ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
No Regulas Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli 2. panta 2. un 3. punkta noteikumu formulējuma neizriet, ka tā paredz dažādas prasības attiecībā uz pierādījumiem tādu lēmumu jomā, ar ko tiek atļauta koncentrācija, no vienas puses, un tādu lēmumu jomā, ar ko tiek aizliegta koncentrācija, no otras puses. Prognozes analīzi, kas ir vajadzīga uzņēmumu koncentrācijas kontroles jomā, veido izvērtējums par to, kā koncentrācija varētu grozīt faktorus, kas nosaka konkurences stāvokli noteiktā tirgū, lai pārbaudītu, vai tā varētu radīt nozīmīgus šķēršļus efektīvai konkurencei, un šādai analīzei ir jāparedz dažādas cēloņsakarības, lai apstiprinātu to, kuras iespējamība ir vislielākā. Tādēļ no Regulas nevar izsecināt vispārēju prezumpciju par paziņotas koncentrācijas saderību vai nesaderību ar kopējo tirgu.

Šādu Regulas Nr. 4064/89 interpretāciju neatceļ tās 10. panta 6. punkts, saskaņā ar kuru paziņota koncentrācija tiek uzskatīta par saderīgu ar kopējo tirgu, ja Komisija paredzētajā termiņā nav pieņēmusi lēmumu par šādas koncentrācijas saderību. Faktiski šis noteikums ir specifisks izteikums ātruma prasībai, kas raksturo šīs regulas vispārējo uzbūvi un kas uzliek Komisijai pienākumu ievērot stingrus termiņus galīgā lēmuma pieņemšanai. Minētais noteikums tomēr ir izņēmums no Regulas vispārējās uzbūves, kas it īpaši izriet no tās 6. panta 1. punkta un 8. panta 1. punkta, saskaņā ar kuru Komisija skaidri lemj par koncentrācijām, kas tai ir paziņotas.

Turklāt skaidrs ir tas, ka Komisijas lēmumiem par koncentrāciju saderību ar kopējo tirgu jābūt pamatotiem ar pietiekami nozīmīgiem un atbilstošiem pierādījumiem un ka “konglomerāta” tipa koncentrācijas analīzes kontekstā Komisijas sniegto pierādījumu kvalitāte, lai pierādītu nepieciešamību pieņemt lēmumu, ar ko šāda koncentrācija tiek atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu, ir it īpaši svarīga. Taču no tā nevar secināt, ka Komisijai ir jāievēro — ja it īpaši tā pamatojas uz tēzi par kolektīvu dominējošu stāvokli — augstākas pierādījumu prasības tādu lēmumu jomā, ar ko tiek aizliegtas koncentrācijas, nekā tādu lēmumu jomā, ar ko koncentrācijas tiek atļautas. Pierādījumu būtiskā funkcija ir pārliecināt par tēzes pamatotību vai, kā tas ir uzņēmumu koncentrācijas kontroles jomā, apstiprināt Komisijas lēmumu pamatā esošos vērtējumus. Turklāt fakts, ka runa ir vai nav par kolektīva dominējoša stāvokļa tēzi, pats par sevi nekādi neietekmē piemērojamās pierādīšanas prasības. Sarežģītība, kas raksturo tēzi par konkurences šķēršļiem, kuri izvirzīti attiecībā uz paziņotu koncentrāciju, ir faktors, kas ir jāņem vērā vērtējumā par šīs koncentrācijas dažādo seku iespējamību, lai identificētu to, kuras iespējamība ir vislielākā, bet šāda sarežģītība pati par sevi nekādi neietekmē prasīto pierādīšanas līmeni.

No iepriekš minētā izriet — ja Komisija saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89 lemj par koncentrāciju, tai principā ir pienākums pieņemt nostāju, kas vai nu pauž šādas koncentrācijas atļauju, vai arī tās aizliegumu atbilstoši tās vērtējumam par attiecīgajai koncentrācijai piedēvējamo ekonomisko attīstību, kuras iespējamība ir vislielākā.

