Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA

DŽOVANNI PITRUCELLAS [GIOVANNI PITRUZZELLA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 15. decembrī( )

Lieta C‑570/21

I.S.,

K.S.

pret

YYY. S.A.

(lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Varšavas Voļas rajona tiesa Varšavā, Polija)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Patērētāja jēdziens – Divējāda lietojuma līgums, ko noslēgusi persona, kas veic profesionālu darbību vai komercdarbību, ar otru personu, kas tādu darbību neveic – Profesionālā vai komerciālā mērķa mazsvarīgums vai nedominēšana noslēgtā līguma vispārējā kontekstā





1. Vai Savienības tiesību aktos paredzētās aizsardzības pret negodīgiem noteikumiem nolūkā patērētāju var definēt kā personu, kas, veicot komercdarbību vai profesionālu darbību, ir noslēgusi kredītlīgumu kopā ar otru aizņēmēju, kas tādu darbību neveic, ja šī persona ir rīkojusies daļēji savas darbības ietvaros un daļēji ārpus tās un vispārējā līguma kontekstā komerciālais vai profesionālais mērķis nav dominējošais?

I. Tiesiskais regulējums

A. Eiropas Savienības tiesības

1. Direktīva 93/12/EEK

2. Saskaņā ar Direktīvas 93/13/EEK 1. panta 1. punktu ( ):

“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.”

3. Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:

“Šajā direktīvā:

[..]

b) “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva[,] darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas;

c) “pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts”.

2. Direktīva 2011/83/ES

4. Direktīvas 2011/83/ES 17. apsvērumā ( ) ir norādīts:

“Patērētāja definīcijai būtu jāattiecas uz fiziskām personām, kuras rīkojas nesaistīti ar komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju. Tomēr divējāda lietojuma līgumu gadījumā, ja līgums ir noslēgts ar mērķi, kas daļēji ir saistīts un daļēji nav saistīts ar personas komercdarbību, un ar komercdarbību saistītais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs līguma kopējā kontekstā, arī šāda persona būtu jāuzskata par patērētāju”.

5. Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:

“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

1) “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;

2) “tirgotājs” ir jebkura fiziska vai jebkura privāta vai publiska juridiska persona, kura, tostarp ar jebkuras citas personas, kas darbojas šīs personas vārdā vai uzdevumā, starpniecību, saistībā ar līgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju [..].”

3. Direktīva 2013/11/ES

6. Direktīvas 2013/11/ES 18. apsvērumā ( ) ir paredzēts:

“Termina “patērētājs” definīcijai būtu jāattiecas uz fiziskām personām, kuras rīkojas nesaistīti ar komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju. Tomēr, ja noslēgtā līguma mērķis daļēji ir saistīts un daļēji nav saistīts ar personas komercdarbību (divējāda lietojuma līgumi) un ar komercdarbību saistītais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs kopējā piegādes kontekstā, arī šāda persona būtu jāuzskata par patērētāju.”

7. Iepriekš minētās direktīvas 4. panta “Definīcijas” a) un b) punktā ir paredzēts:

“Šajā direktīvā:

a) “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura rīkojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;

b) “tirgotājs” ir jebkura fiziska persona vai jebkura privāta vai publiska juridiska persona, kura, tostarp ar jebkuras personas starpniecību, kas rīkojas tās vārdā vai uzdevumā, rīkojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;

[..].”

4. Regula (ES) Nr. 524/2013

8. Regulas Nr. 524/2013 13. apsvērumā ( ) ir paredzēts:

“Termina “patērētājs” definīcijai būtu jāattiecas uz fiziskām personām, kuras rīkojas nesaistīti ar savu komercdarbību, uzņēmējdarbību, arodu vai profesiju. Tomēr, ja noslēgtā līguma mērķis daļēji ir saistīts un daļēji nav saistīts ar personas komercdarbību (divējādas nozīmes līgumi) un ar komercdarbību saistītais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs kopējā piegādes kontekstā, minētā persona arī būtu jāuzskata par patērētāju.”

9. Arī šīs regulas 4. panta “Definīcijas” a) un b) punktā ir paredzēts:

“Šajā regulā:

a) “patērētājs” ir patērētājs, kā definēts Direktīvas 2013/11/ES 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā;

b) “tirgotājs” ir tirgotājs, kā definēts Direktīvas 2013/11/ES 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā;

[..].”

B. Polijas tiesības

10. Kodeks cywilny (Civilkodekss) 22.1 pantā pamatlietas faktiem piemērojamajā redakcijā “patērētājs” ir definēts kā “jebkura fiziska persona, kura noslēdz tiesisku darījumu ar komersantu nolūkā, kas nav tieši saistīts ar tās uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību”.

11. Saskaņā ar Civilkodeksa 385.1 pantu:

“(1) Patērētāju līguma noteikumi, kuri nav individuāli saskaņoti, patērētājam nav saistoši, ja tie nosaka tā tiesības un pienākumus pretēji labiem tikumiem, acīmredzami neievērojot tā intereses (negodīgi līguma noteikumi). Tas neattiecas uz noteikumiem par pušu pamatpienākumiem, tostarp cenu vai atlīdzību, ja tie ir formulēti nepārprotami.

(2) Ja kāds līguma noteikums patērētājam nav saistošs saskaņā ar 1. punktu, pārējā daļā līgums turpina būt pusēm saistošs.

