Lieta T‑138/07

Schindler Holding Ltd u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Manipulācijas ar konkursiem – Tirgu sadale – Cenu noteikšana

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu – Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta nepiemērojamība

(EKL 81. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)

2. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums un uzlikti naudas sodi – Krimināltiesisks raksturs – Neesamība

(EKL 81. un 229. pants; Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punkts un 31. pants)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Citu uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, paziņojumu kā pierādīšanas līdzekļu izmantošana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. un 82. pants)

4. Iestāžu akti – Paziņošana – Pārkāpumi – Sekas – Prasības celšanas termiņa apturēšana

(EKL 230. panta piektā daļa un 254. panta 3. punkts)

5. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Novērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām

(EKL 81. pants; Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

6. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām

(EKL 81. pants; Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

7. Savienības tiesības – Vispārējie tiesību principi – Tiesiskā noteiktība – Soda tiesiskums – Piemērojamība

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijai ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu piešķirtā rīcības brīvība – Soda tiesiskuma principa pārkāpums – Neesamība – Ar Pamatnostādnēm izdarīto grozījumu paredzamība

(EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts un 31. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03 un Paziņojums 2002/C 45/03)

9. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Naudas sodi – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda vispārējā līmeņa paaugstināšana

(Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

10. Konkurence – Naudas sodi – No Līguma izrietoša Komisijas kompetence

(EKL 81. un 82. pants, 83. panta 1. punkts un 2. punkta a) un d) apakšpunkts, 202. panta trešais ievilkums un 211. panta pirmais ievilkums; Padomes Regula Nr. 17 un Regula Nr. 1/2003)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai piemērošana – Krimināllikumu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai piemērošana – Pieļaujamība – Tiesiskās paļāvības aizsardzības, pārskatāmības un paredzamības principu pārkāpums – Neesamība

(Komisijas Paziņojums 1998/C 9/03)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Paziņojuma par sadarbību piemērošana – Atpakaļejoša spēka aizlieguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpums – Neesamība

(Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Tiesību neapsūdzēt sevi un nevainīguma prezumpcijas un samērīguma principu pārkāpums – Neesamība – Komisijas rīcības brīvības robežu pārkāpšana, pieņemot paziņojumu par sadarbību – Neesamība

(EKL 81. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18.–21. un 23. pants; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 11. un 23. punkts)

15. Savienības tiesības – Principi – Pamattiesības – Tiesības uz īpašumu – Ierobežojumi – Pieļaujamība

(EKL 81., 82. un 295. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai – Juridiskā būtība

(Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

17. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pienākums ņemt vērā konkrēto ietekmi uz tirgu – Neesamība – Kritērija par pārkāpuma raksturu noteicošā loma

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

18. Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar ko uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība

(EKL 253. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pienākums ņemt vērā tirgus lielumu – Neesamība

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta otrās daļas trešais ievilkums)

20. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Uzņēmuma faktiskās ekonomiskās spējas radīt kaitējumu ņemšana vērā – Pienākums naudas soda apmēru noteikt samērīgi uzņēmuma lielumam – Neesamība – Naudas soda apmēra noteikšana atbilstoši aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījumam kategorijās – Nosacījumi – Pārbaude tiesā

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Pārkāpuma izbeigšana pirms Komisijas iejaukšanās – Smaga pārkāpuma gadījums – Izslēgšana

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta trešais ievilkums)

22. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Komisijas pienākums ņemt vērā attiecīga uzņēmuma atbilstības konkurences tiesību normām nodrošināšanas programmu – Neesamība

(EKL 81. pants; Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

23. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

24. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Uzņēmuma nostāja administratīvajā procesā – Katra uzņēmuma, kurš bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, īstenotās sadarbības līmeņa novērtējums

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

25. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijai rezervētā rīcības brīvība – Robežas – Samērīguma principa ievērošana – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

1. Princips, saskaņā ar kuru jebkurai personai ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir Savienības tiesību vispārējais princips, kas ir atkārtoti apstiprināts ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu un garantēts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pantā. Šis princips ir balstīts uz pamattiesībām, kas ir neatņemama sastāvdaļa no vispārējiem Savienības tiesību principiem, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, ņemot vērā dalībvalstu kopīgās konstitucionālās tradīcijas, kā arī norādes, ko īpaši sniegusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Lai gan, autonomi interpretējot jēdzienu “apsūdzība krimināllietā”, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas struktūras ir likušas pamatus tam, ka 6. panta daļa attiecībā uz krimināltiesībām tiek pakāpeniski paplašināta, attiecinot to uz nozarēm, kuras formāli neietilpst tradicionālajās krimināltiesību kategorijās, piemēram, naudas sodi, ko piespriež par konkurences tiesību pārkāpumu, tomēr attiecībā uz kategorijām, kas neietilpst krimināltiesību kodolā, garantijas, kas piedāvātas šīs normas daļā, kas attiecas uz krimināltiesībām, nav obligāti jāpiemēro visā stingrībā.

(sal. ar 51. un 52. punktu)

2. Komisijas lēmumiem, ar ko piemēro naudas sodus par konkurences tiesību pārkāpumiem, nav krimināltiesiska rakstura. Tādējādi process, kurā Komisija pieņem lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumu un piemēro naudas sodus un kas vēlāk var tikt pārbaudīts Savienības tiesā, atbilst Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1. punkta prasībām. Lai gan, protams, Komisija nav tiesa minētās konvencijas 6. panta izpratnē, tai tomēr ir pienākums administratīvā procesa laikā ievērot vispārējos Savienības tiesību principus.

Turklāt pārbaude, ko Savienības tiesa veic attiecībā uz Komisijas lēmumiem, nodrošina to, ka tiek izpildītas prasības attiecībā uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas noteikta minētās konvencijas 6. panta 1. punktā. Šajā ziņā attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt iespējai jebkuru lēmumu, kas šādā veidā attiecībā pret to pieņemts, pārsūdzēt tiesu iestādē, kurai ir pilna piekritība un kurai it īpaši ir kompetence faktiski un juridiski katrā punktā grozīt pieņemto lēmumu. Kad Savienības tiesa pārbauda lēmuma, ar ko konstatēts EKL 81. panta pārkāpums, tiesiskumu, prasītāji tai var lūgt izsmeļoši pārbaudīt gan faktu konstatējumu pēc būtības, gan Komisijas veikto šo faktu juridisko vērtējumu. Turklāt attiecībā uz naudas sodiem tai ir neierobežota kompetence atbilstoši EKL 229. pantam un Regulas Nr. 1/2003 31. pantam.

(sal. ar 53.–56. punktu)

3. Neviena Savienības tiesību norma vai vispārējs tiesību princips neaizliedz Komisijai attiecībā pret kādu uzņēmumu atsaukties uz citu uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar šo noteikumu pareizas piemērošanas uzraudzības uzdevumu, kurš tai ir noteikts ar Līgumu. Tomēr uzņēmuma, kas ir apsūdzēts par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, paziņojumu, kura pareizību apstrīd vairāki apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par tādu, kas pietiekami pierāda attiecīgos faktus, ja tas nav atbalstīts ar citiem pierādījumiem.

(sal. ar 57. punktu)

4. Pieļautie pārkāpumi lēmuma paziņošanas procedūrā neskar pašu tiesību aktu un tātad nevar padarīt to spēkā neesošu. Šādi pārkāpumi zināmos apstākļos var vienīgi būt šķērslis tam, ka sākas EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais termiņš prasības celšanai. Tas tā nav gadījumā, ja prasītājs ir neapstrīdami zinājis lēmuma saturu un izmantojis tiesības iesniegt prasību minētajā pantā paredzētajā termiņā.

(sal. ar 61. punktu)

5. Meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību tostarp tad, ja – lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona – šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan galvenokārt pilda mātessabiedrības dotus norādījumus, ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības. Proti, šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu. Tādējādi tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un netiek prasīts pierādīt pēdējās personisku līdzdalību pārkāpumā.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību.

Šādos apstākļos pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū patstāvīgi.

(sal. ar 69.–72. un 82. punktu)

6. Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, lai mātessabiedrību vainotu tās meitassabiedrības pārkāpjošā rīcībā, nav vajadzīgi pierādījumi par to, ka mātessabiedrība ietekmē savas meitassabiedrības politiku konkrētā jomā, uz ko ir bijis vērsts pārkāpums. Savukārt organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saites starp mātessabiedrību un tās meitassabiedrību var parādīt, ka pastāv mātessabiedrības ietekme uz meitassabiedrības stratēģiju, un tādējādi attaisnot to, ka tās abas tiek uzskatītas par vienotu ekonomisku vienību. Tātad, ja Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, tā var saukt mātessabiedrību pie solidāras atbildības par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien mātessabiedrība nepierāda, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū patstāvīgi. Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodus, izriet nevis no tā, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu, vai – vēl jo mazāk – no mātessabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.

Apstāklis, ka mātessabiedrība nav devusi savām meitassabiedrībām norādījumus, ar kuriem būtu atļauts vai mudināts sazināties, pārkāpjot EKL 81. pantu, un ka tā nav zinājusi par šādu saziņu, nevar pierādīt šo meitassabiedrību autonomiju. Fakts, ka meitassabiedrības ir piedalījušās atsevišķos, dažāda rakstura pārkāpumos četrās dažādās valstīs, arī nevar atspēkot atbildības prezumpciju, ja Komisija nav pamatojusies uz iespējamu paralēlismu starp konstatētajiem pārkāpumiem, lai sauktu mātessabiedrību pie atbildības par tā meitassabiedrību rīcību. Tāpat apstāklis, ka mātessabiedrība ir pieņēmusi uzvedības kodeksu, lai novērstu to, ka tās meitassabiedrības pārkāpj konkurences tiesības un ar to saistītas pamatnostādnes, pirmkārt, nekādi nemaina attiecībā uz šo mātessabiedrību konstatēto pārkāpuma faktu un, otrkārt, ar to nevar pierādīt, ka minētās meitassabiedrības patstāvīgi noteica savu komercdarbības politiku. Gluži pretēji, minētā kodeksa īstenošana drīzāk liek domāt par mātessabiedrības faktisku kontroli pār tās meitassabiedrību komercdarbības politiku.

(sal. ar 82., 85., 87. un 88. punktu)

7. Soda tiesiskuma princips nenovēršami izriet no tāda Savienības tiesību vispārējā principa kā tiesiskās noteiktības princips, saskaņā ar kuru jebkuram Savienības tiesiskajam regulējumam, it īpaši, ja tas nosaka vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus.

Soda tiesiskuma princips – kas ir viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem, kuri izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām – ir nostiprināts arī dažādos starptautiskos līgumos, tostarp Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. pantā.

Šis princips nozīmē, ka likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās tiesību normas formulējuma, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var zināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība. Turklāt saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru likuma skaidrība tiek novērtēta ne tikai pēc attiecīgās normas formulējuma, bet arī pēc precizējumiem, kas sniegti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā.

Šis princips attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan uz īpašiem administratīviem instrumentiem, ar ko ir noteikti administratīvi sodi vai ar ko ir ļauts tos noteikt. Tas attiecas ne tikai uz normām, kurās noteikts pārkāpuma sastāvs, bet arī uz normām, kurās paredzētas sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums.

Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. panta 1. punktu normām, saskaņā ar kurām ir uzlikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, lai sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma rezultātā, būtu paredzamas ar absolūtu pārliecību. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru tas, ka likums piešķir rīcības brīvību, pats par sevi nav pretrunā paredzamības prasībai, ja vien šādas rīcības brīvības apjoms un izmantošanas kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēti, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu. Šajā ziņā papildus paša likuma tekstam Eiropas Cilvēktiesību tiesa ņem vērā to, vai izmantotie neskaidrie jēdzieni nav precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā.

(sal. ar 95.–97. un 99. punktu)

8. Attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta tiesiskumu saistībā ar soda tiesiskuma principu – Savienības likumdevējs nav piešķīris Komisijai pārmērīgu vai patvaļīgu rīcības brīvību attiecībā uz naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem.

Pirmkārt, šī tiesību norma ierobežo minētās rīcības brīvības izmantošanu, nosakot objektīvus kritērijus, kas Komisijai ir jāievēro. Šajā ziņā, no vienas puses, iespējamajam piemērojamam naudas soda apmēram ir skaitlisks un absolūts maksimālais apmērs, kas ir aprēķināts atbilstoši katram uzņēmumam, par katru pārkāpumu, tādējādi, ka naudas soda maksimālais apmērs, ko var uzlikt konkrētajam uzņēmumam, ir iepriekš nosakāms. No otras puses, saskaņā ar šo normu Komisijai katrā atsevišķā gadījumā naudas sodi ir jānosaka, papildus pārkāpuma smagumam ņemot vērā tā ilgumu.

Otrkārt, īstenojot savu rīcības brīvību attiecībā uz naudas sodiem, kas uzlikti atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi.

Treškārt, lai nodrošinātu Komisijas darbības paredzamību un pārskatāmību, rīcības brīvības īstenošanā Komisiju ierobežo arī uzvedības normas, ko tā sev noteikusi Paziņojumā par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos un Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu. Šajā ziņā minētajā paziņojumā un minētajās pamatnostādnēs, no vienas puses, ir paredzētas uzvedības normas, no kurām Komisija nevar atteikties, jo citādi tā tiktu sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu, un, no otras puses, tās nodrošina konkrētajiem uzņēmumiem tiesisko noteiktību, nosakot metodiku, kuru sev par saistošu atzinusi Komisija attiecībā uz apmēra noteikšanu naudas sodiem, kuri uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu.

Turklāt ar to, ka Komisija pieņēma minētās pamatnostādnes un pēc tam – Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, tiktāl, ciktāl Komisija tās pieņēma saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētajiem noteikumiem, tika vienīgi precizētas Komisijas rīcības brīvības īstenošanas robežas, kas jau paredzētas minētajās normās, un no to pieņemšanas nevar secināt, ka Savienības likumdevējs sākotnēji nebija pietiekami noteicis Komisijas kompetences robežas attiecīgajā jomā.

Ceturtkārt, saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Savienības tiesai ir neierobežota kompetence lemt par prasībām, kas celtas par Komisijas lēmumiem, ar ko uzliek naudas sodu, un tādējādi tā var gan atcelt šos lēmumus, gan arī atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Tādējādi uz Komisijas zināmo un pieejamo administratīvo praksi pilnībā attiecas Savienības tiesas pārbaude. Šī pārbaude ir ļāvusi pastāvīgā un publicētā judikatūrā precizēt nenoteiktus jēdzienus, kuri varētu būt ietverti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, pēc tam – Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā. Tādējādi apdomīgs uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju, var pietiekami precīzi paredzēt naudas soda, kas nosakāms par tā attiecīgu rīcību, aprēķina metodi un lieluma kārtu. Tas, ka šis uzņēmējs nevar iepriekš precīzi zināt naudas sodu līmeni, ko Komisija noteiks katrā atsevišķā gadījumā, nav uzskatāms par soda tiesiskuma principa pārkāpumu.

(sal. ar 101., 102. un 105.–108. punktu)

9. Saistībā ar naudas sodu līmeņa palielināšanu pēc Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, pieņemšanas – Komisija var jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni, ja tas ir nepieciešams efektīvai Savienības konkurences tiesību normu piemērošanai, un tādējādi var uzskatīt, ka šādas izmaiņas administratīvajā praksē objektīvi attaisno mērķis vispārīgi novērst Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumus. Naudas sodu līmeņa palielināšanu pašu par sevi nevar uzskatīt par prettiesisku no soda tiesiskuma principa aspekta, ja nav pārkāptas atļautās robežas, kas noteiktas Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.

(sal. ar 112. punktu)

10. Attiecībā uz Komisijas kompetenci uzlikt naudas sodus par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem – nevar uzskatīt, ka pilnvaras uzlikt šādus naudas sodus sākotnēji bija Padomei, kas tās nodevusi vai kuru īstenošanu tā deleģējusi Komisijai EKL 202. panta trešā ievilkuma izpratnē. Saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu, 83. panta 1. punktu un 2. punkta a) un d) apakšpunktu, un 202. panta trešo ievilkumu šīs pilnvaras ir saistītas ar attiecīgajām Komisijas funkcijām uzraudzīt Savienības tiesību piemērošanu, un šīs funkcijas attiecībā uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu ir precizētas, nostiprinātas un formāli izklāstītas Regulā Nr. 17 un Regulā Nr. 1/2003. Pilnvaras uzlikt naudas sodus, kuras ar šīm regulām piešķirtas Komisijai, tādējādi izriet no pašā Līgumā paredzētā, un to mērķis ir ļaut efektīvi īstenot minētajos pantos paredzētos aizliegumus.

(sal. ar 115. punktu)

11. Krimināllikumu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas nostiprināts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. pantā, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas jāievēro, uzliekot naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu, un kas paredz, ka piespriestie sodi atbilst sodiem, kas bija paredzēti pārkāpuma izdarīšanas laikā. Uz tādu pamatnostādņu pieņemšanu, kas var grozīt Komisijas vispārējo konkurences politiku naudas sodu jomā, principā var attiekties atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošana.

Saistībā ar atpakaļejoša spēka aizlieguma principa ievērošanu Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu – naudas sodu līmeņa palielināšana atbilst Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētajiem noteikumiem, ciktāl pamatnostādņu 5. punkta a) apakšpunktā ir skaidri paredzēts, ka uzliktie naudas sodi nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt minētajās normās paredzēto augstāko robežu 10 % apjomā no apgrozījuma.

Minēto pamatnostādņu principiāls jauninājums ir tāds, ka par aprēķinu sākumpunktu ir jāpieņem pamatsumma, kas noteikta, pamatojoties uz šajā ziņā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādās pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kurām pašām nav nekāda sakara ar attiecīgo apgrozījumu. Tādējādi šī metode galvenokārt ir balstīta uz naudas sodu tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga.

Fakts, ka iepriekš Komisija konkrētu veidu pārkāpumiem ir piemērojusi konkrēta līmeņa naudas sodus, nevar Komisijai liegt šo līmeni palielināt Regulā Nr. 17 un Regulā Nr. 1/2003 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu. Tieši pretēji, lai efektīvi piemērotu Savienības konkurences tiesību normas, Komisijai ir jābūt iespējai jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām.

No tā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, nevar tiesiski paļauties nedz uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu līmeni, nedz arī uz šo naudas sodu aprēķina metodi. Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu līmeni salīdzinājumā ar to naudas sodu līmeni, kas piemērots iepriekš.

