ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Padomes 2001. gada 23. jūlija Regulas (EK) Nr. 1515/2001 par pasākumiem, kurus Kopiena drīkst veikt aizsardzībai pret dempingu un subsidētu importu pēc ziņojuma, ko pieņēmusi PTO Strīdu izšķiršanas organizācija (OV L 201, 10. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 11. nod., 38. sēj., 50. lpp.), 1. panta 1. punktā šie pasākumi ir noteikti šādi: “1. Kad SIO [Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu izšķiršanas organizācija] pieņem ziņojumu par Kopienas pasākumu, kas noteikts saskaņā ar [Padomes 1995. gada 22. decembra] Regulu (EK) Nr. 384/96 [par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 56, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 11. nod., 10. sēj., 45. lpp.)], [Padomes 1997. gada 6. oktobra] Regulu (EK) Nr. 2026/97 [par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV L 288, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 11. nod., 10. sēj., 78. lpp.)] vai šo regulu (“apstrīdētais pasākums”), Padome ar vienkāršu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma, kurš sagatavots pēc apspriešanās ar Padomdevēju komiteju, kas izveidota saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 384/96 15. pantu vai Regulas (EK) Nr. 2026/97 25. pantu (turpmāk tekstā – “Padomdevēja komiteja”), atbilstīgi situācijai drīkst pieņemt vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem: a) atcelt vai grozīt apstrīdēto pasākumu; vai b) pieņemt jebkādus citus pasākumus, kurus uzskata par piemērotiem konkrētajos apstākļos.”
8

Šīs procedūras gaitā NDS divām uzņēmumu grupām, tostarp kandidātiem, nosūtīja lūgumus precizēt to piedāvājumus. Lūgumi tika nosūtīti, pirmkārt, SAG ELV Slovensk a.s., FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe a.s. un TESLA Stropkov a.s. (turpmāk tekstā – “SAG ELV u.c.”), kā arī, otrkārt, Autostrade per l’Italia SpA, EFKON AG un Stalexport Autostrady SA (turpmāk tekstā – “Slovakpass”). Papildus jautājumiem saistībā ar katru piedāvājumu, kas attiecās uz to tehniskajiem aspektiem, šīm abām grupām tika lūgts sniegt paskaidrojumus par piedāvātajām pārmērīgi zemajām cenām. Uz šiem lūgumiem tika sniegtas atbildes.
16

Oberster Gerichtshof, izskatot kasācijas sūdzību, uzdod šajā lietā jautājumu par to, kādos apstākļos reklāma, kas izvietota, izmantojot Austrijas preču zīmi “Wintersteiger” tīmekļa vietnē, kas darbojas, izmantojot valsts pirmā līmeņa domēna nosaukumu “de”, var būt pamats Austrijas tiesu jurisdikcijai, lai saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu izskatītu pieteikumu, ar kuru lūdz uzdot izbeigt izmantošanu. Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai formulējums “vietas [..], kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu” [Regulas Nr. 44/2001] 5. panta 3. punktā, ja tiek apgalvots valsts, kurā celta prasība, preču zīmes pārkāpums, ko izdarījusi citā dalībvalstī reģistrēta persona, izmantojot šai preču zīmei identisku atslēgvārdu (“AdWord”) interneta meklētājprogrammā, kas savus pakalpojumus piedāvā dažādos valstu pirmā līmeņa domēnos, ir jāinterpretē tādējādi, ka: a) piekritība ir pamatota vienīgi tad, ja atslēgvārds tiek izmantots tādās meklētājprogrammu interneta vietnēs, kurām ir attiecīgās valsts, kurā prasība celta, pirmā līmeņa domēns; b) piekritība ir pamatota vienīgi tad, ja attiecīgā meklētājprogrammas interneta vietne, kurā tiek izmantots atslēgvārds, ir pieejama valstī, kurā prasība celta; c) piekritība ir atkarīga no tā, vai papildus tīmekļa vietnes pieejamībai ir izpildītas kādas citas prasības? 2) Ja atbilde uz [pirmā jautājuma c) apakšpunktu] ir apstiprinoša: pēc kādiem kritējiem ir jānosaka, vai, izmantojot valsts, kurā prasība celta, preču zīmi kā atslēgvārdu (“AdWord”) citas valsts, nevis attiecīgās valsts, kurā prasība celta, pirmā līmeņa domēna meklētājprogrammas interneta vietnē, piekritība ir pamatota saskaņā ar [Regulas Nr. 44/2001] 5. panta 3. punktu?”
12

Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), 5. noteikumā ar virsrakstu “Pieteikuma iesniegšana” ir paredzēts: “1. [ITSB] atzīmē pieteikumu veidojošos dokumentus ar to saņemšanas datumu un pieteikuma lietas numuru. [ITSB] nekavējoties izsniedz pieteicējam kvīti, kurā iekļauj vismaz lietas numuru, zīmes atveidojumu, aprakstu vai citu identificēšanas pazīmi, dokumentu raksturu un skaitu, kā arī to saņemšanas datumu. 2. Ja pieteikumu saskaņā ar Regulas 25. pantu iesniedz dalībvalsts centrālajā rūpnieciskā īpašuma birojā vai Beniluksa Preču zīmju birojā, attiecīgais birojs numurē visas pieteikuma lappuses ar arābu cipariem. Pirms pieteikuma tālāknosūtīšanas birojs, kurā pieteikums iesniegts, marķē dokumentus, atzīmējot pieteikumā saņemšanas datumu un lappušu skaitu. Birojs, kurā pieteikums iesniegts, nekavējoties izsniedz pieteicējam kvīti, kurā iekļauj vismaz dokumentu raksturu un skaitu, kā arī to saņemšanas datumu. 3. Ja [ITSB] saņem pieteikumu, ko nosūtījis dalībvalsts centrālais rūpnieciskā īpašuma birojs vai Beniluksa Preču zīmju birojs, tas atzīmē uz pieteikuma saņemšanas datumu un lietas numuru, kā arī nekavējoties izsniedz pieteicējam kvīti saskaņā ar 1. punkta otro teikumu, norādot datumu, kurā pieteikums saņemts [ITSB].”
35

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam šajā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Savienības tiesības, tomēr, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību izmantošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. it īpaši 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C-228/96 Aprile, Recueil, I-7141. lpp., 18. punkts, un 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-472/08 Alstom Power Hydro, Krājums, I-623. lpp., 17. punkts).
25

Iepriekš minēto režīmu var uzskatīt par atbilstošu Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru gadījumā, kad ražošanas līdzekli lieto gan uzņēmējdarbībai, gan privātām vajadzībām, nodokļu maksātājs saistībā ar PVN var izvēlēties, vai pilnībā iekļaut šo mantu sava uzņēmuma aktīvos, vai arī to pilnībā saglabāt savā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tiktāl, ciktāl to faktiski lieto uzņēmējdarbībai (skat. 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-434/03 Charles un Charles-Tijmens, Krājums, I-7037. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C-72/05 Wollny, Krājums, I-8297. lpp., 21. punkts).
Ne no Monreālas konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju 19., 22. un 29. panta, ne arī no kādiem citiem šīs konvencijas noteikumiem neizriet, ka tās autori būtu paredzējuši pasargāt gaisa pārvadātājus no visu citu veidu prasījumiem, kas nav paredzēti šajās tiesību normās, īpaši tiem, ko varētu sagaidīt no valsts iestādēm, lai standartizētā un tūlītējā veidā atlīdzinātu kaitējumu, kas izpaužas kā neērtības sakarā ar kavēšanos pasažieru gaisa pārvadājumos, neciešot neērtības, kas saistītas ar prasības pieteikumu par ciestajiem zaudējumiem iesniegšanu tiesās.

Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos, 7. pantā paredzētais kompensācijas pasākums neietilpst Monreālas konvencijas piemērošanas jomā. Laika zudums, kuru rada ilgstoša lidojuma kavēšanās, kas ir uzskatāms par neērtību Regulas Nr. 261/2004 izpratnē un ko nevar kvalificēt kā “zaudējumus, kas radušies aizkavēšanās dēļ” Monreālas konvencijas 19. panta izpratnē, tādējādi neietilpst tās 29. panta piemērošanas jomā. Turklāt no laika zuduma identiski cieš visi kavēto lidojumu pasažieri un tādējādi to ir iespējams atlīdzināt, izmantojot standartizētu pasākumu, bez nepieciešamības jebkādā veidā izvērtēt katra attiecīgā pasažiera individuālo situāciju. Tādējādi šādu pasākumu var piemērot tūlītēji. Turklāt ne vienmēr pastāv cēloņsakarība starp faktisku kavēšanos, no vienas puses, un laika zudumu, kas ir uzskatāms par būtisku, lai noteiktu, ka pastāv tiesības uz kompensāciju Regulas Nr. 261/2004 izpratnē, vai aprēķinātu šīs kompensācijas apmēru, no otras puses. Tādējādi pienākums, kas izriet no Regulas Nr. 261/2004 un kura mērķis ir izmaksāt kompensāciju pasažieriem, kuru lidojums ilgstoši kavējas, šķiet, atbilst Monreālas konvencijas 29. pantam un to papildina, ciktāl tas ir piemērojams pirms šajā pantā paredzētās tiesību normas.

(sal. ar 46.–49., 52., 53. un 55.–57. punktu)
Ja nav speciālu tiesību normu, kas būtu piemērojamas ierēdņiem un darbiniekiem, un ja iestāžu, uz kurām attiecas strīdīgie paziņojumi par konkursiem, iekšējos reglamentos nav attiecīgu tiesību normu, neviens dokuments neļauj secināt, ka tiesiskās attiecības starp šīm iestādēm un to ierēdņiem un darbiniekiem, uz kurām attiecas paziņojums par konkursu, ir pilnībā izslēgtas no Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas, piemērošanas jomas, kuras 1. pantā ir skaidri noteikts, kādas ir iestāžu darba valodas. A fortiori tas pats attiecas uz tiesiskajām attiecībām starp iestādēm un ārējo konkursu kandidātiem, kuri parasti nav nedz ierēdņi, nedz darbinieki.

Saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 2. punktu, ko lasa kopā ar Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas, 5. pantu, kurā ir paredzēts, ka Eiropas Kopienu Oficiālais Vēstnesis tiek izdots visās oficiālajās valodās, paziņojumiem par atklātiem konkursiem ir jābūt pilnībā publicētiem visās oficiālajās valodās.

Tā kā šajās tiesību normās nav paredzēts neviens izņēmums, vēlāk visās oficiālajās valodās publicējot grozījumus, kuros bija iekļauta tikai neliela apmēra informācija, netiek labots tas, ka Oficiālajā Vēstnesī netika publicēta paziņojumu par konkursiem pilnā versija visās oficiālajās valodās. Katrā ziņā, pat ja šajos grozījumos bija iekļauta noteikta apmēra informācija par konkursu, pieņemot, ka Eiropas Savienības pilsoņi lasa Eiropas Kopienu Oficiālo Vēstnesi savā dzimtajā valodā un ka šī valoda ir viena no Savienības oficiālajām valodām, iespējamajam kandidātam, kura dzimtā valoda nebija viena no valodām, kurās tika publicēts strīdīgo paziņojumu par konkursiem pilnais teksts, pirms izlemt, vai viņš vēlas kandidēt uz kādu no šiem konkursiem, bija jāizmanto šis vēstnesis vienā no šīm valodām un jālasa paziņojums šajā valodā. Šādam kandidātam tika radīts nelabvēlīgāks stāvoklis salīdzinājumā ar kandidātu, kura dzimtā valoda bija viena no valodām, kurās tika publicēts strīdīgo paziņojumu par konkursiem pilnais teksts, – gan saistībā ar šo paziņojumu pareizu izpratni, gan saistībā ar pieteikuma šim konkursam sagatavošanas un nosūtīšanas termiņu.

