ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 2. jūnijā 1( )

Lieta C‑89/09

Eiropas Komisija

pret

Francijas Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. panta pārkāpums – Biomedicīnisko analīžu laboratoriju tiesiskais regulējums – Kapitāla turēšanas ierobežojumi

I – Ievads

1. Šīs tiesvedības priekšmets ir prasība, ko Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu ir cēlusi pret Francijas Republiku.

2. Prasītāja iestāde lūdz Tiesu atzīt, ka, ar likumu ierobežojot personām, kurām nav biologa kvalifikācijas, sabiedrības ar ierobežotu atbildību praktizēšanai brīvajās profesijās (Société d’Exercice Libéral a Responsabilité Limitée, turpmāk tekstā – “SELARL”), kas ir izveidota, lai kopīgi vadītu vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas, kapitāldaļu iegūšanu līdz vienai ceturtdaļai un līdz ar to arī balsstiesības, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos pienākumus.

3. Tāpat, atsaucoties uz to pašu EK līguma noteikumu, Komisija pārmet Francijas Republikai tā valsts likumā noteiktā aizlieguma nelikumību, atbilstoši kuram fiziskajām vai juridiskajām personām, kurām ir nepieciešamā profesionālā kvalifikācija, ir aizliegts piedalīties vairāk nekā divu iepriekš minētā veida sabiedrību kapitālā.

II – Strīdīgais valsts regulējums

4. 1990. gada 31. decembra Likuma Nr. 90‑1258 ( ), kas ir vispārējais valsts regulējums attiecībā uz praktizēšanu tādās brīvajās profesijās sabiedrību formā, uz kurām attiecas normatīvie akti vai kuru nosaukums katrā ziņā ir aizsargājams objekts, 5. pantā ir paredzēts, ka vairāk nekā pusei no pamatkapitāla un balsstiesību jāpieder profesionāļiem, kuri darbojas šajā sabiedrībā.

5. Atlikušajai daļai, izņemot dažus specifiskus gadījumus, kas paredzēti minētā noteikuma otrajā daļā un uz konkrēto gadījumu neattiecas, jāpieder fiziskām vai juridiskām personām, kas ir sabiedrības pamatnodarbošanās nozares vai nozaru speciālisti.

6. Visbeidzot, – arī atbilstoši šai pašai normai – ar dekrētu, kas pieņemts pēc Valsts padomes paustā viedokļa, var ierobežot to sabiedrību skaitu, kas izveidotas, lai praktizētu tajā pašā profesijā un kurās vienai un tai pašai fiziskajai vai juridiskajai personai (no minētajām) var piederēt kapitāldaļas.

7. Attiecībā uz sabiedrībām, kuras izveidotas, lai kopīgi praktizētu biomedicīnisko analīžu laboratoriju vadītāja vai vadītāja vietnieka brīvajā profesijā, 1992. gada 17. jūnija Dekrēta Nr. 92‑545 ( ) 11. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka kapitāls, kas šāda veida sabiedrībā var piederēt vienai vai vairākām personām, kurām nav attiecīgās profesionālās kvalifikācijas, nedrīkst pārsniegt vienu ceturtdaļu.

8. Minētā noteikuma otrajā daļā ir precizēts, ka, ja SELARL ir izveidota komandītsabiedrības formā, tad kapitāldaļas, kas var piederēt vienai vai vairākām personām, kurām nav attiecīgās profesionālās kvalifikācijas, var pārsniegt iepriekš minētos 25 %, tomēr nekādā ziņā nevar sasniegt 50 %.

9. Visbeidzot, atbilstoši tā paša dekrēta 10. pantam vienai un tai pašai fiziskajai vai juridiskajai personai, kura ir 1990. gada 31. decembra Likuma Nr. 90‑1258 minētā 5. panta otrās daļas 1. un 5. punktā minēto personu skaitā, nevar piederēt kapitāldaļas vairāk nekā divās iepriekš minētā veida sabiedrībās.

10. Kā tika paskaidrots 2010. gada 25. marta tiesas sēdē, runa ir par aizliegumu, kas būtībā attiecas uz biologiem, nevis personām, kurām nav attiecīgās profesionālās kvalifikācijas un kuras, izņemot vispārīgo 25 % kapitāldaļu ierobežojumu katrai sabiedrībai, minētais noteikums nemaz neietekmē.

11. Līdz ar 2010. gada 13. janvāra Rīkojumu Nr. 2010‑49, ko Francijas Republika pieņēmusi un par kuru, kā turpmāk tiks precizēts, arī paziņojusi Komisijai, valsts tiesiskajā regulējumā ir izdarīti daži grozījumi, it īpaši attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzības kodeksā ietvertajiem noteikumiem, kas vairākkārt minēti lietas dalībnieku apsvērumos šīs tiesvedības rakstveida procesa posmā.

12. Runa tomēr ir par grozījumiem, kuri saskaņā ar principu, ko pastāvīgi apstiprinājusi Tiesa un ko nav apstrīdējuši arī lietas dalībnieki, nav ņemami vērā, un atbilstoši kuram pienākuma neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā ( ).

III – Pirmstiesas procedūra

13. Pēc sūdzības saņemšanas Eiropas Komisija 2006. gada 4. aprīlī nosūtīja Francijas Republikai pirmo brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja uz saderības problēmu starp iepriekš minētajiem tiesību aktiem to sabiedrību jomā, kas izveidotas, lai kopīgi praktizētu biomedicīnisko analīžu laboratoriju vadītāja vai vadītāja vietnieka brīvajā profesijā, un EKL 43. pantā paredzēto brīvību veikt uzņēmējdarbību.

14. Lai gan Komisija bija aicinājusi divu mēnešu termiņā pēc brīdinājuma vēstules saņemšanas sniegt savus apsvērumus, Francijas Republika uz minēto brīdinājuma vēstuli neatbildēja.

15. Vēlāk Komisija, uzskatot, ka saņemtajā sūdzībā minētie pārkāpumi patiešām pastāv, nosūtīja Francijas Republikai 2006. gada 15. decembra argumentēto atzinumu, aicinot minēto valsti divu mēnešu termiņā izpildīt tajā paredzētās prasības.

16. 2007. gada 14. februāra vēstulē Francijas Republika pauda savu nostāju un apstrīdēja minēto pārkāpumu esamību abos Komisijas norādītajos aspektos; it īpaši tā norādīja, ka ar Francijas tiesību aktiem ieviestos ierobežojumus attaisno piemērotības un samērīguma principi attiecībā pret valsts pārvaldes izvirzīto mērķi – sabiedrības veselības aizsardzību.

17. Tomēr vēlākā 2008. gada 11. aprīļa vēstulē veselības aizsardzības ministrs norādīja, ka līdz ar nodomu līdz 2009. gada sākumam pilnībā reformēt medicīniskās bioloģijas nozari un saistībā ar to izstrādājamo likumprojektu Francijas Republikas nostāja esot mainījusies; paredzētajai visu kapitāla turēšanas ierobežojumu atcelšanai attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas, lai kopīgi praktizētu ar biomedicīnisko analīžu veikšanu saistīto darbību, izņemot zināmu stingri noteiktu neatbilstību, būtu jāļauj pienācīgi atbildēt uz Komisijas kritiskajām piezīmēm.

18. Nesaņēmusi nekādu papildu informāciju, Komisija 2008. gada 20. novembra vēstulē jautāja Francijas Republikai par darbu virzību; Francijas iestādes 2008. gada 27. decembra vēstulē precizēja, ka pieņemt konkrēto likumprojektu bijis paredzēts ne agrāk par 2009. gada maiju.

19. Tāpēc 2009. gada 2. martā Komisija cēla prasību saskaņā ar EKL 226. pantu.

IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

20. Šo tiesvedību raksturo tas, ka rakstveida procesa laikā Francijas Republikas aizstāvības nostāja bija mainījusies, it īpaši salīdzinājumā ar nostāju, kas tika pausta pirmstiesas procedūras posmā; tas notika galvenokārt pēc atsevišķās Tiesā izskatāmajās tiesvedībās šajā starplaikā sniegtajiem secinājumiem un taisītajiem spriedumiem (kas tiks sīkāk aplūkoti tālākajā izklāstā), kur sniegta atbilde uz analogiem jautājumiem.

21. Savā 2009. gada 22. maija iebildumu rakstā, kurā atbildētāja pirmo reizi atsaucās uz secinājumiem, ko ģenerāladvokāts Īvs Bots [Yves Bot] 2008. gada 16. decembrī sniedzis lietā C‑531/06 Komisija/Itālija ( ), kurā spriedums tika taisīts 2009. gada 19. maijā, atbildētāja lūdza noraidīt prasību attiecībā uz pirmo aspektu; savukārt atbildētāja neapstrīdēja tā ar valsts likumu noteiktā aizlieguma nelikumību, atbilstoši kuram personai, kurai ir attiecīgā profesionālā kvalifikācija, ir aizliegts piedalīties vairāk nekā divu sabiedrību kapitālā.

22. Savā 2009. gada 15. jūlija replikas rakstā, atsaucoties uz nolēmumiem, ko Tiesa taisījusi vairākās tiesvedībās par aptieku īpašumtiesību ierobežojumiem, Komisija ir uzsvērusi Francijas Republikas nostājas maiņu salīdzinājumā ar pirmstiesas procedūras posmu un ir uzturējusi prasījumus, kas jau bija norādīti prasībā.

23. Savā 2009. gada 5. oktobra atbildē uz repliku atbildētāja ir precizējusi (skat. 70. punktu), ka, lai gan sākotnēji izmantotais formulējums varētu liecināt par pretējo, atbildētāja ar to nebija domājusi apgalvot, ka konkrētajā gadījumā apskatāmo ierobežojumu nevar attaisnot nekādos apstākļos.

24. It īpaši, ņemot vērā dalībvalstīm piešķiramo rīcības brīvību saistībā ar aizsardzības apmēru, kas jānodrošina attiecībā uz sabiedrības veselību, un saistībā ar darbošanās veidu, jau sākumā par likumīgu būtu atzīstama valsts izvēle nodrošināt piedāvājuma daudzveidību medicīniskās bioloģijas jomā, novēršot laboratoriju kapitāla finansiālu koncentrēšanos tikai viena biologa vai tikai vienas sabiedrības, kura vada vairāk laboratoriju, rokās.

25. Francijā pašlaik spēkā esošais ierobežojošais pasākums, kas atbilst minētajam likumīgajam mērķim, varētu būt apstrīdams tikai no diviem aspektiem: a) tiktāl, ciktāl tas neliedz t.s. “kaskādveida” dalību, b) tiktāl, ciktāl tas nav pilnībā samērīgs ar tā mērķi, jo bez izņēmuma tiek piemērots attiecībā uz kapitāldaļām sabiedrībās visā valsts teritorijā, pilnīgi nenovērtējot, vai minētās sabiedrības atrodas tuvu vai tālu cita no citas.

26. Pēc abu minēto problemātisko aspektu atrisināšanas plānotā nozares reformas projekta ietvaros šī norma būtu jāuzskata par saderīgu ar EKL 43. pantu, jo tā ir piemērota un samērīga ar sabiedrības veselības aizsardzības vajadzību ( ), kas jāīsteno, nodrošinot daudzveidīgu piedāvājumu medicīniskās bioloģijas jomā visā valsts teritorijā.

27. Tāds piedāvājums tik tiešām būtu garantija pret laboratoriju kapitāla finansiālas koncentrēšanās risku, līdz ar to novēršot iespēju, ka gadījumā, ja biologs vai viņam pielīdzināma sabiedrība atsakās no saistībām, pacienti zaudē iespēju dažās teritorijas daļās saņemt medicīnisko analīžu pakalpojumus.

28. Katrā ziņā Francijas Republika uzturēja prasījumus, kas izklāstīti tās iebildumu rakstā, lūdzot noraidīt Komisijas prasību tikai tajā daļā, kas attiecas uz subjektīvajiem ierobežojumiem saistībā ar vienas un tās pašas sabiedrības pamatkapitāla piederību.

