ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu (tagad – LESD 216. panta 2. punkts) Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir saistoši tās iestādēm un līdz ar to tiem ir augstāks spēks par to izdotajiem aktiem. Tomēr, lai pamatotu prasību atcelt Savienības atvasināto tiesību aktu vai arī iebildi par šāda akta prettiesiskumu, uz starptautiskā nolīguma, kura līgumslēdzēja puse ir Savienība, noteikumiem var atsaukties tikai ar nosacījumu, ka, pirmkārt, tas nav pretrunā šī nolīguma būtībai un sistēmai un, otrkārt, ka šī nolīguma noteikumi to satura ziņā šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi.

Runājot par Orhūsas Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem 9. panta 3. punktu, tajā nav ietverts neviens beznosacījuma un pietiekami precīzs pienākums, kas varētu tieši regulēt privātpersonu tiesisko situāciju, un līdz ar to tas neatbilst šiem nosacījumiem. No tā izriet, ka uz šo noteikumu nevar atsaukties Savienības tiesā nolūkā izvērtēt Regulas Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju, 10. panta 1. punkta likumību.

Protams, ir skaidrs, ka Tiesa arī uzskata, ka, ja Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašos pienākumus, ko tā ir uzņēmusies Pasaules Tirdzniecības organizācijas noslēgto nolīgumu ietvaros, vai ja attiecīgajā Savienības tiesību aktā ir tieša atsauce uz precīziem šo nolīgumu noteikumiem, Tiesai attiecīgā akta, kā arī aktu, kas pieņemti tā piemērošanai, tiesiskums ir jāpārbauda saistībā ar šo nolīgumu noteikumiem. Tomēr šie divi izņēmumi bija pamatoti tikai ar to nolīgumu īpatnībām, kuru rezultātā tie tika piemēroti, un ja šādu īpatnību nebūtu, nevarētu uzskatīt, ka tie ir atbilstoši, lai noteiktu, vai Savienības tiesā var atsaukties uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu, lai izvērtētu Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkta likumību.

(sal. ar 52., 54.–58. un 68. punktu)
Sociālā nodrošinājuma pabalsti ir jāuzskata par viena un tā paša veida pabalstiem neatkarīgi no pazīmēm, kas atbilst katras valsts tiesību aktiem, ja to priekšmets un mērķi, kā arī aprēķina bāze un piešķiršanas nosacījumi ir identiski. Turpretim pazīmes, kas ir tīri formālas, nevar uzskatīt par būtiskiem elementiem šo pabalstu klasifikācijai.

Regulas Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kas grozīta ar Regulu Nr. 1606/98, 1. panta u) punkta i) apakšpunkts un 4. panta 1. punkta h) apakšpunkts, kā arī Regulas Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kad viens no vecākiem strādā algotu darbu dalībvalstī, kas nav dzīvesvietas dalībvalsts, lai aprēķinātu starpības piemaksu, kas migrējošam darba ņēmējam, iespējams, ir jāmaksā viņa nodarbinātības dalībvalstī, nav jāņem vērā visi ģimenes pabalsti, ko saskaņā dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem ir saņēmusi šī darba ņēmēja ģimene, ja, ņemot vērā pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos paredzētais bērna kopšanas pabalsts nav tāda paša veida pabalsts Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē kā šajos pašos tiesību aktos un nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktos paredzētais regulārais ģimenes pabalsts.

Pat, ja nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktos paredzētā ģimenes pabalsta un ģimenes pabalsta, ko darba ņēmējs vai viņa ģimenes locekļi saņem saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, mērķis atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) punkta i) apakšpunktam ir segt ģimenes izdevumus, tiem visiem tomēr nav noteikti viens konkrēts mērķis, ne arī vienas un tās pašas pazīmes vai saņēmēji.

Turklāt tikai daži no tiem ir ģimenes pabalsti minētās regulas 1. panta u) punkta ii) apakšpunkta izpratnē.

