ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA

[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,

sniegti 2014. gada 20. martā ( 1 )

Lieta C‑611/12

Jean‑François Giordano

pret

Eiropas Komisiju

“Apelācija — Zvejas kvotas — Komisijas noteikti ārkārtas pasākumi — Prasība par Eiropas Savienības ārpuslīgumisko atbildību — Atlīdzināmie zaudējumi — Reāli un droši zināmi zaudējumi — Iespējas zaudēšana kā atlīdzināmo zaudējumu sastāvdaļa”

1. Jean François Giordano iesniegtā apelācijas sūdzība iekļaujas plašākā kontekstā, kurā ir iekļautas arī apelācijas sūdzības apvienotajās lietās C‑12/13 P un C‑13/13 P Buono u.c./Komisija, par kurām tajā pašā dienā citos secinājumos es paudīšu savu viedokli. Visās šajās lietās ir izvirzīts kopīgs prasījums piespriest Savienībai atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 530/2008, ar ko nosaka ārkārtas pasākumus attiecībā uz seineriem, kas zvejo zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā ( 2 ).

2. Tā kā izskatāmajā lietā ir pārsūdzēts cits Vispārējās tiesas spriedums nekā lietās C‑12/13 P un C‑13/13 P un tā kā arī izvirzītie apelācijas pamati ir atšķirīgi, šajos secinājumos, atbildot uz attiecīgajiem šajā apelācijas sūdzībā izvirzītajiem jautājumiem, es galvenokārt analizēšu jautājumu par atlīdzināmajiem zaudējumiem. Precīzāk, es sīki izklāstīšu, vai, ceļot prasību par Eiropas Savienības ārpuslīgumisko atbildību, “iespējas zaudēšana” var tikt iekļauta atlīdzināmajos zaudējumos.

3. Iespējas zaudēšana Tiesas judikatūrā vairākkārt ir atzīta par atlīdzināmiem zaudējumiem. Tomēr parasti minētā atzīšana ir notikusi īpašās situācijās, piemēram, Eiropas civildienesta vai Savienības publisko iepirkumu jomā. Šī lieta dos iespēju Tiesai lemt par šo jautājumu plašākā perspektīvā.

I – Atbilstošās tiesību normas

4. LESD 340. panta otrajā daļā attiecībā uz Savienības ārpuslīgumisko atbildību ir noteikts šāds materiāls regulējums: “Ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.”

5. Zilo tunzivju zveja tiek reglamentēta gan starptautiskā, gan Eiropas līmenī. Kopš 1997. gada Savienība ir pievienojusies Starptautiskajai konvencijai par Atlantijas tunzivju saglabāšanu, kuras Starptautiskā Atlantijas tunzivju saglabāšanas komisija (ICCAT) pieņem ieteikumus un rīcības plānus, lai nodrošinātu attiecīgo resursu saglabāšanu. Pildot ICCAT lēmumus, Savienība ir pieņēmusi vairākus instrumentus, tostarp Regulu (EK) Nr. 520/2007, ar ko paredz tehniskus pasākumus konkrētu tālu migrējošu zivju sugu krājumu saglabāšanai un atceļ Regulu (EK) Nr. 973/2001 ( 3 ), un Regulu (EK) Nr. 1559/2007, ar ko izveido daudzgadu plānu zilo tunzivju krājumu atjaunošanai Atlantijas okeāna austrumu daļā un Vidusjūrā un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 520/2007 ( 4 ), uz kurām attiecas izskatāmā lieta.

6. Minētie Savienības noteikumi ietilpst arī Regulas (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku piemērošanas jomā ( 5 ). Ar šo instrumentu tiek ieviesta virkne vispārīgu pasākumu attiecībā uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu, kas notiek dalībvalstu teritorijā vai Kopienas ūdeņos vai kas tiek veikta ar Savienības zvejas kuģiem.

7. Dažādu Regulā Nr. 2371/2002 paredzēto pasākumu starpā ir jānorāda uz 7. pantu “Komisijas ārkārtas pasākumi”, kurā tostarp ir noteikts: “1. Ja ir pierādījumi nopietniem draudiem, kas rodas zvejas darbību rezultātā un rada vajadzību pēc tūlītējas rīcības, attiecībā uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu vai jūras ekosistēmu, Komisija pēc motivēta dalībvalsts pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas var lemt par ārkārtas pasākumiem, kuri ilgst ne vairāk par sešiem mēnešiem. Komisija var pieņemt jaunu lēmumu pagarināt ārkārtas pasākumus ne vairāk kā par sešiem mēnešiem. 2. Dalībvalsts vienlaicīgi dara zināmu pieprasījumu Komisijai, citām dalībvalstīm un attiecīgajām reģionālajām konsultatīvajām padomēm. Tās var iesniegt savas rakstiskās atsauksmes Komisijai piecu darbdienu laikā pēc pieprasījuma saņemšanas. Komisija pieņem lēmumu 15 darbdienu laikā pēc 1. punktā minētā pieprasījuma saņemšanas. 3. Ārkārtas pasākumi stājas spēkā nekavējoties. Par tiem informē attiecīgās dalībvalstis, un tos publicē Oficiālajā Vēstnesī. 4. Attiecīgās dalībvalstis var paziņot Komisijas lēmumu Padomei 10 darbdienu laikā pēc minētā paziņojuma saņemšanas. 5. Padome ar kvalificētu balsu vairākumu var pieņemt citādu lēmumu viena mēneša laikā pēc paziņojuma saņemšanas dienas.”

8. Regulā (EK) Nr. 40/2008 ir noteiktas konkrētu zivju krājumu, tostarp zilo tunzivju, zvejas iespējas un ar tām saistītie nosacījumi 2008. gadam ( 6 ). Šajā aktā ir noteikti nozvejas limiti un zilo tunzivju daudzums, kas var tikt iegūts 2008. gadā ar Kopienas kuģiem Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45 °R garuma un Vidusjūrā. Šie limiti un daudzums ir tikuši grozīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 446/2008 ( 7 ).

9. Ņemot vērā informāciju, ko tajā laikā bija snieguši inspektori, apmeklējot attiecīgās valstis, Komisija uzskatīja, ka seineriem, kuri peld ar Grieķijas, Francijas, Itālijas, Kipras un Maltas karogu, iespējas zvejot zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā varētu būt izsmeltas no 2008. gada 16. jūnija. Savukārt seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu, iespējas zvejot zilās tunzivis būtu jāuzskata par izsmeltām 2008. gada 23. jūnijā. Ņemot vērā šos faktus, Komisija saskaņā ar iepriekš minētās Regulas Nr. 2371/2002 7. pantu pieņēma Regulu Nr. 530/2008 ( 8 ). Regulā Nr. 530/2008 ir šādi trīs noteikumi: “1. pants No 2008. gada 16. jūnija ir aizliegts seineriem, kuri peld ar Grieķijas, Francijas, Itālijas, Kipras un Maltas karogu vai ir reģistrēti minētajās valstīs, zvejot zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45 °R garuma un Vidusjūrā. No minētās dienas ir arī aizliegts paturēt uz kuģa, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, pārkraut, pārvietot vai izkraut krastā šādus krājumus, ko nozvejojuši minētie kuģi. 2. pants No 2008. gada 23. jūnija ir aizliegts seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu vai ir reģistrēti minētajā valstī, zvejot zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45 °R garuma un Vidusjūrā. No minētās dienas ir arī aizliegts paturēt uz kuģa, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, pārkraut, pārvietot vai izkraut krastā šādus krājumus, ko nozvejojuši minētie kuģi. 3. pants 1. Neskarot panta otro daļu [2. punktu], no 2008. gada 16. jūnija Kopienas uzņēmējiem ir aizliegts atļaut izkraut krastā, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, un pārkraut zilās tunzivis, kuras seineri nozvejojuši Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45 °R garuma un Vidusjūrā. 2. Līdz 2008. gada 23. jūnijam ir atļauts izkraut krastā, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, un pārkraut Kopienas ūdeņos vai ostās zilās tunzivis, kuras Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā nozvejojuši seineri, kuri peld ar Spānijas karogu vai ir reģistrēti minētajā valstī.”

II – Fakti

10. J.‑F. Giordano pieder seineris Janvier Giordano, kurš peld ar Francijas karogu un zvejo Vidusjūrā.

11. Saskaņā ar Savienības tiesību normām Francijas Republikai 2008. gadā tika iedalīta zilo tunzivju nozvejas kvota 4164 tonnu apmērā, no kuras 90 % tika piešķirti seineriem, kuri peld ar Francijas karogu un zvejo zilās tunzivis Vidusjūrā.

12. Ar 2008. gada 16. aprīļa lēmumu Nr. 2008PS008‑LR zemkopības un zivsaimniecības ministrs piešķīra 2008. gadam īpašu licenci seinerim Janvier Giordano, nosakot zilo tunzivju nozvejas kvotu 132,02 tonnu apmērā. Zvejas atļauja bija derīga no 2008. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam.