(3) Individuāli nav saskaņoti tie līguma noteikumi, kuru saturu patērētājs nevarēja faktiski ietekmēt. It īpaši tas attiecas uz līguma noteikumiem, kas izriet no līguma parauga, ko patērētājam ir piedāvājusi otra līgumslēdzēja puse.

(4) Pienākums pierādīt, ka noteikums tika apspriests individuāli, ir tai pusei, kura uz to atsaucas.”

II. Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

12. 2006. gada 28. februārī I.S. un K.S. lūdza atbildētāja pamatlietā likumiskajam pārstāvim noslēgt hipotekāro kredītlīgumu (Šveices frankos) ar mērķi daļēji, lai segtu viena no laulātajiem dažus komercdarbības parādus, un daļēji, lai iegādātos nekustamo īpašumu.

13. Kopējā pieprasītā summa bija 206 120,00 poļu zlotu (PLN) , no kuriem 96 120,00 PLN bija paredzēti dažu viena no prasītājiem pamatlietā parādu segšanai un 110 000,00 PLN bija paredzēti privātā patēriņa vajadzību apmierināšanai.

14. Attiecībā uz prasītāju pamatlietā sarunu nostāju līguma noslēgšanas brīdī, I.S. veica profesionālu darbību kā civiltiesību sabiedrības dalībnieks, bet K.S. savukārt strādāja uz darba līguma pamata par atslēdznieku.

15. 2006. gada 21. martā I.S. un K.S., no vienas puses, un kredītiestāde – atbildētāja pamatlietā, no otras puses, noslēdza hipotekāro kredītlīgumu par kopējo summu 198 996,73 PLN, kas bija indeksēts pēc valūtas kursa Šveices frankos, saskaņā ar pamatlīguma nosacījumiem un hipotekārā kredītlīguma vispārīgajiem nosacījumiem.

16. Iepriekšminētā summa bija jāiemaksā 300 vienādās daļās. Proti, pirmo no tām, kas bija paredzēta summas 70 000,00 PLN atmaksai, kredītiestāde ieskaitīja prasītāju kontā, kas bija atvērts uz I.S. uzņēmuma vārda un kas tika slēgts uzreiz pēc summas atmaksas.

17. Saskaņā ar I.S. apgalvojumu 2021. gada 11. janvāra tiesas sēdē atbildētāja pamatlietā pilnīgas iepriekš minētās summas piešķiršanu bija pakļāvusi nosacījumam, ka daļa no hipotekārā kredīta summas jāizmanto citu ar profesionālo darbību saistību dzēšanai ar citu kredītiestādi.

18. Daļa no pirmās iemaksas bija paredzēta arī dažādām apdrošināšanas izmaksām.

19. Visbeidzot, otrā iemaksa ietvēra summu 9720,00 PLN apmērā, kuras mērķis bija atmaksāt aizdevumu, ko uzņēmums bija aizņēmies 2005. gada 18. aprīlī; summu 7400,00 PLN apmērā aizņēmēja uzņēmuma atjaunojamā kredīta atmaksai par labu aizdevējam; summu 9000,00 PLN apmērā citu aizņēmēja finanšu saistību atmaksai no aizņēmēja konta; un summu 93 880,00 PLN apmērā patēriņa izdevumiem.

20. Pēc tam aizņēmēji iesniedza prasību valsts tiesā pret atbildētāju pamatlietā, lai tiktu atzīts dažu līguma nosacījumu negodīgums un lai panāktu nepamatoti iekasēto summu atmaksu.

21. Pamatlietā kredītiestāde noliedza, ka prasītājus varētu klasificēt kā “patērētājus” Direktīvas 93/13 2. panta b) apakšpunkta izpratnē, jo daļa no aizdevuma tika piešķirta ar viena no prasītājiem pamatlietā komercdarbību saistītu vajadzību segšanai.

22. Šajā kontekstā Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Varšavas Voļas rajona tiesa Varšavā, Polija) apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkts un tās apsvērumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tas, ka jēdziena “patērētājs” definīcija ietver personu, kas veic uzņēmējdarbību un kopā ar aizņēmēju, kurš neveic tādu darbību, noslēdza kredītlīgumu, kas ir indeksēts ārvalsts valūtā un daļēji ir paredzēts viena aizņēmēja uzņēmējdarbībai, bet daļēji nolūkiem, kas nav saistīti ar tā uzņēmējdarbību, arī gadījumā, ja profesionālā lietošana ir tik mazsvarīga, ka tai ir nenozīmīga loma attiecīgā līguma kopējā kontekstā, un ja nav nozīmes tam, ka dominē ar uzņēmējdarbību nesaistītais aspekts?

2) Ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkts un tās apsvērumi ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajā tiesību normā ietvertais jēdziens “patērētājs” attiecas arī personu, kas līguma parakstīšanas brīdī veica uzņēmējdarbību, bet otrs aizņēmējs vispār tādu darbību neveica, un tad abas šīs personas noslēdza ar banku kredītlīgumu, kas ir indeksēts ārvalsts valūtā, kura pamatsummas daļa tika izmantota viena aizņēmēja profesionāliem nolūkiem un daļa nolūkiem, kas nav saistīti ar uzņēmējdarbību, gadījumā, kad profesionālā lietošana nav mazsvarīga un tai nav tikai nenozīmīga loma kredītlīguma kopējā kontekstā un kad dominē ar uzņēmējdarbību nesaistītais aspekts, bet bez kredīta pamatsummas izmantošanas profesionālam nolūkam nebūtu iespējams to piešķirt ar uzņēmējdarbību nesaistītam nolūkam?”

