ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 23. decembrī ( 1 )

Lieta C‑558/14

Mimoun Khachab

pret

Subelegación de Gobierno en Álava

(Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Basku zemes autonomā apgabala Augstākā tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu

“Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos — Trešās valsts valstspiederīgais — Direktīva 2003/86/EK — Nosacījumi — 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Stabili, pastāvīgi un pietiekami ienākumi — Prognozes vērtējums — Vērtēšanas metode — Iespējamība, ka apgādnieks saglabā savus ienākumus pēc pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas — Laikposms, kurā apgādniekam ir jābūt šiem ienākumiem”

1. Šajā lietā Tiesai tiek lūgts izteikties par nosacījumiem, kuru izpildei dalībvalstis var pakārtot trešās valsts valstspiederīgā ģimenes ieceļošanu un uzturēšanos to teritorijā. Saskaņā ar Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīvas 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos ( 2 ) 7. pantu, kurā reglamentēta trešo valstu valstspiederīgo ģimenes locekļu ieceļošana un uzturēšanās, dalībvalstis var pieprasīt, lai apgādniekam ir pajumte, veselības apdrošināšana un stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, un lai viņš īsteno integrācijas pasākumus.

2. Tieši saistībā ar nosacījumu par ienākumiem iesniedzējtiesa jautā Tiesai precīzāk par to, vai apgādnieks atbilst šim nosacījumam, ja viņam ir pietiekami ienākumi, lai uzturētu savas ģimenes locekļus, datumā, kad viņš attiecīgās dalībvalsts kompetentajās iestādēs iesniedz pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, un vai šī dalībvalsts var prasīt, lai viņam šādi ienākumi būtu pēc šī datuma, lai tādējādi pārliecinātos, ka viņš tāpat turpinās uzturēt ģimeni pēc tās iebraukšanas teritorijā.

3. Lai gan Tiesai jau ir bijusi izdevība izteikties par integrācijas pasākumiem, kurus attiecīgā dalībvalsts var prasīt, lai apgādnieks īstenotu ( 3 ), vai par ienākumu pietiekamo raksturu, kas ļauj apgādniekam neizmantot šīs dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu ( 4 ), savukārt tai nekad nav jautāts par to, vai var prasīt apgādniekam, lai viņš pierādītu, ka visticamāk viņš saglabās viņa rīcībā esošos ienākumus pēc pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas un, vajadzības gadījumā, cik ilgu laiku. Tādējādi izskatāmā lieta sniegs Tiesai iespēju izvērtēt šo jautājumu.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

4. Saskaņā ar Direktīvas 2003/86 1. pantu tās mērķis ir “paredzēt nosacījumus ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā”.

5. Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu to piemēro, “ja apgādniekam ir uzturēšanās atļauja, ko izsniegusi dalībvalsts uz vienu gadu vai ilgāk, kuram ir pamatotas cerības saņemt pastāvīgās uzturēšanās atļauju, ja viņa vai viņas ģimenes locekļi ir trešo valstu pilsoņi [vai] tiem ir cits statuss”.

6. Direktīvas 2003/86 4. panta 1. punktā ir noteikts: “Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, kā arī 16. pantu, dalībvalstis atļauj šādu ģimenes locekļu iebraukšanu un uzturēšanos: a) apgādnieka laulātais [..]”.

7. Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punktā, kas ir ietverts tās IV nodaļā, ir noteikts: “Ja iesniegts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, atbilstošā dalībvalsts var pieprasīt personai, kas iesniegusi pieteikumu, nodrošināt pierādījumus, ka apgādniekam ir: a) pajumte, kas uzskatāma par normālu, salīdzinot ar ģimenes dzīvesvietu tajā pašā reģionā, un kas atbilst vispārējiem higiēnas un drošības standartiem, kas ir spēkā atbilstošajā dalībvalstī; b) apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem pašiem vai viņa/viņas ģimenes locekļiem; c) stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma un var ņemt vērā valsts minimālo algu un pensiju līmeni, kā arī ģimenes locekļu skaitu.”

8. Direktīvas 2003/86 16. panta 1. punktā ir noteikts: “Dalībvalstis var noraidīt pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkos vai, vajadzības gadījumā, atsaukt vai atteikties atjaunot ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju, ja ir šādi apstākļi: a) šajā direktīvā paredzētie nosacījumi vairs nav ievēroti. Ja, atjaunojot uzturēšanās atļauju, apgādniekam nav pietiekamu ienākumu, neizmantojot dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas līdzekļus, kā noteikts 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā, dalībvalsts ņem vērā ģimenes locekļu ieguldījumu mājsaimniecības ienākumos; [..]”.

9. Direktīvas 2003/86 17. pantā ir paredzēts, ka “dalībvalstis pienācīgi ņem vērā personas ģimenes attiecību veidu un pastāvību, viņa uzturēšanās laiku dalībvalstī un ģimenes, kultūras vai sociālo saišu esamību ar savu izcelsmes valsti, ja pieteikumu noraida, atsauc vai atsaka pagarināt uzturēšanās atļauju, vai lemj par apgādnieka un viņa ģimenes locekļu izraidīšanu no valsts”.

B – Spānijas tiesības

10. 2000. gada 11. janvāra Konstitutīvā likuma Nr. 4/2000 par ārvalstnieku tiesībām un brīvībām Spānijā un viņu sociālo integrāciju ( 5 ) (Ley Orgánica 4/2000, de 11 de enero, sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social, turpmāk tekstā – “Konstitutīvais likums Nr. 4/2000”) 16. panta 2. punktā ir noteikts, ka “Spānijā dzīvojošajiem ārvalstniekiem ir tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ar 17. pantā noteiktajiem ģimenes locekļiem”. Šī paša likuma 17. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka viņiem ir tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos tostarp ar “rezidenta laulāto, ja vien tas nav faktiski vai juridiski šķirts un laulība nav noslēgta fiktīvi”.

