ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 12. janvārī ( )

Lieta C‑237/04

Enirisorse SpA

pret

Sotacarbo SpA

[Tribunale di Cagliari (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

“Valsts atbalsta” jēdziens – Publiska uzņēmuma līdzdalība privāta uzņēmuma kapitālā – Tiesības izstāties, pirms tam atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu





1. Ar 2004. gada 14. maija rīkojumu Tribinale di Cagliari (Itālija) uzdeva Tiesai divus prejudiciālus jautājumus – attiecīgi par EKL 87. un 88. panta interpretāciju un EKL 43., 44., 48. un 49. panta interpretāciju. Pirmā jautājuma izskatīšana prasa no jauna apskatīt nosacījumus, kas regulē valsts atbalsta jēdzienu.

I – Pamata prāvas fakti un atbilstošās tiesību normas

2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Enirisorse SpA (turpmāk tekstā – “Enirisorse”) un Società Tecnologie Avanzate Carbone SpA (turpmāk tekstā – “Sotacarbo”). Šī prāva ir radusies šādu apstākļu dēļ. Enirisorse ir meitas uzņēmums Ente Nazionale idrocarburi grupai (turpmāk tekstā – “ENI”), kas ir valsts dalību enerģētikas jomas uzņēmumos administrējošs valsts uzņēmums. Ar 1985. gada 27. jūnija Likumu Nr. 351 (GURI Nr. 166, 16.07.1985., 5019. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 351/85”) ENI kopā ar diviem citiem publiskiem nodibinājumiem – ENEL un ENEA – tika atļauts izveidot akciju sabiedrību ar mērķi attīstīt inovatīvas un uzlabotas tehnoloģijas ogļu izmantošanai. Šis likums paredzēja, ka šīs darbības pilnībā tiks finansētas no valsts budžeta. Tādējādi tika dibināta Sotacarbo (Società Tecnologie Avanzate Carbone SpA). Lai atbalstītu ogļu pētniecības centra izveidi Sardīnijā, ENI pārskaitīja Sotacarbo naudas summu ITL 12 708 900 033 apmērā kā ieguldījumu kapitālā.

3. 1992. gadā ENI un ENEL tika privatizētas un pārveidotas par akciju sabiedrībām. Šīs pārveidošanas realizēšanai 1999. gada 11. maija Likums Nr. 140 (GURI Nr. 117, 21.05.1999., 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 140/99”) atļāva šīm abām sabiedrībām izstāties no Sotacarbo ar noteikumu, ka tās apmaksā vēl neapmaksātās akcijas. Saņemot ENI piederošās daļas Sotacarbo, Enirisorse nolēma atbilstoši Likumam Nr. 140/99 izmantot savas tiesības izstāties no sabiedrības. Tā rezultātā tā apmaksāja vēl neapmaksātās akcijas un vienlaicīgi lūdza Sotacarbo īstenot šo izstāšanos, atpērkot tās akcijas atbilstoši Itālijas Civiltiesību kodeksa 2437. pantam.

4. Šis pants nosaka:

“Dalībniekiem, kuri neatbalsta lēmumu mainīt sabiedrības mērķus vai juridisko formu vai pārcelt tās vadības sēdekli uz ārvalstīm, ir tiesības izstāties no sabiedrības, un to akcijas tiek atpirktas atbilstoši faktiskajai pēdējo sešu mēnešu vidējai cenai, ja tās ir kotētās akcijas, vai, pretējā gadījumā, proporcionāli sabiedrības pašu kapitālam atbilstoši iepriekšējā finanšu perioda pārskatiem.”

5. 2001. gada 12. februāra ārkārtas akcionāru pilnsapulcē Sotacarbo ņēma vērā šo izstāšanos un nolēma dzēst Enirisorse akcijas. Tomēr Sotacarbo atteicās apmierināt lūgumu atpirkt akcijas, šo lēmumu pamatojot ar to, ka atpirkšana nelabvēlīgi iespaidotu tās likumā paredzēto sabiedrisko interešu mērķa pildīšanu. 2001. gada 8. jūnijā Enirisorse iesniedza prasību Tribunale di Cagliari, prasot atlīdzināt tās akciju vērtību.

6. Šādi bija lietas apstākļi brīdī, kad 2002. gada 12. decembrī tika pieņemts Likums Nr. 273 (GURI papildizdevums Nr. 293, 14.12.2002.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 273/02”). Šā likuma 33. pants paredz:

“Lai nodrošinātu Sotacarbo finanšu resursus, kas nepieciešami 1999. gada 11. maija Likuma Nr. 140 7. panta 5. punktā paredzētās darbības programmas īstenošanai, sabiedrības akcionāriem jāapmaksā vēl neapmaksātās akcijas sešdesmit dienu laikā no šī likuma spēkā stāšanās un tiem ir tiesības izstāties no sabiedrības, atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu un apmaksājot vēl neapmaksātās akcijas. Paziņojumus par izstāšanos, kas Sotacarbo SpA jau ir iesniegti saskaņā ar 1999. gada 11. maija Likuma Nr. 140 7. panta 4. punktu, var atsaukt trīsdesmit dienu laikā no šī likuma spēkā stāšanās. Pēc šī datuma izstāšanās tiks uzskatīta par galīgu un tiks uzskatīts, ka dalībnieks, kas ir izstājies, ir pilnībā piekritis iepriekš minētajiem nosacījumiem.”

