ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Runājot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par valsts ārpuslīgumiskās atbildības principu attiecībā uz zaudējumiem, ko indivīdiem izraisījis tās izdarīts Savienības tiesību pārkāpums, šis princips izriet no Savienības tiesiskās kārtības būtības. Pamatojoties uz šo atbildību, cietušajām privātpersonām ir tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ja pārkāptās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt tiem tiesības, ja šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un privātpersonām nodarīto kaitējumu. Dalībvalsts ārpuslīgumisko atbildību par tādas tiesas lēmuma, kas lemj pēdējā instancē, radītajiem zaudējumiem, ar kuru ir pārkāpta Savienības tiesību norma, regulē tie paši nosacījumi. Līdz ar to šis valsts ārpuslīgumiskās atbildības princips ir Tiesas interpretācijas kompetencē.

Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts ārpuslīgumiskās atbildības režīms par zaudējumiem, kas radušies šo tiesību pārkāpuma dēļ, nav jāpiemēro tad, ja valsts tiesiskais regulējums, kas bez atšķirības ir piemērojams [attiecīgās] valsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, iespējams ir izraisījis zaudējumus privātpersonai LESD 49., 56. vai 63. pantā paredzētās pamatbrīvības apgalvotā pārkāpuma dēļ, jo situācijā, kad visi elementi atrodas vienas vienīgas dalībvalsts iekšienē, nepastāv nekāda saikne starp pamatlietas priekšmetu vai apstākļiem un šiem pantiem.

Šajā ziņā Tiesa, kurā valsts tiesa vēršas saistībā ar situāciju, kuras visi visi elementi atrodas vienas vienīgas dalībvalsts iekšienē, nevar uzskatīt, ja šī tiesa ir norādījusi tikai to, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz LESD normām par pamatbrīvībām tai ir nepieciešams, lai atrisinātu strīdu, ko tā izskata. Konkrētajiem elementiem, kas ļautu konstatēt saikni starp strīdus objektu vai apstākļiem, kura visi elementi atrodas attiecīgās dalībvalsts iekšienē, un LESD 49., 56. un 63. pantu, ir jāizriet no iesniedzējtiesas nolēmuma. Līdz ar to saistībā ar tādu situāciju, kurā visi elementi atrodas vienas vienīgas dalībvalsts iekšienē, iesniedzējtiesai ir jānorāda Tiesai atbilstoši tam, kas ir prasīts Tiesas Reglamenta 94. pantā, ka neraugoties uz tā tīri iekšējo raksturu, strīdam, ko tā izskata, ir saikne ar Savienības tiesību normām par pamatbrīvībām, kas prasīto prejudiciālo interpretāciju padara vajadzīgu strīdus atrisināšanai.

(skat. 54., 55. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 53. panta 2. punkts, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu un no tā izrietošo pārskatāmības pienākumu, ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, kad pakalpojumu iepirkuma līguma slēgšanas tiesības ir jāpiešķir atbilstoši kritērijam par saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu no līgumslēdzējas iestādes viedokļa, tai potenciālajiem pretendentiem paziņojumā par līgumu vai attiecīgā iepirkuma specifikācijā nav jādara zināma vērtēšanas metode, kuru līgumslēdzēja iestāde grasās izmantot, konkrēti vērtējot un sarindojot piedāvājumus. Tomēr minētā metode nedrīkst izmainīt piešķiršanas kritērijus un to relatīvo novērtējumu.

Tik tiešām, katra piešķiršanas kritērija relatīvais novērtējums, neskarot Direktīvas 2004/18 53. panta 2. punkta trešās daļas noteikumus, ir skaidri jānosaka publiskā iepirkuma procedūras sākumā, šādi ļaujot pretendentiem objektīvi noteikt piešķiršanas kritēriju savstarpējo faktisko nozīmi vēlākā posmā, kad tos novērtēs līgumslēdzēja iestāde. Tāpat arī piešķiršanas kritēriju relatīvo novērtējumu nevar grozīt nevienā publiskā iepirkuma procedūras posmā. Tomēr tiesa ir atzinusi, ka līgumslēdzēja iestāde pēc piedāvājumu. Katrā ziņā nedz Direktīvas 2004/18 53. panta 2. punktā, nedz kādā citā tās normā līgumslēdzējai iestādei nav noteikts pienākums potenciālajiem pretendentiem paziņojuma par līgumu vai specifikāciju publikācijā darīt zināmu vērtēšanas metodi, kuru līgumslēdzēja iestāde izmantos, konkrēti vērtējot un sarindojot piedāvājumus atbilstoši līguma piešķiršanas kritērijiem un to relatīvajam novērtējumam, kas iepriekš noteikti attiecīgā publiskā iepirkuma dokumentācijā. Šāds vispārīgs pienākums neizriet arī no Tiesas judikatūras.

(sal. ar 25., 27., 28. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 2286/2003, 555. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par atlīdzību veikti lidojumi helikoptera vadīšanas apmācībai, kuru laikā helikopterā atrodas pilots students un lidojumu instruktors, nav uzskatāmi par transportlīdzekļa komerciālu izmantošanu šīs tiesību normas izpratnē.

Ar Regulu Nr. 2286/2003 no komerciālas izmantošanas jēdziena ne tikai tika izslēgta personu pārvadāšana bez atlīdzības, bet arī par būtisku faktoru tika padarīts izmantošanas mērķis. Līdz ar to šis jēdziens vairs neattiecas uz visām saimnieciskajām darbībām, kas ir saistītas ar transportlīdzekli un kurās notiek personu pārvadāšana plašā nozīmē, bet attiecas tikai uz tām saimnieciskajām darbībām, kuru mērķis tostarp ir personu pārvadāšana. Apstākļos, kad transportlīdzekļi tiek izmantoti mācībām, personu pārvadāšana, – pieņemot, ka tā ir notikusi, – ir tikai no mācību darbības izrietošas sekas, un šīs darbības kā līguma galvenais priekšmets ir pakalpojumu sniegšana, par kuru studenti piloti ir samaksājuši atlīdzību.

(sal. ar 34., 35. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Vide – Gaisa piesārņojums – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Minēto emisiju monitoringa un ziņošanas kārtība – Regula Nr. 601/2012 – Darbības datu noteikšana – Pārstrādātā kurināmā aprēķināšana, atskaitot no iekārtas eksportētā kurināmā daudzumu – Jēdziens “kurināmais, kas eksportēts no iekārtas” – Ogļu zudumi, kas rodas to dabīgā pašsadegšanas procesa rezultātā, kamēr tās atrodas glabātuvē – Izslēgšana

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87, kas grozīta ar Lēmumu Nr. 1359/2013, 3. panta e) punkts un I pielikums; Komisijas Regulas Nr. 601/2012, kas grozīta ar Regulu Nr. 206/2014, 27. panta 2. punkta pirmā daļa)
Tāda prasība par nepamatota maksājuma atgūšanu, kuras pamatā ir netaisna iedzīvošanās, kas izriet no konkurences tiesību procesā uzlikta naudas soda atmaksas, nav “civillieta un komerclieta” Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 1. panta izpratnē.

Proti, lai gan noteiktas tiesvedības starp valsts iestādi un privāttiesību subjektu var ietilpt Regulas Nr. 44/2001 darbības jomā, tas tā nav gadījumā, ja valsts iestāde rīkojas, īstenojot valsts varu. Lai noteiktu, vai tas tā ir, ir jāidentificē juridiskā saikne, kāda pastāv starp lietas dalībniekiem, un jāpārbauda ierosinātās tiesvedības pamatojums un īstenošanas nosacījumi.

