Jud ikatūr as krājums  
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]  
SECINĀJUMI,  
sniegti 2020 . gada 27. oktobrī 1  
Lieta C-4 8 1 / 1 9 
DB  
pret  
Commis sione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob),  
piedaloties:  
Presidenza del Consiglio dei Ministri  
(Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)  
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu –Tiesību aktu tuvināšana –Tirgus ļaunprātīga izmantošana –  
Direktīva 2003 /6/EK –14. panta 3. punkts –Regula (ES) Nr. 596/2014 –30. panta 1. punkta  
b) apakšpunkts –Nesadar bošanās ar kompe tentajām iestādēm –Administratīvi sodi un/vai citi  
administratīvi pasākumi –Pamattiesībām atbilstoša interpretācija –Eiropas Savienības Pamattiesību  
hartas 47. un 48. pants –Tiesības klusēt –Tvērums  
1. Šajā lietā Tiesai ir iesniegts Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) lūgums sniegt 
prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003 /6/EK (2003 . gada 
28. janvāris) par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus 
ļaunprātīgu izmantošanu) 2 14. panta 3. punkta un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 
Nr. 596/2014 (2014 . gada 16. aprīlis) par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas 
izmantošanas regula), ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003 /6/EK un Komisijas 
Direktīvas 2003 /124/EK, 2003 /125/EK un 2004 /72/EK 3, 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta, ar ko 
dalībvalstīm ir noteikts pienākums sodīt par pienākuma sadar boties ar tirgus uzraudzības iestādi 
(turpmāk tekstā –“uzraudzības iestāde”)pārkāpumiem, interpretāciju un spēkā esamību. 
2. It īpaši Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) uzdod Tiesai jautājumu par to, vai šīs normas ir 
iespējams interpretēt atbilstoši tiesībām klusēt(nemo tenetur se detegere), kā tās izrietot no Eiropas 
Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā –“Harta”) 47. un 48. panta, un vajadzības gadījumā par 
tvērumu, kāds jāatzīst šīm tiesībām. 
3. Rezumējot, Tiesai topošajā spriedumā būs iespēja izteikties par vairākiem delikātiem juridiskajiem 
jautājumiem, proti, par tiesību klusēt piemērojamību administratīvos procesos, kuru iznākumā var tikt 
piemērots krimināltiesisks sods, kā arī par šo tiesību precīzo tvērumu, kura noteikšana ir kļuvusi 
problemātiska tāpēc, ka šajā ziņā pastāv iespējamas atšķirības starp Eiropas Cilvēktiesību tiesas 
(turpmāk tekstā –“ECT”) atbilstīgo judikatūru un Tiesas atbilstīgo judikatūru. 
1 Oriģinālvaloda –franču. 
2 OV 2003 , L 96, 16. lpp. 
3 OV 2014 , L 173, 1. lpp. 
LV 
ECLI:EU:C:2020 :861 1 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI –LIETA C-481/19  
CONSOB  
I. Atbilstošās tiesību normas 
A. ECPAK 
4. Romā 1950 . gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības 
konvencijas (turpmāk tekstā –“ECPAK”) 6. pantā ir noteikts: 
“1. Ikvienam ir tiesības, nosakot [..] viņam izvirzītās apsūdzības krimināllietā pamatotību, uz taisnīgu 
un atklātu lietas savlaicīgu izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā ar likumu noteiktā tiesā. 
[..]” 
2. Ikviens, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, tiek uzskatīts par nevainīgu, kamērviņa vaina nav 
pierādīta saskaņā ar likumu. 
[..]” 
B. Savienības tiesības 
1. Harta 
5. Hartas 47. panta 2. punktā ir noteikts: 
“Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un 
objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. [..]” 
6. Saskaņā ar Hartas 48. panta 1. punktu:  
“Ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu, kamēr vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu.”  
2. Direktīva 2003 /6 
7. Direktīvas 2003 /6 12. pantā ir noteikts: 
“1. Kompe tentajai iestādei piešķir visas uzraudzības un izmeklēšanas pilnvaras, kuras ir vajadzīgas tās 
uzdevumu izpildei. Tā īsteno savas pilnvaras: 
a) tieši, vai 
b) sadar bībā ar citām iestādēm vai tirgus uzņēmumiem, vai 
c) uz savu atbildību deleģējot savas pilnvaras šādām iestādēm vai tirgus uzņēmumiem, vai 
d) izmantojot kompe tentās tiesu iestādes. 
2. Neskarot 6. panta 7. punktu, šā panta 1. punktā minētās pilnvaras īsteno atbilstīgi valsts tiesību 
aktiem un tajās ietilpst vismaz tiesības, 
[..] 
ECLI:EU:C:2020 :861 2 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
b) pieprasīt informāciju no visām attiecīgajām personām, ieskaitot arī tās, kuras secīgi iesaistās 
rīkojumu nodošanā vai attiecīgo darbību veikšanā,kā arī no to vadītājiem, un, vajadzības gadījumā, 
izsaukt kādu personu un uzklausīt; 
[..].” 
8. Direktīvas 14. pantā ir noteikts: 
“1. Neskarot dalībvalstu tiesības uzlikt kriminālsankcijas, dalībvalstis atbilstoši saviem valsts tiesību 
aktiem gādā par to, lai varētu veikt attiecīgus administratīvus pasākumus vai piemērot administratīvas 
sankcijas pret personām, kas ir atbildīgas par to, ka pārkāpti noteikumi, kas pieņemti, īstenojot šo 
direktīvu. Dalībvalsts gādā par to, ka šie pasākumi ir efektīvi, samērā ar nodarījumu un preventīvi. 
2. Saskaņā ar 17. panta 2. punktā paredzēto procedūru Komisija informācijai izveido 1. punktā minēto 
administratīvo pasākumu un sankciju sarakstu. 
3. Dalībvalstis nosaka sankcijas, kas piemērojamas par nesadar bošanos 12. pantā paredzētajā 
izmeklēšanā un pārbaudēs. 
4. Dalībvalstis paredz, ka attiecīgā kompe tentā iestāde var nodot atklātībai pasākumus vai sankcijas, kas 
tiks piemērotas par tādu noteikumu neievērošanu, kuri ir pieņemti, īstenojot šo direktīvu, izņemot 
gadījumus, kad to nodošana atklātībai radītu nopietnus traucējumus finanšu tirgos vai izraisītu 
nesamērīgu kaitējumu iesaistītajām pusēm.” 
3. Regula Nr. 596/2014 
9. Regulas Nr. 596/2014 23. pantā “Kompe tento iestāžu pilnvaras” ir noteikts:  
“1. Kompe tentās iestādes savas funkcijas un pilnvaras īsteno kādā no šādiem veidiem:  
a) tieši;  
b) sadar bībā ar citām iestādēm vai tirgus uzņēmumiem;  
c) uz savu atbildību deleģējot savas pilnvaras šādām iestādēm vai tirgus uzņēmumiem;  
d) izmantojot kompe tentās tiesu iestādes.  
2. Lai veiktu savus pienākumus saskaņā ar šo regulu, kompe tentajām iestādēm saskaņā ar valstu tiesību 
aktiem ir vismaz šādas uzraudzības un izmeklēšanas pilnvaras: 
[..] 
b) lūgt vai pieprasīt informāciju no jebkuras personas, arī no tām personām, kas ir secīgi iesaistītas 
rīkojumu nodošanā vai attiecīgo darbību veikšanā,kā arī no to augstākās vadības, un vajadzības 
gadījumā izsaukt un iztaujāt šādu personu, lai iegūtu informāciju; 
[..].” 
ECLI:EU:C:2020 :861 3 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI –LIETA C-481/19  
CONSOB  
10. Šīs regulas 30. pantā “Administratīvi sodi un citi administratīvi pasākumi”ir noteikts: 
“1. Neskarot kriminālsodus un neskarot kompe tento iestāžu uzraudzības pilnvaras saskaņā ar 
23. pantu, dalībvalstis saskaņā ar valstu tiesību aktiem paredz kompe tentajām iestādēm pilnvaras 
piemērot atbilstīgus administratīvus sodus vai citus administratīvus pasākumus vismaz par šādiem 
pārkāpumiem: 
[..] 
b) nesadar bošanos vai nepakļaušanos izmeklēšanai, inspekcijai, vai pieprasījumam, kā minēts 23. panta 
2. punktā. 
[..]” 
C. Itālijas tiesības 
11. Itālijas Republika ir transponējusi Direktīvu 2003 /6 ar 2005 . gada 18. aprīļa Legge n. 62 – 
Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità 
europee. Legge comunitaria 2004 (Likums Nr. 62 par noteikumiem pienākumu, kas izriet no Itālijas 
piederības Eiropas Kopienām, izpildei –2004 . gada Kopienu likums; 2005 . gada 27. aprīļa GURI 
Nr. 96 –GURI kārtējais pielikums Nr. 76) 9. pantu. Ar šo pantu 1996 . gada 6. februāra Testo unico 
delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge, 
n. 52 (Vienotais dokuments, kurā ir konsolidētas visas tiesību normas, kas attiecas uz finanšu 
starpniecību Likuma Nr. 52 8. un 21. panta izpratnē; turpmāk tekstā –“vienotais dokuments”), kurš ir 
ietverts 1998 . gada 24. februāra decreto legislativo n. 58 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 58; 1998 . gada 
26. marta GURI kārtējais pielikums Nr. 71) ir integrētas vairākas normas, tostarp 187.bis pants par 
administratīvo pārkāpumu saistībā ar iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un 187. 
quinquiesdecies pants par sodiem, kas piemērojami par nesadar bošanos izmeklēšanas laikā. 
12. Vienotā dokumenta 187.bis panta, redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu norises laikā, 
nosaukums bija “Iekšējās informācijas ļaunprātīga izmantošana”, un tas bija formulēts šādi: 
“1. Neskarot kriminālsodus, gadījumos, kad faktiskie apstākļi veido pārkāpumu, ar administratīvu 
naudas sodu no 20 000 EUR līdz 3 000 000 EUR apmērā soda ikvienu, kura rīcībā ir iekšējā informācija 
kā emitenta pārvaldes, pārvaldības vai pārraudzības struktūru loceklim vai kā emitenta kapitāla daļu 
turētājam, vai arī tāpēc, ka viņš veic darbu, strādā profesijā vai pilda dienesta, arī civildienesta, 
pienākumus vai amata pienākumus, un kurš: 
a) izmantojot minēto informāciju, tieši vai netieši, savā vārdā vai trešo personu vārdā iegādājas vai 
pārdod finanšu instrumentus vai veic ar tiem citas darbības; 
b) izpauž informāciju citām personām, un tas nenotiek, pildot darbu, strādājot profesijā vai pildot 
dienesta pienākumus vai amata pienākumus; 
c) iesaka citiem vai mudina citus uz šīs informācijas pamata veikt kādu no a) apakšpunktā minētajām 
darbībām. 
2. 1. punktā noteikto sodu piemēro arī ikvienam, kura rīcībā ir iekšējā informācija saistībā ar 
noziedzīgu darbību sagatavošanu vai veikšanu un kurš tādējādi veic kādu no 1. punktā minētajām 
darbībām. 
[..] 
ECLI:EU:C:2020 :861 4 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
4. 1. punktā paredzēto sodu piemēro arī ikvienam, kura rīcībā ir iekšējā informācija un kurš zinādams 
vai, ievērojot parasto rūpību, varēdams zināt, ka tā ir iekšējā informācija, veic kādu no minētajā punktā 
aprakstītajām darbībām. 
5. 1., 2. un 4. punktā paredzēto administratīvo naudas sodu apmēru palielina līdz tā summas 
trīskāršam apmēram vai līdz lielākai summai, kas desmit reizes pārsniedz pārkāpuma rezultātā iegūtos 
līdzekļus vai peļņu, ja, ņemot vērā pārkāpuma izdarītāja īpašības un iegūto līdzekļu vai peļņas apmēru, 
naudas sods nav pietiekams pat tad, ja tiek piemērota maksimālā summa. 
[..]” 
13. Vienotā dokumenta 187.quinquiesdecies panta, redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu norises 
laikā, nosaukums bija “Consob uzraudzības darbības aizsardzība” un tajā bija noteikts: 
“1. Gadījumos, kuri nav paredzēti codice civile [civilkodekss] 2638 . pantā, ikvienu, kas noteiktajā 
termiņā nepakļaujas Consob lūgumiem un kavē tās uzdevumu izpildi, soda ar administratīvu naudas 
sodu no 10 000 EUR līdz 200 000 EUR.” 
14. Šis pats vienotā dokumenta 187.quinquiesdecies panta, redakcijā, kas ir spēkā pašlaik, nosaukums ir 
“Itālijas Bankas un Consob uzraudzības darbības aizsardzība”, un tas ir formulēts šādi: 
“1. Ārpus gadījumiem, kuri paredzēti codice civile [civilkodekss] 2638 . pantā, saskaņā ar šo pantu soda 
ikvienu, kas noteiktajā termiņā nepakļaujas Banca d’Italia [Itālijas Banka] un Consob lūgumiem, 
nesadar bojas ar šīm iestādēm to uzraudzības uzdevumu izpildē vai šo izpildi kavē. 
1.bis Ja pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona, to soda ar administratīvu naudas sodu no 10 000 EUR 
līdz 5 000 000 EUR. 
1.ter Ja pārkāpumu ir izdarījusi sabiedrība vai iestāde, to soda ar administratīvu naudas sodu no 
10 000 EUR līdz 5 000 000  EUR vai ar tādu administratīvu naudas sodu, kura summa var sasniegt 10 % 
no apgrozījuma, ja šī summa ir augstāka par 5 000 000 EUR un apgrozījumu var noteikt atbilstoši 
195. panta 1.bis punktam. Neskarot noteikumus, kas paredzēti attiecībā uz sabiedrībām un iestādēm, 
pret kurām ir konstatēti pārkāpumi, 1.bis punktā minēto administratīvo naudas sodu piemēro 
sabiedrības vai iestādes pārstāvjiem vai darbiniekiem 190.bis panta 1. punkta a) apakšpunktā 
paredzētajos gadījumos. 
1.quater Ja labums, ko pārkāpuma izdarītājs ir guvis pēcpārkāpuma izdarīšanas, ir lielāks par šajā 
pantā noteiktajām robežvērtībām, administratīvo naudas sodu nosaka iegūtā labuma summas divkāršā 
apmērā, ja vien šo summu ir iespējams noteikt.” 
