ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Šīs tiesību normas formulējums ir nepārprotams, un tajā ir paredzēts, ka iepriekšējā punktā minētajai informācijai ir jābūt ietvertai “vispārīgajos noteikumos”, ja tie ir attēloti tirgotāja tīmekļvietnē, nevis citos dokumentos, kas ir pieejami šajā vietnē, vai citās tās cilnēs. Šo nepārprotamību apstiprina minētās tiesību normas dažādās valodu versijas, tostarp versijas spāņu (en las condiciones generales), čehu (ve všeobecných obchodních podmínkách), vācu (in den allgemeinen Geschäftsbedingungen), angļu (in the general terms and conditions), itāļu (nelle condizioni generali), holandiešu (in de algemene voorwaarden), poļu (w ogólnych warunkach umów), portugāļu (nos termos e nas condições gerais), somu (yleisissä ehdoissa) un zviedru (i de allmänna villkoren) valodā.
46

Šādos apstākļos un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, nešķiet, ka pamatlietā aplūkoto pakalpojumu sniedzējs aprobežojas ar pasīvu kādas vietas vai telpas nodošanu lietošanā saviem klientiem, garantējot tiem tiesības to izmantot tā, it kā viņi būtu tās īpašnieki, un līdz ar to neļaut šīs tiesības izmantot citām personām. It īpaši nekas neliecina, ka šī pakalpojumu sniedzēja klientiem būtu tiesības kontrolēt vai ierobežot piekļuvi nekustamā īpašuma daļai, kurā ir tikuši uzstādīti serveru skapji.
13

Tā norāda, ka no iedibinātās Vācijas judikatūras izriet, ka tad, ja ar tīmekļvietnē ievietotu sludinājumu ir pārkāptas citu personu tiesības, personai, kas ir pasūtījusi šo sludinājumu, ir ne tikai jāliek to izdzēst no šīs vietnes, bet arī ar parasto meklētājprogrammu palīdzību jāpārbauda, vai citu tīmekļvietņu pārvaldītāji nav pārņēmuši minēto sludinājumu, un, ja tas tā ir, jāveic nopietns mēģinājums dzēst šīs vēlākās uzziņas.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp EIS GmbH, Vācijas sabiedrību, kura nodarbojas ar tirdzniecību tiešsaistē, un TO, vienu no tās konkurentiem, par TO, kurš veic komercdarbību kā fiziska persona, prasību EIS izbeigt komercpraksi nenorādīt uzņēmuma tālruņa numuru savā interneta vietnē informācijā par patērētāja atteikuma tiesībām.
64

Līdz ar to izvēle ir jāveic iekārtu operatoriem, kuri ir labvēlīgākā situācijā, lai pārbaudītu datu pieejamību un lai salīdzinātu savu iekārtu darbību abos atsauces periodos. Ja kaut kāda iemesla dēļ viņi neizvēlas to periodu, kurā to iekārtu darbības līmeņi bijuši visaugstākie, Lēmumā 2011/278 nav noteikts pienākums valsts kompetentajām iestādēm to darīt viņu vietā.
23

Šajā gadījumā no Tiesā iesniegtajiem materiāliem acīmredzami neizriet, ka šīs lietas situācija atbilstu kādam no minētajiem gadījumiem. It īpaši no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka apelācijas tiesai ir jāizvērtē, vai pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot tirgotāja prasību tādēļ, ka tās rīcībā esošie dokumenti tai neļāva pārbaudīt, vai parāds ir balstīts uz negodīgiem noteikumiem Direktīvas 93/13 izpratnē.
41

Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina pilnīgu neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no šo darbību mērķiem vai rezultātiem – ar nosacījumu, ka pašām minētajām darbībām principā ir piemērojams PVN (spriedums, 2019. gada 3. jūlijs, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 76/308/EEK (1976. gada 15. marts) par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā (OV 1976, L 73, 18. lpp.) 6. panta 2. punktu un 10. pantu, kā arī Padomes Direktīvas 2008/55/EK (2008. gada 26. maijs) par savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem (OV 2008, L 150, 28. lpp.) 6. panta otro daļu un 10. pantu.
54

Tādu iebildumu gadījumā, kuri pamatoti ar individuālu agrāku preču zīmi, sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka ar šo preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojumi un ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojumi ir no viena un tā paša uzņēmuma vai attiecīgā gadījumā no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. Sajaukšanas iespējas esamība ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus uz izskatāmo lietu attiecināmos faktorus (spriedums, 2020. gada 5. marts, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, 63. un 67. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
48