Līdz ar to ar minētajām pamatnostādnēm nav pārkāpts atpakaļejoša spēka aizlieguma princips tiktāl, ciktāl tās esot izraisījušas tādu naudas sodu piemērošanu, kas ir lielāki nekā tie, kuri tika piemēroti iepriekš, vai ka esot pārsniegtas paredzamības robežas. Pamatnostādnes un it īpaši tajās paredzētā jaunā naudas sodu aprēķina metode, ja pieņemtu, ka ar to tika palielināts piemēroto naudas sodu līmenis, bija saprātīgi paredzami.

(sal. ar 118., 119., 123.–128. un 133. punktu)

12. Komisija ir publicējusi Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, un tajās paredzējusi aprēķina metodi – ko sev atzinusi par saistošu katrā atsevišķā gadījumā –, lai nodrošinātu pārskatāmību un lai palielinātu attiecīgo uzņēmumu tiesisko noteiktību. Pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tā šīs normas piemēros gadījumos, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atteikties no šīm normām, jo citādi tā attiecīgā gadījumā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Pamatnostādnēs vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodika, kuru Komisija atzinusi sev par saistošu attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu, un tādējādi šīs pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu tiesisko noteiktību. Otrkārt, apdomīgs uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju, var pietiekami precīzi paredzēt naudas soda, kas nosakāms par tā attiecīgu rīcību, aprēķina metodi un lieluma kārtu. Ir taisnība, ka uzņēmējs, ņemot vērā šīs pamatnostādnes, nevar paredzēt precīzo apmēru naudas sodam, ko Komisija tam piemēros katrā atsevišķā gadījumā. Tomēr to pārkāpumu smaguma dēļ, par kuriem Komisija ir jāpiemēro sods, mērķis – apkarot pārkāpumus un atturēt no tiem – attaisno to, ka uzņēmumiem netiek dota iespēja novērtēt ieguvumus, kādi tiem būs, piedaloties pārkāpumā, jau iepriekš ņemot vērā tā naudas soda apmēru, kurš tiem tiktu piemērots par šo prettiesisko rīcību.

(sal. ar 135., 136., 201. un 202. punktu)

13. Ar apstākli, ka, nosakot par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu apmēru, tiek ņemts vērā Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos, nav pārkāpts ne atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, ne arī tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Proti, pirmais no šiem diviem principiem neliedz piemērot pamatnostādnes, ar kurām hipotētiski tiek palielināts naudas sodu līmenis, ar nosacījumu, ka politika, kura ar tām tiek īstenota, ir saprātīgi paredzama. Saistībā ar otro principu – saimnieciskās darbības subjekti nevar tiesiski paļauties uz to, ka saglabāsies esošā situācija, jo iestādes šo situāciju var mainīt saistībā ar savu rīcības brīvību.

(sal. ar 143. un 144. punktu)

14. Lai gan ir taisnība, ka atbilstoši vispārējiem Savienības tiesību principiem, kuru neatņemama sastāvdaļa ir pamattiesības un saskaņā ar kuriem jāinterpretē visi Savienības tiesību akti, uzņēmumiem ir tiesības neatzīt Komisijai savu dalību konkurences tiesību normu pārkāpumā, Komisijai tomēr nav liegts, nosakot naudas soda apmēru, ņemt vērā palīdzību, ko kāds uzņēmums ir sniedzis tai pēc savas iniciatīvas, lai konstatētu pārkāpuma esamību. Šajā ziņā attiecīgā uzņēmuma sadarbība atbilstoši Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos ir tikai brīvprātīga. Uzņēmums nekādi netiek piespiests sniegt pierādījumus attiecībā uz iespējamo aizliegto vienošanos. Tātad sadarbības pakāpe, kādu uzņēmums vēlas piedāvāt administratīvā procesa laikā, ir atkarīga vienīgi no uzņēmuma brīvas izvēles un tā nekādā ziņā netiek uzspiesta ar Paziņojumu par sadarbību. Turklāt nevienā šī paziņojuma normā nav prasīts, lai attiecīgais uzņēmums neapstrīdētu vai nelabotu cita uzņēmuma norādītus kļūdainus faktus.

Tāpat ar šo paziņojumu nav pārkāpts in dubio pro reo princips vai nevainīguma prezumpcijas princips, kāds tas izriet tostarp no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 2. punkta un kas arī ir daļa no pamattiesībām, kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru – kas turklāt apstiprināta LES 6. panta 2. punktā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. pantā – ir atzītas Savienības tiesību sistēmā. Proti, attiecīgā uzņēmuma sadarbība atbilstoši minētajam paziņojumam, pirmkārt, ir tikai brīvprātīga un nenozīmē uzņēmumam nekādu pienākumu sniegt pierādījumus un, otrkārt, neietekmē Komisijas, kurai ir jāpierāda konstatētie pārkāpumi, pienākumu sniegt juridiski pietiekamus pierādījumus tam, ka pastāv apstākļi, kas veido pārkāpumu. Šim nolūkam, nepārkāpdama nevainīguma prezumpcijas principu, Komisija var pamatoties ne tikai uz dokumentiem, ko tā ieguvusi, veicot pārbaudes atbilstoši Regulai Nr. 17 un Regulai Nr. 1/2003, vai ko tā saņēmusi atbildēs uz informācijas pieprasījumiem atbilstoši minētajām regulām, bet arī uz pierādījumiem, ko uzņēmums tai brīvprātīgi iesniedzis atbilstoši šim paziņojumam.

Tāpat ar Paziņojumu par sadarbību nav pārkāpts samērīguma princips. Šis paziņojums, šķiet, ir atbilstošs un vajadzīgs instruments, lai pierādītu slepenu horizontālo aizliegto vienošanos esamību un tātad virzītu uzņēmumu rīcību uz konkurences tiesību normu ievērošanu. Lai gan Regulas Nr. 1/2003 18.–21. punktā paredzētie instrumenti, proti, informācijas pieprasījumi un pārbaudes, ir vajadzīgi pasākumi lietu izskatīšanā par konkurences tiesību pārkāpumiem, slepenās aizliegtās vienošanās bieži vien ir grūti atklāt un izmeklēt, ja attiecīgie uzņēmumi nesadarbojas. Tādējādi aizliegtas vienošanās dalībnieku, kurš vēlas izbeigt savu dalību tajā, no informācijas sniegšanas Komisijai var atturēt lielais naudas sods, kas tam var tikt piespriests. Paredzot, ka uzņēmumiem, kuri Komisijai sniedz pierādījumus par horizontālas aizliegtās vienošanās esamību, tiek piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem vai būtisks naudas soda samazinājums, Paziņojums par sadarbību ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka šāds dalībnieks neatsakās no nodoma informēt Komisiju par aizliegtas vienošanās esamību.

Visbeidzot, Paziņojumā par sadarbību paredzot sev uzvedības normas, kuras paredzētas kā vadlīnijas, kas būtu jāievēro, tai īstenojot savu rīcības brīvību naudas sodu noteikšanas jomā, lai tostarp ņemtu vērā uzņēmumu rīcību administratīvā procesa laikā un tādējādi labāk nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija nav pārsniegusi pilnvaras, kas tai izriet no Regulas Nr. 1/2003. Proti, Komisijai ir tiesības, bet ne pienākums piemērot naudas sodu uzņēmumam, kas izdarījis EKL 81. panta pārkāpumu. Turklāt Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktā nav izsmeļoši uzskaitīti kritēriji, kurus Komisija var ņemt vērā, lai noteiktu naudas soda apmēru. Tātad uzņēmuma rīcība administratīvā procesa laikā var būt viens no apstākļiem, kas jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru.

(sal. ar 149., 150., 153., 155., 160., 162., 163., 168., 169., 171. un 174.–176. punktu)

15. Kopienas kompetence ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības. Tiesības uz īpašumu ir ne tikai aizsargātas ar starptautiskajām tiesībām, bet tās ir arī viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem. Tomēr starptautisko tiesību pārākums pār Savienības tiesībām neattiecas uz primārajām tiesībām un it īpaši uz vispārējiem principiem, kuros ietilpst pamattiesības. Šajā ziņā tiesības uz īpašumu nav absolūtas, bet ir jāņem vērā saistībā ar to funkciju sabiedrībā. Tādējādi tiesību uz īpašumu izmantošanai var tikt piemēroti ierobežojumi ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi faktiski atbilst Kopienas vispārējo interešu mērķiem un attiecībā uz izvirzīto mērķi nav uzskatāmi par nesamērīgu un nepieņemamu traucējumu, kas apdraudētu pašu tādā veidā garantēto tiesību būtību. Ņemot vērā, ka EKL 81. un 82. panta piemērošana ir viens no Kopienu sabiedrības interešu aspektiem, saskaņā ar šiem pantiem tiesību uz īpašumu izmantošanai var tikt piemēroti ierobežojumi, ar nosacījumu, ka tie nav nesamērīgi un neapdraud pašu šo tiesību būtību.

