Apvienotās lietas T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 un T‑456/04

Francijas Republika u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Valsts atbalsts – Finanšu pasākumi par labu France Télécom – Projekts par akcionāra avansu – Francijas valdības locekļa publiski paziņojumi – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un nav uzlikts pienākums to atgūt – Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Pieņemamība – Valsts atbalsta jēdziens – Priekšrocība – Valsts līdzekļi – Pienākums norādīt pamatojumu

Sprieduma kopsavilkums

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Dalībvalstu prasības – Prasība, kas vērsta pret Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu – Pieņemamība, kas nav atkarīga no intereses celt prasību pierādīšanas

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Interese celt prasību – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu

3. Valsts atbalsts – Jēdziens – Dalībvalsts valdības locekļa publiski paziņojumi, ar kuriem ir izrādīta šīs dalībvalsts griba veikt atbilstošus pasākumus, lai atrisinātu uzņēmuma finansiālās grūtības – Priekšrocība, kas piešķirta bez valsts līdzekļu nodošanas – Izslēgšana – Projekts par kredītlīnijas piešķiršanu uzņēmumam

(EKL 87. panta 1. punkts)

4. Valsts atbalsts – Jēdziens – Priekšrocību piešķiršana, izmantojot valsts līdzekļus, par ko ir vainojama valsts – Dalībvalsts valdības locekļa publiski paziņojumi, ar kuriem ir izrādīta šīs dalībvalsts griba veikt atbilstošus pasākumus, lai atrisinātu uzņēmuma finansiālās grūtības – Priekšrocība, kas piešķirta bez valsts līdzekļu nodošanas – Izslēgšana

(EKL 87. panta 1. punkts)

5. Valsts atbalsts – Komisijas lēmums – Pārbaude tiesā

6. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms

(EKL 253. pants)

1. EK līgumā ir skaidri nošķirtas, no vienas puses, iestāžu un dalībvalstu tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu un, no otras puses, šādas fizisko un juridisko personu tiesības, ikvienai dalībvalstij esot tiesībām apstrīdēt Komisijas lēmumu tiesiskumu, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, un šo tiesību īstenošana nav pakļauta intereses celt prasību pierādīšanai. Tādēļ dalībvalstij, lai prasība būtu pieņemama, nav jāpierāda, ka tās apstrīdētais Komisijas akts tai rada juridiskas sekas. Interese celt prasību attiecas tikai uz tādām prasībām, kuras cēlušas fiziskas vai juridiskas personas, nevis uz prasībām, kuras cēlušas iestādes vai dalībvalstis.

Turklāt intereses celt prasību jēdzienu nedrīkst jaukt ar apstrīdama akta jēdzienu, saskaņā ar kuru aktam ir jārada juridiskas sekas, kas var būt nelabvēlīgas, lai par to varētu celt prasību atcelt tiesību aktu, un minēto var noteikt, vērtējot aktu pēc būtības.

Komisijas lēmums, ar kuru konstatēta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu, rada šādas saistošas juridiskas sekas, un tāpēc no dalībvalstu viedokļa tas ir pārsūdzams akts.

(sal. ar 118. un 119. punktu)

2. Prasības atcelt tiesību aktu pieņemamība ir atkarīga no nosacījuma, ka fiziskai vai juridiskai personai, kas to ir cēlusi, ir radusies pastāvoša interese atcelt apstrīdēto aktu. Šāda interese nozīmē, ka šī akta atcelšanai pašai par sevi var būt juridiskas sekas vai, citiem vārdiem, ka prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš ir cēlis prasību. Tādējādi lēmums, kas pilnībā apmierina šo personu, pēc definīcijas nevar būt tai nelabvēlīgs un šai personai nav intereses prasīt to atcelt.

Tomēr attiecībā uz Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu, ar atbalsta saņēmēja uzņēmumu konkurējošs uzņēmums ir pamatojis radušos un pastāvošu interesi atcelt šo lēmumu tad, ja tas apgalvo, ka valsts ir īstenojusi papildu atbalsta pasākumus, kas ietver skaidras priekšrocības par labu atbalsta saņēmējam uzņēmumam un drīzāk nelabvēlīgi ietekmē konkurējošā uzņēmuma stāvokli tirgū.

Atbalsta esamība un tā nesaderība ar kopējo tirgu neizslēdz a priori citu nesaderīgu atbalsta pasākumu esamību, kuri, kaut arī nav paredzēti Komisijas lēmumā, arī attiecas uz administratīvā procesa, kura rezultātā tika pieņemts minētais lēmums, priekšmetu un kuri turklāt var būtiski ietekmēt noteiktu atbalsta saņēmēja konkurentu stāvokli tirgū.

Turklāt, lai arī prasītājs norāda, ka apstrīdētais akts, pat ja tas, iespējams, viņam ir daļēji labvēlīgs, nepietiekami atbilstoši aizsargā viņa tiesisko stāvokli, jāatzīst, ka viņam ir interese celt prasību, lai tiesa pārbaudītu šī lēmuma tiesiskumu.

(sal. ar 116., 127., 128., 130. un 131. punktu)

3. Lai pasākumu varētu kvalificēt par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, it īpaši ir nepieciešams, pirmkārt, ka tas ietver priekšrocību, kura var izpausties dažādos veidos (“jebkura veida atbalsts”), un, otrkārt, ka šī priekšrocība tieši vai netieši izriet no valsts līdzekļiem (“ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem”). Priekšrocības jēdziens nozīmē, ka valsts iesaistīšanās rezultātā ir jāuzlabojas priekšrocības saņēmēja ekonomiskajai un/vai finansiālajai situācijai vai pat tam jāiedzīvojas, piemēram, izmaksu, kādas tam parasti ir jāsedz no sava budžeta, samazināšanas rezultātā.

Attiecībā uz dalībvalsts valdības locekļa publisko paziņojumu, ar kuriem ir izrādīta šīs dalībvalsts griba veikt atbilstošus pasākumus, lai atrisinātu uzņēmuma finansiālās grūtības, ietekmi, ir jākonstatē, ka šie paziņojumi minētajam uzņēmumam var radīt ievērojamas priekšrocības, ciktāl tie ļauj atgūt finanšu tirgus uzticību, padara iespējamu, vieglāku un lētāku šim uzņēmumam pieeju jauniem kredītiem, kas nepieciešami, lai refinansētu tā īstermiņa parādus, un, visbeidzot, palīdz nostabilizēt tā ļoti nestabilo finansiālo stāvokli. Šādi paziņojumi izšķirošā veidā var ietekmēt kredītreitinga aģentūru reakciju un palīdzēt uzlabot uzņēmuma tēlu investoru un kreditoru acīs, kā arī izrādīties noteicoši finanšu tirgus dalībnieku, kas vēlāk piedalās attiecīgā uzņēmuma refinansēšanā, rīcības ietekmēšanā.

Turklāt saskaņā ar principiem, kas regulē kredītu piešķiršanu un refinansēšanu kapitāla tirgos, uzņēmuma kredītreitings un līdz ar to darbības traucējumu risks saistībā ar tam piešķirtajiem kredītiem ir noteicošais, lai aprēķinātu refinansēšanas izmaksas, kādas šim uzņēmumam ir jāsedz it īpaši procentu, kas ir jāmaksā par jaunu obligāciju emisiju, veidā. No minētā izriet, ka, jo mazāks ir darbības traucējumu risks, jo vieglāk un lētāk ir refinansēt attiecīgos kredītus kapitāla tirgos. Citiem vārdiem, jebkura pozitīva ietekme uz uzņēmuma kredītreitingu, tostarp arī tādu publisku paziņojumu rezultātā, kas var radīt vai stiprināt investoru uzticību, rada tūlītēju ietekmi uz izmaksu līmeni, kādas šim uzņēmumam ir jāsedz, lai refinansētos kapitāla tirgos.

Vēl, lai kvalificētu pasākumu par valsts atbalstu, Komisijai, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, ir jākonstatē, ka ir izpildīti visi atbalsta jēdziena kumulatīvie nosacījumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tostarp nosacījums par priekšrocības esamību, ņemot vērā attiecīgā pasākuma ekonomisko ietekmi.

Attiecībā uz valsts vienpusēju piedāvājumu uzņēmumam piešķirt kredītlīniju noteiktā apmērā, kas nekad nav ticis īstenots, Komisija nedrīkst tikai uz šī pamata pieņemt, ka šis piedāvājums nozīmē piešķirt tās saņēmējam priekšrocības ar ekonomisku ietekmi, neņemot vērā nosacījumus, kas regulē attiecīgā kredītlīguma izpildi, un, konkrētāk, tos, kas ir saistīti ar minētā kredīta piešķiršanu un atmaksu, un it sevišķi ne gadījumā, ja saņēmējs ir nevis akceptējis šo piedāvājumu, bet izvēlējies tikai refinansēties saskaņā ar tirgū valdošajiem nosacījumiem. Ja tas būtu citādāk, tad pat kredītlīgums, kas ietvertu tādus objektīvi nelabvēlīgākus nosacījumus kā augstāku procentu likmi un stingrākus atmaksas nosacījumus, nekā tos piedāvā tirgus, būtu jākvalificē par priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta izpratnē tikai tāpēc vien, ka valsts kreditors ir paziņojis, ka ir gatavs piešķirt saņēmējam noteiktu summu.

(sal. ar 215., 231., 234., 237., 238., 253. un 255. punktu)

4. Par valsts atbalstiem EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir atzīstamas tikai tādas priekšrocības, ko tieši vai netieši piešķir no valsts līdzekļiem. Šajā tiesību normā paredzētā atšķirība starp “valsts piešķirtu atbalstu” un atbalstu, kas piešķirts “no valsts līdzekļiem” nenozīmē, ka visas valsts piešķirtās priekšrocības ir atbalsti, neatkarīgi no tā, vai tos finansē no valsts līdzekļiem vai nē, bet tās mērķis ir iekļaut šajā jēdzienā priekšrocības, ko tieši piešķir valsts, kā arī tās, ko piešķir šīs valsts noteiktas vai izveidotas publisko vai privāto tiesību struktūras.

Šajā kontekstā privāta investora kritērija piemērošana ir iespējama tikai ar nosacījumu, ka pasākumi, ko valsts ir veikusi par labu uzņēmumam, piešķir priekšrocību, kas izriet no valsts līdzekļiem.

Turklāt attiecībā uz veicamās pārbaudes tiesā plašumu ir jāatgādina, ka atbalsta jēdziens ir objektīvs jēdziens un ka līdz ar to pasākuma kvalifikācija par valsts atbalstu, kas saskaņā ar Līgumu ir jāveic gan Komisijai, gan tiesai, principā, ja vien nepastāv īpaši apstākļi sakarā ar attiecīgās valsts iesaistīšanās sarežģīto raksturu, nevar pamatot plašas rīcības brīvības piešķiršanu Komisijai. Tikai gadījumos, kad tiek piemērots EKL 87. panta 3. punkts un kad Komisijai, izvērtējot noteiktu valsts pasākumu iespējamo saderību ar kopējo tirgu, ir jāņem vērā sarežģīti ekonomiski, sociāli, reģionāli vai nozares vērtējumi, tai patiešām tiek piešķirta plaša rīcības brīvība. Valsts atbalsta jēdzienam, kā tas ir definēts Līgumā, ir juridisks raksturs un tas ir jāinterpretē saskaņā ar objektīviem elementiem. Šī iemesla dēļ tiesai principā ir pienākums, ņemot vērā gan konkrētos lietas, ko tā izskata, apstākļus, gan Komisijas veiktā novērtējuma tehnisko vai sarežģīto raksturu, veikt pilnīgu pārbaudi attiecībā uz jautājumu par to, vai pasākums ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

Priekšrocībai ir jāizriet no valsts līdzekļu nodošanas. Šī prasība par saikni starp identificēto priekšrocību un valsts līdzekļu iesaistīšanu principā nozīmē, ka minētā priekšrocība ir cieši saistīta ar atbilstošajām izmaksām, kas ir jāsedz no valsts budžeta, vai ar pietiekami konkrēta ekonomiska riska radīšanu šim budžetam, pamatojoties uz juridiski saistošiem pienākumiem, kurus ir uzņēmusies valsts.

Attiecībā uz dalībvalsts valdības locekļa publiskajiem paziņojumiem, ar kuriem ir izrādīta šīs dalībvalsts griba veikt atbilstošus pasākumus, lai atrisinātu uzņēmuma finansiālās grūtības, dalībvalsts resursu konkrēta, beznosacījumu un neatsaucama iesaistīšana EKL 87. panta 1. punkta izpratnē nozīmētu, ka šajos publiskajos paziņojumos ir skaidri noteiktas vai nu precīzas ieguldāmās summas, vai arī konkrēti parādi, kas jāgarantē, vai vismaz iepriekš izklāstīts finansiālais plāns, tāds kā, piemēram, kredītlīnija līdz noteiktai summai, kā arī nosacījumi paredzētā atbalsta piešķiršanai.

Tikai ar to vien, ka dalībvalsts ir izmantojusi savu īpašo reputāciju finanšu tirgos, nav pietiekami, lai pierādītu, ka šie līdzekļi tika pakļauti tādam riskam, ko var uzskatīt par valsts līdzekļu nodošanu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, kura būtu pietiekami saistīta ar priekšrocību, kas piešķirta uzņēmumam ar valsts valdības locekļa publiskajiem paziņojumiem. Faktiski nav pietiekami ar to vien, ka dalībvalsts tā vietā, lai tieši vai netieši iesaistītu valsts līdzekļus, izmanto īpašus finanšu tirgus darbības noteikumus, lai stabilizētu uzņēmuma ekonomisko situāciju īstermiņā ar konkrētu mērķi izpildīt uzņēmējdarbības un finanšu nosacījumus, kas nepieciešami, lai veiktu konkrētākus atbalsta pasākumus pirms tālākas iesaistīšanās.

(sal. ar 214., 217.–219., 262., 280., 282. un 297. punktu)

5. Izskatot strīdus saskaņā ar Kopienu tiesībām valsts atbalsta jomā, faktu un pierādījumu izvērtēšana ir pilnīgā Vispārējās tiesas kompetencē. Turklāt šajā kontekstā jautājums par to, vai un kādā mērā valsts tiesību norma ir vai nav piemērojama konkrētajā gadījumā, ir jāizvērtē tiesai saskaņā ar faktiem un saskaņā ar noteikumiem par pierādījumu vākšanu un pierādīšanas pienākuma sadali.

(sal. ar 269. punktu)

6. Pamatojumam, kāds tiek prasīts saskaņā ar EKL 253. pantu, ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Turklāt pienākums pamatot lēmumus ir būtiska formas prasība, kas ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā akta likumību pēc būtības. Lēmuma pamatojumu veido formāla to pamatu izklāstīšana, uz kuriem šis lēmums balstīts. Ja šajos pamatos ir pieļautas kļūdas, tie skar lēmuma likumību pēc būtības, nevis tā pamatojumu, kas var būt pietiekams, pat izklāstot kļūdainus pamatus.

