ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Ziemeļīrijas Augstā tiesa, Karaļnama kompetences lietu departaments) noraidīja šo prasību, pamatojoties uz to, ka Regulā Nr. 4/2009 nav noteikumu, kuri ierobežotu tās piemērojamību laikā, to attiecinot vienīgi uz tiem dalībvalstī izdotiem tiesas nolēmumiem par uzturlīdzekļiem, kas izdoti pēc tās iestāšanās Eiropas Savienībā. Turklāt šīs tiesas ieskatā, lai gan Regulas Nr. 4/2009 75. panta 2. punkts nebija piemērojams, šīs regulas VII nodaļa, ņemot vērā 75. panta 3. punktu, bija piemērojama šajā lietā, jo Polijas Republika ir Hāgas protokola parakstītāja valsts. Līdz ar to minētā tiesa nosprieda, ka saskaņā ar šo nodaļu Polijas tiesas nolēmumi ir tikuši likumīgi reģistrēti un izpildīti.
14

Apstrīdētās regulas sadaļā “Atbrīvojuma pieprasījums no nesaistītiem importētājiem” ietvertajā 81.–86. apsvērumā ir paredzēts: “(81) Ja Savienībā tiek īstenota apiešanas prakse, tad pamatregulas 13. panta 4. punktā atļauts piešķirt importētājiem atbrīvojumu no paplašinātajiem maksājumiem, ja tie var pierādīt, ka nav saistīti ar ražotājiem, uz kuriem attiecas pasākumi. (82) Uz šāda pamata tika saņemti un pārbaudīti pieci atbrīvojuma pieprasījumi, ko bija iesnieguši nesaistīti importētāji. Viens uzņēmums [..] pēc tam sadarbību pārtrauca. (83) Komisija konstatēja, ka dažos gadījumos pabeigšana (folijas sagriešanas mazākos ruļļos) gan notiek Savienībā, bet attiecīgā ražojuma nelielā pārveidošana pati par sevi notiek ārpus Savienības, proti, ĶTR. Tāpēc Komisija uzskatīja, ka nesaistītajiem importētājiem nevar piešķirt atbrīvojumus. (84) Attiecībā uz trim no četriem uzņēmumiem, kas sadarbojās, tika konstatēts, ka tie tiešām ir importētāji, kas pārdod tālāk izmeklējamo ražojumu, bet to neapstrādā. Tāpēc šiem uzņēmumiem nevar piešķirt atbrīvojumu no paplašinātajiem maksājumiem saskaņā ar pamatregulas 13. panta 4. punktu. Tikai viens no uzņēmumiem, proti, [VA&V] izmeklējamo ražojumu importē no [Ķīnas] saimniecības alumīnija folijas, atkvēlinātas vai neatkvēlinātas, veidā ruļļos, kuru platums pārsniedz 650 mm. Pirms uzņēmums foliju pārdod pircējiem (tinējiem), to sagriež. (85) Pirms spēkā esošo pasākumu noteikšanas uzņēmums [VA&V] importēja Savienībā attiecīgo ražojumu, un tika nepārprotami konstatēts, ka ir mainījies tirdzniecības modelis. Komisijas konstatējumi neļauj piekrist uzņēmuma viedoklim par to, ka bez maksājumu noteikšanas būtu kāds cits pietiekams cēlonis vai ekonomiskais pamatojums. Tāpēc, pat ja Komisija atzītu, ka tas pamato to, ka apiešanas prakse tiek pabeigta Savienībā, šim uzņēmumam nevarētu piešķirt atbrīvojumu. (86) Tāpēc tika secināts, ka nevienam no nesaistītajiem importētājiem nevar piešķirt atbrīvojumu saskaņā ar pamatregulas 13. panta 4. punktu.”
53