Šis nelabvēlīgais stāvoklis ir sekas šo publikāciju dēļ radītai nevienlīdzīgai attieksmei valodas dēļ, kas aizliegta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantā un Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punktā. Proti, izmantojot ierobežotas publicēšanas praksi, netiek ievērots samērīguma princips, un tādēļ šī prakse ir uzskatāma par diskrimināciju valodas dēļ, kas aizliegta Civildienesta noteikumu 1.d pantā.

(sal. ar 71.–75. un 77. punktu)
Vienlīdzīgas attieksmes princips tomēr prasa, ka, Komisijai pieņemot konkrētu metodi, lai noteiktu, vai var tikt sauktas pie atbildības mātessabiedrības, kuru meitassabiedrības ir bijušas vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās dalībnieces, izņemot īpašus apstākļus, tai ir jāpamatojas uz vieniem un tiem pašiem kritērijiem visu šo mātessabiedrību gadījumā. Tomēr, ja Komisija nolemj saukt mātessabiedrības pie atbildības tikai tad, ja pierādījumi pierādīs izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu attiecībā uz meitassabiedrībām (tā sauktā “divkāršā” metode), un tādējādi tā atsakās piemērot tikai izšķirošas ietekmes pieņēmumu, Komisija nevar saukt pie solidāras atbildības mātessabiedrību par tās meitassabiedrībai uzlikta naudas soda samaksu, pamatojoties tikai uz attiecīgo pieņēmumu, izturoties pret to diskriminējoši salīdzinājumā ar pārējām mātessabiedrībām.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno šādu ietekmi. Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai varētu prezumēt, ka pēdējā faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniegs pietiekamus pierādījumus, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomi.

Ja lēmums par Savienības konkurences tiesību noteikumu piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un skar vainojamības pārkāpumā noteikšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu. Tādējādi saistībā ar mātessabiedrību, kas ir atzīta par atbildīgu par tās meitassabiedrības pārkāpumu veidojošo rīcību, šādā lēmumā principā ir jābūt ietvertam detalizētam to apstākļu izklāstam, kas pamato šīs sabiedrības atzīšanu par vainojamu attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā.

Tādējādi Komisijas aizstāvības tiesības neietver iespēju tai aizstāvēt šāda lēmuma tiesiskumu pret diskriminācijas apgalvojumiem, tiesvedības laikā sniedzot pierādījumus, kuri pierāda kādas mātessabiedrības atbildību, bet kuri nav ietverti šajā lēmumā.

(sal. ar 75. un 79. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 – Piemērojamība laikā – Dalībvalsts, kas pievienojās Eiropas Savienībai 2004. gadā – Nolēmumu atzīšana un izpilde – Atteikuma pamati – Prasība izpildīt pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī nolēmumu, kas citā dalībvalstī pieņemts pirms regulas spēkā stāšanās pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī – Spēkā stāšanās jēdziens regulas 66. panta 2. punkta izpratnē – Nosacījums par spēkā esamību pieprasītā nolēmuma pieņemšanas brīdī gan izcelsmes dalībvalstī, gan pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī – Regulas piemērojamība tikai attiecībā uz laikposmu pēc šīs spēkā stāšanās

(Padomes Regulas Nr. 44/2001 66. panta 2. punkts)

Summary

Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 66. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka, lai varētu piemērot šo regulu attiecībā uz nolēmuma atzīšanu un izpildi, ir nepieciešams, lai šī nolēmuma pieņemšanas brīdī šī regula būtu bijusi spēkā gan izcelsmes dalībvalstī, gan arī dalībvalstī, kurā lūgts atzīt un izpildīt šo nolēmumu.

Būtībā Regulā Nr. 44/2001 paredzēto vienkāršoto atzīšanas un izpildes normu, kas īpaši aizsargā atbildētāju, ļaujot tam īstenot ātru, drošu un efektīvu izcelsmes valstī tam par labu pasludinātā tiesas nolēmuma izpildi, piemērošana ir pamatota tikai, ciktāl nolēmums, kas ir jāatzīst vai jāizpilda, ir ticis pieņemts atbilstoši šajā pašā regulā paredzētajām jurisdikcijas normām, kuras aizsargā atbildētāja intereses, tostarp tādējādi, ka to principā nevar iesūdzēt citas dalībvalsts, kas nav dalībvalsts, kurā ir tā dzīvesvieta, tiesās.