11. Konstitutīvā likuma Nr. 4/2000 18. panta 2. punktā par “ģimenes atkalapvienošanās nosacījumiem” ir noteikts, ka “pieteikuma iesniedzējam tiesību aktos noteiktajā kārtībā ir jāpierāda, ka viņam ir piemērots mājoklis un pietiekami ienākumi, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus pēc atkalapvienošanās. Atkalapvienošanās mērķiem veicamajā ienākumu aprēķinā neņem vērā ienākumus no sociālās palīdzības sistēmas, taču ņem vērā citus Spānijā rezidējošā un ar pieteikuma iesniedzēju dzīvojošā laulātā ienākumus [..]”.

12. Karaļa 2011. gada 20. aprīļa Dekrēta Nr. 557/2011, ar kuru ir apstiprināti ar Konstitutīvo likumu Nr. 2/2009 grozītā Konstitutīvā likuma Nr. 4/2000 par ārvalstnieku tiesībām un brīvībām Spānijā un viņu sociālo integrāciju īstenošanas noteikumi ( 6 ) (El Real Decreto 557/2011, de 20 de abril, por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009, turpmāk tekstā – “Karaļa Dekrēts Nr. 557/2011”), 54. panta 1. punktā ir noteikts: “Ārvalstniekam, kas lūdz uzturēšanās atļauju, lai viņam varētu pievienoties viņa ģimenes locekļi, sava pieteikuma iesniegšanas brīdī ir jāpievieno dokumenti, kas apliecina, ka viņam ir pietiekami ienākumi, lai apmierinātu ģimenes vajadzības, ieskaitot medicīnisko aprūpi gadījumā, ja to nesedz sociālais nodrošinājums, proti, ienākumi, kuru minimālais apmērs pieteikuma iesniegšanas brīdī tālāk tiek izteikts EUR vai likumā noteiktajā tā ekvivalentā ārvalstu valūtā atbilstoši atkalapvienošanās pieteikumā norādīto personu skaitam un ņemot vērā arī ar viņu Spānijā jau dzīvojošo un viņa apgādībā esošo ģimenes locekļu skaitu: a) gadījumā, ja ģimenē ir divi locekļi, proti, pieteikuma iesniedzējs un viņam pēc atceļošanas uz Spāniju pievienojusies persona, – ienākumiem mēnesī jābūt 150 % apmērā no [Indicador Público de Renta de Efectos Múltiples, turpmāk tekstā – “IPREM”] [..]”.

13. IPREM ir indekss, kas tiek izmantots Spānijā kā atsauce tieši atbalstu, stipendiju, subsīdiju vai bezdarbnieku pabalstu piešķiršanai. Ieviešot to 2004. gadā, ar to tika aizstāts minimālais starpprofesiju atalgojums kā atsauce pabalstu piešķiršanai.

14. Karaļa Dekrēta Nr. 557/2011 54. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “uzturēšanās atļauja tiek atteikta, ja ir nešaubīgi konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējs nevarēs saglabāt savus ienākumus nākamā gada laikā pēc pieteikuma iesniegšanas datuma. Lai to konstatētu, ienākumu avota saglabāšanās paredzamību attiecīgajā gadā novērtē, ņemot vērā apgādnieka saņemto resursu modeli sešu mēnešu laikā pirms pieteikuma iesniegšanas”.

II – Fakti, pamatlieta un prejudiciālais jautājums

15. M. Khachab ir ilgtermiņa uzturēšanās atļauja Spānijā. Kopš 2009. gada viņš ir precējies ar Ilham Aghadar.

16. 2012. gada 20. februārī M. Khachab iesniedza Subdelegación del Gobierno en Álava (Spānijas valdības apakšdelegācija Alavā) pieteikumu par pagaidu uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā attiecībā uz savu laulāto.

17. Ar 2012. gada 26. marta lēmumu Spānijas valdības apakšdelegācija Alavā noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz to, ka M. Khachab nebija “pierādījis, ka viņam ir pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni pēc tās atkalapvienošanās”.

18. Par šo lēmumu M. Khachab iesniedza administratīvu sūdzību. Ar 2012. gada 25. maija lēmumu Spānijas valdības apakšdelegācija Alavā noraidīja šo sūdzību. Tā norādīja, ka M. Khachab iesniegtais darba līgums, ko viņš 2012. gada 16. februārī bija noslēdzis ar uzņēmumu Construcciones y distribuciones constru-label SL, tika izbeigts 2012. gada 1. martā, ka M. Khachab bija strādājis šajā uzņēmumā tikai 15 dienas 2012. gadā un 48 dienas 2011. gadā un ka datumā, kad tika pieņemts lēmums attiecībā uz sūdzību, viņš neveica nekādu profesionālo darbību. Tā no minētā [iestāde] secināja, ka viņam nav pietiekamu ienākumu, lai uzturētu savu ģimeni pēc atkalapvienošanās. Tā arī uzsvēra, ka nekas nenorāda, ka viņš saglabāšot šos ienākumus nākamajā gadā pēc viņa pieteikuma iesniegšanas.

19. Ar 2013. gada 29. janvāra spriedumu Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Vitoria-Gasteiz [Vitorijas-Gasteisas Administratīvā tiesa Nr. 1] apstiprināja Spānijas valdības apakšdelegācijas Alavā 2012. gada 25. maija lēmumu. Tā norādīja, ka pēdējos sešos mēnešos pirms pieteikuma iesniegšanas M. Khachab uzņēmumā Construcciones y distribuciones constru-label SL bija strādājis tikai 63 dienas un viņa saņemtā darba alga bija EUR 929. Tā arī uzsvēra, ka M. Khachab iesniegtie darba līgumi, kuri noslēgti agrāk nekā ar šo uzņēmumu noslēgtais darba līgums, bija noslēgti uz ierobežotu laiku. Tā no minētā secināja, ka nekas neļauj uzskatīt, ka nākamajā gadā pēc viņa pieteikuma iesniegšanas M. Khachab joprojām būs pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni.

