ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(3)

No cilvēka asins vai plazmas iegūtu patentētu rūpnieciski izgatavotu zāļu kvalitātes, drošības un iedarbīguma prasības noteiktas Direktīvā 2001/83 [..]. Šajā direktīvā cilvēka izcelsmes nesadalītas asins, plazmas vai asins šūnu īpašie izņēmumi ir radījuši situāciju, ka to kvalitāte un drošība, ciktāl tās ir paredzētas asins pārliešanai un nav apstrādātas, nav noteikta Kopienas tiesību aktos. Tādēļ, lai arī kāds ir paredzētais mērķis, ir būtiski, ka Kopienas noteikumiem jānodrošina asiņu un tās komponentu salīdzināmu kvalitāti un drošību visā asins pārliešanas ķēdē visās dalībvalstīs, ņemot vērā iedzīvotāju pārvietošanās brīvību Kopienas teritorijā. Augstu kvalitātes un drošības standartu ieviešana palīdz pārliecināt sabiedrību, ka cilvēka asinis un asins komponenti, kas iegūti no citā dalībvalstī ziedotām asinīm, tomēr atbilst tādām pašām prasībām kā viņu valstī ziedotās. Augstu kvalitātes un drošības standartu ieviešana palīdz pārliecināt sabiedrību, ka cilvēka asinis un asins komponenti, kas iegūti no citā dalībvalstī ziedotām asinīm, tomēr atbilst tādām pašām prasībām kā viņu valstī ziedotās.
27

Pēc tam iesniedzējtiesa atgādina, ka no 1992. gada 7. jūlija sprieduma lietā C-370/90 Singh (Recueil, I-4265. lpp.) un no 2007. gada 11. decembra sprieduma lietā C-291/05 Eind (Krājums, I-10719. lpp.) izriet, ka dalībvalsts valstspiederīgā, kas ir izmantojis tiesības brīvi pārvietoties, laulātajam, kad minētais valstspiederīgais atgriežas savā izcelsmes valstī, ir jābūt vismaz tādām pašām ieceļošanas un uzturēšanās tiesībām kā tās, kas tam ir atzītas Savienības tiesībās, ja attiecīgais Savienības pilsonis izvēlētos ieceļot un uzturēties citā dalībvalstī. Tomēr šī tiesa pauž šaubas par to, vai šī judikatūra ir piemērojama tādās situācijās, kādas ir aplūkotas pamatlietā. Tā šajā ziņā uzsver, ka attiecīgie trešo valstu valstspiederīgie saskaņā ar Savienības tiesībām kopā ar savām attiecīgajām atsauces personām iepriekš nav uzturējušies dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsoņi ir šīs personas.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 28. panta 3. punktā un Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 370. pantā paredzēto klauzulu par “atturēšanos no jebkādas darbības”, PVN direktīvas 153. un 309. pantu un EKL 43. un 56. pantu, kā arī par PVN direktīvas 370. panta spēkā esamību.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Z., māti pasūtinātāju, kuras bērns ir dzimis pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, un Government department (Īrijas ministrija) un Board of management of a community school (pašvaldības skolas valde, turpmāk tekstā – “Board of management”) par to, ka viņai tika atteikts piešķirt apmaksātu atvaļinājumu, kas ir pielīdzināms grūtniecības un dzemdību atvaļinājumam vai adopcijas atvaļinājumam, pēc šī bērna dzimšanas.
27

