Īsāk sakot, šīs direktīvas ir galvenie juridiskie instrumenti Savienības patērētāju līgumtiesībās ( 87 ). Direktīva 2011/83 attiecas uz digitālā satura piegādes patēriņa līgumiem neatkarīgi no pārraides veida, un, lai gan fiziskā datu nesējā piegādātais digitālais saturs tiek klasificēts kā “preces”, nemateriālā veidā piegādāts digitālais saturs netiek uzskatīts ne par pārdošanas, ne par pakalpojumu līgumu, un ir noteikti īpaši noteikumi ( 88 ). Tādējādi šī direktīva neatrisina šāda digitālā satura klasifikāciju ( 89 ) un nosaka tā sui generis kategoriju, kas, izņemot “preces” definīciju, tiek definēts kā “materiāli kustami priekšmeti” ( 90 ).

71. Direktīvas 2019/770 un 2019/771 ir līdzīgas. Direktīva 2019/770 attiecas uz patēriņa līgumiem par digitālā satura vai digitālo pakalpojumu piegādi neatkarīgi no veida, materiāla vai nemateriāla, ko izmanto pārsūtīšanai, pat aptverot pašu fizisko datu nesēju, ja tas kalpo tikai kā digitālā satura nesējs ( 91 ). Tomēr jautājumu par šādu līgumu juridisko raksturu tā atstāj valstu tiesību aktu ziņā ( 92 ). Papildus Direktīvā 2019/770 ir noteikti saskaņoti noteikumi par patērētāju līgumiem par preču pārdošanu, kas ietver “preces ar digitāliem elementiem”, apzīmējot “materiālus kustamus priekšmetus”, kas to funkcionēšanai ietver vai ir savstarpēji saistīti ar digitālo saturu vai digitālajiem pakalpojumiem ( 93 ). Tādējādi šajā direktīvā “preces” ietver vienīgi “materiālus kustamus priekšmetus”, vienlaikus pievienojot īpašus noteikumus attiecībā uz digitālajām precēm.

72. Pamatojoties uz to, it īpaši jānorāda, ka šīs trīs direktīvas atspoguļo Savienības likumdevēja nodomu izstrādāt īpašus noteikumus, lai patērētāju līgumos iekļautu digitālo saturu, ieskaitot datorprogrammatūru, netraucējot tradicionālo jēdzienu “prece”, kas – atšķirībā no Direktīvas 86/653 – ir skaidri saistīts ar materiāliem priekšmetiem. Turklāt Direktīva 2019/770 asimilē materiālas un nemateriālas metodes digitālā satura piegādei, un tas runā par labu tādai Direktīvā 86/653 esošo “preču” interpretācijai, kas aptvert abas.

73. Visbeidzot, piekrītu The Software Incubator, Vācijas valdības un Komisijas viedoklim, ka jēdziena “preces” interpretācija kā tāda, kas attiecas gan uz materiāliem, gan nemateriāliem priekšmetiem, atbilst Direktīvas 86/653 mērķiem. Īpaši jāuzsver, ka jēdziena “prece” attiecināšana vienīgi uz materiāliem priekšmetiem neaizsargās tirdzniecības pārstāvjus, kas apspriež tā paša priekšmeta pārdošanu nemateriālā formā. Tas ierobežotu aizsardzības jomu, kas tirdzniecības pārstāvjiem piešķirta viņu attiecībās ar pilnvarotājiem saskaņā ar Direktīvu 86/653, kas ir viens no šīs direktīvas mērķiem (skat. šo secinājumu 43. punktu).

74. Šajā nozīmē, kā minēts šo secinājumu 46.–50. punktā, Tiesa spriedumā UsedSoft ir atzinusi, ka datorprogrammas piegāde fiziskā datu nesējā ir funkcionāls ekvivalents pārraidei ar lejupielādi. Tāpēc no šī sprieduma izriet, ka Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ietvertā jēdziena “prece” interpretācija, kas ietver gan materiālus, gan nemateriālus priekšmetus, nodrošina to, ka tirdzniecības pārstāvji, kas apspriež datorprogrammu pārdošanu, saņem vienādu aizsardzību neatkarīgi no piegādes veida.

75. Gluži pretēji, jēdziena “prece” interpretācija Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā, ar to aptverot vienīgi materiālus priekšmetus, pilnvarotājam ļautu apiet Direktīvas 86/653 obligātos noteikumus, tostarp tos, kuri attiecas uz atlīdzību vai kompensāciju, kas pienākas tirdzniecības pārstāvjiem pēc pārstāvības līguma izbeigšanās (skat. šo secinājumu 43. punktu), vienkārši organizējot preču piegādi ar nemateriāliem līdzekļiem. Tas iedragātu šīs direktīvas mērķus nodrošināt tirdzniecības pārstāvju aizsardzību un veicināt komercdarījumu drošību. Patiesi, kā norādīja The Software Incubator un Komisija, tirdzniecības pārstāvim nevajadzētu atņemt aizsardzību saskaņā ar šo direktīvu pilnvarotāja vai klienta lēmuma dēļ attiecībā uz piegādes līdzekļiem, ko var pieņemt pēc tam, kad pārstāvis ir izpildījis savu uzdevumu apspriest preces pārdošanu.