20. M. Khachab par šo 2013. gada 29. janvāra spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Viņš it īpaši pārmet Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Vitoria-Gasteiz, ka tā nav ņēmusi vērā jaunu faktu, proti, apstākli, ka kopš 2012. gada 26. novembra viņš strādā citrusaugļu novākšanā un tāpēc viņam ir pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni. Abogado del Estado [Valsts administrācijas juridiskā dienesta pārstāvis] lūdza apelācijas sūdzību noraidīt, apgalvojot, ka jaunie fakti nevarot tikt ņemti vērā un ka no administratīvās lietas materiāliem izrietot, ka prasītājam neesot nekādu cerību nākamajā gadā pēc viņa pieteikuma iesniegšanas saglabāt pietiekamus ienākumus.

21. Tādējādi Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Basku zemes autonomā apgabala Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kas ļauj atteikt ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz to, ka apgādniekam nav stabilu, pastāvīgu un pietiekamu ienākumu, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, valsts iestādēm pamatojot savu atteikumu ar prognozes vērtējumu par iespējām, ka apgādnieks saglabās savus ienākumus pieteikuma iesniegšanas dienai sekojošajā gadā, un ar šo ienākumu vērtējumu sešos mēnešos pirms pieteikuma iesniegšanas?”

22. Par šo jautājumu rakstveida apsvērumus iesniedza Spānijas, Vācijas, Francijas, Ungārijas un Nīderlandes valdība, kā arī Eiropas Komisija.

III – Vērtējums

23. Iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta ievads un c) apakšpunkts, kuros ir paredzēts, ka attiecīgā dalībvalsts var prasīt apgādniekam, lai viņam būtu “stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus”, atļauj šīs valsts kompetentajām iestādēm veikt apgādnieka ienākumu prognozes vērtējumu, proti, ņemt vērā ne tikai ienākumus, kas viņam ir pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas un/vai izskatīšanas datumā, bet arī ienākumus, kas viņam būs nākamajā gadā pēc pieteikuma iesniegšanas, zinot, ka iespējamība, ka apgādnieks vienu gadu saglabā viņa rīcībā esošos ienākumus, tiek izvērtēta, pamatojoties uz ienākumiem, kuri viņam ir bijuši sešos iepriekšējos mēnešos pirms pieteikuma iesniegšanas.

24. Atzīmēšu, ka prejudiciālais jautājums attiecas nevis uz ienākumu “pietiekamo” raksturu, proti, to apmēru, it īpaši attiecībā pret valsts minimālo algu un pensiju apmēru, bet gan uz šo ienākumu “pastāvīgo” un “stabilo” raksturu, jo ir jānosaka, vai attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes var prasīt, lai apgādniekam būtu ne tikai pietiekami ienākumi pagātnē, bet arī to, lai viņam tie būtu nākotnē termiņā un ar biežumu, kas ir jānosaka.

25. Līdz ar to šajos secinājumos es neizskatīšu jautājumu par to, vai Spānijas iestādes, nenonākot pretrunā Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta ievadam un c) apakšpunktam, var prasīt no apgādnieka minimālos ienākumus 150 % apmērā no IPREM ( 7 ). Tomēr es precizēju, ka spriedumā Chakroun Tiesa ir nospriedusi, ka “dalībvalstis var norādīt noteiktu naudas summu kā sākuma apmēru, bet ne tādējādi, ka tās var noteikt minimālo ienākumu apmēru, par kuru zemāk ikviena ģimenes atkalapvienošanās tiks noraidīta, un tas notiks neatkarīgi no katra prasītāja situācijas konkrētā vērtējuma” ( 8 ), un ka šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2003/86 ( 9 ) 17. pants, kurā tiek prasīts izvērtēt katru konkrēto gadījumu.

26. Precīzāk, manuprāt, Tiesai uzdotais jautājums ietver divas daļas. Pirmkārt, iesniedzējtiesa jautā Tiesai par iespēju attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm ņemt vērā apgādnieka ienākumus nākotnē, proti, par pašu principu saistībā ar nosacījuma par ienākumiem, kurš ir paredzēts Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā, prognozes vērtējumu. Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā Tiesai par elementiem, kas ir jāņem vērā šādā vērtējumā, proti, par laikposma ilgumu, kurā apgādniekam būtu jābūt pietiekamiem ienākumiem (saskaņā ar Spānijas tiesisko regulējumu vienu gadu pēc pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas), un par iespējamību, ka šie ienākumi paliek pieejami šajā laikposmā (saskaņā ar Spānijas tiesisko regulējumu iespējamība, ka apgādnieks saglabā šos ienākumus pēc pieteikuma iesniegšanas, tiek novērtēta, pamatojoties uz šo ienākumu attīstību sešu mēnešu laikā pirms šī pieteikuma iesniegšanas).

27. Tādējādi turpinājumā es izvērtēšu, pirmkārt, vai Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punktā ir atļauts veikt prasītāja ienākumu prognozes vērtējumu. Jau uzreiz vēlos norādīt, ka, manuprāt, nav nekādu šaubu, ka šī direktīva atļauj dalībvalstīm paredzēt šādu vērtējumu. Otrkārt, es izvērtēšu attiecīgās dalībvalsts kompetento iestāžu metodi, ko tās izmanto, lai novērtētu, vai ir iespējams, ka apgādnieks saglabās viņa rīcībā esošos ienākumus un cik ilgi. Šajā ziņā jānorāda, ka, lai gan, tā kā par šo jautājumu Direktīvā 2003/86 nekas nav norādīts, dalībvalstis var brīvi definēt apgādnieka ienākumu vērtēšanas metodi, tomēr tās var īstenot šādu iespēju, tikai ievērojot šīs direktīvas mērķi, kas ir veicināt ģimenes atkalapvienošanos. Tieši ņemot vērā šo mērķi, es izvērtēšu iepriekšējā punktā atgādināto Spānijas tiesiskajā regulējumā definēto vērtēšanas metodi.

