ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 10. jūnijā ( )

Lieta C‑457/02

Antonio Niselli

[Tribunale Penale di Terni (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Direktīva 75/442/EEK – Atkritumu jēdziens – Metāllūžņi – Valsts definīcija, kas izslēdz ražošanas vai patēriņa paliekas, ja tās tiek izmantotas ražošanas procesā – Direktīvu tiešā iedarbība kriminālajā tiesvedībā – Mazāk bargas krimināltiesību normas atpakaļejoša spēka princips





I – Ievads

1. Tribunale penale di Terni (Terni Krimināltiesa, Itālija) ir apturējusi tiesvedību krimināllietā, kuras ietvaros pret Antonio Nizelli [Antonio Niselli] tika celta apsūdzība par metāllūžņu pārvadāšanu, izmantojot transporta līdzekli, ar kuru atkritumus transportēt nav atļauts. Ar šo rīkojumu par prejudiciālo jautājumu uzdošanu Tribunale lūdz Tiesu paskaidrot, kā interpretējama Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīva 75/442/EEK par atkritumiem ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva 75/442”), lai izlemtu, vai direktīvu transponējošās Itālijas tiesību normas, ar kurām precīzāk definēts atkritumu jēdziens, ir saderīgas ar direktīvu.

2. Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši lietas faktu iestāšanās brīdī spēkā esošajām valsts tiesību normām, metāllūžņi kvalificējami kā atkritumi. Tomēr vēlāk pieņemtās tiesību normas tādus materiālus kā metāllūžņi, ja tie izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā, izslēdz no atkritumu definīcijas. Ja šis izņēmums ir pretrunā ar Direktīvu 75/442, ir jānoskaidro, kādas sekas tas rada kriminālajā tiesvedībā.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

3. Direktīvas 1. panta a) apakšpunkta pirmajā daļā atkritumi ir definēti kā

“jebkura viela vai priekšmets, kas iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties”.

4. Direktīvas I pielikuma Q 14 punktā minēti “[p]rodukti, kas to īpašniekam vairs nav vajadzīgi”. Tāpat pielikums ietver divas visaptverošas normas, proti, Q 1 punktu “Ražošanas vai patēriņa atliekas, kas nav talāk precizētas”, kā arī Q 16 punktu, kurā minēti “[j]ebkuri materiāli, vielas vai produkti, kas nav iekļauti iepriekš minētajās kategorijās”.

5. Saskaņā ar Direktīvas 75/442 9. un 10. pantu jebkuram uzņēmumam, kas nodarbojas ar atkritumu apglabāšanu, ko paredz direktīvas II A pielikums, vai reģenerāciju atbilstoši II B pielikumam, ir jāsaņem atļauja. Saskaņā ar 12. pantu iestādēm vai uzņēmumiem, kas komerciāli savāc vai pārvadā atkritumus, ir jāsniedz ziņas.

B – Valsts tiesības

6. 1997. gada 5. februāra Decreto Legislativo [Likumdošanas dekrēta] Nr. 22 ( ) (turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 22/97”) 6. panta 1. punkta a) apakšpunkts Itālijas tiesībās transponēja Direktīvā 75/442 ietverto atkritumu definīciju. Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97 A, B un C pielikumi atbilst Direktīvas 75/442 I, II A un II B pielikumam.

7. Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97 51. pants paredz sankcijas par 27.–33. pantā paredzēto atļaujas sniegšanas, deklarēšanas vai paziņošanas pienākumu neizpildi.

8. Ar 2002. gada 8. jūlija Decreto Legge [Dekrēta‑likuma] Nr. 138 ( ) (turpmāk tekstā – “Dekrēts‑likums Nr. 138/2”) 14. pantu, kas apstiprināts ar 2002. gada 8. augusta likumu ( ), likumdevējs ieviesa atkritumu jēdziena “autentisku interpretāciju”. Šī norma nosaka:

“1. Terminus “atbrīvojas”, “ir nodomājis atbrīvoties” vai “ir spiests atbrīvoties”, kas minēti [Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97] 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā un tā vēlākajos grozījumos [..], interpretē šādi:

a) “atbrīvojas”: ikviena darbība, ar kuru tieši vai netieši vielu, materiālu vai lietu nodod vai pakļauj apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar [Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97] B un C pielikumu;

b) “ir nodomājis”: griba vielu, priekšmetu vai lietu nodot apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar Likumdošanas dekrēta [Nr. 22/97] B un C pielikumu;

c) “ir spiests atbrīvoties”: tāds pienākums vielu, priekšmetu vai lietu pakļaut apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai, kurš ir paredzēts likumā vai publisko tiesību iestāžu aktā vai ko par pienākumu uzliek pati priekšmeta, vielas vai lietas daba, vai tāpēc, ka šie priekšmeti, vielas vai lietas ir [Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97] D pielikumā paredzētajā bīstamo atkritumu sarakstā.

2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts neattiecas uz lietām, vielām vai priekšmetiem, kas ir ražošanas vai patēriņa atliekas, ja ir izpildīts viens no šiem nosacījumiem:

a) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, vai arī tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā, tos iepriekš neapstrādājot un nekaitējot videi;

b) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, vai arī tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā, vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā pēc tam, kad tie ir iepriekš apstrādāti, taču neveicot reģenerācijas darbības, kas uzskaitītas [Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97] C pielikumā.”

III – Fakti un prejudiciālie jautājumi

9. 2000. gada 18. jūlijā Terni [Terni] karabinieri aizturēja sabiedrībai ILFER SpA piederošu puspiekabi, jo nebija izpildītas noteiktas Likumdošanas dekrētā Nr. 22/97 paredzētās prasības. Par transportu juridiski atbildīgā persona ILFER SpA bija Antonio Nizelli.