Tādējādi, lai piemērotu Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā paredzētās pārklāšanās novēršanas normas, aprēķinot starpības piemaksas, kas, iespējams, ir jāmaksā migrējošajam darba ņēmējam viņa nodarbinātības dalībvalstī, starp dažādajiem ģimenes pabalstiem, uz kādiem šim darba ņēmējam ir tiesības saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, un tiem, ko šis darba ņēmējs vai viņa ģimenes locekļi saņem saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, ir jānošķir tie pabalsti, kas ir “viena un tā paša veida” pabalsti Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē, ņemot vērā to priekšmetu, to mērķus, to aprēķina bāzi, piešķiršanas nosacījumus, kā arī to saņēmējus.

Turklāt, lai varētu uzskatīt, ka konkrētā gadījumā ir vērojama tiesību uz ģimenes pabalstiem pārklāšanās, nepietiek ar to, ka, piemēram, šādi pabalsti ir jāmaksā attiecīgā bērna dzīvesvietas dalībvalstī un ka vienlaikus pastāv tikai iespējamība, ka tie būtu jāmaksā arī otrā dalībvalstī, kurā strādā kāds no šī bērna vecākiem, bet ir nepieciešams, lai ieinteresētā persona atbilstu visiem nosacījumiem, gan pēc formas, gan pēc būtības, kas ir paredzēti šīs valsts tiesībās, lai varētu īstenot šīs tiesības.

(sal. ar 58.–61., 73., 74. un 76. punktu un rezolutīvo daļu)
13. panta B daļas d) punkta 6. apakšpunkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma var attiekties uz pensiju fondiem, ja tos finansē izmaksājamo pensiju saņēmēji, ja uzkrājums tiek ieguldīts, piemērojot dalītā riska principu, un ieguldījumu risku uzņemas pensiju saņēmēji. Šajā ziņā nav lielas nozīmes tam, ka šīs iemaksas veic darba devējs, ka to apmērs balstās uz koplīgumiem, kas noslēgti starp darba devēju organizācijām un arodbiedrībām, ka iemaksas var tikt atskaitītas, piemērojot noteikumus par ienākumu nodokli, vai ka tām ir iespējams pievienot papildu apdrošināšanas elementu.

Šajā ziņā apstāklis, ka pensiju fondā veiktās iemaksas balstās uz koplīgumiem, kas noslēgti starp darba devēju organizācijām un arodbiedrībām, nemaina to, ka iemaksas veic darba devējs vai vismaz tas tiek darīts viņa vārdā un uzdevumā, un ka viņš gūs labumu no savu iemaksu rezultāta, vienlaicīgi uzņemoties arī risku. Arī ar noteikumiem, atbilstoši kuriem pensiju saņēmējiem tiek izmaksāta atlīdzība par uzkrājumu pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, neatkarīgi no tā, vai tas tiek veikts kā vienreizējs maksājums vai kā regulāri maksājumi, nav apstrīdami pensiju fondos ieguldīto uzkrājumu būtiskie elementi. Runa ir par atšķirībām starp izmantotajam metodēm šīs atlīdzības finansiālajai aprēķināšanai un starp dažādajiem variantiem ir iespējami pārskaitījumi, izmantojot vienkāršu finanšu darījumu.

(sal. ar 54., 55. un 59. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Interneta pieslēguma nodrošinātājs, kas ļauj saviem klientiem piekļūt aizsargātiem objektiem, kurus sabiedrības rīcībā internetā ir nodevusi trešā persona, ir starpnieks, kura pakalpojumi tiek izmantoti, lai pārkāptu autortiesības vai blakustiesības Direktīvas 2001/29 8. panta 3. punkta izpratnē. Šādu secinājumu apstiprina Direktīvas 2001/29 mērķis. Izslēdzot interneta pieslēguma nodrošinātāju no Direktīvas 2001/29 8. panta 3. punkta piemērošanas jomas, tiktu būtiski samazināta tiesību subjektiem ar minēto direktīvu piešķirtā aizsardzība

