ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu 3. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās A pielikumu, un Direktīvas 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu atcelšanu 3. panta 3. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās A pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā noteikts elektroenerģijas un gāzes piegādes līgumu, kas noslēgti ar patērētājiem, saturs attiecībā uz vispārējo piegādes pienākumu un paredzēta iespēja grozīt šīs piegādes tarifu, bet nav nodrošināts, ka patērētāji pirms šī grozījuma stāšanās spēkā tiek laikus informēti par tā iemesliem, nosacījumiem un apmēru.

Šīs normas liek dalībvalstīm garantēt paaugstinātu patērētāju aizsardzības līmeni saistībā ar līguma nosacījumu pārskatāmību. Papildus to tiesībām izbeigt piegādes līgumu, kas noteiktas katras no šīm direktīvām 2003/54 un 2003/55 A pielikuma b) punktā, klientiem ir arī jāvar apstrīdēt piegādes cenu grozījumu. Lai varētu pilnībā un reāli gūt labumu no šīm tiesībām un pilnībā apzināti pieņemt lēmumu par iespējamo līguma uzteikšanu vai piegādes cenas grozījumu apstrīdēšanu, klienti pirms šī grozījuma stāšanās spēkā ir laikus jāinformē par tā iemesliem, nosacījumiem un apmēru.

(sal.ar 45.–47. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Attiecībā uz lūgumu piekļūt dokumentu kopumam, kas ietverti administratīvas lietas materiālos saistībā ar procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas stadiju saskaņā ar EKL 226. pantu, vispirms ir jānorāda, ka procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi tiek uzskatīta saskaņā ar Regulas Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, par tāda veida procedūru, kuras raksturojums nepieļauj, ka šajā jomā tiek piešķirta pilnīga pārskatāmība, un kurai līdz ar to ir īpaša vieta sistēmā, kas attiecas uz piekļuvi dokumentiem. Savienības tiesībās, it īpaši EKL 226. pantā, nav paredzētas tiesības privātpersonai iepazīties ar lietas materiāliem, pat ja procedūra ir tikusi uzsākta ar tās sūdzību. Turklāt sūdzības iesniedzējam procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi ietvaros nav tiesību prasīt Komisijai, lai tā pieņem konkrētu nostāju, vai apstrīdēt Komisijas atteikumu uzsākt pret dalībvalsti procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi.

Turklāt pirmstiesas procedūras mērķis, pirmkārt, ir dot attiecīgajai dalībvalstij iespēju izpildīt savus pienākumus, kas izriet no Savienības tiesībām, un, otrkārt, spēt efektīvi izvirzīt aizstāvības pamatus pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Turklāt dokumentu saistībā ar procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi izpaušana šīs procedūras pirmstiesas stadijā var izmainīt šādas procedūras raksturu un norisi, ņemot vērā, ka šādos apstākļos varētu izrādīties vēl grūtāk uzsākt diskusijas un panākt vienošanos starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti, izbeidzot pārmesto pienākumu neizpildi, lai nodrošinātu Savienības tiesību ievērošanu un izvairītos no prasības celšanas tiesā.

Visbeidzot dokumenti, kas attiecas uz procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas stadiju, minētās vispārējās prezumcijas piemērošanas nolūkā ir uzskatāmi par vienas kategorijas dokumentiem.

Līdz ar to var pieņemt, ka šādu dokumentu izpaušana var izmainīt procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi raksturu, kā arī norisi un ka līdz ar to šī izpaušana principā negatīvi ietekmētu izmeklēšanas darbību mērķu aizsardzību Regulas Nr. 1049/2001 par sabiedrības piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē. Tomēr šis vispārējais pieņēmums neizslēdz iespēju pierādīt, ka uz attiecīgo dokumentu, kura publiskošana ir pieprasīta, minētais pieņēmums neattiecas vai ka pastāv sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato dokumenta publiskošanu atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pēdējai rindkopai.

(sal. ar 55., 59., 60., 62.–66. punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts, 2. punkta a) apakšpunkts un 3. punkta c) apakšpunkts, kā arī Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 73. pants, 78. panta pirmās daļas a) punkts un 79. panta pirmās daļas c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nodoklis, kāds ir Portugāles tiesiskajā regulējumā paredzētais nodoklis par publisku demonstrēšanu kinematogrāfiskās un audiovizuālās mākslas interesēs, ir jāiekļauj pievienotās vērtības nodokļa bāzē, kas tiek aprēķināts par komercreklāmu publiskas demonstrēšanas pakalpojumiem.

