ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

No Latvijas valdības rakstveida apsvērumiem izriet, ka konkrētas zemes vienības kategorijas un to noteicošās pazīmes ir aprakstītas Ministru kabineta 2007. gada 21. augusta noteikumos Nr. 562 “Noteikumi par zemes lietošanas veidu klasifikācijas kārtību un to noteikšanas kritērijiem”. Saskaņā ar šo noteikumu pielikumu “lauksaimniecībā izmantojamā zeme”, “mežs” un “purvs” veido trīs dažādas zemju kategorijas atkarībā no to izmantošanas veida. To ņemot vērā, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai Latvijas Republika šajā gadījumā ir izstrādājusi “meža” jēdziena definīciju saskaņā ar Regulas Nr. 1305/2013 2. panta 2. punktu.
31

Šajā ziņā Tiesa ir uzskatījusi, ka slimības izraisīta darbnespēja principā ir neparedzama un nav atkarīga no darba ņēmēja gribas. Tas pēc būtības izriet arī no Starptautiskās Darba organizācijas 1970. gada 24. jūnija Konvencijas Nr. 132 par apmaksāto [ikgadējo] atvaļinājumu, pārskatītajā redakcijā, kuras principi atbilstoši Direktīvas 2003/88 6. apsvērumam ir jāņem vērā šīs direktīvas interpretācijas mērķiem. Proti, kā izriet no šīs konvencijas 5. panta 4. punkta, prombūtne slimības dēļ ir uzskatāma par darba prombūtni “tādu iemeslu dēļ, kas nav atkarīgi no darba ņēmēja gribas”, un ir uzskatāma “par darba laiku” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, 32. punkts).
32

Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LESD 20. un 21. pants, kā arī [Hartas] 7., 24. un 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem Bulgārijas administratīvajām iestādēm, kurās ir iesniegts pieteikums par citā [Savienības] dalībvalstī dzimuša bērna, kuram ir Bulgārijas pilsonība, dzimšanas fakta reģistrāciju, kas ir apliecināta ar Spānijas iestāžu izdotu dzimšanas apliecību, kurā divas sieviešu dzimuma personas ir norādītas kā mātes bez sīkākas informācijas, vai kāda no viņām un, ja jā, tad kura no viņām ir šī bērna bioloģiskā māte, netiek atļauts atteikt lūgtās dzimšanas apliecības noformēšanu, pamatojoties uz to, ka prasītāja atsakās norādīt, kura ir bērna bioloģiskā māte? 2) Vai LES 4. panta 2. punkts un Hartas 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka [Savienības] dalībvalstu nacionālās identitātes un konstitucionālās identitātes saglabāšana nozīmē, ka pēdējām minētajām ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz tiesību normām par izcelšanās noteikšanu? Konkrēti: vai LES 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm ir atļauts pieprasīt informāciju par bērna bioloģisko izcelšanos; vai LES 4. panta 2. punkts, skatot to kopsakarā ar Hartas 7. pantu un 24. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ir nepieciešams līdzsvarot dalībvalsts nacionālo identitāti un konstitucionālo identitāti, no vienas puses, un bērna intereses, no otras puses, turklāt ir jāņem vērā, ka šobrīd nedz attiecībā uz vērtībām, nedz arī no juridiskā viedokļa nepastāv vienprātība par iespēju dzimšanas apliecībā kā vecākus atļaut norādīt viena dzimuma personas bez sīkākas informācijas, vai kāda no tām un, ja jā, kura no tām ir bērna bioloģiskais vecāks? Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, kā šis līdzsvars varētu konkrēti tikt sasniegts? 3) Vai, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, nozīme ir [Izstāšanās līguma] tiesiskajām sekām, ciktāl viena no mātēm, kuras ir norādītas citā dalībvalstī izsniegtajā dzimšanas apliecībā, ir Apvienotās Karalistes valstspiederīgā un otra māte ir [Savienības] dalībvalsts valstspiederīgā, it īpaši, ņemot vērā, ka Bulgārijas iestāžu atteikums noformēt bērna dzimšanas apliecību rada šķērsli attiecīgā bērna personu apliecinoša dokumenta izsniegšanai [Savienības] dalībvalstī un tādējādi, attiecīgā gadījumā, apgrūtina viņa kā Savienības pilsoņa tiesību pilnīgu īstenošanu? 4) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai, pamatojoties uz Savienības tiesībām, it īpaši uz efektivitātes principu, kompetentajām valsts iestādēm ir pienākums atkāpties no [civilstāvokļa aktu paraugos ietvertā] dzimšanas apliecības noformēšanas parauga, kas ir spēkā [valsts mērogā]?”
47

