ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nodokļu tiesību aktu saskaņošana — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa — Tādu pakalpojumu atbrīvojums no nodokļa, kas ir saistīti ar sociālo aprūpi un sociālās nodrošināšanas darbu un ko sniedz publisko tiesību organizācijas vai citas organizācijas, kuras ir atzītas par labdarības organizācijām — Labdarības organizācijas — Kritēriji

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa — Tādu pakalpojumu atbrīvojums no nodokļa, kas ir saistīti ar sociālo aprūpi un sociālās nodrošināšanas darbu un ko sniedz publisko tiesību organizācijas vai citas organizācijas, kuras ir atzītas par labdarības organizācijām — Vecāka gadagājuma personām piemērotu dzīvokļu sociālā servisa mājoklī nodošana to rīcībā — Iekļaušana — Citi pakalpojumi, ko sniedz minētie sociālā servisa mājokļi — Iekļaušana — Nosacījumi — Finansiāla līdzdalību no valsts iestādēm — Ietekmes neesamība

(Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta g) apakšpunkts un Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta g) apakšpunkts)
Konvenciju par dažu starptautiskā gaisa transporta noteikumu unifikāciju, kas 1999. gada 28. maijā noslēgta Monreālā, Eiropas Kopiena parakstīja 1999. gada 9. decembrī, un pēc tam to Kopienas vārdā apstiprināja Eiropas Savienības Padome 2001. gada 5. aprīlī. Attiecībā uz Eiropas Savienību tā stājās spēkā 2004. gada 28. jūnijā. No tā izriet, ka Monreālas konvencijas normas kopš to stāšanās spēkā brīža ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa un līdz ar to Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālu nolēmumu par to interpretāciju, ievērojot, ka šī konvencija ir pieņemta angļu, arābu, ķīniešu, spāņu, franču un krievu valodās un ka visas šīs sešu valodu redakcijas ir vienlīdz autentiskas.

Saistībā ar šādu interpretāciju Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām, ar kuru ir kodificētas vispārējās starptautiskās tiesības, kas ir saistošas Savienībai, 31. pantā šajā ziņā ir precizēts, ka līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā, un atbilstoši tā objektam un mērķim.

(sal. ar 22.–24. punktu)
Direktīvas 2005/85 par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu, 39. pants, lasot to atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. panta 2. punktam un 47. pantam, ir interpretējams tādējādi, ka tam pretrunā nav valsts tiesiskais regulējums, ar kuru netiek piešķirta apturoša iedarbība prasībai, kas celta par lēmumu neveikt turpmāka patvēruma pieteikuma pārbaudi.

Ir jāprecizē, ka otrais patvēruma pieteikums ir uzskatāms par “turpmāku pieteikumu” Direktīvas 2005/85 32. panta izpratnē un ka kompetentās iestādes atteikums izskatīt šo pieteikumu atbilst “lēmum[am] neturpināt turpmāka pieteikuma izvērtēšanu” šīs direktīvas 39. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

Šajā ziņā no minētās direktīvas 39. panta l. punkta c) apakšpunkta izriet, ka dalībvalstis nodrošina, ka patvēruma meklētājiem ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību saistībā ar lēmumu neturpināt turpmāka pieteikuma izvērtēšanu saskaņā ar šīs pašas direktīvas 32. un 34. pantu. Turklāt, ja patvēruma pieteikuma iesniedzējs iesniedz turpmāku patvēruma pieteikumu, nesniedzot jaunus pierādījumus vai argumentus, būtu nesamērīgi likt dalībvalstīm no jauna veikt pilnīgas izskatīšanas procedūru un pēdējām minētajām būtu jādod iespēja izvēlēties starp procedūrām, kurās paredzēti izņēmumi no tām garantijām, kuras parasti ir [patvēruma pieteikuma] iesniedzējam.

Līdz ar to pret lēmumu neturpināt turpmāka patvēruma pieteikuma izvērtēšanu izmantotā tiesību aizsardzības līdzekļa apturošas iedarbības neesamība principā atbilst Hartas 19. panta 2. punktam un 47. pantam. Lai gan šāds lēmums trešās valsts valstspiederīgajam neļauj saņemt starptautisku aizsardzību, tā izpilde pati par sevi nevar izraisīt minētā valstspiederīgā izraidīšanu. No tā izriet, ka, ja nepastāv tiesību aizsardzības līdzeklis ar apturošu iedarbību pret šādu lēmumu, kura īstenošana nevar attiecīgo valstspiederīgo pakļaut tādas izturēšanās riskam, kas ir pretrunā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 3. pantam, nenozīmē tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, kas paredzēta Direktīvas 2005/85 39. pantā, lasot to atbilstoši Hartas 19. panta 2. punktam un 47. pantam.

(sal. ar 40., 45., 46., 56., 59. un 60. punktu, kā arī rezolutīvo daļu)
Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas joma attiecas uz prasību, ko trešā persona saskaņā ar valsts tiesībām ir cēlusi pret atbildētāju pamatlietā un kam ir cieša saikne ar šo pamatprasību, ar kuru ir paredzēts saņemt atmaksu par atlīdzībām, kuras šī trešā persona ir izmaksājusi prasītājam minētajā pamattiesvedībā, ar nosacījumu, ka šī prasība nav tikusi celta vienīgi ar mērķi liegt jurisdikciju tai tiesai, kas minētā atbildētāja lietā būtu kompetenta.

Proti, minētās regulas preambulas 15. apsvērumā ir uzsvērts, ka saskaņotas tiesas spriešanas interesēs maksimāli ir jāsamazina vienlaicīgas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs netaisa pretrunīgus spriedumus, kurpretim šīs pašas regulas preambulas 12. apsvērumā ir atgādināts par to, ka papildus atbildētāja domicilam vajadzētu būt alternatīvam jurisdikcijas pamatojumam, kura pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu, lai veicinātu pareizu tiesvedību. Tomēr pamatprasības un prasības, ko trešā persona cēlusi pret vienu no šīs tiesvedības pusēm un kura ir cieši saistīta ar pirmo prasību, izskatīšana tajā pašā tiesvedībā var sekmēt iepriekš minētos mērķus situācijā, kurā cietusī persona ir cēlusi prasību pret apdrošinātāju, kurš ir atbildīgs par zaudējumiem, un kurā cits apdrošinātājs, kas jau ir daļēji atlīdzinājis šai personai nodarītos zaudējumus, no pirmā apdrošinātāja cenšas panākt šīs atlīdzības atmaksu. Proti, neesot šādai iespējai, pastāvētu risks, ka divas tiesas vienā un tajā pašā lietā nonāktu pie atšķirīgiem risinājumiem, kuru atzīšana un izpilde tādā gadījumā būtu nenoteikta.

(sal. ar 38.–40., 47. punktu un rezolutīvo daļu)
No minētā izriet, ka gadījumā, ja apstrīdētais tiesību akts tiesvedības laikā ir pārstājis radīt sekas, Tiesai ir jāizvērtē in concreto prasītāja intereses celt prasību saglabāšanās, ņemot vērā tostarp apgalvotā prettiesiskuma sekas un iespējamā nodarītā kaitējuma būtību.

Parlamenta tiesības celt prasību, kas paredzētas LESD 263. panta otrajā daļā, tāpat kā šajā pašā normā paredzētās dalībvalstu tiesības celt prasību, nav atkarīgas no tā, vai var pierādīt interesi celt prasību. Tādējādi Tiesas lēmums par to, vai taisīt spriedumu, vai, tieši pretēji, konstatēt, ka tiesvedība šajā lietā ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas, nedrīkst būt loģiski atkarīgs no pārbaudes par to, vai joprojām pastāv Parlamenta interese celt prasību par lēmumu, kas ir prasības priekšmets. Šādā gadījumā Tiesa var konstatēt, ka vairs nav jālemj par prasībām, kuras ir cēlušas dalībvalstis, ja pēc apstrīdētā akta atcelšanas vai atsaukšanas šīs valstis ir panākušas rezultātu, kādu tās vēlējās panākt ar celtajām prasībām.

Līdz ar to prasība, kas ir celta par Lēmumu 2014/688 par kontroles pasākumu piemērošanu noteiktām psihoaktīvām vielām, ir pieņemama tiktāl, ciktāl šī lēmuma aizstāšana ar Lēmumu 2015/1875 par kontroles pasākumu piemērošanu noteiktām psihoaktīvām vielām ļāva saglabāt apstrīdētā lēmuma pagātnes sekas un līdz ar to neradīja līdzvērtīgas sekas tām, kādas principā būtu bijušas šī lēmuma atcelšanai. Šajā ziņā no Lēmuma 2015/1875 preambulas 35. apsvēruma un 2. panta izriet, ka tas ir piemērojams, neskarot pienākumus, kādi izriet no Lēmuma 2014/688 attiecībā uz termiņu attiecīgo psihoaktīvo vielu pakļaušanai kontroles pasākumiem un kriminālsodiem, vēlākai sākot ar 2015. gada 2. oktobri. No minētā izriet, ka Padome nevēlējās ne apšaubīt šo pienākumu, kādi izriet no Lēmuma 2014/688, spēkā esamību, ne arī noteikt šo pienākumu spēkā esamību ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties uz Īstenošanas lēmumu 2015/1875.

(sal. ar 20.–23. un 26. punktu)
Savienības tiesības, tostarp līdzvērtības un efektivitātes principi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās pieļauj to, ka valsts tiesai nav iespējas pārskatīt saistībā ar prasību civillietā taisītu galīgu tiesas nolēmumu, ja šis nolēmums ir izrādījies nesaderīgs ar Eiropas Savienības Tiesas veiktu Savienības tiesību interpretāciju, kas pasludināta vēlāk par dienu, kurā minētais nolēmums ir kļuvis galīgs, pat ja šāda iespēja ir attiecībā uz saistībā ar prasību administratīvā lietā taisītiem galīgiem tiesas nolēmumiem, kas nav saderīgi ar Savienības tiesībām.

Kas attiecas uz līdzvērtības principu, tas paredz, ka prasības, kas ir balstītas uz valsts tiesību pārkāpumu, un tām līdzīgas prasības, kas ir balstītas uz Savienības tiesību pārkāpumu, ir izskatāmas līdzvērtīgā veidā, nevis to, ka valsts tiesību procesuālajām tiesību normām, kas ir piemērojamas atšķirīgām tiesvedības formām kā tiesvedībai civillietā, no vienas puses, un tiesvedībai administratīvā lietā, no otras puses, jābūt līdzvērtīgām. Turklāt līdzvērtības princips nav atbilstošs situācijā, kas attiecas uz divu veidu prasībām, no kurām abas ir balstītas uz Savienības tiesību pārkāpumu.

Kas attiecas uz efektivitātes principu, tas ir jāanalizē, ņemot vērā attiecīgo tiesību normu nozīmi visā procesā, procesa norisi un īpatnības dažādās valsts instancēs. Šajā aspektā vajadzības gadījumā jāņem vērā tie principi, kuri ir valsts tiesiskās sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību ievērošana, tiesiskās noteiktības princips un pienācīga tiesvedības norise. Taču Savienības tiesībās nav noteikta prasība, ka, lai ņemtu vērā atbilstošas Savienības tiesību normas interpretāciju, kuru Tiesa ir pieņēmusi pēc valsts tiesas nolēmuma, kas ieguvis res judicata spēku, šai valsts tiesai principā nav jāpārskata savs nolēmums.

(sal. ar 34., 36.–39. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 13. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka jēdzienu “diena, kad piešķir pirmo tirdzniecības atļauju [Eiropas Savienībā]” nosaka Savienības tiesības.

Kā tas izriet no Regulas Nr. 469/2009 preambulas 7. un 8. apsvēruma, tā paredz vienotu risinājumu Savienības līmenī, ciktāl tā ievieš papildu aizsardzības sertifikātu, ko valsts vai Eiropas patenta īpašnieks var iegūt saskaņā ar vieniem un tiem pašiem nosacījumiem visās dalībvalstīs. Tādējādi tā paredz novērst to, ka valstis pieņem atšķirīgus tiesību aktus, kā dēļ var rasties jaunas atšķirības, kuras var traucēt zāļu brīvu apriti Savienībā un tādējādi tieši ietekmēt iekšējā tirgus izveidi un darbību. Kaut arī Regulas Nr. 469/2009 13. pantā nav definēts jēdziens “diena, kad piešķir pirmo tirdzniecības atļauju [Savienībā]”, kas šajā pantā ir izmantots, lai noteiktu papildu aizsardzības sertifikāta beigu datumu, tajā nav arī atsauces uz valsts tiesībām saistībā ar nozīmi, kāda būtu jāpiešķir šai frāzei. Tādējādi no tā izriet, ka minētais 13. pants šīs regulas piemērošanas nolūkā ietver autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kas Savienības teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi.

(sal. ar 24., 26. un 28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 1999/13 par gaistošu organisko savienojumu emisijas ierobežošanu no organiskiem šķīdinātājiem noteiktos darbības veidos un iekārtās II B pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka termiņa pagarinājums, kas ir paredzēts tā 2. punkta pirmās daļas i) punktā, var tikt piešķirts “iekārtas” – šīs direktīvas 2. panta 1) punkta izpratnē – operatoram, lai īstenotu gaistošo organisko savienojumu emisijas samazināšanas plānu, ja vēl tikai izstrādā aizstājējus, kas satur maz šķīdinātāja vai to nemaz nesatur, lai gan ražojuma cietās daļas saturu šajā iekārtā var uzskatīt par nemainīgu un izmantot kā atskaites lielumu emisijas samazināšanā.

Iespēja piešķirt operatoram termiņa pagarinājumu katrā ziņā nozīmē, ka visi šajā direktīvā paredzētie termiņi, tostarp termiņš, kas beidzas 2007. gada 31. oktobrī, attiecībā uz pastāvošām iekārtam var tikt pagarināti. Citāda interpretācija atņemtu reglamentējošo raksturu minētās direktīvas II B pielikuma 2. punkta pirmās daļas i) punktam un šīs normas vienīgais mērķis būtu termiņa aprēķināšanas skaidrojums.

Turklāt, lai gan atbilstoši Direktīvas 1999/13 II B pielikuma 2. punkta otrajai daļai noteikts samazināšanas plāns jāīsteno iekārtās, kur ražojuma cietās daļas saturu var uzskatīt par nemainīgu un izmantot kā atskaites lielumu emisijas samazināšanā, šis plāns tomēr nav īpašs noteikums, kas izslēdz termiņa pagarinājuma piešķiršanu tādu iekārtu operatoriem. Termiņa pagarināšanas iespēju visu veidu iekārtām neatkarīgi no pieņemtā samazināšanas plāna turklāt apstiprina ratio legis, uz kuru balstās Direktīvas 1999/13 noteikumi par termiņa pagarināšanu un iekārtām, kurās ražojuma cietās daļas saturs ir nemainīgs. Pirmkārt, šis termiņa pagarinājums ir samērīguma principa izpausme. Otrkārt, kā izriet no Direktīvas 1999/13 preambulas 8. apsvēruma, tā balstās uz apsvērumu, ka no organisko savienojumu emisijas var izvairīties vai to var samazināt potenciāli mazāk kaitīgi aizstājēji, kas ir pieejami vai tuvākajos gados kļūs pieejami. Šajā ziņā mērķim, ar kādu ieviests ražojuma cietās daļas nemainīga satura kritērijs, nav nekādas saiknes ar ratio legis, uz kā balstās Direktīvas 1999/13 noteikumi par iespēju piešķirt termiņa pagarinājumu, ja aizstājējus, kas satur maz šķīdinātāja vai to nemaz nesatur, vēl tikai izstrādā.

Visbeidzot, ciktāl atšķirīgu Direktīvas 1999/13 II B pielikuma interpretāciju no šī pielikuma teksta tieši nevar secināt, tāda interpretācija būtu pretrunā tiesiskās noteiktības principam, kas prasa, lai Savienības tiesiskais regulējums ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tajā noteikto saistību apjomu un lai šīs personas nepārprotami zinātu savas tiesības un pienākumus un spētu atbilstoši rīkoties.

(sal. ar 50., 53., 55.–58., 61., 62. un 64. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā no šīs regulas piemērošanas jomas gan īpaši ir izslēgts fizisko personu statuss, kura jēdzienā ietilpst vecāku atbildības īstenošana attiecībā uz bērna personu.

Tādas kavējuma naudas piedziņa, ko par saskarsmes tiesībām pēc būtības izspriedusī izcelsmes dalībvalsts tiesa ir noteikusi tālab, lai nodrošinātu šo tiesību īstenojamību, ir izpildāma tādā pašā kārtībā kā nolēmums par saskarsmes tiesībām, kas nodrošinātas ar šo kavējuma naudu, un tāpēc šīs kavējuma naudas piedziņa ir jāatzīst par izpildāmu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu noteikumiem.

Proti, šāda kavējuma nauda nav savrupi aplūkojama kā patstāvīgas saistības, bet gan jāaplūko kopīgi ar no tās neatdalāmajām saskarsmes tiesībām, kuru ievērošana ar to tiek nodrošināta. Tāpēc minētās kavējuma naudas piedziņa ir izpildāma tādā pašā kārtībā kā ar to nodrošināmās saskarsmes tiesības, proti, atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 28. panta 1. punkta un 41. panta 1. punkta noteikumiem.

Nodalīt kavējuma naudas piedziņas kārtību no saskarsmes tiesībām piemērojamās kārtības, lai to pakārtotu pašai izpildes procedūrai, kas saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 47. panta 1. punktu ir reglamentēta izpildes dalībvalsts valsts tiesību aktos, būtu tas pats, kas šīs minētās valsts tiesai ļaut pašai pārliecināties, vai ir noticis saskarsmes tiesību pārkāpums.

Taču šāda kontrole, kas būtu veikta atbilstoši izpildes valsts noteikumiem un kurā attiecīgās valsts tiesa vērtētu lietas apstākļus, būtu pretrunā Savienības likumdevēja gribai ieviest šajā jautājumā pieņemto nolēmumu vienveidīgu un atvieglotu izpildes kārtību, kas liedz izpildes tiesai jebkādi iejaukties lietā pēc būtības un balstās uz uzticēšanos izcelsmes valsts tiesai kā tiesai, kuras piekritībā ir pieņemt nolēmumu par saskarsmes tiesībām.

(sal. ar 49.–53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Ja iemesli, kādēļ personas vārds joprojām tika saglabāts to personu sarakstā, uz kurām attiecas aplūkotie ierobežojošie pasākumi, nebija būtiski mainījušies un ja izrādās, ka minēta persona jau bija iesniegusi apsvērumus Padomei un līdz ar to zināja, ka viņai joprojām bija pieejamas šīs tiesības, a fortiori, kad tika veikta pret Baltkrievijas Republiku pieņemto ierobežojošo pasākumu regulāra pārskatīšana nolūkā tos, iespējams, pagarināt, nevar secināt, ka būtu pārkāptas minētās personas tiesības uz aizstāvību.

Saistībā ar lēmuma pieņemšanu par personas vārda vai vienības nosaukuma saglabāšanu to personu un vienību sarakstā, kam piemēro ierobežojošus pasākumus, kas pieņemti pret Baltkrievijas Republiku, Padomei ir jāievēro šādas personas vai vienības tiesības tikt iepriekš uzklausītai, ja lēmumā par tās vārda vai nosaukuma iekļaušanas sarakstā paturēšanu spēkā Padome attiecībā pret viņu konstatē jaunus apstākļus, proti, apstākļus, kuri nav ietverti sākotnējā lēmumā par tās vārda vai nosaukuma iekļaušanu šajā sarakstā.

LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formalitāte, kura ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā akta likumību pēc būtības. Lēmuma pamatojumu veido formāla to pamatu izklāstīšana, uz kuriem šis lēmums balstīts. Ja šajos pamatos ir pieļautas kļūdas, tie skar lēmuma likumību pēc būtības, nevis tā pamatojumu, kas var būt pietiekams, pat izklāstot kļūdainus pamatus. Līdz ar to iebildumi un argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt tiesību akta pamatotību, ir neefektīvi saistībā ar pamatu par pamatojuma neesamību vai nepietiekamu pamatojumu.

(sal. ar 37. punktu)
Direktīvas 2009/54 par dabīgo minerālūdeņu ieguvi un tirdzniecību 8. panta 2. punktā ietvertais jēdziens “dabīgs minerālūdens no viena un tā paša ieguves avota” ir interpretējams tādējādi, ka ar to tiek apzīmēts dabīgs minerālūdens, kas iegūts no vienas vai vairākām dabīgām vai urbtām izejām un kura izcelsme ir vienā un tajā pašā pazemes ūdens slānī vai krātuvē, ja ūdenim, kas iegūts no visām šīm dabīgajām vai urbtajām izejām, ir vienādas īpašības atbilstoši šīs direktīvas I pielikumā uzskaitītajiem kritērijiem, kuras saglabājas stabilas dabīgo svārstību robežās.

Direktīvas 2009/54 8. panta 2. punktā lietotais ieguves avota jēdziens nav pielīdzināms nedz pazemes ūdens slāņu vai krātuvju jēdzienam, nedz arī izplūdes vietas jēdzienam. Tā kā dabīgie minerālūdeņi ir definēti arī no sastāva aspekta, dabīgā minerālūdens identificēšanā noteicošā loma ir šī ūdens īpašībām.

Turklāt, ja dabīgo minerālūdeņu etiķetēs ir obligāti jānorāda minerālūdens ieguves avota atrašanās vieta un nosaukums, ja šī ūdens ieguves vietas nosaukumam ir noteicoša loma tā identificēšanā patērētājiem un ja attiecīgā dabīgā minerālūdens identifikācija notiek, pamatā izmantojot tā īpašības, pamatojoties uz šīm īpašībām būtībā tiek noteikts šī dabīgā minerālūdens ieguves avots.

Šo interpretāciju, pirmkārt, apstiprina Direktīvas 2009/54 vispārējā sistēma, īpaši tās 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkts, 6. pants, 7. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 12. panta a) un b) punkts, un otrkārt, tā ir vienīgais līdzeklis, kā panākt, lai tiktu sasniegti Direktīvas 2009/54 mērķi, kuri ir patērētāju veselības aizsardzība, novēršot patērētāju iespējamu maldināšanu un nodrošinot godīgu tirdzniecību.

(sal. ar 29.–31., 34.–39. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2001/84 par tālākpārdošanas tiesībām par labu mākslas oriģināldarba autoram 1. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav tas, ka persona, kurai jāmaksā atlīdzība saistībā ar tālākpārdošanas tiesībām un kura kā tāda noteikta valsts tiesību aktos, neatkarīgi no tā, vai tā ir pārdevējs vai profesionāls mākslas darbu tirgus speciālists, kas iesaistīts darījumā, var vienoties ar jebkuru citu personu, tostarp pircēju, par to, ka pircējs galīgi maksā atlīdzības saistībā ar tālākpārdošanas tiesībām summu daļēji vai pilnībā, ciktāl šāda līgumiska vienošanās nekādi neietekmē pienākumus un atbildību, kas piemīt personai, kurai jāmaksā atlīdzība autoram.

Proti, lai gan ar Direktīvu 2001/84, kas tostarp ir vērsta uz to, lai izbeigtu konkurences kropļošanu mākslas darbu tirgū, sasniedzamā mērķa, kāds tas norobežots ar šīs direktīvas preambulas 13. un 15. apsvērumu, īstenošana prasa, lai tiktu noteikta persona, kas ir atbildīga par atbilstoši tālākpārdošanas tiesībām maksājamās atlīdzības samaksu autoram, kā arī paredzēti noteikumi, kuri vērsti uz to, lai noteiktu šīs atlīdzības summas apmēru, tomēr tā tas nav attiecībā uz jautājumu par to, kas galīgi maksās šo summu. Protams, sākotnēji nevar izslēgt, ka šis pēdējais elements var radīt noteiktu traucējošu ietekmi uz iekšējā tirgus darbību, tomēr šāda ietekme uz iekšējo tirgu katrā ziņā ir vienīgi netieša, jo to izraisa līgumiski pielāgojumi, kas īstenoti neatkarīgi no atbilstoši tālākpārdošanas tiesībām maksājamās atlīdzības summas samaksas, par kuru joprojām atbildīga ir persona, kurai tā jāmaksā.

(sal. ar 28.–33. punktu un rezolutīvo daļu)
7

Komisijas paziņojumā par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] apmēra samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) ir definēti nosacījumi, ar kādiem uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju izmeklēšanā, kura sākta par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai ar kādiem var tikt samazināts naudas sods, kas citkārt šādas sadarbības neesamības gadījumā tiem būtu jāsamaksā.
4

2004. gada 15. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzējas informēja Eiropas Komisiju par aizliegtu vienošanos vannas istabu aprīkojuma nozarē un lūdza piemērot atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši Komisijas Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) vai, ja tas netiktu piemērots, samazināt tiem uzliktā naudas soda apmēru. 2005. gada 2. martā Komisija atbilstoši šā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam un 15. punktam pieņēma lēmumu par nosacītu atbrīvojumu no naudas sodiem par labu apelācijas sūdzības iesniedzējām.