III. Juridiskā analīze

A. Ievada apsvērumi

23. Abi prejudiciālie jautājumi ir cieši saistīti un būtībā attiecas uz: pirmais –spriedumā Gruber ( ) izstrādātā kritērija piemērojamību vai nepiemērojamību Direktīvas 93/13 1. panta interpretācijai; otrais – uz noteikumiem un nosacījumiem, ar kādiem persona, kas noslēdz divējāda lietojuma līgumu, daļēji profesionālu un daļēji personīgu, var tikt uzskatīta par patērētāju saskaņā ar Direktīvu 93/12.

24. Veicot juridisko analīzi, manuprāt, ir lietderīgi atgādināt dažus būtiskus lietas faktus, kas palīdz labāk kvalificēt analizējamo lietu.

25. Laulāts pāris noslēdz kredītlīgumu par mājas iegādi. Viens no viņiem veic komercdarbību, saistībā ar kuru viņam ir izveidojušās parādsaistības kredītiestādē. Iesniedzot pieteikumu aizdevumam nekustamā īpašuma iegādei, kredītiestāde aizdevuma izmaksai izvirza nosacījumu, ka aizņēmējam, kuram ir parādsaistības saistībā ar profesionālo darbību, šīs saistības ir jānomaksā. Izmaksātās summas aptuveni vienas trešdaļas apmērā sedz aizņēmēja, kurš jau ir parādnieks saistībā ar profesionālo darbību, iepriekšējo parādu un divu trešdaļu apmērā – izdevumus, kas saistīti ar mājokļa iegādi un citām abu aizņēmēju personiskajām vajadzībām. Aizņēmēja laulātais, kuram jau iepriekš bija parāds saistībā ar profesionālo darbību, nav iesaistīts otra laulātā profesionālajā darbībā.

26. Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem saskaņā ar Direktīvu 93/13, ir jānosaka divu fizisku personu, kuras ir noslēgušas līgumu daļēji privātam patēriņam un daļēji vajadzībām, kas ietilpst viena laulātā komercdarbības vai profesionālās darbības jomā, statusu, ņemot vērā, ka patēriņa kredīta saistība ar komerciālo vai profesionālo darbību ir nozīmīga vispārējā līguma kontekstā, kaut arī nav dominējoša. Tātad rodas jautājums, vai šīs personas var uzskatīt par “patērētājiem”, lai piemērotu aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem.

27. Šim nolūkam, ņemot vērā tiesisko regulējumu un Tiesas judikatūru, ir divas iespējamās interpretācijas.

28. No vienas puses, interpretācija, ko atbalsta prasītāji pamatlietā, kā arī Polijas valdība un Komisija, ir tāda, ka prasītāju situācija būtu jāiekļauj patērētāja jēdziena tvērumā, ņemot vērā profesionālā mērķa ierobežoto un nedominējošo nozīmi kredītlīguma vispārējā kontekstā, piemērojot orientāciju, kas attiecināma uz Direktīvā 2011/83 un citos turpmākajos tiesību aktos ( ) par patērētāju aizsardzību ietverto patērētāja jēdzienu.

29. Minētajai interpretācijai, no otras puses, tiek pretstatīta cita interpretācija, ko atbalsta tikai atbildētāja pamatlietā, saskaņā ar kuru šajā gadījumā nepastāv aizsardzības piemērošanas nosacījumi, uz kuriem atsaucas prasītāji, jo komerciālie vai profesionālie mērķi nav tik mazsvarīgi, lai tiem būtu nenozīmīga loma kredītlīguma vispārējā kontekstā, analoģiski piemērojot Tiesas spriedumā Gruber pausto orientāciju ( ), kurā Tiesai interpretējamais noteikums bija 1968. gada Briseles konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās ( ).

30. Šī iemesla dēļ es uzskatu, ka, pirms piedāvāju atbildes uz jautājumiem, būtu lietderīgi veikt īsu patērētāja jēdziena Eiropas Savienības tiesībās analīzi.

1. Patērētāja jēdziens Eiropas Savienības tiesībās

31. Pamatojoties uz pieņēmumu, ka dalībvalstu attiecīgā tiesiskā regulējuma atšķirības ir šķērslis ekonomiskajai integrācijai, Eiropas institūcijas 90. gados apstiprināja vairākas direktīvas, kuru mērķis bija noteikumu tuvināšana, tādējādi nodrošinot lielāku patērētāju aizsardzību preču un pakalpojumu iegādē ( ).

32. Savienības tiesību sistēmā šobrīd nav vienotas patērētāja definīcijas. Tā kā primārajos Savienības tiesību aktos nav konkrētas definīcijas, sekundārajos avotos atkarībā no aplūkojamā pasākuma mērķa patērētāja jēdziens vairāk vai mazāk būtiski atšķiras.

33. Savienības līgumtiesībās patērētāja jēdzienam ir tendence iegūt vienotu raksturojumu, kas fokusēts uz patērētāja “vājumu” salīdzinājumā ar otru līgumslēdzēju pusi komersantu vai uzņēmumu: tas ir saistīts gan ar informācijas asimetriju, gan ar līgumslēgšanas spēju – apstākļi, kuri nosaka atšķirīgu tiesisko aizsardzību, salīdzinājumā ar komersantiem garantēto.

