ĢENERĀLADVOKĀTA L. A. HĒLHUDA [L. A. GEELHOED] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 14. septembrī ( )

Lieta C‑156/04

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Grieķijas Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – EKL 90. panta un Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā, pārkāpums – Citā dalībvalstī reģistrēta transportlīdzekļa pagaidu izmantošana Grieķijā – Uz trešo valstu izcelsmes transportlīdzekļiem attiecināmo muitas noteikumu piemērošana





I – Ievads

1. Šajā lietā Eiropas Komisija ir izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 90. pants un 1. pants Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvā 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva 83/182” vai “Direktīva”). Komisijas prasība ir vērsta uz to, lai Tiesa pieņem spriedumu, atbilstoši kuram Grieķijas valsts nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai uzlikti ar EKL 90. pantu un 1. pantu Direktīvā 83/182 tādēļ, ka Grieķijas administratīvā prakse attiecībā uz dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanu neatbilst minētajiem noteikumiem. Šī prakse un šis gadījums attiecas uz motorizēto transportlīdzekļu pagaidu ievešanu.

2. Šī lieta ir pamatota ar virkni sūdzību, kuras reģistrētas Komisijā un Eiropas Parlamentā un kuras attiecas uz veidu, kādā Grieķijas iestādes konstatē pārkāpumus un nosaka sodus transportlīdzekļu pagaidu ievešanas tiesiskā regulējuma pārkāpumu gadījumā.

3. Cita starpā tas nav pirmais gadījums, kad Tiesa ir vērtējusi Grieķijas administratīvo praksi attiecībā uz transportlīdzekļu pagaidu ievešanu ( ). Jau 1991. gadā Komisija bija ierosinājusi tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi, kā rezultātā attiecībā uz Grieķijas Republiku tika pieņemts nelabvēlīgs spriedums. Turklāt Grieķijas tiesas Tiesai vairākkārtīgi ir izteikušas lūgumus sniegt prejudiciālus nolēmumus. Visbiežāk to priekšmets ir it īpaši Grieķijas iestāžu piemēroto sankciju sistēmu samērīgums tiesiskā regulējuma pārkāpumu gadījumā ( ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – EKL 90. pants

4. EKL 90. pantā ir noteikts:

“Dalībvalstis citu dalībvalstu ražojumiem tieši vai netieši neuzliek iekšējos nodokļus, kas lielāki par tiem, kas tieši vai netieši uzlikti līdzīgiem vietējiem ražojumiem.

Dalībvalstis turklāt neuzliek citu dalībvalstu ražojumiem tādus iekšējos nodokļus, kas netieši aizsargā citus ražojumus.”

B – Direktīva 83/182

5. Direktīva 83/182 tika pieņemta, lai visās dalībvalstīs atceltu rezidentu brīvas pārvietošanās Kopienā šķēršļus, kurus radīja nodokļu režīms, ko piemēro dažu privātām vai profesionālām vajadzībām izmantojamu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai. Pamatojoties uz Direktīvu, transportlīdzekļi ar zināmiem nosacījumiem var tikt pagaidu kārtībā ievesti citā dalībvalstī privātām vajadzībām. Šādā gadījumā dalībvalstis piešķir atbrīvojumus no apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un Direktīvas pielikumā minētajiem nodokļiem ( ).

6. Nodokļu atbrīvojums tiek piešķirts, ja ir izpildīti trīs nosacījumi. Pirmkārt, privātpersonai, kas ieved šos transportlīdzekļus, ir jābūt pastāvīgai dzīvesvietai dalībvalstī, kas nav pagaidu ieveduma dalībvalsts. Otrkārt, šie transportlīdzekļi jāizmanto privātajām vajadzībām, t.i., neizmantojot darbībās, ko veic par maksu vai peļņas nolūkā. Treškārt, pagaidu ieveduma dalībvalstī transportlīdzekļus nevar atsavināt vai iznomāt, vai patapināt šās valsts rezidentiem ( ).

7. Lai saņemtu nodokļu atbrīvojumu, privātpersonai ir jāpierāda sava pastāvīgā dzīvesvieta. Turklāt vispārīgi pietiek ar personas apliecību vai jebkuru citu derīgu dokumentu. Ja ieveduma dalībvalsts kompetentās iestādes apšauba paziņojuma ticamību, tās var pieprasīt jebkādu informāciju vai papildu pierādījumus ( ).

8. Nozīmīgās Direktīvas attiecīgās normas ir minētas turpinājumā.

9. Direktīvas 1. pantā ir paredzēts:

“1. Mehānisku sauszemes transportlīdzekļu (tostarp piekabju), autopiekabju, izpriecceļojumu kuģu, privātu lidmašīnu, velosipēdu un jājamzirgu pagaidu ievešanai no kādas dalībvalsts saskaņā ar turpmāk minētiem nosacījumiem dalībvalstis piešķir atbrīvojumus:

– no apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem,

– no pielikumā minētajiem nodokļiem.

[..]”

10. 3. pantā noteikts:

“Dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešana, lai izmantotu privātām vajadzībām:

Atbrīvojumu no 1. pantā paredzētajiem nodokļiem piešķir privātu transportlīdzekļu, autopiekabju, izpriecceļojumu kuģu, privātu lidmašīnu un velosipēdu pagaidu ievešanai uz pārtrauktu vai nepārtrauktu laiku, kas 12 mēnešu laikā nepārsniedz 6 mēnešus, ievērojot šādus noteikumus:

a) privātpersonai, kas ieved šīs lietas:

aa) ir pastāvīga dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav pagaidu ieveduma dalībvalsts;

bb) šie transportlīdzekļi jāizmanto privātajām vajadzībām;

b) pagaidu ieveduma dalībvalstī transportlīdzekļus nevar atsavināt vai iznomāt, vai patapināt šās valsts rezidentiem. [..]”

