ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 6. septembrī ( 1 )

Lieta C‑384/16 P

European Union Copper Task Force

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Prasība daļēji atcelt tiesību aktu – LESD 263. panta ceturtā daļa – Reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem – Individuāls skārums – Iebilde par daļēju prettiesiskumu – Augu aizsardzības līdzekļi – Regula (EK) Nr. 1107/2009 – Īstenošanas regula (ES) Nr. 540/2011 – Īstenošanas regula (ES) 2015/408 – Augu aizsardzības līdzekļu laišana tirgū un aizstājamo vielu saraksta izveidošana – Vara savienojumi

I. Ievads

1. Šī lieta attiecas uz apelācijas sūdzību, ko iesniegusi European Union Copper Task Force (turpmāk tekstā – “EUCuTF”) par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 27. aprīļa rīkojumu European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2016:265).

2. Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja EUCuTF prasību daļēji atcelt Komisijas 2015. gada 11. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/408 par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 80. panta 7. punkta īstenošanu un aizstājamo vielu saraksta izveidošanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”) ( 2 ). Vispārējā tiesa galvenokārt nosprieda, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar norādīt uz personīgu ieinteresētību un, otrkārt, ka tās locekļiem nav locus standi, jo apstrīdētā regula tos nav skārusi individuāli. Turklāt Vispārējā tiesa nosprieda, ka EUCuTF celtā prasība arī nevar tikt pamatota ar LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, jo apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem šīs tiesību normas izpratnē.

3. Ar savu apelācijas sūdzību EUCuTF dod Tiesai iespēju precizēt šajā tiesību normā lietotā darbības vārda “būt saistītam” interpretāciju ( 3 ). Proti, lai gan šis jēdziens ir būtisks, piemērojot iepriekš minēto tiesību normu, tā interpretāciju Tiesa tiešām nav izskatījusi ne, piemēram, lietā, kurā pasludināts 2013. gada 19. decembra spriedums Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), ne lietā, kurā pasludināts 2015. gada 28. aprīļa spriedums T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Direktīva 91/414/EEK

4. Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvas 91/414 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū ( 4 ) I pielikumā bija paredzēts to darbīgo vielu saraksts, ko atļauts izmantot augu aizsardzības līdzekļos.

5. Atbilstoši Komisijas 2009. gada 23. aprīļa Direktīvas 2009/37/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 91/414, lai tajā iekļautu darbīgās vielas hlormekvatu, vara savienojumus, propakvizofopu, kvizalofopu-P, teflubenzuronu un zeta-cipermetrīnu ( 5 ), 1. pantam un pielikumam saraksts, kas ietverts Direktīvas 91/414 I pielikumā, tika grozīts, lai tajā tostarp iekļautu vara savienojumus.

B. Regula (EK) Nr. 1107/2009

6. Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulas (EK) Nr. 1107/2009 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū, ar ko atceļ Padomes Direktīvas 79/117/EEK un 91/414/EEK ( 6 ), 50. pantā “Tādu augu aizsardzības līdzekļu salīdzinošs novērtējums, kuri satur aizstājamas vielas” ir noteikts šādi: “1. Dalībvalstis veic salīdzinošu novērtējumu, vērtējot pieteikumu par atļaujas piešķiršanu tādam augu aizsardzības līdzeklim, kurā ir darbīgā viela, kas apstiprināta kā aizstājama viela. Dalībvalstis nepiešķir atļauju augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir aizstājama viela, vai ierobežo to lietošanu konkrētam kultūraugam, ja apdraudējumu un ieguvumu salīdzinošais novērtējums, kā paredzēts IV pielikumā, pierāda, ka: [..] 4. Augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir aizstājama viela, dalībvalstis veic 1. punktā paredzēto salīdzinošo novērtējumu regulāri un vēlākais atļaujas atjaunošanas vai grozīšanas brīdī. Balstoties uz salīdzinošā novērtējuma rezultātiem, dalībvalstis atļauju saglabā, atsauc vai groza.”

7. XI nodaļā “Pārejas noteikumi un galīgie noteikumi” ir ietverts Regulas Nr. 1107/2009 80. pants “Pārejas noteikumi”, kura 7. punktā ir noteikts šādi: “Līdz 2013. gada 14. decembrim Komisija sastāda to [Direktīvas 91/414] I pielikumā iekļauto vielu sarakstu, kuras atbilst šīs regulas II pielikuma 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem un kam piemēro šīs regulas 50. panta noteikumus.”

8. Regulas Nr. 1107/2009 83. pantā “Atcelšana” ir noteikts šādi: “Neskarot 80. pantu, [Padomes 1978. gada 21. decembra Direktīvu 79/117/EEK, ar ko aizliedz laist tirgū un izmantot augu aizsardzības līdzekļus, kuru sastāvā ir konkrētas aktīvās vielas (OV 1978, L 33, 36. lpp.)] un [Direktīvu 91/414/EEK], kuras grozītas ar V pielikumā minētajiem aktiem, atceļ no 2011. gada 14. jūnija, neierobežojot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz transponēšanas termiņiem valstu tiesību aktos un šajā pielikumā minēto direktīvu piemērošanu. Atsauces uz atceltajām direktīvām saprot kā atsauces uz šo regulu. [..]”

C. Īstenošanas regulas

1. Īstenošanas regula (ES) Nr. 540/2011

9. Saskaņā ar Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011, ar ko īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz darbīgo vielu sarakstu ( 7 ), preambulas 1. apsvērumu un 1. pantu darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas 91/414 I pielikumā, uzskata par apstiprinātām saskaņā Regulu Nr. 1107/2009.

2. Īstenošanas regula (ES) 2015/232

10. Saskaņā ar Komisijas 2015. gada 13. februāra Īstenošanas regulas (ES) 2015/232, ar ko groza un labo Īstenošanas regulu (ES) Nr. 540/2011 attiecībā uz darbīgās vielas vara savienojumi apstiprināšanas nosacījumiem ( 8 ), preambulas 8. apsvērumu “tiek apstiprināts, ka darbīgā viela vara savienojumi ir uzskatāma par apstiprinātu saskaņā ar Regulu [..] Nr. 1107/2009. [..]”.

11. Īstenošanas regulas 2015/232 1. pantā “Grozījums Īstenošanas regulā (ES) Nr. 540/2011” ir noteikts šādi: “Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011 pielikuma A daļu groza saskaņā ar šīs regulas pielikumu.”

12. Īstenošanas regulas 2015/232 pielikumā ir paredzēts, ka Īstenošanas regulas Nr. 540/2011 pielikuma A daļa tiek grozīta, lai paredzētu šādi: “[..] Pieteikuma iesniedzējs Komisijai, Iestādei un dalībvalstīm iesniedz to mazāk aizsargāto teritoriju monitoringa programmu, kurās augsnes un ūdens (tostarp nogulu) piesārņojums ar varu rada vai var radīt bažas. [..]”

3. Apstrīdētā regula

13. Apstrīdētās regulas 1. pants “Aizstājamās vielas” ir izteikts šādi: “Darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas 91/414/EEK I pielikumā, kuras atbilst Regulas (EK) Nr. 1107/2009 II pielikuma 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem, ir šīs regulas pielikuma sarakstā ietvertās darbīgās vielas. Šā panta pirmā daļa attiecas arī uz darbīgajām vielām, kas ir apstiprinātas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1107/2009 pārejas pasākumiem 80. panta 1. punktā.”

14. Šīs regulas pielikumā iekļautajā sarakstā ir ietverti: “[..] vara savienojumi (vara hidroksīda, vara oksihlorīda, vara oksīda, Bordo šķidruma un tribāziska vara sulfāta formā) [..].”

III. Tiesvedības priekšvēsture

15. Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa kodolīgi ir izklāstījusi pārsūdzētā rīkojuma 1.–6. punktā. To var rezumēt šādi.

16. EUCuTF ir tādu vara savienojumu ražotāju apvienība, no kuriem daži ir atļauju laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur šādu vielu, turētāji. Tā ir izveidota, lai iesniegtu pieteikumu par šīs vielas iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā, kurā bija paredzēts to darbīgo vielu saraksts, ko atļauts izmantot augu aizsardzības līdzekļos.

17. Pieņemot Direktīvu 2009/37, Komisija grozīja Direktīvas 91/414 I pielikumā ietverto sarakstu, lai tajā iekļautu vara savienojumus. Šī direktīva tika atcelta ar Regulu Nr. 1107/2009. Tomēr saskaņā ar Īstenošanas regulas Nr. 540/2011 preambulas 1. apsvērumu un 1. pantu darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas 91/414 I pielikumā, tagad tiek uzskatītas par apstiprinātām saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009.

18. Pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēja bija iesniegusi papildu informāciju par risku saistībā ar vara savienojumu ieelpošanu un par riska novērtējumu, ko šī viela rada organismiem, kuri nepieder pie mērķa grupas, kā arī augsnei un ūdenim, Komisija pieņēma Īstenošanas regulu 2015/232. Ar šo regulu Komisija, pirmkārt, apstiprināja, ka vara savienojumi bija apstiprināmi saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009, un, otrkārt, grozīja Īstenošanas regulas Nr. 540/2011 pielikumu, it īpaši paredzot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja Komisijai, Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādei (EFSA) un dalībvalstīm iesniedz to mazāk aizsargāto teritoriju monitoringa programmu, kurās augsnes un ūdens piesārņojums ar varu rada vai var radīt bažas.

19. 2015. gada 11. martā Komisija pieņēma apstrīdēto regulu, lai piemērotu Regulas Nr. 1107/2009 80. panta 7. punktu, jo šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka Komisija sastāda Direktīvas 91/414 I pielikumā iekļauto vielu sarakstu, kuras atbilst kritērijiem, kas ir izpildāmi, lai tās varētu uzskatīt par vielām, kuras ir aizstājamas un kurām piemēro šīs regulas 50. pantu. Minētajā sarakstā, kas ir atrodams apstrīdētās regulas pielikumā, ir iekļauti vara savienojumi, pamatojoties uz to, ka attiecībā uz šo vielu ir ievēroti minētie kritēriji.

IV. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums

20. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 5. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, lūdzot daļēji atcelt apstrīdēto regulu. Savas prasības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja it īpaši izvirzīja iebildi par Regulas Nr. 1107/2009 24. panta un II pielikuma 4. punkta prettiesiskumu.

21. Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Tā nosprieda, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar norādīt uz personīgu ieinteresētību un, otrkārt, ka tās locekļiem nav locus standi. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus nav skārusi individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē un, otrkārt, ka šī regula ir reglamentējošs akts, kas saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

22. Tāpat Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju par tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu.

V. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

23. Ar savu apelācijas sūdzību tās iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, atzīt par pieņemamu tās prasību atcelt tiesību aktu, ko tā cēlusi par apstrīdēto regulu, un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lietu izskatītu pēc būtības. Tāpat tā lūdz piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.

24. Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI. Par apelācijas sūdzību

25. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts, kas attiecībā uz to ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības atzīšana par nepieņemamu neliedz tai, kā arī tās locekļiem efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Visbeidzot, treškārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās locekļus apstrīdētā regula nav skārusi individuāli.

26. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka to pašu un tās locekļus apstrīdētā regula ir skārusi tieši.

