ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Šie noteikumi neizslēdz to, ka tiek ņemtas vērā izmaksas, kas rodas, videi nekaitīgā veidā apsaimniekojot iepakojumu, ja šīs izmaksas tieši sedz izplatītāji un netieši – ražotāju organizācijas. Proti, tiek prasīti vienīgi pierādījumi, ka šīs izmaksas tieši vai netieši sedz ražotāju organizācijas.

No Regulas Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju 15. panta 5. punkta pirmās daļas, skatītas kopā ar Regulas Nr. 1433/2003, kurā izklāstīti sīki izstrādāti noteikumi par to, kā piemērot Regulu Nr. 2200/96 attiecībā uz darbības fondiem, darbības programmām un finansiālu palīdzību, 18. panta 2. punkta c) apakšpunktu, izriet, ka Savienības finansiālā palīdzība ražotāju organizācijai saskaņā ar darbības programmu var tikt piešķirta vienīgi ar nosacījumu, ka tiek iesniegts pierādījums par saskaņā ar minēto programmu faktiski veiktiem izdevumiem.

Savienības tiesiskais regulējums attiecībā uz ražotāju organizācijām ir vērsts uz to, lai garantētu to demokrātisku darbību saskaņā ar diviem principiem. Pirmkārt, ražotāju organizācijas dalībražotājiem ir jākontrolē sava organizācija un tās lēmumi. Otrkārt, starp ražotāju organizācijas biedriem ir jābūt vismaz pieciem ražotājiem un principā nevienam no šiem biedriem nedrīkst būt vairāk kā 20 % balsu.

Lai nodrošinātu to, ka ražotāju organizācijas darbojas demokrātiski, ir jāņem vērā fizisko vai juridisko personu, kam pieder ražotāju organizācijas biedru kapitāldaļas, identitāte. Ja šāda pārbaude nav veikta, viena un tā pati fiziska vai juridiska persona, kam pieder lielākā daļa vai pat visas kapitāldaļas vairākos ražotāju organizācijas biedros – tādējādi, ka šai personai pār šiem biedriem ir ietekme to lēmumpieņemšanas procesā, – var slēpties aiz minētajiem biedriem. Šādos apstākļos var tikt apiets otrais no iepriekš minētajiem principiem, jo redzamais ražotāju organizācijas biedru skaits neatspoguļotu faktiski neatkarīgo ražotāju organizācijas biedru skaitu.

Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1432/2003, kurā izklāstīti sīki izstrādāti noteikumi Regulas Nr. 2200/96 piemērošanai attiecībā uz ražotāju organizāciju atzīšanas un ražotāju grupu pagaidu atzīšanas nosacījumiem, 14. panta 2. punkta otrajā teikumā ietvertajiem noteikumiem dalībvalsts veiktajam palielinājumam attiecībā uz maksimālo procentuālo daļu, kuru veido 20 % balsstiesību, kas pieder vienam biedram, ir jābūt samērīgam ar minētā biedra ieguldījumu ražotāju organizācijas realizētās produkcijas vērtībā. Līdz ar to dalībvalstij ir jāveic pasākumi, lai novērstu, ka viens vienīgs biedrs kontrolē vairāk nekā 20 % balsstiesību ražotāju organizācijas ietvaros.

(sal. ar 47.–51., 53., 57. un 59. punktu)
Principā nav pieņemama uzņēmuma prasība atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegta nozares atbalsta shēma, ja šis lēmums skar to tikai tāpēc, ka šis uzņēmums pieder pie attiecīgās nozares un ir potenciāls minētā atbalsta saņēmējs. Attiecībā uz šo uzņēmumu šāds lēmums ir vispārpiemērojams pasākums, kas tiek piemērots objektīvi noteiktās situācijās un kam ir tiesiskās sekas attiecībā uz vispārīgā un abstraktā veidā noteiktu personu kategoriju. Tomēr tad, ja uzņēmumu, kas ir prasītājs, attiecīgais lēmums skar ne tikai kā uzņēmumu, kas darbojas attiecīgajā nozarē un kas ir potenciālais atbalsta shēmas saņēmējs, bet arī kā faktisku tāda individuālā atbalsta saņēmēju, kurš piešķirts atbilstoši šai atbalsta shēmai un kuru Komisija uzdevusi atgūt, šis lēmums to skar individuāli un līdz ar to tā prasība par šādu lēmumu ir pieņemama.