A – Par attiecīgās dalībvalsts kompetento iestāžu iespēju veikt Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto ienākumu prognozes vērtējumu

28. Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka attiecīgā dalībvalsts “var pieprasīt personai, kas iesniegusi pieteikumu, nodrošināt pierādījumus, ka apgādniekam ir” cita starpā “stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu”. Tomēr šajā pantā nav definēti “stabili” un “pastāvīgi” ienākumi. Ir taisnība, ka tajā ir precizēts, ka dalībvalstis “novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma” ( 10 ), bet šīs norādes, tā kā tās ir nenoteiktas, nesniedz lielu palīdzību, lai noteiktu, vai attiecīgie ienākumi ir “stabili” un “pastāvīgi”. Savukārt šajā pantā ne tikai ir definēti, vismaz noliedzoši, “pietiekami” ienākumi (runa ir par ienākumiem, kuru līmenis ļauj apgādniekam un viņa ģimenei pastāvēt, neizmantojot sociālo palīdzību), bet tajā ir sniegtas arī norādes attiecībā uz to vērtēšanas metodi. Proti, 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pēdējā teikumā ir precizēts, ka, lai novērtētu šos ienākumus, dalībvalstis var “ņemt vērā valsts minimālo algu un pensiju līmeni, kā arī ģimenes locekļu skaitu”.

29. Citiem vārdot, šī panta 1. punktā nav precizēts, vai par ienākumu stabilitāti un pastāvīgumu var veikt prognozes vērtējumu. Man šķiet, ka nekāda īpaša nozīme nav jāpiešķir tagadnes laika izmantošanai šajā pantā (“atbilstošā dalībvalsts var pieprasīt [..], ka apgādniekam ir”) ( 11 ) – manuprāt, no tagadnes laika, nevis nākotnes laika (“atbilstošā dalībvalsts var pieprasīt [..], ka apgādniekam būs”) lietojuma nevar secināt, ka šāds prognozes vērtējums tiek izslēgts ( 12 ). Tāpat šī tiesību norma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka “pieteikuma iesniegšanas brīdī” apgādniekam ir jābūt pietiekamiem ienākumiem. Manuprāt, papildinājums saistībā ar laiku attiecas nevis uz šo ienākumu esamību, bet uz attiecīgās dalībvalsts iespēju par to prasīt pierādījumu – tieši tad, “kad tiek iesniegts pieteikums”, “atbilstošā dalībvalsts var pieprasīt” pieteikuma iesniedzējam, lai viņš pierādītu, ka apgādniekam ir pietiekami ienākumi ( 13 ).

30. Tomēr, lai gan Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punktā nav precizēts, vai par ienākumu stabilitāti un pastāvīgumu var veikt prognozes vērtējumu, man šķiet, ka tās 16. pantā ir sniegta atbilde uz šo jautājumu.

31. Direktīvas 2003/86 16. panta 1. punkta ievadā un a) apakšpunktā ir noteikts, ka “dalībvalstis var noraidīt pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkos vai, vajadzības gadījumā, atsaukt vai atteikties atjaunot ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju”, tostarp tad, “ja šajā direktīvā paredzētie nosacījumi vairs nav ievēroti” ( 14 ). Citiem vārdiem, ja pēc atļaujas ģimenes locekļiem ieceļot un uzturēties piešķiršanas kāds no Direktīvā 2003/86 paredzētajiem ģimenes atkalapvienošanās nosacījumiem “vairs nav ievērots”, attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir iespēja atsaukt ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju. Apgādnieka pietiekamu ienākumu esamība, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, ir viens no “nosacījumiem”, kuriem Direktīva 2003/86 skaidri pakļauj atļauju ģimenei atkalapvienoties. Šīs direktīvas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir ietverts tās IV nodaļā ar nosaukumu “Prasības, lai īstenotu tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos” ( 15 ). Līdz ar to no šīs direktīvas 16. panta 1. punkta izriet, ka attiecīgajām dalībvalstīm ir iespēja prasīt, lai apgādniekam būtu pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni visā tās uzturēšanās laikā attiecīgās dalībvalsts teritorijā, proti, līdz ģimenes locekļi saņem uzturēšanās atļauju, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju. Proti, tad uz viņiem vairs neattiecas Direktīva 2003/86 par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos.

32. Direktīvas 2003/86 7. un 16. panta sagatavošanas darbu izvērtēšana apstiprina secinājumu, kuru es esmu izdarījis iepriekšējā punktā. Tie liecina, ka šajā 16. pantā, kāds tas bija ietverts Komisijas sākotnējā direktīvas priekšlikumā, kā vienīgie atsaukšanas vai atteikuma atjaunot ģimenes locekļu uzturēšanās atļaujas iemesli bija paredzēti, pirmkārt, dokumentu viltošana vai krāpšana, otrkārt, fiktīva laulība vai adopcija ( 16 ). Tādējādi šajā 16. pantā tā sākotnējā redakcijā nebija paredzēts, ka ģimenes locekļu uzturēšanās atļaujas varētu tikt atsauktas, ja apgādniekam vairs nav pietiekamu ienākumu, lai viņus uzturētu. Tieši pēc vairāku dalībvalstu delegāciju izvirzītā priekšlikuma ieviest 7. panta 1. punkta tekstā minimālo termiņu, kurā apgādniekam būtu jāatbilst tostarp nosacījumam par pietiekamiem ienākumiem ( 17 ), un neiespējamības dēļ panākt vienošanos starp delegācijām par šāda termiņa ilgumu, ( 18 ) 16. pants tika grozīts tā, lai tajā tiktu paredzēta iespēja dalībvalstīm atsaukt ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju, ja apgādnieks vairs neatbilst Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajam nosacījumam. Līdz ar to tieši tāpēc, ka dalībvalstis var pieprasīt apgādniekam, lai viņam būtu pietiekami ienākumi savas ģimenes uzturēšanai pēc tās ieceļošanas to teritorijā, šīs direktīvas 16. panta 1. punktā tām ir atļauts atsaukt ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju, ja pēc ģimenes atkalapvienošanās atļaušanas apgādnieks vairs neatbilst šim nosacījumam.

