ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Treškārt, no lietas materiāliem izriet, ka prasītājai bija jāsaskaras ar virkni strīdu, daži no kuriem ir bijuši ļaunprātīgi apgrūtinoši, kuri ir norisinājušies ilgā laikposmā, proti, no īpašumtiesību nodošanas 2011. gada 7. novembrī līdz 2015. gadam, tas ir, jau pēc nozīmīgā laikposma beigām. Tātad, pirmām kārtām, Asiarim, no vienas puses, cēla prasību par zaudējumu atlīdzību Amerikas Savienotajās Valstīs pret prasītājas īpašniekiem, pieprasot no tiem naudas summu 32 miljonu ASV dolāru (USD) apmērā (aptuveni 27700000 euro) kā zaudējumu atlīdzību sakarā ar preču zīmju “Commodore” apgalvoto prettiesisko iegūšanu, šim strīdam esot galīgi atrisinātam tikai 2015. gada 28. septembrī, un, no otras puses, iesniedza pieteikumu pagaidu noregulējuma tiesnesim rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) par viņu līdzekļu apķīlāšanu. Otrām kārtām, cita sabiedrība – Leadgate SA, kas atbilstoši prasītājas sniegtajai informācijai ir saistīta ar Asiarim direktoru, arī cēla prasību pret prasītāju Amerikas Savienotajās Valstīs, pieprasot naudas summu 22 miljonu USD apmērā (aptuveni 19000000 euro) kā neatmaksātu parādu, kura nodrošinājums esot bijušas “Commodore” preču zīmes, kura tika galīgi noraidīta 2015. gada 18. maijā. Šī sabiedrība esot cēlusi arī citu prasību pret prasītāju rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa), lūdzot apķīlāt prasītājas preču zīmes pirms piespiedu izpildes. Taču tika noskaidrots, ka minētā sabiedrība, kas sākotnēji bija norādījusi, ka tā ir atbilstoši Šveices tiesībām reģistrēta sabiedrība, un pēc tam apgalvoja, ka uz to attiecas Urugvajas tiesības, kā to rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) konstatēja savā 2014. gada 17. jūlija spriedumā, nekad nav pastāvējusi (prasības pieteikuma 16. pielikums, 155. lpp.). Trešām kārtām, prasītājai bija jāsāk tiesvedība Amerikas Savienotajās Valstīs pret Asiarim, kas atrodas Nevadā (ASV), lai aizstāvētu savas īpašumtiesības uz starptautisko reģistrāciju un saņemtu atlīdzību par tai nodarīto kaitējumu.
117

Saistībā ar šī pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz pilnvaru pārsniegšanu, jo nav norādīts pamatojums, kādēļ naudas sodu samaksas termiņš ir 2010. gada 10. maijs, no vienas puses, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijas pilnvaras ietver tiesības noteikt naudas soda samaksas datumu un datumu, no kura sāk skaitīt nokavējuma procentus, noteikt šo procentu likmi un lemt par sava lēmuma izpildes kārtību, vajadzības gadījumā pieprasot iesniegt bankas garantiju par uzliktā naudas soda pamatsummu un procentiem, jo, ja šādu pilnvaru tai nebūtu, tad uzņēmumu priekšrocības, ko tie varētu gūt no novēlotas naudas sodu samaksas, varētu vājināt Komisijas, tai pildot tās pienākumu kontrolēt konkurences tiesību normu piemērošanu, uzliktās sankcijas (skat. spriedumu, 2015. gada 29. aprīlis, Total un Elf Aquitaine/Komisija, T‑470/11, EU:T:2015:241, 109. punkts un tajā minētā judikatūra).
164

