ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLASEMILIOU]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 20. janvārī ( 1 )

Lieta C‑599/20

UAB “Baltic Master ”

pret

Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

piedaloties

Vilniaus teritorinė muitinė

(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas savienība – Kopienas Muitas kodekss – Regula (EEK) Nr. 2913/92 – 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Muitas vērtības noteikšana – Jēdziens “saistītās personas” – Faktiska kontrole – Regula (EEK) Nr. 2454/93 – 143. panta 1. punkta b), e) un f) apakšpunkts – 181.a pants – Taric pozīcija

I. Ievads

1. Savā fundamentālajā darbā “Tautu bagātība” Ādams Smits rakstīja, ka muitas nodokļi ir bijuši “lietoti jau neatminamos laikos” ( 2 ). Patiešām, tiek uzskatīts, ka preču ievedmuitas un izvedmuitas nodokļi ir tikpat veci kā tirdzniecība. Tomēr mūsdienu muitas nodokļu izcelsme bieži ir meklējama hellēnisma Grieķijā, proti, dāvanās, kuras ārvalstu tirgotājiem bija jāsniedz Grieķijas valdniekiem apmaiņā pret aizsardzību un preferenciālu attieksmi saistībā ar viņu veikto tirdzniecību ( 3 ).

2. Tradicionāli lielākajai daļai muitas nodokļu bija “īpašas likmes”, kas bija noteiktas vienību vai svara izteiksmē. Tomēr mūsdienās lielākajā daļā jurisdikciju nodokļus galvenokārt uzliek “ad valorem”, un tas nozīmē, ka importētās un/vai eksportētās preces tiek apliktas ar nodokli, pamatojoties uz to vērtību naudā. Tādā gadījumā muitas vērtības noteikšana – tas ir, preču vērtības noteikšanas metodika – kļūst par būtisku jautājumu gan muitas iestādēm, gan uzņēmumiem, kas deklarē muitai preču vērtību.

3. Ņemot vērā tās nozīmi pasaules tirdzniecībā, muitas vērtības noteikšana ir vairāku starptautisku nolīgumu priekšmets ( 4 ). Savienības tiesību aktos, kuros ir transponēti attiecīgie starptautiskie dokumenti, tiek ievērota ad valorem metode. Attiecīgi arī Eiropas Savienībā preču muitas vērtības noteikšana kopā ar izcelsmi un klasifikāciju veido pamatu importētāju muitas nodevu noteikšanai, ko parasti aprēķina procentos no muitas vērtības.

4. Šīs tiesvedības pamatā ir lieta, kurā muitas iestādēm ir radušās šaubas par deklarācijas patiesumu attiecībā uz noteiktu Eiropas Savienībā ievesto preču klasifikāciju un vērtību. Šī tiesvedība dod Tiesai iespēju sniegt dažus paskaidrojumus par apstākļiem, kādos muitas iestādes, lai noteiktu piemērojamos nodokļus, var neņemt vērā importētāja deklarēto preču vērtību un izmantot citas metodes šīs vērtības noteikšanai.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Eiropas Savienības tiesības

1. Regula (EEK) Nr. 2913/92

5. Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ( 5 ), kas bija piemērojama attiecīgajā laikā ( 6 ), 29. panta 1. un 2. punktā bija noteikts: “1. Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu, ar nosacījumu, ka: [..] d) pircējs un pārdevējs nav saistīti vai – ja pircējs un pārdevējs ir saistīti – darījuma vērtība ir pieņemama muitas vajadzībām saskaņā ar 2. punktu. 2. a) Nosakot, vai darījuma vērtība ir pieņemama 1. punkta nozīmē, pircēja un pārdevēja savstarpējā saistība pati par sevi nav pietiekams pamats uzskatīt darījuma vērtību par nepieņemamu. Vajadzības gadījumā ir jāpārbauda pārdošanas apstākļi un darījuma vērtība ir jāpieņem, ja savstarpējā saistība nav ietekmējusi cenu. Ja deklarētāja sniegtās informācijas vai cita iemesla dēļ muitas dienestiem ir pamats uzskatīt, ka savstarpējā saistība ir ietekmējusi cenu, tās dara zināmu deklarētājam pamatojumu un nodrošina tam pienācīgas iespējas sniegt paskaidrojumu. Pēc deklarētāja pieprasījuma pamatojumu paziņo rakstveidā. b) Pārdošanā starp saistītām personām darījuma vērtība ir jāpieņem un preces jānovērtē saskaņā ar 1. punktu, ja deklarētājs uzrāda, ka šāda vērtība cieši līdzinās vienai no šādām tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā pastāvošajām vērtībām: [..]. c) Pārbaudes, kas minētas b) apakšpunktā, izmanto vienīgi pēc deklarētāja ierosinājuma un vienīgi salīdzināšanas nolūkos. Minētais apakšpunkts neļauj piemērot alternatīvas darījumu vērtības.”

6. Regulas Nr. 2913/92 30. panta 1. un 2. punktā bija noteikts: “1. Ja muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. pantu, tā ir jānosaka, secīgi piemērojot 2. punkta a), b), c) un d) apakšpunktu līdz pirmajam apakšpunktam, pēc kura to var noteikt, ar noteikumu, ka pēc deklarētāja lūguma c) un d) apakšpunktu piemēro otrādā secībā; vienīgi tad, ja šādu vērtību saskaņā ar konkrētu apakšpunktu nevar noteikt, var piemērot nākamo apakšpunktu šajā pantā noteiktajā secībā. 2. Muitas vērtība, ko nosaka saskaņā ar šo pantu, ir: a) darījuma vērtība vienādām precēm, kas pārdotas izvešanai uz Kopienu un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces; b) darījuma vērtība līdzīgām precēm, kas pārdotas izvešanai uz Kopienu un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces; [..].”

7. Savukārt Regulas Nr. 2913/92 31. panta 1. punkts bija formulēts šādi: “Ja ievestu preču muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. vai 30. pantu, to nosaka, pamatojoties uz Kopienā pieejamiem datiem, izmantojot pieņemamus līdzekļus, kas atbilst principiem un vispārīgiem noteikumiem, kas ietverti: – Nolīgumā par [1994. gada] Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VII panta piemērošanu, – [1994. gada] Vispārējās vienošan[ās] par tarifiem un tirdzniecību VII pantā, – šās nodaļas noteikumos.”

2. Īstenošanas kārtība

8. Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ( 7 ), kas bija piemērojama attiecīgajā laikā ( 8 ), V sadaļa attiecās uz “muitas vērtību”. Regulas Nr. 2454/93 142. panta 1. punktā bija paredzēts: “Šajā sadaļā: [..] c) “tādas pašas preces” ir vienā un tajā pašā valstī ražotas preces, kas ir vienādas visos aspektos, arī pēc fiziskām īpašībām, kvalitātes un reputācijas. Niecīgas izskata atšķirības nav šķērslis par tādām pašām uzskatīt preces, kas visādi citādi atbilst šai definīcijai; d) “līdzīgas preces” ir vienā un tajā pašā valstī ražotas preces, kuras, lai gan nav vienādas no visiem aspektiem, ir ar līdzīgām īpašībām un sastāv no līdzīgiem materiāliem, kas ļauj tām izpildīt vienas un tās pašas funkcijas un būt komerciāli atvietojamām; nosakot, vai preces ir līdzīgas, ņem vērā preču kvalitāti, to reputāciju, preču zīmes esību u.c.; [..].”

9. Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punktā bija noteikts: “1. Kodeksa II sadaļas 3. nodaļā, kā arī šajā sadaļā personas uzskata par saistītām tikai tad, ja: a) kāda persona ir citas personas uzņēmuma valdes loceklis vai administratīvs vadītājs; b) personas ir juridiski atzīti uzņēmējdarbības partneri (komercsabiedrību biedri); c) personas ir darba devējs un darba ņēmējs; d) kādai personai tieši vai netieši pieder, tā kontrolē vai tur 5 % vai vairāk abu tādu personu nesamaksātās balss akcijas vai daļas; e) viena no personām tieši vai netieši kontrolē otru; f) abas personas tieši vai netieši kontrolē kāda trešā persona; g) abas personas kopā tieši vai netieši kontrolē kādu trešo personu; vai h) personas ir vienas ģimenes locekļi. Par vienas ģimenes locekļiem uzskata tikai tādas personas, kuru starpā pastāv šāda radniecība: [..].”

10. Regulas Nr. 2454/93 181.a pantā bija noteikts: “1. Muitas dienestiem nav jānosaka ievedpreču muitas vērtība, pamatojoties uz darījumu vērtības noteikšanas metodi, ja saskaņā ar 2. punktā noteikto procedūru tās nav pārliecinātas, ņemot vērā pamatotas šaubas, vai deklarētā vērtība ir Kodeksa 29. pantā minētā samaksātā vai maksājamā kopsumma. 2. Ja muitas iestādēm radušās 1. punktā minētās šaubas, tās var lūgt papildu informāciju saskaņā ar 178. panta 4. punktu. Ja vēl ir šaubas, muitas dienestiem pirms galīga lēmuma pieņemšanas ir jāpaziņo attiecīgajai personai, pēc tās lūguma arī rakstiski, par šaubu pamatojumu un jāsniedz tai pieņemama iespēja atbildēt. Galīgais lēmums un tā pamatojums ir jāpaziņo rakstiski attiecīgajai personai.”

11. Regulas Nr. 2454/93 23. pielikumā “Skaidrojošas piezīmes par muitas vērtību” ir iekļautas skaidrojošās piezīmes tostarp attiecībā uz Regulas Nr. 2913/92 29. panta 2. un 3. punktu un 31. panta 1. punktu un Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) apakšpunktu.

12. Skaidrojošās piezīmes attiecībā uz 29. panta 2. punktu ir formulētas šādi: “1. Šā panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā noteikti dažādi līdzekļi darījuma vērtības pieņemamības noteikšanai. 2. Šā panta 2. punkta a) apakšpunkts nosaka, ka gadījumā, ja pircējs un pārdevējs ir saistīti, pārbauda apstākļus, kādos notikusi pārdošana, un par darījuma vērtību pieņem muitas vērtību ar noteikumu, ka pircēja un pārdevēja savstarpējās attiecības nav ietekmējušas cenu. Pārbaude nav jāizdara visos gadījumos, kad pircējs un pārdevējs ir saistīti. Šādu pārbaudi pieprasa tikai gadījumos, kad ir šaubas par cenas pieņemamību. Ja muitas iestādes neapšauba cenas pieņemamību, to akceptē, nepieprasot deklarētājam sīkākas ziņas. [..] 3. Ja muitas iestādes nespēj akceptēt darījuma vērtību bez turpmākas izziņas, tām jādod deklarētājam iespēja sniegt šādas sīkākas ziņas, kas var būt vajadzīgas, lai pārbaudītu apstākļus, kādos notikusi pārdošana; šādā situācijā muitas iestādēm jābūt gatavām pārbaudīt attiecīgos darījuma aspektus, ieskaitot to, kā pircējs un pārdevējs veido savas komerciālās attiecības un kā iegūta konkrētā cena, lai noteiktu, vai pircēja un pārdevēja savstarpējās attiecības nav ietekmējušas cenu. Iespēja pierādīt, ka pircējs un pārdevējs neatkarīgi no to saistības saskaņā ar šās regulas 143. panta noteikumiem savstarpēji pērk un pārdod preces tā, it kā viņi nebūtu saistīti, neapšaubāmi apstiprina, ka pircēja un pārdevēja savstarpējās attiecības nav ietekmējušas cenu. [..]”

13. Skaidrojošajās piezīmēs attiecībā uz 31. panta 1. punktu bija noteikts: “1. Muitas vērtībām, kas noteiktas saskaņā ar 31. panta 1. punkta noteikumiem, pēc iespējas būtu jāpamatojas uz iepriekš noteiktām muitas vērtībām. 2. Novērtējuma paņēmieniem, kas izmantojami saskaņā ar 31. panta 1. punktu, vajadzētu būt 29. pantā un 30. panta 2. punktā noteiktajiem paņēmieniem, taču samērīga elastība šādu paņēmienu pielietošanā būtu atbilstoša 31. panta 1. punkta mērķiem un noteikumiem. 3. Daži samērīgas elastības piemēri: a) identiskas preces – prasība, ka identiskas preces būtu jāizved tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā kā novērtējamās preces, varētu būt interpretējama elastīgi; muitas novērtējuma pamatā varētu būt identiskas ievestas preces, kas nav ražotas novērtējamo preču izvešanas valstī; varētu izmantot identisku ievestu preču muitas vērtības, kas jau ir noteiktas saskaņā ar 30. panta 2. punkta c) un d) apakšpunktu; b) līdzīgas preces – prasība, ka līdzīgas preces būtu jāizved tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā kā novērtējamās preces, varētu būt interpretējama elastīgi; muitas novērtējuma pamatā varētu būt līdzīgas ievestas preces, kas nav ražotas novērtējamo preču izvešanas valstī; varētu izmantot līdzīgu ievestu preču muitas vērtības, kas jau ir noteiktas saskaņā ar 30. panta 2. punkta c) un d) apakšpunktu; [..].”

14. Skaidrojošās piezīmes attiecībā uz 143. panta 1. punkta e) apakšpunktu bija formulētas šādi: “Uzskata, ka viena persona kontrolē otru tad, ja pirmā persona juridiski vai faktiski spēj ietekmēt vai vadīt otru personu.”

B. Valsts tiesības

15. Noteikumu Regulas Nr. 2913/92 un Regulas Nr. 2454/93 piemērošanai Lietuvas Republikā, kas apstiprināti ar Lietuvas Republikas valdības 2004. gada 27. oktobra Rezolūciju Nr. 1332, 12. punkts ir formulēts šādi: “Kad tiek piemērotas muitas vērtības noteikšanas metodes, atsaucoties uz identisku vai līdzīgu preču darījuma vērtību un Kopienas Muitas kodeksa 31. pantu, muitas iestādes novērtēšanai izmanto datubāzē, ko pārvalda Muitas departaments, apkopotos datus par preču novērtēšanu muitas vajadzībām. Procedūru datu atlasei no šīs datubāzes, šo datu izmantošanai un lēmuma noformēšanai, lai saskaņā ar minētajā datubāzē savāktajiem datiem noteiktu preču muitas vērtību, nosaka Muitas departamenta ģenerāldirektors.”

16. Noteikumu, kas reglamentē ievestu preču muitas vērtības noteikšanas kontroli, kuri apstiprināti ar Lietuvas Republikas Finanšu ministrijas Muitas departamenta direktora 2004. gada 28. aprīļa Rīkojumu Nr. 1B 431 (turpmāk tekstā – “Muitas departamenta noteikumi”), 7. punktā ir noteikts: “Muitas darbinieki preču muitas vērtības noteikšanai izmanto datubāzi muitas vajadzībām, kas jāapkopo saskaņā ar Muitas departamenta noteikto kārtību, šādiem mērķiem: 7.1. lai salīdzinātu ievesto un iepriekš ievesto preču muitas vērtību un pārbaudītu preču muitas vērtības realitāti; 7.2. lai izvēlētos informāciju par preču vērtībām un cenām nolūkā piemērot citas metodes muitas vērtības noteikšanai vai aprēķināt jebkuru papildu garantiju vai nodrošinājumu.”

