VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2011. gada 5. oktobrī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Līdzdalība pārkāpumā – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma – Vienlīdzīga attieksme – Neierobežota kompetence

Lieta T‑11/06

Romana Tabacchi Srl, agrāk – Romana Tabacchi SpA, Roma (Itālija), ko pārstāv M. Siragusa un G. C. Rizza, advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja É. Gippini Fournier un F. Amato, pēc tam – É. Gippini Fournier un V. Di Bucci un visbeidzot – É. Gippini Fournier un L. Malferrari, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību, pirmkārt, daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 20. oktobra Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) un, otrkārt, par prasību samazināt prasītājai noteikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši E. Kremona [E. Cremona] (referente) un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 1. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Prasītāja, Romana Tabacchi Srl, ir pašlaik likvidācijas procesā esoša Itālijas sabiedrība, kuras pamatdarbība ir jēltabakas pirmapstrāde. Šīs lietas faktu norises laikā vienīgie prasītājas akcionāri bija laulātie B., kuriem abiem kopā piederēja – un arī vēl šodien pieder – visas akcijas.

1. Administratīvais process

2 2002. gada 15. janvārī Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par [EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam nosūtīja informācijas pieprasījumus par Itālijas jēltabakas tirgu Itālijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju profesionālajām apvienībām, proti, attiecīgi Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība) un Unione italiana tabacco (Unitab, Itālijas Tabakas savienība).

3 2002. gada 19. februārī Komisija saņēma Deltafina SpA, Itālijas pārstrādātāja, kas bija APTI loceklis, pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”). Komisija saskaņā ar šī paziņojuma 15. punktu 2002. gada 6. martā piešķīra Deltafina nosacītu atbrīvojumu.

4 2002. gada 4. aprīlī Komisija saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 8. punktu un, pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma 20.–27. punktu no Dimon Italia Srl (Dimon Inc. meitassabiedrība, kas kļuvusi par Mindo Srl), kā arī pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar tiem pašiem punktiem no Transcatab SpA (Standard Commercial Corp., turpmāk tekstā – “SCC”, meitassabiedrība).

5 2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes Dimon Italia un Transcatab, kā arī Trestina Azienda Tabacchi SpA un prasītājas telpās.

6 2002. gada 8. oktobrī Komisija informēja Dimon Italia un Transcatab, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesnieguši pierādījumus par pārkāpumu paziņojuma par sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot naudas soda, kas tiem attiecīgi tiktu noteikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem, samazinājumu.

7 Komisija 2004. gada 25. februārī pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kuru tā nosūtīja desmit uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, tostarp Deltafina, Dimon Italia, Transcatab un prasītājai (turpmāk tekstā – “pārstrādātāji”), kā arī atsevišķu pārstrādātāju mātessabiedrībām, tostarp Universal Corp., Dimon un SCC. Paziņojuma par iebildumiem adresātiem bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem CD‑ROM kopijas veidā, ko Komisija bija tiem nosūtījusi, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Uzklausīšana notika 2004. gada 22. jūnijā.

8 Pēc tam, kad 2004. gada 21. decembrī tika pieņemts 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājums, 2005. gada 1. martā notika otra uzklausīšana.

9 Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas galīgo ziņojumu, 2005. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums publicēts 2006. gada 13. februāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 45. lpp.).

2. Apstrīdētais lēmums

10 Apstrīdētais lēmums attiecas, pirmkārt, uz horizontālu aizliegtu vienošanos, kuru pārstrādātāji īstenoja Itālijas jēltabakas tirgū (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).

11 Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka minētās aizliegtās vienošanās ietvaros laikā no 1995. gada līdz 2002. gada sākumam pārstrādātāji bija noteikuši tirdzniecības nosacījumus jēltabakas pirkšanai Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu no ražotājiem, gan iepirkšanu no “trešiem fasētājiem”, tostarp nosakot cenu un sadalot tirgu (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).

12 Otrkārt, apstrīdētais lēmums attiecas uz diviem citiem pārkāpumiem, nošķirtiem no pārstrādātāju īstenotās aizliegtās vienošanās, kas notikuši laikā no 1999. gada sākuma līdz 2001. gada beigām un kuru rezultātā APTI noteica līgumcenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar Unitab, un Unitab noteica cenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu minētos nolīgumus ar APTI.

13 Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pārstrādātāju veiktās darbības ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts pārkāpums (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērumu).

14 Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā atbildību par aizliegto vienošanos tā attiecināja uz pārstrādātājiem, kā arī uz Universal, Deltafina mātessabiedrību, un Alliance One International Inc. (turpmāk tekstā – “Alliance One”) kā sabiedrību, kas izveidojusies, apvienojoties Dimon un SCC. Tā apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktā tāpat konstatēja, ka APTI un Unitab bija pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, pieņemot lēmumus par cenu noteikšanu, par ko tās risināja darījumu sarunas savu biedru vārdā, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus.

15 Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija noteica naudas sodus iepriekš 14. punktā minētajiem uzņēmumiem, kā arī APTI un Unitab (skat. tālāk 42. punktu).

16 Apstrīdētā lēmuma 356.–404. apsvērumā Komisija noteica naudas sodus, kas uzliekami lēmuma adresātiem.

17 Naudas sodu summas Komisija noteica, pamatojoties uz attiecīgo pārkāpumu smagumu un ilgumu, kas ir divi kritēriji, kuri tieši minēti Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktā un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 356. un 357. apsvērums).

Naudas sodu sākumsummas noteikšana

Pārkāpuma smagums

18 Attiecībā uz konkrētā pārkāpuma smagumu Komisija atgādināja, ka, lai vērtētu šo faktoru, tai bija jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmērs (apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).

19 Komisija norādīja, ka Itālijas saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības produkcijas, uz kuru attiecas kvotas, kas 2001. gadā, proti, pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā, bija EUR 67,338 miljoni (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).

20 Attiecībā uz pārkāpuma raksturu Komisija konstatēja, ka tas ir sevišķi smags pārkāpums, jo tas ietvēra jēltabakas šķirņu iepirkuma cenu noteikšanu Itālijā un iepirkto daudzumu sadali. Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma daļu par konkurences ierobežojuma analīzi (272. un nākamie apsvērumi), piebilda, ka aizliegta vienošanās iepirkuma jomā var kropļojoši ietekmēt ražotāju vēlēšanos radīt produktivitāti, kā arī ierobežot konkurenci starp pārstrādātājiem pakārtotos tirgos. Tāpat tā apstiprināja, ka tas jo īpaši attiecināms uz tādiem gadījumiem kā šajā lietā, kur aizliegtajā vienošanās iesaistītais produkts, šajā gadījumā – jēltabaka, ir būtiska “izejviela” pakārtotā ražošanas procesa dalībniekiem, proti, tabakas pirmapstrādē un pārstrādātās tabakas tirdzniecībā (apstrīdētā lēmuma 367. un 368. apsvērums).

21 Apstrīdētā lēmuma 369. apsvērumā Komisija apstiprināja iepriekš minētos apsvērumus, ka pārstrādātāju īstenotais pārkāpums ir jākvalificē kā sevišķi smags.

Atšķirīga attieksme

22 Apstrīdētā lēmuma 370.–376. apsvērumā Komisija vērtēja jautājumu par “konkrēto nozīmi” un par “preventīvo iedarbību”. Šajā ziņā tā norādīja, ka, nosakot naudas soda summu, ir jāņem vērā “katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tā prettiesiskās rīcības iespējamās sekas” (apstrīdētā lēmuma 370. apsvērums).

23 Tādējādi Komisija uzskatīja, ka naudas sodi ir jānosaka atkarībā no katra attiecīgā dalībnieka pozīcijas tirgū (apstrīdētā lēmuma 371. apsvērums).

24 Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz Deltafina naudas soda sākumsummai ir jābūt visaugstākajai, jo tā izrādījās esam vislielākais iepircējs, tās tirgus daļai 2001. gadā esot aptuveni 25 % (apstrīdētā lēmuma 372. apsvērums).

25 Ievērojot, ka tām 2001. gadā piederēja mazākas attiecīgā tirgus daļas, aptuveni 9–11 %, Komisija uzskatīja, ka Transcatab, Dimon Italia un Romana Tabacchi “ir jāpārgrupē” un ka attiecībā uz tām naudas soda sākumsummai ir jābūt mazākai (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums).

26 Komisija tomēr uzskatīja, ka sākumsummai, kas atspoguļo vienīgi pozīciju tirgū, nebūtu pietiekami preventīva iedarbība attiecībā uz Deltafina, Dimon Italia (Mindo) un Transcatab, jo, neraugoties uz to relatīvi ierobežoto apgrozījumu, katra no tām piederēja vai – Mindo gadījumā – bija piederējusi multinacionālām uzņēmumu grupām, kas apveltītas ar ievērojamu ekonomisko un finanšu varu un kas bija galvenie pasaules tabakas tirgus dalībnieki un darbojās dažādos līmeņos tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).

27 Līdz ar to, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, Komisija uzskatīja, ka sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz Deltafina, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – proti, palielinājums par 50 % – un sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz Dimon Italia (Mindo) un Transcatab, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,25 – proti, palielinājums par 25 % (apstrīdētā lēmuma 375. apsvērums).

28 Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija noteica šādas naudas sodu sākumsummas:

– Deltafina: EUR 37,5 miljoni;

– Transcatab: EUR 12,5 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo): EUR 12,5 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 10 miljoni.

Naudas sodu pamatsummas noteikšana

29 Apstrīdētā lēmuma 377. un 378. apsvērumā Komisija vērtēja jautājumu par pārkāpuma ilgumu.

30 Tā uzskatīja, ka pārstrādātāji aizliegto vienošanos bija sākuši īstenot 1995. gada 29. septembrī un saskaņā ar to paziņojumiem bija to pārtraukuši 2002. gada 19. februārī. Konkrētāk, attiecībā uz prasītāju Komisija skaidroja, ka tā bija pievienojusies aizliegtajai vienošanās 1997. gada oktobrī un savu līdzdalību tajā pārtrauca laikā no 1999. gada 5. novembra līdz 2001. gada 29. maijam, lai no jauna tai pievienotos laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim. Tā kā prasītājas pārkāpums ilga tikai divus gadus un astoņus mēnešus, Komisija uzskatīja, ka tai ir jāpiemēro naudas soda sākumsummas palielinājums par 25 %, lai gan citiem pārstrādātājiem noteikto naudas sodu sākumsummām tika piemērots palielinājums par 60 %.

31 Apstrīdētā lēmuma adresātiem uzlikto naudas sodu pamatsummas tādējādi bija noteiktas šādi:

– Deltafina: EUR 60 miljoni;

– Transcatab: EUR 20 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo): EUR 20 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 12,5 miljoni.

Atbildību mīkstinoši apstākļi

32 Apstrīdētā lēmuma 380.–398. apsvērumā Komisija vērtēja, vai ir jāņem vērā atbildību mīkstinoši apstākļi.

33 Attiecībā uz prasītāju apstrīdētā lēmuma 380. apsvērumā Komisija precizēja, ka tā “nav piedalījusies atsevišķās aizliegtās vienošanās darbībās (proti, galvenokārt tajās, kas saistītas ar tiešu iepirkšanu no ražotājiem, no kuriem tā sāka iepirkt ierobežotus daudzumus tikai 2000. gadā)”. Turklāt tā uzskatīja, ka 1997. gadā, kad prasītāja kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci, tās tirgus daļa bija neliela. Visbeidzot Komisija precizēja, ka “prasītājas rīcība bieži nonāca pretrunā ar aizliegtās vienošanās mērķi – tādā mērā, ka citi dalībnieki bija spiesti kopīgi apspriest savu reakciju, lai rastu risinājumu attiecībā uz šādu rīcību”.

34 Ņemot vērā šos apstākļus, Komisija lēma par 30 % samazināt prasītājai uzliktā naudas soda pamatsummu.

35 Attiecībā uz Dimon Italia un Transcatab Komisija noraidīja visus to argumentus, kas vērsti uz atbildību mīkstinošu apstākļu atzīšanu attiecībā uz šiem [uzņēmumiem] (apstrīdētā lēmuma 381.–384. apsvērums).

36 Visbeidzot Komisija ņēma vērā Deltafina īpašo situāciju un secināja, ka tai ir jāsamazina naudas soda summa par 50 %, pateicoties uzņēmuma sniegtajai sadarbībai (apstrīdētā lēmuma 385.–398. apsvērums).

37 Pēc atbildību mīkstinošu apstākļu piemērošanas Komisija noteica šādas naudas sodu summas (apstrīdētā lēmuma 399. apsvērums):

– Deltafina: EUR 30 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo): EUR 20 miljoni;

– Transcatab: EUR 20 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 8,75 miljoni.

Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā naudas soda maksimālā robeža

38 Apstrīdētā lēmuma 400.–404. apsvērumā Komisija vērtēja, vai nav jāgroza pamatsummas, kas aprēķinātas dažādiem lēmuma adresātiem, lai tās nepārsniegtu 10 % no apgrozījuma, kā paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.

39 Šajā ziņā tā norādīja, ka prasītājai noteiktā naudas soda summa nedrīkst pārsniegt EUR 2,05 miljonus un ka nav jāsamazina pārējie naudas sodi atbilstoši minētajai normai (apstrīdētā lēmuma 402. un 403. apsvērums).

Paziņojuma par sadarbību piemērošana

40 Apstrīdētā lēmuma 405.–500. apsvērumā Komisija ir lēmusi par paziņojuma par sadarbību piemērošanu.

41 Pēc tam, kad Komisija bija konstatējusi, ka Dimon Italia un Transcatab bija izpildījušas nosacījumus, kas tām bija izvirzīti saskaņā ar to pieteikumu par naudas soda samazinājumu, Komisija no iesniegto pierādījumu vērtējuma un to sadarbības procesā secināja, ka tām piemērojams visaugstākais samazinājuma līmenis, kas tām paredzēts pēc to pieteikuma par samazinājumu iesniegšanas norādīto kategoriju ietvaros, proti, attiecīgi 50 % un 30 % (apstrīdētā lēmuma 492.–499. apsvērums). Savukārt Deltafina netika piešķirta nekāda imunitāte vai naudas soda samazinājums.

Naudas sodu galīgā summa

42 Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija apstrīdētā lēmuma 2. pantā noteica šādas naudas sodu summas, kuras uzliekamas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti:

– Deltafina un Universal solidāri: EUR 30 miljoni;

– Dimon Italia (Mindo) un Alliance One: EUR 10 miljoni, Alliance One esot atbildīgai par visu summu un Mindo esot solidāri atbildīgai tikai par EUR 3,99 miljoniem;

– Transcatab un Alliance One solidāri: EUR 14 miljoni;

– Romana Tabacchi: EUR 2,05 miljoni;

– APTI: EUR 1000;

– Unitab: EUR 1000.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

43 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 19. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.

44 Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts tajā pašā dienā (lieta T‑11/06 R), prasītāja, pamatojoties uz EKL 242. pantu un Vispārējās tiesas Reglamenta 104. pantu, iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai panāktu, ka, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma izpilde tiek apturēta un, otrkārt, prasītāja tiek atbrīvota no pienākuma iesniegt bankas garantiju naudas soda samaksai kā nosacījumu, lai netiktu veikta tūlītēja piedziņa.

45 Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 13. jūlija rīkojumu lietā T‑11/06 R Romana Tabacchi/Komisija (Krājums, II‑2491. lpp.) prasītājas pienākums iesniegt par labu Komisijai bankas garantiju, lai novērstu naudas soda, kas tai bija uzlikts ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu, tūlītēju piedziņu, ar zināmiem nosacījumiem tika apturēts un lēmums par tiesāšanās izdevumiem atlikts.

46 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja šo lūgumu noteiktajā termiņā.

47 Tiesas sēdē, kas notika 2010. gada 1. decembrī, tika uzklausīti lietas dalībnieku paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.

48 Ar 2010. gada 7. un 10. decembra vēstulēm attiecīgi prasītāja un Komisija atbildēja uz tiesas sēdē noteikto Vispārējās tiesas procesa organizatorisko pasākumu un iesniedza dokumentus.

49 2011. gada 19. janvārī Komisija pēc Vispārējās tiesas pieprasījuma iesniedza citus dokumentus.

50 2011. gada 8. februārī prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šiem dokumentiem.

51 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu attiecībā uz daļu, kas saistīta ar prasītājai uzliktā naudas soda aprēķinu;

– būtiski samazināt prasītājai uzliktā naudas soda apmēru;

– veikt visus citus pasākumus, tostarp izmeklēšanas pasākumus, ko Vispārējā tiesa varētu uzskatīt par nepieciešamiem;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

52 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

53 Prasības pamatojumam prasītāja izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar izmeklēšanas neveikšanu, pamatojuma neesamību vai tā neloģiskumu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpumu, ciktāl Komisija, aprēķinot naudas soda sākumsummu, nav ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu neesamību. Otrais pamats ir saistīts ar to, ka pamatojums ir neloģisks un ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips naudas soda sākumsummas gradācijā, lai tā būtu samērīga ar specifisko prasītājas nozīmīgumu. Trešais pamats ir saistīts ar pamatojuma neesamību un izmeklēšanas neveikšanu, kā arī ar pierādīšanas pienākuma pārkāpumu attiecībā uz konstatējumu par prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu. Ceturtais pamats ir saistīts ar nepietiekamu naudas soda summas samazinājumu atbilstoši prasītājas “traucējošajai” lomai un to, ka nav ņemti vērā citi atbildību mīkstinoši apstākļi. Piektais pamats ir saistīts ar to, ka naudas sods ir netaisnīgs un nesamērīgs, ņemot vērā prasītājas īpašuma struktūru un reālo maksātspēju konkrētos sociālajos apstākļos.

54 Vispārējā tiesa vispirms izskatīs pirmo pamatu, pēc tam trešo pamatu un, visbeidzot, otro, ceturto un piekto pamatu.

1. Par lūgumu sniegt pierādījumus, izmantojot liecinieku liecības

55 Attiecībā uz to paziņojumu novērtējumu, kurus prasītāja ir pievienojusi prasības pieteikumam kā pierādījumus, vispirms ir jānorāda, ka Reglaments neliedz lietas dalībniekiem iesniegt šādus paziņojumus. Tomēr to novērtēšana paliek Vispārējās tiesas ziņā, kura, ja šajos paziņojumos minētie apstākļi ir izšķiroši lietas iznākumam, var pasākuma organizatorisko pasākumu veidā noteikt dokumenta autora kā liecinieka uzklausīšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05 BASF un UCB/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 97. punkts). Tomēr šajā lietā, ņemot vērā lietas dalībnieku dokumentus, lietā iesniegtos materiālus un tiesas sēdes rezultātus, Vispārējā tiesa uzskata, ka tā ir pietiekami informēta, lai izspriestu šo lietu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 80. punkts).

56 Tādēļ prasītājas iesniegtais pieteikums par pierādījumu savākšanas pasākuma noteikšanu tiek noraidīts.

2. Par pirmo pamatu, kas saistīts ar izmeklēšanas neveikšanu, pamatojuma neesamību vai tā neloģiskumu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu neesamību

Lietas dalībnieku argumenti

57 Ar pirmo pamatu prasītāja vispirms apgalvo, ka, lai aprēķinātu tai noteiktā naudas soda sākumsummu, Komisijai esot bijis jāņem vērā aizliegtās vienošanās “konkrētās ietekmes uz tirgu neesamība”. Konkrētāk, Komisija neesot izdarījusi secinājumus, pirmkārt, no apstrīdētajā lēmumā sniegtajiem konstatējumiem (apstrīdētā lēmuma 97. un 98. apsvērums), saskaņā ar kuriem ražotājiem par jēltabaku maksātās cenas Itālijā esot pieaugušas daudz vairāk nekā vidēji Kopienā, un, otrkārt, no tā, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki, kas kontrolēja ne vairāk kā 55 % tirgus, neizbēgami tiktu pakļauti intensīvam konkurences spiedienam no to pārstrādātāju puses, kuri nepiedalījās aizliegtajā vienošanās.

58 Prasītāja uzskata, ka, aprēķinot naudas sodu, Komisijai atbilstoši savai lēmumu pieņemšanas praksei, kas ir apstiprināta judikatūrā, būtu pienākums nošķirt aizliegtās vienošanās, kurām ir būtiska konkrētā ietekme, no tām, kas nerada sekas vai kuru radītās sekas ir ierobežotas. Tādējādi Komisijai, kad tā nosaka aizliegtās vienošanās smagumu, lai fiksētu naudas sodu sākumsummu, esot “pozitīvs pienākums” vērtēt tās faktisko ietekmi uz tirgu. Pienākums ņemt vērā “[pārkāpuma] konkrēto ietekmi uz tirgu gadījumos, kad to ir iespējams noteikt”, skaidri izrietot no Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), no kurām Komisija nevarot atkāpties.

59 It īpaši, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai kā atskaites punkts būtu jāpieņem konkurence, kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis. Tādējādi, pirmkārt, aizliegto vienošanos gadījumā par cenām esot jākonstatē, ka šādi nolīgumi faktiski iesaistītajiem uzņēmumiem ir atļāvuši sasniegt augstāku tirdzniecības cenas līmeni, nekā tas būtu pastāvējis, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Otrkārt, Komisijai savā novērtējumā esot jāņem vērā visi objektīvie apstākļi attiecīgajā tirgū, ievērojot ekonomisko kontekstu. Turklāt novērtēt aizliegtās vienošanās ietekmi uz cenām nekādā ziņā neesot neiespējams un Komisija spējot veikt šādu analīzi, kā to apstiprinot tās lēmumu pieņemšanas prakse apvienošanos kontroles jomā.

60 Prasītāja uzskata, ka shematiska un mehāniska naudas sodu aprēķināšanas koncepcija, kurā nav ņemta vērā pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu, ir pretrunā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principiem. Pirmā principa ievērošana nozīmējot, ka Komisijai būtu jānošķir naudas sodi atkarībā no aizliegtās vienošanās gadījumu konkrētās ietekmes uz tirgu, piemērojot sodu katrā gadījumā atsevišķi. Otrā principa ievērošana nozīmējot, ka naudas soda aprēķināšana ir jāveic tādējādi, lai tas būtu taisnīgi un pamatoti saistīts ar prettiesiskās rīcības faktisko ietekmi un īpaši ar klientiem un gala patērētājiem nodarīto kaitējumu, kas šajā lietā neesot ticis izdarīts. Šāda kaitējuma līmenis esot pirmais nošķirošais kritērijs aizliegtu vienošanos gadījumos. Naudas sodam, kas uzlikts par aizliegtu vienošanos, kuras reālā ietekme uz tirgu nav nozīmīga un nenodara kaitējumu uzņēmumu, kuri tajā piedalās, klientiem un patērētājiem, būtu jāatbilst naudas sodu amplitūdas zemākajai pakāpei, tostarp attiecībā uz “sevišķi smagiem” pārkāpumiem.

61 Turklāt prasītāja apstrīd Komisijas argumentu, ka summa EUR 20 miljonu apmērā, kas minēta Pamatnostādņu 1.A punktā, esot minimālā soda pamatsumma, kas principā piemērojama uzņēmumam, kuram ir visnozīmīgākā pozīcija tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums, nevis piemērojama visiem uzņēmumiem, kas piedalās aizliegtajā vienošanās. Turklāt lietā, kurā tika pieņemts 2004. gada 20. oktobra Lēmums C(2004) 4030, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) un kurā saskatāmas acīmredzamas analoģijas ar lietu, kas ir šīs prasības pamatā, Komisija esot atkāpusies no minimālās summas EUR 20 miljoni.

62 Tāpat formālajam raksturojumam, kas pamatojas uz atšķirību “smags/sevišķi smags”, neesot tādas nozīmes, kādu Komisija tam piedēvē, jo prasītājas izvirzīto iebildumu priekšmets ir Komisijas veiktā aprēķina galarezultāts, ievērojot Pamatnostādnes. Turklāt no judikatūras izrietot, ka, ja ietekme uz tirgu ir ierobežota, aizliegta vienošanās par cenām var tikt kvalificēta drīzāk kā “smags”, nevis “sevišķi smags” pārkāpums. Visbeidzot, lai atbilstoši ņemtu vērā pārkāpuma ierobežoto ietekmi uz tirgu, Komisija tāpat varētu samazināt summu, kas noteikta saskaņā ar pārkāpuma smagumu, līdz minimālajai summai, kuru parasti izmanto “sevišķi smaga” pārkāpuma gadījumā.

63 Kopumā, tā kā nav pierādījumu par aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu, prasītājai uzliktā naudas soda sākumsumma būtu jānosaka līmenī, kas atbilst aizliegtām vienošanām piemērojamo naudas sodu amplitūdas zemākajai pakāpei.

64 Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.

Vispārējās tiesas vērtējums

65 Ar pirmo pamatu prasītāja izvirza vairākus iebildumus, no kuriem visos tiek apšaubīts, ka Komisija, nosakot naudas soda sākumsummu, ir ņēmusi vērā apstākli, ka aizliegtajai vienošanās neesot bijusi konkrēta ietekme uz tirgu.