10. Kravas automašīna transportēja aptuveni 10 m³ metāllūžņu – automašīnu daļas, metāla sloksnes, caurules un starpsijas, daļēji krāsotus metāla režģus, eļļotus un ietaukotus zobratus, mazas metāla detaļas, čuguna caurules, cauruļu daļas ar aizsargpārklājumu, tukšus balonus, automašīnu riteņus, skārda restes un tērauda stieņus. Visi materiāli bija iegūti, izjaucot mašīnas vai transporta līdzekļus vai savācot atkritumus.

11. Pret Nizelli tika celta kriminālā apsūdzība Tribunale penali di Terni, apsūdzot viņu par Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97 51. panta 4. punkta un 1. panta a) apakšpunkta, kopsakarā ar 28. pantu, pārkāpumu. Ar 2002. gada 18. decembra rīkojumu Tribunale uzdeva šādus prejudiciālos jautājumus:

“1) Vai ir iespējams, ka atkritumu jēdziens ierobežojoši ir atkarīgs no šī nosacījuma, proti, ka termini “atbrīvojas”, “ir nodomājis” vai “ir spiests atbrīvoties”, kas Itālijā ir transponēti ar 1997. gada 5. februāra Likumdošanas dekrēta Nr. 22 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tiek interpretēti šādi:

a) “atbrīvojas”: ikviena darbība, ar kuru tieši vai netieši vielu, priekšmetu vai lietu nodod vai pakļauj apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 22 B un C pielikumu;

b) “ir nodomājis”: griba vielu, priekšmetu vai lietu nodot apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 22 B un C pielikumu;

c) “ir spiests atbrīvoties”: pienākums vielu, priekšmetu vai lietu pakļaut apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai, kurš ir paredzēts likumā vai publisko tiesību iestāžu aktā vai ko par pienākumu uzliek pati priekšmeta, vielas vai lietas daba, vai tāpēc, ka šie priekšmeti, vielas vai lietas ir Likumdošanas dekrēta Nr 22 D pielikumā paredzētajā sarakstā?

2) Vai ierobežojoši ir iespējams, ka atkritumu jēdziens neattiecas uz lietām, vielām vai priekšmetiem, kas ir ražošanas vai patēriņa atliekas, ja ir izpildīts viens no šiem nosacījumiem:

a) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, vai arī tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā, vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā, tos iepriekš neapstrādājot un nekaitējot videi;

b) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, vai arī tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā, vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā pēc tam, kad tie ir iepriekš apstrādāti, taču neveicot reģenerācijas darbības, kas uzskaitītas Itālijā spēkā esošā Likumdošanas dekrēta Nr. 22 C pielikumā (ar kuru Itālijā burtiski tika transponēts Direktīvas 91/156/EEK II pielikums)?”.

12. Iesniedzējtiesa apstiprina, ka ar strīdīgo tiesību normu likumdevējs bija iecerējis izslēgt metāllūžņus no atkritumu jēdziena definīcijas. Atbilstoši likuma preambulai norma tika pieņemta, reaģējot uz dažu valsts prokuroru izmantoto pārāk šauro jēdziena interpretāciju, kas apdraudēja tērauda industrijas un citu ekonomikas jomu pastāvēšanu.

13. Ja Dekrētā‑likumā Nr. 138/02 paredzētā atkritumu jēdziena interpretācija attiecas arī uz apskatāmajiem metāllūžņiem, apsūdzētais ir jāattaisno. Tomēr Tribunale šaubās, vai Itālijas likumdevēja Dekrēta‑likuma Nr. 138/02 14. pantā ietvertā atkritumu jēdziena definīcija atbilst Direktīvai 75/442. Šīs šaubas turklāt balstās uz to, ka Komisija šīs tiesību normas sakarā pret Itāliju ir uzsākusi procedūru saistībā ar valsts pienākumu neizpildi.

14. Tiesvedībā Tiesā savus apsvērumus iesniedza apsūdzētais, Itālijas un Austrijas valdības, kā arī Komisija. Ciktāl tas nepieciešams, lietas dalībnieku apsvērumi apskatīti turpmākajā juridiskajā izvērtējumā.

IV – Juridiskais vērtējums

A – Par lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu pieņemamību

15. Itālijas valdība uzskata, ka lūgums nav pieņemams, jo uzdotajiem jautājumiem nav nozīmes pamata prāvā. Komisija uzskata, ka lūgums ir pieņemams. Tomēr savos rakstveida apsvērumos tā atzīmē, ka atbildēm uz prejudiciālajiem jautājumiem nebūs nozīmes, valsts tiesai pieņemot lēmumu.

16. Šajā sakarā tā norāda uz Tiesas judikatūru, kas apliecina, ka “direktīva kā tāda un neatkarīgi no valsts likumiem, ko dalībvalsts pieņēmusi [direktīvas] piemērošanai, nevar noteikt vai pastiprināt tādu personu kriminālatbildību, kuras rīkojušās, pārkāpjot šīs direktīvas normas”. ( )

17. Strīdīgā tiesību norma izslēdz apsūdzētā vainu. Pat ja Tiesa nonāktu pie secinājuma, ka šāda tiesību norma nav saderīga ar Direktīvu 75/442, valsts tiesai tā būtu jāpiemēro. Pretējā gadījumā vaina būtu atkarīga no direktīvas tiešās iedarbības.

18. Tomēr tiesas sēdes laikā Komisija aizstāv pretēju viedokli, proti, ka iesniedzējtiesai ir pienākums nepiemērot vēlāk pieņemtās valsts tiesību normas, kas ir apsūdzētajam labvēlīgākas, ja tās ir pretrunā ar Direktīvu 75/442.

19. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesa, kam ir jāpieņem lēmums strīdā, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, lemj gan par prejudiciālā nolēmuma nepieciešamību, lai ļautu tai pieņemt nolēmumu, gan par tās Tiesai uzdoto jautājumu nozīmi. Tā rezultātā, ja Tiesai uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienas tiesību interpretāciju, tai principā ir jāsniedz nolēmums. ( )

20. Tomēr Tiesa tāpat ir norādījusi, ka izņēmuma gadījumos tās kompetencē ir izvērtēt apstākļus, kādos valsts tiesa tai nodevusi lietu, lai novērtētu, vai tā ir kompetenta; vienlaicīgi tā ir skaidri norādījusi, ka Tiesa var atteikties pieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu, ko uzdevusi valsts tiesa, tikai tad, kad acīmredzami ir skaidrs, ka Kopienu tiesību interpretācijai, ko lūdz valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību elementu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem. ( )

21. Izskatāmais gadījums neietilpst nevienā no šīm kategorijām. Jautājumi attiecas uz pamata prāvas priekšmetu un nav vērsti uz hipotētisku problēmu. Nekādā gadījumā nav acīmredzami skaidrs, kādas būtu sekas attiecībā uz nolēmumu pamata prāvā, ja Dekrēta–likuma Nr. 138/02 14. pants pārkāptu Direktīvu 75/442.

22. Apskatāmo darbību norises brīdī Likumdošanas dekrēts Nr. 22/97 bija piemērojamās valsts tiesību normas. Saskaņā ar šo aktu apskatāmie metāllūžņi bija atzīstami par atkritumiem, un tāpēc Antonio Nizelli var būt izdarījis likumpārkāpumu. Iespēja, ka viņš vairs nav saucams pie kriminālatbildības, radās tikai tāpēc, ka Dekrēta‑likuma Nr. 138/2 14. pants pēc lietas faktu iestāšanās brīža sašaurināja atkritumu jēdziena definīciju.

23. Šī situācija nav obligāti uzskatāma par tādu pašu kā – aizliegtā – tieša noziedzīgā nodarījuma noteikšana ar direktīvu. Izskatāmajā gadījumā vienīgais direktīvas piemērošanas iznākums ir sankciju izslēdzošās tiesību normas nepiemērošana, kuras rezultātā no jauna piemērojamas vispārējās valsts tiesību normas, kuras paredz kriminālatbildību.

24. Turklāt vispirms ir jāatbild uz jautājumu par ierobežojumiem vēlāk pieņemta, apsūdzētajam labvēlīgāka likuma piemērošanai. Tiesa savā līdzšinējā judikatūrā to ir kvalificējusi kā valsts tiesību jautājumu, kas jānovērtē iesniedzējtiesai. ( ) Tāpat vēlāk pieņemta, apsūdzētajam labvēlīgāka likuma piemērošanu ar atpakaļejošu spēku varētu uzskatīt par Kopienas tiesību pamatprincipu .( ) Jebkurā gadījumā rodas jautājums par to, vai šis princips ir piemērojams neierobežoti, ja labvēlīgākā krimināltiesību norma pārkāpj Kopienas tiesības. ( )

25. Visbeidzot, ir arī jānorāda, ka Tiesa līdz šim līdzīgos gadījumos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu ir uzskatījusi par pieņemamiem. Tādējādi savā rīkojumā lietā Caterino ( ), uz ko norādījusi Komisija, Tiesa atsaucās uz savu judikatūru, saskaņā ar kuru direktīvai nevar piemist tiešā piemērojamība, ja tas radītu kriminālatbildību, faktiski neatbildot uz uzdoto jautājumu par Atkritumu direktīvas interpretāciju. Tiesa lietu izlēma, izdodot rīkojumu (uz Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punkta pamata), jo atbildi acīmredzami varēja izsecināt no judikatūras un nevis tāpēc, ka jautājums būtu bijis hipotētisks un tāpēc nepieņemams. ( ) Spriedumā apvienotajās lietās ( ) Tiesa uzskatīja par pietiekamu atsaukties uz iepriekš minēto judikatūru un atbildēja uz prejudiciālajiem jautājumiem.

26. Lietas Arcaro ( ) un Kolpinghuis Nijmegen ( ) bija atšķirīgas. Šajās lietās, tā kā Tiesai bija uzdoti konkrēti jautājumi par direktīvu iedarbību kriminālās tiesvedības ietvaros, neradās jautājums par to, vai prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.

27. Iepriekš iztirzāto iemeslu dēļ apskatāmais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams. Lai sniegtu tiesai lietderīgu atbildi, bez Direktīvas 75/442 interpretācijas ir jāizvērtē arī, vai un kādā apmērā to pamata prāvas apstākļos var tieši izmantot kriminālās tiesvedības ietvaros.

B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

28. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīva 75/442 iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā atkritumu jēdziena definīcija konkretizēta, nosakot, ka īpašnieks no vielas vai priekšmeta atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties tikai tad, ja viela vai priekšmets ir pakļauti apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar direktīvas II A un II B pielikumu un identiski formulētajām valsts tiesību normām, vai gadījumā, ja pastāv attiecīgs nodoms vai pienākums.