(sal. ar 315. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta paplašinātā sastāvā)

2010. gada 21. maijā ( )

Valsts atbalsts – Finanšu pasākumi par labu France Télécom – Projekts par akcionāra avansu – Francijas valdības locekļa publiski paziņojumi – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un nav uzlikts pienākums to atgūt – Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Pieņemamība – Valsts atbalsta jēdziens – Priekšrocība – Valsts līdzekļi – Pienākums norādīt pamatojumu

Apvienotās lietas T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 un T‑456/04

Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja Ž. de Bergess [G. de Bergues], R. Abraāms [R. Abraham] un S. Ramē [S. Ramet], pēc tam – E. Beljāra [E. Belliard], Ž. de Bergess un S. Ramē un visbeidzot – E. Beljāra, Ž. de Bergess, A. L. Vendrolini [A.‑L. Vendrolini] un Ž. K. Niolē [J.‑C. Niollet], pārstāvji,

prasītāja lietā T‑425/04,

France Télécom SA, Parīze (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja A. Gosē‑Grenvils [A. Gosset‑Grainville] un S. Obūrs [S. Hautbourg], pēc tam – S. Obūrs, avocats,

prasītāja lietā T‑444/04,

Bouygues SA, Parīze,

Bouygues Télécom SA, Buloņa‑Bijankūra [Boulogne‑Billancourt] (Francija),

ko pārstāv Ž. Vožels [J. Vogel], F. Siro [F. Sureau], D. Teofils [D. Théophile] un Ž. Bluē Gaijārs [J. Blouet Gaillard], avocats,

prasītājas lietā T‑450/04,

Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom), Parīze, ko pārstāv O. Frežē [O. Fréget], F. Herrenšmits [F. Herrenschmidt], M. Strijs [M. Struys] un L. Eskenazi [L. Eskenazi], avocats,

prasītāja lietā T‑456/04,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja K. Žiolito [C. Giolito] un H. Buendija Sjerra [J. Buendía Sierra], pēc tam – K. Žiolito un D. Grespans [D. Grespan], pārstāvji,

atbildētāja,

ko atbalsta

Francijas Republika, ko lietā T‑450/04 pārstāv E. Beljāra, Ž. de Bergess, A. L. Vendrolini un Ž. K. Niolē un lietā T‑456/04 – Ž. de Bergess, pārstāvji,

persona, kas iestājusies lietās T‑450/04 un T‑456/04,

un

Bouygues SA, Parīze,

un

Bouygues Télécom SA, Buloņa‑Bijankūra,

ko pārstāv Ž. Vožels, F. Siro, D. Teofils un Ž. Bluē Gaijārs, avocats,

personas, kas iestājušās lietā T‑444/04,

un

France Télécom SA, Parīze, ko sākotnēji pārstāvēja A. Gosē Grenvils un S. Obūrs, pēc tam – S. Obūrs, avocats,

persona, kas iestājusies lietās T‑450/04 un T‑456/04,

par prasībām atcelt Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmumu 2006/621/EK par valsts atbalstu, ko Francija piešķīrusi par labu France Télécom (OV L 257, 11. lpp.).

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi] (referents), tiesneši E. Kremona [E. Cremona], I. Labucka, S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen] un K. O’Higinss [K. O’Higgins],

sekretārs E. Kulons [E. Coulon],

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 21. aprīļa tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

I – France Télécom finansiālā situācija laika periodā no 2001. līdz 2004. gadam

1 Līdz 1990. gadam France Télécom SA (turpmāk tekstā – “FT”) veica savu darbību Francijas Pasta un telekomunikāciju ministrijas departamenta pārraudzībā. FT tika izveidota 1991. gadā kā publisko tiesību juridiska persona un kopš 1996. gada 31. decembra tai ir akciju sabiedrības statuss. Kopš 1997. gada oktobra FT tiek kotēta biržā. Laikā, kad tika pieņemts lēmums, kas ir šī strīda priekšmets, FT grupa aktīvi darbojās telekomunikāciju tīklu ierīkošanā un pakalpojumu sniegšanā galvenokārt Francijā, it īpaši fiksētās telefonijas nozarē, kā arī ar tās meitas sabiedrību Orange, Wanadoo un Equant starpniecību mobilās telefonijas, interneta, datu pārraides un citu informācijas pakalpojumu nozarēs. Francijas valsts daļa FT kapitālā 2002. gadā sasniedza 56,45 %.

2 FT savos pārskatos, kas publicēti par 2001. gadu, 2001. gada 31. decembrī uzrādīja EUR 63,5 miljardu neto parādu un EUR 8,3 miljardu zaudējumus.

3 FT neto parāds 2002. gada 30. jūnijā sasniedza EUR 69,69 miljardus, no kuriem EUR 48,9 miljardus veidoja parāda vērtspapīri, kuru samaksas termiņš beidzās laika periodā no 2003. līdz 2005. gadam. Šo parāda vērtspapīru sākotnējā izcelsme ir atrodama iegādēs, ko FT uzsāka kopš 1999. gada ar mērķi attīstīt savu darbību mobilās telefonijas nozarē un kas ietvēra, piemēram, birtu operatora Orange atpirkšanu un daļas no vācu operatora Mobilcom kapitāla iegūšanu.

4 Attiecībā uz FT finansiālo situāciju Francijas ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministrs (turpmāk tekstā – “ekonomikas ministrs”) intervijā, kas publicēta 2002. gada 12. jūlija dienas laikrakstā Les Echos, paziņoja (turpmāk tekstā – “2002. gada 12. jūlija paziņojums”):

“Mēs esam vairākuma akcionārs ar 55 % kapitāla [..]. Valsts kā akcionāre rīkosies kā saprātīgs investors, un, ja [FT] būtu grūtības, mēs veiktu attiecīgos pasākumus. Es atkārtoju, ka gadījumā, ja [FT] būtu finansējuma problēmas, taču tas tā šodien nav, valsts pieņemtu nepieciešamos lēmumus, lai tās tiktu atrisinātas. Jūs atsākat runas par kapitāla palielināšanu [..]. Nē, noteikti nē! Es vienīgi apstiprinu, ka mēs vajadzīgajā laikā veiksim attiecīgus pasākumus. Ja tas būs nepieciešams [..].”

5 Saskaņā ar 2002. gada 12. septembrī publicētajiem pusgada pārskatiem FT apgrozījums bija palielinājies par 10 % salīdzinājumā ar to pašu periodu 2001. finanšu gadā, peļņai, neieskaitot procentus, nodokļus, nolietojumu un amortizāciju (turpmāk tekstā – “Ebitda”), sasniedzot EUR 6,87 miljardus, kas saskaņā ar iepriekšējo gadu datiem ir palielinājums par 13,3 % un saskaņā ar pro forma datiem – par 9,8 %, un peļņai, neieskaitot procentus un nodokļu nomaksu, sasniedzot EUR 3,18 miljardus, kas saskaņā ar pro forma datiem ir palielinājums par 15 %. Ienākumi pēc finanšu izdevumiem (EUR 1,75 miljardi), bet neieskaitot nodokļu nomaksu, kapitāla daļu ieguldījumus un mazākuma līdzdalību, izņemot ārkārtas pozīcijas, bija EUR 718 miljoni salīdzinājumā ar EUR 271 miljonu 2001. gada 30. jūnijā. Brīvās naudas plūsma no darījumiem sasniedza EUR 3,6 miljardus, kas ir par 15 % vairāk nekā 2001. gada pirmajā pusgadā. Vienlaikus FT apstiprināja, ka tās kopējais pašu kapitāls uz 2002. gada 30. jūniju bija kļuvis negatīvs, sasniedzot EUR 440 miljonus.

6 Francijas iestādes 2002. gada 12. septembrī publiski paziņoja, ka tās ir pieņēmušas FT izpilddirektora [président‑directeur général, PDG] (turpmāk tekstā – “bijušais FT izpilddirektors”) demisiju.

7 2002. gada 13. septembra paziņojumā presei par FT finansiālo situāciju Francijas iestādes paziņoja:

“Pēc pirmajā pusgadā konstatētajiem ārkārtas zaudējumiem [FT] atrodas situācijā, kad jāsaskaras ar smagu pašu kapitāla nepietiekamību. Šāda finansiālā situācija vājina [FT] potenciālu. [Francijas] valdība tādēļ ir nolēmusi pilnībā īstenot savu atbildību [..]. Apzinoties jauno situāciju, kas radusies lielā rēķinu samazinājuma dēļ, [bijušais FT izpilddirektors] piedāvāja [Francijas] valdībai savu demisiju un valdība to pieņēma. Šī demisija tiks īstenota valdes sēdē, kas notiks [..] tuvākajās nedēļās un kuras laikā tiks stādīts priekšā jaunais prezidents [..]. Jaunais prezidents ļoti ātri piedāvās valdei rēķinu [pārskatu] atveseļošanas plānu, kas ļautu [FT] izkļūt no parādiem un atjaunot finansiālo struktūru, tajā pašā laikā saglabājot stratēģiskās priekšrocības. [Francijas] valsts atbalstīs [FT] šī plāna īstenošanā un no savas puses dos ieguldījumu ļoti būtiskā [FT] pašu kapitāla palielināšanā saskaņā ar plānojumu un noteikumiem, kas jādefinē atkarībā no tirgus nosacījumiem. Tad [Francijas] valsts, ja tas būs nepieciešams, īstenos pasākumus, kas ļautu [FT] izvairīties no jebkādām finansiālām grūtībām.”

8 Jaunais FT izpilddirektors (turpmāk tekstā – “jaunais FT izpilddirektors” 2002. gada 2. oktobrī tika iecelts. Paziņojumā presei attiecībā uz šo iecelšanu tika ziņots:

“Pēc [FT] valdes ierosinājuma Ministru padome nolēma iecelt [jauno FT izpilddirektoru] [..]. Šajā nolūkā jaunais prezidents nekavējoties uzsāks [FT] īpašuma aprakstīšanu, kuras rezultāti tuvākajās nedēļās tiks iesniegti valdei un uz kuriem tiks balstīts finansiālās atveseļošanas un stratēģiskās attīstības plāns, kas ļaus samazināt [FT] parādu, tajā pašā laikā nostiprinot tā[s] priekšrocības. Šajā sakarā [jaunais FT izpilddirektors] saņems atbalstu no valsts akcionāres, kas ir apņēmusies īstenot visu savu atbildību. [Francijas] valsts sniegs savu atbalstu atveseļošanas pasākumu īstenošanā un no savas puses dos ieguldījumu [FT] pašu kapitāla palielināšanā saskaņā ar nosacījumiem, kas tiks noteikti ciešā saistībā ar [FT] prezidentu un valdi. Kā [Francijas] valsts to jau ir norādījusi, šajā laika posmā, ja būs tāda nepieciešamība, tā īstenos pasākumus, kas ļaus [FT] izvairīties no jebkādām finansējuma problēmām.”

9 Francijas iestādes 2002. gada 19. novembrī nosūtīja Komisijai “informatīvu paziņojumu”, kurā, pirmkārt, bija izklāstīta FT tābrīža finansiālā situācija, vienlaikus norādot, ka “tā savu darbu veic izcili”, un, otrkārt, tās paziņoja savu nodomu piedalīties FT rekapitalizācijā atbilstoši tirgus nosacījumiem, izskaidrojot to dalības FT atveseļošanas plānā noteikumus. Šajā paziņojumā Francijas iestādes arī precizēja, ka:

“Lai dotu [FT] nepieciešamo rīcības brīvību iekļūšanai tirgū saskaņā ar vislabākajiem nosacījumiem un vispiemērotākajā laikā, [Francijas] valsts ir nolēmusi pasteidzināt savu dalību kapitāla palielināšanā, izmantojot akcionāra avansu, kas tiks pārvērsts kapitālā jaunu vērtspapīru emisijas brīdī. Šī avansa summa atbildīs [Francijas] valsts pilnīgai vai daļējai dalībai kapitāla palielināšanā nākotnē un varēs sasniegt līdz [EUR] 9 [miljardiem]. Šis avanss būs īslaicīgs, un tā pārvēršana vērtspapīros būs obligāta. Tas būs atkarīgs tikai no [FT] vajadzībām laika gaitā. Turklāt tas tiks izmaksāts saskaņā ar attiecīgajā brīdī spēkā esošajiem tirgus nosacījumiem, un procenti tiks iekļauti kapitālā.

Lai īstenotu savu dalību [FT] atveseļošanas plānā, [Francijas] valsts plāno izmantot ERAP, [Francijas] valsts rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumu, kas piešķirs [FT] akcionāra avansu un kura mērķis būs kļūt par nozīmīgu [FT] akcionāru, kad šis avanss tiks pārvērsts kapitālā. Tā kā šī uzņēmuma bilances aktīvā būs ietvertas valsts kapitāla daļas [FT], tā bilances pasīvā būs obligāciju parāds. Šī izvēle par labu ERAP atspoguļo [Francijas] valsts vēlmi skaidri identificēt piešķirto patrimoniālo atbalstu atsevišķas struktūras formā.”

10 FT valdes 2002. gada 4. decembra sanāksmes laikā jaunā FT vadība iepazīstināja ar rīcības plānu “FT mērķi 2005” (turpmāk tekstā – “plāns “Mērķi 2005””), kura mērķis bija līdzsvarot FT bilanci, palielinot pašu kapitālu līdz EUR 15 miljardiem.

11 Iepazīstināšana ar plānu “Mērķi 2005” notika vienlaicīgi ar ekonomikas ministra 2002. gada 4. decembra paziņojumu presei, saskaņā ar kuru:

“Ekonomikas [..] ministrs apstiprina [Francijas] valsts atbalstu rīcības plānam, ko [FT] valde apstiprinājusi [2002. gada] 4. decembrī. 1) Grupa [FT] veido viendabīgu rūpniecisku kompleksu, kura paveiktais ir ievērības cienīgs. Tomēr [FT] šodien ir jāsastopas ar nesabalansētu finansiālo struktūru, ar nepietiekamu pašu kapitālu un ar nepieciešamību veikt refinansējumu vidējā termiņā. Šīs situācijas iemesls ir iepriekš neveiksmīgās investīcijas, kas bija slikti ieguldītas un veiktas pie visaugstākajiem biržas kursiem, un, plašāk ņemot, mainoties tirgiem. [FT] neiespējamība finansēt savu attīstību citādi kā ar parādiem [..] vēl saasināja šo situāciju. 2) [Francijas] valsts, vairākuma akcionāre, pieprasīja jaunajiem vadītājiem [jaunajai vadībai], lai viņi [tā] atjauno [FT] finansiālo līdzsvaru, tajā pašā laikā saglabājot grupas integritāti [..]. 3) Ņemot vērā vadītāju [vadības] izstrādāto rīcības plānu un investīciju atgūšanas perspektīvas, [Francijas] valsts piedalīsies pašu kapitāla palielināšanā [p]ar EUR 15 miljardiem proporcionāli savām kapitāla daļām jeb ar investīciju EUR 9 miljardu apmērā. [Francijas] valsts kā akcionāre tādējādi uzskata, ka rīkojas kā saprātīgs investors. [FT] pienāksies nodefinēt nosacījumus un precīzus termiņus pašu kapitāla palielināšanai. [Francijas] valdība vēlas, lai šī operācija norisinās, ļoti nopietni ņemot vērā [FT] individuālo akcionāru un akcionāru darbinieku situāciju. Lai dotu [FT] iespēju uzsākt tirgus darījumu visizdevīgākajā brīdī, [Francijas] valsts ir gatava pasteidzināt savu līdzdalību pašu kapitāla palielināšanā, izdarot īslaicīgu akcionāra avansu, kas tiks nodots [FT] rīcībā un atmaksāts pēc tirgus nosacījumiem. 4) ERAP, valsts rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumam, tiks nodota visa [Francijas] valsts līdzdalība [FT]. Tas uzņemsies parādus finanšu tirgos, lai finansētu valsts daļu [FT] pašu kapitāla palielināšanā.”