7. Iesniedzējtiesā Enirisore izteica šaubas par šā likuma atbilstību atsevišķiem EK līguma noteikumiem. Uzskatot, ka šīs šaubas ir pamatotas, iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un saskaņā ar EKL 234. pantu uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Likuma Nr. [273/02] 33. pantā ietvertais noteikums ir valsts atbalsts, kas sniegts Sotacarbo SpA un kas nav savienojams ar EKL 87. pantu, un vai tas turklāt ir nelikumīgs atbalsts, jo par to netika paziņots saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu?

2) Vai minētais noteikums ir pretrunā EKL 43., 44., 48., 49. un turpmākajiem pantiem, kuri attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību?”

8. Atgādināšu, ka saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu, “ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem, un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”. Saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu “visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara zināmi Komisijai laikus, lai Komisija varētu iesniegt savas piezīmes. Ja Komisija atzīst, ka, ievērojot 87. pantu, šādi plāni nav saderīgi ar kopējo tirgu, tā nevilcinoties sāk 2. punktā paredzēto procedūru. Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu”.

II – Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību

A – Par lūgumu kopumā

9. Atbildētāja pamata prāvā pārmet iesniedzējtiesai, ka tā nav pietiekoši skaidri un objektīvi atspoguļojusi lietas faktus, neiekļaujot konkrētas lietas pamatā esošo faktisko un tiesisko apstākļu detaļas un nostājoties prasītājas izvirzīto argumentu pusē. Tā rezultātā atbildētāja uzskata, ka prasība nav pieņemama.

10. Ir taisnība, ka “nepieciešamība sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts tiesai, prasa, lai valsts tiesa definētu uzdoto jautājumu faktiskos un tiesiskos apstākļus vai lai tā vismaz izskaidrotu faktiskos pieņēmumus, uz ko pamatoti šie jautājumi” ( ). Savukārt tiktāl, ciktāl tā Tiesai iesniedz pietiekoši daudz faktu, lai tai ļautu sniegt lietderīgu atbildi, tai nevarētu pārmest, ka lēmumā par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu tā sniedz savu vērtējumu par tai iesniegtajiem argumentiem. Šāda prakse pilnībā atbilst EKL 234. pantā paredzētajai tiesiskajai sadarbībai, kas paredz valstu tiesu aktīvu sadarbību ( ).

11. Šajā gadījumā rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu īsi, bet precīzi ir aprakstīta lietas izcelsme un raksturs, kā arī atbilstošās valsts tiesību normas. Lai gan uzdoto jautājumu formulējumā ir pieļauta tipogrāfiska kļūda apstrīdēto valsts tiesību aktu numerācijā ( ), šī kļūda pati par sevi nevar padarīt prasību par nepieņemamu.

12. Atbildētājas argumenti attiecībā uz rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu formu tātad ir jānoraida. Ir citi, nopietnāki argumenti, kas attiecas uz uzdoto jautājumu saturu.

B – Pirmais jautājums

13. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu lemt par valsts tiesību normu saderīgumu ar EKL 87. un 88. pantu.

14. Šis jautājums ir jāpārfrāzē. Nav šaubu, ka saskaņā ar EKL 234. pantu uzsāktas tiesvedības ietvaros Tiesai nav kompetences interpretēt valsts tiesību aktus vai lemt par valsts pieņemto pasākumu atbilstību Kopienu tiesībām ( ). Turklāt ir jāatgādina, ka atbalsta pasākumu saderības ar kopējo tirgu novērtēšana ir Komisijas ekskluzīvā kompetencē, kas pakļauta Kopienu tiesas kontrolei. Tā rezultātā valsts tiesa nevar saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lūgt Tiesu izlemt par valsts atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu ( ).

15. Savukārt, ja tā šaubās par to, ka minētie valsts pasākumi ir uzskatāmi par valsts atbalstu, atkarībā no katra atsevišķā gadījuma tā var uzdot vai tai ir pienākums uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu par EKL 87. panta interpretāciju ( ). Gadījumā, ja šāds pasākums ir valsts atbalsts, valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tikusi ievērota ar EKL 88. panta 3. punktu ieviestā iepriekšējās kontroles procedūra. Ja tā nav tikusi ievērota, tad valsts tiesai ir jānodrošina, lai šo noteikumu pārkāpuma sekas tiktu novērstas atbilstoši valsts tiesību aktiem gan attiecībā uz to tiesību aktu spēkā esamību, ar kuriem īsteno atbalsta pasākumu, gan uz tā finanšu atbalsta atmaksu, kas piešķirts, neņemot vērā šo tiesību normu ( ).