A. Par pirmo pamatu saistībā ar apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumu neesamību

1. Lietas dalībnieku argumenti

27. Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā rīkojuma 42.–44., 46.–48., 50.–52., 60. un 61. punktu. Tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir secinājusi, ka apstrīdētā regula esot saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

28. Proti, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, vara savienojumu kvalificēšana par “aizstājamām vielām” un kārtības, kas noteikta ar Regulu Nr. 1107/2009, turpmākā piemērošana notiek bez nepieciešamajiem īstenošanas pasākumiem.

29. Vispirms, lai gan atļaujas attiecībā uz vara savienojumiem iespējama atjaunošana formāli ir nostiprināta Komisijas tiesību aktā pēc EUCuTF šajā ziņā iesniegtā pieteikuma, šis tiesību akts var tikt uzskatīts nevis par apstrīdētās regulas īstenošanas aktu, bet gan par Regulas Nr. 1107/2009, kurā ir reglamentēta darbīgo vielu apstiprinājuma atjaunošanas procedūra, īstenošanas aktu. Turklāt ar apstrīdēto regulu vara savienojumi tiek pakļauti apstiprināšanai vismaz ik pēc septiņiem gadiem, nevis ik pēc piecpadsmit gadiem, kā tas ir attiecībā uz darbīgajām vielām, kuru aizstāšana nav paredzēta. Līdz ar to saskaņā ar šajā regulā paredzēto apstiprināšanas procedūru uz vara savienojumiem principā divreiz biežāk attiecoties pieteikumi par apstiprinājuma atjaunošanu, kas paaugstinot izmaksas saistībā ar šo savienojumu apstiprinājuma saglabāšanu. Šī iedarbība esot tieša, un tai neesot nepieciešams neviens īstenošanas pasākums no Komisijas vai dalībvalstu puses.

30. Vēl apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka apstrīdētās regulas tūlītējās sekas ir tādas, ka uz augu aizsardzības līdzekļiem, kuri satur vara savienojumus, un to izmantošanu tiek attiecināts salīdzinošs novērtējums, kas ir paredzēts Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā. Proti, šīs regulas 50. panta 4. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis veic salīdzinošu novērtējumu regulāri un vēlākais atļaujas atjaunošanas vai grozīšanas brīdī. Turklāt, pretēji tam, ko pārsūdzētā rīkojuma 48. punktā ir konstatējusi Vispārējā tiesa, pieteikumu iesniedzējiem ir ne vien jāsedz izmaksas saistībā ar salīdzinošā novērtējuma īstenošanu, bet jāveic pats šis novērtējums, jo valsts iestādes vienīgi pieņem lēmumu par pieteikumu atjaunot augu aizsardzības līdzekļa atļauju. No tā izrietot, ka EUCuTF un tās locekļiem ir jāizpilda saistības, kuras izriet no salīdzinošā novērtējuma neatkarīgi no tā galīgā rezultāta.

31. Pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā konstatējot, ka salīdzinošā novērtējuma īstenošana neietekmē apstākli, ka dalībvalstis piešķir vai atsaka, atjauno, atsauc vai groza atļaujas laišanai tirgū, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka apstrīdētās regulas iedarbība nav atkarīga ne no viena lēmuma, kuru ir pieņēmusi valsts iestāde.

32. Tā kā pasākumi, ko vajadzības gadījumā veic valsts iestādes, nekādi neietekmēs ne vara savienojumu kā aizstājamu vielu juridisko statusu, ne kārtību, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1107/2009, tos nevar uzskatīt par apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumiem.

33. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tāds pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu savstarpējas atzīšanas starp dalībvalstīm principu. Proti, apstrīdētās regulas pieņemšanas dēļ līdzekļa, kura sastāvā ir aizstājama viela, savstarpējā atzīšana vairs neesot automātiska, kā tas savukārt esot jebkuras citas darbīgās vielas gadījumā.

34. Komisija apgalvo, ka šis pirmais pamats ir nepamatots.

35. Tā uzskata, ka pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir konstatējusi, ka uz vielām, kuras ir iekļautas aizstājamo vielu sarakstā, attiecas trīs veidu īpaši noteikumi un ka katra no šiem trim atšķirīgajiem noteikumiem piemērošana ir pamats tādu īstenošanas pasākumu pieņemšanai, kuru tiesiskumu apelācijas sūdzības iesniedzēja var apstrīdēt ( 9 ).

36. Vispirms attiecībā uz argumentu, ka vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošana, ko veic Komisija, ir Regulas Nr. 1107/2009, nevis apstrīdētās regulas īstenošanas pasākums, Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas konstatējums šajā ziņā pilnībā atbilst LESD 263. panta ceturtās daļas pastāvēšanas jēgai, kādu to ir izklāstījusi Tiesa sava 2013. gada 19. decembra sprieduma Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852) 27. punktā.

37. No šīs judikatūras izrietot, ka pārbaude, kas ir jāveic, neattiecas uz jautājumu, vai apstrīdētais akts ir jebkura īstenošanas pasākuma juridiskais pamats šaurā izpratnē. Komisija uzskata, ka pareizas pārbaudes ietvaros būtu jāpārbauda, vai apstrīdētais akts galīgā un negatīvā veidā maina apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju. Ja tas tā ir, tad būtu jāizvērtē, vai apelācijas sūdzības iesniedzējai ir jāpārkāpj apstrīdētā akta noteikumi, lai iegūtu tiesību aizsardzības iespēju, jo nepastāv cits tiesību akts, kas pieņemts vai kas ir jāpieņem Savienības līmenī vai valsts līmenī un kas var tikt apstrīdēts tiesā.

38. Šajā gadījumā, līdz brīdim, kad tiek pieņemts tiesību akts, kas veido kādas no trim īpašo noteikumu kategorijām, kuras paredzētas Regulā Nr. 1107/2009, piemērošanas noslēgumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesiskā situācija paliekot nemainīga.

39. Turpinājumā Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti attiecībā uz katras minētās noteikumu kategorijas piemērošanu ir jānoraida.

40. Pirmkārt, kā pārsūdzētā rīkojuma 44. punktā esot nospriedusi Vispārējā tiesa, attiecībā uz aizstājamo vielu apstiprinājuma atjaunošanu tiekot pieprasīts, lai Komisija pieņemtu regulu, ar kuru attiecīgā viela tiek vai netiek apstiprināta, kas izraisot apstrīdētās regulas faktisku piemērošanu. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējai esot iespēja apstrīdēt pirmo minēto regulu un šajā gadījumā atsaukties uz apstrīdētās regulas nepiemērojamību saskaņā ar LESD 277. pantu.

41. Otrkārt, attiecībā uz noteikumu piemērošanu par atļauju laist tirgū savstarpēju atzīšanu – Komisija uzskata, ka pārsūdzētā rīkojuma 50. punktā Vispārējā tiesa pareizi ir uzskatījusi, ka šajā ziņā ieviesto izmaiņu sekas radīsies vienīgi, īstenojot dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību, kad to valsts iestādes pieņem aktus, kuros tiek lemts par savstarpējas atzīšanas pieteikumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot pierādījusi, ka rīcības brīvības piešķiršana valsts iestādēm šajā kontekstā ietekmētu tās locekļu tiesisko situāciju citādi, kā tikai pēc valsts lēmuma pieņemšanas piešķirt vai atteikt savstarpējo atzīšanu. Tā neesot arī pierādījusi, ka ar apstrīdēto regulu savstarpējas atzīšanas sistēmā būtu ieviestas jebkādas citas izmaiņas, kas ietekmējušas tās tiesisko situāciju.

42. Treškārt, saistībā ar noteikumu par nosacījumiem atļaujas laist tirgū iegūšanai vai atjaunošanai piemērošanu – apelācijas sūdzības iesniedzēja esot veikusi kļūdainu pārsūdzētā rīkojuma 46. punkta interpretāciju. Pēc Komisijas domām, Vispārējā tiesa pamatoti uzskata, ka salīdzinošais novērtējums ir atļaujas laišanai tirgū pārbaudes procesa sastāvdaļa. Tiesību akts, kas ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju, esot lēmums saglabāt, atsaukt vai grozīt atļauju laišanai tirgū, kas izraisot apstrīdētās regulas faktisku piemērošanu praksē.

43. Arguments, ka atļauju pieteikumu iesniedzēji tagad ir atbildīgi par salīdzinošā novērtējuma īstenošanu, neietekmējot šo secinājumu. Vispārējā tiesa esot pareizi atspēkojusi šo argumentu pārsūdzētā rīkojuma 48. punktā. Pēc Komisijas domām, iespējama atbildības veikt salīdzinošu novērtējumu nodošana skar vienīgi procesu un neko nemaina tajā, ka valsts iestādēm būs jāpieņem akti, lai īstenotu šo salīdzinošo novērtējumu, un ka šie akti ir apstrīdami. Pirmkārt, valsts iestādes lēmums pēc savas ierosmes veikt salīdzinošo novērtējumu varot tikt apstrīdēts. Otrkārt, pat pieņemot, ka novērtējuma rezultāts ir negatīvs attiecībā uz vara savienojumiem un tādējādi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju, lēmums atsaukt atļauju laišanai tirgū esot apstrīdams tiesību akts.

2. Analīze

a) Ievada piezīme par LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas interpretāciju

44. Savā apelācijas sūdzībā EUCuTF apgalvo, ka vara savienojumu kvalificēšana par “aizstājamām vielām” un līdz ar to kārtības, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1107/2009, piemērošana notiek “tūlītēji un tieši” un nav nepieciešams īstenošanas pasākums ( 10 ).

45. Tādējādi saistībā ar interpretācijas problēmu, kas iesniegta Tiesā, ir jānosaka, vai tas, ka uz vara savienojumiem ir attiecināti īpaši noteikumi, kuri paredzēti Regulā Nr. 1107/2009, ir tikai apstrīdētās regulas “iedarbība”, kam līdz ar to nav nepieciešami īstenošanas pasākumi stricto sensu, vai, gluži pretēji, Komisijas vai dalībvalstu pieņemtie tiesību akti, piemērojot Regulas Nr. 1107/2009 īpašos noteikumus, ir jāuzskata par apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumiem, jo šie noteikumi rada konkrētas sekas apelācijas sūdzības iesniedzējai tikai ar šo tiesību aktu starpniecību.

46. Aplūkojot teorētiskāk, jautājums ir par to, vai darbības vārds “būt saistītam”, kas ir lietots LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā, attiecas vienīgi uz īstenošanas pasākumiem, kuri ir pieņemti uz tūlītēja reglamentējoša akta “B” pamata, vai arī tā piemērojamība var tikt attiecināta arī uz tiesību aktiem, kas tiek pieņemti, balstoties uz agrāko regulu “A”, regulas “B” pieņemšanas dēļ, kas ir nepieciešama tās piemērošanai, proti, netiešā secības ķēdē vai, tā sakot, ar pārlikšanu.

47. Vairs nav jāatgādina, ka LESD 263. panta ceturtā daļa ir grozīta ar Lisabonas līgumu tādējādi, ka tiek piedāvāta trešā iespēja tieši piekļūt tiesai, kas pārbauda tiesiskumu. Turpmāk “jebkura fiziska vai juridiska persona [..] var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” ( 11 ).

48. Lai gan Tiesa ir atzinusi, ka ar šo LESD 263. panta ceturtās daļas trešo daļu “tika mīkstināti fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamības nosacījumi” ( 12 ), tā tomēr ir izmantojusi šauru interpretāciju.