29. Ar 2010. gada 5. februāra vēstuli, piemērojot Tiesas Reglamenta 54.a pantu, Francijas Republikai tika lūgts paust nostāju par apgalvojumu, kas pirmo reizi formulēts Komisijas replikas rakstā (skat. 36. punktu) un atbilstoši kuram Francijas iestādes, izmantojot norobežošanas mehānismu starp finansiālajām tiesībām un balsstiesībām attiecībā uz lēmumiem par laboratoriju darbību un organizāciju, atļaujot atsevišķām struktūrām piekļūt “ārējam” kapitālam – kas pieder personām, kuras nav biologi, – vairāk nekā 25 % apmērā.

30. Ar 2010. gada 18. marta vēstuli Francijas Republika nosūtīja Tiesai ziņojumu, kas 2010. gada 9. martā bija nosūtīts Komisijai un ar kuru Francijas Republika bija tai nosūtījusi 2010. gada 13. janvāra Rīkojumu Nr. 2010‑49 par medicīnisko bioloģiju, uz kura projektu tā bija atsaukusies pirmstiesas procedūras posmā, kā norādīts šo secinājumu 17. punktā, kā arī savā atbildē uz repliku (skat. šo secinājumu 26. punktu).

31. 2010. gada 25. marta tiesas sēdē lietas dalībnieki pēc mutvārdu procesa beigām turpināja uzturēt savos attiecīgajos procesuālajos rakstos jau formulētos prasījumus, arī saistībā ar Tiesas iepriekš rakstveidā uzdoto jautājumu.

V – Analīze

A – Subjektīvie ierobežojumi saistībā ar kapitāldaļu piederību tajā pašā sabiedrībā

1) Kritizētā pienākumu neizpilde – Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma esamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

32. Pieņemot par norādītā pārkāpuma atsauces parametru EKL 43. pantu, kas pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā ir kļuvis par LESD 49. pantu, Komisija apgalvo, ka iepriekš minētie Francijas Republikas pieņemtie likuma noteikumi ierobežo – galvenokārt juridiskajām personām no citām dalībvalstīm – iespēju sabiedrību formā piedalīties vienas vai vairāku biomedicīnisko analīžu laboratoriju vadībā.

33. Tāpat personām no citām dalībvalstīm, kas tur vada vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas, esot ierobežota iespēja izveidot darbības centru Francijas teritorijā, ja tās neatbilst šīs valsts tiesību aktos paredzētajiem subjektīvajiem priekšnoteikumiem, it īpaši pamatkapitāldaļu turētājiem izvirzītajām personīgajām prasībām.

34. It īpaši prasītāja iestāde atgādina Tiesas jau sen apstiprināto principu, atbilstoši kuram ar EKL 43. pantu tiek aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kuri, pat ja tie būtu piemērojami bez diskriminācijas pilsonības dēļ, var traucēt Kopienas pilsoņiem īstenot Līgumā garantēto uzņēmējdarbības brīvību vai arī padara to mazāk pievilcīgu.

35. Francijas Republika šajā sakarā norāda, ka EKL 152. panta 5. punktā ir paredzēts, ka, veicot Kopienas pasākumus sabiedrības veselības aizsardzības jomā, pilnīgi jārespektē dalībvalstu atbildība par medicīnisko pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un īstenošanu.

36. Atbildētāja arī atzīst, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šīs atbildības īstenošanā dalībvalstīm tomēr jāievēro Kopienu tiesības, it īpaši attiecībā uz Līgumā paredzētajiem noteikumiem par tiesībām veikt uzņēmējdarbību ( ).

37. Tomēr tā uzskata, ka, lai gan konkrētajā gadījumā kapitāla turēšanas ierobežojums saistībā ar iepriekš minēto sabiedrības veidu var būt brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, jāuzskata, ka to attaisno primārs vispārējo interešu apsvērums – sabiedrības veselības aizsardzības mērķis (skat. iebildumu raksta 34. punktu).

b) Vērtējums

38. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgi apstiprināto vispārējo principu ar EKL 43. pantu tiek aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kuri, pat ja tie būtu piemērojami bez diskriminācijas pilsonības dēļ, var traucēt Kopienas pilsoņiem īstenot Līgumā garantēto uzņēmējdarbības brīvību vai arī padara to mazāk pievilcīgu ( ).

39. Tātad subjektīvs ierobežojums attiecībā uz kapitāldaļu īpašumtiesībām sabiedrībā, kura pārvalda vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas, liedz vai katrā ziņā apgrūtina dalību tajā personām no citām dalībvalstīm; tā pati negatīvā ietekme rodas attiecībā uz tādu sabiedrību iespējamu uzņēmējdarbības veikšanu Francijas teritorijā, kuras to pašu darbību veic citā dalībvalstī un neatbilst specifiskajām subjektīvajām prasībām, kas paredzētas tur spēkā esošajos noteikumos.

40. Tas, ka minētā ierobežojošā ietekme rodas neatkarīgi no attiecīgo personu pilsonības, nemazina pretrunīgo situāciju attiecībā uz pamatbrīvību veikt uzņēmējdarbību, kas paredzēta EKL 43. pantā.

41. Pamatojoties uz šiem pieņēmumiem, jāveic turpmāks novērtējums par to, vai ir pamatojums ierobežojumiem, kurus Komisija uzskata par nelikumīgiem, vai tāda pamatojuma nav.

2) Par norādītā ierobežojuma iespējamiem pamatojumiem – Veikto ierobežojošo pasākumu piemērotības un samērīguma vērtējums

a) Lietas dalībnieku argumenti

42. Atbilstoši Francijas Republikas aizstāvības nostājai subjektīvo ierobežojumu – tādā veidā, kādā tie ar minēto tiesisko regulējumu ieviesti attiecībā uz kapitāldaļu īpašumtiesībām sabiedrībā, kas izveidota biomedicīnisko analīžu darbības veikšanai, – mērķis esot nodrošināt pacientiem sniegtās aprūpes kvalitāti un saglabāt analīžu laboratoriju vadītāju neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā.

43. Patiesi, novēršot to, ka viņu izvēli nosaka drīzāk saimnieciska, nevis medicīniska rakstura apsvērumi, tiktu aizsargātas primāras vispārējās intereses – aizsargāt sabiedrības veselību.

44. Komisija savukārt apgalvo, ka Francijas Republikas veiktie pasākumi nav piemēroti un samērīgi ar izvirzīto mērķi.

45. Šāds secinājums, ņemot vērā nenoliedzamo situāciju līdzību, rodot apstiprinājumu kādā senākā nolēmumā par līdzīgiem kapitāla turēšanas ierobežojumiem, kuri saskaņā ar Grieķijas tiesību aktiem pastāv attiecībā uz sabiedrības formā izveidota optikas veikala vadīšanu (skat. prasības 35. un 36. punktu).

46. Prasītāja ir uzsvērusi, ka Tiesa ( ) konkrētajā gadījumā ir uzskatījusi, ka, neļaujot optiķim pārvaldīt vairāk par vienu uzņēmumu, kā arī ierobežojot līdz 50 % no kapitāla tās kapitāldaļas, ko varētu iegādāties fiziskas vai juridiskas personas, kuras nav minētais optiķis, Grieķijas Republika nav izpildījusi EKL 43. un 48. pantā paredzētos pienākumus.

47. Komisija atgādina ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus, kas 2004. gada 7. decembrī sniegti konkrētajā lietā, īpaši norādot uz tajos ietverto atšķirību – attiecībā uz komercdarbību – starp iekšējām un ārējām attiecībām.

48. It īpaši, runājot par pirmajām, tās “[..] ietver īpašumtiesības attiecībā, piemēram, uz atrašanās vietas telpām vai kabinetu, klientūru, precēm vai firmas nosaukumu, darba tiesiskās attiecības ar darbiniekiem un [..] lietojuma tiesības, kas nesakrīt ar piederību, ar kuru tās saistītas dažādās tiesiskās formās, – kā arī pārvaldību un vadību. Otrās ietver attiecības ar trešajām personām, it īpaši piegādātājiem, kā arī [..] ar pircējiem, klientiem jeb, varētu teikt, arī pacientiem ( )”.

49. Konkrētajā gadījumā, atbilstoši ģenerāladvokāta viedoklim, attiecīgā dalībvalsts bija ieviesusi dažus ierobežojumus iekšējo attiecību jomā, jo tie attiecās uz subjektīvām prasībām optikas veikala pārvaldībai, tomēr attaisnojot tos ar apsvērumiem saistībā ar attiecībām starp optiķi, kurš sniedz pakalpojumus, un viņa klientiem, arī jautājumā par iespējamo atbildību kļūdas gadījumā, kas savukārt ir ārējo attiecību joma.

50. Komisija visbeidzot ir norādījusi, ka Tiesa konkrētajā gadījumā ir uzskatījusi, ka mērķi aizsargāt sabiedrības veselību, uz ko atsaucas Grieķijas Republika, ir iespējams “sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību – gan fiziskām, gan juridiskām personām, piemēram, pieprasot, lai katrā optikas veikalā atrastos diplomēti algoti optiķi vai partneri [biedri], pieņemot noteikumus par civiltiesisko atbildību par citu personu darbībām, kā arī noteikumus, kas pieprasa profesionālās atbildības apdrošināšanu” ( ).

51. Kopumā, tikai ar biologa klātbūtnes pienākumu laboratorijas t.s. “ārējo” darbību izpildei, un it īpaši tādu darbību izpildei, kuras ietver mijiedarbību ar pacientu, būtu pietiekami norādītā mērķa sasniegšanai; minētais pienākums tomēr neesot attaisnots t.s. “iekšējo” darbību ietvaros, kas skar laboratorijas īpašumtiesības.

52. Francijas Republika savukārt šajā sakarā ir apgalvojusi, ka, ņemot vērā konkrētās vispārīgās medicīniskās bioloģijas īpašības, kā arī absolūto īpatnību – arī attiecībā uz universitātes izglītību –, kas raksturīga minētās darbības organizācijai Francijā, salīdzinot ar lielāko daļu citu dalībvalstu, konkrētajā gadījumā visdrīzāk būtu piemērojami principi, ko Tiesa paudusi attiecībā uz farmācijas nozari.

53. Šajā sakarā tā savā iebildumu rakstā ir atsaukusies uz secinājumiem, kas 2008. gada 16. decembrī sniegti lietā C‑531/06 Komisija/Itālija, kuros ģenerāladvokāts Īvs Bots attiecībā uz tikko minēto jomu ir apgalvojis (106. punkts), ka atšķirība starp aptieku darbības iekšējiem un ārējiem aspektiem ir mākslīga.

54. Esot grūti nodrošināt, lai pārvaldītājs, kuram nav farmaceita izglītības, neiejauktos farmaceita un klientu attiecībās, un tāda situācija esot salīdzināma ar analīžu laboratoriju situāciju, kuras arī atrodas medicīnas sistēmas centrā.

55. Minētā apgalvojuma attiecībā uz situācijas identitāti pierādījumam atbildētāja norāda, ka medicīniskā bioloģija ir disciplīna ar pirmšķirīgu nozīmi medicīnas sistēmā, jo tā arī nepārtraukti attīstās un ietver ļoti plašas piemērošanas jomas – kā mikrobioloģija, hematoloģija, bioķīmija, imūnhematoloģija; tai esot vajadzīgas arī ārkārtīgi sarežģītas tehnoloģijas – kā molekulārā bioloģija.

56. Tā arī piebilst, ka parasti analīžu laboratorijas darbībā ir ietverts t.s. pirmsanalītiskais posms (kurā atbildīgie darbinieki satiek pacientu un paņem vajadzīgo analīžu materiālu, kam var būt arī “invazīvs” raksturs), pats analītiskais posms , kas ir gluži tehnisks un tiek veikts manuāli vai ar atbilstošām ierīcēm, un pēcanalītiskais posms (analīžu rezultātu apstiprināšana, arī pamatojoties uz pacienta individuālajām īpašībām) ( ).

57. Francijas īpatnība (salīdzinot ar tās pašas nozares organizāciju citās Savienības valstīs) esot apstāklī, ka šie trīs atšķirīgie posmi ir būtībā vienoti, un tas ir noticis uz apzinātas izvēles pamata, kuras mērķis ir piešķirt biologam lielāku nozīmi medicīnas jomā.

58. Tātad Francijas sistēmā biologs ir iesaistīts ne tikai gluži tehniskajā analītiskajā posmā, bet ir klāt arī pirmsanalītiskajā posmā, tieši kontaktējoties ar pacientu, un galvenokārt tieši biologs vēlāk apstiprina analīžu rezultātus, par kuriem informē pacientu, un kopā ar ārstējošo ārstu var piedalīties arī terapijas izvēlē.

59. Līdz ar to pilnīgi saskanīga ar šo nostāju šķietot Francijas izvēle attiecībā uz prasmēm, kas jāapgūst biologam, proti, viņš sākotnēji iegūst ārsta vai farmaceita izglītību un tad specializējas medicīniskajā bioloģijā, tādējādi viņa mācību procesa pilnīgai pabeigšanai ir vajadzīgi desmit gadi.

60. Pamatojoties uz minētajiem apsvērumiem, atbildētāja uzskata, ka Tiesas pieņemtais risinājums attiecībā uz optiķu darbību neesot izmantojams arī attiecībā uz medicīnisko analīžu laboratorijām.

61. Līdz ar to ieviestais ierobežojošais pasākums attiecībā uz dalību pamatkapitālā esot attaisnojams – līdzīgi kā aptieku gadījumā – ar vajadzību nodrošināt laboratorijas vadītāja profesionālās darbības pilnīgu neatkarību, kas jāveic, ievērojot tikai profesionālās ētikas noteikumus, un bez jebkāda – it īpaši finansiāla rakstura – spiediena, lai, kā jau uzsvērts, nodrošinātu sabiedrības veselības vislabāko iespējamo aizsardzību.

62. Tāpēc minētajos secinājumos ietvertais pieņēmums (skat. 121. punktu), atbilstoši kuram zāļu izsniegšanas darbība atšķiras no optikas preču pārdošanas, jo ievērojami ietekmē sabiedrības veselību, esot tikpat nozīmīgs, salīdzinot minēto darbību ar biomedicīnisko analīžu veikšanas darbību.

63. Visbeidzot, veiktā pasākuma samērīgums esot jāsaskata arī tajā apstāklī, ka laboratoriju kapitāls nav pilnīgi rezervēts biologiem, jo ieguldītāji, kuriem nav minētās kvalifikācijas, katrā ziņā var iegādāties kapitāldaļas, lai arī ne vairāk kā 25 % apmērā.

64. Minētais ierobežojums atbilstot likumīgai vajadzībai novērst, ka biedriem, kuri nav attiecīgās nozares speciālisti, bet ir tikai ieguldītāji peļņas nolūkos, ir noteicoša ietekme sabiedrības lēmumu pieņemšanā, kā rezultātā profesionāļi zaudē savu neatkarību ( ).

65. Kopumā, ja, no vienas puses, Francijas tiesiskais regulējums garantējot pamatkapitāla pieejamību arī personām, kuras nav biologi, tad, no otras puses, ierobežojot šādu personu iespējamo dalības kvotu, tiekot nodrošināts, ka lēmumu pieņemšanas tiesības tiek saglabātas nozares biedriem profesionāļiem, tādējādi ļaujot viņiem saglabāt savu neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā.

66. Prasītāja savā replikas rakstā, apstrīdot atbildētājas iebildumu rakstā ietverto argumentāciju, ir uzsvērusi, ka Tiesas pieņemtais risinājums aptieku gadījumā, kas atšķiras no tās sākotnēji minētā precedenta, esot izskaidrojams ar zāļu īpašo raksturu, kas tās atšķir no jebkuras citas preces; nozares daudzveidība neļaujot transponēt šo risinājumu konkrētajā gadījumā.

67. It īpaši medicīniskās bioloģijas darbības tiek veiktas tikai uz ārsta receptes pamata, līdz ar to ir lielāka garantija gan sabiedrības veselības aizsardzības, gan medicīnas sistēmas izmaksu kontroles ziņā.

68. Turklāt Komisija tikai šajā stadijā pirmo reizi apgalvoja, ka medicīniskās bioloģijas nozarei esot raksturīga arī ievērojamu finanšu vajadzība, tādējādi mērķim neatbilstošs ir tāds ierobežojošs pasākums, kurā tiek mazināta “ārējā” kapitāla pieejamība.

69. Francijas Republika savā atbildē uz repliku, apstrīdot prasītājas replikas rakstā ietverto argumentāciju, ir uzsvērusi, ka Komisijas minētais precedents nemaz neesot būtisks, jo, ņemot vērā situāciju ārkārtējo līdzību un to, cik vienādi ir sabiedrības veselības apdraudējumi, drīzāk būtu jāpiemēro principi, kas farmācijas nozarē pausti secinājumos un spriedumos, kuri pasludināti rakstveida procesa laikā un uz kuriem ticis norādīts tā ietvaros.

70. Atbildētāja turklāt ir apstrīdējusi apgalvojumu, ka pilnīga atvērtība attiecībā uz kapitālu pieejamību sabiedrībām, kuras vada analīžu laboratorijas, efektīvi uzlabotu pārbaužu kvalitāti un būtu ietaupījumu avots sociālajai sistēmai.

b) Vērtējums

71. Šķiet jau nostabilizējusies Tiesas judikatūra, atbilstoši kurai valstu pasākumiem, kuri var traucēt īstenot Līgumā garantētās pamatbrīvības vai arī padara tās mazāk pievilcīgas, jāatbilst četriem nosacījumiem: 1) tie jāpiemēro bez diskriminācijas, 2) tiem jābūt attaisnotiem ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, 3) tiem jābūt piemērotiem, lai garantētu tāda mērķa īstenošanu un 4) tie nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs minētā mērķa sasniegšanai ( ).

72. Tādējādi lietas dalībnieki neapstrīd apstākli, ka sabiedrības veselības aizsardzība ir viens no primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saskaņā ar EKL 46. panta 1. punktu var attaisnot iespējamus ierobežojumus attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību ( ).

73. Cita starpā tieši attiecībā uz to iemeslu analīzi, kuru mērķis ir attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (bet runa, protams, ir par principu, kas analogi piemērojams brīvībai veikt uzņēmējdarbību) medicīniskās bioloģijas analīžu laboratoriju darbības jomā, Tiesai ir bijusi iespēja apstiprināt, ka kvalitatīvu medicīnisko pakalpojumu saglabāšana var būt EKL 46. pantā paredzēto atkāpju skaitā, ja tie palīdz nodrošināt paaugstinātu veselības aizsardzības līmeni ( ).

74. Konkrētā ierobežojošā pasākuma nediskriminējošais raksturs nav apstrīdams; grūtāk savukārt būs pārliecināties par minētā pasākuma piemērotību un samērīgumu attiecībā pret izvirzīto mērķi.

– Attiecīgā nozare, ko skar ierobežojošais pasākums, un attiecīgās atsauces judikatūras noteikšana

75. Pirmais jautājums, uz kuru jāatbild, ir par to, vai jautājumam tādos terminos, kādos tas uzdots, var faktiski rast precīzu risinājumu jau uz to principu pamata, ko Tiesa atzinusi iepriekš minētajā spriedumā attiecībā uz Grieķijas Republiku, kura bija pieņēmusi līdzīgus ierobežojumus attiecībā uz likumu par praktizēšanu optiķa profesijā un par optikas preču veikalu vadīšanu, vai tomēr šis vērtējums nav gluži atbilstošs precedents.

76. Ir taisnība, ka situācija, ko Tiesa izskatīja lietā saistībā ar optiķa profesiju, ir ļoti līdzīga pašreiz izskatāmajai lietai – kā apgalvo Komisija – un ka tam jāmudina īpaši rūpīgi izskatīt toreiz izmantotos argumentus un pieņemtos risinājumus, tomēr, manuprāt, ir dažas būtiskas atšķirības.

77. Pašlaik izskatāmo gadījumu raksturo visupirms jau attiecīgās nozares – t.i., laboratorijās veikto biomedicīnisko analīžu – īpatnība, kā arī tās tiesiskais regulējums, kas pieņemts attiecīgajā dalībvalstī un ir īpatnējs no darba kopējās organizācijas un attiecīgo profesionāļu izglītības viedokļa, kura mērķis ir nodrošināt īpaši augstu kvalitāti pakalpojuma sniegšanas jomā.

78. Un tik tiešām, ja apsver priekšnoteikumus, uz kuriem pamatojas Francijas Republikas aizstāvība, un tādējādi ņem vērā strīda faktisko priekšmetu, rodas dažas būtiskas atšķirības attiecībā pret Komisijas minēto judikatūras precedentu; un tas attiecas gan uz konkrēto nozari, gan uz ieviestā ierobežojuma pamatojuma iemesliem.

79. Kopumā es uzskatu, ka atbilstoši apgalvojumam, ko atbildētāja dalībvalsts pirmo reizi iekļāvusi savā 2009. gada 22. maija iebildumu rakstā (skat. 47. punktu), konkrētajā gadījumā tik tiešām šķiet būtiskākas atsauces uz tiesvedībām, kurās Tiesai tika lūgts izsvērt gadījumus, kad tikai personām ar attiecīgo profesionālo kvalifikāciju ir tiesības turēt īpašumā un vadīt aptieku ( ).

80. Judikatūras precedenta lielākā atbilstība visupirms ir tā, ka ir sastopama daudz lielāka līdzība starp farmācijas nozari un biomedicīnisko analīžu nozari – kas, starp citu, Francijā tiek reglamentēta ļoti īpatnēji – nekā starp pēdējo minēto nozari un optikas nozari.

81. No cita, varbūt pat svarīgāka aspekta Tiesā konkrētajā gadījumā, ko Komisija norādījusi kā precedentu, nav izskatīts jautājums par neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā, kas ir specifisks priekšnoteikums augstākai sniegto pakalpojumu kvalitātei no labākas sabiedrības veselības aizsardzības viedokļa.

82. Biologa profesijas īpatnība Francijā atbilstoši iepriekš minētajam aprakstam un veids, kādā konkrēti pārvalda biomedicīnisko analīžu laboratoriju, padara šo nozari par pielīdzināmu aptieku nozarei.

83. Abas darbības, ja veiktas nepareizi, izraisa samērā augstu primārās veselības vērtības apdraudējumu. Tāpat kā gadījumā, ja farmaceits izsniedz klientam nepareizu medikamentu, klientam var rasties smagas fiziskas sekas, tāpat arī biomedicīnisko analīžu pakalpojums, kas veikts nepienācīgi attiecībā pret konkrēto gadījumu vai novēloti, vai nepareizā veidā, var radīt tāda paša veida kaitējumu (jādomā par iespējamām ārsta pieļautām diagnozes un terapijas kļūdām, kas var rasties nepareiza diagnostiskā rezultāta dēļ).

84. Turklāt kārtība, atbilstoši kurai minētās darbības tiek praktizētas, daudzējādā ziņā ir līdzīga, arī un galvenokārt attiecībā uz sistēmu, kādā sociālās apdrošināšanas sistēma sedz izmaksas; biomedicīnisko analīžu veikšana nepienācīgā veidā gan kvantitatīvajā, gan kvalitatīvajā ziņā var radīt liekas izmaksas sociālās apdrošināšanas sistēmai un tādējādi valstij, tieši tā, kā notiek saistībā ar zāļu nodrošināšanu.

85. Savukārt Komisija uzskata, ka starp abām nozarēm pastāvot tādas atšķirības, kas nepieļauj piemērot vienus un tos pašus jurisprudences principus; tā visupirms atgādina faktu, ka analīzes nevar veikt bez ārsta nosūtījuma. Pacients nevarot iet tieši uz laboratoriju, lai veiktu analīzes, un arī biologs bez minētā nosūtījuma nevarot pats nolemt par analīžu veikšanu.

86. Prasītāja piebilst, ka, lai gan analīžu rezultātus izsniedz gan ārstam, kurš izrakstījis nosūtījumu, gan pacientam, pacientam neesot tehniskās kompetences izdarīt secinājumus attiecībā uz vajadzīgo ārstēšanu, kam tomēr vajadzīga ārsta iejaukšanās.