Jāatgādina, ka jau ir ticis nospriests, ka uz tām prasībām par tādu zaudējumu atlīdzību, kurus iestāde radījusi ierēdnim vai darbiniekam, kas ir iesniegtas, pamatojoties uz LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, attiecas īpaši noteikumi, salīdzinājumā ar noteikumiem, kas izriet no vispārējiem principiem, kuri nosaka Savienības ārpuslīgumisko atbildību atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai daļai. Faktiski no Civildienesta noteikumiem izriet, ka – atšķirībā no jebkuras citas privātpersonas – Savienības ierēdni vai darbinieku ar iestādi, pie kuras viņš pieder, saista darba attiecības, kurām ir raksturīgs konkrēto savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvars, kas ir atspoguļots iestādes pienākumā ņemt vērā attiecīgās personas intereses. No tā izriet, ka darba devēja statusā Savienībai ir papildu atbildība, kas izpaužas kā pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko tās darbiniekiem ir radījusi tās kā darba devēja pieļautais pārkāpums, turklāt, lai noteiktu iestādes ārpuslīgumisko atbildību Eiropas Savienības civildienesta strīdos, nav jāpierāda, ka ir noticis “pietiekami būtisks pārkāpums” vai iestādes novērtējuma brīvības robežu “acīmredzama un būtiska neievērošana” (skat. spriedumu, 2013. gada 19. jūnijs, Goetz/Reģionu komiteja, F‑89/11, EU:F:2013:83, 98. punkts un tajā minētā judikatūra).
60

Tomēr jānorāda, ka ar apstrīdēto lēmumu nekādā veidā nav grozīta prasītāju dienesta vieta. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka CEPOL mītnes pārcelšana izriet no dalībvalstu vienošanās un, kā var secināt no apstrīdētā lēmuma 3. apsvēruma un no lēmumiem par sūdzību noraidīšanu, no Savienības likumdevēja akta. Tādējādi, pirmkārt, 2013. gada 8. oktobrī dalībvalstis ir kopīgi nolēmušas, ka, tiklīdz kā CEPOL atstās telpas Bremshilā, tas tiks pārcelts uz Budapeštu. Otrkārt, Savienības likumdevējs ar Regulas Nr. 543/2014 1. pantu grozīja Lēmuma 2005/681 4. pantu tādējādi, ka CEPOL mītne tika noteikta ne vairs Bremshilā, bet Budapeštā. Šādi mainot CEPOL mītnes vietu, dalībvalstis, kā to norādīja Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. punktā, un likumdevējs ir noteikti nolēmuši, ka CEPOL darbinieki ir jāpārceļ darbā no Bremshilas uz Budapeštu. Tā kā, pirmkārt, Civildienesta noteikumu 20. pantā ir noteikts, ka darbiniekiem ir jādzīvo savā dienesta vietā vai tās tuvumā, un, otrkārt, CEPOL mītne ir viņu vienīgā darba vieta, šīs aģentūras darbinieki principā veic darbu tās mītnē.
15

Kā Apelācijas padome to pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 24. punktā, tiklīdz Eiropas Savienības preču zīme tiek atzīta par atceltu, šī atcelšana ir spēkā no pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas datuma, vai – pēc kāda lietas dalībnieka lūguma – no kāda agrāka datuma, kad ir iestājies kāds no šīs atcelšanas pamatiem.
58

Turklāt, tā kā attiecīgos apgalvojumus var saprast kā tādus, kas attiecas uz tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kurš izriet nevis no apstrīdētajiem lēmumiem, bet gan no rīcības, ko Komisija īstenoja pirms paziņojuma par vakanci COM/2015/1801 pieņemšanas, ir jānorāda, ka tie nav pieņemami, jo nav īstenota pirmstiesas procedūra. Izjautāta šajā ziņā tiesas sēdē, prasītāja apgalvoja, ka šī rīcība bija cieši saistīta ar apstrīdētajiem lēmumiem. Jākonstatē, ka attiecīgā rīcība pēc sava rakstura atšķiras no izvēles, kas izdarīta saskaņā ar 2016. gada 15. jūnija lēmumu mediatora amatā iecelt W. Līdz ar to prasītājas sūdzības 192.–194. punkts, kas attiecas uz šo rīcību, ir jāaplūko kā lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta izpratnē. Pēc šī lūguma, kas tika noraidīts ar 2017. gada 5. janvāra lēmumu (skat. šī sprieduma 14. punktu), netika iesniegta sūdzība.
207

No otrā ziņojuma par pārbaudes laiku, kas ir pamatā lēmumam par neapstiprināšanu amatā, izriet, ka prasītāja rīcība 2015. gada 18. marta sēdē tika ņemta vērā kā piemērs viņa spriestspējas un skaidra skatījuma trūkumam un grūtībām piemēroties ārpusrutīnas situācijās. Šī pati uzvedība, lai ilustrētu viņa iesaistīšanās negatīvo ietekmi uz darba apstākļiem dienestā, tika izmantota arī otrajā ziņojumā par pārbaudes laiku. Prasītāja neizskaidrotā prombūtne angļu valodas kursu laikā 2015. gada 24. martā un vairākkārtēja ar prasītāju saistīta koriģēšana darba laika vadības sistēmā laikā no 2015. gada 1. janvāra līdz 17. aprīlim, lai pierādītu prasītāja grūtības organizēt savu darbu un lai parādītu, kā tas ietekmēja vadību, tika ņemtas vērā otrajā ziņojumā par pārbaudes laiku. Prasītāja veiktās tiesas sēžu protokolēšanas temps laikā no 2015. gada 27. marta līdz 27. aprīlim, viņa prombūtne no biroja 2015. gada 17. aprīlī un 2015. gada 10. un 17. marta tiesas sēdes, kurās viņš piedalījās, tika ņemtas vērā otrajā ziņojumā par pārbaudes laiku, lai novērtētu viņa snieguma apjomu. Turklāt otrajā ziņojumā par pārbaudes laiku tika veikts prasītāja rīcības dienestā vērtējums un, it īpaši, izvērtēts tādu apstākļu trūkums, kas ļautu vadītājiem viņam uzticēties, pamatojoties uz vairākkārtēju koriģēšanu darba laika vadības sistēmā laikā no 2015. gada 1. janvāra līdz 17. aprīlim, uz darba laika atzīmēšanas problēmām, kas prasītājam bija 2015. gada 24. martā un 14. aprīlī, un uz atvaļinājuma pieprasījumiem nedēļā no 2015. gada 20. aprīļa, pirms tam nebrīdinot savu vadītāju. Visbeidzot, otrais ziņojums par pārbaudes laiku bija balstīts uz prasītāja uzvedību 2015. gada 18. marta tiesas sēdes sagatavošanas laikā, lai parādītu viņa grūtības strādāt komandā un viņa nepiemēroto attieksmi attiecībās ar cilvēkiem.
101

No otras puses, faktiskie apstākļi šajā lietā atšķiras no tiem, kas ir tikuši izskatīti EUIPO minētajā rīkojumā un spriedumos. Lietā, kurā tika pieņemts 2015. gada 17. septembra rīkojums Arnoldo Mondadori Editore/ITSB (C‑548/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:624), agrākās preču zīmes reputācija nav bijusi augsta, savukārt pašreiz izskatāmajā lietā ir ticis uzskatīts, ka agrākajām preču zīmēm ir vismaz ļoti augsta reputācija. Līdzīgi lietā, kurā tika pieņemts 2015. gada 29. oktobra spriedums QUO VADIS (T‑517/13, nav publicēts, EU:T:2015:816), agrākās preču zīmes reputācija ir bijusi parasta. Turklāt 2015. gada 19. maija spriedumā SWATCHBALL (T‑71/14, nav publicēts, EU:T:2015:293) Vispārējā tiesa, neraugoties uz īpašas intensitātes reputāciju, ir izslēgusi saikni starp konfliktējošajām preču zīmēm, pamatojoties uz to, ka ir ļoti maz ticams, ka konkrētā sabiedrības daļa sastaptos ar precēm, kas tiek apzīmētas ar katru no šīm preču zīmēm, tajos pašos veikalos un ka tā varētu iedomāties par vienām precēm, saskaroties ar otrajām (spriedums, 2015. gada 19. maijs, SWATCHBALL, T‑71/14, nav publicēts, EU:T:2015:293, 32. punkts). Tomēr šis apsvērums, kas patiesībā ir vērsts uz to, lai izslēgtu netaisnīgas labuma gūšanas esamību no agrākas preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas, nevar ietekmēt pārbaudi attiecībā uz saiknes starp konfliktējošajām preču zīmēm esamību konkrētās sabiedrības daļas uztverē.
82

Analogu iemeslu dēļ tas pats otrām kārtām attiecas uz apsvērumu, kas ir atvedināts no apstākļa, ka minētie riska darījumi veido daļu no summām, kas pie prasītājas ir noguldītas kā regulētie krājnoguldījumi, kuri paliek tās bilances pasīvos. Šajā ziņā pietiek vien uzsvērt, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta c) apakšpunktā lietotos terminus, šis apstāklis nevis liedz piemērot šo tiesību normu, bet gan ir viens no tās īstenošanas nosacījumiem.
87

Analogu iemeslu dēļ tas pats otrām kārtām attiecas uz apsvērumu, kas ir atvedināts no apstākļa, ka minētie riska darījumi veido daļu no summām, kas pie prasītājas ir noguldītas kā regulētie krājnoguldījumi, kuri paliek tās bilances pasīvos. Šajā ziņā pietiek vien uzsvērt, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta c) apakšpunktā lietotos terminus, šis apstāklis nevis liedz piemērot šo tiesību normu, bet gan ir viens no tās īstenošanas nosacījumiem.
3

Izmeklēšanā, kuras laikā tika noteikti šie galīgie pasākumi, Eiropas Komisija izmantoja pārbaudi izlases veidā saskaņā ar 17. pantu Padomes Regulā (EK) Nr. 1225/2009 (2009. gada 30. novembris) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 2009, L 343, 51. lpp.), kurā grozījumi visnesenāk izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 37/2014 (2014. gada 15. janvāris) (OV 2014, L 18, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “pamatregula”), [kura aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (OV 2016, L 176, 21. lpp.)]. Pārbaudē izlases veidā iekļautajiem ražotājiem eksportētājiem, kam bija piešķirts individuāls režīms saskaņā ar pamatregulas 9. panta 5. punktu (tagad – Regulas 2016/1036 9. panta 5. punkts), tika piemērotas individuālas antidempinga maksājumu likmes. Ražotājiem eksportētājiem, kuri izmeklēšanā bija sadarbojušies, bet kuri netika iekļauti pārbaudē izlases veidā, kā arī ražotājam eksportētājam, kurš bija iekļauts pārbaudē izlases veidā, bet kuram netika piešķirts individuāls režīms, tika piemērota antidempinga maksājuma likme, kas atbilstoši pamatregulas 9. panta 6. punktam (tagad – Regulas 2016/1036 9. panta 6. punkts) aprēķināta kā pārbaudē izlases veidā iekļauto ražotāju eksportētāju vidējā, svērtā dempinga starpība, proti, 30,6 %. Astoņi ražotāji eksportētāji, kuri bija sadarbojušies, iesniedza individuālas pārbaudes pieprasījumus atbilstoši pamatregulas 17. panta 3. punktam (tagad – Regulas 2016/1036 17. panta 3. punkts). Tika nolemts veikt individuālu pārbaudi tikai par vienu no šiem ražotājiem eksportētājiem, jo šāda pārbaude nebija pārmērīgi apgrūtinoša. Šis ražotājs eksportētājs bija lielākais no tiem astoņiem ražotājiem eksportētājiem, kuri bija pieprasījuši individuālu pārbaudi. Tomēr pēc galīgo konstatējumu paziņošanas izrādījās, ka šis ražotājs eksportētājs nebija iesniedzis noteiktu nepieciešamo informāciju, tādēļ ar šo ražotāju eksportētāju saistītie secinājumi atbilstoši pamatregulas 18. pantam (tagad – Regulas 2016/1036 18. pants) tika pamatoti ar pieejamajiem faktiem. Minētajam ražotājam eksportētājam, kā arī tiem ražotājiem eksportētājiem, kuri izmeklēšanā nebija sadarbojušies, tika piemērota antidempinga maksājuma likme, kas tika noteikta, izmantojot augstāko no kādam ražotājam eksportētājam, kurš sadarbojās, konstatētajām dempinga starpībām reprezentatīvam ražojumam, proti, 69,7 % apmērā.
81

Jānorāda, ka, pat ja uzskatītu, ka ar savu galveno prasījumu daļu prasītāji vēlējās iegūt finansiālu rezultātu, kas būtu identisks tam, kurš būtu izrietējis no strīdīgo lēmumu atcelšanas, tāpat nav gadījumā ar to prasījumu daļu, ko viņi izvirzījuši pakārtoti. Proti, strīdīgo lēmumu atcelšana katrā ziņā nenozīmētu, ka prasītājiem tiktu izmaksātas summas, kas atbilst viņu valstu pensiju tiesībām, bet vienīgi to, ka ex tunc izzustu strīdīgie pārskaitījumu lēmumi un to sekas, proti, iemaksu gadu atzīšana, kas principā ir prasītājiem labvēlīga un nav nošķirama no viņu valsts pensiju tiesību pārskaitījuma uz Savienības pensiju shēmu.
37

Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi: – nospriest, ka, apturot visus prasītājai izmaksājamos maksājumus, pamatojoties uz nelikumīgi sagatavoto OLAF izmeklēšanas ziņojumu, Komisija ir pārkāpusi savas līgumsaistības, kas izriet no dotāciju līgumiem saistībā ar PP7 un A2020; – nospriest, ka, izbeidzot minētos līgumus, pamatojoties uz šo ziņojumu, Komisija ir pārkāpusi savas līgumsaistības, kas izriet no dotāciju līgumiem saistībā ar PP7 un A2020; – līdz ar to piespriest Komisijai atlīdzināt summas, kas pienākas prasītājai atbilstoši līgumiem saistībā ar PP7, proti, 607404,49 EUR, pieskaitot nokavējuma procentus saskaņā ar II.5.5. pantu, tos aprēķinot no maksājuma termiņa dienas pēc Eiropas Centrālās bankas (ECB) galvenajām refinansēšanas operācijām noteiktās likmes, to palielinot par 3,5 punktiem; – līdz ar to piespriest Komisijai atlīdzināt summas, kas pienākas prasītājai atbilstoši līgumiem saistībā ar A2020, proti, 226688,68 EUR, pieskaitot nokavējuma procentus saskaņā ar II.21.11.1. pantu, tos aprēķinot no maksājuma termiņa dienas pēc ECB galvenajām refinansēšanas operācijām noteiktās likmes, to palielinot par 3,5 punktiem; – līdz ar to piespriest Komisijai atlīdzināt zaudējumus, kuriem ir ārpuslīgumisks raksturs un kuri novērtēti 1500000 EUR apmērā; – līdz ar to piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus; – pakārtoti, iecelt ekspertu, lai noteiktu summu, kas neapstrīdami pienākas prasītājai saskaņā ar dotācijas līgumiem.
31

Pušu apņemšanās kliedēt koncentrācijas darījuma radītās nopietnās šaubas un padarīt to par saderīgu ar iekšējo tirgu parasti ietver pārskatīšanas klauzulu, kurā ir izklāstīti nosacījumi, saskaņā ar kuriem Komisija pēc apvienotā uzņēmuma pieprasījuma var piešķirt termiņu pagarinājumu vai arī atbrīvot no saistībām, tās izmainīt vai aizstāt. Kā izriet no 74. punkta Komisijas Paziņojumā par pieņemamiem aizsardzības līdzekļiem saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 802/2004 (OV 2008, C 267, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par aizsardzības līdzekļiem”), atbrīvošana no saistībām vai to izmaiņas ir piemērotāka uzvedības saistībām, kuras var ilgt vairākus gadus un attiecībā uz kurām nevar paredzēt visus apstākļus, pieņemot lēmumu par koncentrāciju, ar kuru šīs saistības tiek padarītas par obligātām. Atbildē uz repliku Komisija, atsaucoties uz tās Lēmumu C(2011) 2981 final (2011. gada 3. maijs) (lieta Nr. IV/M.950 – Hoffmann – La Roche/Boehringer Mannheim), turklāt apgalvoja, ka saistību izmaiņas vai atbrīvošana no tām var notikt arī tad, ja nav pārskatīšanas klauzulas un ja saistības ir novecojušas vai nesamērīgas turpmāku ārkārtēju notikumu dēļ. Saistības būtībā ir paredzētas, lai novērstu konkurences problēmas, kas konstatētas lēmumā par koncentrācijas atļaušanu, tāpēc, mainoties tirgus situācijai, var būt nepieciešams mainīt to saturu vai arī vajadzība pēc tām var izzust. Tomēr šīs prasības kontekstā prasītāja atsaucas vienīgi uz to, ka tai bija jāpiešķir prasītais atbrīvojums, piemērojot saistībās ietvertās pārskatīšanas klauzulas 15.1 un 15.2.
2

Parlamenta 2016. gada 7. jūnija plenārsēdes laikā (turpmāk tekstā – “2016. gada 7. jūnija plenārsēde”), kuras temats tostarp bija “Aktuālā situācija saistībā ar Eiropas programmas migrācijas jomā ārējiem aspektiem – virzība uz jaunu Migrācijas paktu” prasītājs sniedza šādu paziņojumu poļu valodā: “Problēma rodas nevis no tā, ka mūs pārpludina imigranti, bet gan no tā, ka tie ir neatbilstoši imigranti. Viņi nevēlas strādāt nedz Bayerische Motorwerke, nedz Aldi. Viņiem ir apsolīti lieli pabalsti, un viņi vēlas saņemt lielus pabalstus. Reiz jau [es devu mājienu par viņiem] tas man maksāja 3000 EUR, bet diplomāts no Kongo teica, ka Eiropu ir pārpludinājusi afrikāņu atkritumu bedre. Tātad mēs varam lepoties, ka esam atbrīvojuši daļu Āfrikas no šiem atkritumiem, bet mūsu uzdevums ir šiem cilvēkiem likt sadzirdēt saprātu. Un nekas neliek labāk sadzirdēt saprāta balsi kā bads. Ir jāizbeidz maksāt viņiem pabalstus un vienkārši jāpiespiež viņi strādāt. Un, ņemot vērā, ka piemērs ir labākais skolotājs, mums ir jādod piemērs un jāizbeidz arī pašiem sev izmaksāt pabalstus, jo mēs demoralizējam arī paši savus cilvēkus.”
7

Ar četriem 2015. gada 7. oktobra lēmumiem ECB, pirmkārt, attiecībā uz katru prasītāju atteicās apmierināt apturēšanas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka lēmumu, kuri tai bija jāpieņem, juridiskais pamats nebija ACPR Nostāja 2014‑P‑07. Otrkārt, tā apstiprināja B., C., T. un W. iecelšanu par katras no prasītājām valdes priekšsēdētājiem. Treškārt, tā iebilda pret to, ka B., C., T. un W. vienlaikus veic katras no prasītājām “faktiskā vadītāja” pienākumus.
67

Attiecībā uz Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia šis secinājums ir pamatots ar šī uzņēmuma gada pārskatiem, no kuriem izriet, kā to ir norādījusi ECHA, ka 2009. un 2010. grāmatvedības gadā tam ir piederējuši 69,996 % no prasītājas kapitāla. Tā kā šim uzņēmumam ir piederējusi lielākā daļa no prasītājas kapitāla, šo uzņēmumu ir varēts uzskatīt par prasītājas mātesuzņēmumu, no kā izriet, ka visi to raksturojošie dati bija jāietver aprēķinā, kas veikts, lai pārbaudītu prasītājas statusu atbilstoši Ieteikuma 2003/361 norādījumiem. Šajā lietā šī mātesuzņēmuma gada pārskatus prasītāja ir paziņojusi ECHA ar 2013. gada 12. septembra elektroniskā pasta vēstuli.
5

Regulas Nr. 1290/2013 16. pants attiecas uz novērtējuma pārskatīšanas procedūru. Tas ir formulēts šādi: “1. Komisija vai attiecīgā finansēšanas struktūra nodrošina pārredzamu novērtējuma pārskatīšanas procedūru attiecībā uz tiem pieteikumu iesniedzējiem, kuri uzskata, ka to priekšlikumu novērtējums nav veikts saskaņā ar procedūrām, kas izklāstītas šajā regulā, attiecīgajā darba programmā, darba plānā vai uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. 2. Pārskatīšanas pieprasījums attiecas uz konkrētu priekšlikumu, un priekšlikuma koordinators to iesniedz 30 dienu laikā no dienas, kad Komisija vai attiecīgā finansēšanas struktūra informē koordinatoru par novērtējuma rezultātiem. 3. Komisija vai attiecīgā finansēšanas struktūra atbild par 2. punktā minētā pieprasījuma izskatīšanu. Šādu izskatīšanu attiecina tikai uz novērtējuma procesuālajiem aspektiem, nevis uz priekšlikuma būtību. 4. Novērtējuma pārskatīšanas komiteja, kas sastāv no Komisijas vai attiecīgās finansēšanas struktūras darbiniekiem, sniedz atzinumu par novērtēšanas procesa procesuālajiem aspektiem. To vada Komisijas vai attiecīgās finansēšanas struktūras ierēdnis no cita dienesta, nevis tā, kas ir atbildīgs par uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus. Komisija var ieteikt vienu no šādām darbībām: a) atkārtoti izvērtēt priekšlikumu – to veic galvenokārt tādi vērtētāji, kuri nav iesaistīti iepriekšējā izvērtēšanā; b) apstiprināt sākotnējo novērtējumu. 5. Pamatojoties uz 4. punktā minēto ieteikumu, Komisija vai attiecīgā finansēšanas iestāde pieņem lēmumu un paziņo to priekšlikuma koordinatoram. Komisija vai attiecīgā finansēšanas struktūra šādu lēmumu pieņem, lieki nekavējoties. 6. Pārskatīšanas procedūra nekavē to priekšlikumu atlases procedūru, uz kuriem neattiecas pārskatīšanas pieprasījumi. 7. Pārskatīšanas procedūra neliedz īstenot citas darbības, ko dalībnieks var veikt saskaņā ar Savienības tiesību aktiem.”
38