Savā replikas rakstā un attiecībā uz “saprātīgu izmantošanu” Komisija precizē, pirmkārt, ka Somijas Republikas piedāvātā interpretācija ir pretrunā Tiesas judikatūrai, kura izriet no tās 2006. gada 8. jūnija sprieduma WWF Italia u.c. (C‑60/05, EU:C:2006:378, 32. punkts), kā arī 2009. gada 10. septembra sprieduma Komisija/Malta (C‑76/08, EU:C:2009:535, 59. punkts) un saskaņā ar kuru “izņēmumus saskaņā ar [Putnu] direktīvas 9. pantu var īstenot tikai tad, ja ir nodrošināta attiecīgo sugu populācijas uzturēšana pietiekamā skaitliskā līmenī, un pretējā gadījumā putnu izmantošana nekādi nevar tikt uzskatīta par saprātīgu”. Otrkārt, Komisija uzsver faktu, ka Putnu direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais atkāpi ietverošais regulējums ir stingrāks nekā Dzīvotņu direktīvas 16. pantā paredzētais. Īpaši paredzot tikai “saprātīgu izmantošanu” Putnu direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā, Eiropas Savienības likumdevējs vēlējās šo atkāpi pakļaut stingrākām prasībām, attiecinot to tikai uz gadījumiem, kad putnu populācija ir pietiekamā skaitliskā līmenī. Treškārt, no vienas puses, attiecīgās sugas populācijas samazināšanās tendence ir acīmredzami būtisks faktors, kas jāņem vērā, lai noteiktu, vai tās populācija ir pietiekamā skaitliskā līmenī. No otras puses, tā kā dalībvalsts nenodrošina minētās populācijas “pietiekama skaitliskā līmeņa” uzturēšanu, pavasara medības nevar tikt uzskatītas par “saprātīgu izmantošanu” neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav minētās populācijas samazināšanās galvenais iemesls.
33

Attiecībā uz administratīvo maksu obligāto raksturu Regulas Nr. 1008/2008 23. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē ir jānorāda, ka no pirmā acu uzmetiena klients var izvairīties no to samaksas, par galīgo cenu norēķinoties ar gaisa pārvadātāja atzītu kredītkarti. Tomēr cenas sastāvdaļa nevar tikt atzīta par tādu, kas ir novēršama un kam līdz ar to ir neobligāts raksturs, ja patērētājam piedāvātā izvēles iespēja ir pakļauta gaisa pārvadātāja noteiktam nosacījumam, saskaņā ar kuru attiecīgā pakalpojuma saņemšana bez maksas ir rezervēta ierobežotam privileģētu patērētāju lokam un patērētājiem, kas neietilpst šajā lokā, de facto ir uzlikts pienākums vai nu atteikties no šī pakalpojuma bezmaksas iespējas, vai arī nekavējoties atteikties no to pirkuma pabeigšanas un veikt, iespējams, maksas darbības, lai izpildītu prasīto nosacījumu, tādējādi, tiklīdz šīs darbības ir veiktas, riskējot vairs nespēt izmantot piedāvājumu vai vairs nespēt izmantot šo piedāvājumu par sākotnēji norādīto cenu.
87

Šajā ziņā it īpaši ir jānorāda, ka šāda pārnešanas prasība ietekmē tikai daļu no dabasgāzes piegādes cenas, kas šķiet atkarīga no tās faktiskā patēriņa, un ka ir paredzēts, ka attiecīgā cenas daļa ir jāieraksta atsevišķā rēķina pozīcijā. Turklāt šāds tiesiskais regulējums neizslēdz iespēju, ka attiecīgā dalībvalsts vajadzības gadījumā var ietekmēt cenu par dabasgāzes piegādi neaizsargātiem patērētājiem.
18

Tālab par neloģisku nevar atzīt to, ka dalībvalstis seko kritērijiem, kas tiek izmantoti starptautiskajā nodokļu praksē un it īpaši – kā to dara Itālijas Republika vai Portugāles Republika un kā tas izriet no šī sprieduma 14. punkta – no ESAO attīstītās Paraugkonvencijas par nodokļu uzlikšanu ienākumiem un kapitālam, kuras – tās 2014. gada versijas – 19. panta 2. punktā ir paredzēti tādi piesaistes kritēriji kā maksātāja valsts un pilsonība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 12. maijs, Gilly, C‑336/96, EU:C:1998:221, 31. punkts, un 2018. gada 24. oktobris, Sauvage un Lejeune, C‑602/17, EU:C:2018:856, 23. punkts).
37