29. Pirms tiek sniegta atbilde uz šo jautājumu, vispirms jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 75/442 trešajam apsvērumam šīs direktīvas mērķis ir cilvēku veselības aizsardzība un vides aizsardzība pret kaitējumiem, ko rada atkritumu savākšana, pārvadāšana, apstrāde un uzglabāšana. Saskaņā ar EKL 174. panta 2. punktu politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību, kas tieši balstās uz piesardzības un preventīvās darbības principiem. No tā Tiesa ir secinājusi, ka atkritumu jēdziens nevar tikt interpretēts sašaurināti. ( )

30. Saskaņā ar Direktīvas 75/442 1. panta a) apakšpunkta pirmo daļu par atkritumiem uzskatāma jebkura viela vai priekšmets, kas iekļauti I pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties. Šis pielikums un Eiropas Atkritumu saraksts ( ) šo definīciju apraksta un paskaidro, sniedzot vielu un priekšmetu sarakstus, kas var tikt klasificēti kā atkritumi. Tomēr Tiesa šos sarakstus uzskata tikai par vadlīnijām. ( )

31. Izšķirošais kritērijs ir tas, vai īpašnieks atbrīvojas no priekšmeta, ir nodomājis no tā atbrīvoties vai ir spiests no tā atbrīvoties. Atbilstoši spriedumam lietā ARCO Chemie Nederland u.c., šis kritērijs izvērtējams uz visu apstākļu pamata. Vērā jāņem Direktīvas 75/442 mērķis un nepieciešamība nodrošināt, lai netiktu samazināts tās iedarbīgums. ( )

32. Protams, var būt nepieciešams šos ļoti neskaidros jēdzienus precizēt un tāpēc konkrētāk aprakstīt atkritumu jēdzienu. Tomēr to nevar darīt, zaudējot Direktīvas 75/442 mērķi tuvināt valsts tiesību aktus attiecībā uz atkritumu apglabāšanu ( ) un ieviest vienotu tiesību normu par atkritumiem terminoloģiju visā Kopienā ( ). Tāpēc valsts tiesību normās nekādā gadījumā nevar precīzāk definēt jēdzienu “atbrīvoties”, kam ir galvenā nozīme atkritumu jēdzienā, tā, ka valsts jēdziens “atkritumi” jebkādā veidā atšķiras no Kopienas jēdziena, un tādējādi apdraudēt direktīvas un EKL 175. panta iedarbīgumu .( )

33. Strīdīgās Itālijas tiesību normas jēdzieni “atbrīvoties”, “ir nodomājis atbrīvoties” un “ir spiests atbrīvoties” attiecas tikai uz vielām, materiāliem vai priekšmetiem, kas tieši vai netieši nodoti vai pakļauti apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97 B un C pielikumiem, kuri atbilst Direktīvas 75/442 II A un II B pielikumam, vai ja pastāv attiecīgs nodoms vai pienākums.

34. Pretēji tam Tiesa ir lēmusi, ka vienas no Direktīvas 75/442 II A vai II B pielikumā minētajām procedūrām veikšana pati par sevi neļauj vielas vai priekšmetus uzskatīt par atkritumiem. ( ) Ar Direktīvu 75/442 izveidotajai uzraudzības un pārvaldes sistēmai faktiski būtu jāaptver visi priekšmeti un vielas, no kurām atbrīvojušies to īpašnieki, pat ja tām ir komerciāla vērtība un tās savāktas, veicot uzņēmējdarbību, lai utilizētu, otrreizēji pārstrādātu vai izmantotu atkārtoti. ( )

35. Pretēji Tiesas judikatūrai vielu par atkritumiem atzīstot vienīgi tad, kad tās īpašnieks iecerējis to apglabāt vai pārstrādāt, valsts izmantotā definīcija prettiesiski sašaurina atkritumu jēdzienu. Protams, Itālijas valdība pamatoti norāda, ka direktīvas pielikumos paredzētās apglabāšanas un reģenerācijas procedūras ietver daudzus atkritumu apstrādes veidus. Tomēr, pirmkārt, šie saraksti nav izsmeļoši. Otrkārt, tie neietver gadījumus, kad atkritumi tiek atkārtoti izmantoti, tos vispirms neutilizējot.

36. No cita viedokļa valsts izmantotā definīcija jēdzienam “atbrīvoties” ir pārāk plaša un arī šādā veidā atkāpjas no atbilstošā Direktīvā 75/442 paredzētā jēdziena. Protams, ir taisnība, ka viela, kas pakļauta vienai no Direktīvas 75/442 II A un II B pielikumā paredzētajām procedūrām, var norādīt, ka [īpašnieks ir no tās] atbrīvojies un ka tāpēc viela ir atkritumi. Tomēr, fakts, ka pielikumi apraksta procedūras, kā apglabājami vai pārstrādājami atkritumi, obligāti nenozīmē, ka ikviena viela, kas vienā no šiem veidiem apstrādāta, būtu uzskatāma par atkritumiem. ( ) Daudzas no pielikumos paredzētajām procedūrām var tikt piemērotas materiāliem, kas nav atkritumi. Tā gandrīz ikvienu priekšmetu vai cietu vielu var uzglabāt uz zemes (II A pielikuma D 1 punkts). Visbiežāk dedzinātās vielas (II B pielikuma R 1 punkts) ir ogles, nafta un dabas gāze, taču tas nenozīmē, ka šīs izejvielas ir atkritumi.

37. Ja turpina spriest, vadoties no tā, ka EKL 176. pants dalībvalstīm ļauj ieviest vai uzturēt spēkā stingrākus aizsargpasākumus nekā Direktīvā 75/442 paredzētie, likumīga būtu arī atbilstoši plašāka atkritumu jēdziena definīcija valsts tiesībās. Vienlaicīgi direktīvai tomēr būtu jānovērš arī konkurences deformēšana, kas rodas, piemērojot atšķirīgus aizsardzības standartus. ( )

38. Spriedumā lietā Fornasar u.c. ( ), uz kuru atsaucas Itālijas valdība, Tiesa patiešām uzskatīja, ka dalībvalstis tiesiskā kārtā noteiktos apstākļos var ieviest stingrākus aizsargpasākumus, nekā paredzēti Kopienas tiesībās atbilstoši Direktīvai 91/689 par bīstamajiem atkritumiem ( ). Tādējādi tās par bīstamajiem atkritumiem var atzīt vielas, kuras nav uzskaitītas Kopienas sarakstā. Vienlaicīgi šo spriedumu nevar pēc analoģijas piemērot izskatāmajā lietā, jo Direktīvā 91/689 ir ietverta norma, kas piešķir tiesības, un saraksts ar iezīmēm, kādām jāpiemīt Kopienas sarakstā neietvertajām vielām, pirms dalībvalstis var tās ietvert direktīvas piemērošanas jomā.

