ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
58

H & S apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Muitas kodeksa 239. pantu, prasot no importētāja, lai tā rūpība būtu tik liela, ka tas apstrīdētu savas muitas iestādes veikto tarifu klasifikāciju. Šajā gadījumā šī sabiedrība neredzēja iemeslu šādi rīkoties, jo, no vienas puses, “neceptu” produktu klasifikācija tarifa apakšpozīcijā 19019099 tai šķita KN atbilstoša un ka, no otras puses, klasifikācijas regula var attiekties tikai uz “ceptiem” produktiem. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka no tirgus dalībniekiem nevar prasīt, lai tie ar piemērojamām normām iepazīstas dažādās Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī publicētajās valodu redakcijās. Turpinot savās muitas deklarācijās — muitas iestādes pieņemtajās deklarācijās — izmantot KN apakšpozīciju 19019099, tā tātad rīkojās ir prasīto rūpību. Turklāt, ja varēja tikt pieļauta neuzmanība, to ir izdarījis apelācijas sūdzības iesniedzējas muitas aģents un tā par to nav atbildīga. Visbeidzot, H & S uzskata, ka pat tad, ja tā būtu pieļāvusi neuzmanību, tā, salīdzinot ar minētās muitas iestādes pieļauto neuzmanību, būtu minimāla.
14

Šī lēmuma pamatojumā it īpaši atzīmējami šādi apsvērumi: “Tā kā Brutélé Ukles komūnai tās iestāšanās gadījumā piedāvā vienai pašai veidot ekspluatācijas apakšnozari ar autonomām lēmumu pieņemšanas pilnvarām; tā kā šāda autonomija it īpaši attiecas uz: — pārraidāmo programmu izvēli; — abonēšanas un pieslēgumu tarifiem; — ieguldījumu un darbu politiku; — atlaidēm un priekšrocībām, kas piešķiramas atsevišķām personu kategorijām; — citu ar tīkla palīdzību sniedzamo pakalpojumu būtību un kārtību un iespēju starpkomūnu sabiedrību pilnvarot īstenot komūnas intereses, kas atbilst tās statūtos noteiktajiem mērķiem, piemēram, komūnas iekštīkla un tīmekļa vietnes izveidošana un darbinieku apmācība šādā nolūkā. Tā kā šajos ietvaros: — Brutélé izstrādā atskaiti par Ukles tīkla ekspluatācijas rezultātiem un tajā īstenoto darbību pārskatu; — Ukle[-s komūnai] ir viens pārvaldnieks sabiedrības Brutélé valdē un trīs pārvaldnieki Briseles ekspluatācijas nozares padomē, viens grāmatvedības komisāra mandāts un viens komūnas eksperta mandāts. Tā kā Brutélé apņemas pārklāt visu Ukles tīklu un palielināt tīkla kapacitāti, lai gadījumā, ja komūna to vēlētos, vēlākais viena gada laikā tīklā attīstītu visus šos pakalpojumus: — TV piedāvājuma paplašināšana: papildu programmas un programmu pakete (Bouquet); — “pay per view” programmas; — pieeja internetam; — balss telefonija; — videonovērošana; — datu pārraide lielā ātrumā. Tā kā piedāvātā gada maksa sastāv no šādām daļām: a) fiksētā maksa, kas atbilst 10 % no ieņēmumiem no kabeļtelevīzijas pamata abonēšanas maksas (pamatojoties uz 31000 abonentiem un abonēšanas maksu BEF 3400 gadā (bez PVN un autoratlīdzības): BEF 10540000 gadā); b) maksājums 5 % apmērā no Canal+ un Bouquet apgrozījuma; c) kopējās peļņas, kas gūta no visiem sniegtajiem pakalpojumiem, maksājums.”
41

Pat ja šķiet, ka Metherma rakstveida apsvērumos ir pamatojusies uz KN versiju, kas izriet no Regulas Nr. 1810/2004, vēlāk sēdē Tiesā tā skaidri atzina, ka pamata lietā ir piemērojama KN versija, kas izriet no Regulas Nr. 2388/2000. Turklāt minētajā tiesas sēdē tā uzskatīja, ka nav strīda par to, ka, šo abu regulu tiesību normas, izņemot to numerāciju un sadalījumu, formulējuma ziņā attiecībā uz šajā lietā apstrīdētajām KN apakšpozīcijām ir identiskas. Šajos apstākļos Metherma rakstveida un mutvārdu argumenti ir jāsaprot kā tādi, kas attiecas uz KN pozīcijām 8101 un 8102, kā tas izriet no Regulas Nr. 2388/2000.
6