11. Saskaņā ar Direktīvas 83/182 7. pantu:

“1. Šajā direktīvā “pastāvīga dzīvesvieta” nozīmē vietu, kur persona parasti dzīvo, t.i., vismaz 185 dienas kalendārā gadā, personīgu un profesionālu saistību dēļ vai, ja personai nav profesionālu saistību, privātu saistību dēļ, kas nosaka ciešu saikni ar vietu, kurā tā dzīvo.

Personai, kuras profesionālās un personīgās saistības ir dažādās vietās un kurai tādēļ nākas pārmaiņus uzturēties dažādās vietās divās vai vairākās dalībvalstīs, par pastāvīgo dzīvesvietu tomēr uzskata vietu, ar kuru ir personīgas saistības, ja persona tur regulāri atgriežas. Šis pēdējais nosacījums nav jāievēro, ja persona dalībvalstī atrodas, lai noteiktu laiku veiktu kādu uzdevumu. Mācības universitātē vai skolā neuzskata par pastāvīgās dzīvesvietas maiņu.

2. Privātpersonas sniedz pierādījumus par savu pastāvīgo dzīvesvietu visiem iespējamiem līdzekļiem, tādiem kā personas apliecība vai jebkurš cits derīgs dokuments.

3. Ja ieveduma dalībvalsts kompetentās iestādes apšauba paziņojuma ticamību, kas saskaņā ar 2. punktu sniegts par pastāvīgo dzīvesvietu, vai arī lai veiktu kādu īpašu pārbaudi, tās var pieprasīt jebkādu informāciju vai papildu pierādījumus.”

12. Direktīvas 9. pantā ir ietverti daži īpaši noteikumi. Viena šāda noteikuma, kurš atrodams 1. punktā, redakcija ir šāda:

“Dalībvalstis ir tiesīgas saglabāt un/vai noteikt režīmu, kas ir liberālāks par šajā direktīvā paredzēto režīmu. Tās it īpaši ir tiesīgas pēc ievedēja lūguma atļaut pagarināt pagaidu ievešanu uz laiku, kas ilgāks par šīs direktīvas 3. pantā un 4. panta 2. punktā paredzēto laiku. Pēdējā minētajā gadījumā dalībvalstis ir tiesīgas iekasēt pielikumā minētos nodokļus par laika posmu, kas pārsniedz šajā direktīvā paredzēto [..].”

13. 10. pantā ietverti Direktīvas nobeiguma noteikumi. 2. punktā paredzēts:

“Ja šīs direktīvas praktiska piemērošana rada grūtības, attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes, savstarpēji vienojoties, pieņem vajadzīgos lēmumus, it īpaši ievērojot konvencijas un Kopienas direktīvas savstarpējas palīdzības jomā.”

C – Piemērojamie Grieķijas tiesību akti

14. Ar Likumu Nr. 2960/2001 ieviestā Muitas kodeksa 137. panta nosaukums ir “Pārkāpumi un sankcijas” un tam ir 3 daļas: “A – Kopienu transportlīdzekļi”, “B – Trešo valstu transportlīdzekļi”, kā arī “C – Kopienu transportlīdzekļi un trešo valstu transportlīdzekļi”. A un C daļas noteikumi ir šādi:

“A – Kopienu transportlīdzekļi

1. Ja personas, kuru dzīvesvieta ir Grieķijā, īpašumā vai lietošanā, neievērojot 129. un 130. pantā paredzētās formalitātes, ir Kopienu transportlīdzekļi, tad tas šī kodeksa 142. panta 1. punkta izpratnē ir vienkāršs muitas pārkāpums. Šādos gadījumos naudas soda summa tiek piemērota atkarībā no transportlīdzeklim piemērojamās nodokļa summas.

2. Iepriekšējā punkta noteikumi ir piemērojami arī tad, ja transportlīdzekļa ievešana bija pieteikta, taču nodokļu parādnieks trīs mēnešus no brīža, kad viņam bija jāmaksā transportlīdzekļa reģistrācijas nodeva, nav pieteicies muitas iestādē, lai oficiāli nokārtotu ar transportlīdzekli saistīto jautājumu.

3. A1. punkta noteikumi nav piemērojami, ja attiecīgās personas pirms minētā pārkāpuma konstatēšanas piesakās muitas iestādēs, lai izpildītu katrā konkrētā gadījumā paredzētās formalitātes. Šajos gadījumos tiek piemēroti A4. punktā minētie naudas sodi. Ja attiecīgā persona neiesniedz pierādījumus par transportlīdzekļa ievešanas datumu valsts teritorijā, tad A4. punktā paredzētā naudas soda vietā tiek piemērots naudas sods EUR 1500 apmērā.