12 FT 2002. gada 11. un 12. decembrī veica divas secīgas obligāciju emisijas par kopējo summu EUR 2,9 miljardi.

13 Naftas izpētes un ieguves uzņēmums (ERAP) 2002. gada 20. decembrī nosūtīja FT parafētu un parakstītu akcionāra avansa līguma projektu. FT neparakstīja šī līguma projektu, un akcionāra avanss tā arī netika piešķirts.

14 FT 2003. gada 15. janvārī paņēma aizņēmumu, emitējot obligācijas EUR 5,5 miljardu apmērā. Šie obligāciju aizņēmumi netika nodrošināti ar valsts nodrošinājumu vai galvojumu.

15 FT 2003. gada 10. februārī atjaunoja daļu no sindicētā kredīta, kura atmaksas termiņš tuvojās beigām, EUR 15 miljardu apmērā.

16 Pašu kapitāla palielināšanas operācija, kas bija paredzēta plānā “Mērķi 2005”, tika uzsākta 2003. gada 4. martā. FT 2003. gada 24. martā palielināja kapitālu par EUR 15 miljardiem. Francijas valsts piedalījās šajā operācijā ar EUR 9 miljardiem proporcionāli savai kapitāla daļai FT. EUR 6 miljardi tika nodrošināti ar banku sindikātu, kurā iesaistījās 21 banka. Šī operācija tika noslēgta 2003. gada 11. aprīlī.

17 FT noslēdza 2002. finanšu gadu ar apmēram EUR 21 miljardu lielu zaudējumu un ar gandrīz EUR 68 miljardus lielu neto finanšu parādu. FT 2003. gada 5. martā publicētie 2002. finanšu gada pārskati, parādīja apgrozījuma pieaugumu par 8,4 %, peļņas, neskaitot procentus, nodokļu nomaksu, nolietojumu un amortizāciju, pieaugumu par 21,1 % un peļņas, neskaitot procentus un nodokļu nomaksu, pieaugumu par 30,9 %. Francijas valstij 2003. gada 14. aprīlī piederēja 58,9 % no FT kapitāla, no kuriem 28,6 % ar ERAP starpniecību.

18 Francijas valdības Ministru padome 2003. gada 31. jūlijā ierosināja likumprojektu, kas paredzēja atcelt pienākumu, saskaņā ar kuru lielākajai daļai no FT kapitāla ir jāpieder valstij. Šo likumprojektu pieņēma Francijas Nacionālā asambleja, un tas stājās spēkā 2003. gada 31. decembrī.

19 Francijas valsts 2004. gada 1. septembrī cedēja aptuveni 10 % no FT kapitāla par EUR 5,2 miljardiem, tādējādi samazinot savu daļu FT kapitālā līdz 42,25 %.

II – Administratīvais process

20 Francijas Republika 2002. gada 4. decembrī saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu un Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 2. pantu informēja Eiropas Kopienu Komisiju par finanšu pasākumiem, kas paredzēti plānā “Mērķi 2005”, tai skaitā par akcionāra avansa projektu.

21 Bouygues SA un Bouygues Télécom SA (turpmāk tekstā abas kopā – “sabiedrības Bouygues”) – divas saskaņā ar Francijas tiesībām dibinātas sabiedrības, no kurām pēdējā minētā darbojas Francijas mobilās telefonijas tirgū, – 2003. gada 22. janvārī vērsās Komisijā ar sūdzību sakarā ar noteiktiem valsts atbalstiem, kurus Francijas valsts FT refinansēšanas ietvaros piešķīra FT un Orange. Šī sūdzība konkrētāk attiecās pirmkārt, uz paziņojumu par Francijas valsts ieguldījumu EUR 9 miljardu apmērā un, otrkārt, Francijas iestāžu publiskiem paziņojumiem par labu FT kopš 2002. gada jūlija (turpmāk tekstā – “paziņojumi kopš 2002. gada jūlija”).

22 Komisija 2003. gada 31. janvāra vēstulē informēja Francijas iestādes par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz finanšu pasākumiem par labu FT.

23 Lēmums par procedūras uzsākšanu 2003. gada 12. martā tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 57, 5. lpp.). Tajā ieinteresētās puses tika aicinātas iesniegt savus apsvērumus par attiecīgajiem pasākumiem.

24 Ar 2003. gada 4. aprīļa vēstuli Francijas iestādes iesniedza savus apsvērumus par lēmumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru un apstrīdēja Komisijas izteikto šaubu pamatotību.

25 Ar 2003. gada 11. aprīļa procesuālo rakstu sabiedrības Bouygues iesniedza Komisijai apsvērumus, vienlaikus atgādinot, ka to 2003. gada 22. janvāra sūdzība ir jāuzskata par to nostājas šajā procesā neatņemamu sastāvdaļu. Turklāt Komisija saņēma apsvērumus arī no vairākām citām ieinteresētajām pusēm, tai skaitā Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom, turpmāk tekstā – “AFORS”) [Francijas telekomunikāciju tīklu un pakalpojumu operatoru asociācija] un FT. It īpaši jāpiebilst, ka administratīvā procesa laikā FT un sabiedrības Bouygues iesniedza vairākus ekonomikas ekspertu pētījumus un juridiskus atzinumus.

26 Komisija 2003. gada 30. maijā publicēja paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu attiecībā uz “palīdzības pakalpojumu sniegšanu, lai novērtētu finanšu atbalsta, kuru Francijas valsts piešķīra FT, saderību ar privāta investora principu tirgus ekonomikā un lai veiktu iespējamu FT atveseļošanas plāna ekonomisko analīzi”. Šī līguma slēgšanas tiesības 2003. gada 24. septembrī tika piešķirtas konsultantam, kurš iesniedza savu ziņojumu par ekonomisko stāvokli 2004. gada 28. aprīlī (turpmāk tekstā – “2004. gada 28. aprīļa ziņojums”).

27 2004. gada 28. aprīļa ziņojumam bija pievienots 2004. gada 22. marta juridiskais ziņojums (turpmāk tekstā – “2004. gada 22. marta ziņojums”). Ar 2004. gada 3. maija vēstuli Komisija nosūtīja šos abus ziņojumus Francijas iestādēm, tām lūdzot iesniegt savus apsvērumus.

III – Apstrīdētais lēmums

A – Apstrīdētā lēmuma paziņošana

28 Komisija 2004. gada 3. augustā informēja Francijas iestādes par 2004. gada 2. augusta Lēmumu 2006/621/EK par valsts atbalstu, ko piešķīrusi Francija par labu France Télécom (OV 2006, L 257, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

29 Komisija 2004. gada 30. augustā nosūtīja apstrīdētā lēmuma kopiju FT un sabiedrībām Bouygues.

30 Komisija 2004. gada 3. septembrī nosūtīja apstrīdētā lēmuma kopiju AFORS.

B – Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa

31 Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir paredzēts, ka “akcionāra avanss, ko [Francijas Republika] piešķīrusi [FT] 2002. gada decembrī kredītlīnijas par EUR 9 miljardiem veidā, uzlūkots kopš 2002. gada jūlija izteikto paziņojumu kontekstā, ir valsts finansiāls atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu”.

32 Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. pantam “1. pantā minētajam [finansiālajam] atbalstam nav jātiek atmaksātam [minētais atbalsts nav jāatgūst]”.

C – Komisijas konstatējumi attiecībā uz FT finansiālo situāciju no 2002. gada jūnija līdz 2003. gada martam

33 Apstrīdētā lēmuma 3. nodaļā “Faktu un [FT] finansiālās situācijas hronoloģisks apraksts” Komisija būtībā konstatēja tālāk minēto.

34 Pirmkārt, attiecībā uz FT finansiālo situāciju Komisija konstatēja, ka, sākot no 2002. gada jūnija, FT “[bija] smagas strukturālas problēmas, un tā[s] bilance bija nelīdzsvarota” (apstrīdētā lēmuma 17. apsvērums). Šajā ziņā Komisija norādīja, pirmkārt, uz FT kredītreitinga strauju pazemināšanos 2002. gada pirmajā pusgadā, ko pierādīja kredītreitinga aģentūru, piemēram, Standard & Poor’s (turpmāk tekstā – “S & P”), Moody’s un Fitch Ratings, paziņojumi (apstrīdētā lēmuma 20.–27. apsvērums), un, otrkārt, pēc tam, kad bija veikta FT “credit spreads” analīze (obligāciju procentu likmes svārstības), – uz “spread inversiju”, proti, ar parādu saistīto risku pieaugumu īstermiņā, it īpaši 2002. gada jūlija sākumā salīdzinājumā ar tās parādu saistīto risku lielumu vidējā termiņā un ilgtermiņā. “Spreads” attiecībā uz uzņēmuma parādu ietekmē riska, kas ir saistīts ar šī uzņēmuma spēju ievērot pienākumus attiecībā uz procentu samaksu un kredītu atmaksu noteiktajā termiņā, novērtējumu, ko veic tirgus analītiķi, un parasti ilgtermiņa parādiem tie ir augstāki nekā īstermiņa parādiem. Tādējādi šie “spreads” ietekmē arī obligāciju vērtības paaugstināšanos, kā arī procentu likmi, kāda jāmaksā jaunu obligāciju emisijas gadījumā. Pēc Komisijas domām, šo riska palielināšanos apstiprināja FT obligāciju vērtības straujā pazemināšanās 2002. gada jūnijā un jūlijā, tādējādi atklājot FT parāda vērtības samazināšanos sakarā ar tirgus analītiķu konstatēto palielināto maksātnespējas risku (apstrīdētā lēmuma 28.–31. apsvērums). Turklāt Komisija norādīja uz FT akcijas kursa ievērojamu kritumu 2002. gada pirmajā pusgadā, tam sasniedzot viszemāko līmeni pirmo reizi 2002. gada 27. jūnijā (EUR 7,79) un otro reizi 2002. gada 30. septembrī (EUR 6,01) (apstrīdētā lēmuma 35. apsvērums).

35 Otrkārt, Komisija būtībā konstatēja, ka brīdī, kad tika publicēts 2002. gada 12. jūlija paziņojums, jebkāds FT parāda vērtējuma papildu samazinājums izraisītu kredītreitinga “investīcijām drošs līmenis” (investment grade) pazemināšanu un ka kredītreitinga aģentūras S & P un Moody’s bija gatavas pazemināt kredītreitingu līdz “junk bond” (spekulatīvā obligācija) līmenim (apstrīdētā lēmuma 37. apsvērums).

36 Taču 2002. gada 12. jūlija paziņojumā presei S & P norādīja (apstrīdētā lēmuma 37. un 38. apsvērums):

“FT varētu saskarties ar zināmām grūtībām refinansēt savus obligāciju parādus, kuru maksājuma termiņš ir 2003. gads. Tomēr [Francijas] valsts norādījums patur FT novērtējumu investīcijām piemērotā [drošā] līmenī [..]. Francijas valsts – kam pieder 55 % [FT] – skaidri norādīja [S & P], ka tā rīkosies kā saprātīgs investors un ka tā pieņemtu attiecīgus mērus, ja FT nāktos saskarties ar grūtībām. [FT] ilgtermiņa novērtējums samazināts līdz BBB‑ [..].”

37 Apstrīdētā lēmuma 212. apsvērumā Komisija precizēja, ka jau 2002. gada 24. jūnijā Moody’s samazināja [FT] kredītreitingu līdz līmenim, kas ir uzreiz nākamais augstākais aiz “junk bond” līmeņa. Turklāt minētā lēmuma 221. apsvērumā un 142. zemsvītras piezīmē Komisija atsaucās uz Deutsche Bank 2002. gada 22. jūlija ziņojumu, no kuru tā citēja un komentēja šādus fragmentus:

“2002. gada 12. jūlijā S & P pazemināja [FT] kredītreitingu līdz BBB‑ [..] Aģentūra vairs nesagaida, ka [FT] sasniegtu savu mērķi par 3,5 × neto parādu/EBITDA 2003. gadā, bet gan piešķīra zemajam trīskārtīgajam B novērtējumam stabilu perspektīvu. Šķiet, ka stabilo perspektīvu [saskaņā ar S & P paziņojumu presei] atbalsta tas, ka “Francijas Valsts – kas ir 55 % [FT] daļu turētāja – ir skaidri norādījusi [S & P], ka tā rīkosies kā saprātīgs invertors un ka tā veiks attiecīgos pasākumus, ja FT būtu grūtības”. Uzsvērsim, ka S & P sākotnēji bija teicis, ka tas neiekļaus Francijas valdības ārkārtējo atbalstu savā vērtējumā, kad tas jūnijā pazemināja [FT] vērtējumu līdz BBB. Kopš tā laika aģentūra šķiet mainījusi savu nostāju, paziņojot, ka creditwatch status secinājumi “seko [FT] likvīdu analīzei 2003. gada beigās un pārskatam par Francijas valsts iespējamo līdzdalību Francijas telekomunikāciju tirgū” (19. lpp.). “[FT] guva pieaugošu tirgus ticību tam, ka valdība tādā vai citā veidā atbalstīs kredītu.” (20. lpp.) “Mēs nevaram atstāt nepamanītu, ka Francijas valsts ir FT vairākuma daļu turētāja un nesenie Francijas Finanšu ministrijas komentāri pārliecināja investorus par to, ka likviditāte tiks nodrošināta.” (54. lpp.) “Tomēr [..] mēs uzskatām, ka [FT] beidzot atradīs tai nepieciešamos likvīdus caur tā saukto “[Francijas] valsts implicīto [netiešo] atbalstu”. Tas varētu izpausties tādu aizdevumu veidā pie tirgus nosacījumiem, ko piešķirtu bankas vai [Francijas] valdība.” (21. lpp.) Tomēr “kāda ir tirgus cena, sacīsim, jaunam 10 miljardus lielam parādam BBB‑ kredītam? Kāda ir reālā cena EUR 10 miljardu lielam parādam kādai sabiedrībai, kas patiesībā nemaz nav BBB‑ līmenī, bet ir tā novērtēta vienīgi valdības atbalsta dēļ? [..] Mēs domājam, ka nepastāv pareizās atbildes uz šiem jautājumiem, jo gadījumā, ja FT darbotos reālajā pasaulē, tas saskaņā ar mūsu nostāju nespētu sevi refinansēt, nepārvēršot parādu kapitālā.” (33. lpp., par to pašu skat. 54. lpp.) Un vēl: “Presē tika minēts, ka Francijas valdība atbalstīs [FT], tas nozīmē, ka tā piekrīt būt par [FT] “pēdējo aizdevēju”. Šis minējums nozīmīgā veidā uzlaboja obligāciju un akciju cenu, akcijām pieaugot par 90 %, obligācijām par 137 punktiem divu nedēļu laikā, tieši tāpēc, ka spekulanti garantēja to pozīciju.” (28. lpp.) Uzsvērsim, ka S & P nesenās telefonkonferences laikā par FT kredīta pazemināšanu paziņoja, ka vispārīgi kāds uzņēmums, kurš rada cash flow ar parāda attiecību pret EBITDA, kas vienāda ar četri, būtu kvalificēts kā tāds, kam pienākas kredīts BBB‑, pēdējais [drošu] investīciju līmenis. Pašreizējais FT vērtējums BBB‑ šķiet lielā mērā vairāk balstīts uz [Francijas] valdības atbalsta solījumu nodrošināt likviditāti nekā uz tā pamatrādītājiem.”

