ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Šādos apstākļos Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [LESD] 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar Pamattiesību hartas 47. panta 2. punktu, diskriminācijas aizlieguma un valsts tiesās notiekošo tiesvedību procesuālo līdzekļu līdzvērtības principi, kā arī [Regulas Nr. 1206/2001] 1. panta [1. punkta] a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja tiesas, kurā celta prasība, valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka tai pašai savā valstī ir jāiegūst oficiālā informācija par atbildētāja adresi, un tiek konstatēts, ka šis atbildētājs atrodas citā Eiropas Savienības valstī, tiesai, kurā celta prasība, ir pienākums no tā uzturēšanās valsts atbildīgajām iestādēm iegūt informāciju par atbildētāja adresi? 2) Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, noskaidrojot parādnieka pastāvīgo dzīvesvietu, saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību vienpusējam formālam tiesvedības procesam bez pierādījumu iegūšanas, kā tas ir maksājuma rīkojuma procedūras gadījumā, ir pienākums jebkādas pamatotas aizdomas par to, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta ir citā Eiropas Savienības valstī, interpretēt kā juridiskā pamatojuma neesamību maksājuma rīkojuma izdošanai vai attiecīgi – kā pamatojumu tam, ka maksājuma rīkojumam nav res judicata spēka? 3) Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pēc tam, kad attiecībā uz konkrēto parādnieku ir izdots maksājuma rīkojums, valsts tiesa konstatē, ka šī parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta, visticamāk, nav valstī, kurā atrodas tiesa, un pastāvot nosacījumam, ka saskaņā ar valsts tiesību normām šis fakts liedz izdot maksājuma rīkojumu attiecībā uz šo parādnieku, tai ir pienākums pēc savas ierosmes atcelt izdoto maksājuma rīkojumu, lai gan likumā tas skaidri nav noteikts? 4) Gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša, vai tajā minētie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai tie uzliek pienākumu atcelt izdoto maksājuma rīkojumu, ja tā, veicot pārbaudi, ir skaidri konstatējusi, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta nav tās tiesas valstī, kurā ir celta prasība?”
89

Minētā metode sastāvot no septiņiem atsevišķiem posmiem. Četri no tiem esot balstīti uz individuāliem datiem par katru “iestādi”, kā arī uz kopējiem datiem, kurus ieguvusi un paziņojusi VNV un kuri dodot katrai “iestādei” iespēju pārrēķināt ne tikai tās ikgadējās pamata iemaksas, bet arī tās individuālo korekcijas reizinātāju atkarībā no riska profila un līdz ar to tās ex ante gada iemaksas VNF. Trīs no šiem posmiem esot balstīti uz konfidenciālu informāciju par trešām “iestādēm”, un to gaitā tiekot sagatavoti kopīgi dati, kuri vienā un tajā pašā veidā tiek izmantoti aprēķinos par ikvienu attiecīgo “iestādi”.
21

