ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33.

Šīs [piesārņojuma] izraisīšanas īpašā nozīme ir uzsvērta arī Direktīvas par atbildību vides jomā preambulas 20. apsvērumā un 8. panta 3. punktā. Saskaņā ar tiem uzņēmējam nav jāsedz izmaksas par aizsardzības vai stāvokļa labošanas darbībām, kas veiktas saskaņā ar šo direktīvu, gadījumos, kad attiecīgais kaitējums vai tieši tā draudi radušies tādu notikumu rezultātā, kas ir ārpus uzņēmēja kontroles. Tātad šī atbrīvošana no atbildības ir iespējama, lai arī kaitējums ir radies uzņēmēja profesionālās darbības dēļ. Viņam, lai tas tiktu atbrīvots no atbildības, ir jāpierāda, ka kaitējumu videi vai tiešus tāda kaitējuma draudus izraisījusi trešā persona un tas noticis neatkarīgi no tā, ka veikti piemēroti drošības pasākumi. Līdz ar to šis izņēmums attiecas, piemēram, uz kaitniecību vai iejaukšanos no ārpuses.
44.

No daudziem gadījumiem, kas minēti Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā (“Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”; 13.–17.a pants), mūs interesē tikai 13. pantā (“Īpaši noteikumi”) un 14.b pantā (“Īpaši noteikumi, kas piemērojami jūrniekiem”) iekļautie noteikumi ( 15 ). Neviens no tiem, manuprāt, neattiecas uz L. Kik situāciju: a) uz darba ņēmēju, kas ir nodarbināts kādā no dalībvalstīm (13. panta 2. punkta a) apakšpunkts) attiecas šīs valsts tiesību akti – tie nav piemērojami L. Kik, kurš, kā minēts, neveic profesionālo darbību nevienas dalībvalsts teritorijā vai, uzskatot šajā gadījumā dalībvalstij piegulošo kontinentālo šelfu par Savienības teritoriju, ir strādājis nevis vienā, bet divās dalībvalstīs (Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē); b) pašnodarbināta persona, kas strādā kādā dalībvalstī (13. panta 2. punkta b) apakšpunkts), ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja viņa dzīvo citā dalībvalstī – arī šis noteikums acīmredzami neatbilst L. Kik profilam, kas ir algots darba ņēmējs; c) uz darbinieku, kas strādā uz kuģa, kurš kuģo ar kādas dalībvalsts karogu [(3. panta 2. punkta c) apakšpunkts), attiecas minētās dalībvalsts tiesību akti – arī šis noteikums nav attiecināms uz lietas apstākļiem, jo L. Kik strādā uz kuģa, kurš kuģo ar Panamas karogu; d) civildienesta ierēdņi un tiem pielīdzinātas personas (13. panta 2. punkta d) apakšpunkts); e) persona, kas iesaukta dienēt kādas dalībvalsts bruņotajos spēkos vai civilajā dienestā (13. panta 2. punkta e) apakšpunkts); f) personai, kuru kādā dalībvalstī nodarbina uzņēmums, ar ko šī persona ir parasti saistīta, neatkarīgi no tā, vai tas būtu dalībvalsts teritorijā vai uz kuģa, kas kuģo ar dalībvalsts karogu, un kura tiek nosūtīta strādāt uz kuģa, kas kuģo ar citas dalībvalsts karogu (14.b panta 1. punkts), piemēro pirmās dalībvalsts tiesību aktus. Arī ir skaidrs, ka tas nav L. Kik gadījums, jo nav norādīts, ka viņš ir “parasti saistīts” ar Šveices darba devēju, ne arī, kā minēts, ir strādājis Savienības teritorijā vai uz kuģa, kas kuģo ar dalībvalsts karogu; g) persona, kas parasti strādā kā pašnodarbināta vai nu kādā dalībvalstī, vai arī uz kuģa, kurš kuģo ar kādas dalībvalsts karogu (14.b panta 2. punkts) – visi šie apstākļi nav norādīti aplūkojamajā lietā; h) persona, kas strādā dalībvalsts teritoriālajos ūdeņos vai ostā (14. b panta 3. punkts) – L. Kik nav strādājis nevienā no abām minētajām vietām; i) persona, kura ir nodarbināta uz kuģa, kas kuģo ar kādas dalībvalsts karogu, bet saņem atalgojumu no personas vai uzņēmuma, kura juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta ir citā dalībvalstī (14. b panta 4. punkts): ir pakļauta šīs citas dalībvalsts tiesību aktiem, ja persona dzīvo šajā valstī. [Nav L. Kik gadījums, jo nav izpildīts pirmais nosacījums: viņš strādā uz kuģa, kurš kuģo ar Panamas karogu].
22.

Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa), kas tagad izskata lietu, apšaubīja minēto Polijas tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām un atbilstoši LESD 267. pantam 2013. gada 16. septembrī vērsās Tiesā ar šādiem jautājumiem: “1) Vai pievienotās vērtības nodokļa sistēma, kuras pamatā ir PVN direktīva, it īpaši 9. un 193. pants, skatīti kopā ar 199. panta 1. punkta g) apakšpunktu, pieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir Polijas Apgrozījuma nodokļa likuma 18. pants, ar kuru ir ieviesti izņēmumi no pievienotās vērtības nodokļa vispārējiem principiem galvenokārt attiecībā uz personām, kam ir pienākums aprēķināt un piedzīt nodokli, radot maksātāja vai personas, kam ir pienākums nodokļu maksātāja vietā aprēķināt nodokļa apmēru, piedzīt to no nodokļa maksātāja un noteiktajā termiņā samaksāt to nodokļu iestādei, institūtu? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: 2.1) Vai samērīguma princips, kas ir Savienības tiesību vispārējais princips, pieļauj tādu valsts tiesību normu, kāda ir Polijas Apgrozījuma nodokļa likuma 18. pants, no kura tostarp izriet, ka nodokli par nekustamā īpašuma, proti, lietu, kas ir parādnieka īpašums vai atrodas viņa valdījumā pretēji spēkā esošām tiesību normām, piegādi piespiedu izpildes ietvaros aprēķina, piedzen un samaksā piespiedu izpildi veicošais tiesu izpildītājs, kurš kā nodokļa maksātājs ir atbildīgs par šī pienākuma neizpildi? 2.2) Vai PVN direktīvas 206., 250. un 252. pants, kā arī no tiem izrietošais neitralitātes princips, pieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir Polijas Apgrozījuma nodokļa likuma 18. pants, saskaņā ar kuru šajā tiesību normā norādītajam maksātājam ir pienākums aprēķināt, piedzīt un samaksāt pievienotās vērtības nodokli par preču, kas ir nodokļu maksātāja īpašums vai atrodas viņa valdījumā pretēji spēkā esošām tiesību normām, piegādi, kas notiek piespiedu izpildes ietvaros, un izdarīt to nodokļu maksātājam piemērojamā taksācijas periodā tās summas apmērā, kas tiek iegūta no preces pārdošanas, atskaitot pievienotās vērtības nodokli un atbilstošo nodokļa likmi, neatskaitot no šīs summas priekšnodokli par laikposmu no taksācijas perioda sākuma līdz šī nodokļa piedzīšanai no nodokļa maksātāja?”
52.

Minētajā lietā Tiesa, pamatojoties uz ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumiem, nolēma, ka tiesības pārsūdzēt regulatīvās iestādes lēmumu ir lietotājiem un uzņēmumiem, kas nav šī lēmuma adresāti, bet uz kuriem tas attiecas, “negatīvi ietekmējot to tiesības”. Šāda interpretācija ietver arī situāciju, kad konkurējošiem lietotājiem vai uzņēmumiem ir likumīgas tiesības, kas izriet no Savienības tiesībām, it īpaši no telekomunikāciju direktīvām, un šīs tiesības var tikt pārkāptas valsts regulatīvas iestādes pieņemta lēmuma rezultātā ( 12 ).
18.

Interesanti, ka High Court of Justice valsts atbalsta jautājumi bija strīda iemesls attiecībā uz i) selektivitātes prasību; ii) to, vai autobusu braukšanas joslas politika “rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus” un iii) vai iespējams, ka autobusu braukšanas joslas politika ietekmē starpvalstu tirdzniecību. Citiem vārdiem sakot, no vienas puses, tā kā High Court of Justice nebija strīda par to, ka autobusu braukšanas joslas politika ir saistīta ar valsts līdzekļu nodošanu, minētais jautājums pašlaik ir strīda priekšmets Court of Appeal, un galvenā uzmanība tam ir pievērsta pirmajā jautājumā ( 4 ). No otras puses, vairs netiek apstrīdēts, ka ar autobusu braukšanas joslas politiku ir iespējams radīt konkurences izkropļojumus. Neskarot minētos jautājumus, nevienā tiesā nav ticis apstrīdēts, ka ar autobusu braukšanas joslas politiku patiešām tiek piešķirta priekšrocība melnajiem taksometriem, un šajā ziņā iesniedzējtiesa attiecīgu jautājumu nav uzdevusi.
24.

