ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai Savienības tiesiskā regulējuma jomā par maksimālā reklāmām paredzētā raidlaika pārsniegšanas aizliegumu, ņemot vērā [Eiropas Savienības] tiesībās grupas vai atsevišķas saimnieciskas vienības jēdzienam piešķirto vispārējo nozīmi, kas izriet no dažādiem konkurences tiesību avotiem (it īpaši, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, no Direktīvas 2018/1808/ES (1) 43. apsvēruma un no Direktīvas 2010/13/[ES] (2) 23. panta jaunās redakcijas), neskarot Itālijas valsts tiesību aktos pastāvošo atšķirību starp atļaujām, kuras paredzētas televīzijas un radio raidorganizācijām atbilstoši Likumdošanas dekrēta 177/[2005] 5. panta 1. punkta b) apakšpunktam, par [ES tiesībām] atbilstošu var uzskatīt tādu valsts tiesību normu par radio un televīziju interpretāciju, atbilstoši kurai no šī paša Likumdošanas dekrēta 177/[2005] 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta, kurš pašreiz spēkā esošajā versijā ir grozīts no 2010. gada 30. marta (transponējot Direktīvu 2007/65/EK (3)), izriet, ka konverģences process starp dažādiem saziņas veidiem (elektroniskā saziņa, publicēšana – ieskaitot elektronisko, un internets jebkurā tā izmantošanas veidā) ir spēkā attiecībā uz televīzijas un radio plašsaziņas līdzekļu pakalpojumu sniedzējiem, it īpaši, ja tie ir jau integrēti savstarpēji saistītu uzņēmumu grupās, un ka [šis process] vispārīgā veidā ir obligāts, ar no tā izrietošajām sekām minētā [Likumdošanas dekrēta] 38. panta 6. punkta interpretācijas jomā, līdz ar to raidorganizācija var būt arī grupa, ko uzskata par vienu saimniecisku vienību, vai tieši pretēji – ņemot vērā atgādinātos [ES] tiesību principus,– tādēļ, ka maksimālā reklāmas raidlaika pārsniegšanas aizliegums ir autonoms attiecībā uz vispārējām konkurences tiesībām, grupām un iepriekš minētajam konverģences procesam, kā arī tā saucamajai starpmediju darbībai pirms 2018. gada nebija iespējams piešķirt nozīmi, līdz ar to nolūkā aprēķināt maksimālo reklāmas raidlaiku, ir jāaplūko tikai viena raidorganizācija atsevišķi, pat ja tā pieder grupai (šis aspekts tiek norādīts tikai Direktīvas 2010/13/[ES] 23. panta konsolidētajā tekstā, kas stājās spēkā pēc Direktīvas 2018/1808/ES pieņemšanas)?
1)

a) Vai jēdziens “pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts” Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180 (1)), 29. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir jāsaprot dalībvalsts (šajā lietā trešā dalībvalsts, t.i., Nīderlande), kas kā pēdējā citai dalībvalstij ir iesniegusi pieprasījumu par atpakaļuzņemšanu vai uzņemšanu? b) Noliedzošas atbildes gadījumā: vai apstāklis, ka iepriekš starp divām dalībvalstīm (šajā lietā: Vācija un Itālija) ir tikusi noslēgta vienošanās par atbildības atzīšanu, ietekmē trešās dalībvalsts (šajā lietā: Nīderlande) no Dublinas regulas izrietošās juridiskās saistības pret ārvalstnieku vai dalībvalstīm, kas ir noslēgušas šo iepriekšējo vienošanos, un, ja tas tā ir, kāda ir šī ietekme?
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180 (1)), 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pārsūtīšanas termiņa, kas turpinās 29. panta 1. un 2. punkta izpratnē, skaitīšana sākas no jauna brīdī, kad ārvalstnieks, pēc tam, kad viņš bēgot ir izvairījies no pārsūtīšanas no dalībvalsts, citā (šajā lietā: trešajā) dalībvalstī no jauna lūdz piešķirt starptautisko aizsardzību?
1)