Konkrētajā gadījumā, kā ir izklāstīts šī sprieduma 41. punktā, Vācijas valdība norāda, ka saistībā ar mantojuma nodokli, kura mērķis ir aplikt ar nodokli no iegūšanas mortis causa izrietošo iedzīvošanos, ErbStG 16. pantā paredzētā atlaide, kuras apmērs ir atkarīgs no radniecības saiknes starp mantojuma atstājēju un mantinieku, esot vērsta uz to, lai nodrošinātu daļas no ģimenes īpašuma atbrīvojumu, samazinot mantojuma kopējo apmēru. It īpaši tās mērķis esot nodrošināt, lai cieši saistītu ģimenes locekļu gadījumā katrs no šiem nodokļa maksātājiem varētu gūt labumu no mantojuma, kas viņam pienākas, būdams daļēji atbrīvots vai pat – attiecībā uz mazāk nozīmīgu īpašuma iegūšanu ģimenes ietvaros – pilnībā atbrīvots no mantojuma nodokļa.
25

Kā izriet no Regulas Nr. 1215/2012 16. apsvēruma, prasībai par šādas saiknes esamību jānodrošina tiesiskā noteiktība un jānovērš iespējamība, ka prasību pret atbildētāju ceļ viņam saprātīgi neparedzamā dalībvalsts tiesā, un šis aspekts ir jo īpaši svarīgs strīdos par ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no privātās dzīves un personas tiesību aizskārumiem, tostarp no neslavas celšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 17. oktobris, Bolagsupplysningen un Ilsjan, C‑194/16, EU:C:2017:766, 28. punkts).
9

Minētās regulas 13. pantā ir paredzēts: “Ja apkalpojošais gaisa pārvadātājs izmaksā kompensāciju vai pilda citas saistības, kas izriet no šīs regulas, šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo pārvadātāja tiesības prasīt kompensāciju no kādas personas, tostarp trešām pusēm, saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem. Šī regula nekādā ziņā neierobežo apkalpojošā gaisa pārvadātāja tiesības prasīt atlīdzinājumu no ceļojuma rīkotāja vai citas personas, ar kuru minētajam pārvadātājam ir līgums. Tāpat šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo ceļojumu rīkotāja vai trešās personas, kas nav pasažieris un ar kuru gaisa pārvadātājam ir līgums, tiesības prasīt atlīdzinājumu vai kompensāciju no gaisa pārvadātāja saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem.”
84

No tā izriet, ka iesniedzējtiesa lietā, ko tā izskata, nav lēmusi par to, vai, ņemot vērā no Savienības tiesībām izrietošās prasības, dalībvalstīm ir jāparedz iespēja savā tiesību sistēmā iesniegt pārsūdzību augstākajā tiesā, ja augstākā administratīvā tiesa nav uzdevusi Tiesai prejudiciālu jautājumu, līdz ar to atbildei uz otro jautājumu nav nozīmes attiecībā uz šī strīda risinājumu.
42

Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi: PVN direktīvas 132. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darbība, kas sastāv no tā, ka tiek iekārtota medicīnisko karti ietveroša personīgā lieta, kura dod tiesības iegādāties medicīniskās aprūpes pakalpojumus, kuri uzskatāmi par ūdensdziedniecības centrā veiktu “klasisko ūdensdziedniecību”, var tikt uzskatīta par darbību, kas ir cieši saistīta ar medicīnisko aprūpi, un līdz ar to uz to var tikt attiecināts šajā normā paredzētais atbrīvojums no PVN, ja minētā lieta ietver datus par veselības stāvokli, norīkoto un plānoto medicīnisko aprūpi, kā arī šo pakalpojumu sniegšanas kārtību, proti, datus, kuri ir būtiski svarīgi, lai nodrošinātu šo aprūpi un sasniegtu tai izvirzītos terapeitiskos mērķus. Turklāt minētā medicīniskā aprūpe, kā arī ar to cieši saistītās darbības – sociālos apstākļos, kuri līdzinās publisko tiesību subjektu apstākļiem, – ir jānodrošina medicīniskās aprūpes vai diagnostikas centram vai citai pienācīgi atzītai līdzīgai iestādei šā 132. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
41