17. Savukārt Muitas departamenta noteikumu 24. punktā ir noteikts: “Ja tiek pieņemts [Muitas departamenta] noteikumu 20.4. punktā minētais lēmums (piemērot metodi muitas vērtības noteikšanai, atsaucoties uz identisku vai līdzīgu preču darījuma vērtību), ir obligāti jāievēro Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas noteikumu 150. pants. Ja muitošanas laikā nav iespējams izpildīt Muitas kodeksa īstenošanas noteikumu 150. panta prasības, preču muitas vērtību nosaka saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 31. pantu (6. metode). Nosakot preču muitas vērtību, izmantojot 6. metodi, piemērojamā preču cena ir tuva identisku vai līdzīgu preču cenai; tomēr ir pieļaujama elastīgāka šīm metodēm noteikto prasību piemērošana (piemēram, prasību “90 dienas” varētu piemērot elastīgāk; preces var būt arī ražotas valstī, kas nav to preču ražošanas valsts, kurām tiek noteikta muitas vērtība; var piemērot eksporta valsts cenu utt.).”

III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi

18. Laikposmā no 2009. līdz 2012. gadam prasītājs pamatlietā (UAB “Baltic Master”) ieveda Lietuvā dažādus Malaizijas izcelsmes preču daudzumus, kas iegādāti no uzņēmuma Gus Group LLC. Šīs preces muitas deklarācijās tika aprakstītas kā gaisa kondicionēšanas ierīces un to detaļas un tika deklarētas ar dažādiem Taric ( 9 ) kodiem ( 10 ), norādot šo detaļu kopējo svaru kilogramos. Šajās deklarācijās prasītājs norādīja darījuma vērtību, proti, cenu, kas norādīta prasītājam izrakstītajos rēķinos, kā apstrīdēto preču muitas vērtību.

19. Pēc dažām prasītāja darbību pārbaudēm attiecībā uz šo preču ievešanu Vilniaus teritorinė muitinė (Viļņas reģionālā muitas iestāde) nolēma, ka preces būtu bijis jāapraksta kā “gaisa kondicionēšanas ierīču detaļas” un jādeklarē ar citu Taric kodu ( 11 ). Viļņas reģionālā muitas iestāde uzskatīja arī, ka deklarēto darījuma vērtību nevarēja pieņemt, jo muitas vērtības noteikšanā prasītājs un pārdevējs bija jāuzskata par saistītām personām, un ka strīdīgo preču vērtību nevarēja noteikt ne ar vienu no Regulas Nr. 2913/92 29. un 30. pantā norādītajām metodēm.

20. Tādējādi Viļņas reģionālā muitas iestāde preču muitas vērtību noteica saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 31. pantu, šim nolūkam atsaucoties uz muitas informācijas sistēmā pieejamajiem datiem, lai noteiktu preču vērtību muitas vajadzībām (turpmāk tekstā – “PREMI datubāze”). Lietuvas iestādes noteica prasītāja ievesto preču muitas vērtību, izmantojot darījuma datus par cita uzņēmuma ievestajām precēm no tā paša ražotāja ar tādu pašu apzīmējumu un Taric kodu. Šis bija vienīgais eksporta gadījums no Malaizijas ar to pašu Taric kodu, kas 2010. gadā reģistrēts valsts PREMI datubāzē. Muitas iestādes piemēroja šī gadījuma darījuma vērtību to preču vērtībām, kuras prasītājs deklarēja laikposmā no 2009. līdz 2011. gadam.

21. Prasītājs pārsūdzēja Viļņas reģionālās muitas iestādes lēmumu Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lietuvas Republikas Finanšu ministrijas Muitas departaments). Izskatījis prasītāja sūdzību, Muitas departaments apstiprināja Viļņas reģionālās muitas iestādes lēmumu. Prasītājs šo Muitas departamenta lēmumu apstrīdēja Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija). Šī iestāde atstāja spēkā apstrīdēto Lietuvas Republikas Finanšu ministrijas Muitas departamenta lēmumu.

22. Prasītājs pārsūdzēja Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisijas lēmumu Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva), kā arī lūdza iesniegt Eiropas Savienības Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par noteiktu Regulas Nr. 2913/92 un Īstenošanas regulas Nr. 2454/93 noteikumu interpretāciju.

23. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa) noraidīja prasītāja prasību. Pēc prasītāja celtās prasības izskatīšanas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) atstāja spēkā pirmajā instancē pieņemto nolēmumu.

24. Pēc Eiropas Cilvēktiesību tiesas nolēmuma, saskaņā ar kuru Lietuvas Republikas tiesas nav norādījušas pietiekamus iemeslus atteikumam iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un līdz ar to ir pārkāpušas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktu ( 12 ), Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) atsāka administratīvo procesu. Tomēr, šauboties par attiecīgo Savienības tiesību normu pareizu interpretāciju, šī tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Regulas Nr. 2913/92] 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts un [Regulas Nr. 2454/93] 143. panta 1. punkta b), e) vai f) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka pircējs un pārdevējs tiek uzskatīti par saistītām personām gadījumos, kad, tāpat kā šajā lietā, kaut arī nav dokumentu (oficiālu datu), kas apstiprinātu uzņēmējdarbības partnerību vai kontroli, darījumu noslēgšanas apstākļi, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, nav raksturīgi saimnieciskās darbības veikšanai normālos apstākļos, bet gan gadījumiem, kad 1) pastāv īpaši ciešas uzņēmējdarbības attiecības, kuru pamatā ir augsta līmeņa savstarpēja uzticēšanās starp līgumslēdzējām pusēm, vai 2) viena darījuma puse kontrolē otru vai abas darījuma puses kontrolē trešā puse? 2) Vai [Regulas Nr. 2913/92] 31. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir aizliegts noteikt muitas vērtību, pamatojoties uz informāciju, kas ir pieejama valsts datubāzē, attiecībā uz vienu muitas vērtību precēm, kurām ir vienāda izcelsme un kuras, kaut arī tās nav līdzīgas [Regulas Nr. 2454/93] 142. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tiek attiecinātas uz vienu un to pašu Taric pozīciju?”

25. Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši Baltic Master, Čehijas, Igaunijas, Spānijas, Francijas un Lietuvas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki, kā arī Nīderlandes valdība sniedza mutvārdu paskaidrojumus arī tiesas sēdē 2021. gada 17. novembrī.

IV. Vērtējums

A. Par pirmo jautājumu

26. Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts un Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta b), e) vai f) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka pircējs un pārdevējs tiek uzskatīti par “saistītām personām”, kad, lai gan nav pierādījumu, kas apstiprinātu uzņēmējdarbības partnerību vai kontroli, darījumu noslēgšanas apstākļi neliecina par saimnieciskās darbības veikšanu normālos apstākļos, bet gan par īpaši ciešām uzņēmējdarbības attiecībām vai faktisku kontroli starp šīm personām.

27. Lai sniegtu atbildi iesniedzējtiesai, vispirms atgādināšu Savienības muitas vērtības noteikšanas sistēmas pamatprincipus (1). Pēc tam aplūkošu iesniedzējtiesas izvirzītos interpretācijas jautājumus un ierosināšu, kā iepriekš aprakstīto sistēmu varētu piemērot tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā (2).