33. Kāda cita Direktīvas 2003/86 norma pamato dalībvalstu iespēju atļaut savām kompetentajām iestādēm veikt apgādnieka ienākumu prognozes vērtējumu. Šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka to “piemēro, ja apgādniekam ir uzturēšanās atļauja, ko izsniegusi dalībvalsts uz vienu gadu vai ilgāk, kuram ir pamatotas cerības saņemt pastāvīgās uzturēšanās atļauju, ja viņa vai viņas ģimenes locekļi ir trešo valstu pilsoņi [vai] tiem ir cits statuss” ( 19 ). Šajā tiesību normā nav precizēts, ko ietver “pamatotas cerības saņemt pastāvīgās uzturēšanās atļauju”. Savukārt Komisijas 2014. gada 3. aprīļa paziņojumā Padomei un Eiropas Parlamentam par norādījumiem, kā piemērot Direktīvu 2003/86 ( 20 ) (turpmāk tekstā – “Komisijas paziņojums”), ir norādīts, ka apgādniekam, kuram uzturēšanās atļauja ir tikusi “izsniegta īpašam nolūkam ar ierobežotu derīguma termiņu un nav pagarināma”, neesot šādas cerības ( 21 ). Taču, tā kā Direktīvas 2003/86 3. panta 1. punktā attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir atzīta iespēja veikt pastāvīgās uzturēšanās atļaujas saņemšanas prognozes vērtējumu, būtu neloģiski tām atteikt iespēju veikt šādu vērtējumu par ienākumiem, kuri būs apgādniekam pēc ģimenes atkalapvienošanās atļaušanas.

34. Jānorāda, ka tāda turklāt ir Komisijas izmantotā Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta interpretācija. Proti, Komisijas paziņojumā ir precizēts, ka “ienākumu stabilitātes un pastāvīguma vērtējumam ir jāpamatojas uz prognozēm, ka ir pamats paredzēt, ka ienākumi tuvākajā nākotnē būs pieejami un pieteikuma iesniedzējam nebūs jālūdz līdzekļi no sociālās palīdzības sistēmas” ( 22 ).

35. Šajā lietā Karaļa Dekrēta Nr. 557/2011 54. panta 2. punkta pirmajā daļā kompetentajām iestādēm ir prasīts, lai tās veiktu apgādnieka ienākumu prognozes analīzi, jo tajā ir paredzēts, ka tās novērtē “cerības saglabāt ienākumu avotu attiecīgajā gadā”, kas seko pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas datumam. Kā redzējām, Direktīvā 2003/86 ir atļauts šāds vērtējums.

36. Tādēļ iesniedzējtiesai ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 3. panta 1. punktu, neaizliedz dalībvalstīm atļaut attiecīgām kompetentajām iestādēm veikt apgādnieka rīcībā esošo ienākumu prognozes vērtējumu, proti, ņemt vērā ne tikai tos apgādājamā ienākumus, kuri ir viņa rīcībā pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas datumā, bet arī ienākumus, kuri viņam būs pēc šī pieteikuma iesniegšanas.

B – Par iespējamības, ka apgādnieks saglabā viņa rīcībā esošos ienākumus pēc pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas, izvērtēšanu, ko veic dalībvalsts kompetentās iestādes

37. Lai gan no Direktīvas 2003/86 skaidri izriet, ka dalībvalstīm ir iespēja atļaut savām kompetentajām iestādēm veikt apgādnieka ienākumu prognozes vērtējumu, tomēr šajā direktīvā nav precizēts, kāda metode ir jāpiemēro, lai novērtētu, vai apgādnieks saglabās viņa rīcībā esošos ienākumus, un tajā nav arī norādīts, cik ilgi viņam šie ienākumi ir jāsaglabā, lai tie tiktu uzskatīti par “stabiliem” un “pastāvīgiem” 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē ( 23 ). Tādējādi tieši dalībvalstīm ir jādefinē šī vērtēšanas metode un jānosaka, cik ilgi apgādniekam ir jāsaglabā viņa rīcībā esošie ienākumi, atļaujot ģimenes atkalapvienošanos ( 24 ).

38. Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka, “tā kā atļauja ģimenei atkalapvienoties ir princips, direktīvas 7. panta 1. punkta ievadā un c) apakšpunktā paredzētā iespēja ir jāinterpretē šauri” un ka “dalībvalstīm atzīto novērtējuma brīvību tās nedrīkst izmantot tā, ka tas varētu apdraudēt direktīvas mērķi, proti, veicināt ģimenes atkalapvienošanos” ( 25 ). Šajā ziņā es norādu, ka, lai gan ģimenes atkalapvienošanās atļaušana ir “princips”, tas tā ir tādēļ, ka tās ir tiesības. Proti, Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2003/86 4. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru dalībvalstis “atļauj” atsevišķu ģimenes locekļu ieceļošanu un uzturēšanos, “dalībvalstīm ir noteikti precīzi pozitīvi pienākumi, kuriem atbilst skaidri definētas subjektīvas tiesības, jo šajā punktā direktīvā paredzētajos gadījumos ir noteikts pienākums atļaut ģimenes atkalapvienošanos atsevišķiem apgādnieka ģimenes locekļiem, neparedzot iespēju izmantot tās novērtējuma brīvību” ( 26 ).

39. Turklāt no judikatūras izriet, ka Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta ievadā un c) apakšpunktā dalībvalstīm atzītā iespēja prasīt apgādniekam, lai viņam būtu stabili, pastāvīgi un pietiekami ienākumi, ir jāinterpretē atbilstoši tiesībām uz ģimenes dzīves neaizskaramību ( 27 ). Šāda iespēja arī ir jāīsteno, ievērojot samērīguma principu ( 28 ). Visbeidzot, ir jāņem vērā Direktīvas 2003/86 17. pants, kurā ir prasīts konkrēti izvērtēt katra pieteikuma iesniedzēja situāciju ( 29 ).

40. Tā kā dalībvalstu iespēja prasīt pierādījumu par stabiliem, pastāvīgiem un pietiekamiem ienākumiem ir jāinterpretē šauri, ir pašsaprotami, ka dalībvalstu iespēja paredzēt, ka to kompetentās iestādes veic no tās izrietošo šo ienākumu prognozes vērtējumu, arī ir jāinterpretē šauri. Tāpat šis vērtējums ir jāīsteno, ievērojot samērīguma principu un Direktīvas 2003/86 17. pantu.

41. Šajā lietā jāatgādina, ka Karaļa Dekrēta Nr. 557/2001 54. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka apgādniekam ir jāsaglabā pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni vienu gadu pēc pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas, un ka iespējamība, ka viņš tik ilgi saglabā šos ienākumus, tiek novērtēta, pamatojoties uz šo ienākumu izmaiņām sešu mēnešu laikposmā pirms pieteikuma iesniegšanas.

42. Attiecībā uz viena gada termiņu, kurā atbilstoši Spānijas tiesiskajam regulējumam apgādniekam ir jāsaglabā pietiekami ienākumi, tas man nešķiet nesamērīgs. Šajā ziņā jāatgādina, ka saistībā ar Direktīvas 2003/86 sagatavošanas darbiem atsevišķas delegācijas bija piedāvājušas garākus termiņus – no diviem līdz pieciem gadiem. Es arī atgādinu, ka dažas dalībvalstis bija ierosinājušas pielāgot termiņu, kurā apgādniekam būtu jāatbilst Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta ievadā un c) apakšpunktā paredzētajam nosacījumam par ienākumiem, tā uzturēšanās laikposma ilgumam, kas ļauj viņa ģimenes locekļiem saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kura vairs nav atkarīga no apgādnieka uzturēšanās atļaujas, proti, saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 1. punktu maksimāli pieciem gadiem ( 30 ).

43. Attiecībā uz piemērojamo metodi, lai izvērtētu, vai apgādnieks saglabās viņa rīcībā esošos ienākumus vienu gadu no pieteikuma iesniegšanas dienas, es neredzu, kā apgādnieka ienākumu izmaiņu sešos iepriekšējos mēnešos ņemšana vērā apdraudētu Direktīvas 2003/86 mērķi vai lietderīgo iedarbību. Garāka termiņa, piemēram, viena gada, ņemšana vērā ne vienmēr būtu izdevīgāka apgādniekam un viņa ģimenei. Tas tā būtu tad, ja, piemēram, viņš būtu strādājis septiņus mēnešus pirms sava darba zaudēšanas un to atrastu četrus mēnešus vēlāk ( 31 ); tas tā nebūtu tad, ja iepriekšējā gadā viņš būtu strādājis tikai piecus mēnešus pirms pieteikuma iesniegšanas ( 32 ).

44. Šajā lietā M. Khachab 2012. gada 20. februārī iesniedza pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos. No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka iepriekšējo sešu mēnešu laikā viņš ir strādājis tikai 63 dienas (uzņēmumā Construcciones y distribuciones constru-label S.L.) ( 33 ). Ja tāda faktiski ir viņa situācija, man šķiet, ka nevar uzskatīt, ka viņam būs pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu laulāto pēc viņas ieceļošanas Spānijas teritorijā. Tomēr es norādu, ka M. Khachab, šķiet, ir ilgtermiņa uzturēšanās atļauja un ka viņš apgalvo, ka ir veicis sociālās apdrošināšanas iemaksas Spānijā vairāk nekā piecus gadus, un tas liecina, ka viņam ir pastāvīgi ienākumi vai vismaz tādi bija, ja viņam ir tikusi izsniegta šī atļauja. Jānorāda arī, ka 2012. gada 26. novembrī viņš no jauna atrada darbu, kas ir apstāklis, kuru, ir taisnība, valsts procesuālās normas, šķiet, neļauj iesniedzējtiesai ņemt vērā.

45. Tādējādi, ņemot vērā šos apstākļus, ievērojot samērīguma principu un veicot Direktīvas 2003/86 17. pantā paredzēto M. Khachab personiskās situācijas pārbaudi, iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai pastāv iespēja, ka viņam ir pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu laulāto, un, ja tas tā ir, vai viņš saglabās šādus ienākumus pēc atļaujas ģimenei atkalapvienoties.

IV – Secinājumi

46. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Basku zemes autonomā apgabala Augstākā tiesa) uzdoto jautājumu atbildēt šādi: 1) Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīvas 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 7. panta 1. punkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 3. panta 1. punktu, neliedz dalībvalstīm atļaut savām kompetentajām iestādēm veikt apgādnieka rīcībā esošo ienākumu prognozes vērtējumu, proti, ņemt vērā ne tikai ienākumus, kuri ir apgādnieka rīcībā, iesniedzot pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, bet arī ienākumus, kas viņam būs pēc šī pieteikuma iesniegšanas; 2) attiecīgās dalībvalsts kompetento iestāžu iespēja veikt apgādnieka ienākumu prognozes vērtējumu nedrīkst apdraudēt Direktīvas 2003/86 mērķi, proti, veicināt ģimenes atkalapvienošanos, un tas ir jāveic, ievērojot samērīguma principu un Direktīvas 2003/86 17. pantu, it īpaši attiecībā uz termiņu, kurā apgādniekam būs jāsaglabā viņa rīcībā esošie ienākumi.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 251, 12. lpp.

( 3 ) Skat. manus secinājumus lietā Dogan (C‑138/13, EU:C:2014:287, 44.–61. punkts), kā arī spriedumu K un A (C‑153/14, EU:C:2015:453). Es precizēju, ka Tiesa ir spriedusi par integrācijas pasākumiem saistībā ar Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīvu 2003/109/EK par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV L 16, 44. lpp.). Skat. arī spriedumu P un S (C‑579/13, EU:C:2015:369).

( 4 ) Spriedumi Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117); kā arī O u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, EU:C:2012:776, 70.–81. punkts). Tiesa ir spriedusi arī par to ienākumu pietiekamo raksturu, kuri tiek pieprasīti apgādniekam, ja viņš ir nevis trešās valsts valstspiederīgais, kā šajā lietā, bet gan Savienības pilsonis, kura situācija tiek reglamentēta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.). Skat. it īpaši spriedumus Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 61. punkts) un Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 63. punkts).