Šajā ziņā ir jāatgādina – lai gan no PVN direktīvas 213. un 214. panta formulējuma izriet, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, veicot pasākumus, lai nodrošinātu nodokļa maksātāju identifikāciju PVN mērķiem, šī rīcības brīvība nevar būt neierobežota, līdz ar to dalībvalsts bez pamatota iemesla nevar atteikties piešķirt nodokļa maksātājam individuālu numuru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, 22. un 23. punkts). It īpaši, lai gan dalībvalstīm ir leģitīma interese veikt atbilstošus pasākumus, lai aizsargātu savas finanšu intereses un cīnītos pret krāpšanu, nodokļa nemaksāšanu, kā arī iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu, un lai gan tās tātad saskaņā ar PVN direktīvas 273. panta pirmo daļu var tikpat likumīgi paredzēt pasākumus, kas ir piemēroti, lai novērstu identifikācijas numuru ļaunprātīgu izmantošanu, ko it īpaši īsteno uzņēmumi, kuru darbība un līdz ar to nodokļa maksātāja statuss ir pilnībā fiktīvi, tomēr šie pasākumi nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu pareizu nodokļa iekasēšanu un novērstu krāpšanu, un tie nedrīkst sistemātiski apdraudēt tiesības uz PVN atskaitīšanu un tādējādi šī nodokļa neitralitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, 28. un 30. punkts).
60

Ņemot vērā informācijas pieejamību, kas ir atspoguļota šī sprieduma 47.–55. punktā, šis slogs un no tā izrietošie izdevumi – pat daudzu zāļu paralēlā importa gadījumā – nepārsniedz to, ko var saprātīgi prasīt no šīm iestādēm, kuras, kā tas it īpaši izriet no Direktīvas 2001/83 101. panta, ir atbildīgas par farmakovigilanci un ir zāļu uzraudzības garants.
12

Šī tiesa norāda, ka minētās normas mērķis, no vienas puses, ir pamudinošs, ciktāl ar to darba ņēmējs tiek atturēts bez iemesla priekšlaicīgi izbeigt darba attiecības, un, no otras puses, ekonomisks, jo ar to ir paredzēts atvieglot darba devēja finansiālo stāvokli kāda no tā darbiniekiem neparedzētas aiziešanas gadījumā.
28

2016. gada 6. septembrī prasītāja pamatlietā noslēdza darba līgumu ar Austrijas nevalstisku organizāciju. Saskaņā ar šo līgumu prasītājas pamatlietā darba vietas valsts bija Austrija (Vīne), un uz viņas ģimenes locekļiem, kā arī uz viņu pašu attiecās Wiener Gebietskrankenkasse (Vīnes vietējā slimokase, Austrija) piedāvātā sociālā apdrošināšana. Pēc sagatavošanas kursiem Vīnē laikposmā no 2016. gada 6. septembra līdz 21. oktobrim prasītāja pamatlietā 2016. gada 31. oktobrī sāka komandējumu Ugandā. Šajā komandējumā ģimene bija kopā ar prasītāju pamatlietā, un tas ilga līdz 2019. gada 15. augustam un tika pārtraukts tikai no 2017. gada 17. oktobra līdz 2018. gada 7. februārim prasītājas pamatlietā trešā bērna piedzimšanas dēļ. Šī pārtraukuma laikā viņa apdzīvoja daļu no savu vecāku dzīvesvietas Vācijā un saņēma Vīnes vietējās slimokases maksāto maternitātes pabalstu. No 2019. gada 15. augusta līdz 15. septembrim, proti, pēdējo mēnesi pirms darba līguma beigām, prasītāja pamatlietā pavadīja atjaunošanās darbā laiku Vīnē. Šajā laikposmā, tāpat kā sagatavošanas kursu laikā, prasītājas pamatlietā dzīvesvieta bija Vīnē, kuru darba devējs bija nodevis viņas rīcībā ar konkrētiem nosacījumiem tādējādi, ka prasītāja pamatlietā un viņas ģimene to varēja izmantot tikai mācību un atjaunošanās darbā laikā. Kamēr prasītāja pamatlietā bija komandējumos ārzemēs, attiecīgais mājoklis tika nodots citu attīstības palīdzības sniedzēju rīcībā. Šajos laikposmos prasītāja pamatlietā, kā arī viņas bērni un vīrs bija reģistrēti ar galveno dzīvesvietu Austrijā.
26