87. Patiesībā pati prasītāja atzīst, ka parasti zāles var izsniegt un pārdot tikai uz ārsta receptes pamata, tādējādi to izmaksas sedz sociālās apdrošināšanas sistēma.

88. Tiesas sēdē tik tiešām tika konstatēts, ka apmēram 85 % zāļu aptiekā tiek pārdotas uz ārsta receptes pamata, tāpat arī lielākā daļa analīžu tiek faktiski veiktas uz nosūtījuma pamata.

89. Tādējādi, pēc Komisijas domām, aptieku darbības gadījumā Tiesa savos spriedumos, lai uzskatītu par attaisnotu likumā ietverto ierobežojumu, esot netieši ņēmusi vērā faktu, ka dažas zāles tomēr ir iespējams pārdot bez receptes; tādēļ, lai novērstu minēto veselības apdraudējumu, pastāvīgi jābūt klāt farmaceitam, kurš var pievērst lietotāja uzmanību iespējamām kaitīgām blakusiedarbībām ( ).

90. Tomēr tie ir apgalvojumi, kas nav noteicoši. No vienas puses, tik tiešām no minētajiem spriedumiem skaidri neizriet, ka Tiesa kā faktisku noteicošu elementu, lai attaisnotu pieņemto labvēlīgo lēmumu, būtu ņēmusi vērā, ka dažreiz zāles tiek izsniegtas bez ārsta receptes.

91. Šis elements tik tiešām ir norādīts jau minētajos ģenerāladvokāta Īva Bota secinājumos, kuros viņš apgalvo, ka farmaceita pienākumam sniegt padomus ir liela nozīme gadījumos, kas attiecas uz bezrecepšu zālēm, kuru skaits pastāvīgi pieaugot, lai līdzsvarotu sociālo vajadzību izdevumus budžetā ( ).

92. Runa tomēr ir par papildu elementu attiecībā pret faktu, ka saskaņā ar to pašu secinājumu punktu tiek skaidri precizēts, ka farmaceits neveic tikai zāļu pārdošanu.

93. Līdzās zāļu izsniegšanai, pēc ģenerāladvokāta domām, farmaceitam jāsniedz arī citi pakalpojumi, kuru skaitā ir ne tikai farmaceitisko preparātu izgatavošana vai informācijas un viedokļa sniegšana, lai nodrošinātu zāļu pareizu lietošanu, bet arī ārsta recepšu pārbaude.

94. No otras puses, Tiesa abos nolēmumos par farmācijas nozari ir precizējusi, ka, neraugoties uz visu, zāles, “kas ir izrakstītas vai lietotas terapeitisku iemeslu dēļ”, ja tās tiek lietotas bez vajadzības vai nepareizā veidā, var būtiski apdraudēt veselību ( ).

95. Kopumā, Tiesas minētais elements – iespējama ārsta receptes esamība – nav faktiski uzskatīts par tādu, kas izslēdz zāļu īpatnību no tāda veselības apdraudējuma viedokļa, kas rodas no zāļu lietošanas bez vajadzības vai nepareizā veidā.

96. Un tik tiešām, arī tādu medicīnisko analīžu gadījumā, uz kurām izrakstīts nosūtījums, biologam ir ārkārtīgi svarīgs uzdevums – un ne jau tāpēc, ka ir vēlēšanās mazināt ārsta izrakstītāja nozīmi un profesionalitāti, kā Komisija apgalvojusi tiesas sēdē, gandrīz vai pakļaujot viņu turpmākai kontrolei, bet vienkārši tādēļ, lai nodrošinātu pareizu interpretāciju – biomedicīnisko analīžu izteiksmē – un vajadzīgo izpildi (tas galvenokārt ir īpaši sarežģītu analīžu gadījumā).

97. Nevar noliegt, kā tiesas sēdē atzinusi Francijas Republika, ka pirms jauninājumiem, ko attiecīgajā jomā ieviesa ar 2010. gada 13. janvāra Rīkojumu Nr. 2010‑49 ( ), analītiķis varēja īstenot pārbaudes tikai saskaņā ar nosūtījumā ietvertajiem norādījumiem, jo nevarēja atkāpties no ārsta prasībām.

98. Tomēr, kā tiesas sēdē skaidri norādīja atbildētāja, nevar noliegt, ka pacients var aiziet uz laboratoriju bez nosūtījuma, lai pasūtītu – varbūt pats par saviem līdzekļiem – dažas biomedicīniskās analīzes ( ).

99. Turklāt, no otras puses, šķiet, nevar noliegt arī iespēju, ka dialoga ietvaros, kas pašreizējā praksē ir diezgan izplatīts starp ārstu nosūtītāju un biologu (ko Komisija savā atbildē tiesas sēdē būtībā nav apšaubījusi), biologs veic dažas pārbaudes, kas neaizstāj sākotnējā nosūtījumā ietvertās, bet tikai papildina tās.

100. Visbeidzot, un nekādā ziņā nevēloties mazināt ārstējošā ārsta nozīmi, sabiedrības veselības apdraudējums, kā pareizi norāda atbildētāja, ir saistīts ne tik daudz ar secinājumiem, ko pacients var iegūt no kļūdainiem biomedicīniskās analīzes rezultātiem, cik drīzāk ar sekām, ko tādi nepareizi apstiprināti rezultāti var izraisīt, ārstam uz šo rezultātu pamata izvēloties ārstēšanas veidu.

101. Tāpēc ir nenoliedzami, ka neatkarīgi no ārstējošā ārsta nozīmes biologa profesionalitātes līmenim ir ārkārtīgi liela nozīme visos posmos, kas saistīti ar biomedicīnisko analīžu veikšanu – pirms tām, to laikā un pēc tām.

102. Noslēgumā šajā aspektā – konkrēti saistībā ar veselības apdraudējumu, kas izriet no tā, ka attiecīgo profesionālo darbību veic personas, kurām nav speciālās kvalifikācijas, var tikai konstatēt pilnīgu līdzību starp farmaceita un biologa – analītiķa darbību, kas savukārt pilnīgi atšķiras no optiķa darbības.

103. Pēdējā gadījumā tik tiešām, lai gan var iedomāties kļūdaina pakalpojuma iespējamās negatīvās sekas, arī fiziskās ietekmes uz lietotāju izteiksmē, ir skaidrs, ka runa ir par pavisam citu “svara kategoriju”, kas padara šīs situācijas grūti pielīdzināmas, pretēji Komisijas apgalvojumam.

104. Komisija vēlāk ir apgalvojusi – pirmo reizi savā replikas rakstā, ka analīžu laboratoriju nozarei salīdzinājumā ar farmācijas nozari tomēr ir raksturīga vajadzība pēc ievērojamiem finanšu resursu ieguldījumiem; tehnoloģiju ātrā attīstība un vajadzība tās piemērot aizvien pieaugošajam slimību skaitam prasot īpaši lielus kapitāla ieguldījumus.

105. Šī situācija savukārt neesot raksturīga aptiekām, kur nav vajadzīgas nekādas tehniskas instalācijas, jo gandrīz visas zāles tiek izgatavotas citur.

106. Tādējādi prasītāja ( ) norāda, ka, neatverot vai katrā ziņā ierobežojot ieguldītāju, kas nav biologi, kapitāla pieejamību, attiecībā uz biologiem, kuriem nav pietiekamu finanšu resursu, tiek bremzēta medicīniskās bioloģijas laboratoriju attīstība.

107. Turklāt neesot pierādījumu, ka minētais ierobežojums būtu kvalitāti nodrošinošs faktors, bet drīzāk, gluži otrādi, inspekciju rezultāti pierādot, ka būtiskākās kļūdas tiekot pieļautas individuālās laboratorijās, kurās 100 % kapitāla pieder biologam, kurš tur veic savu darbību.

108. Kopumā ierobežojumi attiecībā uz pamatkapitālu, kas plānoti kā aizsardzības forma, tomēr esot izraisījuši pakalpojumu kvalitātes pazemināšanos.

109. Tostarp neesot bijis iespējams īstenot vajadzīgo sagrupēšanu, lai sasniegtu tādus apmērus, kas nodrošinātu minēto kvalitāti, vai katrā ziņā lai izveidotu apjomradītus ietaupījumus, kā rezultātā samazinātos analīžu izmaksas un līdz ar to izmaksas sociālās apdrošināšanas sistēmai.

110. Faktiski, kā Francijas Republika pareizi norādījusi savā atbildē uz repliku, Komisijas norādītā dokumentācija minētos apgalvojumus īstenībā nepamato; gluži otrādi, 2008. gada septembra ziņojumā par nozares reformas projektu (kā Komisija pati norādījusi savā replikas rakstā) attiecībā uz medicīniskās bioloģijas laboratoriju vidējo kvalitāti Francijā ir apgalvots, ka tā ir apmierinoša, respektīvi, robežās “no labas līdz izcilai” ( ).

111. Arī apgalvojumi par labvēlīgo ietekmi, kāda būtu pilnīgai atvērtībai pret ārējo kapitālu vai arī iespējamai sagrupēšanai un apjomradītajiem ietaupījumiem, ir pamatoti tikai ar pieņēmumiem, kuru pamatā nav neviena konkrēta elementa un attiecībā uz kuriem prasītāja nav iesniegusi nekādus pierādījumus ( ).

112. Kas attiecas uz izmaksu slodzi sociālās apdrošināšanas sistēmai, ir skaidrs, ka tā ir atkarīga no apmēra, kādā – neatkarīgi no atsevišķas pārbaudes izmaksām laboratorijai – valsts ir apņēmusies atlīdzināt katru atsevišķo medicīniskās analīzes pakalpojumu; nav pierādīta nekāda saistība starp minētā atlīdzinājuma summu un laboratoriju īpašumtiesību struktūru, tādējādi prasītājas apgalvojumi atkal nešķiet pierādīti.

113. Drīzāk, gluži otrādi, centieni panākt aizvien lielāku ieguldītā kapitāla rentabilitāti, iespējams, mudinātu personas, kuras nodarbojas ar analīžu laboratoriju pārvaldīšanu tikai finansiālu iemeslu dēļ, censties palielināt veicamo analīžu skaitu vai katrā ziņā to analīžu skaitu, kuras garantē lielāku atlīdzību ( ), tādējādi izraisot efektu, kas ir pretējs Komisijas apgalvotajam un kā rezultātā palielinās izmaksas valstij.

114. Noslēgumā, tiklīdz – no sabiedrības veselības apdraudējuma viedokļa – tiek atzīta līdzība starp farmācijas nozari un biomedicīnisko analīžu nozari un tiek izslēgts, ka jautājums par iespējamo vajadzību saņemt apjomīgus ieguldījumus laboratorijām radītu reālu otrās minētās nozares diferenciāciju, atliek vien izanalizēt aprakstītā ierobežojuma pamatojumu attiecībā pret brīvību veikt uzņēmējdarbību, ņemot vērā attiecīgos principus, ko Tiesa paudusi iepriekš izskatītajos gadījumos.

– Attiecīgo principu turpmāka piemērošana

115. Pirmajā no divām paralēlajām tiesvedībām, kurās spriedums tika pieņemts 2009. gada 19. maijā, attiecībā uz farmaceita darbības veikšanas ierobežojumiem Tiesa, atbildot uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu uzdoto jautājumu, ir atzinusi, ka EKL 43. un 48. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata lietā un kas personām, kurām nav farmaceita kvalifikācijas, liedz būt aptieku īpašniecēm un pārvaldīt aptiekas ( ).

116. Otrajā tiesvedībā, pamatojoties uz tādu pašu argumentāciju, Tiesa ir noraidījusi prasību, ko Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu bija cēlusi pret Itālijas Republiku, pamatojoties uz to pašu Līguma noteikumu iespējamu pārkāpumu, kas izriet no tā apstākļa, ka ir saglabāti spēkā tiesību akti, saskaņā ar kuriem aptiekas var pārvaldīt tikai tādas personas, kurām ir farmaceita diploms, un pārvaldīšanas sabiedrības, kuru biedri ir tikai farmaceiti ( ).