Savienības tiesībās atzītās pamattiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās neliedz ar tiesas izdotu rīkojumu aizliegt interneta pieslēguma nodrošinātājam sniegt saviem klientiem piekļuvi interneta vietnei, kurā bez tiesību subjektu piekrišanas ir publiskoti aizsargāti objekti, ja šajā rīkojumā nav precizēts, kādi pasākumi šim pieslēguma nodrošinātājam ir jāveic, un ka pēdējais minētais var izvairīties no naudas soda par minētā rīkojuma neizpildi, ja tas pierāda, ka jau ir veicis visus iespējamos pasākumus, ar nosacījumu tomēr, ka, pirmkārt, pieņemtie pasākumi nelietderīgi neatņem interneta lietotājiem iespēju likumīgi piekļūt pieejamajai informācijai un, otrkārt, to sekas ir tādas, ka tiek novērsta vai vismaz padarīta grūti realizējama neatļauta iepazīšanās ar aizsargātajiem objektiem un interneta lietotāji, kam ir piekļuve šī rīkojuma adresāta pakalpojumiem, nopietni atturēti iepazīties ar šiem objektiem, kas nodoti to rīcībā, pārkāpjot minētās pamattiesības, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(sal. ar 64. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
LESD 49. pants, un it īpaši prasība par vienveidību nosprausta mērķa īstenošanā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, ar kuru par galveno kritēriju, lai noteiktu, vai pastāv nepieciešamība atvērt jaunu aptieku, ir paredzēts strikti ierobežots “vienmēr apgādājamo personu” skaits, ciktāl kompetentajām valsts iestādēm nav iespēju atkāpties no šī ierobežojuma, lai ņemtu vērā vietējās īpatnības.

Tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ir noteikti tādi kritēriji, kuriem ir pakļauta jaunu aptieku atvēršanas atļauju piešķiršana, principā ir piemērots, lai sasniegtu mērķi nodrošināt iedzīvotāju drošu un kvalitatīvu apgādi ar zālēm.

Tomēr šāds valsts tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgi un sistemātiski.

Ar apdzīvotības blīvumu un attālumu starp aptiekām saistīto nosacījumu vienveidīga piemērošana visā attiecīgajā teritorijā, kuri ir paredzēti valsts tiesiskajā regulējumā par jaunu publisko aptieku atvēršanu, noteiktos apstākļos var arī nenodrošināt pienācīgu aptieku pakalpojumu pieejamību vietās ar noteiktām demogrāfiskām īpatnībām. It īpaši attiecībā uz nosacījumiem par apdzīvotības blīvumu, šāda nosacījumu vienveidīga piemērošana bez atkāpes iespējām varētu novest pie tā, ka dažos lauku apvidos, kuri parasti ir savrupi un retāk apdzīvoti, daži ieinteresēti iedzīvotāji atradīsies tālāk nekā saprātīgā attālumā no publiskās aptiekas un viņiem un tādējādi būtu liegta pienācīga farmaceitiskās aprūpes pieejamība. No tā izriet, ka, piemērojot kritēriju par “vienmēr apgādājamo personu” skaitu, pastāv risks, ka netiks nodrošināta vienlīdzīga un piemērota piekļuve aptieku pakalpojumiem noteiktām personām, kuras pastāvīgi uzturas lauku un izolētos apvidos.

(sal. ar 25., 39., 41., 42., 50. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir Direktīvas 1999/1/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikums, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz to var atsaukties tieši attiecībā uz valsts veidojumu, kurš pilnībā pieder un kuru pilnībā kontrolē valsts.

Izšķirošs kritērijs, lai noteiktu, vai pasākums ietilpst “darba nosacījumos” šīs pamatnolīguma klauzulas izpratnē, ir tieši darba kritērijs, proti, darba attiecības, kas ir izveidotas starp darba ņēmēju un viņa darba devēju. Nav strīda par to, ka šāda kompensācija tiek piešķirta darba ņēmējam saistībā ar darba attiecībām, kuras to saista ar savu darba devēju. Tā kā tā tiek maksāta darba dēļ, tā ietilpst jēdzienā “darba nosacījumi”.