( 5 ) 2000. gada 12. janvāraBOE Nr. 10.

( 6 ) 2011. gada 30. aprīļaBOE Nr. 103.

( 7 ) Skat. šo secinājumu 12. un 13. punktu.

( 8 ) C‑578/08, EU:C:2010:117, 48. punkts.

( 9 ) Skat. šo secinājumu 9. punktu.

( 10 ) Šajā ziņā es norādu, ka grozītajā priekšlikumā Padomes direktīvai par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, kuru Komisija iesniegusi 2002. gada 2. maijā (COM(2002) 225, galīgā reakcija), ienākumu “stabilitāte” un “pastāvīgums” bija skaidri nodalīti, kas nav ticis pārņemts Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta galīgajā redakcijā. Proti, šajā priekšlikumā bija norādīts, ka “stabilu ienākumu kritērijs tiek noteikts atkarībā no ienākumu veida un pastāvīguma”.

( 11 ) Mans izcēlums.

( 12 ) Šajā ziņā es precizēju, ka no tagadnes laika lietojuma Direktīvas 2003/86 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā nevar arī secināt, ka apgādnieks, kas iesniedz parakstītu darba līgumu uz nenoteiktu vai noteiktu laiku, bet kurš vēl nav stājies spēkā, automātiski būtu jāuzskata par tādu, kas nav izpildījis nosacījumu par ienākumiem – ir jāveic viņa personiskās situācijas izvērtēšana. Skat. šo secinājumu 25. un 39. punktu, kā arī saistībā ar Direktīvu 2004/3 – manus secinājumus lietā Alokpa un Moudoulou (C‑86/12, EU:C:2013:197, 23.–30. punkts).

( 13 ) Ievērojot, protams, valsts procesuālās normas, kurās ir atļauts, ka šāds pierādījums tiek sniegts procedūras gaitā. Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā Alokpa un Moudoulou (C‑86/12, EU:C:2013:197, 31. un 32. punkts).

( 14 ) Mans izcēlums.

( 15 ) Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2003/86 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir skaidri norādīts uz šīs direktīvas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajiem ienākumiem. Proti, tajā ir noteikts, ka, “ja, atjaunojot uzturēšanās atļauju, apgādniekam nav pietiekamu ienākumu, neizmantojot dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas līdzekļus, kā noteikts 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā, dalībvalsts ņem vērā ģimenes locekļu ieguldījumu mājsaimniecības ienākumos”.

( 16 ) Skat. 14. panta 1. punktu priekšlikumā Padomes direktīvai par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, ko 1999. gada 1. decembrī iesniegusi Komisija (COM(1999) 638, galīgā redakcija).

( 17 ) Vairākām delegācijām radās jautājums, “vai konstatējums, ka apgādnieks atbilst šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, ir jāizdara vienīgi pieteikuma iesniegšanas brīdī vai tas var tikt izdarīts arī vēlākajā posmā”. Tās it īpaši jautāja, kā ir jāizskata pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, ja apgādnieks atbilst nosacījumam par ienākumiem pieteikuma iesniegšanas brīdī, bet pēc tam vairs šim nosacījumam neatbilst, piemēram, tāpēc, ka viņš zaudē savu darbu. Šajā ziņā skat. Padomes 2011. gada 4. janvāra dokumentu Nr. 11524/00, kas ir pieejams Padomes dokumentu publiskā reģistra vietnē (direktīvas priekšlikuma 9. panta, kas direktīvas galīgajā redakcijā kļuvis par 7. pantu, zemsvītras piezīmē ir pārņemti Vācijas un Austrijas delegācijas priekšlikumi par datumu, kurā tiek izvērtēts, vai apgādnieks atbilst nosacījumam par ienākumiem).

( 18 ) Pēc vairāku valstu delegāciju jautājumiem, kuri minēti iepriekšējā zemsvītras piezīmē, Padomes prezidentūra ierosināja pievienot direktīvas priekšlikuma 9. panta 1. punktā šādu daļu: “Attiecīgā dalībvalsts var pieprasīt, lai apgādnieks atbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem, ne ilgāk kā divus gadus pēc ģimenes locekļu ieceļošanas [..]” (Padomes 2001. gada 23. marta dokuments Nr. 7145/01). Tomēr vairākas delegācijas (Vācijas, Grieķijas, Nīderlandes, Austrijas) ir norādījušas, ka tās dod priekšroku garākam termiņam – no trim līdz pieciem gadiem (Padomes 2001. gada 23. marta dokuments Nr. 7144/01; Padomes 2001. gada 11. aprīļa dokuments Nr. 7612/01 un Padomes 2001. gada 21. maija dokuments Nr. 9019/01). Dažas delegācijas (Vācijas, Grieķijas, Austrijas) ir ierosinājušas termiņu, kurā apgādniekam ir jābūt pietiekamiem ienākumiem, lai uzturētu savus ģimenes locekļus, pielāgot tā uzturēšanās laikposma ilgumam, kurš viņiem ļauj saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju, proti, četriem gadiem no brīža, kad tika izteikts šāds priekšlikums (pieci gadi Direktīvas 2003/86 galīgajā redakcijā, kā ir paredzēts tās 15. panta 1. punktā) (Padomes 2001. gada 23. marta dokuments Nr. 7144/01; Padomes 2001. gada 10. maija dokuments Nr. 8491/01 un Padomes 2001. gada 21. maija dokuments Nr. 9019/01). Gluži pretēji, citas delegācijas (Beļģijas, Spānijas, Francijas) vēlējās, lai līdz vienam gadam tiktu samazināts termiņš, kurā apgādniekam ir jābūt pietiekamiem ienākumiem, lai uzturētu savu ģimeni (Padomes 2001. gada 23. marta dokuments Nr. 7144/01; Padomes 2001. gada 11. aprīļa dokuments Nr. 7612/01; Padomes 2001. gada 10. maija dokuments Nr. 8491/01; Padomes 2001. gada 21. maija dokuments Nr. 9019/01 un Padomes 2001. gada 2. augusta dokuments Nr. 11330/01). Konstatējot, ka nepastāv vienošanās starp dalībvalstu delegācijām, Padomes prezidentūra ierosināja ieviest atšķirīgus maksimālos termiņus laulātajam un nepilngadīgam bērnam (viens gads), pirmās līnijas augšupējam radiniekam un pilngadīgam bērnam (divi gadi) un neprecētam partnerim (trīs gadi, pēc tam divi gadi). Tomēr šis priekšlikums netika pieņemts (Padomes 2001. gada 20. jūlija dokuments Nr. 10922/01 un Padomes 2001. gada 11. septembra dokuments Nr. 11542/01).