66 Šajā ziņā, pirms tiek izskatīti prasītājas izvirzītie iebildumi, Vispārējā tiesa uzskata, ka ir jāatgādina vispārīgie principi, kas regulē naudas sodu apmēra noteikšanu tādu aizliegtu vienošanos gadījumā, kas ir pretrunā EKL 81. pantam, it īpaši – pārkāpuma smaguma novērtēšanu.

Vispārīgi apsvērumi

67 EKL 81. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā par nesaderīgiem ar kopējo tirgu ir tieši atzīti nolīgumi un saskaņotas darbības, ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus vai ierobežo vai kontrolē ražošanu vai noieta tirgu. Ja runa ir par horizontālu aizliegtu vienošanos, šāda veida pārkāpumi judikatūrā tiek kvalificēti kā “sevišķi smagi”, jo tie tieši ietekmē būtiskus konkurences parametrus attiecīgajā tirgū (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94 Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 675. punkts), vai kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 109. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94 BPB de Eendracht/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 303. punkts).

68 Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, nosakot uzliekamā naudas soda apmēru par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.

69 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo iedarbību, un nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 241. punkts; 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑534/07 P Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 54. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 91. punkts).

70 Lai nodrošinātu savu lēmumu, kuros nosaka naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, pārredzamību un objektivitāti, Komisija pieņēma Pamatnostādnes (Pamatnostādņu pirmā daļa).

71 Pamatnostādnes ir instruments, kas paredzēts, lai, ievērojot augstāka ranga tiesības, precizētu kritērijus, kurus Komisija ir paredzējusi piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību naudas sodu noteikšanā, kas tai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Kaut arī Pamatnostādnes nav lēmuma, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, juridiskais pamats, jo šis lēmums ir pamatots ar Regulu Nr. 1/2003, tās tomēr vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija ir apņēmusies izmantot, lai noteiktu to naudas sodu apmēru, kuri uzlikti ar minēto lēmumu, un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (iepriekš 69. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 209.–213. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 219. un 223. punkts).

72 Tādējādi, kaut arī Pamatnostādnes nevarētu tikt kvalificētas par tiesību normām, kuras visos gadījumos administrācijai būtu jāievēro, tās tomēr ietver indikatīvus rīcības noteikumus ievērojamajai praksei, no kā administrācija nevar atkāpties konkrētā gadījumā, nesniedzot pamatojumus (šajā ziņā skat. iepriekš 69. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 209.un 210. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts).

73 No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana tomēr nav pretrunā Komisijas būtiskas rīcības brīvības pakāpes saglabāšanai (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00 Mannesmannröhren-Werke/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 246., 274. un 275. punkts). Tas, ka Komisija Pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju jautājumā par pārkāpuma smaguma vērtējumu, neliedz tai pārkāpuma smagumu vērtēt vispārīgi atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem, tostarp apstākļiem, kas Pamatnostādnēs nav minēti tieši (iepriekš 71. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 237. punkts).

74 Saskaņā ar Pamatnostādnēs paredzēto metodi, aprēķinot attiecīgajiem uzņēmumiem piemērojamā naudas soda apmēru, par sākumpunktu Komisija izmanto summu, kura ir noteikta, pamatojoties uz pārkāpumam “raksturīgo” smagumu. Pārkāpuma smaguma noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to var novērtēt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs (Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa).

75 Šajā ziņā pārkāpumi ir iedalīti trijās kategorijās, t.i., “sīkāki pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1000 līdz 1 miljonam, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1 miljona līdz EUR 20 miljoniem, un “sevišķi smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs pārsniedz EUR 20 miljonus (Pamatnostādņu 1.A punkta otrā daļa, no pirmā līdz trešajam ievilkumam). Kas attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, Komisija precizē, ka runa būtībā ir par horizontāliem ierobežojumiem, piemēram, “cenu karteļiem” un tirgus sadales kvotām vai citādu praksi, kas apdraud iekšējā tirgus pienācīgu darbību, piemēram, valstu tirgu sadale un izteikti ļaunprātīga dominējošā stāvokļa izmantošana, ko izdara uzņēmumi, kuriem ir kvazimonopols (Pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešais ievilkums).

76 Turklāt jānorāda, ka visi trīs iepriekš 74. punktā minētie pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi, veicot visaptverošu vērtējumu. Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši, lai raksturotu “sevišķi smagus” pārkāpumus (iepriekš 69. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 101. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑456/05 un T‑457/05 Gütermann un Zwicky/Komisija, Krājums, II‑1443. lpp., 137. punkts).

77 Savukārt nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus apmērs nav kritēriji, kas nepieciešami, lai pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz cenu noteikšanu. Lai arī abi šie kritēriji ir vērā ņemami apstākļi pārkāpuma smaguma noteikšanā, tie ir tikai daži no daudzajiem kritērijiem, lai veiktu smaguma visaptverošu vērtējumu (šajā ziņā skat. iepriekš 69. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija 74. un 81. punkts; iepriekš 71. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija 240. un 311. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04 Carbone-Lorraine/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 91. punkts).

78 Tādējādi saskaņā ar šobrīd jau iedibināto judikatūru no Pamatnostādnēm izriet, ka horizontālas aizliegtās vienošanās, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu, kā tas ir šajā lietā, var kvalificēt kā “sevišķi smagus” pārkāpumus tikai to rakstura dēļ, nepastāvot nepieciešamībai, lai Komisija pierādītu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu (iepriekš 69. punktā minētais spriedums lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 75. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02 Brasserie nationale u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts).

79 Šo secinājumu apstiprina tas, ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir tieši minēta ietekme uz tirgu, sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība, kas ir saistīta ar konkrēto ietekmi uz tirgu (iepriekš 76. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Gütermann un Zwicky/Komisija, 137. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 78. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Brasserie nationale u.c./Komisija, 178. punkts).

80 Tādējādi dažādie prasītājas izvirzītie iebildumi ir jāanalizē, ievērojot minētos judikatūras principus.

Par to, ka naudas soda noteikšanā nav ņemta vērā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu

81 Prasītāja vispirms pārmet Komisijai, ka naudas soda sākumsummas aprēķinā tā nav ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu neesamību.

82 Tomēr vispirms ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka dažādiem adresātiem uzliktā naudas soda apmēru Komisija noteica, pamatojoties uz vispārēju metodiku, kas tai piemērojama saskaņā ar Pamatnostādnēm, pat ja minētajā lēmumā tā uz tām skaidri nav norādījusi.

83 It īpaši attiecībā uz konkrētā pārkāpuma raksturu ir jākonstatē, ka starp pārstrādātājiem noslēgtās aizliegtās vienošanās mērķis bija tieši pārstrādātāju maksājamās cenas par jēltabaku kopīga noteikšana, kā arī piegādātāju un jēltabakas daudzumu sadale. Šādas darbības atbilstoši Pamatnostādnēm veido “cenu karteļa” veida horizontālos ierobežojumus un tādējādi “sevišķi smagus” pārkāpumus pēc to rakstura. Kā ir atgādināts iepriekš 67. punktā, šāda veida aizliegtās vienošanās judikatūrā tiek kvalificētas kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi vai kā sevišķi smagi pārkāpumi, jo tie tieši ietekmē būtiskus konkurences parametrus attiecīgajā tirgū.

84 No tā izriet, ka šajā lietā Komisija, nepieļaujot kļūdu, varēja kvalificēt aizliegto vienošanos kā sevišķi smagu pārkāpumu, pamatojoties uz aizliegtās vienošanās raksturu, turklāt neatkarīgi no konkrētās ietekmes uz tirgu (skat. iepriekš 76. un 77. punktā minēto judikatūru un it īpaši iepriekš 69. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Groupe Bank u.c./Komisija, 103. punkts).

85 Tomēr tiesas sēdē prasītāja, pretēji savos procesuālajos rakstos apgalvotajam, apstiprināja, ka tā neapstrīd, ka pārkāpums ir kvalificēts kā sevišķi smags. Tādējādi tā šādi precizēja sava iebilduma apmēru. Būtībā tā apgalvoja, ka Pamatnostādnēs par sevišķi smagiem pārkāpumiem paredzētais slieksnis EUR 20 miljonu apmērā attiecas uz kopējo soda apmēru attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās. Tā kā šajā lietā Komisija kopējo sākumsummu noteica EUR 55 miljonu apmērā attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījās aizliegtajā vienošanās, tā esot pārsniegusi minēto slieksni. Tādējādi Komisijai esot bijusi jāņem vērā pārkāpuma ietekmes uz tirgu neesamība un jāpamato iemesls, kādēļ tā pārsniedza šo slieksni.

86 Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītājas arguments pamatojas uz kļūdainu pieņēmumu. No judikatūras izriet, ka minimālā sākumsumma EUR 20 miljonu apmērā, kas noteikta Pamatnostādnēs par sevišķi smagiem pārkāpumiem, attiecas uz vienu uzņēmumu, nevis uz visiem uzņēmumiem, kas izdarījuši pārkāpumu (šajā ziņā skat. iepriekš 69. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 306. un 311. punkts; iepriekš 69. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 81. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04 Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 187. punkts, kā arī 2009. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑13/03 Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 44. punkts).

87 Turklāt secinājumu, ka Pamatnostādnēs minētie “piemērojamie naudas sodi” attiecas uz vienam uzņēmuma piemērojamo naudas sodu, nevis uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās, piemērojamu naudas sodu summu, apstiprina Pamatnostādņu teksta sistemātiska interpretācija. Termins “pamatsumma” ir sistemātiski izmantots kā tāds, kurš attiecas uz vienam uzņēmumam, nevis uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem noteikto naudas sodu. It īpaši tas izriet no Pamatnostādņu otrās daļas, kur jaunā metodoloģija balstās uz pamatsummas noteikšanu, kurai tiek piemērots palielinājums vai samazinājums atkarībā no atbildību mīkstinošiem vai pastiprinošiem apstākļiem. Tomēr šos apstākļus piemēro attiecībā uz katru uzņēmumu, nevis uz aizliegtās vienošanās dalībnieku kopumu, tādēļ termins “pamatsumma” var attiekties vienīgi uz naudas sodu, kas piemērojams vienam uzņēmumam. Tāpat Pamatnostādņu 1.A punkta sestā daļa, ciktāl tajā ir norādīts, ka, “[ja] pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi, atsevišķos gadījumos var būt vajadzība izsvērt piemērojamo naudas sodu apjomus, kas noteikti atbilstoši katrai no trim kategorijām, kas ir atzītas [Pamatnostādnēs]”, apstiprina, ka šīs summas attiecas uz naudas sodiem, kas piemērojami katram uzņēmumam, kurš piedalās pārkāpumā, nevis uz šo maksājumu summu. Visbeidzot Komisija pamatoti norāda, ka, ja tā Pamatnostādņu 1.A punktā tiešām būtu vēlējusies, kā to apgalvo prasītāja, atsaukties uz kopējo minimālo naudas sodu apmēru, kas piemērojams visiem uzņēmumiem, tā būtu precizējusi šādu pieeju, izmantojot tādu nepārprotamu izteicienu kā “naudas sodu minimālais apmērs, kas piemērojams visiem uzņēmumiem”.

88 Tādējādi ir jākonstatē, ka šajā lietā Komisija noteica naudas soda sākumsummu, kas jāuzliek prasītājai, EUR 10 miljonu apmērā, kura ir acīmredzami zemāka summa nekā Pamatnostādnēs paredzētais slieksnis EUR 20 miljoni.

89 Šajā ziņā nav nozīmes prasītājas apgalvojumam, ka Komisijas argumentos neesot skaidrots iemesls, kādēļ lietā, kurā tika pieņemts Lēmums C(2004) 4030, galīgā redakcija, sākumsummas bija daudz zemākas par iepriekš minētajiem EUR 20 miljoniem. Kā tas ir precizēts judikatūrā, summa EUR 20 miljonu apmērā, kas Pamatnostādņu 1.A punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzēta par sevišķi smagiem pārkāpumiem, nav minimālais slieksnis, kuru nebūtu iespējams pazemināt (šajā ziņā skat. iepriekš 69. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 97. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑52/02 SNCZ/Komisija, Krājums, II‑5005. lpp., 42. punkts).

90 Otrkārt, it īpaši attiecībā uz konkrētās ietekmes uz tirgu ņemšanu vērā, nosakot naudas sodu, ir jāatgādina, ka šajā noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpumu ilgums un visi apstākļi, kam var būt nozīme pārkāpuma smaguma vērtējumā, tādi kā katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma loma saskaņoto darbību izstrādes procesā, labums, ko tie var gūt no šīm darbībām, to lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi var radīt Eiropas Savienības mērķiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 129. punkts, un iepriekš 69. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 242. punkts). No tā izriet, ka pret konkurenci vērstu darbību sekas pašas par sevi nav noteicošais kritērijs, vērtējot, vai naudas soda apmērs ir atbilstošs. Konkrētāk, apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz minētajām sekām, it īpaši, ja runa ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali, kā tas ir šajā lietā (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 118. punkts; iepriekš 69. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 96. punkts, un 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑554/08 P Carbone-Lorraine/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑189.* lpp., 44. punkts).