Šajā saistībā darbība, par kuru jāmaksā nodoklis par publisku demonstrēšanu, atbilst darbībai, par kuru ir maksājams pievienotās vērtības nodoklis par komercreklāmas publiskas izplatīšanas pakalpojumiem. Nodoklis par publisku demonstrēšanu kļūst iekasējams brīdī, kad pakalpojumi tiek sniegti, un tas ir iekasējums tikai tad, ja šādi pakalpojumi tiek sniegti.

Tādējādi šādam nodoklim ir tieša saikne ar komercreklāmas publiskas demonstrēšanas pakalpojumiem, jo sakrīt darbības, par kurām ir jāmaksā nodoklis par publisku demonstrēšanu un par kurām ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis. Tādējādi tas ietilpst jēdzienā “nodokļi, nodevas un citi maksājumi”, kas iekļauts Sestās direktīvas 11. panta A daļas 2. punkta a) apakšpunktā un Direktīvas 2006/112 78. panta pirmās daļas a) punktā.

(sal. ar 41., 42. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)
LV
Jud ikatūr askrājums
ECLI:EU:C:2012 :271 1INFORMĀCIJAPAR NEPUBLICĒTAJIEM N OLĒMUM IEM
Tiesas (trešā palāta) 2 0 1 2 . gada 3. maija spriedums – Comap/Komisija
(lieta C-2 9 0 / 1 1 P)
Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Vara u n vara s akausējumu savienotājelementu 
nozare — Komisijas lēmums, ar ku ru kon statēts EKL 81 . panta pārkāpums — Naudas sodi — 
Pārkāpuma ilgums — “Turpinātības” jēdziens
1. Apelācija — Pamati — Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā — Nepieņemamība — 
Lisabonas līguma stāšanās spēkā — Jauns fakts, kas pamato tāda iebilduma novēlotu iesniegšanu, 
kurš ir balstīts uz tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpumu — Izslēgšana (LES 6. panta 2. punkts; 
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47 . pants, Tiesas statūtu 58 . pants, Tiesas Reglamenta 
42. panta 2. punkts un 113 . panta 2. punkts) (sal. ar 42., 44 . un 45 . pantu)
2. Apelācija — Pamati — Kļūdains faktu vērtējums — Nepieņemamība — Pierādījumu vērtējuma 
pārbaude T iesā — Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu (LESD 256 . pants un Tiesas statūtu 
58. panta 1. punkts) (sal. ar 70. un 71 . punktu)
3. Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Uzņēmuma līdzdalība p ret ko nkurenci vērstās 
iniciatīvās — Bez publiskas norobežošanās klusējot izteikta apstiprinājuma pietiekamība, lai 
uzņēmumu sauktu pie atbildības (LESD 101 . panta 1. punkts) (sal. ar 74. un 75 . punktu)
Priekšmets
Apelācijas sūdzība par V ispārējās tiesas (astotā palāta) 2011 . gada 24 . marta spriedumu lietā T-377/06 
Comap/Komisija, ar ku ru V ispārējā tiesa no raidīja prasību da ļēji atcelt Komisijas 2006 . gada 
20. septembra L ēmumu C(2006 ) 4180 , galīgā redakcija, par [EKL] 81. pantā un EE Z līguma 53 . pantā 
paredzētās procedūras piemērošanu, (Lieta Nr. COMP/F-1/38.121) – Savienotājelementi – V ara u n 
vara s akausējumu savienotājelementu no zare – Tiesību uz neatkarīgu un objektīvu tiesu pārkāpums – 
Krimināllikuma šauras interpretācijas principa pārkāpums – “Publiskas no robežošanās” jēdziens – 
Pierādījumu sagrozīšana – Pamatojuma trūkums
Rezolutīvā daļa:
1) apelācijas sūdzību no raidīt;
2) Comap SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Ja iestāde piemēro kādu no Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, tai ir jāizsver sevišķās intereses, kādas ir jāaizsargā ar attiecīgā dokumenta neizpaušanu, un vispārīgās intereses, kas ir saistītas ar šī dokumenta publiskošanu, ņemot vērā priekšrocības, kuras – kā tas arī norādīts Regulas Nr. 2/2001 preambulas otrajā apsvērumā – izriet no pieaugošās pārskatāmības, proti, labākas pilsoņu piedalīšanās lēmumu pieņemšanas procesā, kā arī lielākas pārvaldes sistēmas leģitimitātes, efektivitātes un atbildības pilsoņu priekšā demokrātiskā iekārtā.

Lai pamatotu atteikumu piekļūt dokumentam, principā nepietiek ar to, ka šis dokuments attiecas uz kādu no Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā minētajām darbībām vai interesēm, attiecīgajai iestādei ir arī jāsniedz paskaidrojumi par to, kā piekļuve šim dokumentam var konkrēti un reāli kaitēt interesēm, kas aizsargātas ar šajā pantā paredzēto izņēmumu. Tomēr šī iestāde var pamatoties uz vispārējiem pieņēmumiem, kas attiecas uz noteiktām dokumentu kategorijām, ja līdzīgi vispārīgi apsvērumi ir attiecināmi uz tāda paša rakstura dokumentu publiskošanas pieteikumiem. Taču šādā gadījumā attiecīgajai iestādei ir jāprecizē, uz kādiem vispārīgiem apsvērumiem tā balsta prezumpciju, ka šo dokumentu izpaušana negatīvi ietekmētu intereses, kas aizsargātas ar Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, un šādi rīkojoties tai nav jāveic konkrēts katra no šiem dokumentiem satura vērtējums.

(sal. ar 32., 72. un 73. punktu)
No Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punkta formulējuma – atbilstoši kuram termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai par publicētu iestādes pieņemtu aktu, sākas no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas dienas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī – neizriet, ka šis noteikums attiecas vienīgi uz tiesību aktiem, kas ir publicēti minētajā Vēstnesī.

Veids, kādā ir formulēta teikuma, kas veido Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu, pirmā daļa, var nozīmēt – tāpat kā LESD 263. panta sestā daļa –, ka tas attiecas uz tiesību aktu publicēšanu vispār. Minētā teikuma otrajā daļā ietvertā norāde uz Eiropas Savienības Oficiālo Vēstnesi tādējādi var būt izskaidrojama ar to vien, ka publicēšana tajā šī reglamenta pieņemšanas laikā bija vienīgais iedomājamais publicēšanas veids. No tā izriet, ka nevar izslēgt, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktā ietvertais noteikums ir attiecināms uz tādu vienīgi internetā publicētu tiesību aktu kā Eiropas Ķimikāliju aģentūras lēmums par kādas vielas iekļaušanu to vielu sarakstā, kas atbilst Regulas Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), kurš ir ticis publicēts atbilstoši šīs regulas 59. panta 10. punktam, 57. pantā noteiktajiem kritērijiem.

Turklāt gadījumā, ja kāda noteikuma formulējums nav skaidrs, ir jāņem vērā šī noteikuma konteksts, kā arī tajā izvirzītie mērķi. Šajā ziņā ir jāsecina, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktā paredzētā 14 dienu termiņa mērķis ir nodrošināt ieinteresētajām personām pietiekamu laikposmu, lai celtu prasību par publicētiem tiesību aktiem, un tādējādi nodrošinātu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu atbilstoši tam, kā tās šobrīd ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā. Tiktāl, ciktāl Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu ir iespējams interpretēt tādējādi, ka tas attiecas uz visiem publicētajiem tiesību aktiem neatkarīgi no to publicēšanas veida, šis noteikums ir jāinterpretē tādā veidā, lai izvairītos no tā, ka ieinteresētajām personām, tām paļaujoties uz 14 dienu papildu termiņa prasības celšanai esamību, tiek liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā.

(sal. ar 29.–32. un 34.–36. punktu)
1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā un Kopienas vārdā ar Regulu Nr. 2760/72 noslēgtā, aprobētā un apstiprinātā Papildu protokola 41. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “pakalpojumu sniegšanas brīvība” ir interpretējams tādējādi, ka tas neietver Turcijas pilsoņu, kas ir pakalpojumu saņēmēji, tiesības doties uz kādu dalībvalsti, lai saņemtu tajā kādu pakalpojumu.

Šajā ziņā starp Asociācijas līgumu, kā arī tā Papildu protokolu, no vienas puses, un Līgumu, no otras puses, pastāv atšķirības, tostarp saistībā ar saikni starp pakalpojumu sniegšanas brīvību un personu brīvu pārvietošanos Savienībā. It īpaši Papildu protokola 41. panta 1. punkta mērķis, kā arī šīs normas konteksts būtiski atšķiras no LESD 56. panta mērķa un konteksta, tostarp saistībā ar šo noteikumu piemērojamību pakalpojumu saņēmējiem.