Saskaņā ar Deutsche Bank aprēķiniem FT attiecība – parāds pret Ebitda 2002. gada otrajā pusgadā bija 4,9 un 2002. gada 31. decembrī – 5,20.

38 Komisija no tā secināja, ka 2002. gada jūlijā FT bija zaudējusi uzticību.

39 Bijušais FT izpilddirektors 2002. gada 16. septembrī presē paziņoja, ka “kredītreitinga pazemināšanās traucē [FT] plānotos refinansējumus” un ka “[..] Moody’s FT parādam piešķirtā vērtējuma pasliktināšanās [2002. gada] jūnija beigās [..] [tai] noslēdza piekļuvi tirgum” (apstrīdētā lēmuma 131. zemsvītras piezīme, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 212. apvērumu; skat. arī minētā lēmuma 248. apsvērumu). Turklāt no apstrīdētā lēmuma 176. zemsvītras piezīmes, kas attiecas uz 252. apsvērumu, izriet, ka, izmeklēšanas komisijā uzklausot FT auditorus, bijušais FT izpilddirektors apstiprināja:

“Tas ir fakts, ka melnais scenārijs nekad netika ieviests: tas, ka mums būtu noslēgta piekļuve kapitāla tirgum. Mēs nekad nebijām izskatījuši šo iespējamību, par kuru mēs domājām, ka tas ir acīmredzami, ka [Francijas] valsts kā vairākuma akcionāra klātbūtne neļautu tirgum iedomāties [FT] bankrotu, pat bez tā, ka valstij būtu nepieciešams izteikt savu atbalstu. Šāds viedoklis bija gandrīz visiem tirgus dalībniekiem līdz dienai, kurā viena no trim kredītreitinga aģentūrām – un tikai viena – nolēma, ka [FT] ir uz maksātnespējas robežas un pārskatīja uzņēmuma kredītreitingu, no nākamās dienas tam noslēdzot jebkādu piekļuvi tirgum [..]. Tiklīdz [2002. gada] jūnijā šī vienīgā kredītreitinga aģentūra izteica savu viedokli un tiklīdz mums bija noslēgta piekļuve tirgum, es zināju, ja mēs nevarēsim no jauna aizņemties, [FT] atrastos maksāšanas grūtībās vienu gadu vēlāk, ap 2003. gada pirmā pusgada beigām.”

40 Pirmkārt, šo uzticības zaudēšanu apstiprināja jaunais FT izpilddirektors, kad 2002. gada 11. decembrī viņu uzklausīja Nacionālās asamblejas Ekonomikas lietu komisija; šīs uzklausīšanas protokolā (apstrīdētā lēmuma 32. zemsvītras piezīme, kas attiecas uz 39. apsvērumu) bija norādīts:

“[Jaunais FT izpilddirektors] norādīja, ka ieviestais finansējuma plāns nebija ticis ievērots un bija pasliktinājies 2001. gada sākumā, no kā izriet, ka 2003. gada vasarā bija paredzama likviditātes krīze [..]. [Viņš] paziņoja, ka, sastopoties ar draudiem par maksāšanas pārtraukšanu, [FT] atradies šoka stāvoklī [..] par savu parādu lielumu, tā kā tam bija jāatrod likvīdi EUR 15 miljardu atdošanai 2003. gadā, tad 2004. gadā un EUR 20 miljardu 2005. gadā. [..]”

41 Apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā ir precizēts, ka jaunais FT izpilddirektors 2002. gada 5. decembrī viņa uzklausīšanas laikā Senāta finanšu komisijā apstiprināja, ka, “saskaroties ar milzīgu parādu, nešķita, ka [FT] bija novērtējusi, ka ir situācijā kā grupa, kas redz pasliktināmies savu kotējumu un kam vairs nebija piekļuves kapitāla tirgiem”.

42 Otrkārt, Francijas Senāts atzinumā, kas 2002. gada 21. novembrī tika dots Ekonomikas lietu un plānošanas komisijas vārdā, konstatēja, ka FT kredītreitinga pazemināšana vēl vairāk apgrūtinātu tās īstermiņa parāda pārvaldīšanu (apstrīdētā lēmuma 39. apsvērums), paskaidrojot:

“Tātad līdz 2003. gada jūnijam FT finansējuma problēmas varētu kļūt izšķirošas, pat “neatrisināmas” [..]. Ja līdz šim brīdim [FT] nav atkal atradis piekļuvi tirgum (sakarā ar kredītreitingu, kas to nostādījis neizdevīgā situācijā), [Francijas] valsts būs spiesta atrast instrumentus, kas palīdzētu [FT] veikt refinansēšanu.”

43 Tāpat no apstrīdētā lēmuma 245. un 246. apsvēruma izriet, ka it īpaši saskaņā ar JP Morgan 2002. gada 2. decembra ziņojumu FT bez valsts atbalsta nebūtu varējusi iegūt jaunu kapitālu tirgū, lai refinansētu savu parādu. Šajā sakarā šajā ziņojumā bija precizēts:

“Mēs turpinām uzlūkot FT profilu attiecībā uz risku/atlīdzību kā nepievilcīgu, gaidot kādas stratēģiskas revīzijas rezultātu. [..] Lai arī attiecībā uz FT mēs novērojām nozīmīgu spēju samazināt savas izmaksas un radīt ļoti būtisku ienesīgumu un pat ja izpilddirektoram ir ļoti uzticama reputācija, [Francijas] valdībai ir centrālā loma, lai piešķirtu FT elastīgumu, kas tam ir nepieciešams. Šajā laikā likviditātes risks turpinās, un pēc mūsu domām kapitāla palielināšana ir tikai laika jautājums. [..] [Francijas] valdībai būs centrālā loma arī refinansēšanā un parāda samazināšanā. Tajā pašā laikā, saskaroties ar drosmi laupošajām refinansējuma maksājuma termiņu beigām 2003. gadā, FT un kredītreitinga aģentūras ir koncentrējušās īstermiņā uz likviditātes un [FT] refinansēšanas riskiem. Tas nebūtu iespējams bez [Francijas] valdības iesaistīšanās – pat [FT] to ir atzinis savas trešā ceturkšņa telefonkonferencē.”

44 Šādā situācijā kredītreitinga aģentūras tomēr saglabāja FT kredītreitingu investīcijām drošā līmenī, ņemot vērā Francijas iestāžu paziņojumus (apstrīdētā lēmuma 39. apsvērums). Turklāt no apstrīdētā lēmuma 222. apsvēruma izriet, ka atbilstoši vienam no nosacījumiem nolīgumu protokolos, kas parakstīti 2002. gada 11. un 12. septembrī starp Francijas valsti un banku grupu, kas piedalījās rekapitalizācijas operācijā, “[FT] ilgtermiņa parāda pašreizējo kredītreitingu ([investīcijām drošs līmenis] noturēšana līdz minimumam no kredītreitinga aģentūru Moody’s un [S & P] puses [..] tiks atkārtot[a] [kā nosacījums] garantijas un kapitāla ieguldīšanas līgumā”. Visbeidzot, viena no bankām – dalībniecēm, Morgan Stanley, 2002. gada 12. septembrī attiecībā uz tās dalību FT kapitāla palielināšanā paziņoja (apstrīdētā lēmuma 147. zemsvītras piezīme, kas attiecas uz 222. apsvērumu):

“Mēs uzskatām, ka plānotā operācija ir grūta pašreizējos apstākļos un ka tirgu [tirgus analītiķu] pozitīva reakcija uz paziņojumiem un komunikē, kas tiks publicēti nedēļas beigās, būs viens no būtiskajiem elementiem, lai radītu nepieciešamos nosacījumus šīs operācijas īstenošanai.”

45 Treškārt, ņemot vērā FT finansiālo situāciju 2002. gada septembrī (apstrīdētā lēmuma 40.–49. apsvērums), it īpaši Francijas iestāžu 2002. gada 13. septembra (skat. šī sprieduma 7. punktu) un 2. oktobra (skat. šī sprieduma 8. punktu) paziņojumus presei, kredītreitinga aģentūras mainīja savu vērtējumu attiecībā uz FT parāda pārvaldīšanu un atsaucās uz tirgus uzticības palielināšanos.

46 Tā Moody’s izmainīja FT parāda perspektīvu no negatīvas uz stabilu sakarā ar apstiprinājumu par Francijas valsts apņemšanos atbalstīt FT, 2002. gada 13. septembra paziņojumā presei (apstrīdētā lēmuma 52. apsvērums un 45. zemsvītras piezīme) norādot:

“Moody’s uzticību bija stiprinājis [Francijas] valdības paziņojums, kas vēl reizi apstiprināja tās stingro atbalstu [FT]. Pat ja Moody’s turpina izteikt norūpēšanos par finansiālā riska vispārējo līmeni un jo īpaši saistībā ar [FT] trauslo likviditātes situāciju, Moody’s uzticība pieauga saistībā ar to, ka Francijas valdība atbalstīs [FT], ja tai nāktos saskarties ar problēmām, atmaksājot savu parādu.”

47 Tāpat 2002. gada 17. decembrī S & P precizēja, pirmkārt, ka kopš 2002. gada jūlija Francijas iestāžu atbalsts bija bijis viens no būtiskākajiem faktoriem FT kredītreitinga saglabāšanai investīcijām drošā līmenī, un, otrkārt, ka Francijas iestāžu paziņojums par akcionāra avansu un to apņemšanos proporcionāli savai līdzdalībai atbalstīt rekapitalizācijas operāciju par EUR 15 miljardiem bija kā pierādījums šim atbalstam un nozīmīgai FT kreditoru aizsardzībai (apstrīdētā lēmuma 58. apsvērums un 52. un 53. zemsvītras piezīme).

48 Turklāt Komisija konstatēja, ka pēc FT kapitāla paaugstināšanas 2003. gada februārī un martā kredītreitinga aģentūras beidza uzskatīt Francijas valsts atbalstu par būtiskāko elementu FT novērtēšanā, atbalstu, kas joprojām šķita ļoti nozīmīgs S & P 2002. gada 17. decembrī un Moody’s – 2003. gada februārī. Tā Moody’s paziņoja (apstrīdētā lēmuma 61. apsvērums un 54. zemsvītras piezīme):

“Francijas valdība ir nepārtraukti apstiprinājusi savu atbalstu [FT] un nodomu piešķirt finansiālu palīdzību, ja tas būtu nepieciešams, lai palīdzētu risināt iespējamās likviditātes problēmas. Šis atbalsts tika īstenots, [..] nododot [..] kredītlīniju par EUR 9 miljardiem par labu [FT] uz 18 mēnešu ilgu laikposmu, ietverot procentus, taču kas ir apmaksājama vienīgi [FT] akcijās. Moody’s ietver valsts atbalstu savā kredītreitingā Baa3 [..]. Finansiālais risks, kas saistīts ar [FT] ievērojamo parādu, neatbilst tā[s] investīciju kvalitātei (kuru kompensē labs darbības paveiktais [veiksmīga sabiedrības darbība] un Francijas valdības skaidri paustais atbalsts).”

49 Turklāt kredītreitings, ko S & P piešķīra FT 2003. gada 14. maijā, proti, pēc tās kapitāla paaugstināšanas, bija balstīts precīzi uz FT finanšu rādītājiem (apstrīdētā lēmuma 61. apsvērums un 54. zemsvītras piezīme).

50 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 247. apsvērumu it īpaši Global Equity Research 2003. gada 20. februāra ziņojums apstiprināja faktu, ka vienīgi pēc virknes Francijas iestāžu paziņojumiem kapitāla tirgus ļāva FT refinansēties ar attiecīgiem nosacījumiem. Saskaņā ar šo ziņojumu “[šīs] steidzamās likviditātes problēmas ir atrisinātas: kopš savas līdzdalības kapitāla palielināšanā par EUR 15 miljardiem pasteidzināšanas kredītlīnijas par EUR 9 miljardiem veidā FT no jauna varēja piekļūt obligāciju tirgum, lai samazinātu savus steidzamos likviditātes ierobežojumus”.

D – Apstrīdētā lēmuma priekšmets

51 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 6. nodaļu “Šī lēmuma objekts” Komisija vispirms atgādināja Francijas Republikas paziņojuma, kas attiecās uz akcionāra avansa projektu, kuru bija paredzēts īstenot plāna “Mērķi 2005” ietvaros, priekšmetu. Turpinājumā tā norādīja, ka “lai lemtu par apspriežamo pasākumu atbilstību Līgumam, [tā] pārbaudīja notikumus, kas saistīti ar šī projekta paziņošanu, tostarp valdības paziņojumus laikā no 2002. gada jūlija līdz decembrim” un ka “paziņotos pasākumus nevar analizēt, neņemot vērā minētos [..] paziņojumus [..]”. Ar šiem paziņojumiem Francijas iestādes izrādīja savu vēlmi veikt atbilstošus pasākumus, lai atrisinātu FT finansiālās grūtības. Akcionāra avansa projekts bija šo iestāžu iepriekš izteikto nodomu materializācija. No materiālā viedokļa raugoties, nav nekāda juridiska pamata ierobežot atbilstošo faktu pārbaudi tikai ar tiem faktiem, uz kuriem Francijas valsts nolēma atsaukties paziņojumā. Atbalsta jēdziens ir objektīvs ar ekonomisko realitāti pamatots jēdziens. No minētā izriet, ka, ja Komisijai ir zināmi iepriekšējie fakti, kas ir objektīvi atbilstīgi, tai šie fakti ir jāietver savā analīzē (apstrīdētā lēmuma 185. apsvērums). Komisija piebilda, ka apstrīdētā lēmuma 70. apsvērumā un 40. zemsvītras piezīmē esot norādījusi, ka paziņojumus kopš 2002. gada jūlija varēja uzskatīt par faktoriem, kas jāņem vērā tās instrukcijā (apstrīdētā lēmuma 105. zemsvītras piezīme).