Vai Eiropas Komisijas 2014. gada 17. jūnija regulas Nr. 651/2014, ar ko noteiktas atbalsta kategorijas atzīst par saderīgām ar iekšējo tirgu, piemērojot Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. un 108. pantu (1), 2. panta 83. punkts ir iztulkojams tādējādi, ka par pētniecības un zināšanu izplatīšanas organizāciju ir uzskatāms subjekts (piemēram, universitāte vai pētniecības institūts, tehnoloģiju pārneses aģentūra, inovācijas starpnieks, uz pētniecību orientētas fiziskas vai virtuālas sadarbības subjekts), kura viens no darbības mērķiem ir neatkarīgi veikt fundamentālos pētījumus, rūpnieciskos pētījumus vai eksperimentālo izstrādi vai plaši izplatīt šādu darbību rezultātus mācību, publikāciju vai zināšanu pārneses veidā, bet kura lielākā daļa no paša gūtā finansējuma ir ieņēmumi no saimnieciskās darbības?
3)

Vai 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “sistēmiskas problēmas patvēruma procedūrā” ietver arī iespējamās sekas, kuras izriet no dalībvalsts, kas veic atpakaļuzņemšanu, tiesu pieņemtajiem galīgiem lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu, ja tiesa, kas izskata pieteikumu saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 604/2013 27. pantu, uzskata, ka pastāv reāls risks, ka gadījumā, ja dalībvalsts veic pieteikuma iesniedzēja repatriāciju uz viņa izcelsmes valsti, viņš cietīs no necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes, ņemot vērā arī, ka ir konstatēta vispārēja bruņota konflikta esamība 2011. gada 13. decembra Direktīvas [2011/]95 (2) 15. panta c) punkta izpratnē?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 21. maijā iesniedza Corte d’appello di Venezia (Itālija) – Agecontrol SpA/ZR, Lidl Italia Srl

(Lieta C-319/21)

(2021/C 310/15)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Corte d’appello di Venezia

Pamatlietas puses

Prasītāja: Agecontrol SpA

Atbildētāji: ZR, Lidl Italia Srl

Prejudiciālie jautājumi

Vai Komisijas Regulas (ES) Nr. 543/2011 (1) 5. panta 4. punkts, lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas 5. panta 1. punktu un 8. pantu un ar Padomes Regulas (ES[EK]) Nr. 1234/2007 (2) (2007. gada 22. oktobris) 113. un 113.a pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir noteikts pienākums sagatavot pavaddokumentu, norādot tādu svaigu augļu un dārzeņu nosaukumus un izcelsmes valsti, kuri tiek sūtīti jau iepriekš iesaiņoti vai ražotāja sagatavotos oriģinālajos iepakojumos, to pārvadāšanas laikā no kādas tirdzniecības sabiedrības izplatīšanas platformas uz tās pašas sabiedrības pārdošanas punktu, neatkarīgi no apstākļa, ka uz vienas iepakojuma puses ir tiešs neizdzēšams marķējums vai iepakojumā iestrādāta vai tam piestiprināta etiķete, kurā ir Regulas (ES) Nr. 543/2011 I nodaļā paredzētās norādāmajā informācijā iekļaujamās ziņas (tostarp norādes ar produktu nosaukumu un izcelsmes valsti), un ka šī informācija ir jānorāda arī tā piegādātāja izdotajos rēķinos, no kura sabiedrība – produktu tirgotāja tos ir iegādājusies, kā arī jāuzglabā šīs sabiedrības grāmatvedības dokumentācijā un paziņojumā, kas novietots redzamā vietā transportlīdzeklī, ar kuru produktus pārvadā?

(1) Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 543/2011 (2011. gada 7. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EK) Nr. 1234/2007 piemērošanai attiecībā uz augļu un dārzeņu un pārstrādātu augļu un dārzeņu nozari (OV 2011, L 157, 1. lpp.).

(2) Padomes Regula (EK) Nr. 1234/2007 (2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula) (OV 2007, L 299, 1. lpp.).
C 289/26

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 22. aprīlī iesniedza Landgericht Hamburg (Vācija) iesniedza – TUIfly GmbH/FI, RE

(Lieta C-253/21)

(2021/C 289/37)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Landgericht Hamburg

