ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
81

Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai Savienības tiesiskajam regulējumam neatbilstoša dalībvalsts prakse nevar radīt tiesisko paļāvību privātpersonai, kas gūst labumu no šīs situācijas (šajā ziņā skat. 1982. gada 15. decembra spriedumu lietā 5/82 Maizena, Recueil, 4601. lpp., 22. punkts, kā arī 1993. gada 1. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-31/91 un C-44/91 Lageder u.c., Recueil, I-1761. lpp., 34. punkts). No tā izriet, ka par Savienības tiesību piemērošanu atbildīgas valsts iestādes rīcība, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, nevar privātpersonai radīt tiesisko paļāvību par to, ka tā gūs labumu no Savienības tiesībām pretrunā esošas attieksmes (skat. 2011. gada 7. aprīļa spriedumu lietā C-153/10 Sony Supply Chain Solutions (Europe), Krājums, I-2775. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
29

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no visas saimnieciskās darbības ietvaros maksājamā vai samaksātā PVN. Līdz ar to kopējā PVN sistēma, apliekot ar nodokļiem saimniecisko darbību, nodrošina pilnīgu neitralitāti neatkarīgi no šīs saimnieciskās darbības mērķiem vai rezultātiem ar nosacījumu, ka pati minētā saimnieciskā darbība principā ir apliekama ar PVN (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
37

Šo interpretāciju apstiprina arī abu šo iepriekš minēto tiesību aktu noteikumi, kuros nav ietvertas nekādas norādes, kas ļautu noprast, ka noteiktas amatu kategorijas būtu izslēgtas no to piemērošanas jomas. Tieši pretēji, kā izriet no pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta formulējuma, tā piemērošanas joma ir jāsaprot plaši, to vispārējā veidā attiecinot uz nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī. Šī pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā ietvertā jēdziena “nepilna darba laika darba ņēmējs” definīcija šī pamatnolīguma izpratnē aptver visus darba ņēmējus, nenodalot tos atkarībā no tā, vai tie strādā pie valsts vai privāta darba devēja (pēc analoģijas ar pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-444/09 un C-456/09 Gavieiro Gavieiro un Iglesias Torres, Krājums, I-14031. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
20

Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2001/42 galvenais mērķis, kā tas izriet no tās 1. panta, ir pakļaut plānus un programmas, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, to sagatavošanas gaitā un pirms to pieņemšanas ietekmes uz vidi novērtējumam (2010. gada 17. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-105/09 un C-110/09 Terre wallonne un Inter-Environnement Wallonie, Krājums, I-5611. lpp., 32. punkts).
24

Iesniedzējtiesa izklāsta savas šaubas par to, vai Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama arī attiecīgajā kontinentālajā šelfā. Tā vaicā, vai teritorija, uz kuru attiecas dalībvalsts suverenā vara, nav jānošķir no teritorijas, kurās dalībvalsts ir tiesīga īstenot ierobežotas suverēnās tiesības, taču ir arī tiesīga tās neīstenot, kā, pēc iesniedzējtiesas domām, to esot darījusi Nīderlande attiecībā uz sociāla nodrošinājuma tiesību aktiem kontinentālajā šelfā. Tādējādi jautājums ir par to, vai dalībvalsts ir tiesīga, īstenojot funkcionālo jurisdikciju attiecībā uz kontinentālo šelfu, pret tajā strādājošajiem darbiniekiem attiekties citādi kā pret šīs valsts teritorijā strādājošajiem.
31

Šādos apstākļos šīm valsts tiesību normām, tāpat kā to piemērošanai no valsts tiesu puses, ir jāatbilst ierobežojumiem, kas izriet no Direktīvas 2001/29 un Direktīvas 2004/48, kā arī no tiesību avotiem, uz kuriem ir atsauces šajās direktīvās (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Scarlet Extended, 33. punkts).
No Direktīvas 91/440 par Kopienas dzelzceļa attīstību 6. panta 3. punkta, kas aplūkots kopā ar tās II pielikumu, un no Direktīvas 2001/14 par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu 4. panta 2. punkta izriet, ka maksas noteikšana ir būtiska funkcija, lai nodrošinātu taisnīgu un nediskriminējošu piekļuvi infrastruktūrai, kas ir jāveic no dzelzceļa uzņēmumiem juridiski, organizatoriski un lēmumu pieņemšanas ziņā neatkarīgai maksas iekasēšanas iestādei. Dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums, kas rīkojas kā infrastruktūras pārvaldītājs, saskaņā ar šīm tiesību normām var būt tiesīgs tikai iekasēt maksu vai to saņemt.