Attiecībā uz Direktīvā 2015/2366 izvirzītajiem mērķiem, ir jānorāda, ka tajā ir paredzēts sekmēt maksājumu pakalpojumu iekšējā tirgus turpmāku integrāciju, kā arī aizsargāt šo pakalpojumu lietotājus un it īpaši nodrošināt augstu aizsardzības līmeni tiem lietotājiem, kuriem ir patērētāju statuss, un – kā tas izriet it īpaši no šīs direktīvas 6. un 53. apsvēruma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. novembris, DenizBank, C‑287/19, EU:C:2020:897, 102. punkts un tajā minētā judikatūra) – patērētāju tiesību aizsardzībai Eiropas Savienības politikā turklāt ir veltīts LESD 169. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 38. pants (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 2. marts, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, 28. punkts).
14

Neapšaubot, ka attiecīgie pakalpojumi faktiski tika sniegti, Čehijas nodokļu iestāde konstatēja to, ka sabiedrības Viasat Service vadītājs bija paziņojis, ka viņam nav zināms, ka šī sabiedrība ir sniegusi šos pakalpojumus, un to, ka Kemwater ProChemie savukārt nevar pierādīt, ka minētā sabiedrība patiešām ir minēto pakalpojumu sniedzēja. Uzskatot, pirmkārt, ka piegādātāja vai piegādātāju identitāte un to PVN maksātāja statuss nav pierādīti un, otrkārt, ka attiecīgo pakalpojumu apjoms ir daļēji apstrīdams, nodokļu iestāde 2013. gada 20. decembrī izdeva paziņojumus par nodokli, ar kuriem tika noteikts maksājamais PVN20 000 CZK (aptuveni 784 EUR) apmērā, kas jāmaksā par katru taksācijas periodu, un Kemwater ProChemie uzlikta kavējuma nauda4000 CZK (aptuveni156 EUR) apmērā par katru no šiem periodiem.
15

Līdz ar to iesniedzējtiesa norāda, ka pirmais prejudiciālais jautājums ir par to, vai valsts tiesību aktos paredzētais aizliegums pēc pirmstiesas sēdes apspriest informācijas par apsūdzību sniegšanā pieļautos pārkāpumus un šajā ziņā iespējas labot tos neesamība atbilst Direktīvas 2012/13 6. panta 3. punktam. Tā it īpaši vēlas noskaidrot, vai šī tiesību norma ir piemērojama arī pēc pirmstiesas sēdes, piemēram, nākamajās tiesas sēdēs, kad pierādījumu vākšana ir pabeigta, bet pirms tiesa lemj par apsūdzību pēc būtības. Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka minētais aizliegums varētu būt nesaderīgs ar Hartas 47. panta pirmo un otro daļu, kas attiecas uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai.
40

Tā apgalvo, ka PVN direktīvā nav reglamentēts atskaitīšanas tiesību izmantošanas termiņš un ka tātad ir jānoskaidro, vai datumu, no kura sāk skaitīt šo īso termiņu, var noteikt tikai attiecībā uz konkrēto preču piegādes datumu, neņemot vērā nevienu citu nozīmīgu apstākli. Ņemot vērā šīs direktīvas 167. un 178. pantu, kā arī to, ka rēķina sagatavošana nav pakļauta tiesību īpašnieka kontrolei, Tiesai esot jāprecizē, vai, ņemot vērā Direktīvas 2008/9 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo gadījumu, PVN atmaksas pieteikums var attiekties uz tādu preču vai pakalpojumu pirkumiem, par kuriem ir izrakstīts rēķins atmaksas periodā, neatkarīgi no tā, vai ar to saistītais PVN ir kļuvis iekasējams šajā periodā vai agrāk.
22

