ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktīvā 92/12 par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību, proti, tās 8. un 9. pantā noteiktos pienākumus nepilda dalībvalsts, kura izmanto tikai un vienīgi kvantitatīvu kritēriju, lai izvērtētu, vai privātpersonu veikts no citas dalībvalsts ievestu tabakas izstrādājumu turējums ir komerciālas dabas, un šo kritēriju attiecina uz katru personisko transportlīdzekli (nevis personu) atsevišķi un visiem tabakas izstrādājumiem kopumā.

Tālab, lai konstatētu, vai preces tiek turētas komerciālām vajadzībām, direktīvas 9. panta 2. punktā ir noteikti vairāki kritēriji. Proti, no paša 9. panta 2. punkta pirmās daļas formulējuma izriet, ka dalībvalstīm, lai konstatētu, ka preces tiek turētas komerciālām vajadzībām, tostarp jāņem vērā vairāki faktori, turēto preču daudzumam esot norādītam tikai kā vienam no virknes citu faktoru. Turklāt jautājumā par šo faktoru 9. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis var noteikt orientējošus apjomus, kam ir tikai indikatīva nozīme. No tā izriet, ka šajā 9. panta 2. punktā dalībvalstīm nav ļauts konstatēt, ka preces tiek turētas komerciālām vajadzībām, balstoties tikai uz kādu turējumā esošo preču tikai un vienīgi kvantitatīvu robežvērtību.

Bez tam direktīvā, skaidri nosakot robežvērtību minimumus vairākām dažādām tabakas izstrādājumu kategorijām, noteikt svara robežvērtības attiecībā uz visiem glabājumā esošajiem tabakas izstrādājumiem kopumā dalībvalstīm ir ļauts tikai ar nosacījumu, ka tiek ievērots katrs šo robežvērtību minimums.

Visbeidzot, tā kā direktīvas 9. panta 2. punkta mērķis ir precizēt nosacījumus, kādos akcīzes nodoklis kļūst iekasējams no preču turētāja 9. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, 9. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētās minimālās liecinošās robežvērtības ir attiecināmas uz minēto turētāju un tātad – uz katru personu.

(sal. ar 16., 17., 22., 23. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
—

pamatojoties uz administratīvās iestādes, kas atbildīga par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību un kurai attiecīgais apdrošināšanas uzņēmums iesniedzis lūgumu, atļauju, ja šī iestāde konstatē, ka šī izņēmuma prēmiju likmes piemērošana, neraugoties uz pielāgojumiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz divu veidu indeksiem, rada vai var radīt zaudējumus. Tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma, var atturēt apdrošināšanas uzņēmumus, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kas ir ieviesusi šādu sistēmu, atvērt šajā pēdējā minētajā dalībvalstī filiāli vai arī piedāvāt tajā savus produktus pakalpojumu sniegšanas brīvības režīmā. Tomēr šāda sistēma ir pieļaujama, ciktāl tās mērķis ir aizsargāt patērētājus, kas ir primāro vispārējo interešu apsvērums, un it īpaši nepieļaut, ka apdrošinātajam jāsastopas ar apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu. Turklāt tā šķiet piemērota, lai sasniegtu izvirzīto mērķi. Visbeidzot, ņemot vērā, pirmkārt, hospitalizācijas apdrošināšanas īpatnības, tostarp to, ka šādu apdrošināšanu samērā gados jauniem apdrošinātajiem var piedāvāt par zemāku likmi, šādām likmēm ir tendence palielināties līdz ar apdrošināto personu vecumu un palielināt izmaksas, ko šī apdrošinātā persona rada savam apdrošinātājam, kā arī, otrkārt, to, ka šāda sistēma neliedz apdrošināšanas uzņēmumiem brīvi noteikt pamatlikmi un ļauj administratīvajai iestādei, kas atbildīga par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību, nolemt atļaut tam – pēc tā lūguma – veikt pasākumus, lai līdzsvarotu tā prēmiju likmes, ja tās rada vai var radīt zaudējumus, šī sistēma, ciktāl nepastāv mazāk ierobežojoši pasākumi, kas ļautu sasniegt minēto mērķi aizsargāt patērētājus, nepārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai nepieciešamo. (sal. ar 34., 37., 40.–47. un 49. punktu un rezolutīvo daļu)
Kā izriet no Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 1. panta 2. punkta otrās daļas, šī nodokļa uzlikšanas nolūkā katrs pakalpojums parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu pakalpojumu. Tomēr noteiktos apstākļos vairāki pakalpojumi, kas formāli ir nošķirti un kurus varētu sniegt atsevišķi, un šādi tie varētu tikt aplikti ar nodokli vai atbrīvoti no tā, ir jāuzskata par vienotu darījumu, ja tie nav neatkarīgi. Vienots pakalpojums ir it īpaši tad, ja divi vai vairāki nodokļu maksātāja veikti elementi vai darbības ir tik cieši saistīti, ka tie objektīvi veido vienotu, ekonomiski nedalāmu pakalpojumu, kura sadalīšana būtu mākslīga. Tā tas ir arī tad, ja viens vai vairāki elementi veido galveno pakalpojumu, lai gan savukārt viens vai vairāki elementi ir uzskatāmi par vienu vai vairākiem papildpakalpojumiem, uz kuriem attiecas tāds pats nodokļu režīms kā uz galveno pakalpojumu. Šajā ziņā pakalpojums tiek uzskatīts par galvenā pakalpojuma papildpakalpojumu it īpaši tad, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā saņemt pakalpojumu sniedzēja galveno pakalpojumu ar vislabākajiem nosacījumiem.

Būtībā tas tā nav apdrošināšanas pakalpojumu attiecībā uz izpirkuma nomas priekšmetu un pašas izpirkuma nomas pakalpojumu sniegšanas gadījumā. Šajā ziņā, kaut arī tiešām, pateicoties izpirkuma nomas priekšmeta apdrošināšanas pakalpojumam, nomnieka riski tiek samazināti salīdzinājumā ar tiem, kas pastāvētu situācijā, ja nebūtu šādas apdrošināšanas, tik un tā šis apstāklis izriet no paša apdrošināšanas pakalpojuma rakstura. Minētais apstāklis pats par sevi nenozīmē, ka šāds pakalpojums ir jāuzskata par papildpakalpojumu salīdzinājumā ar izpirkuma nomas pakalpojumu, kuras ietvaros tas sniegts. Tā kā šāds apdrošināšanas pakalpojums, kas nomniekam tiek sniegts ar iznomātāja starpniecību, var atvieglot izpirkuma nomas izmantošanu, jāuzskata, ka tas pats par sevi ir nomnieka mērķis, nevis tikai līdzeklis, lai izmantotu šo pakalpojumu ar vislabākajiem nosacījumiem.

(sal. ar 29., 30., 41., 42., 48. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2004/83 par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā normā paredzētais iemesls izslēgšanai no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem, attiecas ne vien uz personām, kuras pašreiz saņem Apvienoto Nāciju organizācijas vai aģentūras sniegto palīdzību, bet arī uz tām, kuras šo palīdzību ir faktiski saņēmušas neilgi pirms patvēruma pieteikuma iesniegšanas dalībvalstī, ja vien šī palīdzība tomēr nav izbeigta tā paša 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma izpratnē.

Atbilstoši pēdējai minētajai tiesību normai kādas Apvienoto Nāciju organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO Augsto komisāru bēgļu jautājumos, sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšana “jebkādu iemeslu dēļ”, saskaņā ar kuru attiecīgās personas paša šā fakta dēļ ir tiesīgas pamatoties uz Direktīvu 2004/83, ietver arī situāciju, kurā persona pēc tam, kad viņa faktiski bija saņēmusi šo aizsardzību vai palīdzību, vairs to nesaņem tāda iemesla dēļ, kuru viņa pati nespēj ietekmēt un kas nav atkarīgs no viņas gribas. Proti, no Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma ievadvārdiem “ja šāda aizsardzība vai palīdzība [..] izbeigta” izriet, ka tā vispirms ir faktiskā Apvienoto Nāciju organizācijas vai aģentūras sniegtā palīdzība, nevis šīs aģentūras pastāvēšana, kurai ir jāizbeidzas, lai vairs nebūtu piemērojams iemesls izslēgšanai no bēgļa statusa. Protams, šīs organizācijas vai aģentūras vienkārša neatrašanās darbības teritorijā vai brīvprātīgs lēmums to atstāt nevar tikt kvalificēti kā palīdzības izbeigšana. Savukārt gadījumā, kad šī lēmuma iemesls ir piespiešana neatkarīgi no attiecīgās personas gribas, šāda situācija var būt pamats konstatējumam, saskaņā ar kuru palīdzība, kuru šī persona saņēma, ir izbeigusies Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma izpratnē.