(sal. ar 187.–190. punktu)

16. Lai gan Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nevar kvalificēt kā tiesību normas, kas administrācijai jebkurā gadījumā ir jāievēro, tajās tomēr ir paredzēta uzvedības norma, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā pārvaldes iestāde nevar atkāpties, nenorādīdama iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu. Pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tā šīs normas piemēros gadījumos, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atteikties no šīm normām, jo citādi tā attiecīgā gadījumā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu. Turklāt minētajās pamatnostādnēs vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodika, kuru Komisija atzinusi sev par saistošu attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu, un tādējādi šīs pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu tiesisko noteiktību.

(sal. ar 200.–202. punktu)

17. Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp, piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo iedarbību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā.

Saskaņā ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārbaude par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu ir jāveic tikai tad, ja izrādās, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt. Lai novērtētu šo ietekmi, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem konkurence, kāda parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpums nebūtu bijis izdarīts. Tātad, ja prasītāji nepierāda, ka aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi būtu bijis iespējams noteikt, Komisijai nav pienākuma, novērtējot pārkāpumu smagumu, ņemt vērā to konkrēto ietekmi. Pret konkurenci vērstas prakses iedarbība nav noteicošais kritērijs, novērtējot pārkāpuma smagumu. Apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā apstākļiem, kuri attiecas uz minēto iedarbību, it īpaši, ja jautājums ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali. Tādējādi, lai pārkāpumus tostarp varētu atzīt par “sevišķi smagiem”, galvenā nozīme ir pārkāpuma raksturam. No minētajās pamatnostādnēs iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis tostarp ir tirgu sadale, var, pamatojoties uz to atbilstošo raksturu vien, tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi; šādai rīcībai nav jābūt saistītai ar īpašu ietekmi vai ģeogrāfisko apjomu, un pārkāpumu konkrētās ietekmes neņemšana vērā nevar izraisīt nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu.

Šajos apstākļos neatkarīgi no, iespējams, dažādās aizliegto vienošanos struktūras, jau paša Komisijas lēmumā konstatēto pārkāpumu rakstura dēļ tie ietilpst vissmagākajos EKL 81. panta pārkāpumos, jo to priekšmets ir slepena kolūzija starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju. Papildus būtiskiem konkurences izkropļojumiem, ko rada šādas aizliegtas vienošanās, tās izraisa šo tirgu nodalīšanu tiktāl, ciktāl tās uzliek dalībniekiem pienākumu ievērot dažādu tirgu sadalījumu, kuri bieži vien ir nodalīti atbilstoši valstu robežām, tādējādi radot šķēršļus Līguma galvenajam mērķim – Kopienas tirgus integrācijai. Tādējādi šāda veida pārkāpumi, it īpaši, ja jautājums ir par horizontālām aizliegtajām vienošanām, ir kvalificēti kā īpaši smagi vai acīmredzami pārkāpumi.

(sal. ar 198., 214., 215., 221.–223., 234., 235. un 254. punktu)

18. Runājot par Komisijas lēmumiem, ar kuriem konstatēts Savienības konkurences tiesību normu pārkāpums un uzlikti naudas sodi, tādas būtiskas formālas prasības kā pienākums norādīt pamatojumu ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā ir norādījusi vērtējuma elementus, kas ļāvuši tai izvērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu, un Komisijai lēmumā nav jāsniedz sīkāks izklāsts vai ar naudas soda aprēķiniem saistītie skaitliskie dati. Ja apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izklāstījusi to, ka naudas sodu sākumsummas ir noteiktas, ņemot vērā pārkāpumu raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu, un ka tā analizējusi pārkāpumu smagumu attiecībā pret pārkāpumu dalībnieku īpašībām, saistībā ar katru pārkāpumu pret attiecīgajiem uzņēmumiem izturoties atšķirīgi, atkarībā no to apgrozījuma saistībā ar precēm, kas ir aizliegtās vienošanās priekšmets, tajā valstī, uz kuru attiecas pārkāpums, tad vērtējuma elementi, kas ļāvuši Komisijai izvērtēt konstatēto pārkāpumu smagumu un ilgumu, ir pietiekami izklāstīti apstrīdētajā lēmumā atbilstoši EKL 253. pantam.

(sal. ar 203., 240. un 243.–245. punktu)

19. Runājot par Komisijas lēmumiem, ar kuriem konstatēts Savienības konkurences tiesību normu pārkāpums un uzlikti naudas sodi, konkrētā tirgus lielums principā nav obligāts elements, bet ir tikai būtisks elements citu elementu vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, un turklāt Komisijai nav pienākuma norobežot konkrēto tirgu vai izvērtēt tā lielumu, ja attiecīgajam pārkāpumam ir pret konkurenci vērsts mērķis. Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiktu aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši konkrētajā tirgū. Tomēr minētās pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanā arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi un ja to prasa lietas apstākļi.

Tādēļ par Luksemburgā izdarīto pārkāpumu noteiktās naudas sodu sākumsummas, kas atbilst pusei no minimālā sliekšņa EUR 20 miljonu apmērā, kurš pamatnostādnēs parasti ir paredzēts par sevišķi smagu pārkāpumu, nav jāuzskata par pārmērīgām.

(sal. ar 247. un 248. punktu)

20. Aprēķinot atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam uzlikto naudas sodu apmēru, diferencēta pieeja attiecīgajiem uzņēmumiem ir raksturīga to pilnvaru izmantošanai, kas Komisijai ir piešķirtas saskaņā ar šo normu. Saistībā ar savu rīcības brīvību Komisijai ir jāindividualizē sods atkarībā no attiecīgo uzņēmumu rīcības un raksturīgajām īpašībām, lai katrā atsevišķā gadījumā nodrošinātu Savienības konkurences tiesību normu pilnīgu efektivitāti. Tādējādi saskaņā ar Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, par konkrēta smaguma pārkāpumiem, ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi – piemēram, karteļi –, var būt nepieciešams izsvērt vispārīgo sākumsummu, lai noteiktu konkrētu sākumsummu, ņemot vērā katra uzņēmuma īpatsvaru un tādējādi katra uzņēmuma pārkāpjošās rīcības reālo ietekmi uz konkurenci, it īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši vienāda rakstura pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc mēroga. It īpaši jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja radīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem.

Turklāt Savienības tiesībās nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sodam jābūt samērīgam ar uzņēmuma nozīmīgumu preču, kuras ir pārkāpuma priekšmets, tirgū.

Visbeidzot, saistībā ar pārkāpuma smaguma izvērtēšanu atbilstoši aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījumam kategorijās – lai pārbaudītu, vai šis iedalījums atbilst vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principiem, Savienības tiesai, pārbaudot Komisijai šajā jautājumā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas tiesiskumu, ir vienīgi jāpārbauda, vai šis iedalījums ir viendabīgs un objektīvi pamatots. Turklāt saskaņā ar iepriekš minētajām pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai principa, ka par līdzvērtīgu pārkāpumu tiek noteikts līdzvērtīgs sods, piemērošanas rezultātā attiecīgajiem uzņēmumiem var tikt noteiktas dažādas soda summas, šo diferenciāciju neveicot ar aritmētisku aprēķinu palīdzību.

(sal. ar 255.–258., 263. un 265. punktu)

21. Atbildību mīkstinošu apstākli saskaņā ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta trešo ievilkumu nevar konstatēt, ja pārkāpums jau ir beidzies pirms dienas, kad pirmoreiz iejaukusies Komisija. Pēc šīs tiesību normas loģikas atbildību mīkstinošs apstāklis var tikt konstatēts tikai tad, ja Komisija ar savu iejaukšanos ir mudinājusi attiecīgos uzņēmumus pārtraukt pret konkurenci vērsto rīcību. Šīs tiesību normas mērķis ir veicināt to, ka uzņēmumi nekavējoties pārtrauc pret konkurenci vērsto rīcību, tiklīdz Komisija šajā sakarā sāk izmeklēšanu, un līdz ar to naudas soda samazinājums par to nevar tikt piemērots gadījumā, ja pārkāpums jau ir beidzies pirms dienas, kad Komisija ir pirmoreiz iejaukusies. Samazinājuma piemērošana šādos apstākļos pārklātos ar pārkāpumu ilguma ņemšanu vērā naudas sodu apmēra aprēķināšanā.

(sal. ar 274. punktu)

22. Tas, ka uzņēmums, kas izdarījis Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, pieņem atbilstības nodrošināšanas programmu, nerada Komisijai pienākumu šī apstākļa dēļ piešķirt tam naudas soda samazinājumu. Turklāt, lai gan, protams, ir svarīgi, ka uzņēmums veic pasākumus, lai novērstu, ka tā darbinieki turpmāk izdara jaunus Savienības konkurences tiesību pārkāpumus, šādu pasākumu veikšana tomēr nemaina konstatēto pārkāpuma faktu. Tādējādi Komisijai nav pienākuma šo apstākli uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli, it īpaši, ja apstrīdētajā lēmumā konstatētie pārkāpumi ir acīmredzams EKL 81. panta pārkāpums.

(sal. ar 282. punktu)

23. Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos ir instruments, kura mērķis, ievērojot tiesību normas ar augstāku spēku, ir precizēt kritērijus, kurus Komisija paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu apmēra noteikšanā. Tādējādi Komisija pati ir ierobežojusi šo rīcības brīvību, bet šis fakts nav pretrunā tam, ka Komisijai ir saglabājusies būtiska rīcības brīvība.

Tādējādi Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai pierādījumi, ko sniedzis uzņēmums, kurš paudis vēlmi, lai tam tiktu piemērots Paziņojums par sadarbību, rada būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē.