Izmantojot jēdzienu “noteikšana”, Direktīvā 2001/14 ir paredzēts, ka maksas iekasēšanas sistēma ir jāuztic tikai infrastruktūras pārvaldītājam, kas ir neatkarīgs no dzelzceļa uzņēmumiem. Maksas noteikšana nozīmē, ka šim pārvaldītājam ir jābūt zināmai rīcības brīvībai, kas tam ļauj pieņemt vismaz lēmumus, kuri ietver izvēli un vērtējumus, kas ir saistīti ar faktoriem vai parametriem, pamatojoties uz kuriem tiek veikts aprēķins. Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2001/14 4. panta 2. punktu, ja infrastruktūras pārvaldītājs nav neatkarīgs, tam var uzticēt tikai maksas iekasēšanu. Tādējādi šī funkcija nav uzskatāma par būtisku, lai nodrošinātu taisnīgu un nediskriminējošu piekļuvi infrastruktūrai. Kā izņēmums no vispārējā noteikuma par šī pārvaldītāja neatkarību šis iekasēšanas jēdziens ir interpretējams šauri.

(sal. ar 76., 79. un 82. punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu 98/80, 28.c panta A daļas a) punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā, ja dalībvalsts nodokļu administrācija piegādes Kopienas iekšienē atbrīvošanu no pievienotās vērtības nodokļa pakārto prasībai, ka piegādātājs norāda pircēja identifikācijas numuru pievienotās vērtības nodokļa mērķiem, tomēr ar nosacījumu, ka tiesību izmantot šo atbrīvojumu no nodokļa piešķiršana netiek atteikta tāpēc vien, ka nav ticis izpildīts šis pienākums, ja piegādātājs, rīkodamies labticīgi un būdams izdarījis visu, kas no tā būtu saprātīgi sagaidāms, nespēj norādīt šo identifikācijas numuru, taču sniedz arī citas norādes, ar kurām pietiekami var tikt apliecināts, ka pircējs ir nodokļa maksātājs un konkrētajā darījumā rīkojas šādā statusā.

Atskaitot nosacījumus par nodokļu maksātāja statusu, par tiesību ar preci rīkoties kā īpašniekam nodošanu un par preču fizisku pārvietošanu no vienas dalībvalsts uz kādu citu, nevar tikt prasīts izpildīt nevienu citu nosacījumu, lai darījums varētu tikt atzīts par preču piegādi vai iegādi Kopienas iekšienē. Tādēļ, lai saņemtu atbrīvojumu no nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 28.c panta A daļas a) punkta pirmo daļu, piegādātājam nevar tikt noteikts pienākums iesniegt pierādījumus par attiecīgo preču Kopienas iekšējās iegādes aplikšanu ar nodokli.

(sal. ar 55. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2003, 27. pantā ietvertais jēdziens “Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums” nozīmē, ka ir jāņem vērā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas kalendārā diena, nevis tās stunda un minūte.

Pienākums norādīt datumu vai – atkarībā no valodu redakcijas – dienu parastajā izpratnē nenozīmē pienākumu norādīt stundu un – vēl jo mazāk – minūti. Tātad no apstākļa, ka Regulas Nr. 40/94 27. pantā nav tiešas norādes uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas stundu un minūti, izriet, ka Kopienu likumdevējs nav uzskatījis, ka šādas norādes būtu nepieciešamas, lai noteiktu Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdi un tādējādi to, vai tā ir agrāka nekā kāda cita preču zīme.

Šāda interpretācija izriet arī no Regulas Nr. 40/94 27. panta konteksta. Konkrēti, Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94, 5. noteikumā, kurā precizētas formalitātes, kas jāpilda Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), dalībvalsts centrālajam rūpnieciskā īpašuma birojam vai Beniluksa Preču zīmju birojam Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas gadījumā, ir paredzēts tikai pienākums atzīmēt pieteikumā tā saņemšanas datumu, nevis šā datuma stundu un minūti.