4. Šāds pārkāpums tiek kvalificēts kā vienkāršs muitas pārkāpums un par to piemēro šādus naudas sodus:

a) par 129. panta 1. un 2. punktā minētās deklarācijas neiesniegšanu – naudas sods EUR 300 apmērā par katru transportlīdzekli;

b) par transportlīdzekļa vadīšanu pēc 129. pantā 3. punktā noteiktā termiņa beigām – naudas sods EUR 1500 apmērā, kurš tiek samazināts par vienu piektdaļu, ja transportlīdzekļa īpašniekam ir tiesības uz galīgu atbrīvojumu saskaņā ar 132. pantu;

c) par 136. panta 2. punkta nosacījumu neievērošanu – naudas sods EUR 150 apmērā;

d) par novēlotu šā Kodeksa 130. panta 2. punktā noteiktās īpašās deklarācijas iesniegšanu, par transportlīdzekļa novēlotu nosūtīšanu atpakaļ, izvešanu, atdošanu vai izmantošanas pabeigšanu – naudas sods par katru nokavējuma dienu šādā apmērā:

JEEP tipa personiskie transportlīdzekļi un transportlīdzekļi:

– līdz 1600 cm³ – EUR 30,

– no 1601 līdz 2000 cm³ – EUR 30,

– virs 2001 cm³ – EUR 60,

– kravas mašīnām neatkarīgi no cilindra tilpuma – EUR 20,

– motocikliem neatkarīgi no cilindra tilpuma – EUR 10;

e) par šā Kodeksa 136. panta 4. punkta nosacījumu neievērošanu vai transportlīdzekļa, kam ir izsniegta tehniskā pase atbilstoši šā Kodeksa 139. panta 1. un 2. punktam, atrašanās vai vadīšanai noteiktā termiņa neievērošanu atkarībā no gadījuma tiek piemēroti A4. punkta d) apakšpunktā minētie naudas sodi par katru dienu, sākot no pagaidu tehniskās pases termiņa beigām;

f) par novēlotu vienotā nodokļa maksājumu saistībā ar īpašo deklarāciju atbilstoši šā Kodeksa 130. panta 2. punktam, kura nav iesniegta termiņā vai iesniegta novēloti, tiek piemērots naudas sods par katru nokavējuma dienu, kurš tiek noteikts atbilstoši šā punkta d) apakšpunktam. Minētie naudas sodi netiek piemēroti, ja par vienotā nodokļa novēloto samaksu transportlīdzekļa saņēmējs nav vainojams;

g) ja transportlīdzekli, kurš tiek izmantots valsts teritorijā atbilstoši šā Kodeksa 133. panta 2. punktam, vada persona, kurai nav uz to tiesību, tiek piemērots naudas sods EUR 700 apmērā, ja saņēmējs pārkāpuma brīdī atradās valstī. Ja minēto transportlīdzekli vada persona, kurai nav uz to tiesību, tas nozīmē, ka uz transportlīdzekli vairs neattiecas šā Kodeksa 133. panta 2. punkta kārtība, ja saņēmējs pārkāpuma konstatēšanas brīdī neatrodas valstī; personai, kurai nav tiesību vadīt transportlīdzekli, piemērojami šā panta A1. punkta noteikumi. Visi A4. punktā paredzētie naudas sodi nedrīkst pārsniegt transportlīdzeklim piemērojamo nodokļu apmēru.

5. Attiecīgajai personai ir pienākums pierādīt muitas iestādēm atbilsmi nosacījumiem šā Kodeksa 132. un 133. panta priekšrocību nodrošināšanai.

B – Trešo valstu transportlīdzekļi

[..]

C – Kopienu transportlīdzekļi un trešo valstu transportlīdzekļi

1. Papildus šā panta A daļas 1. un 4. punktā, kā arī B daļas 4. un 5. punktā paredzēto sodu piemērošanai transportlīdzekļi pēc muitas iestādes, kura ir konstatējusi pārkāpumu, rīkojuma tiek uz laiku konfiscēti. Tie tiek atdoti pēc naudas sodu un citu iespējamo maksājamo nodokļu samaksas.

Ja transportlīdzeklis trīs mēnešu laikā pēc rīkojuma par administratīvā soda samaksu stāšanās likumīgā spēkā netiek pieņemts atpakaļ, tas saskaņā ar likumu kļūst par valsts īpašumu, un naudas sodi tiek dzēsti pilnā apmērā.

2. Ja šā Kodeksa 125. panta 1. punktā minētie transportlīdzekļi pirms nesamaksātā vienotā nodokļa samaksas tiek izmantoti, tad kompetentā muitas iestāde piemēro tā īpašniekam vai turētājam naudas sodu, kas atbilst pieckāršam transportlīdzeklim piemērojamā nodokļa par mehāniskajiem transportlīdzekļiem apmēram.

3. Šā Kodeksa 142. un turpmāko pantu noteikumi par nodokļu apiešanu un kontrabandu ir piemērojami arī deklarācijas vai iesniegto pierādījumu, kuri – lai vienoto nodokli nepiedzītu vai samazinātu – apliecina, kurā gadā transportlīdzeklis pirmo reizi bija reģistrēts un ar kādu videi draudzīgu tehniku tas ir aprīkots, viltojuma gadījumā.

4. Šā Kodeksa 155. panta 2. punkta g) un h) apakšpunktā minētie pārkāpumi atbilstoši ir attiecināmi uz vienoto nodokli un par tiem tiek piemēroti sodi saskaņā ar šā Kodeksa noteikumiem par kontrabandu.

5. Šā panta noteikumi ir piemērojami arī pārkāpumiem, kuri ir konstatēti pirms šā Kodeksa publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī un kuri tiek izskatīti administratīvajās vai krimināltiesās, vai muitas vai citās kompetentajās iestādēs tiktāl, ciktāl attiecīgā persona sešu mēnešu laikā pēc atbilstoša iestādes uzaicinājuma saņemšanas pieprasa piemērot šos noteikumus, atsakās no tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas un samaksā šajā pantā noteiktos nesamaksātos naudas sodus vai paaugstinātos nodokļus.