Tāpat Komisijai pēc tam, kad tā konstatējusi, ka pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība Paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē, ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda samazinājuma līmeni, kāds piešķirams attiecīgajam uzņēmumam. Paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas kategorijas saistībā ar naudas soda samazinājumu dažādajām norādīto uzņēmumu kategorijām. Ņemot vērā šo rīcības brīvību, Savienības tiesa var veikt pārbaudi tikai attiecībā uz acīmredzamu šīs rīcības brīvības robežu pārsniegšanu.

Tādējādi Komisija nav acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību, uzskatīdama, ka paziņojumam, kurš zināmā mērā tikai apstiprina jau Komisijas rīcībā esošu paziņojumu, nav būtiskas pievienotās vērtības, jo šāds paziņojums būtiski neatvieglo tās uzdevumu un attiecīgi nav pietiekams, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību.

(sal. ar 295., 296., 298.–300., 309. un 311. punktu)

24. Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību administratīvajā procesā, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu. Ja dažādu uzņēmumu, kuriem uzlikti naudas sodi par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, situācija nav salīdzināma, Komisija nav izdarījusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piešķirot naudas sodu apmēra samazinājumus noteiktiem uzņēmumiem atkarībā no to attiecīgās sadarbības pievienotās vērtības un atsakot šādu samazinājumu kādam citam uzņēmumam atbilstoši Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos. Šajā ziņā novērtējums par sadarbības pievienoto vērtību tiek veikts atkarībā no pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā. Tātad, ja uzņēmums sniedz pierādījumus, kas nav izšķiroši, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību, bet tikai palielina Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu, apstiprinot jau tās rīcībā esošos pierādījumus, vai ja šāds uzņēmums iesniedz Komisijai pierādījumus ar būtisku pievienoto vērtību tikai vairākus mēnešus pēc citu uzņēmumu paziņojumiem un katrā ziņā neiesniedz tābrīža dokumentāros pierādījumus, Komisija acīmredzami nepārsniedz savas rīcības brīvības robežas, nosakot šādam uzņēmumam procentuāli ļoti nelielu naudas soda samazinājumu.

(sal. ar 313., 315., 319., 335., 336., 344. un 347. punktu)

25. Runājot par samērīguma principa ievērošanu par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu apmēra noteikšanā, šādi naudas sodi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem, proti, ar konkurences tiesību normu ievērošanu, un uzņēmumam par pārkāpumu konkurences jomā uzliktā naudas soda apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpumu, novērtējot to kopumā un tostarp ņemot vērā tā smagumu. Turklāt, nosakot naudas sodu apmēru, Komisija var pamatoti ņemt vērā nepieciešamību nodrošināt naudas sodiem pietiekami preventīvu iedarbību.

Šajā ziņā, pirmkārt, aizliegtās vienošanās, ko galvenokārt veido slepena kolūzija starp konkurentiem, kura vērsta uz to, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju, ir pārkāpumi, kas jau paša to rakstura dēļ ietilpst vissmagākajos EKL 81. panta pārkāpumos.

Otrkārt, aprēķinot naudas sodu apmēru, Komisija tostarp var ņemt vērā ekonomiskās vienības, kura rīkojas uzņēmuma statusā EKL 81. panta izpratnē, lielumu un ekonomisko varu. Tomēr attiecīgais uzņēmums, kurš jāņem vērā, nav katra meitassabiedrība, kas piedalījusies pārkāpumā, bet mātessabiedrības un tās meitassabiedrības. Treškārt, saistībā ar naudas sodu samērīgumu attiecībā pret minēto ekonomisko vienību lielumu un ekonomisko varu – Komisijai ir saistoša Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā augstākā robeža 10 % apmērā, kuras mērķis ir novērst to, ka naudas sodi ir nesamērīgi attiecībā pret uzņēmuma nozīmīgumu. Kopējo naudas sodu summu, kas atbilst aptuveni 2 % no attiecīgā uzņēmuma konsolidētā apgrozījuma finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, nevar uzskatīt par nesamērīgu attiecībā pret šī uzņēmuma lielumu.

(sal. ar 367.–370. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)

2011. gada 13. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Manipulācijas ar konkursiem – Tirgu sadale – Cenu noteikšana

Lieta T‑138/07

Schindler Holding Ltd, Hergisvila [Hergiswil] (Šveice),

Schindler Management AG, Ebikona [Ebikon] (Šveice),

Schindler SA, Brisele (Beļģija),

Schindler Deutschland Holding GmbH, Berlīne (Vācija),

Schindler Sàrl, Luksemburga (Luksemburga),

Schindler Liften BV, Hāga (Nīderlande),

ko pārstāv R. Bechtold, W. Bosch, U. Soltész un S. Hirsbrunner, advokāti,

prasītāji,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv K. Mojzesowicz un R. Sauer, pārstāvji,

atbildētāja,

ko atbalsta

Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Simm un G. Kimberley, pārstāves,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemērotos naudas sodus.

VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] (referente), tiesneši N. Vāls [N. Wahl] un A. Ditrihs [A. Dittrich],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 17. septembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Šī lieta ir par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 26. marta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 75, 19. lpp.), vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemērotos naudas sodus.

2 Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija ir uzskatījusi, ka turpmāk minētās sabiedrības ir pārkāpušas EKL 81. pantu:

– Kone Belgium SA (turpmāk tekstā – “Beļģijas Kone”), Kone GmbH (turpmāk tekstā – “Vācijas Kone”), Kone Luxembourg Sàrl (turpmāk tekstā – “Luksemburgas Kone”), Kone BV Liften en Roltrappen (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Kone”) un Kone Oyj (turpmāk tekstā – “KC”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Kone”);

– Otis SA (turpmāk tekstā – “Beļģijas Otis”), Otis GmbH & Co. OHG (turpmāk tekstā – “Vācijas Otis”), General Technic‑Otis Sàrl (turpmāk tekstā – “GTO”), General Technic Sàrl (turpmāk tekstā – “GT”), Otis BV (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Otis”), Otis Elevator Company (turpmāk tekstā – “OEC”) un United Technologies Corporation (turpmāk tekstā – “UTC”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Otis”);

– Schindler SA (turpmāk tekstā – “Beļģijas Schindler”), Schindler Deutschland Holding GmbH (turpmāk tekstā – “Vācijas Schindler”), Schindler Sàrl (turpmāk tekstā – “Luksemburgas Schindler”), Schindler Liften BV (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Schindler”) un Schindler Holding Ltd (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (turpmāk tekstā – “TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (turpmāk tekstā – “TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (turpmāk tekstā – “TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (turpmāk tekstā – “TKE”), ThyssenKrupp AG (turpmāk tekstā – “TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (turpmāk tekstā – “TKAL”) un ThyssenKrupp Liften BV (turpmāk tekstā – “TKL”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “ThyssenKrupp”); un

– Mitsubishi Elevator Europe BV (turpmāk tekstā – “MEE”).

3 Schindler ir viena no vadošajām pasaules mēroga grupām, kas piegādā liftus un eskalatorus. Tā mātessabiedrība ir Schindler Holding, Šveicē (apstrīdētā lēmuma 27. apsvērums). Schindler savu darbību liftu un eskalatoru nozarē veic ar valstu meitassabiedrību starpniecību. Tās, konkrēti, ir Beļģijā – Beļģijas Schindler, Vācijā – Vācijas Schindler, Luksemburgā – Luksemburgas Schindler un Nīderlandē – Nīderlandes Schindler (apstrīdētā lēmuma 28.–32. apsvērums).

Administratīvais process

1. Komisijas izmeklēšana

4 2003. gada vasarā Komisijai tika nosūtīta informācija par to, ka, iespējams, pastāv aizliegta vienošanās starp četriem vadošajiem Eiropas liftu un eskalatoru ražotājiem, kuri veic komercdarbību Savienībā, proti, Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 3. un 91. apsvērums).

Beļģija

5 No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar 14. panta 2. un 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17[:] Pirmajā Regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), konkrēti, veica pārbaudes Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp meitassabiedrību Beļģijā telpās (apstrīdētā lēmuma 92., 93., 95. un 97. apsvērums).

6 Kone, Otis, ThyssenKrupp un Schindler cits pēc cita iesniedza pieteikumus atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”). Šos pieteikumus papildināja attiecīgie uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 94., 96., 98. un 103. apsvērums).

7 2004. gada 29. jūnijā Kone tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar šī paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).

8 No 2004. gada septembra līdz decembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar 18. pantu Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Beļģijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un Beļģijas apvienībai Agoria (apstrīdētā lēmuma 101. un 102. apsvērums).

Vācija

9 No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Otis un ThyssenKrupp meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. un 106. apsvērums).

10 2004. gada 12. un 18. februārī Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Arī Otis no 2004. gada marta līdz 2005. gada februārim savu pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Schindler 2004. gada 25. novembrī iesniedza pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam, kurā bija ietverta informācija attiecībā uz Vāciju, kas tika papildināts no 2004. gada decembra līdz 2005. gada februārim. Visbeidzot, 2005. gada decembrī ThyssenKrupp, tāpat saskaņā ar šo paziņojumu, nosūtīja Komisijai pieteikumu attiecībā uz Vāciju (apstrīdētā lēmuma 105., 107., 112. un 114. apsvērums).

