LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 147/13

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 13. decembra spriedumu lietā T-103/08 Versalis SpA, pašreiz — Polimeri Europa SpA, un Eni SpA/Komisija 2013. gada 15. martā iesniedza Versalis SpA, Eni SpA

(Lieta C-123/13 P)

2013/C 147/23

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Versalis SpA, Eni SpA (pārstāvji — M. Siragusa, G. M. Roberti, F. Moretti, I. Perego, F. Cannizzaro, A. Bardanzellu, D. Durante un V. Laroccia, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— pilnībā vai daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 13. decembra spriedumu, ar ko ir noraidīta Versalis un Eni kopīgā prasība, un līdz ar to: — pilnībā vai daļēji atcelt Eiropas Komisijas 2007. gada 5. decembra lēmumu par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru, lieta COMP/F/38.629 — Hloroprēna kaučuks; — pilnībā atcelt vai vismaz samazināt Versalis un Eni ar Komisijas lēmumu piemēroto naudas sodu;

pakārtoti:

— pilnībā vai daļēji atcelt spriedumu lietā T-103/08 daļā, kurā tika noraidīta Versalis un Eni prasība, un nosūtīt lietu Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai pēc būtības, ņemot vērā Tiesas tai sniegtās norādes;

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, un izmaksas un honorārus saistībā ar šo tiesvedību un ar iepriekšējo lietu T-103/08.

Pamati un galvenie argumenti

Savas apelācijas sūdzības par iepriekš minēto Vispārējās tiesas spriedumu pamatojumam Versalis un Eni norādīja, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā attiecīgo Eiropas judikatūru, tādējādi pārkāpjot LESD 101. pantu, nospriežot, ka mātesuzņēmums Eni ir vainojams norādītajā tā kontrolēto sabiedrību hloroprēna kaučuka tirgū izdarītajā pārkāpumā, un it īpaši neesot izpildījusi analīzes un pamatošanas pienākumu, kas bija jāizpilda, novērtējot pierādījumus, kuri tika pieņemti, apejot prezumpciju par izšķirošas ietekmes efektīvu izmantošanu, un līdz ar to arī pārkāpjot likumības un personīgās atbildības par konkurenci ierobežojošu rīcību (antitrust), nevainīguma prezumpcijas un tiesību uz aizstāvību, kā arī sabiedrību ierobežotas atbildības pamatprincipus.

Otrkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi attiecīgo Eiropas judikatūru, nospriežot, ka Versalis ir vainojams Syndial S.p.A. izdarītajā pārkāpumā, un tā neesot pietiekami pamatojusi to, kāpēc ir noraidījusi minēto uzņēmumu pirmajā instancē izvirzītos iebildumus.

Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot nepareizi un pretrunīgi piemērojusi judikatūru jautājumā par karteļa skaidru norobežošanos un esot pārkāpusi in dubbio pro reo principu, nospriežot, ka EniChem S.p.A. ir piedalījusies 1993. gada 12. un 13. maija sanāksmēs Florencē un ka 2002. gadā notikušajām sanāksmēm, kurās piedalījās Versalis, esot bijis pret konkurenci vērsts raksturs. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot ne tikai veikusi kļūdainu novērtējumu, bet arī neesot īstenojusi pārbaudi tiesā pēc būtības, nospriežot, ka šie lietas dalībnieki ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās visu tās laiku (proti, no 1993. gada maija līdz 2002. gada maijam).

Turklāt Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības, nenorādot uz būtiskajām Komisijas pieļautajām kļūdām naudas soda pamatsummas aprēķinā atbilstoši Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai.

Tā esot arī pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības, daļēji apstiprinot, ka attiecībā uz Versalis jāpiemēro atbildību pastiprinošs apstāklis — recidīvs, un turklāt tā neesot pietiekami pamatojusi savus secinājumus šajā jautājumā; pakārtoti, Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, aprēķinot procentuālo daļu, par kādu jāsamazina aprēķinātā naudas soda palielinājums, un nolēmusi, ka Eni ir solidāri atbildīga par naudas soda samaksu, ieskaitot ar recidīvu saistīto daļu.

Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa pēc tam acīmredzami nepareizi esot piemērojusi Regulas (EK) Nr. 1/2003 (1) 23. panta 2. punktu, aprēķinot maksimālo naudas soda summu, un esot kļūdījusies, neīstenojot pilnīgu pārbaudi tiesā par Komisijas paziņojuma par iecietību piemērošanu. Tāpat Vispārējā tiesa neesot norādījusi, ka Komisija ir pārkāpusi taisnīguma, vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus, jo, pirmkārt, tā esot liegusi tiem iespēju cīnīties “ar tādiem pašiem līdzekļiem”, kā citiem uzņēmumiem, lai samazinātu savu naudas sodu, un, otrkārt, esot uzskatījusi, ka to sadarbība nav pietiekama, lai par to samazinātu naudas sodu iepriekš minētā paziņojuma un pamatnostādņu izpratnē.

Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot īstenojusi savu pārbaudi tiesā pēc būtības par Komisijas vērtējumu attiecībā uz galīgā naudas soda noteikšanu.

(1) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).