Lai gan šis pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku, kas ir Direktīvas 1999/1/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikums, neliedz dalībvalstīm ieviest labvēlīgāku attieksmi par to, kāda pamatnolīgumā ir paredzēta darba ņēmējiem uz noteiktu laiku, šī pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliek identiski aplūkot kompensāciju, kas piešķirta par darba līguma termiņa prettiesisku noteikšanu, un kompensāciju, kas tiek maksāta, prettiesiski izbeidzot darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.

Viena no šīm kompensācijām tiek maksāta situācijā, kura būtiski atšķiras no situācijas, kurā tiek maksāta otra kompensācija. Pirmā kompensācija attiecas uz darba ņēmējiem, kuru līgums ir noslēgts nelikumīgi, kamēr otrā attiecas uz atlaistiem darba ņēmējiem.

Lai gan pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta formulējums neļauj uzskatīt, ka kompensācija, ar kuru tiek atlīdzināts par darba līguma termiņa prettiesisku noteikšanu, un kompensācija, kura atbilst darba līguma uz nenoteiktu laiku izbeigšanai, attiecas uz darba ņēmējiem, kuri ir salīdzināmās situācijās, no pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta un 8. klauzulas 1. punkta aplūkošanas kopsakarā izriet, ka tie ļauj dalībvalstīm, ja tās to vēlas, ieviest labvēlīgākus noteikumus darba ņēmējiem uz noteiktu laiku un tādējādi atsevišķos gadījumos darba līguma uz noteiktu laiku prettiesiskas noslēgšanas ekonomiskās sekas pielīdzināt sekām, kuras var izrietēt no prettiesiskas darba līguma uz nenoteiktu laiku izbeigšanas.

(sal. ar 44., 47. un 48. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Noteikumi par nodokļiem – Iekšēja aplikšana ar nodokļiem – Lietotu automašīnu reģistrācijas nodoklis, paredzot to laišanu apgrozībā valsts teritorijā – Piemērošana lietotiem transportlīdzekļiem, kas importēti no citām dalībvalstīm – Nodokļa apmērs, kas pārsniedz to, kas iekļauts valsts teritorijā jau reģistrētu lietotu transportlīdzekļu atlikušajā vērtībā – Nepieļaujamība

(LESD 110. pants)
Tas, ka Komisija ir uzsākusi LESD 108. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru, nevar atbrīvot valsts tiesas no to pienākuma aizsargāt indivīdu tiesības gadījumā, ja, iespējams, ir pārkāpts LESD 108. panta 3. punkts. Ņemot vērā iepriekš konstatēto, valsts tiesu iejaukšanās apjoms var atšķirties atkarībā no tā, vai Komisija ir uzsākusi oficiālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz pasākumu, par kuru tiek izskatīts strīds valsts tiesā.

Gadījumā, ja Komisija vēl nav uzsākusi oficiālu izmeklēšanas procedūru, valsts tiesas, ja tās ir saņēmušas lūgumu izdarīt secinājumus no iespējamā LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikuma pārkāpuma, var būt spiestas interpretēt un piemērot atbalsta jēdzienu, lai noskaidrotu, vai par atbalstu bija jāpaziņo Komisijai.

Gadījumā, ja Komisija jau ir uzsākusi LESD 108. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz nepaziņotu pasākumu, kas tiek izpildīts, LESD 108. panta 3. punkta lietderīgā iedarbība, kā arī lojālas sadarbības pienākums starp, pirmkārt, valsts tiesām un, otrkārt, Komisiju un Savienības tiesām prasa, lai valsts tiesa, kura ir saņēmusi lūgumu likt izbeigt šī pasākuma izpildi un atgūt jau izmaksātās summas, veiktu visus pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai izdarītu secinājumus no iespējama pienākuma apturēt minētā pasākuma izpildi neizpildes. Šajā nolūkā valsts tiesa var nolemt apturēt attiecīgā pasākuma izpildi un likt atgūt jau izmaksātās summas. Tā var arī nolemt izdot rīkojumu veikt pagaidu pasākumus, lai aizsargātu, pirmkārt, attiecīgo personu intereses un, otrkārt, Komisijas lēmuma uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru lietderīgo iedarbību.