Tomēr šis judikatūrā izstrādātais princips ir piemērojams tikai ierobežotā apjomā; līdz ar to varētu apšaubīt tā kā principa raksturu. Tas tādēļ, ka Tiesa vienlaicīgi aizstāv viedokli, ka ir jāizdara secinājums par diskrimināciju katrā ziņā tad, ja rezidenti un nerezidenti neatkarīgi no to pastāvīgās dzīvesvietas attiecībā uz pārbaudāmo valsts tiesību normu mērķiem un saturu atrodas salīdzināmā situācijā ( 10 ). Tikai šāda attiecīgās konkrētās lietas aplūkošana atbilst arī pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru situāciju objektīvā salīdzināmība ir jāvērtē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 11 ). Tādēļ Tiesa it īpaši nodokļu atvieglojumu gadījumā arī atkārtoti papildus ir pieprasījusi, ka starp rezidentu un nerezidentu grupām ir jāpastāv objektīvai atšķirībai, lai varētu noliegt to situāciju objektīvu salīdzināmību ( 12 ).
10.

Uz tā pamata strīda rašanās laikā vairākos noteikumos bija paredzēts, ka pārvadāšanas uzņēmumi, kuri veic lidojumus uz lidostu “Rīga” vai no tās, var saņemt atlaides no maksājumiem. Atlaižu apmērs ir atkarīgs no pasažieru skaita, kurus attiecīgais uzņēmums gada laikā ir pārvadājis virzienā no Rīgas.
6.

Saistībā ar pamatlietās uzdotajiem jautājumiem nozīmīgas ir tālāk minētās Likuma Nr. 586/1992 par ienākuma nodokli (turpmāk tekstā – “Likums par ienākuma nodokli”), redakcijā, kas bija piemērojama [lietas] faktu iestāšanās laikā, normas: “[..] 2. pants Fizisko personu ienākuma nodokļa maksātāji 1. Fizisko personu ienākuma nodokļa maksātāji ir fiziskās personas (turpmāk tekstā – “nodokļa maksātāji”). 2. Nodokļa maksātājiem, kuru domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir Čehijas Republikā, ir piemērojams nodoklis gan no ienākumiem, kuru izcelsme ir Čehijas Republikā, gan no tiem, kuru izcelsme ir ārvalstī. 3. Nodokļa maksātājiem, kuri nav minēti 2. punktā, vai tiem, kas minēti starptautiskos nolīgumos, nodokli uzliek tikai par Čehijas Republikā gūtajiem ienākumiem (22. pants). Nodokļa maksātāji, kuri uzturas Čehijas Republikā tikai mācību vai ārstēšanās nolūkā, arī maksā nodokli tikai par Čehijas Republikā gūtajiem ienākumiem, pat ja viņu pastāvīgā dzīvesvieta vieta ir Čehijas Republikā. 4. Nodokļa maksātāji, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Čehijas Republikā, ir tie, kas tajā pavada vismaz 183 dienas kalendārā gada laikā nepārtraukti vai vairākos laika posmos; šajā 183 dienu termiņā tiek ieskaitītas visas iesāktās uzturēšanās dienas. Šī likuma vajadzībām domicils Čehijas Republikā nozīmē vietu, kurā nodokļa maksātājam ir stabila dzīvesvieta, un apstākļi ļauj izsecināt viņa nodomu palikt šajā dzīvesvietā pastāvīgi. [..] 6. pants Ienākumi no algota darba un ar amatu saistītās priekšrocības [..] 2. Nodokļa maksātājs, kurš gūst ienākumus no algota darba un ar savu amatu saistītas priekšrocības, turpmāk tiks saukts par “darbinieku”, un persona, kura maksā ienākumus – par “darba devēju”. “Darba devējs” nozīmē arī nodokļa maksātāju, kas minēts 2. panta 2. punktā vai 17. panta 3. punktā, ja darbinieki strādā saskaņā ar tā norādēm, lai arī ienākumi no šī darba, pamatojoties uz līgumiskām attiecībām, tiek maksāti ar ārvalstī reģistrētas vai rezidējošas personas starpniecību. Ņemot vērā citas likuma normas, šādi izmaksāti ienākumi ir jāuzskata par ienākumiem, kurus maksā 2. panta 2. punktā vai 17. panta 3. punktā minētais nodokļa maksātājs. Ja summā, ko darba devējs izmaksā ārvalstī reģistrētai vai rezidējošai personai, ir ietverta arī atlīdzība par starpnieka pakalpojumu, tiek uzskatīts, ka darbinieka ienākumi ir vismaz 60 % no kopējās summas. [..] 38.c pants Ārvalstnieki, kuriem ir jāmaksā nodoklis Persona, kurai ir jāmaksā nodoklis saskaņā ar 38.d, 38.e un 38.h pantu, ir arī 2. panta 3. punktā un 17. panta 4. punktā minētais nodokļa maksātājs, kuram ir pastāvīgs uzņēmums Čehijas Republikā (22. panta 2. punkts) vai kurš tajā nodarbina savus darbiniekus ilgāk nekā 183 dienas, izņemot pakalpojumu nodrošināšanas gadījumā 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē [..]. Situācijā, kas minēta 6. panta 2. punkta otrajā un trešajā teikumā, 2. panta 3. punktā un 17. panta 4. punktā minētajam nodokļa maksātājam nav personas, kurai ir jāmaksā nodoklis, statusa.”
12.