Direktīvas 92/51 1. panta a) punktā ir noteikts: “Šajā direktīvā lietotas šādas definīcijas: a) diploms: jebkāds izglītības pierādījums vai šādu pierādījumu kopums: — ko kādā dalībvalstī izsniegusi kompetenta iestāde, kura norādīta atbilstīgi šīs valsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, — kas apliecina, ka tā turētājs ir sekmīgi beidzis: i) vai nu pēcvidusskolas kursu, kas nav Direktīvas 89/48/EEK 1. panta a) punkta otrajā ievilkumā minētais kurss un kura ilgums ir vismaz viens gads vai līdzvērtīgs ilgums, mācoties nepilnu laiku, un kurā iestājoties obligāts nosacījums ir sekmīgi pabeigts vidusskolas kurss, kas vajadzīgs mācību sākšanai universitātē vai kādā citā augstākajā mācību iestādē, kā arī, ja papildus šādam pēcvidusskolas kursam var tikt prasītas profesionālās mācības; ii) vai arī kādu no C pielikumā uzskaitītajiem izglītības kursiem, un — kas apliecina, ka turētājam ir profesionālā kvalifikācija, kas vajadzīga darbības uzsākšanai vai veikšanai reglamentētā profesijā šajā dalībvalstī, ar nosacījumu, ka izglītība, ko apliecina šis pierādījums, ir iegūta galvenokārt Kopienā vai ārpus Kopienas tādās izglītības iestādēs, kas nodrošina izglītību atbilstīgi dalībvalsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, vai arī apliecina, ka tā turētājam ir trīs gadu profesionālā pieredze, ko apstiprina dalībvalsts, kura ir atzinusi trešās valsts izdotus izglītības pierādījumus. Turpmāk norādītos dokumentus ņem vērā tāpat kā diplomu, kas definēts pirmajā daļā: jebkāds izglītības pierādījums vai šādu pierādījumu kopums, ko kādā dalībvalstī izsniegusi kompetenta iestāde, ja tas izdots par Kopienā iegūtas izglītības sekmīgu beigšanu un ja šīs dalībvalsts kompetentā iestāde to atzinusi par atbilstīgu tādam pašam izglītības līmenim, kā arī, ja tas dod tādas pašas tiesības saistībā ar darbības uzsākšanu un veikšanu reglamentētā profesijā šajā dalībvalstī.”
42

Kā to ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 87.–92. punktā, no Civildienesta noteikumu un PDNK normām izriet, ka pastāv atšķirības starp palīgdarbinieku, no vienas puses, un ierēdņu un pagaidu darbinieku, no otras puses, administratīvo statusu, darbā pieņemšanas prasībām un nodarbināšanas nosacījumiem.
27

Kā izriet no šī sprieduma 10. punkta, ar 2003. gada 15. maija valdības Lēmumu 2088/2003 Ungārijas Republika ir nākusi klājā ar deklarāciju akceptēt Tiesas kompetenci lemt par LES 35. pantā paredzēto aktu spēkā esamību un interpretāciju atbilstoši šī panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem. Ir zināms, ka šis iesniedzējtiesas lēmums ir iesniegts atbilstoši šai deklarācijai, no kā izriet, ka Fővárosi Bíróság ir to tiesu skaitā, kas var vērsties Tiesā saskaņā ar LES 35. pantu.
23