Toiduseadus (Likums par pārtikas apriti), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (RT I 1999, 30, 415, turpmāk tekstā – “Likums par pārtikas apriti”), 8. pantā “Pienākums saņemt atļauju” ir noteikts: “(1) Saimnieciskās darbības subjektam ir jābūt atļaujai veikt darbību pārtikas aprites uzņēmumos, kas ir šādi uzņēmumi: 1) uzņēmumi Regulas [Nr. 852/2004] 6. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē; 2) uzņēmumi, kuros ar dzīvnieku izcelsmes pirmproduktiem saistītas darbības neietver sākotnējās formas vai iezīmju maiņu, izņemot, ja uzņēmumos notiek minēto produktu primārā ražošana un ražotājs tajos veic saistītas darbības Regulas [Nr. 852/2004] izpratnē; 3) uzņēmumi, kuros darbības ar pirmproduktiem, kas nav dzīvnieku izcelsmes, ietver to sākotnējās formas vai iezīmju maiņu, izņemot Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā minētos uzņēmumus; 4) uzņēmumi, kuros pārstrādā pārtikas produktus, it īpaši tos sagatavo vai iesaiņo, izņemot pirmproduktu, kas nav dzīvnieku izcelsmes, iesaiņošanu vai izņemot Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā minētos uzņēmumus; 5) uzņēmumi, kuru darbība ir saistīta ar dzīvnieku izcelsmes pārtikas produktiem, kas minēti Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā, un no kuriem tie tiek nosūtīti citam saimnieciskās darbības veicējam; 6) uzņēmumi, kas uzglabā pārtikas produktus, kuri, lai nodrošinātu pārtikas nekaitīgumu, ir jāuzglabā temperatūrā, kas atšķiras no istabas temperatūras; 7) mazumtirdzniecības uzņēmumi, it īpaši uzņēmumi, kam darbība ir saistīta ar pārtikas produktiem, kuri, lai nodrošinātu pārtikas nekaitīgumu, jāuzglabā temperatūrā, kas atšķiras no istabas temperatūras, izņemot Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā minētos uzņēmumus; [..]. (2) Ar darbības atļauju saimnieciskas darbības subjektam tiek piešķirtas tiesības uzsākt vai veikt saimniecisko darbību uzņēmumā vai uzņēmuma daļā, kas norādīta darbības atļaujā. (3) Par attiecīgo jomu atbildīgais ministrs noteikumos paredz to darbības jomu un pārtikas produktu kategoriju sīki izstrādātu sarakstu, attiecībā uz kurām saimnieciskās darbības subjektam ir jāsaņem darbības atļauja.”
21

Šī tiesa vispirms norāda, ka tai ir nepieciešamas viena no otras neatkarīgas atbildes uz tās pirmo un otro jautājumu, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu. Proti, ja mājokļa pabalsts ir kvalificējams kā “pamata pabalsts” Direktīvas 2003/109 11. panta 4. punkta izpratnē, atbilde uz otro uzdoto jautājumu tai tomēr būtu noderīga, jo KV savu prasību pamato ar tiesībām uz kompensāciju saskaņā ar OöADG 8. panta 1. punktu un prasa gan nesaņemtā mājokļa pabalsta summas samaksu, gan atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no tā, ka viņš esot diskriminēts etniskās piederības dēļ. Ja šis pabalsts nav kvalificējams kā “pamata pabalsts” Direktīvas 2003/109 11. panta 4. punkta izpratnē, tomēr, pēc tās domām, ir iespējams, ka oöWFG 6. panta 9. un 11. punktā ietvertais noteikums ir diskriminācija, kas ir aizliegta saskaņā ar Direktīvu 2000/43 vai ir pretrunā Hartai. Iesniedzējtiesa arī uzskata, ka Augšaustrijas federālajai zemei, ja tā izmanto Direktīvas 2003/109 11. panta 4. punktā paredzēto izņēmumu, ir pienākums, izstrādājot sīko mājokļa pabalsta piešķiršanas kārtību, ievērot citas Savienības tiesību, kā arī Direktīvas 2000/43 un Hartas prasības, un tai nebūtu jāpiemēro diskriminējoši kritēriji. Līdz ar to, iesniedzējtiesas ieskatā, ir jāpārbauda oöWFG 6. panta 9. un 11. punkta iespējamā neatbilstība Direktīvai 2000/43 vai Hartai neatkarīgi no Direktīvas 2003/109 11. panta.
22

Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punktā, to lasot tās 14. un 15. apsvēruma kontekstā, ir noteikts, ka apkalpojošajam gaisa pārvadātājam kompensācija tomēr nav jāmaksā, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu ir izraisījuši “ārkārtēji apstākļi”, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi. Turklāt šādu apstākļu rašanās gadījumā apkalpojošajam gaisa pārvadātājam ir arī jāpierāda, ka tas ir veicis situācijai atbilstošus pasākumus, izmantojot visus tā rīcībā esošos personāla vai materiālos resursus un finansiālos līdzekļus, lai izvairītos no tā, ka tie izraisītu attiecīgā lidojuma atcelšanu. Tomēr no tā netiek pieprasīts uzņemties attiecīgajā brīdī uzņēmuma spējām neatbilstošas grūtības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Transportes Aéros Portugueses, C‑74/19, EU:C:2020:460, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
53

