ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

Direktīvas 2014/59 36. pantā “Vērtēšana noregulējuma vajadzībām” ir noteikts: “1. Pirms noregulējuma darbības veikšanas vai attiecīgu kapitāla instrumentu norakstīšanas vai konvertācijas pilnvaru īstenošanas noregulējuma iestādes nodrošina, ka no publiskā sektora iestādēm, tostarp no noregulējuma iestādes, kā arī no iestādes vai 1. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minētās vienības neatkarīga persona veic objektīvu, piesardzīgu un reālistisku iestādes vai 1. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minētās vienības aktīvu un saistību vērtējumu. [..] 4. Vērtēšanas nolūki ir: a) gūt informāciju, lai konstatētu, vai ir izpildīti noregulējuma nosacījumi vai kapitāla instrumentu norakstīšanas vai konvertācijas nosacījumi; b) ja noregulējuma nosacījumi ir izpildīti, gūt informāciju, lai pieņemtu lēmumu par piemēroto noregulējuma darbību, ko veikt attiecībā uz iestādi vai 1. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minēto vienību; [..] e) ja tiek piemērots pagaidu iestādes instruments vai aktīvu nodalīšanas instruments, gūt informāciju, lai pieņemtu lēmumu par pārvedamiem aktīviem, tiesībām, saistībām vai akcijām vai citiem īpašumtiesību instrumentiem un lēmumu par atlīdzības apmēru, kuru paredzēts izmaksāt noregulējamajai iestādei, vai attiecīgā gadījumā akciju vai citu īpašumtiesību instrumentu īpašniekiem; [..] g) visos gadījumos nodrošināt to, lai brīdī, kad tiek piemēroti noregulējuma instrumenti vai īstenotas pilnvaras norakstīt vai konvertēt attiecīgos kapitāla instrumentus, tiktu pilnībā atzīti visi iestādes vai 1. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minētās vienības aktīvu zaudējumi [..]. 8. Vērtējumā norāda kreditoru apakšiedalījumu kategorijās atbilstoši viņu prioritātes līmeņiem saskaņā ar piemērojamiem maksātnespējas tiesību aktiem un novērtē, kādu attieksmi katra akcionāru un kreditoru kategorija varētu saņemt, ja iestādi vai 1. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minēto vienību likvidētu saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Minētais novērtējums neskar principa “neviens kreditors nav sliktākā situācijā” [no creditor worse off] piemērošanu saskaņā ar 74. pantu.”
41.

VwVfG 48. pantā “Prettiesiska administratīvā akta atsaukšana” ir noteikts: “(1) Prettiesisku administratīvo aktu, pat ja tas ir kļuvis nepārsūdzams, var pilnībā vai daļēji atsaukt ar atpakaļejošu spēku vai arī attiecībā uz nākotni. Administratīvo aktu, kas rada tiesības vai priekšrocības tiesvedībā vai arī apstiprina šādas tiesības vai priekšrocības (labvēlīgs administratīvais akts), var atsaukt, tikai ievērojot 2.–4. punktā minētos ierobežojumus. (2) Prettiesisku administratīvo aktu, kurā ir paredzēts vienreizējs vai pastāvīgs naudas maksājums vai sadalāms materiāls labums, vai arī [akts] ir to priekšnosacījums, nevar atsaukt, ja tā saņēmējs ir paļāvies uz to, ka administratīvais akts turpinās pastāvēt, un paļāvība ir aizsargājama salīdzinājumā ar sabiedrības interesēm to atsaukt. Paļāvība vispār ir aizsargājama, ja saņēmējs ir izmantojis veiktos maksājumus vai ir uzņēmies finanšu saistības, kuras vairs nevar atcelt vai arī var atcelt, tikai nonākot nelabvēlīgā situācijā, ko no tā saprātīgi nevar prasīt. Saņēmējs nevar atsaukties uz paļāvību, ja: 1. ir ieguvis administratīvo aktu ar viltu, draudiem vai kukuļošanu; 2. ir ieguvis administratīvo aktu, sniedzot būtiski nepareizu vai nepilnīgu informāciju; 3. ir zinājis par administratīvā akta prettiesiskumu vai arī par to nav zinājis rupjas neuzmanības dēļ. Administratīvo aktu trešajā teikumā paredzētajos gadījumos principā atsauc ar atpakaļejošu spēku. (3) Ja atsauc prettiesisku administratīvo aktu, kas nav minēts 2. punktā, iestādei pēc pieteikuma ir jānovērš nelabvēlīgā situācija, kas attiecīgajai personai ir radusies no tā, ka tā ir paļāvusies, ka akts turpinās pastāvēt, ja tās paļāvība ir aizsargājama no sabiedrības interešu viedokļa. Piemēro 2. punkta trešo teikumu. Tomēr finansiālā ziņā nelabvēlīgās sekas tiek atlīdzinātas tādā apmērā, kas nepārsniedz attiecīgās personas interesi, lai administratīvais akts paliktu spēkā. Novēršamās finansiāli nelabvēlīgās sekas nosaka iestāde. Prasību var iesniegt tikai viena gada laikā, un šis termiņš sākas, tiklīdz iestāde par to ir informējusi attiecīgo personu. (4) Ja iestāde uzzina faktus, kas pamato prettiesiska administratīva akta atsaukšanu, to var atsaukt tikai viena gada laikā no dienas, kad par to ir uzzināts. Tas neattiecas uz 2. punkta trešā teikuma 1. apakšpunktā minēto gadījumu. (5) Kad administratīvais akts ir kļuvis neaptrīdams, lēmumu par tā atsaukšanu pieņem iestāde, kurai ir tāda kompetence saskaņā ar 3. pantu. Tas attiecas arī tad, kad atsaucamo administratīvo aktu ir izdevusi cita iestāde.”
13.