Ja valsts tiesai ir šaubas par to, vai attiecīgais pasākums veido valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, vai par lēmuma uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru spēkā esamību vai interpretāciju, tā var, pirmkārt, lūgt Komisijai sniegt paskaidrojumus un, otrkārt, var uzdot prejudiciālu jautājumu vai saskaņā ar LESD 267. panta otro un trešo daļu tai ir jāuzdod prejudiciāls jautājums Tiesai.

(sal. ar 32.–34., 38. un 41.–44. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 87/344 par normatīvo un administratīvo aktu saskaņošanu attiecībā uz juridisko izdevumu apdrošināšanu 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pret to, ka juridisko izdevumu apdrošinātājs, kas savos apdrošināšanas līgumos paredz, ka juridisko palīdzību principā nodrošina viņa darbinieki, vienlaikus arī paredz, ka juridiskos izdevumus par apdrošinājuma ņēmēja brīvi izvēlēta advokāta vai cita juridiskā pārstāvja pakalpojumiem var atlīdzināt tikai gadījumos, ja apdrošinātājs uzskata, ka lietas izskatīšana ir jānodod ārpakalpojumu sniedzējam.

Juridiskās palīdzības attiecīgajā tiesvedības vai administratīvajā procesā obligātais vai fakultatīvais raksturs atbilstoši valsts tiesībām Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju neietekmē.

Apdrošinātā tiesības brīvi izvēlēties savu pārstāvi ir vispārpiemērojamas un tām ir saistošs spēks. Gan no Direktīvas 87/344 preambulas vienpadsmitā apsvēruma, gan arī no tās 4. panta 1. punkta izriet, ka juridisko izdevumu apdrošināšanā apdrošināto intereses nozīmē, ka apdrošinātajam jebkurā tiesas vai administratīvajā procesā jābūt iespējai izvēlēties advokātu vai citu atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem pienācīgi kvalificētu personu. Tādējādi no šīm tiesību normām, lasot tās kopā, izriet, ka apdrošinājuma ņēmēja tiesības brīvi izvēlēties advokātu nevar tikt ierobežotas tikai ar situācijām, kurās apdrošinātājs nolemj, ka ir jāvēršas pie ārpakalpojumu sniedzēja.

(sal. ar 22., 23., 25., 29. un 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir dalībvalsts tiesiskais regulējums par mantojuma nodokļa aprēķināšanu, kas šīs valsts teritorijā esoša nekustamā īpašuma mantošanas gadījumā paredz, ka atlaide no apliekamās bāzes, ja mantojuma atstājējs un mantojuma saņēmējs [mantojuma atstājēja] miršanas laikā ir dzīvojuši tādā trešajā valstī kā Šveices Konfederācija, ir mazāka par atlaidi, kas tiktu piemērota, ja vismaz vienam no viņiem abiem dzīvesvieta tajā pašā laikā būtu bijusi minētajā dalībvalstī.

Pirmkārt, šis valsts tiesiskais regulējums būtībā ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums EKL 56. panta 1. punkta izpratnē.