Ir taisnība, ka uzņēmums var būt individuāli skarts tādēļ, ka tas ir aktīvi piedalījies procesā, kura iznākumā ir pieņemts lēmums par [atbalsta] nesaderību, ja tam bija sarunu dalībnieka stāvoklis, kurš bija skaidri ierobežots un cieši saistīts ar pašu lēmuma priekšmetu, tam radot tādu situāciju, kurā tas ir individuāli izcelts salīdzinājumā ar visām citām personām. Tomēr, ja tas tāpat kā citas ieinteresētās personas ir tikai iesniedzis savus apsvērumus un tāpat kā citas ieinteresētās trešās personas ir piedalījies vienā sanāksmē, tad ar šādiem apstākļiem nevar pierādīt, ka tam bija sarunu dalībnieka stāvoklis, kas ļautu atzīt, ka tas ir individuāli skarts.

(sal. ar 25., 26., 34. un 35. punktu)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Kopienas preču zīme

–

Atteikšanās, atcelšana un spēkā neesamība

–

Absolūti spēkā neesamības pamati

–

Reģistrācija, kas ir pretrunā Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktam

–

Atšķirtspējas neiegūšana izmantošanas rezultātā (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 3. punkts un 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts) (sal. ar 22., 43., 46., 68., 70., 73., 75., 79., 81., 82. un 99.

–

101. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 24. februāra lēmumu lietā R 1590/2008‑1 par spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Friis Group International Aps un Louis Vuitton Malletier

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 24. februāra lēmumu lietā R 1590/2008‑1 atcelt daļā, kurā Kopienas preču zīme ar numuru 3 693 116 ir tikusi atzīta par spēkā neesošu attiecībā uz precēm “rotaslietas, tostarp gredzeni, atslēgu piekariņi, sprādzes un auskari, aproču pogas, rokassprādzes, breloki, brošas, kaklarotas, kaklasaišu adatas, rotas, medaljoni; laika mērāmā aparatūra un hronometriskie aparāti, tostarp pulksteņi, pulksteņu korpusi, modinātāji; riekstu standziņas no cēlmetāliem, to sakausējumiem vai ar to pārklājumiem, svečturi no cēlmetāliem, to sakausējumiem vai ar to pārklājumiem”, kas ietilpst 14. klasē, un precēm “āda un ādas imitācijas” un “lietussargi”, kas ietilpst 18. klasē;

2) pārējā daļā prasību noraidīt;

3) Louis Vuitton Malletier , Friis Group International ApS un ITSB sedz katrs pats savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Vispārējā tiesā.
Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 17. janvāra spriedums – Kitzinger /ITSB – MDR un ZDF (“KICO”)

(lieta T-249/10)

“Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas grafiskas preču zīmes “KICO” reģistrācijas pieteikums — Agrākas valsts grafiska un Kopienas vārdiska preču zīme “KIKA” — Relatīvs atteikuma pamatojums — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts”

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamatojumi — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 20. un 48. punktu)

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2010. gada 25. marta lēmumu lietā R 1388/2008-4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Mitteldeutscher Rundfunk un Zweites Deutsches Fernsehen, no vienas puses, un Kitzinger & Co (GmbH & Co. KG), no otras puses

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;

2) Kitzinger & Co. (GmbH & Co. KG) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 17. janvāra spriedums – Kitzinger /ITSB – MDR un ZDF (“KICO”)

(lieta T-249/10)

“Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas grafiskas preču zīmes “KICO” reģistrācijas pieteikums — Agrākas valsts grafiska un Kopienas vārdiska preču zīme “KIKA” — Relatīvs atteikuma pamatojums — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts”

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamatojumi — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 20. un 48. punktu)