II. Tiesvedības rašanās fakti, pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi 
15. Ar 2012 . gada 18. maija Lēmumu Nr. 18199 Comm issione Nazionale per le Società e la Borsa 
(Consob) (Sabiedrību un biržas uzraudzības valsts komisija, Itālija) noteica DB naudas sodus par 
iekšējās informācijas izmantošanas administratīvu pārkāpumu, kas sastāv no divāmdaļām: iekšējās 
informācijas ļaunprātīgas izmantošanas un iekšējās informācijas nelikumīgas izpaušanas, kuras 
notikušas laikposmā no 2009 . gada 19. februāra līdz 26. februārim. Tā DB noteica arī naudas sodu 
50 000 EUR par administratīvo pārkāpumu, kas minēts vienotā dokumenta 187.quinquiesdecies pantā, 
par to, ka DB bija vairākkārt atlicis tās uzklausīšanas dienu, uz kuru viņš bija aicināts kā persona, kas 
ir informēta par faktiem, un atteicies atbildētuz viņam uzdotajiem jautājumiem tad, kad viņš bija 
ECLI:EU:C:2020 :861 5 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
ieradies Consob. Turklāt Consob noteica DB īslaicīgas reputācijas zaudēšanas sodu, kas minēts vienotā 
dokumenta 187.quater panta 1. punktā, uz astoņpadsmit mēnešiem, un izdeva rīkojumu par 
konfiskāciju atbilstošipeļņai vai tās iegūšanai izmantotajiem līdzekļiem saskaņā ar vienotā dokumenta 
187.sexies pantu. 
16. Pamata tiesvedībā, kurā tika sagatavots šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, DB vispirms 
iesniedza iebildumus Corte d’appello di Roma (Romas apelācijas tiesa, Itālija), tostarp apgalvojot, ka 
sods, kas viņam bija noteikts atbilstoši 1998 . gada 24. februāra Leģislatīvā dekrēta Nr. 58 187. 
quinquiesdecies pantam, bija nelikumīgs. Pēc šo iebildumu noraidīšanas DB iesniedza kasācijas 
sūdzību. Ar 2018 . gada 16. februāra rīkojumu Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, 
Itālija) uzdeva divus saistītus jautājumus par atbilstību konstitūcijai, kas bija jāskata Corte costituzionale 
(Konstitucionālā tiesa). 
17. Pirmais no šiem jautājumiem attiecas uz vienotā dokumenta 187.quinquiesdecies pantu, kāds tas 
paredzēts ar 2005 . gada 18. aprīļa Likuma Nr. 62 9. pantu, ciktālar šo normu soda par nepakļaušanos 
Consob lūgumiem noteiktajā termiņā vai par tās uzdevumu izpildes kavēšanu, tostarp personu, kurai 
Consob, pildot savus uzraudzības uzdevumus, pārmet iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu. 
18. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) norāda, ka 187. 
quinquiesdecies pants saduroties ar vairākiem principiem, no kuriem daži izriet no valsts tiesību aktiem 
(tiesības uz aizstāvību un lietas dalībnieku vienlīdzības princips, kas paredzēti attiecīgi Itālijas 
Konstitūcijas 24. panta otrajā daļā un 111. panta otrajā daļā), citi – no starptautiskajām tiesībāmun 
Savienības tiesībām (tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas paredzētas ECPAK 6. pantā, 
Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 14. pantā un Hartas 47. pantā), un 
pēdējo minēto pārkāpums var izraisīt attiecīgās tiesību normas neatbilstību konstitūcijai saskaņā ar 
Itālijas Konstitūcijas 11. pantu un 117. panta pirmo daļu. 
19. Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) ieskatā,nešķiet, ka “tiesības klusēt”, kuru pamatā ir 
minētās konstitucionālo tiesību normas, Savienības tiesību normas un starptautisko tiesību normas, 
pašas par sevi var pamatot personas atteikšanos ierasties uz Consob noteikto uzklausīšanu vai tās 
kavēšanos ierasties uz šo uzklausīšanu, ciktāl tiek garantētas – pretēji tam, kā tas esot bijis šajā 
gadījumā, – šīs personas tiesības neatbildētuz šīs uzklausīšanas laikā uzdotajiem jautājumiem. 
20. Proti, Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) ieskatā, vienotā dokumenta 187.quinquiesdecies 
pants gan redakcijā, kas bija spēkā lietas faktu norises laikā, gan redakcijā, kas ir spēkā pašlaik, 
attiecoties arī uz gadījumu, kurā personiska uzklausīšana ir noteikta personai, ko Consob, pamatojoties 
uz tāsrīcībā esošo informāciju, jau ir identificējusi kā iespējamo tāda pārkāpuma izdarītāju, kura 
konstatēšana ietilpst tās kompe tencē.Līdz ar to esot jānosaka, vai tiesības klusēt piemēro ne tikai 
kriminālprocesos, bet arī Consob noteiktajās uzklausīšanās, veicot tās uzraudzības darbības. Argumenti, 
kuru pamatā ir gan Itālijas Konstitūcijas 24. pants, gan ECPAK 6. pants, kā to interpretējusi ECT, 
liecinot par labu apstiprinošai atbildei uz šo jautājumu. 
21. Pretējs secinājums ietvertu risku, ka pienākuma sadar boties ar uzraudzības iestādi dēļ prezumētais 
tāda administratīvā pārkāpuma izdarītājs, par kuru var noteikt “sodoša” rakstura sodu, varētu arī 
faktiski veicināt to, ka pret viņu tiek izvirzīta apsūdzība krimināllietā. Iekšējās informācijas ļaunprātīga 
izmantošana Itālijas tiesībās tiekot kvalificēta gankā administratīvs pārkāpums (vienotā dokumenta 
187.bis pants), gan kā kriminālpārkāpums (vienotā dokumenta 184. pants). Šajā jomā piemērojamās 
procedūras varot tikt īstenotas un veiktas paralēli, kā tas faktiski bija DB gadījumā, ciktāl tas ir 
saderīgi ar ne bis in idem principu 4. 
4 Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018 . gada 20. marts, Garlsson Real Estate u.c. (C-537/16, EU:C:2018 :193, 42.–63. punkts). 
ECLI:EU:C:2020 :861 6 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
22. Turklāt Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) apgalvo, ka šaubas, kas šajā ziņā rodas, 
apstiprinot arī ECT judikatūra attiecībā uz ECPAK 6. pantu. 
23. Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) ieskatā, ņemot vērā to, ka vienotā dokumenta 187. 
quinquiesdecies pants Itālijas tiesību sistēmā tika ieviests, izpildot īpašu pienākumu, kas noteikts ar 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punktu, un ar to šodien tiek precīzi īstenots Regulas 
Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts, un šķiet, ka arīšīs divas tiesību normas nosaka 
dalībvalstu uzraudzības iestādēm pienākumu sodīt par to, ka persona, kas izdarījusi darbības, kuras 
kvalificējamas kā pārkāpumi, kas ietilpst šo iestāžu kompe tencē, nesniedz atbildes uzklausīšanā, 187. 
quinquiesdecies panta iespējama atzīšana par neatbilstīgu konstitūcijai draudētu sadurties ar Savienības 
tiesībām. Tādējādi varētu apšaubīt šāda pienākuma sodīt saderību ar Hartas 47. un 48. pantu, ar 
kuriem, šķiet, arī ir atzītas indivīda pamattiesības neliecināt pret sevi un neizteikt paziņojumus, kam 
būtu atzīšanās raksturs, tādāspašās robežāskā robežas, kuras izriet no ECPAK 6. panta un Itālijas 
Konstitūcijas 24. panta. 
24. Šajā ziņā Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) norāda, ka tai ir zināma Eiropas Savienības 
Tiesas judikatūra attiecībā uz tiesībām klusēt pret konkurenci vērstu darbību jomā; šī judikatūra, 
pārkāpuma izdarītājam nosakot pienākumu atbildēt uz jautājumiem, kas attiecas uz faktiskajiem 
apstākļiem, tomēr nozīmējot, ka tiek būtiski ierobežots principa nemo tenetur se detegere tvērums, 
ciktāl šis princips krimināllietās ietver ieinteresētās personas tiesības ar saviem paziņojumiem – pat 
netieši – neliecināt pret sevi. Tā norāda, ka šī judikatūra – kas izstrādāta attiecībā uz juridiskām, nevis 
fiziskām personām un lielā mērā pirms Hartas pieņemšanas un pirms tam, kad tai tika atzīts tāds pats 
juridiskais spēks kā Līgumiem, – šķiet grūti savietojama ar administratīvo sodu, kas paredzēti Itālijas 
tiesību sistēmā iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas jomā, “sodošo” raksturu, ko pati tiesa ir 
atzinusi spriedumā Di Puma un Zecca 5. Šīs tiesas ieskatā, šis raksturs, šķiet, nozīmējot, ka 
prezumētajam nodarījuma izdarītājam ir nepieciešams atzīt tādas pašas garantijas kā tās, kas atzītas 
krimināllietās. 
25. Turklāt Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) uzskata, ka Tiesas judikatūra pilnībā neatbilst 
ECT judikatūrai, kura, šķiet, gluži pretēji, atzīst apsūdzētā tiesību klusēt plašāku tvērumu, tostarp 
administratīvajos procesos, kuru iznākumā nosaka “sodoša” rakstura sodus. 
26. Tā kā Tiesa un Savienības likumdevējs līdz šim nav skatījuši jautājumu par to, vai ar Hartas 47. un 
48. pantu, ņemot vērā ECT judikatūru attiecībā uz ECPAK 6. pantu, ir noteikts pienākums atzīt šo 
tiesību spēkā esamību arī administratīvajos procesos, kuru iznākumā var noteikt “sodoša” rakstura 
sodus, iesniedzējtiesa, pirms tā izsakās par tai uzdoto jautājumu par atbilstību konstitūcijai, uzskata 
par nepieciešamu vērsties Tiesā, lai tāšai tiesai izskaidr o, kā interpretējams un, vajadzības gadījumā, 
vai ir spēkā, ņemot vērā Hartas 47. un 48. pantu, Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkts, kā tas 
piemērojams ratione temporis,kā arī Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts. It 
īpaši esot jānosaka, vai šīs tiesību normas ļauj dalībvalstīm nesodīt personu, kas atsakās atbildētuz 
uzraudzības iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šīs personas atbildība par pārkāpumu, kas 
tiek sodīts ar kriminālsodiem vai “sodoša” rakstura administratīvajiem sodiem. 
27. Šajos apstākļos Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot 
Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: 
“1) Vai Direktīvas 2003 /6/EK, kas joprojām piemērojama ratione temporis, 14. panta 3. punkts un 
Regulas (ES) Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj 
dalībvalstij nesodīt personu, kura atsakās atbildēt uz kompe tentās iestādes jautājumiem, no kuriem 
var izrietēt šīs personas atbildība par pārkāpumu, kas tiek sodīts ar “sodoša” rakstura 
administratīvajiem sodiem? 
5 Spriedums, 2018 . gada 20. marts (C-596/16 un C-597/16, EU:C:2018 :192). 
ECLI:EU:C:2020 :861 7 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 2003 /6/EK, kas joprojām piemērojama 
ratione temporis, 14. panta 3. punkts un Regulas (ES) Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta 
b) apakšpunkts ir saderīgi ar [Hartas] 47. un 48. pantu, arī ievērojot [ECT] judikatūru saistībā ar 
ECPAK 6. pantu un dalībvalstīm kopīgās konstitucionālās tradīcijas, ciktāl tie liek sodītarī 
personu, kas atsakās atbildēt uz kompe tentās iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šīs 
personas atbildība par pārkāpumu, kas tiek sodīts ar “sodoša” rakstura administratīvajiem sodiem?” 
III. Tiesvedība Tiesā 
28. Par šiem jautājumiem rakstveida apsvērumus ir iesnieguši DB, Itālijas valdība, Spānijas valdība, 
Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments, kā arī Eiropas Komisija. 
29. Šopašu ieinteresēto pušu mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2020 . gada 13. jūlijā. 
IV. Analīze 
A. Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību 
30. Procesuālajos rakstos Padome norāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte 
costituzionale (Konstitucionālā tiesa) pati norāda, ka vienīgi Direktīva 2003 /6 ratione temporis attiecas 
uz pamatlietā aplūkojamajiem faktiem, savukārt Regula Nr. 596/2014 , ar ko tika atcelta un aizstāta šī 
direktīva, pašlaik regulē attiecīgo jomu, tomēr nekā citādi nav saistīta ar aplūkojamo valsts tiesvedības 
pamatā esošo situāciju. 
31. Padomes ieskatā, Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa), uzsverot, ka vienīgā pamatlietā 
atbilstīgā tiesību norma ir Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkts, šķiet, netieši atzīst, ka atbildes uz tās 
jautājumiem par Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju un spēkā 
esamību nav nepieciešamas lietas pamatā esošā strīda atrisinājumam, bet galvenokārt ir paredzētas 
tam, lai padar ītu skaidr āku normatīvo situāciju nākotnē. 
32. Tādējādi iesākumā ir jāuzdod jautājums par to, vai Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta 
b) apakšpunkts arī ir atbilstīgs tam, lai ļautu Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) spriest par 
Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) lūgumu. 
33. Šajā ziņā es vispirms atgādinu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par 
Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa ir uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un 
faktisko apstākļu ietvaros un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. To 
var noraidīt tikai izņēmuma gadījumos, kad ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai 
vai spēkā esamības pārbaudei nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai 
arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, 
kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, kā arī lai saprastu 
iemeslus, kuru dēļ valsts tiesa uzskata, ka tai ir vajadzīgas atbildes uz šiem jautājumiem tajā izskatāmā 
strīda izšķiršanai 6. 
34. Man šķiet, ka šajā gadījumā Padomes izvirzītā argumenta pamatā ir konstatējums, ka 
iesniedzējtiesas nolēmums neatbilst Tiesas Reglamenta 94. panta c) punktā noteiktajai prasībai, ciktāl, 
pirmāmkārtām, šajā nolēmumā nav norādīti iemesli, kuru dēļ Corte costituzionale (Konstitucionālā 
tiesa) ir uzdevusi jautājumus par Regulas Nr. 596/2014 interpretāciju un spēkā esamību, un, otrām 
6 Skat. ex multis spriedumu, 2019 . gada 12. decembris, Slovenské elektrárne (C-376/18, EU:C:2019 :1068 , 24. punkts un tajā minētā judikatūra). 
ECLI:EU:C:2020 :861 8 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
kārtām, tajā nav norādīta saikne starp šo regulu un pamatlietā piemērojamajiem tiesību aktiem. Šo 
trūkumu sekas, Padomes ieskatā, esot tādas, ka Tiesai ir jāizsaka konsultatīvs viedoklis par 
hipotētiskiem jautājumiem, tādējādi radot šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu daļēju 
nepieņemamību. 
35. Es nevaru piekrist šai nostājai šādu iemeslu dēļ. 
36. Attiecībā uz Reglamenta 94. panta c) punktā minētās prasības pirmo daļu es norādu, ka lūgumā 
sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) skaidri norāda,ka lūgto 
interpretāciju pamato apstāklis, ka vienotā dokumenta 187.quinquiesdecies panta iespējama atzīšana 
par neatbilstīgu konstitūcijai draudētu arī sadurties ar pienākumu sodīt, kas šobrīd izriet no Regulas 
Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta. Tādējādi Corte costituzionale (Konstitucionālā 
tiesa), manuprāt, netieši atzīst, ka tās nolēmums attieksies ne tikai uz vienotā dokumenta 187. 
quinquiesdecies pantu, redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu norises laikā, bet arī uz šopašu 
normu redakcijā, kas ir spēkāšobrīd. Proti, kā savos rakstveida apsvērumos konstatē Komisija, no 
1953 . gada 11. marta Legge n. 87 – Norme sulla costituzione e sul funzionamento della Corte 
costituzionale (Likums Nr. 87 par konstitūciju un Konstitucionālās tiesas darbību; 1953 . gada 
14. marta GURI Nr. 62) 27. panta izriet, ka gadījumā,ja Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 
apmierina pieteikumu vai prasību par kāda likuma vai tiesību akta ar likuma spēku atbilstību 
konstitūcijai, tā izsakās – prasības priekšmeta robežās – ne tikai par tiem normatīvajiem aktiem, kas 
nav atbilstīgi konstitūcijai, bet arī par tiem, kuru neatbilstība konstitūcijai ir pieņemtā nolēmuma 
sekas. Ar to, ka iesniedzējtiesas nolēmumā nav skaidra s atsauces uz šo tiesību normu, ar ko ir noteikts 
tādu nolēmumu tvērums, ar kuriem apmierina pieteikumu vai prasību par atbilstību konstitūcijai veidā, 
kas noteikti ir zināms arī citām Savienības konstitucionālajām tiesām, nešķiet pietiekami, lai pamatotu 
secinājumu, saskaņā ar kuru minētās prasības pirmā daļa neesot izpildīta. 
37. Attiecībā uz otro daļu pietiek ar norādi, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte 
costituzionale (Konstitucionālā tiesa) norāda, ka ar aplūkojamo valsts tiesību normu, proti, vienotā 
dokumenta 187.quinquiesdecies pantu pamatlietas faktu norises laikā bija transponēts 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkts un šobrīd ir transponēts Regulas Nr. 596/2014 30. panta 
1. punkta b) apakšpunkts. Lai gan ir taisnība, ka “pamatlietā piemērojamā tiesību norma” ir vienotā 
dokumenta 187.quinquiesdecies pants, redakcijā, ar kuru tika transponēta Direktīva 2003 /6, tāpat ir 
taisnība, ka, ņemot vērā Direktīvas 2003 /6 normu un Regulas Nr. 596/2014 normu savstarpējo 
saskaņotību, saikne starp šo regulu un pamatlietā piemērojamo tiesību normu, manuprāt, ir jāuzskata 
par pierādītu. 
38. Līdz ar to es iesaku Tiesai atzīt jautājumus par pieņemamiem. 
B. Par lietas būtību 
1. Prejudiciālo jautājumu pārformulēšana 
39. No iepazīšanās ar iesniedzējtiesas nolēmumu izriet, ka Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 
inter alia vēlas saņemt paskaidr ojumus par tvērumu, kāds tai ir jāatzīst attiecībā uz fizisku personu 
tiesībām klusēt sakarā ar šajā ziņā iespējamāmatšķirībām ECT judikatūrā un Tiesas judikatūrā 7. 
40. Ņemot vērā prejudiciālo jautājumu formulējumu, kā arī atkarības saikni starp atbildi uz pirmo 
jautājumu un otrā jautājuma skatīšanu, šī problemātika, manuprāt, varētu palikt ārpus vērtējuma, ko 
Tiesa sniegs pasludināmajā spriedumā. 
7 Skat. iesniedzējtiesas nolēmuma 9.2. punktu. 
ECLI:EU:C:2020 :861 9 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
41. Tādējādi, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, kas tai ļaus izstrādāt sprieduma saturu par 
atbilstību konstitūcijai, man šķiet nepieciešami pārformulēt jautājumus, kurus tā ir uzdevusi Tiesai. 
42. Ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā sadar bības procedūrā starp valstu tiesām un Tiesu 
Tiesas rīcībā esošās pilnvaras pārformulēt tai uzdotos jautājumus ir pamatotas ar apstākli, ka Tiesai ir 
jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt tās izskatīšanā esošo lietu 8. 
43. Otrāmkārtām, es norādu, ka prejudiciālo jautājumu pārformulēšana, vispārīgi raugoties, man šķiet 
delikāts uzdevums, kas prasa ļoti lielu Tiesas piesardzību, lai izvairītos no jebkādas iejaukšanās 
iesniedzējtiesas kompe tencē, jo vienīgi tai ir jāvērtē tajā izskatāmajā lietā radušos juridisko jautājumu 
atbilstība, kā arī prejudiciālo jautājumu nepieciešamība tam, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu 9. 
44. Šajā gadījumā dažas ieinteresētās puses ieteica pirmo jautājumu pārformulēt tādējādi, ka tas būtībā 
ir vērsts uz to, lai noskaidr otu, vai Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkts un Regulas 
Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts, tos lasot kopā ar Hartas 47. un 48. pantu,ir 
jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj dalībvalstīm nesodīt personu, kas atsakās atbildēt uz uzraudzības 
iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šīs personas atbildība par nodarījumu, kurš tiek sodīts 
ar administratīvajiem sodiem, kam ir krimināltiesisks raksturs. 
45. Šāda pārformulēšana, manuprāt, sagroza pirmā jautājuma priekšmetu; šis jautājums attiecas uz 
pašu iespēju dalībvalstīm, pieņemot vai īstenojot transponēšanas pasākumus, interpretēt minētās 
tiesību normas atbilstoši tiesībām klusētun de facto apiet problemātiku, kura saistīta ar aplūkojamo 
tiesību normu spēkā esamību, kas ir otrā jautājuma priekšmets. 
46. Lai izvairītos no šāda rezultāta, es uzskatu, ka pārformulēšanai ir jāattiecas uz jautājumu par to, vai, 
ņemot vērā Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkta formulējumu un Regulas Nr. 596/2014 30. panta 
1. punkta b) apakšpunkta formulējumu, šīs normas var interpretēt atbilstoši pamattiesībāmun it īpaši 
tiesībām klusēt, kā tās izrietot no Hartas 47. un 48. panta, vai arīšāda interpretācija, gluži pretēji, būtu 
contra legem. Ir skaidr s, ka apstiprinošas atbildes gadījumā jebkādas šaubas par šo tiesību normu spēkā 
esamību, ņemot vērā minētos Hartas pantus, tiks kliedētas. Turklāt šādai pārformulēšanai ir jādod 
Tiesai iespēja izteikties par problemātiku, kas attiecas uz tiesību klusēt precīzo tvērumu, kā tas ir 
izklāstīts šo secinājumu 39. punktā. 
47. Ņemot vērāšos apsvērumus, es iesaku Tiesai pārformulēt abus iesniedzējtiesas uzdotos 
prejudiciālos jautājumus šādi: 
“Kāds tvērums ir jāpiešķir fizisku personu tiesībām klusēt, kā tas izriet no Hartas 47. un 48. panta, 
ņemot vērā ECT judikatūru un [Tiesas] judikatūru pret konkurenci vērstu darbību jomā, pieņemot, ka 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkta un Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta 
formulējumi ļauj tos interpretēt atbilstoši minētajām tiesībām?” 
2. Pārformulētā jautājuma vērtējums 
48. Saskaņā ar pārformulētā jautājuma iekšējo loģiku es pārbaudīšu, vai, ņemot vērā aplūkojamo pantu 
formulējumu, ir iespējama tiesībām klusēt atbilstoša interpretācija; tādā gadījumāšo tiesību normu 
spēkā esamību nevarēsapšaubīt. Tas ir atkarīgs no tā, vai šīs tiesību normas ir jāsaprot tādējādi, ka tās 
neliek dalībvalstīm sodīt personas, kas atsakās atbildēt uz uzraudzības iestādes jautājumiem, no kuriem 
var izrietēt šo personu atbildība par nodarījumu, ko soda ar administratīvajiem sodiem, kuriem ir 
8 Skat. spriedumu, 2020 . gada 14. maijs, T-Systems Magyarország (C-263/19, EU:C:2020 :373, 45. punkts un tajā minētā judikatūra). 
9 Skat. spriedumu, 2018 . gada 22. februāris, Kubota (UK) un EP Barrus (C-545/16, EU:C:2018 :101, 18. punkts un tajā minētā judikatūra). 
ECLI:EU:C:2020 :861 10 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI –LIETA C-481/19  
CONSOB  
krimināltiesisks raksturs 10 (b sadaļa). Tomēr ir jānorāda, ka šī jautājuma priekšnoteikums ir 
apstiprinoša atbilde uz jautājumu, vai tiesības klusētir piemērojamas ne tikai kriminālprocesos, bet arī 
administratīvajos procesos, kuru iznākumā var piemērot minētos sodus. Lai arī iesniedzējtiesa izvirza 
vairākus argumentus par labu šādai atbildei, tā tomēr, šķiet, Tiesai uzdod jautājumus, lai kliedētu 
jebkādas joprojām šajā ziņā pastāvošas šaubas. Līdz ar to es vispirms pievērsīšos šim jautājumam 
(a sadaļa). Visbeidzot es paudīšu savu nostāju attiecībā uz tvērumu, kāds šajā kontekstā ir jāpiešķir 
tiesībām klusēt, kā tās izriet no Hartas 47. un 48. panta (c sadaļa). 
a) Par tiesību klusēt atzīšanu administratīvajos procesos, kuru iznākumā var piemērot 
krimināltiesiska rakstura sodus 
49. Vispirms ir jānorāda, ka ne Hartas 47. panta 2. punktā (tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu), ne 
tās 48. panta 2. punktā (nevainīguma prezumpcija) nav skaidri nostiprinātas tiesības klusēt. 
50. Tomēr saskaņā ar viendabīguma klauzulu, kura minēta Hartas 52. panta 3. punktā un saskaņā ar 
kuru ar Hartu nostiprināto tiesību, kas atbilst ar ECPAK garantētajām tiesībām, jēgai un tvērumam ir 
jābūt “tādiem pašiem kā jēgai un tvērumam, ko šīm tiesībām piešķir” ECPAK attiecīgais pants, 
paskaidr ojumos par Hartu attiecībā uz tās 47. panta 2. punktu ir noteikts, ka garantijas, kas izriet no 
ECPAK 6. panta 1. punkta, “tāpat attiecas arī uz Savienību”, un attiecībā uz tās 48. panta 2. punktu – 
ka šīm tiesībām “ir tāda pati nozīme un darbības joma” kā tiesībām, kuras ir nostiprinātas ECPAK 
6. panta 2. punktā 11. 
51. Lai arī ir taisnība, ka arī ECPAK 6. pantā nav nevienas atsauces uz tiesībām klusēt, ir jāatgādina – 
ECT ir vairākkārt lēmusi, ka, neraugoties uz šādas skaidra s atzīšanas neesamību, tiesības klusētun 
tiesības neliecināt pret sevi kā tiesību klusēt sastāvdaļa ir “vispārīgi atzītas starptautiskās normas, kas ir 
pamatā ar ECPAK 6. pantu nostiprinātajam lietas taisnīgas izskatīšanas jēdzienam”12. 
52. Attiecībā uz ECPAK 6. panta materiālo piemērošanas jomu no tā formulējuma izriet, ka šīs normas 
krimināltiesiskā sadaļa ir jāpiemēro ikreiz, kad runa ir par “apsūdzību krimināllietā”. 
53. Ir vispārzināms, ka uz jēdzienu “krimināllieta”ECT ir attiecinājusi plašu interpretāciju, lai aptvertu 
ne tikai procesus, kuru iznākumā var piespriest sodus, ko valsts likumdevējs kvalificējis kā tādus, kas 
attiecas uz krimināltiesību jomā, bet arī procesus nodokļu jomā un disciplinārās procedūras, kuriem – 
lai arīšis likumdevējs tos kvalificējis kā administratīvus –ir galvenokārt krimināltiesisks raksturs. Šāda 
autonoma interpretācija ir pamatota ar kritērijiem, kuri izstrādāti kopš sprieduma Engel 13 
pasludināšanas un kurus Tiesa vēlāk atkārtoja spriedumā Bonda 14, proti, nodarījuma kvalificēšana valsts 
tiesībās, šī nodarījuma būtībaun tā soda smagums, ko par šo nodarījumu var piemērot tā izdarītājam 
(turpmāk tekstā –“sprieduma Bonda kritēriji”). 
54. Ir īsi jāizskata šie kritēriji, kā tie raksturoti ECT judikatūrā 15. 
10 Formulējumu “sodošs raksturs”, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, es aizvietoju ar formulējumu “krimināltiesisks raksturs”, jo iesniedzējtiesas 
nolēmums atklāj, ka pirmais no šiem formulējumiem tiek uzskatīts par tādu, kas izriet no apstākļa, ka ir izpildīti no 2012 . gada 5. jūnija 
sprieduma Bonda (C-489/10, EU:C:2012 :319) izrietošie kritēriji. 
11 OV 2007 , C 303, 17. lpp.  
12 Skat. ECT spriedumu, 1993 . gada 25. februāris, Funke pret Franciju (CE:ECHR:1993 :0225 JUD001082884 , 44. punkts), un ECT spriedumu,  
1994 . gada 28. oktobris, Murray pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :0208 JUD001873191 , 45. punkts). 
13 ECT spriedums, 1976 . gada 8. jūnijs, Engel u.c. pret Nīderlandi (CE:EHCR:1976 :0608 JUD000510071 , 82. punkts). 
14 Spriedums, 2012 . gada 5. jūnijs (C-489/10, EU:C:2012 :319, 37.–43. punkts). Skat. arī spriedumu, 2013 . gada 26. februāris, Åkerberg Fransson 
(C-617/10, EU:C:2013 :105, 35. punkts). 
15 Lai iepazītos ar izsmeļošu šo elementu izklāstu, skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Bonda (C-489/10, EU:C:2011 :845, 
47.–50. punkts) un ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas [M. Campos Sánchez-Bordona] secinājumus lietā Menci (C-524/15, 
EU:C:2017 :667, 44.–48. punkts). 
ECLI:EU:C:2020 :861 11 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
55. Pirmais kritērijs, kas attiecas uz nodarījuma kvalificēšanu saskaņā ar valsts tiesībām, nav atbilstīgs, 
ja ir runa par sodu, kurš kvalificēts kā administratīvs sods 16.Tādā gadījumā ir jāveic pārējo divu 
kritēriju vērtējums. 