(sal. ar 46.–52. punktu)
Lieta C-462/06

Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline

pret

Jean-Pierre Rouard

(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Regula (EK) Nr. 44/2001 — II nodaļas 5. iedaļa — Jurisdikcija atsevišķu darba līgumu jomā — Minētās nodaļas 2. iedaļa — Īpašā jurisdikcija — 6. panta 1. punkts — Vairāki atbildētāji”

Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2008. gada 17. janvārī I - 3967

Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 22. maija spriedums I - 3978

Sprieduma kopsavilkums

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 – Jurisdikcija atsevišķu darba līgumu jomā – Vairāki atbildētāji

(Padomes Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts)

Īpašās jurisdikcijas noteikumu, kas paredzēts Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 1. punktā, nevar piemērot prāvās, uz kurām attiecas minētās regulas II nodaļas 5. iedaļa par jurisdikcijas noteikumiem, kas piemērojami atsevišķiem darba līgumiem.

No šīs regulas 18. panta 1. punkta, no vienas puses, un minētās 5. iedaļas gramatiskās interpretācijas, ko apstiprina sagatavošanas darbi, no otras puses, izriet, ka strīda, kas attiecas uz atsevišķu darba līgumu, piekritība ir jānosaka saskaņā ar šīs regulas paredzētajiem jurisdikcijas noteikumiem, kurus to īpašā un izsmeļošā rakstura dēļ var grozīt vai papildināt ar citiem šīs pašas regulas jurisdikcijas noteikumiem tikai tad, ja šajā iedaļā uz to ir tieša atsauce.

Iespēja, ka tikai darbinieks var atsaukties uz regulas 6. panta 1. punktu, ir pretrunā gan šīs normas tekstam, gan šīs regulas II nodaļas 5. iedaļas normu tekstam. Ja Kopienu tiesa pārveidotu īpašās jurisdikcijas noteikumus, kas paredzēti pareizas tiesvedības sekmēšanai, vienpusējos jurisdikcijas noteikumos, kuri aizsargā par vājāko uzskatīto pusi, tā izjauktu interešu līdzsvaru, ko Kopienu likumdevējs ir iedibinājis ar pašreizējo tiesību stāvokli. Turklāt šāda interpretācija būtu grūti savienojama ar tiesiskās drošības principu, kas ir viens no regulas mērķiem un kas prasa, lai jurisdikcijas noteikumi tiktu interpretēti tā, lai tiem būtu liela paredzamības pakāpe.

(sal. ar 19.–24., 32., 33. un 35. punktu un rezolutīvo daļu)
Tas, ka reklāmas devējs salīdzinošajā reklāmā izmanto konkurenta preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, lai identificētu konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus, ir jāinterpretē kā izmantošana attiecībā uz paša reklāmas devēja precēm vai pakalpojumiem Direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 1. un 2. punkta izpratnē.

No vienas puses, Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz trešās personas tirgojamām precēm vai sniedzamiem pakalpojumiem.

No otras puses, reklāmas, kurā reklāmas devējs salīdzina tā piedāvātās preces un pakalpojumus ar konkurenta precēm un pakalpojumiem, mērķis acīmredzami ir popularizēt šā reklāmas devēja preces un pakalpojumus. Šādā reklāmā reklāmas devējs cenšas izcelt savas preces un savus pakalpojumus, salīdzinot to īpašības ar konkurenta preču un pakalpojumu īpašībām. Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 97/55 preambulas piecpadsmitais apsvērums, kurā Kopienu likumdevējs ir uzsvēris, ka salīdzinošās reklāmas mērķis ir atšķirt reklāmas devēja preces un pakalpojumus no tā konkurenta precēm un pakalpojumiem.