Ja Direktīvas 2003/88 normas par minimālo ikdienas atpūtas laiku būtu jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas nošķirti uz katru darba līgumu, ko darba ņēmējs ir noslēdzis ar vienu un to pašu darba devēju, ar to šis darba ņēmējs tiktu pakļauts iespējai piedzīvot no sava darba devēja puses spiedienu ar mērķi sadalīt viņa darba laiku uz vairākiem līgumiem, un ar to šīm tiesību normām varētu tikt atņemta to lietderīgā iedarbība.
Attiecībā uz to, vai to kredītiestāžu stāvoklis, kurām galvenā mītne atrodas Andalūzijā, ir salīdzināms ar to kredītiestāžu stāvokli, kurām galvenā mītne gan atrodas dalībvalstī, kas nav Spānijas Karaliste, tomēr Andalūzijā ir filiāles, ir jānorāda, ka attiecībā uz ikvienu kredītiestādi IDECA nodokļa bāzi veido aritmētiskais vidējais no to noguldījumu atlikumiem, kuri izvietoti tās galvenajā mītnē vai filiālēs, kas atrodas Andalūzijā. Ja nodokļa uzlikšanas vajadzībām likumdevēja attieksme pret abu šo kategoriju kredītiestādēm ir identiska, tas atzīst, ka, objektīvi spriežot, šīs uzlikšanas kārtības un nosacījumu ziņā to stāvokļi neatšķiras tādā mērā, lai būtu attaisnojama atšķirīga attieksme pret tām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1986. gada 28. janvāris, Komisija/Francija, 270/83, EU:C:1986:37, 20. punkts, kā arī 2018. gada 12. jūnijs, Bevola un Jens W. Trock, C‑650/16, EU:C:2018:424, 34. punkts).
114

Šajā kontekstā, pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 136. un 137. punktā nav sniegusi vērtējumu par apelācijas sūdzības iesniedzēju iespējamo pienākumu saglabāt datus vai dokumentus. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa atzina, ka uzņēmumiem principā nevar tikt noteikts pienākums iesniegt Komisijai dokumentus, kas vairs nav to rīcībā un ko tiem vairs nebija juridiska pienākuma saglabāt, tomēr uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām – vismaz līdz ar pirmajiem Komisijas 2010. gada jūnijā nosūtītajiem informācijas pieprasījumiem – bija jārīkojas ar lielāku rūpību un jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai saglabātu pierādījumus, kas tām saprātīgi varēja būt. Turklāt Vispārējā tiesa nevis uzskatīja, ka to arhīvi bija “neorganizēti”, bet ka to saglabāšanas kārtībai nav nozīmes, lai novērtētu strīdīgā lēmuma samērīgumu, un apelācijas sūdzības iesniedzējas to neapstrīd.
19

Izmeklēšanas laikā Turcijas sabiedrības, kas bija OM darba devēja, direktors lūdza atdot vilcēju un puspiekabi, apgalvojot, ka minētajai sabiedrībai nav nekādas saiknes ar noziedzīgo nodarījumu un ka minētā īpašuma atdošana netraucēs izmeklēšanu. Par izmeklēšanu atbildīgais prokurors šo lūgumu noraidīja, to pamatojot ar to, ka atbilstoši Bulgārijas tiesībām lietiskie pierādījumi tiek saglabāti līdz kriminālprocesa pabeigšanai un ka atdošana traucētu izmeklēšanu. Direktors lēmumu par noraidīšanu pārsūdzēja Okrazhen sad Haskovo (Haskovas apgabaltiesa, Bulgārija), kura to apstiprināja ar 2018. gada 19. oktobra rīkojumu, kas nav pārsūdzams.
120

Tādējādi ir jākonstatē, ka papildus atsaucei uz 178. un 179. punktu 2017. gada 10. janvāra spriedumā Gascogne Sack Deutschland un Gascogne/Eiropas Savienība (T‑577/14, EU:T:2017:1) Vispārējā tiesa nav sniegusi nekādu pamatojumu, lai noraidītu šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto Printeos prasījumu. Kā izriet no 2017. gada 10. janvāra sprieduma Gascogne Sack Deutschland un Gascogne/Eiropas Savienība (T‑577/14, EU:T:2017:1) 171.–173. punkta, tas attiecas uz gadījumu, kas atšķiras no šajā lietā aplūkojamā, jo minētajā spriedumā bija piešķirti kompensācijas procenti par laiku, sākot no prasības celšanas, un līdz ar to nokavējuma procentu piešķiršana par šo pašu laikposmu nebija pamatota.
49

Jāatgādina, ka tad, ja dalībvalsts, kas veic atmaksāšanu, uzskata, ka tās rīcībā nav visas atbilstīgās informācijas, lai pieņemtu lēmumu par šo pieteikumu vai tā daļu, Direktīvas 2008/9 20. pantā tai ir piedāvāta iespēja it īpaši no pieteikuma iesniedzēja vai no dalībvalsts, kurā tas veic uzņēmējdarbību, kompetentajām iestādēm pieprasīt papildinformāciju, kuru ir pienākums sniegt viena mēneša laikā no dienas, kad informācijas pieprasījums ir sasniedzis tā adresātu.
27