Pamatlietas puses

Prasītāja: TUIfly GmbH

Atbildētāji: FI, RE

Prejudiciālais jautājums

Vai Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punkts 7. panta 1. punkts un 8. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par lidojuma atcelšanu uzskata to, ka lidmašīna nolaižas citā, rezervācijā neparedzētā ielidošanas lidostā, kas neatrodas tajā pašā pilsētā, vietā vai reģionā, kur ir rezervācijā paredzētais lidojuma galamērķis, un pasažieri galu galā no šīs lidostas ar lidostas autobusu tiek aizgādāti uz sākotnēji paredzēto galamērķa lidostu, kur tie ierodas ar mazāk nekā 3 stundu kavēšanos?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (1) 8. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/61/ES (2014. gada 15. maijs) par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai (2) 3. panta 5. punktu un 1. panta 3. un 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz valsts regulatīvajai iestādei noteikt operatoram, kura rīcībā ir fiziskā infrastruktūra un kurš vienlaikus ir publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējs vai elektronisko sakaru tīklu nodrošinātājs, bet kurš netika noteikts kā operators ar būtisku ietekmi tirgū, pienākumu piemērot šīs iestādes ex ante paredzētos nosacījumus, kas reglamentē piekļuves šī operatora fiziskajai infrastruktūrai principus, tostarp līgumu slēgšanas noteikumus un procedūras un piemērojamās maksas par piekļuvi, neatkarīgi no tā, vai pastāv strīds par piekļuvi šī operatora fiziskajai infrastruktūrai un pastāv efektīva konkurence tirgū? Pakārtoti (II variants)
4)

Apstiprinošas atbildes uz trešo jautājumu gadījumā, vai ir jāpieņem, ka tirgotāja rīcība, kas izpaužas kā nesaprotama un neskaidra standartlīguma izmantošana attiecībās ar patērētāju, ir jāvērtē atbilstoši Direktīvai 93/13 (2) un vai līdz ar to Direktīvas 93/13 5. pantā ietvertais nosacījums par līguma noteikumu sagatavošanu vienkāršā un skaidri saprotamā valodā ir jāinterpretē tādējādi, ka apdrošināšanas līgumos, kas ir piesaistīti apdrošināšanas kapitālieguldījumu fondam un kas tiek slēgti ar patērētājiem, individuāli nesaskaņots līguma noteikums, kurā nav tieši noteikta ieguldījuma riska pakāpe apdrošināšanas līguma darbības laikā, bet ir tikai informēts par iespēju zaudēt daļu no iemaksātās pirmās prēmijas un kārtējām prēmijām, ja persona atteiksies no apdrošināšanas pirms apdrošināšanas perioda beigām, atbilst šim nosacījumam?
b)

prasībām par neatkarīgu tiesu, kas noteikta tiesību aktos, neatbilst tāda tiesa, kuras sastāvā ir persona, kas iecelta šīs tiesas tiesneša amatā procedūrā, kura bija atkarīga no izpildvaras patvaļīgas iekaukšanās un nepiedalījās tiesnešu pašpārvaldes struktūras, kuru amatos lielākajā daļā gadījumu tiesneši ir iecelti neatkarīgi no izpildvaras vai likumdošanas varas, vai cita iestāde, kas nodrošina objektīvu kandidāta novērtēšanu, ņemot vērā to, ka tiesnešu pašpārvaldes struktūru vai tādas iestādes dalība, kas ir neatkarīga no izpildvaras un likumdošanas varas un nodrošina objektīvu kandidāta novērtēšanu tiesneša iecelšanas procedūrā, Eiropas tiesību tradīcijā, uz kuru balstās LES un Hartas noteikumi un kas veido Eiropas Savienības kā tiesiskas Savienības pamatus, ir nepieciešama, lai uzskatītu, ka valsts tiesa garantē obligāto efektīvas tiesību aizsardzības tiesā pakāpi lietās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, tādējādi nodrošinot varas dalīšanas, varas līdzsvarošanas un tiesiskuma principus;
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (turpmāk tekstā – “Profesionālo kvalifikāciju direktīva”) 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts redakcijā, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/55/ES (1) (2013. gada 20. novembris), ir jāinterpretē tādējādi, ka par reglamentēto profesiju ir uzskatāma profesija, kurā atbilstības prasības, no vienas puses, nosaka kādas dalībvalsts izglītības ministra izdoti noteikumi, bērnudārza audzinātājam nepieciešamās pedagoģiskās kompetences saturu reglamentē profesionālais standarts, un dalībvalsts ir uzdevusi iekļaut bērnudārza audzinātāja profesiju Komisijas izveidotajā reglamentēto profesiju datubāzē, taču, no otras puses, saskaņā ar atbilstības prasībām, kas attiecīgajos noteikumos izvirzītas šai profesijai, darba devējam tiek piešķirta rīcības brīvība, vērtējot šo atbilstības prasību izpildi, it īpaši attiecībā uz prasībām pedagoģiskajai kompetencei, un pedagoģiskās kompetences esamības apliecināšanu neregulē nedz minētie noteikumi, nedz citi likumi, noteikumi vai administratīvie priekšraksti?
6)