Šādos apstākļos Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai garantija, ka īpašumtiesību saņēmējam, kas iegūst maksātnespējīgu uzņēmumu vai uzņēmuma ražotni, nav jāuzņemas parādsaistības, kas radušās no darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām, ja maksātnespējas process nodrošina aizsardzību, kas ir vismaz līdzvērtīga tai, kura ir paredzēta Kopienu direktīvās, ir uzskatāma par tādu, kas attiecas tikai un vienīgi uz saistībām, kuras ir tieši saistītas ar darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām, vai arī darbinieku tiesību un darba vietu vispārējas aizsardzības kontekstā šāda pati garantija ir jāattiecina arī uz citiem līgumiem, kas nav darba līgumi to šaurā nozīmē, tomēr attiecas uz telpām, kurās uzņēmums veic savu uzņēmējdarbību, vai īpašām ražošanas metodēm vai instrumentiem, kas ir būtiski uzņēmējdarbības turpināšanai? 2) Vai šajā pašā darbinieku tiesību aizsardzības garantijas kontekstā tiesa, kas izskata maksātnespējas lietu un kas dod atļauju veikt atsavināšanu, var piešķirt šo garantiju ražotnes ieguvējam ne tikai attiecībā uz tiesībām, kuras izriet no darba līgumiem, bet arī attiecībā uz citiem maksātnespējīgā parādnieka līgumiem un saistībām, kas ir būtiski uzņēmējdarbības turpmākai veikšanai? 3) Ja persona iegūst maksātnespējīgu uzņēmumu vai šāda uzņēmuma ražotni un apņemas atstāt spēkā visus vai daļu no darba līgumiem, uzņemoties pienākumus, kas no tiem izriet, vai šai personai ir garantija, ka, tam uzņemoties saistības subrogācijas kārtībā, pret viņu netiks vērstas prasības vai viņai netiks uzliktas personas, kas nodod īpašumtiesības, citas saistības, kuras ir saistītas ar līgumiem vai tiesiskajām attiecībām, it īpaši nodokļu nomaksu vai sociālo nodrošinājumu, vai tiesībām, kuras var izmantot tiesību turētāji, un saistībām, kuras izriet no maksātnespējīgā parādnieka noslēgtajiem līgumiem, kas visi pāriet ieguvējam atsevišķi vai kopā ar ražotni? 4) Tādējādi, vai Direktīva Nr. 2001/23 ir interpretējama tādējādi, ka tiesā vai administratīvā procesā par maksātnespējīgu atzītu un likvidējamu ražotņu vai uzņēmumu īpašnieka maiņas gadījumā tā aizsargā ne tikai darba līgumus, bet arī citus līgumus, kas tieši un tūlītēji ietekmē darba līgumu saglabāšanu? 5) Visbeidzot, vai Bankrota likuma 149. panta 2. punkts, kurā ir atsauce uz uzņēmuma tiesību pāreju, nav pretrunā Direktīvas Nr. 2001/23 5. panta 2. punkta a) apakšpunktam tiktāl, ciktāl šādas subrogācijas kārtībā īpašumtiesību saņēmējam pāriet saistības, kas saskaņā ar darba līgumu tieši vai netieši tika noteiktas maksātnespējīgajam parādniekam, īpaši parādi, kuri tam vēl varētu būt sociālā nodrošinājuma jomā?”
25

Tomēr, ņemot vērā iepriekš minēto mērķi, kas tostarp ir saglabāt darbinieku tiesības, kuri izmanto savu pārvietošanās brīvību, un minētā 8.a panta redakcijas izcelsmi likumdošanas procedūras laikā, kuras rezultātā tikai pieņemta Direktīva 2002/74, ir jānorāda — kā to savu secinājumu 35. punktā minējis ģenerāladvokāts —, ka šajā pantā atrodamās frāzes “darbojas vismaz divu dalībvalstu teritorijā” interpretācijas nolūkam ir jāattālinās no judikatūrā nostiprinātā “uzņēmuma” jēdziena, kas izriet no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Mosbæk un lietā Everson un Barrass.
9