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2010. gada 25. marta lēmumu lietā R 1388/2008-4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Mitteldeutscher Rundfunk un Zweites Deutsches Fernsehen, no vienas puses, un Kitzinger & Co (GmbH & Co. KG), no otras puses

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;
106

Protams, kā arī norādīts tajā pašā apstrīdētā lēmuma punktā, administratīvajā procesā prasītāja atsaucās uz Soma kuba esamību, kas ir tā sauktā “izjaukšanas” mozaīkmīkla, ko veido septiņas atsevišķas sastāvdaļas, katru no kurām veido četri mazi kubi, un kuras pēc to savienošanas veido kubu, kura malas sastāv no trīs vienībām. Tomēr, kā to minētajā punktā pamatoti ir norādījusi Apelāciju padome, ar to vien, ka tirgū pastāv mozaīkmīkla, kura līdzinās personas, kas iestājusies lietā, mozaīkmīklai, nav pietiekami, lai pierādītu, ka forma, kura piemīt apstrīdētajai preču zīmei, ir standarts trīsdimensiju mozaīkmīklu nozarē. Šie apsvērumi tostarp apstiprina, ka Apelāciju padome nekādi nav izslēgusi, ka Soma kubs ir minētās nozares daļa.
218

Pirmām kārtām, ir jānoraida prasītājas arguments par to, ka tās dalība aizliegtās vienošanās īstenošanā, lai noteiktu “preču, kas piegādājamas no Brešas, pamatcenas”, neesot bijusi lietderīga. Ir jānorāda, ka pamatcena ir atsauces cena, kurā obligāti nenotiek transportēšanas no Brešas līdz galamērķa vietai cenas sistēmiska pievienošana. Šajā ziņā, lai arī, protams, pirmā lēmuma preambulas 129. apsvērumā, kurā ir runa par 1992. gada aprīļa–maija nolīgumu, Komisija attiecībā uz pārdošanas kārtību ir minējusi “sākuma bāzi Brešā ar rēķina nosūtīšanu klientam par transportēšanas izdevumiem no Brešas gadījumā, ja piegāde notiek, izmantojot ražotāja līdzekļus”, ir jāuzskata, ka šāda atsauce uz pamatcenu preču piegādei no Brešas ir izskaidrojama ar to, ka lielākā to uzņēmumu daļa, kas piedalījušies nolīgumos, atradās šajā vietā. Turklāt prasītāja neapstrīd, ka Federacciai adresējis savus paziņojumus par pamatcenām visiem Itālijas stiegrojuma apaļtērauda ražotājiem, ieskaitot prasītāju, atsaucoties uz pamatcenu ar preču piegādi no Brešas. Līdz ar to prasītāja nevar apgalvot, ka pamatcenas noteikšana ar preču piegādi no Brešas tai nav nekādi bijusi lietderīga vai ka, ņemot vērā, ka sākotnējā cena bija “ar preču piegādi no Brešas”, bija grūti identificēt stiegrojuma apaļtērauda pamatcenu saskaņošanu tādu ražotāju starpā, kuri atrodas pilnīgi atšķirīgās vietās. Turklāt prasītāja nevar pamatoties uz pirmā lēmuma preambulas 587. apsvērumu, kurā Komisija ir uzskatījusi, ka “sanāksmju laikā pieņemtie lēmumi neattiecās vai tikai reti bija saistīti ar preču pārdošanu, kas attiecās uz Dienviditāliju”, lai pierādītu, ka Komisijai būtu bijis jāattiecas pret prasītāju atšķirīgi, jo runa nav par Komisijas konstatējumu, bet gan par argumentu, ko izvirzījuši daži uzņēmumi, kuri bija piedalījušies aizliegtās vienošanās īstenošanā.
52