34. Pirmajiem pasākumiem, kas regulēja attiecības starp komersantu un patērētājiem, bija nozaru raksturs. Savukārt Direktīva 93/13 ir vispārpiemērojams normatīvs akts, kas paredzēts visu veida līgumiem starp patērētāju un komersantu un ar ko pirmo reizi ievieš materiālu aizsardzību līgumiskajās attiecībās starp patērētāju un komersantu ( ). It īpaši, lasot tās 2., 5. un 6. apsvērumu, ir skaidri redzama reglamentējošās darbības instrumentalitāte iekšējā tirgus izveidei: dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirības negodīgu noteikumu jomā būtībā bija šķērslis preču brīvai apritei dažādās dalībvalstīs un līdz ar to ekonomiskajai integrācijai.

35. Attiecībā uz patērētāja jēdzienu tās pašas direktīvas 2. panta b) apakšpunktā patērētājs ir definēts kā “jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva[,] darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas”.

36. Šis jēdziens ir jālasa pretstatā komersanta [pārdevējs vai piegādātājs] jēdzienam tās pašas direktīvas 2. panta c) apakšpunktā, kas tiek definēts kā “jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts”.

37. Direktīvās 2011/83, 2013/11 ( ), kā arī Regulā Nr. 524/2013 ietvertajiem patērētāja un komersanta jēdzieniem ir līdzīgs saturs.

38. Tādējādi izriet, ka discrimen starp patērētāju un komersantu balstās uz līguma mērķi, kas nav saistīts ar līgumslēdzēja profesionālo darbību, nevis uz “līgumslēdzēju statusu” ( ).

39. Tā kā patērētāja jēdziens ir atkarīgs no tā, vai līgums tiek slēgts profesionālas darbības ietvaros vai ne ( ), tad ir jāņem vērā, kā šis kritērijs ir saistīts ar konkrēto līgumu.

40. Tiesas pieņemtais kritērijs ir objektīvs. Kā lietā Di Pinto norādīja ģenerāladvokāts Žans Mišo [Jean Mischo], fiziskas personas, uz kurām attiecināms patērētāja jēdziens, tiek definētas nevis “in abstracto, bet atbilstoši tam, ko tās dara konkrēti” ( ).

41. Tādēļ, izslēdzot uz līgumslēdzēju pušu nodomiem attiecināmo subjektīvo aspektu, tiek apstiprināts objektīvais aspekts no direktīvu un aizsardzības lietderīgās iedarbības, kas nepieciešama arī, lai stiprinātu patērētāju uzticēšanos tirgum ( ), kas ir būtisks apstāklis tā efektīvai darbībai, skatupunkta.

42. Līdz ar to arī komersants, pat advokāts, kas ir specializējies juridisko pakalpojumu sniegšanā līgumu ietvaros ( ), vai persona, kas darbojas kā tirgotājs, var gūt labumu no patērētāja aizsardzības.

43. Tādējādi var secināt, ka Savienības tiesību un Tiesas judikatūras avotu attīstība notiek patērētāju lielākas aizsardzības virzienā, bet vienmēr līdzsvarā ar citām brīvībām un ar vienotā tirgus efektīvu darbību, tomēr atstājot jēdzienā pietiekamu elastību, lai tajā varētu iekļaut visas situācijas, kurās ir objektīva aizsardzības nepieciešamība.

44. Būtībā viss tiesiskais regulējums ir balstīts uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru jaunie tirgus modeļi nostāda patērētāju nelabvēlīgā stāvoklī, jo sarunu procesā tam nav reālas ietekmes un pieejamās informācijas pieticīgais līmenis faktiski piespiež viņu nekritiski pieņemt komersanta izvirzītos nosacījumus un jebkurā gadījumā bez varas tos ietekmēt.

2. Patērētāja jēdziens jauktos vai divējāda lietojuma līgumos

45. Jaukti vai divējāda lietojuma līgumi ir līgumi, kas noslēgti ar mērķi, kas daļēji ir saistīts ar personas komercdarbību un daļēji ar personiska rakstura mērķiem.

46. Līgumslēdzēja statusa noteikšanu divējāda lietojuma līgumos Tiesa pirmo reizi izskatīja spriedumā Gruber ( ).

47. Šajā lietā prasītājs atsaucās uz aizsardzību, ko Briseles konvencija paredzēja patērētājiem saskaņā ar 13., 14. un 15. pantu, proti, tiesības celt prasību tās dalībvalsts tiesā, kurā tika izpildītas saistības, nevis tās dalībvalsts tiesā, kurā atradās atbildētāja domicils.

48. Tā kā šis ir jaukta lietojuma līgums, Tiesai tika lūgts precizēt, vai noteicošais kritērijs bija strīdīgā līguma privātais vai profesionālais mērķis.

49. Tiesa uzskatīja, ka fizisko personu var kvalificēt kā patērētāju tikai, ciktāl “profesionālā lietošana [ir] tik mazsvarīga, ka tai ir nenozīmīga loma attiecīgās darbības kopējā kontekstā; tam, ka neprofesionālais aspekts ir pārsvarā, šajā sakarā nav nozīmes” ( ).

50. Tātad spriedumā lietā Gruber saistībā ar Tiesai uzdoto procesuālo jautājumu, lai regulā paredzētajos nolūkos patērētāju uzskatītu par personu, kas noslēdz divējāda lietojuma līgumu ar komersantu, tiek izmantots kritērijs, ko mēs varētu saukt par “mazsvarīgumu”.

51. Direktīvā 93/13 nav skaidri definēts patērētāja jēdziens divējāda lietojuma līgumu gadījumā.

52. Direktīvas 2011/83 17. apsvērumā savukārt ir noteikts, ka “[..] divējāda lietojuma līgumu gadījumā, ja līgums ir noslēgts ar mērķi, kas daļēji ir saistīts un daļēji nav saistīts ar personas komercdarbību, un ar komercdarbību saistītais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs līguma kopējā kontekstā, arī šāda persona būtu jāuzskata par patērētāju”.