76. Turklāt nekas – pretēji Computer Associates izvirzītajiem argumentiem – neliecina, ka atsauce uz “preču tirdzniecību” Direktīvas 86/653 trešajā apsvērumā kopā ar tās 1. un 2. pantu atbalstītu tādu “preču” interpretāciju, kas aptver vienīgi materiālus priekšmetus. Šī atsauce attiecas uz Direktīvas 86/653 mērķi saskaņot dalībvalstu noteikumus par tirdzniecības pārstāvību, lai izveidotu vienotu tirgu, un tai nav saistības ar šīs direktīvas 1. panta 2. punktā ietverto jēdzienu “preces”. To pierāda fakts, ka šāda atsauce identiskā formā parādījās Komisijas priekšlikumā Direktīvai 86/653, kas ietvēra plašāku tirdzniecības pārstāvja definīciju, kura aptver preces un pakalpojumus (skat. šo secinājumu 58. punktu) ( 94 ).

77. Turklāt jāapsver vajadzība pēc dinamiskas vai mainīgas Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta interpretācijas, ņemot vērā tehnoloģiju attīstību atbilstoši šīs direktīvas mērķu sasniegšanai ( 95 ). Šajā nozīmē, lai gan datorprogrammatūras tirdzniecība ar lejupielādi nebija paredzēta, pieņemot Direktīvu 86/653, mūsdienās tā ir izplatīta. Šādos apstākļos šādas tehnoloģiskās attīstības neatzīšana, manuprāt, varētu izslēgt Direktīvā 86/653 paredzēto tirdzniecības pārstāvjiem paredzēto noteikumu efektivitāti.

78. Tāpēc secinu, ka datorprogrammatūra, ko pilnvarotāja klientiem piegādā elektroniski, kā tas ir šajā gadījumā, ietilpst jēdzienā “prece” saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu.

C. Par otro jautājumu

79. Kā minēts šo secinājumu 38. punktā, otrais Tiesai uzdotais jautājums ir par to, vai datorprogrammatūras kopija, kas tiek piegādāta pilnvarotāja klientiem kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu, kāda tā ir konkrētajā lietā, ir klasificējama kā “pārdošana” saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu.

80. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kopā ar Tiesā iesniegto informāciju, šīs lietas apstākļos Computer Associates klientiem piešķirtā licence dod klientam tiesības neierobežotu laiku izmantot programmatūras kopiju par samaksu, kas atbilst šīs kopijas ekonomiskajai vērtībai (skat. šo secinājumu 11. un 12. punktu).

81. Saskaņā ar Computer Associates izvirzītajiem argumentiem šādu licenci nevar raksturot kā “pārdošanu”, jo tā nenozīmē programmatūras īpašumtiesību nodošanu. The Software Incubator, Vācijas valdība un Komisija pauž citu viedokli.

82. Kā norādīts šo secinājumu 53. punktā, Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta terminos, tostarp terminā “pārdošana”, nav sniegtas atsauces uz valsts tiesību aktiem. Tādēļ šis termins ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kas ir jāinterpretē vienādi visā Savienībā neatkarīgi no valsts tiesību aktiem, galvenokārt atsaucoties uz Direktīvas 86/653 formulējumu, kontekstu un mērķiem.

83. Tieši uz tā pamata esmu nonācis pie secinājuma, ka datorprogrammatūras kopija, kas piegādāta pilnvarotāja klientiem kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu, kāda tā ir attiecīgajā gadījumā, un kas piešķir klientam tiesības izmantot programmatūras kopiju neierobežotu laiku par samaksu, kura atbilst šīs kopijas ekonomiskajai vērtībai, ietilpst jēdzienā “pārdošana” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta izpratnē. Mana secinājuma pamatā ir turpmāk izklāstītie iemesli.

84. Attiecībā uz Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta tekstu šis noteikums nesatur nekādu norādi par to, kā jāsaprot jēdziens “pārdošana”. Atsaucoties uz Computer Associates argumentiem, šķiet, ka vārdi, kas izmantoti Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta dažādās valodu versijās, neliecina par to, ka “pārdošana” obligāti ir jāsaprot kā īpaši ( 96 ).

