Apvienotās lietas T‑144/07, no T‑147/07 līdz T‑150/07 un T‑154/07

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Manipulācijas ar konkursiem – Tirgu sadale – Cenu noteikšana

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Novērtējuma kritēriji – Potenciāla un nozīmīga ietekme – Aizliegta vienošanās, kas aptver visu dalībvalsts teritoriju – Valsts tirgu sadale – Nepieļaujamība

(EKL 81. un 82. pants)

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Ievērojamība – Izvērtēšana, ņemot vērā pušu stāvokli un nozīmīgumu tirgū

(EKL 81. pants)

3. Konkurence – Pilnvaru sadalījums starp Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm – Komisijas paziņojums par sadarbību Konkurences iestāžu tīklā – Uzņēmumu tiesības uz to, lai to lietu izskatītu konkrēta konkurences iestāde – Neesamība

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punkts; Komisijas Paziņojuma 2004/C 101/03 8. un 31. punkts)

4. Eiropas Kopienas – Valodu lietojums – Dokumentu paziņošana valodā, kas nav procesa dalībnieku valoda – Procesa dalībnieku piekrišana – Pārkāpuma neesamība

(Padomes Regulas Nr. 1 3. pants)

5. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Novērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

6. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

7. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Novērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām – Sodu individualitātes principa pārkāpums – Neesamība – Nevainīguma prezumpcijas pārkāpums – Neesamība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

8. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Novērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām – Holdinga starpnieksabiedrībai piederošā meitassabiedrība – Apstāklis, ar kuru nepietiek, lai atspēkotu prezumpciju

(EKL 81. panta 1. punkts)

9. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmumi – Pamatojuma neesamības novēršana tiesvedības laikā – Nepieļaujamība

(EKL 253. pants)

10. Tiesvedība – Pierādījumu savākšanas pasākumi – Liecinieku nopratināšana

(Vispārējās tiesas Reglamenta 64. un 65. pants)

11. Konkurence – Naudas sodi – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums un kurš pieņemts pēc valsts konkurences iestādes pagaidu lēmuma par amnestiju pieņemšanas – “Ne bis in idem” principa pārkāpums – Neesamība

(EKL 81. pants; Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 54. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 5., 14. un 23. pants)

12. Konkurence – Naudas sodi – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums un kurš pieņemts pēc valsts konkurences iestādes pagaidu lēmuma par amnestiju pieņemšanas – Tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums – Neesamība – Labas pārvaldības principa pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Novērtējuma kritēriji

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vairākiem uzņēmumiem noteikto summu saskaņotība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Uzņēmuma ekonomiskās spējas radīt kaitējumu ņemšana vērā

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

17. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Recidīvs – Jēdziens

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. punkts)

18. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Nosacījumi – Attiecīgā uzņēmuma sniegto pierādījumu būtiska pievienotā vērtība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Komisijas rīcības brīvība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

20. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Nosacījumi – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par faktu neapstrīdēšanu

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 96/C 207/04 un Paziņojums 2002/C 45/03)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Paziņojuma par sadarbību piemērošana – Samazinājums par neapstrīdēšanu ārpus minētā paziņojuma

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 96/C 207/04 un Paziņojums 2002/C 45/03)

22. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Samazinājums par neapstrīdēšanu ārpus paziņojuma par sadarbību – Samērīgums

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

23. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Samazinājumi, kas piešķirti, pirmkārt, atbilstoši paziņojumam par sadarbību un, otrkārt, par neapstrīdēšanu ārpus paziņojuma par sadarbību

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

24. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Attiecīgā uzņēmuma kopējais apgrozījums

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 5. punkta b) apakšpunkts)

25. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Samērīguma principa ievērošana – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

1. Par EKL 81. un 82. pantā paredzētā nosacījuma par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm interpretācijas un piemērošanas sākumpunktu ir jāuzskata šī nosacījuma mērķis – jautājumā par konkurences tiesisko regulējumu noteikt robežu starp jomu, uz kuru attiecas Savienības tiesības, un jomu, uz kuru attiecas dalībvalstu tiesības. Tādējādi Savienības tiesību jomā ietilpst jebkura aizliegta vienošanās vai prakse, kas var apdraudēt tirdzniecības brīvību starp dalībvalstīm tādā nozīmē, ka tā var traucēt vienota tirgus starp dalībvalstīm mērķu īstenošanu, it īpaši nodalot valstu tirgus vai mainot konkurences struktūru kopējā tirgū.

Lēmums, vienošanās vai darbības var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm tikai tad, ja, ņemot vērā faktisko un juridisko apstākļu kopumu, var ar pietiekamu iespējamības pakāpi paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā, starp dalībvalstīm izveidotā tirgus mērķu īstenošanu. Turklāt šāda ietekme nevar būt maznozīmīga. Tādējādi ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību parasti izriet no vairāku apstākļu apvienojuma, kuriem, katram atsevišķi ņemtam, nav noteikti jābūt noteicošiem. Aizliegta vienošanās, kas attiecas uz visu kādas dalībvalsts teritoriju, būtībā nostiprina valsts mēroga tirgu sadalījumu, tādējādi kavējot Līgumā paredzēto ekonomisko mijiedarbību.

(sal. ar 55.–57. un 60. punktu)

2. Ietekme, kāda nolīgumam vai saskaņotām darbībām var būt uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, tiek izvērtēta, tostarp ņemot vērā nolīguma pušu stāvokli un nozīmīgumu attiecīgo preču tirgū. Ja uzņēmumi, kas ir aizliegtas vienošanās dalībnieki, kopā pārstāv lielāko daļu attiecīgo preču piedāvājuma konkrētā tirgū, šo aizliegto vienošanos var uzskatīt par tādu, kas varētu ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

Turklāt Komisijai nav pienākuma pierādīt, ka pret konkurenci vērstajai praksei ir ievērojama iedarbība uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. EKL 81. panta 1. punktā ir tikai prasīts, lai nolīgumi un saskaņotās darbības, kas ierobežo konkurenci, varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

(sal. ar 67.–69. punktu)

3. No Regulas Nr. 1/2003 normām izriet, ka Komisija saglabā dominējošu lomu Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu izmeklēšanā un konstatēšanā; to neietekmē paralēlā kompetence, kāda ir valstu konkurences iestādēm atbilstoši minētajai regulai. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu Komisija ir tiesīga – pēc apspriešanās ar valsts iestādi – sākt procesu, lai pieņemtu lēmumu, pat ja valsts iestāde jau izskata lietu. Turklāt saskaņā ar minēto normu tas, ka Komisija sāk procesu, atbrīvo valstu konkurences iestādes no to kompetences piemērot Savienības konkurences tiesību normas šādā lietā.

Turklāt saskaņā ar Komisijas paziņojuma par sadarbību Konkurences iestāžu tīklā 31. punktu šis paziņojums iesaistītajiem uzņēmumiem nepiešķir individuālas tiesības uz to, lai attiecīgo lietu izskatītu konkrēta iestāde. Tādējādi uzņēmumam nav pamata apgalvot, ka tam ir bijušas tiesības vai likumīgas cerības, ka konkrētu pārkāpumu izmeklēs valsts konkurences iestādes, nevis Komisija.

Turklāt minētā paziņojuma 8. punktam nav saistošas iedarbības, jo tā formulējums liecina, ka tajā norādītā vienkāršā iespēja sadalīt uzdevumus nerada Komisijai pienākumu neizskatīt lietu, ja izpildīti minētajā punktā izvirzītie nosacījumi.

(sal. ar 76., 77. un 80. punktu)

4. Komisija ir daudzvalodu iestāde, kura uzskatāma par spējīgu strādāt visās Kopienas oficiālajās valodās. Prasītājs uzņēmums nevar apgalvot, ka paziņojuma par iebildumiem un lēmuma, ar kuru noslēgts administratīvais process, paziņošana kādā konkrētā oficiālajā valodā, lai gan tas administratīvajā procesā ir lietojis divas citas oficiālās valodas, būtu traucējusi tam izmantot savas tiesības uz aizstāvību, ja tas atzīst, ka ir piekritis dokumentu paziņošanai minētajā valodā.

(sal. ar 86. un 414. punktu)

5. Meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību tostarp tad, ja – lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona – šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan galvenokārt pilda mātessabiedrības dotus norādījumus, ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības. Proti, šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu. Tādējādi tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un netiek prasīts pierādīt pēdējās personisku līdzdalību pārkāpumā.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību.

Šādos apstākļos pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū patstāvīgi.

(sal. ar 94.–97. un 310.–313. punktu)

6. Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību. Ja organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saites starp minētajiem uzņēmumiem var parādīt, ka pastāv mātessabiedrību ietekme uz to meitassabiedrību stratēģiju, tas ir pamats tās uzskatīt par vienu ekonomisku vienību.

Savukārt apstāklis, ka prasītāji uzņēmumi ir patstāvīgi piedalījušies administratīvajā procesā un ir snieguši individuālu atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, nevar atspēkot prezumpciju par mātessabiedrību atbildību par to meitassabiedrību rīcību. Proti, lai gan fakts, ka mātessabiedrība uzstājas kā vienīgā Komisijas sarunu biedre jautājumā par attiecīgo pārkāpumu, var liecināt par to, ka tiek faktiski īstenota izšķiroša ietekme uz meitassabiedrības rīcību, tomēr tas, ka grupas meitassabiedrības savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem sniedz atsevišķi, nevar būt pierādījums tam, ka minētās meitassabiedrības ir patstāvīgas.

(sal. ar 96. un 125.–127. punktu)

7. Atbilstoši sodu un sankciju individualitātes principam, kas ir piemērojams ikvienā administratīvajā procesā, kura rezultātā atbilstoši Savienības konkurences tiesību normām var tikt piemērotas sankcijas, uzņēmums drīkst tikt sodīts tikai par faktiem, kuri tam ir individuāli inkriminēti. Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar uzņēmuma jēdzienu. Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodus, izriet nevis no tā, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu, vai – vēl jo mazāk – no mātessabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Turklāt agrāku Komisijas lēmumpieņemšanas praksi nevar pārņemt konkrētā lietā. Lēmumi attiecībā uz citām lietām var būt tikai orientējoši, jo lietu faktiskie apstākļi nav identiski.

Nevainīguma prezumpcijas princips, kāds tas izriet tostarp no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 2. punkta, ir daļa no pamattiesībām, kuras ir atzītas Savienības tiesību sistēmā, un turklāt ir apstiprināts LES 6. panta 2. punktā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. pantā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcijas princips it īpaši ir piemērojams procesos par uzņēmumiem piemērojamu konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda.