52 Apstrīdētā lēmuma 186. un nākamajos apsvērumos Komisija īsumā izklāstīja savu pieeju:

“(186) šajā gadījumā Komisija konstatē, ka pirms 2002. gada decembra pasākumiem, par kuriem tika izdarīts paziņojums, Francijas varasiestādes kopš [2002. gada] jūlija bija izdarījušas vairākus paziņojumus un pasākumus. Pirmkārt, šie paziņojumi un pasākumi ļauj labāk saprast [2002. gada] decembra pasākumu iemeslus un iespaidu. Otrkārt, šiem iepriekš notikušajiem paziņojumiem un pasākumiem noteikti bija ietekme uz to, kāda bija FT situācijas uztvere no tirgu [tirgus analītiķu] un ekonomikas dalībnieku puses [2002. gada] decembrī. Tā kā pati ekonomikas dalībnieku izturēšanās bija valsts izturēšanās ietekmēta, tā nav objektīvs rādītājs, lai tālāk spriestu par valsts izturēšanos. Tātad šī iepriekš notikusī iesaistīšanās ir jāņem vērā analīzē par finansiālu atbalstu klātbūtni decembra pasākumos;

(187) būtībā ir iespējams analizēt secīgos Francijas varas iestāžu paziņojumus un pasākumus, kas izdarīti kopš 2002. gada jūlija, kā kopumu, kura konkretizēšanās brīdis būtu [2002. gada] decembra pasākumi (akcionāra avansa piešķiršana), tie pasākumi, par kuriem bija paziņots. [..];

(188) šī gadījuma analīze pirmajā skatījumā atklāj laika atstarpi starp priekšrocībām uzņēmumam, kas bijušas īpaši jūtamas [2002. gada] jūlija mēnesī, un iespējamo valsts resursu iesaistīšanu, kas šķiet visskaidrāk notikusi [2002. gada] decembra mēnesī. Būtībā ekonomikas [..] ministra paziņojumus būtu iespējams kvalificēt kā finansiālu atbalstu tādā mērā, kādā šiem paziņojumiem ir bijis skaidrs iespaids uz tirgiem un kādā tie ir devuši priekšrocību [FT]. Tomēr nebūs viegli bez iespējamām šaubām noteikt, vai 2002. gada [12. jūlija] paziņojum[s] ir bij[is] tād[s], kas vismaz potenciāli iesaistīja valsts līdzekļus. Šajā sakarā Komisija ir analizējusi vairākus juridiskus argumentus ar mērķi pierādīt, pirmkārt, ka no juridiskā viedokļa šādi publiski paziņojumi ir vienlīdzīgi valsts garantijai un, otrkārt, ka tie iesaista valsts reputāciju ar ekonomiskām sekām neievērošanas gadījumā. Kopumā ņemot, šie elementi varēja tikt uzskatīti par tādiem, kas tiešām var apdraudēt valsts resursus (vai nu izraisot valsts atbildību attiecībā pret investoriem, vai paaugstinot nākamo valsts transakciju izmaksas). Versija, saskaņā ar kuru 2002. gada [12. jūlija] paziņojum[s] ir finansiāl[s] atbalst[s], tātad ir jauna versija, bet, iespējams, ne bez pamata;

(189) tomēr šajā gadījumā Komisijas rīcībā nav pietiekamu elementu, lai neapgāžamā veidā pierādītu finansiāla atbalsta pastāvēšanu, balstoties uz šo jauno versiju. Turpretī tā uzskata, ka var noteikt finansiāla atbalsta elementu pastāvēšanu, izmantojot tradicionālāku pieeju decembra pasākumiem, par kuriem bija izdarīts paziņojums;

(190) būtībā, pirmkārt, valsts resursu iesaistīšana ir skaidra [2002. gada] decembra mēnesī. Otrkārt, priekšrocības pastāvēšana [FT] decembra mēnesī ir tikpat acīmredzama, tiklīdz kā tiek ņemts vērā iepriekšējo paziņojumu un pasākumu iespaids uz tirgiem;

(191) šajā sakarā “privāta investora princips tirgus ekonomikā” nav izmantojams, lai attaisnotu šo [2002. gada] decembra iesaistīšanos, kā to apgalvo Francijas varasiestādes, jo ekonomikas dalībnieku izturēšanos decembrī bija skaidri ietekmējuši iepriekš kopš [2002. gada] jūlija notikušie valdības paziņojumi un darbības. Ja ir iespējamas šaubas par to, vai [2002. gada] jūlija paziņojumi bija pietiekami konkrēti, lai paši veidotu finansiālus atbalstus, tad nav nekādu šaubu, ka šie paziņojumi bija vairāk kā pietiekami, lai “inficētu” tirgu uztveri un ietekmētu turpmāko ekonomikas dalībnieku izturēšanos. Ja tas tā ir, nav iespējams izmantot ekonomikas dalībnieku izturēšanos kā neitrālu salīdzinājuma punktu, lai šādi spriestu par [Francijas] valsts izturēšanos. Pieņēmums, kas balstīts uz “privāta investora principu tirgus ekonomikā”, tātad nevar balstīties uz tirgus situāciju, kāda tā bija [2002. gada] decembrī, bet tam loģiski būtu jābalstās uz tādu tirgus situāciju, ko nebūtu negatīvi ietekmējis iepriekšēju paziņojumu iespaids.”

E – EKL 87. panta 1. punkta un saprātīga privātā investora principa tirgus ekonomikā piemērošana

53 Apstrīdētā lēmuma 7. nodaļā “Apspriežamo pasākumu novērtējums attiecībā uz [ņemot vērā] [EKL] 87. panta 1. punktu” Komisija norādīja (apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums):

“Akcionāra avanss (kas ir pirmais solis [Francijas] valsts līdzdalībai [FT] rekapitalizācijā) piešķir priekšrocību par labu FT, jo tas Uzņēmumam ļauj palielināt savus finansējuma līdzekļus un dot tirgum drošību attiecībā uz Uzņēmuma spēju ievērot maksājumu termiņus. Pat ja [līgums] par [akcionāra] avansu tā arī nav ti[cis] parakstīt[s], tirgum [tirgus analītiķim] dotais iespaids par šī avansa pastāvēšanu var piešķirt FT priekšrocību, jo tirgus [tirgus analītiķis] uzskatīja, ka Uzņēmuma finansiālā situācija bija stabilāka [..]. Tas būtu varējis ietekmēt FT aizņēmuma nosacījumus.”

54 Turpinājumā Komisija konstatēja (apstrīdētā lēmuma 195. apsvērums):

“Fakts, ka priekšrocība izriet no valsts saistību piešķiršanas, kas izraisa potenciālu, bet ne tūlītēju resursu pārvedumu, neizslēdz, ka šī priekšrocība būtu piešķirta, izmantojot valsts resursus. “Šajā sakarā ir būtiski norādīt, [..] ka saskaņā ar konstantu jurisprudenci [pastāvīgo judikatūru] visos gadījumos nav nepieciešams noteikt, ka ir noticis valsts resursu pārvedums, lai kādam vienam vai vairākiem uzņēmumiem piešķirta priekšrocība varētu tikt uzskatīta par valsts finansiālu atbalstu [EKL] 87. panta 1. punkta nozīmē” (113. zemsvītras piezīme: Tiesas 2002. gada 16. maija spriedums lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 36. punkts; skat. arī Tiesas 1994. gada 15. marta spriedumu lietā C‑387/92 Banco Exterior de España, Recueil, I‑877. lpp., 14. punkts, un 1999. gada 19. maija spriedumu lietā C‑6/97 Itālija/Komisija, Recueil, I‑2981. lpp., 16. punkts). Tādējādi pat tāda priekšrocība, kas piešķirta, izmantojot potenciālas papildu saistības valstij, veido valsts finansiālu atbalstu, tiklīdz kā tā ietekmē konkurenci un kontaktus [tirdzniecību] starp dalībvalstīm (114. zemsvītras piezīme: Tiesas 1998. gada 1. decembra spriedums lietā C‑200/97 Ecotrade, Recueil, I‑7907. lpp., 43. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 13. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑204/97 un T‑270/97 EPAC/Komisija, Recueil, II‑2267. lpp., 80. punkts).”

55 Šādas “potenciālas papildu saistības” valsts resursiem tika “radītas ar paziņojumu par akcionāra avansa piešķiršanu vienlaikus ar šīs piešķiršanas sagatavošanas nosacījumu īstenošanu [..], radot tirgū iespaidu, ka šis avanss jau tiešām bija piešķirts, [..] un visbeidzot ar ERAP parafētu un parakstītu avansa līguma nosūtīšanu FT”. Pat ja FT šo līgumu nekad nebūtu parakstījusi, tas tomēr nenozīmētu, ka nav notikusi valsts resursu potenciāla piesaiste. Komisija uzskata, pirmkārt, ka “tādā mērā, kādā šis dokuments veidoja kontraktuālu piedāvājumu, un tik ilgi, kamēr tas netika nosūtīts atpakaļ, FT būtu varēj[usi] to parakstīt jebkurā brīdī, tādējādi sev piešķirot tiesības nekavējoties saņemt EUR 9 miljardu lielas summas pārskaitījumu”, un, otrkārt, “[Francijas] valsts, nevarot to nezināt, noteikti turēja FT rīcībā caur ERAP atbilstīgo resursu summu” (apstrīdētā lēmuma 196. apsvērums). Tātad Komisijai vajadzēja pārbaudīt, vai ar šādas priekšrocības piešķiršanu FT ir ievērots saprātīga privāta investora princips un vai tā ietekmēja konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm (apstrīdētā lēmuma 197. apsvērums).

56 Konstatējusi, ka FT piešķirtā priekšrocība izkropļoja vai draudēja izkropļot konkurenci un varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (apstrīdētā lēmuma 198.–201. apsvērums), Komisija apstrīdētā lēmuma 8. nodaļā “Saprātīga privātā investora princips tirgus ekonomikā” sāka izskatīt jautājumu par to, vai minētais princips tika ievērots, ņemot vērā visus Francijas iestāžu paziņojumus pēdējos mēnešus pirms akcionāra avansa projekta (apstrīdētā lēmuma 202. un nākamie apsvērumi).

57 Ņemot vērā 2002. gada 12. jūlija paziņojumu (skat. šī sprieduma 4. punktu) un Francijas iestāžu 2002. gada 13. septembra, 2. oktobra un 4. decembra paziņojumus presei (skat. šī sprieduma 7., 8. un 11. punktu), Komisija būtībā secināja, ka “visi kopā šie paziņojumi var[ēja] tikt uzskatīti par tādiem, kas publiskojuši [Francijas] valsts nodomu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja [FT] būtu finansējuma problēmas vai finansiālas grūtības, valsts darītu nepieciešamo, lai tās tiktu atrisinātas”, un ka tie liecina par Francijas valsts iesaistīšanos šajā sakarā. Šie publiskie paziņojumi – atkārtoti, saskaņoti un piedēvējami Francijas valstij – ir pietiekami skaidri, precīzi un noteikti, lai ticamā veidā atspoguļotu tās beznosacījuma iesaistīšanos, it īpaši attiecībā uz sadarbību finanšu un ražošanas jomā, ko tātad paredzēja minētie paziņojumi (apstrīdētā lēmuma 206.–213. un 217. apsvērums). Turklāt bez šiem publiskajiem paziņojumiem Francijas iestādes vērsās arī pie “svarīgākajiem tirgus dalībniekiem”, piemēram, S & P (skat. šī sprieduma 35. un 37. punktu), lai tos informētu par saviem nolūkiem un ātri atgūtu tirgus uzticību, tādējādi novēršot FT parāda kredītreitinga samazinājumu līdz līmenim “junk bonds” (apstrīdētā lēmuma 212. apsvērums).

58 Šādus paziņojumus tirgus analītiķi var uzskatīt par pilnīgi ticamiem, un līdz ar to pēdējie minētie sagaida, ka valsts “darīs visu nepieciešamo, lai atrisinātu visas FT finansiālās grūtības”. Pēc Komisijas domām, “ja [Francijas] valsts nebūtu atbildējusi šīm gaidām, tas būtu tieši ietekmējis tās reputāciju kā kotētu vai nekotētu uzņēmumu īpašnieces, akcionāres vai pārvaldītājas reputāciju, kā arī tās reputāciju saistībā ar obligāciju emisiju, lai finansētu valsts parādu”. Tādējādi šie paziņojumi pauž uz valsts reputāciju balstītu stratēģiju (apstrīdētā lēmuma 217. apsvērums). Līdz ar to šie elementi var tikt “uztverti kā tādi, kas tiešām rada risku apdraudēt [apdraud] valsts līdzekļus” un “versija, saskaņā ar kuru [..] paziņojumi, sākot ar 2002. gada jūliju, būtu uzskatāmi par finansiāliem atbalstiem, [..] ir jauna versija, bet, iespējams, ne bez pamata” (apstrīdētā lēmuma 218. apsvērums).

59 Apstrīdētā lēmuma 219. apsvērumā Komisija tomēr secināja, “ka, balstoties uz to [iepriekš minēto], ir iespējams neapstrīdamā veidā pierādīt finansiālu atbalstu pastāvēšanu”. Tā turpretī uzskatīja, ka “finansiāla atbalsta elementu pastāvēšanu var pierādīt tradicionālākā veidā, sākot ar 2002. gada decembra pasākumiem, par kuriem tika izdarīts paziņojums”. Šajā sakarā ir pietiekami “noteikt, ka iepriekšējiem paziņojumiem ir bijusi reāla ietekme uz tirgus [tirgus analītiķu] uztveri decembrī, bez nepieciešamības kvalificēt šos [..] paziņojumus pašus kā valsts finansiālus atbalstus”.

60 Pamatojoties tostarp uz 2004. gada 28. aprīļa ziņojumu, kurā bija minēts ārkārtējs un ievērojams pieaugums FT akciju vērtībai (no 37,8 % līdz 43,8 %) un obligāciju vērtībai (no 3,2 % līdz 9,7 %) pēc 2002. gada 12. jūlija paziņojuma, S & P paziņojumu presei tajā pašā dienā (skat. šī sprieduma 35. punktu), kā arī uz Deutsche Bank 2002. gada 22.jūlija paziņojumu (skat. šī sprieduma 37. punktu), Komisija secināja, ka “tirgus [tirgus analītiķi] uzskatīja šos paziņojumus par ticamu [Francijas] valsts saistību stratēģiju atbalstīt FT” (apstrīdētā lēmuma 220.–222. apsvērums).

61 Francijas iestāžu paziņojumi bija noteicošie FT kredītreitinga saglabāšanā investīcijām drošā līmenī brīdī, kad kredītreitings “junk bond” būtu padarījis akcionāra avansu neiespējamāku un noteikti daudz dārgāku (apstrīdētā lēmuma 225. apsvēruma beigas). Šajā sakarā Francijas iestāžu lēmums pasteidzināt [FT] rekapitalizāciju, piešķirot kredītlīniju, nozīmētu to paziņojumu materializēšanu (apstrīdētā lēmuma 226. apsvērums).

