ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Tās pašas direktīvas 47. pants “Ekonomiskais un finanšu stāvoklis” ir izteikts šādi: “1. Komersanta ekonomisko un finanšu stāvokli parasti var pierādīt, sniedzot vienu vai vairākas šādas norādes: a) atbilstīgas izziņas no bankas vai, attiecīgā gadījumā, pierādījumu par attiecīgu profesionālās darbības civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu; b) bilances vai izrakstus no bilancēm, ja tās jāpublicē saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā komersants ir reģistrēts; c) izziņu par uzņēmuma kopējo apgrozījumu un, attiecīgā gadījumā, par apgrozījumu konkrētā līguma jomā ne vairāk kā trijos iepriekšējos finanšu gados, par kuriem dati ir pieejami atkarībā no tā, kad izveidots uzņēmums vai kad komersants sācis darbību, ciktāl informācija par šo apgrozījumu ir pieejama. 2. Komersants attiecīgā gadījumā un konkrēta līguma vajadzībām var izmantot citu juridisko personu kompetenci neatkarīgi no tā, kāds ir to starpā pastāvošo saistību tiesiskais raksturs. Šādā gadījumā komersantam jāpierāda līgumslēdzējai iestādei tas, ka viņa rīcībā būs vajadzīgie resursi, šai nolūkā, piemēram, uzrādot minēto juridisko personu apņemšanās rakstu. 3. Ar tādiem pašiem nosacījumiem komersantu grupa, kā minēts 4. pantā, var izmantot grupas dalībnieku vai citu juridisko personu kompetenci. 4. Līgumslēdzējas iestādes līguma paziņojumā vai uzaicinājumā uz konkursu norāda, kuru vai kuras no 1. punktā minētajām norādēm tās ir izvēlējušās un kādas citas norādes ir jāsniedz. 5. Ja attaisnojošu iemeslu dēļ komersants nevar sniegt līgumslēdzējas iestādes prasītās norādes, tad šis komersants savu ekonomisko un finanšu stāvokli var pierādīt ar jebkādu citu dokumentu, ko līgumslēdzēja iestāde uzskata par atbilstošu.”
101.

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz High Court (Īrija) jautājumiem atbildēt tādējādi, ka Padomes 1976. gada 13. decembra Otrās direktīvas 77/91/EEK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām [EK] Līguma 58. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, redakcijā ar grozījumiem, 8., 25. un 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka to noteikumiem nav pretrunā dalībvalsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, lai labotu ekonomikas un finanšu sistēmu sabrukumu un apdraudējumu atsevišķu kredītiestāžu stabilitātei šajā dalībvalstī un finanšu sistēmai kopumā, kā arī novērstu tā izplatīšanos citās dalībvalstīs, tiesa var izdot rīkojumu par to, ka akciju sabiedrību, kurai ir piemērojama šī direktīva, kurai ir sistēmiska nozīme šīs dalībvalsts ekonomikā un kura nevar pēc savas iniciatīvas izpildīt dalībvalsts noteiktās normatīvās prasības par finanšu iestādes prudenciālo uzraudzību, pārņem valdība bez kopsapulces piekrišanas. Tomēr šai dalībvalstij ir jāizmanto līdzekļi, kas, ļaudami efektīvi sasniegt valsts tiesībās paredzētos mērķus, vismazāk apdraud Direktīvā 77/91 paredzētos mērķus un principus. Tas ir jāpārbauda valsts tiesai.
42.

Šī judikatūra liek man uzskatīt, ka attiecībā uz pasākumiem par uzlikto cenu ievērošanu 15. panta 1. punkta otrajā daļā vairs nav atkāpes no ražotāju vai importētāju tiesībām brīvi noteikt cenas, ja kādreiz tāda ir bijusi. Drīzāk tas ir vienkārši atgādinājums par to, kas jau izriet no direktīvas kā tādas, proti, ka dalībvalstīm ir tiesības ieviest pasākumus, lai nodrošinātu, ka līdz pārdošanai galapatērētājam (to ieskaitot) tiek ievērota ražotāja vai importētāja noteiktā maksimālā mazumtirdzniecības cena ( 19 ). Ar šo iespēju tiek nodrošināts, ka, pārsniedzot uzlikto cenu, netiek apdraudēts akcīzes nodokļu sistēmas veselums ( 20 ).
63.

