ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Vīnes konvencijas 65. panta “Procedūra attiecībā uz līguma spēkā neesamību, tā darbības pārtraukšanu, izstāšanos no tā vai tā darbības apturēšanu” 1. un 3. punktā ir paredzēts: “1. Dalībniekam, kurš saskaņā ar doto Konvenciju atsaucas uz tā piekrišanas trūkumu līguma saistošajam raksturam vai uz pamatu, lai apstrīdētu līguma spēkā esamību, pārtraucot tā darbību, izstājoties no tā vai apturot tā darbību, jāpaziņo par to citiem dalībniekiem. Paziņojumā jānorāda pasākumi, kurus paredzēts veikt attiecībā uz līgumu, kā arī to pamatojums. [..] 3. Ja tomēr ir izteikts kāds iebildums no jebkura cita dalībnieka puses, tad dalībnieki cenšas sasniegt noregulējumu saskaņā ar [1945. gada 26. jūnijā Sanfrancisko parakstīto] Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 33. pantu.”
29

Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības, it īpaši Hartas 47. panta pirmā daļa, ir interpretējamas tādējādi, ka apstākļos, kurus raksturo valsts iestādes ilgstoša atteikšanās izpildīt tiesas lēmumu, ar ko tai tiek uzdots izpildīt skaidru, precīzu un beznosacījuma pienākumu, kas izriet no minētajām tiesībām, it īpaši no Direktīvas 2008/50, šīs tiesības pilnvaro vai pat uzliek pienākumu valsts tiesai piemērot apcietinājumu personām, kuras ieņem amatus valsts pārvaldē.
12

Apelācijas instances tiesa Oberlandesgericht Wien (Apelācijas tiesa Vīnē, Austrija) ar 2017. gada 27. aprīļa rīkojumu atcēla šo lēmumu un nodeva lietu atpakaļ pirmās instances tiesai, lai tā no jauna izspriež lietu. Apelācijas instances tiesa uzskatīja, ka karteļu aizliegums ir arī tāpēc, lai aizsargātu to personu finansiālās intereses, kurām jānes papildu slogs, kas radies tirgus apstākļu izkropļojuma dēļ. To starpā ir tādi publisko tiesību subjekti kā Augšaustrijas federālā zeme, kura lielā mērā esot sekmējusi to, lai būvniecības projektu īstenošana tiktu padarīta par iespējamu, piešķirot finansiālu atbalstu institucionālā ietvarā. Šādi subjekti tādējādi esot daļēji izraisījuši to, ka liftu un eskalatoru tirgū bija vērā ņemams pieprasījums, kurā piecas pamatlietā aplūkotās sabiedrības attiecīgā karteļa dēļ varēja pārdot savus pakalpojumus par augstākām cenām.
14

C. M. Service, kas iepirkuma procedūras noslēgumā tika ierindota otrajā vietā, cēla prasību Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), lūdzot atcelt Romas universitātes La Sapienza2017. gada 12. aprīļa lēmumu piešķirt GTE Tedeschi tiesības slēgt pamatlietā aplūkoto publisko līgumu par kopējo summu 31744359,67 EUR apmērā bez PVN un drošības izmaksām. Savas prasības pamatošanai C. M. Service izvirzīja vienu pamatu, kas attiecās uz Itālijas tiesībās paredzēto vispārējo ierobežojumu pārkāpumu, jo līguma daļa, par kuru izraudzītais pretendents esot paredzējis slēgt apakšuzņēmuma līgumus, esot 30 % no šī publiskā līguma kopējās summas. Tā arī apgalvoja, ka līgumslēdzēja iestāde izraudzītā pretendenta iesniegto piedāvājumu nav izvērtējusi konkrēti un uzticami, jo tā, pārkāpdama atbilstīgās Itālijas tiesību normas, esot pieļāvusi, ka samaksa apakšuzņēmumiem ir par vairāk nekā 20 % mazāka salīdzinājumā ar vienības cenām, kas izriet no lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.
14