Vai tas ir pretrunā Savienības tiesībām, ja šis ieguvums no lietošanas tiek aprēķināts no pilnas pirkuma cenas, neveicot atskaitījumu par transportlīdzekļa vērtības samazinājumu, kas izriet no tā aprīkošanas ar neatļautu pārveidošanas ierīci, un/vai, ņemot vērā to, ka pircējs nebija vēlējies lietot Savienības tiesībām neatbilstošu transportlīdzekli? Neatkarīgi no atbildēm uz pirmo līdz sesto prejudiciālo jautājumu:
1)

Vai, vērtējot atsevišķi un interpretējot autonomi, prasījums no neatļautas darbības kā prasījums no līguma Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (1) 7. panta 1. punkta izpratnē ir kvalificējams jau tad, ja prasījums no neatļautas darbības kaut kādā ziņā konkurē ar prasījumu no līguma un ja konstatējums, vai pastāv prasījums no neatļautas darbības, nav atkarīgs no līguma interpretācijas?
3)

Ja, ņemot vērā uz pirmo vai otro jautājumu sniegto atbildi, Briseles IIa regula ir jāinterpretē tādējādi, ka runa ir par bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu un ka tādējādi viņš būtu jāatdod atpakaļ viņa dzīvesvietas valstij, vai 1980. gada Hāgas konvencijas 13. panta pirmās daļas b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas rada šķērsli bērna atpakaļatdošanai, i) pamatojoties uz to, ka pastāv nopietns risks šīs tiesību normas izpratnē, ka tāda zīdaiņa, par kuru māte ir personīgi rūpējusies, atpakaļatdošana, ja viņš tiktu atdots atpakaļ viens pats, sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamus apstākļus, vai ii) pamatojoties uz to, ka bērns savas dzīvesvietas valstī tiek nodots aprūpē un ievietots krīzes centrā vai nu viens pats, vai arī kopā ar māti, kas norāda uz to, ka pastāv nopietns risks šīs tiesību normas izpratnē, ka bērna atpakaļatdošana viņam radītu fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radītu neciešamus apstākļus; vai arī iii) tādēļ, ka bērnam bez derīgas uzturēšanās atļaujas tiktu radīti neciešami apstākļi šīs tiesību normas izpratnē?
C 242/11

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 26. martā iesniedza Obvodní soud pro Prahu 1 (Čehijas Republika) – Správa železnic, státní organizace/České dráhy a.s. u.c.

(Lieta C-221/21)

(2021/C 242/14)

Tiesvedības valoda – čehu

Iesniedzējtiesa

Obvodní soud pro Prahu 1

Pamatlietas puses

Prasītāja: Správa železnic, státní organizace

Atbildētāji: České dráhy a.s., PKP CARGO INTERNATIONAL, a.s., PDV RAILWAY a.s., KŽC Doprava, s.r.o.

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai valsts tiesiskais regulējums, kāds tas ir paredzēts grozītā zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (Likums Nr. 99/1963 par Civilprocesa kodeksu; turpmāk tekstā – “CPK”) piektajā daļā, atbilst prasībām par regulatīvās iestādes lēmuma pārskatīšanu tiesā saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/34/ES (1) (2012. gada 21. novembris), ar ko izveido vienotu Eiropas dzelzceļa telpu (turpmāk tekstā – “Direktīva 2012/34”), 56. panta 10. punktu?

2) Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai Direktīvas 2012/34 56. panta 10. punktu var interpretēt tādējādi, ka regulatīvas iestādes lēmuma pārskatīšana tiesā var tikt pabeigta ar tiesas izlīgumu saskaņā ar CPK 99. pantu?

3) Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai prasības, kas attiecas uz vienas valsts regulatīvās iestādes izveidošanu dzelzceļa nozarē saskaņā ar Direktīvas 2012/34 55. panta 1. punktu, regulatīvās iestādes funkcijām saskaņā ar Direktīvas 2012/34 56. panta 2., 6., 11. un 12. punktu un regulatīvo iestāžu sadarbību saskaņā ar Direktīvas 2012/34 57. panta 2. punktu, pieļauj, ka regulatīvās iestādes pieņemtie lēmumi par lietas būtību tiktu aizstāti ar atsevišķu vispārējās jurisdikcijas tiesu, kurām nav saistoši regulatīvās iestādes konstatējumi par faktiem, spriedumiem?