85. Tomēr jānorāda, ka termina “pārdošana” izmantošana šajā noteikumā bez atrunām ļauj interpretēt visus šādus darījumus, kas saistīti ar preču īpašumtiesību pāreju. Šajā nozīmē, kā minēts šo secinājumu 46.–50. punktā, Tiesa spriedumā UsedSoft ir atzinusi plašu jēdziena “pārdošana” interpretāciju, kas aptver visus produktu tirdzniecības veidus, kuriem raksturīga tiesību piešķiršana izmantot datorprogrammas kopiju neierobežotu laiku par samaksu, kas atbilst šīs kopijas ekonomiskajai vērtībai. Es neredzu iemeslu, kāpēc Tiesas pieeja šajā spriedumā nebūtu jāpiemēro izskatāmajā lietā. Patiesi, man šķiet, ka Direktīvas 86/653 konteksts un mērķi prasa plaši interpretēt jēdzienu “pārdošana” šādā veidā.

86. Attiecībā uz Direktīvas 86/653 kontekstu ir jānorāda, ka šī interpretācija atbilst tirdzniecības pārstāvja būtiskajiem uzdevumiem, kuriem, kā minēts šo secinājumu 64. punktā un ir redzams no šīs direktīvas 3., 4. un 17. panta, jāatrod jauni klienti pilnvarotājam un jāattīsta darījumi ar esošajiem klientiem. To pierāda līgums šajā lietā, kas attiecas uz programmatūras “pārdošanu” saistībā ar The Software Incubator veicamajiem uzdevumiem, kā minēts iepriekš (skat. šo secinājumu 66. punktu).

87. Šī interpretācija atbilst arī Direktīvas 86/653 mērķiem. It īpaši, ņemot vērā spriedumu UsedSoft, jāuzskata, ka plaša jēdziena “pārdošana” interpretācija Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ir saskaņā ar šīs direktīvas mērķi aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus viņu attiecībās ar pilnvarotājiem (skat. šo secinājumu 43. punktu). Jebkurš cits risinājums apdraudētu šo mērķi, ļaujot pilnvarotājam izvairīties no obligātajiem Direktīvas 86/653 noteikumiem, vienkārši nosaucot līgumu ar klientu par “licenci”, nevis par “pārdošanu”. Turklāt tas, visticamāk, liegtu daudziem tirdzniecības pārstāvjiem saņemt Direktīvā 86/653 paredzēto aizsardzību, ņemot vērā faktu, ka datorprogrammatūru parasti tirgo ar licencēm.

88. Jāpiebilst, ka, lai arī minimālus norādījumus par “pārdošanas” nozīmi var iegūt no Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta pirmsākumiem, ņemot vērā tālaika komerciālo kontekstu (skat. šo secinājumu 58.–63. punktu), jēdziena “pārdošana” mērķis bija aptvert tirdzniecības pārstāvju primārās darbības, nevis ierobežot Direktīvas 86/653 piemērošanu nākotnes tehnoloģiskajai attīstībai, kas ietekmē šīs darbības.

89. Tāpēc secinu, ka datorprogrammatūras kopija, kas piegādāta pilnvarotāja klientiem kopā ar beztermiņa licences piešķiršanu, kāda tā ir attiecīgajā gadījumā, un kas piešķir klientam tiesības izmantot programmatūras kopiju neierobežotu laiku par samaksu, kura atbilst šīs kopijas ekonomiskajai vērtībai, ietilpst “pārdošanas” jēdzienā saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu.

VII. Secinājumi

90. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Apvienotās Karalistes Augstākās tiesas uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1. Datorprogrammatūras kopija, tāda kā pamatlietā, kas pilnvarotāja klientiem tiek piegādāta elektroniski, nevis fiziskā datu nesējā, ir “preces” Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 1. panta 2. punkta izpratnē. 2. Datorprogrammatūra, kas tiek piegādāta pilnvarotāja klientiem, piešķirot klientam tādu beztermiņa licenci, kāda ir pamatlietā, lai izmantotu datorprogrammatūras kopiju neierobežotu laiku par samaksu, kura atbilst šīs kopijas ekonomiskajai vērtībai, ir “pārdošana” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta izpratnē.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) OV 1986, L 382, 17. lpp.

( 3 ) Ziemeļīrijai ir atsevišķi īstenošanas tiesību akti (Tirdzniecības pārstāvju (Padomes direktīva) 1993. gada noteikumi (Ziemeļīrija) (Ziemeļīrijas likumi 1993/483)), kas nav saistīti ar šo tiesvedību.

( 4 ) Kā norādīts lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, programmatūras izmantošanas licenci piešķīra saistīta organizācija CA Europe S.A.R.L. saskaņā ar attiecīgo līgumu, kas noslēgts starp Computer Associates un klientu. Licences nosacījumi tika noteikti programmatūras modulī saskaņā ar pamatnolīgumu jaunu klientu gadījumā un pamatlīgumu esošo klientu gadījumā, kur šie nosacījumi pēc būtības ir līdzīgi. Saskaņā ar šiem līgumiem, kas pievienoti Computer Associates apsvērumiem, klientam parasti bija jāsamaksā maksa par programmatūru 30 dienu laikā pēc Computer Associates rēķina saņemšanas. Klienti aizpildīja arī programmatūras iegādes pasūtījuma veidlapu.