Runājot par juridisko saikni, kas pastāv starp pamatlietas pusēm, ir jānorāda, ka, lai gan privātas prasības, kas ir celtas, lai nodrošinātu konkurences tiesību ievērošanu, ietilpst Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomā, taču ir skaidrs, ka administratīvās iestādes piemērotais sods, īstenojot reglamentējošas pilnvaras, kas tai ir piešķirtas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, attiecas uz jēdzienu “administratīva lieta”, kurš atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 1. panta 1. punktam ir izslēgts no tās piemērošanas jomas. Tas tā it īpaši ir attiecībā uz naudas sodu, kas ir piemērots saistībā ar tādu valsts tiesību normu pārkāpumu, kurās ir aizliegti konkurences ierobežojumi. No tā izriet ka lieta, kurā Konkurences iestāde cenšas panākt, lai uzņēmums apmierinātu prasījumu, kas izriet no šīs iestādes naudas soda ir administratīva lieta.

Runājot par ierosinātās tiesvedības īstenošanas nosacījumiem, fakts, ka konkurences iestāde pret uzņēmumu ir cēlusi prasību civiltiesās, šajā ziņā neko nemaina. Proti, lai kāds arī būtu procesa veids, kas tam ir pieejams atbilstoši valsts tiesībām, pietiek ar faktu, ka prasītājs veic savu izmaksu atgūšanu, balstoties uz prasījuma tiesībām, kuru pamatā ir valsts varas īstenošana, lai viņa prasību uzskatītu par izslēgtu no Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomas.

(sal. ar 32.–34., 38.–40. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2000/26 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, ar kuru tiek grozītas Direktīvas 73/239 un 88/357 (Ceturtā direktīva par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2005/14, 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tajā nav noteikts pienākums paredzēt, ka atbilstoši šim pantam atlīdzības prasību administrēšanas pārstāvis apdrošināšanas sabiedrības, kuru tas pārstāv, vietā pats var tikt uzaicināts ierasties uz lietas izskatīšanu valsts tiesā, kurā celta prasība par kaitējuma atlīdzināšanu, ko ierosinājusi cietusī persona un kas ietilpst Direktīvas 2000/26 1. panta piemērošanas jomā.

Protams, Savienības likumdevēja griba ir bijusi tāda, lai apdrošināšanas sabiedrību pārstāvība, kura ir paredzēta Direktīvas 2000/26 4. panta 5. punktā, ietvertu arī funkciju, kas cietušajām personām ļauj valstu tiesās ar juridiski saistošu spēku celt prasību par tām nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu. Šajā saistībā to pietiekamo pilnvaru vidū, ar kurām ir jābūt apveltītam atlīdzības prasību administrēšanas pārstāvim, ir arī viņa pilnvarojums saņemt paziņotus tiesas dokumentus. Savukārt nedz no šiem Direktīvas 2000/26 sagatavošanas darbiem, nedz no tās preambulas apsvērumiem neizriet, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies šo pilnvarojumu paplašināt tiktāl, ka pieļautu to, ka cietušo personu prasība savas dzīvesvietas valsts tiesā, lai panāktu, ka atbildīgās personas apdrošināšanas sabiedrība samaksā kompensāciju, varētu tikt ierosināta pret šīs sabiedrības pārstāvi.

(skat. 33., 35. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
“Pārdevēja” jēdziens Direktīvas 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir domāts arī tirgotājs, kurš rīkojas kā starpnieks privātpersonas uzdevumā un kurš nav pienācīgi informējis patērētāju par to, ka pārdotās preces īpašnieks ir privātpersona; valsts tiesai tas ir jāpārbauda, ņemot vērā visus šīs lietas apstākļus. Iepriekš izklāstītā interpretācija nav atkarīga no tā, vai starpniekam tiek vai netiek atlīdzināts par tā pakalpojumu.

Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir nodalīts personu loks, pret kurām patērētājs var vērsties, lai izmantotu savas tiesības, kas izriet no šīs direktīvas. Tādēļ patērētājam ir noteikti jāzina pārdevēja identitāte un, konkrēti, tā privātpersonas vai tirgotāja statuss, lai tas varētu izmantot aizsardzību, kāda tam piešķirta minētajā direktīvā.