Par šādas personas iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, pamatojoties uz šī pieteikuma individuālu izvērtējumu, ir jāpārbauda, vai šī persona bija spiesta pamest minēto teritoriju, kas tā ir gadījumā, ja viņas personiskā drošība ir bijusi nopietni apdraudēta un ja attiecīgā organizācija vai aģentūra nav spējusi viņai šajā teritorijā nodrošināt dzīves apstākļus atbilstoši minētajai organizācijai vai aģentūrai uzticētajai misijai.

(sal. ar 52., 57., 59., 61. un 63.–65. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Lieta C-310/11

Grattan plc

pret

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Nodokļi — PVN — Otrā direktīva 67/228/EEK — 8. panta a) punkts — Sestā direktīva 77/388/EEK — Preču piegāde — Nodokļa bāze — Komisijas nauda, ko savam aģentam maksā sabiedrība, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu — Klientu, kuri ir trešās personas, veikti pirkumi — Cenas samazināšana pēc nodokļa iekasējamības gadījuma iestāšanās — Tieša iedarbība”

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 19. decembra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Direktīvas 67/228 un 77/388 – Nesalīdzināmas saskaņošanas pakāpes (Padomes Direktīvas 67/228 un 77/388) Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Nodokļa bāze – Preču piegāde – Komisijas nauda, ko par jau veiktajām piegādēm savam aģentam maksā sabiedrība, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu – Iespēja vēlāk samazināt nodokļa bāzi atbilstoši Direktīvai 67/228 – Neesamība (Padomes Direktīvas 67/228 8. panta a) punkts)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 33. punktu) Otrās direktīvas 67/228 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 8. panta a) punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas neparedz nodokļu maksātājam tiesības uzskatīt, ka summa, kurai par preču piegādi uzliek nodokli, vēlāk ir samazināma, ja pēc tam, kad ir notikusi šī preču piegāde, pārstāvis ir saņēmis piegādātāja kreditējumu, kuru viņš tad pēc savas izvēles ir pieprasījis vai nu kā skaidras naudas izmaksu, vai kā kreditējumu par piegādātājam maksājamām summām par jau veiktajām preču piegādēm. (sal. ar 37. punktu un rezolutīvo daļu)

Lieta C-310/11

Grattan plc

pret

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Nodokļi — PVN — Otrā direktīva 67/228/EEK — 8. panta a) punkts — Sestā direktīva 77/388/EEK — Preču piegāde — Nodokļa bāze — Komisijas nauda, ko savam aģentam maksā sabiedrība, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu — Klientu, kuri ir trešās personas, veikti pirkumi — Cenas samazināšana pēc nodokļa iekasējamības gadījuma iestāšanās — Tieša iedarbība”

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 19. decembra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Direktīvas 67/228 un 77/388 — Nesalīdzināmas saskaņošanas pakāpes (Padomes Direktīvas 67/228 un 77/388) Nodokļu tiesību aktu saskaņošana — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Nodokļa bāze — Preču piegāde — Komisijas nauda, ko par jau veiktajām piegādēm savam aģentam maksā sabiedrība, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu — Iespēja vēlāk samazināt nodokļa bāzi atbilstoši Direktīvai 67/228 — Neesamība (Padomes Direktīvas 67/228 8. panta a) punkts)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkts un Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem atbilst tādas valsts tiesību normas un prakse, kā, piemēram, starp uzņēmumu un uzņēmuma padomi noslēgtais sociālais plāns, saskaņā ar kurām darba ņēmēja, kurš ir nodarbināts saīsinātu darba laiku, tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu aprēķina atbilstoši prorata temporis noteikumam.

Nenoliedzami, ka saīsinātu darba laiku nodarbinātiem darba ņēmējiem formāli ir darba līgums uz pilnu darba laiku. Tomēr saīsināta darba laika periodā darba devēja un darba ņēmēja savstarpējie pienākumi pakalpojumu sniegšanas jomā ir apturēti atkarībā no saīsinātā darba laika vai pat vispār atcelti. No tā izriet, ka saīsinātu darba laiku nodarbināti darba ņēmēji ir jākvalificē par “īslaicīgi nepilnu darba laiku nodarbinātiem darba ņēmējiem”, jo to situācija de facto ir salīdzināma ar nepilnu darba laiku nodarbinātu darba ņēmēju situāciju, un ka to tiesībām uz ikgadējo atvaļinājumu ir piemērojams UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punktā ietvertais prorata temporis princips.