Tomēr BRK 11. panta 3. punkts tika grozīts no 2002. gada 1. janvāra. Kopš tā laika līdzdalības dividendes, ko no Nīderlandes maksā Nīderlandes Antiļās reģistrētajai sabiedrībai, ir apliekamas ar jauno ieturamo nodokli pēc 8,3 % likmes. Arī no 2002. gada dividendes, kas tika izmaksātas par līdzdalību Nīderlandē reģistrēta meitasuzņēmuma pamatkapitālā (25 % no pamatkapitāla daļām), Nīderlandes Antiļās bija pilnīgi atbrīvotas no ienākuma nodokļa. Līdz ar to faktiskais, līdzdalības dividendēm uzliktais nodokļa slogs kopš tā laika ir bijis vienāds ar ieturamo nodokli pēc 8,3 % likmes.
11.

Granton Advertising valsts iestādēs un tiesās atsaucas uz to, ka Grantoncards pārdošana ir atbrīvota no nodokļa. Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch [Hertohenboshas Apelācijas tiesa], kas šobrīd izskata lietu, uzskata, ka izšķiroša nozīme ir Sestās direktīvas interpretācijai. Līdz ar to tā saskaņā ar LESD 267. pantu uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai frāze “citi vērtspapīri” Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunktā ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst Grantoncard, kas ir tālāknododama karte, kura tiek izmantota (daļējai) samaksai par precēm un pakalpojumiem; un, ja tā ir, vai šādas kartes izdošana un pārdošana ir atbrīvota no apgrozījuma nodokļa? 2) Ja tas tā nav, vai frāze “citi tirgojami dokumenti” Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktā ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst Grantoncard, kas ir tālāknododama karte, kura tiek izmantota (daļējai) samaksai par precēm un pakalpojumiem; un, ja tas tā ir, vai šādas kartes izdošana un pārdošana ir atbrīvota no apgrozījuma nodokļa? 3) Ja Grantoncard ir “citi vērtspapīri” vai “citi tirgojami dokumenti” iepriekš minētajā izpratnē, vai jautājumā par to, vai tās izdošana un pārdošana ir atbrīvota no apgrozījuma nodokļa, nozīme ir tam, ka, izmantojot šo karti, praksē nav iespējams uzlikt nodokli proporcionāli par karti samaksātajai atlīdzībai?”
72.