Tādējādi apstākļos, kad patērētājs var viegli tikt maldināts, ņemot vērā noteikumus, ar kādiem šī pārdošana tiek veikta, ir jāpiešķir pastiprināta aizsardzība patērētājam. Tātad pārdevēja atbildību atbilstoši Direktīvai 1999/44 ir jāvar attiecināt uz starpnieku, kurš rada patērētājam sajaukšanas iespēju, liekot ticēt, ka starpniekam ir pārdotās preces īpašnieka statuss.

Turklāt valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tirgotājs var tikt uzskatīts par pārdevēju Direktīvas 1999/44 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja tas nav pienācīgi informējis patērētāju par to, ka nav attiecīgās preces īpašnieks. Šajā ziņā, konkrēti, var būt nozīme dalības pakāpei un pūļu lielumam, kādas starpnieks ielicis pārdošanā, apstākļiem, kādos prece ir nodota patērētājam, kā arī patērētāja rīcībai, lai noteiktu, vai tas varēja saprast, ka starpnieks rīkojas privātpersonas uzdevumā.

(sal. ar 37., 41., 44. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Saskaņā ar Direktīvas 2008/95, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 7. panta 2. punktu preču zīmes īpašnieka iebildumi pret atkārtotu iepakošanu, kas ir uzskatāmi par atkāpi no preču brīvas aprites, nav pieļaujami, ja, īpašniekam īstenojot šīs tiesības, tiek radīts slēpts ierobežojums tirdzniecībai starp Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma dalībvalstīm šī līguma 13. pantā otra teikuma izpratnē. Šādu slēptu ierobežojumu minētās normas nozīmē rada tas, ka preču zīmes īpašnieks izmanto savas tiesības iebilst pret atkārtoto iepakošanu, ja šī tiesību izmantošana sekmē mākslīgu EEZ līgumslēdzēju valstu tirgu sadali, taču atkārtotā iepakošana notiek tādā veidā, ka īpašnieka leģitīmās intereses tiek ievērotas.

Mākslīgu EEZ līgumslēdzēju valstu tirgu sadali sekmē preču zīmes īpašnieka iebildumi pret atkārtotu iepakošanu, ja tā ir nepieciešama, lai paralēli importēto preci varētu pārdot importētājā dalībvalstī. Dalībvalstu aizsargātās preču zīmes īpašnieka tiesības iebilst pret atkārtoti iepakotu preču, uz kurām norādīta preču zīme, tirdzniecību ir jāierobežo tikai tajos gadījumos, kad atkārtota iepakošana, ko veic importētājs, ir nepieciešama, lai tirgotu preci importētājā dalībvalstī. No šiem apsvērumiem izriet, ka preču zīmes īpašnieks var aizliegt veikt izmaiņas, kas saistītas ar zāļu, uz kurām ir norādīta preču zīme, jebkādu atkārtotu iepakošanu, kura pati par sevi rada risku, ka varētu tikt ietekmēts zāļu sākotnējais stāvoklis, ja vien atkārtota iepakošana nav nepieciešama, lai paralēli importētās preces varētu pārdot, un ja tiek aizsargātas īpašnieka leģitīmās intereses.

It īpaši attiecībā uz nosacījumu par atkārtotas iepakošanas nepieciešamību jānorāda, ka tā ir jāanalizē, ņemot vērā apstākļus tirdzniecības brīdī importētājvalstī, kuru dēļ ir objektīvi nepieciešams, lai zāles šajā valstī varētu tirgot paralēlais importētājs. Preču zīmes īpašnieka iebildumi pret atkārtotu iepakošanu nav pamatoti, ja tie traucē importētās preces faktisku pieeju importa tirgum. It īpaši preču zīmes īpašnieks nevar iebilst pret produkta atkārtotu iepakošanu, ja iepakojumu, kuru šis īpašnieks izmanto EEZ līgumslēdzējā valstī, kurā importētājs produktu ir iegādājies, nevar tirgot importētājvalstī tostarp tādēļ, ka tiesiskajā regulējumā vai valsts praksē šajā jomā ir pieļauti tikai noteikta apmēra iepakojumi, ja veselības apdrošināšanas noteikumos izdevumu atlīdzināšana ir atkarīga no iepakojuma apmēra, vai zāļu nozīmēšanas pastāvīgās prakses dēļ, kuras pamatā tostarp ir standarti par ieteicamajiem apjomiem, ko noteikušas profesionāļu apvienības vai veselības apdrošināšanas iestādes.