13. 2008. gada 2. jūnijā seineris Janvier Giordano sāka zvejas darbības Vidusjūras ūdeņos, kas tika pārtrauktas 2008. gada 16. jūnijā sakarā ar Komisijas Regulas Nr. 530/2008 pieņemšanu un stāšanos spēkā, kuru īstenojot, ar Langedokas‑Rusijonas reģiona prefekta 2008. gada 16. jūnija lēmumu tika atsaukta minētā zvejas licence.

14. J.‑F. Giordano par minēto prefekta lēmumu iesniedza prasības Francijas administratīvajās tiesās. Gan Marseļas administratīvā tiesa, gan administratīvā apelācijas tiesa noraidīja J.‑F. Giordano prasības, pamatojot to tādējādi, ka aizliedzoša pasākuma pamatā bija nevis prefekta lēmums, bet Komisijas Regula Nr. 530/2008.

III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

15. 2011. gada 25. februārī J.‑F. Giordano Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību saistībā ar Komisijas Regulā Nr. 530/2008 noteikto zvejas aizliegumu.

16. Dažas dienas vēlāk, 2011. gada 17. martā, atbildot uz Maltas Prim’Awla tal-Qorti Ċivili uzdoto prejudiciālo jautājumu par [minētās regulas] spēkā esamību, Tiesa pasludināja spriedumu lietā AJD Tuna ( 9 ). Minētajā lietā tika uzdoti vairāki jautājumi par minētās regulas spēkā esamību.

17. Minētajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka ar regulu ir ticis pārkāpts vispārējais princips par nediskrimināciju pilsonības dēļ.

18. Tāpēc pirms tiesas sēdes Vispārējā tiesā J.‑F. Giordano un Eiropas Komisija kā atbildētāja tika aicināti tiesas sēdē paust savu viedokli par sprieduma lietā AJD Tuna ietekmi uz šo tiesvedību.

19. Savos rakstveida un mutvārdu apsvērumos J.‑F. Giordano lūdza Vispārējo tiesu konstatēt, ka ar Regulu Nr. 530/2008 prasītāja tiesiskajā situācijā tikuši nodarīti zaudējumi, un tādējādi piespriest Komisijai samaksāt summu EUR 542 594 apmērā kā zaudējumu atlīdzību un procentus. Komisija savukārt lūdza Vispārējo tiesu prasību noraidīt pilnībā.

20. Ar 2012. gada 7. novembra spriedumu Vispārējā tiesa J.‑F. Giordano prasību noraidīja un piesprieda viņam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Vienpadsmit motīvu daļas punktos Vispārējā tiesa nosprieda, ka J.‑F. Giordano nav pierādījis apgalvoto zaudējumu realitāti.

21. Vispārējās tiesas, kas atsaucas uz šīs pašas tiesas spriedumu lietā Cofradía de pescadores “San Pedro” de Bermeo u.c./Padome ( 10 ), ieskatā ar zvejas kvotas piešķiršanu netiek piešķirtas subjektīvas tiesības saņemt konkrētu naudas summu, bet tikai ir noteikts maksimālais nozvejas daudzums, kura nozveja nekādā ziņā netiek garantēta. Tādējādi Vispārējā tiesa nosprieda, ka tas, ka kvota nav tikusi izsmelta, pat ja tas noticis valsts iestādes noteiktā aizlieguma dēļ, nerada reālus un droši zināmus zaudējumus.

22. Tā kā nebija izpildīts viens no trijiem obligātajiem nosacījumiem, lai atzītu Savienības ārpuslīgumisko atbildību, Vispārējā tiesa noraidīja prasību kopumā un piesprieda prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Apelācijas sūdzība un lietas dalībnieku prasījumi

23. 2013. gada 8. janvārīJ.‑F. Giordano Tiesas kancelejā iesniedza apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas 2012. gada 7. novembra spriedumu.

24. J.‑F. Giordano prasījumi Tiesai ir šādi: — atcelt pārsūdzēto spriedumu; — atzīt, ka sakarā ar Komisijas 2008. gada 12. jūnija Regulas Nr. 530/2008 pieņemšanu apelācijas sūdzības iesniedzējam ir radušies atlīdzināmi zaudējumi; — piespriest Komisijai samaksāt prasītājam summu EUR 542 594 apmērā kā zaudējumu atlīdzību un procentus; — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē un pirmajā instancē.

25. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi: — atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu; — pakārtoti – noraidīt apelācijas sūdzību; — pakārtoti – noraidīt prasību par ārpuslīgumisko atbildību; — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē un pirmajā instancē.

V – Pieņemamība

26. Komisija uzskata, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl divi (otrais un trešais) pamati attiecas uz ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem, kurus Vispārējā tiesa nav analizējusi, un trešā (pirmā) pamata priekšmets ir Vispārējās tiesas jau veiktais faktu novērtējums.

27. Abas iebildes par nepieņemamību ir jānoraida.

28. Komisijas pirmā iebilde par nepieņemamību formāli neskar prasības pieņemamību, bet gan skar apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto otro un trešo pamatu. Proti, minēto pamatu novērtējums būs jāveic tikai tad, ja Tiesa atcels pārsūdzēto spriedumu un saskaņā ar Tiesas statūtu 61. pantu nolems tieši izskatīt lietu pēc būtības. Tāpēc Komisijas iebilde par otrā un trešā pamata nepieņemamību ir jānoraida.

29. Komisijas otrā iebilde par nepieņemamību arī ir jānoraida. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa, nospriežot, ka šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarītie zaudējumi nav ne reāli, ne droši zināmi, veica faktu novērtējumu, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nepieļauj jebkāda veida pārbaudi apelācijas instancē. Tomēr Komisijas pieeja neatbilst tiem ierobežojumiem apelācijai, uz kuriem vairākkārt ir atsaukusies Tiesa, jo jebkādas faktu novērtēšanas aizliegums attiecas uz strikti faktiska rakstura novērtējumu, kas tiek veikts attiecībā uz lietas dalībnieku sniegto nejuridisko informāciju.

30. Tas tā nav šajā lietā, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd nevis Vispārējās tiesas veikto faktu novērtējumu, bet gan apstākli, ka tā ir nospriedusi, ka zvejas kvotas piešķiršana ir fakts, kam nav juridiskas nozīmes saistībā ar zaudējumu noteikšanu. Tas nozīmē, ka Vispārējā tiesa nav veikusi apelācijas sūdzības iesniedzēja izklāstīto konkrēto faktu novērtējumu, bet ir veikusi juridisko novērtējumu, saskaņā ar kuru zvejas kvotas, kas nav tikušas izsmeltas neparedzētu iemeslu dēļ, nav atlīdzināmo zaudējumu sastāvdaļa. Šis pārsūdzētā sprieduma 18. un 19. punktā minētais apgalvojums neattiecas uz faktiem, bet ir juridisks, un tāpēc tas ir pārbaudāms apelācijas tiesvedībā.

31. Tāpēc Komisijas otrā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

VI – Apelācija

A – Par pamatu, kas ir balstīts uz nodarīto zaudējumu “droši zināmo ” raksturu

1) Lietas dalībnieku argumenti

32. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas argumentus par droši zināmu zaudējumu neesamību. Pretēji pārsūdzētajā spriedumā izteiktajam apgalvojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd obligāto saikni, kuru Vispārējā tiesa nodibinājusi starp subjektīvām tiesībām uz kvotas izsmelšanu un atlīdzināmiem zaudējumiem. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, subjektīvu tiesību uz kvotas izsmelšanu neesamība nenozīmē, ka nepastāv nopietna iespēja to izsmelt. Faktiski apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka prakse apliecina, ka, ņemot vērā pašreizējo zilo tunzivju zvejas licenču ierobežojošo raksturu, seineri sistemātiski izsmeļ savas kvotas.

33. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka seineris var izsmelt savu ikgadējo zvejas kvotu 15 dienās. Faktiski zvejas sezonas trīspadsmit dienās – tieši pirms ar Regulu Nr. 530/2008 noteiktā aizlieguma – Janvier Giordano kopumā bija nozvejojis 71,571 tonnu, proti, 54 % no savas kvotas. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, ja zvejas sezona netiktu pārtraukta līdz tās beigu datumam, 2008. gada 30. jūnijam, kvota tiktu izsmelta. Tādējādi ar Regulu Nr. 530/2008 esot radīti reāli un droši zināmi zaudējumi, kuru apmēru apelācijas sūdzības iesniedzējs detalizēti aprēķina, ņemot vērā zilo tunzivju pārdošanas cenu par kilogramu 2008. gada zvejas sezonas laikā un neizsmeltās kvotas daļas kopējo svaru. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka viņam nodarītie zaudējumi, ieskaitot procentus, ir EUR 542 594.

34. Apelācijas sūdzības iesniedzējs arī norāda, ka nodarītie zaudējumi ir uzskatāmi par iespējas zaudēšanu un ka Tiesa savā judikatūrā ir atzinusi šāda veida zaudējumus. Lai pamatotu savu viedokli, viņš atsaucas uz 1975. gada 14. maija spriedumu lietā 74/74 CNTA/Komisija (Recueil, 533. lpp.). Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs vērš uzmanību uz to, ka Savienības tiesībās ir paredzētas kompensācijas tiem, kuru zvejas darbības tikušas pārtrauktas, tādējādi kavējot kvotu izsmelšanu. Viņš min, piemēram, 1993. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2847/93 21. panta 4. punktu ( 11 ). Šī tiesību norma, kurā ir vispārīga atsauce uz “pasākumiem”, lai “pienācīgā veidā atlīdzinātu nodarīto kaitējumu”, apstiprinot, ka Savienības tiesībās ir atzīts, ka kvotas neizsmelšana zvejas aizlieguma dēļ rada atlīdzināmos zaudējumus.

35. Komisija apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus, izvirzot divas iebildumu virknes.

36. Pirmkārt, Komisija noraida iespēju atsaukties uz iespējas zaudēšanu tādā lietā kā aplūkojamā. Pēc tās domām, no Tiesas judikatūras izriet, ka par iespējas zaudēšanu jāizmaksā kompensācija tikai tad, ja ir pierādīta tiesību esamība vai vismaz tiesiska paļāvība uz peļņas gūšanu. Komisija uzskata, ka J.‑F. Giordano nav izdevies pierādīt, ka viņam bija jebkāda veida tiesības sasniegt noteiktu nozvejas līmeni, kā arī nav sniedzis pierādījumus, kas ar matemātisku precizitāti liecinātu par faktiskām iespējām sasniegt šādu nozvejas līmeni.

37. Otrkārt, Komisija noraida, ka J.‑F. Giordano piešķirtā kvota nozīmē tiesības vai arī ka Eiropas tiesiskajā regulējumā par zveju ir atzītas tiesības uz kompensāciju zvejas kvotas neizsmelšanas gadījumā. Saskaņā ar Komisijas viedokli kvotas mērķis ir tikai noteikt maksimālo nozvejas slieksni un tā nav garantija gaidām attiecībā uz nozveju. Šī nozvejas limita funkcija atbilstot kopējās zivsaimniecības politikas pamatmērķim nodrošināt līdzsvaru starp saimniecisko darbību un jūras dzīvo resursu saglabāšanu. Tāpat Komisija apgalvo, ka Savienības tiesību normu mērķis ir saglabāt relatīvas stabilitātes principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir “tiesības” uz iepriekš noteiktu zvejas iespēju līmeni. Lai arī dalībvalstīm ir šīs “tiesības”, tas nenozīmējot, ka katram zvejas kvotas turētājam tiek piešķirtas individuālas tiesības. Tieši šādā kontekstā esot jāinterpretē apelācijas sūdzības iesniedzēja minētās tiesību normas, jo tās drīzāk attiecoties uz dalībvalstu, nevis kvotu turētāju “tiesībām” saņemt kompensāciju par neizsmeltajām kvotām gadījumā, ja tiek pārtrauktas zvejas darbības, īstenojot vides un jūras dzīvo resursu aizsardzības mērķus.

2) Analīze

a) Ievada apsvērums

38. Attiecībā uz šo pamatu galvenokārt rodas jautājums par apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīto zaudējumu “droši zināmo” raksturu. Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nav subjektīvu tiesību uz zvejas kvotas izsmelšanu, viņam nav radušies “droši zināmi” zaudējumi tikai tāpēc vien, ka viņa zilo tunzivju zvejas sezona ir tikusi pārtraukta pirms termiņa. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd šo vērtējumu.

39. No apelācijas sūdzības iesniedzēja un Komisijas rakstiem izriet, ka izskatāmā lieta attiecas uz iespējas zaudēšanu. Izvirzot prasību obligāti pārtraukt zveju divas nedēļas pirms zvejas sezonas noslēguma, Komisija esot liegusi apelācijas sūdzības iesniedzējam iespēju izsmelt savu kvotu 2008. gadam. Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir noraidījusi nevis garantētas peļņas zaudēšanu, bet iespējas gūt peļņu zaudēšanu, jo uzskatījusi, ka runa nav par “droši zināmiem” zaudējumiem, kā šis jēdziens ir aplūkots Tiesas judikatūrā saistībā ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību.

40. Līdz šai dienai iespējas zaudēšanas jēdziens Tiesas judikatūrā ir izstrādāts tikai dažās atsevišķās jomās. Pirmkārt, Tiesa to ir oficiāli atzinusi tiesvedībās saistībā ar Savienības civildienestu un Savienības publiskajiem iepirkumiem, lai gan pēdējā gadījumā ļoti šaurā nozīmē ( 12 ). Otrkārt, Savienības likumdevējs noteiktās nozarēs ir paredzējis saskaņošanas pasākumus, kuru mērķis ir garantēt, ka dalībvalstis nodrošina šādu zaudējumu atlīdzību, ja tām ir iesniegti atlīdzināšanas prasījumi ( 13 ). Šajā jau pietiekami sarežģītajā kontekstā negūtās peļņas kategorija judikatūrā ir tikusi paplašināta selektīvi tādējādi, ka dažos gadījumos tā pat tika pielīdzināta tam, ko pareizāk būtu uzskatīt par iespējas zaudēšanu.

41. Šādas problēmas Tiesai ir jāiztirzā, lai atrisinātu lietu, un tas ļauj no plašākas perspektīvas aplūkot jautājumu par iespējas zaudēšanu strīdos par Savienības ārpuslīgumisko atbildību un, it īpaši, saistībā ar LESD 340. panta otro daļu.

b) Iespējas zaudēšana un riska teorija

42. Zaudējumu atlīdzības tiesībās jautājums par iespējas zaudēšanu tiek aplūkots salīdzinoši nesen. Kā zināms, zaudējumu atlīdzības tiesībās šāds kaitējuma veids nebija izstrādāts līdz XX gadsimta beigām, kad sociālo zinātņu jomā tika attīstītas tā sauktās riska teorijas ( 14 ).

43. Kopumā iespējas zaudēšana no citiem atlīdzināmiem zaudējumiem atšķiras ar to, ka tā attiecas uz paredzamo, kaut gan tikai iespējamo labumu. Iespējas zaudēšana attiecas nevis uz drošu peļņu, bet gan uz reālām peļņas iespējām pašām par sevi neatkarīgi no to apmēra. Ir loģiski, ka šādas peļņas iespējas nevar būt tikai hipotētiskas, bet tām ir jābūt reālām iespējām, un varbūtībai, ka no tām radīsies kapitāla pieaugums, ir jābūt lielai. Tātad iespējas zaudēšanu raksturo un no negūtās peļņas to galvenokārt atšķir tās varbūtības faktors, lai gan runa nav par jebkādu iespēju, bet tikai par nopietnu iespēju, ka gaidas piepildīsies.

44. Tomēr ir arī skaidrs, ka, atzīstot tiesības uz atlīdzību par iespējas gūt paredzamo peļņu zaudēšanu, var rasties ļoti augsts tiesiskās nenoteiktības līmenis. Tāpēc arī nav pārsteidzoši, ka iespējas zaudēšana ilgu laiku netika iekļauta ne dalībvalstu, ne trešo valstu zaudējumu atlīdzības tiesībās, kā tas var būt paražu tiesību tradīcijas valstīs vai valstīs ar kontinentālās Eiropas tradīcijas ietekmi, kā tas ir Latīņamerikā ( 15 ). Tomēr tādu riska teoriju parādīšanās, kuras noteiktos faktiskos apstākļos ļauj aprēķināt paredzamo notikumu varbūtības pakāpi, dažu valstu valsts tiesām un likumdevējiem deva iespēju noteikt, ka paredzamās peļņas varbūtība ir fiziskās vai juridiskās personas pašreizējā kapitāla sastāvdaļa ( 16 ).

45. Proti, ir jābūt iespējai nopietnai un skaitliski aprēķinātai varbūtībai, ka peļņa tiks gūta nākotnē, būt atlīdzināmo zaudējumu sastāvdaļai. Ciktāl šī peļņas gūšanas varbūtība ir pierādāma un ciktāl šādu varbūtību var skaitliski aprēķināt, piemēram, procentuāli, izmantojot pietiekami precīzu metodiku, minētā iespēja gūt peļņu tiek iekļauta tās personas aktīvos, kurai tāda iespēja ir. Tāpēc tās zaudēšana prettiesiskas darbības dēļ ir jāatzīst par atlīdzināmo zaudējumu sastāvdaļu.

