Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietās, saskaņā ar kuru, darba attiecībām beidzoties darba ņēmēja nāves dēļ, tiesības uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu, kas iegūtas saskaņā ar šīm tiesību normām un ko darba ņēmējs nav līdz savai nāvei izmantojis, beidzas, neradot tiesības uz finansiālu atlīdzību par šo atvaļinājumu, kuras mantošanas ceļā varētu tikt nodotas šā darba ņēmēja tiesību pārņēmējiem.

Darba ņēmēja iegūto tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu vai ar tām saistīto tiesību uz finansiālu atlīdzību par neizmantoto atvaļinājumu darba attiecību izbeigšanās gadījumā izbeigšanās, ja attiecīgajai personai nav bijis faktiskas iespējas izmantot šīs tiesības uz apmaksātu ikgadēju atvaļinājumu, nozīmētu, ka tiek apdraudēta šo tiesību pati būtība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. septembris, sprieduma Komisija/Strack pārskatīšana, C‑579/12 RX–II, EU:C:2013:570, 32. punkts).

Tādējādi tiesības uz finansiālu atlīdzību, ja darba attiecības ir izbeigušās darba ņēmēja nāves gadījumā, ir būtiskas, lai nodrošinātu darba ņēmējam piešķirto tiesību uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu lietderīgo iedarbību. (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 12. jūnijs, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 24. punkts).

Visbeidzot, šajā kontekstā jāatgādina, ka Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā ietvertā vārdkopa “apmaksāts ikgadējais atvaļinājums”, kas pielīdzināma Hartas 31. panta 2. punktā rodamajai vārdkopai “ikgadējs apmaksāts atvaļinājums”, nozīmē, ka ikgadējā atvaļinājuma laikā šo tiesību normu izpratnē ir saglabājama samaksa un ka, citiem vārdiem, darba ņēmējam ir jāsaņem parastā samaksa par šo atpūtas laiku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, Williams u.c., C‑155/10, EU:C:2011:588, 18. un 19. punkts).

Kā atgādināts šā sprieduma 39. punktā, tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu ir tikai viens no tiesību uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu diviem kā svarīga Savienības sociālo tiesību principa aspektiem, kas atspoguļotas Direktīvas 93/104 7. pantā un Direktīvas 2003/88 7. pantā un kas tagad expressis verbis nostiprinātas Hartas 31. panta 2. punktā. Šīs pamattiesības ietver arī tiesības uz maksājumu, kā arī – kā no šīm tiesībām uz ikgadēju “apmaksātu” atvaļinājumu neatdalāmas tiesības – tiesības uz finansiālu atlīdzību par ikgadējo atvaļinājumu, kas, darba attiecībām izbeidzoties, nav izmantots.

Šajā ziņā ierobežojumi šīm tiesībām var tikt paredzēti vienīgi, ievērojot stingros Hartas 52. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus un it īpaši – šo tiesību būtību. Tādējādi dalībvalstis nevar atkāpties no principa, kas izriet no Direktīvas 2003/88 7. panta, to skatot Hartas 31. panta 2. punkta gaismā, un saskaņā ar kuru iegūtās tiesības uz apmaksātu ikgadēju atvaļinājumu nevar izbeigties, beidzoties references laikposmam un/vai valsts tiesībās noteiktajam pārcelšanas laikposmam, ja darba ņēmējs nav varējis izmantot savu atvaļinājumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 29. novembris, King, C‑214/16, EU:C:2017:914, 56. punkts).

(skat. 49., 50., 57.–59., 61. un 63. punktu un rezolutīvās daļas1) punktu)