Šajā kontekstā tāda tiesību norma par vainojamību pārkāpumā kā prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām nevar pārkāpt minēto nevainīguma prezumpciju. Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir uzskatījusi, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pants pieļauj faktu vai tiesību prezumpcijas, kas atrodamas represīvo tiesību likumos, bet liek tās iekļaut saprātīgās robežās, ņemot vērā izskatāmās lietas smagumu un saglabājot tiesības uz aizstāvību. Tādējādi nevar pastāvēt nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, ja konkurences procesos no esošās pieredzes tiek izdarīti zināmi secinājumi, ar nosacījumu, ka attiecīgajiem uzņēmumiem saglabājas iespēja šos secinājumus atspēkot.

(sal. ar 106.–108., 112. un 114. punktu)

8. Iespēja piemērot gala mātessabiedrībai sankciju par tās meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību neliedz sankciju piemērot holdinga starpnieksabiedrībai vai pašai meitassabiedrībai, ja vien Komisija ir varējusi uzskatīt, ka minētās sabiedrības veido vienu uzņēmumu. Tātad šādā situācijā, ja ir izpildīti nosacījumi attiecībā uz vainojamību, Komisijai ir izvēle – piemērot sankciju meitassabiedrībai, kura piedalījusies pārkāpumā, mātes starpnieksabiedrībai, kura to šajā laikposmā kontrolējusi, un sabiedrību grupas gala mātessabiedrībai. Šajā ziņā sabiedrību grupas kontekstā holdings ir sabiedrība, kuras mērķis ir apvienot kapitāldaļas dažādās sabiedrībās un kuras uzdevums ir nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību.

(sal. ar 119. un 122. punktu)

9. Kaut gan Komisijai nav pienākuma tāda lēmuma pamatojumā, kuru tā pieņēmusi, lai nodrošinātu konkurences tiesību normu piemērošanu, izklāstīt visus faktiskos un tiesību jautājumus, kā arī apsvērumus, kas tai likuši pieņemt šādu lēmumu, tomēr saskaņā ar EKL 253. pantu tai vismaz ir jānorāda fakti un apsvērumi, kuriem ir būtiska nozīme tās lēmuma struktūrā, lai šādā veidā dotu iespēju Savienības tiesai un ieinteresētajām personām uzzināt tās veiktās Līguma piemērošanas apstākļus. Turklāt, ja vien nepastāv īpaši apstākļi, lēmuma galvenajā daļā ir jāietver pamatojums un to nedrīkst pirmo reizi izskaidrot tikai a posteriori tiesā. Tādējādi pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar tai nelabvēlīgo lēmumu.

(sal. ar 133., 146. un 399. punktu)

10. Attiecībā uz to, kā pirmās instances tiesa izvērtē lietas dalībnieka iesniegtos pieteikumus par procesa organizatoriskajiem pasākumiem vai pierādījumu savākšanas pasākumiem, – vienīgi Vispārējā tiesa var spriest par iespējamo nepieciešamību papildināt informāciju, kas ir tās rīcībā par lietām, kuras tā izskata.

Šajā ziņā nevar apmierināt prasītāja uzņēmuma pieteikumu par liecinieku nopratināšanu, ja liecības, ko tas paredz iegūt ar šādu nopratināšanu Vispārējā tiesā, ir jau tikušas sniegtas Komisijai un tā ir uzskatījusi, kas šīs liecības nav atbalstītas ar dokumentāriem pierādījumiem un pat ir pretrunā noteiktiem lietas materiāliem.

Lūgums iesniegt kādu agrāku Komisijas lēmumu nevar tikt uzskatīts par nepieciešamu, jo agrāka Komisijas lēmumpieņemšanas prakse nevar tikt izmantota kā naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā.

(sal. ar 151.–153. un 211. punktu)

11. Princips non bis in idem, kas ir nostiprināts arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. protokola 4. pantā, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa. Savienības konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai atkārtoti uzsākt pret to procesu sakarā ar pret konkurenci vērstu rīcību, kuras dēļ tam ir ticis uzlikts sods vai attiecībā uz kuru ir ticis atzīts, ka šis uzņēmums nav par to atbildīgs, ar agrāku nepārsūdzamu Komisijas lēmumu. Tādējādi nosacījums principa non bis in idem piemērošanai ir tāds, ka ir lemts par pārkāpuma faktu vai ir pārbaudīts par to sniegtā vērtējuma tiesiskums. Tādējādi saskaņā ar principu non bis in idem ir aizliegts tikai pēc būtības sniegt jaunu vērtējumu par pārkāpuma faktu, kā rezultātā tiktu vai nu piemērota otra sankcija, kas papildinātu pirmo gadījumā, ja notiktu jauna saukšana pie atbildības, vai arī tiktu piemērota pirmā sankcija gadījumā, ja ar otro lēmumu tiktu nolemts saukt pie atbildības, kura pirmajā lēmumā nav atzīta.

Jautājumā par to, vai valsts konkurences iestādes lēmums var liegt Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai pret to uzsākt procesu, principa non bis in idem piemērošanai ir izvirzīti trīs nosacījumi: fakti ir vienādi, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās intereses ir vienas un tās pašas. Šis princips tādējādi aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienu un to pašu tiesisko interesi.

Šajā ziņā valsts konkurences iestādes pagaidu lēmums par amnestiju, ar kuru nav galīgi izbeigts publisko tiesību process par konkurences tiesību pārkāpumu, neliedz Komisijai konstatēt šo pārkāpumu un sodīt par to.

Turklāt, pat ja pieņemtu, ka uz Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 54. pantu, kurā pausts vispārējs Savienības tiesību princips, proti, princips non bis in idem, var atsaukties Savienības konkurences tiesību jomā, ir jākonstatē, ka katrā ziņā nevar uzskatīt, ka uz valsts konkurences iestādes pieņemto pagaidu lēmumu par amnestiju attiektos šī tiesību norma. Konkrēti, pagaidu atbrīvojuma piešķiršana neatbilst nosacījumam par publisko tiesību procesa izbeigšanas galīgo raksturu, kas prasīts minētajā tiesību normā.

(sal. ar 158.–161., 166., 167. un 174.–176. punktu)

12. Saistībā ar Komisijas lēmumu, ar kuru uzlikts sods par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu un kas pieņemts pēc valsts konkurences iestāžu pieņemtajiem pagaidu lēmumiem par amnestiju, prasītājs uzņēmums nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ja tas nav izvirzījis nevienu pierādījumu, no kura izrietētu, pirmkārt, ka Komisija tam būtu devusi precīzus solījumus, ka ar minēto iestāžu lēmumiem tas būtu pasargāts no jebkāda procesa uzsākšanas un jebkāda soda, un, otrkārt, ka tas būtu saņēmis šo šīm iestādēm precīzus solījumus, ka to pieņemtie akti liegs Komisijai konstatēt minēto pārkāpumu un sodīt par to.

Tas, ka Komisija neņem vērā valsts konkurences iestāžu pieņemtos pagaidu lēmumus par amnestiju, tāpat nav atzīstams par labas pārvaldības principa pārkāpumu. Lai gan Komisijai saskaņā ar taisnīguma principu ir pienākums ņemt vērā sankcijas, kuras jau tikušas piemērotas šim pašam uzņēmumam par šo pašu faktu, ja jautājums ir par sankcijām, kas noteiktas par kādas dalībvalsts aizliegtās vienošanās reglamentējošo tiesību pārkāpumu, kurš tādējādi izdarīts Savienības teritorijā, šādas situācijas nav, ja minētās valsts iestādes nav piemērojušas prasītājam uzņēmumam nekādas sankcijas.

(sal. ar 181., 185. un 186. punktu)

13. Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo iedarbību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā. Šajā ziņā konkrētā tirgus lielums principā nav obligāts elements, bet ir tikai būtisks elements citu elementu vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, un turklāt Komisijai nav pienākuma norobežot konkrēto tirgu vai izvērtēt tā lielumu, ja attiecīgajam pārkāpumam ir pret konkurenci vērsts mērķis. Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiktu aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši attiecīgajā tirgū. Tomēr minētās pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanā arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi un ja to prasa lietas apstākļi.

Šajā kontekstā, ja Komisija nav noteikusi par pārkāpumu, kas attiecas uz kādu dalībvalsti, naudas soda vispārējo summu, pamatojoties uz konkrētā tirgus lielumu, bet ir pamatojusi savu lēmumu ar šā pārkāpuma raksturu un ģeogrāfisko apjomu, apsvērums, ka vispārīgajai naudas soda sākumsummai, kas noteikta par aizliegto vienošanos šajā dalībvalstī, esot jāatspoguļo konkrētā tirgus, iespējams, ierobežotais lielums, ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu un ar Komisijas lēmumu nav pārkāpts samērīguma princips.

Tas pats attiecas uz pārkāpuma konkrētas ietekmes uz tirgu neņemšanu vērā. Saskaņā ar minēto pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārbaude par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu ir jāveic tikai tad, ja izrādās, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt. Lai novērtētu šo ietekmi, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem konkurence, kāda parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpums nebūtu bijis izdarīts. Tomēr, ja Komisija uzskata, ka bija neiespējami noteikt pārkāpuma precīzu ietekmi uz tirgu, un attiecīgie uzņēmumi nav pierādījuši pretējo, un Komisija pamato savu lēmumu ar pārkāpuma smagumu un tā ģeogrāfisko apjomu, neņemot vērā pārkāpuma ietekmi uz tirgu, tā acīmredzami nepārsniedz tai piešķirto rīcības brīvību sodu par konkurences tiesību normām noteikšanā.

(sal. ar 193., 208.–211., 215., 216., 218.–220., 226.–230., 239., 240. un 243. punktu)

14. Pat pieņemot, ka tad, ja Komisija vienā lēmumā konstatē vairākus sevišķi smagus pārkāpumus, tai ir jāievēro zināma saskaņotība starp vispārējām naudas sodu sākumsummām un dažādo skarto tirgu lielumu, nekas neliecina par to, ka vispārējās sākumsummas, kas noteiktas par vairākās dalībvalstīs izdarītajiem pārkāpumiem nebūtu saskaņotas vai ka tajās būtu pieļauta atkāpe no iespējamā aprēķina veida, ja Komisija ir noteikusi lielākas vispārējās sākumsummas atbilstoši tam, cik ievērojams bija tirgus lielums, tomēr neizmantodama precīzu matemātisku formulu, kas tai katrā ziņā arī nebija jādara.