6. Ar Finanšu ministra rīkojumu var tikt paredzēta papildu iekšējā kontrole, ja tā tiks uzskatīta par nepieciešamu šā Kodeksa ceturtās daļas noteikumu pareizai piemērošanai.”

III – Pirmstiesas procedūra

15. Komisija ir saņēmusi dažādas sūdzības par pasākumiem, kurus Grieķijas iestādes ir veikušas saistībā ar transportlīdzekļiem, kas pagaidu kārtībā ievesti no citām dalībvalstīm. Šīs sūdzības it īpaši attiecas uz:

– transportlīdzekļu konfiskāciju, ko veic Finanšu ministrijas dienesti ar tai sekojošu Valsts kases veiktu konfiskāciju;

– augstiem naudas sodiem par pārkāpumiem pagaidu kārtībā ievesta transportlīdzekļa lietošanas dēļ, pie kam tiek pieprasīts nekavējoties samaksāt nodokļus, kuri parasti tiktu piedzīti galīgās ievešanas gadījumā;

– kriminālprocesa uzsākšanu, kur personas tiek turētas aizdomās par kontrabandu; turklāt kā sankcija var tikt piespriests cietumsods uz vairākiem gadiem;

– pieņēmuma, ka personas dzīvesvieta tiek noteikta atkarībā no viņas tautības, piemērošanu; Grieķijas iestādes paredzēja grieķu tautības personām nesamērīgu pierādīšanas pienākumu saistībā ar viņu dzīvesvietas atrašanos citā dalībvalstī.

16. Pamatojoties uz šīm sūdzībām, Komisija 1999. gada 17. maijā nosūtīja Grieķijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tā konstatēja, ka šī dalībvalsts nav pildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar EKL 90. pantu un Direktīvu 83/182. Grieķijas iestādes sniedza atbildi 1999. gada 1. septembrī.

17. Tā kā Komisija uzskatīja, ka Grieķijas Republika nav veikusi nepieciešamos pasākumus, lai pārkāpumu izbeigtu, tā 2000. gada 29. novembrī nosūtīja tai argumentētu atzinumu. Savā 2001. gada 21. februāra rakstveida atbildē Grieķijas valdība ir izskaidrojusi Grieķijas valsts tiesību aktu un administratīvās prakses attīstību.

18. Pārbaudot šo atbildi, Komisija, ievērojot pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigšanās attiecīgajos Grieķijas tiesību aktos izdarītos grozījumus, nolēma celt šo prasību, kurā tā izvirza tikai argumentētajā atzinumā formulētos iebildumus.

19. Komisijas un Grieķijas valdības mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2006. gada 22. jūnijā.

IV – Ievada apsvērumi

20. Komisijas celtās prasības pamatā ir virkne sūdzību, kuras reģistrētas Komisijā un Eiropas Parlamentā Grieķijā notikušo nelikumību dēļ. Tiesas sēdē Komisija ir uzsvērusi, ka tā uzskata, ka šajā lietā ir runa par daudz vispārīgāku praksi un nevis par atsevišķu gadījumu. Tāpēc tā arī Tiesu lūdz spriest nevis par atsevišķiem gadījumiem, bet par problēmu, kas vēl aizvien ir raksturīga Grieķijas administratīvajai praksei valsts muitas tiesību piemērošanā.

21. Grieķijas valdība iebilst pret šo Komisijas viedokli. Direktīvas pretrunīgas administratīvas prakses esamību nevar pierādīt, pamatojoties uz visām privātpersonu sūdzībām, ko tās nosūtījušas Komisijai. Turklāt Grieķijas valdība apstrīd Komisijas minēto piemēru reprezentativitāti.

22. Šādi pamatojot savu prasību, Komisija mēģina panākt, lai tiktu konstatēts, ka vispārīgi un strukturāli administratīvā prakse Grieķijā neatbilst Direktīvā noteiktajiem mērķiem. Turklāt Komisija acīmredzami gaida no Tiesas spriedumu, kas atbilstu lēmumam spriedumā lietā Komisija/Īrija ( ) par atbilstību Atkritumu direktīvai.

23. Lai Tiesa pieņemtu šādu spriedumu, kādu tai lūdz Komisija, ir jābūt izpildītiem spriedumā lietā Komisija/Īrija minētajiem nosacījumiem. Tiesa uzskata, ka ir jābūt pierādītam, ka dalībvalsts iestādes ir pieņēmušas atkārtotu un ilgstošu praksi, kas neatbilst Direktīvas prasībām ( ). Pirmkārt, ir jāpastāv tādai vispārējai neatbilstībai praksei vai sistēmai, kas var atkārtoties. Turklāt neatbilstībai ir jāpastāv jau ilgāku laiku pēc Kopienu pienākuma stāšanās spēkā. Visbeidzot, pārkāpumam ir negatīvi jāietekmē konkrētā Kopienas pasākuma mērķu sasniegšana ( ). Ar Komisijas minētajiem piemēriem ir jānodrošina pietiekams pamats, lai noteiktu, ka tā ir strukturāls trūkums.

24. Novērtējot Komisijas minētos faktus un apstākļus, ar kuriem tā mēģina pierādīt administratīvās prakses pastāvēšanu, ir jāņem vērā, ka Komisijas prasība šajā lietā neattiecas uz atsevišķu gadījumu. Tiesai jau vairākkārt bija iesniegti jautājumi par līdzīgām situācijām. Jau no taisītajiem spriedumiem izriet, ka Grieķijas tiesiskais regulējums un piemērošanas prakse attiecīgo Kopienu tiesību kontekstā ir pārdomu vērta (skat. iepriekš 3. punktu).

