Turklāt, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 48.–53. punktā, lai garantētu darbinieku minimālās aizsardzības pilnīgu efektivitāti to darba devēja maksātnespējas gadījumā, kā tas ir paredzēts Direktīvas 2008/94 8. pantā, kurā ir noteikts, ka šī aizsardzība aptver visu pensijas laikposmu, kompensācija vismaz 50 % apmērā no viņu iegūto tiesību vērtības ir jāaprēķina, ņemot vērā pensijas pabalstu evolūciju visā pensijas laikposmā, lai novērstu, ka laika ritējuma dēļ garantētā summa paliek mazāka par 50 % no sākotnēji iegūtās vērtības par vienu pensijas gadu.

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka katram atsevišķam darbiniekam ir jāsaņem vecuma pabalsti vismaz 50 % apmērā no viņa iegūto tiesību vērtības atbilstoši uzņēmuma papildpensijas plānam viņa darba devēja maksātnespējas gadījumā.

Direktīvas 2008/94 8. pantam tādos apstākļos kā pamatlietā ir tieša iedarbība, kā rezultātā uz to valsts tiesā var atsaukties atsevišķs darbinieks, lai apstrīdētu tādas struktūras kā The Board of the Pension Protection Fund (Pensiju aizsardzības fonda valde, Apvienotā Karaliste) lēmumu.

Runājot par Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzētās aizsardzības saņēmējiem, no šī panta formulējuma skaidri izriet, ka šī direktīva aizsargā darbiniekus, kurus skar viņu darba devēja maksātnespēja. Tādējādi, runājot par garantijas saņēmējiem, minētais pants atbilst vajadzīgajiem precizitātes un beznosacījuma nosacījumiem par direktīvas tiesību normas tiešu piemērojamību.

Runājot par Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzēto aizsardzību, pietiek vien atgādināt, ka 2007. gada 25. janvāra spriedumā Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56) Tiesa ir konstatējusi, ka šajā 8. pantā ir prasīts, lai darbinieks viņa darba devēja maksātnespējas gadījumā saņemtu vismaz pusi no vecuma pabalstiem, kas izriet no uzkrātajām tiesībām uz pensiju, par kurām viņš ir veicis iemaksas uzņēmuma papildpensijas plāna ietvaros (spriedums, 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c., C‑398/11, EU:C:2013:272, 51. punkts).

Šāda minētās tiesību normas interpretācija izskaidro un precizē tās nozīmi un tvērumu, kā kopš tās stāšanās spēkā tā ir vai būtu jāsaprot un jāpiemēro (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 19. aprīlis, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 40. punkts, kā arī 2017. gada 22. novembris, Cussens u.c., C‑251/16, EU:C:2017:881, 41. punkts).

Tātad Direktīvas 2008/98 8. pants ietver dalībvalstīm izvirzītu skaidru un precīzu pienākumu, kura mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām. Būtu jāpiebilst, ka šis pienākums nav pakārtots nekādam īpašam nosacījumam.

Runājot par jautājumu, vai PPF ir vienība, kas ir piederīga valstij vai var tikt tai pielīdzināta šā sprieduma 54. un 55. punktā minētās judikatūras izpratnē, būtu jānorāda, ka PPF ir uzticēts uzdevums sabiedrības interesēs un tam ir plašākas pilnvaras šī uzdevuma izpildei, jo tas saņem iemaksas no apstiprinātiem uzņēmumu papildpensijas plāniem un ir pilnvarots sniegt šiem plāniem vajadzīgās instrukcijas to likvidācijas ietvaros. Turklāt, apstiprinot uzņēmumu papildpensijas plāna aizsargāto pasīvu novērtējumu, PPF valde nosaka katra darbinieka aizsardzības līmeni attiecībā uz viņa iegūtajām tiesībām uz vecuma pabalstiem gan tad, ja plānu pārņem PPF, gan tā iespējamās likvidācijas gadījumā bez PPF.

(skat. 57.–60., 66., 70. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)