1. Savienības muitas vērtības noteikšanas sistēma

28. Sākumā varētu būt lietderīgi atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību aktu par muitas vērtības noteikšanu mērķis ir “izveidot taisnīgu, vienveidīgu un neitrālu sistēmu, kas izslēdz patvaļīgu vai fiktīvu muitas vērtību izmantošanu” ( 13 ). Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punktā ir noteikts princips, ka preču muitas vērtība ir to darījuma vērtība, tas ir, faktiski samaksātā vai maksājamā cena, ko vajadzības gadījumā koriģē ( 14 ).

29. Tomēr uz šo principu attiecas daži nosacījumi, no kuriem viens saskaņā ar tā paša noteikuma d) apakšpunktu ir tas, ka pircējs un pārdevējs nav saistīti vai, ja ir, darījuma vērtība ir pieņemama muitas vajadzībām ( 15 ). Šī nosacījuma apjoms it īpaši ir precizēts Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punktā un Regulas Nr. 2913/92 29. panta 2. punkta a) apakšpunktā.

30. Pirmkārt, Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punktā ir uzskaitītas situācijas, kurās uzņēmējus uzskata par “saistītiem” muitas vērtības noteikšanas noteikumu izpratnē.

31. Otrkārt, Regulas Nr. 2913/92 29. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir skaidri noteikts – apstāklis, ka pircējs un pārdevējs ir savstarpēji saistīti, nav pietiekams faktors, lai varētu pieņemt, ka preču cenu – un tātad arī darījuma vērtību – iespējami ietekmējušas īpašās attiecības starp šīm pusēm ( 16 ). Patiešām, lai gan tie ir saistīti, deklarētā darījuma vērtība ir pieņemama, ja to attiecības nav ietekmējušas preču cenu.

32. Lai to pārbaudītu, Regulas Nr. 2913/92 29. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir norādīts, ka “apstākļi, kādos notikusi pārdošana”, ir jāpārbauda, ņemot vērā deklarētāja sniegto informāciju. Šajā ziņā nevajadzētu aizmirst, ka darījuma vērtībai ir jāatspoguļo attiecīgo preču patiesā ekonomiskā vērtība un tajā ir jāņem vērā “visi šīs preces ekonomisko vērtību veidojošie elementi ( 17 )”.

33. Šajā kontekstā tagad aplūkošu iesniedzējtiesas uzdoto interpretācijas jautājumu.

2. Par konkrēto lietu

34. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda, ka tās izskatāmajā lietā neesot pierādījumu, kas apliecinātu, ka starp pārdevēju un pircēju pastāvētu tādas juridiskas attiecības, kādas ir noteiktas Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punktā.

35. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka vairāki faktiskie apstākļi sniedzot iemeslu uzskatīt, ka pārdevējam un pircējam ir īpaši cieša saikne, kā rezultātā darījumi starp šīm personām tika noslēgti un izpildīti apstākļos, kas nav raksturīgi parastai uzņēmējdarbībai. Iesniedzējtiesa uzskata, ka nepastāv nekādi objektīvi apstākļi, kas varētu attaisnot šādu darījumu ekonomisko loģiku.

36. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda uz šādiem faktiem: i) pārdevēju un prasītāju saista ilgtermiņa komercattiecības; ii) preces tika piegādātas, nenoslēdzot nekādus pārdošanas līgumus, kas paredzētu preču piegādi, apmaksu vai atdošanu un citus šādiem darījumiem specifiskus nosacījumus; iii) tas, ka preces tika piegādātas bez avansa maksājuma un neraugoties uz to, ka prasītājs bija parādā pārdevējam ievērojamas summas par iepriekšējām piegādēm; iv) netika paredzēti noteikumi par izpildi vai riska mazināšanas pasākumi (avansa maksājumi, galvojumi, garantijas, nokavējuma procenti utt.), kas ir normāli parastajā uzņēmējdarbībā, neraugoties uz apstrīdēto darījumu īpaši augsto vērtību; v) nav pierādījumu, kas liecinātu, ka pārdevējs kopumā būtu kontrolējis maksājumu un citas saistības; vi) tika identificēti gadījumi, kad prasītāja uzņēmumā strādājošās personas rīkojās pārdevēja vārdā saskaņā ar pilnvarojumu un izmantoja tā korporatīvo zīmogu.

37. Iesniedzējtiesa piebilst, ka, pēc tās domām, saimniecisko vienību rīcības modeļi, kas ir līdzīgi minētajiem, parasti ir tipiski gadījumos, kad viena darījuma puse kontrolē otru vai abas puses kontrolē trešā persona. Tādēļ, lai arī nav pierādījumu par šādas kontroles juridisku esamību, iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs lietas apstākļi, iespējams, attaisno pārdevēja un prasītāja uzskatīšanu par faktiski saistītiem Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunkta un Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) un/vai f) apakšpunkta izpratnē.

38. Līdz ar to šī jautājuma pamatā ir jautājums par to, vai muitas iestādes var secināt, ka divas puses ir “saistītas” muitas vērtības noteikšanas nolūkā, lai gan starp tām nav nekādu juridisku saikņu, pamatojoties uz elementiem, kas liecina, ka faktiski viena puse kontrolē otru vai trešā puse kontrolē tās abas.

39. Nākamajās iedaļās paskaidrošu, kāpēc uzskatu, ka atbildei uz šo jautājumu ir jābūt apstiprinošai. Tomēr norādīšu arī, ka iestādēm tīri faktiskās situācijās nepieciešama samērā piesardzīga pieeja attiecīgajiem Savienības tiesību noteikumiem (jo īpaši Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunktam un Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) un f) apakšpunktam). Visbeidzot, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, īsi apskatīšu citu noteikumu (Regulas Nr. 2454/93 181.a pantu), kas, lai gan iesniedzējtiesa to nav minējusi, var būt nozīmīgs šajā lietā.

a) Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkts

40. No paša sākuma būtu vērts uzsvērt, ka situācijas, kurās muitas vērtības noteikšanas nolūkos divus uzņēmējus uzskata par “saistītiem”, ir izsmeļoši uzskaitītas (“tikai tad, ja”) ( 18 ) Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punktā.

41. Tomēr, kā uzsvēra daži lietas dalībnieki, kas iesniedza apsvērumus šajā tiesvedībā, Tiesa esot norādījusi, ka tajā uzskaitītās situācijas nav jāinterpretē šauri, ja, šādi rīkojoties, tiktu apdraudēta Regulas Nr. 2913/92 29. panta lietderīgā iedarbība ( 19 ). Pamatojoties uz to, šie lietas dalībnieki ir iebilduši, ka pamata tiesvedībā izskatāmo lietu varot iekļaut Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta b), e) vai f) apakšpunktā.

42. Attiecībā uz Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta b) apakšpunktu šķiet grūti apstrīdams, ka šis noteikums neattiecas tikai uz faktiskajām situācijām. Patiešām, tikai personas, kas ir “juridiski atzīti uzņēmējdarbības partneri” ( 20 ), saskaņā ar šo noteikumu tiek uzskatītas par “saistītām”. Regulas dažādu valodu versiju pārbaude apstiprina šo formulējumu ( 21 ).

43. Tā kā iesniedzējtiesa norāda, ka, pamatojoties uz pieejamiem pierādījumiem, nekādu juridisku saikni starp abiem dalībniekiem nevarot konstatēt, uzskatu, ka Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta b) apakšpunkts izskatāmajā lietā nav piemērojams.