No iepriekš minētā – it īpaši no fakta, ka konkrētā sabiedrības daļa saglabā atmiņā tikai nepilnīgu attiecīgo preču zīmju attēlu tādējādi, ka to kopīgais elements, proti, “f 1”, izraisa starp tām zināmu līdzību, un no dažādo vērā ņemamo faktoru savstarpējās saistības, jo attiecīgās preces ir identiskas vai ļoti līdzīgas, – izriet, ka nevar tikt izslēgta sajaukšanas iespēja patērētāju apziņā. Citiem vārdiem sakot, pastāv iespēja, ka patērētāju apziņā abas preču zīmes tiks saistītas, patērētājiem interpretējot reģistrācijai pieteikto preču zīmi kā agrākās preču zīmes “F1” variantu šīs iepriekš minētās preču zīmes identiskās reprodukcijas dēļ un attiecīgi to komerciālās izcelsmes dēļ.
78

Ciktāl tajos ir iekļauti noteikti atbilstoši apsvērumi par LIFG un tās biedriem, ir jāņem vērā arī daži kompetento Anglijas tiesu varu iestāžu nolēmumi, ko lietas materiāliem ir iesniedzis A. Abdulrahim, proti: Special Immigration Appeal Commission (SIAC) [Speciālās Imigrācijas lietu apelācijas komisijas] 2007. gada 27. aprīļa nolēmums DD un AS pret Secretary of State for the Home Department SC/50/2005 un SC/42/2005, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, Administrative Court [Augstākās tiesas Karaliskās Administratīvās tiesas] 2008. gada 14. novembra spriedums AU u.c. pret Secretary of State of the Home Department [2008] EWHC 2789 (Admin) un High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, Administrative Court2009. gada 30. aprīļa spriedums AV pret Secretary of State for the Home Department [2009] EWHC 902 (Admin) (attiecīgi replikas Komisijai 3., 4. un 5. pielikums).
165

Līdz ar to no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir izmantojusi tikai Parker‑Hannifin kopējo apgrozījumu, lai aprēķinātu ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma, kas ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, tostarp saistībā ar to naudas soda daļu, par kuras samaksu Parker ITR tika atzīta par vienīgo atbildīgo, tai skaitā par laikposmu pirms 2002. gada 1. janvāra.
383

Ceturtām kārtām, savu apgalvojumu pamatojumam Intel atsaucās uz NEC2002. gada 8. maija protokolu, kas attiecās uz 2002. gada 6. un 7. maija sanāksmi ar Intel. Kā apgalvo Komisija, no šī dokumenta otrās lappuses izriet, ka apmaiņā pret pārkārtošanas plāna pieņemšanu NEC vēlējās saņemt ne tikai MDF, bet arī ECAP un jaunu līgumattiecību ietvaru. Turklāt tas atbilst dokumentiem, kas aplūkoti šā sprieduma 365. punktā. Tomēr no šī protokola trešās lappuses izriet, ka nosacījums par MSS līmeņa sasniegšanu, kas tika apspriests otrajā sarunu dienā, ietvēra noteikta apjoma MDF maksājuma piešķiršanu. Turklāt, lai gan Intel otrajā diskusiju dienā, šķiet, bija piekritusi daļai no NEC pieprasījuma attiecībā uz “MDF/ECAP”, jo šī protokola trešajā lappusē atrodams teikums “Intel responded with 50 % acceptance for total 12 items of Nec’s ECAP/MDF request” (Intel sniedza labvēlīgu atbildi uz 50 % no visām divpadsmit pozīcijām, kas ir NEC prasījumi attiecībā uz ECAP un MDF), šāda norāde neļauj noteikt, kura pieprasījuma daļa tika pieņemta, proti, tā, kas attiecās uz MDF, vai arī tā, kas attiecās uz ECAP. Tas tā ir it īpaši tāpēc, ka šī paša protokola ceturtajā lappusē izteiciens “Intel reviews with [M and P] for MDF request/ECAP request” (Intel ar [M. un P.] pārskata prasījumus, kas attiecas uz MDF un ECAP) ir minēts punktā ar nosaukumu “Nākamais posms”, tāpēc nav iespējams noteikt, vai beigu beigās kāda NEC pieprasījuma daļa tika pieņemta un, ja tas tā bija, tad kura no tām. Tādējādi ir jākonstatē, ka šis protokols ir sagatavots kopsavilkuma veidā un ka pastāv neskaidrības par to, kā tas būtu pareizi jāsaprot.
28