It īpaši no Regulas Nr. 165/2014 36. panta 3. punkta izriet, ka pilnvarotam kontrolierim ir tiesības pārbaudīt, vai ir ievēroti Regulas Nr. 561/2006 noteikumi, analizējot displejā redzamos, izdrukātos vai lejupielādētos datus, kurus ir reģistrējis tahogrāfs vai vadītāja karte, “vai, ja tas neizdodas, – jebkurus citus papilddokumentus”, kas pamato kāda noteikuma, piemēram, Regulas Nr. 165/2014 29. panta 2. punkta, kurš attiecas nozagtu, pazaudētu vai bojātu vadītāja karti, un šīs regulas 37. panta 2. punkta, kurš attiecas uz informāciju, kas vadītājam ir jāatzīmē tahogrāfa bojājuma vai nepareizas darbības gadījumā, – neievērošanu. Tā kā šo divu tiesību normu pieminēšana acīmredzami nav izsmeļoša, šīs pēdējās minētās regulas 36. panta 3. punktā līdz ar to dalībvalstu kontroles iestādēm ir piešķirtas tiesības analizēt visu veidu dokumentus kā pakārtotus pierādījumus, kas tām ļauj pārbaudīt dažādus transportlīdzekļa vadītāja darbības laikposmus gadījumā, ja tie nav iekļauti transportlīdzekļa digitālajā tahogrāfā.
12

Pirmā šāda iesaistīšanās, saukta “pirmais pasākums” jeb “pasākums Nr. 1”, izpaudās tā, ka 2006. gadā FSIH atsavināja savu 49,9 % līdzdalību sabiedrībā Duferco US, kas tai bija piederējusi kopš 2003. gada, to nododot DII. Šī līdzdalības atsavināšana notika laikā, kad norisinājās ievadsarunas par NLMK koncerna līdzdalības iegūšanu Duferco koncernā, proti, caur SIF, un NLMK koncerns bija formulējis vēlmi, lai visas Duferco US akcijas kontrolētu SIF. Līdz ar to un nolūkā izbeigt savu līdzdalību Duferco US FSIH2006. gada 14. jūnijā vienojās ar DII par tai piederošo Duferco US akciju pirkuma opciju, un šī opcija pēc tam tika nodota Ultima, kas to izmantoja un par 125,85 miljoniem ASV dolāru (USD) (apmēram 95 miljoni EUR) atpirka visu FSIH līdzdalību sabiedrībā Duferco US.
32

Līdz ar to, lai gan atbilstoši Direktīvas 2004/38 17. panta 1. punkta a) apakšpunktam Savienības likumdevējs iespēju izmantot šajā tiesību normā paredzēto izņēmumu ir attiecinājis arī uz darba ņēmējiem, kas beidz savu profesionālo darbību, lai priekšlaicīgi pensionētos, no minētā tomēr nevar secināt, ka tā nodoms būtu bijis atbrīvot pārējos darba ņēmējus no minētajā tiesību normā pārņemtajiem nosacījumiem, kuri tiem bija jāievēro jau saskaņā ar Regulu Nr. 1251/70 vai Direktīvu 75/34.
15

Atbilstoši Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (OV 2006, L 171, 90. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 885/2006”), 11. pantam Komisija ar 2012. gada 9. oktobra vēstuli paziņoja Lietuvas iestādēm savu galīgo nostāju. Šajā vēstulē, minējusi samierināšanas struktūras atzinumu un tās 2012. gada 27. janvāra nobeiguma ziņojumā ietvertos secinājumus, Komisija saglabāja savu nostāju attiecībā uz to, kā ir jāinterpretē jēdziens “komerciālas lauksaimnieciskās darbības veikšana”, ko ir jābūt īstenojušam lauksaimniekam, pirms viņš var izmantot priekšlaicīgas pensionēšanās pasākumu. Konkrētāk, konstatējusi daļēji naturālas saimniecības definīciju, kas Lietuvā ir noteikta pasākuma “Daļēji naturālā lauksaimniecība” ietvaros, Komisija secināja, ka tas, kā Lietuvas Republika ex post ir definējusi komerciālu lauksaimniecisko darbību, par šādas darbības veicējām var likt uzskatīt lauku saimniecības, kuras neatbilst minimālajiem nosacījumiem, lai tiktu atzītas par daļēji naturālajām lauku saimniecībām. Šajā ziņā Komisija minēja tādas lauku saimniecības piemēru, kura sastāvēja no divām govīm un kuru Lietuvas iestādes uzskatīja par tādu, kas veic komerciālu lauksaimniecisko darbību, kaut gan šāda saimniecība neatbilda minimālajiem nosacījumiem, lai tiktu uzskatīta par daļēji naturālo lauku saimniecību. Komisija no tā secināja, ka Lietuvas iestāžu veiktās ex post pārbaudes nav piemērotas, lai pierādītu, ka finanšu risks ir zemāks par ierosināto vienotas likmes korekciju. Līdz ar to tā secināja, ka, tā kā Lietuvas iestādes ir nepilnīgi transponējušas Savienības tiesību aktos ietvertās prasības, ir jāpiemēro vienotas likmes finanšu korekcija.
25