56. Otrais kritērijs, ar kuru tiecas noskaidr ot nodarījuma patieso raksturu, tiek vērtēts, pamatojoties uz 
noteiktu skaitu faktoru, ņemot vērā, ka nodarījums būs krimināltiesiska rakstura it īpaši tad, ja valsts 
tiesībās paredzētais sods ir vērsts uz sabiedrību kopumā, nevis uz stingri noteiktu adresātu grupu 17,ja 
sodu raksturo tas, ka sodīšana notiek represijas un prevencijas nolūkā 18, nevis ar to tikai tiecas 
atlīdzināt zaudējumus 19, un ja ar valsts tiesību normu par sodu nodrošina tādu tiesisko interešu 
saglabāšanu, kuru aizsardzība parasti tiek garantēta ar krimināltiesībām 20. 
57. Trešais kritērijs it īpaši attiecas uz tā soda smaguma pakāpi, ko par nodarījumu var piemērot tā 
izdarītājam un ko nosaka, atsaucoties uz sodu, kuru a priori var piemērot attiecīgajai personai, nevis uz 
sodu, kas faktiski piemērots 21. Brīvības atņemšanas sodi pēc definīcijas ir krimināltiesiska rakstura 22, 
tāpat kā naudas sodi, kas var tikt aizstāti ar brīvības atņemšanas sodiem to nesamaksāšanas gadījumā 
vai kas var izraisīt ierakstu sodāmības reģistrā 23. 
58. Otrais un trešais kritērijs principā ir alternatīvi. Tomēr var tikt piemērota kumulatīva pieeja, ja 
katra kritērija atsevišķa analīze neļauj izdarīt skaidr u secinājumu par apsūdzības krimināllietā 
esamību 24. 
59. Ja šo kritēriju izvērtēšanā atklājas, ka aplūkojamajā administratīvajā procesā var piemērot sodu, kas 
attiecas uz “krimināllietu”, tādā gadījumā piemēro ar ECPAK 6. panta krimināltiesisko sadaļu saistīto 
garantiju pilnu spektru, tostarp tātad tiesības klusēt, kas ir piemērojamas. Proti, ja ECT pierāda, ka 
sodam, ko var piemērot izmeklēšanas procedūras iznākumā, ir krimināltiesisks raksturs, tā neuzdod 
nevienu papildu jautājumu par aplūkojamo specifisko tiesību piemērojamību, jo šī piemērojamība ir 
šādas soda kvalificēšanas neapejamas sekas 25. 
60. Katrā ziņā ir jāuzsver – kā pamatoti norāda iesniedzējtiesa –, ka tiesības klusēt jau ir vairākkārt 
atzītas personām, kuras nebija atbildējušas uz administratīvo iestāžu jautājumiem administratīvu 
pārkāpumu konstatēšanas procedūrās. Šajos gadījumos tieši to, ka sodiem, kurus administratīvā iestāde 
piemēro par nodarījumiem, kas ir tās veiktās izmeklēšanas priekšmets, ir krimināltiesisks raksturs, ECT 
ir atzinusi par noteicošo 26. 
61. Ņemot vērā iepriekš minēto,ir jāsecina, ka tad, ja vērtētos sodus, ņemot vērā sprieduma Bonda 
kritērijus, kvalificē kā krimināltiesiska rakstura sodus, tiesības klusēt tiek atzītas automātiski. 
16 ECT spriedums, 1976 . gada 8. jūnijs, Engel u.c. pret Nīderlandi (CE:EHCR:1976 :0608 JUD000510071 , 82. punkts).  
17 ECT spriedums, 1998 . gada 2. septembris, Lauko pret Slovākiju (CE:ECHR:1998 :0902 JUD002613895 , 58. punkts).  
18 ECT spriedums, 2009 . gada 25. jūnijs, Maresti pret Horvātiju (CE:ECHR:2009 :0625 JUD005575907 , 59. punkts).  
19 ECT spriedums, 2006 . gada 23. novembris, Jussila pret Somiju (CE:ECHR:2006 :1123 JUD007305301 , 38. punkts).  
20 ECT spriedums, 2014 . gada 4. marts, Grande Stevens un citi pret Itāliju (CE:ECHR:2014 :0304 JUD001864010 , 90. punkts).  
21 ECT spriedums, 2014 . gada 4. marts, Grande Stevens un citi pret Itāliju (CE:ECHR:2014 :0304 JUD001864010 , 98. punkts).  
22 ECT spriedums, 1976 . gada 8. jūnijs, Engel u.c. pret Nīderlandi (CE:EHCR:1976 :0608 JUD000510071 , 82. punkts).  
23 ECT spriedums, 2011 . gada 31. maijs, Zugic pret Horvātiju (CE:ECHR:2011 :0531 JUD000369908 , 68. punkts).  
24 ECT spriedums, 2006 . gada 23. novembris, Jussila pret Somiju (CE:ECHR:2006 :1123 JUD007305301 , 30. un 31. punkts).  
25 Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2014 . gada 4. marts, Grande Stevens u.c. pret Itāliju (CE:ECHR:2014 :0304 JUD001864010 , 101. punkts), kurā ECT  
vērtējumu par ECPAK 6. panta piemērojamību noslēdz šādi: “Tiesa uzskata, ka prasītājiem piemērotajiem naudas sodiem ir krimināltiesisks 
raksturs un tādējādi šajā gadījumā ir jāpiemēro 6. panta 1. punkts tā krimināltiesiskajā aspektā (mans izcēlums). 
26 Skat. ECT spriedumu, 2001 . gada 3. maijs, J.B. pret Šveici (CE:EHCR:2001 :0503 JUD003182796 ; izmeklēšanas process par krāpšanu nodokļu 
jomā); ECT spriedumu, 2005 . gada 4. oktobris, Shannon pret Apvienoto Karalisti (CE:EHCR:2005 :1004 JUD000656303 ; process par krāpšanu 
grāmatvedības jomā un krāpniecisku aizliegtu vienošanos), kā arī ECT spriedumu, 2012 . gada 5. aprīlis, Chambaz pret Šveici 
(CE:EHCR:2012 :0405 JUD001166304 ; izmeklēšanas process par krāpšanu nodokļu jomā). 
ECLI:EU:C:2020 :861 12 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
b) Par iespēju aplūkojamās tiesību normas interpretēt atbilstoši tiesībām klusēt 
62. Šajā posmā ir jānosaka, vai, ņemot vērā Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punktu un Regulas 
Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunktu, šīs tiesību normas ir iespējams interpretēt atbilstoši 
tiesībām klusēt, proti, tādā nozīmē, ka tie nenosaka dalībvalstīm pienākumu sodīt personu, kas atsakās 
atbildēt uz uzraudzības iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šīs personas atbildība par 
nodarījumu, kas tiek sodīts ar krimināltiesiska rakstura administratīvajiem sodiem. Vienīgi gadījumā,ja 
šāda iespēja tiktu apstiprināta, uz jautājumu par šo tiesību normu spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 
47. un 48. pantu, būtu jāsniedz apstiprinoša atbilde. 
63. Šim nolūkam vispirms ir īsi jānosaka tiesiskais konteksts, kādā iekļaujas tiesību normas, kas ir šī 
jautājuma priekšmets. 
64. Direktīvas 2003 /6 mērķis ir cīnīties pret tirgus ļaunprātīgu izmantošanu. Kā izriet no šīs direktīvas 
2. un 12. apsvēruma, ar to aizliedz iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus 
manipulācijas, lai nodrošinātu finanšu tirgu integritāti un stiprinātu ieguldītāju uzticību šiem tirgiem, 
kas ir uzticība, kura balstāsit īpaši uz faktu, ka šie ieguldītāji ir vienlīdzīgā stāvoklī un ir aizsargāti 
pret iekšējās informācijas prettiesisku izmantošanu 27. 
65. Lai nodrošinātu šī tiesiskā regulējuma pienācīgu efektivitāti, ir svarīgi, lai katrs saskaņā ar 
Direktīvu 2003 /6 noteiktu aizliegumu pārkāpums tiktu tūlīt atklāts un sodīts 28.No šāda skatupunkta 
raugoties, šīs direktīvas 14. pantā ir noteiktas prasības, kādām dalībvalstīm ir pienākums pielāgot savu 
valsts regulējumu attiecībā uz sodiem. 
66. Lai gan tāsmērķi ir tādi pašikā Direktīvai 2003 /6 29, Regulas Nr. 596/2014 ā mērķis ir ieviest 
vienotāku un stingrāku tiesisko regulējumu, it īpaši, stiprinot uzraudzības iestādes uzraudzības, 
izmeklēšanas un sankciju pilnvaras 30. Attiecībā uz sankcijām šīs regulas 30. pantā ir paplašināts to 
prasību klāsts, kurām dalībvalstīm ir pienākums pielāgot savu valsts regulējumu. 
67. Attiecībā uz tiesību normām, kuras Tiesa ir aicināta interpretēt šajā lietā,ir jānorāda, ka 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīmirjānosaka administratīvās sankcijas, 
kas piemērojamas par nesadar bošanos izmeklēšanā, kuru veic uzraudzības iestāde. Tomēr šajā pantā 
minētā skaidr ā atsauce uz šīspašas direktīvas 12. pantu prasa, lai aplūkojamo normu lasītu kopā ar 
12. pantu, kura 2. punkta b) apakšpunktā attiecībā uz uzraudzības iestādes pilnvaru minimālo saturu ir 
noteikts, ka šajās pilnvarāsir jābūt iekļautām tiesībām “pieprasīt informāciju no visām attiecīgajām 
personām, ieskaitot arī tās, kuras secīgi iesaistāsrīkojumu nodošanā vai attiecīgo darbību veikšanā,kā 
arī no to vadītājiem, un, vajadzības gadījumā, izsaukt kādu personu un uzklausīt” 31. Citiem vārdiem, 
Direktīvas 2003 /6 12. pantā ir norādīts, ka to personu kategorijas klāstam, attiecībā uz kurām var tikt 
īstenotas šīs uzraudzības iestādes tiesības, principā nav nekādu robežu. 
68. Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunktā būtībā ir paredzēts, ka dalībvalstīmir 
jānodrošina, lai uzraudzības iestādei būtu pilnvaras piemērot sodus un administratīvus pasākumus par 
“nesadar bošanos vai nepakļaušanos izmeklēšanai, inspekcijai, vai pieprasījumam”.Tā kā minētajā 
Regulas Nr. 596/2014 30. pantā ir skaidra atsauce uz šīspašas regulas 23. pantu, tas noteikti prasa to 
lasīt kopā ar šopēdējo pantu, kura 2. punktā ir noteikts uzraudzības iestādes uzraudzības un 
27 Spriedumi, 2009 . gada 23. decembris, Spector Photo Group un Van Raemdonck (C-45/08, EU:C:2009 :806, 47. punkts); 2011 . gada 7. jūlijs, 
IMC Securities (C-445/09, EU:C:2011 :459, 27. punkts); 2012 . gada 28. jūnijs, Geltl (C-19/11, EU:C:2012 :397, 33. punkts), kā arī 2015 . gada 
11. marts, Lafonta (C-628/13, EU:C:2015 :162, 21. punkts). 
28 Skat. Direktīvas 2003 /6 38. apsvērumu. 
29 Skat. Regulas Nr. 596/2014 24. apsvērumu. 
30 Skat. Regulas Nr. 596/2914 4. apsvērumu. 
31 Mans izcēlums. 
ECLI:EU:C:2020 :861 13 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
izmeklēšanas pilnvaru minimālais saturs tādā nozīmē,ka šīs pilnvaras ietver tostarp pilnvaras “lūgt vai 
pieprasīt informāciju no jebkuras personas, arī no tām personām, kas ir secīgi iesaistītas rīkojumu 
nodošanā vai attiecīgo darbību veikšanā,kā arī no to augstākās vadības, un vajadzības gadījumā 
izsaukt un iztaujāt šādu personu, lai iegūtu informāciju” 32. 
69. Saskaņā ar Itālijas valdības rakstveida apsvērumiem apzīmētāju “visām” un “jebkuras” semantiskā 
nozīme kopā ar apstākli, ka nav skaidri izslēgts, ka dalībvalstis var sodīt par nesadar bošanos personas, 
no kuru atbildēm varētu izrietēt to atbildība par nodarījumu, uz ko attiecas uzraudzības iestādes 
kompe tence, var pamatot tādu Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkta, kā arī Regulas 
Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstīmbūtu arī 
pienākums sodīt minētās personas administratīvā ceļā. 
70. Tomēr esmu pārliecināts, ka šāds secinājums ir kļūdains. 
71. Šajā ziņā, pirmāmkārtām, vēlos uzsvērt, ka apzīmētāji “visām” un “jebkuras” abos aplūkojamajos 
tiesību aktos attiecas uz personām, kurām uzraudzības iestāde ir tiesīga pieprasīt informāciju vai kuras 
tā ir tiesīga izsaukt, lai iztaujātu, nevis tieši uz personām, kuras tai ir pienākums sodīt sakarā ar 
nesadar bošanos izmeklēšanā, ko veic šī iestāde, un tas ietekmēšīs gramatiskās interpretācijas 
pieņemamību. Otrāmkārtām, es it īpaši uzskatu, ka interpretācija, kurā tiek uzsvērts tas, ka nav 
skaidri izslēgta iespēja sodīt personas, no kuru atbildēm varētu izrietēt to atbildība par nodarījumu, uz 
ko attiecas uzraudzības iestādes kompe tence, noteikti izriet no premisas, ka gan 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkts, gan Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts 
uzliek dalībvalstīm pienākumu raudzīties, lai pienākuma sadar boties izmeklēšanā, ko veic šī iestāde, 
pārkāpums tiktu sodīts ar krimināltiesiska rakstura administratīvajiem sodiem. Kā tika parādīts 
iepriekš, tiesības klusēt piemēro vienīgi kriminālprocesos un administratīvajos procesos, kuru 
iznākumā var noteikt šāda rakstura sodus. 
72. Tomēr es jau tagad norādu, ka citu tradicionālu Tiesas ekseģēzes metožu izmantošana, piemēram, 
aplūkojamo tiesību normu sistemātiskā un vēsturiskā interpretācija, manuprāt, skaidri parāda, ka šī 
aplūkojamo tiesību normu izpratne ir kļūdaina. 
73. Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkta sistemātiska interpretācija vispirms nozīmē,ka ir jāņem vērā 
šīspašas normas 1. punkts, saskaņā ar kuru, “neskarot dalībvalstu tiesības uzlikt kriminālsankcijas, 
dalībvalstis atbilstoši saviem valsts tiesību aktiem gādā par to, lai varētu veikt attiecīgus 
administratīvus pasākumus vai piemērot administratīvas sankcijas pret personām, kas ir atbildīgas par 
to, ka pārkāpti noteikumi, kas pieņemti, īstenojot šo direktīvu. Dalībvalsts gādā par to, ka šie pasākumi 
ir efektīvi, samērā ar nodarījumu un preventīvi”. Tomērno šī punkta izriet, ka tad, ja ir runa par 
pasākumiem, kuru mērķis ir sodīt par tādu valsts tiesību normu pārkāpumiem, ar kurām transponē 
Direktīvu 2003 /6, dalībvalstīmir plašarīcības brīvība. Vispārīgi raugoties, ne tikai dalībvalstīm nav 
skaidri formulēts pienākums papildus iespējamām kriminālsankcijām paredzēt krimināltiesiska 
rakstura administratīvus sodus, bet tām pat ir tiesības izvēlēties noteikt “attiecīgus administratīvus 
pasākumus” administratīvu sankciju vārda tiešā nozīmē vietā. Turklāt, pat ja dalībvalstis nolemj savā 
valsts tiesiskajā regulējumā ieviest “administratīvas sankcijas”, torīcībā esošorīcības brīvību attiecībā 
uz šo sankciju apjomu ierobežo vienīgi pienākums nodrošināt, lai tāsbūtu “efektīv[as], samērā ar 
nodarījumu un preventīv[as]” 33. Manuprāt, nav tā,ka šis pienākums noteikti prasa paredzēt 
krimināltiesiska rakstura sodus, ņemot vērā,ka arī sodi, kam nav tāds raksturs, principā var būt 
32 Mans izcēlums. 
33 Daži nelieli precizējumi par šāda ierobežojuma noteikšanu izriet no Direktīvas 2003 /6 38. apsvēruma pēdējā teikuma, saskaņā ar kuru 
“sankcijāmjābūt pietiekami preventīvām un samērā ar pārkāpuma smagumu un gūto peļņu, un tās jāpiemēro konsekventi.” 
ECLI:EU:C:2020 :861 14 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
efektīvi, samērā ar nodarījumu un preventīvi 34. Proti, man nav saprotams, kāpēc varētu izslēgt, ka sods, 
kas neatbilst sprieduma Bonda otrajam kritērijam vienīgi tā preventīvā vai atjaunojošā mērķa d ēļ, vai 
kas neatbilst sprieduma Bonda trešajam kritērijam tā samazinātās summas dēļ, var atbilst visām 
minētajām raksturiezīmēm. 
74. Šāda interpretācija, man šķiet, turklāt saskan ar fragmentu no ģenerāladvokātes J. Kokotes 
[J. Kokott] secinājumiem lietā Spector Photo Group un Van Raemdonck 35. Norādījusi, ka 
Direktīvas 2003 /6 14. pants ir daļano šīs direktīvas normām, ar kurām nosaka “minimālās prasības”, 
un ka “dalībvalstis ir tiesīgas veikt plašākus pasākumus”, ģenerāladvokāte faktiski apgalvo, ka šajā pantā 
“tikai paredzēts, ka dalībvalstīmirjāgādā par efektīviem un preventīviem administratīviem 
pasākumiem” un ka līdz ar to attiecībā uz veidiem, kā piemērojami sodi, Direktīva 2003 /6 tos “tikai 
minimāli saskaņo” 36. 
75. Attiecībā uz Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta sistemātisku interpretāciju 
es uzskatu, ka tā arī neļauj izdarīt secinājumu, saskaņā ar kuru šī norma ir jāinterpretē kā tāda, ar ko 
dalībvalstīm liek izveidot tādu administratīvo sodu sistēmu, kuriem ir krimināltiesisks raksturs. 
Protams, šīs regulas 30. panta 1. punkts ierobežo dalībvalstu rīcības brīvību, ciktāl tajā būtībā ir 
paredzēts, ka dalībvalstīmir jāievieš gan administratīvi pasākumi, gan administratīvi sodi, lai sodītu 
par šo normu pārkāpumiem, neatstājot tām izvēli starp šiem diviem sodu mehānismiem. Tomēr ir 
jānorāda, ka attiecībā uz pienākuma sadar boties pārkāpumu nepiemēro minētās regulas 30. panta 
2. punktu, kurā starp administratīvajiem pasākumiem un sodiem, ko uzraudzības iestādēm ir vismaz 
jāvar piemērot papildus kriminālsodiem, ir iekļauti atsevišķi sodi, kuriem visticamāk ir krimināltiesisks 
raksturs saskaņā ar sprieduma Bonda kritērijiem 37. 
76. Šie tātad ir kritēriji, kas uzraudzības iestādei saskaņā ar valsts tiesībāmirjāpiemēro, lai noteiktu 
soda veidu un līmeni atbilstoši ierobežojumiem, kuri paredzēti Regulas Nr. 596/2014 31. panta 
1. punkta a) līdz g) apakšpunktā 38,kā arī atšķirīgo nozīmīgumu, kas saskaņā ar šīm pašām tiesībām šai 
iestādei ir jāattiecina uz šiem kritērijiem, kuri, manā ieskatā, ir noteicošie, lai atzītu soda iespējamo 
krimināltiesisko raksturu. 
77. No Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkta un no Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta 
b) apakšpunkta vēsturiskās interpretācijas, manuprāt, izriet arī tas, ka, pieņemot šos divus juridiskos 
aktus, Savienības likumdevēja mērķis nebija noteikt dalībvalstīm pienākumu sodīt par 
Direktīvas 2003 /6 vai Regulas Nr. 596/2014 normu transponēšanas pasākumu pārkāpumu ar 
kriminālsodiem vai administratīviem sodiem ar krimināltiesisku raksturu, bet gan šīs direktīvas un šīs 
regulas mērķis bija tikai minimāli saskaņot valstu noteikumus par sodiem. Attiecībā uz 
Direktīvu 2003 /6 tas nenoliedzami izriet no priekšlikuma direktīvai, kurā Komisija precizēja, ka “paši 
[noteikumi sodu jomā] paliek dalībvalstu kompe tencē” un ka “sodiem ir jābūt efektīviem, samērā ar 
34 Turpretīšo sodu kvalificēšana par krimināltiesiska rakstura sodiem var izrietēt no valsts tiesiskajā regulējumā noteiktiem kritērijiem to efektīvā, 
samērīgā un preventīvā rakstura novērtēšanai. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009 . gada 23. decembris, Spector Photo Group un Van Raemdonck 
(C-45/08, EU:C:2009 :806, 71. punkts), kurā Tiesa precizē,ka “Direktīvas 2003 /6 14. panta 1. punktā nav noteikts neviens kritērijs, lai novērtētu 
sodu efektivitāti, samērīgumu un preventīvo raksturu. Šie kritēriji ir jānosaka valsts tiesību aktos”. 
35 Ģenerāladvokātes J. Kokotes [J.Kokott] secinājumi lietā Spector Photo Group un Van Raemdonck (C-45/08, EU:C:2009 :534). 
36 Ģenerāladvokātes J. Kokotes [J.Kokott] secinājumi lietā Spector Photo Group un Van Raemdonck (C-45/08, EU:C:2009 :534, 77. punkts). 
37 Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas [M. Campos Sánchez-Bordona] secinājumus lietā Garlsson Real Estate u.c. 
(C-537/16, EU:C:2017 :668, 46. punkts). Līdzīgi ģenerāladvokātam es atsaucos it īpašiuz šādiem administratīvajiem sodiem: ieguldījumu 
sabiedrībai izsniegtāsatļaujas atsaukšana vai apturēšana; īslaicīgs vai pastāvīgs aizliegums veikt vadības funkcijas ieguldījumu sabiedrībās; 
īslaicīgs aizliegums veikt tirdzniecību savā vārdā; administratīvie sodi, kuru maksimālais apmērs ir vismaz trīskārtēja iegūtāspeļņas vai ar 
pārkāpumu novērsto zaudējumu summa, ja to var noteikt; administratīvie sodi, kuru apmērs var sasniegt summu 5 000 000 EUR attiecībā uz 
fizisku personu vai summu 15 000 000 EUR attiecībā uz juridisku personu. Katrā ziņā ir jānorāda, ka papildus šiem sodiem sarakstā, kas minēts 
Regulas Nr. 596/2014 30. panta 2. punktā, ir iekļauti arī tikai administratīvi pasākumi (rīkojums, ar ko par pārkāpumu atbildīgajai personai 
prasa pārtraukt šādu rīcību un atturēties no šādas rīcības atkārtošanas, kā arī publisks brīdinājums, kurā norādīta par pārkāpumu atbildīgā 
persona un pārkāpuma būtība), kā arī sods, kura tīri administratīvais raksturs man nešķiet apšaubāms (pārkāpuma dēļ nelikumīgi gūtāspeļņas 
vai novērsto zaudējumu atmaksāšana gadījumos, ciktāl tos iespējams noteikt). 
38 Ir runa par pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī virkni citu apstākļu, kas saistīti ar personu, kura atbildīga par pārkāpumu, proti, šīs personas 
atbildības līmeni, tās finansiālo stāvokli, tāsgūtās pelņas vai novērsto zaudējumu apmēru, ciktāl to var noteikt, tās sadar bības līmeni ar 
uzraudzības iestādi, pārkāpumiem, ko tā izdarījusi iepriekš, un pasākumiem, kurus tā veikusi, lai novērstu pārkāpuma atkārtošanos. 
ECLI:EU:C:2020 :861 15 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
nodarījumu un preventīviem. Tomēr katra dalībvalsts var pati noteikt sodus, kas piemērojami par šo 
pasākumu pārkāpumiem vai par nesadar bošanos izmeklēšanā, kura paredzēta šīs direktīvas 
12. pantā” 39. Attiecībā uz Regulu Nr. 596/2014 nodoms turpināt topašu saskaņošanas līmeni skaidri 
atklājas arī priekšlikuma regulai fragmentā, kurā Komisija norāda, ka “ar šo regulu tiek ieviesti 
administratīvo pasākumu, sankciju un sodu obligātie noteikumi. Tas neliedz atsevišķām dalībvalstīm 
noteikt augstākus standartus” 40. 
78. Ņemot vērā dalībvalstu plašorīcības brīvību, īstenojot pienākumus, kas tām noteikti ar 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punktu un Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 
tajā,kā tiek turpināta minimālā saskaņošana, manā ieskatā, nav pārsteidzoši, ka Savienības likumdevējs 
nav precizējis, ka tad, ja valsts līmenī ir pieņemti administratīvi sodi ar krimināltiesisku raksturu, tos 
nevar piemērot personām, kuras tāda pārkāpuma izmeklēšanā, par ko var noteikt šādus sodus, atsakās 
atbildēt uz uzraudzības iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šo personu atbildība par 
aplūkojamo pārkāpumu. Proti, atstājot dalībvalstu rīcībā brīvību noteikt to sodu raksturu un tvērumu, 
kuri paredzami par pienākuma sadar boties ar uzraudzības iestādi pārkāpumu, likumdevējs, manuprāt, 
noteikti ir atzinis, ka soda piemērošanu var izslēgt pēc tam, kad ir atzītas pamattiesības, kas Hartā 
saistītas ar krimināltiesiska rakstura sodiem. Citiem vārdiem, kā uzsver Padome savos rakstveida 
apsvērumos, tas, ka gan Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkts, gan Regulas Nr. 596/2014 30. panta 
1. punkta b) apakšpunkts ir izteikts vispārējos un beznosacījuma formulējumos, nenozīmē,ka 
izņēmumus saistībā ar kādu pamattiesību ievērošanu nevar ieviest interpretācijas ceļā. 
79. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2003 /6 44. apsvērumā 41 un Regulas 
Nr. 596/2014 77. apsvērumā 42 ir kodificēts princips, saskaņā ar kuru Savienības atvasināto tiesību 
normas ir jāinterpretē atbilstoši pamattiesībām 43. Šajā gadījumāšis princips prasa, lai pienākums sodīt 
par nesadar bošanos ar uzraudzības iestādi tiktu interpretēts atbilstoši tiesībām klusēt, kā tas izriet no 
Hartas 47. un 48. panta un kas ir jāievēro gadījumos, kad procesa iznākumā var tikt noteikti 
krimināltiesiska rakstura sodi. 
80. Turpretī ir jāprecizē, ka pretēji tam, ko, šķiet, uzskata iesniedzējtiesa, iepriekš minētais princips 
neprasa, lai, interpretējot pienākumu sodīt par nesadar bošanos ar uzraudzības iestādi, tiktu ņemta vērā 
nepieciešamība ievērot pamattiesību aizsardzības standartus, ko nodrošina dalībvalstu tiesības, 
gadījumā,ja šie standarti ir augstāki nekā Savienības līmenī garantētie. 
81. Vispirms, šādu interpretāciju, kā, šķiet, apgalvo iesniedzējtiesa, neapstiprina teikuma daļa “atbilstoši 
valsts tiesību aktiem” un “saskaņā ar valstu tiesību aktiem”, kas minētas attiecīgi 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 1. punktā un Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punktā, kuri attiecas uz 
dalībvalstu pienākumu sodīt. Proti, man šķiet, ka šo teikuma daļu lietošanas mērķis ir tikai uzsvērt to, 
ka noteikumi sodu jomā ir jāievieš valsts likumdevējam 44. 
39 Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus 
ļaunprātīga izmantošana) (COM (2001 ) 281 galīgā redakcija – 2001 /0118 (COD)) (OV 2001 , C 240E, 265. lpp.). 
40 Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus 
ļaunprātīga izmantošana) (COM/2011 /651 galīgā redakcija – 2011 /0295 (COD)). 
41 Šis apsvērums ir formulēts šādi: “Šajā direktīvā ir respektētas pamattiesības un ievēroti principi, kuri jo īpaši atzīti [Hartā].” 
42 Saskaņā ar šo apsvērumu: “Šajā regulā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti [Hartā]. Tādēļ regula būtu jāinterpretē un jāpiemēro 
saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem [..].” 
43 Skat. ex multis, spriedumu, 2009 . gada 19. novembris, Sturgeon u.c. (C-402/07 un C-432/07, EU:C:2009 :716, 48. punkts un tajā minētā 
judikatūra). 
44 Šajā ziņā ir arī jāvērš uzmanība uz Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu 
un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīga izmantošana) (COM (2001 ) 281 galīgā redakcija – 2001 /0118 (COD)) (OV 2001 , C 240E, 265. lpp.) 
14. pantu, kurā laikposmā, kad Harta vēl nebija pieņemta, Komisija precizē, ka, “nosakot sodus un organizējot soda procedūru, dalībvalstīmbūs 
jāievēro [ECPAK] nostiprinātie principi”, nekādi neminot tiesības, kā tās noteiktas valsts līmenī. 
ECLI:EU:C:2020 :861 16 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
82. Katrā ziņā šādu interpretāciju vispārējā līmenī Tiesa jau ir noraidījusi spriedumā Melloni 45. Lietā, 
kurā pieņemts šis spriedums, trešais Tribunal Constitutional (Konstitucionālā tiesa, Spānija) uzdotais 
prejudiciālais jautājums attiecās uz to, vai Hartas 53. pants 46 ļauj dalībvalstij piemērot augstāku 
pamattiesību aizsardzības līmeni, ko garantē tās Konstitūcija. Šajā ziņā Tiesas virspalāta atbildēja 
noliedzoši, jo šāda minētā 53. panta interpretācija ietekmētu Savienības tiesību pārākumu, vienotību un 
efektivitāti 47. 