46. Zaudējumu atlīdzības tiesībās iespējas zaudēšana pirmo reizi skaidrāk tika aplūkota medicīniskās atbildības jomā ( 17 ). Ārsts, kurš kļūdas dēļ nediagnosticē smagu slimību, kurai faktu rašanās brīdī saskaņā ar oficiālo statistiku atbilst 80 % izdzīvošanas varbūtība, rada atlīdzināmos zaudējumus, ja šīs kļūdas dēļ iestājas pacienta nāve. Šāda veida situācijas, kurās ir apvienoti varbūtības elements, ar tehniskiem līdzekļiem pārbaudāms augsts varbūtības līmenis un rezultāts, kas rada acīmredzamus zaudējumus, ļāva zaudējumu atlīdzības tiesībās atzīt iespējas zaudēšanu.

47. Arī ļoti sarežģītu riska noteikšanas metožu izstrāde, galvenokārt ekonomikā, ir veicinājusi varbūtības faktoru iekļaušanu fiziskās vai juridiskās personas nevis paredzamajos, bet pašreizējos aktīvos. Tostarp uzņēmuma izaugsmes perspektīvas, publisko investīciju plāni nozarē, kurā uzņēmums darbojas, vai prognozes par izmaiņām akciju tirgū reāli ietekmē šādu uzņēmumu pašreizējo, nevis paredzamo vērtību. Tas, ka minētās iespējas ir atkarīgas no pasākumiem, kuru varbūtība nav garantēta, nekādi neietekmē šādu iespēju (un to attiecīgās ekonomiskās vērtības) iekļaušanu attiecīgās personas aktīvos. Tāpēc iespējas zaudēšana prettiesiskas rīcības dēļ ir uzskatāma par atlīdzināmiem zaudējumiem.

48. Šāda situācija pašlaik izveidojas vairumā dalībvalstu gan civiltiesiskās ārpuslīgumiskās atbildības, gan dalībvalstu atbildības jomā ( 18 ). Ir tiesa, ka iespējas zaudēšana galvenokārt tiek aplūkota tādās atsevišķās jomās kā publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana, medicīnas tiesības un komerctiesības. Tomēr tas neizslēdz, ka šobrīd šī kategorija tiek pietiekami vispārināta.

c) Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūra

49. Pierādījumi tam, ka iespējas zaudēšana ir iekļauta attiecīgajos “vispārējo tiesību principos, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām”, LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, ir atrodami Tiesas judikatūrā. Pēdējos gados ir vērojama ļoti skaidra tendence iespējas zaudēšanas atlīdzināmā rakstura atzīšanai. Runa ir par piesardzīgi un galvenokārt konkrētās nozarēs īstenotu progresu – to es tagad izklāstīšu vispārējos vilcienos.

50. Iespējas zaudēšana ir tikusi tieši un atkārtoti atzīta Savienības civildienesta jomā. Kopš sprieduma lietā Komisija/Girardot ( 19 ) pasludināšanas Tiesa ir vispārēji apstiprinājusi Vispārējās tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru iespējas zaudēšana – konkrētajā civildienesta strīdu jomā un tādējādi saskaņā ar LESD 270. pantu – ir atlīdzināmi “reāli un droši zināmi” zaudējumi. Turklāt šādi zaudējumi nav nemateriāli vai morāli, bet materiāli zaudējumi ( 20 ).

51. Ļoti raksturīgi fakti ir lietā Girardot, jo tajā runa ir par darba ņēmēju, kura tika pieņemta darbā kā pagaidu darbiniece un kurai tika liegta iespēja piedalīties personāla atlases iekšējā konkursā, jo viņa neatbilda obligātajiem nosacījumiem. Vēlāk prasītāja pieteicās dažādiem posteņiem tajā pašā iestādē, bet no atlases procedūrām viņa tika izslēgta, jo nebija darbiniece, uz kuru attiektos Civildienesta noteikumi. Tāpēc, ja prasītāja būtu izturējusi minēto personāla atlases iekšējo konkursu, viņa būtu izpildījusi nosacījumus, lai piedalītos otrajā konkursā.

52. Vispārējā tiesa savā 2004. gada 31. marta spriedumā ( 21 ) prasītājas pirmo izslēgšanu atzina par prettiesisku un starpspriedumā konstatēja, ka minētā prettiesiskā izslēgšana ir liegusi prasītājai iespēju pieteikties vēlākam konkursam ( 22 ). Faktiski prasītāja bija pieteikusi savu kandidatūru deviņām otrajā konkursā piedāvātajām amata vietām. Vispārējā tiesa nosprieda, ka prasītājai netaisnīgi ir tikusi liegta nopietna iespēja iegūt kādu no minētajām amata vietām. Spriedumā par apelācijas sūdzību Tiesa apstiprināja Vispārējās tiesas pieeju.

53. Sprieduma lietā Girardot 115. punktā Vispārēja tiesa ir norādījusi, ka “nevar tikt uzskatīts, ka, beidzoties Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā paredzētās vakantā amata aizpildīšanas procedūras pirmajam posmam, Komisija [..] noteikti apstiprinātu vienu no Žirardo kandidatūrām un līdz ar to Žirardo bija visas iespējas saņemt pagaidu darbinieka līgumu [..]. Tomēr var tikt uzskatīts, ka Žirardo bija vismaz pietiekami droša iespēja šajā ziņā, kas viņai tika liegta tādēļ, ka Komisija noraidīja viņas kandidatūras, tās neizvērtējot” ( 23 ).

54. Šis apgalvojums ir pamats konstatējumam, ka M. C. Girardot tika nodarīti atlīdzināmi zaudējumi, kuru skaitliskais apmērs nav līdzvērtīgs to ieņēmumu apjomam, kurus viņa būtu guvusi kā pagaidu darbiniece, bet Vispārējā tiesa, lemjot ex aequo et bono, minētajai summai piemēroja reizināšanas koeficientu 0,5. Tiesa tieši ir apstiprinājusi Vispārējās tiesas izstrādāto un piemēroto aprēķina sistēmu.

55. Līdzīga argumentācija, bet šajā gadījumā saistībā ar LESD 340. panta otro daļu, ir atrodama judikatūrā attiecībā uz Savienības publiskajiem iepirkumiem. Ja pretendents nepamatoti tiek izslēgts no Savienības iestādes rīkotās publiskā iepirkuma procedūras, var būt neiespējami atsākt piedāvājumu iesniegšanas procedūru. Šādos apstākļos Tiesa ir vairākkārt atzinusi, ka noraidītais pretendents ir tiesīgs pieprasīt atlīdzību par “iespējas noslēgt līgumu zaudēšanu” ( 24 ), kā arī atlīdzību par negūtās peļņas zaudēšanu tad, ja var droši tikt pierādīts, ka pretendentam tiktu piešķirtas publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības. Tiesa vairākkārt ir norādījusi uz to, ka “iespējai noslēgt publiskā iepirkuma līgumu, ko ir zaudējis [..], var tikt piešķirta ekonomiska vērtība” ( 25 ).

56. No iepriekš minētā izriet, ka gan Savienības civildienesta, gan Savienības publisko iepirkumu jomā nopietnas iespējas zaudēšana prettiesiskas darbības dēļ rada atlīdzināmus materiālus zaudējumus. Lai arī šis apgalvojums Savienības zaudējumu atlīdzības tiesībās netiek vispārēji piemērots, atsevišķos Tiesas nolēmumos tomēr ir norāde, ka mūsu iestādes vispārējā judikatūrā šis jēdziens nav pilnīgi svešs.

57. Vispirms ir jāuzsver, ka Tiesas agrākajā judikatūrā septiņdesmito gadu vidū ir skaidri noteikts, ka nosacījums par “droši zināmiem” zaudējumiem nevar attiekties uz absolūtu noteiktību ( 26 ). Šis apgalvojums nav nejaušs, jo tas bija izteikts ar nolūku nosacījumus prasības celšanai par [ārpuslīgumisko] atbildību saskaņā ar EOTK līguma 34. un 40. pantu nošķirt no daudz labvēlīgākiem EEK līgumā paredzētiem nosacījumiem. Atzīstot, ka zaudējumiem ir jābūt “droši zināmiem”, bet ne nosakāmiem ar absolūtu precizitāti, Tiesa uzskatīja, ka tās apgalvojums atbilst bijušā EEK līguma 215. panta plašākam formulējumam. Tomēr šāda precizitāte tieši neietekmēja prasītāju konkrēto situāciju, jo šis formulējums tika iekļauts punktā par prasības pieņemamību. Tas ir noticis arī vairākās septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados izskatītajās lietās, kurās Tiesa atviegloja nosacījumu saistībā ar zaudējumu “droši zināmo” raksturu, lai konstatētu prasītāja interesi celt prasību, lai vēlāk, izskatot lietu pēc būtības, noraidītu prasību prettiesiskas rīcības neesamības dēļ ( 27 ).

58. Tiesai ir bijusi iespēja arī citās lietās lemt par zaudējumu “droši zināmo” raksturu, izskatot tās pēc būtības, izmantojot pieeju, kas ir līdzīga iepriekšējā punktā aprakstītajai. Piemēram, lietā Ireks‑Arkady/Padome un Komisija ( 28 ) Tiesa atzina Kopienu [ārpuslīgumisko] atbildību par quellmehl ražošanas kompensācijas atcelšanu. Pirms tam Tiesas spriedumā apvienotajās lietās Ruckdeschel u.c. ( 29 ) minētā atcelšana tika atzīta par prettiesisku nediskriminācijas principa pārkāpuma dēļ, jo tika atzīts, ka nepamatoti bija noteikta atšķirīga attieksme pret quellmehl un cietes miltiem. Lai gan Padome atjaunoja quellmehl ražošanas kompensācijas, tās tika ieviestas ar atpakaļejošu spēku no dienas, kad tika pasludināts minētais spriedums apvienotajās lietās Ruckdeschel u.c.

59. Izskatot prasību par ārpuslīgumisko atbildību, kuru pēc sprieduma apvienotajās lietās Ruckdeschel u.c. pasludināšanas bija cēluši quellmehl ražotāji, Tiesa lietā Ireks‑Arkady/Padome un Komisija nosprieda, ka Padome, īstenojot savu rīcības brīvību, ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi tai noteiktos ierobežojumus. Tiesa atzina, ka prasītāja apgalvoto zaudējumu pamatā ir Padomes veiktā kompensāciju, kuras tiktu maksātas quellmehl ražotājiem no kompensāciju atcelšanas datuma līdz sprieduma apvienotajās lietās Ruckdeschel u.c. pasludināšanas datumam, atcelšana. Lai arī tās spriedumā tika konstatētas grūtības veikt šādu zaudējumu precīzu skaitlisku aprēķinu, tas, ka zaudējumi nebija pilnīgi droši zināmi, neradīja nekādus šķēršļus Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības atzīšanai.

60. Tāda argumentācija kā spriedumā lietā Ireks‑Arkady/Padome un Komisija judikatūrā nav vienīgais gadījums. Vēlāk lietā Agraz u.c./Komisija ( 30 ) Tiesa aplūkoja situāciju, kurā tika apspriests jautājums par to, vai, ņemot vērā Komisijas rīcības brīvību, nosakot minimālo cenu un atbalsta summu tomātu pārstrādes produktiem par 2000./2001. gadu, bija liegts uzskatīt, ka minēto produktu ražotājiem vairākās dalībvalstīs tikuši nodarīti “droši zināmi” zaudējumi. Minētajā lietā Komisija nebija ņēmusi vērā Ķīnas tomātu cenu atbalsta summas noteikšanas brīdī, kā tas bija noteikts Savienības tiesiskajā regulējumā šajā jomā. Regulu, ar ko tika noteikts atbalsta apmērs, Vispārējā tiesa atzina par prettiesisku, jo iepriekš minētā iemesla dēļ bija pārkāpti būtiski procedūras noteikumi. Tomēr, tā kā Komisijas rīcības brīvība, nosakot atbalsta apmēru, bija ļoti plaša, Vispārējā tiesa nosprieda, ka runa nebija par “droši zināmiem” zaudējumiem.

61. Spriedumā lietā Agraz u.c./Komisija Tiesa atkāpās no Vispārējās tiesas risinājuma un nosprieda, ka tomātu ražotājiem nodarītie zaudējumi būtībā bija “droši zināmi”. Saskaņā ar pašas Tiesas apgalvojumu “tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotie zaudējumi pastāv, ir neapstrīdams fakts, kas nepavisam nav hipotētisks vai tikai iespējams. Neņemot vērā pastāvošo nenoteiktību attiecībā uz to precīzu aprēķināšanu, šie zaudējumi ir arī ekonomiski novērtējami” ( 31 ). Tiesa neatzina par nozīmīgu faktu, ka attiecīgajā tirdzniecības gadā nebija grūtību pārdot Kopienas produkciju, ne arī to, ka šī plānotā pārvaldības sistēma bija ļāvusi nodrošināt Kopienas tomātu produkcijas noietu. Nosakot tādu atbalsta summu, kas bija pretrunā tiesībām, vairāku dalībvalstu tomātu audzētājiem tika liegta iespēja tos tirgot ar izdevīgākiem noteikumiem. Šādos apstākļos, lai arī zaudējumi nevarēja tikt aprēķināti ar absolūtu precizitāti, Tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem bija tiesības prasīt kompensāciju par atlīdzināmiem materiāliem zaudējumiem.

d) Kopsavilkums un priekšlikums

62. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka mūsu judikatūrā ir panākts ievērojams progress, kas ir jāaplūko plašākā kontekstā. No iepriekš minētās analīzes izriet, ka iespējas zaudēšana ir ne tikai iestāžu personāla prerogatīva saņemt zaudējumu atlīdzību, bet ir kļuvusi par autonomu kategoriju ar atzarojumiem dažādās Savienības tiesību jomās. Ja papildus iepriekš minētajam tiktu ņemts vērā, ka runa ir par daudzās dalībvalstīs pastāvošu kategoriju, tad nebūtu pārspīlēti apgalvot, ka iespējas zaudēšana kā atlīdzināmo zaudējumu neatņemama sastāvdaļa ir iekļauta “vispārējo tiesību principos, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām”, kā noteikts LESD 340. panta otrajā daļā.

63. Tomēr iepriekš aplūkotajā judikatūrā nav atzīta iespējas zaudēšana bez jebkādiem nosacījumiem. Gluži otrādi, minētajos spriedumos ir vērojama liela piesardzība attiecībā uz šāda veida zaudējumu atzīšanu un ir izvirzīti vairāki, ne tik vienkārši izpildāmi nosacījumi.

64. Pirmkārt, kā ir uzsvērts spriedumā lietā Girardot, iespējas zaudēšanai jābūt “nopietnai”. Lai gan ir dažādas metodes varbūtības noteikšanai, Tiesai ir jāizvēlas kritērijs, kura pamatā ir stabila paredzamās neizdevīgās situācijas esamība. Katrā ziņā iespējas zaudēšanai vienmēr ir jābūt pietiekami paredzamai, lai to varētu pierādīt, sniedzot parastos pierādījumus.

65. Otrkārt, nopietna iespējas zaudēšana nav līdzvērtīga tādiem zaudējumiem, kuru varbūtība var tikt pierādīta absolūti, jo pretējā gadījumā nebūtu runa par iespējas zaudēšanu, bet par negūto peļņu. Jāņem vērā, ka vairumā lietu, kurās Savienības tiesas ir spriedušas par šo jautājumu, iespējas zaudēšanas skaitlisku aprēķinu tās ir veikušas starpspriedumā vai – pārsūdzētā sprieduma gadījumā – jaunā spriedumā pirmajā instancē pēc tam, kad spriedums ticis nodots atpakaļ. Tas ir izskaidrojums tam, kāpēc vēl joprojām Tiesai nav bijis daudz iespēju izstrādāt judikatūru šajā jautājumā.

66. Treškārt, iespējas zaudēšana nedod tiesības saņemt zaudējumu atlīdzību peļņas, kuru nav izdevies iegūt paredzamā apjomā, pilnā apmērā. M. C. Girardot nevarēja prasīt atlīdzību algas, kas tiktu nopelnīta, ja viņa tiktu pieņemta darbā, pilnā apmērā, tāpat nesekmīgs pretendents nevarēja prasīt piedāvājumā norādīto līguma kopējo summu. Tiesa un Vispārējā tiesa ir ievērojušas dalībvalstu praksi, nosakot zaudējumu apmēru – lielāka vai mazākā mērā – zemāku par peļņu, kuru, iespējams, ticis liegts iegūt. Tādējādi Vispārējā tiesa spriedumā lietā Girardot izvēlējās metodi, kuru Tiesa ir tieši apstiprinājusi, proti, M. C. Girardot zaudētajam atalgojumam tā piemēroja reizināšanas koeficientu 0,5. Šis koeficients ir M. C. Girardot iespējas iegūt kādu no amata vietām procentuāla aplēse, šajā gadījumā tie bija 50 %.

67. Ceturtkārt un visbeidzot, iespējas pierādījums konkrētajā gadījumā, protams, ir jāsniedz apelācijas sūdzības iesniedzējam, tāpēc viņam ir jāpierāda ne tikai zaudētās iespējas nopietnība, bet arī tas, kāda faktiski bija tās varbūtības pakāpe. Lietas dalībniekiem šīs pūles atvieglo ļoti sarežģītu metodoloģiju izstrāde, ar kurām var tikt noteikta paredzamās peļņas iespēja, tostarp paredzamās peļņas zaudēšana, it īpaši ekonomikas tiesību jomā, kad pienāk laiks precīzi noteikt iespējas zaudēšanas finanšu summu.