No Direktīvas 92/83 4. panta 2. punkta formulējuma un it īpaši no saikļa “tomēr”, kas ir ietverts šī punkta otrajā teikumā un ar ko ir ievadīta atkāpe no tā pirmajā teikumā minētās definīcijas, izriet, ka divas vai vairākas mazās alus darītavas, kas sadarbojas, neraugoties uz pirmajā teikumā paredzēto, var tikt uzskatītas par vienu patstāvīgu mazo alus darītavu šīs tiesību normas izpratnē neatkarīgi no tā, vai tās ir savstarpēji juridiski vai saimnieciski atkarīgas, ja šīs alus darītavas faktiski neveido saimniecisku grupu, kuras ražošanas apjomi pārsniedz minētās direktīvas 4. pantā noteiktos. Patstāvīguma kritērija mērķis ir nodrošināt to, ka pazeminātā akcīzes nodokļa likme tik tiešām tiek piemērota tikai tām alus darītavām, kuru lielums rada apgrūtinājumu, nevis tām, kas pieder kādai grupai (spriedums, 2009. gada 2. aprīlis, Glückauf Brauerei, C‑83/08, EU:C:2009:228, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
12

Pirms darbu veikšanas minētais nekustamā īpašuma attīstītājs noņēma augu slāni, atbrīvoja būvniecības vietu, ierīkoja piebraucamo ceļu būvlaukumā un izbūvēja stāvlaukumu tiešā Cricetus cricetus (Eiropas kāmis) alu ieeju tuvumā (turpmāk tekstā – “kaitējumu radošie pasākumi”). Augu slāņa noņemšana it īpaši bija vērsta uz to, lai pārvietotu Cricetus cricetus (Eiropas kāmis), kas bija apmeties platībās, kurās tika veikta būvniecības darbība, uz platībām, kuras būtu īpaši aizsargātas un paredzētas īpaši šai dzīvnieku sugai. Tomēr kompetentajai iestādei netika lūgts izsniegt iepriekšēju atļauju saistībā ar kaitējumu radošajiem pasākumiem, līdz ar to pirms darbu uzsākšanas šāda atļauja netika saņemta. Turklāt tika iznīcinātas vismaz divas ieejas alās.
30

No šīs definīcijas izriet – lai iegūtu bēgļa statusu, ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem, kas ir nesaraujami, un tie ir saistīti, no vienas puses, ar bailēm no vajāšanas un, no otras puses, ar to, ka trešā valstī, kuras pilsonība ir ieinteresētajai personai, nav nodrošināta aizsardzība pret vajāšanas darbībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Secretary of State for the Home Department, C‑255/19, EU:C:2021:36, 56. punkts).
25

Tiesa šajā ziņā ir atzinusi, ka šāda integrēta tīkla izveides nolūkā dalībvalstīm ir rīcības brīvība izvēlēties teritoriālo pamatu, ko tās uzskata par piemērotu, lai sasniegtu valsts pašpietiekamību attiecībā uz attiecīgo atkritumu apstrādi. Tomēr tā ir uzsvērusi, ka saistībā it īpaši ar piemērotiem atkritumu savākšanas, šķirošanas un apstrādes racionalizācijas veicināšanas pasākumiem viens no vissvarīgākajiem pasākumiem, kuri dalībvalstīm ir jānosaka, it īpaši ar vietējo pašvaldību starpniecību, kam šajā ziņā ir dotas pilnvaras, ietver uzdevumu meklēt iespēju minētos atkritumus, it īpaši jauktus sadzīves atkritumus, apstrādāt iekārtā, kura atrodas iespējami tuvāk to rašanās vietai, lai maksimāli ierobežotu to pārvadāšanu (skat. spriedumu, 2013. gada 12. decembris, Ragn‑Sells, C‑292/12, EU:C:2013:820, 60. un 61. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
20