83. Tāpat šāda interpretācija šajā lietā ietekmētu Savienības tiesību pārākuma principu, jo tāļautu 
dalībvalstij radīt šķērsli ar Hartu pilnībā saderīgu Savienības tiesību normu – proti, 
Direktīvas 2003 /6 14. panta 3. punkta un Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta – piemērošanai, 
vienīgi tādēļ,ka šīs normas neatbilstu ar šīs valsts Konstitūciju garantētajām pamattiesībām. Turklāt tā 
ietekmētu Savienības tiesību vienveidīgu un efektīvu piemērošanu, ciktāltā liktu apšaubīt tiesību klusēt 
aizsardzības līmeņa vienveidību gadījumā, ja tiek sodīts pienākuma sadar boties ar uzraudzības iestādi 
pārkāpums, un ciktāltā varētu radīt šķērsli uzraudzības iestāžu sankciju piemērošanas pilnvaru 
saskaņošanai attiecībā uz minēto pārkāpumu. 
84. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Direktīvas 2003 /6 14. panta 1. punkta un 
Regulas Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējumi pieļauj interpretāciju, kas ir 
saderīga ar tiesībām klusēt, kā tas izriet no Hartas 47. un 48. panta, un ka to spēkā esamība, ņemot 
vērā minētos pantus, tādējādi nav apstrīdama. Līdz ar to var pievērsties problemātikai, kas saistīta ar 
aplūkojamo tiesību tvērumu. 
c) Par tiesību klusēt Hartas 47. un 48. panta izpratnē tvērumu 
85. Kā tika minēts šo secinājumu 39. punktā, iesniedzējtiesa Tiesai uzdod jautājumu arī par tvērumu, 
kāds atzīstams fizisku personu tiesībām klusēt, kā tas izriet no Hartas 47. un 48. panta, administratīvos 
procesos, kas ir ierosināti nolūkā piemērot krimināltiesiska rakstura sodus, tādus kā sodi, kurus valsts 
tiesiskais regulējums paredz, lai sodītu par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu 48. Šajā ziņā iesniedzējtiesa 
uzsver, ka ECT judikatūra attiecībā uz ECPAK 6. pantu, šķiet, šīm tiesībām piešķir plašāku tvērumu 
nekā tvērums, kas izriet no Tiesas judikatūras pret konkurenci vērstu darbību jomā. 
86. Šī problemātika tiks skatīta nākamajos punktos. It īpaši pievērsīšos jautājumam par to, vai tiesībām 
klusēt, kā tas izriet no Hartas 47. un 48. panta, šajā gadījumā ir piešķirams tāds pats tvērums kā 
tvērums, kas tām ticis atzīts Tiesas judikatūrā,un es uz šo jautājumu atbildēšu noliedzoši (1. sadaļa). 
Pēc tam centīšos saskaņā ar viendabīguma klauzulu, kura minēta Hartas 52. panta 3. punktā un 
paskaidr ojumos attiecībā uz šo dokumentu 49, definēt tvērumu, kāds šīm tiesībām atzīstams šajā 
gadījumā, atsaucoties uz ECT judikatūru par ECPAK 6. pantu (2. sadaļa). 
45 Spriedums, 2013 . gada 26. februāris (C-399/11, EU:C:2013 :107, 56.–64. punkts). 
46 Hartas 53. pantā ir noteikts: “Nekas no šajā Hartā noteiktā nav interpretējams kā tāds, kas ierobežo vai negatīvi ietekmē cilvēktiesības un 
pamatbrīvības, kuras atzītas attiecīgās to piemērošanas jomās Savienības tiesību aktos un starptautiskajās tiesībās, kā arī starptautiskās 
konvencijās, kurām pievienojusies Savienība vai visas dalībvalstis, tostarp [ECPAK] un dalībvalstu konstitūcijās [mans izcēlums].” 
47 Skat. arī spriedumus, 2013 . gada 26. februāris, Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013 :105, 29. punkts); 2014 . gada 11. septembris, A 
(C-112/13, EU:C:2014 :2195 , 44. punkts); 2019 . gada 29. jūlijs, Pelham u.c. (C-476/17, EU:C:2019 :624, 80. punkts), kā arī 2019 . gada 29. jūlijs, 
Spiegel Online (C-516/17, EU:C:2019 :625, 19. punkts). 
48 Iesniedzējtiesa un dažas ieinteresētās puses pamatoti atgādina, ka Tiesa jau ir apstiprinoši atbildējusi uz jautājumu par to, vai procesam attiecībā 
uz prasītāju pamatlietā un sodam, kas tam var tikt piemērots par vienotā dokumenta 187.bis panta pārkāpumu, ir krimināltiesisks raksturs 
sprieduma Bonda judikatūras izpratnē. Skat. spriedumu, 2018 . gada 20. marts, Di Puma un Zecca (C-596/16 un C-597/16, EU:C:2018 :192, 
38. punkts). 
49 Skat. šo secinājumu 50. punktu. 
ECLI:EU:C:2020 :861 17 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
87. Pirms uzsāku šo analīzi, ir jāsniedz viens precizējums. Iesniedzējtiesa jau ir izslēgusi – pēc manām 
domām, pamatoti, – to, ka tiesības klusētpašas par sevi varētu pamatot kādas personas atteikšanos 
ierasties uz uzraudzības iestādes noteiktu uzklausīšanu vai nepamatotu kavēšanos ierasties uz šādu 
uzklausīšanu; tas tā ir, neskarot šīs tiesas iespēju novērtēt, vai un kādā mērāšo atteikšanos var 
pamatot ar apstākli, ka ieinteresētā persona nav saņēmusi garantijas, ka tiks ievērotas tās tiesības 
klusēt. Šī iemesla dēļ mana analīze attieksies tikai uz tādu faktisko apstākļu gadījumu, kad ir notikusi 
atteikšanās atbildēt uz minētās iestādes jautājumiem. 
1) Tiesības klusēt Tiesas judikatūrā 
88. Kā man zināms, Tiesa par tiesību klusēt tvērumu ir izteikusies tikai konkurences tiesību jomā. 
89. Jebkādas šīs judikatūras analīzes sākumpunkts ir juridiski nozīmīgais spriedums Orkem/Komisija 50. 
90. Lietā, kurā ir pasludināts šis spriedums, prasītāja sabiedrība bija izvirzījusi vienu pamatu, kas bija 
pamatots ar argumentu, saskaņā ar kuru informācijas pieprasījums, ko Komisija tai bija nosūtījusi pēc 
pārbaudes attiecībā uz minētās sabiedrības iespējamu līdzdalību saskaņotos nolīgumos vai darbībās, šai 
sabiedrībai lika atzīt sevi par vainīgu, atzīstoties, ka tā ir pārkāpusi konkurences noteikumus. Atbildot 
uz šo argumentu, Tiesa vispirms norādīja, ka, pirmāmkārtām, Kopienas tiesību sistēmā nepastāv šādas 
tiesības un, otrāmkārtām, pastāv “pienākums aktīvi sadar boties”, kas ir saistošsuzņēmumiem, uz 
kuriem attiecas izmeklēšana nolūkā noteikt, vai tie ir izdarījuši konkurences tiesību pārkāpumu. Pēc 
tam Tiesa uzskatīja, ka Komisijas izmeklēšanas pilnvarām tomēr ir iespējams atzītdažus 
ierobežojumus saistībā ar nepieciešamību ievērot uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, lai nodrošinātu, ka 
šīs tiesības nevar tikt neatgriezeniski aizskartas iepriekšējas izmeklēšanas procedūrās, kurām var būt 
izšķiroša loma, sagatavojot pierādījumus par šouzņēmumu rīcības prettiesiskumu 51. Šos 
ierobežojumus Tiesa ir noteikusi šādi: “Lai gan [..] Komisijai ir tiesības noteikt uzņēmumam 
pienākumu iesniegt visu nepieciešamo informāciju par faktiem, kura tam var būt zināma, un 
vajadzības gadījumā tai iesniegt ar šo informāciju saistītos dokumentus, kas ir tā rīcībā, pat ja tos var 
izmantot, lai konstatētu ar konkurenci nesaderīgu rīcību, kuru ir īstenojis šisvai kāds cits uzņēmums, 
tā tomēr nevar [..] uzņēmumam uzlikt pienākumu sniegt atbildes, ar kurām tam būtu jāatzīst 
pārkāpuma, kas Komisijai ir jāpierāda, esamība.” 52 
91. Kā norāda iesniedzējtiesa, no turpmāk pasludinātajiem spriedumiem izriet, ka to, kā ir definēti šie 
ierobežojumi, Tiesa nav būtiski mainījusi 53. Gluži pretēji, tā ir uzskatījusi, ka šādi noteiktais tiesību 
klusēt tvērums atbilst Hartas 47. un 48. pantam tā apstākļa dēļ, ka prasība nodrošināt konkurences 
tiesību efektivitāti liek līdzsvarot tiesības klusēt un sabiedrības intereses, kas ir konkurences tiesību 
pārkāpumu izmeklēšanas pamatā 54. Proti, tādu tiesību klusēt atzīšana, kas ietvertu arī visus jautājumus 
tikai par faktiem (“absolūtas tiesības klusēt”), šīs tiesas ieskatā,pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai 
aizsargātu uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, un būtu neattaisnots šķērslis Komisijas pienākuma 
50 Spriedums, 1989 . gada 18. oktobris (374/87, EU:C:1989 :387).  
51 Spriedums, 1989 . gada 18. oktobris, Orkem/Komisija (374/87, EU:C:1989 :387, 27.–33. punkts).  
52 Spriedums, 1989 . gada 18. oktobris, Orkem/Komisija (374/87, EU:C:1989 :387, 34. un 35. punkts).  
53 Skat. it īpaši spriedumus, 2001 . gada 20. februāris, Mannesmannröhren-Werke/Komisija (T-112/98, EU:T:2001 :61, 65. punkts); 2002 . gada  
15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un 
C-254/99 P, EU:C:2002 :582, 273. punkts); 2006 . gada 29. jūnijs, Komisija/SGL Carbon (C-301/04 P, EU:C:2006 :432, 41. punkts); 2009 . gada 
24. septembris, Erste Group Bank u.c./Komisija (C-125/07 P, C-133/07 P un C-137/07 P, EU:C:2009 :576, 271. punkts), kā arī 2007 . gada 
25. janvāris, Dalmine/Komisija (C-407/04 P, EU:C:2007 :53, 34. punkts). 
54 Skat. it īpaši spriedumus, 2001 . gada 20. februāris, Mannesmannröhren-Werke/Komisija (T-112/98, EU:T:2001 :61, 66. un 78. punkts); 2006 . gada 
29. jūnijs, Komisija/SGL Carbon (C-301/04 P, EU:C:2006 :432, 49. punkts); 2010 . gada 28. aprīlis, Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija 
(T-446/05, EU:T:2010 :165, 326. un 328. punkts), kā arī 2014 . gada 14. marts, Buzzi Unicem/Komisija (T-297/11, EU:T:2014 :122, 60. un 
62. punkts). 
ECLI:EU:C:2020 :861 18 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
nodrošināt, ka iekšējā tirgū tiek ievērotas konkurences normas, izpildei. Tāpat saskaņā ar šo judikatūru 
nekas neliedzot uzņēmumam, kas ir atbildējis uz jautājumiem tikai par faktiem, turpmāk 
administratīvajā procesā vai procesā Savienības tiesā pierādīt, ka tā atbildēs izklāstītajiem faktiem ir 
cita nozīme nekā Komisijas noteiktā. 
92. Rezumējot, Tiesas ieskatā, tiesības klusēt neietver atbildes uz jautājumiem par faktiem, ar 
nosacījumu, ka to mērķis nav iegūt attiecīgā uzņēmuma atzīšanos tā pārkāpuma izdarīšanā, kuru 
izmeklē Komisija. Citiem vārdiem, kā Tiesa ir precizējusi spriedumā Limburgse Vinyl 
Maatschappij u.c./Komisija, ar šīm tiesībām paredzētā aizsardzība prasa noteikt, vai atbilde no 
uzņēmuma, kam ir adresēti jautājumi, būtībā ir līdzvērtīga pārkāpuma atzīšanai 55. 
56 5793.Ja tas tā nav, tad atbildi uzskata par “[tikai] faktisku” vai “tikai faktiska rakstura” atbildi un 
tādējādi tā neietilpst tiesību klusēt piemērošanas jomā, pat ja attiecīgā uzņēmuma atbildi var izmantot 
tam, lai attiecībā pret šouzņēmumu pierādītu konkurences noteikumu pārkāpuma esamību. 
94. Rakstveida apsvērumos Itālijas valdība būtībā apgalvo, ka šo judikatūru pēc analoģijas var piemērot, 
nosakot fizisku personu tiesību klusēt tvērumu administratīvos procesos ar mērķi atklāt tirgus 
ļaunprātīgu izmantošanu. It īpaši prasība garantēt efektivitāti tādām atvasināto tiesību normām, ar 
kurām nosaka pienākumu sodīt par šādu ļaunprātīgu izmantošanu kā Direktīvas 2003 /6 14. pants un 
Regulas Nr. 596/2014 30. pants, minētās valdības ieskatā, liekot noteikt tiesību klusēt tvērumu, 
līdzsvarojot šīs tiesības un sabiedrības intereses nodrošināt finanšu tirgu integritāti un stiprināt 
ieguldītāju uzticību šiem tirgiem 58. 
95. Es nevaru piekrist šai nostājai. 
96. Šī judikatūra, kas ir izstrādāta attiecībā uz uzņēmumiem, par kuriem tiek veikta izmeklēšana par 
konkurences tiesību pārkāpumiem, acīmredzami attiecas tikai uz juridiskām personām,kā to turklāt 
norāda iesniedzējtiesa. Proti, uzņēmumi un uzņēmumu apvienības ir vienīgie Savienības konkurences 
tiesību subjekti, kā arī vienīgie, kam Komisija var piemērot naudas sodus par LESD 101. un 102. panta 
pārkāpumu 59. Savukārt man šķiet, ka jautājumu par fizisku personu tiesību klusēt tvērumu Tiesa līdz 
šim vēl nav vērtējusi. 
2) Tiesības klusēt ECT judikatūrā 
97. Ja nekļūdos, atšķirībā no Tiesas ECT nekad nav izteikusies par juridiskas personas iespēju 
atsaukties uz tiesībām klusēt pret šo personu vērstā kriminālprocesā vai administratīvajā procesā, kura 
iznākumā nosaka krimināltiesiska rakstura sodus. Citiem vārdiem, šo tiesību tvērums, kā tas vispārīgi 
definēts nākamajos punktos, līdz šim ir ticis atzīts tikai attiecībā uz fiziskām personām 60. 