Īsa atkāpe: Tiesas judikatūras teorētiskais sākumpunkts ir tāds, ka nodevas maksātāji var iekļaut šīs nodevas summu attiecīgo ierīču un datu nesēju pārdošanas cenā ( 26 ). Lai gan tas var būt precīzs pieņēmums attiecībā uz noteikta veida iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, tas nenotiek sistemātiski. Tas, cik lielā mērā nodevas iekļaušana izrādās peļņu palielinoša, ir atkarīgs no vairākiem mainīgiem lielumiem, kas var atšķirties dažādos tirgos. Interesanti, ka kāds pētījums liecina par iespēju skaidri noteikt Eiropas mazumtirdzniecības cenas punktu vairākām patērētāju ierīcēm, neatkarīgi no nodevu sistēmām ( 27 ). Tādējādi iekļaušana nenotiek obligāti un nodevu faktiski varētu absorbēt subjekti, kuri ir atbildīgi par atlīdzības samaksu. Paturot to prātā, tādos apstākļos, kādi ir šīs lietas pamatā (ja nepastāv vispārpiemērojams ex ante atbrīvojums), ierobežojot ex post atmaksāšanas sistēmu ar galalietotājiem, faktiski subjekti, kuri ir atbildīgi par samaksu, tiktu sodīti vairāk nekā tikai vienā aspektā.
10.

Pret Gianpaolo Paoletti, kā arī vairākām citām personām notiek kriminālvajāšana, cita starpā par to, ka viņi ir veicinājuši trīsdesmit Rumānijas valstspiederīgo nelikumīgu ieceļošanu pirms Rumānijas pievienošanās Savienībai. Viņiem it īpaši tiek pārmests, ka viņi iepriekš plānoti un krāpnieciski ir apgājuši noteikumus, kuri reglamentē ārvalstu darba ņēmēju plūsmu, lai gūtu peļņu no intensīvas un turpinātas lēta ārzemju darbaspēka izmantošanas, kas ir fakti, kuri raksturo Leģislatīvā dekrēta Nr. 286/1998 12. panta 3. un 3.a punktā paredzēto noziedzīgo nodarījumu.
124.

Taču, no otras puses, it īpaši ņemot vērā galvas lakata aizliegumu, nevajadzētu sasteigti un vispārīgi apgalvot, ka šāds pasākums pārmērīgi apgrūtina islāmticīgo sieviešu integrāciju profesionālajā un sabiedriskajā dzīvē. To it īpaši uzskatāmi parāda S. Achbita gadījums: attiecīgā persona apmēram trīs gadus G4S strādāja par reģistratori, nenēsājot darba vietā islāma galvas lakatu, tātad viņa kā islāmticīgā, neraugoties uz galvas lakata aizliegumu, bija pilnīgi integrējusies profesionālajā jomā. Tikai pēc vairāk nekā trīs darba gadiem uzņēmumā G4S viņa uzstāja uz to, lai viņa drīkstētu ierasties darbā ar galvas lakatu, un pēc tam zaudēja savu darbavietu.
75.

ARCO šajā ziņā it īpaši neņem vērā to, ka par atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ir jāuzskata visi pasākumi, kas neatkarīgi no to veida sniedz tiešas vai netiešas priekšrocības uzņēmumiem ( 31 ). Nav šaubu par to, ka ARCO kā finanšu nozarē strādājošam uzņēmumam no apstrīdētās Beļģijas garantiju shēmas izrietēja vismaz netieša priekšrocība. Tas tādēļ, ka tikai ar šo garantiju shēmu ARCO grupa tika pasargāta no iespējamas tās privāto ieguldītāju izstāšanās no trim ARCO finanšu kooperatīvajām sabiedrībām ( 32 ), un vienlaikus tai tika sniegta iespēja kā galvenajai akcionārei piedalīties toreiz plānotajā bankas Dexia rekapitalizācijā. Turklāt ir jāatgādina, ka pašas ARCO finanšu kooperatīvās sabiedrības – pretēji pārējām finanšu kooperatīvajām sabiedrībām – iesniedza pieteikumu, lai izmantotu garantiju shēmu. Tās laikam gan nebūtu iesniegušas šādu pieteikumu, ja tās pašas nebūtu no minētā gaidījušas konkrētu ekonomisku priekšrocību.
27.