Šādos apstākļos Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “Ja attiecībā uz katru no turpmākajiem jautājumiem: — vārdi “māte pasūtinātāja, kas [ir] ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte” attiecas uz situāciju, kurā attiecīgā māte pasūtinātāja ir darba ņēmēja, kura pati nevienā brīdī nav bijusi stāvoklī un nav dzemdējusi attiecīgo bērnu; — vārds “surogātmāte” attiecas uz situāciju, kurā sieviete ir bijusi stāvoklī un dzemdējusi bērnu mātei pasūtinātājai. 1) Vai [..] Direktīvas 92/85 [..] 1. panta 1. punktā un/vai 2. panta c) punktā, un/vai 8. panta 1. punktā, un/vai 11. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir piešķirtas tiesības saņemt bērna kopšanas atvaļinājumu mātei pasūtinātājai, kas [ir] ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte? 2) Vai [..] Direktīvā 92/85 [..] ir piešķirtas tiesības saņemt bērna kopšanas atvaļinājumu mātei pasūtinātājai, kas [ir] ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, tādos apstākļos, kuros viņa: a) var barot bērnu ar krūti pēc dzemdībām un/vai b) baro bērnu ar krūti pēc dzemdībām? 3) Vai apstāklis, ka darba devējs atsaka piešķirt bērna kopšanas atvaļinājumu mātei pasūtinātājai, kas [ir] ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, ir uzskatāms par [..] Direktīvas 2006/54 [..] 14. panta pārkāpumu, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) un/vai b) apakšpunktu un/vai 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu? 4) Vai apstāklis, ka darba ņēmēja tiek pielīdzināta bērna surogātmātei un tiek atteikts piešķirt bērna kopšanas atvaļinājumu mātei pasūtinātājai, kas [ir] ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, ir potenciāls [..] Direktīvas 2006/54 [..] 14. panta, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) un/vai b) apakšpunktu un/vai 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu, pārkāpums? 5) Vai apstāklis, ka māte pasūtinātāja tiek pielīdzināta bērna surogātmātei, un mātes pasūtinātājas, kas [ir] ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, pakļaušana nelabvēlīgākai attieksmei ir potenciāls [..] Direktīvas 2006/54 [..] 14. panta, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) un/vai b) apakšpunktu un/vai 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu, pārkāpums? 6) Apstiprinošas atbildes uz ceturto jautājumu gadījumā, vai mātes pasūtinātājas statuss ir pietiekams, lai viņai tiktu piešķirtas tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu, pamatojoties uz to, ka viņa tiek pielīdzināta bērna surogātmātei? 7) Apstiprinošas atbildes uz kādu no pirmajiem četriem jautājumiem gadījumā: a) vai [..] Direktīva 92/85 [..] ir tieši piemērojama attiecīgajos apstākļos, un b) vai [..] Direktīva 2006/54 [..] ir tieši piemērojama attiecīgajos apstākļos?”
32

Attiecībā uz jautājumu par to, vai Lisabonas līguma stāšanās spēkā būtu uzskatāma – kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja – par apstākli, kas kļuvis zināms iztiesāšanas Vispārējā tiesā laikā un kas saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu ļautu izvirzīt jaunus pamatus, jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka šī spēkā stāšanās, kas ietver Hartas iekļaušanu Savienības primārajās tiesībās, nevar tikt uzskatīta par jaunu apstākli tās Reglamenta 42. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē. Šajā kontekstā Tiesa ir uzsvērusi, ka vēl pirms šī līguma stāšanās spēkā tā vairākkārt jau bija atzinusi, ka tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kādas tās izriet it īpaši no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta, ir pamattiesības, kuras Eiropas Savienība ievēro kā vispārēju principu atbilstoši LES 6. panta 2. punktam (skat. it īpaši 2012. gada 3. maija spriedumu lietā C‑289/11 P Legris Industries/Komisija, 36. punkts).
49

Pretējā gadījumā pret smagākiem Kopienu tiesību pārkāpumiem būtu labvēlīgāka attieksme, jo tieši šāda veida pārkāpumi dalībvalstīs var izraisīt visnozīmīgākās finansiālās sekas. Turklāt tikai un vienīgi uz šādu pamatojumu balstīts sprieduma iedarbības laikā ierobežojums izraisītu to, ka būtiski tiktu ierobežotas tiesiskās aizsardzības iespējas, kas nodokļa maksātājiem izriet no Savienības nodokļu regulējuma (1995. gada 11. augusta spriedums apvienotajās lietās no C-367/93 līdz C-377/93 Roders u.c., Recueil, I-2229. lpp., 48. punkts).
28

Šādā situācijā no patstāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja jautājumi ir formulēti neatbilstoši vai pārsniedzot Tiesai LESD 267. pantā piešķirtās funkcijas, tai ir no visiem valsts tiesas iesniegtajiem elementiem, un it īpaši iesniedzējtiesas lēmuma, jāsecina Savienības tiesību elementi, kas ir jāinterpretē, ņemot vērā strīdus priekšmetu (skat. it īpaši 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C-384/08 Attanasio Group, Krājums, I-2055. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādā aspektā šajā gadījumā Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 19. punkts; 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-243/09 Fuß, Krājums, I-9849. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑249/11 Byankov, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
2

Šis lūgums ir ticis iesniegts strīdā starp N. Onuekwere un Secretary of State for the Home Department (iekšlietu ministrs, turpmāk tekstā – “Secretary of State”) par lēmumu, ar ko N. Onuekwere atteikts piešķirt pastāvīgās uzturēšanās apliecību kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim.
31

Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot nodokļa maksātāju no PVN, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem, ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams PVN (skat. 2001. gada 22. februāra spriedumu lietā C-408/98 Abbey National, Recueil, I-1361. lpp., 24. punkts, kā arī 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-439/04 un C-440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I-6161. lpp., 48. punkts).
27

Iesniedzējtiesa jautā par to, vai selektīvā valsts tiesību norma, kas iekļauta UStG 12. panta 2. punkta 10. apakšpunkta a) punktā, ir saderīga ar nodokļu neitralitātes principu Tiesas interpretācijā. No vienas puses, šī tiesa uzskata, ka no patērētāja viedokļa gan taksometri, gan nomas automobiļi ar autovadītāju kalpo pasažieru pārvadāšanai, kas liktu uzskatīt šos pakalpojumus par salīdzināmiem. No otras puses, šī tiesa uzskata, ka pastāv būtiskas atšķirības starp šiem diviem pasažieru pārvadāšanas veidiem attiecībā uz to attiecīgajiem izpildes nosacījumiem pat tad, ja pastāv īpašs nolīgums starp taksometru uzņēmumu un nozīmīgiem klientiem attiecībā it īpaši uz brauciena cenas noteikšanu, pakalpojuma sniegšanas pienākumu un pārvadāšanas pienākumu, atšķirības, kas varētu izslēgt minētā principa pārkāpuma esamību.
31

Šajā saistībā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas iedibinātu judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas tiesību normas no to satura viedokļa šķiet esam beznosacījuma un pietiekami precīzas, privātpersonas var uz tām atsaukties valsts tiesās, vēršoties pret valsti gan tad, ja valsts nav transponējusi direktīvu noteiktajos termiņos valsts tiesībās, gan tad, ja tā to transponējusi nepareizi (skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I-8835. lpp., 103. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
7

DBA 1954 4. pantā bija paredzēts: “1. Ja persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta vai reģistrācijas vieta atrodas vienā no Līgumslēdzējām valstīm, gūst ienākumus kā rūpniecības vai tirdzniecības sabiedrības, kuras darbība notiek arī otras Līgumslēdzējas valsts teritorijā, īpašniece vai līdzīpašniece, šai otrajai valstij ir tiesības uzlikt nodokļus šiem ienākumiem tikai attiecībā uz to ienākumu daļu, kas gūti no tās teritorijā esošā pastāvīgā uzņēmuma. 2. Uzliekot nodokļus, šim pastāvīgajam uzņēmumam tiek aprēķināti ienākumi, kādus tas varētu gūt, ja tas būtu neatkarīga sabiedrība, kas veic tādu pašu vai līdzīgu uzņēmējdarbību tādos pašos vai līdzīgos apstākļos un pilnīgi neatkarīgi veiktu darījumus ar sabiedrību, kuras pastāvīgais uzņēmums tas ir. 3. Šajā konvencijā pastāvīgais uzņēmums nozīmē jebkuru ražošanas vai tirdzniecības sabiedrības darbības vietu, kur šī sabiedrība pilnīgi vai daļēji veic savu uzņēmējdarbību. 4. 1. punkts ir piemērojams ieņēmumiem, kas gūti no tiešas ražošanas vai tirdzniecības sabiedrības pārvaldīšanas un izmantošanas, ieņēmumiem, kas gūti no izīrēšanas, nodošanas citas personas rīcībā vai cita veida to izmantošanas, un ieņēmumiem no visas sabiedrības, tās dalības daļu vai kāda tajā izmantojama priekšmeta pārdošanas.”
5

Otrās direktīvas 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem. 2. Neskarot lielākas garantijas, ko var noteikt dalībvalstis, katra dalībvalsts pieprasa, lai šī apdrošināšana būtu obligāta vismaz attiecībā uz šādām summām: a) ja nodarīti miesas bojājumi – minimālā apdrošināšanas seguma summa EUR 1 000 000 katram cietušajam vai EUR 5 000 000 par prasījumu neatkarīgi no cietušo skaita; b) ja nodarīti zaudējumi īpašumam [materiālais kaitējums] – EUR 1 000 000 par prasījumu neatkarīgi no cietušo skaita. Ja nepieciešams, lai pielāgotu dalībvalstīs noteiktās minimālās seguma summas atbilstīgi šajā punktā noteiktajām, dalībvalstis var noteikt ne vairāk kā piecu gadu pārejas laikposmu, sākot no Direktīvas [2005/14] īstenošanas dienas. Dalībvalstis, kas nosaka šādu pārejas laikposmu, par to informē Komisiju un norāda pārejas laika garumu. Dalībvalstis paaugstina garantijas vismaz par pusi no šajā punktā noteiktajiem līmeņiem 30 mēnešu laikā pēc Direktīvas [2005/14] īstenošanas dienas.”
9