( 5 ) The Software Incubator Ltd/Computer Associates UK Ltd [2016] EWHC 1587 (QB), 35.–69. punkts.

( 6 ) Computer Associates Ltd/The Software Incubator Ltd [2018] EWCA Civ 518, 13. un 17.–69. punkts.

( 7 ) OV 2020, L 29, 7. lpp. Saskaņā ar šī nolīguma 86. panta 3. punktu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu uzskata par iesniegtu brīdī, kad dokuments, ar ko tiek ierosināta tiesvedība, ir reģistrēts Tiesas reģistrā. Šajā lietā UK Supreme Court lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas reģistrā tika reģistrēts 2019. gada 28. maijā.

( 8 ) The Software Incubator it īpaši atsaucas uz Nicas Nolīgumu par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, kurš pieņemts Nicas diplomātiskajā konferencē 1957. gada 15. jūnijā, pēdējo reizi pārskatīts Ženēvā 1977. gada 13. maijā un kurā grozījumi izdarīti 1979. gada 28. septembrī (United Nations Treaty Series, 1154. sējums, Nr. I 18200, 89. lpp.).

( 9 ) The Software Incubator it īpaši atsaucas uz spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Brain Products (C‑219/11, EU:C:2012:742).

( 10 ) The Software Incubator it īpaši atsaucas uz spriedumiem, 1968. gada 10. decembris, Komisija/Itālija (7/68, EU:C:1968:51); 1999. gada 21. oktobris, Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515); un 2006. gada 26. oktobris, Komisija/Grieķija (C‑65/05, EU:C:2006:673).

( 11 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).

( 12 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/770 (2019. gada 20. maijs) par dažiem digitālā satura un digitālo pakalpojumu piegādes līgumu aspektiem (OV 2019, L 136, 1. lpp.). Saskaņā ar šīs direktīvas 24. pantu dalībvalstīm ir jāieņem direktīvas transponēšanas pasākumi līdz 2021. gada 1. jūlijam un jāpiemēro šie pasākumi no 2022. gada 1. janvāra.

( 13 ) C‑85/03, EU:C:2004:83.

( 14 ) C‑128/11, EU:C:2012:407 (turpmāk tekstā – “spriedums UsedSoft”).

( 15 ) Computer Associates šajā nozīmē atsaucas uz dāņu (“salg eller køb af varer”), holandiešu (“de verkoop of de aankoop van goederen”), franču (“la vente ou l’achat de marchandises”), vācu (“den Verkauf oder den Ankauf von Waren”), grieķu (“εμπορευμάτων”), itāļu (“la vendita o l’acquisto di merci”), portugāļu (“a venda ou a compra de mercadorias”) un spāņu (“la venta o la compra de mercancías”) Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta valodas versiju.

( 16 ) C‑85/03, EU:C:2004:83.

( 17 ) Computer Associates it īpaši atsaucas uz spriedumiem, 1974. gada 30. aprīlis, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40), un 1999. gada 21. oktobris, Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515).

( 18 ) Computer Associates šajā nozīmē atsaucas uz spriedumu, 1991. gada 18. aprīlis, Brown Boveri (C‑79/89, EU:C:1991:153).

( 19 ) Computer Associates šajā nozīmē atsaucas uz spriedumiem, 2005. gada 27. oktobris, Levob Verzekeringen un OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:649), un 2015. gada 5. marts, Komisija/Luksemburga (C‑502/13, EU:C:2015:143).

( 20 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/771 (2019. gada 20. maijs) par atsevišķiem preču pārdošanas līgumu aspektiem, ar kuru groza Regulu (ES) 2017/2394 un Direktīvu 2009/22/EK un atceļ Direktīvu 1999/44/EK (OV 2019, L 136, 28. lpp.). Saskaņā ar šīs direktīvas 24. pantu dalībvalstīm ir jāieņem direktīvas transponēšanas pasākumi līdz 2021. gada 1. jūlijam un jāpiemēro šie pasākumi no 2022. gada 1. janvāra.

( 21 ) Computer Associates šajā nozīmē atsaucas uz šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmē izklāstītajām Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta valodu versijām.

( 22 ) Spriedums, 2012. gada 3. jūlijs (C‑128/11, EU:C:2012:407).

( 23 ) Computer Associates šajā nozīmē atsaucas uz spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111).

( 24 ) Spriedums, 2012. gada 3. jūlijs (C‑128/11, EU:C:2012:407).

( 25 ) Komisija šajā nozīmē atsaucas uz spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111).

( 26 ) Spriedums, 2012. gada 3. jūlijs (C‑128/11, EU:C:2012:407).