91 Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma tās daļas analīze, kura attiecas uz inkriminēto faktu analīzi, liecina, ka pārstrādātāji apzināti īstenoja pret konkurenci vērstas darbības, par kurām tie tika sodīti (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 124., 132., 133. un 141. apsvērumu). Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 363. un 473. apsvēruma, šo apgalvojumu turklāt apstiprina apstāklis, ka aizliegtā vienošanās bija slepena.

92 Turklāt arī no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pārstrādātāji vairākkārt vienojās par pasākumiem, kas paredzēti, lai nodrošinātu efektīvu aizliegtās vienošanās īstenošanu, piemēram, savstarpēju apmaiņu ar attiecīgo piegādātāju rēķiniem (apstrīdētā lēmuma 122. un 129. apsvērums), pienākumu apspriesties iepirkumu gadījumos ārpus nolīgumiem (apstrīdētā lēmuma 139. apsvērums), pienākumu kontrolēt darbiniekus, lai izvairītos no tā, ka tie uzņemas iniciatīvu bez vajadzīgās koordinācijas (apstrīdētā lēmuma 140. apsvērums). Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 383. apsvēruma izriet, ka Komisija ir arī pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās tika īstenota.

93 Tādējādi šim gadījumam ir raksturīgs ne tikai tas, ka tas ir sevišķi smags konkurences tiesību normu pārkāpums, bet tam piemīt arī apstākļi, kas raksturo tīšu nodomu, piemēram, tie, kas minēti iepriekš 91. un 92. punktā.

94 Turklāt no apstrīdētā lēmuma 376. apsvēruma izriet, ka prasītājai noteiktā naudas soda sākumsumma atbilst summai, kas ir acīmredzami zemāka nekā tā, kuru Komisija atbilstoši Pamatnostādnēm būtu varējusi paredzēt par sevišķi smagiem pārkāpumiem.

95 Šādos apstākļos prasītāja nevar apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, nosakot tai piemērojamo naudas sodu, ciktāl Komisija neesot izskatījusi iespējamu pārkāpuma ietekmes uz tirgu neesamību, pat ja tā ir nosakāma.

96 Treškārt, ir jākonstatē, ka Komisija, nosakot naudas soda sākumsummu, ņēma vērā katra attiecīgā uzņēmuma prettiesiskās rīcības iespējamās sekas. No apstrīdētā lēmuma 370. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja par nepieciešamu noteikt naudas sodus, ievērojot katra attiecīgā lietas dalībnieka pozīcijas tirgū, lai ņemtu vērā ne tikai tā konkrēto nozīmi, bet arī katra atsevišķā dalībnieka prettiesiskās rīcības iespējamās sekas.

97 Tomēr no judikatūras izriet, ka katra attiecīgā uzņēmuma tirgus daļa tirgū, kas ir ierobežojošo darbību mērķis, pat tad, ja nav pierādījumu par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, ir objektīvs elements, kas precīzi parāda katra no tiem atbildību saistībā ar minēto darbību potenciālo kaitīgumu normāliem konkurences spēles noteikumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01 Tokai Carbon u.c./Komisija, Recueil, II‑1181. lpp., 196.–198. punkts). Tādējādi saskaņā ar judikatūru, nosakot naudas soda apmēru, uzņēmuma tirgus daļa ir nozīmīga, lai noteiktu ietekmi, kādu šis uzņēmums varēja īstenot tirgū (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 139. punkts, un iepriekš 69. punktā minētais spriedums lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 62. punkts).

98 Saskaņā ar šiem principiem, šajā lietā nosakot naudas soda sākumsummu atbilstoši katram aizliegtās vienošanās dalībniekam piederošajām tirgus daļām, Komisija saskaņā ar judikatūru izmantoja atbilstošu kritēriju, lai noteiktu ietekmi, kāda prasītājas rīcībai varēja būt tirgū.

99 Ceturtkārt, attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā minētajiem datiem, kas, kā prasītāja uzskata, pierādot aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu neesamību, no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrētā veidā. Tā kā to, kas vēlāk noticis ar faktiskajām tirgus cenām, varēja ietekmēt citi ārpus aizliegtās vienošanās dalībnieku kontroles esoši faktori, šie dalībnieki nevar savā labā izmantot ārējus faktorus, kas rada šķēršļus to darbībai, padarot tos par apstākļiem, kas pamato naudas soda samazināšanu (skat. iepriekš 71. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 287. punkts, un iepriekš 76. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Gütermann un Zwicky/Komisija, 130. punkts un tajā minētā judikatūra).

100 Tādējādi, tā kā šajā lietā aizliegtās vienošanās dalībnieki veica pasākumus, lai pret konkurenci vērstie mērķi īstenotos konkrētā veidā (skat. iepriekš 91. un 92. punktu), tāda cenu attīstība tirgū kā tabakas cenu pieaugums, uz ko norādīja prasītāja, nevar pati par sevi pamatot naudas soda samazinājumu. Nevar tikt izslēgts, ka, ja nebūtu aizliegtās vienošanās, cenu pieaugums būtu nozīmīgāks par iepriekš minēto pieaugumu.

101 Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka prasītāja bieži esot traucējusi aizliegtās vienošanās darbību un stabilitāti, kas, pēc prasītājas domām, apstiprinot pieņēmumu par pārkāpuma ietekmes uz tirgu neesamību, ir pietiekami norādīt, ka Komisija prasītājas “traucējošo” rīcību attiecībā uz aizliegto vienošanos novērtēja kā atbildību mīkstinošu apstākli (apstrīdētā lēmuma 380. apsvērums).

Par vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu

102 Attiecībā uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētais princips ir pārkāpts tikai tad, ja salīdzināmas situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi vai ja atšķirīgas situācijas tiek aplūkotas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83 Sermide, Recueil, 4209. lpp., 28. punkts, un Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 79. punkts).

103 Tomēr ir jākonstatē, ka šajā lietā prasītāja vienīgi apgalvo, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana liekot Komisijai diferencēt naudas sodus atkarībā no aizliegto vienošanos konkrētās ietekmes uz tirgu, piemērojot sodu katrā gadījumā atsevišķi. Tomēr tā nepaskaidro, kādā veidā šajā gadījumā Komisija būtu šo principu pārkāpusi attiecībā uz prasītāju. Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmumiem, kas attiecas uz citām lietām, kuras prasītāja pat nav norādījusi, ir tikai orientējošs raksturs, nosakot, vai nepastāv iespējama diskriminācija, ņemot vērā, ka ir maz ticams, ka lietas faktiskie apstākļi, piemēram, attiecīgie tirgi, preces, uzņēmumi un laikposmi ir identiski (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑167/04 P JCB Service/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 201. un 205. punkts; 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, Krājums, I‑4405. lpp., 60. punkts, un Vispārējās tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑12/03 Itochu/Komisija, Krājums, II‑883. lpp., 124. punkts).

104 Saistībā ar iespējamu samērīguma principa pārkāpumu ir jāatgādina, ka samērīguma princips prasa, lai iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (Tiesas 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑331/88 Fedesa u.c., Recueil, I‑4023. lpp., 13. punkts, un 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑180/96 Apvienotā Karaliste/Komisija, Recueil, I‑2265. lpp., 96. punkts; Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑30/05 Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑107.* lpp., 223. punkts).

105 Komisijas uzsāktajās procedūrās, lai sodītu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, šī principa piemērošana paredz, ka naudas sodiem nav jābūt pārmērīgiem attiecībā uz sasniedzamajiem mērķiem, proti, attiecībā uz šo tiesību normu ievērošanu, un ka naudas soda, kas uzņēmumam uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpuma kopīgo vērtējumu, jo īpaši ņemot vērā tā smagumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 532. punkts, un iepriekš 104. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 223. un 224. punkts un tajos minētā judikatūra). Samērīguma princips it īpaši paredz, ka Komisijai naudas sods ir jānosaka proporcionāli faktoriem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro saskaņoti un objektīvi pamatoti (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T-43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II-3435. lpp., 226.?228. punkts, un 2010. gada 28. aprīļa spriedumu lietā T‑446/05 Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija, Krājums, II‑1255. lpp., 171. punkts).

106 Taču šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja nav pierādījusi klientiem un gala patērētājiem nodarītā kaitējuma neesamību, ar ko tā vēlējās pamatot savu iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu. Prasītājas norādītie fakti saistībā ar šo pamatu nepierāda šādu seku neesamību, jo tos var ietekmēt citi faktori (skat. iepriekš 99. un 100. punktu).

107 Turklāt prasītāja nevar apgalvot, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, nosakot naudas soda sākumsummu EUR 10 miljonu apmērā, jo šis pārkāpums ir konkurences tiesību normu sevišķi smags un ar tīšu nodomu izdarīts pārkāpums. Šajā lietā uzliktās sākumsummas samērīgo raksturu apstiprina apstāklis, ka tās apmērs tika noteikts acīmredzami zemākā līmenī par minimālo slieksni, kāds paredzēts Pamatnostādnēs par šāda veida pārkāpumiem.

Par pamatojuma neesamību un tā neloģiskumu

108 Attiecībā uz šo iebildumu ir svarīgi norādīt, ka prasītāja ir minējusi pamatojuma neesamību vai tā neloģiskumu pamata nosaukumā, tomēr nav sniegusi nevienu argumentu šī iebilduma pamatojumam pamata izklāstā. Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē, prasītāja precizēja, ka tā norādījusi uz pamatojuma neloģisko izklāstu, jo Komisija ir noteikusi augstāku sodu nekā Pamatnostādnēs paredzētais minimālais sods, neveicot aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu analīzi.

109 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka saistībā ar naudas sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu noteikšanu pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, ja Komisija savā lēmumā sniedz vērtēšanas elementus, kas tai ir ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Attiecībā uz lēmumu, ar kuru vairākiem uzņēmumiem ir noteikti naudas sodi, pienākuma norādīt pamatojumu nozīme ir jāvērtē, ņemot vērā arī faktu, ka pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp tādiem kā īpašie lietas apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, saukts “PVC II”, Recueil, I‑8375. lpp., 463. un 465. punkts).

110 Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 365.–376. apsvērumā ir norādījusi uz faktoriem, kurus tā ņēma vērā, lai noteiktu naudas sodu sākumsummas, kas attiecīgi uzliekamas dažādiem uzņēmumiem. Komisija šajos apsvērumos it īpaši norādīja kritērijus, pamatojoties uz kuriem tā, pirmkārt, vērtēja pārkāpuma smagumu un, otrkārt, pēc tam noteica sākumsummu, klasificējot uzņēmumus atbilstoši to nozīmībai konkrētajā tirgū saskaņā ar to tirgus daļām, ņemot vērā katra uzņēmuma konkrēto nozīmi un to prettiesiskās rīcības iespējamās sekas. Tādējādi judikatūrā noteiktās prasības attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu bija izpildītas.

111 Visbeidzot, tā kā tika konstatēts (skat. iepriekš 88. punktu), ka Komisija naudas soda sākumsummu, kas jāuzliek prasītājai, noteica acīmredzami zemāku nekā minimālā summa, kas Pamatnostādnēs paredzēta par sevišķi smagiem pārkāpumiem, arguments, kas saistīts ar pamatojuma neloģisko izklāstu, nevar tikt atbalstīts.

112 Iepriekš minēto apsvērumu dēļ pirmais pamats ir jānoraida.

3. Par trešo pamatu, kas saistīts ar pamatojuma neesamību un to, ka nav veikta izmeklēšana, kā arī ar pierādīšanas pienākuma pārkāpumu attiecībā uz prasītājas dalības apgalvotajā pārkāpumā ilgumu

Lietas dalībnieku argumenti

113 Prasītāja uzskata, ka Komisija, nosakot, ka tās dalība aizliegtajā vienošanās ilga divus gadus un astoņus mēnešus, proti, no 1997. gada oktobra līdz 2002. gada 19. februārim ar pārtraukumu no 1999. gada 5. novembra līdz 2001. gada 29. maijam, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā. Šajā ziņā prasītāja atgādina, ka administratīvā procesa laikā tā ir norādījusi, ka tās piedalīšanās aizliegtajā vienošanās tika pārtraukta 1999. gada februārī un pēc tam netika atjaunota. Tādējādi tās dalības aizliegtajā vienošanās ilgums esot tikai nedaudz vairāk par gadu. Tāpat tā pārmet Komisijai, ka tā ir pamatojusi savus secinājumus ar neatbilstošiem pierādījumiem un šajā ziņā nav sniegusi pietiekamu pamatojumu.