62 Pēc Komisijas domām, tas, ka FT rekapitalizācijas operācija, kas tika īstenota 2003. gada aprīlī, bija veiksmīga un ka akcionāra avanss tā arī netika piešķirts, nav noteicošais. Saprātīga privātā investora kritērija piemērošanas ietvaros ir jāpamatojas uz elementiem, kas ir investora rīcībā lēmuma par investēšanu pieņemšanas brīdī. Tāpēc šīs operācijas izdošanās 2003. gada aprīlī nevar tikt ņemta vērā, lai spriestu par Francijas valsts rīcību 2002. gada decembrī. Turklāt, ciktāl Francijas iestāžu paziņojumi ietekmēja tirgu un ekonomikas dalībnieku izturēšanos, Komisija nedrīkstēja “balstīties uz citu ekonomikas dalībnieku izturēšanos, lai spriestu par valsts izturēšanos, un tādējādi piemērot līdzāspastāvēšanas kritēriju”. Pēc Komisijas domām, “būtībā [Francijas] valsts paziņojumi, saskaņā ar kuriem tā darīs visu nepieciešamo, lai ļautu [FT] atrisināt tā finansējuma problēmas, kas tika izdarīti jūlijā un tad atkārtoti, traucē izdarīt līdzāspastāvēšanas pārbaudi tādā mērā, kādā privātie investori nevar tikt uzskatīti par tādiem, kurus ietekmē vienīgi [FT] situācija, un tas nav atkarīgs no jautājuma par to, vai šie paziņojumi ietver [vai neietver] valsts finansiālu atbalstu”. Piemērojot saprātīga privātā investora principu, bija jābalstās nevis uz tirgus situāciju 2002. gada decembrī, bet gan loģiski “uz tādu tirgus situāciju, ko nav ietekmējuši iepriekšēji paziņojumi un darbības” (apstrīdētā lēmuma 227. apsvērums).

63 Tādējādi “varētu šķist”, ka, ja tie tiek izvērtēti situācijas pirms 2002. jūlija kontekstā, proti, ņemot vērā finanšu un uzticības krīzi, kas tobrīd pārsteidza FT, un neesot nekādiem Francijas iestāžu pasākumiem vai paziņojumiem, attiecīgie lēmumi par investēšanu tika pieņemti, neievērojot saprātīga privātā investora principu (apstrīdētā lēmuma 228. apsvērums). Šādos apstākļos būtu “maz ticams, ka kāds privāts investors, sākot ar 2002. gada jūliju, būtu izteicis līdzīgus paziņojumus kā tos, ko izteica Francijas valdība un kas tīri no ekonomikas viedokļa varēja nopietni iesaistīt tās uzticamību un reputāciju un no juridiskā viedokļa pat varēja to piespiest, sākot ar šo datumu, finansiāli atbalstīt [FT] jebkurā gadījumā”. Tādējādi šāds investors būtu uzņēmies vienīgi pats uz sevi un bez jebkādas kompensācijas ļoti nopietnu risku attiecībā uz FT. Tādā situācijā pat vairākuma akcionārs, kura rīcībā būtu tāda pati informācija kā tā, kas tajā laikā bija Francijas valsts iestāžu rīcībā, nebūtu sniedzis paziņojumus FT atbalstam 2002. gada jūlijā, iepriekš neuzsākot padziļinātu auditu par finansiālo situāciju un nepieciešamajiem atveseļošanas pasākumiem, lai novērtētu riska, ko šāds mēģinājums nozīmētu, apjomu. Katrā ziņā tādam vairākuma akcionāram būtu jāpiedalās finanšu tirgos, lai atveseļotu FT situāciju. Minētie tirgus analītiķi “šajā laikā nešķita gatavi investēt vai piešķirt daudz kredītu FT” (apstrīdētā lēmuma 229. apsvērums).

64 No visa iepriekš minētā izriet, ka “saprātīga privātā investora [kritērijs] tirgus ekonomikā n[ebija] izpildīts” un ka “šādi FT piešķirtā priekšrocība caur akcionāra avansa piešķiršanas projektu – kas izskatīts, ņemot vērā iepriekšējos Francijas varas iestāžu paziņojumus un iesaistīšanos, – [bija] valsts finansiāls atbalsts, pat ja priekšrocības apjomu [bija] grūti aprēķināt” (apstrīdētā lēmuma 230. apsvērums).

F – Attiecīgā atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu

65 Apstrīdētā lēmuma 9. nodaļā “Finansiālā atbalsta saderība” Komisija norādīja, ka, pirmkārt, FT bija jāuzskata par grūtībās nonākušu uzņēmumu Komisijas paziņojuma par Kopienas pamatnostādnēm attiecībā uz valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (OV 1999, C 288, 2. lpp.) 4.–6. punkta izpratnē un ka, otrkārt, attiecīgie atbalsta pasākumi nevarēja tikt kvalificēti par atbalstiem grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un reorganizācijai, jo tie neatbilda vadlīnijās paredzētajiem atļaujas nosacījumiem (apstrīdētā lēmuma 231.–255. apsvērums). Piemērojot EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu un minētās vadlīnijas, tā līdz ar to secināja, ka šie pasākumi nebija saderīgi ar kopējo tirgu (apstrīdētā lēmuma 256. apsvērums).

G – Attiecīgā atbalsta atgūšana

66 Apstrīdētā lēmuma 10. nodaļā “Finansiālā atbalsta atmaksāšana [Atbalsta atgūšana]” Komisija paziņoja, ka šajā stadijā tā nevar uzsākt precīzu attiecīgā atbalsta apjoma noteikšanu, lai to atgūtu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. pantu (apstrīdētā lēmuma 257.–259. apsvērums).

67 Saskaņā ar Komisijas teikto, “neskatoties uz visiem pūliņiem, [tā] [nespēja] iegūt paziņoto pasākumu saprātīgu “neto” finansiālā iespaida aprēķinu, kam būtu jābalstās uz teorētiska aprēķina pamata, kas nošķirtu to paziņojumu un rīcības sekas, kas piedēvējami [Francijas] valstij, no visiem citiem notikumiem, kas būtu varējuši ietekmēt FT situāciju vai tirgu [tirgus analītiķu] skatījumu uz šo situāciju”. Tā piebilda, ka “tāpat arī nešķi[ta] iespējams [apstrīdētajā lēmumā] iekļaut pietiekami precīzus aprēķina parametrus, lai spētu izdarīt galīgo aprēķinu [apstrīdētā lēmuma] pieņemšanas [īstenošanas] fāzē”. Komisija attiecībā uz iepriekš minēto secināja, ka “šajos īpašajos apstākļos dalībvalsts aizsardzības tiesību [tiesību uz aizstāvību] ievērošana varētu radīt šķērsli atmaksāšanai [atgūšanai] saskaņā ar Regulas [..] Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru “Komisija nepieprasa finansiālā atbalsta atmaksāšanu, ja tādējādi tā pārkāptu kādu vispārēju Kopienas tiesību principu [Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā kādam Kopienas tiesību vispārējam principam]” (apstrīdētā lēmuma 261. apsvērums).

68 Pēc Komisijas domām, šāds secinājums ir pamatots arī no atbalsta saņēmēju tiesiskās paļāvības aizsardzības principa viedokļa (apstrīdētā lēmuma 262. apsvērums). Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 263. un 264. apsvērumā tā precizēja:

“(263) Komisija ir ņēmusi vērā [Francijas] valdības paziņojumus, novērtējot apspriežamā pasākuma saderību attiecībā uz noteikumiem par valsts finansiāliem atbalstiem. Ņemot atsevišķi, akcionāra avansa projekts, iespējams, būtu ticis uzskatīts par tādu, kas nesatur finansiālu atbalstu Līguma nozīmē. Tajā pašā laikā Komisija ir nonākusi pie secinājuma, ka paziņojumi bija izraisījuši tādas sekas, kas atgrieza tirgus uzticamību tajā, kas attiecas uz [FT], tādējādi izslēdzot saprātīga privātā investora principa piemērošanu un darot akcionāra avansu par FT piešķirtā finansiālā atbalsta materializāciju. Komisija atzīst, ka tā ir pirmā reize, kad tai ir jāizskata jautājums, vai šāda veida attieksme ir finansiāls atbalsts. Tādā mērā, kādā finansiālais atbalsts ir šādi atkarīgs no attieksmēm, kas parādītas pirms [akcionāra] avansa plāna izziņošanas, tālredzīgs operators būtu varējis uzticēties attiecīgās dalībvalsts izturēšanās leģitimitātei, kas no savas puses bija pienācīgā veidā izziņojusi avansa projektu. Kā to bija izteicis ģenerāladvokāts Darmons [Darmon] savos secinājumos [lietā] C‑5/98 (1990. gada 20. septembra spriedumam lietā C‑5/89 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3437. lpp.), “nevajadzētu novērtēt par zemu šaubas, kas var pārņemt dažus uzņēmumus “netipisku” finansiālo atbalstu priekšā par to, vai tie ir, vai nav jāizziņo”;

(264) noslēdzot Komisija secina, ka FT varēja likumīgi paļauties uz faktu, ka Francijas [Republikas] veiktie soļi nav valsts finansiāls atbalsts. Ņemot vērā iepriekšminēto, Komisija uzskata, ka šajā gadījumā pavēlēt [uzdot] finansiālā atbalsta atmaksāšanu [atgūšanu] būtu pretrunā ar vispārējiem Kopienas [Kopienu] tiesību principiem.”

Process un lietas dalībnieku prasījumi

I – Lietas T‑425/04 un T‑444/04

69 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2004. gada 13. oktobrī, Francijas Republika cēla prasību, kas tika reģistrēta ar numuru T‑425/04.

70 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 5. novembrī, FT cēla prasību, kas tika reģistrēta ar numuru T‑444/04.

71 Francijas Republikas un FT prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

72 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasības kā nepieņemamas;

– pakārtoti – noraidīt prasības kā nepamatotas;

– piespriest Francijas Republikai un FT atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

73 Ar pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 25. oktobrī, sabiedrības Bouygues lūdza iestāties lietā T‑444/04 Komisijas prasījumu atbalstam.

74 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 20. novembrī, Komisija norādīja, ka tai nebija iebildumu, ka sabiedrībām Bouygues ļauj iestāties lietā tās prasījumu atbalstam. Taču tā precizēja, ka neizpaudīs savu nostāju attiecībā uz sabiedrību Bouygues izvirzīto argumentu šīs iestāšanās ietvaros konsekvenci salīdzinājumā ar to izvirzītajiem argumentiem to celtās prasības atbalstam lietā T‑450/04 (skat. tālāk 78. un nākamos punktus).

75 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 21. novembrī, FT prasīja Vispārējai tiesai atzīt šo pieteikumu par iestāšanos lietā par nepieņemamu un piespriest sabiedrībām Bouygues atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, un, pakārtoti, atļaut šo iestāšanos tikai mutvārdu procesā.

76 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 4. decembrī, FT lūdza ievērot konfidencialitāti attiecībā uz sabiedrībām Bouygues un neizpaust atsevišķu informāciju, kas ietverta saistībā ar lietu T‑444/04 iesniegtajā prasības pieteikumā un replikā.

77 Ar 2008. gada 30. janvāra rīkojumu Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva sabiedrībām Bouygues iestāties lietas T‑444/04 mutvārdu procesā Komisijas prasījumu atbalstam un uzdeva nosūtīt personām, kas iestājušās lietā, ziņojuma tiesas sēdē pagaidu versiju, kas nav konfidenciāla, vienlaikus atliekot lēmuma pieņemšanu par pieteikuma par konfidencialitātes ievērošanu attiecībā uz FT pamatotību. Neviens no lietas dalībniekiem neizvirzīja iebildumus attiecībā uz šīs ziņojuma tiesas sēdē versijas, kas nav konfidenciāla, saturu.

II – Lieta T‑450/04

78 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 9. novembrī, sabiedrības Bouygues cēla prasību, kas tika iereģistrēta ar numuru T‑450/04.

79 Sabiedrību Bouygues prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

80 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu;

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu kā nepamatotu;

– piespriest sabiedrībām Bouygues atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

81 Ar dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2005. gada 25. un 29. martā, FT un Francijas Republika lūdza atļauju iestāties lietā T‑450/04 Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2005. gada 25. maija rīkojumiem Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva šīs iestāšanās. Personas, kas iestājās lietā, iesniedza savus iestāšanās rakstus, tāpat kā sabiedrības Bouygues un Komisija, kas noteiktajos termiņos iesniedza savus apsvērumus par tiem.

82 Francijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu kā nepamatotu;

– piespriest sabiedrībām Bouygues atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

83 FT prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepamatotu;

– piespriest sabiedrībām Bouygues atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

III – Lieta T‑456/04

84 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 12. novembrī, AFORS cēla prasību, kas tika iereģistrēta ar numuru T‑456/04.

85 AFORS prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

86 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu kā nepieņemamu;

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu kā nepamatotu;

– piespriest AFORS atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

87 Ar dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2005. gada 25. un 29. martā, FT un Francijas Republika iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā T‑456/04 Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2005. gada 12. un 25. maija rīkojumiem Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva šīs iestāšanās. Personas, kas iestājās lietā, iesniedza savus iestāšanās rakstus, un AFORS noteiktajā termiņā iesniedza savus apsvērumus par tiem.

88 Francijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest AFORS atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

89 FT prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu kā nepieņemamu;

– noraidīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu kā nepamatotu;

– piespriest AFORS atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Procesa organizatoriskie pasākumi, nodošana izskatīšanai paplašinātā tiesnešu sastāvā un apvienošana

90 Ar 2007. gada 11. decembra vēstuli kā Pirmās instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzētu procesa organizatorisko pasākumu attiecībā uz lietām T‑425/04, T‑444/04 un T‑450/04 Pirmās instances tiesa, pirmkārt, aicināja Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus, un, otrkārt, rakstveidā uzdeva jautājumus Francijas Republikai, FT un Komisijai, tās aicinot rakstveidā atbildēt. Šie lietas dalībnieki ievēroja šos procesa organizatoriskos pasākumus noteiktajos termiņos.

91 ,Piemērojot Reglamenta 14. pantu un pamatojoties uz trešās palātas ieteikumu, 2008. gada 13. februārī Pirmās instances tiesa, uzklausot lietas dalībniekus saskaņā ar minētā reglamenta 51. pantu, nolēma četras lietas nodot izskatīšanai paplašinātā tiesnešu sastāvā.

92 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 15. aprīlī saistībā ar lietu T‑450/04, sabiedrības Bouygues saskaņā ar Reglamenta 50. panta 1. punktu lūdza apvienot lietas T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 un T‑456/04. Citi šo lietu dalībnieki iesniedza savus apsvērumus par šo lūgumu noteiktajos termiņos.