39. Iesniedzējtiesa un lietas dalībnieki atsaucas arī uz Tiesas spriedumu lietā ARCO Chemie Nederland u.c., saskaņā ar kuru “ja Kopienas noteikumu nav, dalībvalstis var brīvi izvēlēties pierādīšanas līdzekļus attiecībā uz dažādajiem elementiem, kas definēti direktīvās, ko tās transponē, ja vien tas neietekmē Kopienu tiesību efektivitāti [..]. Līguma 130.r panta [pēc labojumiem – EKL 174. pants] un Direktīvas [75/442] iedarbīgums tiktu nelabvēlīgi ietekmēts, ja dalībvalsts likumdevējs izmantotu tādus pierādīšanas līdzekļus kā ar likumu noteiktu prezumpciju, kuru rezultātā tiktu ierobežota direktīvas piemērošanas joma un tā neattiektos uz materiāliem, vielām vai priekšmetiem, kas atbilst atkritumu definīcijai direktīvas izpratnē”. ( )

40. Austrijas valdība aizstāv viedokli, ka attiecīgi Dekrēta–‑ikuma Nr. 138/02 14. panta 1. punktā ietvertās normas par pierādījumiem šādā nozīmē ir likumīgas.

41. Šāds viedoklis nav atbalstāms. Kā pamatoti uzsvērusi iesniedzējtiesa, minētās normas neregulē pierādīšanas līdzekļus par “atbrīvojas”, “ir nodomājis atbrīvoties” un “ir spiests atbrīvoties”, tā vietā tās ietver detalizētākas šo trīs jēdzienu definīcijas. Pat ja normas būtu pierādījumus regulējoši noteikumi, kā jau konstatēts, tās prettiesiski ierobežotu atbilstošo Kopienas tiesību jēdzienu piemērošanas jomu.

42. Tāpēc uz pirmo jautājumu sniedzama atbilde, ka Direktīva 75/443 iestājas pret tādu dalībvalsts tiesību normu, kura konkretizē atkritumu jēdziena definīciju un saskaņā ar kuru vielas vai priekšmeta īpašnieks atbrīvojas, ir iecerējis atbrīvoties vai tam ir pienākums atbrīvoties no tā (vienīgi), ja viela vai priekšmets ir pakļauts apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar direktīvas II A un II B pielikumu un identiski formulētajām valsts tiesību normām, vai, attiecīgā gadījumā, ja pastāv šāds nodoms vai pienākums.

C – Par otro prejudiciālo jautājumu

43. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīva 75/442 iestājas pret tādu dalībvalsts tiesību normu, kas konkretizē atkritumu jēdzienu un kurā noteikts, ka ražošanas vai patēriņa paliekas nav atkritumi, ja:

“a) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, un tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā, tos iepriekš neapstrādājot un nekaitējot videi; vai

b) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, un tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā pēc tam, kad tie ir iepriekš apstrādāti, taču neveicot reģenerācijas darbības, kas uzskaitītas direktīvas II B pielikumā un identiski formulētajās valsts tiesību normās.”

44. Kā norādīts iepriekš, vielas atzīšana par atkritumiem ir atkarīga no tā, vai tās īpašnieks no tās atbrīvojas, ir iecerējis no tās atbrīvoties vai tam ir pienākums no tās atbrīvoties. Šis jautājums ir izvērtējams, ņemot vērā visus apstākļus. Šajā sakarā vērā jāņem direktīvas mērķi un nepieciešamība nodrošināt, lai netiktu apdraudēts direktīvas iedarbīgums.( )

45. Priekšmeta vai vielas apstrādes vai otrreizējas izmantošanas metodes nav izšķirošas.( ) Tomēr fakts, ka materiāls varētu būt iecerēts atkārtotai komerciālai izmantošanai vai ka tā reģenerācija videi nekaitē, neiespaido to, vai tas ir kvalificējams kā atkritumi. ( )

46. Tomēr Tiesa uzskata, ka nozīmīgs faktors, kas norāda, ka viela ir atkritumi, ir fakts, ka tās ir ražošanas paliekas, proti, tā nav ar nodomu ražota viela ( ). Vielas, kas radušās ražošanas procesā var uzskatīt par blakusproduktu, kas nav atkritumi, tikai noteiktos šauri definētos apstākļos, proti, ja to atkārtota izmantošana ir “skaidra, bez jebkādas iepriekšējas pārstrādes pirms atkārtotas izmantošanas un kā neatņemama ražošanas procesa daļa”. ( ) Fakts, ka pēc priekšmeta vai vielas patēriņa vai izmantošanas to vairs nevar izmantot tā sākotnējam mērķim, arī ir spēcīga norāde uz to, ka īpašnieks ir iecerējis no tā atbrīvoties.