114 Pirmkārt, saistībā ar savas dalības aizliegtajā vienošanās pirmā laikposma beigu daļu prasītāja uzskata, ka ir jāizdara šādi secinājumi:

– pretēji iedibinātajai judikatūrai apstrīdētā lēmuma 157.–201. apsvērumā nav minēts neviens pierādījums par tās piedalīšanos sanāksmēs vai citās darbībās 1999. gada laikā;

– no Komisijas sniegtajiem pierādījumiem izriet, ka pēdējā sanāksme, kurā prasītāja piedalījās, bija 1998. gada 14. decembra sanāksme (apstrīdētā lēmuma 155. apsvērums); turklāt Dimon Italia iekšējā memorandā, kas datēts ar 1998. gada 20. oktobri (apstrīdētā lēmuma 145. apsvērums) un ko Komisija nav ņēmusi vērā, ir norādīts, ka kopš 1998. gada 16. oktobra “multinacionālie” uzņēmumi sūdzējās par to, ka prasītāja neievēro ar aizliegto vienošanos noteiktās uzvedības normas;

– neraugoties uz to, ka 1999. gadā saistībā ar aizliegto vienošanos norisinājās aktīva darbība, no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka prasītāja tajā piedalījās; saskaņā ar apstrīdēto lēmumu: (i) citi pārstrādātāji, proti, Deltafina, Transcatab, Dimon Italia un Trestina Azienda Tabacchi, ilgstoši izdarīja spiedienu uz APTI, lai ietekmētu sarunas starpuzņēmumu nolīgumu noslēgšanai (apstrīdētā lēmuma 165. apsvērums); (ii) 1999. gadā notika dažādas aizliegtās vienošanās sanāksmes, kurās piedalījās Deltafina, Transcatab un Dimon Italia un no kurām dažas īpaši svarīgas sanāksmes notika oktobrī, kurās prasītāja nepiedalījās un nebija aicināta piedalīties (apstrīdētā lēmuma 184. apsvērums); (iii) memorandu par Bright un Burley jēltabakas šķirnēm apstiprināja tikai daži pārstrādātāji (apstrīdētā lēmuma 186. apsvērums).

115 Otrkārt, attiecībā uz laiku no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim prasītāja norāda:

– noteicošs pierādījums, kas nosaka dalības aizliegtajā vienošanās atsākšanu, bija 2001. gada 29. maija Deltafina faksa sūtījuma saņemšana, kurā bija norādīta cena, par kādu tā parakstīšot līgumus ar ražotāju apvienībām attiecībā uz Bright šķirni; tomēr šim paziņojumam nebija pret konkurenci vērsts raksturs; tas faktiski attiecās uz atsevišķu sazināšanos, kuras mērķis bija ļaut prasītājai pārvarēt grūtības, lai izprastu tirgus vērtības, kas ieņēma būtisku vietu līgumos starp audzētājiem un pārstrādātājiem un kuru parakstīšanas procedūru regulē kopējās lauksaimniecības politikas noteikumi, kuros bija izdarīti būtiski grozījumi;

– prasītājas tirdzniecības iniciatīvām tika rūpīgi sekots līdzi aizliegtās vienošanās sanāksmēs, kurās tā nepiedalījās (apstrīdētā lēmuma 209. apsvērums); turklāt attiecību jautājums starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem un prasītāju bija ietverts pat darba kārtībā, kuru Dimon Italia adresēja Deltafina un Transcatab, ierosinot sanāksmi, kurai vajadzēja notikt 2001. gada 18. septembrī, proti, pēc minētā faksa sūtījuma saņemšanas dienas (apstrīdētā lēmuma 212. apsvērums);

– kā izriet no Transcatab 2002. gada 18. aprīlī pārbaudes laikā sniegtajiem paziņojumiem, prasītājas iespējamā dalība aizliegtajā vienošanās esot aprobežojusies ar piedalīšanos divās sanāksmēs 2001. gada 16. novembrī un 2002. gada 8. janvārī; prasītāja tajās esot piedalījusies, jo Deltafina, Dimon Italia un Transcatab to bija uzaicinājušas būt par “starpnieku”, lai izkliedētu “tabakas aizsardzības un veicināšanas konsorcija Burley Campano” (turpmāk tekstā – “Burley konsorcijs”) pretestību attiecībā uz izsoles sistēmas ieviešanu tabakas pārdošanai, kuras iniciatori bija Unitab un APTI un kuru pārvaldītu tabakas Burley valsts pārvaldības komiteja (turpmāk tekstā – “Cogentab”); no savas puses prasītāja esot uzaicinājusi ieinteresētās puses piedalīties 2002. gada 8. janvāra sanāksmē (apstrīdētā lēmuma 222. apsvērums), pirms kuras dienu iepriekš notika cita sanāksme, kurā Deltafina, Dimon Italia un Transcatab, nepiedaloties prasītājai un piegādātājiem, kas ir piederīgi Burley konsorcijam, iespējams, esot savā starpā apsprieduši kopējo attieksmi saistībā ar sarunām nākamajā dienā.

116 Komisija norāda, ka, pirmām kārtām, tā 1999. gada 5. novembri uzskata par dienu, kurā prasītāja pārtrauca savu dalību aizliegtajā vienošanās, jo Deltafina par iepirkumiem atbildīgās personas ar roku rakstīta piezīme par sanāksmi tajā pašā dienā liecināja, ka prasītāja bija iekļauta dienas kārtībā kā struktūra, kas tagad nav saistīta ar aizliegto vienošanos.

117 Šajā ziņā Komisija noraida prasītājas argumentāciju, ka diena, kas jāņem vērā attiecībā uz tās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu, esot 1998. gada 14. decembris (aizliegtās vienošanās pēdējās sanāksmes datums, kurā tā esot piedalījusies) vai tā esot jānosaka, pamatojoties uz Dimon Italia 1998. gada 20. oktobra iekšējo memorandu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 145. apsvērumā. Pirmkārt, pati prasītāja savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem esot atzinusi, ka tā piedalījās aizliegtajā vienošanās vismaz līdz 1999. gada februārim, un, otrkārt, minētais Dimon Italia memorands nevarot būt pierādījums prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanai 1998. gadā, ņemot vērā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmums līdz brīdim, kamēr tas publiski nenorobežojas no sanāksmju satura, ir pilnībā atbildīgs par savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Tādējādi, tā kā šajā ziņā trūkst pierādījumu, apstrīdētajā lēmumā esot pareizi konstatēts, ka prasītājas dalība aizliegtajā vienošanās turpinājās vismaz līdz 1999. gada 5. novembrim.

118 Otrām kārtām, Komisija norāda, ka tā 2001. gada 29. maiju ir atzinusi par datumu, kad prasītāja atsāka dalību aizliegtajā vienošanās, jo tā esot diena, kad prasītāja saņēma faksa sūtījumu, kurā tai tika paziņota cena, par kādu Deltafina parakstīšot līgumus ar ražotāju apvienībām.

119 Šāds paziņojums konkurentu vidū esot pierādījums dalības aizliegtajā vienošanās atsākšanai, ņemot vērā, ka prasītāja jau bija vienošanās dalībniece līdz 1999. gadam un ka neilgi pēc tam, proti, 2001. gada 16. novembrī, tā arī bija atsākusi savu dalību aizliegtās vienošanās sanāksmēs.

120 Turklāt Komisija atbildē uz repliku noraida prasītājas apgalvojumu, ka prasības pieteikumā esot skaidri redzams tās nodoms apstrīdēt ne tikai pievienošanās aizliegtās vienošanās dalībniekiem ilgumu, bet arī pašu atkārtoto pievienošanos tai laikā no 2001. gada maija līdz 2002. gada sākumam. Komisija uzskata, ka, pirmkārt, tikai replikā prasītāja pirmo reizi apstrīd, ka minētās sanāksmes bija prettiesiskas, noliedzot, ka tā no jauna pievienojās aizliegtās vienošanās dalībniekiem 2001. gadā. Šis iebildums esot nepieņemams saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar 48. panta 2. punktu. Otrkārt, Komisija uzskata, ka iebildums katrā ziņā ir nepamatots. Transcatab 2002. gada 18. aprīļa paziņojums (dokuments Nr. 38281/03488) ietverot dažādu sanāksmju, kurās piedalījās aizliegtās vienošanās dalībnieki, sarakstu, un tas ir saraksts, kurā 2001. gada 16. novembra sanāksme esot minēta kā “slēgta” sanāksme (sanāksmes veids, kurā piedalās izpilddirektori) un 2002. gada 8. janvāra sanāksme – kā “darba” sanāksme (sanāksmes veids, kurā piedalās par iepirkumiem atbildīgās personas). Tādējādi Komisija uzskata, ka šīm abām sanāksmēm bija pret konkurenci vērsts raksturs un mērķis un līdz ar to tās attiecās uz aizliegtas vienošanās darbībām. Tas, ka šo sanāksmju laikā tika apspriesta arī iespēja izveidot izsoles sistēmu tabakas pārdošanai, obligāti nenozīmējot ne to, ka tajās netika apspriesti jautājumi saistībā ar aizliegto vienošanos, ne arī to, ka prasītāja nebija iesaistīta šajās apspriedēs. Turklāt prasītāja neesot iesniegusi nevienu pierādījumu, ka tā šo sanāksmju laikā būtu publiski norobežojusies no apspriedēm, kurām bija pret konkurenci vērsts mērķis.

121 Trešām kārtām, Komisija uzskata, ka šis pamats katrā ziņā ir neefektīvs. Pat tad, ja šis pamats būtu apstiprināms, tas nozīmētu vienīgi, ka prasītājai noteiktā naudas soda sākumsumma būtu jāpalielina nevis par 25 %, bet par 15 %, kas nekādi neietekmētu naudas soda galīgo summu, ņemot vērā tās samazinājumu līdz EUR 2,05 miljoniem atbilstoši maksimālajai 10 % robežai, kura paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.

Vispārējās tiesas vērtējums

122 Attiecībā uz prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu (apstrīdētā lēmuma 302. un 378. apsvērums) vispirms ir jānorāda, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka prasītāja pievienojās aizliegtajai vienošanās 1997. gada oktobrī. Taču lietas dalībniekiem būtībā ir domstarpības, pirmkārt, jautājumā par to, vai Komisija pareizi konstatēja, ka prasītāja pārtrauca savu dalību 1999. gada 5. novembrī, un, otrkārt, jautājumā, vai Komisija pareizi atzina, ka prasītāja no jauna pievienojās aizliegtajai vienošanās no 2001. gada 29. maija līdz pārkāpuma beigām, proti, līdz 2002. gada 19. februārim.

123 Ir jānorāda, ka Komisija prasītājas argumentu, ar kuru tā mēģina apstrīdēt 2001. gada 16. novembra un 2002. gada 8. janvāra sanāksmju prettiesiskumu, uzskata par jaunu pamatu, kas izvirzīts replikas stadijā un kas līdz ar to ir nepieņemams.

124 Šajā ziņā Vispārējā tiesa atgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā ir aizliegta, ja vien šie pamati nav balstīti uz tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Šajā ziņā pamats, kas tikai papildina iepriekš tieši vai netieši izvirzītu pamatu un kas ir cieši saistīts ar to, ir jāatzīst par pieņemamu (skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑195/00 Travelex Global and Financial Services un Interpayment Services/Komisija, Recueil, II‑1677. lpp., 33. un 34. punkts, un 2007. gada 24. maija spriedumu lietā T‑151/01 Duales System Deutschland/Komisija, Krājums, II‑1607. lpp., 71. punkts).

125 Šajā lietā ir jākonstatē, ka pamats, kuru Komisija uzskatīja par jaunu, ir to prasītājas argumentu papildinājums, kurus tā izvirzījusi, atbildot uz Komisijas atbildes rakstā sniegto argumentāciju saistībā ar trešo pamatu par prasītājas dalības ilgumu aizliegtajā vienošanās. Tādējādi Komisijas apgalvojums par nepieņemamību ir jānoraida.

126 Turklāt ir jākonstatē, ka prasītāja tieši nelūdz atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punktu, kurā definēts tās dalības aizliegtajā vienošanās ilgums.