25. Komisijas prasība būtībā aptver šādus četrus iebildumus, kuri tiks aplūkoti atbilstošā secībā:

– problēmas par ierastās dzīvesvietas noteikšanu;

– nesamērīgās sankcijas, kas piemērotas tiesiskā regulējuma pārkāpuma dēļ;

– sistemātiska nodokļu par transportlīdzekļu galīgo ievešanu piemērošana, ja atkārtoti ir nozagts pagaidu kārtībā ievests transportlīdzeklis;

– ar Direktīvas 83/182 piemērošanu saistītas problēmas.

V – Vērtējums

A – Pastāvīgas dzīvesvietas noteikšana

26. Komisija apgalvo, ka Grieķijas prakse ir pretrunā ar Direktīvas 83/182 7. panta 2. punktu un nevainīguma prezumpciju, jo attiecībā uz pastāvīgo dzīvesvietu uzliktais pierādīšanas pienākums ir pārmērīgs. Grieķijas iestādes sistemātiski uzskata citā dalībvalstī reģistrēto transportlīdzekļu īpašniekus par Grieķijā dzīvojošiem grieķiem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Grieķijā. It īpaši citā dalībvalstī dzīvojošiem grieķiem ir ļoti apgrūtinoši pierādīt, ka viņu pastāvīgā dzīvesvieta neatrodas Grieķijā. Turklāt Komisija ir saņēmusi dažādas sūdzības no privātpersonām, kurām nav Grieķijas pilsonības un kurām tāpat ir grūtības pierādīt savu pastāvīgo dzīvesvietu. Piemēram, citu dalībvalstu iestāžu apliecinājumi netiek atzīti par pastāvīgas dzīvesvietas pierādījumu.

27. Grieķijas valdība apstrīd, ka kompetentās iestādes nosaka augstākas prasības, nekā to pieļauj Direktīva 83/182. Tāpat praksē netiek noteikts pretējs pierādīšanas pienākums un pārkāpta nevainīguma prezumpcija. Iestādes izmanto ar Direktīvas 7. panta 3. punktu noteiktās iespējas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu tikai pieļautajās robežās. Šaubu gadījumā – piemēram, privātpersona ar Grieķijas pilsonību uztur ciešu saikni ar Grieķiju – kompetentās iestādes, pamatojoties uz minēto tiesību normu, var pieprasīt papildu informāciju vai pierādījumus.

28. No 7. panta sistēmas izriet, ka valsts iestādēm principā ir jāaprobežojas ar 2. punktā minētajiem dokumentiem. Tikai tad, ja pastāv pamatotas šaubas, kas izriet no objektīviem faktiem, iestādes var pieprasīt citus pierādījumus. Citiem vārdiem sakot, nedrīkst būt tā, ka valsts iestādes balstās uz pieņēmumu, ka atbilstoši 2. punktam iesniegtie pierādījumi nav pietiekami. No 7. panta tomēr izriet princips, ka ir jāuzticas citas dalībvalsts kompetento iestāžu izdotam apliecinājumam. Pretējā gadījumā personu, pakalpojumu un preču aprite starp valstīm būtu nopietni apdraudēta. Tāpēc Direktīvas 83/182 7. panta 3. punktā paredzēto iespēju drīkst izmantot tikai ar stingru nosacījumu par pamatotu šaubu esamību, kuras rada faktiskie apstākļi.

29. No Komisijas minētajiem faktiem un apstākļiem izriet, ka attiecībā uz Grieķijas pilsoņiem Grieķijas administratīvajā praksē pārmērīgais pierādīšanas pienākums neapšaubāmi tiek praktizēts vairāk vai mazāk sistemātiski, pamatojoties uz Direktīvas 83/182 7. panta 3. punktu. Turklāt citu dalībvalstu kompetento iestāžu izdotie dokumenti netiek atzīti par pierādījumu. Šai ziņā Komisijas minētie gadījumi ir uzskatāmi.

30. Piemēram, Luludaka [Louloudakis] un Modina [Modinos] gadījumi. Viņu automašīnas kādas pārbaudes laikā tika konfiscētas kā kontrabandas preces, jo kompetentās iestādes uzskatīja, ka viņu pastāvīgā dzīvesvieta ir Grieķijā. Pēc tam viņiem tika piemērots naudas sods – Modinam EUR 147 000 apmērā. Abos gadījumos Grieķijas kā viņu pastāvīgās dzīvesvietas apliecinošie dokumenti vispār netika ņemti vērā. Luludakis cita starpā bija iesniedzis pierādījumus no Itālijas, kas bija informācija par viņa un viņa ģimenes dzīves un darba vietu. Šos pierādījumus Grieķijas kompetentās iestādes nebija ņēmušas vērā. Arī Modins, kuram ir Lielbritānijas pilsonība, kurš ir dzimis Kiprā un kurš faktu lietā iestāšanās brīdī dzīvoja Vācijā, nevarēja pārliecināt Grieķijas iestādes par to, ka viņa dzīvesvieta neatrodas Grieķijā.

31. Cita starpā Luludaka un Modina sūdzības apstiprina praksi, ka Grieķijas iestādes pamatojas uz pieņēmumu, ka personu un viņu ģimenes locekļu dzīvesvietu nosaka viņu pilsonība. Grieķijas iestādes attiecīgajām personām tādējādi uzliek nesamērīgu pierādīšanas pienākumu.

32. Tādējādi šis Komisijas iebildums ir pamatots.

B – Sankciju sistēma

33. Komisija apgalvo, ka ar Direktīvu ieviestās pagaidu ievešanas sistēmas pārkāpuma gadījumā noteiktās sankcijas, kopumā ņemot, ir nesamērīgas. No saņemtajām sūdzībām izriet, ka noteiktie naudas sodi var sasniegt desmitiem tūkstošus EUR. Līdz ar to sankciju apmērs, samērojot to ar pārkāpuma smagumu, t.i., ar pārkāpumu transportlīdzekļu pagaidu ievešanas jomā, ir nesamērīgs.

34. Turklāt attiecīgie transportlīdzekļi līdz naudas soda samaksai tiek konfiscēti. Tas varētu ilgt gadiem, ja procedūra notiek administratīvajās vai krimināltiesās, vai muitas vai citās kompetentajās iestādēs. Tas nav pieņemami un ir pretrunā ar pamattiesībām uz īpašumu.

35. Turpinājumā Komisija apgalvo, ka sankciju noteikšanā nav tikusi ņemta vērā likuma pārkāpēja labticība.

36. Visbeidzot, Komisija iebilst pret Muitas kodeksa, kas ieviests ar Likumu Nr. 2960/2001, 137. panta C daļas 5. punktu, kurā ir noteikts, ka pārkāpumiem, kuri tika konstatēti Likuma Nr. 2960/2001 pasludināšanas brīdī un kuri tiek izskatīti administratīvajās vai krimināltiesās, vai muitas vai citās kompetentajās iestādēs, var tikt piemērota vieglāka sodu sistēma, ja pieteikuma iesniedzējs atsakās no tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas. Tas ir pretrunā ar efektīvas tiesiskās aizsardzības principu.

37. Grieķijas valdība apšauba Komisijas iebildumus, jo dalībvalstis ir kompetentas pašas noteikt naudas sodu apmērus tādēļ, ka šajā jomā nav notikusi dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana. Ja Kopienu tiesiskajā regulējumā nav noteikta sankcija par pārkāpumu, tad dalībvalstis nav ierobežotas, paredzot sankcijas pēc savas izvēles.

38. Turklāt sankcijas nav pretrunā ar samērīguma principu. Stingrākas sankcijas ir nepieciešamas, lai novērstu nodokļu nemaksāšanu. Grieķijā vienotais nodoklis, salīdzinot ar citām dalībvalstīm, ir ļoti augsts, jo pastāv draudi, ka transportlīdzekļi, pamatojoties uz Direktīvu, tiek ievesti, lai apietu nodokli un citus maksājumus. Tāpēc, lai novērstu nemaksāšanas praksi, stingri naudas sodi esot pamatoti.

39. Atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām dalībvalstu kompetencē ietilpst pieņemt piemērotu tiesisko regulējumu par sankcijām par pārkāpumiem [transportlīdzekļu] ievešanas gadījumā, it īpaši, lai kavētu nodokļu apiešanu. Tomēr tām ir pienākums šīs kompetences īstenošanā ievērot Kopienu tiesības un to vispārīgos principus, tātad arī samērīguma principu ( ). Virknē spriedumu Tiesa jau ir izskaidrojusi kādiem nosacījumiem administratīvām vai soda sankcijām ir jāatbilst, lai neierobežotu Līgumā piešķirtās brīvības ( ).

40. Manuprāt, Tiesas judikatūra ir jāsaprot šādi. Attiecībā uz vienīgi administratīviem noteikumiem – piemēram, reģistrāciju un termiņiem – kuri netiek ievēroti netīši, noteiktajai sankcijai ir jāatbilst šī pārkāpuma samērīgi niecīgajam smagumam. Tikai tad, ja šis noteikums ir nepārprotami pārkāpts tīši, lai ar acīmredzamu nodomu apietu valsts nodokļu tiesību aktus, ir piemērojamas bargākas sankcijas.

41. No šīs Tiesas judikatūras arī izriet, ka sankciju sistēmai ir jābūt pārskatāmai. Tas nozīmē, ka sankciju, kas katra par sevi ir uzskatāma par relatīvi vieglu, vienlaikus piemērošanas rezultāts nedrīkst būt tāds, ka galu galā piemērotajam sodam nav nekāda sakara ar pārkāpuma smagumu.

42. Visbeidzot, saskaņā ar Tiesas judikatūru sodīšanai par konstatētajiem vieglākajiem pārkāpumiem jānotiek ātri, lai attiecīgajai personai ļautu saprātīgā termiņā atkal atgriezties tiesiski pieņemamā situācijā, kas sniedz pietiekamas garantijas attiecībā uz tiesībām, kādas personai ir saskaņā ar Kopienu tiesībām.

43. Ir jāpārbauda, vai Grieķijas iestāžu piemērotās sankcijas – kā apgalvo Komisija – ir tik nesamērīgas salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu, ka ar tām varētu tikt apdraudēts transportlīdzekļu pagaidu ievešanas tiesiskais regulējums.

44. Sankciju sistēma cita starpā ietver:

– pamata naudas sodu ( ),

– naudas sodu, kas atkarīgs no transportlīdzekļa cilindra ( ),

– paaugstinātu nodokli, kas var atbilst pieckāršam attiecīgā vienotā nodokļa apmēram ( ).

45. Neatkarīgi no šo sodu piemērošanas muitas iestādes, kuras ir konstatējušas pārkāpumu, konfiscē uz laiku transportlīdzekļus. Transportlīdzeklis tiek atdots tikai pēc naudas soda un citu iespējamo maksājamo nodokļu samaksas ( ).

46. Veids, kādā ir izveidota sankciju sistēma, pats par sevi nedod iemeslu domāt par šķērsli Līgumā piešķirtajām brīvībām. Tai pat laikā Komisijas norādītās sūdzības liecina par to, ka minētās tiesību normas praksē tiek ieviestas tā, ka to piemērošana nav samērīga. Automašīnas īpašniekam gandrīz nav iespējams pierādīt savu nevainīgumu un savu labticību. Atsaucoties uz pieņēmumu, īpašnieki tajā pašā laikā tiek pakļauti dažādiem pasākumiem, kā, piemēram, viņu automašīnu konfiskācijai. Turklāt galīgās naudas soda summas ir ārkārtīgi augstas, tāpēc praksē notiek vairāku sankciju piemērošana vienlaikus. Visbeidzot, pastāv ilgstoša nenoteiktība attiecībā uz procedūras norisi, un kādreiz konfiscētās automašīnas atdošanas process norit ļoti lēni ( ). Šāda sankciju vienlaikus piemērošana, pirmkārt, nav piemērota gadījumos, ja tās ir noteiktas par vienkāršiem administratīviem pārkāpumiem.

47. Turklāt arī virkne sūdzību par nesamērīgajām sankcijām pierāda, ka Grieķijas praksē, uzliekot administratīvas sankcijas, netiek ņemta vērā personas, kas izmanto pārvietošanās brīvību, labticība. Ja piemērojamā režīma noteikšana rada grūtības, saskaņā ar Tiesas viedokli tomēr ir jāņem vērā likuma pārkāpēja labticība, nosakot viņam faktiski piemērojamo sankciju ( ).

48. Visbeidzot, ir jāpārbauda, vai ar Muitas kodeksa, kurš ieviests ar Likumu Nr. 2960/2001, 137. panta C daļas 5. punktu tiek ņemtas vērā Kopienu tiesību prasības par efektīvu tiesisko aizsardzību.

49. Efektīvas tiesiskās aizsardzības princips ir vispārējs Kopienu tiesību princips ( ). No vienas puses, minētais princips pieprasa, ka tiesiskā aizsardzība ir jānodrošina neatkarīgai un objektīvai, ar likumu izveidotai tiesai, kas izskata lietu taisnīgi un atklāti, un, no otras puses, – dalībvalstu tiesām, piemērojot sadarbības principu, ir pienākums nodrošināt tiesisko aizsardzību.

50. Tā kā indivīdu rīcībā nav nekādu tiesiskās aizsardzības līdzekļu, tad ar Muitas kodeksa 137. panta C daļas 5. punktu tiek izpildīta prasība par tiesas kontroli. Minētajā tiesību normā ir noteikts, ka pārkāpumiem, kuri ir konstatēti pirms šā kodeksa publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī un kuri tiek izskatīti administratīvajās vai krimināltiesās, vai muitas vai citās kompetentajās iestādēs, var tikt piemērota vieglāka sankciju sistēma, ja pieteikuma iesniedzējs atsakās no tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas. Šī tiesību norma liek attiecīgajai personai izšķirties, vai tā pakļausies iepriekš minētajai sankciju sistēmai, kas bija nesamērīga, vai arī tai ir jāatsakās no tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas, ar ko tādējādi viņa de facto atsakās no efektīvas tiesiskās aizsardzības. Nav nozīmes, kādu lēmumu pieņem persona, jo attiecīgo Grieķijas tiesību aktu piemērošana ir pretrunā ar Kopienu tiesībām.

51. Tādējādi šis Komisijas iebildums ir pamatots.

C – Sistemātiska nodokļu, kas noteikti par transportlīdzekļu galīgo ievešanu, uzlikšana, ja atkārtoti ir nozagts pagaidu kārtībā ievests transportlīdzeklis

52. Komisija pārmet Grieķijas valdībai, ka personām, kas kļuvušas par pagaidu kārtībā ievesta transportlīdzekļa atkārtotas zādzības upuri, tiek uzlikts pienākums samaksāt vienoto nodokli tāpat kā transportlīdzekļa galīgas ievešanas gadījumā. Tas ir pretrunā ar EKL 90. pantu. Katrā atsevišķā gadījumā ir jāpārbauda, kādos apstākļos zādzība ir notikusi. Tādējādi iespējamais nodoklis varētu tikt labāk pieskaņots faktiskiem apstākļiem.

53. Iebildumu rakstā Grieķijas valdība paskaidro, ka šāds pasākums tika piemērots ne tikai ievestajām precēm, bet visām precēm, uz kurām attiecas pagaidu režīms. Ievesta vai arī neievesta transportlīdzekļa zādzības gadījumā, par kuru nodoklis ir samaksāts un kurš ir reģistrēts Grieķijā, nodoklis netiek iekasēts, jo tas jau ir samaksāts. Precēm, par kurām nodoklis vēl nav samaksāts un kuras ir nozagtas Grieķijas teritorijā, nodoklis netiek piemērots.

54. Direktīvā 83/182 nav paredzēts galīgs atbrīvojums no nodokļa zādzības gadījumā. Tāpēc Grieķijas iestādes varētu pieprasīt vienotā nodokļa samaksu jau pirmās zādzības reizē, lai gan to dara tikai atkārtotas zādzības gadījumā. Tā nekādā gadījumā nav nevienlīdzīga attieksme pret Kopienas pilsoņiem, bet gan preventīvs pasākums, lai novērstu nodokļu nemaksāšanu.