(sal. ar 32. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Tādējādi, lai personai būtu piemērojams Regulas Nr. 1408/71 14. panta 2. punkts, tai “parasti” ir jābūt nodarbinātai divās vai vairāk dalībvalstīs. No minētā izriet, ka tad, ja algota darba veikšana vienā dalībvalstī ir attiecīgās personas parastā nodarbošanās, tai nevar tikt piemērots minētais noteikums. Taču šādos apstākļos var tikt piemērots Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētais princips, tāpat kā attiecīgā gadījumā – laikā, kad ir pārtraukumi starp darba līgumiem, – princips, kurš izriet no šī paša punkta f) apakšpunkta.

Iestādei, kas izsniedz E 101 sertifikātu, ir jāveic atbilstoša to faktu izvērtēšana, kas attiecas uz to tiesību normu piemērošanu, kuras nepieciešamas, lai noteiktu piemērojamos sociālā nodrošinājuma tiesību aktus Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas izpratnē, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kas [savukārt] grozīta ar Regulu Nr. 1992/2006, un attiecīgi jānodrošina šajā sertifikātā ietvertās informācijas pareizība.

Izvērtējot faktus, lai noteiktu piemērojamos tiesību aktus, attiecīgā iestāde papildus minēto dokumentu formulējumam konkrētā gadījumā var ņemt vērā tādus faktorus kā tas, ka darba līgumi starp darba devēju un attiecīgo darbinieku iepriekš ir tikuši īstenoti praksē, apstākļus, kas saistīti ar šo līgumu noslēgšanu, un, vispārīgāk, attiecīgā uzņēmuma veiktajām darbībām raksturīgās iezīmes, ciktāl šie faktori var atklāt īsto konkrētā darba raksturu.

Ja tomēr no citiem būtiskiem faktoriem, nevis līgumiem izriet, ka darba ņēmēja situācija faktiski ir atšķirīga no šajos dokumentos izklāstītās, attiecīgajai iestādei – neatkarīgi no šo līgumu formulējuma – ir pienākums balstīt savus secinājumus uz darba ņēmēja faktisko situāciju un attiecīgajā gadījumā atteikt E 101 sertifikāta izdošanu vai atsaukt konkrēto sertifikātu, ja tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kurā algotais darbinieks strādā, izsaka šaubas par to faktu precizitāti, uz kuriem balstīts šis sertifikāts, un/vai Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas prasību ievērošanu.

(sal. ar 42. un 44.–47. punktu)
Regulas Nr. 918/83, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 1315/88, 112. panta 1. punkta a) apakšpunkts, Regulas Nr. 1186/2009, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, 107. panta 1. punkta a) apakšpunkts, Direktīvas 83/181, kas nosaka Direktīvas 77/388 14. panta 1. punkta d) apakšpunkta darbības jomu attiecībā uz atbrīvošanu no pievienotās vērtības nodokļa sakarā ar noteiktu preču galīgo ievešanu, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 88/331, 82. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Direktīvas 2009/132, kas nosaka Direktīvas 2006/112 143. panta b) un c) punkta darbības jomu attiecībā uz atbrīvošanu no pievienotās vērtības nodokļa sakarā ar noteiktu preču galīgo importu, 84. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami lokomotīvēm.

Runājot par iespējamo atšķirību attieksmē starp dzelzceļa transportu un ceļu transportu, dažādi transporta veidi vispārīgi nav savstarpēji aizstājami un uzņēmumu, kas veic darbību katra attiecīgā transporta veida jomā, situācija tādējādi nav salīdzināma. Turklāt, ņemot vērā mērķi, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies sasniegt, pieņemot minētās tiesību normas, kurš ir, no vienas puses, vienkāršot privātpersonām Savienības ārējo robežu šķērsošanu un, no otras puses, atvieglot muitas un nodokļu pārbaudi, kas ir jāveic kompetentajām iestādēm, lokomotīves nav tādā situācijā, kas būtu salīdzināma ar mehānisko ceļu transportlīdzekļu situāciju. No tā izriet, ka ar vienlīdzīgas attieksmes principu netiek prasīts, lai attiecīgās tiesību normas tiktu interpretētas tā, lai tās būtu piemērojamas arī lokomotīvēm.