Ja prasītāja kā uzņēmums ar juridisko adresi Armēnijā neietilptu GATT VI panta 1. punkta otrā papildu noteikuma piemērošanas jomā un ja pretēji tam, kā tas ir Ķīnas Tautas Republikas un Vjetnamas Sociālistiskās Republikas gadījumos, dokumentos par Armēnijas Republikas pievienošanos Līgumam par PTO izveidošanu nebūtu paredzēti izņēmumi no antidempinga nolīguma 2.1. un 2.2. panta, tad šīs pēdējās divas tiesību normas, sākot no iepriekš minētās Armēnijas pievienošanās, būtu šķērslis prasītājas eksportam piemērot trešās valsts ar tirgus ekonomiku metodi saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punktu neatkarīgi no tā, vai tas tiktu darīts ar atsauci uz šīs tiesību normas a) apakšpunkta zemsvītras piezīmi atbilstoši tam, kā tā ir iekļauta ar Padomes 1998. gada 27. aprīļa Regulu (EK) Nr. 905/98, ar ko groza [pamat]regulu (OV L 128, 18. lpp.), vai ar jebkuru citu noteikumu, kas iekļauts šajā tiesību normā. Iepriekš minētajās GATT un antidempinga nolīguma tiesību normās neesot paredzēts izveidot “vidusceļa” kategorijas starp valstīm ar valsts regulētu ekonomiku un tirgus ekonomikas valstīm, turklāt Armēnijas Republika vispār neesot piekritusi šādas valsts statusam. No tā izrietot, ka iestādes nevar noteikt normālo vērtību attiecībā uz prasītāju, piemērojot trešās valsts ar tirgus ekonomiku metodi tā, kā šī metode in fine tika piemērota šajā lietā saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu. Šādos apstākļos iestādes esot pārsniegušas ar antidempinga nolīgumu paredzēto tiesisko ietvaru, to lasot kopsakarā ar tādām primāro tiesību normām kā LESD 216. panta 2. punkts un judikatūra attiecībā uz pamatregulas piemērošanu, ņemot par atsauci antidempinga nolīgumu. Līdz ar to pamatregulas 2. panta 7. punkts esot atzīstams par nepiemērojamu šajā lietā un apstrīdētā regula esot jāatceļ antidempinga nolīguma 2.1. un 2.2. panta un pamatregulas 2. panta 1.–6. punkta pārkāpuma dēļ. Šāda darbība nekādi neietekmējot Eiropas Savienības kā sarunu dalībnieces PTO pozīciju.
2

Paziņojuma par procedūras uzsākšanu 2. punktā tika sniegta šāda attiecīgā produkta definīcija: “Ražojums, par kuru tiek apgalvots, ka tas tiek pārdots par dempinga cenām, ir konkrētas dzelzs vai tērauda bezšuvju caurules un caurulītes, kuru apaļā šķērsgriezuma ārējais diametrs nepārsniedz 406,4 mm un oglekļa ekvivalentā vērtība nepārsniedz 0,86 saskaņā ar Starptautiskā metināšanas institūta (IIS) formulu un ķīmisko analīzi, kuru izcelsme ir [Ķīna] un ko parasti klasificē ar [Kombinētās nomenklatūras] kodiem ex 7304 11 00, ex 7304 19 10, ex 7304 19 30, ex 7304 22 00, ex 7304 23 00, ex 7304 24 00, ex 7304 29 10, ex 7304 29 30, ex 7304 31 80, ex 7304 39 58, ex 7304 39 92, ex 7304 39 93, ex 7304 51 89, ex 7304 59 92 un ex 7304 59 93. Šie kodi norādīti vienīgi informācijai.”
212