49. Vispirms tā ir interpretējusi “reglamentējoša akta” jēdzienu tādējādi, ka “EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto fizisko un juridisko personu tiesību celt prasību grozījumu mērķis bija ļaut šīm personām celt prasību par vispārpiemērojamu aktu, izņemot [tomēr] leģislatīvus aktus, atcelšanu ar ne tik stingriem nosacījumiem” ( 13 ).

50. Turpinot attiecībā uz nosacījumu par īstenošanas pasākumu neesamību, vispārēja analīzes sistēma ir tikusi definēta saistībā ar lietu, kurā pasludināts 2013. gada 19. decembra spriedums Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – pirmkārt, Tiesa uzskata, ka gadījumā, ja reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, “Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaude tiesā tiek nodrošināta neatkarīgi no tā, vai minētos pasākumus ir veikusi Savienība vai dalībvalstis” ( 14 ). Proti, pirmajā gadījumā privātpersona varēs tieši apstrīdēt īstenošanas pasākumus Savienības tiesā un atbilstoši LESD 277. pantam savas prasības pamatošanai atsaukties uz pamatakta prettiesiskumu un otrajā gadījumā varēs apšaubīt pamatakta spēkā esamību valsts tiesā, kura atbilstoši LESD 267. pantam, izmantojot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, varēs vērsties Tiesā ( 15 ); – otrkārt, Tiesa ierobežo īstenošanas pasākumu esamības vērtējumu tikai attiecībā uz “tās personas situāciju, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas beigu daļai. Līdz ar to nav nozīmes tam, vai attiecīgais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā pret citām personām,” ( 16 ) un, – treškārt, “ir jāņem vērā tikai un vienīgi prasības priekšmets un gadījumā, ja prasītājs ir lūdzis tikai daļēju tiesību akta atcelšanu, – attiecīgi ir jāņem vērā tikai tie īstenošanas pasākumi, kas var būt saistīti ar šo attiecīgā tiesību akta daļu” ( 17 ).

51. Tiesa ir turpinājusi savu šauro interpretāciju ar 2015. gada 28. aprīļa spriedumu T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), uzskatot, ka valsts līmenī veikto pasākumu iespējami mehāniskais raksturs ir jautājums, “kuram nav nozīmes, lai noteiktu, vai [attiecīgās] regulas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē” ( 18 ). Konkrēti tas nozīmē, ka “nosacījums par īstenošanas pasākumu neesamību nesakrīt ar nosacījumu par individuālu skārumu” ( 19 ).

52. No jēdziena “reglamentējošs akts” izslēdzot leģislatīvus aktus un jēdzienā “īstenošanas pasākums” iekļaujot jebkādu tiesību aktu, ko, pamatojoties uz vispārpiemērojamu Savienības tiesību aktu, ir pieņēmusi Savienība vai dalībvalsts, Tiesa ir maksimāli vienkāršojusi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas piemērošanas jomu.

53. Ja jēdziens “būt saistītam” turklāt tiktu interpretēts tādējādi, ka tas ietver jebkuru tiesību aktu, kas ir pieņemts pēc Savienības tiesību akta, tad man būtu jāatzīst, ka taisnība ir tiem, kuri nebija vilcinājušies secināt, ka LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas interpretācija, kas ir atgādināta šo secinājumu 49.–51. punktā, praktiski neko nemainīja attiecībā uz privātpersonas piekļuvi Tiesai, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu ( 20 ).

54. Taču, kā Tiesa vēl nesen ir atgādinājusi, lai pamatotu savu kompetenci kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, pirmkārt, “Hartas 47. panta – kurā ir atkārtoti apstiprināts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips – pirmajā daļā ir prasīts, lai ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, būtu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā, [un, otrkārt,] pati efektīvas pārbaudes tiesā esamība, kas ir paredzēta, lai nodrošinātu Savienības tiesību normu ievērošanu, ir raksturīga tiesiskai valstij” ( 21 ). Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka procesuālas neērtības, tostarp izmaksu, ilguma un pārstāvības noteikumu ziņā, nav nesaistītas ar šīs efektīvas tiesību aizsardzības tiesā ievērošanas vērtējumu vismaz attiecībā uz dalībvalstīm ( 22 ). Es neuzdrošinos iedomāties, ka attiecībā uz Savienību viss būtu citādi. Protams, tas, ka personai tiek noteikts īstenot blakus tiesību aizsardzības līdzekli – pieņemot, ka tāds pastāv –, lai gan varētu tikt atļauts tiešs tiesību aizsardzības līdzeklis, nepārkāpjot Līguma nosacījumus, izraisītu šādas procesuālās neērtības.

b) Par jēdzienu “būt saistītam”

55. Secinājums, kas izriet no manas sākotnējās piezīmes, man liek domāt, ka darbības vārds “būt saistītam”, kurš ir lietots LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā, ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas vienīgi uz īstenošanas pasākumiem, kuri noteikti ir jāpieņem uz tūlītēja reglamentējoša akta pamata.

56. Gramatiskā interpretācija, ar EKL 230. panta grozījumu sasniedzamais mērķis un tiesiskās noteiktības princips nostiprina šo jēdziena “būt saistītam” interpretāciju.

57. Vispirms, ja ņem vērā franču valodas versijā izmantotā vārda jēgu, norādīšu, ka darbības vārds “comporter” (‘būt saistītam’) nozīmē “inclure en soi” (‘ietvert sevī’) ( 23 ). Tātad reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumu, ir tiesību akts, kura īstenošanai netiek pieprasīts vai nav vajadzīgs neviens papildu akts, proti, pašpietiekams akts ( 24 ).

58. Tādējādi tas nenozīmē, ka vienīgi ar pasākuma, kas pieņemts pēc apstrīdētā reglamentējošā akta, identificēšanu pietiek, lai noraidītu par to celto prasību. Gluži pretēji – tā kā vispārpiemērojamam aktam, kuru var apstrīdēt, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, ir jābūt pašpietiekamam, lai tas tiktu tieši apstrīdēts uz šī pamata, vārda “būt saistītam” lietojums nozīmē, ka identificētajam pasākumam ir tūlītēja cēloņsakarība ar vispārpiemērojamu normu ( 25 ). Ja šāda saikne starp diviem tiesību aktiem nepastāv, nevar apgalvot, ka otrais tiesību akts ir pieprasīts vai ir padarīts par nepieciešamu ar pirmo tiesību aktu.

59. Lai cik vien iespējams izvairītos no jebkādām pretrunām un grūtībām, šī cēloņsakarība būtu jāpielīdzina juridiskajam pamatam. Tādēļ, pretēji juridiskās saiknes, kas nepieciešama LESD 277. panta piemērošanai, interpretācijai, nevarētu būt runa par netiešu apstrīdētā akta iejaukšanos identificētā īstenošanas pasākuma pieņemšanas procesā ( 26 ). Taču šajā lietā apstrīdētā regula ir tikai netieši piemērojama tiesvedībai, kas tiktu ierosināta pēc pasākumiem, kurus Komisija un dalībvalstis, iespējams, ir pieņēmušas, tieši pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009.

60. Turklāt mērķis, kādu ir paredzēts sasniegt ar piekļuves tiesai trešās iespējas pievienošanu LESD 263. panta ceturtajā daļā, apstiprina šo gramatisko interpretāciju. Proti, kā Tiesa ir norādījusi sava 2013. gada 3. oktobra sprieduma Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625) 60. punktā, EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto fizisko un juridisko personu tiesību celt prasību grozījumu mērķis bija ļaut šīm personām celt prasību atcelt tiesību aktu ar ne tik stingriem nosacījumiem. Tieši, “lai stiprinātu fizisko vai juridisko personu aizsardzību tiesā attiecībā uz Savienības tiesību aktiem, ar Lisabonas līgumu ir paplašināti prasību atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumi, pieņemot LESD 263. panta ceturto daļu, [kas] atļauj šādu prasību arī attiecībā uz reglamentējošu aktu, kurš šādu personu skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” ( 27 ).

61. Taču, jo vairāk tiek paplašināta nosacījuma par īstenošanas pasākumu esamību piemērojamība, jo vairāk tiek samazināta paplašinājuma, kas ieviests LESD 263. panta ceturtajā daļā, piemērojamība.

62. Visbeidzot, rūpes par tiesisko noteiktību pastiprina nepieciešamību ierobežot jēdziena “būt saistītam” piemērojamību. Proti, nav jāaizmirst, ka atbilstoši 1994. gada 9. marta spriedumam TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) persona, kurai neapšaubāmi esot bijis locus standi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē par Savienības tiesību aktu prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, pēc LESD 263. panta sestajā daļā paredzētā termiņa prasības celšanai beigām nevar valsts tiesā apstrīdēt šī tiesību akta spēkā esamību. Šis pats noteikums attiecas uz iebildi par prettiesiskumu, kas ieviesta LESD 277. pantā ( 28 ). Taču Tiesai nesen ir bijusi iespēja apstiprināt, ka šāds prasības atcelt tiesību aktu nosacījumu paplašinājums, kas ieviests ar Lisabonas līgumu, nekompensēja atteikšanos no šīs judikatūras ( 29 ).

63. Līdz ar to, jo vairāk tiek attālināta saikne starp reglamentējošo aktu un īstenošanas pasākumu, jo grūtāk personai ir noteikt, vai tai ir atļauts tieši apstrīdēt pirmo minēto tiesību aktu Vispārējā tiesā, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu. Šī nenoteiktība rada ne tikai risku personai – kas var saskarties ar to, ka Vispārējā tiesa atzīst tās prasību atcelt reglamentējošu aktu par nepieņemamu vai valsts tiesa atsakās iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, bet arī nenoteiktību Savienības tiesību sistēmā, jo īstenošanas pasākuma saistībā ar strīdīgo reglamentējošo aktu identificēšana attiecībā uz dažādiem indivīdiem vai tiesām var atšķirties.

64. Visbeidzot, gramatiskā un teleoloģiskā interpretācija, kā arī tiesiskās noteiktības princips man liek domāt, ka darbības vārds “būt saistītam”, kas ir izmantots LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā, ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas vienīgi uz īstenošanas pasākumiem, kuri noteikti ir jāveic uz tūlītēja reglamentējoša akta pamata.

65. Ir taisnība, ka izolēta apstrīdētās regulas izvērtēšana varētu šķist mākslīga. Proti, nav šaubu, ka tad, ja aizstājamo vielu saraksts būtu bijis pievienots Regulai Nr. 1107/2009, nevis atsevišķai regulai, iespējams, jautājums par īstenošanas pasākumu esamību nerastos, jo vara savienojumu kā “aizstājamu vielu” kvalificēšanas sekas noteikti īstenotos ar šīs vienas regulas īstenošanas pasākumiem. Tomēr, manuprāt, šis apsvērums nevar ietekmēt analīzi. Izņemot pilnvaru nepareizu izmantošanu vai kompetences sadales noteikuma pārkāpumu, kas attiecīgo tiesību aktu padarītu par prettiesisku, juridiskā instrumenta izvēle ietilpst ekskluzīvā tiesību akta autora, nevis Tiesas kompetencē.

c) Par Vispārējās tiesas veikto LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas piemērošanu

66. Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē. Šī kvalifikācija nav apstrīdēta.

67. Kā to pārsūdzētā rīkojuma 34. un 35. punktā atbilstoši ir konstatējusi Vispārējā tiesa, runa ir, pirmkārt, par vispārpiemērojamu tiesību aktu, kas attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārējā un abstraktā veidā noteiktām personu kategorijām. Otrkārt, apstrīdētā regula ir jāuzskata par neleģislatīvu aktu, jo saskaņā ar kritērijiem, kurus ir izmantojusi Tiesa, lai piemērotu LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, tā nav tikusi pieņemta saskaņā ar parasto vai īpašo likumdošanas procedūru.

68. Turpretim es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 44., 47. un 50. punktā attiecīgi secinot, ka: – “[apstrīdētās] regulas sekas saistībā ar tādu jau apstiprināto aizstājamo vielu kā vara savienojumi apstiprinājuma atjaunošanas spēkā esamības termiņu tiks radītas prasītājas locekļiem tikai ar tādas Komisijas pieņemtas regulas starpniecību, kurā ir atjaunots minētais apstiprinājums”, un tādējādi šāda regula ir īstenošanas pasākums LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē; – “[apstrīdētās] regulas sekas saistībā ar salīdzinošo novērtējumu, ko dalībvalstis veic attiecībā uz apdraudējumu veselībai vai videi, kuru rada augu aizsardzības līdzekļi, kas satur vara savienojumus, salīdzinājumā ar alternatīvu augu aizsardzības līdzekli vai ar neķīmisku kultūraugu kaitīgo organismu kontroles un profilakses metodi prasītājas locekļiem tiks radītas tikai ar tādu tiesību aktu starpniecību, kurus pieņēmušas dalībvalstu kompetentās iestādes”, un tādējādi šādi akti ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, un ka – “[apstrīdētās] regulas sekas saistībā ar atļauju laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kuri satur aizstājamu vielu, savstarpējas atzīšanas procedūru skar vienīgi dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību lemt par pieteikumu šajā ziņā. Tomēr šīs sekas attiecīgā gadījumā tiks radītas prasītājas locekļiem tikai ar tādu valsts iestāžu aktu starpniecību, kuros tiek lemts par savstarpējas atzīšanas pieteikumiem, ko iesnieguši minētie locekļi”, un tādējādi šādi akti ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

69. Proti, pretēji tam, ko ir nolēmusi Vispārējā tiesa, es uzskatu, ka dažādie iepriekš minētie tiesību akti nav apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, jo tie nav pieņemti uz tās tūlītēja pamata. Gluži pretēji – katra šī akta juridiskais pamats būs Regulas Nr. 1107/2009 noteikums.

70. Protams, apstrīdētās regulas pieņemšana bija nepieciešams nosacījums Regulas Nr. 1107/2009 par aizstājamām vielām noteikumu piemērošanai. Tomēr, tiklīdz darbīgā viela ar apstrīdēto regulu tiek iekļauta aizstājamo vielu sarakstā, automātiski tiek piemēroti Regulas Nr. 1107/2009 īpašie noteikumi par šīm vielām. Tādējādi apstrīdētā regula neveido tūlītēju pamatu pasākumiem, kurus pieņems Komisija vai dalībvalstis.

71. Gluži pretēji, kā to pamatoti apgalvo EUCuTF, apstrīdētā regula rada savas īpašās sekas per se. Citiem vārdiem sakot, tā ir pašpietiekama – vara savienojumu kā aizstājamu vielu iekļaušana ir tūlītēja un tieša, piemērojot vienīgi apstrīdēto regulu.

72. Taču šī iekļaušana tieši ir EUCuTF celtās prasības atcelt tiesību aktu priekšmets. Tādēļ, tā kā pasākumiem saistībā ar vara savienojumiem, kurus Komisija vai dalībvalstis vajadzības gadījumā pieņems, pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009, nebūs nekādas ietekmes uz to iekļaušanu aizstājamo vielu sarakstā, tie nav jāņem vērā. Proti, lai izvērtētu prasības, kas celta atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējai teikuma daļai, pieņemamību, īstenošanas pasākumu esamības vērtējums ir jāierobežo ar tās personas situāciju, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību, un ir jāņem vērā tikai un vienīgi prasības priekšmets ( 30 ).

73. Turklāt es nevaru piekrist Komisijas apgalvojumam, ka arguments par īstenošanas pasākumu pamatu – proti, Regulu Nr. 1107/2009, nevis apstrīdēto regulu – būtu jānoraida, jo Vispārējās tiesas secinājums “pilnībā atbilst LESD 263. panta ceturtās daļas pastāvēšanas jēgai” ( 31 ).

74. Protams, LESD 263. panta ceturtā daļa ir grozīta, lai izvairītos no tā, ka privātpersonai ir jāpārkāpj Savienības tiesības, lai piekļūtu tiesai. Tomēr šīs bažas un sekojošie Līguma grozījumi ir jāaplūko tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas, kuru ir paredzējusi Tiesa un kuras konsekvence ļauj nodrošināt Līgumā noteiktās tiesiskuma pārbaudes sistēmas pilnīgumu, kopējā kontekstā.

75. Tiesas apgalvojums, ka “ar LESD 263. un 277. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, to uzticot Savienības tiesai” ( 32 ), ir izskaidrojams ar koriģējošu loģiku. Proti, Tiesa apstiprina, ka sistēma ir pilnīga, jo, pateicoties iebildei par prettiesiskumu un lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai izvērtētu spēkā esamību, “tādējādi fiziskas un juridiskas personas ir aizsargātas pret iespējamību, ka tām varētu piemērot vispārpiemērojamus tiesību aktus, kurus tās nevar tieši apstrīdēt Tiesā, jo to liedz īpašie nosacījumi par pieņemamību, kas izklāstīti [LESD 263.] panta [ceturtajā daļā]” ( 33 ). Tādējādi pakārtotiem tiesiskuma pārbaudes mehānismiem ir kompensējoša funkcija ( 34 ).

76. Es uzskatu, ka, ja tiktu paplašināta kāda no nosacījumiem, kas paredzēti LESD 263. panta ceturtajā daļā, piemērojamība tā, lai izslēgtu Tiesas kompetenci atcelt tiesību aktu par labu blakusprasībai, tiktu apvērsta sistēmas loģika. Proti, tie nav LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi, kuri ir jāinterpretē, ņemot vērā hipotētisku kompensējošu tiesību aizsardzības līdzekli. Gluži pretēji – tie ir kompensējošu līdzekļu nosacījumi, kas vajadzības gadījumā ir jāinterpretē paplašināti, tāpēc ka tieša piekļuve Savienības tiesai nav iespējama.

77. Man šķiet, ka šo pieeju Tiesa ir apstiprinājusi saistībā ar lietu, kurā pasludināts 2000. gada 16. novembra rīkojums Schiocchet/Komisija (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Proti, Tiesa tajā apstiprina, ka LESD 277. pantā piedāvātā iespēja atsaukties uz regulas nepiemērojamību var būt tikai pamats prasības pamatošanai, nevis šīs prasības priekšmets, un ka “līdz ar to pašu prasību pieņemamība ir jāizvērtē, ņemot vērā to prasījumus, neatkarīgi no iespējamām iebildēm par prettiesiskumu, kas var tikt izvirzītas to pamatošanai” ( 35 ).

78. Līdz ar to, tā kā attiecībā uz Regulu Nr. 1107/2009 EUCuTF ir izvirzījusi iebildi par prettiesiskumu, manuprāt, nav nekonsekventi atsaukties uz šīs regulas noteikumiem, pēc būtības izvērtējot prasību atcelt apstrīdēto regulu, bet neņemt šos noteikumus vērā, lai izvērtētu minētās prasības pieņemamību. Tādējādi man šķiet, ka šajā lietā EUCuTF pilnībā ir ievērojusi tiesību aizsardzības līdzekļu saistību, pirmkārt, apstrīdot apstrīdēto regulu, un, otrkārt, savas prasības pamatošanai izvirzot iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulu Nr. 1107/2009.

79. Turklāt šī procesuālā izvēle atšķir šo lietu no lietas, kurā ir pasludināts spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

80. Sākotnēji var šķist, ka šī pēdējā minētā lieta attiecas uz līdzīgu mehānismu, proti, gadījumu, kad īstenošanas regulas X, uz kuras pamata tiks pieņemti īstenošanas pasākumi, piemērošanai būtiska informācija tiek noteikta ar īstenošanas regulu Y.

81. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas nebija izvirzījušas iebildi par prettiesiskumu, bet gan bija lūgušas atcelt abas regulas. Īstenošanas pasākumi, kurus Tiesa ir norādījusi šī sprieduma 40. punktā, ir skaidri pamatoti uz abām attiecīgajām regulām – ja licenču pieteikumi ir balstīti uz Komisijas 2011. gada 28. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 302/2011, ar ko atver īpašu importa tarifa kvotu noteiktiem cukura daudzumiem 2010./2011. tirdzniecības gadam ( 36 ), šiem pieteikumiem sekojošajos valsts iestāžu lēmumos tiek piemēroti koeficienti, kuri ir noteikti Komisijas 2011. gada 19. aprīļa Īstenošanas regulā (ES) Nr. 393/2011, ar ko nosaka piešķīruma koeficientus, lai izdotu importa licences, par kurām pieteikumi iesniegti no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim un kuras paredzētas cukura nozares produktu importam atbilstīgi dažām tarifa kvotām, un ar ko pārtrauc šādu licenču pieteikumu iesniegšanu ( 37 ).

82. Proti, 2015. gada 28. aprīļa sprieduma T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) 40. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka, “runājot par Īstenošanas regulām Nr. 302/2011 un 393/2011, tās rada tiesiskas sekas apelācijas sūdzības iesniedzējām tikai ar tādu valsts iestāžu aktu starpniecību, kas pieņemti pēc tam, kad, pamatojoties uz Īstenošanas regulu Nr. 302/2011, ir iesniegti licenču pieteikumi.” Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka “valsts iestāžu lēmum[os] par šādu licenču piešķiršanu [..] attiecīgajiem uzņēmējiem tiek piemēroti Īstenošanas regulā Nr. 393/2011 noteiktie koeficienti”, kas ir iemesls, kādēļ “lēmumi, ar ko pilnībā vai daļēji tiek noraidīta šāda licenču piešķiršana, ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē”.

83. Savukārt izskatāmajā lietā EUCuTF nelūdz atcelt regulu, uz kuras pamata tiks pieņemti iespējamie īstenošanas pasākumi.

3. Secinājumi par pirmo pamatu

84. Tā kā Vispārējās tiesas norādītie īstenošanas pasākumi ir pasākumi, kuri ir tūlītēji pamatoti nevis uz apstrīdēto regulu, bet gan uz Regulu Nr. 1107/2009, es uzskatu, ka ir jāapmierina EUCuTF izvirzītais pirmais pamats. Tādēļ ir jāatceļ pārsūdzētais rīkojums, ciktāl tajā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

85. Līdz ar to otro un trešo pamatu es izvērtēšu tikai pakārtoti.

B. Par trešo pamatu saistībā ar EUCuTF vai tās locekļu individuālu skārumu

86. Vispirms es izvērtēšu trešo pamatu. Proti, otrais pamats attiecas uz jautājumu par EUCuTF un tās locekļu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā neesamību gadījumā, ja tai nebūtu tiesību celt tiešu prasību Savienības tiesā. Trešais pamats attiecas uz nosacījumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas individuālu skārumu. Līdz ar to, ja šis trešais pamats būtu bijis pamatots, prasība atcelt tiesību aktu, ko EUCuTF cēlusi Vispārējā tiesā, vēl varētu tikt apmierināta ar nosacījumu, ka apstrīdētā regula to arī ir skārusi tieši.