Iesniedzējtiesa uzskata, ka no Regulas Nr. 1151/2012 13. panta 1. punkta otrās daļas un Tiesas judikatūras izriet, ka tāda nosaukuma aizsardzība, kas sastāv no vairākiem vārdiem un ir ierakstīts kā cilmes vietas nosaukums vai ģeogrāfiskās izcelsmes norāde, var attiekties uz dažādiem vārdiem, kuri to veido. Tomēr aizsardzības apjomu AĢIN, kas sastāv no vairākiem elementiem, varot likumīgi ierobežot ar aktu, ar kuru tiek ierakstīts attiecīgais nosaukums. Šī tiesa arī uzskata, ka tas, ka Komisija regulu apsvērumiem ir pievienojusi piezīmes, kas attiecas uz aizsargātu nosaukumu reģistrāciju un kas ierobežo aizsardzības apjomu, nav prettiesiska atkāpe no Regulas Nr. 1151/2012, jo saskaņā ar pēdējo minēto Komisijai ir pamats pieņemt lēmumu par reģistrāciju, ja ir celti iebildumi un nav panākta vienošanās.
2

Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesvedību starp Profi Credit Polska S.A., no vienas puses, un Bogumiła Włostowska, Mariusz Kurpiewski, Kamil Wójcik, Michał Konarzewski, Elżbieta Kondracka‑Kłębecka, Monika Karwowska, Stanisław Kowalski, Anna Trusik, kā arī Adam Lizoń un Włodzimierz Lisowski, no otras puses, un tiesvedību starp Profi Credit Polska S.A., no vienas puses, un OH, no otras puses, par parādu, kas izriet no vekseļa, maksājumu pieprasījumiem atbilstoši aizdevuma līgumiem, pamatojoties uz blanko vekseļiem, kurus izsnieguši [aizņēmēji].
Ņemot vērā ar ārkārtas iemaksu sasniedzamo mērķi, arī šis Deleģētās regulas 2015/63 14. panta 1. punktā paredzētais datums – iepriekšējā gada 31. decembris pirms iemaksu perioda – nav nozīmīgs. Proti, šo ex post iemaksu ir paredzēts ieturēt no visām kredītiestādēm, kuras dienā, kad par to tiek lemts, ir pakļautas šīs valsts iestādes īstenotai uzraudzībai, ņemot vērā arī to faktisko finansiālo stāvokli un to, kādā mērā tās šajā datumā ir reāli pakļautas finansiālo saistību neizpildes riskam. Ievērojot to, pienākumu veikt šo iemaksu nevar uzlikt kredītiestādei, kura dienā, kad par to tika lemts, vairs nebija pakļauta valsts iestādes veiktajai uzraudzībai, jo tā pievienošanas veidā bija apvienojusies ar mātesuzņēmumu, kurš reģistrēts citā dalībvalstī.
4

Padomes Direktīvas 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (OV 2009, L 9, 12. lpp.), 8. pantā ir noteikts: “1. Par uzliekamā akcīzes nodokļa samaksu atbildīgā persona ir: a) saistībā ar akcīzes preču novirzīšanu no atliktās nodokļa maksāšanas režīma, kā minēts 7. panta 2. punkta a) apakšpunktā: i) apstiprināts noliktavas turētājs, reģistrēts saņēmējs vai jebkura cita persona, kas novirza akcīzes preces no atliktās nodokļa maksāšanas režīma vai kuras vārdā tā to dara, vai, ja notiek nelikumīga novirzīšana no akcīzes preču noliktavas, jebkura cita šajā novirzīšanā iesaistīta persona; ii) ja ir izdarīts pārkāpums, pārvietojot akcīzes preces atliktās nodokļa maksāšanas režīmā, kā noteikts 10. panta 1., 2. un 4. punktā: apstiprināts noliktavas turētājs, reģistrēts nosūtītājs vai jebkura cita persona, kas sniedza maksājuma nodrošinājumu saskaņā ar 18. panta 1. un 2. punktu; vai jebkura persona, kas piedalījās nelikumīgā novirzīšanā un kura zināja vai kurai pamatoti būtu jāzina par to, ka novirzīšana bija nelikumīga; b) saistībā ar akcīzes preču glabāšanu, kā minēts 7. panta 2. punkta b) apakšpunktā: persona, kas glabā akcīzes preces, vai jebkura cita persona, kas iesaistīta to glabāšanā; [..] 2. Ja par viena akcīzes nodokļa parāda samaksu atbild vairākas personas, tās par šo parādu atbild solidāri un atsevišķi.”
14

Tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja ir norādījusi, ka tai joprojām esot interese panākt strīdīgā lēmuma atcelšanu. Atsaucoties uz savas apelācijas sūdzības ceturto pamatu, tā it īpaši ir apgalvojusi, ka strīdīgā lēmuma rezultātā 2016. gada 8. februāra lēmums esot ticis atsaukts pilnībā, lai gan šis lēmums tai esot bijis daļēji labvēlīgs. Līdz ar to tā secina, ka pārsūdzētā sprieduma un strīdīgā lēmuma atcelšanas un tātad 2016. gada 8. februāra lēmuma atstāšanas spēkā sekas būtu tiesvedības lietā T‑188/16 atjaunošana, kas tai ļautu izvirzīt savus prasījumus, tostarp apelācijas sūdzības Tiesā ietvaros, lai nepieļautu šī lēmuma atcelšanu un tādējādi saglabātu tiesības, kas tai izriet no minētā lēmuma.
27

Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai LESD 288. pants apvienojumā ar [Direktīvas 91/676] 5. panta 4. punktu vai 5. panta 5. punktu saistībā ar [šīs direktīvas] I pielikuma A daļas 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka: a) publisks ūdensapgādes uzņēmums, [..] ciktāl apgalvoto nepietiekamo rīcības plānu dēļ (jo nitrātu koncentrācija ūdenī šā ūdensapgādes uzņēmuma apkalpotajā teritorijā pārsniedz 50 mg/l) to ietekmē tādējādi, ka tam ir jāveic ūdens sagatavošanas pasākumi, [..] b) patērētājs, kuram ar likumu būtu atļauts lietot ūdeni no savas mājas akas pašpatēriņa apjomā [..] un ciktāl apgalvoto nepietiekamo rīcības plānu dēļ nitrātu koncentrācija ūdenī viņa ūdens ņemšanas vietā (mājas akā) pārsniedz 50 mg/l, to ietekmē tādējādi, ka tas nevar izmantot tam ar likumu ierobežoti paredzētās tiesības lietot gruntsūdeņus savā nekustamajā īpašumā, [..] c) pašvaldība, [kura] [..] pašvaldības aku lieto vai dara pieejamu tikai kā dzeršanai neizmantojama ūdens aku [un ciktāl apgalvoto nepietiekamo rīcības plānu dēļ] nitrātu koncentrācija ūdenī ūdens ņemšanas vietā pārsniedz 50 mg/l, kā rezultātā lietošanai nav pieejams dzeramais ūdens, [tiek tieši skarta Eiropas Savienības Tiesas judikatūras izpratnē un tādējādi saskaņā ar Direktīvu 91/676 tai rodas subjektīvas tiesības, un līdz ar to šīs direktīvas kontekstā tai rodas subjektīvas tiesības] – lūgt grozīt Direktīvas [91/676] transponēšanas nolūkā valstī jau pieņemtu rīcības programmu (saskaņā ar [šīs direktīvas] 5. panta 4. punktu) tādējādi, ka tiek noteikti stingrāki pasākumi, lai sasniegtu [minētās] direktīvas 1. pantā noteiktos mērķus un konkrēti ne vairāk kā 50 mg/l nitrātu koncentrāciju gruntsūdeņos ikvienā ūdens ņemšanas vietā; – lūgt veikt papildu pasākumus vai pastiprinātas darbības (saskaņā ar Direktīvas [91/676] 5. panta 5. punktu), lai sasniegtu [šīs] direktīvas 1. pantā noteiktos mērķus un konkrēti ne vairāk kā 50 mg/l nitrātu koncentrāciju gruntsūdeņos ikvienā ūdens ņemšanas vietā? Visos trijos gadījumos patērētāju veselības aizsardzība ir nodrošināta, vai nu – b) un c) daļā minētajos gadījumos – saņemot ūdeni no pakalpojumu sniedzējiem ūdensapgādes uzņēmumiem (ar obligātu pieslēgumu un tiesībām uz pieslēgumu), vai – a) daļā minētajā gadījumā – veicot atbilstīgus sagatavošanas pasākumus.”