16. No iepriekš minētā izriet – tā kā Tiesa nevarētu atbildēt uz pirmo jautājumu, kā to ir uzdevusi iesniedzējtiesa, šis jautājums būtu tā vietā jāsaprot tā, ka ar to tiek jautāts, vai tāds režīms kā Likuma Nr. 273/02 33. pantā minētais, piešķirot tiesības valsts kontrolētas sabiedrības dalībniekiem izstāties no sabiedrības, atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu, ir jāuzskata par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē un vai par to būtu bijis jāinformē Komisiju saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu.

C – Par otro prejudiciālo jautājumu

17. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu lemt par minēto tiesību aktu atbilstību EKL 43., 44., 48. un 49. pantam, kas attiecīgi aptver brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību Kopienā.

18. Izņemot jau iepriekš norādīto faktu, ka Tiesai nav kompetences lemt par valsts noteikumu atbilstību Kopienu tiesībām, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav skaidrs, kāda nozīme ir šajā jautājumā minētajai Kopienu noteikumu interpretācijai, risinot strīdu pamata prāvā.

19. Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts tiesai ir jāsniedz aptuvens skaidrojums par to, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju, un par saikni, kāda, pēc tiesas domām, pastāv starp šīm normām un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām ( ).

20. Šajā gadījumā šī prasība nav izpildīta. Iesniedzējtiesa nav sniegusi nevienu lietderīgu norādījumu par saikni, ko tā savā jautājumā ir konstatējusi starp EKL 43., 44., 48. un 49. pantu un lietai piemērojamām valsts tiesību normām. Šajā sakarā tā tikai izsaka savas šaubas par šo tiesību normu saderīgumu ar “vienādas attieksmes principu tirgus ekonomikā”.

21. Šādos apstākļos otrais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jāuzskata par nepieņemamu. Attiecīgi ar Likumu Nr. 273/02 ieviestais režīms tiks apskatīts tikai saistībā ar Līguma noteikumiem par valsts atbalstu.

III – Par valsts atbalsta kvalifikāciju

22. Lai kāds valsts pasākums būtu uzskatāms par valsts atbalstu Līguma izpratnē, tam ir jāatbilst četriem kumulatīviem nosacījumiem ( ). Tomēr, pirms tiek izteikts viedoklis par to, vai šie nosacījumi ir izpildīti, ir jāpārbauda, vai noteikumi par valsts atbalstu tiešām ir piemērojami šajā gadījumā.

A – Par to, vai attiecīgā sabiedrība ir uzņēmums

23. Ir iedibinājies, ka Līguma noteikumi konkurences jomā, kuru neatņemama sastāvdaļa ir noteikumi par valsts atbalstu, ir piemērojami vienīgi tad, ja vienība, uz kuru tie attiecināmi, ir uzņēmums. Šajā gadījumā tas tiek apstrīdēts. Atbildētāja pamata prāvā un Itālijas valdība, kas iestājusies lietā Tiesā, apgalvo, ka par uzņēmumu nav uzskatāma tāda sabiedrība kā Sotacarbo, kas veic darbību sabiedriskās interesēs atbilstoši likumam, ja šai darbībai piemīt bezpeļņas raksturs un ja to pilnībā finansē valsts.

24. Šie argumenti nav pārliecinoši. Tiesa jau ir nospriedusi, ka publiska bezpeļņas iestāde principā neatrodas ārpus uzņēmuma jēdziena EKL 87. panta izpratnē ( ). Katrā gadījumā tiesas sēdē pārstāvētie lietas dalībnieki neapstrīdēja, ka Sotacarbo darbojas ar mērķi gūt peļņu. Tāpat netiek apšaubīts, ka šajā sakarā nav nozīmes minētās vienības juridiskajam statusam vai finansēšanas veidam ( ). Turklāt tas, ka šai vienībai ar likumu tika uzticēti ar sabiedriskajām interesēm saistīti pienākumi, nebūtu uzskatāms par noteicošo ( ), ja šie pienākumi neatbilst solidaritātes pienākumam atbilstoši Tiesas definīcijai ( ).