1969. gada 18. augusta Likuma par nodokļu pasākumiem, kas piemērojami Vācijas uzņēmumu investīcijām ārvalstīs [Gesetz über steuerliche Maßnahmen bei Auslandsinvestitionen der deutschen Wirtschaft (Auslandsinvestitionsgesetz)] (BGBl. 1969 I, 1211. lpp.; turpmāk tekstā “AIG”) 2. panta 1. punkta redakcija pamata lietas apstākļu laikā bija šāda: “Ja saskaņā ar konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu iekšzemes nodokļu maksātājs ir jāatbrīvo no nodokļa par ienākumiem, kas izriet no ārvalstī reģistrēta rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmuma darbības rezultātiem, pēc nodokļa maksātāja lūguma kopējās ienākumu summas aprēķinā ir jāatskaita zaudējumi, kas izriet no šiem darbības rezultātiem, atbilstoši valsts nodokļu tiesību normām, ja šos zaudējumus nodokļu maksātājs var kompensēt vai atskaitīt gadījumos, kad šie ienākumi nav atbrīvojami no nodokļa, un ja tie pārsniedz rūpnieciskās vai tirdznieciskās darbības pozitīvos ienākumus no citiem uzņēmumiem, kas reģistrēti šajā ārvalstī un kas ir atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar šo konvenciju. Ja tas nerada zaudējumu kompensāciju, to atskaitīšana ir pieļaujama, ievērojot EstG 10.d pantā paredzētos nosacījumus. Atbilstoši pirmajam un otrajam teikumam atskaitītā summa ir no jauna jāņem vērā, aprēķinot kopējo ienākumu summu attiecīgajā taksācijas periodā, ja kādā no sekojošajiem taksācijas periodiem kopumā uzrādās pozitīvi ienākumi, kas izriet no šajā ārvalstī reģistrēto rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmumu darbības rezultātiem un kas ir atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar attiecīgo konvenciju. Trešais teikums nav piemērojams, ja nodokļu maksātājs pierāda, ka sakarā ar tam piemērojamām ārvalsts tiesību normām tas drīkst šos zaudējumus atskaitīt no darbības rezultātiem tikai tajā gadā, kad šie zaudējumi ir radušies.”
8

Reglamenta 7. panta, kurā paredzētas normas par procedūrām, kas ir saistītas ar Eiropas Parlamenta deputātu imunitāti, 6. un 7. punktā ir paredzēts: “6. Privilēģiju vai neaizskaramības [imunitātes] aizstāvēšanas gadījumos komiteja precizē, vai šie apstākļi rada administratīva vai citāda veida šķēršļus deputāta pārvietošanās brīvībai, viņam ierodoties Parlamenta sanāksmju vietā vai to atstājot, no vienas puses, un viedokļa paušanai vai balsošanai savu pienākumu pildīšanas laikā, no otras puses, vai arī tie ir pielīdzināmi Protokola par privilēģijām un neaizskaramību [imunitāti] 10. panta aspektiem, kas izriet no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, un iesniedz atbildīgajai iestādei priekšlikumu izdarīt vajadzīgos secinājumus. 7. Komiteja var izteikt pamatotu atzinumu par attiecīgās iestādes kompetenci un par pieprasījuma pieņemamību, taču tā nekādā gadījumā neizsakās par deputāta vainīgumu vai nevainīgumu un par to, vai ir nepieciešama kriminālvajāšana par uzskatiem vai darbībām, kas deputātam piedēvēti, pat tad ne, ja pieprasījuma izskatīšana ļauj komitejai iegūt detalizētas ziņas par lietas materiāliem.”
63

Atbilde uz jautājumu, vai īstenošanas regulas 297. panta 1. punktā minētais “īpašumtiesību nodošanas” jēdziens attiecas uz preču īpašnieka maiņu vai to turētāja maiņu, skaidri neizriet nedz no minētās regulas, nedz Muitas kodeksa teksta. Šis jēdziens ir uzskaitīts līdzās jēdzieniem “atkal pārdod” un “lieto” Muitas kodeksa 29. panta 1. punkta c) apakšpunktā un minēts kā alternatīva jēdzienam “atkal dara pieejamu tā īpašniekam” īstenošanas regulas 295. panta 1. punkta 2. daļas c) un d) apakšpunktā.
4

Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 20. jūnija Regula (EK) Nr. 715/2007 par tipa apstiprinājumu mehāniskiem transportlīdzekļiem attiecībā uz emisijām no vieglajiem pasažieru un komerciālajiem transportlīdzekļiem (Euro 5 un Euro 6) un par piekļuvi transportlīdzekļa remonta un tehniskās apkopes informācijai (OV L 171, 1. lpp.) aizstās no Direktīvu 70/220 un Direktīvu 98/69. Tās I pielikuma 1. tabulā ir noteikta “Euro 5” emisijas norma, paredzot makrodaļiņu (PM) koncentrācijas masas robežvērtības samazināšanu līdz 5 mg/km visu kategoriju un klašu transportlīdzekļiem, kas ietverti šajā tabulā. Attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas ietilpst I klases M un N1 kategorijā, saskaņā ar Regulas Nr. 715/2007 10. panta 2. un 3. punktu šī jaunā robežvērtība uz jaunajiem transportlīdzekļu tipiem attieksies no un uz jaunajiem transportlīdzekļiem — no .
5