Turpinot, kad saskaņā ar importētājvalstī spēkā esošajiem noteikumiem un praksi preču zīmes īpašnieks izmanto vairākus dažādus iesaiņojuma izmērus šajā valstī, tad konstatējums, ka viens no šiem izmēriem tiek tirgots arī EEZ līgumslēdzējā valstī, no kuras veic eksportu, nav pietiekams, lai pamatotu secinājumu, ka atkārtota iepakošana nav nepieciešama. Tirgu sadale pastāvētu, ja importētājs varētu pārdot preci tikai vienā tirgus daļā.

(skat. 15.–22. punktu)
Regulas Nr. 882/2004 par oficiālo kontroli, ko veic, lai nodrošinātu atbilstības pārbaudi saistībā ar dzīvnieku barības un pārtikas aprites tiesību aktiem un dzīvnieku veselības un dzīvnieku labturības noteikumiem, 27. panta 4. punkta a) apakšpunkts un VI pielikuma 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka dalībvalstis, nosakot no pārtikas nozares uzņēmumiem iekasēto nodevu apmēru, tajā iekļauj izdevumus saistībā ar veterinārārsta palīgu obligātajām pamatmācībām.

Proti, nodevas var tikt paredzētas vienīgi, lai segtu izdevumus, kas dalībvalstīm faktiski rodas, īstenojot kontroli pārtikas nozares uzņēmumos, un to mērķis nav kompetentā personāla sākotnējās mācību izmaksas attiecināt uz konkrētās nozares uzņēmumiem. Tādējādi Regulas Nr. 882/2004 VI pielikums, uz kuru ir ietverta atsauce tās 27. pantā, ir jāinterpretē tā, ka tas attiecas tikai uz to personu atalgojumu un izmaksām, kas faktiski piedalās oficiālo kontroļu veikšanā. Tostarp, tā kā šīs kontroles parasti veic sertificēti veterinārārsti, kuriem var palīdzēt vienīgi veterinārārsta palīgi vai atsevišķos specifiskos gadījumos – lopkautuves personāls, ne no vienas Regulas Nr. 854/2004, ar ko paredz īpašus noteikumus par lietošanai pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu oficiālās kontroles organizēšanu, tiesību normas neizriet, ka personas, kas apmeklē veterinārārsta palīga obligātās pamatmācības, minēto mācību laikā var piedalīties oficiālo kontroļu īstenošanā.

(sal. ar 39.–42. punktu un rezolutīvo daļu)
20

Tiesa 2012. gada 19. jūnija spriedumā Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) esot nospriedusi, ka skaidrības un precizitātes apsvērumu dēļ reģistrācijas pieteikumā ir jāprecizē, vai tas attiecas uz visām precēm un pakalpojumiem, kas ietverti konkrētās klases attiecīgajā alfabētiskajā sarakstā, vai tikai uz atsevišķām tās precēm vai pakalpojumiem. Šo reģistrācijas pieteikumu nevarot interpretēt, ja reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs šim nolūkam paredzētā paziņojumā to nav norādījis, ka preču zīme apzīmē visas preces, kas ietilpst kādā klasē. Brandconcern apgalvo, ka pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, no šī sprieduma attīstītā judikatūra esot bijusi jāpiemēro šajā lietā, ņemot vērā principu, atbilstoši kuram spriedums, kas pasludināts saskaņā ar LESD 267. pantu, rada sekas ar atpakaļejošu spēku, neraugoties uz Vispārējās tiesas izvirzītajiem tiesiskās noteiktības apsvērumiem.
k)

