ĢENERĀLADVOKĀTES KRISTĪNES ŠTIKSAS‑HAKLAS [CHRISTINE STIX‑HACKL] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 26. janvārī ( )

Lieta C‑378/03

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Beļģijas Karalisti

Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Muitas parāds, kas ir atlikto maksājumu priekšmets saskaņā ar vienošanos par izlīgumu – Piedziņa – Nodošana

I – Ievads

1. Ar savu prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka sakarā ar novēlotu pašu resursu samaksu gadījumā, kad no parādnieka tiek saņemti atliktie maksājumi, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 6., 9., 10. un 11. pants Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 ( ), ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu ( ) (turpmāk tekstā – “Pašu resursu regula”) un ar ko kopš 2000. gada 31. maija atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu ( ), kuras priekšmets ir identisks.

2. Šī lieta būtībā ir par jautājumu, vai Pašu resursu regula paredz novirzīt no “B kontiem” uz “A kontiem” maksājumus, kas veikti pa daļām par ievedmuitas parādiem, par kuriem ir panākta vienošanās par atliktajiem maksājumiem, un par to, kad attiecīgās summas ir jānodod Komisijai.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības: Pašu resursu regula

3. Savā prasības pieteikumā Komisija atsaucas uz Regulu Nr. 1150/2000, ar kuru kopš 2000. gada 31. maija atcelta un aizstāta Regula Nr. 1552/89, kas bija spēkā attiecīgajā laika posmā. Tā kā, pirmkārt, noteikumu saturs attiecībā uz līdzekļu, kā arī nokavējuma procentu iegrāmatošanu un nodošanu (Regulas 6., 10. un 11. pants) būtībā ir palicis tāds pats turpmākajās redakcijās un tādējādi nav tikušas ietekmētas atbildētājas dalībvalsts tiesības uz aizstāvību un, otrkārt, atbilstoši Tiesas judikatūrai pienākumu neizpilde ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību normas, kas ir spēkā tā termiņa beigās, ko Komisija ir noteikusi attiecīgajai dalībvalstij ( ), Komisija šajā gadījumā var konstatēt Pašu resursu regulas neizpildi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1150/2000 ( ) redakciju.

4. Tomēr ir jāprecizē, ka dažādi Regulas Nr. 1552/89 noteikumi, it īpaši tās 2. pants par noteikšanas pienākumu ( ), kopš 1996. gada 14. jūlija tikuši grozīti ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 ( ). Novērtējot šajā lietā Beļģijas iestāžu rīcību attiecībā uz muitas parādiem, kas šajā lietā radušies laika posmā no 1990. līdz 1992. gadam un noteikti 1993. gada martā, faktiski būtu piemērojama Regula Nr. 1552/89 tās sākotnējā redakcijā, vismaz atbilstoši principam, ka procesuālie noteikumi ir vispārīgi piemērojami visām prāvām, kuras tiek izskatītas laikā, kad tie stājas spēkā ( ), t.i., līdz laikam, kad 1996. gada 14. jūlijā stājās spēkā grozījumi, kas ieviesti ar Regulu Nr. 1355/96.

5. Tādējādi, kā to ir minējusi arī Beļģijas valdība, tā kā ar Regulu Nr. 1355/96 nav būtiski grozīts no Pašu resursu regulas izrietošo pienākumu saturs, ja vien tie ir atbilstoši šajā lietā, attiecīgi turpmāk atbilstoši Komisijas prasības pieteikumā minētajam lūgumam es atsaukšos uz Pašu resursu regulas Nr. 1150/2000 redakciju, kuras atbilstīgos noteikumus tagad minēšu.

6. Minētās regulas 6. panta 1. punkts un 3. punkta a) un b) apakšpunkts par pašu resursu kontiem ir izteikts šādi:

“1. Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.

[..]