87. Tādējādi jautājums par to, vai ar pārsūdzēto rīkojumu ir apšaubītas EUCuTF un tās locekļu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, rodas tikai tad, ja Vispārējā tiesa EUCuTF prasību ir atzinusi par nepieņemamu, pamatojoties uz pareizu LESD 263. panta ceturtās daļas interpretāciju. Tādēļ šķiet loģiskāk otro un trešo pamatu izvērtēt apgrieztā secībā ( 38 ).

1. Lietas dalībnieku argumenti

88. Ar savu trešo pamatu prasītāja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā rīkojuma 22., 31. un 32. punktā tā ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula to un tās locekļus nav skārusi individuāli.

89. Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka apstrīdētā regula EUCuTF ir skārusi individuāli, ņemot vērā tās īpašos apstākļus ( 39 ) un tās lomu atbilstošo tiesību normu, kas piemērojamas vara savienojumiem kā darbīgajām vielām augu aizsardzības līdzekļos, konfigurācijā.

90. Pirmkārt, EUCuTF esot bijusi vienīgā, kas ir iesniegusi pieteikumu par vara savienojumiem, lai panāktu to iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā. Turklāt EUCuTF vienīgā esot lūgusi vara savienojumu kā darbīgās vielas atjaunošanu un vienīgā esot iesniegusi darbīgās vielas dokumentāciju visu ražotāju vārdā, un šī dokumentācija ir tikusi iesniegta 2015. gada jūlijā.

91. Otrkārt, EUCuTF esot piedalījusies procedūrā, kuras iznākumā tika pieņemts vara savienojumiem piemērojamais tiesiskais regulējums līdz pat apstrīdētajai regulai. Apelācijas sūdzības iesniedzēja it īpaši norāda uz Īstenošanas regulu 2015/232, kas esot pieņemta, balstoties uz pētījumiem un dokumentiem, kurus tā pati esot iesniegusi pēc tam, kad tā tika uzaicināta iesniegt komentārus par pārskata ziņojumu attiecībā uz vara savienojumiem.

92. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka aizstājamo vielu saraksts, kas apstiprināts ar apstrīdēto regulu, ir sastādīts tikai un vienīgi, pamatojoties uz tā dokumenta rezultātiem, kurš bija balstīts uz galīgo pārskata ziņojumu attiecībā uz vara savienojumiem un kuru Komisija pieņēmusi ar EUCuTF kā pieteikuma iesniedzējas ekskluzīvu iesaistīšanos.

93. Ceturtkārt, EUCuTF esot bijusi Komisijas sarunu partnere visa apstrīdētās regulas izstrādāšanas procesa laikā un esot sazinājusies ar šo iestādi, kā arī piedalījusies sanāksmē attiecībā uz vara savienojumu kā “aizstājamu vielu” kvalificēšanu.

94. Ņemot vērā iepriekš minēto, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka, tāpat kā Tiesa ir nospriedusi 1985. gada 17. janvāra spriedumā Piraiki-Patraiki u.c./Komisija (11/82, EU:C:1985:18), EUCuTF esot bijis jāatzīst locus standi, jo, ņemot vērā izskatāmās lietas īpašos apstākļus, Komisija zināja, ka apstrīdētā regula to skāra tieši un individuāli.

95. Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apstrīdētā regula EUCuTF locekļus arī ir skārusi individuāli.

96. Pirmkārt, EUCuTF pārstāvot visus vara savienojumu, kuri izmantoti kā augu aizsardzības līdzekļi, ražotājus, kas darbojas Savienībā. Tādējādi pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini konstatējusi, ka apstrīdētā regula EUCuTF un tās locekļus bija skārusi tāpat kā visus citus saimnieciskās darbības subjektus, ņemot vērā, ka visi vara savienojumu, kuri tiek izmantoti kā augu aizsardzības līdzekļi, ražotāji Savienībā ir EUCuTF locekļi vai rīkojas tās locekļa vārdā kā izplatītāji.

97. Turpinot iepriekš minēto, Regulas Nr. 1107/2009 15. panta 1. punktā esot noteikts, ka pieteikumu darbīgās vielas apstiprinājuma atjaunošanai iesniedz darbīgās vielas ražotājs. Apstrīdētā regula attiecoties uz vara savienojumiem un ietekmējot to apstiprinājuma atjaunošanas procedūru, kā esot norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 41. un 42. punktā. Vienīgi EUCuTF un tās locekļi esot varējuši lūgt atjaunošanu, jo tie esot vienīgie vara savienojumu, kas tiek izmantoti kā augu aizsardzības līdzekļi, ražotāji Savienībā. Turklāt vienīgi EUCuTF esot lūgusi vara savienojumu kā darbīgās vielas atjaunošanu un esot iesniegusi darbīgās vielas dokumentāciju visu ražotāju vārdā.

98. 2003. gada 30. septembra spriedumā Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251, 75. punkts) Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka apstāklis, ka prasītāja ir vienīgā pilnvarotā konsoles PlayStation®2 importētāja Savienībā, ir atbilstošais elements, izvērtējot prasītājas individuālu skārumu.

99. Otrkārt, EUCuTF prasības priekšmets ir vara savienojumu iekļaušana aizstājamo vielu sarakstā ar apstrīdēto regulu sakarā ar kritēriju saistībā ar noturīgām, bioakumulatīvām un toksiskām (PBT) vielām kļūdainu piemērošanu neorganiskām vielām. Tomēr vara savienojumi esot vienīgā neorganiskā viela, kas ir norādīta aizstājamo vielu sarakstā. Tādējādi vienīgais pamats, uz kuru ir balstīta šo savienojumu iekļaušana minētajā sarakstā, raksturojot un individualizējot EUCuTF un tās locekļus.

100. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, ņemot vērā iepriekš minēto, apstrīdētā regula, kaut gan formāli tā ir īstenošanas regula, patiesībā ir Komisijas lēmums, ņemot vērā sekas, ko tā rada attiecībā uz vara savienojumiem un tādējādi attiecībā uz EUCuTF un tās locekļiem kā vienīgajiem šīs darbīgās vielas ražotājiem.

101. Komisija uzskata, ka trešais pamats, kuru EUCuTF ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, ir nepamatots.

102. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pamatoti konstatējusi, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju neesot skārusi individuāli.

103. Kā Vispārējā tiesa esot pareizi konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā, nevienā attiecīgā tiesiskā regulējuma normā apelācijas sūdzības iesniedzējai netiek piešķirtas procesuālās tiesības. Tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir varējusi būt informācijas apmaiņa ar Komisiju saistībā ar apstrīdētās regulas sagatavošanu, neesot pietiekami, lai piešķirtu apelācijas sūdzības iesniedzējai locus standi, ja piemērojamajos tiesību aktos tai nav piešķirts procedūras dalībnieces statuss.

104. Tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir iesniegusi pieteikumu par vara savienojumiem, lai tos iekļautu Direktīvas 91/414 I pielikumā, esot ārpus konteksta, jo apstrīdētajā regulā šis jautājums nav izskatīts.

105. Attiecībā uz argumentu, kas izriet no fakta, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgā ir lūgusi vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanu, ar šo apstākli vien nepietiekot, lai to individualizētu. Šajā ziņā Komisija uzsver, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 15. panta 1. punktu ikviens darbīgās vielas ražotājs, nevis tikai pieteikuma iesniedzējs, attiecībā uz procedūru, kuras noslēgumā notiek sākotnējā apstiprināšana, var iesniegt pieteikumu par atjaunošanu.

106. Otrkārt, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus nav skārusi individuāli.

107. Pēc Komisijas domām, pārsūdzētā rīkojuma 29. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir atgādinājusi judikatūru, kas izriet no 2013. gada 19. decembra sprieduma Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 47. punkts), saskaņā ar kuru iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to personu skaitu vai pat identitāti, uz kurām attiecas pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē, ka šis pasākums tās skar individuāli, ja šis pasākums ir piemērojams objektīvām tiesiskām vai faktiskām situācijām, kas paredzētas attiecīgajā tiesību aktā.

108. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot pierādījusi, ka tās locekļi veido ražotāju kategoriju vai slēgtu grupu un ka citi uzņēmēji potenciāli nevar atrasties identiskā situācijā, kā pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā esot norādījusi Vispārējā tiesa.

109. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nepareizi atsaucas uz 2003. gada 30. septembra spriedumu Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251). Šis spriedums, kā to esot atzinusi Vispārējā tiesa savā 2008. gada 19. februāra rīkojumā Apple Computer International/Komisija (T‑82/06, EU:T:2008:46), esot attiecies uz ļoti īpašu faktu un tiesisko apstākļu kopumu, kas nošķīra Sony salīdzinājumā ar jebkuru citu pašreizēju vai potenciālu uzņēmēju. Neviens no tiesiskajiem vai faktiskajiem apstākļiem saistībā ar lietu, kurā tika pasludināts minētais spriedums, nepastāvot šajā lietā.

2. Analīze

110. Tā kā EUCuTF sevi definē kā vara savienojumu, kas tiek izmantoti augu aizsardzības līdzekļu ražošanā, ražotāju apvienību ( 40 ), tā principā var celt prasību atcelt tiesību aktu tikai tad, ja uzņēmumiem, kurus tā pārstāv, vai kādam no tiem locus standi ir individuāli vai ja tā var norādīt uz personīgu ieinteresētību ( 41 ).

111. Pamatojoties uz šo judikatūru, kas ir atgādināta pārsūdzētā rīkojuma 19. punktā, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka EUCuTF nevarēja norādīt uz personīgu ieinteresētību, jo nevienā šajā lietā aplūkotā tiesiskā regulējuma normā tai netiekot piešķirtas procesuālas tiesības, un ka tai nebija nekādas lomas apstrīdētās regulas izstrādāšanā ( 42 ).

112. Vispārējā tiesa arī ir konstatējusi, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus bija skārusi vienīgi kā objektīvus vara savienojumu ražotājus, no kuriem daži ir atļauju laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur šādu vielu, turētāji, tādā pašā mērā kā visus citus saimnieciskās darbības subjektus, kas šobrīd atrodas vai varētu atrasties identiskā situācijā. Tā secināja, ka līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļi nebija situācijā, kas tos individualizētu ( 43 ).

113. Pretēji tam, ko apgalvo EUCuTF, es nesaskatu nevienu kļūdu tiesību piemērošanā ne šajos Vispārējās tiesas konstatējumos, ne secinājumā, kuru no tiem ir izdarījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, proti, ka, tā kā nosacījums par individuālu skārumu nav izpildīts, EUCuTF celtās prasības pieņemamība nevar tikt pamatota ar LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu.

a) Par “EUCuTF” stāvokli

114. Lai gan EUCuTF izvirzītais trešais pamats attiecas uz pārsūdzētā rīkojuma 22. punktu, tā neapstrīd ne to, ka tai nebija “sarunu dalībnieces” lomas, lai vara savienojumus iekļautu apstrīdētās regulas pielikumā ietvertajā sarakstā, ne to, ka piemērojamajā tiesiskajā regulējumā tai nav paredzētas nekādas procesuālas garantijas.