53. Līdzīgs apzīmējums ir izmantots Direktīvas 2013/11 18. apsvērumā, kā arī Regulas (ES) Nr. 524/2013 13. apsvērumā.

54. Tātad aplūkojamais noteikums paredz to, ko mēs varētu saukt par “nedominēšanas” kritēriju. Līdz ar to pat persona, kas darbojas daļēji savas profesionālās darbības ietvaros, varētu tikt kvalificēta kā patērētājs, ciktāl, komerciālais vai profesionālais mērķis, lai arī tas nav nenozīmīgs, līguma vispārējā kontekstā var tikt uzskatīts par nedominējošu.

B. Prejudiciālie jautājumi

1. Pirmais prejudiciālais jautājums

55. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, kādos apstākļos aizņēmējs, kurš ir noslēdzis kredītlīgumu daļēji komerciāliem vai profesionāliem nolūkiem un daļēji privātam patēriņam, kopā ar citu aizņēmēju, kurš rīkojas tikai privāta patēriņa nolūkos, var tikt ietverts Direktīvas 93/13 2. panta b) apakšpunktā minētā patērētāja jēdzienā un būtībā to, vai divējāda lietojuma līgumu gadījumā ir vēlams dot priekšroku pieejai, ko Tiesa paudusi spriedumā Gruber, vai tai, ko var secināt no Direktīvas 2011/83 apsvērumiem un turpmākajiem tiesību aktiem ( ).

56. Kā minēts iepriekš, no avotu un judikatūras analīzes izriet divas dažādas iespējamas interpretācijas, kuras var apkopot ar komerciālā vai profesionālā mērķa “maznozīmīguma” kritēriju un “nedominēšanas” kritēriju, salīdzinot ar privātā patēriņa mērķi.

57. Aspekti, kas jāanalizē, lai orientētu izvēli uz vienu vai otru interpretāciju, pirmā prejudiciālā jautājuma gadījumā attiecas uz (procesuālo) avotu atšķirīgo ratio, uz ko ir atsauce spriedumā Gruber un Direktīvā 93/13, kā arī turpmākiem tiesību aktiem ( ) par patērētāju (materiālo) aizsardzību un to saistītās interpretācijas tvērumu; uz patēriņa līguma līgumslēdzēju pušu materiālo statusu un līguma slēgšanas faktiskajiem mērķiem, lai nodrošinātu direktīvas lietderīgo iedarbību, it īpaši negodīgu noteikumu jomā, ko pārāk ierobežojoša interpretācija nopietni apdraudētu; uz Direktīvas 93/13 mērķu ciešo saikni ar turpmākajiem tiesību aktiem.

58. Attiecībā uz spriedumā Gruber un Direktīvā 93/13 interpretēto avotu atšķirīgo ratio minētās direktīvas mērķis būtībā ir atjaunot līdzsvaru līgumiskajās attiecībās starp patērētāju un komersantu, simetriski pārveidojot to attiecības ( ).

59. Ar direktīvu ieviestās aizsardzības sistēmas pamatā esošā ideja būtībā, kā jau minēts, ir tāda, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu atrodas nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni; tā rezultātā patērētājs akceptē tirgotāja iepriekš izstrādātos noteikumus bez iespējas ietekmēt to saturu ( ).

60. Ņemot vērā šo nelabvēlīgāko situāciju, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka negodīgi noteikumi patērētājiem nav saistoši. Tā ir imperatīva norma ( ), kas ir vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko ar līgumu nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību ( ). Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka direktīvas 6. panta 1. punkts ir jāuzskata par ekvivalentu valstu normām, kurām valsts tiesību sistēmā ir imperatīvu normu statuss ( ). Turklāt ir jāuzskata, ka šī kvalifikācija, kā Komisija to atgādināja savos apsvērumos ( ), attiecas uz visām direktīvas normām, kas ir neaizstājamas 6. pantā noteiktā mērķa sasniegšanai ( ).

61. Direktīvā 93/13 ietverto noteikumu imperatīvais raksturs un ar tiem saistītās īpašās patērētāju aizsardzības prasības dod priekšroku plašai patērētāja jēdziena interpretācijai, lai garantētu direktīvas lietderīgo iedarbību.

62. Briseles konvencijas 14. panta noteikumu un pašlaik Regulas Nr. 44/2001 ( ), kā arī Regulas Nr. 1215/12 ( ) noteikumu mērķis savukārt ir aizsargāt patērētāju no procesuālā viedokļa, atkāpjoties no vispārīgā noteikuma par prasītāja domicila vietas tiesas jurisdikciju, saskaņā ar kuru pret personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir vienā no dalībvalstīm, prasības tiek celtas šīs dalībvalsts tiesā. Ar tiem netika ieviesta vispārējā patērētāju aizsardzība, bet tikai noteikti patērētāju līgumu gadījumi, uz kuriem attiecas īpaša aizsardzība saskaņā ar noteikumiem par jurisdikciju. Tiesa spriedumā Gruber uzsvēra, ka “izvairīšanās no vairāku jurisdikciju esamības attiecībā uz vienām un tām pašām tiesiskajām attiecībām ir viens no Briseles Konvencijas pamatmērķiem” ( ).