(sal. ar 235. un 236. punktu)

15. Aprēķinot atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam uzlikto naudas sodu apmēru, diferencēta pieeja attiecīgajiem uzņēmumiem ir raksturīga to pilnvaru izmantošanai, kas Komisijai ir piešķirtas saskaņā ar šo normu. Saistībā ar savu rīcības brīvību Komisijai ir jāindividualizē sods atkarībā no attiecīgo uzņēmumu rīcības un raksturīgajām īpašībām, lai katrā atsevišķā gadījumā nodrošinātu Savienības konkurences tiesību normu pilnīgu efektivitāti. Tādējādi saskaņā ar Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, par konkrēta smaguma pārkāpumiem, ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi – piemēram, karteļi –, var būt nepieciešams izsvērt vispārīgo sākumsummu, lai noteiktu konkrētu sākumsummu, ņemot vērā katra uzņēmuma īpatsvaru un tādējādi katra uzņēmuma pārkāpjošās rīcības reālo ietekmi uz konkurenci, it īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši vienāda rakstura pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc mēroga. It īpaši jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja radīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem.

Turklāt saskaņā ar šo pašu pamatnostādņu 1.A punkta septīto daļu diferenciācijā starp uzņēmumiem, kuri piedalījušies vienā pārkāpumā, nav jāievēro aritmētisks aprēķins. No samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa neizriet prasība, lai naudas soda sākumsumma visiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem atbilstu vienādai procentuālai daļai no to individuālā apgrozījuma. Tādējādi, lai pārbaudītu, vai aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījums kategorijās atbilst vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principiem, Vispārējai tiesai, pārbaudot Komisijai šajā jautājumā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas tiesiskumu, ir vienīgi jāpārbauda, vai šis iedalījums ir viendabīgs un objektīvi pamatots. Ja uzņēmums ir piedalījies tikai kādā pārkāpuma daļā, tā spējas radīt būtisku kaitējumu konkurencei līmenis ir zemāks. Līdz ar to Komisijas lēmums, ar kuru konkrētā sākumsumma šādam uzņēmumam ir noteikta atšķirīgā veidā, nav atzīstams par diskriminējošu.

Turklāt tas, ka naudas soda sākumsumma ne vienmēr visiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem atbilst vienādai procentuālai daļai no to attiecīgā apgrozījuma, ir raksturīgs metodei, saskaņā ar kuru uzņēmumi tiek iedalīti kategorijās, un tādējādi visiem vienā kategorijā ietilpstošiem uzņēmumiem tiek piemērota vienota sākumsummas likme. Principā nevar aizliegt izmantot šādu metodi, lai arī tās rezultātā netiek ņemtas vērā atšķirības starp vienā kategorijā ietilpstošu uzņēmumu lielumu.

Visbeidzot, Savienības tiesībās nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sodam jābūt samērīgam ar uzņēmuma nozīmīgumu preču, kuras ir pārkāpuma priekšmets, tirgū.

(sal. ar 247., 248., 253., 254., 259., 260., 263., 274. un 277. punktu)

16. Ievērojot nepieciešamību naudas sodam nodrošināt pietiekamu preventīvo iedarbību, ja tā nav pamats palielināt naudas sodu vispārīgo līmeni saistībā ar konkurences politikas īstenošanu, naudas soda apmērs ir jāpielāgo, lai ņemtu vērā iecerēto ietekmi uz uzņēmumu, kuram tas tiek uzlikts, un tas tiek darīts, lai netiktu noteikts niecīgs vai, gluži pretēji, pārmērīgs naudas sods, it īpaši ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma finansiālo spēju atbilstoši prasībām, kas attiecas, pirmkārt, uz nepieciešamību nodrošināt naudas soda efektivitāti un, otrkārt, uz samērīguma principa ievērošanu.

Šajā ziņā Komisija ir tiesīga pieņemt katra uzņēmuma, kas bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, kopējo apgrozījumu par atbilstošo kritēriju, nosakot preventīvo reizināšanas koeficientu. Tādējādi uzņēmuma lielums un kopējie resursi ir atbilstošie kritēriji, ievērojot izvirzīto mērķi, proti, nodrošināt naudas soda efektivitāti, pielāgojot tā apmēru, ņemot vērā uzņēmuma kopējos resursus un tā spēju mobilizēt līdzekļus, kas nepieciešami minētā naudas soda samaksai. Naudas soda sākumsummas palielinājuma koeficienta noteikšana, lai naudas sodam nodrošinātu pietiekamu preventīvo iedarbību, vairāk ir vērsta uz to, lai garantētu naudas soda efektivitāti, nevis uz to, lai liktu apzināties pārkāpuma kaitīgumu normālai konkurencei un tātad minētā pārkāpuma smagumu.

Turklāt sākumsummas palielināšana nolūkā nodrošināt naudas soda preventīvo iedarbību ir attaisnota, jo līdz ar to vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās dalībniekiem tiek piemērota diferencēta pieeja, lai ņemtu vērā to, kā tos reāli ietekmē naudas sods. Šāda palielināšana neveido vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tādēļ vien, ka Komisija atsaucas uz dalībnieku kopējo apgrozījumu, nevis uz apgrozījumu, kas gūts Savienībā vai arī attiecīgajā valsts tirgū, izvērtējot nepieciešamību palielināt naudas sodu apmēru, lai nodrošinātu to preventīvo iedarbību.

(sal. ar 285., 287., 292., 294. un 295. punktu)

17. Recidīva jēdziens, kāds tas ir iekļauts vairākās valstu tiesību sistēmās, nozīmē, ka persona ir izdarījusi jaunus pārkāpumus pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem. Turklāt Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 2. punktā recidīvs, ko izdarījis viens un tas pats uzņēmums vai vieni un tie paši uzņēmumi attiecībā uz viena un tā paša veida pārkāpumu, ir īpaši minēts paraugam sniegtajā sarakstā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem, kas var būt pamats naudas soda pamatsummas palielinājumam.

Šajā ziņā nevar atzīt, ka Komisija saistībā ar recidīva kā atbildību pastiprinošā apstākļa pierādīšanu varētu uzskatīt, ka uzņēmums ir jāsauc pie atbildības par agrāku pārkāpumu, par kuru tas nav sodīts ar Komisijas lēmumu un kuru pierādot šim uzņēmumam nav bijis adresēts paziņojums par iebildumiem, jo procesā, kura rezultātā pieņemts lēmums, kurā konstatēts agrākais pārkāpums, šim uzņēmumam nav dota iespēja sniegt savus argumentus, lai – tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo uzņēmumu – apstrīdētu, ka, iespējams, pastāv ekonomiska vienība ar citiem uzņēmumiem.

Šāds secinājums vēl jo vairāk ir jāizdara tāpēc, ka, lai gan saskaņā ar samērīguma principu laiks, kāds pagājis no iepriekšējās konkurences tiesību neievērošanas līdz attiecīgajam pārkāpumam, ir jāņem vērā, izvērtējot uzņēmuma tendenci neievērot šos noteikumus, Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš konstatējuma par recidīvu izdarīšanai.

Tāpat, lai gan, protams, ir atļauts pamatoti uzskatīt, ka mātessabiedrība faktiski zina par iepriekšējo lēmumu, ko Komisija adresējusi tās meitassabiedrībai, kurā šai mātessabiedrībai pieder gandrīz viss kapitāls, šāda zināšana nevar labot to, ka iepriekšējā lēmumā nav konstatēta ekonomiska vienotība starp šo mātessabiedrību un tās meitassabiedrību, lai sauktu minēto mātessabiedrību pie atbildības par agrāko pārkāpumu un palielinātu tai piemērojamo naudas sodu apmēru recidīva dēļ.

(sal. ar 308., 319., 320. un 322. punktu)

18. Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos ir instruments, kura mērķis, ievērojot tiesību normas ar augstāku spēku, ir precizēt kritērijus, kurus Komisija paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu apmēra noteikšanā. Tādējādi Komisija pati ir ierobežojusi šo rīcības brīvību, bet šis fakts nav pretrunā tam, ka Komisijai ir saglabājusies būtiska rīcības brīvība.

Tādējādi Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai pierādījumi, ko sniedzis uzņēmums, kurš paudis vēlmi, lai tam tiktu piemērots Paziņojums par sadarbību, rada būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē.

Tāpat Komisijai pēc tam, kad tā konstatējusi, ka pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība Paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē, ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda samazinājuma līmeni, kāds piešķirams attiecīgajam uzņēmumam. Paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas kategorijas saistībā ar naudas soda samazinājumu dažādajām norādīto uzņēmumu kategorijām. Ņemot vērā šo rīcības brīvību, Savienības tiesa var veikt pārbaudi tikai attiecībā uz acīmredzamu šīs rīcības brīvības robežu pārsniegšanu.

Šajos apstākļos Komisija nepieļauj acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nosakot atbilstoši Paziņojumam par sadarbību naudas soda apmēra samazinājumu zemākā šādas kategorijas līmenī, ja uzņēmuma sniegtā informācija jau bija zināma Komisijai vai neattiecās uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem, un, lai gan tā ir varējusi palielināt Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu, tai nebija būtiskas pievienotās vērtības. Tāpat uzņēmums nevar pretendēt uz naudas soda, ko tam uzlikusi Komisija, papildu samazinājumu, pamatojoties uz tā iesniegto dokumentu, kas sagatavots pārkāpuma laikā, ja šis dokuments jau bija Komisijas rīcībā un ja uzņēmums vienkārši ir sniegusi papildu paskaidrojumus par tā nozīmi.

Turklāt Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu. Nav atzīstams, ka šis princips nav ievērots, gadījumā, ja, pirmkārt, atbilstoši Paziņojumam par sadarbību iesniegtā pieteikuma pievienotā vērtība tiek izvērtēta atkarībā no pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā, un ja, otrkārt, viens no attiecīgajiem uzņēmumiem ir sniedzis aktuālus dokumentāros pierādījumus, kam ir būtiska pievienotā vērtība, kamēr cits uzņēmums ir sniedzis tikai vienu aktuālu pierādījumu, un tādējādi, tā kā šie divi uzņēmumi neatrodas salīdzināmā situācijā, tiem piemērotā atšķirīgā attieksme ir attaisnota.

(sal. ar 332., 333., 335., 337., 350., 355., 357., 361., 363. un 367.–369. punktu)

19. Prasītāja sabiedrība, kurai uzlikts sods par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, nevar pamatoties uz principu in dubio pro reo, lai prasītu piemērot labvēlīgāku procentuālo likmi attiecībā uz naudas soda, ko tai uzlikusi Komisija, samazinājumu, saistībā ar apgalvojumu par šaubām, kas pastāv lēmuma, kas attiecas uz šīs procentuālās likmes noteikšanu, pamatojumā. Proti, minētais princips attiecas uz pierādījumu sniegšanu par pārkāpuma esamību un tā mērķis ir noteikt, vai faktu konstatējumi, ko Komisija veikusi apstrīdētajā lēmumā, ir atbalstīti ar tās sniegtajiem pierādījumiem.