25. Atbilstoši konkurences noteikumiem uzņēmumu raksturo tieši tas, ka tas veic “ekonomisku darbību”. Ar ekonomisku darbību Tiesa saprot ikvienu “darbību, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā tirgū” ( ). Šajā gadījumā šķiet, ka Sotacarbo mērķi cita starpā ir attīstīt jaunas ogļu izmantošanas tehnoloģijas un nodrošināt speciālistu atbalstu administrācijām, valsts iestādēm un sabiedrībām, kuras ir ieinteresētas šo tehnoloģiju attīstībā. Pēc vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē esošās papildu pārbaudes un papildu informācijas saņemšanas man šķiet pamatoti pieņemt, ka šādai darbībai, kas paredz piedalīšanos jaunu rūpniecisko izstrādājumu izstrādāšanā un preču piedāvāšanā noteiktā tirgū, ir ekonomisks raksturs.

26. Tādējādi noteikumi par valsts atbalstu ir piemērojami izskatāmajā lietā, un tādēļ ir jāpārbauda, vai ir izpildīti dažādie atbalstam piemērojamie kumulatīvie nosacījumi.

B – Vai pastāv ekonomiskas priekšrocības

27. Lai novērtētu, vai minētā režīma piemērošana ir valsts atbalsts, vispirms ir jānoskaidro, vai tas rada priekšrocību tā saņēmējam. Šķiet, ka nav apšaubāms, ka Likums Nr. 273/02 rada priekšrocības uzņēmumam. Šajā lietā nevienprātība drīzāk attiecas uz šo priekšrocību izcelsmi un saņēmēju. Saskaņā ar Enirisorse viedokli šajā lietā minētās priekšrocības izriet no pasākuma, kura mērķis ir atbrīvot Sotacarbo no tās pienākuma atpirkt akcionāru akcijas izstāšanās gadījumā. Pārējie lietas dalībnieki tieši pretēji uzskata, ka priekšrocības patiesībā ir iespēja izstāties izņēmuma kārtā, kādas Enirisorse ir piešķīris Itālijas tiesību akts.

28. Manuprāt, grūtības rada valsts tiesību aktu neviennozīmība, kā tā izriet no lietas materiāliem.

29. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecībā uz valsts atbalstu veidojošo priekšrocību novērtējumu īpaša nozīme ir katras lietas konkrētajiem apstākļiem ( ). Izskatāmajā lietā paliek neskaidrības jautājumā par to, vai šajā lietā minētā izstāšanās no sabiedrības ir vai nav pakļauta vispārējām tiesību normām par izstāšanos no komercsabiedrībām atbilstoši Civiltiesību kodeksa 2437. pantā noteiktajam. Šajā jautājumā lietas dalībniekiem ir atšķirīgi viedokļi, rīkojums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu neietver izšķirošus faktus un tiesas sēde nesniedza skaidrību. Šis precizējums lielā mērā noteiks atbildi, kas Tiesai jāsniedz uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu. Lai prejudiciālais nolēmums būtu lietderīgs, manuprāt, ir jānošķir divi iespējamie gadījumi.

30. Gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka Enirisorse izstāšanās izriet no izstāšanās tiesībām atkāpes veidā no vispārējo tiesību normām, manuprāt, būtu jālemj, ka Likuma Nr. 273/02 apstrīdētajiem noteikumiem nav valsts atbalsta rakstura.

31. Protams, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka “ar atbalsta jēdzienu saprot ne tikai pozitīvus atbalstus, bet arī intervences pasākumus, kuri dažādos veidos samazina izdevumus, kas parasti tiek segti no uzņēmuma budžeta un kam piemīt tāds pats raksturs, un kam ir identiskas sekas, kaut arī šie intervences pasākumi tiešā šā vārda nozīmē nav subsīdijas” ( ). No šāda viedokļa noteikums, kas dod iespēju atbrīvot sabiedrību no tās akcionāru rīcībā esošo akciju atpirkšanas kā ieguldījumu šajā sabiedrībā, šķiet, sniedz tā saņēmējam ekonomiskas priekšrocības, ciktāl šāds atbrīvojums nebūtu iespējams, ja piemērotu parastos noteikumus izstāšanās jomā.