115. Proti, lai gan EUCuTF norāda uz faktu, ka tā ir bijusi Komisijas “sarunu partnere” un ir piedalījusies sanāksmē ar Veselības un pārtikas nekaitīguma ģenerāldirektorāta (ĢD) ierēdņiem, tā tomēr neatsaucas ne uz vienām specifiskām procesuālajām tiesībām, kuras tai piešķirtu īpašu juridisko stāvokli, kas var to individualizēt LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē ( 44 ).

116. Citi EUCuTF argumenti, kas izvirzīti, lai pierādītu tās individuālu skārumu, arī nav pamatoti. Pirmkārt, darbībām, ko tā ir veikusi, lai panāktu vara savienojumu iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā, un tās dalībai procedūrā, kuras iznākumā tika pieņemta Īstenošanas regula 2015/232 attiecībā uz darbīgās vielas vara savienojumi apstiprināšanas nosacījumiem, nav nozīmes. Proti, ar šīm darbībām tā nevar tikt individualizēta šīs prasības ietvaros, jo apstrīdētā akta priekšmets stricto sensu ir nevis darbīgās vielas “vara savienojumi” atļaušana, bet gan tās atzīšana par aizstājamu vielu tādas procedūras beigās, kas atšķiras no tās, kuras iznākumā tā ir iekļauta Direktīvas 91/414 I pielikumā.

117. Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo EUCuTF, tā neatrodas situācijā, kas ir salīdzināma ar to, kura ir pamatā 1985. gada 17. janvāra spriedumam Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (11/82, EU:C:1985:18), jo nevienā speciālā apstrīdētā tiesiskā regulējuma normā Komisijai netiek uzlikts pienākums ņemt vērā tiesību akta, ko tā ir iecerējusi pieņemt, ietekmi uz EUCuTF vai tās locekļu īpašo situāciju.

118. Tādējādi, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa varēja nospriest, ka EUCuTF nevarēja norādīt ne uz kādu personīgu ieinteresētību apstrīdētās regulas atcelšanā.

b) Par “EUCuTF” locekļu “locus standi”

119. Kopš 1963. gada 15. jūlija sprieduma Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17) “personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums ir tās skāris noteiktu tām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tās atšķir no visām citām personām, un tādējādi tās individualizē tieši tāpat kā lēmuma adresātu”. Šāda individuāla skāruma interpretācija tiek piemērota arī tad, ja apstrīdētais tiesību akts ir vispārpiemērojams akts ( 45 ).

120. Tomēr ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja konkrēti neapšauba pārsūdzētā rīkojuma 27. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka apstrīdētajai regulai ir šāda piemērojamība, jo, pirmkārt, tā attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām, proti, šajā lietā darbīgās vielas īpašību dēļ, un, otrkārt, tā rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārējā un abstraktā veidā noteiktām personu kategorijām, proti, attiecībā uz ikvienu uzņēmēju, kura darbība ir saistīta ar kādu no vielām, kas iekļautas šai regulai pievienotajā sarakstā.

121. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nav arī norādījusi, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai sagrozījusi faktus, pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā konstatējot, ka “no [apstrīdētās] regulas preambulas 4. apsvēruma izriet, ka šai regulai pievienotais saraksts ir ticis izstrādāts, pamatojoties uz informāciju, kas sniegta vai nu pārskata ziņojumā, vai EFSA secinājumos, vai novērtējuma ziņojuma projektā un ar to saistītajos papildinājumos, un salīdzinošās izvērtēšanas ziņojumos, vai arī klasifikācijā saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1272/2008 par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu(EK) Nr. 1907/2006 [(OV 2008, L 353, 1. lpp.)]”. EUCuTF arī nekritizē konstatējumu, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi šajā pašā punktā un saskaņā ar ko apstrīdētā regula ir saistīta ar Regulas Nr. 1107/2009 80. panta 7. punkta piemērošanu, kurā ir noteikts, ka Komisijai līdz 2013. gada 14. decembrim bija jāsagatavo aizstājamo vielu saraksts.

122. Līdz ar to es uzskatu, ka, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā Vispārējā tiesa ir varējusi secināt, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus neskāra individuāli, jo tā tiem tiek piemērota to objektīvā vara savienojumu ražotāju statusa dēļ tādā pašā mērā kā visiem citiem uzņēmējiem, kas šobrīd atrodas vai varētu atrasties identiskā situācijā, un ka tādējādi nosacījums par individuālu skārumu attiecībā uz tiem nav izpildīts.

123. Ar argumentu, ka visi vara savienojumu ražotāji esot EUCuTF locekļi, nevar ietekmēt šo secinājumu.

124. Pirmkārt, EUCuTF locekļi nevar tikt pielīdzināti ierobežotai tādu personu grupai, kuras ir identificētas vai identificējamas apstrīdētās regulas pieņemšanas brīdī – un tātad var tikt individuāli skartas ar šo regulu –, jo grupa var tikt paplašināta pēc regulas stāšanās spēkā. Proti, pat ja tas var šķist grūti saprotams, Tiesa nekad nav atteikusies no šīs “slēgtas grupas” elastīgās koncepcijas ( 46 ).

125. Otrkārt, iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to personu skaitu vai pat identitāti, uz kurām attiecas pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē, ka šis pasākums tās skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šis pasākums ir piemērojams objektīvām tiesiskām vai faktiskām situācijām, kas paredzētas attiecīgajā tiesību aktā ( 47 ).

126. Taču, pieņemot apstrīdēto regulu, par vara savienojumu iekļaušanu aizstājamo vielu sarakstā ir nolemts nevis, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu īpašās pazīmes, bet gan tāpēc, ka attiecībā uz šo vielu bija ievēroti kritēriji, kas ir jāizpilda, lai to uzskatītu par noturīgu un toksisku vielu Regulas Nr. 1107/2009 II pielikuma 4. punkta izpratnē ( 48 ).

127. Šajā ziņā tas, ka vara savienojumi, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, esot vienīgā neorganiskā viela, kas norādīta attiecīgajā sarakstā, nevar ietekmēt EUCuTF locekļu individuālu skārumu. Proti, šis apstāklis nekādi neietekmē to, ka apstrīdētās regulas tiesiskās sekas uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem attiecas vienīgi to objektīvā vara savienojumu ražotāju statusa dēļ ( 49 ).

3. Secinājumi par trešo pamatu

128. Tādējādi, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 22. un 31. punktā varēja nospriest, ka EUCuTF nevarēja norādīt uz personīgu ieinteresētību un ka tās locekļi nebija situācijā, kas tos individualizē. Līdz ar to arī – nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā – pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā tā varēja secināt, ka, tā kā nosacījums par individuālu skārumu nav izpildīts, EUCuTF celtās prasības pieņemamība nevarēja tikt konstatēta atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējai teikuma daļai.

129. Līdz ar to trešais pamats, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, ir jānoraida kā nepamatots.

C. Par otro pamatu saistībā ar EUCuTF un tās locekļu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā

1. Lietas dalībnieku argumenti

130. Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā rīkojuma 52.–60. punktā tā ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības kā nepieņemamas noraidījums neliedzot tai un tās locekļiem tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

131. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka EUCuTF locekļi nevarēja apstrīdēt valsts īstenošanas pasākumu, kas tai dod iespēju apšaubīt apstrīdētās regulas sekas. Proti, ja valsts iestāde nolemj uz vara savienojumiem attiecināt salīdzinošu novērtējumu, nepieņemot lēmumu par minēto savienojumu aizstāšanu novērtējuma beigās, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tā nevarēs apstrīdēt šo “lēmumu”, jo nepastāv interese celt prasību par tiesību aktu, kas tai neesot nelabvēlīgs.

132. Līdz ar to EUCuTF locekļiem esot jāveicina valsts iestāžu negatīva lēmuma pieņemšana, lai šīs prasības ietvaros varētu pārsūdzēt un apstrīdēt vara savienojumu kā aizstājamu vielu kvalificēšanu.

133. Tomēr, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, pretēji tam, ko pārsūdzētā rīkojuma 54. un 55. punktā ir nospriedusi Vispārējā tiesa, piekļuve valsts tiesām un iespēja vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai izvērtētu apstrīdētās regulas spēkā esamību, nevar garantēt tās tiesības vai tās locekļu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Pirmkārt, negatīva lēmuma pieņemšana par vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanu absolūti neesot droša. Tādējādi varētu būt tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās locekļi nekad nevarēs apstrīdēt apstrīdēto regulu, kas turpinātu radīt tiesiskas sekas uz nenoteiktu laiku. Otrkārt, pat ja tiktu pieņemts negatīvs lēmums un neatkarīgi no iespējas vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās locekļi saskartos ar administratīvo slogu un ekonomiskajām izmaksām, kas izriet no vara savienojumu kā “aizstājamu vielu” kvalifikācijas.

134. Komisija uzskata šo pamatu par nepieņemamu, jo EUCuTF ir tikai atkārtojusi Vispārējā tiesā iesniegtos argumentus, tomēr nav konstatējusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta pārsūdzētajā rīkojumā. Pakārtoti, tā uzskata pamatu par nepamatotu.

2. Analīze

135. Pretēji Komisijai es uzskatu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto otro pamatu par pieņemamu.

136. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja ir skaidri noteikusi pārsūdzētā rīkojuma punktus. Otrkārt, tā pamatoti kritizē apsvērumus, kurus Vispārējā tiesa ir veltījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu tiesību aizsardzībai tiesā, un tā uzskata, ka tieši secinājums, kuru Vispārējā tiesa no tā ir izdarījusi, veidojot kļūdu tiesību piemērošanā.

137. Tomēr man ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, pat ja doktrīnā lielākoties sistēmas “pilnīgums” ir ticis kritizēts, jo dažkārt tas ir iluzors, Vispārējā tiesa ir tikai piemērojusi Tiesas pastāvīgo judikatūru, kurā ir noteikts, ka ar LESD 263. un 277. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, to uzticot Savienības tiesai ( 50 ).

138. Šajā kontekstā fiziskas vai juridiskas personas, kuras LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt Savienības reglamentējošu aktu Savienības tiesā, ar iespēju apstrīdēt ar šo aktu saistītos īstenošanas pasākumus ir aizsargātas pret šī akta piemērošanu tām ( 51 ).

139. Proti, “ja šāda tiesību akta ieviešana ir Savienības iestāžu ziņā, [fiziskas vai juridiskas] personas var celt tiešu prasību Savienības tiesās par piemērošanas aktiem, ievērojot LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus, un atbilstoši LESD 277. pantam savas prasības pamatošanai atsaukties uz attiecīgā pamatakta prettiesiskumu. Ja šī ieviešana ir dalībvalstu ziņā, šīs personas var norādīt uz attiecīgā Savienības akta spēkā neesamību valsts tiesās un likt tām atbilstoši LESD 267. pantam vērsties Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem” ( 52 ).

140. Taču šajā lietā, ja Tiesa nolemtu neievērot manu reglamentējoša akta, “kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”, interpretāciju, Vispārējā tiesa pamatoti būtu varējusi konstatēt, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

141. Gan attiecībā uz Regulu Nr. 1107/2009, gan apstrīdēto regulu šajā gadījumā būtu jāspēj veikt blakus pārbaudi. Protams, apstrīdētā regula nebūs īstenošanas pasākumu juridiskais pamats šaurā izpratnē. Tomēr Tiesas judikatūrā nav noteikta šāda stingrība juridiskās saiknes starp apstrīdēto tiesību aktu un aktu, uz kuru attiecas iebilde par prettiesiskumu, noteikšanā, lai būtu piemērojams LESD 277. pants ( 53 ). Izvērtējot iebildes par prettiesiskumu pieņemamību, rodas jautājums, vai būtu bijis iespējams pieņemt apstrīdēto tiesību aktu, nepastāvot normai, uz kuru attiecas iebilde par prettiesiskumu ( 54 ).

142. Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka iespējamie īstenošanas pasākumi, kuri tiks pieņemti, pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009, nevarētu tikt paredzēti, ja vara savienojumi ar apstrīdēto regulu iepriekš nebūtu bijuši iekļauti aizstājamo vielu sarakstā.

143. Turklāt iebildes par prettiesiskumu attiecībā uz apstrīdēto regulu noraidīšana izraisītu imunitāti attiecībā uz jebkādu pārbaudi tiesā tāpēc, ka tieša prasība Tiesā būtu izslēgta ar šo regulu “saistīto” īstenošanas pasākumu dēļ. Šāda imunitāte neapšaubāmi būtu pretrunā Savienības tiesībām, kurās Savienības iestāžu aktu atbilstība, it īpaši LESD un vispārīgiem tiesību principiem, tiek pārbaudīta ( 55 ). Līdz ar to šāda imunitāte veidotu trūkumu tiesisko aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmā, kas noteikta LESD, lai Tiesai uzticētu Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi. Līdz ar to minētā sistēma vairs nebūtu pilnīga.

3. Secinājums par otro pamatu un papildu piezīmes par LES 19. panta ietekmi

144. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ja Tiesa pirmo pamatu uzskatītu par nepamatotu, tad Vispārējā tiesa nebūtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 60. punktā nospriežot, ka bija jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments saistībā ar efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Proti, pat ja LESD 263. panta ceturtajā daļā minēto pieņemamības nosacījumu dēļ EUCuTF nevar tieši apstrīdēt apstrīdēto regulu Savienības tiesā, kā Vispārējā tiesa to būtībā ir norādījusi minētā rīkojuma 61. punktā, tā var norādīt uz šīs regulas spēkā neesamību kompetentajās tiesās, izmantojot blakus prasību.

145. Šo secinājumu nevar apšaubīt ar argumentu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebūs spējīga apstrīdēt dalībvalstu veikto salīdzinošo novērtējumu tik ilgi, kamēr valsts iestādes nenolems atjaunot augu aizsardzības līdzekļa, kurš satur vara savienojumus, atļauju, jo šāds lēmums negrozītu apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju un tādējādi Spānijas tiesas to neatzītu par apstrīdamu aktu.

146. Proti, kā Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 59. punktā, LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā tieši dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības.

147. Turklāt ar Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) un Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija) judikatūru, kas ir saistīta ar nosacījumu par interesi celt prasību, uz kuru atsaukusies EUCuTF savas apelācijas sūdzības pamatošanai, nevar grozīt LESD 263. panta piemērojamību.

148. Proti, LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā nosakot dalībvalstīm pienākumu sasniegt rezultātu, “valsts tiesām pieņemamības nosacījumi un procesuālie noteikumi, kas ir piemērojami prasībām, kuras tām tiek iesniegtas, piemēram, nosacījums par interesi celt prasību, cik vien iespējams [būtu] jāinterpretē tādējādi, lai šie noteikumi varētu tikt piemēroti tādā veidā, kas sekmē mērķa, kurš atgādināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, nodrošināt efektīvu to tiesību aizsardzību tiesā, kas personām izriet no Savienības tiesībām, īstenošanu” ( 56 ).

149. Turklāt, ja šāda interpretācija nebūtu iespējama, tad būtu jākonstatē, ka “no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā [izriet], ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām” ( 57 ). Tādējādi šajos apstākļos attiecīgajai dalībvalstij Savienības tiesību ievērošanas nodrošināšanai valstu tiesās būtu jārada jauni tiesību aizsardzības līdzekļi ( 58 ).

150. Protams, divos iepriekšējos punktos minētie risinājumi ietver zināmu paradoksu attiecībā uz stingrību, ar kādu Tiesa interpretē prasību atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumus ( 59 ). Tomēr tie atbilst LES 19. panta loģikai, un tie ir vienīgie, kuri varētu nodrošināt trūkuma neesamību Savienības pilsoņu tiesību aizsardzībā tiesā.

151. Noslēgumā, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka otrais pamats, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, ir jānoraida kā nepamatots.

VII. Par apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pieņemamību un lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai

152. Savas analīzes noslēgumā attiecībā uz pamatiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, es uzskatu, ka ir jāapmierina pirmais pamats. Tātad ir jāatceļ pārsūdzētais rīkojums, ciktāl Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

153. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja Vispārējās tiesas spriedums tiek atcelts, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā.

154. Šajā lietā, tā kā Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasību tās pieņemamības pārbaudes stadijā, Tiesa nevar pati pēc būtības lemt par prasību. Turpretim Tiesas rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai taisītu galīgu spriedumu par iebildi par nepieņemamību, ko Komisija ir izteikusi tiesvedībā pirmajā instancē. Proti, gan EUCuTF, gan Komisija ir paudušas savu viedokli par pirmās minētās tiešu skaršanu ar apstrīdēto regulu. Tomēr, tā kā apstrīdētās regulas reglamentējošais raksturs ir pierādīts un nav apstrīdēts, runa būtu par vienīgo LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā noteikto nosacījumu, kurš vēl nav izvērtēts.

155. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apstrīdētā regula to un tās locekļus ir skārusi tieši. It īpaši tā atgādina, pirmkārt, ka apstrīdētajā regulā darbīgā viela “vara savienojumi” ir kvalificēta par “aizstājamu darbīgo vielu”, uz to tieši attiecinot Regulā Nr. 1107/2009 ietvertos pamatnoteikumus. Šādi rīkojoties, uz vara savienojumiem esot attiecināti ierobežojošāki nosacījumi nekā tie, kas ir piemērojami darbīgajām vielām, kuru aizstāšana nav paredzēta. Otrkārt, šādas sekas tieši izrietot no apstrīdētās regulas, un ar to Komisijai turpmākajās procedūrās, kuras ir saistītas ar vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanu, vai valsts iestādēm procedūrās, kuras ir saistītas ar augu aizsardzības līdzekļu, kas satur vara savienojumus, valsts atļauju atjaunošanu, vai kuras ir saistītas ar pieteikumiem par savstarpēju atzīšanu, netiekot atzīta nekāda rīcības brīvība attiecībā uz vara savienojumu kvalificēšanu par “aizstājamu vielu”.

156. Savukārt Komisija uzskata, ka apstrīdētā regula nevarot tieši skart apelācijas sūdzības iesniedzēju vai tās locekļus, jo sekas, uz kurām atsaucas EUCuTF, tieši neizrietot no vara savienojumu iekļaušanas aizstājamo vielu sarakstā, bet gan izrietot no iespējamiem turpmākiem Komisijas vai dalībvalstu lēmumiem, kuru pieņemšana ir saistīta ar plašu rīcības brīvību. Tādējādi ar apstrīdēto regulu nav izpildīti nosacījumi par tiešu skārumu.

157. Proti saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, uz kuru ir atsaukusies Komisija, Savienības tiesību akts fizisku vai juridisku personu skar tieši, ja tas “tieši ietekmē privātpersonas tiesisko situāciju un nedod nekādu rīcības brīvību tā adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo tā ir pilnīgi automātiska un izriet vienīgi no [Savienības] tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas” ( 60 ).

158. Tomēr šajā lietā, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, es uzskatu, ka apstrīdētā regula tieši ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju, un nav jāiejaucas kādai no Savienības iestādēm vai dalībvalsts iestādēm. Proti, ar to vien, ka ar apstrīdēto regulu vara savienojumi ir iekļauti aizstājamo vielu sarakstā, tiesiskais režīms attiecībā uz šo vielu ir mainīts.

159. Lai gan Komisijai un dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība saistībā ar pieteikumiem par darbīgās vielas apstiprinājuma atjaunošanu vai augu aizsardzības līdzekļu atļauju atjaunošanu, kā arī Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā paredzētā salīdzinošā novērtējuma gadījumā, tām nav nekādas rīcības brīvības ne attiecībā uz vara savienojumu kvalificēšanu par “aizstājamām vielām”, ne arī tādējādi attiecībā uz piemērojamo kārtību. Komisijas vai dalībvalstu rīcības brīvība būs īstenojama tikai saistībā ar Regulas Nr. 1107/2009 piemērošanu. Taču šī regula nav tā, kuras atcelšanu mēģina panākt apelācijas sūdzības iesniedzēja.

160. Līdz ar to es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir tiesīga celt prasību atcelt apstrīdēto regulu, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, jo runa ir par reglamentējošu aktu, kas to skar tieši un kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem šīs tiesību normas izpratnē.

VIII. Secinājumi

161. Nav apstrīdams, ka tāda persona kā EUCuTF (vai kāds no tās locekļiem) nav tiesīga celt prasību par Regulu Nr. 1107/2009. Proti, divi no trim LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā noteiktajiem nosacījumiem nevar tikt izpildīti. Pirmkārt, šī regula, kaut arī tā ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, noteikti ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem. Otrkārt, tā nemaina skarto personu tiesisko situāciju, ja vien Komisija vai dalībvalstis neīsteno rīcības brīvību.

162. Līdz ar to man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pilnībā ievērojusi tiesību aizsardzības līdzekļu, kuri ir noteikti Līgumā un kurus pastāvīgi ir atgādinājusi Tiesa, dialektiku. Tā lūdz atcelt regulu, kas attiecībā uz to izraisa tādas kārtības piemērošanu, kura tai nodara kaitējumu, un šīs tiešās prasības ietvaros norāda uz regulas, ar kuru tiek ieviests šis atkāpes regulējums, prettiesiskumu, pamatojoties uz LESD 277. pantu. Šī tiesvedības dinamika var nodrošināt, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, bet arī, otrkārt, Savienības tiesību sistēmas noteiktību. Proti, tā piedāvā vienotu risinājumu tiesiskuma problēmai, izmantojot vienu tiesvedību, kas ir ātrāka un lētāka nekā vairāki hipotētiski un turpmāki lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus.

163. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi: Galvenokārt: 1) atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 27. aprīļa rīkojumu European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, nav publicēts, EU:T:2016:265); 2) atzīt par pieņemamu European Union Copper Task Force prasību atcelt Komisijas 2015. gada 11. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/408 par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 80. panta 7. punkta īstenošanu un aizstājamo vielu saraksta izveidošanu; 3) nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lietu izskatītu pēc būtības; 4) lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt. Pakārtoti, ja Tiesa pirmo pamatu uzskatītu par nepamatotu: 1) apelācijas sūdzību noraidīt; 2) European Union Copper Task Force atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2015, L 67, 18. lpp.

( 3 ) Skat. arī apelācijas sūdzību, kas iesniegta par 2016. gada 16. februārarīkojumu Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, nav publicēts, EU:T:2016:79) (lieta C‑244/16 P, Industrias Químicas del Vallés/Komisija), un manus secinājumus, kas šajā pašā dienā sniegti šajā lietā.

( 4 ) OV 1991, L 230, 1. lpp.