Citāda situācija rodas, ja atbildētājs uzzina par viņam nelabvēlīga sprieduma pasludināšanu tikai pēc pārsūdzības termiņa beigām. Tā kā viņam vienkārši vairs nav iespējams sākt pārsūdzēšanas procedūru, tad, lai apstrīdētu spriedumu tā izcelsmes valstī, viņam vispirms ir jānoskaidro iespējas atjaunot pārsūdzības termiņu un tad sākt attiecīgo procedūru. Tikai pēc tam – ja viņam izdodas panākt termiņa atjaunošanu – otrajā solī – viņš varētu pārsūdzēt spriedumu. Tātad atšķirībā no 26. punktā raksturotās situācijas atbildētājs tiktu apgrūtināts ar divām procedūrām (un ar tām saistītajiem izdevumiem), kuru priekšmets turklāt ir daudz plašāks par sprieduma faktu materiālu, jo papildus būtu jāizvērtē lietas pārskatīšanas problemātika. Ņemot vērā arī to, ka līdztekus procesuālajiem un finansiālajiem sarežģījumiem var rasties arī praktiskas problēmas, piemēram, piemērota advokāta meklēšana un tulkotāja izmaksas, kļūst skaidrs, ka atbildētājs, ja viņam aizsardzībai pret sprieduma izpildāmības pasludināšanu tiktu noteikts pienākums veikt lietas pārskatīšanas procedūru, ir daudz sliktākā situācijā nekā prasītājs. It īpaši tas attiecas uz juridiski nepieredzējušiem un finansiāli nepietiekami nodrošinātiem atbildētājiem. It īpaši salīdzinoši nelielu prasījumu gadījumā būtu jāņem vērā, ka paredzamo finansiālo un procesuālo sarežģījumu dēļ šādi atbildētāji varētu samierināties ar sprieduma izpildi, neiebilstot pret to, lai tādējādi ietaupītu neizbēgamos papildu advokāta un tiesvedības izdevumus, kuru atmaksāšanos saistībā ar ārvalstīs notikušiem apstākļiem bieži vien – un tieši nespeciālistiem – ir grūti novērtēt.
10.

Regulas par Kopienas preču zīmi 109. pantā ir paredzēts: “1) Ja prasības par pārkāpumiem ietver to pašu prasības priekšmetu un starp tām pašām pusēm un tās celtas dažādu dalībvalstu tiesās, no kurām viena ir iesniegta attiecībā uz Kopienas preču zīmi un otra – attiecībā uz valsts preču zīmi: a) tā tiesa, kura nav uzsākusi lietas izskatīšanu pirmā, pēc savas iniciatīvas atsakās no piekritības par labu šai otrai tiesai, ja attiecīgās preču zīmes ir identiskas un derīgas attiecībā uz identiskām precēm vai pakalpojumiem. Tiesa, kurai vajadzētu atteikties no piekritības, var lietas izskatīšanu apturēt, ja tiek apstrīdēta otras tiesas piekritība; b) tā tiesa, kura nav uzsākusi lietas izskatīšanu pirmā, var apturēt lietas izskatīšanu, ja attiecīgās preču zīmes ir identiskas un derīgas attiecībā uz identiskām precēm vai pakalpojumiem un ja attiecīgās preču zīmes ir līdzīgas un derīgas attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem. 2) Tiesa, kas izskata prasību par pārkāpumu attiecībā uz Kopienas preču zīmi, prasību noraida, ja ir nolasīts galīgs spriedums pēc būtības par to pašu prasības priekšmetu un starp tām pašām pusēm attiecībā uz identisku valsts preču zīmi, kas ir derīga attiecībā uz identiskām precēm vai pakalpojumiem. 3) Tiesa, kas izskata prasību par pārkāpumu attiecībā uz valsts preču zīmi, prasību noraida, ja ir pasludināts galīgs spriedums pēc būtības par to pašu prasības priekšmetu un starp tām pašām pusēm attiecībā uz identisku Kopienas preču zīmi, kas ir derīga attiecībā uz identiskām precēm vai pakalpojumiem.”
39.