68. Kopumā es neredzu iemeslu, kāpēc, pamatojoties uz LESD 340. panta otro daļu, iespējas zaudēšana nebūtu jāiekļauj atlīdzināmos zaudējumos. Salīdzinošo tiesību attīstība, Tiesas judikatūras izstrāde un pašlaik lietas dalībnieku rīcībā esošie pierādīšanas līdzekļi ļauj Tiesai nospriest, ka Savienības zaudējumu atlīdzības tiesībās ir paredzēts atlīdzināt zaudējumus, kas kādas iestādes prettiesiskas darbības dēļ radušies, zaudējot nopietnu iespēju.

69. Ņemot vērā tikko izklāstītos apsvērumus, turpmāk analizēšu J.‑F. Giordano izvirzīto pamatu par zaudējumu “droši zināmo” raksturu izskatāmajā lietā.

e) Pamata novērtējums – analīzes priekšmets

70. Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav cietis droši zināmus zaudējumus, jo Savienības likumdevējs nav piešķīris subjektīvas tiesības uz kvotas izsmelšanu. Pamatojoties uz minēto pieņēmumu, ka subjektīvu tiesību uz kvotu un tās izsmelšanu jēdziens ir cieši saistīts ar trešo nosacījumu par Savienības ārpuslīgumisko atbildību, proti, atlīdzināmo zaudējumu esamību, Vispārējā tiesa atzina, ka J.‑F. Giordano nodarītie zaudējumi nav “droši zināmi”, un tādējādi viņa prasību noraidīja.

71. Pamatojot savu argumentāciju, Vispārējā tiesa “pēc analoģijas” minēja spriedumu lietā Cofradía de pescadores “San Pedro” de Bermeo u.c./Padome ( 32 ), kurā ir noteikts, ka, piešķirot kvotu ar Savienības tiesību aktu, kvotas turētājam netiek piešķirtas nekādas tiesības, bet tikai tiek noteikts maksimālais nozvejas slieksnis ( 33 ).

72. Ir jāuzsver, ka spriedums lietā Cofradía de pescadores “San Pedro” de Bermeo tika pārsūdzēts Tiesā un ka Vispārējās tiesas pamatojums lielākoties tika pieņemts ( 34 ). Tomēr Tiesa sprieda tikai par to, vai ar kvotu tiek piešķirtas tiesības saistībā ar prettiesisku darbību, nevis par zaudējumiem. Tiesa izdarīja tādu pašu secinājumu kā Vispārējā tiesa, proti, ka par prettiesiskiem pasludinātie pasākumi ir pretrunā Savienības tiesību normām, konkrētāk, relatīvās stabilitātes principam un Aktam par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem, un “ka to mērķis nav piešķirt privātpersonām subjektīvas tiesības” ( 35 ). Tāpēc minēto tiesību normu pārkāpuma dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija tiesību uz zaudējumu atlīdzību saskaņā ar EKL 288. panta noteikumiem (tagad – LESD 340. panta otrā daļa).

73. Tomēr nevienā punktā minētajā spriedumā Tiesa nav lēmusi par to, vai ar pārkāpumu tikuši nodarīti “droši zināmi” zaudējumi. Taču Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā bija par to lēmusi un atzinusi, ka, tā kā prasītājiem nebija subjektīvu tiesību un nozveja nebija prognozējama, viņiem nodarītie zaudējumi nav “droši zināmi” un tāpēc tos nav iespējams atlīdzināt.

74. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav balstījusies uz Tiesas judikatūru, atzīstot, ka J.‑F. Giordano nodarītie zaudējumi nav “droši zināmi”, bet ir piemērojusi judikatūru par pasākumu, kas izraisījuši zaudējumus, prettiesiskumu ( 36 ). Izmantojot šo doktrīnu, Vispārējā tiesa, manuprāt, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

75. Proti, spriedumā lietā Cofradía de pescadores “San Pedro” de Bermeo ir apgalvots, ka zaudējumu pamatā bija relatīvas stabilitātes principa un Pievienošanās akta par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem pārkāpums. Tiesa pamatoti apstiprināja, ka ar šīm tiesību normām zvejas kvotu turētājiem netika piešķirtas subjektīvas tiesības, bet ar tiem tika vienkārši noteikta dzīvo ūdens resursu sadales starp dalībvalstīm sistēma, kas bija vēl jāizstrādā, pieņemot daudzas Savienības un valstu tiesību normas.

76. Tomēr izskatāmajā lietā – kā paskaidrošu to vēlāk un kā man ir bijusi iespēja to sīki izskaidrot secinājumos, kurus esmu sniedzis apvienotajās lietās Buono u.c./Komisija, – prettiesiska darbība, kas izraisa zaudējumus, nav nekas cits kā nediskriminācijas pilsonības dēļ principa pārkāpums un saskaņā ar plašu pastāvīgo judikatūru, pārkāpjot šo tiesību normu, tiek pārkāpta augstāka spēka tiesību norma, ar kuru ir piešķirtas tiesības privātpersonām. Tāpēc Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka tāds pārkāpums kā lietā Cofradía de pescadores “San Pedro” de Bermeo u.c./Padome bija līdzīgs izskatāmajā lietā aplūkotajam, kas ir nediskriminācijas pilsonības dēļ principa pārkāpums.

77. Pamatojoties uz šo saistību starp abām lietām, pārsūdzētajā spriedumā ir secināts, ka J.‑F. Giordano zaudējumi nav “droši zināmi”. Tomēr šāds pamatojums nevar tikt pieņemts.

78. No lietas materiāliem izriet, ka J.‑F. Giordano bija prefekta izdota zvejas licence un viņam bija piešķirta kvota 132,02 tonnu apmērā. Tā bija atļauja zvejot no 2008. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam. Tā kā tika pieņemta Regula [Nr. 530/2008], ūdeņos, kuros zvejoja J.‑F. Giordano, zilo tunzivju zveja tika pārtraukta, sākot no 16. jūnija. Saskaņā ar lietas materiāliem līdz minētajam laikam J.‑F. Giordano kopumā bija nozvejojis 71,571 tonnu. Tādējādi Regulas Nr. 530/2008 pieņemšanas dēļ J.‑F. Giordano nevarēja nozvejot 60,449 tonnas, kas viņam bija piešķirtas saskaņā ar licenci.

79. Ņemot vērā šo secinājumu 38.–69. punktā izklāstītos kritērijus, ir skaidrs, ka J.‑F. Giordano tika liegta iespēja gūt paredzamo peļņu, proti, peļņu no zvejas kvotas izsmelšanas. Tiesību uz kvotu neesamība nenozīmē, ka zaudējumi nav droši zināmi, tāpat arī tas, ka iestādei ir rīcības brīvība, nenozīmē, ka zaudējumiem, kuri var tikt nodarīti, nav droši zināma rakstura. Vispārējā tiesa nosacījumu par tiesību piešķiršanu, kā tas ir prasīts Tiesas judikatūrā, lai noteiktu prettiesiskumu, kļūdaini saista ar nosacījumu, ka zaudējumiem jābūt droši zināmiem. Runa ir par saikni, kas ne tikai ir sveša tradicionālajai, Tiesas judikatūrā atzītajai zaudējumu atlīdzības koncepcijai, bet arī sarežģī un dažos gadījumos liedz jebkādu iespēju saņemt zaudējumu atlīdzību arī tad, ja ir nodarīti ievērojami ekonomiska rakstura zaudējumi.

80. Spriedums lietā Agraz u.c./Komisija ir kategorisks daļā, kas attiecas uz situāciju, kurā tikuši nodarīti ekonomiska rakstura zaudējumi, bet tajā pastāv arī augsts varbūtības nenoteiktības līmenis. Konstatējusi, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, kas neļauj garantēt, ka kādreiz tiks pieņemts apelācijas sūdzības iesniedzēja interesēm labvēlīgs lēmums, Tiesa norādīja, ka, “neņemot vērā pastāvošo nenoteiktību attiecībā uz to precīzu aprēķināšanu, šie zaudējumi ir [..] ekonomiski novērtējami” ( 37 ). Katrā ziņā, kā esmu norādījis šo secinājumu 64. punktā, svarīga nozīme ir tam, ka iespēja gūt peļņu ir nopietna.

81. Kā minēju iepriekš, pārsūdzētajā spriedumā ir tikai norādīts, ka zaudējumi nav “droši zināmi”, jo ar kvotas piešķiršanu netiek piešķirtas subjektīvas tiesības. Ar šo pieeju kopā ar faktu, ka J.‑F. Giordano tika liegta iespēja gūt peļņu, kuras ekonomiskā vērtība ir neapstrīdama, pietiek, lai secinātu, ka J.‑F. Giordano izvirzītais pamats ir pamatots un tāpēc pirmajā instancē pasludinātais spriedums ir atceļams.

B – Par pārējiem pamatiem

82. Ņemot vērā iepriekš minēto, citi pamati kļūst neiedarbīgi, tāpēc es ierosinu Tiesai daļēji apmierināt apelācijas sūdzību attiecībā uz pirmo apelācijas pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu LESD 340. panta otrās daļas interpretācijā saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīto zaudējumu “droši zināmo” raksturu.