Turklāt, lai gan no šī apsvēruma izriet, ka viens no šīs direktīvas mērķiem ir to trešo valstu valstspiederīgo integrācija, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, no šī apsvēruma nevar secināt, ka pastāvīgie iedzīvotāji, kuru ģimenes locekļi nedzīvo attiecīgās dalībvalsts teritorijā, būtu jāizslēdz no šīs direktīvas 11. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajām tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi, turklāt šāda izslēgšana nav paredzēta nevienā šīs direktīvas normā.
15

2017. gada 11. aprīlī Federālā migrācijas un bēgļu pārvalde viņam piešķīra alternatīvo aizsardzību, bet noraidīja viņa patvēruma pieteikumu, pamatojoties uz to, ka viņš pats neesot bijis pakļauts vajāšanai, kas viņu būtu pamudinājusi aizbraukt. Šī iestāde uzskata, ka ieinteresētajai personai, kura ir vienīgi bēgusi no pilsoņu kara, neesot jābaidās no vajāšanas, ja tā atgrieztos Sīrijā. Katrā ziņā neesot saiknes starp vajāšanu, no kuras viņš baidās, un vajāšanas iemesliem, kas varētu radīt tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu.
53

Lai gan no pārsūdzētā sprieduma 36. punkta izriet, ka W. bija viens no to paziņojumu avotiem, kurus saistībā ar iecietības programmu sniedza Linpac, tā bijušais darba devējs, un uz kuriem Komisija balstījās strīdīgajā lēmumā, tomēr šī uzņēmuma paziņojumi ir tikuši veikti uz viņa paša atbildību, apzinoties iespējamās negatīvās sekas, kādas ir neprecīzas informācijas iesniegšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Siemens u.c./Komisija, C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:866, 138. punkts). Tādējādi ar to, ka W. bija viens no šo paziņojumu avotiem vai pat to galvenais avots, nepietiek, lai viņu kvalificētu kā “apsūdzības liecinieku”.
39

Šajā ziņā šīs regulas 7. panta 2. punkta pirmajā teikumā ir precizēts, ka tad, ja datu subjekta piekrišanu dod saistībā ar rakstisku deklarāciju, kas attiecas arī uz citiem jautājumiem, lūgumu dot piekrišanu norāda tā, lai to varētu skaidri atšķirt no citiem jautājumiem. It īpaši no pēdējās minētās tiesību normas, lasot to kopsakarā ar minētās regulas 42. apsvērumu, izriet, ka šāda deklarācija ir jāsniedz saprotamā un viegli pieejamā veidā, izmantojot skaidru un vienkāršu valodu, it īpaši attiecībā uz paziņojumu par piekrišanu, kas iepriekš ir jāsagatavo personas datu pārzinim.
14

Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa, Nīderlande) izskatīja strīdu par to, vai muitas dienestam bija jāņem vērā preferenciālā tarifa pasākums, kurš bija spēkā 2012. un 2013. gadā, aprēķinot muitas parāda summu saistībā ar attiecīgo preču laišanu brīvā apgrozībā par 2014. gadu. Minētā tiesa uzskatīja, ka tādā situācijā kā pamatlietā muitas parāda summa saskaņā ar Muitas kodeksa 121. panta 1. punktu bija jāaprēķina, pamatojoties uz muitošanas elementiem, kas uz ievedamajām precēm attiecās brīdī, kad tika pieņemtas deklarācijas par šo preču nodošanu procedūrai “ievešana pārstrādei”. Minētā tiesa tostarp norādīja, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka brīdī, kad attiecīgajām precēm tika piemērota ievešanas pārstrādei procedūra, Exter atbilda visiem nosacījumiem, lai saņemtu preferenciālo likmi 8,9 %, gadījumā, ja tā tajā brīdī būtu deklarējusi šīs preces laišanai brīvā apgrozībā un lūgusi piemērot attiecīgo preferenciālo tarifu. Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) no tā secināja, ka šajā gadījumā muitas dienestam, aprēķinot muitas parādus, kas izriet no deklarācijām par laišanu brīvā apgrozībā, bija jāpiemēro preferenciālā likme 8,9 %.
49