117. Minētajā lietā Tiesas interpretācija ir pamatota tieši ar pieņēmumu par zāļu īpašo raksturu, kuru terapeitiskā iedarbība tās būtiski atšķir no citām precēm ( ); tāpēc zāles, ja tās tiek lietotas bez vajadzības vai nepareizā veidā, var būtiski apdraudēt veselību, par ko pacients var nezināt zāļu lietošanas laikā ( ).

118. Turklāt zāļu pārmērīga vai nepareiza lietošana rada finanšu līdzekļu izšķērdēšanu, kas vēl jo vairāk rada zaudējumus tāpēc, ka farmācijas nozare rada lielus izdevumus un tai ir jāapmierina aizvien pieaugošās vajadzības, bet finanšu līdzekļi, kas var tikt veltīti veselības aizsardzībai, neatkarīgi no izmantotā finansēšanas veida ir ierobežoti ( ).

119. Ņemot vērā dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību noteikt sabiedrības veselības aizsardzības apmēru, jāatzīst, ka tās var pieprasīt, lai zāles izsniedz farmaceiti, kuri bauda efektīvu profesionālo neatkarību; tās var arī veikt atbilstošus pasākumus, lai novērstu vai mazinātu šīs neatkarības apdraudēšanas risku.

120. It īpaši, lai gan nevar noliegt, ka farmaceits kā profesionālis (tāpat kā citas personas) ir izvirzījis sev peļņas mērķi, Tiesa ir uzskatījusi, ka farmaceits pārvalda aptieku nevis tikai uz saimnieciska mērķa pamata, bet arī profesionālas intereses dēļ. Tādējādi viņa privāto interesi, kas saistīta ar peļņas mērķi, padara mērenāku viņa izglītība, profesionālā pieredze un uzticētā atbildība, ņemot vērā, ka iespējams normatīvo vai profesionālās ētikas noteikumu pārkāpums sakompromitētu ne tikai viņa ieguldījuma vērtību, bet arī paša profesionālo darbību.

121. Atšķirībā no farmaceitiem – personām bez farmaceita diploma jau pēc definīcijas nav izglītības, pieredzes un atbildības, kas līdzvērtīgas attiecīgajām farmaceitu īpašībām, un līdz ar to tās nesniedz tādas pašas garantijas kā farmaceiti.

122. Līdz ar to dalībvalsts savas rīcības brīvības ietvaros var uzskatīt, ka – atšķirībā no farmaceita pārvaldītas aptiekas – tas, ka aptieku pārvalda persona bez farmaceita diploma, var radīt risku sabiedrības veselībai un it īpaši zāļu mazumtirdzniecības drošībai un kvalitātei, jo nav elementu, kas atsvērtu mērķi gūt peļņu no aptiekas pārvaldīšanas ( ).

123. Visi šie apsvērumi, kā jau paskaidrots iepriekš, ar vajadzīgajiem grozījumiem ir piemērojami arī biomedicīnisko analīžu nozarei un tāpēc tas pamato šo tiesisko risinājumu.

124. Ja tik tiešām tiek apdraudēta sabiedrības veselība un tātad aizsargātās intereses, principā var pieļaut, ka dalībvalstis – arī attiecībā uz biomedicīnisko analīžu laboratoriju pārvaldību – ievieš analogus ierobežojumus saistībā ar šo darbību veicošās personas subjektīvo kvalifikāciju, kā tas ir noticis Francijā.

125. Ir skaidrs, ka ir jānovērtē, vai pieņemtā ierobežojuma specifisko raksturu saistībā ar sabiedrības kapitāldaļu piederību, kas ierobežota atkarībā no attiecīgās personas subjektīvās kvalifikācijas, var vai nevar uzskatīt par piemērotu un samērīgu ar sabiedrības veselības aizsardzības mērķi.

126. No Tiesas judikatūras izriet, ka valsts tiesiskais regulējums var garantēt izvirzītā mērķa īstenošanu tikai tad, ja tas faktiski atbilst nolūkam īstenot to saskanīgā un sistemātiskā veidā ( ).

– Iemesli pieņemt labvēlīgu risinājumu; it īpaši, biologa neatkarība lēmumu pieņemšanas jomā

127. Komisija, kā jau tika minēts, uzskata par neatbilstošu Francijas Republikas ieviestā ierobežojuma raksturu. It īpaši prasītāja min argumentāciju, kas pausta secinājumos, kas sniegti lietā attiecībā uz Grieķijas tiesību aktiem optiķa darbības praktizēšanas jomā ( ).

128. Konkrētajā gadījumā būtu pieticis tikai paredzēt pienākumu, ka attiecībās starp laboratoriju un ārējiem lietotājiem jābūt klāt personai ar vajadzīgo tehnisko kompetenci, kas iegūta līdz ar atbilstošu profesionālo izglītību, jo minētais aspekts ir nebūtisks saistībā ar sabiedrības, kura vada biomedicīnisko analīžu laboratoriju, īpašumtiesību struktūru.

129. Patiesībā, kā pareizi norāda atbildētāja puse, jau 2008. gada 16. decembrī sniegtajos secinājumos ģenerāladvokāts Īvs Bots, atbildot uz tādu pašu Komisijas argumentāciju, ir apgalvojis, ka viņu nepārliecina arguments, ka būtu jānošķir darbības iekšējie un ārējie aspekti.

130. Tik tiešām, atbilstoši minētajiem secinājumiem “persona, kas vienlaikus ir aptiekas īpašniece un darba devēja, neizbēgami ietekmē aptiekas zāļu izsniegšanas politiku. Tāpēc Itālijas likumdevēja izvēle saistīt profesionālo kompetenci un saimniecisko aptiekas īpašumu, šķiet, ir pamatota ar sabiedrības veselības aizsardzības mērķi” ( ).

131. Faktiski tiktāl, ciktāl biologs, kurš strādā analīžu laboratorijā, būtu spiests izpildīt tāda darba devēja norādījumus, kuram nav minētās profesionālās kvalifikācijas, bez šaubām, pastāvētu risks, ka pēdējais dod priekšroku sabiedrības saimnieciskajām interesēm, nevis pacienta un tātad sabiedrības veselības faktiskajām vajadzībām.

132. Tāpēc nevar noliegt, ka īpašniekam, kas nav biologs, var būt kārdinājums atteikties no saimnieciski mazāk rentablām vai grūtāk īstenojamām pārbaudēm vai – arī gluži finansiālu apsvērumu dēļ – ka viņš var neveltīt pienācīgu uzmanību vajadzīgajām iekārtām.

133. Kā savā replikas rakstā (48. punkts) apgalvojusi Komisija, nav šaubu, ka arī biologam, kurš nodarbināts analīžu laboratorijā, ko lēmumu pieņemšanas līmenī pārvalda īpašnieki, kas nav biologi, katrā ziņā ir jāievēro profesionālās ētikas normas.

134. Tomēr tā ir tikai formāla rakstura piezīme, jo būtībā, protams, savīšanās starp algota darba attiecībām, kur katrā ziņā ir ietverti pienākumi pret darba devēju, un profesionālās ētikas pienākumiem faktiski nosaka primārā vēlamā mērķa – lietotāju veselības aizsardzības – ievērošanas garantijas mazināšanu, veicot darbību attiecībā pret lietotāju.

135. Turklāt prasītājas vairākkārt minētajā lietā par optiķa darbību Tiesa pat nav ņēmusi vērā ārkārtīgi svarīgo pievienoto vērtību, ko veido fakts, ka lēmumu pieņemšanas tiesības tiek piešķirtas vienai vai vairākām personām, kas savas speciālās iegūtās izglītības dēļ un tāpēc, ka tām precīzi jāievēro profesionālās ētikas normas, piedāvā lielākas garantijas attiecībā uz aizsargāto pamatvērtību.

136. Minētais apstāklis, kā jau ir uzsvērts, ir ārkārtīgi svarīgs elements, lai saistībā ar minēto nolēmumu izslēgtu precedenta vērtību, kas ir noteicošs, lai atrisinātu Tiesas izskatīšanai nodoto jautājumu.

3) Esošo tiesību aktu nekonsekvence un to pašu vispārējo interešu aizsardzība ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem

a) Lietas dalībnieku argumenti

137. Šajā brīdī vēl ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā sistēmas vispārējo struktūru – gan attiecībā uz spēkā esošajiem tiesību aktiem, gan tās praktisko piemērošanu –, Francijas Republikas izvēlētais risinājums ietver vai neietver būtiski nekonsekventus elementus.

138. Tāpat jānovērtē, vai pastāv iespēja aizsargāt tās pašas intereses, izmantojot vienu vai vairākus mazāk ierobežojošus pasākumus attiecībā pret ES līgumā paredzētajām pamatbrīvībām, it īpaši attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.

139. Par šo punktu Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka tas, ka Francijas likumdevējs nav paredzējis pienākumu biologam pastāvīgi būt klāt telpās laboratorijas darba laikā, pretēji tiesiskajam regulējumam attiecībā uz aptiekām, esot acīmredzams elements, kas liecinot par šajā nozarē spēkā esošo tiesību aktu nekonsekvenci.

140. Šo apgalvojumu apstrīd atbildētāja, kura savukārt apgalvo, ka tāda klātbūtne esot paredzēta – ja ne formāli, tad vismaz faktiski – dažos sabiedrības veselības aizsardzības kodeksa ( ) noteikumos; cita starpā faktiskās klātbūtnes pienākuma neesot arī farmaceitiem, kā Tiesa paskaidrojusi kādā no jau minētajiem nolēmumiem konkrētajā jomā.

141. No cita aspekta, prasītāja uzskata, ka tas pats mērķis – saglabāt analīžu laboratorijas vadītāja lēmumu neatkarību – jau esot paredzēts citos Francijas tiesību aktu noteikumos, kas šim mērķim esot pat piemērotāki.

142. Prasītāja atsaucas uz mehānismiem, kuros izmanto subjektīvo neatbilstību, tehnisko un kvalitātes režīmu, kā arī uz turpmākiem inspekcijas kontroles mehānismiem no ārstu un farmaceitu puses.

143. Turklāt – un pirmo reizi replikas rakstā (36. punkts) – Komisija apgalvo, ka ievērojams skaits lielo laboratoriju vai laboratoriju tīkli Francijā esot strukturēti tā, lai tiem būtu pieejams “ārējais” kapitāls – kas pieder personām, kuras nav biologi, – vairāk nekā 25 % apmērā.

144. Tas notiekot tāpēc, ka darbojas balsstiesību un finansiālo tiesību nošķiršanas mehānisms, kura mērķis ir nodrošināt, lai biologu balsojums vienmēr būtu mažoritārs gan valdē, gan citās situācijās, kurās pieņem lēmumus par laboratoriju darbību un organizāciju.

145. Prasītāja norāda, ka pēc paziņošanas farmaceitu asociācijai un Francijas iestādēm par šīm struktūrām tās tiekot apstiprinātas un tām tiek izsniegta atļauja praktizēt medicīnisko analīžu darbību, un līdz ar to tās tiek uzskatītas par saderīgām ar Francijas tiesību aktiem.

146. Tāpēc Komisija uzsver, ka no šā viedokļa visupirms atkal ir acīmredzama nekonsekvence starp izvirzītajiem principiem un īstenoto piemērošanu praksē; kā norādīts tiesas sēdē, Francijas Republika neesot nodrošinājusi tāda principa ievērošanu, ko pati atbilstoši saviem apgalvojumiem uzskata par būtisku, lai nodrošinātu biologu neatkarību.

147. No cita aspekta, iepriekš minētais norobežošanas mehānisms esot tāds, kas no samērīguma pārbaudes viedokļa atbilst prasībām, kuras izriet no Savienības tiesībām, un it īpaši tām, kuru pamatā ir vajadzība garantēt tiesības veikt uzņēmējdarbību.

148. Komisija par šo punktu uzsver, ka šāda doma jau figurēja iepriekš minētajā medicīniskās bioloģijas nozares reformas projektā, kurā apsvērta iespēja pieņemt tikko minētā veida izlemšanas mehānismu.