(1) OV 2012, L 343, 32. lpp.
1)

Vai pievienotās vērtības nodokļa neitralitātes princips, kā arī PVN direktīvas (1) [30. apsvērums] un 63., 167., 168., 178.–180, 182. un 273. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir Az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (2007. gada Likums Nr. CXXVII par pievienotās vērtības nodokli), tā redakcijā, kas bija spēkā no 2015. gada 1. janvāra līdz 2017. gada 31. decembrim, 137. panta 3. punkta pēdējais teikums, saskaņā ar kuru “arī tad, ja nodokļu administrācija atsauc nodokļu maksātāja numuru, to neapturot, nodokļu maksātājs zaudē šīs savas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu dienā, kad lēmums par minētā numura atsaukšanu kļūst galīgs”, un tā 137. pants, tā redakcijā, kas bija spēkā no 2018. gada 1. janvāra līdz 2020. gada 26. novembrim, saskaņā ar kuru, “ja valsts nodokļu un muitas administrācija atsauc nodokļu maksātāja numuru, nodokļu maksātājs zaudē tiesības uz nodokļa atskaitīšanu dienā, kad lēmums par minētā numura atsaukšanu kļūst galīgs”?
3.

Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša: vai Savienības tiesības, it īpaši Savienības tiesību pārākuma princips un prasība par tā iedarbību ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā tādas valsts tiesību normas kā Šķīrējtiesu likuma 34. panta otrajā daļā ietvertā preklūzijas norma piemērošana, ja šādas piemērošanas rezultātā puse lietā par tiesību akta atcelšanu, izvirzot iebildi, nevar atsaukties uz to, ka nav spēkā esošas vienošanās par šķīrējtiesu, jo šķīrējtiesas klauzula vai priekšlikums par šķīrējtiesu saskaņā ar ECT 26. pantu nav spēkā vai nav piemērojami to nesaderības ar Savienības tiesībām dēļ?
—

neesot ņēmusi vērā, ka ierobežojošajiem pasākumiem ir aizsargājošs un pēc definīcijas pagaidu raksturs un to spēkā esamība vienmēr ir atkarīga no tā, vai faktiskie un juridiskie apstākļi, uz kuru pamata tie tika pieņemti, joprojām pastāv un vai to saglabāšana ir nepieciešama, lai sasniegtu izvirzīto mērķi;
2.

Par obligāti norādāmo informāciju atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktam a) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta p) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīgumā norādāmajam dienā maksājamo procentu apmēram ir jāizriet aritmētiski no līgumā norādītās līgumiskās aizņēmuma likmes? b) Par Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta r) apakšpunktu: aa) Vai šis tiesiskais regulējums ir jāinterpretē tādējādi, ka informācija par kredīta pirmstermiņa atmaksas gadījumā noteiktu piemērojamo pirmstermiņa atmaksas kompensāciju kredītlīgumā ir jānorāda tik precīzi, ka patērētājs vismaz aptuveni var aprēķināt maksājamās kompensācijas apmēru? (ja uz iepriekšējo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši) bb) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta r) apakšpunktam un 14. panta 1. punkta otrajam teikumam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram nepilnīgas informācijas gadījumā Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta r) apakšpunkta izpratnē atteikuma tiesību termiņu tomēr sāk skaitīt no līguma noslēgšanas brīža un zūd tikai kreditora tiesības uz kompensāciju par priekšlaicīgu kredīta atmaksu? c) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka absolūtos skaitļos ir jānorāda kredītlīguma noslēgšanas brīdī spēkā esošā nokavējuma procentu likme vai vismaz spēkā esošā atsauces procentu likme (šajā gadījumā – procentu pamatlikme atbilstoši BGB 247. pantam), uz kuras pamata aprēķina spēkā esošo nokavējuma procentu likmi kopā ar piemaksu (šajā gadījumā – piecus procentpunktus atbilstoši BGB 288. panta 1. punkta otrajam teikumam), un vai patērētājs ir jāinformē par atsauces procentu likmi (procentu pamatlikme) un tās mainīgumu? d) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta t) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīguma tekstā ir jāsniedz informācija par būtiskajiem formālajiem priekšnoteikumiem, lai piekļūtu ārpustiesas sūdzību un pārsūdzību mehānismam? Ja vismaz uz vienu no iepriekšējiem jautājumiem II.2.a)–d) tiek sniegta apstiprinoša atbilde: e) Vai Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punkta otrā teikuma b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atteikuma termiņu sāk skaitīt tikai tad, kad ir tikusi sniegta pilnīga un satura ziņā pareiza informācija atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktam? Ja atbilde ir noliedzoša: f) Kādi ir noteicošie kritēriji, lai, neņemot vērā nepilnīgu un satura ziņā nepareizu informāciju, izraisītu atteikuma termiņa skaitīšanas sākumu? Ja uz iepriekšējo jautājumu II.1.a) un/vai vismaz vienu no jautājumiem II.2.a)–d) tiek atbildēts apstiprinoši:
2)