Ar 2017. gada 21. februāraGesetz zur Änderung des Arbeitnehmerüberlassungsgesetzes und anderer Gesetze (Likums, ar ko groza Likumu par darbinieku norīkošanu un citus likumus) AÜG tika izdarīti grozījumi, kas stājās spēkā no 2017. gada 1. aprīļa. AÜG 1. pantā tika iekļauts jauns 1.b) punkts: “Pagaidu darba aģentūra nedrīkst norīkot pagaidu darba aģentūras darbinieku vienā un tajā pašā lietotājuzņēmumā ilgāk nekā uz 18 mēnešiem pēc kārtas; lietotājuzņēmums nedrīkst nodarbināt to pašu pagaidu darba aģentūras darbinieku ilgāk nekā 18 mēnešus pēc kārtas. Iepriekšējo norīkojumu periods, kur tā pati vai cita pagaidu darba aģentūra ir norīkojusi darbiniekus vienā un tajā pašā lietotājuzņēmumā, ir pilnībā jāņem vērā, ja starp nodarbinātībām ir pagājuši ne vairāk nekā 3 mēneši. Darbības nozares pušu noslēgtā darba koplīgumā var noteikt norīkojuma maksimālo ilgumu, kas atšķiras no pirmajā teikumā minētā ilguma. [..] Uzņēmuma vai profesionālā koplīgumā, kas noslēgts, pamatojoties uz darbības nozares sociālo partneru darba koplīgumu, var noteikt norīkojuma maksimālo ilgumu, kas atšķiras no pirmajā teikumā minētā ilguma. [..]”
45.

Par labu autonomai interpretācijai liecina arī salīdzinājums ar Grupu atbrīvojuma regulas 2. panta 18. punkta c) apakšpunkta formulējumu, kas skaidri ir saistīts ar to, vai uzņēmums atbilst savas valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, lai tam pēc kreditoru pieprasījuma piemērotu kolektīvu maksātnespējas procedūru ( 11 ). Pretēji Īrijas uzskatam, ir jāpieņem, ka Savienības likumdevējs, c) apakšpunktā skaidri atsaucoties uz valsts tiesībām, vienlaikus atturoties to darīt a) apakšpunktā saistībā ar parakstītā kapitāla izvērtēšanu, to ir darījis apzināti.
124.

No šo secinājumu 121. punkta un no tajā citētajiem punktiem izriet, ka aplūkojamajā gadījumā, pirmkārt, dati, kuri attiecas uz Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu, nebija nepieciešami, lai pamatotu lēmumus saskaņā ar pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 9. panta 2. un 3. punktu, un, otrkārt, lai pieņemtu minētos lēmumus, Komisijai nebija pienākuma veikt attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu pilnīgu kaitējuma analīzi saskaņā ar pamatregulas 3. panta 3. punktu. No tā izriet, ka principā Komisija, nepaziņojot minētos datus, netika pieļāvusi nekādu pārkāpumu.
2.