3. a) Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;

b) noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti;”

7. Attiecībā uz pašu resursu nodošanu Regulas 10. panta 1. punktā paredzēts:

“1. Pēc tam, kad, piemērojot Lēmuma 94/728/EK, Euratom 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, minētā lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.

Tomēr saskaņā ar 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu atsevišķos kontos uzrādītie prasījumi ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”

8. Regulas 11. pantā paredzēts pienākums maksāt nokavējuma procentus:

“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem. Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

B – Par valsts tiesību normām, kas piemērojamas ar parādnieku noslēgtajam izlīgumam un atliktajiem maksājumiem par muitas nodokļiem

9. No lietas materiāliem un attiecīgi Beļģijas valdības un Komisijas norādēm izriet, ka atbilstoši Vispārējā likuma par muitu un akcīzi [loi générale sur les douanes et accises] (turpmāk tekstā – “VLMA”) 281. pantam muitas un akcīžu tiesību normu pārkāpumi jāizmeklē muitas un akcīžu iestādēm, kurām šajā jautājumā ir tādas pašas pilnvaras kā prokuroram.

10. VLMA 263. pants piešķir tiesības muitas un akcīžu iestādēm, ievērojot noteiktus nosacījumus, noslēgt izlīgumu ar muitas un akcīžu jomā pieļautā pārkāpuma izdarītāju apmaiņā pret noteiktu summu, kas ietver gan pēc likuma maksājamo nodokli, gan arī naudas sodu, lai izbeigtu vai izvairītos no kriminālprocesa.

11. Lai nodrošinātu izlīguma noteikumu pilnīgu izpildi, Beļģijas iestāžu praksē izlīgums tiek slēgts – vismaz kā to paredz šī vienošanās par izlīgumu – ar “atcēlējnosacījumu”, saskaņā ar ko turpina būt spēkā tiesības celt valsts prasību un muitas iestādes var iesniegt sūdzību, ja muitas un akcīžu tiesību normu pārkāpuma izdarītājs neizpilda savu maksāšanas pienākumu. Saskaņā ar vienošanās par izlīgumu noteikumiem gadījumā, ja ieinteresētā persona nepilda savu maksāšanas pienākumu un ja kompetentās iestādes pret to ceļ prasību par samaksu, summas, kuras parādnieks jau samaksājis, paliek “deponētas” muitas un akcīžu administrācijā.

12. Izlīgumā var tikt ņemta vērā parādnieka situācija, piešķirot tam maksājuma vai samaksas termiņu atvieglojumu.

III – Fakti un tiesvedība

13. Komisija šo prasību galvenokārt pamato ar Beļģijā 1996. gada novembrī veiktās pašu resursu kontroles rezultātiem, atbilstoši kuriem saskaņā ar Komisijas teikto ir atklātas kļūdas to pašu resursu, kuru izcelsme ir no atlikto maksājumu veidā piedzītajiem ievedmuitas nodokļiem (maksājumi pa daļām), iegrāmatošanā un ierakstīšanā tās kredītā. Turklāt šajā gadījumā runa ir par ievedmuitas nodokļiem, kuri importētājam (Tefron) bija jāmaksā sakarā ar Bangladešas izcelsmes tekstilizstrādājumu importu (T‑Shirts) ar nederīgu izcelsmes sertifikātu.

14. No attiecīgā 1997. gada 29. septembra kontroles ziņojuma, kas tika nosūtīts Beļģijas iestādēm, izriet, ka strīdīgo prasījumu summu (BEF 2 011 294) 1993. gada otrajā trimestrī Antverpenes muitas iestāde ierakstīja B kontos pēc tam, kad tā 1993. gada pirmajā semestrī bija ziņojusi par krāpšanu Komisijai.