55. Tiesību norma, par kuru ir runa šajā gadījumā, ir ministrijas Rīkojuma D. 247/1988 12. panta 1. punkts, kura redakcija ir šāda:

“Personai, kas norāda, ka automašīna, kuru tā ir ieguvusi pagaidu ievešanas kārtībā, ir nozagta, saskaņā ar šo rīkojumu vai saskaņā ar 18. pantā minētajiem noteikumiem nav pienākums par nozagto automašīnu maksāt nodokļus un citus maksājumus un tai nav piemērojamas Likumā Nr. 356/74 paredzētās sankcijas, ja vien vēlāk netiek konstatēts, ka persona ir automašīnu nelikumīgi lietojusi Grieķijas teritorijā un ja vien vienlaikus nav izpildīti šādi nosacījumi.

[..]

d) persona iepriekš nav ziņojusi par citas automašīnas, kuru tā ir saņēmusi pagaidu ievešanas kārtībā, zādzību.”

56. Saskaņā ar lietas dalībnieku apsvērumiem ministrijas Rīkojuma D. 247/1988 12. panta 1. punktam ir šāds pamatojums: ja tiek ziņots par transportlīdzekļa atkārtotas zādzības gadījumu, tiek pieņemts, ka nolūks ir nodokļu nemaksāšana. Tiek prezumēts, ka šādā gadījumā tiks apiets vienotais nodoklis un citi maksājumi. Šāda pieņēmuma rezultātā ir jāmaksā nodokļi un citi maksājumi par nozagtajām automašīnām.

57. Saprātīgi dalībvalstu pasākumi, lai kavētu nodokļu nemaksāšanu, paši par sevi ir pamatoti. Tomēr pasākumi nedrīkst būt tādi, kas kavē absolūti labticīgas personas izmantot pārvietošanās brīvību. Neiespējamība personai pierādīt savu labticību rada šķēršļus. Tas, kuram Grieķijā ir ticis nozagts transportlīdzeklis – varētu pieņemt, ka automašīnu zādzības Grieķijā nenotiek biežāk nekā citās dalībvalstīs – tik drīz atkārtoti nedosies uz Grieķiju ar citur Kopienā reģistrētu transportlīdzekli, jo viņš atkārtotas automašīnas nozagšanas gadījumā zaudē ne tikai savu transportlīdzekli, bet viņam Grieķijas kompetentajām iestādēm ir jāmaksā arī nodokļi un citi maksājumi. Tādējādi pamatota attaisnojuma neesamības gadījumā tiek traucēta pārvietošanās brīvība.

58. Šis Komisijas iebildums tāpēc ir pamatots.

D – Grieķijas iestādes nepiemēro Direktīvu 83/182

59. Komisija pārmet Grieķijas valdībai, ka tā attiecībā uz citās dalībvalstīs reģistrētiem transportlīdzekļiem piemēro tiesību aktus par trešo valstu transportlīdzekļu pagaidu ievešanu, nevis Direktīvas 83/182 noteikumus. Savu iebildumu pamatošanai Komisija atsaucas uz Grieķijas Muitas kodeksa 133. panta 2. punktu.

60. Grieķijas valdība noraida Komisijas argumentāciju. Tā atzīmē, ka Kopienas transportlīdzekļiem piemērojamais labvēlīgais režīms ir attiecināts arī uz trešo valstu transportlīdzekļiem. Tādējādi abos gadījumos transportlīdzekļu pagaidu ievešanai ir piemērojami Direktīvas 83/182 noteikumi.

61. Vispirms ir jānorāda uz Grieķijas Muitas kodeksa 133. panta 2. punktu, kura redakcija ir šāda:

“Kopienu transportlīdzekļi pagaidu kārtībā var palikt valsts teritorijā, nemaksājot vienoto nodokli un pievienotās vērtības nodokli. Lai nodrošinātu pagaidu atbrīvojumu no vienotā nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa [..], pēc analoģijas ir piemērojami noteikumos par īpašo sistēmu pagaidu ievešanai paredzētie nosacījumi, ja trešās valsts transportlīdzeklis, kurš ir pagaidu kārtībā ievests valsts teritorijā, tiek atkārtoti izvests.”

62. Principā no šī noteikuma izriet, ka Grieķijas iestādes Direktīvas 83/182 noteikumu vietā piemēro noteikumus par trešo valstu transportlīdzekļu pagaidu ievešanu. Ar Grieķijas Muitas kodeksa 133. panta 2. punktu būtībā netiek pārkāpta Direktīva 83/182. Tomēr, ja Grieķijas tiesiskais regulējums tā turpmākā piemērošanā un ieviešanā ir vairāk ierobežojošs, nekā tas paredzēts Direktīvā 83/182 – un to nepārprotami pierāda iepriekš minētie pārkāpumi – salīdzinot noteikumus par trešo valstu transportlīdzekļu pagaidu ievešanu ar Direktīvas 83/182 noteikumiem, tad tas ir pārkāpums.

63. Arī šis Komisijas iebildums tādēļ ir pamatots.

VI – Secinājumi

64. Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai:

1) atzīt par pamatotiem Komisijas iebildumus par:

– pastāvīgas dzīvesvietas noteikšanu Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā, 7. panta nozīmē;

– Grieķijas sankciju sistēmas piemērošanu, ja netiek ievēroti noteikumi par transportlīdzekļu pagaidu ievešanu;

– efektīvas tiesiskās aizsardzības principa pārkāpumu;

– sistemātisku nodokļu par transportlīdzekļu galīgo ievešanu piemērošanu, ja atkārtoti tiek nozagts pagaidu kārtībā ievests transportlīdzeklis;

– Direktīvas 83/182 piemērošanu;

2) piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.