Šajā gadījumā iesniedzējtiesas šaubas it īpaši attiecas uz to, vai saskaņā ar Regulas Nr. 1393/2007 tiesību normām pirmās instances tiesa ir pareizi uzdevusi Polijā reģistrētai apdrošināšanas sabiedrībai izsniegt dokumentu par lietas ierosināšanu Dānija reģistrētai apdrošināšanas sabiedrībai vai arī šis dokuments bija jāizsniedz pēdējās minētās sabiedrības ieceltajam uzņēmumam atbilstoši Direktīvas 2009/138 152. pantam, kuram šajā ziņā ir pilnvaras to pārstāvēt attiecībās ar personām, kam nodarīts kaitējums, kā arī šīs dalībvalsts tiesās.
21

Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz kļūdu to faktu juridiskajā kvalificēšanā, kas attiecas uz dienu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzināja par strīdīgajiem lēmumiem, un to faktu juridiskajā kvalificēšanā, kas attiecas uz termiņa, kurā tā rīkojās, nesamērīguma vērtējumu. Otrais pamats izriet no kļūdas judikatūras, kas attiecas uz saprātīgu termiņu, kurā ieinteresētajai personai gadījumā, ja apstrīdētais tiesību akts netiek publicēts vai paziņots, ir jāpieprasa to izsniegt, interpretācijā un piemērošanā. Trešais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas Reglamenta 126. panta un apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Ceturtais pamats izriet no tiesību kļūdas prasības, kas balstīta uz LESD 277. pantu, vērtējumā. Visbeidzot piektā pamata, kas izvirzīts pakārtoti, mērķis ir gadījumā, ja Tiesa noraidītu apelācijas sūdzību, atcelt pārsūdzēto rīkojumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir piespriedusi apelācijas sūdzības iesniedzējai segt savus, kā arī atlīdzināt VNV tiesāšanās izdevumus.
5

Minētās regulas 8. pantā “Pāreja” ir noteikts: “1. Valsts [sabiedrisko] pakalpojumu līgumus piešķir saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem. Tomēr pakalpojumu līgumus vai pakalpojumu valsts līgumus, kā noteikts [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/17/EK (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV 2004, L 134, 1. lpp.),] vai [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras (OV 2004, L 134, 114. lpp.)], attiecībā uz sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, ko sniedz ar autobusu vai tramvaju, piešķir saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar minētajām direktīvām, ja šādi līgumi nav pakalpojumu koncesijas līgumi, kā noteikts minētajās direktīvās. Ja līgumus piešķir saskaņā ar Direktīvu [2004/17] vai Direktīvu [2004/18], nepiemēro šā panta 2. līdz 4. punktu. 2. Neskarot 3. punktu, pakalpojumu valsts [sabiedrisko pakalpojumu] līgumu piešķiršana pārvadājumiem pa dzelzceļu un autoceļiem atbilst 5. panta prasībām no 2019. gada 3. decembra. Šajā pārejas laikā dalībvalstis veic pasākumus, lai pakāpeniski izpildītu 5. panta prasības nolūkā novērst nopietnas strukturālas problēmas, jo īpaši attiecībā uz transporta jaudu. Sešos mēnešos pēc pārejas laika pirmās puses beigām dalībvalstis sniedz Komisijai progresa ziņojumu, īpaši norādot, kā īsteno pakalpojumu valsts [sabiedrisko pakalpojumu] līgumu pakāpenisku piešķiršanu saskaņā ar 5. pantu. Pamatojoties uz dalībvalstu progresa ziņojumiem, Komisija var ierosināt attiecīgus dalībvalstīm adresētus pasākumus. 3. Piemērojot 2. punktu, neņem vērā pakalpojumu valsts [sabiedrisko pakalpojumu] līgumus, kas saskaņā ar [Savienības] un valsts tiesību aktiem piešķirti: a) pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru; b) pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra; c) no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru; d) no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra. Līgumi, kas minēti a) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām. Līgumi, kas minēti b) un c) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, bet ne ilgāk par 30 gadiem. Līgumi, kas minēti d) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja vien tie ir termiņa līgumi un ja to termiņi ir salīdzināmi ar 4. pantā paredzētajiem termiņiem. Pakalpojumu valsts [sabiedrisko pakalpojumu] līgumi var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja to pārtraukšana radītu nesamērīgas juridiskas vai ekonomiskas sekas un ja Komisija ir devusi atļauju. [..]”
20