15. 1993. gada 31. augustā Beļģijas iestādes, vienojoties par izlīgumu, piešķīra parādniekam maksājuma atvieglojumu, sadalot tā parādu ikmēneša maksājumos BEF 100 000 apmērā. Šie maksāšanas noteikumi attiecās uz parādu BEF 2 223 710 apmērā, kas ietvēra iepriekš minētos muitas nodokļus BEF 2 011 294 apmērā. Maksājumi, kurus parādnieks pēc tam bija veicis regulāri, tika pārtraukti 1997. gada augusta beigās, kad jau bija samaksāta muitas parāda summa BEF 1 818 710 apmērā. Tā kā kompetentā tiesa parādniekam piesprieda samaksāt atlikumu pa daļām, 1998. gada 22. oktobrī tika atsākts parāda atliktais maksājums ar dalījumu ikmēneša maksājumos BEF 15 000 apmērā. Līdz 1997. gada augustam samaksātā nodokļu summa BEF 1 818 710 apmērā tika pilnībā ierakstīta A kontos 1998. gada 22. janvārī.

16. Ar 1999. gada 12. maija ierakstītu vēstuli Komisija darīja zināmu Beļģijas iestādēm savu viedokli, ka atlikto maksājumu gadījumā visas saņemtās summas ir jāieraksta A kontos to saņemšanas brīdī un atbilstoši Pašu resursu regulas 10. panta 1. punktam jānodod Komisijas rīcībā.

17. Ar 1999. gada 18. novembra ierakstītu vēstuli Komisija aicināja Beļģijas iestādes samaksāt nokavējuma procentus par summu BEF 959 144.

18. 2000. gada 15. marta atbildes vēstulē Beļģijas iestādes noraidīja Komisijas viedokli un norādīja, ka tās attiecīgo pašu resursu ierakstīšanu B kontos ir veikušas pamatoti un ka tās šos pašu resursus ir nodevušas Komisijai noteiktajā termiņā.

19. 2001. gada 18. jūlijā Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli, pēc tās – 2002. gada 11. aprīlī – argumentētu atzinumu Beļģijas iestādēm, kuras nebija mainījušas savās atbildes vēstulēs pausto nostāju; pamatojoties uz to, Komisija nolēma celt šo prasību.

IV – Prasības pārbaude

A – Galvenie lietas dalībnieku argumenti

20. Komisija norāda, ka atbilstoši Pašu resursu regulas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktam B konti attiecas vienīgi uz prasījumiem, kuri vēl nav piedzīti un kuriem nav nodrošinājuma, vai uz prasījumiem, kuriem gan ir nodrošinājums, bet kas ir apstrīdēti. Savukārt B konti nav piemērojami gadījumā, kad izlīguma ietvaros tiek iekasēts parādnieka atliktais maksājums.

21. Saskaņā ar Komisijas teikto šīs muitas parāda daļas, kuru noteikšanu Beļģijas iestādes šajā gadījumā neapstrīd, saskaņā ar Pašu resursu regulas 10. panta 1. punktu bija jānovirza no B kontiem uz A kontiem pakāpeniski no to samaksas – un sākot jau ar pirmajiem maksājumiem – ne tikai tad, kad pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība, ir tikusi nomaksāta kopējā summa.

22. Komisija paskaidro, ka daļējs maksājums nav nodrošinājums jeb depozīts; ar šādiem maksājumiem parādnieks tikai atmaksā muitas parādu. Turklāt Pašu resursu regulas 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē nepastāv nekāda “apstrīdēšana”. Atlikto maksājumu pārtraukšana no parādnieka puses katrā ziņā nav jākvalificē kā apstrīdēšana. Jāpiebilst, ka apstrīdēšanai jānotiek rakstveida formā.

23. Komisija neapstrīd pašu Beļģijas praksi vienošanās par izlīgumu jomā, tomēr tā noraida Beļģijas valdības argumentāciju, ka pa daļām veiktie maksājumi līdz pilnīgai maksājamās summas dzēšanai ir jāuzskata nevis par piedzītām, bet gan par “deponētām” summām. Valsts prakse izlīgumu jomā un jautājums par daļēju vai pilnīgu Beļģijas iestāžu valsts prasības izbeigšanu saskaņā ar Beļģijas tiesību normām nekādi neietekmē pienākumus par iegrāmatošanu un par pašu resursu ātru nodošanu, kā arī tas izriet no tieši piemērojamās Pašu resursu regulas.

24. Visbeidzot, Komisija secina, ka muitas parāda daļēji piedzīto summu ierakstīšana B kontos vairāku mēnešu laikā ir radījusi kavējumu attiecībā uz pašu resursu nodošanu, līdz ar to ir jāmaksā nokavējuma procenti saskaņā ar Pašu resursu regulas 11. pantu.

25. Beļģijas valdība norāda, ka B konti tika ieviesti, lai tie Kopienu prasījumi, kurus vēl nav bijis iespējams faktiski piedzīt Pašu resursu regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajā termiņā, dalībvalstīm pašām nebūtu jāmaksā. Šajā lietā muitas parāds attiecīgajā termiņā nebija iekasēts un nebija arī sniegts nekāds nodrošinājums, tāpēc attiecīgā summa tika ierakstīta B kontos. Komisija šo sākotnējo iegrāmatošanu nav apstrīdējusi.

26. Turklāt neviena Pašu resursu regulas norma neuzliek pienākumu dalībvalstīm B kontos ierakstītās un saņemtās summas vēlāk novirzīt uz A kontiem.

27. Beļģijas valdība arī norāda, ka parādnieka veiktie maksājumi pa daļām nav jāuzskata par faktiski “piedzītiem”, bet gan, kā tas arī izriet no vienošanās par izlīgumu noteikumiem, par tādiem, ko muitas administrācija “deponējusi” parādnieka kontā. Gadījumā, ja parādnieks pārstātu veikt maksājumus, tiktu celta valsts prasība un muitas iestādes varētu piedzīt atlikumu tiesas ceļā.

28. Šajā ziņā izlīgums tika noslēgts ar “atcēlējnosacījumu”, kas bija nepieciešams, lai nodrošinātu, ka vienošanās tiek ievērota. Tādējādi, pamatojoties uz izlīgumu, ir jāatzīst, ka galīgā īpašuma pāreja un “piedziņa” Pašu resursu regulas nozīmē notiek tikai brīdī, kad ir pilnībā ticis samaksāts viss muitas parāds un līdz ar to izbeigta valsts prasība vai kad tiesa apstiprina muitas pārvaldes prasījuma tiesības attiecībā uz šo parādu. Līdz tam brīdim maksājumi pa daļām – tāpat kā naudas sodi konkurences tiesībās, par kuriem tiek celtas prasības Pirmās instances tiesā vai Tiesā – jāuzskata par aptuveniem un nosacītiem. Ja daļēji veiktos maksājumus uzskatītu par galīgajiem maksājumiem, tam sekotu arī valsts prasības dzēšana.

29. Šajā lietā netika sniegts nekāds nodrošinājums. Ja tomēr Tiesai būtu jāatzīst nodrošinājuma esamība, tad maksājumu pārtraukšana būtu jāuzskata par apstrīdēšanu B kontu nozīmē tiktāl, ciktāl Beļģijas iestādēm būtu jāceļ prasība, lai iegūtu izpildrakstu. Turklāt šādai apstrīdēšanai nav jānotiek kādā noteiktā formā.

30. Visbeidzot, Beļģijas valdība norāda, ka nokavējuma procenti nav jāmaksā, jo Pašu resursu regulas nozīmē maksājamie ievedmuitas nodokļi ir uzskatāmi par piedzītiem tikai kopš (valsts) tiesas 2000. gada 3. septembra sprieduma, un ka summa, kas atbilst šiem nodokļiem, tika nodota Komisijai 1998. gada 11. janvārī, lai izvairītos no nokavējuma procentu maksāšanas.