VII – Strīda galīgais atrisinājums

83. Atbilstoši Tiesas statūtu 61. pantam, “ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu” un “var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija”.

84. Manuprāt, Tiesa var daļēji atrisināt strīdu.

85. Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājumos par Savienības ārpuslīgumisko atbildību saistībā ar tās iestāžu vai struktūru prettiesisku darbību tiesības uz atlīdzību tiek atzītas, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ar pārkāpto tiesību normu ir piešķirtas tiesības privātpersonām, tās pārkāpums ir pietiekami būtisks un zaudējumu esamība ir pierādīta, un, visbeidzot, pastāv tieša cēloņsakarība starp Savienībai piedēvējamo pārkāpumu un zaudējumiem, ko cietušas aizskartās personas ( 38 ).

A – Pārkāptās tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, un tās pārkāpums ir pietiekami būtisks

86. Kā izklāstīts, izskatāmajā lietā pārkāptā tiesību norma nav neviena cita kā nediskriminācijas pilsonības dēļ princips, kā to ir apstiprinājusi Tiesa savā spriedumā lietā AJD Tuna. Mūsu judikatūra šajā ziņā ir plaša, un ar šī Savienībai svarīgā principa pārkāpumu ir pietiekami, lai tiktu konstatēts, ka pārkāpums ir pietiekami būtisks ( 39 ).

87. Tātad vienīgā pārkāptā tiesību norma ir šī principa pārkāpums un neviens cits no apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotajiem pārkāpumiem, jo Tiesai ir bijusi iespēja izskatīt iespējamos ar Regulu Nr. 530/2008 pieļautos pārkāpumus, tostarp samērīguma principa, tiesiskās paļāvības principa vai tiesību uz īpašumu principa pārkāpumu. Pēc rūpīgas analīzes, ko ir veikusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā AJD Tuna, var tikt apgalvots, ka vienīgais pārkāpums, kuru varētu attiecināt uz minēto regulu, ir nediskriminācijas pilsonības dēļ principa pārkāpums. Pretrunā minētajam principam J.‑F. Giordano bija spiests veikt zvejas darbības par vienu nedēļu mazāk nekā seineri, kuri peld ar Spānijas karogu.

88. Tāpēc nosacījums par tādas pārkāpjošas tiesību normas esamību, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, un par to, ka tās pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir izpildīts.

B – Tieša cēloņsakarība starp Savienībai piedēvējamu pārkāpumu un zaudējumiem, ko cietusi aizskartā persona

89. Es arī uzskatu, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp Savienībai piedēvējamu pārkāpumu un zaudējumiem, ko cietusi aizskartā persona, jo ir skaidrs, ka tikai Regulas Nr. 530/2008 dēļ tika pārtrauktas J.‑F. Giordano zvejas darbības.

90. Tomēr ir svarīgi ieviest niansi, kas nosaka atbildības apjomu.

91. Prettiesiska darbība, kas ir radījusi J.‑F. Giordano zaudējumus, kā jau minēts, ņemot vērā nepamatotu atšķirīgu attieksmi pret seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu, un visiem pārējiem seineriem, ir nediskriminācijas pilsonības dēļ principa pārkāpums. Tā kā Spānijas seineri vienu papildu nedēļu varēja zvejot zilās tunzivis, J.‑F. Giordano atšķirībā no citiem tika liegts darboties vērtīgā zvejas periodā.

92. Ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja minētā atbildība ir balstīta uz prettiesisku darbību, un tā kā iepriekšējā daļā esmu noraidījis citu prettiesisku darbību, kas izrietētu no Regulas Nr. 530/2008, esamību, uzskatu, ka pastāv vienīgi cēloņsakarība starp diskrimināciju izraisošo darbību, proti, papildu zvejas nedēļas piešķiršanu seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu, un nodarītajiem zaudējumiem. Minētajā spriedumā lietā AJD Tuna Tiesas konstatētās diskriminācijas dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējam tika radīta nelabvēlīgāka situācija tikai vienas nedēļas garumā, bet ne jau nedēļu vēlāk, kad visiem, tostarp Spānijas, seineriem tika aizliegts zvejot.

93. Tā kā Savienības ārpuslīgumiskā atbildība ir balstīta galvenokārt uz tādu zaudējumu prettiesiskumu, kādus izskatāmajā lietā ir minējis apelācijas sūdzības iesniedzējs, ir jānosaka cēloņsakarība tikai starp prettiesiskajām darbībām un nodarītajiem zaudējumiem, bet ne ar citiem faktiem, kas nav saistīti ar prettiesiskajām darbībām, lai arī cik cieši tie nebūtu saistīti ar attiecīgajiem apstākļiem. Tā kā konstatētā prettiesiskā darbība ietekmēja vienu nedēļu, kad apelācijas sūdzības iesniedzējam nepamatoti tika liegta iespēja veikt saimniecisku darbību, tas arī ir laikposms, uz kuru attiecas ārpuslīgumiskā atbildība prettiesiskas darbības dēļ.

94. Tāpēc ierosinu Tiesai cēloņsakarību attiecināt tikai uz laikposmu no 2008. gada 16. līdz 23. jūnijam, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējam atšķirībā no Spānijas seineriem ar Regulu Nr. 530/2008 prettiesiski tika aizliegtas zvejas darbības.

95. Tādējādi nosacījums par to, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp Savienībai piedēvējamu pārkāpumu un zaudējumiem, ko cietusi aizskartā persona, ir izpildīts, ciktāl zaudējumi ir nodarīti laikposmā no 2008. gada 16. līdz 23. jūnijam.

C – Reāli un droši zināmi zaudējumi

96. Visbeidzot ir jākonstatē, vai ir pierādīta zaudējumu esamība un vai tie ir reāli un droši zināmi.

97. Kā ir norādīts šo secinājumu 49.–61. punktā, Tiesa judikatūrā ir vairākkārt atzinusi, ka zaudējumu droši zināmam raksturam nav obligāti jābūt absolūtam, jo tas var tikt konstatēts, ja ir bijusi nopietna iespējas zaudēšana, kuru ir tieši izraisījusi prettiesiska Savienības darbība. Šeit es neatkārtošu to, ko esmu sīki izklāstījis šo secinājumu 38.–69. punktā, bet tikai atgādināšu, ka nopietna iespējas zaudēšana rada reālus un droši zināmus zaudējumus, kuri var tikt atlīdzināti.

98. No lietas materiāliem izriet, ka J.‑F. Giordano bija zvejas licence, ar kuru viņam bija atļauts veikt saimniecisko darbību līdz 2008. gada 30. jūnijam. Turklāt – un Komisija to nav apšaubījusi – tāds zvejas kvotas turētājs kā J.‑F. Giordano iepriekšējos gados bija kvotu izsmēlis.

99. Vienlaikus esot bijušas nopietnas norādes uz kvotu izsmelšanu pirms zvejas aizlieguma datuma, un tas, šķiet, neliedza seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu, turpināt zvejot zilās tunzivis laikposmā no 2008. gada 16. līdz 23. jūnijam, tostarp tajos pašos ūdeņos, kuros parasti zvejoja seineri, kuri peld ar Francijas karogu, arī J.‑F. Giordano seineris.

100. Tieši tāpēc, ka atlīdzība par iespējas zaudēšanu nenozīmē zaudējumu atlīdzināšanu pilnā peļņas apmērā, Komisijas sniegtie argumenti vienkārši apstiprina, ka J.‑F. Giordano iespēja turpināt izsmelt kvotu laikposmā no 2008. gada 16. līdz 23. jūnijam nebija absolūta, tomēr tas nemazina zaudētās iespējas nopietno raksturu.

101. Lietas dalībniekiem tiesvedībā [pirmajā] instancē nav bijis iespējas sīki apspriest J.‑F. Giordano precīzas peļņas gūšanas iespējas minētajā 2008. gada laikposmā. Šis jautājums, kas ir cieši saistīts ar nodarīto zaudējumu skaitlisku aprēķināšanu, tiesvedības laikā Vispārējā tiesā arī netika apspriests, ņemot vērā šeit izklāstītos apsvērumus.

102. Tādēļ es aicinu Tiesu nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai izskatīšanai, lai, ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, tā veiktu apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīto zaudējumu precīzu skaitlisku aprēķinu.

VIII – Par tiesāšanās izdevumiem

103. Lai arī es ierosinu daļēji nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, es uzskatu, ka izskatāmajā lietā pamatjautājuma galvenie punkti ir atrisināti. Tāpēc saskaņā ar reglamenta 138. panta 1. punktu un 184. panta 2. punktu es ierosinu Tiesai piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.