63. Tādējādi spriedums Gruber attiecās uz tādu jurisdikcijas noteikumu interpretāciju patērētāju līgumu jautājumos, ar ko ievieš izņēmumu no vispārīgā noteikuma, saskaņā ar kuru jurisdikcija ir atbildētāja pastāvīgās dzīves vietas valsts tiesām. Tāpēc šī ir no patērētāju būtiskās aizsardzības atšķirīga situācija; spriedums Gruber attiecas uz procesuālo tiesību jomu. Kā pareizi atzīmēja Komisija ( ), tās ieteikto patērētāja jēdziena šauro interpretāciju noteica tas, ka šis noteikums ir principiāla atkāpe no jurisdikcijas pamatnoteikuma ( ). Tā kā tas ir izņēmums, to var interpretēt tikai šauri ( ).

64. Būtībā attiecīgo regulu pamatā esošais ratio ietver papildu apsvērumus par vājākās puses aizsardzību, lai līdzsvarotu patērētāju aizsardzību ar citām vajadzībām, kas ir vienlīdz aizsardzības vērtas: risinājumu paredzamība un tiesiskā drošība ( ), lai izvairītos no pušu rīcības brīvības jurisdikcijas izvēlē, kas kaitētu noteiktībai starptautiskajā tirdzniecībā ( ). Tādēļ ar Regulu Nr. 1215/12 izveidotajā sistēmā nepietiek ar vienošanās spējas nelīdzsvarotību komersanta un patērētāja attiecībās; lai attaisnotu atkāpi no vispārējiem jurisdikcijas noteikumiem ir nepieciešams arī tas, lai patērētājs būtu noslēdzis noteikta veida līgumu.

65. Direktīvā 93/13 ietverto noteikumu imperatīvais raksturs un no tā izrietošā nepieciešamība negodīgu noteikumu gadījumā īpaši aizsargāt patērētājus rada nepieciešamību rūpīgi pārbaudīt patēriņa līguma līgumslēdzēju pušu materiālo statusu un līguma slēgšanas faktiskos mērķus.

66. Proti, lai nezaudētu direktīvas lietderīgo iedarbību, patērētāja jēdziens divējāda lietojuma līgumos ir jāinterpretē pēc iespējas plašāk, lai novērstu, ka komersants var viegli apiet imperatīvo noteikumu par negodīgiem noteikumiem piemērošanu un tos uzspiest, pamatojoties tikai uz to, ka aizdevuma pieprasījumā vienlaikus ir plaši komerciāli vai profesionāli mērķi ( ).

67. Izskatāmā lieta būtībā ir piemērs šāda veida riskam: no lietas materiāliem izriet, ka aizdevuma pieprasītāju noteikti dominējošais (ja ne ekskluzīvais) mērķis bija iegādāties ģimenes mājokli, tikai viens no diviem pieprasītājiem veica profesionālu darbību, kredītiestādes obligāts nosacījums aizdevuma piešķiršanai iepriekš minētajiem personiskajiem mērķiem bija viena no pieprasītājiem iepriekšēja profesionāla rakstura parāda atmaksa; atmaksājamā profesionālā parāda summa bija aptuveni viena trešdaļa no kopējās aizdevuma summas.

68. Kā jau pilnīgi saprotami uzsvēra Polijas valdība, “Direktīva 93/13/EEK tika pieņemta tieši tādēļ, lai aizsargātu patērētājus no šāda veida rīcības, proti, ka patērētājiem tiek uzspiesti nosacījumi, kurus viņi nevar ietekmēt un ar ko tādējādi tiek pārkāptas viņu tiesības un intereses. Tādēļ patērētājam nevar liegt Direktīvā 93/13/EEK paredzēto aizsardzību tikai tāpēc, ka komersants līgumā, kas noslēgts nekomerciāliem mērķiem, viņam ir noteicis klauzulu, kas attiecas uz viņa komercdarbību ( )”.

69. Visbeidzot, par šo jautājumu, kā to norāda prasītāji pamatlietā ( ), piekrišana Tiesas sniegtajai interpretācijai lietā Gruber nozīmētu, ka patērētājam būtu pienākums tiesā pierādīt viņa prasību veidojošos faktus ( ), pretēji Direktīvas 93/13 sistēmai, kurā valsts tiesa ex officio pārliecinās par personas, kura atsaucas uz aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem, patērētāja statusu ( ).

70. Pievēršoties Direktīvā 93/13 ietvertā regulējuma mērķu analīzei, nevar nenorādīt uz to ciešo saistību ar turpmāko direktīvu mērķiem ( ), un šis apstāklis vedina uz vienotu un plašu patērētāja jēdziena interpretāciju.

71. Direktīvai 2011/83 par aizsardzību ar komersantiem noslēgtu līgumu jomā būtībā ir tāds pats mērķis kā Direktīvai 93/13 ( ), un Direktīvas 2011/83 2. pantā minētais patērētāja jēdziens abos avotos ir gandrīz identisks. Tie paši apsvērumi par patērētāja jēdzienu attiecas arī uz Direktīvu 2013/11 un Regulu (ES) Nr. 524/2013.

72. Iepriekš minēto tiesību aktu saikne ar Direktīvu 93/13 ir vēl izteiktāka, jo ar Direktīvu 2011/83 tika grozīta Direktīva 93/13, iekļaujot tajā 8.a pantu. Tā nav nejaušība, ka abas direktīvas parasti var vienlaikus piemērot vienam un tam pašam līgumam ( ). Saikni starp abām direktīvām nesen uzsvēra Savienības likumdevējs, apstiprinot Direktīvu 2019/2161 ( ), ar ko groza Direktīvu 93/13, kā arī Direktīvu 2011/83 saistībā ar patērētāju aizsardzības noteikumu labāku izpildi un modernizāciju.