47. Strīdīgā tiesību norma ir tieši pretēja šiem apgalvojumiem. Tā attiecas uz ražošanas un patēriņa paliekām, kas prima facie ir uzskatāmas par atkritumiem. Tā neatstāj nekādu rīcības brīvību, lai ņemtu vērā visus apstākļus, tā vietā šī norma, tieši otrādi, balstās uz materiālu atkārtotu izmantošanu (ar vai bez iepriekšējas pārstrādes) ražošanas vai patēriņa ciklā, kas saskaņā ar judikatūru nesniedz norādes par atkritumu kvalitāti. Tā no atkritumu definīcijas piemērošanas jomas izslēdz pat tādas ražošanas vai patēriņa paliekas, kuras pirms to atkārtotas izmantošanas vēl ir “profilaktiski jāapstrādā” (bet kas nav pakļautas reģenerācijas darbībai).

48. Kā skaidri norādījusi Komisija, saskaņā ar strīdīgo normu no definīcijas piemērošanas jomas izslēdzami vairāki materiāli, kas atbilstoši Eiropas Atkritumu sarakstam ( ) nešaubīgi būtu atzīstami par atkritumiem. Kā piemēru Komisija min iepakojumu no metāla (kods 15 01 04), metālus no lietotām automašīnām (16 01 17 un 16 01 18), būvniecības un nojaukšanas atkritumus, kas satur metālu (17 09), iepakojumu no papīra (15 01 01), papīru un kartonu no mehāniskas atkritumu apstrādes (19 12 01) un papīru, kas atsevišķi savākts kā pašvaldību atkritumi. Pat ja iekļaušanai atkritumu sarakstā no likuma viedokļa nav izšķirošas nozīmes attiecībā uz iekļaušanu kategorijās, tā ir norāde.

49. Šajā sakarā ir jānorāda arī uz Tiesas spriedumu lietā Mayer Parry Recycling. ( ) Šīs tiesvedības priekšmets bija jautājums par to, kad metāla iepakojuma atkritumi pārstāj būt atkritumi. Tiesa nonāca pie secinājuma, ka metāllūžņu apstrāde, tos sasmalcinot un sašķirojot, neiespaido to kā metāllūžņu statusu. Tikai atkritumus izkausējot kalves ēzē, lai saražotu tērauda blokus, plātnes vai ruļļus, no tiem tiek izgatavots jauns produkts.

50. Saskaņā ar Dekrēta‑likuma Nr. 138/02 14. pantu no atkritumu definīcijas piemērošanas jomas izslēdzams materiāls, ko Tiesa neapšaubāmi ir atzinusi par atkritumiem spriedumā lietā Mayer Parry Recycling .( ) Izmantotais iesaiņojums no metāla bija patēriņa paliekas, kuras pēc apstrādāšanas (sasmalcināšanas un sašķirošanas) tika izmantotas līdzīgā ražošanas procesā (kausēšanā kalves ēzē). Ar šo piemēru pietiek, lai parādītu, ka arī praksē strīdīgā Itālijas tiesību norma noved pie iznākuma, kas neatbilst Kopienas tiesību normām par atkritumiem.

51. No tā izriet, ka uz otro jautājumu sniedzama atbilde, ka Direktīva 75/442 iestājas pret tādu valsts tiesību normu, kurā definēts atkritumu jēdziens, kas noteic, ka ražošanas vai patēriņa paliekas nav atkritumi, ja

a) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, un tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā, tos iepriekš neapstrādājot un nekaitējot videi; vai

b) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, un tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā pēc tam, kad tie ir iepriekš apstrādāti, taču nav nepieciešamas reģenerācijas darbības, kas uzskaitītas direktīvas II B pielikumā un identiski formulētajās valsts tiesību normās.

D – Par sekām pamata kriminālajai tiesvedībai, valsts tiesību normām pārkāpjot Direktīvu 75/442

52. Lai iesniedzējtiesai sniegtu atbildi, kas būtu lietderīga, izlemjot pamata prāvu, ir jāizvērtē, kāds ir iepriekš minētās Direktīvas 75/442 interpretācijas iespaids uz kriminālo tiesvedību.

53. Ar judikatūru ir iedibināts, ka direktīva kā tāda un neatkarīgi no valsts tiesību normām, ko dalībvalsts pieņēmusi [direktīvas] ieviešanai, nevar noteikt vai pastiprināt tādu personu kriminālatbildību, kuras pārkāpušas šīs direktīvas normas. ( )

54. Pirmkārt, tas izriet no sodu likumīguma principa (nullum crimen, nulla poena sine lege) ( ), kas ir viens no vispārējiem tiesību principiem, kuri izriet no dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas ietverts arī ( ) Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( ) 49. panta 1. panta pirmajā daļā. Šis princips, kas tāpat aizliedz paplašināti interpretēt krimināltiesību normas, ja tas nāk par sliktu apsūdzētajam, paredz stingrus ierobežojumus normu interpretācijai kriminālajā tiesvedībā atbilstoši direktīvai. ( )

55. Otrkārt, Tiesa noteikumu, ka direktīva kā tāda nevar noteikt vai pastiprināt kriminālatbildību, balstīja uz principu, ka direktīva pati par sevi nevar privātpersonām radīt pienākumus. ( )

56. Nesen lietā Pfeiffer attiecībā uz direktīvas tiešo iedarbību attiecībās starp divām privātpersonām ģenerāladvokāts Ruiss‑Harabo Kolomers [Ruiz-Jarabo Colomer] apšaubīja principu, ka direktīva nevar privātpersonai radīt pienākumus. ( ) Tomēr viņš norādīja, ka kriminālajā tiesvedībā, ja privātpersona tiesājas pret valsti, piemērojami citi kritēriji. ( ) Attiecīgi spēkā paliek nostāja, ka vismaz kriminālajā tiesvedībā direktīvas tiešā iedarbība nevar radīt pienākumus privātpersonai.

57. Tomēr uz izskatāmo lietu neattiecas neviens no apsvērumiem, kas lika Tiesai ierobežot direktīvu tiešo iedarbību kriminālajā tiesvedībā.