( 27 ) Pārskatu par dažādām pieejām datorprogrammatūras juridiskajai klasificēšanai dalībvalstīs, Apvienotajā Karalistē un citās jurisdikcijās skat., piemēram, Clark, R., “The Legal Status of Software: Part 1”, Commercial Law Practitioner, 23. sējums, 2016, 48.–56. lpp.; Clark, R., “The Legal Status of Software: Part 2”, Commercial Law Practitioner, 23. sējums, 2016, 78.–86. lpp.; von Bar, C. un Clive, E. (red.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR), pilnais izdevums, 2. sējums, Sellier, 2009, 1217.–1218. lpp.

( 28 ) Skat., piemēram, Moon, K., “The nature of computer programs: tangible? goods? personal property? intellectual property?”, European Intellectual Property Review, 31. sējums, 2009, 396.–407. lpp.; Saidov, D. un Green, S., “Software as goods”, Journal of Business Law, 2007, 161.–181. lpp.

( 29 ) Piemēram, ir vērts norādīt, ka ir notikusi diskusija par iespējamo jēdziena “produkts” pārskatīšanu Padomes Direktīvas 85/374/EEK (1985. gada 25. jūlijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV 1985, L 210, 29. lpp.) 2. pantā, ņemot vērā jaunās tehnoloģijas: šajā nozīmē skat. Komisijas Ziņojumu par mākslīgā intelekta, lietu interneta un robotikas drošību un atbildības sekām, COM(2020) 64 final, 2020. gada 19. februāris, 13.–14. lpp.

( 30 ) Skat. šo secinājumu 70.–72. punktu.

( 31 ) Skat. šo secinājumu 45. punktu.

( 32 ) C‑128/11, EU:C:2012:407.

( 33 ) Šajā nozīmē man šķiet, ka, lai gan zināma pārklāšanās ir neizbēgama, abi jautājumi ir jāizskata atsevišķi, it īpaši, ņemot vērā dažādos argumentus, kas izvirzīti attiecībā uz katru jautājumu, un ka nav pamata atkāpties no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu par šiem jautājumiem, kurus uzdod iesniedzējtiesa.

( 34 ) Skat., piemēram, Komisijas dienestu darba dokumentu, Direktīvas 86/653 novērtējums (REFIT novērtējums), SWD(2015) 146 final, 2015. gada 16. jūlijs. Detalizētu diskusiju skat., piemēram, Saintier, S, “Commercial agency in European Union private law”, no: Twigg‑Flesner, C. (red.), The Cambridge Companion to European Union Private Law, Cambridge University Press, 2010, 273.–285. lpp.; koncentrējoties uz Apvienotās Karalistes kontekstu, skat., piemēram, arī, Randoph, F. un Davey, J., The European Law of Commercial Agency, trešais izdevums, Hart, 2010; Singleton, S., Commercial Agency Agreements: Law and Practice, piektais izdevums, Bloomsbury Professional, 2020.

( 35 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 4. jūnijs, Trendsetteuse (C‑828/18, EU:C:2020:438, 36. punkts).

( 36 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 19. aprīlis, CMR (C‑645/16, EU:C:2018:262, 34. punkts).

( 37 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 21. novembris, Zako (C‑452/17, EU:C:2018:935, 23. punkts). Tādējādi, kā Tiesa ir nospriedusi minētā sprieduma 24. punktā, pietiek ar to, ka persona atbilst šiem trim nosacījumiem, lai viņu varētu klasificēt kā tirdzniecības pārstāvi saskaņā ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktu, neatkarīgi no kārtības, kādā tā veic savas darbības, un ar nosacījumu, ka uz viņu neattiecas kāds no izņēmumiem, kas uzskaitīti tās 1. panta 3. punktā un 2. panta 1. punktā.

( 38 ) Skat., piemēram, rīkojumu, 2003. gada 6. marts, Abbey Life Assurance (C‑449/01, nav publicēts, EU:C:2003:133) (par pārstāvi, kas iesaistīts līgumu slēgšanā par dzīvības apdrošināšanu, anuitātēm un uzkrājumiem); skat. arī citātus nākamajā zemsvītras piezīmē.

( 39 ) Šajā ziņā, lai gan valsts tiesību akti, kas attiecas uz tirdzniecības pārstāvjiem ārpus preču pārdošanas vai pirkšanas, neietilpst Direktīvas 86/653 piemērošanas jomā, Tiesa ir uzskatījusi, ka šādās lietās tā ir kompetenta pieņemt lēmumu: skat. spriedumus, 2006. gada 16. marts, Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, 7. un 11.–19. punkts) (fraktēšanas līgums par kuģi); 2010. gada 28. oktobris, Volvo Car Germany (C‑203/09, EU:C:2010:647, 23.–28. punkts) (dīlera līgums); 2013. gada 17. oktobris, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 30. un 31. punkts) (līgums par kuģniecības pakalpojuma darbību); 2015. gada 3. decembris, Quenon K. (C‑338/14, EU:C:2015:795, 16.–19. punkts) (līgums par bankas pakalpojumu un apdrošināšanas pārdošanu); un 2017. gada 17. maijs, ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, 26.–32. punkts) (apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanas līgums); skat. turpmākos ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:301, 48. punkta 26. zemsvītras piezīme).