B – Prasības pamatotība

31. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka šajā lietā starp lietas dalībniekiem nav strīda par Beļģijas iestāžu veikto pašu resursu, kas izriet no strīdīgā ievedmuitas nodokļa, noteikšanu 1993. gada martā.

32. Otrkārt, Komisija nav arī apstrīdējusi pēc šīs noteikšanas veikto muitas parāda summas sākotnējo ierakstīšanu B kontos.

33. Treškārt, Komisijas iebildumi neattiecas uz Beļģijas tiesisko regulējumu vai Beļģijas muitas iestāžu praksi izlīgumos ar parādnieku un uz atliktajiem maksājumiem par pašiem muitas nodokļiem. Faktiski tā kritizē Beļģijas iestāžu rīcību attiecībā uz atlikto maksājumu, kas šajā gadījumā noteikti saskaņā ar vienošanās par izlīgumu noteikumiem, iegrāmatošanu un nodošanu muitas parāda dzēšanai.

34. Vispirms ir jāpiekrīt Beļģijas valdībai, ka Komisijas viedoklis, ka atliktie maksājumi bija jānovirza no B kontiem uz A kontiem pakāpeniski no to samaksas saskaņā ar Pašu resursu regulas 10. panta 1. punktu, ir kļūdains, kas arī ir izšķirošs šīs lietas analīzē.

35. No Pašu resursu regulas 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta izriet, ka noteiktajiem prasījumiem jābūt ierakstītiem kontos – tas attiecas vienlīdz kā uz A kontiem, tā arī uz B kontiem – prasījumi ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums noteikts.

36. Šajā termiņā, kas tātad ir saistīts ar prasījuma noteikšanu, saskaņā ar Pašu resursu regulas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu B kontos ieraksta, pirmkārt, prasījumus, kuri ir noteikti, bet nav piedzīti, kuriem nav nekāds nodrošinājums, otrkārt, prasījumus, kuri ir noteikti, bet nav piedzīti, kuriem gan ir nodrošinājums, bet kas ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti. Tātad A kontos ir jāieraksta gan piedzītie prasījumi, gan arī nepiedzītie prasījumi ar nodrošinājumu, kas nav apstrīdēti ( ).

37. Būtiskā atšķirība starp abiem kontiem jeb, precīzāk, iegrāmatošanas veida nozīme faktiski izpaužas atšķirīgajās sekās, kādas rada ierakstīto summu nodošana, kas noteikta Pašu resursu regulas 10. panta 1. punktā.

38. Lai gan atbilstoši šī noteikuma pirmajai daļai A kontos ierakstītās summas ir jānodod Komisijai ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc prasījuma noteikšanas, B kontos ierakstīto summu nodošanai ir jānotiek attiecīgajā termiņā, kas sākas tikai pēc to piedziņas ( ).

39. Tādējādi Pašu resursu regulas 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka B kontos ierakstītās summas ir nododamas Komisijas kredītā šajā normā minētajā termiņā, kas sākas pēc to piedziņas, nevis ka šīs summas – pretēji Komisijas viedoklim – ir ierakstāmas A kontos pēc to piedziņas. Katrā ziņā uz B kontos ierakstītajām summām no to piedziņas brīža attiecas pienākums tās nodot noteiktajos termiņos tā, ka to novirzīšana uz A kontiem šķiet pārmērīga un šajā jautājumā, ņemot vērā Pašu resursu regulas 10. panta 1. punkta pirmo daļu, tā vēl jo vairāk noved pie noteiktām pretrunām, jo A kontos ierakstīto summu nodošanas termiņš ir saistīts ar šo summu noteikšanas datumu.

40. Līdz ar to Komisijas iebildums, ka Beļģijas iestādes nelikumīgi nenovirzīja uz A kontiem pa daļām samaksātos atliktos maksājumus, ir jānoraida.