93 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2008. gada 14. maijā, FT saskaņā ar Reglamenta 50. panta 2. punktu lūdza ievērot konfidencialitāti attiecībā uz citiem lietas dalībniekiem lietās T‑425/04, T‑450/04 un T‑456/04 un neizpaust atsevišķu informāciju, kas ietverta prasības pieteikumā un replikā, kā arī dažos prasības pieteikuma pielikumos, kas iesniegti tiesvedības lietā T‑444/04 ietvaros, un iesniedza šo procesuālo dokumentu versiju, kas nav konfidenciāla.

94 Ar Pirmās instances tiesas trešās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2009. gada 17. februāra rīkojumu lietas T‑425/04, T‑444/04 un T‑456/04 mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai tika apvienotas saskaņā ar Reglamenta 50. pantu. Turklāt trešās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs izdeva rīkojumu, pirmkārt, ka var iepazīties tikai ar tām apvienoto lietu procesuālo dokumentu versijām, kas nav konfidenciālas, un, otrkārt, ka lietas dalībniekiem ir jānosūta tā ziņojuma tiesas sēdē pagaidu versija, kas nav konfidenciāla, vienlaikus atliekot lēmuma par to, vai pieteikums par konfidencialitātes ievērošanu attiecībā uz FT ir pamatots, pieņemšanu. Neviens no lietas dalībniekiem šajā ziņā neizvirzīja iebildumus.

V – Mutvārdu process

95 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt mutvārdu procesu.

96 Lietas dalībnieku paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas 2009. gada 21. aprīļa tiesas sēdē.

97 Tiesas sēdē Komisija atteicās no savu lietā T‑456/04 izvirzīto prasījumu pirmā punkta, kurā tā prasīja Pirmās instances tiesai noraidīt kā nepieņemamu AFORS prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, kas tika rakstiski apstiprināts tiesas sēdes protokolā.

Juridiskais pamatojums

I – Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu

A – Par iebildēm par nepieņemamību, kas izvirzītas lietās T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 un T‑456/04

1. Lietas dalībnieku argumenti

98 Komisija apgalvo, ka prasības lietās T‑425/04 un T‑444/04, kā arī prasība lietā T‑450/04 atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu ir nepieņemamas intereses celt prasību neesamības dēļ.

99 Attiecībā uz Francijas Republikas un FT prasībām Komisija apgalvo, ka šo prasītāju prasījumi bija apmierināti un tās nebija ieinteresētas atcelt visu apstrīdēto lēmumu, jo, pat ja šajā lēmumā attiecīgais atbalsts bija atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, tajā nebija prasīts to atgūt.

100 Kaut arī dalībvalsts ir privileģēta prasītāja Līguma izpratnē un tai nav jāpierāda, ka strīdīgais akts tai rada tiesiskas sekas, tai tomēr ir jābūt interesei, kas ir radusies un ir pastāvoša, atcelt šo aktu. Līdz ar to dalībvalsts var celt prasību tikai par tai nelabvēlīgiem aktiem, proti, tiem, kas var būtiski mainīt tās tiesisko stāvokli. Turklāt, lai noteiktu, vai akts rada tiesiskas sekas, tas ir jāvērtē pēc būtības. Šie nosacījumi ir vēl stingrāk piemērojami arī attiecībā uz jebkuru citu prasītāju, piemēram, FT un sabiedrībām Bouygues.

101 Attiecībā uz sabiedrību Bouygues prasību Komisija apgalvo, ka to pirmā atcelšanas pamata ietvaros šīs prasītājas piekrīt pamatojumam, kāds ir minēts it īpaši līdz apstrīdētā lēmuma 219. apsvērumam. Patiesībā tās neapstrīd minēto lēmumu daļā, kurā paziņotie atbalsta pasākumi ir kvalificēti kā nesaderīgi, jo šāda kvalifikācija ir to interesēs un atbilst to vēlmēm. Tās to apstrīd tikai tiktāl, ciktāl Komisija nekonstatēja, ka paziņojumi kopš 2002. gada jūlija, skatīti visi kopā vai atsevišķi, bija uzskatāmi par valsts atbalstu. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 1. pants atbilst sabiedrību Bouygues interesēm un tās nevar pamatot radušos un pastāvošu interesi tā atcelšanā.

102 Saskaņā ar Komisijas teikto, tiesiskas sekas var radīt tikai akta rezolutīvā daļa un rezultātā tās var būt arī nelabvēlīgas. Apstrīdētā lēmuma pamatojumā ietvertais vērtējums kā tāds nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets, un attiecībā uz to Kopienu tiesa var veikt tiesiskuma pārbaudi tikai tad, ja šis vērtējums kā nelabvēlīga akta pamatojums sniedz nepieciešamo pamatojumu šī akta rezolutīvajai daļai. Tādējādi tiek pieņemts, ka lēmums, kas apmierina prasītāju, nav viņam nelabvēlīgs, neietekmējot attiecīgo trešo personu tiesības celt prasību atcelt šo lēmumu.

103 Šajā sakarā Komisija atgādina Tiesas 2004. gada 28. janvāra rīkojumu lietā C‑164/02 Nīderlande/Komisija (Recueil, I‑1177. lpp., 18.–25. punkts), saskaņā ar kuru intereses celt prasību neesamības dēļ ir nepieņemama tāda lēmuma valsts atbalsta jomā adresātes – dalībvalsts prasība, kas tai ir labvēlīga tiktāl, ciktāl tajā konkrēti atbalsta pasākumi ir atzīti par saderīgiem ar kopējo tirgu. Saskaņā ar Tiesas norādīto, šāda lēmuma rezolutīvā daļa nerada obligātas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt prasītājas intereses, jo tā nav nopietni un acīmredzami izmainījusi tās tiesisko stāvokli. Protams, šajā rīkojumā minētā situācija nedaudz atšķiras no situācijas šajā lietā, ciktāl atbalsti par labu FT tika kvalificēti par nesaderīgiem ar kopējo tirgu. Tomēr ir skaidrs, ka, pirmkārt, konstatējot, ka nav iespējams atprasīt šo atbalstu, apstrīdētais lēmums bija Francijas Republikas un FT interesēs un kā tāds nevarēja ne grozīt to tiesisko stāvokli, ne būt tām nelabvēlīgs. Otrkārt, ciktāl apstrīdētā lēmuma 1. pantā pasākumi par labu FT ir kvalificēti par nesaderīgu atbalstu, šis lēmums ir sabiedrību Bouygues interesēs un nevar grozīt to tiesisko stāvokli vai būt tām nelabvēlīgs. Patiesībā sabiedrības Bouygues neapstrīd šo rezolutīvo daļu, bet tikai prasa atcelt vērtējumu, saskaņā ar kuru tikai akcionāra avanss, kāds ir minēts paziņojumos kopš 2002. gada jūlija, ir valsts atbalsts. Katrā ziņā šīm četrām prasītājām neesot interese celt prasību, kas ir radusies un ir pastāvoša, lai atrisinātu šo strīdu, tāpēc, pat ja tiktu ņemti vērā to pamatotie prasījumi, to tiesiskais stāvoklis paliktu nemainīgs pēc 1. panta atcelšanas neatkarīgi no iemesliem, kas pamatotu šādu atcelšanu.

104 Komisija, ko atbalsta Francijas Republika, piebilst, ka, lai arī tā neapstrīd sabiedrību Bouygues interesi celt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, tā tomēr uzskata, ka to nostāja ir pretrunīga. Pieņemot, ka sabiedrību Bouygues prasība atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu ir pamatota, Vispārējā tiesa nevarētu pieņemt lēmumu attiecībā uz to prasību atcelt minētā lēmuma 2. pantu. Šādā gadījumā akcionāra avanss vairs nebūtu 1. pantā paredzētais atbalsts, kas jāņem vērā apstrīdētā lēmuma 2. panta piemērošanas nolūkā. Šāda pretruna tikai apstiprinātu Komisijas apgalvojumu, ka sabiedrības Bouygues nav tiesīgas apstrīdēt minētā lēmuma 1. pantu.

105 Turklāt iespējamais Francijas Republikas pienākums, kas pamatots ar apstrīdēto lēmumu, proti, turpmāk paziņot par jebkuru šajā lietā kvalificētajam atbalsta pasākumam līdzīgu pasākumu, pat ja tas ietvertu noteiktu procesuālu pienākumu, nemainītu tās vai FT tiesisko stāvokli, kas būtu pietiekami, lai atzītu to interesi celt prasību, kas ir radusies un ir pastāvoša. Minēto apstiprina iepriekš 103. punktā minētais rīkojums lietā Nīderlande/Komisija, kurā Tiesa neatzina dalībvalsts – prasītājas interesi par radušos un pastāvošu, kaut arī pēdējā minētā bija izvirzījusi šādu argumentu. Ja interese, uz kuru atsaucas prasītāja, skar tās tiesisko stāvokli nākotnē, ir jākonstatē, ka ietekme uz šo stāvokli nākotnē ir neapstrīdama. Tāpat gadījumā, ja valsts tiesai būtu jāņem vērā apstrīdētais lēmums un būtu šaubas par piemērojamību, tai ir iespēja vērsties Tiesā, uzdodot prejudiciālu jautājumu saskaņā ar EKL 234. pantu, kas nozīmē, ka prasītājām jebkurā gadījumā nekādā ziņā netiktu atņemta iespēja aizstāvēt savas tiesības valsts tiesā.

106 Komisija noraida FT argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums radītu tai strīdīgā atbalsta atmaksāšanas risku, it īpaši ņemot vērā prasības, kas celtas lietās T‑450/04 un T‑456/04. Šajā gadījumā tikai atsauce vien uz trešo personu prasībām kā tāda nevar pamatot šīs prasītājas interesi celt prasību. Saskaņā ar Komisijas teikto, pirmkārt, iespējamā prasības celšana valsts līmenī ir tikai hipotētiska. Kaut arī atbalsta pasākumu īstenošana pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, tai skaitā lēmuma, ar kuru netiek prasīts atgūt attiecīgo atbalstu, bija nelikumīga un valsts tiesām ir pienākums aizsargāt attiecīgo personu tiesības, tomēr ir skaidrs, ka šajā gadījumā šādas prasības nebija paredzēts celt pirms minētā lēmuma pieņemšanas. Otrkārt, attiecībā uz prasībām, kas celtas lietās T‑450/04 un T‑456/04, Komisija precizē, ka, tās pieņemot par pamatotām, tikai jauns Komisijas lēmums, kas pieņemts, izpildot spriedumu saskaņā ar EKL 233. pantu, būtu nelabvēlīgs FT. Taču, tā kā šāds jauns lēmums neeksistē, šai prasītājai nav pienākuma atmaksāt, iespējams, nesaderīgo atbalstu.

107 Komisija attiecībā uz iepriekš minēto secina, ka ne Francijas Republika, ne FT nav tiesīgas celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu lietās T‑425/04 un T‑444/04. Lietā T‑450/04 tā secina, ka sabiedrību Bouygues prasība atcelt minētā lēmuma 1. pantu ir nepieņemama.

108 Francijas Republika, FT un sabiedrības Bouygues prasa noraidīt Komisijas izvirzītās iebildes par nepieņemamību.

109 Sabiedrības Bouygues uzskata, ka to prasība atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu ir pieņemama tiktāl, ciktāl šis pants, skatīts kopā ar iemesliem, kas veido tam nepieciešamo pamatojumu, netieši, bet kā nepieciešamu ietver juridiski saistošu Komisijas atteikumu atbalstīt sabiedrību Bouygues viedokli, saskaņā ar kuru paziņojumi kopš 2002. gada jūlija kā tādi ir uzskatāmi par valsts atbalstu.

110 Visbeidzot, attiecībā uz AFORS celto prasību lietā T‑456/04 FT prasa atzīt par nepieņemamu iespējamo prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu. Šajā sakarā AFORS precizē, ka tās prasība attiecas tikai uz minētā lēmuma 2. pantu.

2. Vispārējās tiesas vērtējums

a) Ievada apsvērumi

111 Vispirms jākonstatē, ka lietās T‑425/04 un T‑444/04 Komisija apstrīd Francijas Republikas un FT interesi celt prasību par visu apstrīdēto lēmumu, šajā sakarā nenošķirot šī lēmuma 1. un 2. pantu. Turpretim lietā T‑450/04 Komisija ir veikusi šādu nošķiršanu, ciktāl tā apstrīd sabiedrību Bouygues interesi celt prasību tikai par apstrīdētā lēmuma 1. pantu, bet ne par šī lēmuma 2. pantu.

112 Tā, pēc Komisijas domām, apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pants ir nošķirami elementi daļējas atcelšanas nolūkā.

113 Vispārējā tiesa uzskata, ka šāds gadījums ir šajā lietā.

114 Apstrīdētā lēmuma 2. pantu, kurā ir konstatēts, ka 1. pantā par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzītais atbalsts nav jāatgūst, ir iespējams atcelt atsevišķi, un tas nenozīmētu 1. panta vai iemeslu, kas veido tam nepieciešamo pamatojumu, piemērojamības grozīšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I‑5769. lpp., 27. un 28. punkts un tajos minētā judikatūra).

115 Turklāt fakts, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta iespējama pilnīga atcelšana, pamatojoties uz Francijas Republikas un FT izvirzītajiem pamatiem, automātiski padarītu 2. pantu par spēkā neesošu, neapšauba šī pēdējā panta atsevišķo raksturu, jo spēkā neesamība neietekmē tā saturu un nav atkarīga no jautājuma par to, prasīt vai neprasīt atbalsta atgūšanu. Turklāt, kā tiesas sēdē atzina sabiedrības Bouygues, apstrīdētā lēmuma 1. panta daļējas atcelšanas gadījumā, pamatojoties uz sabiedrību Bouygues izvirzītajiem pamatiem lietā T‑450/04, kuri apstiprina apgalvojumu par atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu, 2. pantu joprojām ir iespējams atcelt atsevišķi.

116 Turpinājumā attiecībā uz interesi celt prasību ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru prasības atcelt tiesību aktu pieņemamība ir atkarīga no nosacījuma, ka fiziskai vai juridiskai personai, kas to ir cēlusi, ir radusies pastāvoša interese atcelt apstrīdēto aktu. Šāda interese nozīmē, ka šī akta atcelšanai pašai par sevi var būt juridiskas sekas vai, citiem vārdiem, ka prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš ir cēlis prasību. Tādējādi lēmums, kas pilnībā apmierina šo personu, pēc definīcijas nevar būt tai nelabvēlīgs un šai personai nav intereses prasīt to atcelt (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2009. gada 11. marta spriedumu lietā T‑354/05 TF1/Komisija, Krājums, II‑471. lpp., 84. un 85. punkts un tajos minētā judikatūra).