11 No 2004. gada septembra līdz novembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Vācijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām VDMA, VFA un VMA (apstrīdētā lēmuma 110., 111. un 113. apsvērums).

Luksemburga

12 2004. gada 5. februārī Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Luksemburgu. Otis un ThyssenKrupp mutvārdos formulēja pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Luksemburgu. Atbilstoši tam pašam paziņojumam pieteikumu attiecībā uz Luksemburgu iesniedza Schindler (apstrīdētā lēmuma 115., 118., 119. un 124. apsvērums).

13 No 2004. gada 9. marta Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Schindler un ThyssenKrupp meitassabiedrību Luksemburgā telpās (apstrīdētā lēmuma 116. apsvērums).

14 2004. gada 29. jūnijā Kone tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz tā pieteikuma daļu par Luksemburgu (apstrīdētā lēmuma 120. apsvērums).

15 2004. gada septembrī un oktobrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Luksemburgā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un Fédération luxembourgeoise des ascensoristes [Luksemburgas Liftu nozares uzņēmumu federācijai] (apstrīdētā lēmuma 122. un 123. apsvērums).

Nīderlande

16 2004. gada martā Otis iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, kas vēlāk tika papildināts. 2004. gada aprīlī pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam iesniedza ThyssenKrupp; arī tas vēlāk tika vairākkārt papildināts. Visbeidzot, 2004. gada 19. jūlijā Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar informāciju attiecībā uz Nīderlandi (apstrīdētā lēmuma 127., 129. un 130. apsvērums).

17 2004. gada 27. jūlijā Otis tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 131. apsvērums).

18 No 2004. gada 28. aprīļa Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Kone, Schindler, ThyssenKrupp un MEE meitassabiedrību Nīderlandē telpās, kā arī apvienības Boschduin telpās (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).

19 2004. gada septembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Nīderlandē, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām VLR un Boschduin (apstrīdētā lēmuma 133. un 134. apsvērums).

2. Paziņojums par iebildumiem

20 2005. gada 7. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts šī sprieduma 2. punktā minētajām sabiedrībām. Visi paziņojuma par iebildumiem adresāti nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 135. un 137. apsvērums).

21 Mutiska uzklausīšana nenotika, jo neviens no paziņojuma par iebildumiem adresātiem to nebija lūdzis (apstrīdētā lēmuma 138. apsvērums).

3. Apstrīdētais lēmums

22 2007. gada 21. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā konstatēja, ka sabiedrības, kam tas adresēts, ir piedalījušās četros vienotos, saliktos un turpinātos EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumos četrās dalībvalstīs, savstarpēji sadalot tirgus, noslēdzot nolīgumus vai saskaņoti darbojoties attiecībā uz konkursu piešķiršanu un līgumu piešķiršanu saistībā ar liftu un eskalatoru pārdošanu, ierīkošanu, apkopi un modernizāciju (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).

23 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma adresātiem Komisija uzskatīja, ka līdzās attiecīgo uzņēmumu meitassabiedrībām Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē pie solidāras atbildības par attiecīgo meitassabiedrību izdarītajiem EKL 81. panta pārkāpumiem ir jāsauc minēto meitassabiedrību mātessabiedrības tāpēc, ka šīs mātessabiedrības ir varējušas īstenot izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību komercdarbības politiku pārkāpuma laikā, un tāpēc, ka var prezumēt, ka tās šo varu ir izmantojušas (apstrīdētā lēmuma 608., 615., 622., 627. un 634.–641. apsvērums). MEE mātessabiedrības nav sauktas pie solidāras atbildības par to meitassabiedrības rīcību tāpēc, ka nebija iespējams pierādīt, ka tās būtu īstenojušas izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (apstrīdētā lēmuma 643. apsvērums).

24 Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā piemēroja metodiku, kura izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”). Tā arī pārbaudīja, vai un kādā mērā attiecīgie uzņēmumi atbilst 2002. gada paziņojumā par sadarbību izvirzītajām prasībām.

25 Komisija kvalificēja pārkāpumus kā “sevišķi smagus”, ņemot vērā to raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju, lai gan pārkāpumu reālo ietekmes apjomu nevarēja noteikt (apstrīdētā lēmuma 671. apsvērums).

26 Lai ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, Komisija attiecībā uz katru valsti iedalīja uzņēmumus vairākās kategorijās pēc apgrozījuma, kas gūts liftu un/vai eskalatoru tirgū, tostarp – attiecīgā gadījumā – sniedzot apkopes un modernizācijas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 672. un 673. apsvērums).

27 Saistībā ar aizliegto vienošanos Beļģijā Kone un Schindler tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu, kas atbilstoši pārkāpuma smagumam noteikta EUR 40 000 000 apmērā. Otis tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 27 000 000 apmērā. ThyssenKrupp tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 16 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 674. un 675. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 45 900 000 un EUR 33 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā pārkāpums bija ildzis septiņus gadus un astoņus mēnešus (no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim), Komisija naudas soda sākumsummu attiecīgajiem uzņēmumiem palielināja par 75 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 70 000 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 80 325 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 70 000 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 57 750 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 692. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 708.–710. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 733., 734., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Kone tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. ThyssenKrupp tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 20 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 760.–777. apsvērums).

28 Saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā Kone, Otis un ThyssenKrupp tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 70 000 000 apmērā. Schindler tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 676.–679. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 119 000 000 un EUR 140 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā Kone, Otis un ThyssenKrupp izdarītais pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tā kā Schindler izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim), Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 50 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 126 000 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 214 200 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 25 500 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 252 000 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 693. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697.–707. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 727.–729., 735., 736., 742.–744., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Kone tika piemērots, pirmkārt, maksimālais naudas soda apmēra samazinājums par 50 %, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 25 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 15 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas trešajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. ThyssenKrupp tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 778.–813. apsvērums).

29 Saistībā ar aizliegto vienošanos Luksemburgā Otis un Schindler tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 10 000 000 apmērā. Kone un ThyssenKrupp tika iekļauti otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 2 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 680.–683. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 17 000 000 un EUR 5 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un trīs mēnešus (no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam), Komisija naudas soda sākumsummu attiecīgajiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 4 500 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 30 600 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 18 000 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 9 000 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 694. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 711.–714. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 730., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Kone tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler un ThyssenKrupp tika piemērots vienīgi naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 814.–835. apsvērums).

30 Saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē Kone tika iekļauts pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 55 000 000 apmērā. Otis tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 41 000 000 apmērā. Schindler tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 24 500 000 apmērā. ThyssenKrupp un MEE tika iekļauti ceturtajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 8 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 684. un 685. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 69 700 000 un EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā Otis un ThyssenKrupp izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un desmit mēnešus (no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 55 %. Tā kā Kone un Schindler izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un deviņus mēnešus (no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 45 %. Tā kā MEE izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un vienu mēnesi (no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 40 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 79 750 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 108 035 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 35 525 000 apmērā attiecībā uz Schindler, EUR 26 350 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp un EUR 11 900 000 apmērā attiecībā uz MEE (apstrīdētā lēmuma 695. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 715.–720. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 724.–726., 731., 732., 737., 739.–741., 745.–748. un 751.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Otis tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. ThyssenKrupp tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler un MEE tika piemērots vienīgi naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 836.–855. apsvērums).

31 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

“1. pants

1. Attiecībā uz Beļģiju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Beļģijas Kone]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Beļģijas Otis]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Beļģijas Schindler]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKLA]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim.

2. Attiecībā uz Vāciju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu:

– Kone: [KC] un [Vācijas Kone]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Vācijas Otis]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Vācijas Schindler]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] un [TKF]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim.

3. Attiecībā uz Luksemburgu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Luksemburgas Kone]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 29. janvārim;

– Otis: [UTC], [OEC], [Beļģijas Otis], [GTO] un [GT]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Luksemburgas Schindler]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKAL]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam.

4. Attiecībā uz Nīderlandi turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Nīderlandes Kone]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Nīderlandes Otis]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Nīderlandes Schindler]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;

– ThyssenKrupp: [TKAG] un [TKL]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam; un

– [MEE]: no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam.

2. pants

1. Par pārkāpumiem Beļģijā, kas norādīti 1. panta 1. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Beļģijas Kone], solidāri: EUR 0;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Beļģijas Otis], solidāri: EUR 47 713 050;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Beļģijas Schindler], solidāri: EUR 69 300 000; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKLA], solidāri: EUR 68 607 000.

2. Par pārkāpumiem Vācijā, kas norādīti 1. panta 2. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Vācijas Kone], solidāri: EUR 62 370 000;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Vācijas Otis], solidāri: EUR 159 043 500;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Vācijas Schindler], solidāri: EUR 21 458 250; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] un [TKF], solidāri: EUR 374 220 000.

3. Par pārkāpumiem Luksemburgā, kas norādīti 1. panta 3. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Luksemburgas Kone], solidāri: EUR 0;

– Otis: [UTC], [OEC], [Beļģijas Otis], [GTO] un [GT], solidāri: EUR 18 176 400;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Luksemburgas Schindler], solidāri: EUR 17 820 000; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] un [TKAL], solidāri: EUR 13 365 000.