No šīs pašas judikatūras izriet, ka, lai ievērotu atceļoša sprieduma prasības un lai to pilnībā izpildītu, iestādei, kas ir atceltā akta izdevēja, ir jāievēro ne vien sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī motīvi, kas to nosaka un kas ir tās nepieciešamais pamatojums tādā ziņā, ka tie ir vajadzīgi, lai noteiktu precīzu nozīmi tam, kas ir nospriests rezolutīvajā daļā. Būtībā tieši šie motīvi ir tie, kas, pirmkārt, identificē konkrētu normu, kura tiek uzskatīta par prettiesisku, un, otrkārt, parāda precīzus rezolutīvajā daļā konstatētā prettiesiskuma iemeslus, kas attiecīgajai iestādei ir jāņem vērā, aizstājot atcelto aktu (spriedumi, 2011. gada 13. aprīlis, Safariland/ITSB – DEF‑TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T‑262/09, EU:T:2011:171, 41. punkts, un 2017. gada 8. jūnijs, Bundesverband Deutsche Tafel/EUIPO – Tiertafel Deutschland (Tafel), T‑326/16, nav publicēts, EU:T:2017:380, 19. punkts).
183

Protams, prasītāja pamatoti norāda, ka no CMF L.511–30. un L.511–31. panta, interpretējot tos kopsakarā, izriet, ka tai ir jābūt saistītai tikai ar vienu no CMF L.511–30. pantā uzskaitītajām centrālajām iestādēm. No tā obligāti izriet, ka, lai notiktu prasītājas organizētā izstāšanās no Crédit mutuel grupas, būtu jāizdara grozījumi CMF L.511–30. pantā, tajā iekļaujot centrālo iestādi, kas ir radniecīga prasītājas kredītiestādēm.
2

Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā ir precizēts: “1. Piemaksu par dzīves apstākļiem nosaka kā procentuālo daļu no pamatsummas atkarībā no ierēdņa dienesta vietas. Pamatsumma ietver kopējo pamatalgu, kā arī ekspatriācijas pabalstu, apgādnieka pabalstu un apgādājamā bērna pabalstu, atņemot no tiem obligātos atskaitījumus, kas minēti Civildienesta noteikumos vai to izpildes noteikumos. [..] Nosakot piemaksu par dzīves apstākļiem, ņem vērā šādus rādītājus: – sanitāros un ārstniecības apstākļus, – drošību, – klimatu, katram no tiem [šiem trim rādītājiem] piemērojot koeficientu 1[,] – nošķirtības pakāpi, – citus vietējos apstākļus, katram no tiem [šiem diviem rādītājiem] piemērojot koeficientu 0,5. [..] Iecēlējinstitūcija, saņemot Personāla komitejas atzinumu, katru gadu pārskata un vajadzības gadījumā koriģē piemaksu par dzīves apstākļiem katrā dienesta vietā. [..]”
20

Runājot par pirmajiem diviem prasītājas izvirzītajiem iebildumiem, ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktam reģistrācijai pieteikto preču zīmi nereģistrē, ja tā ir identiska vai līdzīga agrākajai preču zīmei un to piesaka reģistrācijai attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta agrākā preču zīme, ja šī agrākā preču zīme ir Eiropas Savienības preču zīme, kam ir reputācija Eiropas Savienībā, un ja ar reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanu bez pietiekama iemesla netaisnīgi tiek gūts labums no agrākās preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas vai tām kaitēts. Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, ar to, ka kāds no tiem nav izpildīts, pietiek, lai minēto tiesību normu padarītu nepiemērojamu (spriedums, 2007. gada 22. marts, Sigla/ITSB – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, EU:T:2007:93, 34. punkts).