(sal. ar 343. punktu)

20. Pretēji 1996. gada Paziņojuma par naudas sodu nepiemērošanu vai to apmēra samazināšanu karteļu gadījumos D punkta 2. apakšpunkta otrajam ievilkumam 2002. gada Paziņojumā par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos nav paredzēts nekāds naudas soda apmēra samazinājums par labu uzņēmumam, kurš pēc tam, kad saņēmis paziņojumu par iebildumiem, pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija pamato savu apsūdzību. Saistībā ar šo pēdējo paziņojumu, lai varētu pretendēt uz naudas soda apmēra samazinājumu, uzņēmumam ir jāiesniedz Komisijai tādi pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kas rada būtisku pievienoto vērtību attiecībā pret pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā.

Šajā ziņā saskaņā ar 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 21. un 22. punktu Komisija, novērtējot uzņēmuma sniegto pierādījumu pievienoto vērtību, ņem vērā ne tikai pierādījumu raksturu un/vai detalizētības pakāpi, bet arī pierādījumus, kas jau ir tās rīcībā brīdī, kad attiecīgais uzņēmums iesniedzis pieteikumu. Līdz ar to Komisija veic savu izvērtēšanu, ņemot vērš gan attiecīgā uzņēmuma sadarbības kvalitāti, gan attiecīgo pievienoto vērtību salīdzinājumā ar pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā.

(sal. ar 378., 379., 382., 393. un 398. punktu)

21. Tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir ikvienai privātpersonai, kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Savienības administrācija, dodot precīzus solījumus, tai ir radījusi pamatotas cerības. Turpretī, persona nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ja nepastāv precīzi solījumi, ko tai sniegusi administrācija. Par šādiem solījumiem uzskata precīzas, beznosacījuma un saskanīgas ziņas, ko snieguši pilnvaroti un uzticami avoti.

Saistībā ar par Savienības tiesību normu pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu paziņojumā par iebildumiem ietvertais apgalvojums, ka Komisija paredz piešķirt naudas soda samazinājumu ārpus Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos, nevar tikt uzskatīts par precīzu solījumu attiecībā uz samazinājuma, kas attiecīgā gadījumā tiktu piešķirts iesaistītajiem uzņēmumiem, mērogu vai likmi. Līdz ar to šāds apgalvojums šajā ziņā nekādā gadījumā nevarēja radīt nekādu tiesisko paļāvību.

Agrāka Komisijas lēmumpieņemšanas prakse nevar tikt izmantota kā naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā.

(sal. ar 421.–425. punktu)

22. Atbilstoši samērīguma principam Savienības iestāžu tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā regulējumā noteiktos leģitīmos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem.

Šajā ziņā samērīguma princips nav pārkāpts ar Komisijas lēmumu, kurā ir piešķirta tikai minimālais samazinājums par 1 % no naudas soda apmēra par faktu neapstrīdēšanu, ņemot vērā sadarbības, kas sniegta pēc paziņojuma par iebildumiem, mazo vērtību, ja šis samazinājums papildina samazinājumus, kas jau tikuši piešķirti Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos ietvaros.

(sal. ar 428., 432. un 449. punktu)

23. Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu. Tomēr papildus tam, ka naudas sodu samazinājumi, kas piešķirti saistībā ar Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos, un samazinājumi, kas piešķirti ārpus minētā paziņojuma, veido divus nošķirtus naudas sodu noteikšanas posmus, uzņēmumi, kuri ir sadarbojušies gan saistībā ar minēto paziņojumu, gan ārpus šī paziņojuma, no vienas puses, un uzņēmumi, kuri sadarbojušies vienīgi ārpus minētā paziņojuma, no otras puses, neatrodas salīdzināmās situācijās. Līdz ar to Komisija drīkst naudas soda apmēra samazinājumu par sadarbību ārpus paziņojuma par sadarbību piemērot, no vienas puses, tieši kopējai naudas soda summai, kas noteikta uzņēmumiem, kuri nav sadarbojušies minētā paziņojuma ietvaros, un, otrkārt, summai, kas jau samazināta atbilstoši minētajam paziņojumam, uzņēmumiem, kas ir sadarbojušies šī paziņojuma ietvaros.

(sal. ar 435.–437. punktu)

24. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, naudas sods nepārsniedz 10 % no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā. Ar šajā tiesību normā minēto apgrozījumu tiek saprasts attiecīgā uzņēmuma kopējais apgrozījums. Tādējādi šajā tiesību normā paredzētā augstākā robeža 10 % apjomā ir jāaprēķina, pamatojoties uz visu sabiedrību, kuras veido ekonomisko vienību, kas rīkojas uzņēmuma statusā EKL 81. panta izpratnē, kumulatīvo apgrozījumu.

(sal. ar 443. un 444. punktu)

25. Saskaņā ar samērīguma principu – par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu apmēra noteikšanā – naudas sodi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem, proti, ar konkurences tiesību normu ievērošanu, un uzņēmumam par pārkāpumu konkurences jomā uzliktā naudas soda apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpumu, novērtējot to kopumā un tostarp ņemot vērā tā smagumu. Turklāt, nosakot naudas sodu apmēru, Komisija var pamatoti ņemt vērā nepieciešamību nodrošināt naudas sodiem pietiekami preventīvu iedarbību.

Šajā ziņā, pirmkārt, aizliegtās vienošanās, ko galvenokārt veido slepena kolūzija starp konkurentiem, kura vērsta uz to, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju, ir pārkāpumi, kas jau paša to rakstura dēļ ietilpst vissmagākajos EKL 81. panta pārkāpumos. Šajā ziņā konkrēto preču tirgus salīdzinoši mazajam apjomam, pieņemot, ka tas ir pierādīts, ir tikai neliela nozīme salīdzinājumā ar citu pārkāpuma smagumu apliecinošo apstākļu kopumu.

Otrkārt, princips par naudas sodu samērīgumu attiecībā pret konkrētu ekonomisko vienību – kuras rīkojas uzņēmumu statusā EKL 81. panta izpratnē – lielumu un ekonomisko varu, nav pārkāpts, ja tie nepārsniedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā minēto augstāko robežu, kuras mērķis ir novērst to, ka naudas sodi ir nesamērīgi attiecībā pret uzņēmuma nozīmīgumu.

Treškārt, aprēķinot naudas sodu apmēru, Komisija tostarp var ņemt vērā ekonomiskās vienības, kura rīkojas uzņēmuma statusā EKL 81. panta izpratnē, lielumu un ekonomisko varu. Tomēr attiecīgais uzņēmums, kurš jāņem vērā, nav katra meitassabiedrība, kas piedalījusies pārkāpumā, bet to veido mātessabiedrība un tās meitassabiedrības.

Ceturtkārt, Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru atkarībā no konkrētā pārkāpuma smaguma un ilguma, nav jānodrošina, lai gadījumā, ja naudas sodi tiek piemēroti vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, naudas sodu galīgās summas, kas aprēķinātas attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visas atšķirības šo uzņēmumu starpā saistībā ar to kopējo apgrozījumu vai to apgrozījumu tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums. Proti, naudas soda galīgā summa a priori nav piemērots elements, lai novērtētu iespējamo naudas soda nesamērīgumu atbilstoši aizliegtās vienošanās dalībnieku nozīmīgumam. Minētā galīgā summa, konkrēti, tiek noteikta atbilstoši vairākiem apstākļiem, kas saistīti ar attiecīgā uzņēmuma individuālu rīcību – piemēram, pārkāpuma ilgumu, atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu esamību un minētā uzņēmuma sadarbības pakāpi –, nevis saistībā ar tā tirgus daļu vai tā apgrozījumu.

(sal. ar 450.–456. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)

2011. gada 13. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Manipulācijas ar konkursiem – Tirgu sadale – Cenu noteikšana

Apvienotās lietas T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, Brisele (Beļģija), ko sākotnēji pārstāvēja V. Turner un D. Mes, vēlāk – O. W. Brouwer un J. Blockx, avocats,

prasītājs lietā T‑144/07,

ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, Neihauzene Filderē [Neuhausen auf den Fildern] (Vācija),

ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH, Hamburga (Vācija),

ko sākotnēji pārstāvēja U. Itzen un K. Blau‑Hansen, vēlāk – U. Itzen, K. Blau‑Hansen un S. Thomas un visbeidzot – K. Blau‑Hansen un S. Thomas, advokāti,

prasītāji lietā T‑147/07,

ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl, Hovalda [Howald] (Luksemburga), ko pārstāv K. Beckmann, S. Dethof un U. Itzen, advokāti,

prasītājs lietā T‑148/07,

ThyssenKrupp Elevator AG, Diseldorfa (Vācija), ko pārstāv T. Klose un J. Ziebarth, advokāti,

prasītājs lietā T‑149/07,

ThyssenKrupp AG, Dīsburga [Duisburg] (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Klusmann un S. Thomas, advokāti, vēlāk – M. Klusmann,

prasītājs lietā T‑150/07,

ThyssenKrupp Liften BV, Krimpena pie Eiselas [Krimpen aan den IJssel] (Nīderlande), ko pārstāv O. W. Brouwer un A. Stoffer, advokāti,

prasītājs lietā T‑154/07,

pret

Eiropas Komisiju, ko lietās T‑144/07 un T‑154/07 pārstāv A. Bouquet un R. Sauer, pārstāvji, kuriem palīdz F. Wijckmans un F. Tuytschaever, advokāti; ko lietās T‑147/07 un T‑148/07 sākotnēji pārstāvēja R. Sauer un O. Weber, vēlāk – R. Sauer un K. Mojzesowicz, pārstāvji, un ko lietās T‑149/07 un T‑150/07 pārstāv R. Sauer un K. Mojzesowicz, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemērotos naudas sodus.

VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] (referente), tiesneši N. Vāls [N. Wahl] un A. Ditrihs [A. Dittrich],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 3., 7. un 10. septembra tiesas sēdes,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Šīs apvienotās lietas ir par prasībām atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 26. marta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 75, 19. lpp.), vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemēroto naudas sodu apmēru.

2 Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija ir uzskatījusi, ka turpmāk minētās sabiedrības ir pārkāpušas EKL 81. pantu:

– Kone Belgium SA (turpmāk tekstā – “Beļģijas Kone”), Kone GmbH (turpmāk tekstā – “Vācijas Kone”), Kone Luxembourg Sàrl (turpmāk tekstā – “Luksemburgas Kone”), Kone BV Liften en Roltrappen (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Kone”) un Kone Oyj (turpmāk tekstā – “KC”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Kone”);

– Otis SA (turpmāk tekstā – “Beļģijas Otis”), Otis GmbH & Co. OHG (turpmāk tekstā – “Vācijas Otis”), General Technic‑Otis Sàrl (turpmāk tekstā – “GTO”), General Technic Sàrl (turpmāk tekstā – “GT”), Otis BV (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Otis”), Otis Elevator Company (turpmāk tekstā – “OEC”) un United Technologies Corporation (turpmāk tekstā – “UTC”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Otis”);

– Schindler SA (turpmāk tekstā – “Beļģijas Schindler”), Schindler Deutschland Holding GmbH (turpmāk tekstā – “Vācijas Schindler”), Schindler Sàrl (turpmāk tekstā – “Luksemburgas Schindler”), Schindler Liften BV (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Schindler”) un Schindler Holding Ltd (turpmāk tekstā – “Schindler Holding”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (turpmāk tekstā – “TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (turpmāk tekstā – “TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (turpmāk tekstā – “TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (turpmāk tekstā – “TKE”), ThyssenKrupp AG (turpmāk tekstā – “TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (turpmāk tekstā – “TKAL”) un ThyssenKrupp Liften BV (turpmāk tekstā – “TKL”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “ThyssenKrupp”);

– Mitsubishi Elevator Europe BV (turpmāk tekstā – “MEE”).

3 Prasītāji – TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG un TKL – ietilpst vienā sabiedrību grupā ThyssenKrupp, kura darbojas liftu, tērauda, automobiļu ražošanas, tehnoloģiju un pakalpojumu nozarē. Šīs grupas mātessabiedrība ir biržā kotētā sabiedrība TKAG. TKE ir meitassabiedrība, kas 100 % apjomā pieder TKAG, un tā ir galvenais uzņēmums, kurš atbildīgs par grupu liftu nozarē kā holdinga starpnieksabiedrība (apstrīdētā lēmuma 33.–37. apvērums).

4 ThyssenKrupp savu darbību eskalatoru un liftu nozarē veic ar valstu meitassabiedrību starpniecību. Tās, konkrēti, ir Beļģijā – TKLA, Vācijā – TKA un TKF, Luksemburgā – TKAL un Nīderlandē – TKL (apstrīdētā lēmuma 33.–37. apsvērums). Atšķirībā no TKL, kas nav TKE meitassabiedrība, pārējās iepriekš minētās meitassabiedrības ir tiešas vai netiešas meitassabiedrības, kas 100 % apjomā pieder TKE un TKAG.

Administratīvais process

1. Komisijas izmeklēšana

5 2003. gada vasarā Komisijai tika nosūtīta informācija par to, ka, iespējams, pastāv aizliegta vienošanās starp četriem vadošajiem Eiropas liftu un eskalatoru ražotājiem, kuri veic komercdarbību Savienībā, proti, Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 3. un 91. apsvērums).

Beļģija

6 No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar 14. panta 2. un 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17[:] Pirmajā Regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), konkrēti, veica pārbaudes Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp meitassabiedrību Beļģijā telpās (apstrīdētā lēmuma 92., 93., 95. un 97. apsvērums).

7 Kone, Otis, ThyssenKrupp un Schindler cits pēc cita iesniedza pieteikumus atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”). Šos pieteikumus papildināja attiecīgie uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 94., 96., 98. un 103. apsvērums).

8 2004. gada 29. jūnijā Kone tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar šī paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).

9 No 2004. gada septembra līdz decembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar 18. pantu Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Beļģijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un Beļģijas apvienībai Agoria (apstrīdētā lēmuma 101. un 102. apsvērums).

Vācija

10 No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Otis un ThyssenKrupp meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. un 106. apsvērums).

11 2004. gada 12. un 18. februārī Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Arī Otis no 2004. gada marta līdz 2005. gada februārim savu pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Schindler 2004. gada 25. novembrī iesniedza pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam, kurā bija ietverta informācija attiecībā uz Vāciju, kas tika papildināts no 2004. gada decembra līdz 2005. gada februārim. Visbeidzot, 2005. gada decembrī ThyssenKrupp, tāpat saskaņā ar šo paziņojumu, nosūtīja Komisijai pieteikumu attiecībā uz Vāciju (apstrīdētā lēmuma 105., 107., 112. un 114. apsvērums).

12 No 2004. gada septembra līdz novembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Vācijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām VDMA, VFA un VMA (apstrīdētā lēmuma 110., 111. un 113. apsvērums).

Luksemburga

13 2004. gada 5. februārī Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Luksemburgu. Otis un ThyssenKrupp mutvārdos sniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Luksemburgu. Atbilstoši tam pašam paziņojumam pieteikumu attiecībā uz Luksemburgu iesniedza Schindler (apstrīdētā lēmuma 115., 118., 119. un 124. apsvērums).

14 No 2004. gada 9. marta Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Schindler un ThyssenKrupp meitassabiedrību Luksemburgā telpās (apstrīdētā lēmuma 116. apsvērums).

15 2004. gada 29. jūnijā Kone tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz tā pieteikuma daļu par Luksemburgu (apstrīdētā lēmuma 120. apsvērums).

16 2004. gada septembrī un oktobrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Luksemburgā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un Fédération luxembourgeoise des ascensoristes [Luksemburgas Liftu nozares uzņēmumu federācijai] (apstrīdētā lēmuma 122. un 123. apsvērums).

Nīderlande

17 2004. gada martā Otis iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, kas vēlāk tika papildināts. 2004. gada aprīlī pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam iesniedza ThyssenKrupp; arī tas vēlāk tika vairākkārt papildināts. Visbeidzot, 2004. gada 19. jūlijā Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar informāciju attiecībā uz Nīderlandi (apstrīdētā lēmuma 127., 129. un 130. apsvērums).

18 2004. gada 27. jūlijā Otis tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 131. apsvērums).

19 No 2004. gada 28. aprīļa Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Kone, Schindler, ThyssenKrupp un MEE meitassabiedrību Nīderlandē telpās, kā arī apvienības Boschduin telpās (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).

20 2004. gada septembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Nīderlandē, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām VLR un Boschduin (apstrīdētā lēmuma 133. un 134. apsvērums).

2. Paziņojums par iebildumiem

21 2005. gada 7. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts šī sprieduma 2. punktā minētajām sabiedrībām. Visi paziņojuma par iebildumiem adresāti nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 135. un 137. apsvērums).

22 Mutiska uzklausīšana nenotika, jo neviens no paziņojuma par iebildumiem adresātiem to nebija lūdzis (apstrīdētā lēmuma 138. apsvērums).

3. Apstrīdētais lēmums

23 2007. gada 21. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā konstatēja, ka sabiedrības, kam tas adresēts, ir piedalījušās četros vienotos, saliktos un turpinātos EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumos četrās dalībvalstīs, savstarpēji sadalot tirgus, noslēdzot nolīgumus vai saskaņoti darbojoties attiecībā uz konkursu piešķiršanu un līgumu piešķiršanu saistībā ar liftu un eskalatoru pārdošanu, ierīkošanu, apkopi un modernizāciju (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).

24 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma adresātiem Komisija uzskatīja, ka līdzās attiecīgo uzņēmumu meitassabiedrībām Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē pie solidāras atbildības par attiecīgo meitassabiedrību izdarītajiem EKL 81. panta pārkāpumiem ir jāsauc minēto meitassabiedrību mātessabiedrības tāpēc, ka šīs mātessabiedrības ir varējušas īstenot izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību komercdarbības politiku pārkāpuma laikā, un tāpēc, ka var prezumēt, ka tās šo varu ir izmantojušas (apstrīdētā lēmuma 608., 615., 622., 627. un 634.–641. apsvērums). MEE mātessabiedrības nav sauktas pie solidāras atbildības par to meitassabiedrības rīcību tāpēc, ka nebija iespējams pierādīt, ka tās būtu īstenojušas izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (apstrīdētā lēmuma 643. apsvērums).

25 Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā piemēroja metodiku, kura izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”). Tā arī pārbaudīja, vai un kādā mērā attiecīgie uzņēmumi atbilst 2002. gada paziņojumā par sadarbību izvirzītajām prasībām.

26 Komisija kvalificēja pārkāpumus kā “sevišķi smagus”, ņemot vērā to raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju, lai gan pārkāpumu reālo ietekmes apjomu nevarēja noteikt (apstrīdētā lēmuma 671. apsvērums).

27 Lai ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, Komisija attiecībā uz katru valsti iedalīja uzņēmumus vairākās kategorijās pēc apgrozījuma, kas gūts liftu un/vai eskalatoru tirgū, tostarp – attiecīgā gadījumā – sniedzot apkopes un modernizācijas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 672. un 673. apsvērums).

28 Saistībā ar aizliegto vienošanos Beļģijā Kone un Schindler tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu, kas atbilstoši pārkāpuma smagumam noteikta EUR 40 000 000 apmērā. Otis tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 27 000 000 apmērā. ThyssenKrupp tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 16 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 674. un 675. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 45 900 000 un EUR 33 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā pārkāpums bija ildzis septiņus gadus un astoņus mēnešus (no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim), Komisija naudas soda sākumsummu attiecīgajiem uzņēmumiem palielināja par 75 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 70 000 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 80 325 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 70 000 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 57 750 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 692. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 708.–710. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 733., 734., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Kone tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. ThyssenKrupp tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 20 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 760.–777. apsvērums).

29 Saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā Kone, Otis un ThyssenKrupp tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 70 000 000 apmērā. Schindler tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 676.–679. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 119 000 000 un EUR 140 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā Kone, Otis un ThyssenKrupp izdarītais pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tā kā Schindler izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim), Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 50 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 126 000 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 214 200 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 25 500 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 252 000 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 693. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697.–707. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 727.–729., 735., 736., 742.–744., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Kone tika piemērots, pirmkārt, maksimālais naudas soda apmēra samazinājums par 50 %, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 25 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 15 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas trešajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. ThyssenKrupp tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 778.–813. apsvērums).

30 Saistībā ar aizliegto vienošanos Luksemburgā Otis un Schindler tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 10 000 000 apmērā. Kone un ThyssenKrupp tika iekļauti otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 2 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 680.–683. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 17 000 000 un EUR 5 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un trīs mēnešus (no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam), Komisija naudas soda sākumsummu attiecīgajiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 4 500 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 30 600 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 18 000 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 9 000 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 694. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 711.–714. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 730., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Kone tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler un ThyssenKrupp tika piemērots vienīgi naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 814.–835. apsvērums).