4. Par pārkāpumiem Nīderlandē, kas norādīti 1. panta 4. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Nīderlandes Kone], solidāri: EUR 79 750 000;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Nīderlandes Otis], solidāri: EUR 0;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Nīderlandes Schindler], solidāri: EUR 35 169 750;

– ThyssenKrupp: [TKAG] un [TKL], solidāri: EUR 23 477 850; un

– [MEE]: EUR 1 841 400.

[..]”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

32 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 4. maijā, prasītāji – Schindler Holding, Schindler Management AG, Beļģijas Schindler, Vācijas Schindler, Luksemburgas Schindler un Nīderlandes Schindler – cēla šo prasību.

33 Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 25. jūlijā, [Eiropas] Savienības Padome lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2007. gada 8. oktobra rīkojumu Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētājs šo pieteikumu par iestāšanos lietā apmierināja.

34 2007. gada 26. novembrī Padome iesniedza savu iestāšanās rakstu. Pamatlietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus par minēto rakstu.

35 Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un, veicot tās reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva prasītājiem jautājumus un lūdza Komisiju iesniegt vienu dokumentu. Lietas dalībnieki šajos pasākumos prasīto izpildīja noteiktajā termiņā.

36 2009. gada 17. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.

37 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, samazināt piemēroto naudas sodu apmēru;

– saskaņā ar Reglamenta 113. pantu konstatēt, ka tiesvedība par prasību tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Schindler Management, ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas radušies saistībā ar tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas attiecībā uz prasību tiktāl, ciktāl to cēlis Schindler Management.

38 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39 Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– pienācīgi lemt par tiesāšanās izdevumiem.

Par lūgumu attiecībā uz Schindler Management izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas

40 Redakcijā, kas bija spēkā pirms šīs prasības celšanas, apstrīdētā lēmuma 4. pantā Schindler Management bija minēts kā viens no šī lēmuma adresātiem.

41 Ar 2007. gada 4. septembra lēmumu, kas Vispārējai tiesai darīts zināms 2009. gada 30. jūnijā, Komisija laboja apstrīdētā lēmuma 4. pantu un šo labojumu paziņoja Schindler Holding un Schindler Management. Apstrīdētā lēmuma labotajā 4. pantā Schindler Management vairs nav minēts.

42 Prasītāji norāda, ka apstrīdētā lēmuma 4. panta labojuma rezultātā prasībai ir zudis priekšmets tiktāl, ciktāl prasību ir cēlis Schindler Management.

43 Atbilstoši prasītāju prasījumiem ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma labojuma rezultātā šai prasībai ir zudis priekšmets tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Schindler Management.

44 Tādējādi vairs nav jālemj par prasību tiktāl, ciktāl to ir cēlis Schindler Management.

Par lietas būtību

1. Ievada apsvērumi

45 Prasības pamatojumam prasītāji tiesā iesniegtajos dokumentos savus argumentus ir izklāstījuši trīspadsmit prasības pamatos, ko ir formulējuši šādi. Pirmais pamats attiecas uz sodu tiesiskuma principa pārkāpumu, jo Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā Komisijai esot dota neierobežota rīcības brīvība naudas sodu aprēķināšanā. Otrais pamats attiecas uz atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, piemērojot 1998. gada pamatnostādnes un 2002. gada paziņojumu par sadarbību. Trešais pamats attiecas uz sodu tiesiskuma principa pārkāpumu un Komisijas kompetences neesamību saistībā ar 1998. gada pamatnostādņu pieņemšanu. Ceturtais pamats attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību prettiesiskumu, jo esot pārkāpts princips nemo tenetur se ipsum accusare, princips nemo tenetur se ipsum prodere (turpmāk tekstā kopā saukti “princips nemo tenetur”), princips in dubio pro reo un samērīguma princips. Piektais pamats attiecas uz varas dalīšanas principa pārkāpumu un procesam, kas balstīts uz tiesiskas valsts principu ievērošanu, izvirzīto prasību neizpildi. Sestais pamats attiecas uz prasītājiem piemēroto naudas sodu konfiskācijas raksturu. Septītais un astotais pamats attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu un izvērtējot atbildību mīkstinošos apstākļus. Devītais pamats attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu un 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu saistībā ar naudas sodu apmēra noteikšanu par pārkāpumiem Beļģijā, Vācijā un Luksemburgā. Desmitais pamats attiecas uz naudas sodu apmēra nesamērīgo raksturu. Vienpadsmitais pamats attiecas uz to, ka apstrīdētais lēmums nav juridiski korekti paziņots Schindler Holding. Divpadsmitais pamats attiecas uz Schindler Holding atbildības neesamību. Visbeidzot, trīspadsmitais pamats attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu.

46 Kaut arī prasītāju celtajai prasībai ir divējāds priekšmets – proti, galvenokārt, prasība atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, prasība samazināt naudas sodu apmēru –, tiesā iesniegtajos dokumentos prasītāji ir izvirzījuši dažādus iebildumus, neprecizējot prasības, kas ar tiem pamatotas. Tiesas sēdē prasītāji, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, būtībā norādīja, ka pirmo desmit prasības pamatu un trīspadsmitā pamata mērķis ir apstrīdētā lēmuma 2. panta atcelšana, ka vienpadsmitā pamata mērķis ir apstrīdētā lēmuma atcelšana kopumā tiktāl, ciktāl tas ir adresēts Schindler Holding, un ka divpadsmitā pamata mērķis ir apstrīdētā lēmuma 1., 2. un 3. panta atcelšana tiktāl, ciktāl apstrīdētais lēmums ir adresēts Schindler Holding.

47 Šajā ziņā ir uzskatāms, ka vairāki prasītāju iebildumi attiecas uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu kopumā, un tāpēc tie tiks aplūkoti vispirms. Tāds ir iebildums, ko prasītāji izvirzījuši saistībā ar savu piekto prasības pamatu, kas būtībā attiecas uz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. panta 1. punkta pārkāpumu. To iebildumu vidū, kuri attiecas uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu kopumā, ir arī iebildumi, kas izvirzīti vienpadsmitajā un divpadsmitajā pamatā, kuri skar, attiecīgi, apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu tiktāl, ciktāl tas ir adresēts Schindler Holding, jo apstrīdētais lēmums nav juridiski korekti paziņots, un tiktāl, ciktāl tajā Schindler Holding ir saukts pie solidāras atbildības.

48 Iebildumi saistībā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta tiesiskumu, kas izvirzīti pārējos prasības pamatos, tiks aplūkoti pēc tam. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu prasītāju iebildumus izskatīt šādi. Vispirms tiks analizēts pirmais, otrais, trešais un ceturtais pamats, kuros prasītāji izvirza vairākas iebildes par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, 1998. gada pamatnostādnēm un 2002. gada paziņojumu par sadarbību. Tad Vispārējā tiesa izskatīs sesto pamatu, saskaņā ar kuru apstrīdētajam lēmumam ir konfiskācijas raksturs. Visbeidzot, Vispārējā tiesa izskatīs septīto, astoto, devīto, desmito un trīspadsmito pamatu, kuros prasītāji ir izvirzījuši vairākus iebildumus attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu.

2. Par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu kopumā

Par pamatu, kas attiecas uz ECPAK 6. panta 1. punkta pārkāpumu

49 Prasītāji norāda, ka, tā kā uz EK līguma noteikumu konkurences tiesību jomā pārkāpumiem attiecas krimināltiesības, Komisijā notiekošajam procesam esot jāatbilst ECPAK 6. panta 1. punkta prasībām. Administratīvās iestādes varot piemērot kriminālsodus tikai tad, ja ir iespējama pārbaude tiesā; šajā lietā tā neesot [iespējama]. Savienības tiesā celta prasība atcelt tiesību aktu esot tikai administratīva kasācijas tiesvedība, kas aprobežojoties vienīgi ar prasītāja konkrēti izvirzītajiem pamatiem; tā neatbilstot prasībām, ko noteikusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT tiesa”), it īpaši 1984. gada 21. februāra [spriedumā] lietā Öztürk pret Vāciju (A sērija, Nr. 73). Turklāt Komisijā notiekošais process nevarot tikt kvalificēts kā tiesvedība neatkarīgā un objektīvā tiesā, jo ar pierādījumu sniegšanu, ko Komisija veikusi 2002. gada paziņojumā par sadarbību – kura izpaudusies tā, ka Komisija pamatojusies uz faktu aprakstiem, kuri gūti saistībā ar “pašapsūdzību” –, esot pārkāptas tiesiskas valsts procesa prasības, it īpaši tādēļ, ka uzņēmumiem neesot bijusi iespēja pārbaudīt iebildumu atbilstību, piemēram, uzdodot jautājumus apsūdzības lieciniekiem.

50 ECPAK 6. panta 1. punktā ir noteikts:

“Ikvienam ir tiesības, nosakot [..] viņam izvirzītās apsūdzības krimināllietā pamatotību, uz taisnīgu un atklātu lietas savlaicīgu izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā ar likumu noteiktā tiesā. [..]”

51 Jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi Savienības tiesību vispārējo principu, saskaņā ar kuru jebkurai personai ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu (skat. Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑411/04 P Salzgitter Mannesmann/Komisija, Krājums, I‑959. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis princips – kas turklāt ir atkārtoti apstiprināts ar 47. pantu Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kura pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Harta”) – ir balstīts uz pamattiesībām, kas ir neatņemama sastāvdaļa vispārējiem Savienības tiesību principiem, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, ņemot vērā dalībvalstu kopējās konstitucionālās tradīcijas, kā arī norādes, ko īpaši sniegusi ECT tiesa (iepriekš minētais spriedums lietā Salzgitter Mannesmann/Komisija, 41. punkts).