Turklāt īpaša uzmanība ir jāvērš uz apstākli, vai aplūkotais priekšmets vai viela nav vai vairs nav noderīgs tā īpašniekam, un tādējādi šis priekšmets vai viela šim īpašniekam būtu apgrūtinājums, no kura tas vēlētos atbrīvoties. Ja tas tā ir, pastāv risks, ka minētais īpašnieks atbrīvosies no tam piederošā priekšmeta vai vielas veidā, kas var radīt kaitējumu videi, proti, to izmetot, izgāžot vai nekontrolēti apglabājot. Ja uz šo priekšmetu vai vielu attiecas jēdziens “atkritumi” Direktīvas 2008/98 izpratnē, uz to ir attiecināmi šīs direktīvas noteikumi, kas nozīmē, ka minētā priekšmeta vai minētās vielas reģenerācija vai apglabāšana ir jāīsteno, neapdraudot cilvēku veselību un neizmantojot procedūras vai metodes, kuras varētu radīt kaitējumu videi (spriedums, 2019. gada 4. jūlijs, Tronex, C‑624/17, EU:C:2019:564, 22. punkts).
24

Ar Sesto direktīvu iedibinātās atskaitījumu sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no saistībā ar visu tā veikto saimniecisko darbību maksājamā vai samaksātā PVN sloga. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina pilnīgu neitralitāti attiecībā uz nodokļa slogu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no šo darbību mērķiem vai rezultātiem – ar nosacījumu, ka pašām minētajām darbībām principā ir piemērojams PVN (spriedums, 2019. gada 3. jūlijs, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, 22. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
26

Attiecībā uz šī paša pamata otro daļu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. un 99. punktā norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav sniegusi nevienu konkrētu pierādījumu, izņemot politiskās ideoloģijas atšķirību, kas varētu pierādīt, ka Francijas valdība, it īpaši Francijas tieslietu ministrs, būtu veicis Nacionālās frontes – kuras pārstāve viņa ir – vajāšanu, ne arī to, ka vienīgi vai pat daļēji viņas piederība pie šīs partijas būtu izraisījusi tiesas izmeklēšanas sākšanu šajā lietā. Tāpat Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 94. punktā konstatēja – neviens pierādījums neļauj uzskatīt, ka pieprasījums atcelt apelācijas sūdzības iesniedzējas parlamentāro imunitāti bija iesniegts saistībā ar tiesvedību, kas būtu norisinājusies neatbilstoši, it īpaši saistībā ar termiņiem. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 96. punktā tā uzskatīja, ka neviens no pierādījumiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja šajā sakarā, proti, ka strīdīgo sīkziņu bija sagatavojis viņas palīgs, ka viņa to ir dzēsusi, tiklīdz par to ir uzzinājusi, un ka notiesāšanas gadījumā viņa riskē ar to, ka viņai kā papildu sods var tikt noteikts ierobežojums tikt ievēlētai, kā arī viņa var zaudēt savu Eiropas Parlamenta deputātes mandātu un visus savus vēlētos amatus, neietilpst to apstākļu vidū, kuri Parlamentam bija jāņem vērā, lai noteiktu, vai nosacījumi parlamentārās imunitātes atcelšanai atbilstoši Protokola 9. pantam bijuši izpildīti šajā lietā.
10

Kompleksā ceļojuma ietvaros ON bija rezervēts lidojums no Maļorkas [Mallorca] (Spānija) uz Vīni (Austrija), ko bija paredzēts veikt NIKI Luftfahrt. Tā kā šis lidojums tika atcelts, minētajā rezervācijā tika veiktas izmaiņas un izlidošana no Maļorkas tika pārcelta uz nākamās dienas vakaru. Šīs atcelšanas dēļ NIKI Luftfahrt piedāvāja ON bezmaksas izmitināšanu vietējā viesnīcā.
24

Šajā lietā nav strīda par to, ka YouTube un Google komerciālā mērogā sniedz pakalpojumus, attiecīgajiem lietotājiem, kuri ir īstenojuši kontrafakta darbības, kas ietver datņu, kuras satur aizsargātus darbus, augšupielādēšanu YouTube platformā, nodarot kaitējumu Constantin Film Verleih. Pamatlieta, kas ir jāizskata iesniedzējtiesai, attiecas uz šo sabiedrību atteikumu sniegt noteiktu Constantin Film Verleih pieprasīto informāciju par šiem lietotājiem, it īpaši to elektroniskā pasta adreses un tālruņa numurus, kā arī IP adreses, kuras tie izmantojuši gan brīdī, kad attiecīgās datnes tika augšupielādētas, gan pēdējā piekļuvē to Google/YouTube kontam. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet un turklāt šajā lietā netiek apstrīdēts, ka pamatlietas iznākums ir atkarīgs no tā, vai šāda informācija ietilpst jēdzienā “adreses” Direktīvas 2004/48 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
33