Treškārt, runājot par Pamatlēmuma 2002/584 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā akta raksturu, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 90.–93. punktā, lai uz to attiektos jēdziens “[valsts] lēmums par apcietinājuma piemērošanu vai jebkurš cits izpildāms tiesas nolēmums ar tādu pašu spēku” šīs tiesību normas izpratnē, valsts aktam, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, pat ja izdošanas dalībvalsts tiesību aktos tas netiek saukts par “valsts lēmumu par apcietinājuma piemērošanu”, ir jārada ekvivalentas tiesiskās sekas, proti, sekas, ko rada lēmumi par personas, pret kuru uzsākta kriminālvajāšana, izsludināšanu meklēšanā un apcietinājuma piemērošanu šai personai. Tātad šis jēdziens attiecas nevis uz visām darbībām, kas izraisa kriminālvajāšanas uzsākšanu pret personu, bet tikai uz tām darbībām, kuru mērķis, piemērojot juridisku piespiedu līdzekli, ir atļaut šo personu aizturēt, lai to varētu nogādāt tiesā kriminālprocesa darbību izpildei.
48

Tādējādi Padomes izvirzīto apstākli, ka LESD septītās daļas “Vispārīgi un nobeiguma noteikumi”, kurā iekļauts LESD 341. pants, normas attiecas uz “iestādēm” – lai gan, kā izriet no šā sprieduma 46. punkta, LES skaidri nošķir Savienības iestādes, no vienas puses, un tās struktūras, birojus un aģentūras, no otras puses –, nevar interpretēt kā apliecinājumu Līgumu autoru nodomam jēdzienu “iestādes” saprast plaši, jo tas ietver ne tikai LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās vienības, bet arī Savienības struktūras, birojus un aģentūras, kuras izveidotas ar Līgumiem vai saskaņā ar tiem un kuru mērķis ir veicināt Savienības mērķu sasniegšanu. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka LES un LESD saskaņā ar LES 1. panta trešo daļu un LESD 1. panta 2. punktu veido vienotu Savienības konstitucionālo pamatu, līdz ar to LES 13. panta 1. punktā ietvertā “iestāžu” definīcija un šo iestāžu, no vienas puses, un Savienības struktūru, biroju un aģentūru, no otras puses, nošķiršana jāpiemēro transversāli un vienādi abos Līgumos.
140

Šajā gadījumā, sākot no dienas, kad Rumānija pievienojās Savienībai, šai dalībvalstij bija piemērojamas Savienības tiesības, tostarp LESD 107. un 108. pants. Kā izriet no šī sprieduma 27. punktā atgādinātajiem lietas materiāliem, nav strīda par to, ka prasītāju šķīrējtiesā pieprasītā kompensācija neattiecās tikai uz kaitējumu, kas esot radies pirms šī pievienošanās datuma, līdz ar to strīds šķīrējtiesā nevar tikt uzskatīts par tādu, kura visi elementi attiecas uz laikposmu, kad Rumānijai, kura vēl nebija pievienojusies Savienībai, šī sprieduma 138. un 139. punktā atgādinātie noteikumi un principi vēl nebija saistoši.
Šo interpretāciju neatspēko Nīderlandes valdības arguments, kura apgalvo, ka Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 1. un 3. nodaļas noteikumos ir skaidri nošķirti noteikumi, kuri ir piemērojami “apdrošinātajām personām”, no vienas puses, un “pensionāriem”, no otras puses, kas ir jēdziens, kurš – atšķirībā no pirmā minētā – šajā regulā nav definēts, līdz ar to šīs abas personu kategorijas savstarpēji izslēdzot viena otru. Tādējādi pensionārs saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuram atbilstoši šīs regulas 24. panta 1. punktam ir tiesības uz pabalstiem natūrā, ko dzīvesvietas dalībvalsts nodrošina par tās dalībvalsts līdzekļiem, kura ir atbildīga par viņa pensijas izmaksu, neietilpstot jēdzienā “apdrošināta persona” minētās regulas 1. panta c) punkta izpratnē, kā to apstiprinot fakts, ka minētais 24. panta 1. punkts ir ietverts šīs pašas regulas III sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļā, kas attiecas uz pensionāriem un to ģimenes locekļiem.
20