149. Kopumā tāda sistēma veidojot – ja tā ir spēkā – acīmredzamu nolieguma un nekonsekvences elementu attiecībā pret atbildētājas dalībvalsts apgalvojumiem; ja tā vēl nav spēkā, tas tomēr būtu apspriežams un vēlams pasākums – katrā ziņā mazāk ierobežojošs –, kas padarītu par nepiemērotiem pasākumus saistībā ar kapitāla pieejamību.

150. Šis konkrētais aspekts nav apstrīdēts Francijas Republikas atbildē uz repliku, kas par šo punktu vispār nav izteikusies; Francijas Republika ir sniegusi dažus paskaidrojumus par šo punktu tikai 2010. gada 25. marta tiesas sēdē, atbildot uz konkrēti uzdotu jautājumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 54.a pantam, saskaņā ar 2010. gada 10. februāra vēstuli.

151. Pēc atbildētājas domām, ievērojot to, ka vismaz 75 % kapitāla sabiedrībā, kas izveidota, lai kopīgi pārvaldītu biomedicīnisko analīžu laboratorijas, jāpieder biologiem, tās varētu būt gan fiziskās personas, gan juridiskās personas.

152. Kas attiecas uz juridisko personu – kas izveidotas galvenokārt kā SELARL – kapitālu, spēkā būtu tas pats 75 % ierobežojums, ko varētu attiecināt kā uz biologiem – fiziskajām personām, tā arī (kas šeit ir svarīgāk) uz juridiskām personām, kas pielīdzinātas minētajiem profesionāļiem.

153. Gadījumā, ja šīs juridiskās personas ir no citām Savienības dalībvalstīm – kur nav ierobežojumu attiecībā uz dalību sabiedrībās, kas izveidotas, lai kopīgi pārvaldītu biomedicīnisko analīžu laboratorijas, – varētu arī izrādīties, ka attiecīgais kapitāls daudz lielākā apmērā nekā tikai 25 % vai pat pilnīgi pieder personām, kas nav biologi.

154. Francijas Republika ir minējusi it īpaši Īriju un Spāniju, kur – pēc tās apgalvojuma – tādas juridiskas personas kapitāls, kam ir biologa kvalifikācija un kas izveidota iepriekš minētajam mērķim, juridisku ierobežojumu neesamības dēļ varot vairāk nekā 25 % apmērā piederēt personām, kas nav biologi, un, piemēram, dažiem ieguldījumu fondiem.

155. Tāda situācija būtībā esot konstatēta vismaz divos no gadījumiem, ko Komisija minējusi savā replikas rakstā, it īpaši attiecībā uz laboratorijām, ko pārvalda sabiedrība Biomnis (kuras pamatkapitāls vairāk nekā 50 % apmērā pieder biologam – juridiskai personai no Īrijas, kurā savukārt gandrīz visas kapitāldaļas, vai vismaz 80 %, pieder kādam ieguldījumu fondam) un sabiedrība Unilabs (Šveices sabiedrība, kuras kapitāldaļas pieder personām, kas nav biologi, un kura pārvalda dažas sabiedrības – laboratoriju īpašnieces Spānijā, kas savukārt pārvalda laboratorijas Francijā).

156. Kā apgalvo Francijas Republika, ir taisnība, ka tādā veidā varētu īstenoties likuma apiešanas risks, bet runa būtu par nenovēršamām sekām, kas izriet no pienākuma ievērot attiecībā pret Eiropas Savienību uzņemtās saistības, gadījumā ar sabiedrībām no citām dalībvalstīm.

157. Tā būtu tāda kā “pretēja” diskriminācija – pavisam nesen radies fenomens, ko Komisija, protams, nevarētu atbildētājai pārmest, ņemot vērā, ka tā ir tikai atzinusi sabiedrības, kas pārvalda laboratoriju Īrijā vai Spānijā, tiesības veikt to pašu darbību Francijā.

158. Abos pārējos gadījumos, ko Komisija minējusi savā replikas rakstā, t.i., Cerba un Labco laboratoriju gadījumos, gan esot pilnīgi ievērots 25 % dalības ierobežojums personām, kas nav biologi, kā cita starpā attiecībā uz pēdējo minēto gadījumu apstiprināts Komisijas pievienotajā avīzes rakstā.

159. Saistībā ar apsvērto alternatīvo pasākumu, kas paredz nošķirt finansiālo dalību un balsstiesības, atbildētāja tiesas sēdē visupirms norādīja, ka Komisija esot pārāk vēlu ietvērusi šo argumentu savā replikas rakstā, atstājot Tiesai uzdevumu pārbaudīt, vai runa nav par jaunu prasījumu vai par jaunu pamatu, kas jāuzskata par novēlotu.

160. Šajā sakarā Francijas Republika, joprojām atbildot uz iepriekš rakstveidā uzdoto jautājumu, ir apgalvojusi, ka minētais pasākums – ņemot vērā rīcības brīvību, kas katrā ziņā būtu tai jāpiešķir sabiedrības veselības aizsardzības jomā, – nekādā ziņā nebūtu pietiekams, lai sasniegtu noteikto mērķi.

161. Tā uzskata, ka nevajadzētu nenovērtēt spiedienu, ko trešās personas, kam pieder vairāk nekā puse sabiedrības kapitāla, tomēr varētu izdarīt uz biologiem, kuri praktizē laboratorijā un kuru neatkarība būtu apdraudēta, neraugoties uz tiem piešķirto balsstiesību vairākumu.

162. Visbeidzot, šāds norobežošanas mehānisms Francijā faktiski pastāvot tikai un vienīgi attiecībā uz atsevišķiem sabiedrību veidiem – un, starp citu, neattiecoties uz sabiedrībām ar ierobežotu atbildību – un skarot tikai attiecības starp biologiem, kuri praktizē savu darbību laboratorijās, un “ārējiem” biologiem; tā tātad ir pavisam atšķirīga situācija, kas uz šo gadījumu pilnīgi neattiecas, jo 25 % ierobežojuma noteikums attiecas uz personām, kas nav biologi.

163. Komisija tiesas sēdē apstrīdēja, ka tās replikas rakstā norādītais par norobežošanas mehānismiem starp finansiālajām tiesībām un balsstiesībām būtu uzskatāms par jaunu iebildumu vai jaunu pamatu; šeit runa esot par tādas realitātes pastāvēšanas konstatācijas faktu, par ko atbildētāja ir klusējusi visā pirmstiesas procedūras posmā un arī rakstveida procesa laikā Tiesā.

164. Šajā sakarā tā ir uzsvērusi, ka fakts par 25 % kapitāla ierobežojuma principa ievērošanu, ko atbildētāja pieņēmusi par pamatprincipu, lai garantētu biologu brīvību pieņemt lēmumus, un līdz ar to sabiedrības veselību, ir izrādījies faktiski neievērots situācijās, uz ko tā bija plānojusi atsaukties.

165. Turpinājumā, kas attiecas uz pārējiem Komisijas norādītajiem mazāk ierobežojošajiem pasākumiem (respektīvi, subjektīvo neatbilstību, tehnisko un kvalitātes režīmu, kā arī turpmākajiem inspekcijas kontroles mehānismiem no ārstu un farmaceitu puses), atbildētāja visbeidzot ir secinājusi, ka, ņemot vērā vēlamo sabiedrības veselības aizsardzības apmēru, tie nekādā ziņā neesot pietiekami, lai nodrošinātu biologa neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā.

b) Vērtējums

166. Komisija, atbalstot savus apgalvojumus par visas Francijas sistēmas struktūras nekonsekvenci, uzsver, ka Francijā spēkā esošais tiesiskais regulējums formāli – arī atbildētājas minētajā L. 6211‑1. un L. 6221‑9. pantā – neparedz pienākumu biologam pastāvīgi būt klāt laboratorijā tās darba laikā, tādējādi pieļaujot, ka darbību veic tikai tehniskie darbinieki.

167. Ņemot vērā, ka minēto noteikumu pašreizējais teksts atšķiras no tā, uz kura pamata formulēti lietas dalībnieku argumenti, jāprecizē, ka saskaņā ar toreizējo formulējumu minētajos tiesību aktos bija paredzēti vairāki katrā ziņā saskanīgi principi attiecībā pret izvirzīto sabiedrības veselības aizsardzības mērķi.

168. It īpaši L. 6211‑1. pantā ir noteikts (vai, precīzāk, tolaik bija noteikts) princips, atbilstoši kuram analīzes var veikt tikai biomedicīnisko analīžu laboratorijās, par ko atbild to vadītāji vai vadītāja vietnieki; kas attiecas uz L. 6221‑9. pantu, tajā ir (vai, precīzāk, bija) paredzēts, ka šiem vadītājiem vai vadītāju vietniekiem savas funkcijas ir jāīsteno personīgi un efektīvi.

169. Kaut arī ir taisnība, ka likums neparedz pienākumu vadītājam biologam pastāvīgi būt klāt laboratorijā, ir pilnīgi skaidrs, ka valsts tiesību aktos ir noteikts, ka viņam faktiski ir jānodrošina visas laboratorijas darbības efektīva kontrole, par ko viņš uzņemas tiešu atbildību, un viņš nekādā veidā nevar atbrīvoties no minētajām profesionālajām saistībām, izmantojot iespējamus pilnvarojuma mehānismus.

170. Tādējādi nešķiet, ka minētie noteikumi būtu pretrunā sabiedrības veselības maksimālas aizsardzības mērķim vai nesaskanīgi ar šo mērķi, ko atbildētāja dalībvalsts ir sev izvirzījusi.

171. Turklāt, kā atbildētāja pareizi norāda, šķiet kļūdains pieņēmums par līdzīgu pamatojumu, uz kuru Komisija atsaucas, lai noliegtu nozares tiesiskā regulējuma konsekvenci, respektīvi, absolūta pienākuma esamību farmaceitam faktiski būt klāt telpās, kurās notiek attiecīgā darbība.

172. Tik tiešām, sabiedrības veselības aizsardzības kodeksa L. 5125‑21. pantā ir tikai paredzēts, ka aptieka nevar turpināt darbu, ja tās īpašnieks nav atradis sev aizstājēju, savukārt saskaņā ar R. 4235‑13. pantu farmaceita pienākums ir pašam īstenot profesionālās darbības vai katrā ziņā uzmanīgi uzraudzīt to izpildi ( ).

173. Runa ir par pienākumiem, kas ir ļoti līdzīgi paredzētajiem biomedicīnisko analīžu laboratorijas vadītāja pienākumiem, tādējādi nav Komisijas norādītā nekonsekvences elementa, un Komisijas apsvērumi par šo punktu nav atbilstoši.

174. Toties, kas attiecas uz iespēju piemērot mazāk ierobežojošus pasākumus, ir lietderīgi vispirms pateikt, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai dalībvalstīm Līgumā norādītajās robežās jānolemj, kādu sabiedrības veselības aizsardzības apmēru tās grasās garantēt, un veidu, kādā minētais apmērs sasniedzams ( ).

175. Tādējādi, tā kā šis aizsardzības apmērs dažādās dalībvalstīs var būt atšķirīgs, dalībvalstīm ir piešķirta rīcības brīvība, novērtējot, vai sabiedrības veselības aizsardzības jomā ir ievērots samērīguma princips ( ), un līdz ar to tas, ka viena dalībvalsts izvirza mazāk stingrus noteikumus nekā cita dalībvalsts, nenozīmē, ka pēdējās minētās valsts noteikumi būtu nesamērīgi ( ).

176. Prasītāja, pamatojot savus apgalvojumus par tādu pasākumu iespējamo esamību nozarē, kas der atbildētājas dalībvalsts skaidri izvirzītā mērķa sasniegšanai, vispirms atsaucas uz 1992. gada 17. jūnija Dekrēta Nr. 92‑545 12. pantu, kurā atsevišķām fizisko vai juridisko personu kategorijām aizliegts piedalīties konkrēto sabiedrību kapitālā.

177. Runa ir par aizliegumu saistībā ar faktu, ka šīm personām atšķirīgu iemeslu dēļ ir intereses, kas kaut kādā veidā var negatīvi ietekmēt laboratorijas darbības brīvu īstenošanu ( ).