117 Ņemot vērā šos principus, ir jāizvērtē, vai Francijas Republikai, FT un sabiedrībām Bouygues ir interese atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu.

b) Par Francijas Republikas un FT interesi celt prasību par apstrīdētā lēmuma 1. pantu

118 Pirmkārt, attiecībā uz Francijas Republikas interesi celt prasību ir jāatgādina, ka Līgumā ir skaidri nošķirtas, no vienas puses, iestāžu un dalībvalstu tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu un, no otras puses, šādas fizisko un juridisko personu tiesības, ikvienai dalībvalstij esot tiesībām apstrīdēt Komisijas lēmumu tiesiskumu, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, un šo tiesību īstenošana nav pakļauta intereses celt prasību pierādīšanai. Tādēļ dalībvalstij, lai prasība būtu pieņemama, nav jāpierāda, ka tās apstrīdētais Komisijas akts tai rada juridiskas sekas (Tiesas 2001. gada 27. novembra rīkojums lietā C‑208/99 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑9183. lpp., 22. un 23. punkts; Pirmās instances tiesas 2008. gada 10. aprīļa spriedums lietā T‑233/04 Nīderlande/Komisija, Krājums, II‑591. lpp., 37. punkts, un 2008. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04 TV 2/Danmark u.c./Komisija, Krājums, II‑2935. lpp., 63. punkts). Šāds secinājums izriet arī no intereses celt prasību definīcijas tiesu judikatūrā (skat. šī sprieduma 116. punktu), kas attiecas tikai uz tādām prasībām, kuras cēlušas fiziskas vai juridiskas personas, nevis uz prasībām, kuras cēlušas iestādes vai dalībvalstis.

119 Turklāt pretēji Komisijas uzskatam intereses celt prasību jēdzienu nedrīkst jaukt ar apstrīdama akta jēdzienu, saskaņā ar kuru aktam ir jārada juridiskas sekas, kas var būt nelabvēlīgas, lai par to varētu celt prasību atcelt tiesību aktu, un minēto var noteikt, vērtējot aktu pēc būtības (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑4723. lpp., 25. un 27. punkts; iepriekš 118. punktā minēto rīkojumu lietā Portugāle/Komisija, 24. punkts; iepriekš 103. punktā minēto rīkojumu lietā Nīderlande/Komisija, 18. un 19. punkts, un iepriekš 118. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās TV 2/Danmark u.c./Komisija, 63. punkts). Šajā sakarā jākonstatē, ka, ņemot vērā tā būtību, apstrīdētais lēmums ir šāds apstrīdams akts, kas rada saistošas juridiskas sekas.

120 Šajā gadījumā, ņemot vērā Līguma noteikumus un judikatūru, kas minēta šī sprieduma 118. un 119. punktā, Francijas Republika tikai kā dalībvalsts ir tiesīga celt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, tai nav jāpamato interese celt prasību šajā sakarā.

121 Otrkārt, attiecībā uz FT interesi celt prasību par apstrīdētā lēmuma 1. pantu vispirms ir jākonstatē, ka šī panta mērķis ir arī radīt obligātas tiesiskas sekas attiecībā uz FT kā vienīgo atbalsta pasākuma, kas ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, saņēmēju.

122 Šajā sakarā Komisija kļūdaini atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru tikai akta rezolutīvā daļa var radīt tiesiskas sekas, kas var būt nelabvēlīgas (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00 CMA CGM u.c./Komisija, Recueil, II‑913. lpp., 186. punkts un tajā minētā judikatūra). No apstrīdētā lēmuma 1. panta izriet, ka Komisija akcionāra avansu, kāds minēts paziņojumos kopš 2002. gada jūlija, kvalificē kā ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē. Taču tieši šis konstatējums kopā ar iemesliem minētajā lēmumā, kuri tam sniedz nepieciešamo pamatojumu, ir tas, ko FT apstrīd savā prasībā, jo tas ietekmējot FT tiesisko stāvokli un esot tai nelabvēlīgs. Tāpat ir jānoraida Komisijas arguments, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums ir FT interesēs, jo ar šo argumentu tiek jauktas minētā lēmuma 1. panta tiesiskās sekas ar tā 2. panta, kurā netiek prasīts atgūt attiecīgo atbalstu, tiesiskajām sekām.

123 Turklāt Komisija nevar likumīgi apgalvot, ka FT nav ieinteresēta šī strīda atrisināšanā, jo tās tiesiskais stāvoklis paliks nemainīgs pat tad, ja prasība būs pamatota. Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšana, pamatojoties uz FT izvirzītajiem pamatiem, nozīmētu, ka konstatējums par attiecīgā atbalsta pasākuma, kas ir individuāls pasākums tai par labu, nelikumību būtu spēkā neesošs, un tās būtu juridiskas sekas, kas grozītu tās tiesisko stāvokli un tai radītu priekšrocību. Otrkārt, pretēji Komisijas apgalvotajam, šo radušos un pastāvošo FT interesi atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu apstiprina hipotēze, saskaņā ar kuru, ja lietās T‑450/04 un T‑456/04 sabiedrību Bouygues un AFORS prasības atcelt šī lēmuma 2. pantu būtu apmierinātas, tad šādas atcelšanas rezultātā Komisijai būtu pienākums pretēji FT interesēm prasīt atgūt 1. pantā paredzēto nelikumīgo atbalstu.

124 No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka FT ir radusies un ir aktuāla interese atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu.

125 Tāpēc ir jānoraida Komisijas izvirzītās iebildes par nepieņemamību lietās T‑425/04 un T‑444/04, ciktāl tās attiecas uz Francijas Republikas un FT prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu pieņemamību.

c) Par sabiedrību Bouygues interesi celt prasību par apstrīdētā lēmuma 1. pantu

126 Vispirms ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums gan no tā formas, gan būtības viedokļa ir akts, kurš ir paredzēts obligātu juridisku seku radīšanai. Turklāt tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir konstatēta atbalsta par labu FT esamība un tas ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, šis pants atbilst sabiedrību Bouygues prasībai un interesēm, kādas ir izteiktas to 2003. gada 22. janvāra sūdzībā.

127 Tomēr atbalsta esamības un tā nesaderības ar kopējo tirgu konstatējums apstrīdētā lēmuma 1. pantā a priori neizslēdz citu nesaderīgu atbalsta pasākumu esamību, kuri, kaut arī nav paredzēti šajā pantā, arī attiecas uz administratīvā procesa, kura rezultātā tika pieņemts minētais lēmums, priekšmetu un kuri turklāt var būtiski ietekmēt noteiktu atbalsta saņēmēja konkurentu stāvokli tirgū (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑78/03 P Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, Krājums, I‑10737. lpp., 37. punkts). Tā tas varētu būt sabiedrību Bouygues stāvokļa tirgū gadījumā salīdzinājumā ar FT stāvokli Francijas mobilās telefonijas tirgū.

128 Vēl šajā sakarā Komisija kļūdaini atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru tikai akta rezolutīvā daļa var radīt tiesiskas sekas, kas var būt nelabvēlīgas (skat. iepriekš 122. punktā minēto spriedumu lietā CMA CGM u.c./Komisija, 186. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma 1. panta, kā arī iemesliem, kas to pamato un ir minēti apstrīdētā lēmuma 185.–230. apsvērumā, skaidri izriet, ka Komisija kvalificē kā ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē tikai pašu akcionāra avansu, kā tas ir izvērtēts paziņojumos kopš 2002. jūlija. Tomēr šis konstatējums, kas ir minēts gan minētā lēmuma rezolutīvajā, gan motīvu daļā, ir tieši tas, kuru savā prasībā apstrīd sabiedrības Bouygues, jo tas ietekmē to tiesisko stāvokli un ir tām nelabvēlīgs, ciktāl tas attiecas tikai uz vienu atbalsta pasākumu, kaut arī, pēc to domām, Francijas valsts ar paziņojumiem kopš 2002. gada jūlija īstenoja papildu atbalsta pasākumus, kas ietver skaidras priekšrocības FT un drīzāk nelabvēlīgi ietekmē to stāvokli tirgū. Šajā kontekstā sabiedrības Bouygues pamatoti apgalvo, ka Komisijas vispārējā pieeja, kas ir izklāstīta it īpaši apstrīdētā lēmuma 187.–191. un 203.–228. apsvērumā, automātiski nozīmē tās atteikumu kvalificēt par atbalsta pasākumiem pašus paziņojumus kopš 2002. gada jūlija. Līdz ar to Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka sabiedrības Bouygues patiesībā neapstrīd apstrīdētā lēmuma 1. pantu un ka tās piekrīt no tā netieši izrietošajam pamatojumam.

129 Tāpat Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants atbilst sabiedrību Bouygues interesēm un ka tām nav radusies un pastāvoša interese atrisināt šo strīdu, jo, pat ja to prasības tiktu atzītas par pamatotām, to tiesiskais stāvoklis paliktu nemainīgs. Apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšana, pamatojoties uz iemesliem, kurus izvirzījušas sabiedrības Bouygues, padarītu par spēkā neesošu konstatējumu, ka atbalsta pasākums ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, tikai tiktāl, ciktāl šajā konstatējumā paziņojumi kopš 2002. gada jūlija tiek uzskatīti par minētā pasākuma neatņemamu sastāvdaļu tā vietā, lai tos kvalificētu par atsevišķiem atbalsta pasākumiem, kas vienīgie izpilda EKL 87. panta 1. punktā minētos nosacījumus. Kā apgalvo sabiedrības Bouygues, šāda 1. panta atcelšana var būt tikai daļēja un apstiprina konstatējumu par nelikumīga atbalsta, kuru veido akcionāra avanss, esamību. Tomēr šāda daļēja atcelšana var būtiski grozīt sabiedrību Bouygues tiesisko stāvokli.

130 Turklāt judikatūrā tika atzīts, ka, lai arī prasītājs norāda, ka apstrīdētais akts, pat ja tas, iespējams, viņam ir daļēji labvēlīgs, nepietiekami atbilstoši aizsargā viņa tiesisko stāvokli, jāatzīst, ka viņam ir interese celt prasību, lai tiesa pārbaudītu šī lēmuma tiesiskumu (šajā ziņā skat. iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā TF1/Komisija, 86. punkts).

131 Līdz ar to ir jāsecina, ka sabiedrības Bouygues ir pamatojušas radušos un pastāvošu interesi daļēji atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas ir aprakstīts šī sprieduma 129. punktā.

132 Visbeidzot sabiedrības Bouygues pamatoti apgalvo, ka nepastāv nekāda pretruna starp to prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un prasību atcelt minētā lēmuma 2. pantu, jo nav izslēgts, ka šie panti attiecas uz divām dažādām nelikumībām, kas neietver, pirmkārt, prasību atgūt tādu nelikumīgu atbalsta pasākumu, kāds konstatēts 1. pantā, un, otrkārt, prasību atgūt citus iespējamos atbalsta pasākumus, kas nav paredzēti minētajā pantā, piemēram, paziņojumus kopš 2002. gada jūlija.

133 Tādējādi Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību lietā T‑450/04 ir jānoraida.

d) Par AFORS apgalvotās prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu pieņemamību

134 Attiecībā uz FT izvirzīto iebildi par nepieņemamību lietā T‑456/04 par AFORS apgalvoto prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu pietiek konstatēt, pirmkārt, ka prasības pieteikumā AFORS nav oficiāli prasījusi atcelt šo pantu, un, otrkārt, ka savā replikā tā apstiprināja, ka tās prasība attiecas tikai uz minētā lēmuma 2. pantu. Līdz ar to par šo iebildi par nepieņemamību nav jālemj.

B – Par apstrīdētā lēmuma 1. panta tiesiskumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

a) Atcelšanas pamatu kopsavilkums

135 Lietās T‑425/04 un T‑444/04 Francijas Republika un FT ir izvirzījušas četrus pamatus to prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu pamatošanai, proti, pirmkārt, pamatu par būtisku formas prasību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, otrkārt, pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot atbalsta jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un konkrētāk, saprātīga privātā investora kritēriju, treškārt, pamatu par acīmredzamām kļūdām paziņojumu kopš 2002. gada jūlija satura un/vai apgalvotās ietekmes vērtējumā un, ceturtkārt, pamatu saistībā ar pamatojuma neesamību EKL 253. panta izpratnē.

136 Lietā T‑450/04 sabiedrības Bouygues savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu pamatošanai izvirza pirmo pamatu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu tiktāl, ciktāl Komisija atteicās kvalificēt paziņojumus kopš 2002. gada jūlija, skatītus atsevišķi vai kopā, par valsts atbalstiem, un otro pamatu par to, ka pamatojums, kas ir pretrunā EKL 253. pantam, ietver pretrunas un ir nepietiekams.

137 Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā stadijā vispirms ir jāizvērtē otrais un trešais pamats, kas ir izvirzīti lietās T‑425/04 un T‑444/04, kā arī pirmais un otrais pamats, kas ir izvirzīti attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 1. pantu lietā T‑450/04 tiktāl, ciktāl šie pamati būtībā attiecas uz to, vai Komisija likumīgi piemērojusi atbalsta jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

b) Francijas Republikas un FT argumenti

Ievada apsvērumi

138 Vispirms ir jānorāda, ka dažus no nākamajos punktos izvirzītajiem argumentiem Francijas Republika un FT ir izvirzījušas arī savos iestāšanos rakstos lietā T‑450/04.

Par Francijas Republikas un FT otro pamatu

139 Otrais pamats, kas ir izvirzīts lietās T‑425/04 un T‑444/04, ir sadalīts divās daļās. Pirmajā daļā Francijas Republika un FT apgalvo, ka Komisija kļūdaini piemēroja saprātīga privātā investora kritēriju tirgus ekonomikā. Otrajā daļā tās apgalvo, ka Komisija kļūdaini izsecināja par valsts atbalstu no diviem atsevišķiem notikumiem, kas notika dažādos laikos, attiecībā uz kuriem Komisija pati atzina, ka, skatot tos atsevišķi, ar nevienu no šiem notikumiem nebūtu pietiekami, lai pamatotu šādu secinājumu. Francijas Republika precizē, ka, lai arī Komisija apgalvo, ka ir ņēmusi vērā visus paziņojumus kopš 2002. gada jūlija (apstrīdētā lēmuma 203., 218. un 229. apsvērums), tā ir izvērtējusi tikai 2002. gada 12. jūlija paziņojuma apgalvoto ietekmi uz tirgiem, ko cita starpā apstiprina atsauces uz 2004. gada 28. aprīļa ziņojumu un finanšu analītiķu komentāriem (apstrīdētā lēmuma 221. apsvērums).

Par Francijas Republikas un FT trešo pamatu

140 Ar trešo pamatu, kas izvirzīts lietās T‑425/04 un T‑444/04, Francijas Republika un FT būtībā apgalvo, ka Komisija pieļāva acīmredzamas kļūdas vērtējumā, uzskatot, ka paziņojumus kopš 2002. gada jūlija tirgus analītiķi varēja uztvert kā Francijas valsts iesaistīšanos un ka 2002. gada decembrī tie ietekmēja situāciju tirgū. Turklāt FT apgalvo, ka Komisijas pamatojums, saskaņā ar kuru akcionāra avansa projekts piešķīra FT priekšrocību, neievērojot saprātīga privātā investora kritēriju, arī ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

141