31 Saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē Kone tika iekļauts pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 55 000 000 apmērā. Otis tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 41 000 000 apmērā. Schindler tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 24 500 000 apmērā. ThyssenKrupp un MEE tika iekļauti ceturtajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 8 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 684. un 685. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 69 700 000 un EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā Otis un ThyssenKrupp izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un desmit mēnešus (no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 55 %. Tā kā Kone un Schindler izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un deviņus mēnešus (no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 45 %. Tā kā MEE izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un vienu mēnesi (no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 40 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 79 750 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 108 035 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 35 525 000 apmērā attiecībā uz Schindler, EUR 26 350 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp un EUR 11 900 000 apmērā attiecībā uz MEE (apstrīdētā lēmuma 695. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 715.–720. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 724.–726., 731., 732., 737., 739.–741., 745.–748. un 751.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Otis tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. ThyssenKrupp tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler un MEE tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 836.–855. apsvērums).

32 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

“1. pants

1. Attiecībā uz Beļģiju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Beļģijas Kone]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Beļģijas Otis]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Beļģijas Schindler]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKLA]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim.

2. Attiecībā uz Vāciju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu:

– Kone: [KC] un [Vācijas Kone]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Vācijas Otis]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Vācijas Schindler]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] un [TKF]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim.

3. Attiecībā uz Luksemburgu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Luksemburgas Kone]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 29. janvārim;

– Otis: [UTC], [OEC], [Beļģijas Otis], [GTO] un [GT]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Luksemburgas Schindler]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKAL]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam.

4. Attiecībā uz Nīderlandi turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Nīderlandes Kone]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Nīderlandes Otis]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Nīderlandes Schindler]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;

– ThyssenKrupp: [TKAG] un [TKL]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam; un

– [MEE]: no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam.

2. pants

1. Par pārkāpumiem Beļģijā, kas norādīti 1. panta 1. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Beļģijas Kone], solidāri: EUR 0;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Beļģijas Otis], solidāri: EUR 47 713 050;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Beļģijas Schindler], solidāri: EUR 69 300 000; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKLA], solidāri: EUR 68 607 000.

2. Par pārkāpumiem Vācijā, kas norādīti 1. panta 2. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Vācijas Kone], solidāri: EUR 62 370 000;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Vācijas Otis], solidāri: EUR 159 043 500;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Vācijas Schindler], solidāri: EUR 21 458 250; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] un [TKF], solidāri: EUR 374 220 000.

3. Par pārkāpumiem Luksemburgā, kas norādīti 1. panta 3. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Luksemburgas Kone], solidāri: EUR 0;

– Otis: [UTC], [OEC], [Beļģijas Otis], [GTO] un [GT], solidāri: EUR 18 176 400;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Luksemburgas Schindler], solidāri: EUR 17 820 000; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKAL], solidāri: EUR 13 365 000.

4. Par pārkāpumiem Nīderlandē, kas norādīti 1. panta 4. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Nīderlandes Kone], solidāri: EUR 79 750 000;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Nīderlandes Otis], solidāri: EUR 0;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Nīderlandes Schindler], solidāri: EUR 35 169 750;

– ThyssenKrupp: [TKAG] un [TKL], solidāri: EUR 23 477 850; un

– [MEE]: EUR 1 841 400.

[..]”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

33 Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2007. gada 7. maijā (lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07) un 2007. gada 8. maijā (lietā T‑154/07), prasītāji cēla šīs prasības.

34 Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu šajās lietās un, veicot tās reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus un lūdza tos iesniegt dokumentus. Lietas dalībnieki veica šīs darbības noteiktajā termiņā.

35 Lietas dalībnieku lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas 2009. gada 3., 7. un 10. septembra tiesas sēdēs. Tad mutvārdu process lietās T‑144/07 un T‑148/07 tika pabeigts.

36 Pēc Vispārējās tiesas lūgumiem, kas izteikti tiesas sēdēs, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 iesniedza atsevišķus dokumentus.

37 Ar 2009. gada 14. un 15. septembra vēstulēm prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 iesniedza kancelejā “labojumu” par savu izvirzīto pamatu, kas attiecas uz kļūdaino konstatējumu par recidīvu.

38 Ar 2009. gada 20. oktobra rīkojumiem tika atkārtoti sākts mutvārdu process lietās T‑144/07 un T‑148/07.

39 Prasītāju “labojumi” tika pievienoti lietas materiāliem šī sprieduma 37. punktā minētajās lietās. Komisija sniedza apsvērumus par šiem labojumiem un, konkrēti, norādīja uz to nepieņemamību. Prasītāji sniedza par to apsvērumus, un tad mutvārdu process šajās lietās tika pabeigts.

40 Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tiesas sēdē šajā jautājumā Vispārējā tiesa nolēma apvienot šīs lietas sprieduma taisīšanai saskaņā ar Reglamenta 50. pantu.

41 Prasītāju lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājiem;

– pakārtoti, samazināt piemērotā naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

42 Katrā no lietām Komisija lūdz Vispārējo tiesu:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par lietas būtību

1. Ievada apsvērumi

43 Prasībām, ko prasītāji cēluši lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, ir divējāds priekšmets – proti, galvenokārt, prasības atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, prasības atcelt prasītājiem piemērotos naudas sodus vai samazināt to apmēru.

44 Prasību pamatojumam prasītāji ir norādījuši desmit prasības pamatus. Pirmie divi pamati, kas saistīti, attiecīgi, ar Komisijas kompetences neesamību un ar solidāras atbildības par pārkāpumu ļaunprātīgu pierādīšanu, ietilpst prasībās atcelt apstrīdēto lēmumu.

45 Pārējie astoņi prasītāju norādītie pamati attiecas uz naudas sodu apmēra noteikšanu un tādējādi tie ietilpst prasībās atcelt vai samazināt naudas sodus. Pirmais pamats, ko norādījuši prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, attiecas uz principa non bis in idem pārkāpumu. Otrais pamats, ko norādījuši prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu atkarībā no pārkāpumu smaguma. Trešais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, EKL 253. panta pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot grupas reizināšanas koeficientu, lai, nosakot naudas sodu sākumsummu, ņemtu vērā preventīvo mērķi. Ceturtais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, par 50 % palielinot naudas sodu pamatsummu par recidīvu. Piektais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, izvērtējot to sadarbību. Sestais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, vienlīdzīgas attieksmes principa, samērīguma principa un labas pārvaldības principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumiem. Septītais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu. Visbeidzot, astotais pamats, ko norādījuši prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, aprēķinot naudas sodu galīgo summu.

2. Par prasībām atcelt apstrīdēto lēmumu

Par pamatu, kas attiecas uz Komisijas kompetences neesamību

46 Šis pamats tiks analizēts divās daļās. Pirmā daļa attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, jo attiecīgās aizliegtās vienošanās neietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Otrā daļa, kas izvirzīta pakārtoti, attiecas uz to, ka ir pārkāpta Regula Nr. 1/2003, Komisijas paziņojums par sadarbību konkurences iestāžu tīklā (OV 2004, C 101, 43. lpp.) (turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību tīklā”) un vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, jo Komisijai vajadzējis ļaut attiecīgajām valsts iestādēm gādāt par pārkāpumu izmeklēšanu.

Par pirmo daļu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, jo attiecīgās aizliegtās vienošanās neietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm

47 Apstrīdētā lēmuma 602. apsvērumā Komisija apgalvo, ka “projektu piešķiršanas sistēmas piemērošana un īstenošana, ko katrā attiecīgajā dalībvalstī veica četri vadošie liftu un eskalatoru ražotāji (tostarp arī [MEE] attiecībā uz Nīderlandi), ņemot vērā to atsaukšanas politiku, varēja izraisīt tirdzniecības plūsmu novirzīšanos no virziena, kāds tām būtu [šādas politikas] neesamības gadījumā”. Šajā ziņā tā pamatojas uz turpmāk minētajiem elementiem.

48 Pirmām kārtām, Komisija konstatē, ka “Savienībā notiek atsevišķi pārrobežu darījumi attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu un ierīkošanu, kā arī apkopes un modernizācijas pakalpojumu sniegšanu” (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums; skat. arī apstrīdētā lēmuma 596. apsvērumu).

49 Kā norāda Komisija, tās lietas materiālos “ir vairāki piemēri pārrobežu tirdzniecībai, kurā galvenokārt iesaistīti MVU, bet arī vismaz viens liels uzņēmums – [MEE – kurš] no savas meitassabiedrības Nīderlandē apgādā arī Beļģijas tirgu” (apstrīdētā lēmuma 87. apsvērums). Turklāt Komisija konstatē, ka “četri vadošie ražotāji dažkārt atbild arī uz pārrobežu konkursiem Savienībā”, un min vairākus piemērus, kuri pamato šo apgalvojumu (apstrīdētā lēmuma 88. apsvērums; skat. arī apstrīdētā lēmuma 78. apsvērumu). Pēc Komisijas uzskatiem, “klienti aizvien vairāk ir tendēti uz iegādi ārpus valsts robežām” (apstrīdētā lēmuma 596. apsvērums).

50 Turklāt, kā norāda Komisija, pastāv “tendence, saskaņā ar kuru lielie (multinacionālie) uzņēmumi un uzņēmumu grupas, kas atrodas vairākās dalībvalstīs, piemēram, starptautiskās viesnīcu ķēdes, labprātāk noslēdz līgumus, kuri attiecas uz vairākām dalībvalstīm” (apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums).

51 Otrām kārtām, Komisija norāda uz atsaukšanas politiku, kādu piekopuši četri lielākie liftu un eskalatoru ražotāji Eiropā. Pēc Komisijas uzskatiem, “pārrobežu darījumu skaits būtu lielāks, ja [šie] [..] ražotāji [..] nepiemērotu tīšu politiku, kura vērsta uz atteikšanos no gandrīz visiem pārrobežu cenu pieprasījumiem un klientu novirzīšanu uz attiecīgo valsts meitassabiedrību” (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums; skat. arī apstrīdētā lēmuma 596. apsvērumu).