127 Tomēr šajā gadījumā no šiem prasītājas procesuālajiem rakstiem izriet, ka tā būtībā apšauba apstrīdētā lēmuma tiesiskumu daļā, kurā Komisija konstatē, ka pārkāpums saistībā ar prasītāju turpinājās laikā no 1997. gada oktobra līdz 1999. gada 5. novembrim un laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim, kā tas ir norādīts rezolutīvās daļas 1. panta b) punktā. Tādējādi prasītāja savos procesuālajos rakstos norādīja, ka tās dalības aizliegtajā vienošanās ilgums bija jānosaka nedaudz ilgāks par vienu gadu, proti, no 1997. gada oktobra līdz 1999. gada februārim, un ka Komisija, atzīstot, ka prasītājas izdarītā pārkāpuma ilgums bija daudz lielāks, “[..] pieļāva kļūdu, konstatējot faktus un novērtējot [prasītājas] sniegtos pierādījumus”. Turklāt ir konstatēts, ka prasītāja apstrīdēja savas piedalīšanās aizliegtajā vienošanās ilgumu administratīvā procesa laikā, it īpaši savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 212. punkts).

128 Tādēļ, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāuzskata, ka ar šo pamatu prasītāja lūdz ne tikai samazināt naudas sodu, bet arī daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un tostarp tā rezolutīvās daļas 1. panta b) punktu, ciktāl Komisija tajā ir kļūdaini konstatējusi, ka pārkāpums turpinājās no 1997. gada oktobra līdz 2002. gada 19. februārim ar pārtraukumu no 1999. gada 5. novembra līdz 2001. gada 29. maijam (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 213. punkts).

129 Tomēr no judikatūras izriet, ka Komisijai ir jāpierāda ne tikai aizliegtās vienošanās pastāvēšana, bet arī tās ilgums (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 2802. punkts un tajā minētā judikatūra). It īpaši ir jāatgādina, ka saistībā ar pierādījumu sniegšanu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt atbilstošus pierādījumus, lai no tiesību viedokļa pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 97. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā Baustahlgewebe/Komisija, 58. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 86. punkts, un iepriekš 78. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 215. punkts). Tiesas šaubas ir jāizmanto par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši prasības par lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods, atcelšanu un/vai grozīšanu ietvaros. Pēdējās situācijas gadījumā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir aizsargātas Eiropas Savienības tiesību sistēmā un nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā (OV 2007, C 303, 1. lpp.). Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu veidu, kā arī ar to saistīto sodu veidu un būtiskuma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips ir tieši piemērojams procedūrās par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuras piemēro uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem var tikt pasludināts lēmums par naudas soda vai kavējuma naudas uzlikšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 78. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 215. un 216. punkts). Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka varbūtējais pārkāpums ir izdarīts (skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone/Komisija, 217. punkts un tajā minētā judikatūra).

130 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ne visiem Komisijas sniegtajiem pierādījumiem ir vienmēr jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru no pārkāpuma elementiem. Pietiek, ka šai prasībai atbilst vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde (skat. iepriekš 105. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 180. punkts un tajā minētā judikatūra).

131 Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstie nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka pat tad, ja Komisija atrod dokumentus, kas tieši pierāda neatļautus kontaktus starp uzņēmējiem, tādus kā sanāksmju protokoli, parasti tie ir vienīgi nepilnīgi un no konteksta atrauti pierādījumi un tādējādi bieži vien atsevišķas detaļas jārekonstruē ar dedukcijas palīdzību. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas prakses vai nolīguma esamība jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 51. punkts).

132 Turklāt judikatūrā ir izvirzīta prasība, ka tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisija balstās vismaz uz pierādījumiem, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram (Vispārējās tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑43/92 Dunlop Slazenger/Komisija, Recueil, II‑441. lpp., 79. punkts; skat. iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

133 Šajā lietā, ņemot vērā izvirzītos iebildumus, tiek uzdots jautājums, vai Komisijas rīcībā bija pietiekams daudzums pierādījumu, lai secinātu, ka prasītāja piedalījās aizliegtajā vienošanās laikā no 1997. gada oktobra līdz 1999. gada 5. novembrim un ka tā atsāka savu dalību tajā laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim.

Par prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanas datumu 1999. gadā

134 Vispirms ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts, ka prasītāja pārtrauca savu dalību aizliegtajā vienošanās 1999. gadā. Taču lietas dalībniekiem ir domstarpības par šīs pārtraukšanas precīzo datumu. Prasītāja apstrīd, ka tā ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās pēc 1999. gada 19. februāra, pēdējās sanāksmes datuma, kurā tā savu dalību apstiprināja, lai gan Komisija atzina, ka pārtraukšanas datums ir 1999. gada 5. novembris. Šis datums tika noteikts, pamatojoties uz norādēm, kas ietvertas ar roku rakstītajās piezīmēs, kuras sagatavojis Deltafina darbinieks 1999. gada 5. novembrī un kurās runa ir par aizliegtās vienošanās sanāksmi šajā pašā dienā (skat. apstrīdēta lēmuma 263. zemsvītras piezīmi). No šīm piezīmēm izrietot, ka jautājums par attiecībām starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem un prasītāju bija iekļauts minētajā sanāksmē izskatāmo jautājumu lokā, kas pierādot, ka prasītāja tika uzskatīta par struktūru, kas nav saistīta ar aizliegto vienošanos.

135 Tomēr ir jānorāda, ka šīs ar roku rakstītās piezīmes, uz kurām pamatojoties Komisija noteica datumu, kurā prasītāja ir pārtraukusi savu dalību aizliegtajā vienošanās 1999. gadā, patiesībā neietver nekādu atsauci uz šīs dalības pārtraukšanas datumu. Vienīgais konkrētais datums, kuru var secināt no šīm piezīmēm, ir diena, kad autors tās ir sagatavojis.

136 Tādēļ ir jākonstatē, ka fakti, uz kuriem pamatojoties šo piezīmju autors tieši norāda uz apstākli, ka prasītāja bija kļuvusi par struktūru, kas nav saistīta ar aizliegto vienošanos, katrā ziņā ir radušies pirms datuma, kurā minētās piezīmes tika sagatavotas, kā to atzina arī pati Komisija apstrīdētā lēmuma 263. zemsvītras piezīmē.

137 Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Komisija apstrīdētajā lēmumā, minētās piezīmes neļauj uzskatīt 1999. gada 5. novembri par dienu, kurā prasītāja pārtrauca savu dalību aizliegtajā vienošanās.

138 Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 157. apsvērumā, kas ir apstrīdētā lēmuma tās daļas sākumā, kas veltīta 1999. gadā inkriminēto faktu pārbaudei, Komisija apstiprina, ka “Deltafina, Dimon [Italia] un Transcatab regulāri uzturēja neformālus kontaktus, lai apspriestu iepirkumu cenu prognozes un attīstību Itālijā”, neminot prasītāju (kas turklāt skaidri izriet no Dimon Italia 2002. gada 4. aprīļa pieteikuma par iecietības režīma piemērošanu 2.3. punkta (dokuments Nr. 38281/04998), kurš minēts apstrīdētā lēmuma 7. apsvērumā). Apstrīdētā lēmuma 165., 184. un 185. apsvērumā Komisija norāda uz vairākiem kontaktiem šo trīs pārstrādātāju starpā 1999. gada laikā, bet neviens no šiem kontaktiem neattiecas uz prasītāju. Turklāt, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 186. apsvērumā, 1999. gada oktobrī Deltafina, Dimon Italia un Transcatab “noslēdza [nolīgumu] attiecībā uz Bright un Burley, kura veids un saturs ir ļoti līdzīgs Villa Grazioli nolīgumam”. Komisija uzskata, ka šis nolīgums “principā paredzēja noteikt jēltabakas cenas iepirkšanai [..] no trešiem fasētājiem, sadalīt trešos fasētājus ar noteiktiem daudzumiem katram pārstrādātājam un boikotēt trešos fasētājus, kas nav pievienojušies Cogentab”. Taču, kā norāda pati Komisija apstrīdētā lēmuma 263. zemsvītras piezīmē, no Transcatab 2002. gada 18. aprīļa rakstveida paziņojumiem, kurus tā sniedza pārbaudes laikā, kas veikta tās telpās (skat. arī iepriekš 159. punktu), prasītāja pameta aizliegto vienošanos tāpēc, “ka tā nepiekrita Cogentab izveidei”, kas bija apvienība, kuru 1999. gada oktobrī izveidoja APTI un Unitab, piemērojot starpuzņēmumu nolīgumu attiecībā uz Burley 1999. gada ražu (apstrīdētā lēmuma 182. apsvērums). Turklāt no apstrīdētā lēmuma 159. apsvēruma izriet, ka divās pārstrādātāju sanāksmēs, kas notika 1999. gada februārī Romā (Itālija) un kurās prasītāja nebija dalībnieku vidū, “bija arī iespēja apspriest [..] apvienotās iepirkumu komitejas izveidi [..], kuru pēc tam nosauca par Cogentab”.

139 Kopumā apstrīdētajā lēmumā Komisija nav minējusi nevienu pierādījumu par prasītājas dalību aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada 5. novembrim.

140 Tikai tiesas sēdē Komisija pirmo reizi norādīja uz prasītājas iespējamo piedalīšanos 1999. gada 22. jūlija “operatīvajā” sanāksmē, ko tā nebija minējusi ne paziņojumā par iebildumiem, ne apstrīdētajā lēmumā.

141 Savukārt vienīgi no apstrīdētā lēmuma izriet, ka prasītāja “pameta aizliegto vienošanos” 1999. gadā tāpēc, “ka tā nepiekrita Cogentab izveidei” (apstrīdētā lēmuma 302. apsvērums un 263. zemsvītras piezīme), un ka sarunas par tās izveidi bija uzsāktas divās sanāksmēs, kas notika 1999. gada februārī (skat. apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumu), Komisijai minētajā lēmumā nepierādot, ka prasītāja piedalījās šajās sanāksmēs.

142 Tādējādi Komisija ir pieļāvusi kļūdu, novērtējot faktus un apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka prasītāja ir pārtraukusi savu dalību aizliegtajā vienošanās 1999. gada 5. novembrī.

143 Tādēļ, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tā kā nav pierādīts precīzs prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanas datums, Komisijai nebija pamatojuma atzīt, ka šis datums ir 1999. gada 5. novembris, un tādējādi atbilstoši in dubio pro reo principam (skat. iepriekš 129. punktu) par prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās pēdējo mēnesi ir jāatzīst 1999. gada februāris.

144 Šis vērtējums nevarētu tikt apstrīdēts ar Komisijas argumentu, ka atbilstoši judikatūrai, ja nav pierādījumu, kas apliecina, ka prasītāja ir publiski norobežojusies no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem kopš 1998. gada vai katrā ziņā kopš 1999. gada februāra, tai būtu pamats atzīt, ka prasītājas dalība aizliegtajā vienošanās turpinājās līdz 1999. gada 5. novembrim, ņemot vērā pierādījumus, kas liecina, ka šajā datumā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki ir uzskatījuši, ka prasītāja bija pārtraukusi savu dalību.

145 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav pierādījusi, ka 1999. gada laikā, precīzāk, līdz 1999. gada 5. novembrim, prasītāja piedalījās sanāksmēs, kurās ir tikuši noslēgti vai īstenoti pret konkurenci vērsti nolīgumi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 131. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 81. punkts). Gluži pretēji, attiecībā uz 1999. gada februāra sanāksmēm apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumā ir precizēts, ka, izņemot Deltafina, Dimon Italia un Transcatab, citu pārstrādātāju, tostarp prasītājas, piedalīšanos nevarēja “skaidri pierādīt”.

146 Turklāt Komisijas arguments ir pretrunā konstatējumam, kas ietverts apstrīdētajā lēmumā un pamatots ar Transcatab 2002. gada 18. aprīļa rakstveida paziņojumiem (skat. apstrīdētā lēmuma 263. zemsvītras piezīmi) par to, ka 1999. gada 5. novembrī prasītāja “jau bija pametusi aizliegto vienošanos” tādēļ, ka tā nepiekrita Cogentab izveidei. Tomēr no apstrīdētā lēmuma konstatējumiem (skat. apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumu) arī izriet, ka pirmās sarunas attiecībā uz Cogentab izveidi bija uzsāktas jau 1999. gada februāra sanāksmēs (skat. arī iepriekš 138. un 141. punktu).

147 Tāpat nav nozīmes Komisijas argumentam, kas pirmo reizi izvirzīts tiesas sēdē, ka tā esot bijusi “augstsirdīga” pret prasītāju, ņemot vērā 1999. gada 5. novembra datumu, jo saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumu prasītāja 1999. gada 22. novembrī esot piedalījusies kādā pārstrādātāju sanāksmē ar, “iespējams”, pret konkurenci vērstu saturu. Gan paziņojumā par iebildumiem, gan apstrīdētajā lēmumā Komisija atteicās piešķirt pierādījuma vērtību prasītājas iespējamajai dalībai šajā sanāksmē, kas Komisijai ļautu to kvalificēt kā inkriminējošu apstākli, un tādēļ tā neizmantoja šo apgalvojumu prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās ilguma novērtējumā, lai visbeidzot secinātu, ka 1999. gada 5. novembrī prasītāja “jau bija pametusi aizliegto vienošanos” (apstrīdētā lēmuma 263. zemsvītras piezīme). Turklāt šo vērtējumu apstiprina, pirmkārt, Dimon Italia 2002. gada 4. aprīļa pieteikums par iecietības režīma piemērošanu un, otrkārt, Transcatab 2002. gada 18. aprīļa paziņojumi (skat. iepriekš 138. punktu).

148 Visbeidzot, Komisija tāpat nav pierādījusi, ka prasītāja 1999. gadā piedalījās starpuzņēmumu nolīgumu par dažādām tabakas šķirnēm īstenošanā vai pārstrādātāju sanāksmēs, kas paredzētas, lai definētu kopējo nostāju, kuru pēc tam pārstrādātāji aizstāvētu APTI, lai tā šo nostāju izmantotu sarunās ar Unitab saistībā ar minētajiem nolīgumiem (skat. apstrīdētā lēmuma 165. apsvērumu).

149 Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāapmierina iebildums, ar kuru tiek apgalvots, ka Komisija ir kļūdaini konstatējusi, ka prasītāja pārtrauca savu dalību aizliegtajā vienošanās 1999. gada 5. novembrī, jo apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā izvērtētie pierādījumi un cita lietas materiālos iekļautā informācija tai ļauj secināt vienīgi to, ka šī dalība ilga tikai līdz 1999. gada februārim (apstrīdētā lēmuma 159. apsvērums un 263. zemsvītras piezīme).

Par prasītājas dalību aizliegtajā vienošanās laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim

150 Attiecībā uz laikposmu saistībā ar prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās iespējamo atsākšanu, proti, no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim, ir jānorāda, ka Komisija savu vērtējumu ir balstījusi uz trim faktiskajiem apstākļiem. Attiecībā uz datumu, kurā prasītāja esot atsākusi savu dalību, Komisija atzina, ka tas ir 2001. gada 29. maijs, jo tā esot bijusi diena, kad Deltafina darbinieks ir nosūtījis kādam prasītājas darbiniekam faksu, kurā ietverta informācija par cenu par vienu kilogramu, par kādu Deltafina parakstīšot audzēšanas līgumus attiecībā uz Bright šķirni (apstrīdētā lēmuma 211. un 302. apsvērums). Šis apstāklis kopā ar prasītājas piedalīšanos divās sanāksmēs, kas notika 2001. gada 16. novembrī (apstrīdētā lēmuma 213. apsvērums) un 2002. gada 8. janvārī (apstrīdētā lēmuma 222. apsvērums), lika Komisijai uzskatīt, ka prasītājas dalība aizliegtajā vienošanās, sekojot Deltafina, Transcatab un Dimon Italia piemēram, turpinājās līdz 2002. gada 19. februārim.

– Par Deltafina 2001. gada 29. maijā nosūtīto faksu

151 Vispirms attiecībā uz 2001. gada 29. maija faksa sūtījumu ir jānorāda, ka tajā ir minētas vienīgi cenas, kādas Deltafina iekļaušot audzēšanas līgumos ar ražotāju apvienībām attiecībā uz tabakas šķirni Bright atbilstoši tās kvalitātes kategorijai.

152 Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma neizriet ne tas, ka šīs cenas būtu bijušas noteiktas saistībā ar aizliegto vienošanos, ne arī tas, ka Deltafina būtu uzticēts paziņot šādas cenas saistībā ar aizliegto vienošanos. Tādējādi šis faksa sūtījums ir atsevišķs kontakts starp Deltafina un prasītāju saistībā ar sensitīvu komerciālu informāciju, bet tas aprobežojas ar cenām, kas iekļaujamas audzēšanas līgumos attiecībā tikai uz vienu šķirni no vairākām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 87. apsvērumā. Turklāt šajā faksa sūtījumā nebija precizēts, uz kādiem reģioniem šīs cenas attiecas, lai gan pati Komisija apstrīdētā lēmuma 99. apsvērumā konstatēja, ka “jēltabakas cenas reģionos būtiski atšķiras atkarībā no šķirnes”.

153 Otrkārt, ir jānorāda, ka Deltafina faksa sūtījumā minētā cena, kas attiecas tieši uz audzēšanas līgumiem, var būt tikai “līgumcena”. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka šī cena ir minēta šāda veida līgumos, kurus parasti noslēdz starp ražotājiem vai ražotāju apvienībām un pārstrādātājiem starp ražas gada martu un maiju, un tā ir “cena, kuru pārstrādātāji apņemas maksāt atbilstoši tabakas kvalitātei” (apstrīdētā lēmuma 90. un 91. apsvērums).

154 Kā ir paskaidrots apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā, minētā cena atšķiras no cenas, kas “faktiski tiek maksāta, saņemot tabaku, un kas ir tieši proporcionāla kvalitātes kategorijām un citiem faktoriem”. Šī cena, kas tiek saukta par “piegādes cenu”, “parasti tiek noteikta starp decembri un februāri”. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 279. apsvēruma a) apakšpunkta izriet, ka vienots un turpināts pārkāpums, kuru īstenoja pārstrādātāji, ietver arī “kopīgu iepirkumu cenu, kuras pārstrādātāji maksātu par piegādāto tabaku, noteikšanu”.

155 Treškārt, ir jānorāda, ka, no vienas puses, pirms prasītāja saņēma minēto faksa sūtījumu, Dimon Italia 2001. gada 10. maijā sagatavoja darba kārtību, kas apspriesta iekšēji tās birojā un attiecās uz sanāksmi, kurai bija jānotiek tās telpās pēc divām nedēļām un kurā starp izskatāmajiem jautājumiem bija paredzēta apspriede par “Romana Tabacchi/ATI” (apstrīdētā lēmuma 209. apsvērums). No otras puses, pēc tam, kad prasītāja bija saņēmusi minēto faksa sūtījumu, Dimon Italia 2001. gada 14. septembrī nosūtīja Deltafina un Transcatab tās sanāksmes darba kārtību, kura faktiski notika 2001. gada 18. septembrī un kurā prasītāja nepiedalījās. Šajā darba kārtībā bija ietverts jautājums, kas ir izteikts šādi: “Ns. rapporti Versus ATI, ETI, ROM TAB” (“Mūsu attiecības ar ATI/ETI un Romana Tabacchi”) (skat. apstrīdētā lēmuma 212. apsvērumu). Tā kā tajā pašā dienas kārtībā kā pirmais bija iekļauts jautājums “Ribadire ns. Rapporti” (“Nostiprināt mūsu attiecības”), tajā ietverto apgalvojumu, kā to norāda arī prasītāja, var uzskatīt vienīgi par tādu, kas tikai apstiprina, ka prasītāja nebija saistīta ar aizliegto vienošanos. Vārda “versus” (“ar”) izmantošana, no vienas puses, un pamudinājums nostiprināt attiecības starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, no otras puses, nerada šaubas par prasītājas pozīciju attiecībā pret Dimon Italia, Transcatab un Deltafina. Turklāt arī no apstrīdētā lēmuma 204. apsvēruma izriet, ka 2001. gada 5. jūnijā, proti, starp Deltafina faksa sūtījuma saņemšanas dienu un 2001. gada 18. septembra sanāksmi, cita aizliegtās vienošanās operatīvā sanāksme notika Kazertā [Caserta] (Itālija), kurā prasītāja nepiedalījās.

156 Tomēr, ja Deltafina faksa sūtījumu var uzskatīt par apstākli, kas pierāda, ka prasītāja bija no jauna sazinājusies ar aizliegtās vienošanās dalībnieku, lai iegūtu konkrētu informāciju par atsevišķas tabakas šķirnes “līgumcenu”, kura iekļaujama audzēšanas līgumos un kuru tā noteiks līgumos ar ražotāju asociācijām, šis apstāklis pats par sevi nesniedz pietiekamu norādi par to, ka prasītāja bija no jauna iesaistījusies aizliegtajā vienošanās, it īpaši ņemot vērā iepriekš 152.–155. punktā izklāstītos apstākļus.

– Par 2001. gada 16. novembra un 2002. gada 8. janvāra sanāksmēm

157 Jākonstatē, ka prasītāja piekrīt, ka tā ir piedalījusies 2001. gada 16. novembra un 2002. gada 8. janvāra sanāksmēs. Tomēr tā apgalvo, ka uz sanāksmi, kas 2001. gada 16. novembrī notika APTI telpās, to bija “uzaicinājusi” Dimon Italia un tās laikā tā esot lūgta būt par “starpnieku”, lai izkliedētu Burley konsorcija pretestību attiecībā uz izsoles sistēmu tabakas pārdošanai, kuras iniciatori bija Unitab un APTI un kura būtu jāpārvalda Cogentab. Tieši šādā statusā prasītāja pēc tam 2002. gada 8. janvārī uzaicināja ieinteresētās puses uz sanāksmi savās telpās.

158 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai atbilstoši pierādītu, ka uzņēmums ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, Komisijai saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies apspriedēs, kurās noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, atklāti pret to neiebilstot. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties sanāksmē, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sanāksmē piedalās ar atšķirīgu mērķi. Apsvērumi, kas ir pamatā šim tiesību principam, ir tādi, ka, piedaloties minētajā sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to (skat. iepriekš 131. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 81. un 82. punkts un tajos minētā judikatūra).

159 Taču, pirmkārt, ir jānorāda, ka savos 2002. gada 18. aprīļa paziņojumos Transcatab apliecina, ka prasītāja pameta aizliegto vienošanos 1999. gadā “Cogentab iepirkumu sistēmas” ieviešanas laikā, lai, kā tā norāda, iegūtu tirgus daļas no citiem pārstrādātājiem, kuri pa šo laiku bija izveidojuši Burley konsorciju, lai būtībā liktu šķēršļus Cogentab sistēmai, kā arī “izsoles sistēmas ieviešanai”. Turklāt Transcatab sniedz šādu precizējumu:

“Aptuveni pēc diviem gadiem Romana Tabacchi, ņemot vērā arī iegūtos tirdzniecības nolīgumus ar ATI, [kas bija agrākā Itālijas monopoluzņēmuma “lapu” [tabakas] struktūra (skat. apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumu) un kas 2001. gadā kļuva par Cogentab locekli (skat. apstrīdētā lēmuma 183. apsvērumu)], uzskatīja par nepieciešamu lūgt, lai to uzņem APTI. Līdz ar to tai bija jālemj par iepirkumu politiku Cogentab, kā arī par izsoles sistēmas piemērošanu. Tādējādi 2001. gada beigās un 2002. gada sākumā APTI un Romana Tabacchi telpās notika virkne sanāksmju, kurās pēdējā mainīja savu nostāju attiecībā uz izsolēm un pauda savu atbalstu starpniecībai starp [Burley konsorcija] un Cogentab nostāju.”

160 Šajā ziņā lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka izsoles sistēmas pielāgošana jēltabakas iepirkšanai, kura tika apspriesta 2001. gada beigās, dažus mēnešus vēlāk tika paredzēta Padomes 2002. gada 25. marta Regulā (EK) Nr. 546/2002, ar ko nosaka piemaksas un garantiju sliekšņus lapu tabakai katrai šķirņu grupai un dalībvalstīm attiecībā uz 2002., 2003. un 2004. gada ražu un groza Regulu (EEK) Nr. 2075/92 (OV L 84, 4. lpp.).

161 No Transcatab paziņojumiem izriet, ka prasītāja galīgi atstāja aizliegto vienošanos 1999. gadā un ka 2001. gadā, pēc tam, kad tā bija lūgusi atļauju iestāties APTI, tā piedalījās attiecīgajās sanāksmēs, lai apspriestu izsoles sistēmu un veicinātu izlīgumu starp Burley konsorciju un Cogentab attiecībā uz šo sistēmu. Tādējādi Transcatab uzskata, ka prasītāja piedalījās šajās sanāksmēs ar konkrētu mērķi un tātad citā nolūkā nekā aizliegtās vienošanās dalībnieki un ka šis mērķis pats par sevi neliecina, ka pastāvēja pret konkurenci vērsts nodoms.

162 Otrkārt, kā tas jau ir norādīts iepriekš 138. punktā, no Dimon Italia 2002. gada 4. aprīļa pieteikuma par iecietības režīma piemērošanu 2.3. punkta izriet, ka attiecībā uz laikposmu no 1999. līdz 2002. gadam tikai trim “galvenajiem pārstrādātājiem”, proti, Deltafina, Dimon Italia un Transcatab, bija regulāri kontakti saistībā ar aizliegtās vienošanās priekšmetu. Turpretī Dimon Italia nav identificējusi prasītāju kā aizliegtās vienošanās aktīvu dalībnieku minētajā laikposmā. Tādēļ ir jākonstatē, ka pēc tam, kad minētajā aizliegtās vienošanās laikposmā tā atjaunoja savu dalību, Dimon Italia neuzskatīja prasītājas dalību attiecīgajās sanāksmēs par tādu, kurai būtu pret konkurenci vērsts nodoms.