Likuma par speciālo nodokli 6. panta, kurā ir ietvertas tiesību normas, ar kurām ir paredzēts izvairīties no nodokļu dubultas uzlikšanas, redakcija ir šāda: “Ja nodokļa maksātāja 2. panta c) punktā paredzētā darbība ir apliekama ar nodokli arī saskaņā ar 2. panta a) un/vai b) punktu, tad nodokļa maksātājam ir jāmaksā par 2. panta a) vai b) punktā minēto darbību tikai augstākā no abām summām, ko aprēķina, piemērojot 5. panta a) un c) punktā vai 5. panta b) un c) punktā noteiktās likmes.”
25

Ja no Regulas preambulas 2.–4. apsvēruma izriet, ka tās mērķis tostarp ir nodrošināt “iekšējā tirgus pareizu darbību”, no minētā 4. apsvēruma katrā ziņā ir secināms, ka šim mērķim it īpaši ir nepieciešams “[izvairīties] no personu stimulēšanas pārvietot aktīvus vai tiesvedību no vienas dalībvalsts uz citu nolūkā iegūt labvēlīgāku tiesisko statusu (labvēlīgākās tiesas piekritības izvēle)”. Regulas preambulas 8. apsvērumā ir noteikts mērķis “uzlabot pārrobežu maksātnespējas procedūru efektivitāti”, un preambulas 12. apsvērumā ir paredzēts, ka šīs Regulas piemērošanas jomā ietilpstošajām maksātnespējas procedūrām “ir vispārēja darbības joma, un to mērķis ir aptvert visus parādnieka aktīvus”. Pēdējie minētie mērķi var ietvert ne vien attiecības dalībvalstu starpā, bet arī atbilstoši savam raksturam un formulējumam – jebkādas pārrobežu situācijas.
8

Prasītāji pamatlietā visi ir žurnālisti, kas sarakstījuši rakstus, kuri tikuši publicēti, pirmkārt, laikrakstā Göteborgs‑Posten un, otrkārt, Göteborgs‑Posten interneta vietnē. Retriever Sverige izmanto interneta vietni, kas nodrošina saviem klientiem atkarībā no nepieciešamības sarakstus ar dažādām saitēm, uz kurām var uzklikšķināt un piekļūt rakstiem, ko publicējušas citas interneta vietnes. Lietas dalībnieku starpā nav strīda par to, ka šie raksti ir brīvi pieejami laikraksta Göteborgs‑Posten interneta vietnē. Saskaņā ar prasītāju pamatlietā teikto, ja klients uzklikšķina uz kādas no šīm saitēm, viņš nevarot skaidri noteikt, ka viņš nokļūst tālāk uz citu interneta vietni, lai piekļūtu sev interesējošajam rakstam. Turpretī Retriever Sverige apgalvo, ka klientam ir skaidrs, ka tad, kad viņš uzklikšķina uz vienas no šīm saitēm, viņš nokļūst citā interneta vietnē.
9

1992. gada Likuma Nr. LXXIV par pievienotās vērtības nodokli (Magyar Közlöny 1992/128, turpmāk tekstā – “agrākais PVN likums”) 11. panta 1. punktā “preču eksporta” jēdziens ir definēts šādi: “Preču eksports: jebkāda preču iegādāšanās, kuras tiešas sekas ir tādas, ka muitas iestādes, vēlākais, trešā mēneša pēc tam, kad preces ir iegādātas, pēdējā dienā liek izvest preces uz trešo valsti kā galamērķa valsti. Laikā starp iegādes brīdi un to izvešanu no teritorijas preces nevar tikt izmantotas vai novērtētas, neietekmējot to izmēģināšanu vai to ražošanu izmēģināšanai.”
10

No Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka 2012. gada 31. maijāSALK strādāja 716 medicīnas darbinieki, no tiem 113 izcelsmes valsts bija kāda no Eiropas Savienības dalībvalstīm vai Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstīm, bet ne Austrijas Republika, kā arī 2850 veselības aprūpes profesionāļi, kas nav medicīnas darbinieki, no kuriem 340 izcelsmes valsts bija kāda no Eiropas Savienības dalībvalstīm vai EEZ valstīm, bet ne Austrijas Republika.
21

Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 2005/29 6. panta 1. punkta interpretācijas problēma rodas no atšķirībām tā dažādās valodu versijās. Šķiet, ka itāļu valodas (kurā tiek izmantota vārdkopa “e in ogni caso”) un vācu valodas (kurā izmanto vārdkopu “und [..] in jedem Fall”) versijās ir atsauce uz vispārēju normu, atbilstoši kurai tikai tas vien, ka komercprakse var ietekmēt patērētāja lēmumu veikt darījumu, jau ir pietiekami, lai to atzītu par negodīgu [komercpraksi]. Savukārt angļu valodas (kurā ir pieminēta vārdkopa “and in either case”) un franču valodas (“et dans un cas comme dans l’autre”) versijas liek domāt, ka negodīga komercprakse var pastāvēt tikai tad, ja ir izpildīti, pirmkārt, viens no alternatīvajiem nosacījumiem, kas ir pieminēti šī panta ievadteikuma pirmajā daļā, un, otrkārt, nosacījums, ka komercpraksei jābūt spējīgai ietekmēt patērētāja lēmumu veikt darījumu.
25

Šajos apstākļos Verwaltungsgericht Berlin nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tiesas noteiktais pienākums atbildētājai izsniegt pieteicējam Šengenas vīzu paredz, ka šai tiesai, lai iegūtu pārliecību saskaņā ar Vīzu kodeksa 21. panta 1. punktu, ir jākonstatē, ka pieteicējs ir plānojis izceļot no dalībvalstu teritorijas pirms pieteiktās vīzas derīguma termiņa beigām, vai arī pietiek ar to, ka tiesa pēc Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu izpildes pārbaudes secina, ka nav ar īpašiem apstākļiem pamatotu šaubu par to, ka prasītājs ir izrādījis nodomu atstāt dalībvalstu teritoriju pirms pieteiktās vīzes derīguma termiņa beigām? 2) Vai Vīzu kodeksā ir paredzēts pamatojums nediskrecionārām tiesībām attiecībā uz Šengenas vīzas izsniegšanu, ja ir izpildīti ieceļošanas nosacījumi, it īpaši Vīzu kodeksa 21. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, un nav pamata vīzas atteikšanai saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 1. punktu? 3) Vai Vīzu kodeksam pretrunā ir valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru ārvalstniekam, ievērojot [Vīzu kodeksu], var tikt izsniegta vīza, lai tranzītā šķērsotu Šengenas dalībvalstu teritoriju vai plānoti uzturētos šajā teritorijā uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus sešu mēnešu laikposmā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas (Šengenas vīza)?”
8

Atklātības prasību direktīvas 7. pants, 17. panta 1. punkts un 28. panta 1. punkts ir izteikti šādi: “7. pants Atbildība Dalībvalstis nodrošina, ka vismaz emitents vai tā administratīvās, vadības vai uzraudzības struktūrvienības atbild par to, ka sagatavo un dara zināmu atklātībai informāciju saskaņā ar 4., 5., 6. un 16. pantu, un nodrošina to, ka to normatīvie un administratīvie noteikumi par atbildību attiecas uz emitentiem, iepriekš minētajām struktūrvienībām vai emitentu atbildīgajām personām. [..] 17. pants Informācijas prasības emitentiem, kuru akcijas ir atļauts tirgot regulētā tirgū. 1. To akciju emitents, ko atļauts tirgot regulētā tirgū, nodrošina vienādu attieksmi pret visiem akcionāriem, kas atrodas vienādā pozīcijā. [..] 28. pants Sodi 1 Neskarot dalībvalstu tiesības uzlikt kriminālsankcijas, dalībvalstis atbilstoši saviem valsts tiesību aktiem gādā par to, lai varētu veikt attiecīgus administratīvus pasākumus vai piemērot administratīvas sankcijas pret personām, kas ir atbildīgas par to, ka pārkāpti noteikumi, kas pieņemti, īstenojot šo direktīvu. Dalībvalsts gādā par to, ka šie pasākumi ir efektīvi, samērā ar nodarījumu un preventīvi. [..]”
26