Tomēr šim mērķim, kā arī tiesiskās drošības principam un šā sprieduma 17., 24. un 34. punktā minētajām prasībām būtu pretrunā, ja attiecīgās pensiju shēmas pārvaldītājiem tiktu ļauts novērst EK līguma 119. pantam pretēju diskrimināciju, nosakot pasākumu, ar kuru ar atpakaļejošu spēku tiek vienādots šīs shēmas dalībnieku PPV, pieskaņojot to personu, kas iepriekš bijušas nelabvēlīgākā stāvoklī, PPV. Proti, ja šāds risinājums tiktu pieļauts, šie pārvaldītāji tiktu atbrīvoti no pienākuma, konstatējot diskrimināciju, tūlītēji un pilnīgi to novērst. Turklāt ar to netiktu izpildīts pienākums tās kategorijas personām, kuras agrāk bija nelabvēlīgākā stāvoklī, noteikt to personu PPV, kas agrāk bijušas privileģētā stāvoklī, attiecībā uz pensijas tiesībām nodarbinātības laikposmā no 1990. gada 17. maija sprieduma Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209) pasludināšanas datuma līdz to pasākumu noteikšanas datumam, ar kuriem tiek atjaunota vienlīdzīga attieksme, kā arī aizliegums attiecībā uz pagātni izslēgt privileģētās kategorijas personu priekšrocības. Visbeidzot, līdz brīdim, kad šādi pasākumi tiks noteikti, tas radītu nenoteiktību, kas būtu pretrunā tiesiskās drošības principam attiecībā uz pensiju shēmas dalībnieku tiesību tvērumu.
Padomes Direktīvas 2009/133/EK (2009. gada 19. oktobris) par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, daļējai sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, kā arī SE vai SCE juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu, 8. panta 1. un 6. punkts un Padomes Direktīvas 90/434 (1990. gada 23. jūlijs) par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 8. panta 1. punkts un 2. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vērtspapīru maiņas darījumā saskaņā ar tiem kapitāla pieaugumam saistībā ar maiņas rezultātā saņemtajiem vērtspapīriem, kam ir piemērota aplikšanas ar nodokli atlikšana, kā arī kapitāla pieaugumam, kas izriet no apmaiņā saņemto vērtspapīru pārvešanas, ir jāpiemēro tas pats nodokļu režīms, lai attiecībā uz nodokļa likmi un nodokļa atlaides piemērošanu tiktu ņemts vērā vērtspapīru turējuma ilgums, kā tas, kas tiktu piemērots kapitāla pieaugumam, kāds tiktu gūts to vērtspapīru pārvešanas brīdī, kādi pastāvēja pirms maiņas darījuma, ja šāds darījums nebūtu noticis.
26

Konkrēti, iesniedzējtiesa, kā izriet no šī sprieduma 9. punkta, pauž šaubas par to, vai dalībvalsts var paredzēt tikai to, ka zvanītāja uz 112 atrašanās vietas informācija ir jāsniedz ar bāzes stacijas pārklājuma precizitāti. Proti, operatoriem varētu prasīt, lai nosūtītajā informācijā ar minimālo precizitāti būtu norādīts zvanītāja attālums no bāzes stacijas, caur kuru šis zvans ir pārraidīts. Turklāt tā uzsver, ka piemērojamajā Lietuvas tiesiskajā regulējumā nav paredzēts tas, kādam ir jābūt bāzes staciju izvietojuma blīvumam, tāpat nav noteikts maksimālais attālums starp šīm stacijām.
24