( 40 ) Piemēram, ir vērts norādīt, ka Tiesa (vai ģenerāladvokāts) spriedumos, 2006. gada 23. marts, Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199) (attiecībā uz pārstāvi, kas veicina uzņēmējdarbības informācijas pakalpojumus), un 2018. gada 19. aprīlis, CMR (C‑645/16, EU:C:2018:262) (attiecībā uz pārstāvi, kas veicina privātmāju pārdošanu), nebija apspriedusi tirdzniecības pārstāvja definīciju.

( 41 ) C‑128/11, EU:C:2012:407. Detalizētu diskusiju skat., piemēram, Charleton, P. un Kelly, S., “The Oracle Speaks. C‑128/11”, The Bar Review, 18. sējums, 2013, 33.–44. lpp.; kritiskai perspektīvai skat. arī, piemēram, Moon, K., “Revisiting UsedSoft v. Oracle. Is Software Property and Can It Be Sold?”, Computer Law Review International, 2017, 113.–119. lpp.

( 42 ) OV 2009, L 111, 16. lpp.

( 43 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 20.–35. punkts).

( 44 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 40. un 42. punkts).

( 45 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 44.–46. un 48. punkts).

( 46 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 47. punkts).

( 47 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 49. punkts).

( 48 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 59. punkts).

( 49 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 55. punkts).

( 50 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 3. jūlijs, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 61. punkts).

( 51 ) Skat., piemēram, spriedumus, 2014. gada 23. janvāris, Nintendo u.c. (C‑355/12, EU:C:2014:25, 23. punkts), un 2016. gada 12. oktobris, Ranks un Vasiļevičs (C‑166/15, EU:C:2016:762, 28., 30., 35., 36., 49., 50. un 53.–55. punkts); skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Ranks un Vasiļevičs (C‑166/15, EU:C:2016:384, 69.–80. punkts).

( 52 ) C‑263/18, EU:C:2019:1111, 53.–58. punkts. Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:697, 52.–67. punkts).

( 53 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 4. jūnijs, Trendsetteuse (C‑828/18, EU:C:2020:438, 25. punkts).

( 54 ) Ir vērts norādīt, ka tas ir atzīts iepriekšējā Apvienotās Karalistes judikatūrā (skat., piemēram, Fern Computer Consultancy Ltd/Intergraph Cadworx & Analysis Solutions Inc [2014] EWHC 2908 (Ch), it īpaši 74., 86. un 93. punktu) un valdības dokumentos (skat. Tirdzniecības un rūpniecības departamenta Vadlīnijas tirdzniecības pārstāvjiem (Padomes direktīva) 1993, 1994. gada noteikumu 2. interpretācijas ceturtā daļa). Šajā nozīmē skat. arī Tosato, A., “An exploration of the European dimension of the Commercial Agents Regulations”, Lloyd’s Maritime and Commercial Law Quarterly, 2013, 544.–565. lpp.

( 55 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 8. septembris, Recorded Artists ActorsPerformers (C‑265/19, EU:C:2020:677, 46. punkts).

( 56 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2019. gada 1. oktobris, Planet49 (C‑673/17, EU:C:2019:801, 48. punkts).

( 57 ) Skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmi.

( 58 ) C‑85/03, EU:C:2004:83, 15.–21. punkts.

( 59 ) Skat. Komisija, tirdzniecības aģentu tiesību vienlīdzība. Priekšlikums Padomes direktīvai, lai koordinētu dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz (pašnodarbinātiem) tirdzniecības pārstāvjiem, COM(76) 670, galīgā redakcija, 1976. gada 13. decembris (turpmāk tekstā – “priekšlikums”), 2. panta projekts.

( 60 ) Šajā ziņā skat. šo secinājumu 59. zemsvītras piezīmē minēto priekšlikumu, 7. panta 1. un 2. punkta, 8. panta 1. punkta, 9. panta 2. punkta, 10. panta 2. punkta a) apakšpunkta, 11. panta 2. punkta, 21. panta 1. punkta un 32. panta 2. punkta projekts.

( 61 ) Skat. šo secinājumu 59. zemsvītras piezīmē minēto priekšlikumu, 29. panta 2. punkta projekts.

( 62 ) Skat. Komisijas grozījumu priekšlikumam Padomes direktīvai, lai koordinētu dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz (pašnodarbinātiem) tirdzniecības aģentiem, COM(78) 773, galīgā redakcija, 1979. gada 22. janvāris (turpmāk tekstā – “grozītais priekšlikums”), 2. un 29. panta projekts.