(sal. ar 34.–36. punktu)
Regulas Nr. 1493/1999 par vīna tirgus kopīgo organizāciju 47. panta 2. punkta c) apakšpunkts, ko skata kopā ar šīs regulas VII pielikuma B daļas 3. punktu un Regulas Nr. 753/2002, ar ko paredz konkrētus noteikumus Padomes Regulas Nr. 1493/1999 piemērošanai attiecībā uz konkrētu vīna nozares produktu aprakstu, apzīmējumu, noformējumu un aizsardzību, ko groza Regula Nr. 1512/2005, 6. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka informācijas par vīna ražošanas, izgatavošanas, nogatavināšanas metodi vai kvalitāti lietošana var tikt atļauta saskaņā ar šīm tiesību normām tikai tad, ja nepastāv risks, ka šī informācija varētu maldināt tos, kam tā adresēta, sajaucot to ar minētā VII pielikuma B daļas 1. punkta b) apakšpunkta piektajā ievilkumā un Regulas Nr. 753/2002 23. pantā minētajām neobligātajām norādēm. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai attiecīgie apzīmējumi pamata prāvā var radīt šādu risku.

Regulas Nr. 753/2002, ar ko paredz konkrētus noteikumus Padomes Regulas Nr. 1493/1999 piemērošanai attiecībā uz konkrētu vīna nozares produktu aprakstu, apzīmējumu, noformējumu un aizsardzību, ko groza Regula Nr. 1512/2005, 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tradicionālais apzīmējums, kas iekļauts šīs regulas III pielikumā, tiek aizsargāts gan attiecībā uz tās pašas kategorijas vai kategoriju vīniem no ražotājas dalībvalsts, no kuras ir arī šis tradicionālais apzīmējums, gan arī attiecībā uz tās pašas kategorijas vai kategoriju vīniem no citām ražotājām dalībvalstīm.

(sal. ar 53., 55., 56. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Lieta C-444/06

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Spānijas Karalisti

“Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 89/665/EEK — Būvdarbu un piegāžu publiskā iepirkuma līgums — Pārsūdzības procedūra publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā”

Tiesas (otrā palāta) 2008. gada 3. aprīļa spriedums I - 2047

Sprieduma kopsavilkums

Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras publisko piegāžu un būvdarbu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā – Direktīva 89/665 – Dalībvalstu pienākums paredzēt pārsūdzības procedūru par lēmumiem, ar kuriem piešķir līguma slēgšanas tiesības

(Padomes Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts un 6. panta otrā daļa)

Pienākumus, kas tai ir saskaņā ar 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu Direktīvā 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, ar grozījumiem, kas paredzēti Direktīvā 92/50/EEK, nav izpildījusi dalībvalsts, kuras tiesību aktos nav paredzēts obligāts termiņš, kurā līgumslēdzējai iestādei visiem pretendentiem jāpaziņo lēmums par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, un nav paredzēts obligāts gaidīšanas periods no brīža, kad piešķirtas publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, līdz līguma noslēgšanas brīdim.

Faktiski Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta un 2. panta 6. punkta otrās daļas normas kopsakarā ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka līgumslēdzējas iestādes lēmumu pirms līguma noslēgšanas attiecībā uz piedāvājuma iesniedzēju piedāvājumu iesniegšanas procedūrā, ar kuru tā slēgs līgumu, visos gadījumos ir iespējams pārsūdzēt procedūrā, ar kuru ļauj prasītājam panākt šī lēmuma atcelšanu, ja izpildīti attiecīgie kritēriji, neatkarīgi no iespējas saņemt zaudējumu un nokavējumu procentu atlīdzību pēc tam, kad ticis noslēgts līgums. Turklāt pilnīga tiesiskā aizsardzība, kas attiecīgi ir jānodrošina pirms līguma noslēgšanas saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 1. punktu, it īpaši paredz pienākumu informēt pretendentus par lēmumu par piešķiršanu pirms līguma noslēgšanas, lai tiem būtu faktiska iespēja iesniegt pārsūdzību. Šī pati aizsardzība prasa, lai noraidītajam pretendentam tiktu paredzēta iespēja pienācīgā laikā izvērtēt jautājumu par piešķiršanas lēmuma likumību. Ņemot vērā prasību nodrošināt lietderīgu iedarbību Direktīvai 89/665, kuras mērķis ir nodrošināt, ka līgumslēdzēju iestāžu prettiesiskos lēmumus var efektīvi un arī cik vien ātri iespējams pārsūdzēt, no tā izriet, ka no brīža, kad noraidītajiem pretendentiem paziņots piešķiršanas lēmums, līdz līguma noslēgšanai ir jāpaiet saprātīgam laika periodam, lai tiem ļautu iesniegt lūgumu noteikt pagaidu pasākumus līdz līguma noslēgšanai.