Šis lūgums būtībā ir par to, kā interpretēt Regulu (ES) Nr. 1308/2013 ( 2 ), kā arī Regulu (EK) Nr. 555/2008 ( 3 ), un tas attiecas, pirmkārt, uz jautājumu par to, cik atbilstīgi ir minēto vīna sūtījumu izcelsmes valstu – kas ir trešās valstis – izsniegti dokumenti, kas to ievešanas brīdī apliecina to atbilstību Savienības tiesībās atļautajai vīndarības praksei, lai pārbaudītu tāda vīna tirgotāja atbildību, kurš nav ievērojis šādas vīndarības metodes, un, otrkārt, uz jautājumu par to, vai ar Savienības tiesībām netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru persona var tikt atbrīvota no atbildības par tādu no trešām valstīm importētu vīna partiju laišanu tirgū, kuru ražošanā izmantotas Savienības tiesībās neatļautas vīndarības metodes, ja valsts iestādēm neizdodas atspēkot šo vīna partiju “atbilstības prezumpciju” Savienības tiesībās atļautajām vīndarības metodēm, kas piešķirta ar dokumentu V I 1.
92.

Lai gan būtu vien jāpriecājas par to, ka komercuzņēmumi iestājas par datu aizsardzību, pieļauju – kādiem citiem uzņēmumiem varētu būt arī citi iemesli, kādēļ tie vēlētos iebilst pret publiskās varas pieprasītu to apkopoto personas datu nosūtīšanu. Viens no iemesliem varētu būt saistīts ar šā uzdevuma izpildes izmaksām. Vai publiskajām iestādēm būtu jāļauj faktiski uzticēt daļu no publiskās pārvaldes īstenošanas ārpakalpojumu sniedzējiem, piespiežot privātuzņēmumus uzņemties izmaksas par tādu funkciju pildīšanu, kuras būtībā ir saistītas ar publisko pārvaldi? Šis jautājums kļūst svarīgs gadījumā, kad privātuzņēmumiem tiek prasīts veikt pastāvīgu, liela apjoma datu nosūtīšanu kopējā labuma vārdā, nesaņemot nekādu kompensāciju ( 47 ). Citi iemesli varētu būt ciešāk saistīti ar komercinteresēm. Ja mēs kaut vai uz acumirkli (protams, tīri hipotētiski) iedomātos, ka cilvēkiem visumā diez ko nepatīk maksāt nodokļus, nebūtu absurdi prezumēt arī to, ka daži no šiem cilvēkiem varētu izvēlēties citus ceļus, kā ievietot sludinājumus par saviem lietotajiem automobiļiem, nevis tīmekļvietni, kura vēlāk šo informāciju paziņo nodokļu iestādēm.
50.

Ja ziņojums ietilpst Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta piemērošanas jomā, tas ir atļauts ar nosacījumu, ka iepriekš no tā adresāta ir saņemta piekrišana. No Direktīvas 2002/58 2. panta otrās daļas f) punkta, lasot to kopsakarā ar Regulas 2016/679 94. panta 2. punktu, izriet, ka šai piekrišanai ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Direktīvas 95/46 2. panta h) punkta vai no šīs regulas 4. panta 11. punkta, atkarībā no tā, vai viena vai otra no šīm normām ratione temporis ir piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem. Runājot par prasību par prettiesiskas komercprakses izbeigšanu, nav izslēgts, ka gadījumā, ja StWL uzsāktās tiesvedības mērķis būtu panākt eprimo rīcības izbeigšanu nākotnē, Regula 2016/679 būtu piemērojama ratione temporis pamatlietā, lai gan šīs lietas pamatā esošie fakti ir radušies pirms 2018. gada 25. maija, kad šī regula kļuva piemērojama, jo Direktīva 95/46 no šī paša datuma tika atcelta ( 13 ). No tā izriet, ka tai ir jābūt vismaz brīvi sniegtai, konkrētai un apzinātai gribas izpausmei ( 14 ).
51.