“lēmums veikt darījumu” ir jebkurš patērētāja pieņemts lēmums par to, vai, kā un pēc kādiem noteikumiem veikt pirkumu, vai veikt pilnus vai daļējus maksājumus, paturēt produktu vai no tā atbrīvoties, vai attiecībā uz to izmantot līgumtiesības, neatkarīgi no tā, vai patērētājs nolemj rīkoties vai no rīcības atturēties”.
105

No šīs tiesību normas izriet, ka Direktīvas 2003/4 4. panta 2. punkta pirmās daļas a), d) un f)–h) apakšpunktā norādīto pamatojumu nevar izmantot pret lūgumu attiecībā uz piekļuvi vides informācijai, ciktāl šis lūgums attiecas uz informāciju par emisiju vidē. Šādos apstākļos, ja pieprasītās informācijas publiskošana apdraudētu kādu no šajā tiesību normā norādītajām interesēm, jāpublisko tikai nozīmīgie dati, kurus var iegūt no informācijas avota attiecībā uz emisijām vidē, ja šos datus ir iespējams nodalīt no citas minētajā avotā iekļautās informācijas, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
24

Attiecībā uz jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa vispirms uzskata, ka nav nozīmes tam, ka pamatlietā aplūkojamais pārvadājums sastāvēja nevis no diviem brauciena posmiem, kā norādīts minētā 1.4. punkta d) apakšpunktā, bet gan no trim, kas attiecīgi ilga 8 stundas 30 minūtes, tad 2 stundas un visbeidzot 9 stundas, jo neviens no šiem posmiem, ne arī diviem secīgiem posmiem kopā, nepārsniedza maksimālo 14 stundu ilgumu, kas šajā noteikumā paredzēts attiecībā uz katru no diviem pārvadāšanas posmiem, kas tajā paredzēti.
80

Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka nepieciešamība aizsargāt uzņēmējas dalībvalsts finanses principā pamato iespēju pārbaudīt uzturēšanās likumību sociālā pabalsta piešķiršanas brīdī, it īpaši personām no citām dalībvalstīm un ekonomiski neaktīvām personām, jo šāda pabalstu piešķiršana var vispārējā līmenī ietekmēt šīs valsts spēju piešķirt atbalstu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, 44. punkts; 2005. gada 15. marts, Bidar, C‑209/03, EU:C:2005:169, 56. punkts; 2013. gada 19. septembris, Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, 61. punkts, un 2014. gada 11. novembris, Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, 63. punkts).
7

Iesniedzējtiesa precizē, ka Bulgārijas judikatūrā “neobjektivitātes” kritērijs tiek interpretēts īpaši strikti. Šajā ziņā tā it īpaši norāda, ka šī kritērija pārbaude tiek veikta pēc savas ierosmes un ka pat visnenozīmīgākā norāde par attiecīgās lietas faktiskajiem apstākļiem vai to juridisko kvalifikāciju automātiski rada pamatu tiesnesim sevi atstatīt no lietas izskatīšanas.
50

Treškārt, no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu neizriet, ka šāda pakalpojuma sniedzējs varētu uzņemties atbildību, runājot par juridisku un finansiālu pārmaiņu īstenošanu, kādas ir raksturīgas no nodokļa atbrīvota pārskaitījuma vai maksājuma darījumam PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, un līdz ar to runājot par fondu īpašumtiesību nodošanai, kas notiek starp kartes izdevējbankām un saņēmējbanku un pēc tam starp saņēmējbanku un šī pakalpojumu sniedzēja kontu, raksturīgām un būtiskām funkcijām. It īpaši jānorāda, ka, lai arī maksājuma ar karti apstrādes pakalpojuma sniedzējs, kā to rakstveida apsvērumos norāda Bookit, attiecībā pret pircēju un, visbeidzot, attiecībā pret subjektu, kuram par labu tas veic pārdošanu, var uzņemties veikt šādu pārdošanu un ar to saistītu maksājuma ar karti apstrādes pakalpojumu, un līdz ar to šī pakalpojuma apmierinošu izpildi, šāda atbildība nenozīmē, ka minētais pakalpojumu sniedzējs uzņemas atbildību par juridisku un finansiālu grozījumu veikšanu, kas ir raksturīgi no nodokļa atbrīvotam maksājuma vai pārskaitījuma darījumam.
30