58. Pirmkārt, sodu likumīguma princips nav apdraudēts, jo tiešās iedarbības piešķiršana Direktīvai 75/442 attiecībā uz pamata prāvu nenozīmētu, ka direktīva kā tāda un neatkarīgi no valsts tiesību normām, ko dalībvalsts pieņēmusi [direktīvas] ieviešanai, noteiktu kriminālatbildību. ( ) Ja Dekrēts‑likums Nr. 138/02, kas pieņemts pēc lietas faktu iestāšanās, paliktu nepiemērots, kriminālatbildība tiktu noteikta atbilstoši valsts tiesībām, kas bija spēkā lietas apstākļu iestāšanās brīdī, proti, atbilstoši vispārējām normām, ar ko pārņemta Direktīva 75/442 (Likumdošanas dekrēts Nr. 22/97, 6. pants), kas būtu piemērojamas no jauna. Vienīgais direktīvas iespaids būtu tāds, ka netiktu piemērota atbildību paredzošā tiesību norma, kas pieņemta pēc lietas apstākļu iestāšanās brīža.

59. Spriedumā lietā Tombesi ( ), kas attiecās uz ļoti līdzīgu situāciju valsts tiesībās, Tiesa apliecināja, ka:

“Turklāt no rīkojumiem par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka to iestāšanās brīdī par faktiem, kas ir pamata prāvu priekšmets, varēja sodīt saskaņā ar valsts tiesībām un ka dekrēti, kas noteica, ka sodi atbilstoši DPR Nr. 915/82 nav tiem piemērojami, spēkā stājās vēlāk. Šajos apstākļos nav jāatbild uz jautājumu par to, kādas sekas varētu izrietēt no soda likumīga pamata principa, piemērojot Regulu Nr. 259/93”.

60. Otrkārt, ne vienmēr ir nepieciešama tāda interpretācija atbilstoši direktīvai, kas varētu pārkāpt paplašinātas interpretācijas aizliegumu par sliktu apsūdzētajam. Ja nebūtu piemērojams Dekrēts‑likums Nr. 138/02, kriminālā atbildība būtu atkarīga tikai no Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97, kas satur tādu pašu atkritumu jēdziena definīciju kā Direktīva 75/442 un, attiecīgi, tas nebūtu jāinterpretē paplašināti, lai tādējādi izpildītu direktīvas prasības.

61. Visbeidzot, šā brīža situācijā Direktīva 75/442 neuzliek nekādus pienākumus privātpersonai. Jautājums par privātpersonas pienākumiem ir izlemjams saskaņā ar tiesībām, kuras bija spēkā brīdī, kad iestājās lietas fakti, jo pienākumi var rasties vienīgi attiecībā uz uzvedību nākotnē. Pienākumi nevar tikt uzlikti ar atpakaļejošu spēku. Brīdī, kad tika transportēti attiecīgie metāllūžņi, tiesību normas, kuras bija jāizpilda, un piemērojamā definīcija izsmeļošā veidā bija ietverta Likumdošanas dekrētā Nr. 22/97 un nebija nekādas nepieciešamības tieši piemērot direktīvu.

62. Lieta varētu tikt izlemta citādi, ja fakti būtu iestājušies pēc Dekrēta‑likuma Nr. 138/02 pieņemšanas. Tā tiesību normas inter alia ierobežoja pienākumus, kas attiecās uz ražošanas un patēriņa palieku apstrādi. Ja attiecībā uz šo laika posmu Dekrētu‑likumu Nr. 138/02 nepiemērotu, būtu vieglāk apgalvot, ka direktīvas tiešā iedarbība rada pienākumus.

63. Izskatāmajā lietā princips, ka piemērojama mazāk bargā krimināltiesību norma, tomēr varētu iestāties pret direktīvas tiešo iedarbību, ja atbilstoši lietas faktiem šāda krimināltiesību norma aizstātu normu, kura bija piemērojama lietas faktu iestāšanās brīdī.

64. Princips, ka mazāk barga krimināltiesību norma piemērojama ar atpakaļejošu spēku, ir atzīts vairumā Kopienas dalībvalstu tiesību sistēmu (bet ne, piemēram, Īrijā un Lielbritānijā) un ir ietverts arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta trešajā teikumā. Tas ietverts arī Kopienas sekundārajos tiesību aktos saistībā ar administratīvajām sankcijām, kas paredzētas par rīcību vai nolaidību, kas kaitē Kopienas finanšu interesēm. ( )

65. Spriedumā lietā Allain ( ) Tiesa netieši atzina šo principu, ciktāl tā konstatēja, ka rīcību, kas sākotnēji pārkāpa Kopienas tiesības un tāpēc bija krimināli sodāma saskaņā ar valsts tiesībām, var izvērtēt no jauna, piemērojot valsts procesuālo tiesību principus (it īpaši principu, ka mazāk barga krimināltiesību norma piemērojama ar atpakaļejošu spēku), ja vēlāk faktiskā vai juridiskā situācija ir mainījusies.

66. No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šo principu nevar uzskatīt tikai par valstu principu, bet gan tieši pretēji – tas ir Kopienas tiesību vispārējais princips, kas iesniedzējtiesai jāņem vērā, interpretējot valsts tiesības, kas pieņemtas, transponējot Direktīvu 75/442. ( )

67. Pat ja Dekrēts‑likums Nr. 138/02 pats par sevi nav krimināltiesību norma, tas tomēr ietver apsūdzētajam labvēlīgāku atkritumu jēdziena definīciju un tādējādi arī viņam labvēlīgāku noziedzīgo nodarījumu aprakstu, kas ietverts Likumdošanas dekrētā Nr. 22/97, kas prezumē atkritumu pastāvēšanu.