73. Tāpēc es piekrītu Komisijas norādītajam, ka “sistemātiska jēdziena “patērētājs” interpretācija atbalsta šī jēdziena horizontālo nozīmi saskaņā ar Direktīvu 93/13/EEK un citiem ES patērētāju tiesību instrumentiem, it īpaši ar Direktīvu 2011/83/ES, LER direktīvu un CLR regulu. Šo instrumentu apsvērumos ietvertie paskaidrojumi būtu jāpiemēro, pamatojoties uz Direktīvu 93/13/EEK, jo minētie tiesību akti ir funkcionāli saistīti ar direktīvu un ir pieņemti, lai aizsargātu patērētāju kā vājāko pusi līgumā ar pārdevēju” ( ).

74. Iepriekš minētie apsvērumi attiecībā uz saikni starp Direktīvu 93/13 un Direktīvu 2011/83 (un turpmākajiem aktiem), manuprāt, ļauj atspēkot atbildētājas apsvērumus, kuri iestājas pret plašu patērētāja jēdziena interpretāciju, kas atbilstu 2011/83 un turpmāko direktīvu apsvērumiem. Atbildētājas apsvērumi it īpaši koncentrējas uz direktīvu 93/13 un 2011/83 atšķirīgo piemērošanas jomu un uz apstākli, ka, tā kā Direktīva 2011/83 ir pieņemta pēc lietas faktiem, tajā ietvertais patērētāja jēdziens divējāda lietojuma līguma gadījumos nav piemērojams šajā lietā.

75. Attiecībā uz direktīvu atšķirīgo piemērošanas jomu, papildinot iepriekš minētos argumentus, es tikai atzīmēju, ka divējāda lietojuma līgumu definīcija ir ietverta nevis sīki izstrādātajā regulējumā, bet gan “apsvērumos”, kuru nozīme, kā zināms, ir ieteikt interpretācijas vadlīnijas, kam nav saistoša spēka.

76. Attiecībā uz apsvērumiem par piemērojamiem tiesību aktiem ratione temporis runa nav par direktīvu, kuras pieņemtas vēlāk, noteikumu piemērošanu iepriekš pastāvošā situācijā, bet gan vienkārši par teleoloģiski orientētas interpretācijas pieņemšanu, kas jau bija vēlama laikā, kad bija spēkā vienīgi Direktīva 93/13, un ko skaidri norādījis Savienības likumdevējs turpmākajos pasākumos.

77. Šajā sakarā, ņemot vērā ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona sniegtos secinājumus, jāatzīmē, ka no Direktīvas 2011/83 sagatavošanas darbiem ( ) izriet, ka 17. apsvērums bija kompromiss Eiropas institūciju sarunās par iespēju interpretēt patērētāja jēdzienu divējāda lietojuma līgumos saskaņā ar tā sauktā dominējošā mērķa kritērija slieksni ( ). Direktīvas 2011/83 sagatavošanas darbi arī apstiprina, ka 17. apsvēruma tvērumu nevar uzskatīt par saistītu īpaši tikai ar Direktīvu 2011/83.

78. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka ir jāpieņem tāda interpretācija, kurā tiek ņemta vērā direktīvas lietderīgā iedarbība, sistēma, kurā tiesību akts iekļaujas, funkcijas, ko šis akts veic, un līdz ar to atbalsta patērētāja jēdziena plaša interpretācija, lai kvalificētu personu, kura noslēdz iepriekš minētajos Direktīvas 2011/83, Direktīvas 2013/11 un Regulas Nr. 524/2013 apsvērumos norādīto divējāda lietojumu līgumu.

2. Otrais prejudiciālais jautājums

79. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa ( ) – ja esmu to pareizi sapratis, ņemot vērā ne pārāk skaidro formulējumu – būtībā Tiesa tiek lūgta precizēt kritērijus, kas tai ļautu konstatēt, ka profesionālais mērķis, ar kuru viens no aizņēmējiem noslēdza kredītlīgumu, nebija dominējošs un tam bija tikai ierobežots raksturs. Abi jautājumi zināmā mērā savstarpēji pārklājas, jo daži apstākļi, kas vedina dot priekšroku iepriekš piedāvātajai interpretācijai par patērētāja jēdzienu divējāda lietojuma līgumos, tajā pašā laikā spēlē kritēriju lomu, lai noteiktu, vai aizdevuma pieprasījumā personiskais mērķis dominē pār profesionālo mērķi.

80. Jebkurā gadījumā par konkrētās lietas iekļaušanu iepriekš atveidotā patērētāja jēdziena ietvarā ir jālemj valsts tiesai, kurai, “ņemot vērā visus pierādījumus un, it īpaši, šī līguma noteikumus, ir jāpārbauda, vai aizņēmējs var tikt kvalificēts kā “patērētājs” šīs direktīvas izpratnē” ( ).

81. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāveic visu konkrētās lietas risināšanai noderīgo elementu kvalitatīvā un kvantitatīvā analīze un jāveic visu lietas apstākļu visaptverošs izvērtējums, īpašu uzmanību pievēršot preces vai pakalpojuma, par ko ir attiecīgais līgums, raksturam, kas varētu parādīt, kādam mērķim šī prece vai šis pakalpojums ir iegādāts ( ).