Iepriekš minētie apsvērumi attaisno arī prasītājas piedāvājuma sniegt pierādījumus, kas tika izteikts tiesas sēdē un attiecās uz izvilkuma no šī paša paziņojuma iesniegšanu, noraidījumu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 1. punktu replikā un atbildē uz repliku puses savu argumentu pamatošanai var piedāvāt papildu pierādījumus, tomēr šajā tiesību normā ir precizēts, ka pusēm ir jāmotivē kavēšanās to pierādījumu iesniegšanā. No judikatūras izriet, ka piedāvājumu sniegt pierādījumus iesniegšana pēc atbildes uz repliku ir iespējama gadījumā, ja lietas dalībniekam, kas izteic piedāvājumu, attiecīgie pierādījumi nav bijuši pieejami pirms rakstveida procesa noslēguma vai arī ja novēlota pierādījumu iesniegšana no otra lietas dalībnieka puses attaisno lietas materiālu papildināšanu, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots sacīkstes princips. Attiecībā uz izņēmumu no piedāvājumu sniegt pierādījumus iesniegšanu regulējošajām tiesību normām Reglamenta 48. panta 1. punktā ir noteikts pienākums lietas dalībniekiem motivēt kavēšanos to pierādījumu iesniegšanā. Šāds pienākums nozīmē, ka tiek atzītas [Savienības] tiesas pilnvaras pārbaudīt novēlotās piedāvājumu sniegt pierādījumus iesniegšanas motīvu pamatotību un, attiecīgā gadījumā, to saturu, kā arī, ja lūgums nav pietiekami juridiski pamatots, pilnvaras to noraidīt. Vēl jo vairāk tā ir attiecībā uz piedāvājumiem sniegt pierādījumus, kuri ir tikuši iesniegti pēc atbildes uz repliku iesniegšanas (Tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C‑243/04 P Gaki Kakouri/Tiesa, 32. un 33. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 18. septembra spriedums lietā T-47/05 Angé Serrano u.c./Parlaments, Recueil FP, I-A-2-55. un II-A-2-357. lpp., 55. un 56. punkts).
333

Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tas, ka, sākot no 2004. gada oktobra, Vācijā tika pārdota gāze no MEGAL gāzesvada, pats par sevi nav pierādījums tam, ka pavadvēstules vairs netika uzskatītas par saistošām. Ir jāatgādina, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 73. apsvēruma, ka [konfidenciāla informācija]. Tātad, kā to norādījusi Komisija, prasītāja Vācijā, sākot no 2003. gada, pārdeva gāzi tikai ierobežotā apmērā. Turklāt gāzes pārdošanas apjomi no MEGAL gāzesvada, kas sākās tikai 2004. gadā, veidoja relatīvi mazu daļu (vai, kā to ir norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 101. apsvērumā – “relatīvi niecīgu” daļu) no visiem pārdošanas apjomiem Vācijā, un tos, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nevar uzskatīt par nozīmīgiem. Patiesībā starp 2004. un 2005. gadu [konfidenciāla informācija]. Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma 101. apsvēruma izriet, ka gāzes apjomi no MEGAL gāzesvada, kurus prasītāja pārdeva Vācijā laikposmā no 2004. gada līdz 2005. gada septembrim, bija pirkti gandrīz vienīgi no E.ON saistībā ar GIP, kurus obligāti bija jāpārdod saskaņā ar Vācijas iestāžu lēmumu, ar kuru tika atļauta E.ON un Ruhrgas apvienošanās.
46

Turklāt, pat pieņemot, kā to norādījusi Komisija, ka Beļģijas Karalistei šajā gadījumā bija jāveic grozītā VSP paziņošanas procedūra saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu un ka Komisijai nebija tiesību pārbaudīt un noraidīt lūgumu veikt labojumus attiecībā uz iekārtu Nr. 116, pamatojoties uz Regulas Nr. 2216/2004 44. panta 2. punktu, tas nemazina to, ka būtībā no apstrīdētā lēmuma, interpretējot to atbilstoši tā būtiskajiem pamatiem, izriet, ka Komisija ir ieņēmusi skaidru nostāju attiecībā uz šo lūgumu un to ir noraidījusi kā nepieņemamu.
5