44. Tomēr situācija var būt atšķirīga attiecībā uz Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) un f) apakšpunktu. Patiešām, šie noteikumi ļauj iestādēm uzskatīt divus uzņēmējus par “saistītiem” situācijās, kad notiek tikai faktiska kontrole. Tas tā ir, ja viens no uzņēmējiem “tieši vai netieši kontrolē otru” (minētā punkta e) apakšpunkts) un ja abus uzņēmējus “tieši vai netieši kontrolē kāda trešā persona” (minētā punkta f) apakšpunkts). Regulas Nr. 2454/93 23. pielikumā iekļautajās skaidrojošajās piezīmēs ir norādīts, ka 143. panta 1. punkta e) apakšpunkta ( 22 ) vajadzībām “viena persona kontrolē otru tad, ja pirmā persona juridiski vai faktiski spēj ietekmēt vai vadīt otru personu ( 23 )”.

45. Šķīruma saiklis “vai” norāda, ka faktiskas kontroles situācijas ir svarīgas arī šo noteikumu izpratnē kā alternatīva tīri juridiskai kontrolei. Rezumējot – es teiktu, ka divi uzņēmēji ir “saistīti” muitas vērtības noteikšanas nolūkā, ja starp tiem pastāvošās juridiskās, līgumiskās vai vienkārši faktiskās saiknes dēļ attiecīgie darījumi (kā paziņots iestādēm) nevar būt divu neatkarīgu tirgus dalībnieku darījumu rezultāts, tiem katram rīkojoties ekonomiski visracionālāk vai maksimāli palielinot peļņu.

46. Acīmredzot iesniedzējtiesai, kas ir vienīgā, kuras kompetencē ir novērtēt tai nodotā izskatāmā strīda faktus, ir jānosaka, vai pircējs un pārdevējs ir “saistīti”, jo viens no tiem spēj ietekmēt vai vadīt otru, vai arī trešā persona var īstenot līdzīgu kontroles veidu pār abiem uzņēmumiem ( 24 ).

47. Tomēr, lai palīdzētu iesniedzējtiesai, es ievērotu turpmāk izklāstīto.

48. Elementi, kas, pēc iesniedzējtiesas domām, norāda uz iespējamām saiknēm starp abiem tirgus dalībniekiem, neapšaubāmi liecina, ka starp tiem pastāv augsta līmeņa uzticēšanās. Tomēr rodas jautājums, vai šie elementi – gan atsevišķi, gan kopā – ir pietiekami, lai konstatētu faktiskas kontroles gadījumu saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) vai f) apakšpunktu.

49. Man šķiet, ka šie elementi lielākoties ir norādes vai jebkurā gadījumā ir likuši iestādēm balstīties uz noteiktiem pieņēmumiem.

50. Šajā ziņā noteikti varu piekrist tam, ka muitas iestādēm būtu jābūt iespējai uzskatīt noteiktus faktus par konstatējamiem, pastāvot vairākām norādēm un/vai pamatojoties uz dažiem pieņēmumiem. Ņemot vērā lielo darbību skaitu, kas šīm iestādēm jāveic katru dienu, ir skaidrs, ka nevar gaidīt, ka tās savus secinājumus pamatos ar pierādījumiem, kuru standarti, piemēram, ir tikpat augsti kā tie, kas tiek noteikti iestādēm, kuras izmeklē noziegumus.

51. Tomēr tajā pašā laikā tirgus dalībniekiem ir jābūt pārliecinātiem, ka šīs iestādes izmanto paredzamas un uzticamas deklarāciju pārbaudes metodes. It īpaši norādēm ir jābūt atbilstošām un konsekventām un pieņēmumiem – balstītiem uz iedibinātu pieredzi, lai tiktu samazināts nepatiesi pozitīvu rezultātu risks ( 25 ). Patiešām, kā norādīts Regulas Nr. 2913/92 preambulā, Muitas kodeksa mērķis ir “nodrošināt līdzsvaru starp muitas dienestu vajadzībām attiecībā uz muitas tiesību aktu pareizu piemērošanu, no vienas puses, un tirgotāju tiesībām uz taisnīgu apiešanos, no otras [..]”.

52. Atbilstoši šim principam Regulas Nr. 2913/92 29. panta 2. punktā ir paredzēta ad hoc procedūra, kuras mērķis ir ļaut iestādēm noskaidrot, vai Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir vai nav piemērojams konkrētajā situācijā, vienlaikus aizsargājot deklarētāja tiesības. Muitas iestādēm ir jāinformē par savām šaubām deklarētājs, lai tam būtu iespēja sniegt vairāk informācijas, mēģinot pierādīt, ka deklarētā darījuma vērtība ir pieņemama muitas vajadzībām. Manuprāt, lai gan tas galvenokārt ir paredzēts, lai pārbaudītu deklarētās cenas pieņemamību, nekas neliedz iestādēm un/vai dalībniekiem izmantot šo procedūru, lai noskaidrotu attiecības starp pircēju un pārdevēju.

53. Pārāk neiedziļinoties, lai radītu pieņēmumu, saskaņā ar kuru cena, par kuru vienojušās saistītās personas, vispārēji neatspoguļo preču reālo ekonomisko vērtību, Regulas Nr. 2913/92 29. pants zināmā mērā atvieglo iestādēm prasīto pierādīšanas standartu. Tas tiek darīts, uzliekot deklarētājam noteiktus pamatojumu pienākumus ( 26 ) un dažos gadījumos arī uzliekot viņam daļu no pierādīšanas pienākuma ( 27 ).

54. Tomēr šāda sloga uzlikšana deklarētājiem nevar atbrīvot iestādes no pienākuma pamatot savus secinājumus par faktiskās kontroles esamību ar konkrētiem elementiem, kas liecina, ka viena puse bija spējīga noteikt vai ietekmēt otras puses rīcību vai ka trešā persona varētu īstenot līdzīgu varu attiecībā pret abām pusēm.

55. Manuprāt, tas vien, ka darījumam trūkst noteiktu pazīmju, kas parasti raksturo līdzīgus darījumus – piemēram, rakstveida pirkuma līguma esamība, nodrošinājuma vai garantiju sniegšana, avansa maksājumi –, automātiski neatklāj strukturālas vai organiskas saiknes esamību starp abiem uzņēmējiem. Kā norāda Baltic Master, neesot izslēgts, ka divi ilggadēji biznesa partneri, kuri ir veikuši regulārus un produktīvus darījumus, savus darījumus varētu veikt vienkāršoti un ātri. Tāpat neparasti zema cena ne vienmēr liecina, ka darījums noticis starp saistītām personām. Pusei, iespējams, ir izdevies iegūt īpaši labu cenu, piemēram, otras puses finansiālo grūtību dēļ vai īpaši labvēlīgas tirgus situācijas dēļ ( 28 ). Tās nav faktiskas kontroles situācijas, bet gan parasto tirgū darbojošos spēku rezultāts.

56. Manuprāt, lai pierādītu faktisku kontroli, iestādes nevar aprobežoties ar iespējamās kontroles ietekmes (neparasti zemās cenas) novērošanu un reģistrēšanu, bet tām faktiski ir jānosaka iespējamās kontroles cēlonis. Prātā nāk, piemēram, savstarpēji vienotas pārvaldes esamība, savstarpēja līdzdalība vai situācijas, kad abu pušu akcionāri ir tuvi. Tie ir elementi, kas attiecīgā gadījumā var nodrošināt iestādēm stabilu pamatu faktiskas kontroles pieņēmumam. Pretējā gadījumā iestāžu argumentācija kļūst cirkulāra: elements, kas izraisa abu pušu attiecību padziļinātu izmeklēšanu (neparasti zemā cena), kļūst arī par pierādījumu tam, ka starp tām pastāv “pārāk ciešas” attiecības.

