ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
65.

Tāpēc rodas jautājums, vai ar spriedumā van Tiggele ( 52 ) noteikto kritēriju attiecībā uz konkurences priekšrocības, kuru sniedz imports, neitralizācijas esamību, kas droši raksturo šķērsli pieejai tirgum, var tikt pierādīta arī diskriminācijas esamība. Doktrinārajā ziņā attiecībā uz šī kritērija piemērojamību ir vērojama vilcināšanās, kas pierāda grūtības to piemērot, no diskriminācijas viedokļa raugoties ( 53 ). Lai arī, manuprāt, ir daudz konsekventāk un loģiskāk uzskatīt, ka minētā kritērija mērķis ir tieši konstatēt šķērsli pieejai tirgum, neatkarīgi no jebkādiem apsvērumiem par nevienlīdzīgu attieksmi pret importētām precēm salīdzinājumā ar valstī ražotām precēm, es tomēr uzskatu, ka tas arī ļauj pierādīt diskriminācijas esamību. Proti, formulējums spriedumā van Tiggele ( 54 ) pieļauj interpretāciju, no diskriminācijas viedokļa raugoties, jo Tiesa ir pasludinājusi, ka “šķērslis importam tostarp varētu izrietēt no tā, ka valsts iestāde nosaka tādas cenas vai tādu peļņas līmeni, ka importētās preces ir nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar identiskām valstī ražotām precēm [..], jo konkurences priekšrocība, kas izriet no zemākas pašizmaksas, tiktu neitralizēta” ( 55 ). Tātad pamatojums, šķiet, ir balstīts uz divu identisku preču – viena no tām ir valstī ražota, bet otra ir importēta – salīdzinājumu, uz kuru attiecas ar paredzēto pasākumu neitralizēta konkurences priekšrocība.
65.

NIOC interese – un līdz ar to tās likumīgās tiesības izvirzīt konkrētus pamatus, uz kuriem tā balsta savu apelācijas sūdzību, – ir jāvērtē, ņemot vērā iedarbību, kāda varētu būt Regulas Nr. 267/2012 atzīšanai par prettiesisku uz apstrīdētā lēmuma un apstrīdētās īstenošanas regulas spēkā esamību. Īsāk sakot – ja tās prettiesiskums ietekmētu to [lēmuma un īstenošanas regulas] spēkā esamību, NIOC būtu tiesības apelācijas kārtībā iesniegt iebildes par prettiesiskumu. Tā tas būtu neatkarīgi no pamatiem, uz kuriem balstās šis prettiesiskums. Šajā gadījumā ir svarīgi – gan tad, ja runa būtu par formālu vai procesuālu prettiesiskumu, gan tad, ja prettiesiskuma pamats būtu saistīts ar attiecīgās tiesību normas saturu, – ka NIOC būtu tiesības atsaukties uz prettiesiskumu, kas, tam apstiprinoties, nozīmētu to noteikumu un tiesību aktu nepiemērojamību, kuri to ietekmē tik tieši un nepastarpināti kā apstrīdētie ierobežojošie pasākumi.
52.

Šajā ziņā man vispirms ir jānorāda, ka apstāklis, ka mātesuzņēmums dod norādījumus meitasuzņēmumam, principā tiešām vispārīgi var būt norāde, kas var tikt ņemta vērā analīzē, nosakot izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu ( 32 ). Tomēr no šo secinājumu 23. un nākamajos punktos minētās judikatūras izriet, ka, pirmkārt, izšķirošās ietekmes īstenošanai ir jābūt faktiskai un, otrkārt, var uzskatīt, ka meitasuzņēmums autonomi nenosaka savu rīcību tirgū, ja tas būtībā izpilda norādījumus, kurus tam dod mātesuzņēmums. Tātad principā norādījumu izpilde nosaka to, ka tiek faktiski īstenota izšķirošā ietekme. Turklāt no šo secinājumu 27. punkta beigās sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka, analizējot mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu vienojošās saites, nav iespējams abstrahēties no to reālās rīcības.
8.