Apstrīdētā lēmuma trešajā daļā ar nosaukumu “Procedūras uzsākšanas iemesli” Komisija uzskaita piecus iemeslus, kas bijuši procedūras uzsākšanas pamatā. Pirmkārt, tā uzskata, ka varēja pastāvēt risks, ka var tikt apiets aizliegums piešķirt pārstrukturēšanas atbalstu jaunizveidotiem uzņēmumiem, kas paredzēts Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (OV 2004, C 244, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) 12. punktā, ņemot vērā to, ka FagorBrandt tika izveidots 2002. gada janvārī. Otrkārt, esot bijis risks, ka var tikt apiets FagorBrandt piešķirtā atbalsta atmaksāšanas pienākums; atbalsts tika piešķirts kā nodokļa atbrīvojums attiecībā uz sabiedrību ienākumiem, kuru tā saņēma atbilstoši Vispārējo Francijas nodokļu kodeksa 44.f pantam (turpmāk tekstā – “44.f atbalsts”) un kuru Komisija norīkoja atgūt 2003. gada 16. decembra Lēmumā 2004/343/EK par Francijas noteikto atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu pārņemšanai (OV 2004, L 108, 38. lpp.). Treškārt, Komisija pauda šaubas par FagorBrandt ilgtermiņa dzīvotspējas atjaunošanu. Šai sakarā, no vienas puses, tā vēlējās saņemt precizējumus par FagorBrandt apgrozījuma palielināšanos par 20 % 2006. gadā salīdzinājumā ar 2007. gadu. No otras puses, Komisija lūdza FagorBrandt paskaidrot, kā pēdējais minētais gatavojas atmaksāt ar kopējo tirgu nesaderīgo atbalstu, ko saņēmusi tā meitassabiedrība FagorBrandt Italia (turpmāk tekstā – “nesaderīgais Itālijas atbalsts”). Ceturtkārt, Komisijai bija arī šaubas par pārstrukturēšanas plāna ietvaros veikto pasākumu pietiekamību. Piektkārt, Komisija šaubījās par to, vai paša FagorBrandt ieguldījums varēja atbilst pamatnostādņu 43. un 44. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Piektkārt, Komisija izteica šaubas par to, ka ir ievēroti pārstrukturēšanas pamatnostādņu 43. un 44. panta nosacījumi. No vienas puses, Francijas iestādes neesot iekļāvušas 44.f atbalsta atmaksu pārstrukturēšanas izmaksās un, no otras puses, nav paskaidrojušas atsevišķu summu izcelsmi, kuras ir paredzētas kā paša FagorBrandt ieguldījums (apstrīdētā lēmuma 11.–16. apsvērums).
2)

Adolf Würth GmbH & Co. KG un Arnold Fasteners (Shenyang) Co. Ltd sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes un European Industrial Fasteners Institute AISBL tiesāšanās izdevumus;
82

Ir jāņem vērā tostarp vispārējas intereses, ka šis dokuments ir pieejams, ņemot vērā priekšrocības, kas izriet, kā to parāda Regulas Nr. 1049/2001 preambulas otrais apsvērums, no palielinātas pārskatāmības, proti, no labākas pilsoņu dalības lēmumu pieņemšanas procesā, kā arī lielākas pārvaldes sistēmas leģitimitātes, efektivitātes un atbildības pilsoņu priekšā demokrātiskā iekārtā (iepriekš 64. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Zviedrija un Turco/Padome, 45. punkts).
3)

Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina pusi no Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd un Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd tiesāšanās izdevumiem;
15

Apelāciju padome uzskatīja, ka nelielo līdzības pakāpi starp apzīmētajām precēm un pakalpojumiem kompensējot augstā līdzības pakāpe starp konfliktējošajām preču zīmēm, no kā izrietot, ka Eiropas patērētājs varētu viegli noticēt, ka etiķi un attiecīgie pakalpojumi, kas tiek piedāvāti ar preču zīmi “RIOJAVINA”, nāk no tiem pašiem uzņēmumiem — vīna pagrabu īpašniekiem, kuri ražo ar agrāko preču zīmi Nr. 226118 tirgojamos vīnus, — un šis risks esot nozīmīgs it īpaši tāpēc, ka Riohas vīniem esot reputācija.