178. Minētos aizliegumus var uzskatīt par piemērotiem situācijās, kurās tikai jānovērš, ka atšķirīgas intereses – pierādījumi par kurām netiek prasīti, jo tie ir objektīvi saistīti ar tām pašām iespējamā kapitāldaļu turētāja personīgajām īpašībām, – var ievirzīt neatbilstošā gultnē sabiedrības darbību.

179. Tomēr tie nav pietiekami, ja jānodrošina, lai sabiedrību tik tiešām neatkarīgi pārvaldītu kapitāldaļu īpašnieki ar biologa kvalifikāciju un lai tā būtu vienmēr, arī neatkarīgi no interešu konflikta esamības, ko spēkā esošie tiesību akti formāli jau uzskata par tādu.

180. Tāpēc, ņemot vērā īpaši augsto sabiedrības veselības aizsardzības apmēru, ko Francijas Republika savas specifiskās kompetences ietvaros ir paredzējusi nodrošināt, jāuzskata, ka formālās neatbilstības sistēma, kas paredzēta 1992. gada 17. jūnija Dekrēta Nr. 92‑545 12. pantā, šiem mērķiem nav pietiekama.

181. Kas attiecas uz tehnisko un kvalitātes režīmu un turpmākiem inspekcijas kontroles mehānismiem no ārstu un farmaceitu, un sanitāro inspektoru puses, prasītāja ir atsaukusies uz Francijas sabiedrības veselības aizsardzības kodeksa L. 6213‑1. līdz L. 6213‑5. pantu (redakcijā, kas attiecīgi bija spēkā procesuālo rakstu iesniegšanas laikā un kas vēlāk grozīts ar 2010. gada 13. janvāra Rīkojumu Nr. 2010‑49 par medicīnisko bioloģiju) ( ).

182. Arī šajā gadījumā nav šaubu, ka runa ir par mehānismiem, kuru mērķis ir nodrošināt, lai biomedicīnisko analīžu darbību veiktu personas, kurām ir atbilstoša izglītība un tehniskā kompetence, kā arī atbilstošs kvalitātes līmenis.

183. Tostarp atbilstoši Tiesas judikatūrai EKL 46. pantā minētās sabiedrības veselības aizsardzības vajadzība atļauj saglabāt kvalitatīvus medicīniskos pakalpojumus, ne tikai nodrošinot medicīniskās bioloģijas analīžu laboratoriju vadības un darbinieku kvalifikāciju, bet arī kontrolējot to, regulārās inspekcijās pārbaudot, vai analīžu veikšana pastāvīgi atbilst Francijas likumdevēja un Francijas iestāžu paredzētajiem noteikumiem un galvenokārt prasītajai atļaujai ( ).

184. Runa atkal tomēr ir par sistēmām, kuras vienas pašas nespēj nodrošināt par prioritāru uzskatāmā rezultāta – sabiedrības veselības aizsardzības – sasniegšanu, garantējot laboratorijas darbību praktizējošā profesionāļa neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā.

185. Noslēgumā, mazāk ierobežojoši pasākumi, uz kuriem no paša sākuma ir atsaukusies Komisija, nešķiet tādi, lai padarītu lieku Francijas aprakstīto iejaukšanos – kapitāldaļu piederības izteiksmē –, ja vien ņem vērā konkrēto izvirzīto mērķi.

186. Tagad atliek vien izskatīt nākamo aspektu, ko prasītāja pirmo reizi minējusi savā replikas rakstā un kas attiecas uz situācijām, kurās minētais 25 % ierobežojums personām, kas nav biologi, faktiski tiekot pārkāpts, vismaz zināmās situācijās, arī izmantojot norobežošanas mehānismu starp finansiālās dalības pasākumu un balsstiesībām.

187. Francijas Republika ne savā atbildē uz repliku, ne tiesas sēdē formāli nav izvirzījusi iebildi par iespējamo šī jautājuma nepieņemamību; tā tikai atstāja Tiesai uzdevumu juridiski to kvalificēt un vēlāk novērtēt tā izskatīšanas iespēju.

188. Es norādu, ka ir skaidrs, ka šajā gadījumā netiek grozīti sākotnēji formulētie prasījumi, kuru formulējums nekādi netiek grozīts salīdzinājumā ar prasītājas sākotnējām prasībām.

189. Es uzskatu, ka šeit nevar arī runāt par jaunu pamatu, jo jautājumu par Francijas Republikas veiktā pasākuma samērīgumu Komisija uzdeva jau pašā sākumā, kaut arī konkrēti nenorādot uz iepriekš minēto aspektu.

190. Runa drīzāk ir par jaunu argumentu, kas atbilstoši Komisijas apgalvojumam pamatojas uz vienkāršu konstatējumu to pašu debašu ietvaros, kuras notika rakstveida procesa laikā par Francijas tiesību aktu vispārējo samērīgumu un konsekvenci, negrozot strīda priekšmetu.

191. Man arī šķiet ārkārtīgi svarīgi uzsvērt, ka minēto prasījumu pastiprina arī fakts, ka konkrētajā gadījumā nav saskatāms nekāds sacīkstes principa pārkāpums, jo atbildētāja savā atbildē uz repliku esot varējusi pilnībā izmantot savas tiesības uz aizstāvību saistībā ar šo punktu.

192. Tā šajā sakarā ir klusējusi, tādēļ par šo punktu nācās uzdot Francijas Republikai specifisku jautājumu rakstveidā pirms tiesas sēdes, un tikai minētajā sēdē notika efektīvas debates par iepriekš minētajiem argumentiem, ko Komisija bija izvirzījusi savā replikas rakstā.

193. Savukārt, kas attiecas uz Komisijas apgalvojumiem, es uzskatu, ka, ņemot vērā tiesas sēdē sniegtos Francijas Republikas paskaidrojumus, tur spēkā esošie tiesību akti – tādā veidā, kādā tos īsteno gadījumos, uz ko atsaucas prasītāja (kura nav apstrīdējusi pretējās norādes par šo punktu), – nav nekonsekventi.

194. Nav šaubu, ka, atzīstot, ka biologa darbību var veikt arī sabiedrības formā neatkarīgi no tās attiecīgās formas (personālsabiedrība, kapitālsabiedrība utt.), katrā ziņā kļūst iespējams, ka sabiedrības kapitāls, ja tā ir izveidota dalībvalstīs, kurās nav Francijā noteiktajiem līdzīgu ierobežojumu, var piederēt – varbūt pat pilnīgi – personām, kas nav biologi, bet ir tikai finanšu resursu ieguldītājas.

195. Tas faktiski ir noticis vismaz divos no gadījumiem, ko Komisija minējusi kā nekonsekvences piemērus (citos savukārt faktiskā situācija ir atšķirīga un nešķiet problemātiska saistībā ar šīs tiesvedības priekšmeta aspektu), un, konkrēti, gadījumos ar Biomnis un Unilabs.

196. Tomēr, ciešāk ieskatoties, tās ir situācijas, kurās atšķirīga atbildētājas dalībvalsts rīcība būtu varējusi radīt diskrimināciju un katrā ziņā Līgumā paredzēto pamatbrīvību pārkāpumu, it īpaši minot brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību.

197. Tādā situācijā nevar uzskatīt par nekonsekventu Francijas Republikas rīcību, kura, uzskatot, ka attiecīgajām sabiedrībām ir vajadzīgā biologa kvalifikācija, ir tām atļāvusi pārvaldīt biomedicīnisko analīžu laboratorijas savā valsts teritorijā neatkarīgi no attiecīgā kapitāla piederības.

198. Tiesas sēdē atbildētāja cita starpā paskaidroja, ka pavisam kas cits ir jautājums par minēto dalības un balsstiesību norobežošanu, kam ir nozīme dažos ierobežotos gadījumos un kas neskar attiecīgās sabiedrības ar ierobežotu atbildību, saistībā ar attiecību dažādo aspektu starp biologiem, kuri strādā analīžu laboratorijās, un t.s. “ārējiem” biologiem.

199. Tāpēc konkrētajā gadījumā noteikums par 25 % ierobežojumu, kas attiecas uz personām, kas nav biologi, absolūti netiekot apšaubīts; turklāt Komisija vēlāk – pēc atbildētājas sniegtajiem paskaidrojumiem par šo punktu – nav neko apstrīdējusi.

200. Šobrīd atliek vien izskatīt jautājumu par Komisijas izvirzīto iespēju – tikai varbūtības formā – piemērot analīžu laboratoriju pārvaldības sabiedrībai minētā veida norobežošanas mehānismu ( ); pēc prasītājas domām, tādējādi tomēr tiekot sargāta biologu brīvība pieņemt lēmumus, katrā ziņā mazāk ietekmējot brīvību veikt uzņēmējdarbību.

201. Francijas Republika uz minēto argumentāciju atbildēja tiesas sēdē, precizējot, ka tāds risinājums tomēr neesot uzskatāms par piemērotu, jo nevajadzētu nenovērtēt finansiālo spiedienu, ko uz biologiem izdara pamatkapitāla turētāji, pat ja biologiem varbūt pieder balsu vairākums.

202. Atbildētāja, atbildot uz uzdoto jautājumu par šo punktu, ir arī precizējusi, ka minētais apgalvojums neesot pretrunā atšķirīgajam gadījumam – kas paredzēts tikai un vienīgi attiecībā uz komandītsabiedrībām –, kur personām, kas nav biologi, drīkst piederēt līdz 49 % pamatkapitāla (skat. 1992. gada 17. jūnija Dekrēta Nr. 92‑545 11. panta otro daļu).

203. Šajā gadījumā atšķirību tik tiešām varētu izskaidrot ar šā veida sabiedrības atšķirīgo darbības kārtību un galvenokārt ar divu dažādu kategoriju biedru esamību (komandīti un komplementāri – un pēdējiem obligāti jābūt biologiem un jāveic sava darbība laboratorijās), kā arī ar stingriem darbības noteikumiem, kas cita starpā esot par iemeslu šīs sabiedrību organizācijas formas ierobežotai izmantošanai ( ).

204. Tieši komplementāriem, kuriem obligāti ir attiecīgā profesionālā kvalifikācija, esot vispārīgās lēmumu pieņemšanas tiesības, kas bieži vien jāīsteno vienbalsīgi.

205. Tā kā šis pēdējais vērā ņemtais pieņēmums nerada nekonsekvenci attiecībā pret nozares vispārējo struktūru un ir labi izskaidrojams, ņemot vērā minētās sabiedrības formas īpatnību, drīzāk jāpārbauda, vai un kādā mērā patiesībai atbilst atbildētājas apgalvojums par izskatāmā veida norobežošanas mehānisma nepietiekamību attiecībā pret vispārējo mērķi aizsargāt to biologu neatkarību, kuri praktizē analīžu laboratorijās.

206. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādīšanas pienākums saistībā ar iespējamo pamatbrīvību ierobežojumu samērīgumu un saskanīgumu gulstas uz dalībvalsti.

207. Francijas Republika šo pierādīšanas pienākumu uzskatīja par izpildītu, attaisnojot minētos ierobežojumus trešo personu, kas nav biologi, piekļuvei iepriekš minētajām SELARL, ar mērķi aizsargāt to biologu neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā, kuru līdzdalība kapitālā obligāti ir mažoritārā apmērā.

208. Uzskatot minēto mērķi par likumīgu, iepriekš precizētajos apstākļos atbildētājai atkal bija pienākums pierādīt, ka Komisijas apspriestais mazāk ierobežojošais pasākums – kas, pēc tās domām, ir piemērots, lai tādā pašā veidā garantētu neatkarību lēmumu pieņemšanas jomā, – īstenībā neatbilstu izvirzītajam mērķim pienācīgā veidā.

209. Tādējādi Francijas Republika tiesas sēdē sīki neprecizēja iemeslus, kāpēc norobežošanas mehānisms neesot efektīvs, bet tikai apgalvoja, ka lielāka finansiālā līdzdalība personām, kas nav biologi, tomēr dotu tām iespēju izdarīt spiedienu uz biologiem, lai gan tiem formāli pieder lēmumu pieņemšanas tiesības.

210. No otras puses, par šo pēdējo apgalvojumu nav bijis arī precīzas Komisijas nostājas, kas sēdē atbildes posmā par šo punktu neko sīkāk nav piebildusi.