82. Ņemot vērā iepriekš minēto, dažiem īpašiem apstākļiem, uz kuriem tiek norādīts izskatāmajā lietā, kā to ierosina valsts tiesa, var būt vispārīgu kritēriju loma, uz kuru pamata noteikt, vai ir izpildīta prasība par profesionālā mērķa “nedominēšanu” pār personīgo mērķi divējādas lietošanas līgumā.

83. Apstāklis, ka, darbojoties jaukta līguma ietvaros, aizņēmējs ir noslēdzis kredītlīgumu kopā ar citu līgumslēdzēju, kurš rīkojās vienīgi privāta patēriņa apsvērumu dēļ, ir būtisks un var kalpot arī par kritēriju, lai noteiktu profesionālā mērķa “dominējoša pārsvara” esamību vai neesamību līguma kopējā kontekstā.

84. Proti, profesionālā mērķa daļēja esamība būtībā nevar būt par iemeslu, lai aizņēmējs – “vienkāršais” patērētājs – zaudētu savu statusu. Turklāt, ņemot vērā akta sagatavošanas un noslēgšanas veidu, no lietas materiāliem izriet, ka aizņēmēju noslēgtais kredītlīgums bija nedalāms. Ja vienam no diviem aizdevuma pieteicējiem netiek atzīts patērētāja statuss tāpēc, ka vienam no diviem bija vienlaikus profesionāli mērķi, aizsardzība tiktu liegta arī aizņēmējam – vienkāršajam patērētājam. Kredītiestāde varēja piedāvāt aizņēmējiem divus atsevišķus līgumus tā, lai nepārklātos mērķi.

85. Noteikti ir svarīgs ( ) arī apstāklis, ka atbildētāja banka aizdevuma piešķiršanu bija pakārtojusi citu saistību, kas noslēgtas tās komercdarbības ietvaros, atmaksai (ar daļu no pieprasītā aizdevuma). Šim apstāklim varētu būt diskrecionāra kritērija loma profesionālā mērķa “nedominēšanas” pārbaudē, jo konkrētajā līgumā profesionālais mērķis bija tikai tāpēc, ka to “pieprasīja” komersants ( ).

86. Noteikti svarīgs ir arī kvantitatīvais aspekts, proti, saikne starp profesionāliem mērķiem izmaksātās summas lielumu un personīga rakstura mērķiem izmaksātās summas lielumu. Man šķiet, ka šajā gadījumā attiecība, kas bija 1 pret 3, kopā ar citiem elementiem, ja tādi bija konstatēti, sliecas uz profesionālā mērķa “nedominēšanu”.

3. Par Tiesas sprieduma iedarbības laikā ierobežošanu

87. Visbeidzot, atbildētāja pamatlietā lūdz ierobežot sprieduma iedarbību gadījumā, ja netiek pieņemta 2. panta b) apakšpunktā minētā jēdziena “patērētājs” šaurā interpretācija.

88. Šajā nolūkā jānorāda, ka “Tiesa tikai īsta izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labticīgi nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jābūt izpildītiem diviem būtiskiem kritērijiem, proti, jāpastāv ieinteresēto personu labticībai un būtisku traucējumu rašanās riskam ( )”.

89. Tomēr atbildētāja pamatlietā nesniedz precīzas un savlaicīgas norādes, lai pierādītu abu tikko minēto prasību izpildi. Būtībā tā tikai norāda vispārīgus apstākļus, kas nespēj pamatot iepriekšminētos nosacījumus.

90. Šī iemesla dēļ es uzskatu, ka pieteikums ir jānoraida.

IV. Secinājumi

91. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, es iesaku Tiesai uz Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Varšavas Voļas rajona tiesa Varšavā, Polija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) apakšpunkts, kā arī tās apsvērumi

jāinterpretē tādējādi, ka

tie neaizliedz, ka “patērētāja” definīcijā var ietvert personu, kas veic uzņēmējdarbību un kopā ar aizņēmēju, kurš neveic tādu darbību, noslēdza kredītlīgumu, kas ir indeksēts ārvalsts valūtā un daļēji ir paredzēts viena aizņēmēja uzņēmējdarbībai, bet daļēji nolūkiem, kas nav saistīti ar tā uzņēmējdarbību, ne tikai gadījumā, kad profesionālā lietošana ir tik mazsvarīga, ka tai ir nenozīmīga loma attiecīgā līguma kopējā kontekstā. Būtībā, ņemot vērā Direktīvas 2011/83/ES 17. apsvērumā piedāvātos interpretācijas kritērijus, divējādas lietošanas līgumu gadījumā pietiek ar to, ka komerciālais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs līguma kopējā kontekstā.

Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) apakšpunkts, kā arī tās apsvērumi

jāinterpretē tādējādi, ka

jautājums par to, vai līguma kopējā kontekstā dominē komerciāla vai profesionāla rakstura mērķis, ir jāizlemj valsts tiesai, kurai ir jāveic visu konkrētās lietas apstākļu visaptverošs izvērtējums. Šajā nolūkā valsts tiesa aizdevuma pieteikuma gadījumā kredītiestādei kā kritērijus savam vērtējumam var ņemt vērā: saikni starp summu, kas izmaksāta ar komercdarbību saistītiem mērķiem, un summu, kas izmaksāta personīgiem mērķiem , apstākli, ka aizdevumu kopīgi pieprasījusi persona, kas neveic nekādu profesionālo darbību vai komercdarbību un nav saistīta ar otra aizņēmēja komercdarbību; iespējamo nosacījumu aizdevuma piešķiršanai privātiem mērķiem, vienlaikus samaksājot parādsaistības, ko komerciāliem vai profesionāliem mērķiem uzņēmies viens no diviem aizņēmējiem.