Proti, Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka atšķirība starp pabalstiem, uz kuriem neattiecas Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas joma, un pabalstiem, uz kuriem tā attiecas, pamatojas galvenokārt uz katra pabalsta būtiskajām pazīmēm, it īpaši uz tā mērķiem un piešķiršanas nosacījumiem, nevis uz to, ka pabalsts valsts tiesību aktā ir vai nav kvalificēts kā sociālā nodrošinājuma pabalsts (spriedumi, 1985. gada 27. marts, Scrivner un Cole, 122/84 , EU:C:1985:145 , 18. punkts; 1996. gada 11. jūlijs, Otte, C‑25/95 , EU:C:1996:295 , 21. punkts, kā arī 1998. gada 5. marts, Molenaar, C‑160/96 , EU:C:1998:84 , 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

Kāda sociālā pabalsta kvalificēšana kādā no sociālā nodrošinājuma jomām, kas uzskaitītas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 3. pantā, ko veikusi kompetentā valsts iestāde deklarācijā, ko, pamatojoties uz minētās regulas 9. panta 1. punktu, ir iesniegusi dalībvalsts, nav galīga. Sociālā pabalsta kvalifikāciju var veikt attiecīgā valsts tiesa – autonomi, ņemot vērā attiecīgo sociālo pabalstu veidojošos elementus, vajadzības gadījumā vēršoties Tiesā ar prejudiciālu jautājumu.

Tāds pabalsts kā pamatlietā aplūkotais ir uzskatāms par “vecuma pabalstu” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

Tiesa precizēja, ka, lai nošķirtu dažādas sociālā nodrošinājuma pabalstu kategorijas, ir jāņem vērā risks, uz kuru attiecas katrs pabalsts (spriedumi, 2006. gada 18. jūlijs, De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, 27. punkts, kā arī 2013. gada 19. septembris, Hliddal un Bornand, C‑216/12 un C‑217/12, EU:C:2013:568, 52. punkts).

Tādējādi Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā norādītos vecuma pabalstus galvenokārt raksturo tas, ka to mērķis ir nodrošināt tādu personu iztikas līdzekļus, kuras, sasniedzot zināmu vecumu, atstāj darbu un kurām vairs nav pienākuma būt pieejamām nodarbinātības administrācijai (spriedums, 1983. gada 5. jūlijs, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, 14. punkts).

Turpretī pirmspensijas pabalsti, pat ja tiem ir zināma līdzība ar vecuma pabalstiem attiecībā uz to priekšmetu un mērķi, proti, tostarp nodrošināt iztikas līdzekļus personām, kuras ir sasniegušas zināmu vecumu, tie no vecuma pabalstiem atšķiras tostarp tādā ziņā, ka to mērķis ir saistīts ar nodarbinātības politiku, palīdzot atbrīvot darba vietas, ko ieņem darbinieki, kam tuvojas pensijas vecums, par labu jauniešiem bez darba, kas ir mērķis, kurš radies saistībā ar ekonomikas krīzi, kas skārusi Eiropu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 5. jūlijs, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, 16. un 17. punkts). Tāpat, ja uzņēmums izbeidz veikt saimniecisko darbību, šāda pabalsta piešķiršana veicina atlaisto darbinieku, kam piemērota bezdarba apdrošināšanas shēma, skaita samazināšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1996. gada 11. jūlijs, Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, 31. punkts).

Līdz ar to pirmspensijas pabalsti ir saistīti arī ar ekonomikas krīzes, pārstrukturēšanas, atlaišanas un racionalizācijas kontekstu.

Pat ja a priori pārejas pensijas saņēmējs – kā darba ņēmējs, kurš saņem pirmspensijas pabalst Regulas Nr. 883/2004 1. panta x) punkta izpratnē, izbeidz vai pārtrauc profesionālās darbības veikšanu līdz vecumam, kurā viņam var tikt piešķirta vecuma pensija, tomēr pārejas pensija ir saistīta nevis ar situāciju darba tirgū ekonomikas krīzes kontekstā, nedz ar uzņēmuma ekonomisko kapacitāti pārstrukturēšanā, bet vienīgi ar darba veidu, kas ir īpašs vai tiek veikts īpašos apstākļos.

Turklāt, tā kā attiecīgajos valsts tiesību aktos ir skaidra atsauce uz darba ņēmēju novecošanas procesu un nav minēts mērķis atbrīvot darba vietas jaunāku personu labā, attiecīgais pabalsts pamatlietā šķiet vairāk saistīts ar vecuma pabalstiem.

(skat. 44.–47., 52., 53. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)