55 Spriedums, 2002 . gada 15. oktobris (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P, 
EU:C:2002 :582, 273. punkts). Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā HeidelbergCement/Komisija (C-247/14 P, 
EU:C:2015 :694, 154. punkts). 
56 Spriedums, 2006 . gada 14. decembris, Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija (no T-259/02 līdz T-264/02 un T-271/02, EU:T:2006 :396, 
539. punkts). 
57 Spriedums, 2001 . gada 20. februāris, Mannesmannröhren-Werke/Komisija (T-112/98, EU:T:2001 :61, 77. punkts). 
58 Skat. Direktīvas 2003 /6 2. apsvērumu un Regulas Nr. 596/2014 2. apsvērumu. 
59 Skat. arīģenerāladvokāta L.A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumus lietā Komisija/SGL Carbon (C-301/04 P, EU:C:2006 :53, 63. punkts). 
60 Šajā nozīmē skat. Wils W., “Self-Incrimination in EC Antitrust Enforcement: A Legal and Economic Analysis”, World Competition, Law and 
Economics Review, 26. sēj., Nr. 4, 2003 , 577. lpp.; un Oliver P., “Companies and their Fundamental Rights: a Comparative Perspective”, 
International and Comparative Law Quarterly, Wolters Kluwer, 64. sēj., Nr. 3, 2015 , 686. lpp. Kā ir uzsvērušas dažas ieinteresētās puses šajā 
lietā, šādu pašu interpretāciju Savienības likumdevējs turklāt ir devis Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016 /343 (2016 . gada 9. marts) par 
to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 
2016 , L 65, 1. lpp.), ar kuras 7. pantu ir aizsargātas “tiesības klusēt” un “tiesības neliecināt pret sevi”. Skat. it īpašitās 13. apsvērumu, saskaņā ar 
kuru “ar šo direktīvu atzīst, ka fizisko personu un juridisko personu nevainīguma prezumpcijas konkrētu aspektu dažādās vajadzības un 
aizsardzības līmeņi ir atšķirīgi. Attiecībā uz fiziskām personām šāda aizsardzība ir atspoguļota [ECT] vispāratzītajā judikatūrā. Tomēr Tiesa ir 
atzinusi, ka tiesības, kas izriet no nevainīguma prezumpcijas, uz juridiskām personām neattiecas tādā pašā veidā kā uz fiziskām personām”. 
ECLI:EU:C:2020 :861 19 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
98. Tas ļoti skaidri izriet no veida, kādā ECT ir raksturojusi tiesību klusēt un tiesību neliecināt pret 
sevi, kas ir tiesību klusēt sastāvdaļa, jēgu. Proti, šī jēga, ECT ieskatā, attiecas uz personu, kurāmir 
izvirzīta “apsūdzība krimināllietā”, aizsardzību pret ļaunprātīgu piespiešanu no iestāžu puses. Šīs tiesas 
ieskatā, šādas aizsardzības uzdevums ir novērst tiesas kļūdas un nodrošināt ECPAK 6. pantā 61 
paredzēto rezultātu, un it īpaši nodrošināt to, lai apsūdzības argumentācija krimināllietā tiek pamatota, 
iztiekot bez pierādījumiem, kas no apsūdzētā iegūti pretēji viņa gribai – ar piespiešanu vai 
ietekmēšanu. Formulējumu “pretēji viņa gribai” pastiprina precizējums, saskaņā ar kuru tiesības 
neliecināt pret sevi “galvenokārt attiecas uz to, ka tiek respektēta apsūdzētās personas vēlme klusēt” 62. 
99. Citiem vārdiem, kā Komisija ir paudusi rakstveida apsvērumos, cieņa pret personu un pret tās 
brīvību izteikt savu vēlmi klusēt, novēršot valsts iestāžu izdarītu spiedienu uz šīs personas pausto 
vēlmi, ir tiesību klusēt, kā to paredzējusi ECT, mērķu pamatā.Līdz ar to šī tiesa aplūkojamās tiesības 
uzskata par personas cieņas sastāvdaļu, kā to pamatoti norādījis tiesnesis Martenss [Martens] savā 
atšķirīgajā viedoklī, kurš pievienots spriedumam Saunders pret Apvienoto Karalisti un kurā ir 
precizēts, ka ECT, šķiet, bija pievienojusies viedoklim, saskaņā ar kuru “cilvēka cieņas un brīvības 
ievērošana prasa, lai ikvienam aizdomās turētajam būtu pilnīga brīvība izlemt, kāda būsviņa attieksme 
63 64 pret apsūdzībām, kas pret viņu celtas” . Šajos apstākļos tvērums, ko šī tiesa piešķīrusi tiesībām klusēt, 
tāds, kāds tas ir, nešķiet pārnesams attiecībā uz juridiskām personām 65. 
100. Ņemot vērā tvērumu, ko ECT atzīst fizisku personu tiesībām klusēt, vispirms ir jāatgādina, ka, šīs 
tiesas ieskatā, minētās tiesības attiecas uz personu, kurām ir izvirzīta apsūdzība krimināllietā, 
aizsardzību pret ļaunprātīgu piespiešanu no iestāžu puses. 
101. No tā izriet, ka, vērtējot to, vai ir ticis pārkāpts ECPAK 6. pants, ECT vispirms uzdod jautājumu 
par konstatētu piespiešanu, lai iegūtu pierādījumus, un pēc tam pārbauda, vai šāda piespiešana ir 
kvalificējama kāļaunprātīga. Tā savā judikatūrā ir identificējusi vairākas situācijas, kuru raksturs rada 
bažas par ļaunprātīgas piespiešanas esamību un no kurām pirmā bija “situācija ar aizdomās turēto, kas, 
saņēmis draudus par sodu, ja neliecinās, vai nu liecina, vai nu tiek sodīts par atteikšanos liecināt” 66. Lai 
pārliecinātos, vai šīmbažām ir faktisks pamats, ECT vērtē piespiešanas raksturu un pakāpi, kā tos atklāj 
soda par atteikšanos atbildēt veids un smagums 67, un pienācīgu garantiju esamību aplūkojamajā 
procesā 68. 
61 ECT spriedums, 1996 . gada 8. februāris, Murray pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :0208 JUD001873191 , 45. punkts).  
62 ECT spriedums, 1996 . gada 17. decembris, Saunders pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :1217 JUD001918791 , 69. punkts).  
63 ECT spriedums, 1996 . gada 17. decembris, Saunders pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :1217 JUD001918791 ), tiesneša Martensa atšķirīgā  
viedokļa, kuram piekrīt tiesnesis Kūris, 9. un 10. punkts. 
64 Mans izcēlums. 
65 Turklāt no ECT judikatūras par citām pamattiesībām var secināt, ka šī tiesa reizēmnošķir, pirmāmkārtām, fiziskām personām piešķirtas 
aizsardzības līmeni un, otrāmkārtām, juridiskām personām piešķirtas aizsardzības līmeni. Tam klasisks piemērs ir spriedums Niemitz pret 
Vāciju (ECT, 1992 . gada 16. decembris, CE:ECHR:1992 :1216 JUD001371088 ), kurāšī tiesa nosprieda, ka policijas veikta kratīšana neatkarīga 
advokāta kabinetā, kurā viņš dzīvoja, ir uzskatāma par viņa “mājokļa” miera traucēšanu. Tomēr šī tiesa norādīja, ka valstu iejaukšanās tiesības 
atbilstoši ECPAK 8. panta 2. punktam var būt plašākas “attiecībā uz uzņēmējdarbības vai tirdzniecības telpām vai darbībām nekā citos 
gadījumos” (31. punkts). Ir jānorāda, ka 2015 . gada 18. jūnija spriedumā Deutsche Bahn u.c./Komisija (C-583/13 P, EU:C:2015 :404) Tiesa 
balstījāsuz šo judikatūru, lai apstiprinātu Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru iepriekšējas tiesas atļaujas neesamība pati par sevi nevar 
izraisīt tāda pārbaudes pasākuma nelikumību, ko Komisija veikusi, īstenojot savas izmeklēšanas pilnvaras konkurences jomā (20.–25. punkts). 
66 ECT spriedums, 2016 . gada 13. septembris, Ibrahim un citi pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2016 :0913 JUD005054108 , 267. punkts). 
67 ECT spriedums, 2000 . gada 21. decembris, Heaney un McGuinness pret Īriju (CE:ECHR:2000 :1221 JUD003472097 , 53. punkts) (brīvības 
atņemšanas sods uz sešiem mēnešiem). 
68 ECT spriedums, 2007 . gada 29. jūnijs, O’Halloran un Francis pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2007 :0629 JUD001580902 , 59. punkts). 
ECLI:EU:C:2020 :861 20 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
102. ECT tomēr ir vairākkārt norādījusi, ka jebkāda veida tiešs spiediens attiecībā uz apsūdzēto, kas 
liktu viņam izteikt apsūdzošus paziņojumus pret viņa gribu, nav tāds, ka izraisītu ECPAK 6. panta 
pārkāpumu. Proti, tā kā tiesības klusēt, šīs tiesas ieskatā, nav absolūtas 69, iestāžu piemērotās 
piespiešanas pakāpe ir nesaderīga ar šo tiesību normu, ja tās rezultātāšīm tiesībāmir atņemta pati 
būtība 70.Izšķirīgi šādā vērtējumā, ECT ieskatā, ir tas, kā kriminālprocesā tiek izmantoti piespiešanas 
rezultātā gūtie elementi 71 gan paša procesa kontekstā, gan ārpus šī konteksta 72. 
103. Šis pēdējais kritērijs it īpaši ļauj noteikt spiediena iespējami ļaunprātīgo raksturu, kad 
apsūdzētajam uzdotie jautājumi attiecas uz faktiem. Šai problemātikai ECT pirmo reizi pievērsās lietā 
Saunders pret Apvienoto Karalisti. Atbildot uz Lielbritānijas valdības izvirzīto argumentu, saskaņā ar 
kuru tiesības neliecināt pret sevi šīs lietas apstākļos nebija piemērojamas, jo prasītājam nebija 
pienākuma sniegt pret sevi liecinošas atbildes, ECT vispirms paziņoja, ka tiesības klusēt “nebūtu 
saprātīgi sašaurināt tikai līdz pārkāpuma atzīšanai vai piezīmēm, ar kurāmtās tiek tieši apšaubītas”,un 
pēc tam precizēja, ka “liecība, kas iegūta piespiešanas rezultātā un kas uzreiz nešķiet apsūdzoša, – 
piemēram, piezīmes, kuras attaisno to autoru, vai tikai informācija par faktu jautājumiem – vēlāk 
73 74 kriminālprocesā var tikt izmantota apsūdzības atbalstam” . 
104. Šajā ziņā būtiski precizējumi vēlāk tika sniegti spriedumā Corbet pret Franciju. Proti, pēc tam, kad 
ECT bija konstatējusi piespiešanas esamību, kā arī to, ka apsūdzēto izteikumi nav pret sevi liecinoši, tā 
attiecībā uz paziņojumiem par faktiem, kas gūti piespiešanas rezultātā, uzskatīja, ka, lai tiktu pārkāpts 
ECPAK 6. pants, ir nepieciešams, lai šie paziņojumi “ietekmētu notiesājošo spriedumu vai sodu” 75. Man 
šķiet – ņemot vērā to, ka izteicieni, kas raksturīgi krimināllietām, ir pamatoti vienīgi ar šīs lietas 
faktisko apstākļu īpatnībām, šis princips ir jāuzskata par tādu, kas ir piemērojams arī tad, ja šie 
paziņojumi ir ietekmējuši notiesāšanu vai sodu, kas piespriests tāda administratīvā procesa rezultātā, 
kurš attiecas uz krimināllietu ECPAK 6. panta izpratnē. 
105. Turklāt ECT ir precizējusi, ka tiesību klusēt tvērumu nevar sašaurināt, tāslīdzsvarojot ar 
sabiedriska rakstura interesēm. Šāds virziens tiek izmantots kopš sprieduma Saunders pret Apvienoto 
Karalisti, kurā ECT noraidīja valdības nostāju, saskaņā ar kuru būtiskās sabiedrības intereses, lai tiktu 
izmeklēta krāpšana sabiedrību jomā un sodīti vainīgie, var pamatot to, ka tiesības neliecināt pret sevi 
apsūdzētajam netiek atzītas 76. 
106. Līdz ar to fizisku personu tiesības klusēt tādos administratīvajos procesos, kuru iznākumā var 
piespriest krimināltiesiska rakstura sodu, kā tas ir pamatlietā, ietver arī atbildes uz jautājumiem par 
faktiem, kas noteikti nenozīmē vainas atzīšanu, ar nosacījumu, ka tās nav ietekmējušas pieņemtā 
lēmuma pamatojumu vai šī procesa iznākumā piespriesto sodu. Lai noteiktu šotvērumu, aplūkojamā 
nodarījuma izmeklēšanas pamatā esošās sabiedrības intereses nav atbilstīgas. 
69 Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2000 . gada 21. decembris, Heaney un McGuinness pret Īriju (CE:ECHR:2000 :1221 JUD003472097 , 47. punkts).  
70 ECT spriedums, 1996 . gada 8. februāris, Murray pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :0208 JUD001873191 , 49. punkts).  
71 ECT spriedums, 1996 . gada 17. decembris, Saunders pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :1217 JUD001918791 , 71. punkts).  
72 ECT spriedums, 2004 . gada 8. aprīlis, Weh pret Austriju (CE:ECHR:2004 :0408 JUD003854497 , 42.–44. punkts).  
73 ECT spriedums, 1996 . gada 17. decembris, Saunders pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :1217 JUD001918791 , 71. punkts).  
74 Mans izcēlums.  
75 ECT spriedums, 2015 . gada 19. marts, Corbet un citi pret Franciju (CE:ECHR:2015 :0319 JUD000749411 , 34. punkts).  
76 ECT spriedums, 1996 . gada 17. decembris, Saunders pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1996 :1217 JUD001918791 , 74. punkts). Lai arī ir  
taisnība, ka šķiet – šādu līdzsvarošanu ECT ir apstiprinājusi 2006 . gada 11. jūlija spriedumā Jalloh pret Vāciju 
(CE:ECHR:2006 :0711 JUD005481000 , 117. punkts), tāpat ir taisnība, ka 2016 . gada 13. septembra spriedumā Ibrahim un citi pret Apvienoto 
Karalisti (CE:ECHR:2016 :0913 JUD005054108 , 252. punkts) tiek noteiktas robežas apstākļiem, kādos ir ļauts ņemt vērā sabiedrības intereses, ar 
apstākļiem, kas ir saistīti ar tādu nodarījumu izmeklēšanu, kas attiecas uz tādiem īpašijūtīgiem jautājumiem kā terorisms vai citi smagi 
noziegumi. 