Turklāt Francijas Republika pareizi norādīja uz to, ka pienākums ievērot lūgumu iesniegušās dalībvalsts procesuālās tiesības būtu pretrunā Savstarpējās palīdzības direktīvas 77/799 2. panta 2. punkta otrajai daļai. Saskaņā ar to saņēmēja iestāde, lai iegūtu lūgto informāciju, darbojas tā, it kā tā rīkotos pati savā vārdā vai pēc citas iestādes pieprasījuma savā dalībvalstī. Kā to parāda arī Direktīvas 2004/56/EK preambulas otrais apsvērums, ar ko šī norma tika ieviesta Savstarpējās palīdzības direktīvā 77/799 ( 38 ), ar to ir jānodrošina, lai informācijas vākšanas procesam tiktu piemēroti tikai vieni noteikumi. Līdz ar to lūgumu saņēmušajai dalībvalstij izmeklēšanā ir jāpiemēro tikai un vienīgi savas valsts procesuālās tiesības, no kurām tad arī izriet iesaistīto personu tiesības un piemākumi.
33.

Sākotnēji nevar konstatēt, ka no speciālā nodokļa regulējuma izrietētu atšķirīga attieksme pret tādām sabiedrībām kā Hervis, kas ir Ungārijas nodokļa maksātāji, to mātesuzņēmuma juridiskās adreses dēļ. Nav tā, ka nodokļa uzlikšanas veidi savstarpēji atšķirtos atkarībā no mātesuzņēmuma juridiskās adreses. Formālā ziņā Ungārijas Likumā Nr. XCIV 2010 attieksme pret iekšzemes sabiedrības meitasuzņēmumiem neatšķiras no attieksmes pret tādas sabiedrības meitasuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī.
21.

Uzskatot, ka tajā izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs it īpaši no PAS regulas 3. un 14. panta interpretācijas, Rechtbank ’s‑Gravenhage nolēma apturēt tiesvedību un ar 2012. gada 12. oktobra rīkojumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 31. oktobrī, uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [PAS regulai], it īpaši tās 3. panta c) punktam, ir pretrunā situācija, kad ar vienu pamatpatentu ir aizsargāti vairāki produkti un šī pamatpatenta īpašniekam tiek piešķirts sertifikāts par katru no aizsargātajiem produktiem? 2) Ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši, kā ir jāinterpretē [PAS regulas] 3. panta c) punkts gadījumā, kad ar spēkā esošu pamatpatentu ir aizsargāti vairāki produkti un [PAS] par vienu no pamatpatenta aizsargātajiem produktiem (A) pieteikuma iesniegšanas dienā vēl nav piešķirti [PAS] par citiem ar šo pašu pamatpatentu aizsargātajiem produktiem (B, C), tomēr par šiem produktiem (B, C) [PAS] ir tikuši piešķirti, vēl pirms ticis pieņemts lēmums par sertifikāta piešķiršanu pirmajam minētajam produktam (A)? 3) Vai, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir nozīme apstāklim, ka [PAS] pieteikums par vienu pamatpatenta aizsargāto produktu (A) ir ticis iesniegts tajā pašā dienā, kad pārējie pieteikumi par šī paša pamatpatenta aizsargātajiem produktiem (B, C)? 4) Jau uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai var piešķirt [PAS] produktam, kas aizsargāts ar spēkā esošu pamatpatentu, ja iepriekš ir ticis piešķirts [PAS] produktam, kas aizsargāts ar šo pašu pamatpatentu, tomēr pieteikuma iesniedzējs atsakās no pirmā [PAS], lai, pamatojoties uz šo pašu patentu, saņemtu jaunu sertifikātu? 5) Ciktāl šī jautājuma noskaidrošanai ir nozīme tam, vai atteikšanās darbībai ir atpakaļejošs spēks, vai jautājums par atpakaļejošu spēku ir izlemjams atbilstoši [PAS regulas] 14. panta b) punktam vai valsts tiesībām? Ja jautājums ir izlemjams atbilstoši [PAS regulas] 14. panta b) punktam, vai šī norma ir interpretējama tādējādi, ka atteikšanās ir ar atpakaļejošu spēku?”
64.