1973. gada 5. oktobrī Minhenē parakstītās Konvencijas par Eiropas patentu piešķiršanu (Eiropas Patentu konvencija) 67. panta 2. punktā tiešām ir paredzēts, ka “katra dalībvalsts var noteikt, ka Eiropas patenta pieteikums nepiešķir 64. pantā minēto aizsardzību. Tomēr aizsardzība, kas rodas no Eiropas patenta pieteikuma publicēšanas, nevar būt mazāka par to, kuru attiecīgās valsts likums piešķir nacionālajiem, obligāti publicējamiem patenta pieteikumiem, kam nav veikta ekspertīze. Jebkurā gadījumā katra valsts nodrošina vismaz to, ka no Eiropas patenta pieteikuma publicēšanas dienas pieteicējs var prasīt apstākļiem atbilstošu atlīdzību [kompensāciju] no jebkuras personas, kas ir lietojusi izgudrojumu šajā valstī, gadījumos, kad šī persona saskaņā ar nacionālo likumdošanu būtu atbildīga par patenta pārkāpšanu” ( 10 ). Arī te “atbilstošas kompensācijas” termins nav definēts ( 11 ).
94.

Tādējādi no Regulas Nr. 216/96 8. panta 2. punkta izriet, ka “inter partes procedūrās [..] paziņojumu, kurā izklāstīti apelācijas pamatojumi, un atbildi uz to (pretapelācijas sūdzību [atbildes apsvērumiem]) var papildināt ar apelācijas iesniedzēja atbildi, iesniedzot to divu mēnešu laikā no dienas, kad viņam paziņota atbilde uz apelāciju (pretapelācijas sūdzība), un atbildētāja dupliku (otrreizējo atbildētāja iebildi), iesniedzot to divu mēnešu laikā no dienas, kad viņam paziņota apelācijas iesniedzēja atbilde”.
40.

Tādējādi, no vienas puses, attiecībā uz to, ka līgumslēdzēja iestāde nosaka novērtējuma koeficientus piešķiršanas apakškritērijiem pēc piedāvājumu iesniegšanas, Tiesa ir precizējusi, kā to pamatoti norādīja iesniedzējtiesa, ka šī noteikšana ex post ir tiesiska, ievērojot trīs nosacījumus, proti: — ja ar to netiek grozīti iepirkuma procedūras specifikācijās vai paziņojumā par līgumu noteiktie līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriji, — ja tā neietver elementus, kas būtu varējuši ietekmēt piedāvājuma sagatavošanu, ja tie būtu bijuši zināmi piedāvājuma sagatavošanas laikā, un — ja tā nav tikusi pieņemta, ņemot vērā elementus, kas varētu diskriminējoši ietekmēt kādu no pretendentiem ( *11 ).
38.

Šveices valdība piedāvā tikai atbildi uz otro jautājumu. Tā apgalvo, ka no Dublinas III regulas sistēmas izriet, ka pieteikuma iesniedzējiem nevajadzētu būt iespējai apstrīdēt III nodaļas kritēriju piemērošanu. Ja viņi to varētu darīt, tad ar to tiktu apdraudēta visa Dublinas sistēma. Dublinas III regulas 19. panta par atbildības izbeigšanos mērķis ir aizsargāt pieprasījumu saņēmušās dalībvalsts intereses. Šī valsts uzņemas pierādīšanas pienākumu, lai konstatētu, ka pieteikuma iesniedzējs ir atstājis ES teritoriju vismaz uz trim mēnešiem. Šīs regulas 19. panta 2. punkta mērķis nav aizsargāt patvēruma meklētāja individuālās intereses. Tādēļ uz to nevar atsaukties valstu tiesās lietās par pārsūtīšanas lēmuma apelāciju vai pārskatīšanu.
59.

Par tiesāšanās izdevumiem, kas radušies tiesvedībās saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesībām, Tiesa ir lēmusi spriedumos Realchemie Nederland ( 22 ) un Diageo Brands ( 23 ). No to interpretācijas, it īpaši no sprieduma Realchemie Nederland ( 24 ) 49. punkta, var izsecināt iepriekš izklāstīto domu par to, ka direktīvas 14. pants ir papildu elements, lai pilnībā atlīdzinātu visu kaitējumu, kas ir nodarīts intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam. Attiecībā uz direktīvas 14. pantu Tiesa arī norāda, ka šīs tiesību normas mērķis ir pastiprināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, novēršot, ka kāda cietusī persona tiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas tiesības.
52.

No šā principa izriet, ka uzņēmumiem ir jābūt iespējai izvēlēties organizācijas modeli, kas no ekonomiskā viedokļa tiem ļauj vislabāk darboties bez riska, ka uz to darījumiem neattieksies PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa ( 38 ). Šī apdrošinātāju organizatoriskā brīvība varētu būt apšaubāma, jo apdrošināšanas gadījumu izskatīšanu tie nevar uzticēt citam uzņēmumam, nesamaksājot papildu PVN. Šis samaksas pienākums izriet no tā, ka cita uzņēmuma sniegti pakalpojumi, kā redzams, nav atbrīvoti no PVN saskaņā ar PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunktu un apdrošinātājam tādēļ, ka saskaņā ar šo normu no nodokļa ir atbrīvoti viņa paša darījumi, par cita uzņēmuma sniegtiem pakalpojumiem parasti nav tiesību atskaitīt priekšnodokli saskaņā ar PVN direktīvas 168. panta a) punktu.
65.

Tomēr no paša šā noteikuma formulējuma izriet, ka spriedumu nodošana tās informācijas apmaiņas, kas iegūta no sodāmības reģistra, kurš ieviests ar Pamatlēmumu 2009/315, ietvaros ir iecerēta kā ārkārtas pasākums. Tik tiešām, sistemātiska spriedumu nodošana – kā es to jau norādīju iepriekš – būtu pretrunā šā pamatlēmuma mērķim atvieglot dalībvalstu savstarpēju apmaiņu ar to informāciju, kas iegūta no dalībvalstu sodāmības reģistriem. Taču Ungārijas iestādes saistībā ar speciālo atzīšanas procedūru tieši sistemātiski lūdz citu dalībvalstu tiesu iestādēm notiesājošo spriedumu nodošanu. Turklāt Ungārijas valdība nav norādījusi īpašus iemeslus, kādēļ konkrētās pamatlietas gadījumā būtu jālūdz Landesgericht Eisenstadt (Eizenštates apgabaltiesa) paziņot savu spriedumu. Gluži otrādi, šā lūguma iemesls bija ārvalsts tiesas sprieduma atzīšanas īpašās procedūras automātiska piemērošana. Tādējādi atbilstīgi Pamatlēmuma 2009/315 4. panta 4. punktam Ungārijas iestāžu pieeja nevar tikt uzskatīta par pamatotu.
4.

Atbilstoši šai regulai esošajā sistēmā, raksturojot to ļoti vispārīgi, bija iekļautas trīs produkcijas klases, kas attiecīgi pazīstamas kā A, B un C cukurs. A cukurs atbilda kvotai, kas principā atbilda iekšējā tirgus pieprasījumam. B cukurs atbilda tālākai kvotai. Ražošanu A un B kvotas ietvaros varēja pārdot iekšējā tirgū (kur tās guva labumu no intervences mehānisma uzturētām mākslīgi augstām cenām) vai eksportēt uz trešajām valstīm, gūstot labumu no eksporta kompensācijām, kas bija radītas, lai kompensētu starpību starp cenu iekšējā tirgū un būtiski zemākām cenām pasaules tirgū. Kompensācijas sistēma bija izveidota kā pašfinansējoša, jo to finansēja ar pamatmaksājumu A un B produkcijai līdz 2 % no intervences cenas, ko tālāk nepieciešamības gadījumā papildināja ar papildu maksājumu (līdz 37,5 % no šīs cenas) atsevišķi par B produkciju. Pārējā ārpus šīm kvotām esošā produkcija bija zināma kā C cukurs. To nevarēja realizēt Kopienā attiecīgajā tirdzniecības gadā, bet to varēja vai nu eksportēt, nesaņemot nekādas kompensācijas (vai veicot jebkādus maksājumus), vai arī pārnest uz krājumu līdz nākamajam tirdzniecības gadam, kad to ieskaitītu ražotājam piešķirtajās A un B kvotās.
30.

Te ir jāatgādina, ka Direktīva 2000/13, kas attiecas it īpaši uz pārtikas produktu reklāmu, tomēr ir piemērojama paralēli Regulai Nr. 1924/2006, nevis pretēji tai. Faktiski saskaņā ar šīs regulas preambulas 3. apsvērumu tajā ir papildināti Direktīvā 2000/13 minētie vispārējie principi ( 17 ) un paredzēti īpaši noteikumi, kā lietojamas uzturvērtības un veselīguma norādes uz pārtikas produktiem, kuri kā tādi ir paredzēti piegādei patērētājam. Regulas Nr. 1924/2006 3. panta otrajā daļā ir paredzēts vispārīgi piemērot Direktīvu 2000/13, ar izņēmumiem, kas noteikti šajā regulā. It īpaši pēdējās minētās 14. panta 1. punktā skaidri ir atļauts atkāpties no šīs direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta saistībā ar divu konkrētu veselīguma norāžu veidu izmantošanu, proti, tādu, kas attiecas uz slimības risku samazināšanu, un tādu, kas attiecas uz bērnu attīstību un veselību, ar noteikumu, ka šādas norādes ir atļautas saskaņā ar stingrajiem noteikumiem, kas paredzēti minētajā regulā.
37.

Kā esmu norādījis iepriekš, attiecīgi ar Direktīvu 2001/29 un Direktīvu 2006/115 izveidotie aizsardzības režīmi ir atšķirīgi gan no to mērķu, gan no to adresātu viedokļa.
3.

Regulas Nr. 207/2009 preambulas 11. apsvērumā ir noteikts: “Kopienas preču zīme būtu jāuzskata par īpašumtiesību objektu, kas pastāv atsevišķi no uzņēmumiem, kuru preces vai pakalpojumus tā norāda. Attiecīgi būtu jābūt iespējai to nodot, ņemot vērā nosacījumu, ka svarīgāk ir novērst sabiedrības maldināšanu. Būtu jābūt iespējai to izmantot arī kā galvojumu trešās personas labā un jāpakļauj [pakļaut] licencēšanai.”
100.

Manuprāt, minētais loģiskais pamatojums tikpat būtisks ir lēmumam atstāt personu vai grupu 2. panta 3. punkta sarakstā. Šī lēmuma argumentācijai ir jābūt ar pietiekami pārliecinošu faktisko pamatojumu. Ļaujot Padomei pašai konstatēt pierādījumus vai versijas par iesaistīšanos terora aktu un darbību veikšanā (pagātnē un nākotnē), par kurām Padome uzskatītu, ka uz tām attiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkts un 3. punkts, nozīmētu nevienlīdzīgu attieksmi pret, no vienas puses, personām vai grupām, kas tiek atstātas 2. panta 3. punkta sarakstā, pamatojoties uz kompetentu iestāžu lēmumiem, un, no otras puses, personām vai grupām, kas tiek atstātas šajā sarakstā, pamatojoties uz faktiem, kurus ir konstatējusi Padome pēc savas iniciatīvas (pat ja Padome arī ir zināmā mērā pamatojusies uz kompetentu iestāžu lēmumiem). Tādā gadījumā pēdējai no minētajām kategorijām būtu mazāk tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā attiecībā uz Padomes konstatētajiem faktiem. Šīs personas vai organizācijas varētu vērsties tikai Savienības tiesu iestādēs, lai apstrīdētu Padomes konstatētos faktiskos apstākļus. Turpretim saskaņā ar divu līmeņu sistēmu principā ir iespējama apstrīdēšana gan valstu līmenī (attiecībā uz kompetentas iestādes lēmumu), gan Savienības līmenī (attiecībā uz Padomes lēmumu par iekļaušanu sarakstā). Tādējādi ar Padomes tiešu pamatošanos uz šādu informāciju vai materiālu pastāvētu risks liegt attiecīgajai personai vai grupai pamattiesības uz lēmuma, kas to negatīvi ietekmē, pārbaudi valsts tiesā (turpretim, ja kompetentas iestādes lēmums būtu pieejams, personai vai grupai tādas tiesības būtu). Drīzāk šī pārbaude tad būtu vienīgi Savienības tiesas ziņā. Tādējādi Padome nevar iekļaut personu vai grupu 2. panta 3. punkta sarakstā tāpēc, ka tai ir preses ziņojums, kurā ir norādīts, ka “viņš to izdarīja” vai “viņš teica, ka ir to izdarījis”. Šāds lēmums nevar atbilst Kopējās nostājas 2001/931 nosacījumiem. Un tas arī nav savienojams ar tiesiskumu.
6.

Direktīvas 2006/123 16. panta 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis ievēro pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumus dalībvalstī, kas nav valsts, kurā tie veic uzņēmējdarbību. Dalībvalsts, kurā sniedz pakalpojumu, tās teritorijā nodrošina brīvu piekļuvi pakalpojumu darbībai un brīvību veikt pakalpojumu darbību. Dalībvalstis nenosaka, ka – lai attiecīgās dalībvalsts teritorijā piekļūtu pakalpojumu darbībai vai to veiktu – jāizpilda jebkādas prasības, kas neatbilst šādiem principiem: a) nediskriminēšana – prasība nedrīkst būt ne tieši, ne netieši diskriminējoša attiecībā uz valstspiederību vai – juridisko personu gadījumā – attiecībā uz dalībvalsti, kurā tās veic uzņēmējdarbību; b) nepieciešamība – prasībai jābūt pamatotai ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības, veselības aizsardzības vai vides aizsardzības iemesliem; c) samērīgums – prasībai jābūt piemērotai, lai sasniegtu noteikto mērķi, un tā nedrīkst būt augstāka, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. 2. Dalībvalstis nedrīkst ierobežot tāda pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, piemērojot jebkuru no šādām prasībām: a) pakalpojumu sniedzēja pienākums izveidot uzņēmumu to teritorijā; b) pakalpojumu sniedzēja pienākums saņemt atļauju no to kompetentajām iestādēm, tostarp būt iekļautam reģistrā vai reģistrēties profesionālā organizācijā vai apvienībā to teritorijā, izņemot gadījumos, ja to paredz šī direktīva vai citi Kopienas tiesību akti; c) aizliegums pakalpojumu sniedzējam izveidot noteikta veida vai formas infrastruktūru to teritorijā, tostarp biroju vai prakses telpas, kas pakalpojumu sniedzējam ir vajadzīgs, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus; d) piemērot konkrētas līgumsaistības starp pakalpojumu sniedzēju un pakalpojumu saņēmēju, kas kavē vai ierobežo pašnodarbināto personu sniegt pakalpojumus; e) pienākums, ka pakalpojumu sniedzējam jābūt personu apliecinošam dokumentam, ko ir izsniegušas to kompetentās iestādes un kas īpaši attiecas uz pakalpojumu darbības veikšanu; f) prasības, kuras ietekmē to iekārtu un materiālu izmantojumu, kas ir sniegtā pakalpojuma neatņemama sastāvdaļa, ja vien tās nav vajadzīgas veselības aizsardzībai un drošībai darbā; g) pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus, kas minēti 19. pantā. 3. Dalībvalstij, uz kuru pārceļas pakalpojumu sniedzējs, nav liegts saskaņā ar 1. punktu noteikt prasības attiecībā uz pakalpojumu darbību, ja tās ir pamatotas ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības, veselības aizsardzības vai vides aizsardzības iemesliem. Minētajai dalībvalstij nav liegts saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem piemērot savus noteikumus nodarbinātības nosacījumiem, tostarp tādus, kas ir noteikti koplīgumos. [..]”
35.

Atbildot uz Vācijas apsvērumiem, Zviedrija norāda uz atšķirīgu pieredzi savās un Vācijas EU Pilot procedūrās. Zviedrijā gadījumi, kas ir saistīti ar apjomīgiem materiāliem un slepeniem dokumentiem, ir bijis izņēmums. Šīs atšķirības atspoguļo dalībvalstu dažādos viedokļus par to, kas ir saistīts ar šo procedūru, un tās apstrīd vispārējo prezumpciju par konfidencialitāti visās EU Pilot lietās. Somija piebilst, ka ar EU Pilot procedūru neoficiālo raksturu netieši tiek norādīts uz to, ka informācijas apmaiņa un visas diskusijas starp Komisiju un dalībvalstīm ir ļoti atšķirīgas no tā, kas notiek procedūrā saistībā ar pienākumu neizpildi. No tā izriet, ka vispārējā prezumpcija pret publiskošanu nav jāpiemēro EU Pilot dokumentiem ( 36 ).