Pirmām kārtām, kā izriet no 2021. gada 23. marta sprieduma Airhelp (C‑28/20, EU:C:2021:226) 28. punkta, lai gan streiks ir konfliktsituācija attiecībās starp darbiniekiem un darba devēju, kura darbību ar to ir plānots paralizēt, tas tomēr ir viena no sociālo partneru pārrunu iespējamām izpausmēm, un līdz ar to tas ir jāuztver kā notikums, kas raksturīgs attiecīgā darba devēja parastajai darbībai neatkarīgi no konkrētā darba tirgus īpatnībām vai tiem dalībvalsts tiesību aktiem, kuri piemērojami Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 28. pantā garantēto pamattiesību īstenošanā.
44

Kā izriet no Direktīvas 91/250 6. panta formulējuma, ar to ir ieviesta atkāpe no autortiesību uz datorprogrammu īpašnieka ekskluzīvajām tiesībām, ļaujot pavairot kodu vai to tulkot bez autortiesību īpašnieka iepriekšējas atļaujas, ja šīs darbības ir nepieciešamas, lai nodrošinātu šīs programmas savstarpējo izmantojamību ar citu neatkarīgi izveidotu programmu.
36

Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina – kā it īpaši izriet no Pamatlēmuma 2005/214 1. un 6. panta, kā arī tā 1. un 2. apsvēruma – tā mērķis ir ieviest efektīvu mehānismu tādu lēmumu pārrobežu atzīšanai un izpildei, ar kuriem fiziskai vai juridiskai personai tiek uzlikta galīgā finansiālā sankcija, jo ir veikts kāds no tā 5. pantā uzskaitītajiem pārkāpumiem (spriedums, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde), C‑671/18, EU:C:2019:1054, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
22

Šajā ziņā ir jāatgādina – kā it īpaši izriet no Pamatlēmuma 2005/214 1. un 6. panta, kā arī no tā 1. un 2. apsvēruma –, ka tā mērķis ir ieviest efektīvu mehānismu tādu lēmumu pārrobežu atzīšanai un izpildei, ar kuriem fiziskai vai juridiskai personai tiek uzlikta galīgā finansiālā sankcija, jo ir veikts kāds no tā 5. pantā uzskaitītajiem pārkāpumiem (spriedums, 2020. gada 4. marts, Bank BGŻ BNP Paribas, C‑183/18, EU:C:2020:153, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
18

Tā kā Sikma aplūkoto aktīvo vielu neiegādājās no Biofa, pēdējā minētā cēla prasību Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa, Vācija) par negodīgas konkurences prakses pārtraukšanu. Prasības pamatojumam Biofa norādīja, ka aplūkotās aktīvās vielas, kas ir Sikma tirgotajā produktā, iedarbība neaprobežojas ar to, ka ļauj tam pildīt savu funkciju tikai ar vienkāršu fizisku vai mehānisku iedarbību. Tādējādi minētais produkts būtu jāklasificē kā “biocīds” Regulas Nr. 528/2012 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to Sikma veiktā šī produkta tirdzniecība saskaņā ar valsts tiesībām esot prettiesiska komercprakse, turklāt ar to tiekot pārkāpti minētās regulas noteikumi.
34

Līdz ar to no Direktīvas 2007/64 60. panta 1. punktā ietvertās atsauces uz tās 58. pantu, kā arī no minētās direktīvas 31. apsvēruma izriet, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildības par neatļautu maksājuma darījumu sistēma ir atkarīga no tā, vai šo pakalpojumu lietotājs ir paziņojis par ikvienu neatļautu darījumu minētajam pakalpojumu sniedzējam.
29

Turpinot, no Regulas 2015/2120 3. panta 3. punkta otrās daļas, kā arī no šīs regulas 9. apsvēruma, saskaņā ar kuru šī daļa ir jāinterpretē, izriet, ka, lai gan interneta piekļuves pakalpojumu sniedzējiem ir pienākums ievērot šo vispārējo pienākumu, tiem tomēr saglabājas iespēja veikt saprātīgus datplūsmas pārvaldības pasākumus. Taču šī iespēja ir pakļauta nosacījumam tostarp par to, ka šādi pasākumi ir balstīti uz “konkrētu datplūsmas kategoriju objektīvi atšķirīgām pakalpojumu tehniskās kvalitātes prasībām”, nevis uz “komerciāliem apsvērumiem”. Par tādu, kas ir balstīts uz šādiem “komerciāliem apsvērumiem”, it īpaši ir jāuzskata ikviens interneta piekļuves pakalpojumu sniedzēja pasākums, kurš ir vērsts pret jebkuru tiešo lietotāju un kura rezultātā, nebalstoties uz šādām objektīvām atšķirībām, netiek nodrošināta vienāda un nediskriminējoša attieksme pret saturu, lietojumprogrammām vai pakalpojumiem, kurus piedāvā dažādi satura, lietojumprogrammu vai pakalpojumu sniedzēji (spriedums, 2020. gada 15. septembris, Telenor Magyarország, C‑807/18 un C‑39/19, EU:C:2020:708, 48. punkts).
39