Direktīvas 2013/32 46. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka patvēruma meklētājiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā vai tribunālā saistībā ar: a) pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu: i) uzskatīt pieteikumu par nepamatotu attiecībā uz bēgļa un/vai alternatīvās aizsardzības statusu; ii) uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punktu; iii) kas pieņemts dalībvalsts robežu vai tranzīta zonā, kā tas norādīts 43. panta 1. punktā; iv) neveikt izvērtēšanu saskaņā ar 39. pantu; b) atteikumu atsākt pieteikuma izvērtēšanu pēc tās pārtraukšanas saskaņā ar 27. un 28. pantu; c) lēmumu atņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar 45. pantu. [..] 3. Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES, vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā. 4. Dalībvalstis paredz saprātīgus termiņus un citus nepieciešamus noteikumus, lai meklētājs varētu izmantot savas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību saskaņā ar 1. punktu. Termiņi nav tādi, kas šādu izmantošanu darītu neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu. [..] 5. Neskarot 6. punktu, dalībvalstis ļauj pieteikuma iesniedzējiem palikt teritorijā līdz termiņam, kurā beidzas viņu iespēja izmantot tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, un, ja šādas tiesības ir izmantotas noteiktajā termiņā – līdz tiesiskās aizsardzības iznākumam. 6. Ja ir pieņemts lēmums: a) uzskatīt pieteikumu par acīmredzami nepamatotu saskaņā ar 32. panta 2. punktu vai nepamatotu pēc izvērtēšanas saskaņā ar 31. panta 8. punktu [..]; b) uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punkta a), b) vai d) apakšpunktu; c) noraidīt pieteikuma iesniedzēja lietas izskatīšanas atsākšanu pēc tam, kad tā bijusi pārtraukta saskaņā ar 28. pantu; vai d) pieteikumu neizvērtēt vai neizvērtēt pilnīgi saskaņā ar 39. pantu, tiesai pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma vai ex officio ir tiesības lemt, vai pieteikuma iesniedzējs var palikt dalībvalsts teritorijā, ja šāda lēmuma rezultātā tiek izbeigtas pieteikuma iesniedzēja tiesības palikt dalībvalstī un ja šādos gadījumos tiesības palikt dalībvalstī līdz tiesiskās aizsardzības iznākumam nav paredzētas valsts tiesību aktos. [..] 8. Dalībvalstis ļauj pieteikuma iesniedzējam palikt to teritorijā [..] līdz 6. un 7. punktā paredzētās procedūras iznākumam, lai izlemtu, vai pieteikuma iesniedzējs var vai nevar palikt to teritorijā. [..]”
9.

Attiecībā uz ienākumiem no dalības kapitālā un ar to saistītajām izmaksām CGI 216. pantā vispārīgi ir noteikts: “1. Tīro peļņu no dalības kapitālā, kas ļauj piemērot mātesuzņēmumu režīmu [..], var atskaitīt no mātesuzņēmuma kopējās tīrās peļņas pēc tam, kad no tā ir atskaitīta atbilstošā izmaksu un izdevumu daļa. Izmaksu un izdevumu daļa [..] ir vienoti fiksēta 5 % apmērā no kopējās peļņas no dalības kapitālā, ieskaitot nodokļa atlaidi [..].”
65.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai sniegt iesniedzējtiesai šādu atbildi: Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā laiks, ko mobilie darba ņēmēji, t.i., darba ņēmēji, kuriem nav noteiktas vai pastāvīgas darba vietas, pavada, pārvietojoties no savas dzīvesvietas līdz to pirmajam klientam, kuru ir norādījis to darba devējs, un no to pēdējā klienta, kuru ir norādījis to darba devējs, līdz savai dzīvesvietai, ir uzskatāms par “darba laiku” iepriekš minētās tiesību normas izpratnē.
5)

Ja LESD 45. un 49. pants, kā arī [..] Direktīva 2005/36 šajā lietā ir piemērojami, vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām konkursa uz Cour de cassation tiesas locekļa palīga amata vietām atlases komisijai ir noteikts pienākums salīdzināt prasītāja kvalifikācijas, kas izriet no viņa diplomiem, kā arī no viņa profesionālās pieredzes, ar kvalifikāciju, kuras sniedz Beļģijas universitātes piešķirts doktora vai licenciāta grāds, un vajadzības gadījumā piemērot viņam kādu no Direktīvas 2005/36 14. pantā minētajiem kompensācijas pasākumiem?”
41.