( 5 ) OV 2009, L 104, 23. lpp.

( 6 ) OV 2009, L 309, 1. lpp.

( 7 ) OV 2011, L 153, 1. lpp.

( 8 ) OV 2015, L 39, 7. lpp.

( 9 ) Šie trīs noteikumi ir šādi: darbīgās vielas apstiprinājuma atjaunošana, atļaujas laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur šādas vielas, iegūšana vai atjaunošana un atļauju laist tirgū savstarpējas atzīšanas starp dalībvalstīm uzsākšana.

( 10 ) Skat. apelācijas sūdzības 36. punktu.

( 11 ) LESD 263. panta ceturtā daļa. Mans izcēlums.

( 12 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 57. punkts).

( 13 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 60. punkts; mans izcēlums). Kā man jau ir bijusi iespēja norādīt, šī interpretācija izraisa paradoksu, ka lieta, kurā pasludināts 2002. gada 25. jūlija spriedums Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), atkal noslēgtos ar konstatējumu par nepieņemamību, lai gan tā ir veicinājusi LESD 263. panta ceturtās daļas grozīšanu (skat. 58. punktu manos secinājumos lietā Stichting Woonpunt u.c./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 14 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 28. punkts).

( 15 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 29. punkts).

( 16 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 30. punkts).

( 17 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 31. punkts).

( 18 ) 42. punkts. Skat. arī spriedumus, 2015. gada 10. decembris, Canon Europa/Komisija (C‑552/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:804, 47. punkts), un 2015. gada 10. decembris, Kyocera Mita Europe/Komisija (C‑553/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:805, 46. punkts).

( 19 ) Rīkojums, 2015. gada 14. jūlijs, Forgital Italy/Padome (C‑84/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:517, 43. punkts).

( 20 ) Šajā nozīmē skat. Mastroianni, R., un Pezza, A., “Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union”, American University International Law Review, 2015, (30:4), 443. – 795. lpp., it īpaši 793. lpp. Šie autori pat norāda, ka Tiesas izmantotā jēdziena “īstenošanas pasākumi” interpretācija LESD 263. panta ceturtās daļās pēdējās teikuma daļas izpratnē padara “praktiski par neiespējamu” privātpersonas piekļuvi Savienības tiesām (“makes it pratically impossible for private applicants [..] to bring a case before EU Courts”).

( 21 ) Spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 73. punkts).

( 22 ) Tādējādi Tiesa ir nolēmusi, ka “Pamatnolīguma [par darbu uz noteiktu laiku, kas noslēgts 1999. gada 18. martā un kas ir ietverts pielikumā Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvai 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku] noteikumi, lasot tos kopsakarā ar efektivitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tādi valsts procesuālie noteikumi, kuros uz noteiktu laiku nodarbinātam darbiniekam ir noteikts pienākums celt jaunu prasību, lai varētu noteikt pienācīgu sankciju gadījumā, kad kāda tiesa ir konstatējusi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, jo šim darba ņēmējam no tā noteikti rodas tādas procesuālas neērtības, tostarp izmaksu, ilguma un pārstāvības noteikumu ziņā, kas pārmērīgi apgrūtina viņam Savienības tiesībās piešķirto tiesību izmantošanu” (spriedums, 2016. gada 14. septembris, MartínezAndrés un Castrejana López (C‑184/15 un C‑197/15, EU:C:2016:680, 64. punkts; mans izcēlums). Lai gan Tiesa izvērtē problēmu, ņemot vērā efektivitātes principu, tā šī sprieduma 59. punktā atgādina, ka līdzvērtības un efektivitātes prasības “izsaka vispārējo dalībvalstu pienākumu nodrošināt tādu privātpersonu tiesību aizsardzību tiesās, kuras izriet no Savienības tiesībām” (mans izcēlums).

( 23 ) Skat. Dixel Dictionnaire – Le Robert, 2011. gada izdevums.

( 24 ) Saistībā ar Līguma par Konstitūciju Eiropai III‑365. panta 4. punktu, kas ir identisks LESD 263. panta ceturtajai daļai, šajā nozīmē skat. Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, 488. lpp. Skat. arī Blumann, Cl., “L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne”, L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, izdevniecība Pedone, 2014, 77. – 100. lpp., it īpaši 98. lpp. Citās Līguma valodu versijās šī ideja izpaužas labāk. Tādējādi angļu valodas versijā ir izmantots vārds “entail”, kas ir sinonīms darbības vārdiem “necessitate” (pieprasīt), “make necessary” (padarīt par nepieciešamu), “require” (prasīt), “need” (būt vajadzīgam) vai vēl “demand” (pieprasīt) (skat. Oxford Thesaurus of English, 2. izd., Oxford University Press, 2004). Skat. arī poļu valodas versijā “nie wymagają środków wykonawczych” vai arī portugāļu valodas versijā “que não necessitam de medidas de execução” (mans izcēlums).

( 25 ) Šajā nozīmē skat. Rhimes, M., “The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?”, European Journal of Legal Studies, 2016, 9. sēj., Nr. 1, 103.–172. lpp, it īpaši 124. lpp.

( 26 ) Ar 1966. gada 13. jūlija spriedumu Itālija/Padome un Komisija (32/65, EU:C:1966:42) Tiesa ir nospriedusi, ka vispārpiemērojamai normai, uz kuras prettiesiskumu tiek norādīts, pamatojoties uz LESD 277. pantu, “tieši vai netieši ir jābūt piemērojamai lietā, kas ir prasības priekšmets” (Krāj. 594. lpp.; mans izcēlums). Vispārējā tiesa turpina piemērot šo noteikumu (skat. it. īpaši spriedumu, 2015. gada 12. jūnijs, Plantavis un NEM/Komisija un EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, 51. punkts)).

( 27 ) Spriedums, 2017. gada 14. marts, A u.c. (C‑158/14, EU:C:2017:202, 68. punkts).

( 28 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1979. gada 6. marts, Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, 39. punkts).

( 29 ) Spriedums, 2017. gada 14. marts, A u.c. (C‑158/14, EU:C:2017:202, 69. punkts).

( 30 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 30. un 31. punkts).

( 31 ) Komisijas atbildes raksta uz apelāciju 30. punkts.

( 32 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 92. punkts). Šis apgalvojums pirmo reizi parādās 1986. gada 23. aprīļa sprieduma Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166) 23. punktā. Kopš tā laika tas ir ticis atkārtots vairākkārt. Skat. it īpaši spriedumus, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 40. punkts); 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 57. punkts); 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 45. punkts), vai vēl 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 66. punkts).

( 33 ) Spriedums, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 23. punkts). Mans izcēlums.

( 34 ) Šajā nozīmē skat. Berrod, Fr., La systématique des voies de droit communautaires, Parīze: Dalloz, 2003, Nr. 294 – attiecībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un Nr. 834 – attiecībā uz iebildi par prettiesiskumu, kā arī Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Brisele: Bruylant, 2007, 129. un 213. lpp.

( 35 ) 25. punkts, mans izcēlums.

( 36 ) OV 2011, L 81, 8. lpp.

( 37 ) OV 2011, L 104, 39. lpp.

( 38 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija, (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 18. punkts).

( 39 ) Skat. apelācijas sūdzības 62. punktu: “The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force [..]” (mans izcēlums).

( 40 ) Skat. EUCuTF apelācijas sūdzības 11. punktu.

( 41 ) Šajā nozīmē, saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlusi apvienība, par Komisijas galīgo lēmumu valsts atbalsta jomā skat. spriedumu, 2006. gada 22. jūnijs, Beļģija un Forum 187/Komisija (C‑182/03 un C‑217/03, EU:C:2006:416, 56. punkts).

( 42 ) Skat. pārsūdzētā rīkojuma 22. punktu.

( 43 ) Skat. pārsūdzētā rīkojuma 31. punktu.

( 44 ) Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2009. gada 17. februāris, Galileo Lebensmittel/Komisija (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, 53. punkts).

( 45 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 36. punkts).

( 46 ) Saistībā ar nesenu piemērošanu skat. spriedumu, 2016. gada 24. novembris, Ackermann Saatzucht u.c./Parlaments un Padome (C‑408/15 P un C‑409/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:893, 39. punkts).

( 47 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 23. aprīlis, Sahlstedt u.c./Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, 31. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) Skat. apstrīdētās regulas preambulas 6. apsvērumu.

( 49 ) Fakts, ka 2003. gada 30. septembra spriedumā Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251) Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka apstāklis, ka prasītāja bija vienīgā pilnvarotā konsoles PlayStation®2 importētāja Savienībā, bija atbilstošais elements, vērtējot prasītājas individuālu skārumu, man nešķiet tāds, kas var mainīt šo secinājumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nekādi nav pierādījusi šī sprieduma atbilstību šajā lietā. Tomēr Tiesai jau ir bijusi iespēja apstiprināt, runājot par “ekskluzīvu” importētāju, ka šis apstāklis nevarēja mainīt to, ka tiesību akts ir vispārpiemērojams, “ja ir skaidrs, ka [tā] piemērošana notiek atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, ko nosaka attiecīgais akts saistībā ar tā mērķi” (spriedums, 1983. gada 14. jūlijs, Spijker Kwasten/Komisija, 231/82, EU:C:1983:220, 10. punkts).

( 50 ) Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 75. punktu un 32. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru. Starp daudzajiem komentāriem skat. it īpaši Meij, A., “Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon”, no: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Brisele: Bruylant, 2013, 301. – 312. lpp.; Turmo, A., “Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne”, R.A.E, 2013, 825. – 835. lpp.; Waelbroeck, D., un Bombois, T., “Des requérants “privilégiés” et des autres... À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen”, Cahier de droit européen, 2014/1, 21. – 76. lpp.; Van Malleghem, P.‑A., un Baeten, N., “Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What is a “Regulatory Act” in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami”, Common Market Law Review, 2014, 51. sēj., 1187. – 1216. lpp.

( 51 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 28. punkts), un 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 30. punkts).

( 52 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 93. punkts). Skat. arī spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 29. punkts), kā arī 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 31. punkts).

( 53 ) Piemēram, kad Tiesa ir piekritusi izvērtēt iebildi par prettiesiskumu, kas vērsta pret tiesību aktu, kurš nebija apstrīdētā tiesību akta juridiskais pamats, skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) Šajā nozīmē skat. Barav, A., “The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis”, Common Market Law Review, 1974, 366. – 386. lpp., it īpaši 374. lpp.

( 55 ) Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 44. punkts).

( 56 ) Rīkojums, 2015. gada 14. jūlijs, Forgital Italy/Padome (C‑84/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:517, 66. punkts).

( 57 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 104. punkts).

( 58 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 103. punkts, lasot to kopā ar 104. punktu).

( 59 ) Šajā nozīmē skat. Arnull, A., “Arrêt ‘Inuit’: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires”, Journal de droit européen, 2014, 14. – 16. lpp., it īpaši 15. lpp. Autors runā par “paradoksu”, jo “Tiesa nosaka valsts tiesām prasības, kuras tā pati nav gatava uzņemties”.

( 60 ) Spriedums, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 47. punkts). Lai gan Tiesa ir attīstījusi šo interpretāciju saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu, es nesaskatu iemeslus, kas pamatotu, ka tā nav piemērojama arī trešajai teikuma daļai. Šajā nozīmē skat. 66. punktu un 21. zemsvītras piezīmi manos secinājumos lietā Stichting Woonpunt u.c./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).