Šajā ziņā jākonstatē, kā izriet no šīs tiesību normas formulējuma, skatot to kopā ar Mantošanas regulas 21. un 22. pantu, ka tajā ir reglamentēta tiesību aktu, kas piemērojami visam mantojumam, izvēles spēkā esamība. Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, izriet, ka Austrijas tiesību izvēle attiecas tikai uz mantojuma līgumu, ko mantojuma atstājējs ir noslēdzis attiecībā uz kādu no viņa mantām, un neattiecas uz visu mantojumu, līdz ar to šādos apstākļos nevar tikt uzskatīts par izpildītu Mantošanas regulas 83. panta 2. punkta piemērošanas nosacījums.
24

Šādos apstākļos Oberlandesgericht Köln (Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai saskaņā ar Mantošanas regulas 7. panta a) punktu, lai varētu uzskatīt, ka tiesa, kurā iepriekš celta prasība, ir atteikusies no jurisdikcijas, šai tiesai nepārprotami ir jāatsakās no jurisdikcijas vai arī pietiek ar to, ka tiesa atsakās netieši, ja no šī izteikuma interpretācijas var secināt, ka tiesa ir atteikusies no jurisdikcijas? 2) Vai dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcijai būtu jāizriet no tā, ka citas dalībvalsts tiesa, kurā iepriekš celta prasība, ir atteikusies no jurisdikcijas, ir tiesīga pārbaudīt, vai ir izpildīti nosacījumi, lai tiesa, kurā iepriekš celta prasība, varētu pieņemt nolēmumu saskaņā ar Mantošanas regulas 6. panta a) punktu un 7. panta a) punktu? Kādā apmērā tiesas, kurā iepriekš celta prasība, lēmums ir saistošs? It īpaši: a) Vai dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcijai būtu jāizriet no tā, ka citas dalībvalsts tiesa, kurā iepriekš celta prasība, ir atteikusies no jurisdikcijas, ir tiesīga pārbaudīt, vai mantojuma atstājējs valsts tiesību aktus ir izvēlējies Mantošanas regulas 22. pantā paredzētajā kārtībā? b) Vai dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcijai būtu jāizriet no tā, ka citas dalībvalsts tiesa, kurā iepriekš celta prasība, ir atteikusies no jurisdikcijas, ir tiesīga pārbaudīt, vai tiesā, kurā iepriekš celta prasība, ir bijis iesniegts vienas no tiesvedības pusēm lūgums atteikties no jurisdikcijas atbilstoši Mantošanas regulas 6. panta a) punktam? c) Vai dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcijai būtu jāizriet no tā, ka citas dalībvalsts tiesa, kurā iepriekš celta prasība, ir atteikusies no jurisdikcijas, ir tiesīga pārbaudīt, vai tiesa, kurā iepriekš celta prasība, ir pamatoti uzskatījusi, ka tās dalībvalsts tiesas, kuras tiesību akti tika izvēlēti, atrodas labākā situācijā, lai pieņemtu nolēmumu mantojuma lietā? 3) Vai Mantošanas regulas 6. panta a) punkts un 7. panta a) punkts, kas paredz tiesību aktu izvēli “saskaņā ar 22. pantu”, ir piemērojami arī tad, ja pirms 2015. gada 17. augusta taisītā testamentārā rīkojumā mantojuma atstājējs nav skaidri vai ar konkludentām darbībām veicis tiesību aktu izvēli, bet gan tas, kuri tiesību akti piemērojami mantošanai, var izrietēt vienīgi no Mantošanas regulas 83. panta 4. punkta?”