Pretstatā šai interpretācijai Komisija un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka pastāv emisiju pārklāšanās un dubultas uzskaites risks, lai gan šāda pārklāšanās ir aizliegta ar vairākiem Lēmuma 2011/278 noteikumiem ( 21 ). 2021. gada 19. maija tiesas sēdē Vācijas Federatīvās Republikas pārstāvis uzsvēra, ka Lēmumā 2011/278 nav tādu kritēriju, kas divējādi skaidrojamos gadījumos ļautu nošķirt to, kas ir kurināmais, no vienas puses, un to, kas ir izejvielas, no otras puses.
34.

Lietās, kas attiecas uz iepriekš minēto Tiesas judikatūras pirmo virzienu, attiecībā uz apmaksāta ikgadējā atvaļinājuma ilgumu Tiesa ir konstatējusi, ka “darba ņēmēji, kas atsauces laikposmā ir prombūtnē no darba slimības atvaļinājuma dēļ, tiek pielīdzināti tiem, kuri ir faktiski strādājuši šajā laikposmā” ( 33 ). Tā kā Direktīvā 2003/88 tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu un samaksu šajā ziņā tiek uzskatītas par diviem vienas tiesības aspektiem, nav pamata nošķirt tiesību esamību no samaksas, ja runa ir par vienādu attieksmi pret darba ņēmējiem, kuri ir prombūtnē no darba slimības atvaļinājuma dēļ, un tiem, kuri šajā laikposmā ir faktiski strādājuši. Līdz ar to nevar būt nekādas atšķirības attiecībā uz to, vai darba ņēmējs ir pilnībā vai daļēji darbnespējīgs laikā, kad viņš izmantoja apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu, un nav iespējams arī piemērot pro rata pieeju attiecībā uz atalgojumu, kas jāmaksā apmaksāta ikgadējā atvaļinājuma laikposmos atkarībā no tā, vai darba ņēmējs ir pilnībā vai daļēji darbnespējīgs.
–

galvenokārt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru aktu apstrīdamais raksturs izriet no to tiesiskajām sekām, nevis no to galīgā rakstura, a fortiori ja nav identificēts juridiskais pamats, ar ko tiek nošķirts pagaidu akts no galīga akta. Šajā gadījumā strīdīgie paziņojumi ietekmēja to pensiju apmēru, kas viņiem tika izmaksātas no 2019. gada aprīļa; un pakārtoti,
69.

Tādas fakultatīvas tiesību normas kā Direktīvas 2003/96 5. panta ceturtais ievilkums ( 38 ) nav beznosacījuma, jo to piemērošana ir atkarīga no atsevišķu dalībvalstu lēmumiem, un dalībvalstīm šajā ziņā nav saistošs nekāds pienākums, kas izriet no Savienības tiesībām. Tādējādi šajās tiesību normās paredzētie atbrīvojumi nodokļa maksātājiem nerada tiesības, kurām būtu tieša iedarbība un kuru aizsardzību šie nodokļa maksātāji varētu pieprasīt valsts tiesās ( 39 ). Tādējādi nodokļa maksātājiem nav nekādu tiesību, kas izrietētu no Savienības tiesībām, tādēļ tiem nav piemērojams arī no Tiesas judikatūras izrietošais pienākums atmaksāt ar procentiem tos nodokļus, kas iekasēti, pārkāpjot šīs tiesības.
39.

Šai striktajai un stingrajai pieejai saistībā ar attiecīgā nodarījuma aprakstu ir jābūt savstarpējās uzticēšanās pamatā, it īpaši Pamatlēmuma 2005/214 5. panta 1. punkta kontekstā, kurā šī uzticēšanās izslēdz abpusējas sodāmības pārbaudi attiecībā uz sevišķi smagiem nodarījumiem. Informācijai, ko satur šī pamatlēmuma 4. pantā paredzētā apliecība, ir jāļauj izpildes valsts kompetentajai iestādei veikt lēmuma pārbaudi tā, lai nodrošinātu tā pareizu izpildi un it īpaši nodrošinātu, ka to ir pieņēmusi kompetenta iestāde un ka uz to attiecas minētā pamatlēmuma piemērošanas joma. Šajā kontekstā izpildes valsts kompetentā iestāde, ņemot vērā tai sniegto informāciju, var pārbaudīt, vai attiecīgais lēmums ietilpst Pamatlēmuma 2005/214 5. panta 1. punkta materiāltiesiskajā piemērošanas jomā tādējādi, ka nodarījuma abpusējas sodāmības pārbaude ir izslēgta, vai šī pamatlēmuma 5. panta 3. punkta piemērošanas jomā. Tomēr runa ir par ierobežotu pārbaudi, ko attiecīgā gadījumā papildina apspriešanās ar izdevējas valsts kompetento iestādi.
10.

Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. panta 1. punktā, kas attiecas uz disciplinārlietām, ir paredzēts, ka iecēlējinstitūcija var uzlikt kādu no šādiem sodiem: rakstveida brīdinājums, rājiens, izvirzīšanas augstākam līmenim atlikšana uz laiku no viena mēneša līdz divdesmit trim mēnešiem, līmeņa pazemināšana, pagaidu pazemināšana uz laiku no 15 dienām līdz vienam gadam, pazemināšana pakāpē tajā pašā funkciju grupā, klasificēšana zemākā funkciju grupā ar vai bez pakāpes pazemināšanas, atstādināšana no amata un attiecīgā gadījumā pro tempore pensijas samazināšana vai invaliditātes pabalsta daļas ieturēšana uz noteiktu laiku; šāda soda sekas nedrīkst skart ierēdņa apgādībā esošos.
108.

Šajā ziņā no A apsvērumiem izriet, ka viņa ceļojums norisinājās pieaugoša nelegālās imigrācijas riska laikposmā. Somijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar valsts robežsardzes sniegto informāciju nelikumīgas imigrācijas risks sāka pieaugt no 2015. gada aprīļa un ka 2015. gada jūlija beigās imigrācija bija ievērojami palielinājusies, sasniedzot augstāko punktu laikposmā no 2015. gada rudens līdz šā paša gada beigām. Tādējādi Somijas iestādēm bija tiesības veikt pārbaudes uz robežas, kad A 2015. gada 25. augustā pēc Somijas jūras robežas šķērsošanas atgriezās Helsinkos. Ņemot vērā to, ka Somijas robežsargi, šķiet, ir piemērojuši Regulas Nr. 562/2006 VI pielikuma 3.2.5. punkta otrajā daļā paredzēto izņēmumu, atkāpe no šīs regulas 4. un 7. panta nav piemērojama.
27.

Lietas dalībnieki, kas ir iesnieguši apsvērumus Tiesai, pauž atšķirīgas nostājas par to, kāda atbilde ir sniedzama uz šo jautājumu. No vienas puses, Francijas valdība, kā arī Overseas Financial un Oaktree Finance apgalvo, ka, lai attiecībā uz iesaldētajiem aktīviem varētu sākt tādu aizsardzības pasākumu, kuru ir minējusi iesniedzējtiesa, ir jāsaņem iepriekšēja kompetentās iestādes atļauja. No otras puses, Bank Sepah uzskata, ka šādus aizsardzības pasākumus attiecībā uz iesaldētajiem aktīviem var sākt bez iepriekšējas kompetentās iestādes atļaujas. Savukārt Eiropas Komisija pauž viedokli, ka, lai attiecībā uz iesaldētajiem aktīviem sāktu tādus aizsardzības pasākumus, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa, iepriekšēja kompetentās iestādes atļauja nav nepieciešama, bet pusei, kas plāno sākt šādus pasākumus, šī iestāde ir jāinformē iepriekš un regulāri.
58.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka judikatūrā Tiesa ir skaidri nošķīrusi pārsūtīšanas lēmumu un lēmumu neizskatīt pieteikumu no lēmumiem par nepieņemamību, kas ir pieņemti, piemērojot Direktīvu 2013/32. It īpaši Tiesa ir norādījusi, ka no šīs Direktīvas 33. panta 1. punkta teksta un it īpaši no izmantotajiem vārdiem “papildus gadījumiem, kad pieteikums netiek izskatīts saskaņā ar [Dublinas III] regulu”, kā arī no šīs tiesību normas mērķa un uzbūves izriet, ka šīs direktīvas 33. panta 2. punktā uzskaitītajās situācijās dalībvalstīm ar to ir ļauts noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepieņemamu, nepastāvot šo dalībvalstu pienākumam prioritāri izmantot Dublinas III regulā paredzētās uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas procedūras ( 23 ).
148.