Pirmkārt, EEK un Turcijas asociācija ir paredzēta vienīgi ekonomiskam mērķim, kas galvenokārt ir Turcijas ekonomiskās attīstības veicināšana. Savukārt tāda ekonomisko brīvību attīstība nolūkā īstenot vispārīgu personu brīvu pārvietošanos, kas būtu salīdzināma ar to, kas atbilstoši LESD 21. pantam ir piemērojama attiecībā uz Savienības pilsoņiem, nav Asociācijas līguma mērķis. Būtībā šajā līgumā un tā Papildu protokolā, kā arī Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmumā Nr. 1/80 par asociācijas nodibināšanu, kurš attiecas vienīgi uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, nav ietverts vispārīgs princips, kas paredzētu personu brīvu pārvietošanos starp Turciju un Savienību. Asociācijas līgumā noteiktu tiesību izmantošana turklāt ir nodrošināta tikai uzņemošās dalībvalsts teritorijā. Līdz ar to “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula var attiekties uz Turcijas pilsoņu ieceļošanas un uzturēšanās dalībvalstu teritorijā nosacījumiem tikai tiktāl, ciktāl tā ir saistīta ar saimnieciskas darbības veikšanu.

Otrkārt, tāda “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula kā Papildu protokola 41. panta 1. punktā paredzētā pati par sevi nerada nekādas tiesības. Līdz ar to tas ir noteikums, ar kuru ir aizliegta jebkāda jauna ierobežojoša pasākuma ieviešana pēc kāda noteikta datuma.

(sal. ar 49., 50., 53., 55., 58. un 62. punktu un rezolutīvo daļu)
Regula (EK) Nr. 1931/2006, ar ko nosaka vietējās pierobežas satiksmes noteikumus pie dalībvalstu ārējām sauszemes robežām un ar ko groza Šengenas Konvencijas noteikumus, ir jāinterpretē tādējādi, ka vietējās pierobežas satiksmes atļaujas, piešķirtas saskaņā ar īpašu vietējās pierobežas satiksmes režīmu, kas ieviests ar šo regulu, turētājam ir jāvar atbildoši šajā regulā un tās piemērošanai starp trešo valsti, kuras pilsonis viņš ir, un kaimiņdalībvalsti noslēgtajā divpusējā līgumā noteiktajiem ierobežojumiem, pirmkārt, brīvi pārvietoties pierobežas zonā trīs mēnešus, ja viņa uzturēšanās nav tikusi pārtraukta, un, otrkārt, no jauna baudīt trīs mēnešu uzturēšanās tiesības pēc katra uzturēšanās pārtraukuma.

Gan Regulas Nr. 1931/2006 burts, gan gars vedina to interpretēt autonomi un nevis atbilstīgi Šengenas acquis. Šīs regulas 5. pantā ir atsauce uz divpusējiem līgumiem, lai noteiktu maksimālo atļautās uzturēšanās ilgumu maksimālo “katras nepārtrauktas uzturēšanas” trīs mēnešu robežās. Šis precizējums tāpat kā tā formulējums skaidri nošķir vietējās pierobežas satiksmes ierobežojumu laikā no “Šengenas ierobežojuma”, kurš nekādi neattiecas uz nepārtrauktu uzturēšanos. Šajā sakarā apstāklim, ka šim ierobežojumam kā Šengenas acquis ir noteikts maksimālais ilgums trīs mēneši, nebūtu jārada šaubas par tā īpašo raksturu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo, kuriem nav nepieciešama vīza, parastajām tiesībām, tā kā ne no vienas Regulas Nr. 1931/2006 normas neizriet, ka šiem trim mēnešiem ir jābūt sešu mēnešu laikposmā.

Turklāt Savienības likumdevējam bija nodoms noteikt vietējai pierobežas satiksmei normas, ar kurām atkāpjas no Regulas Nr. 562/2006, ar kuru ievieš Kopienas Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām. Šo normu mērķis ir ļaut attiecīgo pierobežas zonu iedzīvotājiem, ņemot vērā pašreizējos vai vēsturiskos reālos apstākļus, likumīgu ekonomisku, sociālu, kultūras vai ģimenes iemeslu dēļ viegli šķērsot Savienības sauszemes ārējās robežas bieži, bet regulāri, proti, bez pārmērīgiem administratīviem ierobežojumiem.