211. Un tā, par šo punktu es visupirms norādu, ka, atzīstot iespēju, ka biomedicīnisko analīžu laboratorijas pārvaldības sabiedrība var būt izveidota kapitālsabiedrības formā ( ) un ka tajā var piedalīties arī personas, kurām nav attiecīgās profesionālās kvalifikācijas, nozīmē, ka konkrētajai profesionālajai kategorijai nepiederošu personu finansiālo dalību Francijas Republika nav uzskatījusi par apstākli, kas pats par sevi var traucēt pienācīgi aizsargāt biologa – darbības veicēja neatkarību un līdz ar to sabiedrības veselību.

212. Tāda “ārēja” klātbūtne saskaņā ar atbildētājas nostāju kļūst par traucējošu faktoru paredzētā vispārīgās intereses mērķa sasniegšanai tikai tad, ja šī dalība, pārsniedzot 25 % apmēru, ļauj ietekmēt svarīgākos lēmumus par analīžu laboratoriju pārvaldību.

213. Kopumā, atbilstoši apsvērumiem, ko Francijas Republika ir uzturējusi līdz pat tiesas sēdei, “ārējais” kapitāls pats par sevi nav absolūts riska faktors, bet par tādu kļūst tikai tad, kad ļauj ievērojami ietekmēt sabiedrības lēmumus pārvaldības jomā.

214. No otras puses, to, ka tā bijusi attiecīgās dalībvalsts likumdevēja ideja, pierāda fakts, ka, ja dalībnieka biologa lēmumu pieņemšanas neatkarība ir garantēta citā veidā, kā, piemēram, biomedicīnisko analīžu sabiedrībās, kas izveidotas kā komandītsabiedrības, tiek saglabāta lielāka pieļaujamā “ārējā” kapitāla dalība, kas var sasniegt 49 %.

215. Tas ir attaisnots, jo, kā jau tika uzsvērts, pārvaldības tiesības atbilstoši īpašiem noteikumiem, kuri reglamentē minēto sabiedrības veidu, tomēr tiek piešķirtas biedriem komplementāriem, kuriem obligāti jābūt biologiem.

216. Francijas Republikas izvēle, ko tā īsteno, lai savienotu atvērtību biedru–tikai ieguldītāju kapitālam ar biedru–biologu neatkarības aizsardzību, jau pats par sevi nešaubīgi ir pozitīvi vērtējams svarīgs faktors, lai varētu kopumā novērtēt veiktā pasākuma samērīgumu.

217. Runa ir par struktūru, kas, lai gan neapdraud sabiedrības profesionālo dalībnieku lēmumu pieņemšanas neatkarību, tomēr ļauj ieguldīt ārējus finanšu resursus un pieļauj tādu personu dalību, kuras grasās gūt peļņu no pārvaldāmās sabiedrības, pamatojoties uz kopējiem tirgus noteikumiem un bez jebkādas diskriminācijas.

218. Atliek novērtēt, vai, kā apgalvo Komisija, “ārējā” līdzdalība kapitālā, kas pārsniedz 25 %, tomēr ar kuru nepietiek, lai atņemtu biedriem–biologiem reālās lēmumu pieņemšanas tiesības sabiedrībā – kā faktiski notiek komandītsabiedrībās, nebūtu vienlīdz piemērota, ievērojot ieviesto ierobežojumu, attiecībā pret pasludināto mērķi aizsargāt sabiedrības profesionālo dalībnieku neatkarību.

219. No šāda aspekta nevar neatzīt, ka, lai gan balsstiesības paliek iepriekš noteiktajās 25 % robežās, atļaujot lielāku ārējo finansiālo līdzdalību, kā apgalvo Francijas Republika, palielināsies biedru–biologu neatkarības apdraudējums.

220. Nedrīkst nenovērtēt, ka lēmumi par finanšu ieguldījumiem vai ieguldījumu pārtraukšanu no mazākuma biedru puses – lai gan savā ziņā netiešā veidā – varētu ietekmēt sabiedrības struktūru lēmumus, pat ja tos pieņēmis vairākums; tas neattiecas uz gadījumiem, kad minētie lēmumi attiecas uz nenozīmīgu līdzdalību vai katrā ziņā ne sevišķi lielu līdzdalību.

221. Būtībā šķiet pieņemams atbildētājas apgalvojums, atbilstoši kuram tikai tas fakts vien, ka kapitāldaļas pieder vairāk nekā 25 % apmērā, varot būt par iemeslu finansiālam spiedienam neatkarīgi no saistītajām balsstiesībām.

222. Pati prasītāja, kā jau ir bijusi iespēja precizēt, tiesas sēdē būtībā nav atbildējusi uz šo konkrēto apgalvojumu, nesniedzot nevienu konkrētu to atspēkojošu elementu.

223. Tāpēc es uzskatu, ka, ņemot vērā rīcības brīvību, kas, kā jau tika uzsvērts, katrā ziņā tiek piešķirta dalībvalstīm sabiedrības veselības aizsardzības jomā, var apstiprināties, ka minētais norobežošanas mehānisms starp finansiālo dalību un sabiedrības tiesībām izrādās ne visai efektīvs attiecībā pret izvirzīto mērķi.

224. Tāpēc Francijas Republikas izvēli, kas katrā ziņā ir izraisījusi, lai gan ierobežotu, tomēr atvērtību pret ārējo kapitālu, pašu par sevi var uzskatīt par samērīgu ar minēto mērķi, saistībā ar kuru, respektējot dalībvalsts rīcības brīvību attiecībā uz izvēlētajiem instrumentiem un ar līdzvērtīgu efektivitāti, un tā kā no Komisijas puses nav būtisku atspēkojošu elementu, tas šķiet vismazāk ierobežojošais pasākums, ko var pieņemt.

225. Šo secinājumu cita starpā var apstiprināt, ja samērīgumu vērtē, paturot prātā pasākumu kopumu, kas ieviesti biomedicīnisko analīžu nozarē, it īpaši attiecībā uz dažādajiem ārējā kapitāla piesaistīšanas noteikumiem dažādajās sabiedrību formās.

226. Tik tiešām, ierobežojošākam pasākumam attiecībā uz analīžu laboratorijām, kas izveidotas kā SELARL, kas konkrēti ir Komisijas prasības priekšmets, tajā pašā tiesību aktā, kas to paredz, ir pievienota prognoze par plašāku iespēju ieguldīt “ārējo” kapitālu (līdz 49 %) laboratorijās, ko pārvalda sabiedrības, kuras izveidotas kā komandītsabiedrības un kuras tādu plašāku ārējas ieguldīšanas iespēju atļauj, jo to reglamentē daudz stingrāki darbības noteikumi.

227. Iepriekš minētie apsvērumi ļauj galīgi noformulēt labvēlīgu viedokli par tā pasākuma saskanību un samērīgumu, ko Francijas Republika veikusi un Komisija apstrīdējusi ar pirmo iebildumu, kas ietverts tās pieteikumā par lietas ierosināšanu un kuru es tāpēc vērtēju kā šajā punktā nepamatotu.

228. Tāpēc es iesaku Tiesai noraidīt prasību daļā, kurā Komisija lūdz konstatēt, ka, ar likumu ierobežojot personām, kas nav biologi, sabiedrības SELARL, kas ir izveidota, lai kopīgi vadītu vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas, kapitāldaļu iegūšanu līdz vienai ceturtdaļai un līdz ar to arī balsstiesības, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos pienākumus.

B – Ierobežojumi saistībā ar kapitāldaļu iegādi dažādās sabiedrībās

a) Lietas dalībnieku argumenti

229. Komisija uzskata, ka attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību nelikumīgs ir arī aizliegums, atbilstoši kuram fiziskai vai juridiskai personai nedrīkst piederēt kapitāldaļas vairāk nekā divās sabiedrībās, kas ir izveidotas, lai kopīgi vadītu vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas.

230. Kā izriet no tās iebildumu raksta 64. punkta, Francijas valdība – pretēji savai nostājai pirmstiesas procedūras posmā – kopš rakstveida procesa sākuma nav apstrīdējusi šo iebildumu, atzīstot, ka šis ierobežojums nešķiet pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzības vajadzību.

231. Lai gan vēlāk šī nostāja mainījās atbildē uz repliku, uz kuru jau norādīts iepriekš, atbildētāja tomēr nelūdza noraidīt Komisijas prasību saistībā ar minēto iebildumu. Arī 2010. gada 25. marta tiesas sēdē Francijas Republika paziņoja, ka neapstrīd prasību saistībā ar konkrēto aspektu.

232. Minētajā sēdē, atbildot uz Tiesas uzdotu jautājumu par konkrēti šo punktu, Komisija ir vispārīgi apliecinājusi, ka konkrētais aizliegums attiecoties, pirmkārt, uz biologiem, bet arī uz personām, kas nav biologi, vēlāk būtībā paļaujoties uz interpretāciju, ko šajā punktā sniegusi Francijas Republika; Francijas Republika ir paskaidrojusi, ka apstrīdētais ierobežojums attiecas tikai uz biologiem.

b) Vērtējums

233. Vispirms jāpaskaidro, ka, lai gan prasītājas sākotnēji izvirzītajā iebildumā šķietami ir izdarīta atsauce uz vispārīga rakstura aizliegumu, ņemot vērā 1992. gada 17. jūnija Dekrēta Nr. 92‑545 10. panta gramatisko formulējumu, kā arī paskaidrojumus, ko Francijas Republika sniegusi 2010. gada 25. marta tiesas sēdē, šķiet skaidrs, ka aizliegums, kas ir prasības priekšmets, attiecas tikai uz personām, kas ir biologi.

234. Kopumā, Francijas Republikas uzskats ir tāds, ka personām, kurām nav biologa kvalifikācijas – un kuras nav 1990. gada 31. decembra Likuma Nr. 90‑1258 5. panta otrās daļas 1. un 5. punktā minēto personu skaitā, kā minēts 1992. gada 17. jūnija Dekrēta Nr. 92‑545 11. pantā, – neesot nekādu ierobežojumu saistībā ar sabiedrību skaitu, kurās tās varētu piedalīties; tas, protams, ievērojot kapitāldaļu maksimālo skaitu, ko katra no tām var iegādāties, kas saskaņā ar iepriekš norādīto atbilst 25 %.

235. Tādējādi, ņemot vērā lietas dalībnieku argumentus atbilstoši to attīstībai tiesvedības gaitā, ir jāatzīst, ka Komisijas prasība, kuru atbildētāja bija lūgusi noraidīt tikai saistībā ar pirmo izvirzīto iebildumu, ir pieņemama, lai arī atbilstoši iepriekš labāk precizētajam formulējumam.

236. Līdz ar to Tiesai tiek ieteikts atzīt, ka, aizliedzot fiziskajai vai juridiskajai personai, kura ir 1990. gada 31. decembra Likuma Nr. 90‑1258 5. panta otrās daļas 1. un 5. punktā minēto personu skaitā, turēt īpašumā kapitāldaļas vairāk nekā divās sabiedrībās, kuras izveidotas, lai kopīgi vadītu vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos pienākumus.

VI – Par tiesāšanās izdevumiem

237. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus izdevumus paši.

238. Konkrētajā gadījumā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, savukārt Francijas Republika ir prasījusi piespriest katram lietas dalībniekam pašam segt savus tiesāšanās izdevumus.

239. Tādējādi, tā kā abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, iesaku Tiesai piespriest katram lietas dalībniekam pašam segt savus tiesāšanās izdevumus.

VII – Secinājumi

240. Ņemot vērā iepriekš minēto apsvērumu kopumu, iesaku Tiesai:

– atzīt, ka, aizliedzot fiziskajai vai juridiskajai personai, kura ir 1990. gada 31. decembra Likuma Nr. 90‑1258 5. panta otrās daļas 1. un 5. punktā minēto personu skaitā, turēt īpašumā kapitāldaļas vairāk nekā divās sabiedrībās, kuras izveidotas, lai kopīgi vadītu vienu vai vairākas biomedicīnisko analīžu laboratorijas, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos pienākumus;

– prasību pārējā daļā noraidīt;

– piespriest Eiropas Komisijai un Francijas Republikai segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.