Otrkārt, ja ar valsts tiesisko regulējumu saistībā ar tāda nekustamā īpašuma aplikšanu ar nodokli, kas iegūts mantojuma ceļā un kas atrodas attiecīgajā dalībvalstī, vienādā situācijā tiek nostādīti, no vienas puses, mantinieki nerezidenti, kas šo īpašumu ieguvuši no mantojuma atstājēja nerezidenta, un, no otras puses, mantinieki nerezidenti vai rezidenti, kas šādu īpašumu ieguvuši no mantojuma atstājēja rezidenta, kā arī mantinieki rezidenti, kas šo pašu īpašumu ieguvuši no mantojuma atstājēja nerezidenta, šādā tiesiskā regulējumā, nepārkāpjot Savienības tiesību prasības, nevar būt atšķirīgas attieksmes pret šiem mantiniekiem attiecībā uz šo pašu aplikšanu ar nodokli, ciktāl tas attiecas uz atlaides piemērošanu šā nekustamā īpašuma ar nodokli apliekamajai bāzei. Paredzot mantojumiem, kas atklājušies abu šo kategoriju personu labā, vienādu attieksmi, izņemot attiecībā uz atlaides summu, ko var saņemt mantinieks, valsts likumdevējs ir atzinis, ka attiecībā uz mantojuma nodokļa iekasēšanas kārtību un nosacījumiem starp šīm personām nav nekādu objektīvu atšķirību, ar ko varētu pamatot atšķirīgu attieksmi.

Tomēr tāpat kā šis nodokļa maksātāja statuss nekādā ziņā nav atkarīgs no dzīvesvietas, jo attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pakļauj mantojuma nodoklim jebkuru šajā dalībvalstī esoša nekustamā īpašuma iegūšanu, neņemot vērā, vai mantojuma atstājējs un mantinieks ir vai nav rezidenti, ģimenes mantojuma daļēja atbrīvojuma mērķis dalībvalstī vienādi skar visus mantojuma nodokļa maksātājus, neatkarīgi no tā, vai viņi ir rezidenti, vai nerezidenti, jo ar šo atbrīvojumu ir paredzēts samazināt mantojuma kopsummu.

Šajā ziņā, tā kā atlaides summa nav atkarīga no apliekamās summas, bet tā tiek piešķirta mantiniekam kā nodokļa maksātājam, tas, ka mantojuma atstājēja nerezidenta mantinieks nerezidents tiek daļēji aplikts ar nodokli, nav apstāklis, kas, ņemot vērā šo atlaidi, rada objektīvu atšķirību šā mantinieka situācijā salīdzinājumā ar mantojuma atstājēja rezidenta mantinieka nerezidenta situāciju vai ar mantojuma atstājēja rezidenta vai nerezidenta mantinieka rezidenta situāciju.

(sal. ar 26., 51., 53., 55., 68. punktu un rezolutīvo daļu)
Gan no EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunkta, kas ietilpst EKL IV sadaļā, teksta, gan no tā mērķa izriet, ka ar šo tiesību normu Padome ir pilnvarota noteikt kontroļu, kas tiek veiktas uz Savienības ārējām robežām un kas ir paredzētas to šķērsojošo personu identitātes pārbaudei, norisi. Tā kā šādā kontrolē ir noteikti jāuzrāda dokumenti, kas ļauj konstatēt šo identitāti, līdz ar to EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunktā Padomei ir atļauts pieņemt normatīvas tiesību normas attiecībā uz šādiem dokumentiem, it īpaši pasēm.

Attiecībā uz Savienības likumdevēja kompetenci šajā jomā vispirms ir jānorāda, ka šis pants, kas attiecas uz “personu” kontrolēm, tuvāk neprecizējot, attiecas ne tikai uz trešo valstu valstspiederīgajiem, bet arī uz Savienības pilsoņiem un līdz ar to – arī uz to pasēm.

Turklāt Savienības pilsoņu pasēs iekļaujamo drošības elementu saskaņošana var notikt, lai novērstu to, ka tajā iekļauti drošības elementi būtu sliktāki par tiem, kas ir paredzēti attiecībā uz vienotas vīzas formu un vienotas uzturēšanās atļaujas formu trešo valstu valstspiederīgajiem. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Savienības likumdevējam ir kompetence paredzēt līdzvērtīgus drošības elementus Savienības pilsoņu pasēm, jo šāda kompetence ļauj novērst, ka tās kļūst par viltojumu un krāpnieciskas izmantošanas mērķi.