57. Tomēr pilnības labad var būt lietderīgi atgādināt iesniedzējtiesai – fakts, ka pircējs un pārdevējs ir “saistīti” Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, nebūt nav vienīgā situācija ( 29 ), kas ļauj muitas iestādēm atmest importā deklarēto preču vērtību. Patiešām, piemērojamā Savienības sistēma ietver citus noteikumus, kas ļauj iestādēm novērtēt šo vērtību, pamatojoties uz citām vērtēšanas metodēm. Viens no šiem noteikumiem sākotnēji šķiet potenciāli piemērots šajā lietā.

b) Regulas Nr. 2454/93 181.a pants

58. Saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 181.a pantu “muitas dienestiem nav jānosaka ievedpreču muitas vērtība, pamatojoties uz darījumu vērtības noteikšanas metodi, ja [..] tās nav pārliecinātas, ņemot vērā pamatotas šaubas, vai deklarētā vērtība ir [Muitas] kodeksa 29. pantā minētā samaksātā vai maksājamā kopsumma.”

59. Regulas Nr. 2454/93 181.a pants attiecas uz situācijām, kad deklarētā cena neatbilst faktiski samaksātajai vai maksājamai cenai. Šis noteikums, kas ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai pircējs un pārdevējs ir (juridiski vai faktiski) saistīti, aptver it īpaši krāpšanas gadījumus, nepatiesas deklarācijas un citus maldinošus apgalvojumus ( 30 ). Var būt, piemēram, viltoti dokumenti vai deklarācijas, kas precīzi neatspoguļo faktisko darījumu. Var arī gadīties kļūdas, nosakot vai koriģējot “faktiski samaksāto vai maksājamo cenu”, pamatojoties uz kritērijiem, kas paredzēti Regulas Nr. 2913/92 29., 32. un 33. pantā, vai, vienkāršāk sakot, – būtiskas kļūdas muitošanai nepieciešamo dokumentu aizpildīšanā.

60. Tādējādi Regulas Nr. 2454/93 181.a pants ir noteikums, kas lielā mērā papildina Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punktu. Patiešām, kā Komisija norādīja tiesas sēdē, iepriekšējais noteikums Savienības sistēmā esot ticis ieviests tikai vēlākā posmā, lai novērstu noteiktas nepilnības.

61. Manuprāt, Regulas Nr. 2454/93 181.a pants ir piemērojams, ja deklarētā cena neatbilst faktiski samaksātajai vai maksājamai cenai. Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkts ir piemērojams, ja deklarētā cena atbilst faktiski samaksātajai vai maksājamai cenai, bet tās apmēru ir ietekmējušas attiecības starp pircēju un pārdevēju. Tādējādi abos gadījumos muitas iestādēm deklarētā vērtība neatspoguļo preču reālo ekonomisko vērtību, tāpēc šķiet patvaļīga vai fiktīva.

62. Kā tiesas sēdē norādīja Spānijas valdība, neraugoties uz to atšķirīgo piemērošanas jomu, Regulas Nr. 2454/93 181.a pantam un Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punktam esot viens un tas pats mērķis (ļaut pareizi novērtēt preces) un tajos esot ievērota aptuveni viena un tā pati loģika.

63. Abos noteikumos no muitas iestādēm tiek prasīta samērā rūpīga pieeja: tām ir jābūt “pamatojumam”, lai uzskatītu, ka cenu, par kuru vienojušies saistītie uzņēmēji, ir ietekmējušas to attiecības (Regulas Nr. 2913/92 29. panta 2. punkts) ( 31 ), un tām ir jābūt “pamatotām šaubām”, ka deklarētā cena nav faktiski samaksātā vai maksājamā cena (Regulas Nr. 2454/93 181.a pants).

64. Turklāt abos noteikumos ir paredzēts, ka iestādēm ir jāuzklausa attiecīgais(‑ie) uzņēmējs(‑i), pirms tās pieņem lēmumu neņemt vērā deklarēto vērtību un pašām veikt preču vērtības novērtējumu.

65. Tomēr tas, vai Regulas Nr. 2454/93 181.a pants ir atbilstošs izskatāmajā lietā – kā alternatīva Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punktam –, atkal ir jālemj iesniedzējtiesai.

3. Secinājumi par pirmo jautājumu

66. Ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, uz pirmo jautājumu būtu jāatbild, ka Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts un Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) un f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pircējs un pārdevējs ir uzskatāmi par “saistītām personām”, ja, lai gan nav elementu, kas apliecinātu uzņēmējdarbības partnerību vai kontroli, pamatojoties uz darījumu noslēgšanas apstākļiem, var pamatoti secināt, ka faktiski viena persona kontrolē otru vai ka abas personas kontrolē trešā persona.

B. Par otro jautājumu

67. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2913/92 31. panta 1. punkts neļauj noteikt muitas vērtību, pamatojoties uz informāciju, kas ir pieejama valsts datubāzē, attiecībā uz muitas vērtību precēm, kurām ir vienāda izcelsme un kuras, kaut arī tās nav līdzīgas, tiek attiecinātas uz vienu un to pašu Taric pozīciju.

68. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2913/92 30. un 31. pantā ir paredzētas muitas vērtības noteikšanas metodes apstākļos, kad nav iespējams noteikt faktisko darījuma vērtību un līdz ar to tā paša kodeksa 29. pantā noteiktā muitas vērtības noteikšanas standarta metode nevar tikt izmantota.

69. Šādas papildu vērtības noteikšanas metodes ir sakārtotas stingrā hierarhiskā secībā un savstarpēji ir pakārtotības attiecībās. Tādējādi tās ir piemērojamas secīgi: ja muitas vērtība nevar tikt noteikta, piemērojot kādu konkrētu metodi, ja tas ir lietderīgi, būtu jāizmanto metode, kas Muitas kodeksā noteiktajā kārtībā tūlīt seko iepriekš minētajai ( 32 ).

70. Regulas Nr. 2913/92 30. pantā ir uzskaitītas četras īpašas, uz noteikumiem balstītas novērtēšanas metodes. Savukārt Regulas Nr. 2913/92 31. pantā ir paredzēta pēdējās iespējas novērtēšanas metode, ko var izmantot tikai tad, ja nav citas iespējas, kas ļautu noteikt vērtību, “pamatojoties uz Kopienā pieejamiem datiem, izmantojot pieņemamus līdzekļus”, ar nosacījumu, ka šie līdzekļi atbilst Savienības muitas tiesību aktu un Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (turpmāk tekstā – “VVTT”) “principiem un vispārīgiem noteikumiem”.

71. Ņemot vērā Regulas Nr. 2913/92 diezgan atklāto formulējumu un extrema ratio raksturu, tās 31. pants ļauj iestādēm katrā gadījumā noteikt metodes, kuras var izmantot, lai noteiktu attiecīgo preču vērtību. Šīm metodēm principā vajadzētu būt tām, kas noteiktas tās pašas regulas 29. un 30. pantā, un tās jāpiemēro ar zināmu elastības pakāpi ( 33 ).

72. Saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 31. pantu ir svarīgi, lai izvēlētie līdzekļi būtu i) “saprātīgi”, ii) balstīti uz pieejamiem datiem un iii) atbilstu attiecīgajiem (Savienības un starptautiskajiem) tiesību aktiem.

73. Šīs prasības, manuprāt, ietver turpmāk minēto. Pirmkārt, izvēlētajiem līdzekļiem jābūt atbilstošiem apstākļiem (tas ir, tādiem, kas spēj sniegt taisnīgu un pamatotu novērtējumu) un praktiskiem iestādēm (tas ir, ne pārāk sarežģītiem un laikietilpīgiem). Otrkārt, izvēlētajiem līdzekļiem ir jābalstās uz faktiskiem datiem – ja iespējams, “pamatojoties uz iepriekš noteiktām muitas vērtībām” ( 34 ) –, ko var pārbaudīt deklarētāji un, ja nepieciešams, kompetentās tiesas. Treškārt, līdzekļiem ir harmoniski jāiekļaujas Savienības muitas vērtēšanas sistēmā, un tie nedrīkst būt pretrunā attiecīgajiem starptautiskajiem instrumentiem.