(sal. ar 37.–39., 44. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
24

Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 89/48 īpašajiem noteikumiem — jautājums par to, vai dalībvalstī esoša izglītības iestāde ir “universitāte vai augstskola”, vai “kāda cita līdzīga līmeņa mācību iestāde” Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta otrā ievilkuma izpratnē, ir jāizvērtē, ņemot vērā tās dalībvalsts tiesības, kuras teritorijā notiek studijas. Līdz ar to šajā gadījumā, novērtējot attiecīgo iestāžu statusu, ir jāņem vērā vienīgi Grieķijas tiesības. Tiktāl, ciktāl Grieķijā esošās iestādēs uz vienošanās par [kvalifikāciju] pielīdzināšanu pamata apgūtās studijas neatbilst Grieķijas tiesībās paredzētām prasībām, šādu studiju rezultātā iegūti diplomi līdz ar to nav diplomi Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta izpratnē. Tātad no Direktīvas 89/48 neizriet pienākums atzīt šādus diplomus.
37

Tādējādi, tā kā pastāv noteikts tiesiskās integrācijas līmenis Eiropas Savienības dalībvalstu starpā, it īpaši tā kā pastāv Kopienu tiesību akti, kuru mērķis ir sadarbība starp valstu nodokļu administrācijām, piemēram, Direktīva 77/799, dalībvalsts nodokļa uzlikšana uzņēmējdarbībai ar pārrobežu raksturu Kopienā ne vienmēr ir pielīdzināma nodokļa uzlikšanai uzņēmējdarbībai, kuras iezīme ir attiecības starp dalībvalstīm un trešām valstīm (2006. gada 12. decembra spriedums lietā C-446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I-11753. lpp., 170. punkts). Atbilstoši Tiesas teiktajam nevar izslēgt, ka dalībvalsts var pierādīt to, ka kapitāla aprites ierobežojums uz trešām valstīm vai no tām ir pamatots ar kādu konkrētu iemeslu, bet šis pats pamatojums tādos pašos apstākļos nav pieņemams kapitāla aprites ierobežojumam starp dalībvalstīm (iepriekš minētais spriedums lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 171. punkts).
43

Kā Tiesa jau ir secinājusi, atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, Līgums paredz EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums neatkarīgi no Līgumā paredzētajiem konkrētajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu (šajā sakarā skat. 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84 Johnston, Recueil, 1651. lpp., 26. punkts; 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-273/97 Sirdar, Recueil, I-7403. lpp., 16. punkts; 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-285/98 Kreil, Recueil, I-69. lpp., 16. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Dory, 31. punkts).
39

Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka ar Direktīvu 2001/83 zāļu reklāmas jomā ir īstenota pilnīga saskaņošana, jo tajā ir skaidri uzskaitīti gadījumi, kādos dalībvalstis ir tiesīgas pieņemt noteikumus, kuros ir atkāpes no šajā direktīvā noteiktajām normām. Tādēļ minētā direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts valsts tiesību aktos nevar noteikt absolūtu un beznosacījuma aizliegumu zāļu reklāmā iedzīvotājiem izmantot trešo personu apgalvojumus, lai gan to izmantošanu saskaņā ar šo pašu direktīvu var ierobežot tikai to specifiskā satura vai to autoru statusa dēļ.
41

Saistībā ar argumentāciju par zvērestu nodevušo apsardzes darbinieku sagatavoto protokolu pierādījumu spēku ir jānorāda, kā to turklāt atzīst arī pati Itālijas Republika, ka minētie protokoli nav pilnīgi neapstrīdami, atšķirībā no tiem, kas ir sagatavoti valsts varas pilnvērtīgas īstenošanas ietvaros, it īpaši kriminālpolicijas darbinieku sagatavotie.
5

Regulas Nr. 805/68 4.f panta 1., 2. un 4. punkts paredz: “1. Katra dalībvalsts izveido sākotnējo valsts rezervi, kas ir vismaz 1 % un ne vairāk kā 3 % no kopējā to dzīvnieku skaita, par kuriem izpētes gadā ražotājiem, kuru saimniecības atrodas to teritorijā, ir piešķirta piemaksa par zīdītājgovīm. [..] 2. Dalībvalstis izmanto savas valsts rezerves, lai šo rezervju robežās piešķirtu tiesības it īpaši šādiem ražotājiem: a) ražotāji, kas ir iesnieguši pieteikumu uz piemaksu pirms 1993. gada 1. janvāra un kas atbilstoši kompetentās iestādes prasībām ir pierādījuši, ka individuālo griestu piemērošana saskaņā ar 4.d panta 2. punktu apdraudētu viņu saimniecību dzīvotspēju, ņemot vērā ieguldījumu programmas ieviešanu liellopu gaļas nozarē, kas izstrādāta pirms 1993. gada 1. janvāra; b) ražotāji, kas par izpētes gadu ir iesnieguši pieteikumu uz piemaksu, kurš īpašu apstākļu dēļ neatbilst reālajai situācijai, kā tas noteikts iepriekšējos gados; c) ražotāji, kas ir regulāri iesnieguši pieteikumus uz piemaksu, bet tomēr nav iesnieguši pieteikumu izpētes gadā; d) ražotāji, kas iesniedz pieteikumu pirmo reizi tajā gadā, kurš seko izpētes gadam, vai nākamajos gados; e) ražotāji, kas ir ieguvuši daļu zemes, kuru pirms tam liellopu audzēšanai izmantoja citi ražotāji. [..] 4. Komisija saskaņā ar procedūru, kas noteikta 27. pantā, pieņem sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot šo pantu. Šo pašu procedūru izmanto, lai pieņemtu: — pasākumus, kas piemērojami, ja dalībvalstī neizmanto valsts rezervi, — pasākumus, kas attiecas uz 1997. un 1998. gadā neizmatotām un valsts rezervē ieskaitītām individuālajām tiesībām; — pārejas pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu pāreju no pirms tam pastāvošā režīma uz režīmu, kurš noteikts šajā regulā, un it īpaši tos pasākumus, kas attiecas uz ražotājiem, kuri saņem piemaksas par zīdītājgovīm pirmo reizi 1991. vai 1992. gadā, ja viens vai abi šie gadi tieši seko izpētes gadam, ko minētā dalībvalsts ir izvēlējusies.”
27

Attiecībā uz laika posmu no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim Komisija norāda, ka šajā lietā pastāvošie apstākļi neatšķiras no tiem, saistībā ar kuriem ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija. Tā apstrīd apgalvojumu, ka importētājuzņēmumam kopš minētā laika posma sākuma varēja piemērot režīmu “ieviešana pārstrādei”, kas novērstu visus Kopienai nodarītos zaudējumus. Tā norāda, ka šis apgalvojums ir pamatots ar pilnībā hipotētisku apsvērumu, un uzstāj, ka Muitas kodeksa 114.–129. pantā paredzētie režīma “ieviešana pārstrādei” piemērošanas nosacījumi ļoti atšķiras no “īpašās izmantošanas” režīma piemērošanas nosacījumiem. Komisija piebilst, ka faktu rašanās laikā katrā ziņā nevarēja ar atpakaļejošu spēku piešķirt atļauju atbilstoši “ievešana pārstrādei” režīmam. Tādējādi tā uzskata, ka, lai izvairītos no atbildības, Dānijas Karaliste nevar tikai apgalvot, ka importētājuzņēmumam varēja piemērot minēto režīmu, sakot no 1994. gada 1. janvāra.
Lieta C-403/05

Eiropas Parlaments

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Prasība atcelt tiesību aktu — Komisijas lēmums, ar kuru apstiprina projektu par Filipīnu robežu drošību — Lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulu (EEK) Nr. 443/92 — Komisijas īstenošanas pilnvaras — Robežas”

Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2007. gada 22. maijā I - 9047

Tiesas (virspalāta) 2007. gada 23. oktobra spriedums I - 9070

Sprieduma kopsavilkums

Sadarbība attīstības jomā – Finansiāla un tehniska palīdzība jaunattīstības valstīm un ekonomiska sadarbība ar tām – Regula Nr. 443/92

(EKL 202. panta trešais ievilkums; Padomes Regulas Nr. 443/92 1., 5., 6., 7., 8. un 15. pants)

Īstenošanas pilnvaru ietvaros, ko Padome piešķīrusi Komisijai atbilstoši EKL 202. panta trešajam ievilkumam un kuru robežas it īpaši ir novērtējamas atkarībā no vispārējiem būtiskiem attiecīgā regulējuma mērķiem, Komisijai ir atļauts veikt piemērošanas pasākumus, kuri vajadzīgi vai ir noderīgi, lai ieviestu pamatregulējumu, ja vien tie nav ar to pretrunā.

Saskaņā ar Regulas Nr. 443/92 par finansiālu un tehnisku palīdzību Āzijas un Latīņamerikas jaunattīstības valstīm un ekonomisku sadarbību ar tām 15. panta noteikumiem Padome piešķīra Komisijai pilnvaras nodrošināt finansiālas un tehniskas palīdzības, kā arī ekonomiskās sadarbības ar Latīņamerikas un Āzijas jaunattīstības valstīm pārvaldi. Tieši šo īstenošanas pilnvaru ietvaros Komisija pieņēma lēmumu, ar kuru apstiprina projektu par Filipīnu Republikas robežu drošību, lai uzlabotu tās robežu drošību un pārvaldību atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes Rezolūcijai 1373 (2001), kas vērsta uz cīņu pret terorismu un starptautisko noziedzību.

Regulā Nr. 443/92 nav ietverta nekāda skaidra norāde uz cīņu pret terorismu un starptautisko noziedzību. Turklāt attiecībā uz jautājumu, vai šāds projekts ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, jo ar to veicina attiecīgās valsts institūciju resursu palielināšanu un šī rīcības joma ir skaidri minēta kā šīs regulas 5. un 6. pantā par finansiālu un tehnisku palīdzību, tā arī šīs pašas regulas 7. un 8. pantā par ekonomisko sadarbību, jāprecizē, ka finansiālas un tehniskas palīdzības ietvaros atbalsts jaunattīstības valstu iestādēm nav mērķis pats par sevi, bet gan tas ir instruments, lai stiprinātu to politiku un attīstības projektu pārvaldes resursus noteiktās nozarēs, starp kurām nav cīņas pret terorismu un starptautisko noziedzību, un ka valsts pārvaldes stiprināšanai jautājumā par ekonomisko sadarbību jāpastāv tiešai saiknei ar tās regulā noteikto mērķi – stiprināt ieguldījumus un attīstību, kas neizriet ne no viena attiecīgā lēmuma elementa.

Tādējādi šī lēmuma mērķis jautājumā par cīņu pret terorismu un starptautisko noziedzību pārsniedz ar Regulu Nr. 443/92 noteiktās sadarbības politikas attīstības jomā ietvarus, tā ka Komisija ir pārsniegusi īstenošanas pilnvaras, kuras tai ir piešķīrusi Padome ar minētās regulas 15. pantu.

(sal. ar 51.–53., 59.–62. un 66.–68 punktu)
Visbeidzot, ir jāņem vērā no Direktīvas 98/6 par patērētāju aizsardzību, norādot patērētājiem piedāvāto produktu cenas, izrietošais pienākums norādīt mērvienības cenu neatkarīgi no fasējuma nominālā tilpuma.

Faktiski Direktīvas 75/106 4. panta 1. punktā attiecībā uz tajā paredzētajiem fasējumiem ir paredzēts pienākums uz marķējuma norādīt fasējumā ietverto šķidruma neto daudzumu, to izsakot tilpumā, kas vidusmēra patērētājam nozīmē izvairīties no sajukuma starp diviem tilpumiem un, salīdzinot tā paša šķidruma divu dažādu iepakojumu cenu, ņemt vērā konstatēto tilpuma atšķirību.

Saskaņā ar Direktīvas 75/106 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz dažu fasētu šķidrumu pildīšanu pēc tilpuma vispārējo sistēmu un mērķi, kā arī preču brīvas aprites principu nav pieļaujams no minētās direktīvas 5. panta 3. punkta b) apakšpunkta otrās daļas pēdējā teikuma, lasot to kopā ar šī paša panta 3. punkta d) apakšpunktu, izrietošais aizliegums laist apgrozībā šīs direktīvas III pielikuma 4. sadaļā uzskaitītos produktus fasējumos ar nominālo tilpumu 0,071 litrs dalībvalstīs, kas nav Īrija un Apvienotā Karaliste.

Faktiski, tā kā saskaņā ar šiem noteikumiem minētos fasējumus drīkst laist apgrozībā tikai šajās divās dalībvalstīs, šāds aizliegums var traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, jo tā rezultātā var tikt apgrūtināta un sadārdzināta to ražošana un laišana apgrozībā, ko veic citās dalībvalstīs reģistrēti ražotāji, vai ražotāji pat var tikt atturēti laist apgrozībā šādus fasējumus.

Šim laišanas apgrozībā aizliegumam nav pamatojuma, jo tas acīmredzami ir pretrunā ar vienu no mērķiem, ko paredzēts sasniegt ar Direktīvu 75//106, proti, izskaust šķēršļus tā fasējuma brīvai apritei, kas ietver šīs direktīvas III pielikumā norādītos šķidrumus, un risks, ka patērētājs tiks maldināts, ir izslēgts.

Tā kā Direktīvas 75/106 5. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētā iespēja fasējumu ar nominālo tilpumu 0,071 litrs laist apgrozībā no Īrijas un Apvienotās Karalistes ir piešķirta pastāvīgi, tā nav pamatojama ar šo tiesību normu sasniedzamo mērķi, jo tā pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu minēto mērķi, proti, – kā tas izriet no Direktīvas 75/106 sestā apsvēruma – ļaut šīm divām dalībvalstīm piemēroties grūtībām, kas rodas, pārāk ātri mainot satura noteikšanas principu, kas paredzēts to tiesiskajos regulējumos, ieviešot jaunas kontroles sistēmas, kā arī pieņemot jaunu mērvienību sistēmu.

Tādējādi Direktīvas 75/106 5. panta 3. punkta b) apakšpunkta otrās daļas pēdējais teikums, lasot to kopā ar minētā panta 3. punkta d) apakšpunktu, nav spēkā tiktāl, ciktāl ar to nominālais tilpums 0,071 litrs tiek izslēgts no vienotās Kopienu nominālo tilpumu skalas, kas ietverta šīs direktīvas III pielikuma 4. sadaļas I kolonnā.

(sal. ar 32., 33., 35.–37. un 39. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)