Savukārt gadījumā, ja atbildētāja dzīvesvieta ir valstī, kura vēl nebija Savienības dalībvalsts nedz tiesvedības uzsākšanas brīdī, nedz tiesas nolēmuma pieņemšanas brīdī, un tādējādi ir uzskatāms, ka tā dzīvesvieta Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas nolūkā ir trešajā valstī, pušu interešu līdzsvars vairs nav nodrošināts. Turklāt Regulā Nr. 44/2001 ir paredzēti atsevišķi mehānismi, ar kuriem izcelsmes valstī uzsāktās sākotnējās tiesvedības laikā tiek nodrošināta atbildētāja tiesību aizsardzība, taču tie ir piemērojami tikai tad, ja atbildētāja dzīvesvieta ir kādā no Savienības dalībvalstīm. Tādējādi gan no Regulas Nr. 44/2001 66. panta izstrādes vēstures, gan vispārējās uzbūves un mērķa izriet, ka šajā noteikumā paredzētais jēdziens “stājas spēkā” ir saprotams tādējādi, ka ar to ir domāts datums, no kura šī regula ir piemērojama abās attiecīgajās dalībvalstīs.

(sal. ar 27.–29., 33. punktu un rezolutīvo daļu)
No tā izriet, ka Direktīvas 2008/48 22. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas neliedz valsts pasākuma, ar kuru paredzēts transponēt šo direktīvu valsts tiesībās, materiālās piemērošanas jomā ietvert kredītlīgumus, kuru priekšmets ir ar nekustamo īpašumu nodrošināta aizdevuma piešķiršana, lai gan šāda veida līgumi atbilstoši minētās direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktam ir tieši izslēgti no šīs direktīvas materiālās piemērošanas jomas.

Valsts tiesību akti, kuros saistībā ar patēriņa kredītlīgumiem kredītiestādēm ir aizliegts iekasēt noteiktas bankas komisijas maksas, nav pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Būtībā šis valsts tiesību noteikums, lai arī tā dēļ var būt jāveic atsevišķu līgumu noteikumu pielāgošana, pats par sevi nerada papildu izdevumus citās dalībvalstīs dibinātajām kredītiestādēm, nedz arī – vēl jo vairāk – nepieciešamību šiem uzņēmumiem pārskatīt to politisko un komerciālo stratēģiju, lai iegūtu piekļuvi kādas dalībvalsts tirgum saderīgi ar tās tiesību aktiem. No tā izriet, ka nav acīmredzams, ka minētais valsts tiesību noteikums padara mazāk pievilcīgu piekļuvi šim tirgum un piekļūšanas gadījumā samazina attiecīgo uzņēmumu kapacitāti nekavējoties efektīvi konkurēt ar uzņēmumiem, kas tradicionāli darbojas šajā valstī.

Direktīvas 2008/48 par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102 24. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts pasākuma, ar kuru paredzēts transponēt šo direktīvu, sastāvdaļu veidojošu tiesību normu, ar kuru patērētāju strīdu par kredītlīgumiem izšķiršanai patērētājiem ir ļauts vērsties tieši patērētāju tiesību aizsardzības iestādē, kura turpmāk var piemērot sodu kredītiestādēm šā valsts pasākuma pārkāpuma dēļ, nepastāvot pienākumam vispirms izmantot ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūras, kas attiecībā uz šāda veida strīdiem paredzētas valsts tiesību aktos.

Būtībā nedz iepriekš minētajā 24. panta 1. punktā, kurā ir paredzēts, ka ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūrām ir jābūt atbilstīgām un efektīvām, nedz kādā citā Direktīvas 2008/48 noteikumā nav tuvāk precizēta šo procedūru kārtība vai iezīmes. Līdz ar to minēto procedūru kārtība – tai skaitā to iespējami obligātais raksturs – ir jāparedz dalībvalstīm, ievērojot šīs direktīvas lietderīgo iedarbību.