74. Šajā lietā, kā minēts šo secinājumu 19. punktā, muitas iestādes uzskatīja, ka nevar piemērot ne Regulas Nr. 2913/92 29. pantā noteikto novērtējuma standarta metodi, ne arī šīs pašas regulas 30. pantā noteiktās papildu metodes. Tādējādi tās nolēma, ka attiecīgo preču muitas vērtība esot bijusi jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 31. pantā paredzēto “atkāpšanās” metodi. Šajā nolūkā šīs iestādes noteica prasītāja ievesto preču muitas vērtību, izmantojot darījumu datus par precēm, ko cits uzņēmums ievedis ar tādu pašu nosaukumu (“gaisa kondicionēšanas iekārtu detaļas”) un Taric kodu (8415900090), ar vienu un to pašu izcelsmi (Malaizija) un no tā paša ražotāja. Iesniedzējtiesa norāda, ka darījums, kas tika uzskatīts par atsauci, esot bijis vienīgais eksporta gadījums no Malaizijas ar vienu un to pašu Taric kodu, kas reģistrēts valsts datubāzē 2010. gadā.

75. Acīmredzami šai Tiesai nav jāpārbauda, vai šajā gadījumā muitas iestādes pareizi ir izmantojušas Regulas Nr. 2913/92 31. panta 1. punktā noteikto muitas vērtības noteikšanas metodi, jo nebija piemērojams nedz šī kodeksa 29., nedz 30. pants.

76. Atgriežoties pie iesniedzējtiesas izvirzītā jautājuma, uzskatu, ka Regulas Nr. 2913/92 31. pants principā neizslēdz preču vērtības noteikšanu, pamatojoties uz tāda darījuma datiem, kas reģistrēts valsts datubāzē un attiecas uz tādu preču importu, kuras klasificētas ar vienu un to pašu Taric kodu, ar tādu pašu izcelsmi, un kas noticis iepriekšējos gados.

77. Lai gan sūtījums, kas tika izmantots kā atsauce, ne vienmēr attiecās uz “identiskām precēm” vai “līdzīgām precēm” Regulas Nr. 2913/92 30. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē, fakts, ka abi sūtījumi attiecās uz precēm, kas klasificētas ar vienu un to pašu Taric kodu, liecina par saprātīgu kopības pakāpi starp šīm precēm. Manuprāt, ar šādu kopību varētu pietikt, ja dažas preces tiek novērtētas saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 31. pantu, ja nav zināmas citas attiecīgo preču īpašības. Praksē iestādes piemēroja muitas vērtības noteikšanas metodi, pamatojoties uz darījuma vērtību līdzīgām precēm ( 35 ), elastīgi interpretējot jēdzienu “līdzīgas preces” ( 36 ).

78. Diez vai ir jāatgādina šajā kontekstā, ka Taric ir “balstīts uz kombinēto nomenklatūru”, kas, pamatojoties uz Pasaules Muitas organizācijas Harmonizēto sistēmu (turpmāk tekstā – “HS”), ir galvenais instruments preču klasificēšanai Eiropas Savienībā. Tādējādi Taric kodi ir paredzēti, lai atspoguļotu veidu, kādā produkts tiek klasificēts visās valstīs, kurās pieņem HS ( 37 ). Līdz ar muitas digitalizāciju Taric ir viegli pieejams gan tirgotājiem, gan iestādēm, izmantojot publisku datubāzi, tādējādi uzlabojot pārredzamību un juridisko noteiktību.

79. Šajā ziņā ir jāpiekrīt, ka šajā lietā izmantotais attiecīgais Taric kods ir nenoskaidrots un vispārīgs ( 38 ). Tomēr muitas iestādes piešķīra konkrēto Taric kodu, pamatojoties uz paša importētāja sniegto informāciju. Šajā sakarā jāpatur prātā, ka Savienības muitas vērtēšanas sistēma ir balstīta uz pieņēmumu, ka muitas noteikumu piemērošanai precēm nepieciešamā informācija galvenokārt tiek noteikta, pamatojoties uz deklarētāja sniegto informāciju, nevis pamatojoties uz muitas iestāžu konstatējumiem ( 39 ). Vispārīgāk saistību pašnovērtējums attiecībā uz precēm, uz kurām attiecas muitas iestādēm iesniegtā deklarācija, parasti tiek uzskatīts par vienu no principiem, kas šajā jomā ir Savienības tiesību aktu pamatā. Šajā kontekstā iestāžu loma galvenokārt aprobežojas ar deklarāciju pārbaudi un verificēšanu un, ja nepieciešams, to labošanu ( 40 ). Nevar gaidīt, ka iestādes veiks laikietilpīgus uzdevumus, lai veiktu deklarētāju darbu un pārrēķinātu viņu nodevas, pamatojoties uz informāciju un datiem, kas nav viegli pieejami.

80. Šajā ziņā ir arī jāpiebilst – Tiesa jau ir atzinusi, ka cena, kas norādīta vienā pārdošanā, kura notikusi pirms šīs pārdošanas un uz kuras pamata ir tikusi sastādīta muitas deklarācija lietā, var būt Eiropas Savienībā “pieejamie dati”, ko ar Regulas Nr. 2913/92 31. panta 1. punktu atļauts izmantot par pamatu muitas vērtības noteikšanai. Tiesa ir atzinusi, ka atsaukšanās uz šo cenu ir uzskatāma par līdzekli, lai noteiktu minēto vērtību, kas ir gan “saprātīga” minētā 31. panta 1. punkta izpratnē, gan arī atbilst principiem un vispārīgiem noteikumiem, kuri paredzēti starptautiskos līgumos, un šajā pašā 31. panta 1. punktā uzskaitītajiem noteikumiem ( 41 ).

81. Neredzu iemeslu, kāpēc šie secinājumi nevarētu būt piemērojami arī šajā lietā.

82. Tomēr piekrītu Baltic Master, ka Savienības mēroga datu pārbaude par attiecīgo preču importu attiecīgajā periodā būtu bijusi vēlama ( 42 ). Taču iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šādi dati bija pieejami un, ja bija, vai šie dati varētu likt apšaubīt muitas iestāžu konstatējumus.

83. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu, manuprāt, ir jāatbild tā, ka Regulas Nr. 2913/92 31. panta 1. punkts neizslēdz muitas vērtības noteikšanu, pamatojoties uz informāciju, kas ir pieejama valsts datubāzē, attiecībā uz to preču muitas vērtību, kurām ir vienāda izcelsme un kuras, kaut arī nav identiskas vai līdzīgas, tiek attiecinātas uz vienu un to pašu Taric pozīciju.

V. Secinājumi

84. Noslēgumā ierosinu Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem, ko lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir uzdevusi Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa), atbildēt šādi: – Saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunktu un Regulas Nr. 2454/93 143. panta 1. punkta e) un f) apakšpunktu pircējs un pārdevējs ir uzskatāmi par “saistītām personām”, ja, lai gan nav elementu, kas apliecinātu uzņēmējdarbības partnerību vai kontroli, pamatojoties uz darījumu noslēgšanas apstākļiem, var pamatoti secināt, ka faktiski viena persona kontrolē otru vai ka abas personas kontrolē trešā persona. – Regulas Nr. 2913/92 31. panta 1. punkts neizslēdz muitas vērtības noteikšanu, pamatojoties uz informāciju, kas ir pieejama valsts datubāzē, attiecībā uz to preču muitas vērtību, kurām ir vienāda izcelsme un kuras, kaut arī nav identiskas vai līdzīgas, tiek attiecinātas uz vienu un to pašu Taric pozīciju.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Smith, A., An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, 1776, V grāmata, II nodaļa, II daļa.