( 19 ) Mans izcēlums.

( 20 ) COM(2014) 210 final.

( 21 ) Komisijas paziņojuma 2.1. punkts. Šajā ziņā Komisija precizē, ka, “tā kā uzturēšanās atļauju veids un nolūks dalībvalstīs būtiski atšķiras, dalībvalstis nosaka, kāda veida uzturēšanās atļaujas tās uzskata par pietiekamām, lai izvērtētu, vai pastāv pamatotas cerības” (Komisijas paziņojuma 2.1. punkts). Jāprecizē, ka nosacījums par “pamatotām cerībām saņemt pastāvīgās uzturēšanās atļauju”, manuprāt, var tikt interpretēts kā atsauce uz Direktīvā 2003/109 paredzētā pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanu. Proti, šīs direktīvas 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka “pastāvīgā iedzīvotāja statuss ir pastāvīgs saskaņā ar 9. pantu” (mans izcēlums). Skat. Beck, C. H., EU Immigration and Asylum Law. Commentary on EU Regulations and Directives, K. Hailbronner (izd.), Nomos, 2010 (skat. III nodaļā 3. panta 5. un 6. punkta komentāru), un un Schaffrin, D., “Which standard for family reunification of third-country nationals in the European Union?”, no: Immigration and Asylum Law of the EU: current debates, izd. Carlier, J.‑Y., Bruylant, Brisele, 2005, no 90. lpp. (skat. 102. lpp.).

( 22 ) Skat. Komisijas paziņojuma 4.4. punkta 2. apakšpunktu.

( 23 ) Skat. šo secinājumu 28. punktu.

( 24 ) Es atgādinu, ka atbilstoši Direktīvas 2003/86 16. panta 1. punkta ievadam un a) apakšpunktam, kas minēti šo secinājumu 31. punktā, dalībvalstis “var” atsaukt ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju, ja apgādniekam vairs nav pietiekamu ienākumu, lai to uzturētu. Runa ir par dalībvalstu iespēju, nevis pienākumu. Līdz ar to Direktīva 2003/86 nevar tikt interpretēta tādējādi, ka dalībvalstīm ir jāprasa apgādniekam pierādījums tam, ka viņam ir pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni visā tās uzturēšanās laikā uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, proti, līdz viņa ģimenes locekļi izpilda piecu gadu uzturēšanās nosacījumu, kas viņiem ļauj lūgt patstāvīgu uzturēšanās atļauju. Izskatot pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, nekas neliedz dalībvalstīm pieprasīt vienkāršu pierādījumu tam, ka apgādniekam ir pietiekami ienākumi, lai uzturētu savu ģimeni, piemēram, divus gadus pēc pieteikuma iesniegšanas. Šo secinājumu 18. zemsvītras piezīmē minētie Direktīvas 2003/86 sagatavošanas darbi to apstiprina.

( 25 ) Spriedumi Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 43. punkts), kā arī O u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, EU:C:2012:776, 74. punkts) un mani secinājumi lietā Noorzia (C‑338/13, EU:C:2014:288, 44. punkts). Skat. arī saistībā ar Direktīvas 2003/86 7. panta 2. punktu spriedumu K un A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 50. punkts) un saistībā ar Direktīvu 2003/109 – spriedumu Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, 86. punkts).

( 26 ) Spriedums Parlaments/Padome (C‑540/03, EU:C:2006:429, 60. punkts) (mans izcēlums). Skat. arī spriedumus Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 41. punkts); O u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, EU:C:2012:776, 70. punkts) un K un A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 46. punkts). Visbeidzot skat. Beck, C. H., EU Immigration and Asylum Law. Commentary on EU Regulations and Directives, K. Hailbronner (izd.), Hart, Nomos, 2010, 171. un 172. lpp.

( 27 ) Spriedumi Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 44. punkts) un O u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, EU:C:2012:776, 77. punkts).

( 28 ) Skat. saistībā ar Direktīvas 2003/86 7. panta 2. punktu spriedumu K un A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 51. punkts). Skat. arī saistībā ar Direktīvu 2003/109 spriedumu Komisija/Nīderlande (C‑508/10, EU:C:2012:243, 75. punkts).

( 29 ) Spriedums Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 48. punkts). Skat. saistībā ar Direktīvas 2003/86 7. panta 2. punktu spriedumu K un A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 58.–60. punkts).

( 30 ) Skat. šo secinājumu 24. zemsvītras piezīmi.

( 31 ) Ja atsauces laikposms ir viens gads pirms pieteikuma iesniegšanas, apgādnieks būs strādājis astoņus no divpadsmit mēnešiem. Savukārt, ja šis laikposms ir seši mēneši pirms pieteikuma iesniegšanas, viņš būs strādājis divus no sešiem mēnešiem.

( 32 ) Ja atsauces laikposms ir viens gads pirms pieteikuma iesniegšanas, apgādnieks būs strādājis piecus no divpadsmit mēnešiem. Savukārt, ja šis laikposms ir seši mēneši pirms pieteikuma iesniegšanas, viņš būs strādājis piecus no sešiem mēnešiem.

( 33 ) Skat. šo secinājumu 18. punktu.