(sal. ar 23., 24., 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/7, 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) punkts un 13. panta B daļas b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz juridiskai personai piederoša nekustamā īpašuma daļas nodošanu šīs juridiskās personas vadītāja rīcībā privātajām vajadzībām, neparedzot pieprasīt no attiecīgajām personām kā atlīdzību par šīs ēkas lietošanu īres maksu naudā, uzskatīt par ēkas izīrēšanu, kas atbrīvota no nodokļa, šīs direktīvas izpratnē, un faktam, ka šāda nodošana rīcībā, ņemot vērā valsts tiesisko regulējumu attiecībā uz ienākuma nodokli, tiek uzskatīta par samaksu natūrā, kas izriet no tā, ka attiecīgā persona pilda savu statūtos vai darba līgumā noteikto uzdevumu, šajā ziņā nav nozīmes.

(sal. ar 34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Konkurences jomā Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz izvēli uzlikt vai neuzlikt naudas sodu uzņēmumam, kurš ir izdarījis LESD 101. panta pārkāpumu. Šajā ziņā Komisijai piešķirtās rīcības brīvības iespējamās robežas reglamentē vienīgi Savienības tiesības, jo Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā nav nekādas norādes uz dalībvalstu tiesībām. Attiecībā uz šīm robežām Komisijai, piemērojot LESD 105. panta 1. punktu, ir jānodrošina tostarp LESD 101. pantā noteikto principu ievērošana.

Šajos principos uzņēmumiem, kuri ir noslēguši pret konkurenci vērstu nolīgumu, neapstrīdami ir iekļauta naudas sodu uzlikšana, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, un tādēļ Komisijai, kad tā nolemj izņēmuma kārtā neuzlikt naudas sodu uzņēmumam, lai gan tas ir izdarījis Savienības konkurences tiesību pārkāpumu, šis lēmums ir jāpamato ar objektīviem iemesliem, kas var pamatot šādu atkāpi no LESD 101. pantā noteiktajiem principiem. Par šādu objektīvu iemeslu tostarp var tikt uzskatīts apstāklis, ka Komisija konkrētā gadījumā nevar juridiski pietiekami pierādīt, ka mātessabiedrība ir īstenojusi izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību, kura ir tieši iesaistīta pārkāpumā; šī pierādīšana ir ievērojami vieglāka gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāls.

Tāpat arī Komisijas pienākums, pieņemot lēmumu uzlikt vai neuzlikt naudas sodu, saskaņā ar LESD 105. panta 1. punktu nodrošināt, lai tiktu piemēroti principi, kas tostarp noteikti LESD 101. pantā, vienlīdz attiecas kā uz mātessabiedrību, tā arī uz tās meitassabiedrību. Proti, Komisijai, veicot naudas soda uzlikšanu, nav prioritātes attiecībā uz vienu vai otru no šīm sabiedrībām. Turklāt Komisijai, kad tā, nosakot mātessabiedrību atbildību par to meitassabiedrību pārkāpumiem, attiecībā uz aizliegtu vienošanos piemēro specifisku metodi, nepastāvot īpašiem apstākļiem, ir jābalstās uz tiem pašiem kritērijiem attiecībā uz visām mātessabiedrībām. Komisija būtu varējusi pamatoti neuzlikt naudas sodu arī mātessabiedrībai vienīgi tad, ja pastāvētu objektīvi iemesli, kas varētu pamatot atkāpi no LESD 101. pantā noteiktajam principiem, un ja šāds lēmums neradītu labvēlīgāku attieksmi pret mātessabiedrību, salīdzinot ar citām mātessabiedrībām, kas iesaistītas konkrētajā pārkāpumā.

(sal. ar 44., 46., 47. un 49.– 51. punktu)
Tālab, lai nodrošinātu Direktīvas 89/552 3.a panta lietderīgo iedarbību, ja notikumu attiecīgā dalībvalsts ir pienācīgi apzīmējusi par īpaši svarīgu, Komisijai ir jāizvērtē tikai tās no šīs apzīmēšanas izrietošās sekas attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, brīvību veikt uzņēmējdarbību, brīvu konkurenci un tiesībām uz īpašumu, kuras pārsniedz no šā notikuma iekļaušanas šā 3.a panta 1. punktā paredzētajā sarakstā dabiski izrietošās.