Tomēr šī problēma ir tikusi ņemta vērā direktīvas sistēmā, un likumdevējs to acīmredzami ir atzinis. No Direktīvas 2004/38 nevar secināt, ka pēc trīs gadus ilgas laulības trešās valsts valstspiederīgajam arī Savienības pilsoņa izceļošanas un pēc tās sekojošas laulības šķiršanas pieteikuma iesniegšanas gadījumā būtu jābūt tiesībām uzturēties uzņemošajā dalībvalstī. Tādu vienkāršu un skaidru noteikumu likumdevējs būtu varējis ietvert direktīvā bez grūtībām. Taču to viņš nav izdarījis, tā vietā izveidojot komplicētu un sarežģītu 12. un 13. panta sistēmu, kuru tiesību piemērotājs jau taisnīguma apsvērumu dēļ vien nedrīkst ignorēt.
9.

Norvēģijas valsts uzņēmuma Posten Norge AS meitasuzņēmums Bring Citymail Danmark A/S, sākot no 2007. gada, konkurējot ar Post Danmark, piedāvāja komercvēstuļu piegādi, tostarp tiešo reklāmas materiālu sūtījumu piegādi, Kopenhāgenā un tās apkaimē un attiecīgajā laikposmā bija vienīgais nopietnais Post Danmark konkurents Dānijas plaša apjoma pasta sūtījumu tirgū. 2010. gada sākumā Bring Citymail, ņemot vērā lielos zaudējumus, atkal izstājās no Dānijas tirgus. Starp lietas dalībniekiem strīds ir par to, vai šīs izstāšanās iemesls nebija toreiz Post Danmark piemērotā atlaižu sistēma attiecībā uz tiešajiem reklāmas materiālu sūtījumiem.
24.

Lai pamatotu šo interpretāciju, Komisija balstās uz tās izstrādāto darba dokumentu ( 6 ). Komisija atsaucas arī uz Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta struktūru, norādot, ka šīs normas d) apakšpunkts būtu jālasa kontekstā ar šīs pašas normas c) un e) apakšpunktu. Komisija šajā ziņā – atsaucoties uz šīs direktīvas 27. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kurā paredzēts atbrīvojums spirtam, ko izmanto “etiķa ražošanai atbilstoši AN kodam 2209” – norāda, ka alkoholu, tostarp vīnu, izmanto nepastarpināti etiķu ražošanā. Turklāt attiecībā uz minētās direktīvas 27. panta 1. punkta e) apakšpunktu, kurā paredzēts atbrīvojums spirtam, ko izmanto, “lai ražotu garšvielas tādu pārtikas produktu un bezalkoholisko dzērienu izgatavošanai, kuru faktiskā spirta tilpumkoncentrācija nepārsniedz 1,2 % tilp.”, Komisija norāda, ka spirtu principā izmanto kā šķīdinātāju.
36.

Turklāt Grieķijas Republikas ideja ir pretēja teleoloģiskajiem un sistēmiskajiem apsvērumiem, it īpaši tādēļ, ka variants, kā Grieķijas Civildienesta kodeksa 53. pants izklausās, norāda uz to, ka viena laulātā tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu ir atkarīgas no otra laulātā nodarbinātības, nevis no to vecāka statusa.
58.

Austrijas Republikas arguments balstās uz ideju par simetrijas starp peļņas aplikšanu ar nodokļiem un zaudējumu ņemšanu vērā saglabāšanu, kas vairākkārt jau ir ņemts vērā Tiesas judikatūrā ( 38 ). It īpaši spriedumā lietā K Tiesa ir atzinusi, ka nodokļu sistēmas saskaņotības izpratnē var pastāvēt tieša saikne starp to, ka tiek ņemti vērā no kapitālieguldījuma radušies zaudējumi, no vienas puses, un nodokļu uzlikšanu no minētā ieguldījuma gūtai peļņai, no otras puses ( 39 ).
34.