41. Sakarā ar to, ka šajā lietā Komisija neiebilst pret muitas parāda strīdīgās summas sākotnējo ierakstīšanu B kontos un neapstrīd, ka līdz šim brīdim šī summa nav piedzīta, ka nav sniegts jebkāds nodrošinājums, tādējādi pārbaude loģiski aprobežojas ar noskaidrošanu, vai parāda summas un vairāku pa daļām samaksātu maksājumu nodošana – šajā gadījumā tikai 1998. gada 11. janvārī un 2000. gada 30. septembra sprieduma rezultātā – ir bijusi novēlota. Šajā sakarā ir jānoskaidro, sākot no kura brīža piedziņa tādā lietā kā konkrētā lieta, kur noteiktais prasījums tiek samaksāts ar atliktajiem maksājumiem, Pašu resursu regulas nozīmē ir uzskatāma par veiktu.

42. Attiecībā uz Beļģijas valdības argumentu, ka strīdīgais muitas parāds saskaņā ar izlīgumu un muitas parādiem piemērojamo Beļģijas tiesisko regulējumu un lietām par pārkāpumiem muitas tiesiskā regulējuma jomā ir uzskatāms par piedzītu tikai no juridiska fakta konstatēšanas vai no pilnīgas parāda samaksas brīža, pirmkārt, vispārīgi ir jāatzīmē, ka tāds pienākums par pašu resursu nodošanu, kāds tas ir minēts Pašu resursu regulā, ir Kopienu tiesību pienākums, kuram ir pilnīga iedarbība ( ).

43. Tādējādi, kā to pamatoti norāda arī Komisija, būtībā nav nozīmes, vai ar muitas parādu saistītie atliktie maksājumi, ko parādnieks maksā Beļģijas muitas administrācijai saskaņā ar izlīgumu vai piemērojamo Beļģijas tiesisko regulējumu, ir vai nav jāuzskata par “deponētiem”, nosakot piedziņas datumu, ar ko ir saistīts pienākums par pašu resursu nodošanu par B kontos ierakstītajiem prasījumiem. Faktiski, ja dalībvalstu ziņā atstātu tiesības noteikt, no kura datuma noteiktie un iegrāmatotie Kopienu prasījumi ir uzskatāmi par “piedzītiem” Pašu resursu regulas nozīmē, dalībvalsts patvaļīgas rīcības dēļ ( ) varētu tikt izjaukts Kopienu finansiālais līdzsvars.

44. Tāpat tostarp nav skaidrs, kāpēc ar muitas parāda atlikto maksājumu klasifikāciju par prasījumiem, kas piedzīti saskaņā ar Pašu resursu regulu, būtu jāapšauba valsts kriminālprocesa īstenošana gadījumā, kad tiek pārtraukta maksājumu pa daļām veikšana, kas paredzēta vienošanās par izlīgumu noteikumos. Faktiski, ja samaksātie ikmēneša maksājumi saskaņā ar minētās regulas 10. panta 1. punktu jāuzskata par piedzītiem prasījumiem, tas automātiski nenozīmē, ka šie maksājumi Beļģijas tiesību aktu vai vienošanās par izlīgumu nozīmē būtu jāuzskata par “galīgo” maksājumu, kas izbeidz Beļģijas iestāžu tiesības uzsākt kriminālprocesu.

45. Runājot par prasījumu piedziņas jēdzienu Pašu resursu regulas nozīmē, tas šajā regulā nav definēts.

46. Tomēr, pirmkārt, ir jāatgādina – kā tam arī ir piekritusi Beļģijas valdība un kā jau esmu to skaidrojusi savos secinājumos lietā C‑105/02 Komisija/Vācija ( ) – ka ar Regulu Nr. 1552/89 veiktās B kontu ieviešanas mērķis ir ne vien labāka dalībvalstu rīcības kontrole pašu resursu piedziņā, bet arī to finansiālo interešu aizsardzības ņemšana vērā.