Tā kā Eiropas futbola čempionāta (EURO) noslēguma posms kopumā nevar tikt pienācīgi iekļauts īpaši svarīgo notikumu sarakstā neatkarīgi no tā, kādu interesi spēles rosina attiecīgajā dalībvalstī, šī pēdējā nav atbrīvota no sava pienākuma paziņot Komisijai iemeslus, kas ļauj uzskatīt, ka konkrētajā šīs valsts sabiedrības gadījumā EURO noslēguma posms ir vienots notikums, kas savā kopumā uzskatāms par šai sabiedrībai īpaši svarīgu, nevis atsevišķu dažādu pakāpju interesantuma spēlēs iedalītu notikumu virkni.

Jautājumā par Eiropas futbola čempionāta (EURO) noslēguma posma kvalificēšanu par dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu un no tās izrietošo neiespējamību, kas šo notikumu ekskluzīvi pārraidītu maksas televīzijas apraides organizācijas, no Direktīvas 89/552 par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, 3.a panta izriet gan Union des associations européennes de football (UEFA) tiesību uz īpašumu aizskārums, gan tas, ka šis aizskārums var principā tikt attaisnots ar mērķi aizsargāt tiesības uz informāciju un nodrošināt auditorijai plašas iespējas redzēt sabiedrībai svarīgus notikumus. Turklāt, tā kā visu EURO noslēguma posma spēļu kopumu attiecīgā dalībvalsts ir pienācīgi apzīmējusi par īpaši svarīgu notikumu, Komisijai ir jāizvērtē tikai tās no šīs apzīmēšanas izrietošās sekas attiecībā uz UEFA tiesībām uz īpašumu, kuras pārsniedz no šā notikuma ierakstīšanas šo iestāžu apzīmēto notikumu sarakstā dabiski izrietošās.

(sal. ar 102. punktu)
Konkurences jomā meitasuzņēmuma rīcību var attiecināt uz mātesuzņēmumu, tostarp tad, ja meitasuzņēmums, kurš gan ir atsevišķa juridiska persona, savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan visādā ziņā pēc būtības izpilda mātesuzņēmuma dotus norādījumus, īpaši ņemot vērā saimnieciskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās personas. Tā kā šādos apstākļos mātesuzņēmums un meitasuzņēmums veido vienotu uzņēmumu LESD 81. panta izpratnē, Komisija var pieņemt lēmumu, ar kuru naudas sods tiek uzlikts mātesuzņēmumam, bez nepieciešamības konstatēt, cik lielā mērā pēdējais minētais pats ir bijis iesaistīts pārkāpumā.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss vai gandrīz viss tās meitassabiedrības, kura ir pārkāpusi Savienības konkurences tiesību normas, kapitāls, pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru šī mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār tās meitassabiedrību. Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības pamatkapitāls pieder mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka šī pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija būs tiesīga uzskatīt mātesuzņēmumu par solidāri atbildīgu par tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šis mātesuzņēmums neiesniegs pietiekamus pierādījumus, ka tā meitasuzņēmums tirgū faktiski rīkojies autonomi. Lai noteiktu, vai meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitas sabiedrību un mātes sabiedrību, kas var atšķirties katrā atsevišķā gadījumā un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti.

Šis risinājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka juridisku vienību var vainot kā atbildīgu par citas juridiskas vienības rīcību, ja vien šī pēdējā patstāvīgi nenosaka savu rīcību tirgū. Līdz ar to nav nozīmes faktam, ka vienība, kurai pieder viss vai gandrīz viss citas vienības pamatkapitāls, vai ja tā kontrolē visas vai gandrīz visas šīs otras vienības kapitāla daļas (“mātesuzņēmums”) juridiski ir reģistrēts kā fonds, nevis kā sabiedrība.

No tā izriet, ka tad, ja ir jāpiemēro sods par uzņēmuma izdarītu konkurences tiesību pārkāpumu, kombinēti piemērojot EKL 81. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta normas, tad nav nozīmes arī jautājumam par to, vai katrai no juridiskajām vienībām, kuras veido šo uzņēmumu, ir atsevišķa ekonomiskā darbība un vai tās tātad, atsevišķi ņemot, atbilst uzņēmuma jēdzienam. Vienīgais izšķirošais pierādījums soda uzlikšanai ir tāds, ka visas juridiskās vienības kopā, kuras ir pilnībā vai daļēji solidāri atbildīgas par šī paša naudas soda samaksu, kopā ar vienību, kuras tiešā dalība pārkāpumā ir tikusi pierādīta (“pārkāpuma izdarītāja”), veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Šajā ziņā svarīgi ir tas, ka mātesuzņēmums faktiski īsteno noteicošu ietekmi uz pārkāpuma izdarītāju.

(sal. ar 38.–45. un 60. punktu)