ECLI:EU:C:2020 :861 21 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI –LIETA C-481/19  
CONSOB  
107. Šajā ziņā ir jāpieņem nostāja par argumentu, kuru Komisija ir iztirzājusi gan savos rakstveida 
apsvērumos, gan tiesas sēdē un saskaņā ar kuru princips, kas izriet no ECT virspalātas pieņemtā 
sprieduma lietā Jussila pret Somiju (turpmāk tekstā –“spriedums Jussila”) 77 78, kuru Eiropas Savienības 
Vispārējā tiesa ir piemērojusi spriedumā Schindler Holding Ltd u.c./Komisija 79, tiesības klusēt tādās 
jomāskā tirgus ļaunprātīga izmantošana ļaujot piemērot “mēreni”un tādējādi šīm tiesībām esot tikpat 
ierobežots tvērums kā tiesībām, kas Tiesas judikatūrā ir atzītas juridiskām personām pret konkurenci 
vērstu darbību jomā. 
108. Ir jāatgādina, ka šajā lietā ECT bija celta prasība par ECPAK 6. panta saderību ar to, ka nenotika 
tiesas sēde apelācijas procesā saistībā ar Somijas nodokļu inspekcijas nolemtu nodokļu palielinājumu. 
Šajā gadījumā ECT nostiprināja principu, saskaņā ar kuru starp visiem procesiem, kuru iznākumā 
piemēro sodus, kas kvalificējami kā kriminālsodi saskaņā ar ECPAK 6. pantu, ir jāveic nošķīrums starp 
procesiem un sodiem, kuri attiecas uz “krimināltiesību kodolu”un kuri ir “apme lnojoši”attiecībā uz 
personām, uz ko tie attiecas, un tiem procesiem un sodiem, kuri ir ārpus šī kodola. Proti, atgādinājusi, 
ka ECT atzītā jēdziena “apsūdzība krimināllietā”autonomā interpretācija bija izraisījusi to, ka ECPAK 
6. panta krimināltiesiskā sadaļa tiek pakāpeniski paplašināta, attiecinot to uz nozarēm, kuras formāli 
neietilpst tradicionālajās krimināltiesību kategorijās, ECT precizēja, ka attiecībā uz kategorijām, kuras 
neietilpst krimināltiesību kodolā, ar ECPAK 6. panta krimināltiesisko sadaļu saistītās garantijas “nav 
katrā ziņā jāpiemēro visā stingrībā”80. 
109. Tā kā tiesības klusētir šo garantiju daļa, varētu apgalvot, ka ECT atzītais šo tiesību tvērums ir 
atkarīgs no tā, vai ECPAK 6. panta piemērošanas joma ietilpst krimināltiesību kodolā,un tādējādi 
gadījumā, ja tas tā nav, šis tvērums ir jāuzskata par šaurāku un tam tādējādi jāatbilst tvērumam, kas 
šīm tiesībām ir atzīts Tiesas judikatūrā pret konkurenci vērstu darbību jomā. 
110. Manuprāt, šim argumentam šajā lietā nevar piekrist, ciktāl spriedumā Grande Stevens un citi pret 
Itāliju ECT jau ir uzskatījusi, ka sodi, ko Itālijas likumdevējs pieņēma, transponējot Direktīvu 2003 /6, 
ietilpst krimināltiesību kodolā, jo to apme lnojošais raksturs izriet no apstākļa, ka tie varēja kaitēt 
attiecīgo personu profesionālajai reputācijai un uzticamībai 81. 
111. Katrā ziņā man ir šaubas par pašu iespēju atsaukties uz principu, kas izriet no sprieduma Jussila, 
lai pamatotu tiesību klusēt tvēruma šaurāku interpretāciju. 
112. Vispirms ir jāuzsver –lai arī Vispārējā tiesa faktiski ir piemērojusi šo principu dažos gadījumos 82, 
Tiesa to nekad nav izmantojusi, lai arīģenerāladvokāti Tiesu tā rīkoties ir aicinājušitrīs reizes 83. 
113. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka tā piemērošana ir divkārši ierobežota. Pirmkārt, lai gan ir taisnība, ka 
šā sprieduma 43. punktā ir vispārīga atsauce uz “garantijām, ko sniedz 6. panta krimināltiesiskā sadaļa,” 
ir arī jānorāda, ka ECT turpmākā judikatūra ir skaidri ļāvusi saprast, ka ECPAK 6. panta 
krimināltiesiskās sadaļas mazāk stingrā piemērošana attiecas tikai uz dažām no šīm garantijām. 
Piemēram, spriedumā Kammerer pret Austriju šī tiesa uzskatīja, ka spriedumā Jussila izmantotā pieeja 
“neattiecas vienīgi uz jautājumu par tiesas sēdes nenotikšanu, bet gan to var attiecināt arī uz citām 
77 ECT spriedums, 2006 . gada 23. novembris, Jussila pret Somiju (CE:ECHR:2006 :1123 JUD007305301 ). 
78 Lasot Komisijas rakstveida apsvērumus, šķiet, ka šis arguments ir izvirzīts saistībā ar piedāvāto interpretāciju, saskaņā ar kuru ECT judikatūra 
attiecībā uz tiesībām klusēt tiek piemērota fiziskām personām, savukārt Tiesas judikatūra – tikai juridiskām personām. Es uzskatu, ka šis 
arguments ir jāvērtē atsevišķi. 
79 Spriedums, 2011 . gada 13. jūlijs (T-138/07, EU:T:2011 :362, 52. punkts). 
80 ECT spriedums, 2006 . gada 23. novembris, Jussila pret Somiju (CE:ECHR:2006 :1123 JUD007305301 , 43. punkts). 
81 ECT spriedums, 2014 . gada 4. marts, Grande Stevens un citi pret Itāliju (CE:ECHR:2014 :0304 JUD001864010 , 122. punkts). 
82 Līdztekus šo secinājumu 107. punktā minētajam spriedumam –spriedumi, 2013 . gada 13. septembris, Total/Komisija (T-548/08, nav publicēts, 
EU:T:2013 :434, 183.–185. punkts), un 2014 . gada 11. jūlijs, Sasol u.c./Komisija (T-541/08, EU:T:2014 :628, 206.–208. punkts). 
83 Ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumi lietā KME Germany u.c./Komisija (C-272/09 P, EU:C:2011 :63, 67. punkts); 
ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumi lietā Elf Aquitaine/Komisija (C-521/09 P, EU:C:2011 :89, 30. un 31. punkts), kā arī 
ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumi lietā Schindler Holding u.c./Komisija (C-501/11 P, EU:C:2013 :248, 25.–27. punkts). 
ECLI:EU:C:2020 :861 22 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI –LIETA C-481/19  
CONSOB  
procesuālajām garantijām, uz kurām attiecas 6. pants, tādāmkā, piemēram, šajā lietā apsūdzētā 
84 85 klātbūtne tiesas sēdē”. Ņemot vērāšo apsvērumu, man šķiet apšaubāmi, ka ir iespējams atzīt mazāk 
stingru piemērošanu tādai garantijai kā tiesības klusēt, kuras saskaņā ar ECT judikatūru ir “pamatā 
lietas taisnīgas izskatīšanas jēdzienam”. Otrkārt, es pilnīgi piekrītu interpretācijai, saskaņā ar kuru no 
sprieduma Jussila izrietošais princips neietver apspriežamās garantijas atcelšanu vai tvēruma 
ierobežošanu, bet gan vienīgi aizstāj to ar tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu aizsardzības 
alternatīviem veidiem 86 87 . Proti, šajā spriedumā tas, ka nepastāv ECPAK 6. panta pārkāpums, tika 
secināts, veicot kontekstuālu vērtējumu attiecībā uz jautājumu, vai tiesiskās problēmas, kuru skatīšana 
tiesai bija uzdota, bija tādas, kuru dēļ var izņēmuma kārtāļaut valsts iestādēm noraidītlūgumu rīkot 
tiesas sēdi. 
114. No tā izriet, ka ar principu, kurš ieviests ar spriedumu Jussila, to, ka uz atbildēm uz uzraudzības 
iestādes jautājumiem par faktiem, kas kalpo pārkāpuma esamības pierādīšanai, neattiecas tiesības 
klusēt, varētu pamatot vienīgi tad, ja tādā gadījumā ir piemērojami tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu 
aizsardzības alternatīvi veidi, un tas būtu jāpārbauda, veicot kontekstuālu vērtējumu. 
115. Šis otrais apsvērums, manuprāt, ir derīgs arī tam, lai izslēgtu to, ka būtu atbilstīgs spriedums 
) 88A. Menarini Diagnostics s.r.l. pret Itāliju (turpmāk tekstā –“spriedums Menarini”,uz koarī 
Komisija šajā kontekstā atsaucās saistībā ar līdzīgu principu, kurš tajā ir izteikts un saskaņā ar kuru, 
“lai gan [atšķirības starp administratīvo procesu un kriminālprocesu termina šaurā nozīmē] neatbrīvo 
dalībvalstis no pienākuma ievērot visas ar 6. panta krimināltiesisko sadaļu sniegtās garantijas, tās 
tomēr var ietekmēt šo garantiju piemērošanas kārtību”89. Noliedzošā atbilde, ko ECT šajā spriedumā 
sniedza attiecībā uz iespējamu pārkāpumu ikvienas personas tiesībām uz taisnīgu tiesu iestādē ar 
neierobežotu kompe tenci saistībā ar pārbaudi, ko Itālijas administratīvā tiesa bija veikusi attiecībā uz 
valsts konkurences iestādes lēmumiem, būtībā bija pamatota ar apstākli, ka, lai gan Itālijas tiesiskais 
regulējums un judikatūra mudina administratīvo tiesu veikt tikai parastu tiesiskuma pārbaudi, Valsts 
Padome attiecīgās lietas apstākļos bija veikusi neierobežotas kompe tences pārbaudi 90. 
116. Līdz ar to es uzskatu, ka ne principu, kas izriet no sprieduma Jussila, ne principu, kas izriet no 
sprieduma Menarini, nevar izmantot, lai pamatotu argumentu, saskaņā ar kuru fizisku personu tiesību 
klusēt tvērumam administratīvos procesos, kuru iznākumā var piemērot krimināltiesiska rakstura sodu, 
ir jābūt tikpat ierobežotam kā tad, ja šīs tiesības ir attiecinātas uz juridiskām personām saskaņā ar 
Tiesas judikatūru pret konkurenci vērstu darbību jomā. 
117. Noslēgumā es uzskatu, ka, ņemot vērā viendabīguma klauzulu, kura minēta Hartas 52. panta 
3. punktā, tvērumam, kāds atzīstams fizisku personu tiesībām klusēt, kā tas izriet no Hartas 47. un 
48. panta, administratīvajos procesos, kuru iznākumā var uzlikt krimināltiesiska rakstura sodu, ir 
jāatbilst tvērumam, kas noteikts atbilstīgajā ECT judikatūrā un it īpaši –tad, ja ir runa par atbildēm 
uz jautājumiem par faktiem, –spriedumā Corbet un citi pret Franciju 91. 
84 ECT spriedums, 2010 . gada 12. maijs, Kammerer pret Austriju (CE:ECHR:2010 :0512 JUD003243506 , 27. punkts) (brīvs tulkojums). Šajā nozīmē 
skat. arī ECT spriedumu, 2014 . gada 10. jūlijs, Marčan pret Horvātiju (CE:ECHR:2014 :0710 JUD004082012 , 35. punkts). 
85 Mans izcēlums. 
86 Skat. Smits C. un Waelbroeck D., “When the Judge Prosecutes, Power Prevails Over Law”, citēts: Govaere I., Quick R. un Bronckers M. (izd.), 
Trade and Competition Law in the EU and Beyond, Edward Elgar Publishing, 2011 , 452. lpp. 
87 Man šķiet, ka tas ir rezumēts sprieduma 42. punkta pēdējā teikumā, kas ir formulēts šādi: “Še [..] pirms visa ir jāņem vērā taisnīguma princips, 
kas ir nostiprināts 6. pantā, kura nozīme ir fundamentāla [..].” 
88 ECT spriedums, 2011 . gada 27. septembris, A. Menarini Diagnostics s.r.l. pret Itāliju (CE:ECHR:2011 :0927 JUD004350908 ). 
89 ECT spriedums, 2011 . gada 27. septembris, A. Menarini Diagnostics s.r.l. pret Itāliju (CE:ECHR:2011 :0927 JUD004350908 , 62. punkts). 
90 ECT spriedums, 2011 . gada 27. septembris, A. Menarini Diagnostics s.r.l. pret Itāliju (CE:ECHR:2011 :0927 JUD004350908 ), tiesneša Sajó 
piekrītošs viedoklis. Šajā ziņā skat. Muguet-Poullennec G. un Domenicucci D.P., “Amende infligée par une autorité de concurrence et droit à 
une protection juridictionnelle effective: les enseignements de l’arrêt Menarini de la CEDH”, Revue Lamy de la concurrence, Nr. 30, 2012 . gada 
1. janvāris. 
91 ECT spriedums, 2015 . gada 19. marts, Corbet un citi pret Franciju (CE:ECHR:2015 :0319 JUD000749411 ). 
ECLI:EU:C:2020 :861 23 
P. PIKAMÄE SECINĀJUMI – LIETA C-481/19  
CONSOB  
V. Secinājumi 
118. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz abiem Corte costituzionale 
(Konstitucionālā tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbilstoši tam, kā tie tika 
pārformulēti, atbildēt šādi: 
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003 /6/EK (2003 . gada 28. janvāris) par iekšējās 
informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīgu izmantošanu) 
14. panta 3. punkta un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 596/2014 (2014 . gada 
16. aprīlis) par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas izmantošanas regula) un ar ko atceļ 
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003 /6/EK un Komisijas Direktīvas 2003 /124/EK, 
2003 /125/EK un 2004 /72/EK 30. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējums pieļauj tādu to 
interpretāciju, kas ir saderīga ar tiesībām klusēt, kā tas izriet no Hartas 47. un 48. panta, ņemot vērā, 
ka šie panti ir jāsaprot tādējādi, ka ar tiem dalībvalstīm nav noteikts pienākums sodīt personas, kas 
atsakās atbildēt uz uzraudzības iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šo personu atbildība par 
nodarījumu, ko soda ar krimināltiesiska rakstura administratīvajiem sodiem. Tvērums, kāds atzīstams 
fizisku personu tiesībām klusēt administratīvajos procesos, kuru iznākumā var uzlikt krimināltiesiska 
rakstura sodu, atbilstoši viendabīguma klauzulai, kura minēta Pamattiesību hartas 52. panta 3. punktā, 
ir tvērums, kas izriet no Eiropas Cilvēktiesību tiesas atbilstīgās judikatūras, saskaņā ar kuru šīs tiesības 
ietver it īpaši atbildes uz jautājumiem par faktiem, ar nosacījumu, ka tās ietekmē notiesāšanu vai 
piemēroto sodu minēto procesu iznākumā. 
ECLI:EU:C:2020 :861 24