Ja Kopienu likumdevējs būtu uzskatījis, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas stunda un minūte ir jāņem vērā kā šā pieteikuma “iesniegšanas datuma” elementi Regulas Nr. 40/94 27. panta izpratnē, šāds precizējums būtu bijis jāiekļauj Regulā Nr. 2868/95.

(sal. ar 47.–49. un 54. punktu)
Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais jēdziens “personāla nodrošinājums [nodrošināšana]” attiecas arī uz tādu pašnodarbinātu personu nodrošināšanu, kuras nav nodarbinātas pie pakalpojumu sniedzēja.

Faktiski, ciktāl šāda interpretācija nozīmē, ka pastāv tikai viena attiecīgo pakalpojumu sniegšanas nodokļu piesaistes vieta, tā ļauj precīzi izvairīties no minētā pakalpojuma dubultas aplikšanas ar nodokļiem vai arī no tā, ka šis pakalpojums ar pievienotās vērtības nodokli netiek aplikts vispār. Šāda interpretācija vienkāršo arī minētās kolīziju normas piemērošanu, ciktāl ar to, ievērojot pakalpojumu sniegšanas vietu, tiek atvieglota noteikumu par nodokļu iekasēšanu piemērošana un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršana, tādējādi pakalpojumu saņēmējam nav jānoskaidro, kādas juridiskās attiecības pastāv starp pakalpojumu sniedzēju un nodrošināto “personālu”.

Turklāt šāda interpretācija atbilst tiesiskās noteiktības principam, jo, padarot pakalpojumu sniegšanas nodokļu piesaistes vietas noteikšanu paredzamāku, tā atvieglo Sestās direktīvas noteikumu piemērošanu un turklāt nodrošina uzticamu un atbilstošu pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanu.

(sal. ar 29.–32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Atbilstīgo Savienības tiesību aspektu noteikšana

(LESD 267. pants)

2. Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nelabvēlīgas sekas, kas izriet no dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas – Pieļaujamība – Nosacījums Diskriminācijas neesamība

(LESD 63. un 65. pants)

3. Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Sistēma ekonomiskas nodokļu dubultas uzlikšanas ienākumiem, kuri gūti citā dalībvalstī saņemtu procentu formā, novēršanai

(EEK līguma 67. pants (tagad – EK līguma 67. pants, kas atcelts ar Amsterdamas līgumu); LESD 63. un 65. pants; Padomes Direktīvas 88/361 1. pants)

Summary

1. Sadarbības ar valstu tiesām procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izspriest prāvu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotais jautājums. Tāpat, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, kura ir iesniegusi prejudiciālu jautājumu, Tiesai var būt jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kādām valsts tiesa savos prejudiciālajos jautājumos nav atsaukusies.

(sal. ar 18. un 19. punktu)

2. Ja Savienībā nav veikti unificēšanas vai saskaņošanas pasākumi, dalībvalstis saglabā kompetenci ar līgumu vai vienpusēji definēt savu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma kritērijus, tostarp attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu. To ziņā ir ieviest pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu dubultas nodokļu uzlikšanas gadījumus, izmantojot cita starpā sadales kritērijus, kas tiek ievēroti starptautiskajā nodokļu praksē. No dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās nelabvēlīgās sekas, ja vien šāda īstenošana nav diskriminējoša, nav aprites brīvību ierobežojums. Tādējādi, ja dalībvalstīm nav pienākuma pieskaņot savas nodokļu sistēmas citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām, lai tostarp izvairītos no dubultas nodokļu uzlikšanas, šīm valstīm a fortiori nav pienākuma pieskaņot savu nodokļu sistēmu, lai nodokļa maksātājam ļautu saņemt nodokļu priekšrocības, kuras cita dalībvalsts ir piešķīrusi, īstenodama savu nodokļu kompetenci, tiktāl, ciktāl to tiesiskais regulējums nav diskriminējošs.

(sal. ar 31., 38. un 39. punktu)

3. EEK līguma 67. pants un Direktīvas 88/361 par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu] 1. pants neaizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka saistībā ar sabiedrību ienākuma nodokli un tiesību aktiem par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu ir aizliegts atskaitīt citās Savienības dalībvalstīs maksājamo nodokli par to teritorijā gūto un ar šo nodokli apliekamo peļņu, ja, lai gan šis nodoklis bija jāmaksā, tas nav samaksāts nodokļu atbrīvojuma, atlaižu vai citu nodokļu atvieglojumu dēļ, tiktāl, ciktāl šis tiesiskais regulējums nav diskriminējošs salīdzinājumā ar attieksmi pret šajā dalībvalstī saņemtiem procentiem, un par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

(sal. ar 46. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Muitas savienība – Muitas parāda rašanās, pretlikumīgi ievedot preces – Parādnieka jēdziens

(Padomes Regulas Nr. 2913/92 202. panta 3. punkts)

Summary

Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 202. panta 3. punkta otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka par muitas parāda, kas ir radies, pretlikumīgi ievedot preces Eiropas Savienības muitas teritorijā, parādnieku ir jāuzskata persona, kas, tieši nepiedaloties šajā ievešanā, ir piedalījusies tajā kā starpnieks minēto preču pirkuma līgumu noslēgšanā, ja tā ir apzinājusies vai tai būtu bijis jāapzinās, ka minētā ievešana ir pretlikumīga, kas ir jānovērtē valsts tiesai.

Šajā ziņā ir jāuzskata, ka ar formulējumu “būtu bijis jāapzinās”, kas norādīts Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrajā ievilkumā, ir veikta atsauce uz informētas un rūpīgas personas uzvedību. Turklāt ir jāzina, vai starpnieks ir veicis visas darbības, ko no viņa var saprātīgi sagaidīt, lai nodrošinātu, ka attiecīgās preces netiek ievestas pretlikumīgi, it īpaši, vai viņš ir informējis piegādātāju par viņa pienākumu deklarēt šīs preces muitā. Tāpat ir jāņem vērā, kāda informācija ir bijusi starpnieka rīcībā vai kāda informācija saprātīgi varēja būt viņam zināma, it īpaši viņa līgumsaistību dēļ. Šādos apstākļos ir jāzina arī, vai maksājamā ievedmuita ir tikusi norādīta pirkuma līgumos vai citos dokumentos, kuri bija starpnieka rīcībā, kas tādējādi rosinātu preču ievešanu Savienības teritorijā veikt likumīgi. Visbeidzot var ņemt vērā laiku, kādā starpnieks sniedza šos pakalpojumus attiecīgo preču pārdevējam.

(sal. ar 22. un 24.–27. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Pārmaksātās summas atmaksāšana

(Padomes Direktīvas 2006/112 183. pants)

Summary

Dalībvalsts nav izpildījusi Direktīvā 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu paredzētos pienākumus, liekot nodokļa maksātājiem, kuru nodokļu deklarācijā ir norādīts pārpalikums šīs direktīvas 183. panta izpratnē noteiktā taksācijas laikposmā, pārnest šo pārpalikumu pilnībā vai daļēji uz nākamo taksācijas laikposmu, ja viņi nav samaksājuši pilnībā par pirkumu savam piegādātājam, tādēļ šī pienākuma dēļ atsevišķiem nodokļa maksātājiem, kuru nodokļu deklarācijās sistemātiski ir norādīts pārpalikums, ir pienākums vairāk nekā vienu reizi šo pārpalikumu pārnest uz nākamo taksācijas laikposmu.

Atbilstoši ar Direktīvu 2006/112 izveidotajai sistēmai pievienotās vērtības nodokļa iekasējamības, kā arī atskaitīšanas tiesību rašanās un īstenošana principā nav atkarīgas no tā, vai par darījumu, ieskaitot pievienotās vērtības nodokli, ir ticis samaksāts. Turklāt saskaņā ar šo pašu direktīvu atskaitīšanas tiesību rašanās vienīgi īpašos, tieši šajā direktīvā minētajos gadījumos ir pakļauta nosacījumam, ka par darījumu, uz kuru attiecas atskaitāmais nodoklis, ir jābūt samaksātam. Izņemot šos īpašos gadījumus, šīs atskaitīšanas tiesības pastāv neatkarīgi no šī nosacījuma. Tas, ka šim nosacījumam tiktu pakļauta atskaitāmā pievienotās vērtības nodokļa pārmaksas atmaksāšana, kas līdz ar to ir stadija pēc šo tiesību rašanās brīža, atskaitīšanas tiesības varētu ietekmēt tāpat kā šī nosacījuma piemērošana attiecībā uz šo tiesību rašanos. Tādējādi varētu tikt apšaubīta minēto atskaitīšanas tiesību lietderīgā iedarbība. Līdz ar to darījuma, uz kuru attiecas atskaitāmais pievienotās vērtības nodoklis, apmaksa nevar būt noteikums Direktīvas 2006/112 183. panta izpratnē, kuru dalībvalstis var paredzēt, lai atmaksātu atskaitāmā nodokļa pārmaksu.

(sal. ar 48., 52., 53. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vide – Tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšana, kas saistīti ar bīstamām vielām – Direktīva 96/82 – Zemes izmantošanas plānošana

(Padomes Direktīvas 96/82, kas grozīta ar Direktīvu 2003/105, 12. panta 1. punkts)

2. Vide – Tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšana, kas saistīti ar bīstamām vielām – Direktīva 96/82 – Zemes izmantošanas plānošana

(Padomes Direktīvas 96/82, kas grozīta ar Direktīvu 2003/105, 12. panta 1. punkts)

Summary

1. Direktīvas 96/82 par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2003/105, 12. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm noteiktais pienākums nodrošināt, ka tiek ņemta vērā vajadzība ilgtermiņā saglabāt pietiekamus atstatumus starp uzņēmumiem, kuriem piemēro šo direktīvu, no vienas puses, un sabiedriski izmantojamām ēkām, no otras puses, attiecas arī uz valsts iestādi, kas izsniedz būvatļaujas, turklāt pat tad, ja tā šo prerogatīvu īsteno atbilstoši saistītajai kompetencei.

(sal. ar 35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. Direktīvas 96/82 par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2003/105, 12. panta 1. punktā paredzētais pienākums ņemt vērā vajadzību ilgtermiņā saglabāt pietiekamus atstatumus starp uzņēmumiem, kuriem piemēro šo direktīvu, no vienas puses, un sabiedriski izmantojamām ēkām, no otras puses, nenoteic, ka kompetentajām valsts iestādēm ir jāaizliedz sabiedriski izmantojamas ēkas izvietošana gadījumā, kad šāda ēka nav pietiekamā atstatumā no pastāvoša uzņēmuma, ja uzņēmuma tuvumā vai tuvākajā apkārtnē jau ir izvietotas vairākas līdzīgas sabiedriski izmantojamas ēkas, ja jaunā projekta dēļ vadītājam netiek noteiktas papildu prasības saistībā ar nelaimes gadījumu seku novēršanu un ir izpildītas prasības par veselīgiem dzīves un darba apstākļiem. Toties šis pienākums nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz pienākumu noteikti izsniegt atļauju šādas ēkas izvietošanai, kaut arī plānošanas stadijā vai individuālā lēmuma pieņemšanas stadijā nav tikuši pienācīgi novērtēti riski, kas saistīti ar izvietošanu minēto atstatumu rādiusā.

(sal. ar 53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Starptautiskie līgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Papildu protokola 41. panta 1. punkta “atturēšanās no jebkādas darbības” noteikums – Piemērošanas joma – Turcijas pilsonis, kurš, pārkāpjot viņam izsniegtajā uzturēšanās atļaujā ietvertos nosacījumus, ir uzsācis saimniecisku darbību kā pašnodarbināta persona kādā dalībvalstī

(EEK un Turcijas Asociācijas līguma Papildu protokola 41. panta 1. punkts)

Summary

EEK un Turcijas Asociācijas līguma Papildu protokola 41. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka uz to ir tiesīgs atsaukties tāds Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja kādā dalībvalstī, kas ir izsniegta ar nosacījumu, ka viņš neuzsāks nekādu uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, bet kurš tomēr uzsāk saimniecisku darbību kā pašnodarbināta persona, pārkāpjot šo nosacījumu, un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību, ko viņš pa šo laiku ir uzsācis.