163 Treškārt, Komisija tiesas sēdē atzina, ka laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada februārim notika sešas sanāksmes un prasītāja piedalījās tikai divās no tām, no kurām 2001. gada 16. novembra sanāksme bija nevis aizliegtās vienošanās sanāksme šī vārda ierastajā nozīmē, bet gan APTI sanāksme. Turklāt attiecībā uz 2002. gada 8. janvāra sanāksmi, kas bija otrā sanāksme, kurā prasītāja piedalījās visā laikposmā no 2001. gada 29. maija līdz pārkāpuma beigu datumam, ir jāpiebilst, ka, pirmkārt, saskaņā ar Transcatab 2002. gada 18. aprīļa paziņojumiem tajā bez Transcatab piedalījās arī Dimon Italia, Deltafina un prasītāja, kā arī kāda cita uzņēmuma pārstāvis. Otrkārt, ir jānorāda, ka iepriekšējā dienā notika cita sanāksme, kurā piedalījās tikai Dimon Italia, Transcatab un Deltafina (skat. apstrīdētā lēmuma 222. apsvērumu). Tādēļ, ņemot vērā apgalvojumus, kas attiecīgi ietverti Transcatab paziņojumos un Dimon Italia pieteikumā par iecietības režīma piemērošanu (it īpaši skat. iepriekš 161. un 162. punktu), Komisija no tiesību viedokļa nav pietiekami pierādījusi, ka minētā 2002. gada 8. janvāra sanāksme bija aizliegtās vienošanās sanāksme.

164 Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka iepriekš aprakstītajā kontekstā Komisijas rīcībā nebija pierādījumu vai pazīmju kopuma, kuriem būtu pietiekams pierādījuma spēks attiecībā uz prasītājas iesaistīšanos aizliegtajā vienošanās laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim. Gluži pretēji, kā izriet arī no apstrīdētā lēmuma, vairāki fakti, kas ietverti administratīvās lietas materiālos, varēja likt Komisijai izdarīt secinājumu, kas atšķiras no secinājuma, kuru tā beigās izmantoja attiecībā uz prasītājas dalības [aizliegtajā vienošanās] ilgumu.

165 Ņemot vērā, ka ar visām Komisijas norādītajām pazīmēm nepietiek, lai secinātu, ka iepriekš minētajā laikposmā prasītāja piedalījās aizliegtajā vienošanās, ir jākonstatē, ka Komisija pieļāva kļūdu faktu vērtējumā, ciktāl tā uzskatīja, ka prasītāja bija piedalījusies aizliegtajā vienošanās laikā no 2001. gada 29. maija līdz 2002. gada 19. februārim, kas atbilst pārkāpuma beigu datumam.

166 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šis pamats ir jāapmierina. No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punkts, ciktāl tas attiecas uz prasītājas izdarīto pārkāpumu pēc 1999. gada februāra, ir jāatceļ. Secinājumi, kas no tā ir jāizdara, lai noteiktu naudas soda apmēru, tiks vērtēti 265. un nākamajos punktos.

4. Par otro pamatu, kas saistīts ar to, ka pamatojums ir neloģisks, un ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu naudas soda sākumsummas gradācijā

Lietas dalībnieku argumenti

167 Prasītāja apgalvo, ka, pirmkārt, Komisijai neesot bijis jāizvēlas 2001. gads par atsauces gadu, lai noteiktu tās tirgus daļu. Ņemot vērā, ka tās dalība aizliegtajā vienošanās bija fragmentāra, Komisijai vai nu bija jāizmanto par pamatu savam aprēķinam prasītājas vidējā tirgus daļa visā izskatāmajā laikposmā – tās gadījumā tie būtu 4,69 % no tirgus –, kas būtu atbilstošāk vidēja ilguma pārkāpumu gadījumā, vai arī tai bija jāņem vērā tikai tā tirgus daļa, kura prasītājai piederēja 1998. gadā, nevis 2001. gadā, kad tās piedalīšanās, ja tā tiktu pierādīta, jebkurā gadījumā esot bijusi daļēja. Tāpat prasītāja apgalvo, ka, ņemot vērā, ka tās tirgus daļa bija mazāka nekā Transcatab un Dimon Italia tirgus daļas, tā nebija jāiekļauj tajā pašā uzņēmumu kategorijā, kurā tika iedalītas pēdējās minētās, attiecībā uz kurām Komisija noteica vienādu sākumsummu EUR 10 miljonu apmērā. Tādēļ Komisijai pat pirms reizināšanas koeficienta piemērošanas esot bijis jānosaka tām arī atšķirīgas sākumsummas.

168 It īpaši prasītāja apstrīd tirgus daļas, kura tai piederēja pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā, izmantošanu par atsauces kritēriju, lai noteiktu uzņēmuma konkrēto nozīmi. Šādas tirgus daļas izmantošana būtu jāgroza visos gadījumos, kuros, tāpat kā tas ir šajā lietā, uzņēmuma piedalīšanās aizliegtajā vienošanās notiek ar pārtraukumiem. Šādā gadījumā tirgus daļa, kas saistīta ar pēdējo pilno pārkāpuma gadu, atspoguļojot ne tikai uzņēmuma gūtos labumus pret konkurenci vērstas rīcības rezultātā, bet arī tos labumus, kas gūti, pateicoties tā darbībai tirgū laikposmos, kad tas nepiedalījās aizliegtajā vienošanās. Tā kā vislielākais prasītājas realizētais pieaugums bija reģistrēts 1999. un 2000. gadā – laikposmā, par kuru ir skaidrs, ka tā nepiedalījās aizliegtajā vienošanās, šajā lietā esot tieši šāda situācija.

169 Ņemot vērā apstākli, ka Komisija izmantoja to pašu aprēķina metodi gan attiecībā uz prasītāju, gan attiecībā uz citiem uzņēmumiem, kuri piedalījās aizliegtajā vienošanās bez pārtraukuma, apstrīdēto lēmumu par spēkā neesošu padarot vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums un attiecīgās daļas pamatojuma neloģisks raksturs.

170 Komisija lūdz prasītājas argumentus noraidīt.

171 Pirmkārt, tā atgādina, ka saskaņā ar judikatūru vienas un tās pašas naudas soda pamatsummas piemērošana uzņēmumiem, kuriem piederošo tirgus daļu atšķirību amplitūda ir maza – kā tas ir šajā lietā –, nav uzskatāma par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Turklāt, nosakot naudas sodus, tai esot plaša rīcības brīvība un neesot jāpiemēro noteikta matemātiska formula. Katrā ziņā šis arguments esot neefektīvs tādēļ, ka prasītājai uzliktā naudas soda galīgā summa atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam beigās tika samazināta līdz EUR 2,05 miljoniem.

172 Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, kas vērsts, lai apstrīdētu pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā piederošās tirgus daļas izmantošanu par atsauces kritēriju, Komisija apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru tā rīkojas savas rīcības brīvības robežās, ja tā saskaņoti un objektīvi pamatoti veic attiecīgo uzņēmumu iedalīšanu kategorijās, lai noteiktu naudas sodu apmēru. Pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā piederošās tirgus daļas esot atbilstošs prettiesisko darbību konkrētās nozīmes un ietekmes uz konkurenci rādītājs, jo tās vismaz daļēji varētu būt paša pārkāpuma rezultāts.

173 Treškārt, saistībā ar argumentu, ka attiecībā uz vidēja ilguma pārkāpumiem pareizāk būtu par atsauces kritēriju ņemt vērā attiecīgajiem uzņēmumiem visos pārkāpuma gados piederošo tirgus daļu vidējo rādītāju, Komisija vispirms iebilst, ka šajā lietā pārkāpums bija “ilgstošs”, nevis “vidēja” ilguma. Pēc tam tā norāda, ka tieši tādēļ, ka prasītāja uz noteiktu laiku pārtrauca savu dalību aizliegtajā vienošanās, minētā vidējā tirgus daļa nevar kalpot par kritēriju, kas ļautu iedalīt attiecīgos uzņēmumus kategorijās, lai noteiktu naudas sodu summu. Turklāt, lai aprēķinātu šo vidējo rādītāju, Komisijai būtu jāsaņem no katra aizliegtajā vienošanās iesaistītā uzņēmuma ne tikai dati par pašiem jēltabakas iepirkumiem laikā no 1995. līdz 2000. gadam ieskaitot, bet arī kopējā jēltabakas iepirkumu vērtība par katru no šiem gadiem, kas ietvertu arī jebkura cita Itālija jēltabakas pārstrādātāja iepirkumus sešu gadu laikā, kad tika īstenota aizliegtā vienošanās, uzņemoties visas grūtības, ko tas varētu ietvert.

174 Pat tad, ja katrā ziņā gribētu ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu tirgus daļu aizliegtās vienošanās gadu laikā vidējo rādītāju un pieņemtu, ka prasītājas vidējā tirgus daļa ir aptuveni 5 %, tirgus daļu 5 %–11 % diapazons nebūtu būtiski lielāks par tā daļu 11 %–18 % diapazonu, kas judikatūrā tiek uzskatīts par samērīgu. Turklāt prasītājas arguments nebūtu pat iedomājams, ja, piemēram, tā būtu piedalījusies pārkāpumā tikai pēdējā aizliegtās vienošanās gadā. Tādēļ nebūtu pamatoti, ka prasītāja varētu gūt kādu priekšrocību naudas soda samazinājuma veidā no tā, ka tās piedalīšanās aizliegtās vienošanās darbībās turpinājās ilgāk par vienu gadu.

175 Ceturtkārt, attiecībā uz argumentu, ka esot jāgroza pēdējā pilnā pārkāpuma gada tirgus daļas izmantošana visos gadījumos, kuros piedalīšanās aizliegtajā vienošanās notikusi ar pārtraukumiem, Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā, aprēķinot prasītājai uzliktā naudas soda pamatsummu, jau ir ņemts vērā mazāks prasītājas līdzdalības ilgums. Līdz ar to, pēc Komisijas domām, nav skaidrs, kādēļ šī mazākā līdzdalība laika ziņā būtu jāņem vērā arī kā atbildību mīkstinošs apstāklis.

Vispārējās tiesas vērtējums

176 Attiecībā uz atsauces gada izvēli, lai noteiktu relatīvo uzņēmumu nozīmi, vispirms ir jānorāda, ka, lai gan Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtajā un piektajā daļā ir paredzēta atšķirīga attieksme pret uzņēmumiem atkarībā no to ekonomiskās nozīmes, tajās nav noteikts, attiecībā uz kuru gadu ir nosakāma relatīvā uzņēmumu nozīme. Šajā ziņā vienīgais Pamatnostādņu punkts, kurā ir paredzēts ņemt vērā iepriekšējo gadu pirms lēmuma pieņemšanas gada, ir 5. punkta a) apakšpunkta otrā daļa, kuru tomēr piemēro tikai apgrozījuma noteikšanai, lai ievērotu 10 % robežu, kā tas ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā. No tā izriet, ka tas nav piemērojams, lai noteiktu uzņēmumu, kas piedalās aizliegtajā vienošanās, relatīvo nozīmi.

177 No judikatūras izriet, ka Komisijai ir jāizvēlas tāda aprēķina metode, kas ļautu ņemt vērā katra attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko ietekmi, kā arī katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma apmēru atkarībā no saimnieciskās [ekonomiskās] situācijas, kāda pastāvējusi laikā, kad pārkāpums izdarīts. Turklāt saskaņā ar judikatūru attiecīgais laikposms ir jāierobežo tā, lai iegūtie apgrozījumi, pat tirgus daļas, būtu cik vien iespējams salīdzināmi. No tā izriet, ka atsauces gadam obligāti nav jābūt pēdējam pilnajam gadam, kurā ir turpinājies pārkāpums (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 13. septembra spriedumu lietā T‑26/06 Trioplast Wittenheim/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑188.* lpp., 81. un 82. punkts un tajos minētā judikatūra).

178 Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 372. apsvēruma, kas attiecas uz Deltafina tirgus daļas noteikšanu, 2001. gads, kas šajā lietā tika izvēlēts par atsauces gadu, lai noteiktu uzņēmumu relatīvo nozīmi, bija pēdējais pilnais gads, kurā pārstrādātāji izdarīja pārkāpumu.

179 Tādējādi Komisija Deltafina ar tirgus daļu 25 % 2001. gadā klasificēja vie