Direktīvas 90/388 4.c panta trešajā daļā, kas ir pievienota ar Direktīvas 96/19 1. panta 6. punktu, ir noteikts: “Dalībvalstis atļauj to telekomunikāciju organizācijām līdzsvarot to tarifus, ņemot vērā īpašos tirgus nosacījumus un nepieciešamību nodrošināt pieejamu universālo pakalpojumu, un it īpaši dalībvalstis tām atļauj pielāgot pastāvošos tarifus, kas nav atkarīgi no izmaksām un kas palielina universālā pakalpojuma sniegšanas izmaksas, lai to tarifu struktūra tiktu balstīta uz faktiskajām izmaksām. Ja šo līdzsvarošanu nevar pabeigt līdz 1998. gada 1. janvārim, attiecīgās dalībvalstis ziņo Komisijai par pakāpenisku pastāvošo nelīdzsvaroto tarifu likvidēšanu. Šis ziņojums ietver detalizētu īstenošanas kalendāru.” [Neoficiāls tulkojums]
17

Saskaņā ar Pirmās instances tiesas konstatēto no 1995. gada 5. aprīļa līdz 1997. gada 20. novembrim apelācijas sūdzības iesniedzēja Kopienā importēja un laida apritē koncentrētu ābolu un bumbieru sulu, kas bija deklarēta kā ievesta no Turcijas un tur ražota. Šāda veida preču imports Kopienā notika, izmantojot A. TR. 1 sertifikātus, tādējādi šīm precēm tika piemērots Asociācijas līgumā un tā papildprotokolā, kas parakstīts Briselē 1970. gada 23. novembrī un Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp.), paredzētais atbrīvojums no muitas nodokļiem.
22

Nenoliedzami gan no Tiesas judikatūras, gan no EKL 152. panta 5. punkta izriet, ka Kopienu tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un it īpaši pieņemt noteikumus zāļu patēriņa reglamentēšanai ar mērķi nodrošināt to veselības apdrošināšanas sistēmu finansiālo līdzsvaru, kā arī medicīnas pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un īstenošanu (1984. gada 7. februāra spriedums lietā 238/82 Duphar u.c., Recueil, 523. lpp., 16. punkts, un 2006. gada 16. maija spriedums lietā C-372/04 Watts, Krājums, I-4325. lpp., 92. un 146. punkts).
41

Otrkārt, kā izriet no minētās direktīvas divdesmit ceturtā apsvēruma, kā arī no Direktīvas 75/442 [3. panta 1. punkta] un Direktīvas 2006/12 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta, Kopienu tiesiskā regulējuma atkritumu jomā mērķis ir pēc iespējas veicināt atkritumu reģenerāciju un it īpaši to kā enerģijas avota izmantošanu. Tomēr pārāk strikta jēdziena “līdzsadedzināšanas iekārta” interpretācija varētu apdraudēt šo mērķi. Stingrāku noteikumu piemērošana iekārtām, kuru galvenais mērķis patiešām ir enerģijas vai materiālu produktu ražošana, varētu pārliecināt šādu vienību operatorus neuzsākt vai neturpināt šādu darbību.
10

Attiecīgās pašvaldības, uzskatīdamas, ka, pareizi interpretējot Kopienu tiesības, tām par attiecīgo darbību nebija jāmaksā PVN, lūdza atmaksāt iepriekš samaksāto PVN. Commissioners tomēr atteicās to atmaksāt. Tāpēc šīs pašvaldības Commissioners lēmumu pārsūdzēja VAT and Duties Tribunal, London [Londonas PVN un nodokļu tiesā]. Atzinusi, ka jautājums par nodokļa neiekasēšanu no publisko tiesību subjektiem saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļu attiecībā uz katru no iesaistītajām pašvaldībām bija jāizskata atsevišķi, proti, “nodokļu maksātājs pēc nodokļu maksātāja”, VAT and Duties Tribunal, London secināja, ka, ja no šīm pašvaldībām netiktu iekasēts PVN, tas neradītu nozīmīgus konkurences traucējumus. Tāpēc visas minētās pašvaldības tika atbrīvotas no PVN maksāšanas par ienākumiem, ko tās gūst no autostāvvietu apsaimniekošanas.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp R. Hovardu un B. Dāvidsonu (turpmāk tekstā — “mediķi”) un ārstu arodapvienību Medical Defence Union Ltd un MDU Services Ltd (turpmāk tekstā abas kopā sauktas — “MDU”) par lūgumu atlīdzināt zaudējumus un/vai kompensēt visas summas, kas katrai no šīm personām zaudējumu atlīdzības veidā varētu būt jāmaksā ārstniecības iestādei, kurā tās ir nodarbinātas, saistībā ar tiesvedību par zaudējumu atlīdzību profesionālo pienākumu nepienācīgas izpildes dēļ, ko pret šīm ārstniecības iestādēm ierosinājušas N. Haseta [N. Hassett] un Š. Dohertija [C. Doherty].
—