Pirmām kārtām minētā tiesa vaicā par strīdīgās regulas spēkā esamību no pamatregulas 2. panta 11. punkta skatpunkta – attiecībā uz dempinga starpības noteikšanu. Tā norāda, ka no strīdīgās regulas 97. un 98. apsvēruma kopsakarā ar Īstenošanas regulas Nr. 924/2012 109. apsvērumu izriet, ka konkrētu tādu attiecīgā ražojuma veidu eksports no Ķīnas, kuriem nav atbilstīga ražojuma veida, ko ražotu un pārdotu ražotājs analogā valstī, ir izslēgts no dempinga starpības aprēķina. Taču šāda izslēgšana neesot saderīga ar pamatregulas 2. panta 11. punktu, kā tas izrietot arī no 2017. gada 5. aprīļa sprieduma Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome (C‑376/15 P un C‑377/15 P, EU:C:2017:269).
24

Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka KOB vēlas iegūt īpašumā lauksaimniecības zemi Latvijā, lai to izmantotu. Tāpat no minētā nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums reglamentē ne vien Latvijā esošas lauksaimniecības zemes iegūšanu īpašumā, bet ka tā mērķis ir arī nodrošināt tās turpinātu izmantošanu lauksaimnieciskiem nolūkiem.
266

No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz trešā jautājuma c) un d) daļu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/33 8. un 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, pirmkārt, to, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs tiek aizturēts tikai tāpēc, ka viņš nevar nodrošināt savas vajadzības, otrkārt, ka šī aizturēšana notiek, iepriekš nepieņemot pamatotu lēmumu par aizturēšanu un neizvērtējot šāda pasākuma nepieciešamību un samērīgumu, un, treškārt, ka nepastāv nekāda administratīvā lēmuma par šī pieteikuma iesniedzēja aizturēšanu likumības pārbaude tiesā. Savukārt šīs direktīvas 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neprasa, lai dalībvalstis noteiktu maksimālo aizturēšanas ilgumu, ja vien to valsts tiesībās ir nodrošināts, ka aizturēšana turpinās tikai tik ilgi, kamēr pastāv to attaisnojošs pamats, un ar šo pamatu saistītās administratīvās procedūras tiek veiktas rūpīgi.
44

Tomēr no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka uzraudzības pienākumiem pie ārējām robežām, ko nodrošina Ātrās reaģēšanas policija, piemistu tik specifiskas iezīmes. Tādējādi nav pierādīts, ka tas, ka Ātrās reaģēšanas policijas darbiniekam ir regulāri jāpiešķir tiesības uz atpūtas stundām vai atpūtas dienām pēc tam, kad viņš ir nostrādājis noteiktu stundu vai darba dienu skaitu, apdraudētu to uzdevumu būtisku aspektu, kuri šim darba ņēmējam parasti ir jāpilda, pamatojoties uz to, ka šo uzdevumu izpilde tiem raksturīgo iezīmju dēļ var tikt nodrošināta tikai tad, ja to veic bez pārtraukuma un tikai šis darba ņēmējs. Jāpiebilst, ka izmaksas, kas darba devējam rodas no nepieciešamības minēto darba ņēmēju aizstāt atpūtas laikposmos, kuri viņam ir jāpiešķir saskaņā ar Direktīvu 2003/88, nevar būt pamats šīs direktīvas nepiemērošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 9. septembris, Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, 66. un 67. punkts).
16

Minētā tiesa uzskata, ka, lai gan nav strīda par to, ka attiecīgie kuģu korpusi nevar tikt izmantoti kā tādu kuģu korpusi, kas paredzēti kuģiem, kuri ar pilnu kravu sliktos laikapstākļos var šķērsot okeānus, pamatlietas puses joprojām nav vienisprātis par attālumu, kāds kuģim jāpārvar no krasta, lai to varētu uzskatīt par jūras kuģi. Šajā ziņā Rensen Shipbuilding galvenokārt apgalvoja, ka attiecīgo kuģu korpusi var tikt izmantoti šādu kuģu korpusiem, jo tie pēc to būvniecības pabeigšanas varētu kuģot jūrā. Saskaņā ar ekspertu atzinumiem kuģiem ar minēto kuģu korpusu izmēriem sliktā laikā ir jāspēj kuģot līdz aptuveni 21 jūras jūdzēm (aptuveni 38 kilometriem) no krasta.
23

Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un no iesniedzējtiesas 2019. gada 13. septembrī sniegtās atbildes uz Tiesas informācijas pieprasījumu, kā arī no šīs tiesas 2019. gada 25. un 27. septembrī Tiesai iesniegtās papildus informācijas izriet, ka DK šobrīd ir piemērota brīvības atņemšana, ka iesniedzējtiesai ir jāspriež par šīs minētās personas paturēšanu apcietinājumā, pamatojoties uz Tiesas nolēmumu, un ka tās atbildei uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu varētu būt tūlītēja ietekme uz DK iesniegtā pieteikuma par atbrīvošanu izskatīšanu.
1)

Ieviešot jaunus vienkāršošanas pasākumus, ar kuriem, nevērsdamies ar lūgumu Eiropas Komisijā, lai saņemtu Eiropas Savienības Padomes atļauju, ir paplašināta Value Added Tax (Terminal Markets) Order 1973 (Pievienotās vērtības nodokļa (gala tirgus) 1973. gada rīkojums), kas grozīts ar Value Added Tax (Terminal Markets) (Amendment) Order 1975 (Pievienotās vērtības nodokļa (gala tirgus) 1975. gada rīkojums (ar grozījumiem)), paredzētā nulles likme un izņēmums no pievienotās vērtības nodokļa reģistrācijas standarta pienākuma, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 395. panta 2. punktā paredzētos pienākumus.
34

Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, jo tā uzskatīja, ka Muitas kodeksā, kā arī Deleģētajā regulā un Īstenošanas regulā Komisijai neesot piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumus, kas būtu saistoši valsts muitas dienestiem procedūrā par atļaujas piešķiršanu ievešanai pārstrādei. Otrais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, jo tā ir nospriedusi, ka Komisijas lomai ekonomisko nosacījumu izpētē ir vienīgi procesuāls raksturs. Trešais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, jo tā uzskatīja, ka 2006. gada 11. maija spriedums Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, turpmāk tekstā – “spriedums Friesland Coberco, EU:C:2006:312) ir juridiski saistošs Īstenošanas regulas 259. panta 5. punkta interpretācijai. Ceturtais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, jo tā kā pierādījumu par strīdīgo secinājumu saistošo raksturu nav ņēmusi vērā 2016. gada 5. augusta dokumentu “Administratīvā prakse attiecībā uz ekonomisko nosacījumu izpēti saskaņā ar [Muitas kodeksa] 211. panta 6. punktu un [Īstenošanas regulas] 259. pantu” (Administrative practice regarding the examination of the economic conditions in accordance with Articles 211(6) [Union Customs Code (UCC)] and 259 [UCC Implementing Act (IA UCC)]) (Ares (2016) 4155451; turpmāk tekstā – “Administratīva vienošanās”). Piektais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, jo tā nav uzskatījusi, ka strīdīgie secinājumi apelācijas sūdzības iesniedzējas skar tieši un individuāli.
2)

Regulas Nr. 2100/94 96. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka noilgums iestājas tikai šīs regulas 94. un 95. pantā paredzētajām prasībām attiecībā uz to darbību kopumu, ar kurām tiek pārkāptas tiesības uz aizsargāto šķirni, kas ir celtas vairāk nekā trīs gadus pēc tam, kad, no vienas puses, Kopienas augu šķirņu aizsardzība ir galīgi piešķirta un, no otras puses, īpašniekam ir kļuvis zināms katras šajā darbību kopumā ietilpstošās darbības, to aplūkojot atsevišķi, veikšanas fakts un par to atbildīgās puses identitāte.
121

Tomēr, lai gan ar apstrīdēto direktīvu tiek paplašināts to nodarbinātības noteikumu tvērums, kas ir piemērojami darba ņēmējiem, kuri norīkoti darbā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā tie parasti veic savu darbu, tā tomēr neaizliedz jebkādu uz izmaksām balstītu konkurenci, it īpaši to, kas izriet no šīs direktīvas 16. apsvērumā minētajām šo darba ņēmēju ražīguma un efektivitātes atšķirībām.
29

Līdz ar to, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē skaidri nenorādīja, ka statuss, kas viņai ir kā pētniecei, kurai ir jāievēro akadēmiskie kvalitātes un objektivitātes standarti, viņai nosaka pienākumu izmantot tikai tādu informāciju, kas iegūta no autentiskiem avotiem, otrais iebildums attiecībā uz to, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi pārāk stingru un nepareizu kritēriju, pamatojoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja likumīgi izmantot strīdīgo dokumentu pēc tam, kad trešā persona to bija publicējusi internetā, ir papildinājums argumentācijai, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvērsusi Vispārējā tiesā.