68. Tomēr Dekrēta‑likuma Nr. 138/02 kā “mazāk bargās krimināltiesību normas” piemērošana ar atpakaļejošu spēku varētu tikt izslēgta tāpēc, ka tādējādi tas pārkāptu Direktīvu 75/442.

69. Iemesls mazāk bargas krimināltiesību normas piemērošanai ar atpakaļejošu spēku ir tāds, ka apsūdzēto nedrīkst sodīt par tādu uzvedību, kura atbilstoši likumdevēja viedoklim (kas ir mainījies) tiesvedības laikā vairs nav sodāma. Tātad apsūdzētajam ir jāgūst labums no likumdevēja viedokļa maiņas. Tas nodrošina tiesību sistēmas konsekvenci. Ar atpakaļejošu spēku piemērojot mazāk bargo normu, vērā tiek ņemts arī fakts, ka soda vispārējā un speciālā preventīvā funkcija zūd brīdī, kad attiecīgā uzvedība vairs nav sodāma.

70. Tas rāda, ka šis princips galu galā balstās uz līdztiesības apsvērumiem, kuriem nav tikpat augsts statuss kā sodu likumīguma principa piemērošanas pamatojumam (likuma varas princips un tiesiskās drošības princips). Šī iemesla dēļ daudzas tiesību sistēmas pieļauj šī principa izņēmumus, piemēram, kad kriminālā atbildība paredzēta saskaņā ar likumu, kas bijis spēkā ierobežotu laika periodu.

71. Lietā, kura ir saistīta ar Kopienas tiesībām, ir jāņem vērā fakts, ka valsts likumdevēja apsvērumi vēlākas, mazāk bargas krimināltiesību normas pieņemšanai ir pretrunā ar Kopienas likumdevēja apsvērumiem par attiecīgās jomas regulējumu. Īsumā var sacīt, ka a posteriori pieņemtais likums vispār nav uzskatāms par piemērojamu un mazāk bargu krimināltiesību normu.

72. Tāpēc nav saprotams, kāpēc privātpersonai būtu ar atpakaļejošu spēku jāgūst labums no pārmaiņām valsts likumdevēja viedoklī, kas ir pretrunā ar Kopienas tiesību prasībām, kuras nav mainījušās. ( ) Tieši otrādi, tiesību sistēmas konsekvence prasa Kopienas tiesību ievērošanu, jo tās ir prioritāri piemērojamas. Turklāt vispārējās un speciālās prevencijas represīvā funkcija nezūd, ja Kopienas tiesības nosaka, ka uzvedība paliek sodāma.

73. Tiesas atzinumi spriedumā lietā Allain ( ) neiestājas pret šādu viedokli. Pretēji izskatāmajai lietai lietā Allain faktiskie apstākļi un Kopienas tiesību nostāja vēlāk mainījās par labu apsūdzētajam. Šī lieta nav analoģiska gadījumam, kad a posteriori tiek pieņemts mazāk bargs valsts tiesību regulējums, kas ir pretrunā ar Kopienas tiesībām.

74. Mazāk bargas krimināltiesību normas piemērošana ar atpakaļejošu spēku pret tiešās iedarbības piešķiršanu Direktīvai 75/442 pamata prāvā iestājas tikpat lielā mērā kā sodu likumīguma princips. Ņemot vērā direktīvu, netiek radīti pienākumi – tās nelabvēlīgais iespaids apsūdzētajam ir netiešs. Tas valsts tiesu neatbrīvo no tās pienākuma veikt pasākumus direktīvas iedarbīguma nodrošināšanai ( ).

75. Tādējādi noslēgumā ir jāsecina, ka iesniedzējtiesai ir pienākums nodrošināt Direktīvas 75/442 iedarbību, nepiemērojot mazāk bargo krimināltiesību normu, kas pieņemta pēc lietas faktu iestāšanās brīža, ja šī norma nav savienojama ar direktīvu.

V – Secinājumi

76. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu uz Tribunale penale Terni iesniegtajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1. Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīva 75/442/EEK par atkritumiem iestājas pret tādu dalībvalsts tiesību normu, kas nosaka, ka atkritumu definīcijas ietvaros īpašnieks “atbrīvojas”, “ir nodomājis atbrīvoties” vai “ir spiests atbrīvoties” no vielas, materiāla vai priekšmeta tikai tad, ja viela, materiāls vai priekšmets ir pakļauts apglabāšanas vai reģenerācijas darbībai saskaņā ar direktīvas II A un II B pielikumu un identiski formulētajām valsts tiesību normām vai ja pastāv šāds nodoms vai pienākums.

2. Direktīva 75/442 iestājas pret tādu dalībvalsts tiesību normu, kas precizē atkritumu jēdzienu, saskaņā ar kuru ražošanas vai patēriņa paliekas nav uzskatāmas par atkritumiem, ja:

a) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, un tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā, vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā, tos iepriekš neapstrādājot un nekaitējot videi; vai

b) tos ir iespējams efektīvi un objektīvi izmantot, un tie tiek izmantoti atkārtoti tajā pašā ražošanas vai patēriņa ciklā, vai arī analogā vai atšķirīgā ciklā pēc tam, kad tie ir iepriekš apstrādāti, taču nav nepieciešamas reģenerācijas darbības, kas uzskaitītas direktīvas II B pielikumā un identiski formulētajās valsts tiesību normās.

3. Dalībvalsts tiesai ir pienākums nodrošināt Direktīvas 75/442 iedarbību, nepiemērojot mazāk bargo krimināltiesību normu, kas pieņemta pēc lietas faktu iestāšanās brīža, ja šī norma nav savienojama ar direktīvu.