Šādos apstākļos Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kuri visās lietās no C‑748/19 līdz C‑754/19 ir formulēti gandrīz vienādi: “1) Vai [LES] 19. panta 1. punkta otrā daļa, to aplūkojot kopsakarā ar tā 2. pantu un tajā iekļauto tiesiskuma principu, kā arī Direktīvas [2016/343] 6. panta 1. un 2. punkts, tos aplūkojot kopsakarā ar tās 22. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tostarp tiesu varas neatkarību, un no nevainīguma prezumpcijas izrietošās prasības nav ievērotas, ja tiesvedība, tāda kā kriminālprocess pret atbilstoši [dažādām Kriminālkodeksa un Nodokļu kriminālkodeksa tiesību normām] apsūdzēto personu [vai] pret personu, kas notiesāta ar spriedumu, ar ko nosaka kumulatīvu sodu, ir organizēta tādējādi, ka – iztiesāšanas sastāvā ietilpst [tiesnesis], kas ar tieslietu ministra individuālo lēmumu ir norīkots darbā no tiesas, kas ir par vienu līmeni zemāk hierarhijā, lai gan nav zināmi kritēriji, pēc kuriem vadījās tieslietu ministrs, norīkojot šo tiesnesi, valsts tiesībās nav paredzēta šāda lēmuma pārbaude tiesā un tieslietu ministram ir ļauts jebkurā brīdī izbeigt [minētā] tiesneša norīkojumu? 2) Vai pirmajā jautājumā minētās prasības nav ievērotas, ja attiecībā uz tiesas nolēmumu, kas pieņemts tādā tiesvedībā kā pirmajā jautājumā aprakstītā, pusēm ir tiesības izmantot ārkārtas pārsūdzību tādā tiesā kā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami, un saskaņā ar valsts tiesībām šīs tiesas struktūrvienības (palātas), kuras kompetencē ir izskatīt pārsūdzību, priekšsēdētājam ir noteikts pienākums iedalīt lietas atbilstoši šīs palātas tiesnešu sarakstam alfabētiskā secībā, skaidri aizliedzot izlaist jebkuru tiesnesi, un lietu iedalīšanā piedalās arī persona, kas iecelta amatā pēc tādas koleģiālās institūcijas priekšlikuma kā Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tiesu padome, Polija; turpmāk tekstā – “KRS”)], kuras sastāvā ir tiesneši: – kurus ievēlē parlamenta palāta, kas balso kopumā par kandidātu sarakstu, kuru parlamenta komisija iepriekš ir sagatavojusi no parlamenta frakciju vai šīs palātas institūcijas izvirzītajiem kandidātiem, pamatojoties uz tiesnešu vai pilsoņu grupu priekšlikumiem, – līdz ar to ievēlēšanas procedūras gaitā kandidātiem atbalstu trīs reizes pauž politiķi; – kuriem šajā institūcijā ir vairākums, kas ir pietiekams, lai pieņemtu lēmumu, ar ko tiek iesniegti priekšlikumi par iecelšanu tiesnešu amatos, un citus saistošus lēmumus, kas paredzēti valsts tiesībās? 3) Kādas sekas no Eiropas Savienības tiesību, tostarp pirmajā jautājumā minēto normu un prasību, skatupunkta ir tiesas nolēmumam, kas pieņemts tādā tiesvedībā kā pirmajā jautājumā aprakstītā, un tiesas nolēmumam, kas pieņemts tiesvedībā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), ja tā pieņemšanā piedalās otrajā jautājumā minētā persona? 4) Vai atbilstoši Eiropas Savienības tiesībām, tostarp pirmajā jautājumā minētajām normām, trešajā jautājumā minēto nolēmumu sekas ir atkarīgas no tā, vai konkrētā tiesa ir lēmusi par labu vai par sliktu apsūdzētajam?”
176

Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par projekta pārrobežu raksturu, ciktāl tas ļaus savienot divas dalībvalstis, ir jānorāda, ka šajā pamatā pārbaudītie pasākumi katrā ziņā attiecas vienīgi uz dzelzceļa savienojumiem ar Dānijas iekšzemi, kuriem nav “pārrobežu” rakstura tādā nozīmē, kā to ir norādījušas apelācijas sūdzības iesniedzējas. Turklāt to finansējums tiek vērtēts atsevišķi no fiksētā savienojuma finansējuma, kā tas tostarp izriet no pirmā pārsūdzētā sprieduma 88. punkta un otrā pārsūdzētā sprieduma 63. punkta.
7

Deleģētās regulas 2015/63 I pielikumā “Procedūra iestāžu gada iemaksu aprēķināšanai” ir izklāstīta šo iemaksu aprēķināšanas formula, kārtība un soļi. Aprēķināšanas 6. solis “Gada iemaksu aprēķins” ir detalizēti aprakstīts šādi: “1. Noregulējuma iestāde galīgo salikto rādītāju, kas iegūts 5. solī, proti, FCIn , pārrēķina 9. pantā definētajās robežās pēc šādas formulas: kur minimālās un maksimālās funkcijas mainīgie ir visu to iestāžu vērtības, kas veic iemaksas noregulējuma finansēšanas mehānismā, kuram aprēķina galīgo salikto rādītāju. 2. Noregulējuma iestāde katras iestādes gada iemaksu, izņemot iestādes, uz kurām attiecas 10. pants, un izņemot to iestāžu iemaksu daļu noteiktas summas maksājuma veidā, uz kurām dalībvalstis attiecina 20. panta 5. punktu, aprēķina šādi: kur: p, q apzīmē iestādes; Target ir gada mērķapjoms, kuru saskaņā ar 4. panta 2. punktu nosaka noregulējuma iestāde un no kura atskaitīta to iemaksu summa, kas aprēķinātas saskaņā ar 10. pantu, un visu to noteiktas summas maksājumu summa, ko var maksāt saskaņā ar 20. panta 5. punktu; Bn ir saistību summa (izņemot pašu kapitālu), no kuras atskaitīti iestādes n segtie noguldījumi un kura koriģēta saskaņā ar 5. pantu, neskarot 20. panta 5. punkta piemērošanu.”
4

Šīs direktīvas 43. pantā “Līgumu izmaiņas to darbības laikā” ir paredzēts: “1. Koncesijas bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras saskaņā ar šo direktīvu var grozīt šādos gadījumos: a) ja izmaiņas – neatkarīgi no to vērtības naudā – ir paredzētas sākotnējos koncesijas dokumentos skaidrās, precīzās un nepārprotamās pārskatīšanas klauzulās, kuras var ietvert vērtības pārskatīšanas klauzulas, vai kā iespējas. Šādās klauzulās norāda iespējamo izmaiņu vai iespēju apmēru un raksturu, kā arī nosacījumus, ar kuriem tās var izmantot. Klauzulās neparedz izmaiņas vai iespējas, kas mainītu koncesijas vispārējo raksturu; [..] e) ja izmaiņas – neatkarīgi no to vērtības – nav būtiskas 4. punkta nozīmē. [..] 4. Koncesijas izmaiņas tās darbības laikā uzskata par būtiskām 1. punkta e) apakšpunkta nozīmē, ja to dēļ koncesijas raksturs kļūst būtiski atšķirīgs no sākotnēji noslēgtās. Jebkurā gadījumā, neskarot 1. un 2. punktu, izmaiņas uzskata par būtiskām, ja tās atbilst vienam vai vairākiem no šādiem nosacījumiem: a) ar izmaiņām ievieš nosacījumus, kas – ja tie būtu bijuši ietverti sākotnējā koncesijas piešķiršanas procedūrā – būtu ļāvuši piedalīties citiem pieteikumu iesniedzējiem, nevis sākotnēji atlasītajiem vai arī būtu ļāvuši pieņemt citu piedāvājumu, nevis sākotnēji pieņemto, vai arī būtu koncesijas piešķiršanas procedūrai piesaistījuši papildu dalībniekus; b) izmaiņu dēļ koncesijas ekonomiskais līdzsvars mainās par labu koncesionāram tādā veidā, kāds nebija paredzēts sākotnējā koncesijā; c) izmaiņas būtiski paplašina koncesijas darbības jomu; d) ja koncesionāru, kam līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs sākotnēji piešķīra koncesiju, aizstāj ar jaunu koncesionāru kādos citos, nevis 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajos gadījumos. 5. Jauna koncesijas piešķiršanas procedūra saskaņā ar šo direktīvu ir vajadzīga, lai koncesijas noteikumos tās darbības laikā veiktu kādas citas, nevis šā panta 1. un 2. punktā paredzētās izmaiņas.”
11

Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām (OV 2006, L 403, 18. lpp.) no 2013. gada 19. janvāra tika atcelta un aizstāta Direktīva 91/439. No Direktīvas 2006/126 4. panta, lasot to kopā ar Direktīvas 2003/59 III pielikumā ietverto atbilstības tabulu, izriet, ka apliecības C, C + E, C1, C1 + E kategorijai, uz ko attiecas šī pēdējā minētā direktīva, attiecas uz transportlīdzekļiem, kurus izmanto kravu pārvadāšanai pa autoceļiem un kuru maksimālā atļautā masa pārsniedz 3,5 tonnas.
62

Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pienākums maksāt pārveidošanas nodevu izriet no likuma tajā dienā, kad tiek veikta pārveidošana, un ka tās apmērs atbilst ikgadējās nodevas par pastāvīgas lietošanas tiesībām summai pārveidošanas dienā 20 gadu laikposmā. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju ikgadējās nodevas, kas jāmaksā par pastāvīgas lietošanas tiesībām, savukārt tiek aprēķinātas kā procentuāla daļa no zemesgabala cenas. Līdz ar to pamatlietā aplūkotās pārveidošanas nodevas ir tieši saistītas ar īpašuma nodošanu, un to faktiska samaksa ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
59

Tādējādi, lai gan apstāklis, ka jau ir tikusi veikta pirmā pieteikuma pilnīga izskatīšana, pamato to, ka dalībvalstis vispirms veic turpmāka pieteikuma pieņemamības sākotnēju izskatīšanu, ņemot vērā it īpaši to, vai pastāv tādi jauni elementi vai fakti tā pamatojumam, kuri attiecas uz pārbaudi, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs saskaņā ar Direktīvu 2011/95, minētais apstāklis turpretim nevar pamatot arī to, ka šajā sākotnējā izskatīšanā netiek veikts šo elementu un faktu novērtējums atbilstoši Direktīvas 2013/32 10. panta 3. punkta a) apakšpunktam, un, kā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 65. un 66. punktā, – Direktīvas 2011/95 4. punktam.
62

No Beļģijas valdības apsvērumiem it īpaši izriet, ka, pirmkārt, aizturēšana nedrīkst pārsniegt divus mēnešus un tostarp ir atkarīga no nosacījuma, ka nav citu mazāk ierobežojošu līdzekļu, kurus varētu efektīvi piemērot izraidīšanas pasākuma izpildes nodrošināšanai. Iespēja pagarināt šīs aizturēšanas laikposmu par diviem mēnešiem arī ir atkarīga no vairākiem nosacījumiem, it īpaši no tā, ka pasākumi, kas nepieciešami attiecīgās personas izraidīšanai, tiek veikti ar pienācīgu rūpību un ka joprojām pastāv iespēja, ka faktiska izraidīšana notiks saprātīgā laikposmā. Pēc pirmās pagarināšanas lēmumu par attiecīgās personas aizturēšanas laikposma pagarināšanu var pieņemt tikai ministrs. Visbeidzot, ja pēc pieciem mēnešiem Savienības pilsonis vai viņa ģimenes loceklis ir jāatbrīvo, attiecīgās personas aizturēšana var tikt pagarināta katru reizi uz vienu mēnesi, ja to prasa sabiedriskās kārtības vai valsts drošības aizsardzība, tomēr kopējais aizturēšanas ilgums nedrīkst pārsniegt astoņus mēnešus.
120