Šādos apstākļos Tribunalul Bacău (Bakeu apgabaltiesa, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regulas Nr. 261/2004 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētās summas 400 EUR nolūks ir kompensēt galvenokārt materiālos zaudējumus, bet morālais kaitējums ir jāvērtē saskaņā ar 12. pantu vai turpretī Regulas Nr. 261/2004 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts segt galvenokārt morālo kaitējumu un materiālie zaudējumi ir reglamentēti ar 12. panta normām? 2) Vai summa, ko veido nesaņemtais atalgojums un kas pārsniedz Regulas Nr. 261/2004 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto 400 EUR summu, ietilpst jēdzienā “turpmākā kompensācija” šīs regulas 12. panta izpratnē? 3) Saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 12. panta [1. punkta] otro teikumu “kompensāciju, kas piešķirta saskaņā ar šo regulu, var atskaitīt no šādas kompensācijas”. Vai minētais regulas pants ir jāsaprot tādējādi, ka valsts tiesai ir rīcības brīvība atskaitīt no turpmākās kompensācijas summu, kas ir piešķirta saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, vai arī minētais atskaitījums ir obligāts? 4) Ja summas atskaitījums nav obligāts, kādi elementi ir jāņem vērā valsts tiesai, lemjot, vai no turpmākās kompensācijas ir jāatskaita summa, kas ir paredzēta Regulas Nr. 261/2004 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā? 5) Vai zaudējumi, kas rodas zaudētā atalgojuma dēļ, jo darbinieks nevarēja ierasties darbavietā tādēļ, ka lidojuma maiņas dēļ nokļuva galamērķī ar kavējumu, ir jāvērtē, ņemot vērā to pienākumu izpildi, kas ir paredzēti Regulas Nr. 261/2004 8. pantā vai šīs regulas 12. pantā, to skatot kopā ar 4. pantu? 6) Vai gaisa pārvadātāja pienākuma sniegt atbalstu saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 4. panta 3. punktu un 8. pantu izpilde paredz, ka pasažieris ir pilnībā jāinformē par visām iespējām mainīt lidojumu, kas ir paredzētas Regulas Nr. 261/2004 8. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā? 7) Kurai pusei saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 8. pantu ir pienākums pierādīt, ka lidojuma maiņa tika veikta pēc iespējas ātrāk? 8) Vai Regula Nr. 261/2004 uzliek pasažieriem pienākumu meklēt citus lidojumus uz galamērķi un lūgt aviosabiedrībai atrast pieejamās vietas tajos lidojumos, vai arī aviosabiedrībai ir pienākums pašai meklēt pasažierim visizdevīgāko veidu, kā nogādāt to galamērķī? 9) Vai, nosakot pasažieriem radušos zaudējumus, ir svarīgs apstāklis, ka tie piekrita aviosabiedrības piedāvājumam lidot 2016. gada 11. septembrī, kaut arī varēja paredzēt, ka prombūtnes no darba laikā nesaņems atalgojumu?”
15

Saskaņā ar šīs regulas 14. un 15. apsvērumu, kā arī 5. panta 3. punktu, atkāpjoties no šī panta 1. punkta, gaisa pārvadātājs ir atbrīvots no sava pienākuma izmaksāt pasažieriem kompensācijas atbilstoši Regulas Nr. 261/2004 7. pantam, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu vai arī trīs vai vairāk stundu ilgu kavēšanos ir izraisījuši “ārkārtēji apstākļi”, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi, vai šādu apstākļu iestāšanās gadījumā tas ir veicis situācijai atbilstošus pasākumus, izmantojot visus tā rīcībā esošos personāla vai materiālos un finanšu resursus, lai pēc iespējas izvairītos no attiecīgā lidojuma atcelšanas vai ilgas kavēšanās (spriedums, 2019. gada 4. aprīlis, Germanwings, C‑501/17, EU:C:2019:288, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
25

Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka no Muitas kodeksa 29. panta, kā arī Īstenošanas regulas 147. panta izriet, ka gadījumā, kad ir notikušas vairākas preču pārdošanas, lai šīs preces ievestu Savienības muitas teritorijā, importētājs no cenām, par kādām tika panākta vienošanās katrā no šiem pārdošanas darījumiem, var izvēlēties cenu, pamatojoties uz kuru noteikt attiecīgo preču muitas vērtību, ar nosacījumu, ka viņš attiecībā uz izvēlēto cenu muitas iestādēm var iesniegt visus vajadzīgos datus un dokumentus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, 27.–31. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
48