52 Trešām kārtām, saistībā ar juridisko vērtējumu Komisija uzsver – “fakts, ka horizontāla aizliegtā vienošanās attiecas tikai uz vienu dalībvalsti, nenozīmē, ka prettiesiskie nolīgumi nevar ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm” (apstrīdētā lēmuma 595. apsvērums). Turklāt tā atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “ietekme, kāda nolīgumam var būt uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, tiek izvērtēta, konkrēti, ņemot vērā [nolīguma] pušu stāvokli un nozīmīgumu attiecīgo preču tirgū [Tiesas 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑306/96 Javico, Recueil, I‑1983. lpp., 17. punkts]” (apstrīdētā lēmuma 600. apsvērums). Tā arī apgalvo, ka, “[ņemot vērā] to, cik nozīmīgu daļu no apgrozījuma, ko četri vadošie liftu un eskalatoru ražotāji gūst liftu un eskalatoru pārdošanas, ierīkošanas, apkopes un modernizācijas jomā, un ievērojot to, ka tie kopā ar atsaukšanas politiku ir izveidojuši un piemērojuši projektu piešķiršanas sistēmu, kura aptvēra, attiecīgi, visu Beļģijas, Luksemburgas, Vācijas un Nīderlandes teritoriju, ir jāpieņem, ka bija radīti šķēršļi ārvalstu uzņēmumu spējai pārdot savas preces un pakalpojumus attiecīgajās valstīs, jo tiem šajās valstīs nāktos nostāties pret grupu ražotāju, kuri kopā pārstāvēja lielāko daļu piedāvājuma tirgū” (apstrīdētā lēmuma 600. apsvērums).

53 Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā apgalvo, ka pārkāpumi nav ievērojami ietekmējuši tirdzniecību starp dalībvalstīm, tādējādi tie neesot EKL 81. panta pārkāpums.

54 Kā izriet jau no EKL 81. un 82. panta formulējuma, lai uz aizliegtu vienošanos vai ļaunprātīgu rīcību attiektos Savienības konkurences noteikumi, tai jāvar iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm (Tiesas 2006. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās no C‑295/04 līdz C‑298/04 Manfredi u.c., Krājums, I‑6619. lpp., 40. punkts).

55 Par šī nosacījuma par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm interpretācijas un piemērošanas sākumpunktu ir jāuzskata šī nosacījuma mērķis – jautājumā par konkurences tiesisko regulējumu noteikt robežu starp jomām, uz kurām attiecas Savienības tiesības, attiecībā pret jomām, uz kurām attiecas dalībvalstu tiesības. Tādējādi Savienības tiesību jomā ietilpst jebkura aizliegta vienošanās vai prakse, kas var apdraudēt tirdzniecības brīvību starp dalībvalstīm tādā nozīmē, ka tā var traucēt vienota tirgus starp dalībvalstīm mērķu īstenošanu, it īpaši nodalot valstu tirgus vai mainot konkurences struktūru kopējā tirgū (šī sprieduma 54. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās Manfredi u.c., 41. punkts; Tiesas 2006. gada 23. novembra spriedums lietā C‑238/05 Asnef‑Equifax un Administración del Estado, Krājums, I‑11125. lpp., 33. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 89. punkts).

56 Lēmums, vienošanās vai prakse var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm tikai tad, ja, ņemot vērā faktisko un juridisko apstākļu kopumu, var ar pietiekamu iespējamības pakāpi paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā, starp dalībvalstīm izveidotā tirgus mērķu īstenošanu. Turklāt šāda ietekme nevar būt maznozīmīga (šī sprieduma 52. punktā minētais spriedums lietā Javico, 16. punkts; 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑215/96 un C‑216/96 Bagnasco u.c., Recueil, I‑135. lpp., 47. punkts; šī sprieduma 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Manfredi u.c., 42. punkts; šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Asnef‑Equifax un Administración del Estado, 34. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 90. punkts).

57 Tādējādi ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību parasti izriet no vairāku apstākļu apvienojuma, kuriem, katram atsevišķi ņemtam, nav noteikti jābūt noteicošiem (šī sprieduma 56. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Bagnasco u.c., 47. punkts; šī sprieduma 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Manfredi u.c., 43. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Asnef‑Equifax un Administración del Estado, 35. punkts).

58 Pēc prasītāju uzskatiem, apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētie pārkāpumi neietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, jo darbība liftu un eskalatoru nozarē tiek organizēta valsts mērogā [un] pat vietējā mērogā, it īpaši ņemot vērā faktu, ka liftu un eskalatoru ierīkošana un apkope ir pieredzējušu profesionāļu darbi, kas var tikt veikti vienīgi vietējā mērogā, pamatojoties uz ekonomiskās efektivitātes apsvērumiem, nepieciešamību saglabāt īsus reaģēšanas termiņus un valstu tiesiskā regulējuma esamību. Turklāt starpvalstu darījumi notiekot izņēmuma gadījumos. Komisija pati uzskatot, ka aizliegtajām vienošanām bija valsts mērogs.

59 Jākonstatē, ka prasītāji neapstrīd, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētās četras aizliegtās vienošanās aptvēra visu Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas un Nīderlandes teritoriju (apstrīdētā lēmuma 595. un 600. apsvērums).

60 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka aizliegta vienošanās, kas attiecas uz visu dalībvalsts teritoriju, būtībā nostiprina valsts mēroga tirgu sadalījumu, tādējādi kavējot Līgumā paredzēto ekonomisko mijiedarbību (Tiesas 1972. gada 17. oktobra spriedums lietā 8/72 Vereeniging van Cementhandelaren/Komisija, Recueil, 977. lpp., 29. punkts; 2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑309/99 Wouters u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 95. punkts; šī sprieduma 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Manfredi u.c., 45. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Asnef‑Equifax un Administración del Estado, 37. punkts; Vispārējās tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96 SCK un FNK/Komisija, Recueil, II‑1739. lpp., 179. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 180. punkts).

61 No minētās judikatūras izriet, ka pastāv vismaz ļoti ticams pieņēmums, ka konkurenci ierobežojošas darbības, kas tiek īstenotas visā dalībvalsts teritorijā, var veicināt tirgu nodalīšanu un ietekmēt tirdzniecību Kopienā. Šo pieņēmumu var atspēkot tikai tad, ja, analizējot nolīguma īpašības un ekonomisko situāciju, kādā tas ir noslēgts un darbojies, tiek pierādīts pretējais (šī sprieduma 60. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 181. punkts).

62 Vispirms, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, Komisija nav pamatojusies vienīgi uz šo judikatūru, apstrīdētajā lēmumā secinādama, ka aizliegtās vienošanās var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Proti, no šī sprieduma 47.–52. punkta izriet, ka Komisija minētajā lēmumā ir pamatojusies arī uz to, ka pastāv atsevišķi pārrobežu darījumi attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu un ierīkošanu, kā arī apkopes un modernizācijas pakalpojumu sniegšanu, kuros, konkrēti, ir piedalījušies četri vadošie ražotāji, kuri minēti apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 87., 88. un 596. apsvērums).

63 Tāpat jākonstatē, ka prasītāju argumenti par attiecīgā tirgus īpatnībām, kas pierādot, ka tam ir valsts mēroga [un] pat vietējs raksturs, nevar ietekmēt pierādījuma spēku, kāds piemīt apstrīdētajā lēmumā norādītajiem dokumentārajiem pierādījumiem (apstrīdētā lēmuma 88. un 90. apsvērums), kuri apliecina tirdzniecības starp dalībvalstīm esamību tirgū, kas minēts apstrīdētajā lēmumā. Tāpat ir ar argumentiem par starpvalstu darījumu izņēmuma raksturu; šajos argumentos esot vienīgi apstrīdēts, ka ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm būtu bijusi ievērojama, nevis pašas šīs tirdzniecības esamība.

64 Visbeidzot, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp atsaukšanas politika “pati par sevi norāda, ka klientiem ir zināma interese vērsties pie piegādātājiem ārpus valsts robežām” (apstrīdētā lēmuma 596. apsvērums). Turklāt Komisija, konkrēti, ir norādījusi uz ārvalstu uzņēmumu dalību valstu konkursos (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums) vai, tāpat arī, uz starpvalstu konkursu esamību (apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums). Ir atļauts uzskatīt – kā Komisija ir minējusi apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā –, ka pārrobežu darījumu skaits būtu lielāks, ja četri iepriekš minētie lielie ražotāji nepiemērotu tīšu politiku, kura vērsta uz atteikšanos no gandrīz visiem pārrobežu pieprasījumiem un klientu novirzīšanu uz attiecīgo valsts meitassabiedrību.

65 Šajā ziņā prasītāju arguments, ka atsaukšanas politiku nosakot attiecīgās darbības raksturs, ir jānoraida. Proti, tam ir pretrunā jau pati atsevišķu pārrobežu darījumu esamība attiecīgajā tirgū.

66 Tādējādi jākonstatē, ka Komisija, pamatojoties uz faktu konstatējumiem, kas uzsvērti iepriekšējos punktos, un piemērojot pastāvīgo judikatūru (skat. šī sprieduma 60. punktu), varēja pamatoti uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās aizliegtās vienošanās var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

67 Attiecībā uz jautājumu par to, vai šī ietekme var tikt kvalificēta kā ievērojama, ir jāatgādina, ka ietekme, kāda nolīgumam vai saskaņotai darbībai var būt uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, tiek izvērtēta, konkrēti, ņemot vērā [nolīguma] pušu stāvokli un nozīmīgumu attiecīgo preču tirgū (Tiesas 1980. gada 10. jūlija spriedums lietā 99/79 Lancôme un Cosparfrance Nederland, Recueil, 2511. lpp., 24. punkts, un šī sprieduma 52. punktā minētais spriedums lietā Javico, 17. punkts; Vispārējās tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑77/92 Parker Pen/Komisija, Recueil, II‑549. lpp., 40. punkts).

68 Apstrīdētajā lēmumā minētie ražotāji “kopā pārstāvēja lielāko daļu piedāvājuma tirgū” (apstrīdētā lēmuma 600. apsvērums), proti, aptuveni 81 % no liftu un eskalatoru pārdošanas apjoma Eiropā (dati par 2004. gadu, kas izteikti pēc apjoma) (apstrīdētā lēmuma 83. apsvērums). Tādējādi šie ražotāji bija pietiekami lieli un ar pietiekami nozīmīgu ekonomisko varu, lai to darbības, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, varētu ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (šajā ziņā skat. Tiesas 1978. gada 1. februāra spriedumu lietā 19/77 Miller International Schallplatten/Komisija, Recueil, 131. lpp., 10. punkts, un šī sprieduma 60. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās SCK un FNK/Komisija, 181. punkts).

69 Turklāt un pretēji prasītāju apgalvojumiem, Komisijai nebija pienākuma pierādīt, ka apstrīdētajiem nolīgumiem praksē ir bijusi ievērojama iedarbība uz tirdzniecību starp dalībvalstīm vai arī ka pēc pārkāpumu beigām būtu pieaugusi starpvalstu tirdzniecība. EKL 81. panta 1. punktā ir tikai prasīts, lai nolīgumi un saskaņotās darbības, kas ierobežo konkurenci, varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Asnef‑Equifax un Administración del Estado, 43. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑217/03 un T‑245/03 FNCBV u.c./Komisija, Krājums, II‑4987. lpp., 68. punkts).