Turklāt iespēja bērnam saņemt – atkarībā, pirmām kārtām, no Apvienotās Karalistes vēlmes piešķirt viņam pilsonību ( 101 ) un, otrām kārtām, no sarunu rezultātiem par Savienības un Apvienotās Karalistes attiecībām nākotnē – personu apliecinošus dokumentus, kas viņam de facto ļautu brīvi pārvietoties un uzturēties Savienības teritorijā ar katru no viņa vecākiem, nevar grozīt šo secinājumu. Papildus tam, ka šī iespējamība nav droša, no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šķērsli pilsoņu pārvietošanās brīvībai rada jau viens vienīgs fakts, ka viņiem ir divi publiski dokumenti ar atšķirīgu saturu, kas apliecina vienu un to pašu faktu, kā arī nopietnās neērtības, kas no tā izriet. Līdz ar to Brexit juridiskās sekas, ko iesniedzējtiesa minējusi trešajā prejudiciālajā jautājumā, neietekmē pamatlietas atrisinājumu.
153.

Attiecībā uz to, ka šo datu izpaušana būtu jāparedz tikai Vispārējai tiesai un Tiesai, manuprāt, VNV piedāvātā iespēja ir saistīta ar divu veidu grūtībām: pirmkārt, tiesvedību par ex ante iemaksām ir daudz gan valsts tiesās (657 administratīvie procesi vai tiesvedības, kas ierosinātas līdz 2020. gada 31. maijam, proti, par 32 lietām vairāk nekā 2019. gada jūnijā ( 57 )), gan Savienības tiesās (42 izskatāmās lietas, no kurām 19 lietas attiecas uz ex ante iemaksām par 2020. gadu, un viena apelācijas sūdzība 2020. gada 1. septembrī) ( 58 ); otrkārt, tiesas nevarētu apstrādāt vai pat pārbaudīt iestāžu neapstrādātos datus, jo trūkst nepieciešamo rīku, kā arī darba slodzes dēļ, kas rastos, ja būtu jāpārbauda visu datu pareizība.
68.

Tas nenozīmē, ka izpildes dalībvalsts nevarētu ņemt vērā to, vai aizmuguriski notiesātām personām izdošanas dalībvalstī ir nodrošinātas visas tiesības, uz kurām tām ir tiesības saskaņā ar Direktīvu 2016/343, ja tā to izvēlas. Tas vienkārši nozīmē to, ka, ja nav pārkāptas ar Direktīvu 2016/343 aizsargātās pamattiesības, šāds apsvērums ir šīs dalībvalsts ziņā.
12.

Saskaņā ar 8. pantu (“Pienākums iegūt atļauju”): “(1) Saimnieciskās darbības veicējam ir jābūt atļaujai veikt darbību pārtikas aprites uzņēmumos, kas ir šādi uzņēmumi: 1) uzņēmumi Regulas [Nr. 852/2004] 6. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē; 2) uzņēmumi, kuros ar dzīvnieku izcelsmes pirmproduktiem saistītas darbības neietver sākotnējās formas vai iezīmju maiņu, izņemot, ja uzņēmumos notiek minēto produktu primārā ražošana un ražotājs tajos veic saistītas darbības Regulas [Nr. 852/2004] izpratnē; 3) uzņēmumi, kuros darbības ar pirmproduktiem, kas nav dzīvnieku izcelsmes, ietver to sākotnējās formas vai iezīmju maiņu, izņemot Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā minētos uzņēmumus; 4) uzņēmumi, kuros pārstrādā pārtikas produktus, it īpaši tos sagatavo vai iesaiņo, izņemot pirmproduktu, kas nav dzīvnieku izcelsmes, iesaiņošanu vai izņemot Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā minētos uzņēmumus; 5) uzņēmumi, kuru darbība ir saistīta ar dzīvnieku izcelsmes pārtikas produktiem, kas minēti Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā, un no kuriem tie tiek nosūtīti citam saimnieciskās darbības veicējam; 6) uzņēmumi, kas uzglabā pārtikas produktus, kuri, lai nodrošinātu pārtikas nekaitīgumu, ir jāuzglabā temperatūrā, kas atšķiras no istabas temperatūras; 7) mazumtirdzniecības uzņēmumi, it īpaši uzņēmumi, kam darbība ir saistīta ar pārtikas produktiem, kuri, lai nodrošinātu pārtikas nekaitīgumu, jāuzglabā temperatūrā, kas atšķiras no istabas temperatūras, izņemot Regulas [Nr. 852/2004] II pielikuma III nodaļā minētos uzņēmumus; [..] (2) Ar darbības atļauju saimnieciskas darbības veicējam tiek piešķirtas tiesības uzsākt vai veikt saimniecisko darbību uzņēmumā vai uzņēmuma daļā, kas norādīta darbības atļaujā. (3) Par attiecīgo jomu atbildīgais ministrs noteikumos paredz to darbības jomu un pārtikas produktu kategoriju sīki izstrādātu sarakstu, attiecībā uz kurām saimnieciskās darbības veicējam ir jāsaņem darbības atļauja.”
97.