Saskaņā ar Beļģijas nodokļu tiesisko regulējumu laulātajam pārim bija tiesības saņemt atbrīvojumu par apgādājamiem bērniem un atskaitīt bērnu pieskatīšanas izdevumus, tomēr viņi nevarēja faktiski saņemt papildu atbrīvojumu – CIR 1992 134. pantā paredzēto “papildu atbrīvojumu par apgādājamiem bērniem”. Papildu ienākumu daļa, kuru var atbrīvot no nodokļa, tika atskaitīta no prasītāja pamatlietā Vācijā gūtajiem ienākumiem, jo tā bija laulātā pāra vislielākā ienākumu daļa, bet tūlīt pat minētie ienākumi tika atņemti no pamatsummas, kas apliekama ar nodokli, jo saskaņā ar 1967. gada Divpusējo konvenciju tie ir atbrīvoti no nodokļa, tādējādi beigu beigās no nodokļa netika atbrīvota neviena ienākumu daļa un netika piešķirts atbrīvojums par apgādājamiem bērniem.
10.

Vīzu kodeksa 21. pants attiecas uz ieceļošanas nosacījumu pārbaudi un risku izvērtējumu. Tajā ir noteikts: “1. Izskatot vienotas vīzas pieteikumu, pārliecinās par to, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 1. punkta a), c), d) un e) apakšpunktā ietvertajiem ieceļošanas nosacījumiem, un īpašu uzmanību pievērš novērtējumam, vai pieteikuma iesniedzējs rada nelikumīgas imigrācijas risku vai apdraud dalībvalstu drošību, un vai pieteikuma iesniedzējs ir plānojis atstāt dalībvalstu teritoriju, pirms būs beidzies pieteiktās vīzas derīguma termiņš. [..] 3. Pārbaudot, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst ieceļošanas noteikumiem, konsulāts pārliecinās: a) vai iesniegtais ceļošanas dokuments nav fiktīvs/viltots; b) par pieteikuma iesniedzēja plānotās uzturēšanās mērķa un nosacījumu pamatojumu un par to, vai viņam ir pietiekami līdzekļi gan iztikai plānotās uzturēšanās laikā, gan lai atgrieztos izcelsmes vai dzīvesvietas valstī vai tranzītā dotos uz kādu trešo valsti, kurā viņu noteikti uzņems, vai arī ka viņš var likumīgi iegūt šādus līdzekļus; c) vai pieteikuma iesniedzējs nav persona, par ko Šengenas Informācijas sistēmā [SIS] ir izdots brīdinājums atteikt ieceļošanu; d) vai pieteikuma iesniedzējs nav uzskatāms par apdraudējumu kādas dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai, kā definēts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punktā, vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām, un jo īpaši par to, vai dalībvalstu datubāzēs par viņu nav izdots brīdinājums, lai minēto iemeslu dēļ atteiktu ieceļošanu; e) vai pieteikuma iesniedzējam attiecīgā gadījumā ir atbilstoša un derīga ceļojuma medicīniskā apdrošināšana. [..]”
4.

Ja Tiesa apmierinās Komisijas prasības pieteikumu attiecībā uz 2007. gada sprieduma neizpildi, tad šajā lietā radīsies arī sarežģīti jautājumi par pareizo finansiālo sankciju aprēķināšanas metodi. No vienas puses, jautājuma būtība attiecas uz to, cik liela nozīme jāpiešķir apgalvotajai 2007. gada sprieduma neskaidrībai attiecībā uz finansiālo sankciju noteikšanu, un no otras puses, ja tas tā ir, kādā mērā soda sankciju aprēķinā jāņem vērā neierasti ilgais termiņš no Vācijas Federatīvās Republikas atbildes uz argumentēto atzinumu līdz lietas iesniegšanai Tiesā.
36.

Tā laikam ir vilinoši domāt tādēļ, ka “rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums”, būtībā ir mazāk nosodāma nekā terorisms vai slepkavība; personai, kurai ir pienākums maksāt finansiālu sankciju par pirmo nodarījumu, ir mazāka nepieciešamība pēc pilna aizsardzības komplekta atbilstoši krimināltiesībām nekā personai, kas notiesāta par pēdējo minēto noziegumu. Manuprāt, vajadzētu atturēties no šādas pieejas. Pamatlēmumā, lai gan ar ļoti nelielām atšķirībām 1. panta a) punktā izmantotos formulējumos, ir precizēts, ka aizsardzība, nodrošinot pieeju “izdevējas valsts tiesai attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu” vai “tiesai, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, ir izpildes priekšnoteikums. Es sākšu ar to, ka šīs divas formulas ir faktiski vienādas un ka atbilstoši vienam un tam pašam tiesību instrumentam (Pamatlēmumam) nevar pastāvēt būtiski atšķirīgi aizsardzības standarti atkarībā no tā, vai kāds uzskata uzskaitīto nodarījumu, par ko ir pieņemts lēmums par finansiālu sankciju, par vairāk vai mazāk nopietnu. Kā ir norādīts Stokholmas programmā – “ir ārkārtīgi svarīgi, lai tiesībaizsardzības pasākumi, no vienas puses, un individuālo tiesību aizsardzības pasākumi, tiesiskums un starptautiskas aizsardzības noteikumi, no otras puses, būtu virzīti uz saskaņotu mērķi un viens otru pastiprinātu” ( 9 ).
74.