Tāda “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kāda ir ietverta Papildu protokola 41. panta 1. punktā, darbojas nevis kā materiāla norma, padarot par nepiemērojamām tās aizvietotās materiālo tiesību normas, bet gan kā quasi procesuāla norma, kas ratione temporis nosaka tos dalībvalsts tiesiskā regulējuma noteikumus, kurus ievērojot ir jāizvērtē tāda Turcijas pilsoņa situācija, kas dalībvalstī paredz izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību.

Tādēļ “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula ir jāsaprot tādējādi, ka tā ir piemērojama stadijā, kas norisinās pirms lietas izvērtēšanas pēc būtības, tai skaitā arī pirms izvērtējuma par to, vai pastāv ļaunprātīga tiesību izmantošana, par kuru būtu vainojama attiecīgā persona. Līdz ar to tam, ka kāda persona nav ievērojusi nosacījumus, saskaņā ar kuriem tika izsniegta tās uzturēšanās atļauja, nav nozīmes, piemērojot Papildu protokola 41. panta 1. punktu.

(sal. ar 28., 32., 34. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Vispārējo atļauju un individuālo licenču kopējā sistēma – Direktīva 97/13 – Maksas un atlīdzība, kas piemērojamas uzņēmumiem, kas ir individuālo licenču saņēmēji – Optimāla ierobežotu resursu izmantošana – Atlīdzības par radiofrekvenču izmantošanu noteikšana individuālo licenču saņēmējiem

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/13 11. panta 2. punkts)

Summary

Direktīvas 97/13 par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā 11. panta 2. punktā paredzētās prasības, saskaņā ar kurām maksai, kas jāmaksā telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem par ierobežotu resursu izmantošanu, ir jābūt domātai, lai nodrošinātu šo resursu optimālu izmantošanu, un tai jāņem vērā vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību, jāinterpretē tādējādi, ka tās neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, ar kuru telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem, kuriem ir individuālās licences, tiek uzlikta maksa par radiofrekvenču izmantošanu, neparedzot konkrētu no šīs maksas iegūto ieņēmumu izmantošanu, un ar kuru ievērojami tiek paaugstināts šīs maksas apjoms noteiktai tehnoloģijai, to nemainot citai tehnoloģijai.

Šajā ziņā ne no viena Direktīvas 97/13 noteikuma neizriet, ka šīs prasības paredzētu, ka šāda maksa jāizmanto konkrētam mērķim vai ka dalībvalstij no tās gūtie ieņēmumi ir kā īpaši pēc tam jāizmanto. No tā izriet, ka tā šos ieņēmumus var brīvi izmantot.

Turklāt šīs prasības nevar liegt dalībvalstīm, nosakot šīs maksas lielumu, paredzēt atšķirību – pat ja tā ir būtiska – starp, pirmkārt, izmantoto ciparu vai analogo tehnoloģiju un, otrkārt, katras tehnoloģijas ietvaros – starp dažādiem tās izmantošanas veidiem, ciktāl ir nodrošināta dažādu saimnieciskās darbības subjektu iespēju vienlīdzība.

Turklāt šīs prasības principā nevar būt šķērslis arī tam, ka dalībvalstis var paaugstināt – pat būtiski – šīs maksas apjomu noteiktai tehnoloģijai atkarībā no telekomunikāciju tirgus tehnoloģiskās un ekonomiskās attīstības, to nemainot citai tehnoloģijai, ciktāl atšķirīgie noteiktie maksas lielumi atspoguļo ierobežotā resursa attiecīgo izmantošanas veidu ekonomiskajai vērtībai.

Visbeidzot tikai tas fakts vien, ka maksas paaugstināšana ir būtiska, pats par sevi neizraisa nesaderību ar mērķi, kādam atbilstoši Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktam ir jābūt maksai par ierobežotu resursu izmantošanu, ciktāl ir ievērotas no šī mērķa izrietošās prasības, proti, šīs maksas apjoms nav ne pārmērīgs, ne nesamērīgi zems.

(sal. ar 32., 34.–36. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)