( 63 ) Skat. rezolūciju, kurā ietverts Eiropas Parlamenta atzinums par priekšlikumu, 1978. gada 12. septembris (OV 1978, C 239, 18. lpp.), it īpaši 2. un 29. panta projekts.

( 64 ) Skat. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu par priekšlikumu, 1977. gada 24. novembris (OV 1978, C 59, 31. lpp.), it īpaši 2.3.1., 2.8.7. un 2.8.8. punkts.

( 65 ) Skat. dokumentu 8278/79,1979. gada 18. jūlijs, 2.–3. lpp.

( 66 ) Skat. šo secinājumu 65. zemsvītras piezīmē minēto dokumentu 8278/79, 6.–7. lpp.

( 67 ) Skat. dokumentu 8664/79, 1979. gada 22. augusts.

( 68 ) Skat. dokumentu 11507/79,1979. gada 11. decembris, 2. lpp.

( 69 ) Skat. šo secinājumu 68. zemsvītras piezīmē minēto dokumentu 11507/79, 2. lpp.

( 70 ) Skat. šo secinājumu 68. zemsvītras piezīmē minēto dokumentu 11507/79, 3. un 9. lpp.

( 71 ) Skat., piemēram, dokumentu 7379/86, 1986. gada 4. jūnijs, 3. lpp.; dokumentu 8543/86, 1986. gada 18. jūlijs, 3. lpp. Šajā nozīmē tika noraidīts Apvienotās Karalistes delegācijas priekšlikums svītrot “vai pirkumu” no tirdzniecības pārstāvja definīcijas (skat., piemēram, dokumentu 6877/80, 1980. gada 6. maijs, 22. lpp.).

( 72 ) Skat., piemēram, dokumentu 4737/81, 1981. gada 10. februāris, 8.–9. lpp.; dokumentu 10292/81, 1981. gada 28. oktobris, 8.–10. lpp.; dokumentu 4347/82, 1982. gada 21. janvāris, 23. lpp.; dokumentu 7381/83, 1983. gada 9. jūnijs, 19. lpp.

( 73 ) Ir vērts norādīt, ka tas izriet no dažām publikācijām, kas pievienotas Computer Associates novērojumiem un kas tajā laikā tika izdotas: skat. Lando, O., “The EEC Draft Directive Relating to Self‑Employed Commercial Agents”, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationals Privatrecht, 44. sējums, 1980, 1.–16. lpp., it īpaši 2. un 5. lpp.; United Kingdom Law Commission, Law of Contract. Report on the Proposed E.E.C. Directive on the Law relating to Commercial Agents, Nr. 84, 1977, it īpaši 2. panta a)–c) punkts, 15. lpp.

( 74 ) Konvencija par starptautiskās preču pārdošanas aģentūru, kas parakstīta Ženēvā 1983. gada 17. februārī, pieejama http://www.unidroit.org/; tā nestājās spēkā nepietiekama ratifikāciju skaita dēļ. Skat., piemēram, arī Jansen, N. un Zimmermann, R., Commentaries on European Contract Laws, Oxford University Press, 2018, 592. un 593. lpp.

( 75 ) Šajā nozīmē skat. Maskow, D., “Internal Relations Between Principals and Agents in the International Sale of Goods”, Revue de droit uniforme/Uniform Law Review, I sējums, 1989, 60.–187. lpp., 99.–101. lpp.

( 76 ) Šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 12. decembris, Kontogeorgas (C‑104/95, EU:C:1996:492, 26. punkts), un 2020. gada 4. jūnijs, Trendsetteuse (C‑828/18, EU:C:2020:438, 33. punkts).

( 77 ) Vispārīgi runājot, no Direktīvas 86/653 1. panta 3. punkta ir izslēgtas personas, kas strādā uzņēmumos, apvienībās un personālsabiedrībās vai ir saistītas ar bankrotu, savukārt no tās 2. panta 1. punkta ir izslēgti tirdzniecības pārstāvji, kuru darbība nav apmaksāta vai kuri darbojas preču tirgos, kā arī īpaša struktūra Apvienotajā Karalistē.

( 78 ) Saistībā ar Savienības pasākumiem attiecībā uz kopējo muitas režīmu termins “prece” ir interpretēts kā attiecināms tikai uz materiālo īpašumu, ņemot vērā šī režīma būtību, un līdz ar to ir radušies jautājumi par datorprogrammatūru kā nemateriālu īpašumu, kas muitas novērtēšanas nolūkos ir iestrādāts materiālā precē. Skat., piemēram, spriedumus, 1977. gada 14. jūlijs, Bosch (1/77, EU:C:1977:130, 4. punkts); 1991. gada 18. aprīlis, Brown Boveri (C‑79/89, EU:C:1991:153, 21. punkts); 2006. gada 16. novembris, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, 30., 31. un 37. punkts); un 2020. gada 10. septembris, BMW (C‑509/19, EU:C:2020:694, 12.–23. punkts); skat. arī ģenerāladvokātes K. Stiksas‑Haklas [C. Stix‑Hackl] secinājumus lietā Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:68, 50.–58. punkts).