(sal. ar 36., 37. un 46.–49. punktu un rezolutīvo daļu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas g) punkts, lasot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa, kas ir paredzēts šajā pirmajā tiesību normā, aptver nekustamā īpašuma, kas sastāv no zemes gabala un vecās ēkas, kura tiek pārbūvēta par jaunu ēku, nodošanas darījumu, jo šīs nodošanas brīdī vecā ēka bija tikai daļēji nojaukta un vismaz daļēji joprojām kā tāda tika izmantota.

(sal. ar 39. punktu un rezolutīvo daļu)
Saskaņā ar Regulas Nr. 1663/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 729/70 attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūru, 8. panta 1. punktu Komisijai pēc izmeklēšanas pabeigšanas un gadījumā, ja tā uzskata, ka izdevumi nav tikuši veikti atbilstoši Savienības noteikumiem, ir jāpaziņo savu pārbaužu rezultāti attiecīgajai dalībvalstij un jānorāda koriģējošie pasākumi, kas jāveic, lai nākotnē nodrošinātu šo noteikumu ievērošanu. Šajā noteikumā ir izvirzīta prasība, lai pārkāpums, kas tiek pārmests attiecīgajai dalībvalstij, pietiekoši precīzi būtu ietverts rakstveida paziņojumā, kurš paredzēts šīs tiesību normas pirmajā daļā, lai šai valstij būtu par to pilnīga informācija. Šī nosacījuma neievērošana var ietekmēt procesuālo garantiju saturu, kas dalībvalstīm piešķirtas ar Regulas Nr. 729/70 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta piekto daļu un ar Regulas Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 7. panta 4. punkta piekto daļu, kuras ierobežo laikā tos izdevumus, ko ELVGF var atteikties finansēt.

Regulas Nr. 1663/95 8. panta 1. punkts tādējādi ir jāskata kopsakarā ar Regulas Nr. 729/70 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta piekto daļu un Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punkta piekto daļu, saskaņā ar kuru Komisija nevar izslēgt izdevumus, kas veikti vairāk nekā 24 mēnešus pirms tam, kad tā attiecīgajai dalībvalstij rakstveidā paziņojusi pārbaužu rezultātus. No tā izriet, ka rakstveida paziņojums, kas paredzēts iepriekš minētā 8. panta 1. punkta pirmajā daļā, ir brīdinājums, ka šie izdevumi, kas veikti 24 mēnešu laikā pirms šī paziņojuma paziņošanas, var tikt izslēgti no ELVGF finansējuma, un attiecīgi tas ir atskaites punkts, lai uzsāktu paredzētā 24 mēnešu termiņa skaitīšanu.

Līdz ar to, lai tas izpildītu savu brīdinājuma funkciju, it īpaši ievērojot iepriekš minētās Regulas Nr. 729/70 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta piekto daļu un Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punkta piekto daļu, Regulas Nr. 1663/95 8. panta 1. punktā paredzētajam paziņojumam ir pietiekami precīzā veidā jāidentificē visi pārkāpumi, kas tiek pārmesti attiecīgajai dalībvalstij, kuri galu galā ir bijuši pamats veiktajai finanšu korekcijai. Vienīgi šāds paziņojums var garantēt pilnīgu informāciju par Komisijas iebildumiem tā, lai tās varētu izpildīt brīdinājuma funkciju, kas tām paredzēta šajā pašā tiesību normā, un var būt atskaites punkts, lai aprēķinātu 24 mēnešu termiņu, kas paredzēts Regulas Nr. 729/70 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta piektajā daļā un Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punkta piektajā daļā.