Tas vēl ir padziļināts spriedumā McB. ( 16 ), jo tajā ir pārbaudīts, vai ar Hartas 24. pantu ir saderīga tās sniegtā Regulas Nr. 2201/2003 interpretācija ( 17 ). Šajā spriedumā Tiesa ir norādījusi, ka no šīs regulas preambulas 33. apsvēruma izriet, ka regulā ir atzītas pamattiesības un respektēti Hartas principi, it īpaši, lai nodrošinātu tādu bērna pamattiesību ievērošanu kā 24. pantā noteiktās pamattiesības. Tādējādi minētās regulas noteikumi nevar tikt interpretēti tādējādi, ka tajos nebūtu ievērotas minētās bērna pamattiesības regulāri uzturēt personīgas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, kuru ievērošana neapstrīdami sakrīt ar bērna interesēm ( 18 ). Tā no minētā ir secinājusi, ka šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai Hartas 24. pants, kura ievērošanu nodrošina Tiesa, nepieļauj tādu Regulas Nr. 2201/2003 interpretāciju, kāda izklāstīta minētā sprieduma 44. punktā ( 19 ).
41.

Pirmkārt, Tiesas judikatūrā runa nav par to, ka kādi no atvasinātajiem tiesību aktiem būtu vispārīgi un bez nosacījumiem jāsalīdzina ar PTO priekšrakstiem. Tiesas pārbaudes apjoms daudz lielākā mērā ir atkarīgs no Savienības likumdevēja gribas īstenot tos, izdodot atvasinātos tiesību aktus, – ja šīs gribas nav vai to nav iespējams pietiekami pierādīt, tad PTO tiesiskais regulējums nevar tikt izmantots kā kritērijs atvasināto tiesību aktu pārbaudei.
1.

Itālijas iestādes ieviesa pienākumu piestiprināt etiķeti ar izcelsmes valsts norādi ādai, kas gūta ārvalstīs veiktas apstrādes rezultātā (piemēram, krāsošanas ( 2 )), ja itāļu termini “cuoio” (āda), “pelle” (plāna āda) vai “pelliccia” (kažokāda) (vai to atvasinājumi vai sinonīmi) ir izmantoti uz ādas precēm, konkrēti, uz apaviem, kas ir ražoti no šādas ādas. Divas organizācijas ir cēlušas prasības Tribunale di Milano (Milānas tiesa), cenšoties novērst, ka saimnieciskās darbības subjekti Itālijā tirgo apavus, kas neatbilst šīm marķēšanas prasībām. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tiek jautāts, vai šāds marķēšanas noteikums ir pretrunā LESD 34.–36. pantam par preču brīvu apriti un/vai Direktīvai 94/11/EK ( 3 ) (turpmāk tekstā – “Apavu marķēšanas direktīva”), un/vai Modernizētajam muitas kodeksam ( 4 ). Tomēr cits būtisks jautājums, ko iesniedzējtiesa nav tieši uzdevusi, ir par to, vai jau Direktīvas 98/34/EK ( 5 ) noteikumu dēļ valsts marķēšanas noteikums varētu būt neīstenojams.
28.

No paša sākuma ir jāņem vērā dalībvalstīm, tajā skaitā to tiesām, LES 4. panta trešajā daļā noteiktā lojālas sadarbības pienākuma ārējās robežas. Tas prasa, kas tās “veic visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem”, un “atturas no jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu”. Šis pienākums ir jāaplūko kopsakarā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu. Tajā noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”.
20.

Savā ienākuma nodokļa deklarācijā, kas iesniegta Vācijas nodokļu iestādēm par 2008. gadu, R. Bukovansky vadījās no priekšnoteikuma, ka par laikposmu no šī gada augusta līdz decembrim, proti, pēc viņa pārcelšanās uz Šveici, viņš ir jāuzskata par (tā dēvēto apgriezto) pārrobežu darba ņēmēju saskaņā ar Vācijas un Šveices divpusējās konvencijas 15.a panta 1. punktu. Tāpēc viņš uzskatīja, ka, piemērojot minēto normu, no 2008. gada augusta viņa darba ienākumi ir apliekami ar nodokli tajā minētās konvencijas Līgumslēdzējā valstī, kurā ir viņa dzīvesvieta, proti, Šveicē, ievērojot 4,5 % liela nodokļa atskaitījumu no bruto algas, ko veica viņa darba devējs un iemaksāja Vācijā, saskaņā ar to pašu minētās divpusējās konvencijas normu.
24.

Rīkojums par soda uzlikšanu ir vienkāršots kriminālprocess, kas bez tiesas sēdes sasaukšanas ļauj vienpusēji uzlikt sodu. To pēc prokurora pieprasījuma izsniedz tiesa par nelieliem noziedzīgiem nodarījumiem, kas neprasa apsūdzētās personas personīgu klātbūtni; rīkojums par soda uzlikšanu ir pagaidu lēmums. To pielīdzina spriedumam, kurš ir stājies likumīgā spēkā pēc tam, kad ir beidzies iebildes iesniegšanas termiņš, kas noteikts divas nedēļas no minētā rīkojuma izsniegšanas, attiecīgā gadījumā – apsūdzētā noteiktajiem pilnvarniekiem. Iebildi noteiktajā termiņā var sagatavot rakstveidā vai mutvārdos, to protokolējot tiesas kancelejā, un pēc tam attiecīgi tiek sasaukta tiesas sēde.
28.

Transportlīdzekļa atbrīvojums no jaunā nodokļa tādēļ, ka par šo pašu transportlīdzekli jau ir samaksāts agrāk obligāts nodoklis, kas vēlāk ir atzīts par neatbilstošu Savienības tiesībām, nav pareizs veids, kā izpildīt šo pienākumu. Tas tā ir tādēļ, ka par šiem abiem nodokļiem atbildīgas ir divas dažādas personas. Proti, no atbrīvojuma labumu gūst transportlīdzekļa īpašnieks, kas ir atbrīvots no pienākuma maksāt nodokli, reģistrējot transportlīdzekli uz sava vārda, bet tiesības saņemt agrākā, Savienības tiesībām neatbilstošā nodokļa atmaksu ir tam, kas to samaksājis, tas ir, pašreizējajam transportlīdzekļa pārdevējam vai kādam no tā vēl senākiem īpašniekiem, ja transportlīdzeklis jau ir bijis apgrozībā laikposmā no agrākā nodokļa samaksas dienas līdz jaunā nodokļa spēkā stāšanās dienai. Tātad pat tad, ja valsts kases prasība samaksāt Savienības tiesībām pretēju nodokli šādi tiek kompensēta, no šī fakta labumu negūst persona, kas ir tiesīga saņemt šī nodokļa atmaksu, vai trešā persona. Tiesīgā persona atgūst pirkuma cenā ietilpstošo atlikušo nodokļa summu, kas ietverta transportlīdzekļa vērtībā, bet kas tomēr reti atbilst faktiski samaksātajai šī nodokļa summai, un, protams, šī summa neietver pienākošos procentus.
3.

Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa, turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) lūdz sniegt norādījumus par to, kā piemērot atšķirīgus nodokļu aplikšanas noteikumus rezidentiem un nerezidentiem. Ja nodokļu maksātājs, kas strādā dalībvalstī A (Nīderlande) un dzīvo dalībvalstī B (Vācija), taksācijas gada daļas laikā saņem visus (vai gandrīz visus) savus ar nodokli apliekamos ienākumus no dalībvalsts A, bet pēc tam izbeidz darbu dalībvalstī A un pārceļas uz trešo valsti (Amerikas Savienotās Valstis), kurā gūst lielāko daļu no konkrētā taksācijas gada ienākumiem, vai dalībvalstij A jāļauj viņam atskaitīt no viņa ar nodokli apliekamajiem ienākumiem hipotekāros procentus par personisko mājokli dalībvalstī B tāpat, kā tas tiktu atļauts nodokļu maksātājam rezidentam? Iesniedzējtiesa jautā arī, vai tas, ka nodokļu maksātājs nerezidents pārceļas nevis uz dalībvalsti, bet uz trešo valsti, var ietekmēt atbildi uz šo jautājumu.
51.

Līdz ar to pārējiem VOC direktīvas noteikumiem gandrīz pilnībā varētu tikt atņemta to lietderīgā iedarbība. Operatori varētu vienkārši atteikties no robežvērtības piemērošanas vai citiem samazināšanas pasākumiem, pamatojoties uz to, ka tie gaida aizstājējus emisijas samazināšanai. VOC direktīva būtu saistoša tikai tiktāl, ciktāl operatoriem būtu jāizmanto aizstājēji, tiklīdz tie ir izmantojami.
50.

No Tiesas judikatūras izriet, ka par valsts atbalstiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ir atzīstamas tikai tādas priekšrocības, kas tieši vai netieši tiek piešķirtas no valsts līdzekļiem. Šajā noteikumā paredzētais nošķīrums starp “valstu piešķirtu atbalstu” un atbalstu, kas piešķirts “no valsts līdzekļiem” nenozīmē, ka visas valsts piešķirtās priekšrocības ir atbalsts neatkarīgi no tā, vai tās tiek finansētas no valsts līdzekļiem, bet tā mērķis ir vienīgi iekļaut šajā jēdzienā priekšrocības, ko tieši piešķir valsts, kā arī tās, kas tiek piešķirtas ar valsts noteiktu vai valsts izveidotu publisko vai privāto tiesību struktūru starpniecību ( 29 ).
18.

Konkrētāk, kā var secināt no sprieduma Pago International, jautājums par to, kas veido Eiropas Savienības būtisku daļu, noteikti ir atkarīgs no – un to nav iespējams novērtēt pārāk augstu – konkrētās preču zīmes, attiecībā uz kuru tiek uzskatīts, ka tai ir reputācija, un tātad arī no konkrētās sabiedrības. Ņemot vērā to, ka šajā kontekstā drīzāk ir svarīga proporcija, nevis absolūti skaitļi, apstāklis, ka attiecīgais tirgus var būt mazāks par vispārpieņemtu lielumu, pats par sevi neliedz šai preču zīmei iegūt reputāciju. Lai arī, manuprāt, dalībvalsts teritorija (liela vai maza) faktiski kādā gadījumā var veidot Eiropas Savienības būtisku daļu, analīzi, kuras rezultātā rodas šāds secinājums, tomēr nevajadzētu veikt, neapskatot ģeogrāfiskas robežas ( 14 ).
56.

Visbeidzot, pret jēdziena “pārvaldīšana” attiecināšanu uz nekustamā īpašuma faktisku pārvaldīšanu neliecina arī fakts, ka nekustamā īpašuma pārvaldīšana, kuru atsevišķs ieguldītājs ir uzdevis veikt trešajai personai, nav atbrīvota no PVN. Proti, Tiesa spriedumā GfBK jau noraidīja līdzīgu argumentu par konsultāciju par vērtspapīru ieguldīšanu pakalpojumiem ( 27 ). Ņemot vērā atbrīvojuma no nodokļa mērķi ( 28 ), runa ir tikai par salīdzinājumu starp ieguldījumu nekustamo īpašumu fondā un tiešu ieguldījumu nekustamajā īpašumā, kura gadījumā pats ieguldītājs veic faktisko apsaimniekošanu un attiecībā uz kuru arī netiek piemērots PVN. Līdz ar to nekustamo īpašumu fonda pārvaldnieka veiktas nekustamā īpašuma faktiskās apsaimniekošanas atbrīvošanas mērķis – atbilstoši atbrīvojuma no nodokļa mērķim – ir neitralitātes ievērošana attiecībā uz izvēli starp tiešu ieguldījumu nekustamajā īpašumā vai ieguldījumu nekustamo īpašumu fondā.
66.

Tāpēc es uzskatu, ka Bricmate iepriekš 55. punktā izteiktie apgalvojumi ir daļēji pareizi: i) Ķīnas importa apjoms uz Savienību (d) laikposmā no 2007. gada līdz izmeklēšanas laikam samazinājās par 14 %, nevis 3 %, kā noteikts pagaidu regulā (ne gluži par 15 %, kā norādīja Bricmate); ii) Savienības patēriņš (c) visā laikposmā samazinājās par 30 %, kā norādīja Bricmate, nevis par 29 %, kā noteikts pagaidu regulā; iii) Bricmate pareizi norāda, ka Ķīnas importa tirgus daļa (e) palielinājās par 1 %, nevis par 1,7 % un nekad nesasniedza 6 % no Savienības patēriņa un ka laikposmā no 2008. gada līdz 2009. gadam bija tirgus daļas kritums, nevis pastāvīgs pieaugums visā laikposmā; iv) Savienības ražošanas nozares tirgus daļa (b kā c daļa) nesamazinājās par 1 % (no 89 % uz 88 %) laikā no 2007. gada līdz izmeklēšanas laikposmam, kā noteikts pagaidu regulā; tomēr tāpat tā nesaglabājās pilnīgi stabila 89 % apmērā, kā apgalvo Bricmate, bet nedaudz samazinājās par 0,15 % no 89,03 % līdz 88,88 %; v) Ķīnas importa cenas (f) nesamazinājās par 3 % laikā no 2007. gada līdz izmeklēšanas laikposmam, bet palielinājās kopumā par 9 % (nevis 10 %, kā norāda Bricmate); vi) cenu starpība starp Ķīnas importu un Savienības ražošanas nozari (f salīdzinot ar g) saglabājās stabili 42 % apmērā, kā norāda Bricmate, un nepalielinājās no 40 % līdz 50 %, kā noteikts pagaidu regulā; vii) laikā no 2008. gada līdz 2009. gadam (kad Savienības ražošanas nozares peļņas daļa samazinājās no +0,6 % līdz –1,2 %), Ķīnas importa tirgus daļa (e) nepalielinājās no 5,3 % līdz 5,6 %, bet samazinājās līdz 4,9 %; viii) laikā no 2009. gada līdz izmeklēšanas laikposma beigām (kad Savienības ražošanas nozares peļņas robeža atguvās no –1,2 % līdz +0,4 %), Ķīnas importa tirgus daļa (e) palielinājās no 4,9 % līdz 5,8 %, nevis 6,5 %; ix) no 2007. gada līdz 2009. gadam (kamēr Savienības patēriņš samazinājās par 23 %), Ķīnas importa apjoms (d) nesamazinājās par 9 %, kā noteikts pagaidu regulā, bet par 20 %, kā norādīja Bricmate.
27.

No šiem paskaidrojumiem izriet, ka pakalpojumu sniedzējs, kam ir piešķirtas tiesības slēgt publiskā iepirkuma līgumu, saņem atlīdzību par pakalpojumiem tieši no līgumslēdzējas iestādes, kā arī ir atbrīvots no būtiskas daļas ar pakalpojumu sniegšanu saistītā saimnieciskā riska ( 5 ). It īpaši, kā ir norādījis Departamendo de Sanidad tiesas sēdē, publiskais veselības aprūpes dienests paliek atbildīgs par pacientiem saistībā ar operāciju iespējami radītajiem zaudējumiem. Līdzīgi Spānijas valdība savos rakstveida apsvērumos uzsver, ka minēto līgumu kvalifikācija par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem izriet arī no valsts tiesību normām, kas norādītas paziņojumā par publisko iepirkumu.
38.

Tas paver iespēju divām atšķirīgām interpretācijām. No vienas puses, var atzīt, ka, lai Vispārējā tiesa varētu īstenot savu neierobežoto konkurenci, vienam no lietas dalībniekiem ir skaidri un precīzi prasītāja prasījumos jāizvirza jautājums par naudas soda summu. No otras puses, tāpat no Tiesas nostājas varētu secināt, ka pietiek vien ar to, ka jautājums par naudas sodiem ir strīda priekšmets un tiek apspriests kādā no pamatiem. Šis jautājums ir īpaši svarīgs, ja Vispārējā tiesa neierobežoto kompetenci īsteno, lai palielinātu naudas sodu, lai gan lietas dalībnieki ir prasījuši vienīgi to samazināt ( 31 ).
22.

Šajā lietā Tiesa noliedza savu kompetenci it īpaši tādēļ, ka Komisija konkurences iestādi var atbrīvot no lietas izskatīšanas saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā ( 14 ), 11. panta 6. punktu. Tomēr, atšķirībā no tādas tiesu iestāžu organizatoriskās kārtības kā pamatlietā, konkurences jomā iestāde, kura uzdod prejudiciālo jautājumu, pati nenosaka ne to, ka lieta ir jānodod izskatīšanai citai iestādei, ne arī brīdi, kad tā jānodod. Turpretī šajā gadījumā tā ir Consiglio di Stato (Valsta padome) palāta, kas, pēc tam kad tā uzdevusi Tiesai prejudiciālus jautājumus, lemj, vai nodot lietu izskatīšanā plēnumā. Šādi rīkojoties, tā saglabā savu Tiesas statusu LESD 267. panta izpratnē līdz brīdim, kad tā pati pieņem lēmumu atteikties no lietas izskatīšanas.