C 119/19

Apelācijas sūdzība, ko Altice Group Lux Sàrl, iepriekš New Altice Europe BV, likvidācijas procesā, 2021. gada 2. decembrī iesniedza par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2021. gada 22. septembra spriedumu lietā T-425/18, Altice Europe/Komisija

(Lieta C-746/21 P)

(2022/C 119/27)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Altice Group Lux Sàrl, iepriekš New Altice Europe BV, likvidācijas procesā (pārstāvji: R. Allendesalazar Corcho, H. Brokelmann, abogados)

Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija, Eiropas Savienības Padome

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt Komisijas Lēmuma C(2018) 2418 final (2018. gada 24. aprīlis), ar ko ir noteikts naudas sods par koncentrācijas īstenošanu, pārkāpjot Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 (1) 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu (Lieta M.7993 – Altice/PT Portugal), 14. panta 2. punkta procedūra) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), 1., 2., 3. un 4. pantu;

— pakārtoti, īstenot savu neierobežoto kompetenci, lai būtiski samazinātu apstrīdētā lēmuma, kā tas grozīts ar Vispārējās tiesas spriedumu, 3. un 4. pantā uzliktos naudas sodus;

— vēl pakārtotāk, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu saskaņā ar Tiesas nolēmumu par tiesību jautājumiem;

— piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus gan apelācijas tiesvedībā, gan tiesvedībā Vispārējā tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmais pamats: Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, noraidot Altice iebildi par prettiesiskumu.

Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda un neesot ievērots samērīguma princips un dubultas sodīšanas aizliegums, kas balstīts uz dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgajiem vispārējiem principiem, kas reglamentē tiesību normu kolīziju, noraidot Altice iebildi par prettiesiskumu (LESD 277. pants) saistībā ar Regulas Nt. 139/2004 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar 4. panta 1. punktu. Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktā neesot paredzēts no Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punktā paredzētā “nogaidīšanas pienākuma” atsevišķs “paziņošanas pienākums”, jo, lai būtu pārkāpts 4. panta 1. punkts, noteikti ir jābūt “īstenotai” koncentrācijai. 4. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkta pirmā daļa ir piemērojama vienai un tai pašai rīcībai un tiem ir tādas pašas tiesiskās intereses. Līdz ar to iespēja uzlikt divus kumulatīvus sodus saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu ir pretrunā iepriekš minētajiem ES tiesību vispārējiem principiem.

Otrais pamats: Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, jo tajā tika noraidīts tas, ka, uzliekot divus kumulatīvus sodus par vienu un to pašu rīcību, apstrīdētajā lēmumā nav ievērots samērīguma princips un dubultas sodīšanas aizliegums.

Tiesas judikatūrā ir pieprasīts, ka, lai gan ne bis in idem princips neaizliedz divu sodu uzlikšanu uzņēmumam ar vienu lēmumu par tiem pašiem faktiem, iestādei “tomēr ir jānodrošina, lai naudas sodi, aplūkoti kopā, būtu samērīgi ar pārkāpuma raksturu”. Pārsūdzētajā spriedumā šī prasība nav ievērota. Tikai viena soda uzlikšana saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta b) apakšpunktu par 7. panta 1. punkta pārkāpumu var būt saderīga ar samērīguma prasību. Otra naudas soda uzlikšana saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu pēc definīcijas ir pārmērīga un līdz ar to nesamērīga, kā arī pretrunā dubultas sodīšanas aizliegumam, kas balstīts uz dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgajiem vispārējiem principiem, kas reglamentē tiesību normu kolīziju.

Trešais pamats: pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda, interpretējot Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktā un 7. panta 1. punktā ietverto jēdzienu “īstenošana”.

Nospriežot, ka “iespēja īstenot izšķirošu ietekmi” jau ir uzskatāma par koncentrācijas īstenošanu, pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, jo tajā tiekot jaukti “koncentrācijas” un “īstenošanas” jēdzieni, un tas esot balstīts uz kļūdainu 2018. gada 31. maija sprieduma lietā C-633/16, Ernst & Young interpretāciju, kurā ir paskaidrots, ka darījumi, kas nav nepieciešami, lai sasniegtu šādu kontroles maiņu, neietilpst Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo tiem nav funkcionālas saiknes ar tās īstenošanu.

Ceturtais pamats: Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, interpretējot jēdzienu “veto tiesības” Regulas Nr. 139/2004 3. panta 2. punkta, 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta mērķiem, vai, pakārtoti, ir sagrozīts SPA, interpretējot, ka tajā ir piešķirtas “veto tiesības”.

Pieņemot –quod non- ka vienkārša “iespēja īstenot izšķirošu ietekmi” ir pielīdzināma koncentrācijas “īstenošanai”, Regulas Nr. 139/2004 3. panta 2. punktā ir pieprasīta ilgstoša kontroles maiņa, kas izriet no līdzekļiem, ar ko tiek piešķirtas “veto tiesības pār stratēģiskiem uzņēmuma lēmumiem”, t.i., “pilnvaras bloķēt” uzņēmuma stratēģisko rīcību. Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, paplašināti attiecinot jēdzienu “veto tiesības” arī uz situācijām, kas nepiešķir pilnvaras bloķēt stratēģiskus lēmumus. Pakārtoti, pārsūdzētajā sprieduma esot sagrozīts SPA, interpretējot to sagatavojošos noteikumus kā tādus, ar kuriem Altice ir piešķirtas “veto tiesības”.

Piektais pamats: Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka informācijas apmaiņa ir pielīdzināma koncentrācijas “īstenošanai” Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta izpratnē.

Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, uzskatot, ka informācijas apmaiņa koncentrācijas kontekstā ietilpst Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā, lai gan LESD 101. pantā un Regulā (EK)Nr. 1/2003 (2) ir paredzēts ex-post mehānisms. Tas esot pretrunā spriedumam lietā C-633/16 un samazinātu Regulas (EK) Nr. 1/2003 piemērošanas jomu. Pārsūdzētajā spriedumā esot sagrozīts arī apstrīdētais lēmums, konstatējot, ka atbilstoši minētajam lēmumam informācijas apmaiņa pati par sevi neesot pretrunā Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktam un 7. panta 1. punktam, bet ka tā esot tikai “palīdzējusi” pierādīt pārkāpumu.

Sestais pamats: Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot Altice iebildi par prettiesiskumu un sodu samērīguma trūkumu.

Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda, atzīstot, ka Altice rīkojās nolaidīgi. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma izrietošo sodu apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs. Tādēļ Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā, īstenojot savu neierobežojot kompetenci, būtiski nesamazināja naudas sodu apmēru.

(1) Padomes Regula (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (“EK Apvienošanās regula”) (OV 2004, L 24, 1. lpp.).

(2) Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).