47. Ar to, ka pienākums nodot noteiktus 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētos prasījumus tiek padarīts atkarīgs no to piedziņas, tiek samazināts dalībvalstu risks, ka nodotie pašu resursi tai būs jāmaksā no saviem resursiem.

48. Tiesiskā regulējuma par pašu resursu nodošanu attiecībā uz B kontos ierakstāmajiem prasījumiem mērķis, t.i., samazināt dalībvalstu finansiālo risku, manuprāt, var likt uzskatīt jau samaksātos parāda ikmēneša maksājumus par Kopienu piedzītajiem prasījumiem, kas jānodod Komisijai Pašu resursu regulas 10. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktajā termiņā; faktiski muitas administrācijas kontā samaksāto ikmēneša maksājumu ieskaitīšana jeb, izmantojot Beļģijas valdības lietoto terminu – “deponēšana” nodrošina, ka, turpinot pastāvēt parādnieka maksāšanas pienākumam, Beļģijas iestāžu rīcībā ir jau samaksātie ikmēneša maksājumi un ka šajā ziņā dalībvalstij nav nekāda riska, ka tai no saviem pašas resursiem būs jāmaksā pašu resursi, kas rodas no šiem atliktajiem maksājumiem, un tie jānodod Kopienai.

49. Otrkārt, šī interpretācija, atbilstoši kurai tādi atliktie maksājumi, kādi tie ir attiecīgajā izskatāmajā lietā, Pašu resursu regulas 10. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē ir jāuzskata par piedzītiem prasījumiem, manuprāt, nozīmē arī ņemt vērā minētajā regulā paredzēto mērķi par Kopienu pašu resursu ātru un efektīvu nodošanu ( ).

50. Tādējādi ir jāsecina, ka, neierakstot Komisijas kredītā parādnieka samaksātos ikmēneša maksājumus ne vēlāk kā 19. datumā, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā šis ikmēneša maksājums tika samaksāts un tātad piedzīts, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Pašu resursu regula, it īpaši tās 10. panta 1. punkts.

51. Saskaņā ar minētās regulas 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus Komisijas kontā, jāmaksā nokavējuma procenti; atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šie procenti ir maksājami neatkarīgi no tā, kādēļ šie resursi Kopienu kontā tika ierakstīti ar nokavējumu ( ).

52. Tā kā dažādo ikmēneša maksājumu, kurus parādnieks tika samaksājis saskaņā ar vienošanās par izlīgumu noteikumiem, nodošana bija novēlota – kā tas izriet no iepriekš minētajiem secinājumiem – ir jāmaksā nokavējuma procenti, un nepastāv strīds par to, ka tie līdz šim brīdim nav tikuši samaksāti.

53. Tādējādi Komisijas prasība arī attiecībā uz šo jautājumu ir pamatota.

V – Tiesāšanās izdevumi

54. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar iepriekš minētā reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

55. Tā kā Komisijas iebildums par attiecīgo atlikto maksājumu novirzīšanu uz A kontiem nav pamatots, ierosinu Tiesai piespriest Beļģijas Karalistei, kurai spriedums pārējā daļā ir nelabvēlīgs, atlīdzināt divas trešdaļas no visiem tiesāšanās izdevumiem. Līdz ar to Komisijai ir jāatlīdzina atlikusī trešdaļa no tiesāšanās izdevumiem.

VI – Secinājumi

56. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atzīt:

1) sakarā ar novēlotu pašu resursu ierakstīšanu gadījumā, kad no parādnieka tiek saņemti atliktie maksājumi, kā rezultātā jāmaksā nokavējuma procenti, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 10. un 11. pants Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu un ar ko kopš 2000. gada 31. maija atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, kuras priekšmets ir identisks;

2) pārējā daļā prasību noraidīt;

3) Beļģijas Karaliste atlīdzina divas trešdaļas no tiesāšanās izdevumiem. Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina atlikušo trešdaļu no tiesāšanās izdevumiem.