( 79 ) Saistībā ar Savienības pasākumiem attiecībā uz PVN režīmu termins “preču piegāde” skaidri attiecas vienīgi uz “materiālo īpašumu”, piemēram, tos digitālos produktus, tostarp datorprogrammatūru, kuri piegādāti nemateriālā veidā, klasificē kā pakalpojumu sniegšanu, turpretim šādus produktus, kas piegādāti fiziskā datu nesējā, klasificē kā preču piegādi. Skat., piemēram, spriedumus, 2015. gada 5. marts, Komisija/Francija (C‑479/13, EU:C:2015:141, 35. punkts); 2015. gada 5. marts, Komisija/Luksemburga (C‑502/13, EU:C:2015:143, 42. punkts); un 2017. gada 7. marts, RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, 43.–72. punkts, it īpaši 50. punkts). Saistībā ar pielāgotu datorprogrammatūru skat. arī spriedumu, 2005. gada 27. oktobris, Levob Verzekeringen un OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:649, 17.–30. punkts); un ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Levob Verzekeringen un OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:292, 28.–60. punkts).

( 80 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 29. janvāris, Sky u.c. (C‑371/18, EU:C:2020:45, it īpaši 30., 47. un 54. punkts).

( 81 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Brain Products (C‑219/11, EU:C:2012:742, it īpaši 16.–19. punkts).

( 82 ) Skat., piemēram, spriedumus, 1968. gada 10. decembris, Komisija/Itālija (7/68, EU:C:1968:51, 428. lpp.), un 2018. gada 23. janvāris, Buhagiar u.c. (C‑267/16, EU:C:2018:26, 67. punkts).

( 83 ) Skat. spriedumu, 2006. gada 26. oktobris, Komisija/Grieķija (C‑65/05, EU:C:2006:673, 23. un 24. punkts).

( 84 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 6. decembris, FENS (C‑305/17, EU:C:2018:986, 34. punkts), un ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā FENS (C‑305/17, EU:C:2018:536, 19.–21. punkts).

( 85 ) Skat. spriedumu, 1974. gada 30. aprīlis, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, 6. un 7. punkts).

( 86 ) Skat. spriedumu, 1999. gada 21. oktobris (C‑97/98, EU:C:1999:515, 30.–39. punkts).

( 87 ) Lai aplūkotu diskusijas šīs direktīvas un plašākā kontekstā, skat., piemēram, Helberger, N. et al., “Digital Content Contracts for Consumers”, Journal of Consumer Policy, 36. sējums, 2013, 37.–57. lpp.; Jansen un Zimmermann, Commentaries on European Contract Laws, minēts šo secinājumu 74. zemsvītras piezīmē, 1.–18. lpp.; Staudenmayer, D., “The Directives on Digital Contracts: First Steps Towards the Private Law of the Digital Economy”, European Review of Private Law, 28. sējums, 2020, 219.–250. lpp.

( 88 ) Skat. Direktīvu 2011/83, it īpaši 1. pantu, 5. panta 2. punktu, 6. panta 2. punktu, 9. panta 2. punkta c) apakšpunktu, 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, 16. panta m) punktu un 17. panta 1. punktu; 19. apsvērums. Skat. arī, piemēram, Komisijas Ziņojumu par Direktīvas 2011/83 piemērošanu, COM(2017) 259 final, 2017. gada 23. maijs, 5. punkts.

( 89 ) Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 87. zemsvītras piezīmē minēto Helberger et al., 44. lpp.

( 90 ) Skat. Direktīvas 2011/83 2. panta 3. punktu.

( 91 ) Skat. Direktīvu 2019/770, it īpaši 1. pantu un 3. panta 1. un 3. punktu; 19. un 20. apsvērums.

( 92 ) Skat. Direktīvu 2019/770, it īpaši 12. apsvērumu.

( 93 ) Skat. Direktīvu 2019/771, it īpaši 1. pantu, 2. panta 5. punktu un 3. panta 3. un 4. punktu; 12.–16. apsvērums. Skat. arī Direktīvas 2019/770 2. panta 3. punktu un 3. panta 4. punktu; 21. un 22. apsvērums.

( 94 ) Skat. šo secinājumu 59. zemsvītras piezīmē minēto priekšlikumu, trešā apsvēruma projekts. Skat. arī grozīto priekšlikumu, kas minēts šo secinājumu 62. zemsvītras piezīmē, trešā apsvēruma projekts.

( 95 ) Šajā nozīmē skat., piemēram, ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:459, 24.–40. punkts), un ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Entoma (C‑526/19, EU:C:2020:552, 69.–84. punkts).

( 96 ) Skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmi.