Saskaņā ar Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredzēto metodi pārkāpuma smaguma noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to var novērtēt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs. Tomēr šie trīs pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi, veicot visaptverošu vērtējumu. Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši, lai raksturotu sevišķi smagus pārkāpumus. Savukārt nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus apmērs nav kritēriji, kas nepieciešami, lai pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu. Tādējādi šāda veida horizontālas aizliegtās vienošanās var kvalificēt kā “sevišķi smagus” pārkāpumus tikai to rakstura dēļ, nepastāvot nepieciešamībai, lai Komisija pierādītu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.

No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana tomēr nav pretrunā Komisijas būtiskas rīcības brīvības pakāpes saglabāšanai. Tas, ka Komisija Pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju jautājumā par pārkāpuma smaguma vērtējumu, neliedz tai pārkāpuma smagumu vērtēt vispārīgi atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem, tostarp apstākļiem, kas Pamatnostādnēs nav minēti tieši.

Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir instruments, kas paredzēts, lai, ievērojot augstāka ranga tiesības, precizētu kritērijus, kurus Komisija ir paredzējusi piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību naudas sodu noteikšanā, kas tai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Kaut arī minētās Pamatnostādnes nav lēmuma, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, juridiskais pamats, jo šis lēmums ir pamatots ar Regulu Nr. 1/2003, tās tomēr vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija ir apņēmusies izmantot, lai noteiktu to naudas sodu apmēru, kuri uzlikti ar minēto lēmumu, un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību.

Attiecībā uz Savienības konkurences tiesībām pretējo ierobežojošo darbību konkrēto ietekmi uz tirgu par šādu pārkāpumu piespriestā naudas soda noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums un visi apstākļi, kam var būt nozīme pārkāpuma smaguma vērtējumā, tādi kā katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma loma saskaņoto darbību izstrādes procesā, labums, ko tie var gūt no šīm darbībām, to lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi var radīt Eiropas Savienības mērķiem. No tā izriet, ka pret konkurenci vērstu darbību sekas pašas par sevi nav noteicošais kritērijs, vērtējot, vai naudas soda apmērs ir atbilstošs. Konkrētāk, apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz minētajām sekām, it īpaši, ja runa ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali.

Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrētā veidā. Tā kā to, kas vēlāk noticis ar faktiskajām tirgus cenām, varēja ietekmēt citi ārpus aizliegtās vienošanās dalībnieku kontroles esoši faktori, šie dalībnieki nevar savā labā izmantot tādus ārējus faktorus kā cenu pieaugums attiecīgajā tirgū, kas rada šķēršļus to darbībai, padarot tos par apstākļiem, kas pamato naudas soda samazināšanu.

Samērīguma princips prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu izvirzītos mērķus. Komisijas uzsāktajās procedūrās, lai sodītu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, šī principa piemērošana paredz, ka naudas sodiem nav jābūt pārmērīgiem attiecībā uz sasniedzamajiem mērķiem, proti, attiecībā uz šo tiesību normu ievērošanu, un ka naudas soda, kas uzņēmumam uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpuma kopīgo vērtējumu, jo īpaši ņemot vērā tā smagumu. Samērīguma princips it īpaši paredz, ka Komisijai naudas sods ir jānosaka proporcionāli faktoriem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro saskaņoti un objektīvi pamatoti.

Šajā ziņā, lai arī Komisijai saskaņā ar EKL 253. pantu ir pienākums savu lēmumu pamatojumā norādīt faktiskos apstākļus, no kuriem ir atkarīgs lēmuma pamatojums, un apsvērumus, kas pamudinājuši to pieņemt, tomēr šī norma tai neliek obligāti iztirzāt visus faktiskos un tiesiskos jautājumus, kas ir aplūkoti administratīvā procesa laikā.

Komisijai ir jāpierāda ne tikai Savienības konkurences tiesību normām pretējas aizliegtās vienošanās pastāvēšana, bet arī tās ilgums. It īpaši ir jāatgādina, ka saistībā ar pierādījumu sniegšanu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt atbilstošus pierādījumus, lai no tiesību viedokļa pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību. Tiesas šaubas ir jāizmanto par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši prasības par lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods, atcelšanu un/vai grozīšanu ietvaros. Pēdējās situācijas gadījumā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir aizsargātas Eiropas Savienības tiesību sistēmā un nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu veidu, kā arī ar to saistīto sodu veidu un būtiskuma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips ir tieši piemērojams procedūrās par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuras piemēro uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem var tikt pasludināts lēmums par naudas soda vai kavējuma naudas uzlikšanu. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka varbūtējais pārkāpums ir izdarīts.

Šajā ziņā, lai atbilstoši pierādītu, ka uzņēmums ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, Komisijai pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies apspriedēs, kurās noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, atklāti pret to neiebilstot. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties sanāksmē, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sanāksmē piedalās ar atšķirīgu mērķi. Apsvērumi, kas ir pamatā šim tiesību principam, ir tādi, ka, piedaloties minētajā sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to. Savukārt Komisija pieļauj kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka uzņēmums ir bijis Savienības konkurences tiesību normām pretējas aizliegtās vienošanās dalībnieks, ja šajā ziņā nepastāv pietiekamas norādes.

Parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstie nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka pat tad, ja Komisija atrod dokumentus, kas tieši pierāda neatļautus kontaktus starp uzņēmējiem, tādus kā sanāksmju protokoli, parasti tie ir vienīgi nepilnīgi un no konteksta atrauti pierādījumi un tādējādi bieži vien atsevišķas detaļas jārekonstruē ar dedukcijas palīdzību. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas prakses vai nolīguma esamība jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums.

Šajā ziņā Komisijai ir jāizvēlas tāda aprēķina metode, kas ļautu ņemt vērā katra attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko ietekmi, kā arī katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma apmēru atkarībā no ekonomiskās situācijas, kāda pastāvējusi laikā, kad pārkāpums izdarīts. Turklāt attiecīgais laikposms ir jāierobežo tā, lai iegūtie apgrozījumi, pat tirgus daļas, būtu cik vien iespējams salīdzināmi. No tā izriet, ka atsauces gadam obligāti nav jābūt pēdējam pilnajam gadam, kurā ir turpinājies pārkāpums.

Attiecībā uz atsauces gada izvēli, lai noteiktu relatīvo uzņēmumu nozīmi saistībā ar Savienības konkurences tiesībām pretēju aizliegtu vienošanos, lai gan Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta ceturtajā un piektajā daļā ir paredzēta atšķirīga attieksme pret uzņēmumiem atkarībā no to ekonomiskās nozīmes, tajās nav noteikts, attiecībā uz kuru gadu ir nosakāma relatīvā uzņēmumu nozīme.

Šajā ziņā, lai gan Komisijai ir atļauts ņemt vērā uzņēmuma, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, tirgus daļu pēdējā pilnajā konstatētā pārkāpuma gadā, lai novērtētu uzņēmuma lielumu un ekonomisko ietekmi attiecīgajā tirgū, kā arī uzņēmuma izdarītā pārkāpuma apmēru, tai tomēr ir jānodrošina, lai katra iesaistītā uzņēmuma tirgus daļa pareizi atspoguļotu ekonomisko realitāti laikā, kad ticis izdarīts pārkāpums. Tātad — vispārīgi — ilgstošu pārkāpumu gadījumā tikai tad, ja pēdējais pilnais pārkāpuma gads, kā to ņēmusi vērā Komisija, sakrīt ar katra šī uzņēmumu dalības [pārkāpumā] ilgumu, attiecīgās tirgus daļas šajā ziņā var būt atbilstoši rādītāji un ļaut iegūt pēc iespējas salīdzināmus rezultātus, it īpaši, lai iedalītu iesaistītos uzņēmumus kategorijās.

Tādu draudu un spiediena pastāvēšana, kuru mērķis ir likt uzņēmumam piedalīties Savienības konkurences tiesību pārkāpumā, neietilpst atbildību mīkstinošajos apstākļos, kas uzskaitīti Pamatnostānēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu. Uzņēmumu izdarītais spiediens, kura mērķis bijis piespiest citus uzņēmumus piedalīties Savienības konkurences tiesību pārkāpumā, neatkarīgi no tā, cik šis spiediens bijis būtisks, neatbrīvo attiecīgo uzņēmumu no atbildības par izdarīto pārkāpumu, nekādi negroza aizliegtās vienošanās smaguma pakāpi un nerada atbildību mīkstinošu apstākli naudas soda summas aprēķināšanas nolūkā, jo attiecīgais uzņēmums par iespējamo spiedienu varēja paziņot kompetentajām iestādēm un iesniegt tām sūdzību. Tādējādi Komisijai nav pienākuma ņemt vērā šādus draudus kā atbildību mīkstinošu apstākli.

To apstākļu vidū, kuri var liecināt par uzņēmuma pasīva vērotāja lomu aizliegtās vienošanās ietvaros, kas var pamatot naudas soda samazināšanu saskaņā ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta pirmo ievilkumu, ir tā lielā mērā epizodiskāka dalība sanāksmēs, salīdzinot ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kā arī tā novēlota ienākšana tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no uzņēmuma dalības ilguma tajā vai arī tas, ka pastāv tieši apgalvojumi, kurus šajā sakarā pauduši trešo uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, pārstāvji. Turklāt aizliegtās vienošanās dalībnieka “vienīgi pasīva vērotāja” loma nozīmē, ka tam ir bijusi “maznozīmīga loma”, proti, ka tas nav aktīvi piedalījies pret konkurenci vērsto vienošanos izstrādāšanā.

Turklāt Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā nav prasīts, lai gadījumos, kad naudas sods par vienu pārkāpumu tiek uzlikts vairākiem uzņēmumiem, mazam vai vidējam uzņēmumam uzliekamais naudas sods procentuāli no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem uzlikto naudas sodu. Faktiski no šīs normas izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums.

Saskaņā ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta otro ievilkumu Komisijai nav pienākuma atzīt atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar prettiesiska nolīguma faktisku nepiemērošanu, izņemot gadījumu, kad uzņēmums, kas pamatojas uz aizliegtās vienošanās neīstenošanu, var pierādīt, ka tas ir skaidri un būtiski iebildis pret šīs aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka pat tikusi traucēta tās darbība, un ka tas nav izlicies, ka uzņēmums piekrīt nolīgumam, tādējādi pamudinot citus uzņēmumus īstenot attiecīgo aizliegto vienošanos. Uzņēmumiem faktiski būtu ļoti viegli samazināt risku maksāt lielu naudas sodu, ja tie varētu gūt labumu no piedalīšanās prettiesiskā aizliegtā vienošanās, bet vēlāk panākt naudas soda samazināšanu, aizbildinoties ar to, ka tiem ir bijusi ierobežota loma pārkāpuma īstenošanā, kaut gan to attieksme bija mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties tādā veidā, kas daudz vairāk kaitē konkurencei.

Maksimālajai 10 % robežai no kopējā apgrozījuma apjoma, kura paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, ir atšķirīgs un autonoms mērķis salīdzinājumā ar pārkāpuma smaguma un ilguma kritēriju mērķi, proti, novērst, ka tiek uzlikti naudas sodi, kurus — kā to ir iespējams paredzēt — uzņēmumi nebūs spējīgi samaksāt, ņemot vērā to lielumu, kas — kaut arī aptuveni un neprecīzi — ir noteikts atkarībā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Tādējādi šī robeža ir vienādi piemērojama visiem uzņēmumiem, tā ir noteikta atkarībā no katra uzņēmuma lieluma un tā ir paredzēta, lai novērstu pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu uzlikšanu. Šīs robežas vienīgās iespējamās sekas ir tādas, ka naudas soda apmērs, kas aprēķināts, pamatojoties uz pārkāpuma smaguma un ilguma kritērijiem, tiek samazināts līdz maksimāli atļautajam apmēram, ja tas pārsniedz šo apmēru. To piemērojot, attiecīgais uzņēmums nemaksā visu naudas sodu, kas principā būtu maksājams saskaņā ar novērtējumu, kurš balstīts uz minētajiem kritērijiem.

Turklāt ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisijai nav aizliegts, veicot aprēķinu, atsaukties uz starpsummu, kas pārsniedz minēto robežu, ja vien to nepārsniedz galīgi uzliktais naudas sods. No tā izriet, ka nevienā Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, piemērošanas stadijā Komisijai nav jānodrošina, lai noteikto naudas sodu starpsummas atspoguļotu visas atšķirības starp attiecīgo uzņēmumu kopējo apgrozījumu. Turklāt Komisijas pienākums nav nodrošināt, lai galīgie naudas sodu apmēri, kas aprēķināti attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visas uzņēmumu atšķirības saistībā ar to apgrozījumu.

(sal. ar 257. un 259. punktu)