Tiesai tiek lūgts noteikt: a) vai LESD 56. pantā paredzētais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips, kā arī analoģiski principi, kas izriet no Direktīvas 2006/123/EK (2) un Direktīvas 2000/31/EK (3), ja tās ir piemērojamas šajā jomā, nepieļauj tādu valsts pasākumu, kas uzliek nekustamo īpašumu starpniekiem, kuri darbojas Itālijā – tātad ieskaitot operatorus nodokļu nerezidentus, kuri savus pakalpojumus sniedz tiešsaistē, – pienākumus vākt datus par starpnieka darbības rezultātā noslēgtajiem īstermiņa īres līgumiem un pēc tam paziņot tos nodokļu iestādēm, saistībā ar tiešo nodokļu, kas ir jāmaksā pakalpojuma izmantotājiem, iekasēšanu? b) Vai LESD 56. pantā paredzētais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips, kā arī analoģiski principi, kas izriet no Direktīvas 2006/123/EK un Direktīvas 2000/31/EK, ja tās ir piemērojamas šajā jomā, nepieļauj tādu valsts pasākumu, kas uzliek nekustamo īpašumu starpniekiem, kuri darbojas Itālijā – tātad ieskaitot operatorus nodokļu nerezidentus, kuri savus pakalpojumus sniedz tiešsaistē, – un kuri ir iesaistīti ar to starpniecību noslēgto īstermiņa īres līgumu īres maksas maksājuma posmā, pienākumu, saistībā ar tiešo nodokļu, kas ir jāmaksā pakalpojuma izmantotājiem, iekasēšanu, ieturēt no minētās maksas nodokli, pēc tam ieskaitot to Valsts Kasē? c) Ja atbilde uz iepriekšējiem jautājumiem ir apstiprinoša, vai LESD 56. pantā paredzētais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips, kā arī analoģiski principi, kas izriet no Direktīvas 2006/123/EK un Direktīvas 2000/31/EK, ja tās ir piemērojamas šajā jomā, tomēr var, ievērojot (Eiropas Savienības) tiesības, tikt ierobežoti ar tādiem valsts pasākumiem kā iepriekš a) un b) punktā aprakstītie pasākumi, ņemot vērā apstākli, ka pretējā gadījumā tiešo nodokļu iekasēšana no pakalpojuma izmantotājiem ir neefektīva? d) Vai LESD 56. pantā paredzētais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips, kā arī analoģiski principi, kas izriet no Direktīvas 2006/123/EK un Direktīvas 2000/31/EK, ja tās ir piemērojamas šajā jomā, tomēr var, ievērojot (Eiropas Savienības) tiesības, tikt ierobežoti ar tādiem valsts pasākumiem, kas uzliek nekustamo īpašumu starpniekiem, kuri Itālijā ir nodokļu nerezidenti, pienākumu iecelt pārstāvi nodokļu jautājumos, kuram starpnieka nodokļu nerezidenta vārdā ir jāizpilda iepriekš b) punktā aprakstītie valsts pasākumi, jo pretējā gadījumā tiešo nodokļu iekasēšana no pakalpojuma izmantotājiem ir neefektīva?
1)

Vai tādos apstākļos kā pamatlietā Padomes Direktīvas 2006/112/EK (1) (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta a) punkts, skatīts kopā ar 167. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pārvaldītājsabiedrībai, kas sniedz ar nodokli apliekamus pakalpojumus meitasuzņēmumiem, ir tiesības atskaitīt priekšnodokli arī par pakalpojumiem, ko tā saņem no trešajām personām un pret dalības kopējā peļņā garantiju iegulda meitasuzņēmumos, lai gan saņemtajiem pakalpojumiem ir tieša un tūlītēja saikne nevis ar pārvaldītājsabiedrības pašas darījumiem, bet ar meitasuzņēmumu darbībām, kas (galvenokārt) ir atbrīvotas no nodokļa, kā arī saņemtie pakalpojumi netiek iekļauti ar nodokli apliekamo darījumu (kuri tiek sniegti meitasuzņēmumiem) cenā un neveido daļu no pārvaldītājsabiedrības pašas saimnieciskās darbības vispārējām izmaksām?