It īpaši iesniedzējtiesa konstatē, ka minētajā BGB normā ir arī atsauce uz citu valsts tiesību normu, proti, EGBGB 247. panta 6.–13. punktu, savukārt šajā pēdējā minētajā ir atsauce uz citām BGB normām. Šajos apstākļos patērētājam, lai viņš varētu identificēt visu to obligāto informāciju, kuras paziņošana nosaka atteikuma no līguma termiņa sākumu, ir jāiepazīstas ar valsts tiesību normām, kas ir ietvertas dažādos tiesību aktos.
29

Šis princips ir balstīts uz pieņēmumu, ka attiecīgais Eiropas apcietināšanas orderis ir izdots saskaņā ar minimālajām prasībām, no kurām ir atkarīga tā spēkā esamība un kuru skaitā ir tās, kas ir paredzētas Pamatlēmuma 2002/584 8. pantā, tostarp it īpaši prasība, kura attiecas uz to, ka pastāv apcietināšanas orderis vai cits valsts tiesas nolēmums, ar kuru ir pamatots Eiropas apcietināšanas orderis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 1. jūnijs, Bob‑Dogi, C‑241/15, EU:C:2016:385, 53. punkts).
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp TV Play Baltic AS (iepriekš – Viasat AS) un Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Lietuvas Radio un televīzijas komisija, turpmāk tekstā – “LRTK”) par to, ka minētā komisija noraidīja Viasat lūgumu atbrīvot to no pienākuma retranslēt televīzijas kanālu LRT Kultūra.
39

Tā kā Vispārējā tiesa no sava šīs preču zīmes “faktiskās izmantošanas” pastāvēšanas vērtējuma ir izslēgusi pierādījumus, kas attiecas uz to preču tirdzniecību, saistībā ar kurām attiecīgā preču zīme ir reģistrēta, tā šo vērtējumu neesot balstījusi uz Eiropas Savienības kolektīvo preču zīmju pamata funkciju. Līdz ar to šī tiesību kļūda lika uzskatīt, ka attiecīgās preču zīmes izmantošana nebija vērsta uz precēm, saistībā ar kurām tā ir tikusi reģistrēta, bet gan vienīgi uz to iepakojumu, lai gan nebija strīda par to, ka attiecīgās preču zīmes lietotāji tirgo preces un nav iepakojuma materiālu ražotāji vai izplatītāji.
21

Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka gan dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principam, gan arī savstarpējās atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz šo dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums, izņemot ārkārtas apstākļus, uzskatīt, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
1)

Noteiktajos termiņos neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no Telecom Castilla La Mancha S.A. atgūtu valsts atbalstu, kas Komisijas Lēmuma (ES) 2016/1385 (2014. gada 1. oktobris) par valsts atbalstu SA.27408 (C 24/10) (ex NN 37/10, ex CP 19/09), ko Kastīlijas Lamančas iestādes īstenojušas zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās Kastīlijā Lamančā, 1. pantā atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, kā arī nepierādot, ka tā ir atcēlusi visus vēl neizmaksātos minētā atbalsta maksājumus, un noteiktajā termiņā neinformējot Eiropas Komisiju par pasākumiem, kas veikti, lai izpildītu šā lēmuma prasības, Spānijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā, kā arī minētā lēmuma 3. un 4. pantā paredzētos pienākumus.
461