Tomēr ir jāatgādina, ka tad, ja ar galīgu tiesas nolēmumu līgumslēdzējā valstī vai dalībvalstī ir konstatēts, ka Interpola izdots sarkanais paziņojums patiešām attiecas uz tiem pašiem nodarījumiem, par kuriem persona, uz ko attiecas šis paziņojums, jau ir tikusi notiesāta ar galīgu spriedumu, un ka līdz ar to ir piemērojams ne bis in idem princips, šo personu, kā tas izriet no atbildes, kas sniegta uz pirmo līdz trešo jautājumu, un ņemot vērā KĪŠN 54. pantu, lasot to saistībā ar Hartas 50. pantu, vairs nevar apsūdzēt par šiem pašiem nodarījumiem, un tādēļ to vairs nevar aizturēt dalībvalstīs, pamatojoties uz šiem nodarījumiem. Tādējādi ir jāuzskata, ka šādos apstākļos Interpola sarkanajā paziņojumā ietverto personas datu reģistrācija dalībvalstu datubāzēs vairs nav vajadzīga un attiecīgajai personai saskaņā ar Direktīvas 2016/680 16. panta 2. punktu ir jābūt iespējai lūgt pārzini bez nepamatotas kavēšanās dzēst tās personas datus. Ja tomēr dati tiek tur saglabāti, tiem ir jāpievieno norāde, ka attiecīgo personu vairs nevar saukt pie atbildības dalībvalstī vai līgumslēdzējā valstī par tiem pašiem nodarījumiem saskaņā ar ne bis in idem principu.
11

Šī likuma 112.b panta 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Ja tiek konstatēts, ka nodokļa maksātājs: 1) tā iesniegtajā nodokļa deklarācijā ir norādījis: a) iekasējamā nodokļa summu, kas ir mazāka par maksājamo summu, b) nodokļa kredīta atmaksas summu vai priekšnodokļa atmaksas summu, kas pārsniedz maksājamo summu, c) nodokļa kredīta summu, kas atskaitāma no maksājamās nodokļa summas par turpmākajiem taksācijas periodiem, kas pārsniedz maksājamo summu, d) atmaksājamā nodokļa kredīta summu, atmaksājamā priekšnodokļa summu vai nodokļa kredīta summu, kas atskaitāma no maksājamās nodokļa summas par nākamajiem taksācijas periodiem, tā vietā, lai norādītu Valsts kasē maksājamo nodokļa summu, 2) nav ne iesniedzis nodokļa deklarāciju, ne samaksājis iekasējamo nodokļa summu, – nodokļu administrācijas vai muitas ieņēmumu administrācijas direktors nosaka precīzu atbilstošo summu un nosaka papildu nodokļa summu, kas atbilst 30 % no maksājamā nodokļa pārāk zemu novērtētās summas vai 30 % no nodokļa kredīta, no atmaksājamās priekšnodokļa summas vai no nodokļa kredīta summas, kas atskaitāma no par nākamajiem taksācijas periodiem maksājamā nodokļa summas, pārāk augstu novērtētās summas. 2. Ja, beidzoties nodokļu pārbaudes vai muitas ieņēmumu kontroles procedūrai vai nodokļu kontroles procedūras laikā, gadījumos, kas minēti: 1) šā panta 1. punkta 1. apakšpunktā – nodokļa maksātājs ir iesniedzis pareizu nodokļa deklarāciju, ņemot vērā konstatētos pārkāpumus, un ir samaksājis iekasējamo nodokļa summu vai ir atmaksājis nepamatoti atmaksāto summu, 2) šā panta 1. punkta 2. apakšpunktā – nodokļa maksātājs ir iesniedzis nodokļa deklarāciju un samaksājis maksājamā nodokļa summu, – papildu nodokļa maksājuma summa ir 20 % no maksājamā nodokļa pārāk zemu novērtētās summas vai 20 % no nodokļa kredīta, no atmaksājamās priekšnodokļa summas vai no nodokļa kredīta summas, kas atskaitāma no nodokļa summas, kas maksājama par turpmākajiem taksācijas periodiem, pārāk augstāku novērtētās summas.”