Lieta C-235/17: Prasība, kas celta 2017. gada 5. maijā – Eiropas Komisija/Ungārija

Prasība, kas celta 2017. gada 5. maijā – Eiropas Komisija/Ungārija

(Lieta C-235/17)

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – L. Malferrari un L. Havas)

Atbildētāja: Ungārija

Prasītājas prasījumi

— atzīt, ka, pieņemot tiesisko regulējumu, kas ierobežo lauku zemes lietojumu, Ungārija nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. un 63. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. pantā noteiktos pienākumus;

— piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija uzskata, ka apstrīdētais Ungārijas tiesiskais regulējums, kurā klaji nesamērīgi tiek ierobežots lauksaimniecības un mežsaimniecības zemes lietojums, nav saderīgs ar pienākumiem, kas Ungārijai ir noteikti Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. un 63. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. pantā.

Lietojuma tiesību likumiska atcelšana ir Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, konkrēti tāpēc, ka šāda lietojuma tiesības izbeigšana liedz vai pārmērīgi apgrūtina personām, kuram līdz tam šādas tiesības ir bijušas, izveidot dibinājumus Ungārijā (vai iegūt tiesības lietot lauku zemes), lai tur veiktu savu darbību, un ar pašnodarbinātības kārtībā veikto saimniecisko darbību stiprināt sociālekonomiskās saiknes Savienībā. Komisija uzskata, ka lietojuma tiesību likumiska atcelšana spēj radīt šķērsli brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanai vai atturēt no šīs brīvības izmantošanas.

Ungārijas tiesiskais regulējums ir pretrunā arī kapitāla brīvai apritei, jo tā rezultātā personām, kurām nav Ungārijas pilsonības, tiek liegtas vai ierobežotas iespējas ieguldīt Ungārijā esošajos nekustamajos īpašumos. Šāds tiesiskais regulējums mazina esošo lietojuma tiesību vērtību, šādi ierobežojot arī kapitāla brīvu apriti.

Ungārijas tiesiskais regulējums ir netieši diskriminējošs, jo paredz atšķirīgu attieksmi, kas ir mazāk labvēlīga pret tiem Eiropas Savienības pilsoņiem, kuriem nav Ungārijas pilsonības.

Minētā brīvību ierobežošana nav attaisnojama. To neattaisno nedz kāds no Līgumā paredzētajiem iemesliem, nedz kāds no citiem lietas izskatīšanas gaitā Ungārijas valdības piesauktajiem iemesliem.

Gaužām nepieņemama ir Ungārijas valdības argumentācija, ka ierobežojums esot pamatojams ar vajadzību izbeigt prettiesisku situāciju. Komisijas ieskatā, nav pieļaujams vispārīgs – nevienā konkrētā gadījumā nepierādīts – pieņēmums, ka visi ārvalstnieku noslēgtie līgumi par lietojuma tiesībām attiecībā uz Ungārijā esošu lauku zemi ir prettiesiski un spēkā neesoši no to noslēgšanas brīža. Nav pieņemams arī apgalvojums, ka visu un ikviena lietojuma tiesību līgumu prettiesiskums varot tikt secināts no tā, ka nav saņemta atļauja valūtas maiņai, kas prasīta līdz 2002. gadam spēkā esošajos tiesību aktos.

Ar Ungārijas tiesisko regulējumu ieviestais ierobežojums neatbilst samērīguma prasībai, jo tas nav piemērots nosprausto mērķu sasniegšanai un turklāt ir krietni vien ierobežojošāks, nekā būtu vajadzīgs, lai varētu sasniegt šos mērķus.

Minētais Ungārijas tiesiskais regulējums nedz atbilst prasībām, kas izriet no tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principiem, nedz nodrošina pienācīgu atlīdzinājumu personām, kurām ar lietojuma tiesību atcelšanu vai ierobežošanu ir nodarīts kaitējums.

Komisijas ieskatā, apstrīdētais Ungārijas tiesiskais regulējums ir pretrunā Hartas 17. pantā garantētajām tiesībām uz īpašumu. Dažkārt tiesību uz īpašumu aizskārums rodas pat tad, ja pārkāpums neaptver visus trīs “īpašuma” elementus (lietojums, valdījums un rīkošanās).