32. Tomēr šāda analīze nav pietiekama. Tā balsīta uz nepilnīgu priekšstatu par šo problēmu. Tā salīdzina vienīgi situāciju, kas izriet no Likuma Nr. 273/02 (atteikšanās no akciju atpirkšanas gadījumā, ja tiek īstenotas tiesības izstāties no sabiedrības) piemērošanas, ar situāciju, kas izriet no Civiltiesību kodeksa 2437. panta (princips par tiesībām uz akciju atpirkšanu izstāšanās gadījumā). Šķiet, ka šajā gadījumā Likums Nr. 273/02 nav nodalāms no Likuma Nr. 140/99. Šie divi noteikumi veido vienu režīmu. Šis režīms ir jāņem vērā, lai veiktu nepieciešamo kvalifikāciju. Saskaņā ar Likuma Nr. 140/99 noteikumiem Sotacarbo akcionāriem ir tiesības izņēmuma kārtā izstāties no šīs sabiedrības. Šādā gadījumā saskaņā ar vispārējām tiesību normām akcionāriem nebūtu iespējas izstāties. Tā rezultātā Sotacarbo nebūtu jābaidās par kapitāla zaudējumiem. Tādējādi nevarētu uzskatīt, ka tāds likums kā Likums Nr. 273/02, kas ierobežo tiesības uz akciju atpirkšanu gadījumā, ja šīs sabiedrības akcionāri veic izstāšanos izņēmuma kārtā, atbrīvo šo sabiedrību no maksājuma, kas principā tai būtu jāveic. Šā likuma mērķis ir tikai nodrošināt, lai Sotacarbo kapitālu neietekmē šāda veida priekšrocības, kas piešķirtas dažiem akcionāriem. Faktiski tas nozīmē, ka tiek neitralizētas Enirisorse piešķirtās priekšrocības, kas izpaudās kā izņēmuma veida izstāšanās iespēja. Šī likuma iedarbība nemaz neparedz ekonomiskas priekšrocības par labu Sotacarbo Līguma noteikumu izpratnē.

33. Vērtējums būtu pavisam atšķirīgs, ja Enirisorse būtu tiesības izstāties atbilstoši vispārējo tiesību normām. Šajā otrajā gadījumā Likums Nr. 140/99 ir jāuztver kā tāds, kas apstiprina atsevišķu dalībnieku tiesības izstāties no sabiedrības saskaņā ar vispārējo tiesību normu noteikumiem. Tādējādi Likuma Nr. 273/02 vienīgās sekas būtu Sotacarbo atbrīvošana no akciju atpirkšanas pienākuma, kādu šajā jomā paredz vispārējās tiesību normas. Šāds atbrīvojums acīmredzami piešķir ekonomiskas priekšrocības sabiedrībai, kam šāds atbrīvojums piešķirts. Ciktāl šīs priekšrocības quid pro quo neatbilst atkāpes veidā paredzētai iespējai izstāties, tiktāl ir jāizvērtē, vai ir izpildīti pārējie nosacījumi, lai šīs priekšrocības uzskatītu par atbalstu.

34. Jāteic, ka, ņemot vērā lietas materiālus, pirmais pieņēmums šķiet ticamāks. Civiltiesību kodekss ietver ierobežojošu gadījumu, kad pieļaujama izstāšanās, uzskaitījumu ( ), un nešķiet, ka Enirisorse izstāšanās ietilptu kādā no šiem gadījumiem. Tas, ko savā iesniedzējtiesā celtajā prasībā prasa Enirisorse, ir Civiltiesību kodeksa 2437. pantā paredzēto izstāšanās noteikumu piemērošana, proti, akciju atpirkšana, ārpus šajā pantā paredzēto izstāšanās tiesību piemērošanas. Ja šādu interpretāciju apstiprinātu tiesa a quo, no tā būtu jāsecina, ka, tā kā minētais pasākums nesniedz nekādas priekšrocības tā saņēmējam, tad tas nav uzskatāms par valsts atbalstu.

35. Tomēr Tiesai izskatāmajā lietā nav jālemj par valsts tiesību interpretāciju un piemērošanu. Tas ir tikai valsts tiesas kompetencē. Ja šī tiesa secinās, ka izstāšanās notikusi saskaņā ar Civiltiesību kodeksa 2437. pantu, tai būs jākonstatē, ka Likums Nr. 273/02 piešķir priekšrocības sabiedrībai Sotacarbo, un tādējādi tai būs jāpārbauda, vai ir izpildīti citi noteikumi, lai pasākumu atzītu par valsts atbalstu.

C – Citi atbalsta nosacījumi

36. Pieņemot, ka noteikums par priekšrocībām būtu izpildīts, Itālijas valdība uzskata, ka minētais trešais un ceturtais nosacījums šajā gadījumā nav izpildīts. Ja Tiesa uzskata par nepieciešamu lemt par šo jautājumu, ir jāatgādina, ka tādas priekšrocības, kādas ir paredzētas minētajos tiesību aktos, ir vērstas uz to, lai atbrīvotu uzņēmumu no izmaksām, kas tam parasti būtu jāsedz saistībā ar ikdienas pārvaldību vai parastās uzņēmējdarbības veikšanu, un principā izkropļo konkurences nosacījumus ( ). Tā kā nav pierādīts, ka saņēmējas sabiedrības darbībai nav nevienas līdzvērtīgas darbības kopējā tirgus iekšienē, iespējams, ir notikusi konkurences izkropļošana. Uz šī paša pamata nevar apšaubīt šāda pasākuma ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.

37. Gadījumā, ja tiktu pierādīts, ka pastāv priekšrocības, tad it īpaši ir jāizvērtē pirmais obligātais nosacījums, lai pasākumu atzītu par valsts atbalstu. Atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas viedokli, “lai priekšrocības varētu kvalificēt kā valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tām jābūt, no vienas puses, tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, no otras puses, piedēvētām valstij” ( ).

38. Nosacījums par piedēvēšanu šajā gadījumā ir pilnībā izpildīts. Minētās priekšrocības izriet no pieņemtajiem tiesību aktiem. Fakts, ka šis pasākums piešķir tikai hipotētiskas priekšrocības, kas pakļautas izstāšanās tiesībām, nav noteicošais. No tā, vai šīs tiesības tiek vai netiek pildītas, izriet tas, ka akcionāru kā privāto aizdevēju tiesības netiek ievērotas un tādējādi sabiedrības pienākumi pret tās akcionāriem ir atviegloti. Sabiedrībai tādējādi pieder neatmaksājams kapitāls, kuram vairs nav aizdevuma rakstura un kuru sabiedrībai nav jābaidās zaudēt izstāšanās gadījumā. No tā izriet, ka priekšrocības par labu Sotacarbo rada tieši šī tiesiskā iejaukšanās un tās nav atkarīgas no minēto akcionāru pieņemtā lēmuma.

39. Principā atliek tikai noskaidrot, vai šādas priekšrocības var uzskatīt par priekšrocībām, kas izriet no valsts līdzekļu nodošanas.

40. Šajā sakarā Itālijas valdība apgalvo, ka minētais režīms nerada “papildu izmaksas” valsts budžetā. Šis režīms tika ieviests tikai attiecību mainīšanai starp publisku sabiedrību un tās privātiem dalībniekiem par labu publiskajai sabiedrībai. Šai sabiedrībai piešķirtās priekšrocības tātad finansē privāti līdzekļi. Turklāt, tā kā Sotacarbo kapitāls pilnībā tika finansēts no valsts līdzekļiem, tad šis atbrīvojums no akciju atpirkšanas nav pamats jauniem valsts izdevumiem. Priekšrocības netika apmaksātas, valstij veicot finansiālu ieguldījumu, kas būtu nodalīts no ieguldījuma, ko valsts veica, sabiedrību izveidojot.

41. Ir taisnība, ka, ja piemēro Tiesas spriedumā lietā Sloman Neptun izteikto viedokli, tad ir jāuzskata, ka apstrīdētās priekšrocības ir pieņemtā tiesiskā režīma “neatņemama sastāvdaļa” ( ). Tas nozīmētu, ka pirmais nosacījums, lai konstatētu, ka piešķirts valsts atbalsts, nebūtu izpildīts.

42. Tomēr es uzskatu, ka šāda pieeja nav apmierinoša.

43. Protams, visus valsts pasākumus, kuru mērķis ir sniegt ekonomiskas priekšrocības uzņēmumiem un iespaidot konkurences noteikumus iekšējā tirgū, nevar kvalificēt kā valsts atbalstu. Nav šaubu, ka EKL 87. panta 1. punktā noteiktais aizliegums neattiecas uz priekšrocībām, kas izriet no vienkāršām atšķirībām starp dalībvalstu tiesību aktiem. No tā izriet, ka ir svarīgi precīzi nodalīt apstākļus, kuros priekšrocību piešķiršana būtu pakļaujama Kopienu valsts atbalsta režīmam.

44. Savā judikatūrā Tiesa, šķiet, vēlas nošķirt izkropļojumus, kas izriet no tādu noteikumu pieņemšanas, kuri regulē ekonomiskās darbības, un izkropļojumus, kuru cēlonis ir valsts līdzekļu nodošana atsevišķiem uzņēmumiem ( ). Tikai šie pēdējie minētie izkropļojumi var ietekmēt konkurences nosacījumus. Pirmie ir jāpieņem tiktāl, ciktāl to vienīgais mērķis ir noteikt apstākļus, kādos uzņēmums veic savu darbību un kādos tiek ražotas preces vai sniegti pakalpojumi.

45. Pamatojums šādai nošķiršanai ir viegli saprotams. Tiesa tādējādi vēlas izvairīties no Kopienas noteikumu ietekmes paplašināšanas uz konkurences izkropļojumiem, kas vienkārši ir saistīti ar nevienlīdzību, kas radusies no likumdevēju veiktās izvēles dalībvalstīs. Šāda piesardzība izriet no vēlmes neaizskart dalībvalstīm rezervēto kompetenci. Ir jāuzmanās no tā, ka pārliecīga atbalsta režīma paplašināšana novestu pie tā, ka dalībvalstu ekonomiskās politikas lēmumi tiktu pakļauti Kopienas iestāžu kontrolei, nenošķirot, vai tā ir tieša iejaukšanās tirgū vai vispārējs ekonomisko darbību reglamentējošs pasākums. Turklāt no tā izrietētu nozīmīgs pienākumu palielinājums, kas šajā jomā uzlikts Kopienas uzraudzības iestādēm – Komisijai un Tiesai.