IX – Secinājumi

104. Saskaņā ar iepriekš minētajiem apsvērumiem ierosinu Tiesai lemt šādi: Daļēji apmierināt apelācijas sūdzību, pieņemot pirmo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu LESD 340. panta otras daļas interpretācijā saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīto zaudējumu “droši zināmo” raksturu, un līdz ar to: 1) atcelt Vispārējās tiesas 2012. gada 7. novembra spriedumu lietā T‑114/11; 2) apmierināt J.‑F. Giordano prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību un atzīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību par Komisijas 2008. gada 12. jūnija Regulas Nr. 530/2008 pieņemšanu, jo ir izpildīti Līguma par Eiropas Savienības darbību 340. panta otrajā daļā paredzētie nosacījumi par ārpuslīgumisko atbildību; 3) nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā veiktu J.‑F. Giordano nodarīto zaudējumu skaitlisku aprēķinu; 4) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē (2012. gada 7. novembra spriedums lietā T‑114/11) un apelācijas tiesvedībā.

( 1 ) Oriģinālvaloda – spāņu.

( 2 ) 2008. gada 12. jūnija Regula (OV L 155, 9. lpp.).

( 3 ) Padomes 2007. gada 7. maija Regula (OV L 123, 3. lpp.).

( 4 ) Padomes 2007. gada 17. decembra Regula (OV L 340, 8. lpp.).

( 5 ) Padomes 2002. gada 20. decembra Regula (OV L 358, 59. lpp.).

( 6 ) Padomes 2008. gada 16. janvāra Regula, ar ko 2008. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas un ar tām saistītus nosacījumus, kuri piemērojami Kopienas ūdeņos un – attiecībā uz Kopienas kuģiem – ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas limiti (OV L 19, 1. lpp.).

( 7 ) 2008. gada 22. maija Regula, ar ko, ievērojot 21. panta 4. punktu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai, pielāgo dažas zilās tunzivs kvotas 2008. gadam (OV L 134, 11. lpp.).

( 8 ) Minēta iepriekš.

( 9 ) 2011. gada 17. marta spriedums lietā C-221/09 (Krājums, I-1655. lpp.).

( 10 ) 2005. gada 19. oktobra spriedums lietā T-415/03 (Krājums, II-4355. lpp.).

( 11 ) Padomes Regula, ar ko izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai (OV L 261, 1. lpp.).

( 12 ) No vispārējā viedokļa raugoties, skat. Van Raepenbusch, S., “La convergence entre les régimes de responsabilité extracontractuelle de l’Union européenne et des États membres”, ERA Forum (2012), un Giacobbo-Peyronnel, V., “L’indemnisation de la perte de chance en droit de la fonction publique de l’Union européenne”, no: MAHIEU, S. (red.) Contentieux de l’Union européenne – Questions choisies, izd. Larcier, 2014.

( 13 ) Skat., piemēram, 2. panta 7. punktu Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/13/EEK (OV L 76, 14. lpp.), kurā noteikts, ka, “ja ir iesniegta prasība sakarā ar zaudējumiem, kas ir izmaksas par piedāvājuma sagatavošanu vai dalību līguma piešķiršanas procedūrā, prasītājam ir jāpierāda tikai Kopienas tiesību aktu pārkāpums līgumu piešķiršanas jomā vai to valsts normu pārkāpums, ar kurām tiek īstenoti minētie tiesību akti, un tas, ka viņam būtu bijusi reāla iespēja iegūt līgumu un ka minētais pārkāpums ir negatīvi ietekmējis šo iespēju”.

( 14 ) Skat., piemēram, De Ferra, C., “De Finetti, la rivoluzione della probabilità”, Assicurazioni, Nr. 2, 2002, 185.–195. lpp., un Majone, G., “Foundations of Risk Regulation: Science, Decision-Making, Policy Learning and Institutional Reform”, European Journal of Risk Regulation, Nr. 1, 2010, 5. un nākamās lpp.

( 15 ) Par to izstrādi, no vēstures un salīdzinošās perspektīvas raugoties, skat. Alcoz Medina, L., La teoría de la pérdida de oportunidad. Estudio doctrinal y jurisprudencial de derecho de daños público y privado, Thomson-Civitas, Madride, 2007, 127. un nākamās lpp.

( 16 ) It īpaši skat. Loevinger, L., “Jurimetrics: Science and Prediction in the Field of Law”, Minnesota Law Review, Nr. 46, 1961–1962, 269. un nākamās lpp.

( 17 ) Skat. Truckor, M. L., “The Loss of Chance Doctrine: Legal Recovery for Patients on the Edge of Survival”, University of Dayton Law Review, Nr. 24, 1999, un Fischer, D. A., “Tort Recovery for Loss of a Chance”, Wake Forest Law Review, Nr. 36, 2001, 608. un nākamās lpp.

( 18 ) Skat. salīdzinošo analīzi, ko veicis Fleischer, H., “Schadensersatz für verlorene Chancen im Vertrags- und Deliktsrecht”, JZ 15/16 1999, VVAA, Les limites de la réparation du préjudice, Dalloz, Parīze, 2009, un Medina Alcoz, L., minēts iepriekš, 130.–167. lpp.

( 19 ) 2008. gada 21. februāra spriedums lietā C-348/06 P (Krājums, I-833. lpp.).

( 20 ) Skat. Giacobbo-Peyronnel, V. komentāru, minēts iepriekš.

( 21 ) Lieta T-10/02 Girardot/Komisija (Recueil FP, I-A-109. lpp. un II‑483. lpp.).

( 22 ) 2006. gada 6. jūnija spriedums lietā T-10/02 Girardot/Komisija (Krājums-CDL, I-A-2-129. lpp. un II‑A‑2‑609. lpp.).

( 23 ) Mans izcēlums.

( 24 ) 2011. gada 20. septembra spriedums lietā T-461/08 Evropaïki Dinamiki/EIB (Krājums, II-6367. lpp.).

( 25 ) Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 25. aprīļa rīkojums lietā T‑41/08 Vakakis/Komisija (66. un 67. punkts), 2010. gada 20. janvāra rīkojums lietā T‑443/09 Agriconsulting Europe/Komisija (32. punkts) un spriedums lietā T‑461/08 Evropaïki Dinamiki/EIB (minēts iepriekš, 66. punkts).

( 26 ) 1976. gada 2. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 56/74 līdz 60/74 Kampffmeyer u.c./Padome un Komisija (Recueil, 711. lpp., 7. un 8. punkts).

( 27 ) Skat. tostarp 1977. gada 2. marta spriedumu lietā 44/76 Eier-Kontor u.c./Padome un Komisija (Recueil, 393. lpp., 8. punkts) un 1987. gada 14. janvāra spriedumu lietā 281/84 Zuckerfabrik Bedburg u.c./Padome un Komisija (Recueil, 49. lpp., 14. punkts).

( 28 ) 1979. gada 4. oktobra spriedums lietā 238/78 (Recueil, 2955. lpp.).

( 29 ) 1977. gada 19. oktobra spriedums apvienotajās lietās 117/76 un 16/77 (Recueil, 1753. lpp.).

( 30 ) 2006. gada 9. novembra spriedums lietā C-243/05 P (Krājums, I-10833. lpp.).

( 31 ) Spriedums lietā Agraz u.c./Komisija, minēts iepriekš, 42. punkts.

( 32 ) Minēts iepriekš.

( 33 ) Spriedums lietā Cofradía de pescadores“San Pedro” de Bermeo u.c./Padome, minēts iepriekš, 118. punkts.

( 34 ) Tiesas 2007. gada 22. novembra spriedums lietā C‑6/06 P Cofradía de pescadores“San Pedro” de Bermeo u.c./Padome.

( 35 ) Tiesas spriedums lietā Cofradía de pescadores“San Pedro” de Bermeo u.c./Padome (minēts iepriekš, 56. punkts).

( 36 ) Jāņem vērā, ka pārsūdzētajā spriedumā “pēc analoģijas” ir minēts spriedums lietā Cofradía de pescadores“San Pedro” de Bermeo u.c./Padome, labi zinot, ka tā piemērošana nav attiecināma uz to pašu jautājumu.

( 37 ) Spriedums lietā Agraz u.c./Komisija, minēts iepriekš, 42. punkts.

( 38 ) It īpaši skat. 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija (Recueil, I-5291. lpp., 42. punkts), 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C-312/00 P Komisija/Camar un Tico (Recueil, I-11355. lpp., 53. punkts) un 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-472/00 P Komisija/Fresh Marine (Recueil, I-7541. lpp., 25. punkts).

( 39 ) Skat. tostarp 1978. gada 25. maija spriedumu apvienotajās lietās 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 un 40/77 HNL u.c./Padome un Komisija (Recueil, 1209. lpp., 5. punkts), spriedumu lietā Ireks‑Arkady/Padome un Komisija (minēts iepriekš, 11. punkts), 1982. gada 15. septembra spriedumu lietā 106/81 Kind/EEK (Recueil, 2885. lpp., 22.–25. punkts) un 1991. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C-63/89 Assurances du crédit/Padome un Komisija (Recueil, I-1799. lpp., 14.–23. punkts).