(sal. ar 26, 28.–31., 33. un34. punktu)
70

Komisija norāda, ka frāze “maksu par infrastruktūras lietošanu nosaka”, kas ir minēta Direktīvas 2001/14 4. panta 1. punktā, no vienas puses, ir jāsaprot kā vispārēja maksas noteikšana, kas nozīmē katram posmam tīkla ekspluatācijas nolikumā nozīmēt maksas summu par kilometru, un, no otras puses, konkrētus to summu aprēķinus, kas dažādiem lietotājiem jāmaksā atkarībā no lietotā posma garuma. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 2. punktu iespēja, ka kāds infrastruktūras pārvaldītājs, kurš nav neatkarīgs, varētu uzņemties maksas iekasēšanu, ir jāinterpretē šauri, jo runa ir par atkāpi no vispārējas normas.
108

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas Reglamenta 120. panta c) punkta un ar to saistītās judikatūras izriet, ka ikvienā prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets, kā arī izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (it īpaši skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-165/08 Komisija/Polija, Krājums, I-6843. lpp., 42. punkts, un 2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-343/08 Komisija/Čehijas Republika, Krājums, I-275. lpp., 26. punkts).
15

Nelsonu ģimenes locekļi [aviosabiedrībā] Lufthansa veica rezervāciju lidojumam no Frankfurtes pie Mainas (Vācija) uz Lagosu (Nigērija) 2007. gada 27. jūlijā, kā arī lidojumam atpakaļ LH 565 no Lagosas uz Frankfurti pie Mainas 2008. gada 27. martā. Plānotais pacelšanās laiks šim lidojumam atpakaļ bija plkst. 22.50. 2008. gada 27. martā Nelsonu ģimenes locekļi laikus ieradās Lagosas lidostā. Tomēr lidojums atpakaļ nenotika paredzētajā laikā un viņi tika izmitināti viesnīcā. 2008. gada 28. martā plkst. 16.00 viņi tika nogādāti no viesnīcas lidostā. Lidojums LH 565 beidzot tika uzsākts 2008. gada 29. martā plkst. 1.00 ar aizvietojuma lidaparātu, kuru Lufthansa lika atgādāt no Frankfurtes pie Mainas, ar tādu pašu reisa numuru un, galvenokārt, ar tiem pašiem pasažieriem. Lidmašīna Frankfurtē pie Mainas nosēdās plkst. 7.10, proti, vairāk nekā 24 stundas vēlāk par sākotnēji paredzēto ierašanās laiku.
1

Ar savu apelācijas sūdzību (C-628/10 P) Alliance One International Inc. (turpmāk tekstā – “AOI”), agrāk Standard Commercial Corp. (turpmāk tekstā – “SCC”), un Standard Commercial Tobacco Co. Inc. (turpmāk tekstā – “SCTC”) lūdz atcelt, pirmkārt, Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 27. oktobra spriedumu lietā T-24/05 Alliance One International u.c./Komisija (Krājums, II-5329. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja to prasību atcelt Komisijas 2004. gada 20. oktobra lēmumu C (2004) 4030, galīgā redakcija, saistībā ar [EK līguma] 81. panta 1. punktā izklāstīto procesu [EKL 81. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un, otrkārt, šo lēmumu, ciktāl tas skar tās, kā arī samazināt naudas sodu, kas tām tika uzlikts ar minēto lēmumu.
32

Pirmkārt, administratoram neesot obligāti jābūt Federālās kancelejas ierēdnim. Saskaņā ar DSK reglamenta 4. panta 1. punktu un DSG 2000 36. panta 3. punktu to izvirzot no federālā civildienesta juristu vidus. Turklāt DSK, autonomi grozot savu reglamentu, varot pati brīvi izvēlēties savu administratoru. Tas, ka administrators, tāpat kā jebkurš cits ierēdnis, saistībā ar tā paaugstināšanu amatā ir atkarīgs no augstākstāvošās amatpersonas un pēdējā līmenī – no ministra – lēmuma, neietekmējot tā neatkarību.
134

Tomēr ir jākonstatē, ka minētajā 14. pantā paredzētā shēma pastāvēja paralēli Likuma 342/2000 17. un 19. pantā paredzētajai shēmai un līdz ar to tā nevar tikt uzskatīta par minētajā 19. pantā paredzētās shēmas pagarināšanu. Turklāt ir jānorāda, ka Likuma 342/2000 14. pantā paredzētā shēma nav tādi pati kā shēma, kas izriet no šī likuma 17. panta, jo ar to ir tikai paredzēts pielīdzināt atsevišķus aktīvus un ar to paredzētā kapitāla pieauguma nodokļu likmju atšķirība ir atkarīga no atmaksājamības, nevis no pārvērtētā aktīva un nevis no tā, ka pielīdzināšana ietekmē tikai aktīvus vai aktīvus un akcijas, kā paredzēts minētajā 17. pantā.