Otrkārt, ir jānorāda, ka Komisija ir acīmredzami veikusi salīdzinājumu starp paredzētās darbības un bezdarbības pozitīvajām un negatīvajām sekām, kas ir visiespējamākā, no globālo izmaksu Savienībai skatpunkta, izpildot paziņojuma par piesardzības principu 6.3.4. punktā noteiktās prasības. Tas izriet no 2013. gada 21. janvāra ziņojuma attiecīgajā laikā kompetentajam Komisijas loceklim. Šī ziņojuma mērķis bija informēt šo Komisijas locekli par sarunām, kas notiek par EFSA secinājumiem, un saņemt viņa apstiprinājumu Komisijas dienestu paredzētajiem pasākumiem. Paziņojuma V pielikumā “Kontekstuāla informācija par EP, nozari un NVO” bija izklāstīti dažādi priekšlikuma ietvaros vērā ņemtie apstākļi. It īpaši attiecībā uz apstākli, ka neonikotinoīdus plaši izmanto lauksaimniecībā, V pielikumā bija minēti Humboldt pētījuma, ko prasītājas iesniedza Komisijai, būtiskie rezultāti, tostarp šī pētījuma secinājumi attiecībā uz neonikotinoīdu aizlieguma ietekmi uz Savienības ekonomiku, darba tirgu un ekoloģisko līdzsvaru. Bija arī minēts, ka Komisijas rīcībā nebija pilnīgas informācijas par alternatīviem augu aizsardzības līdzekļiem, jo to atļaujas tiek izsniegtas valsts līmenī. Visbeidzot ziņojumā bija norādīts, ka [Eiropas] Parlamentā par šo jautājumu trīs dienas vēlāk būs debates, 2013. gada 24. janvārī, pamatojoties uz tā pasūtītu pētījumu par konkrēto vielu radītiem riskiem, kurā bija ieteikts pilnīgs neonikotinoīdu aizliegums (nevis tikai lietošanas ierobežojums), kā arī tas, ka vides jomas NVO arī prasīja pilnīgu aizliegumu. No visiem šiem elementiem izriet, ka Komisija apzinājās izaicinājumus, gan ekonomiskos, gan vides, saistībā ar konkrētajām vielām.”
131

No Direktīvas par elektronisko tirdzniecību 14. panta 3. punkta, to lasot kopā ar tās 45. apsvērumu, izriet, ka tās 14. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums no atbildības neietekmē valsts tiesu vai administratīvo iestāžu iespēju pieprasīt attiecīgajam mitināšanas pakalpojuma sniedzējam izbeigt vai novērst likuma pārkāpumu, tostarp arī šādas informāciju izņemšanu vai pieejas liegšanu tai. No tā izriet, ka mitināšanas pakalpojuma sniedzējs var būt uz dalībvalsts valsts tiesību pamata pieņemto rīkojumu adresāts, pat ja tas atbilst vienam no alternatīvajiem minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, proti, pat ja tas netiek uzskatīts par atbildīgu (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Glawischnig‑Piesczek, C‑18/18, EU:C:2019:821, 24. un 25. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Adler Real Estate AG (turpmāk tekstā – “Adler”), Petrus Advisers LLP (turpmāk tekstā – “Petrus”) un GM, no vienas puses, un Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA) (Finanšu tirgu uzraudzības iestāde, Austrija; turpmāk tekstā – “Finanšu tirgu uzraudzības iestāde”), no otras puses, par administratīvo sodu, ko šī iestāde tiem uzlika par to, ka tie nav izpildījuši prasību paziņot par būtisku līdzdalību tāda emitenta vērtspapīros, kura akcijas bija atļauts tirgot regulētā tirgū, kas reģistrēts Austrijā, likumību.
55

Vispirms attiecībā uz EUIPO argumentiem par lietā C‑529/18 P pirmā un otrā pamata nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka tie attiecoties uz faktu jautājumiem, ir jāatgādina, ka no LESD 256. panta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka vienīgi Vispārējai tiesai ir kompetence, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu faktiskā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, otrkārt, veikt šo faktu vērtējumu. Šis vērtējums, izņemot gadījumu, kad Vispārējai tiesai iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti, nav jautājums, uz kuru pašu par sevi attiektos pārbaude Tiesā. Ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, atbilstoši LESD 256. pantam Tiesas kompetencē ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un no tās izsecinātās tiesiskās sekas (spriedums, 2020. gada 4. februāris, Uniwersytet Wrocławski un Polija/REA, C‑515/17 P un C‑561/17 P, EU:C:2020:73, 47. punkts).