46. Ir skaidrs, ka Kopienas valsts atbalsta režīma mērķis nav kontrolēt visu dalībvalstu likumdevēju pieņemto lēmumu iespaidu uz konkurenci iekšējā tirgū. Tā mērķis ir tikai identificēt konkurences izkropļojumus, kas izriet no dalībvalsts vēlmes piešķirt atsevišķiem uzņēmumiem īpašas priekšrocības, izdarot atkāpes šīs valsts vispārējā politikas nostājā.

47. Tātad tiesas noteiktie ierobežojumi ir pilnībā leģitīmi. Tomēr man šķiet, ka ar kritēriju par valsts līdzekļu nodošanu, ko parasti piemēro Tiesa, nevar šos ierobežojumus pareizi piemērot un pamatot. Šajā sakarā labāk būtu izmantot kritēriju par selektīvo raksturu, kas arī izriet no Tiesas judikatūras. Šāda izvēle balstās uz trim pamatiemesliem.

48. Vispirms līdzekļu nodošanas kritērijs ne vienmēr ir atbilstošs. Var izrādīties, ka regulējošs pasākums ietver netiešas izmaksas valsts budžetam, kas var būt lielākas par izmaksām, kas izriet no valsts līdzekļu nodošanas pasākuma ( ).

49. Otrkārt, selektīvā rakstura kritērijs ir piemērotāks, lai pamatotu Tiesas izvirzītos ierobežojumus. Ir skaidrs, ka atšķirības dalībvalstu ekonomiskajā un nodokļu politikā varētu sniegt zināmas ekonomiskas priekšrocības atsevišķiem uzņēmumiem, kas darbojas kopējā tirgū. Uzņēmums, kura ienākumus apliek ar nodokli 20 % apmērā, gūst ekonomiskas priekšrocības salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas atrodas citā dalībvalstī, kurā piemēro nodokli 30 % apmērā. Tomēr šāds gadījums nepamato valsts atbalsta režīma piemērošanu. Šādā gadījumā konkurences priekšrocības ir vienkārši tiesisko un ekonomisko atšķirību rezultāts, kas izriet no dalībvalstu tiesībām uz autonomiju likumdošanas jomā. Savukārt, ja šis uzņēmums saņem nodokļu atbrīvojumus 5 % apmērā tādos gadījumos, kad šāds pats uzņēmums citās dalībvalstīs būtu pakļauts 20 % lielam nodoklim, tiktu uzskatīts, ka pastāv valsts atbalsts, kaut gan salīdzinoši šī uzņēmuma saņemtās priekšrocības būtu mazākas nekā pirmajā gadījumā. Tas ir izskaidrojams ar to, ka šajā gadījumā dalībvalsts paredz labvēlīgāku attieksmi uzņēmumiem vai uzņēmumu grupām atkāpes veidā no šīs dalībvalsts vispārējā tiesiskā regulējuma. Būtu jāsoda tikai par izkropļojumiem, kas izriet no šādas labvēlīgākas attieksmes.

50. Visbeidzot, tiktāl, ciktāl pieaug valsts un privāto ekonomisko darbību savstarpēja mijiedarbība, ir jāuzmanās no tā, ka dalībvalstis varētu vēlēties izmantot savā rīcībā esošo tiesiskā regulējuma varu, lai ieteiktu vai uzliktu par pienākumu privātajiem ekonomiskās darbības subjektiem samazināt dažu uzņēmumu izdevumus. Vai atsevišķi pasākumi būtu jāuzskata par tādiem, kas nav valsts atbalsts tikai tādēļ, ka tie neparedz valsts līdzekļu nodošanu? Ja tas tā būtu, liela daļa valsts pasākumu, kuru ietekme izpaustos valsts atbalsta veidā, netiktu pakļauti Kopienas iestāžu kontrolei. Šāds rezultāts acīmredzami būtu pretrunā Līguma mērķiem un Tiesas judikatūrā noteiktajiem principiem. Tāpēc es iesaku atgriezties pie selektīvā rakstura kritērija.

51. Kā to Tiesai ir ieteicis ģenerāladvokāts Darmons [Darmon] lietā SlomanNeptun, tikai selektīvā rakstura kritērijs var nošķirt ekonomiskās darbības vispārējā regulējuma pasākumus, kurus nevar apstrīdēt Līguma noteikumi valsts atbalsta jomā, no ekonomiskās un nodokļu intervences pasākumiem, kuri ir jākontrolē ( ). Starp citu, Tiesa jau ir atzinusi, ka “atbalsts nav obligāti jāfinansē ar valsts līdzekļiem, lai to uzskatītu par valsts atbalstu” ( ).