Biomasa, neatkarīgi no tā, vai tā ir iegūta no lauksaimniecības, mežsaimniecības un citām saistītām nozarēm, ir atjaunojamās enerģijas avots un ir elektroenerģijas ražošanas nozare. Biomasas resursi ir ļoti neviendabīgi. Tomēr biomasa, neatkarīgi no tā, vai to veido koksnes šķeldas, skaidas un zāģu skaidas, sadzīves atkritumi, notekūdeņu dūņas, augi, pārtikas rūpniecības atkritumi vai aļģes, visos gadījumos ir organisks materiāls, kas var kļūt par kurināmo enerģijas ražošanai.
59.

Tādējādi pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, uzskatu, ka apstāklis, ka Savienības iestādes tiesību akta atcelšana (anulēšana) nav tā prettiesiskuma atzīšana un ka tā rada sekas tikai ex nunc atšķirībā no sprieduma par tiesību akta atcelšanu, saskaņā ar kuru atceltais tiesību akts tiek izslēgts no tiesību sistēmas ar atpakaļejošu spēku un tiek uzskatīts, ka tas nekad nav pastāvējis ( 37 ), šīs lietas kontekstā ir tāds, kas pamato A. Abdulrahim interesi panākt Regulas Nr. 1330/2008 atcelšanu. Šajā ziņā es uzskatu, ka ir nepareizi apgalvot, kā to darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā, ka “šīs lietas apstākļos nekas neliecina par to, ka šī tiesību akta izzušana ex tunc sniegtu A. Abdulrahim kādu labumu”.
101.

It īpaši tas, ka valsts izlemj padarīt par obligātām iemaksas, ko izmanto tādu reklāmas un veicināšanas kampaņu atbalstam, ko pārvalda starpnozaru organizācijas un kuru mērķis ir reklamēt valsts ražošanu vai valsts produktus, arī varētu būt pretrunā iekšējā tirgus noteikumiem, neatkarīgi no izmantoto fondu izcelsmes. Piemēram, saskaņā ar iedibināto judikatūru maksājumu, kas tiek iekasēts par valsts un importētām precēm, pamatojoties uz identiskiem kritērijiem, var aizliegt, ja ieņēmumi no šī maksājuma ir paredzēti, lai finansētu darbības, kuras rada priekšrocības īpaši ar maksājumu apliktajām valsts precēm. Ja priekšrocības, kas tiek radītas šīm precēm, kompensē visu par tām noteikto maksājumu, šī maksājuma sekas izpaužas tikai attiecībā uz importētajām precēm, un tādā gadījumā tas ir atzīstams par maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību LESD 30. panta izpratnē. Savukārt, ja šīs priekšrocības kompensē tikai daļu no izdevumiem, kas radušies saistībā ar valsts precēm, attiecīgais maksājums ir uzskatāms par diskriminējošu nodokli LESD 110. panta nozīmē, kura iekasēšana ir aizliegta saistībā ar tā daļu, kas tiek izmantota kompensācijai, kura attiecas uz valsts produktiem ( 43 ).
33.

Rakstveida apsvērumi attiecībā uz četriem sākotnējiem Hessischer Verwaltungsgerichtshof iesniegtajiem jautājumiem ir saņemti no Puid k‑ga, kā arī no Vācijas, Beļģijas, Īrijas, Grieķijas, Francijas, Itālijas, Polijas, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes un Šveices valdībām un no Komisijas. No tiem Itālijas valdības rakstveida apsvērumos nav sniegti paskaidrojumi par ceturto jautājumu un Beļģijas valdība to neaplūkoja tieši. Puid k‑ga, kā arī Īrijas, Grieķijas un Komisijas pārstāvji piedalījās 2013. gada 22. janvāra tiesas sēdē.