Taču no šā sprieduma 39. punkta izriet, ka situācija, kurā uz kādu personu atbilstoši Regulai Nr. 1408/71 tika vienlaikus attiecināti divu dalībvalstu tiesību akti, Regulas Nr. 883/2004 piemērošana neizraisa to, ka darba ņēmējam tiek piemēroti citas dalībvalsts tiesību akti, kas tātad būtu jauni, bet gan vienīgi izraisa šīs personas situācijas izmaiņu ar to, ka attiecībā uz šo personu vairs netiek piemēroti vienas no šīm abām dalībvalstīm tiesību akti, kas uz to tika attiecināti līdz tam.
73

No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējā tiesa, nosakot vērā ņemamās intereses un to līdzsvaru, secinādama, ka lēmums atcelt atlases procedūras rezerves sarakstus un Fusion for Energy lēmumus pieņemt darbā veiksmīgos kandidātus, kuri ir norādīti šajos sarakstos, nav uzskatāms par atlases procedūras atcelšanas nesamērīgām sekām, un nolemdama apmierināt Y. Galocha prasījumu otro un trešo daļu, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
18

No Tiesas judikatūras izrietot, ka pirmais no šiem posmiem ietilpst tikai un vienīgi attiecīgās valsts iestādes kompetencē, savukārt otro posmu regulē Savienības tiesības. Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punktā arī esot skaidri paredzēts, ka otrajā no šiem posmiem Savienības iestāde, kurā ierēdnis pieteicējs ir dienesta attiecībās, ir tā, kuras kompetencē ietilpst no attiecīgās valsts iestādes pārskaitītā kapitāla vērtības atskaitīt summu, kas atbilst ierēdņa pieteicēja iegūto tiesību uz pensiju kapitāla vērtības pieaugumam laikposmā starp pieteikuma iesniegšanas brīdi un šī kapitāla faktisku pārskaitīšanu.
52

Šo secinājumu neatspēko samērīguma principa interpretācija 2015. gada 26. marta sprieduma Macikowski (C‑499/13, EU:C:2015:201) rezolutīvās daļas 2) punktā, kas ir iesniedzējtiesas otrā uzdotā jautājuma pamatā. Šajā ziņā jāatgādina, ka minētajā 2) punktā Tiesa nosprieda, ka samērīguma princips pieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru tiesu izpildītājam ir jāatbild ar visu savu mantu par PVN summu, kas jāmaksā par ieņēmumiem no nekustamā īpašuma pārdošanas piespiedu izpildes kārtībā, gadījumā, ja viņš neizpilda savu pienākumu iekasēt un samaksāt šo nodokli, ar nosacījumu, ka tā rīcībā faktiski ir visi nepieciešamie juridiskie līdzekļi šī pienākuma izpildei. Šī atbilde ir jālasa, ņemot vērā lietas, kurā tika pasludināts 2015. gada 26. marta spriedums Macikowski (C‑499/13,EU:C:2015:201), apstākļus, kas atšķiras no pamatlietas apstākļiem. Proti, lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, – atšķirībā no pamatlietas – runa bija par tādu tiesu izpildītāja situāciju, kurā tas rīkojās nevis kā PVN maksātājs, bet kā persona, kam šis nodoklis ir jāsamaksā cita nodokļa maksātāja vārdā un kas nevarēja saņemt summu, kura gūta no pārdošanas piespiedu izpildes procedūrā, un pārskaitīt ar to saistīto PVN valsts tiesībās paredzētajos termiņos, pirms kompetentā valsts tiesa bija devusi tam savu piekrišanu. Turklāt šajā pamatlietā no Tiesai paziņotās informācijas neizriet, ka tiesu izpildītājam būtu liegti juridiskie līdzekļi, kas tam – kā PVN maksātājam – ļautu izpildīt savu pienākumu maksāt nodokli.
37

Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 66. panta pirmās daļas c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka gadījumā, ja saistībā ar sniegtajiem pakalpojumiem nav izsniegts rēķins vai tas ir izsniegts novēloti, par brīdi, kad šie pakalpojumi ir sniegti, tiek uzskatīta šo pakalpojumu formāla pieņemšana, ja, kā tas ir pamatlietā, dalībvalsts paredz, ka nodoklis kļūst iekasējams, beidzoties termiņam, kura ritējums sākas dienā, kad pakalpojumi ir sniegti, ciktāl, pirmkārt, par saņemšanas formalitāti puses ir vienojušās līgumā, atbilstoši kuram tos saista līgumiski noteikumi, kas atbilst faktiskai ekonomiskai un komerciālai situācijai jomā, kurā tiek sniegti pakalpojumi, un, otrkārt, šī formalitāte atbilst pakalpojuma faktiskai pabeigšanai un ar to galīgi tiek noteikta maksājamās atlīdzības summa; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
73

Tieši ņemot vērā šī mērķa nozīmīgumu un traucējumus, ko var izraisīt jebkāda kavēšanās sodīt par tādu vadītāja atbrīvošanu no amata, par kuru lemts, pārkāpjot Līgumus vai jebkuru to īstenošanai pieņemtu aktu, minēto Līgumu autori ECB un attiecīgā vadītāja labā ir izveidojuši Tiesā izmantojamu tiesību aizsardzības līdzekli pret šādu aktu. Proti, kā savā vērtējumā attiecībā uz steidzamības nosacījumu būtībā ir norādījis Tiesas priekšsēdētāja vietnieks 2018. gada 20. jūlijarīkojumā pagaidu noregulējuma lietā ECB/Latvija (C‑238/18 R, nav publicēts, EU:C:2018:581, 71. un 72. punkts), apstāklis, ka ECB Padomes loceklis ilgu laiku nepiedalās šīs padomes darbā, var ļoti nelabvēlīgi ietekmēt pienācīgu šīs būtiskās ECB institūcijas darbību. Turklāt vadītāja atbrīvošana no amata var radīt smagas un tūlītējas sekas pašai attiecīgajai personai.
(48)

Maksājumu pakalpojumu sniedzējam vajadzētu varēt nepārprotami norādīt vajadzīgo informāciju, lai pareizi izpildītu maksājuma uzdevumu. Tomēr, no otras puses, lai izvairītos no sadrumstalotības un neapdraudētu integrētas maksājumu sistēmas izveidi Savienībā, dalībvalstīm nedrīkstētu ļaut noteikt prasību attiecībā uz maksājumu darījumiem lietot konkrētu identifikatoru. Tomēr tam nevajadzētu kavēt dalībvalstis prasīt no maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienācīgi centīgu rīcību un pārbaudīt, ja vien tas ir tehniski iespējams un ja nav vajadzīga manuāla iejaukšanās, unikāla identifikatora atbilstību un, ja tiek atklāts, ka unikālais identifikators nesaskan, atteikt maksājuma uzdevumu un par to informēt maksātāju. Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildībai būtu jāattiecas tikai uz pareizu maksājumu darījuma izpildi saskaņā ar maksājumu pakalpojumu lietotāja doto maksājuma uzdevumu.”
33

Vispirms no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma, kā arī no norādes uz 2016. gada 5. aprīļa spriedumu Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), kura ir ietverta pirmā jautājuma formulējumā, izriet, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz nosacījumiem, kas ļauj izpildes tiesu iestādei, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, atturēties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, jo pastāv risks, ka, ja pieprasītā persona tiks nodota izsniegšanas tiesu iestādei, tiks pārkāptas ECPAK 6. panta 1. punktā nostiprinātās pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu neatkarīgā tiesā, kas, kā tas izriet no šī sprieduma 5. punkta, atbilst Hartas 47. panta otrajai daļai.
12

ET apgalvo, ka Ģenerālprokuratūras pieteikums esot nepieņemams un, pakārtoti, nepamatots. Šajā ziņā ET norāda, ka brīvības atņemšanas sods ir ne vien “pasākums” Nīderlandes krimināltiesību izpratnē, bet arī kriminālsods 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta izpratnē. ET turklāt norāda, ka brīvības atņemšanas soda piemērošana pastiprina konfiskācijas rīkojumu, kura izpilde tiek lūgta, un tā rezultātā tas ir prettiesisks.