(sal. ar 17.–19. punktu)
Regulas Nr. 1291/2000, ar ko nosaka sīki izstrādātus kopējus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot importa un eksporta licenču un iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikātu sistēmu lauksaimniecības produktiem, kas grozīta ar Regulu Nr. 325/2003, 35. panta 4. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pierādījums par pareizu importa izpildi tiek iesniegts ar nokavēšanos, atsavināmā summa atbilstoši tam apmēram, par kuru nav iesniegts pierādījums šīs regulas 35. panta 4. punkta a) apakšpunktā noteiktajā termiņā, ir jāaprēķina, pamatojoties uz to drošības naudas likmi, kura faktiski tika piemērota pieteikuma izsniegt licenci vai licences saistībā ar šo importu iesniegšanas laikā. Šādas interpretācijas nolūkā nav nozīmes tam, ka tika pieprasīta drošības nauda ar augstāku likmi salīdzinājumā ar to, ko piemēro tāda paša veida preču, kādas ir importētās preces, citam importam, ņemot vērā, ka šie pēdējie darījumi tika atbrīvoti no ievedmuitas nodokļa samaksas.

(sal. ar 33. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Jēdziens “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”, kas ir paredzēts Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punktā, ir jāsaprot tādējādi, ka tajā ir ietvertas prasības, ko ir cēlis akciju sabiedrības kreditors par atbildības par šīs sabiedrības parādiem piemērošanu, pirmkārt, pret tās valdes locekli un, otrkārt, pret tās akcionāru, ņemot vērā, ka tie ir ļāvuši minētajai sabiedrībai turpināt komercdarbību, lai gan tai nebija pietiekama kapitāla un bija jāuzsāk tās likvidācija.

Šajā ziņā nav atbalstāma interpretācija, saskaņā ar kuru šādu prasību kvalifikācijai būtu jāievēro sabiedrības parādu, kā tādu, kas ir ietverami lietās, kuras vai nu attiecas, vai neattiecas uz līgumiem, kvalifikācija. Tās sekas būtu tādu tiesu skaita palielināšana, kuru piekritībā būtu prasību, ar kurām tiek apstrīdēta viena un tā pati nelikumīgā attiecīgās sabiedrības valdes locekļa vai akcionāra rīcība, izskatīšana atkarībā no dažādajiem šīs sabiedrības parādu, kas varētu būt šādu prasību pamatā, veidiem. Tādā situācijā īpašās jurisdikcijas normu tuvumā esamības nodrošināšanas mērķis, kas noteikts Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. un 3. punktā un ir balstīts uz īpaši ciešu saikni starp līgumu vai vietu, kur kaitējums noticis, un tiesu, kurai lūgts to izskatīt, nesaskan ar to, ka piekritīgās tiesas noteikšana var būt atkarīga no attiecīgās sabiedrības parādu veida.

Šādā situācijā, apstāklis, ka attiecīgo prasījumu sākotnējais kreditors ir nodevis kādam citam, arī neietekmē jurisdikcijas noteikšanu saskaņā ar attiecīgās regulas 5. panta 3. punktu.

(sal. ar 38., 41., 42., 59. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 3) punktu)
11

Minētās direktīvas 4.a panta 4. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, sākot ar [2006. gada 11. augustu], pasažieru kuģi, kas veic pārvadājumus uz vai no jebkuras Kopienas ostas, to teritoriālajos ūdeņos, ekskluzīvajās ekonomiskajās zonās un piesārņojuma kontroles zonās neizmanto flotes degvielu, ja tās sēra saturs pārsniedz 1,5 % (masas procenti). Dalībvalstis atbild par šīs prasības izpildi vismaz attiecībā uz kuģiem, kuri kuģo ar to karogu, un uz visiem kuģiem, kamēr tie atrodas to ostās.”