Šī tiesa uzskata, ka SGB V 129. pantā paredzētais zāļu aizstāšanas mehānisms nerada šādas konkurences priekšrocības gadījumā, kad notiek pievienošanās atlaižu līgumu sistēmai SGB V 130.a panta 8. punkta izpratnē. Šajā ziņā situācija atšķiras, ja šāds atlaides līgums tiek noslēgts publiskā iepirkuma procedūras ietvaros. Šajā pēdējā gadījumā izraudzītā pretendenta baudītās ekskluzivitātes sekas ir tādas, ka tam ir īpašs konkurences stāvoklis, un tādējādi līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai ir noteicoša ietekme uz konkurenci. Savukārt tad, ja šādi līgumi tiek noslēgti ar visiem ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, zāļu aizstāšana notiek, pamatojoties uz izvēli, ko izdara nevis līgumslēdzēja iestāde, bet gan farmaceits vai pacients, atkarībā no pirkuma nosacījumiem, kurus piedāvā saimnieciskās darbības subjekti, kas ir pievienojušies atlaižu līgumu sistēmai. Tādējādi ir iespējams, ka dažu šo pievienojušos saimnieciskās darbības subjektu produkti tiek pirkti ļoti reti. Tas tāpat būtu tad, ja, kā šajā lietā, ir pievienojies viens vienīgs saimnieciskās darbības subjekts. Piešķirot visiem saimnieciskās darbības subjektiem tiesības pievienoties jebkurā brīdī, līgumslēdzēja iestāde atturas no konkurences situācijas ietekmēšanas, un tā ir atkarīga nevis no iespējas aizstāt pievienojušos saimnieciskās darbības subjektu zāles, bet gan no katra ieinteresētā saimnieciskās darbības subjekta pieņemtā lēmuma piedalīties vai nepiedalīties atlaižu līgumu sistēmā.
17

Aplūkoto biroju ēku Oudeland, sākot no 2004. gada 1. jūnija, iznomāja. Saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem, kas balstīti uz Sestās direktīvas 13. panta C daļas a) apakšpunktu, Oudeland attiecībā uz daļu no šīs ēkas un ar nomnieku piekrišanu izvēlējās atteikties no atbrīvojuma no PVN, kas attiecas uz nekustamā īpašuma iznomāšanu. Ēkas otrās daļas noma no PVN tika atbrīvota.
11

Saskaņā ar šīs pašas regulas 54. pantu “Viena veida pabalstu pārklāšanās”: “1. Ja pārklājas viena veida pabalsti, kas pienākas saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, noteikumi, kas dalībvalsts tiesību aktos paredzēti, lai novērstu pārklāšanos, nav piemērojami proporcionālam pabalstam. 2. Noteikumus, kas paredzēti, lai novērstu pārklāšanos, piemēro neatkarīgam pabalstam tikai tad, ja attiecīgais pabalsts: a) ir pabalsts, kura summa nav atkarīga no apdrošināšanas vai dzīvesvietas periodu ilguma, vai b) ir pabalsts, kura summa ir noteikta, pamatojoties uz iemaksu periodu, kas uzskatāms par izpildītu laikā starp dienu, kurā iestājas apdrošināšanas gadījums, un vēlāku datumu, un kurš pārklājas: i) ar tāda paša veida pabalstu, izņemot gadījumu, kad ir noslēgts nolīgums starp divām vai vairāk dalībvalstīm, lai novērstu to, ka to pašu iemaksu periodu ņem vērā vairāk nekā vienu reizi, vai ii) ar pabalstu, kas minēts a) apakšpunktā. Pabalsti un nolīgumi, kas minēti a) un b) apakšpunktā, ir norādīti IX pielikumā.”