70 No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās aizliegtās vienošanās ir ievērojami ietekmējušas tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. panta 1. punkta izpratnē.

71 Tātad pirmā daļa ir jānoraida.

Par otro daļu, kas attiecas uz to, ka ir pārkāpta Regula Nr. 1/2003, paziņojums par sadarbību tīklā un vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, jo Komisijai vajadzējis ļaut attiecīgajām valsts iestādēm gādāt par pārkāpumu izmeklēšanu

72 Apstrīdētā lēmuma 543. apsvērumā Komisija savu kompetenci piemērot EKL 81. pantu attiecībā uz minētajā lēmumā norādītajām aizliegtajām vienošanām pamato šādi:

“[..] Regulā Nr. 1/2003 ir saglabāta Kopienu paralēlās kompetences sistēma [EKL] 81. panta 1. punkta piemērošanai. Ar to, konkrēti, nav grozīta Komisijas kompetence izmeklēt jebkuru iespējamo pārkāpumu un pieņemt lēmumus atbilstoši [EKL] 81. pantam, tostarp par pārkāpumiem, kuru galvenās sekas iestājas vienā dalībvalstī. Paziņojumā [par sadarbību tīklā] ir noteiktas pamatnostādnes uzdevumu sadalījumam starp Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm. Nedz ar Regulu Nr. 1/2003, nedz paziņojumu [par sadarbību tīklā] uzņēmumam netiek radītas ne tiesības, ne cerības attiecībā uz to, ka tā lietu izskatīs konkrēta konkurences iestāde, turklāt nekas neliedz Komisijai iejaukties attiecībā uz iespējamu [EKL] 81. panta pārkāpumu, tostarp saistībā ar lietām, kas aprobežojas ar vienas dalībvalsts teritoriju [..].”

73 Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā norāda, ka, pat ja EKL 81. pants bija piemērojams, Komisijai nebija kompetences sākt procesu un piemērot naudas sodus. Ar to, ka Komisija sāka procesu, esot pārkāpts paziņojums par sadarbību tīklā un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. un 35. pantu un paziņojuma par sadarbību tīklā 8. un 14. punktu attiecīgās valstu konkurences iestādes esot izdevīgākajā situācijā, lai izmeklētu pārkāpumus. Prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 arī apgalvo, ka paziņojumam par sadarbību tīklā esot saistoša iedarbība attiecībā pret konkurences iestādēm, kas izrietot no tiesiskuma principa administratīvajā pārvaldībā, vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības ievērošanas principa. Visbeidzot prasītāji lietās T‑147/07 un T‑149/07 uzsver, ka lietu par pārkāpumiem izskatīšana valstu konkurences iestādēs būtu bijusi efektīvāka, ņemot vērā Komisijas ierēdņu, kuri bija atbildīgi par lietu, “valodu zināšanu trūkumu”.

74 Pēc minēto prasītāju uzskatiem, fakts, ka Komisija ir ļāvusi Austrijas konkurences iestādei izskatīt lietu par paralēlu EKL 81. panta pārkāpumu liftu un eskalatoru tirgū Austrijā, ilustrē to, ka paziņojumā par sadarbību tīklā paredzētie kompetences noteikšanas principi ir piemēroti patvaļīgi. Prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 šajā ziņā apgalvo, ka attieksme pret tiem bijusi mazāk labvēlīga nekā tad, ja būtu notikusi vēršanās kompetentajās iestādēs atbilstoši paziņojumam par sadarbību tīklā, jo Beļģijas, Luksemburgas un Nīderlandes konkurences iestādes attiecībā uz tiem būtu pieņēmušas lēmumus par atbrīvojumu.

75 Pirmām kārtām, jāatgādina, ka attiecībā uz pilnvaru sadalījumu starp Komisiju un valstu konkurences iestādēm ar Regulu Nr. 1/2003 ir izbeigta agrākā centralizētā sistēma un atbilstoši subsidiaritātes principam ir izveidota plašāka valstu konkurences iestāžu apvienība. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 35. pantu dalībvalstīm ir jāizraugās konkurences iestāde vai iestādes, kas ir atbildīgas par EKL 81. un 82. panta piemērošanu, un Regulas Nr. 1/2003 5. pantā minētās iestādes ir pilnvarotas īstenot Savienības konkurences tiesības (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 8. marta spriedumu lietā T‑339/04 France Télécom/Komisija, Krājums, II‑521. lpp., 79. punkts).

76 Tomēr ar Regulu Nr. 1/2003 ieviestā sadarbība starp Komisiju un valstu konkurences iestādēm neļauj uzskatīt, ka šajā gadījumā Komisijai būtu bijis pienākums ļaut attiecīgajām valstu konkurences iestādēm gādāt par dažādo pārkāpumu izmeklēšanu. Gluži pretēji, no Regulas Nr. 1/2003 normām izriet, ka Komisija saglabā dominējošu lomu Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu izmeklēšanā un konstatēšanā; to neietekmē paralēlā kompetence, kāda valstu konkurences iestādēm piemīt atbilstoši minētajai regulai. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu Komisija ir tiesīga – pēc konsultēšanās ar valsts iestādi – sākt procesu, lai pieņemtu lēmumu, pat ja valsts iestāde jau izskata lietu. Turklāt saskaņā ar minēto normu tas, ka Komisija sāk procesu, atbrīvo valstu konkurences iestādes no to kompetences piemērot Savienības konkurences noteikumus šādā lietā.

77 Attiecībā uz paziņojumu par sadarbību tīklā, kas saskaņā ar prasītāju viedokli šajā gadījumā esot pārkāpts, ir jānorāda, ka saskaņā ar tā 31. punktu tas iesaistītajiem uzņēmumiem nepiešķir individuālas tiesības uz to, lai attiecīgo lietu izskatītu konkrēta iestāde. Tādējādi prasītājiem nav pamata apgalvot, ka saskaņā ar šo paziņojumu tiem bija tiesības vai likumīgas cerības uz to, lai apstrīdētajā lēmumā konstatētos pārkāpumus izmeklētu valstu konkurences iestādes (šajā ziņā skat. šī sprieduma 75. punktā minēto spriedumu lietā France Télécom/Komisija, 83. punkts).

78 Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 543. apsvērumā ir pamatoti paudusi uzskatu, ka “nedz ar Regulu Nr. 1/2003, nedz paziņojumu [par sadarbību tīklā] uzņēmumam netiek radītas ne tiesības, ne cerības attiecībā uz to, ka tā lietu izskatīs konkrēta konkurences iestāde”.

79 Turklāt, pat ja pieņemtu, ka paziņojums par sadarbību tīklā var radīt tiesības vai izraisīt uzņēmumiem tiesisko paļāvību uz to, ka lietu izskatīs konkrēta iestāde, prasītāju argumentiem, kuri pamatoti ar minētā paziņojuma 8. un 14. punktu, nevar piekrist.

80 Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka paziņojuma par sadarbību tīklā 8. punktam – kurā izklāstīti nosacījumi, ar kādiem “var uzskatīt, ka iestāde ir izdevīgākā situācijā, lai izskatītu [lietu]” – nav saistošas iedarbības. Darbības vārda “varēt” [“pouvoir”] lietojums rāda, ka tas attiecas tikai uz iespēju sadalīt uzdevumus, ko nevar uzskatīt par tādu, kas radītu Komisijai pienākumu neizskatīt lietu vai neveikt pārbaudi attiecībā uz lietu, ja izpildīti 8. punktā izvirzītie nosacījumi (skat. šī sprieduma 75. punktā minēto spriedumu lietā France Télécom/Komisija, 84. punkts).

81 Otrkārt, – tiktāl, ciktāl paziņojuma par sadarbību tīklā 14. punkts var radīt tiesības vai likumīgas cerības, jo tajā ir apliecināts, ka Komisija “ir” īpaši izdevīgā situācijā, ja ir izpildīti atsevišķi tajā izvirzītie nosacījumi – ar to esot apstiprināta Komisijas kompetence izskatīt šo lietu. Proti, saskaņā ar paziņojuma par sadarbību tīklā 14. punktu ir uzskatāms, ka Komisija ir īpaši izdevīgā situācijā, “ja viens vai vairāki nolīgumi vai darbības [..] ietekmē konkurenci vairāk nekā trijās dalībvalstīs”; apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem pārkāpumiem ir šāda ietekme.

82 Treškārt, attiecībā uz paziņojuma par sadarbību tīklā 15. punktu, kurš tad, ja nebūtu vienota pārkāpuma, pēc prasītāju uzskatiem, būtu vienīgais Komisijas kompetences pamats un kurā izvirzītie nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti, pietiek norādīt – tāpat kā norāda Komisija –, ka minētajai normai nav nozīmes šajā lietā, jo šajā normā ir minēts gadījums, kad Komisija ir īpaši izdevīgā situācijā, lai izskatītu lietu.

83 Šajā lietā paziņojums par sadarbību tīklā nav pārkāpts, tāpēc nav jālemj par iespējamo tiesiskuma principa administratīvajā pārvaldībā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kuri ir pamatā minētā paziņojuma saistošajai iedarbībai.

84 Otrām kārtām, arī tas, ka lēmumu attiecībā uz paralēlu valsts mēroga pārkāpumu pieņēma Austrijas konkurences iestāde, nepierāda, ka Komisijai būtu bijis pienākums ļaut lietas par pārkāpumiem Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē izskatīt attiecīgajām valstu konkurences iestādēm. Konkrēti, kā izriet no šī sprieduma 75.–78. punktā veiktās analīzes, nevienā Savienības tiesību normā Komisijai nav noteikts šāds pienākums. Turklāt no Komisijas paskaidrojumiem izriet, ka izraudzītā pieeja katrā ziņā nav bijusi patvaļīga. Proti, nav apstrīdēts, ka izmeklēšanas procesi par četrām aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, tika sākti 32 mēnešus pirms tam, kad tika sākta izmeklēšana attiecībā uz aizliegto vienošanos Austrijā, un ka brīdī, kad tika iesniegts pirmais pieteikums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz aizliegto vienošanos Austrijā, izmeklēšanas procesi par aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, jau bija pabeigti un ka jau bija sagatavots lēmuma projekts. Tādējādi tas, ka Komisijas izmeklēšana aprobežojās ar četrām aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, bija pamatots ar risku saistībā ar novēlošanos šo lietu izskatīšan