52. Vēl ir jāsniedz precīza selektīvā rakstura jēdziena definīcija. No judikatūras izriet, ka ne visi pasākumi, kas sniedz īpašas priekšrocības uzņēmumu grupai, neizbēgami ir uzskatāmi par “selektīva rakstura” pasākumiem. Ir jāizdara nošķiršana. Ikviens pasākums, kas dažos gadījumos paredz īpašu attieksmi, kā rezultātā šajās situācijās esošie uzņēmēji saņem ekonomiskas priekšrocības, ir jāizvērtē tā vispārējā režīma ietvaros, uz kuru tās attiecas. Ja attiecīgā dalībvalsts var pierādīt, ka šis pasākums ir pamatojams ar attiecīgā tiesību akta vispārējo sistēmu un mērķi, tad to nevar uzskatīt par selektīva rakstura pasākumu Līguma izpratnē, ja vien šim aktam ir likumīgs mērķis ( ). Pasākumu var uzskatīt par selektīva rakstura pasākumu tikai gadījumā, ja īpašo attieksmi nevar pamatot ar vispārējo sistēmu vai ja tas neizriet no viendabīgas sistēmas piemērošanas, kurai tie ir pakļauti. Šādā gadījumā var pamatoti uzskatīt, ka šāda pasākuma vienīgais pamatojums ir īpaša attieksme pret noteiktu uzņēmumu grupu. Tātad tas nav tikai pasākuma atkāpes raksturs no tiesību viedokļa, kas nosaka, vai pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu ( ). Šajā jomā nepietiek ar formālu analīzi, ir jāveic lietas vērtējums pēc būtības. Ikviens pasākums ir selektīva rakstura pasākums, ja tas palīdz atsevišķiem uzņēmumiem nonākt labvēlīgākā ekonomiskajā situācijā nekā citi uzņēmumi, kas atrodas līdzvērtīgā situācijā, no tā izrietošās izmaksas sabiedrībai skaidri nepamatojot ar taisnīgu izmaksu sadalīšanas sistēmu ( ).

53. Ja vadās no šī viedokļa, kļūst skaidrs, ka pasākums, kas atbrīvo Sotacarbo no akciju atpirkšanas no akcionāriem, kuri izmantojuši izstāšanās tiesības, tad, ja atbilstošo Civiltiesību kodeksa noteikumu piemērošana parasti paredzētu šādu atpirkšanu, ir nepamatotas selektīva rakstura priekšrocības par labu šai sabiedrībai. Šādam pasākumam piemīt visi priekšnoteikumi, lai to uzstatītu par valsts atbalstu. Tomēr atgādināšu, ka šāds secinājums ir piemērojams tikai tad, ja iepriekš ir pierādīts, ka šāda izstāšanās būtu bijusi iespējama atbilstoši vispārējām tiesību normām.

IV – Kopsavilkums

54. No šīs analīzes izriet, ka, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, ir jānošķir divi iespējami gadījumi.

55. Gadījumā, ja tiktu pierādīts, ka šajā lietā minētā izstāšanās izriet no izņēmuma rakstura tiesībām atkāpes veidā no atbilstošajās Civiltiesību kodeksa normās paredzētajiem izstāšanās nosacījumiem, būtu jāuzskata, ka tāds režīms, kā ar Likumu Nr. 273/02 ieviestais, kas dod valsts kontrolētas sabiedrības akcionāriem tiesības izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu, nav uzskatāms par valsts atbalstu par labu šai sabiedrībai.

56. Turpretī gadījumā, ja šī izstāšanās neizriet no izņēmuma rakstura tiesībām, bet to pieļauj vispārējo tiesību normu noteikumi, būtu jāuzskata, ka šāds režīms ir valsts atbalsts Līguma izpratnē un tātad par to iepriekš būtu jāinformē Komisija.

57. Valsts tiesai ir jānosaka, vai minētajā lietā izstāšanās tiek veikta saskaņā ar vispārējo tiesību normu nosacījumiem par izstāšanos no komercsabiedrībām.

V – Secinājumi

58. Līdz ar to es iesaku Tiesai uz Tribunale di Cagliari iesniegtajiem jautājumiem atbildēt šādi:

EKL 87. panta 1. punkts un EKL 88. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds režīms, kāds ir ieviests ar 2002. gada 12. decembra Likumu Nr. 273/02, kas ļauj valsts kontrolētas sabiedrības akcionāriem izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu, nav uzskatāms par valsts atbalstu šo noteikumu izpratnē un Eiropas Kopienu Komisija par to iepriekš nebija jāinformē, ja vien netiek pierādīts, ka šo izstāšanos var veikt saskaņā ar vispārējo tiesību normu izstāšanās jomā. Šādā gadījumā šāda veida režīms ir jāuzskata par valsts atbalstu, par kuru būtu bijis Komisiju jāinformē iepriekš.