Piebildīšu, ka šīs iestādes iejaukšanās pilnvaras tomēr ir reglamentētas tostarp Regulas Nr. 913/2010 20. pantā. Kā izriet no atbildes uz otro jautājumu, valsts regulatīvā iestāde tādam infrastruktūras pārvaldītājam kā DB Netz nevar noteikt prasības attiecībā uz jaudas pieprasījumu iesniegšanas procedūru, šajā ziņā neapspriežoties ar citām valsts regulatīvajām iestādēm. Šis ierobežojums izriet nevis no valdes noteiktās sistēmas juridiskā rakstura, kā to norāda iesniedzējtiesa piektajā jautājumā, bet gan no regulatīvajām iestādēm ar Direktīvu 2012/34 un Regulu Nr. 913/2010 piešķirto pilnvaru apjoma.
41.

Manuprāt, šajā lietā atšķirības starp valodu versijām tomēr faktiski nepastāv. Pastāv strīds par to, ko Pārtikas produktu informācijas regulas un Šokolādes direktīvas teksts nozīmē vai prasa no tāda uzņēmēja kā Tesco, bet šo strīdu nav izraisījušas valodas versiju atšķirības kādā no minētajiem tiesību aktiem. Gluži pretēji, strīds ir par to, vai uzņēmējam ir jāizmanto konkrētās kombinētās sastāvdaļas nosaukums tā, kā tas ir definēts Savienības sekundārā tiesību akta (šeit – Šokolādes direktīvā) attiecīgajā valodu versijā, lai norādītu to sastāvdaļu sarakstā, kurš šim uzņēmējam ir jāsniedz saskaņā ar Pārtikas produktu informācijas regulas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu, vai arī tas var aizstāt šo nosaukumu ar savu paša tulkojumu, proti, pārtulkojot citu Šokolādes direktīvas oficiālo valodas versiju valodā(-s), kura jāizmanto sastāvdaļu sarakstam saskaņā ar Pārtikas produktu informācijas regulas 15. pantu, un piedāvāt šo tulkojumu tā, it kā tam būtu oficiālas versijas spēks.
42.

Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, kā noteikt tādā strīdā, kāds tiek izskatīts iesniedzējtiesā, piemērojamās tiesības, ja kāds no obligātajiem minimālajiem darba attiecību noteikumiem un nosacījumiem izriet no Francijas tiesībām, atbilde arī ir skaidra. Direktīvas par norīkotajiem darba ņēmējiem 3. panta 1. punktā ir ieviests to noteikumu un nosacījumu “obligātais” kodols, no kuriem dalībvalstis un norīkoto darba ņēmēju darba devēji nevar atkāpties neatkarīgi no darba attiecībām piemērojamā likuma ( 24 ). Būtībā šajos darba noteikumos un nosacījumos ir noteikta norīkoto darba ņēmēju aizsardzības bāze, kas ir jāievēro. “Minimālās algas likmes” ir daļa no šīs aizsardzības bāzes attiecībā uz aplūkotā darba ņēmēja norīkojuma laiku ( 25 ), un tās nosaka uzņemošās dalībvalsts tiesību akti, kuros ir definētas šīs “minimālās algas likmes” ( 26 ).
22.

Vācijas valdība norāda, ka atbilde uz uzdoto jautājumu ir rodama nevis Direktīvas 2014/41 2. panta c) punktā, bet gan 6. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Lai arī ar 2. panta c) punktu esot atļauts nošķirt kompetenci izdot rīkojumu par īpaša izmeklēšanas pasākuma veikšanu, no vienas puses, no kompetences izdot EIR, no otras puses, nav strīda par to, ka ar 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu pieprasījumam par pārrobežu izmeklēšanas pasākuma veikšanu ir aizliegts piemērot mazāk stingrus nosacījumus nekā tie, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir piemērojami līdzīgā vietējā lietā.