It īpaši attiecībā uz pirmo pienākumu, kas patērētājam uzlikts ar līguma 13. punktu, proti, vērtības pieauguma nodokļa samaksu, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka tā rezultātā patērētājam kā pircējam tiek nodots nodokļu parāds, kurš atbilstīgi piemērojamajam valsts tiesiskajam regulējumam ir pārdevējam vai piegādātājam kā pārdevējam un kā ar nodokli aplikto ekonomisko priekšrocību saņēmējam, proti, īstenotais vērtības pieaugums sakarā ar pārdotā nekutamā īpašuma vērtības pieaugumu. Tādējādi šķiet, ka, kamēr pārdevējs vai piegādātājs gūst peļņu no šādas viņa pārdotās preces vērtības pieauguma, patērētājam ir jāsamaksā ne tikai pārdevuma cena, kas ietver ar šo preci gūto vērtības pieaugumu, bet arī nodoklis, kas tiek uzlikts par šo vērtības pieaugumu. Turklāt, kā izriet no J. I. Menéndez Álvarez iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem Tiesai, šī nodokļa summa nav zināma līguma noslēgšanas datumā, – to kompetentā iestāde nosaka tikai vēlāk, un tas, ja tas tā ir, rada neskaidrību patērētājam par nolīgto saistību apjomu.
16

Kaut gan 2010. gada 11. jūlijāG. brīvības atņemšanas sodu bija izcietusi, viņa joprojām atradās apcietinājumā, jo Secretary of State bija pieņēmis lēmumu par viņas izraidīšanu. Šajā lēmumā Secretary of State uzskatīja, pirmkārt, ka Direktīvas 2004/38 28. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā paplašinātā aizsardzība pret izraidīšanu balstīta uz pilsoņa integrāciju uzņēmējā dalībvalstī un ka šāda integrācija nevar notikt, kamēr tas uzturas brīvības atņemšanas iestādē. Otrkārt, viņš uzskata, ka G. vairs nevar tikt nodrošināts otrais aizsardzības līmenis pret izraidīšanu, jo, no vienas puses, viņa nebija pierādījusi, ka viņa būtu ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības, un, no otras puses, pat ja viņa būtu to pierādījusi, katrā ziņā pastāvēja nopietni sabiedriskās kārtības un valsts drošības apsvērumi, kas pamato viņas izraidīšanu. Treškārt, Secretary of State ir konstatējis, ka, vēl jo vairāk, G. vairs nevarēja tikt nodrošināta pamatlīmeņa aizsardzība pret izraidīšanu.
28

Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts tādos apstākļos kā pamatlietā minētie tiešajam pēcnācējam, kas ir 21 gadu vecs vai vecāks, lai to uzskatītu par apgādībā esošu un uz to attiektos šajā tiesību normā minētais “ģimenes locekļa” jēdziens, prasa pierādīt to, ka viņš ir veltīgi centies atrast darbu vai saņemt iztikas pabalstu no izcelsmes valsts iestādēm un/vai citādi mēģinājis nodrošināt savu eksistenci.
“(8)

Eiropadomes Tamperes sanāksmes secinājumos noteica, ka būtu jāpaātrina un jāvienkāršo izpildes iespējas dalībvalstīs, kurās nav pieņemts spriedums, atsakoties no starpposma pasākumiem, kas jāveic pirms sprieduma izpildes attiecīgajā dalībvalstī, kur paredzēts to izpildīt. Spriedums, ko izcelsmes tiesa ir apstiprinājusi par Eiropas izpildes rīkojumu, būtu jāizpilda tā, it kā tas būtu pieņemts dalībvalstī, kur to paredzēts izpildīt. [..] Spriedumu izpildes pasākumi arī turpmāk būtu jāreglamentē attiecīgās valsts tiesību aktiem.
28

Ir skaidrs, ka attiecīgais reģionālais likums saskaņā ar tā 2. pantu sniedz studentiem iespēju reģistrēties ne tikai Itālijas vai ārvalstu privātās vai valsts universitātēs, kas ir atzītas valsts tiesībās, bet arī privātās vai valsts augstākās izglītības iestādēs, kas nodrošina akreditētas maģistra studiju programmas, kā arī citās iestādēs, kuru maģistra programmas nav akreditētas. Attiecībā uz šīm pēdējām minētajām, kas ir vienīgās, uz kurām attiecas nosacījums par desmit gadu pieredzi, nešķiet pārmērīgi no tām prasīt, lai tās pierāda pietiekami ilgu pieredzi, kas, nepastāvot nekādai valsts iestāžu pārbaudei un akreditācijai, ļauj prezumēt to nodrošinātās izglītības kvalitāti tāpat kā to universitāšu kvalitāti, kas ir atzītas valsts tiesībās, un to iestāžu kvalitāti, kuru maģistra programmas ir ieguvušas akreditāciju.