LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 245/30

Prasība, kas celta 2015. gada 14. aprīlī – Icap u.c./Komisija

(Lieta T-180/15)

(2015/C 245/37)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāji: Icap plc (Londona, Apvienotā Karaliste), Icap Management Services Ltd (Londona) un Icap New Zealand Ltd (Velingtona, Jaunzēlande) (pārstāvji – C. Riis-Madsen un S. Frank, lawyers)

Atbildētāja: Eiropas Komisija

Prasītāju prasījumi:

— pilnībā vai daļēji atcelt Komisijas 2015. gada 4. februāra Lēmumu C(2015) 432 final lietā AT.39861 – Jēnas procentu likmju atvasinātie instrumenti;

— pakārtoti, atcelt vai samazināt uzliktā naudas soda apmēru;

— katrā ziņā piespriest atbildētājai samaksāt prasītāju tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo tiesvedību;

— veikt visus citus pasākumus, ko šī Tiesa uzskata par atbilstošiem.

Pamati un galvenie argumenti

Prasības pamatošanai prasītāji izvirza sešus pamatus.

1. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, atzīstot, ka bankas īstenoja darbības, ar ko tika ierobežots un/vai izkropļots konkurences “priekšmets”.

2. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka atbildētāja ir pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, atzīstot, ka prasītāju sadarbība, atvieglojot banku darbības, veidoja konkurences tiesību pārkāpumu LESD 101. panta izpratnē. — Prasītāji uzskata, ka LESD 101. pants neattiecas uz tāda līdzdalībnieka darbību, kas nepiedalās nolīgumā, kurš ierobežo/izkropļo konkurenci. Katrā ziņā Komisijas veiktā pārbaude bija nepareiza un tā attiecas uz pārāk plašu darbību spektru, kas nav pietiekami cieši saistīts ar prettiesisko rīcību. Prasītāju rīcība neietilpst atbildētājas veiktajā pārbaudē par sadarbību. Prasītāji īpaši norāda, ka secinājums, ka prasītāji atviegloja informācijas apmaiņu banku starpā, ir faktiski nepamatots un ka atbildētāja nav minējusi nevienu gadījumu, kad prasītāji būtu atvieglojuši šādu apmaiņu. Prasītāji uzskata, ka tas pats attiecas uz darījumu saskaņošanas izpēti. Attiecībā uz manipulācijām ar paziņojumiem par jēnas LIBOR, Komisija esot atzinusi, ka tikai viena no abām bankām zināja par ICAP dalību. Tādējādi, kā apgalvo prasītāji, ICAP nebija nekādas līdzdalībnieka lomas, ciktāl runa ir par banku rīcību. Turklāt, runājot par minētajiem pārkāpumiem, prettiesiskā rīcība tika sākta ilgu laiku pirms ICAP esot sākusi sadarbību.

3. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, nosakot prasītāju iespējamās dalības pārkāpumos ilgumu. — Prasītāji norāda, ka bankas bija tirdzniecības puses darījumos ar jēnas procentu likmju atvasinātajiem instrumentiem un tādēļ tām bija zināmas otras puses tirdzniecības pozīcijas un intereses. Tādējādi pierādījumi, ko Komisija bija sniegusi, lai pamatotu argumentu, ka ICAP zināja par divpusēju pārkāpumu, esot nekonsekventi, neskaidri un maldinoši. Turklāt, kā apgalvo prasītāji, Komisijas pieejā tiek pieņemts, ka prasītāji zināja [par banku pārkāpumiem] un rīkojās līdz pat banku divpusējā pārkāpuma beigām, nesniedzot nekādus pierādījumus par to, ka prasītāji ilgstoši zināja par banku pārkāpumiem.

4. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu un labas pārvaldības principu. — Prasītāji uzskata, ka Komisija īstenoja jaukta tipa izlīguma procedūru, kurā ar 2013. gada decembrī pieņemto izlīguma lēmumu bija iesaistīta ICAP, plaši aprakstot tās kā sadarbības partnera lomu. Turpmāk Komisija vairs nevarēja izlikties, ka tā nekādā veidā nav iesaistīta ICAP lietas izskatīšanā.

5. Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, vienlīdzīgas attieksmes principu, samērīguma principu un tiesiskās noteiktības principu. — Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu, nosakot naudas sodus, kas pārsniedz vienkāršus nominālos naudas sodus. Tas veidojot arī atkāpšanos no tās lēmumu pieņemšanas prakses. Turklāt, kā apgalvo prasītāji, Komisija ir pārkāpusi savas Pamatnostādnes naudas sodu aprēķināšanai, atsakoties izmantot prasītāja pārdošanas vērtību kā pamatu naudas soda noteikšanai, pienācīgi nenorādot savu naudas sodu aprēķināšanas metodi un nepamatojot šīs atkāpes no savas iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses. Turklāt prasītāji uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, pret prasītājiem attiecoties citādāk nekā pret citiem brokeriem, kas tika vainoti par sadarbību līdzīgos apstākļos un par tādu pašu pārkāpumu. Komisija arī esot attiekusies pret prasītājiem kā pret bankām, kas izdarīja pārkāpumu, lai gan prasītāji tika vainoti tikai par sadarbību. Prasītāji apgalvo, ka tā rezultātā uzliktie naudas sodi ir pilnībā nesamērīgi, un tādējādi Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu.