Runājot par lēmumu atlaist akreditētu deputāta palīgu uzticības zaudēšanas dēļ, kas ir pieņemts, institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, neuzklausot ieinteresēto personu, ir jānorāda, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu ikvienai personai ir tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt. Atlaišanas lēmums ir individuāls pasākums, kas nelabvēlīgi ietekmē ieinteresēto personu, kurai tādējādi ir tiesības tikt uzklausītai.

Runājot par jautājumu, kura mērķis ir noskaidrot, vai, ja kompetentā institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, no deputāta saņem lūgumu izbeigt akreditēta deputāta palīga līgumu pirms termiņa uzticības zuduma dēļ, tai šis zudums ir jāpieņem un atlaišanas lūgums jāizpilda, jo tai nav nekādas novērtējuma brīvības šī lūguma izpildē, ir jānorāda, ka saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības VII sadaļas Piemērošanas noteikumu, kas ir pieņemti ar Parlamenta biroja lēmumu, 20. panta 2. punktu deputātam, kas lūdz izbeigt šāda akreditēta deputāta palīga līgumu, ir jāprecizē iemesls vai iemesli un ka saskaņā ar otro daļu minētā iestāde izbeidz līgumu pēc lūguma izvērtēšanas. Tādējādi no šīs tiesību normas izriet, ka institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pienākums vismaz izvērtēt izbeigšanas lūguma tiesiskumu. Pretējā gadījumā deputāta pienākumam precizēt iemeslu vai iemeslus un šīs institūcijas pienākumam izvērtēt lūgumu nebūtu nekādas nozīmes.

Tiesības, kas izriet no Civildienesta noteikumu 12.a panta, ir piemērojamas tad, ja vardarbības veicējs ir Eiropas Parlamenta loceklis. Lai gan nav šaubu, ka Civildienesta noteikumu 12.a panta 1. punkts ir piemērojams vienīgi attiecībā uz ierēdņiem, tomēr šīs tiesību normas 2. punktā ir norāde uz ierēdni, kas ir psiholoģiskas vardarbības upuris, neprecizējot šīs vardarbības avotu. No tā izriet, ka šīs tiesību normas 1. punkts pats par sevi neaizliedz Parlamentam rīkoties gadījumā, kad vardarbības iespējamais veicējs ir šīs iestādes loceklis.

Lūgums sniegt palīdzību nezaudē savu priekšmetu pēc lūguma iesniedzēja līguma izbeigšanas. Ja pirms līguma izbeigšanas datuma lūguma sniegt palīdzību iesniedzējs faktiski ir cietis no vardarbības, šie fakti apstiprinās un attiecīgā gadījumā līguma izbeigšana tos nevar padarīt par nebijušiem. Savienības palīdzības sniegšanas pienākums nebeidz pastāvēt brīdī, kad attiecīgais ierēdnis beidz pildīt savas funkcijas, jo šāda interpretācija ir acīmredzami neatbilstoša šā pienākuma mērķim un apjomam. Atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba apstākļiem, ir jānorāda, ka pienākuma sniegt palīdzību esamības jēga ir ne vien dienesta, bet arī – kā tas izriet no šā panta teksta – ieinteresētās personas intereses.

Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar piemērojamo Parlamenta Reglamenta 9. panta 2. punktu deputātu izturēšanos nosaka savstarpēja cieņa, ņemot vērā Eiropas Savienības pamattekstos noteiktās vērtības un principus un aizsargājot Parlamenta cieņu. Līdz ar to, atsaucoties uz šo tiesību normu, Parlamentam nekas neliedz aicināt deputātu sadarboties administratīvās izmeklēšanas ietvaros, lai pārbaudītu viņa iespējamo vardarbīgo izturēšanos.

Civildienesta noteikumu 24. pants ir piemērojams tad, ja iespējamais vardarbības veicējs ir Parlamenta deputāts. Atbilstoši šā panta formulējumam tā mērķis ir aizsargāt ierēdņus no trešo personu rīcības. Deputāti, kas nav Parlamenta personālsastāvā, savās darbībās attiecībā pret cietušajiem ierēdņiem ir trešās personas statusā. Civildienesta noteikumu 24. panta piemērojamību nevar uzreiz izslēgt tikai tāpēc, ka Parlamentam nav iespēju ar saistošu spēku iedarboties pret tā locekļiem. Ciktāl ierēdnis ir jāaizsargā no trešo personu rīcības un tā kā iestāžu rīcībā principā nav obligāti saistošu līdzekļu, ar ko vērsties pret trešajām personām, Civildienesta noteikumi paredz palīdzības sniegšanas pienākumu, kas ļauj administrācijai palīdzēt ierēdnim, kas cenšas panākt aizsardzību, izmantojot tiesību aizsardzības līdzekļus dalībvalstī, kurā ir notikuši inkriminētie fakti.

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prettiesiska akta atcelšana pati par sevi var būt pienācīga un principā pietiekoša atlīdzība par jebkuru morālo kaitējumu, ko šis akts varētu būt izraisījis, ja prasītājs nepierāda, ka tas ir cietis morālo kaitējumu, kas ir nodalāms no atcelšanas pamatā esošā pārkāpuma un ko pilnībā nevar atlīdzināt ar šo atcelšanu.

Nav apšaubāms, ka netaisnības izjūta un mokas, kas pavada faktu, ka personai, lai tā panāktu savu tiesību atzīšanu, ir jāpiedalās pirmstiesas un pēc tam arī tiesas procesā, ir uzskatāma par kaitējumu, kas var tikt izsecināts jau vien no tā fakta, ka administrācija ir īstenojusi nelikumības. Šāds kaitējums ir atlīdzināms gadījumā, ja to nekompensē apmierinājums no apstrīdēto lēmumu atcelšanas.

(skat. 64. un 65. punktu)

Tiesa: 1987. gada 9. jūlijs, 44/85, 77/85, 294/85 un 295/85 Hochbaum un Rawes/Komisija, 22. punkts; 1990. gada 7. februāris, C‑343/87 Culin/Komisija, 27. un 28. punkts.

Pirmās instances tiesa: 2004. gada 9. novembris, T‑116/03 Montalto/Padome, 127. punkts; 2006. gada 6. jūnijs, T‑10/02 Girardot/Komisija, 131. punkts.

Civildienesta tiesa: 2008. gada 8. maijs, F‑6/07 Suvikas/Padome, 151. punkts.