vai arī ir paredzēti Code pénal [Kriminālkodesā] no 222-22. līdz 222-30. pantam, no 225-4-1. līdz 225-4-5. pantam un no 227-25. līdz 227-27. pantam;
15

Dioikitiko Protodikeio Athinon noraidīja MOTOE prasību, pamatojoties, pirmkārt, uz to, ka Grieķijas Likuma par ceļu satiksmi 49. pants ļauj nodrošināt, ka tiek ievēroti starptautiskie noteikumi par pilnīgi drošu motociklu sacīkšu organizēšanu, un, otrkārt, uz to, ka MOTOE nav nedz norādījusi, ka minētā tiesību norma rada dominējošu stāvokļi kopējā tirgū, nedz to, ka šī pati tiesību norma var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, nedz arī to, ka ELPA šādu stāvokli ļaunprātīgi izmantotu.
15

Kā Tiesa ir atkārtoti uzsvērusi, no tā izriet, ka atskaitīšanas tiesības ir PVN mehānisma neatņemama sastāvdaļa un tās principā nevar tikt ierobežotas. It īpaši šīs tiesības nekavējoties ir izmantojamas attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (skat. it īpaši 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C-62/93 BP Soupergaz, Recueil, I-1883. lpp., 18. punkts; 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C-110/98 līdz C-147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I-1577. lpp., 43. punkts, kā arī 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-368/06 Cedilac, Krājums, I-12327. lpp., 31. punkts).
56

Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja vērsto kritiku pret pārsūdzētā sprieduma 105. pantu ir jāatzīst, ka tā nav pamatota. No pārsūdzētā sprieduma 99.–104. punktā ietvertās argumentācijas izriet, ka pretēji tam, ko uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesa bija noliedzoši atbildējusi uz jautājumu par to, vai jaunā korekcijas koeficientu noteikšanas metode rada patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu diferenciāciju, ņemot vērā sasniedzamo mērķi. To darot, Pirmās instances tiesa nekādā veidā nav norādījusi, ka vienīgā likumdevēja varas robeža ir tā, ka ir noteikts pietiekams pārejas periods, kā to norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, bet tieši pretēji — tā saskaņā ar tādu pašu argumentāciju, kāda minēta šobrīd taisāmā sprieduma 51.–54. punktā, ir izvērtējusi jautājumu par to, vai Kopienu likumdevējs, “galvaspilsētas” metodi aizstājot ar “valsts” metodi, ir pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu. Lasot šo apstrīdēto punktu kontekstā, ir acīmredzami, ka Pirmās instances tiesas argumentācija nav balstīta uz to, ka pensiju režīma pārveidošanas ietvaros Kopienu likumdevēju saista tiesiskās drošības un iegūto tiesību princips, bet ne vienlīdzīgas attieksmes princips.
14

Šī vēstule ir formulēta šādi: “Mācību stipendijas pieņemšana Jums uzliek pienākumu Jūsu laiku pilnībā veltīt stipendijas mērķim. Citas darbības veikšanai jāsaņem iepriekšēja institūta vadības atļauja. Stipendija tiek izmaksāta, lai Jums nodrošinātu iztikas līdzekļus, nevis kā atlīdzība par Jūsu zinātnisko darbību. Šīs stipendijas pieņemšana Jums neuzliek nekādu pienākumu veikt algotu darbu par labu Max-Planck-Gesellschaft. Šī iemesla dēļ stipendija saskaņā ar Likuma par ienākuma nodokli [Einkommensteuergesetz] 3. panta 44. punktu ir atbrīvota no ienākuma nodokļa un saskaņā ar Rīkojuma par algas nodokļa piemērošanu [Lohnsteuerdurchführungsverordnung] 6. panta 22. punktu atbrīvota no algas nodokļa un tādējādi arī no sociālā nodrošinājuma iemaksām.”
36