Līdz ar to tā nevar liegt dalībvalstij, īstenojot tai šajā direktīvā paredzēto plašo rīcības brīvību, atļaut pēc iespējas plašāku patērētāju pieeju institūcijām, kas ir īpaši izveidotas to interešu aizsardzībai, it īpaši ņemot vērā risku, ka patērētāji, kas parasti atrodas nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar aizdevējiem gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni, var nebūt informēti par savām tiesībām vai var saskarties ar grūtībām to izmantošanā. Turklāt nevar uzskatīt, ka ar šādu valsts tiesību noteikumu ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūras patērētāju strīdu par kredītlīgumiem izšķiršanai ir kļuvušas neatbilstīgas, neefektīvas vai Direktīvas 2008/48 lietderīgo iedarbību nerespektējošas.

(sal. ar 94., 95. un 98.–100. punktu un rezolutīvās daļas 5. punktu)
Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās neļauj apstiprināt kā Eiropas izpildes rīkojumu Regulas Nr. 805/2004, ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem, izpratnē aizmuguriski pasludinātu spriedumu attiecībā pret atbildētāju, kura adrese nav zināma.

No šīs regulas mērķu analīzes un no tās uzbūves izriet, ka ar to ir ieviests mehānisms, kā atkāpties no kopējās spriedumu atzīšanas kārtības, kuras nosacījumi principā ir jāinterpretē šauri.

Atbildētāja iespējas iebilst pret to, ka tiek atzīts spriedums, kurš ir pasludināts attiecībā pret viņu saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 34. panta 2. punktu, ļauj viņam aizsargāt savas tiesības uz aizstāvību. Šī garantija tomēr nav pieejama, ja attiecībā pret atbildētāju pasludināts aizmugurisks spriedums, atbildētājam nezinot par tiesvedību, tiek apstiprināts kā Eiropas izpildes rīkojums.

(sal. ar 64., 66. un 68. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Starptautiskie nolīgumi – EK un Šveices līgums par personu brīvu pārvietošanos – Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Ģimenes pabalsts

(EK un Šveices līguma par personu brīvu pārvietošanos 8. panta c) punkts; Padomes Regulas Nr. 1408/71 72. pants)

2. Starptautiskie nolīgumi – EK un Šveices līgums par personu brīvu pārvietošanos – Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Ģimenes pabalsts

(EK un Šveices līguma par personu brīvu pārvietošanos 8. panta c) punkts; Padomes Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punkts, 23. panta 1. un 2. punkts un 72. pants, kā arī VI pielikuma N iedaļas 1. punkts)

Summary

1. Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, 8. panta c) punkts un Regulas Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta ar Regulu Nr. 1386/2001, 72. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ģimenes pabalsta, kāds ir vecāku pabalsts, saņemšana ir atkarīga no apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmu pabeigšanas, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei, piešķirot šo ģimenes pabalstu, šajā ziņā ir jāņem vērā šādi pilnībā pabeigti laika posmi Šveices Konfederācijā.

(sal. ar 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, 8. panta a) punkts un Regulas Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta ar Regulu Nr. 1386/2001, 3. panta 1. punkts, 23. panta 1. un 2. punkts, 72. pants, kā arī VI pielikuma N iedaļas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja tāda ģimenes pabalsta apmērs, kāds ir vecāku pabalsts, kurš ir pielīdzināms slimības gadījumā izmaksājamai dienas naudai, ir jānosaka atbilstoši slimības pabalsta noteikumiem, šis apmērs tās personas interesēs, kura ir pilnībā pabeigusi šo tiesību iegūšanai nepieciešamos profesionālās darbības laika posmus citas līgumslēdzējas puses teritorijā, ir jāaprēķina, ņemot vērā tādas personas ienākumus, kurai ir salīdzināma profesionālā pieredze un kvalifikācija un kura ir veikusi salīdzināmu [profesionālo] darbību dalībvalstī, kurā šis pabalsts tiek pieprasīts.

(sal. ar 53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)