( 3 ) Skat. Asakura, H., “World History of the Customs and Tariffs”, World Customs Organization, 2003, 19.–20. lpp.; un Wolffgang, H.‑M., “Emerging Issues In European Customs Law”, World Customs Journal, 1. sēj., Nr. 1, 2007, 3. un 4. lpp.

( 4 ) Minot tikai vienu no šiem nolīgumiem, Nolīgums par to, kā īstenojams VVTT VII pants (PTO nolīgums par muitas vērtējumu). Vispārīgi šajā jautājumā skat. Rosenow, S., O’Shea, B. J., A Handbook on the WTO Customs Valuation Agreement, World Trade Organization un Cambridge University Press, 2010.

( 5 ) OV 1992, L 302, 1. lpp.

( 6 ) Regula Nr. 2913/92 zaudēja spēku 2016. gada 30. aprīlī, kad tā tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 450/2008 (2008. gada 23. aprīlis), ar ko izveido Kopienas Muitas kodeksu (Modernizētais muitas kodekss) (OV 2008, L 145, 1. lpp.). Savukārt pēdējā minētā regula tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2013, L 269, 1. lpp.), kas pašlaik ir spēkā.

( 7 ) OV 1993, L 253, 1. lpp.

( 8 ) Šī regula ir atcelta ar Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2016/481 (2016. gada 1. aprīlis), ar kuru atceļ Komisijas Regulu (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 2016, L 87, 24. lpp.).

( 9 ) Jēdziens Taric ir frāzes “Eiropas Savienības integrētais muitas tarifs” saīsinājums: skat. Padomes Regulas (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 1987, L 256, 1. lpp.), ar grozījumiem, 2. pantu.

( 10 ) Atsaucoties uz Baltic Master, šie kodi bija 8415200090, 8415820090 un 8415101000.

( 11 ) Kods 8415900090.

( 12 ) ECT spriedums, 2019. gada 16. aprīlis, Baltic Master Ltd pret Lietuvu, CE:ECHR:2019:0416JUD005509216.

( 13 ) Spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c. (C‑116/12, EU:C:2013:825, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 14 ) Cenu var koriģēt saskaņā ar tā paša kodeksa 32. un 33. pantu. Šajos noteikumos ir izklāstīti elementi, kuru vērtība būtu vai nebūtu jāpievieno faktiski samaksātajai vai maksājamai cenai par attiecīgajām precēm.

( 15 ) Regulas Nr. 2913/92 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts.

( 16 ) Skat. līdzīgi arī ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, 15. punkts).

( 17 ) Spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c. (C‑116/12, EU:C:2013:825, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 18 ) Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, 18. punkts).

( 19 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2016:43, 27. punkts).

( 20 ) Mans izcēlums.

( 21 ) Skat. tostarp franču (“juridiquement”), itāļu (“veste giuridica”), spāņu (“jurídicamente”), zviedru (“juridiskt”) un grieķu valodas versiju (“νομική άποψη”).

( 22 ) Lai gan minētā piezīme attiecas tikai uz 143. panta 1. punkta e) apakšpunktu, uzskatu, ka tajā izklāstītais princips mutatis mutandis ir piemērojams arī attiecībā uz tā paša noteikuma f) apakšpunktu.

( 23 ) Mans izcēlums. Attiecībā uz terminu “operationally” regulas citas valodu versijas nepārprotami apstiprina, ka šis termins attiecas uz faktiskas kontroles situācijām: skat. tostarp franču (“en droit ou en fait”), itāļu (“di diritto o di fatto”) un grieķu valodas versiju (“de jure ή de facto”).

( 24 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Direktor na Teritorialna direktsiya Yugozapadna Agentsiya “Mitnitsi” (C‑76/19, EU:C:2020:543, 67. un 68. punkts).

( 25 ) Diez vai man šajā kontekstā ir jāpiebilst, ka jebkurā gadījumā tirgus dalībniekiem ir tiesības apstrīdēt iestāžu vērtējumu valsts tiesās, kā to darīja Baltic Master šajā lietā. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, Global Trans Lodzhistik (C‑29/13 un C‑30/13, EU:C:2014:140), un ģenerāladvokāta K. Viljalona [C. Villalón] secinājumus lietā DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:378, 44. punkts).

( 26 ) Skat. 29. panta 2. punkta a) apakšpunktu (“pēc deklarētāja pieprasījuma”) un 29. panta 2. punkta c) apakšpunktu (“pēc deklarētāja ierosinājuma”).

( 27 ) Skat. 29. panta 2. punkta b) apakšpunktu (“ja deklarētājs uzrāda”).

( 28 ) Piemēram, jēlnaftas tirdzniecībā 2020. gada pavasarī, Covid‑19 pandēmijas kulminācijas laikā, pirmo reizi vēsturē tika fiksētas negatīvas cenas.

( 29 ) Ar nosacījumu, kā minēts iepriekš, ka viņu attiecības patiešām ir ietekmējušas preču cenu (skat. šo secinājumu 31. punktu).

( 30 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 9. marts, GE Healthcare (C‑173/15, EU:C:2017:195, 38.–40. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta J. Mazaka [J. Mazák] secinājumus lietā Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2007:501, 61.–65. punkts).

( 31 ) Šajā ziņā skaidrojošā piezīme par 29. panta 2. punktu noteic, ka ar pārdošanu saistīto apstākļu pārbaude ir nepieciešama tikai tad, kad “ir šaubas par cenas pieņemamību” (mans izcēlums).

( 32 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c. (C‑116/12, EU:C:2013:825, 41.–43. punkts), un 2017. gada 9. novembris, LS Customs Services (C‑46/16, EU:C:2017:839, 43. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, 28.–30. punkts).

( 33 ) Skat. skaidrojošo piezīmi par 31. panta 1. punktu šo secinājumu 13. punktā. Šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, 28.–30. punkts).

( 34 ) Turpat.

( 35 ) Regulas Nr. 2913/92 30. panta 2. punkta b) apakšpunkts.

( 36 ) Regulas Nr. 2454/93 142. panta 1. panta d) apakšpunkts un skaidrojošās piezīmes par 31. panta 1. punktu.

( 37 ) Šī iemesla dēļ Komisija, kas ir atbildīga par Taric pārvaldību un publicēšanu, lai gan tai ir zināma rīcības brīvība, nosakot muitas pozīciju darbības jomu, kas izveidota, pamatojoties uz HS, nav tiesīga mainīt to priekšmetu. Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumus lietā CBA Computer (C‑479/99, EU:C:2001:119, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 38 ) Skat. šo secinājumu 19. punktu.

( 39 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, 33. un 34. punkts).

( 40 ) Šajā ziņā plašāk skat. Walsh, T., European Union Customs Code, Wolters Kluwer, 2015, 67.–73. lpp.

( 41 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128).

( 42 ) Starp citu, jāteic, ka attiecīgie noteikumi attiecas uz identiskiem un līdzīgiem produktiem, kas pārdoti izvešanai “uz Kopienu” (Regulas Nr. 2913/92 30. panta 2. punkts), un uz “Kopienā pieejamiem datiem” (tās pašas regulas 31. panta 1. punkts).