Tomēr no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata prāvas pamatā ir Ecotrade pieļauts grāmatvedības pārkāpums, tas ir, kļūdaina attiecīgo darījumu reģistrācija tikai no PVN atbrīvoto pirkumu reģistrā, un šāds pārkāpums ir pieļauts arī šīs sabiedrības iesniegtajās nodokļu deklarācijās attiecībā uz PVN, kā rezultātā Agenzia veica šo deklarāciju labojumus. Šis gadījums atšķiras no gadījuma, kad nodokļu maksātājs, zinot par to, ka piegāde ir apliekama ar nodokli, ar nokavēšanos vai aiz neuzmanības nav prasījis priekšnodokļa atmaksāšanu valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajā termiņā.
16

N. Delē pārsūdzēja šo spriedumu Corte d’appello di Firenze [Florences Apelācijas tiesā], kas, uzskatot, ka apmaiņas lektoru gadījumā nav acīmredzams, ka ir tikuši ievēroti Tiesas 2006. gada 18. jūlija spriedumā lietā C-119/04 (Krājums, I-6885. lpp.) noteiktie principi, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [EKL] 39. pants un atvasinātie tiesību akti (tostarp no [iepriekš minētajiem] 2001. gada 26. jūnija sprieduma lietā [Komisija/Itālija] un 2006. gada 18. jūlija sprieduma lietā [Komisija/Itālija] izrietošā interpretācija) var tikt interpretēti tādējādi, ka ir likumīgs tāds tiesiskais regulējums, kas tiek attiecināts uz tā sauktajiem “apmaiņas lektoriem”, kuri iepriekš ir pieņemti darbā, pamatojoties uz darba līgumu uz noteiktu laiku (saskaņā ar Likumu Nr. 62/1967), un kuriem gadījumā, ja šāds līgums tiek aizstāts ar līgumu uz nenoteiktu laiku, netiek nodrošināta visu to tiesību aizsardzība, kuras iegūtas, sākot no to pirmās nodarbinātības dienas, ar no tā izrietošajām sekām ne tikai attiecībā uz darba samaksas paaugstinājumu, bet arī attiecībā uz darba stāža ņemšanu vērā un darba devēja veiktajām iemaksām sociālā nodrošinājuma sistēmā?”
4

KN otrajā daļā ir iekļauta XII iedaļa ar nosaukumu “Apavi, galvassegas, lietussargi, saulessargi, spieķi, sēžamspieķi, pātagas, pletnes un to daļas; apstrādātas spalvas un to izstrādājumi; mākslīgie ziedi; izstrādājumi no cilvēku matiem”, kas sastāv no četrām nodaļām, tostarp 64. nodaļas ar nosaukumu “Apavi, getras un tamlīdzīgi izstrādājumi; šādu izstrādājumu daļas”.
20

Līdz ar to no Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrās daļas noteikti izriet, ka, ja dalībvalsts ir veikusi šīs tiesību normas piemērošanu, ar valsts tiesisko regulējumu, ar ko transponē direktīvu, ir jānosaka, ka nodokļa maksātājs ir vienots un ka grupai ir piešķirts viens PVN numurs. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka apstāklim, ka Sestajā direktīvā ir izdarīta tieša atsauce uz PVN individuālo identifikācijas numuru tikai pēc 28.h panta iekļaušanas minētajā direktīvā ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK (OV L 376, 1. lpp.), no kura izriet šīs direktīvas 22. panta 1. punkta c)–e) apakšpunkts, proti, pēc pamata lietā aplūkotajiem taksācijas gadiem, nav ietekmes uz iepriekšējo apsvērumu, jo prasība pēc tāda numura izriet kā no uzņēmēju, tā no dalībvalsts nodokļu iestāžu nepieciešamības precīzi identificēt ar PVN aplikto darbību veicēju. Šajā 28. h pantā ietvertie precizējumi tikai apstiprina iepriekš pastāvošu noteikumu, kas piemīt kopējās PVN sistēmas labai darbībai.