52 Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, ka Komisijā notiekošais process neatbilst ECPAK 6. panta 1. punkta prasībām, ir jānorāda, ka saskaņā ar ECT tiesas judikatūru, lai būtu piemērojams ECPAK 6. pants, pietiek ar to, ka attiecīgais pārkāpums ir krimināltiesiska rakstura, vai ar to, ka tā dēļ ieinteresētajai personai ir piemērots sods, kas sava rakstura vai smaguma dēļ parasti ietilpst krimināltiesību jomā (skat. ECT 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā Jussila pret Somiju, Recueil des arrêts et décisions, 2006‑XIII, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā no ECT tiesas judikatūras izriet, ka, autonomi interpretējot jēdzienu “apsūdzība krimināllietā”, ECPAK struktūras ir likušas pamatus tam, ka 6. panta daļa attiecībā uz krimināltiesībām tiek pakāpeniski paplašināta, attiecinot to uz nozarēm, kuras formāli neietilpst tradicionālajās krimināltiesību kategorijās, piemēram, naudas sodi, ko piespriež par konkurences tiesību pārkāpumu. Tomēr attiecībā uz kategorijām, kas neietilpst krimināltiesību kodolā, ECT tiesa ir precizējusi, ka garantijas, kas piedāvātas 6. pantā minētajā krimināltiesību jomā, nav katrā ziņā jāpiemēro visā stingrībā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto ECT tiesas spriedumu lietā Jussila pret Somiju, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

53 Turklāt, saskaņā ar Savienības tiesu judikatūru un kā skaidri apstiprināts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punktā, Komisijas lēmumiem, ar ko piemēro naudas sodus par konkurences tiesību pārkāpumiem, nav krimināltiesiska rakstura (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑83/91 Tetra Pak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 235. punkts; 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 717. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 390. punkts).

54 Pretēji prasītāju apgalvojumiem, ir jāuzskata, ka process, saistībā ar kuru Komisija pieņem lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumu un piemēro naudas sodus, [un] kas vēlāk var tikt pārbaudīts Savienības tiesā, atbilst ECPAK 6. panta 1. punkta prasībām. Protams, Komisija nav tiesa ECPAK 6. panta izpratnē (šajā ziņā skat. Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 van Landewyck u.c./Komisija, Recueil, 3125. lpp., 81. punkts, un 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 7. punkts). Tomēr Komisijai ir pienākums administratīvā procesa laikā ievērot vispārējos Savienības tiesību principus (Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑11/89 Shell/Komisija, Recueil, II‑757. lpp., 39. punkts; šī sprieduma 53. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija, 718. punkts, un šī sprieduma 53. punktā minētais spriedums lietā HFB u.c./Komisija, 391. punkts).

55 Turklāt pārbaude, ko Savienības tiesa veic attiecībā uz Komisijas lēmumiem, nodrošina to, ka tiek izpildītas prasības attiecībā uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas noteikta ECPAK 6. panta 1. punktā (skat. šī sprieduma 50. punktu).

56 Šajā ziņā, kā norāda ECT tiesa, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt iespējai jebkuru lēmumu, kas šādā veidā attiecībā pret to pieņemts, pārsūdzēt tiesu iestādē, kurai ir pilna piekritība un kurai it īpaši ir kompetence faktiski un juridiski katrā punktā grozīt pieņemto lēmumu (pēc analoģijas skat. ECT 2002. gada 23. jūlija spriedumu lietā Janosevic pret Zviedriju, Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII, 81. punkts un tajā minētā judikatūra). Kad Vispārējā tiesa pārbauda lēmuma, ar ko konstatēts EKL 81. panta pārkāpums, tiesiskumu, prasītāji tai var lūgt izsmeļoši pārbaudīt gan faktu konstatējumu pēc būtības, gan Komisijas veikto šo faktu juridisko vērtējumu. Turklāt attiecībā uz naudas sodiem tai ir neierobežota kompetence atbilstoši EKL 229. pantam un Regulas Nr. 1/2003 31. pantam (šajā ziņā skat. šī sprieduma 53. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija, 719. punkts).

57 Otrkārt, ir jānoraida prasītāju arguments, ka attiecīgajiem uzņēmumiem neesot bijusi iespēja pārbaudīt Komisijas izvirzīto iebildumu atbilstību, piemēram, iztaujājot iespējamos apsūdzības lieciniekus. Saskaņā ar judikatūru neviena Eiropas Savienības tiesību norma vai vispārējs tiesību princips neaizliedz Komisijai attiecībā pret kādu uzņēmumu atsaukties uz citu uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar šo noteikumu pareizas piemērošanas uzraudzības uzdevumu, kurš tai ir noteikts ar EK līgumu. Tomēr uzņēmuma, kas ir apsūdzēts par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, paziņojumu, kura pareizību apstrīd vairāki apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par tādu, kas pietiekami pierāda attiecīgos faktus, ja tas nav pamatots ar citiem pierādījumiem (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 285. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt katrā ziņā ir jākonstatē, ka šajā lietā prasītāji ir skaidri atzinuši paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus.

58 Treškārt, pārējā daļā attiecībā uz pierādījumu sniegšanu, ko Komisija veikusi 2002. gada paziņojumā par sadarbību, šis prasītāju iebildums saplūst ar prasītāju iebildumu, kas attiecas uz minētā paziņojuma prettiesiskumu, jo esot pārkāpts princips nemo tenetur un princips in dubio pro reo, kurš ir jānoraida šī sprieduma 146.–164. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.

59 No tā izriet, ka pamats, kas attiecas uz ECPAK 6. panta 1. punkta pārkāpumu, ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu tiktāl, ciktāl tas ir adresēts Schindler Holding, jo apstrīdētais lēmums nav juridiski korekti paziņots

60 Prasītāji atzīst, ka apstrīdētais lēmums tika paziņots Schindler Holding, Šveicē. Tomēr tas neesot paziņots atbilstoši EKL 254. panta 3. punktam. Ar Komisijas rīcību esot pārkāptas Šveices krimināltiesības, un šī rīcība esot pretrunā starptautiskajām tiesībām. Priekšnoteikums paziņošanai Šveicē esot starptautisko tiesību konvencijas ar Šveici esamība; šādas konvencijas neesot, tādējādi apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tas ir adresēts Schindler Holding, neesot spēkā nepaziņošanas dēļ un tātad esot juridiski neesošs.

61 Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka nelikumības lēmuma paziņošanas procedūrā neskar pašu tiesību aktu un tātad nevar padarīt to spēkā neesošu (Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 48/69 Imperial Chemical Industries/Komisija, Recueil, 619. lpp., 39. punkts). Šādas nelikumības zināmos apstākļos var vienīgi būt šķērslis tam, ka sākas EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais termiņš prasības celšanai. Šajā lietā Schindler Holding ir neapstrīdami zinājis apstrīdētā lēmuma saturu un izmantojis tiesības iesniegt prasību EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā termiņā.

62 Tāpēc šis pamats ir noraidāms.

Par pamatu, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu tiktāl, ciktāl tajā Schindler Holding ir saukts pie solidāras atbildības

63 Ar šo pamatu prasītāji apstrīd Schindler Holding – Schindler grupas mātessabiedrības – solidāro atbildību par tā meitassabiedrību Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē pret konkurenci vērsto rīcību.

64 Attiecībā uz mātessabiedrības solidāro atbildību par tās meitassabiedrības rīcību ir jāatgādina – apstāklis, ka meitassabiedrībai ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai liegtu iespēju tās rīcībā vainot mātessabiedrību (šī sprieduma 61. punktā minētais spriedums lietā Imperial Chemical Industries/Komisija, 132. punkts).

65 Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību, un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

66 Savienības tiesa arī ir precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, aplūkojot to no šī viedokļa, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (skat. Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau, Recueil, 2999. lpp., 11. punkts, un šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95 DSG/Komisija, Recueil, II‑2603. lpp., 124. punkts). Tādējādi tā ir uzsvērusi, ka konkurences noteikumu piemērošanai formāla divu sabiedrību nošķiršana, kas rodas to atsevišķo juridisko personību dēļ, nav izšķiroša un ka svarīgi ir, vai tās izturas tirgū kā viena vienība vai neizturas. Tāpēc var izrādīties, ka ir jānosaka, vai divas sabiedrības, kurām ir atsevišķa juridiskā personība, veido vai attiecas uz vienu un to pašu uzņēmumu vai ekonomisku vienību, kam ir viena un tā pati izturēšanās tirgū (šī sprieduma 61. punktā minētais spriedums lietā Imperial Chemical Industries/Komisija, 140. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01 DaimlerChrysler/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).

67 Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par pārkāpumu (skat. šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

68 Savienības konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodu, un pēdējai ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Svarīgi ir arī tas, ka paziņojumā par iebildumiem tiek norādīts, kādā statusā juridiskai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti (skat. šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

69 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja – lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona – šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan galvenokārt pilda mātessabiedrības dotus norādījumus, ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (skat. šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

70 Šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu šī sprieduma 65. un 66. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tādējādi tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un netiek prasīts pierādīt pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šī sprieduma 65. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts).

71 Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder 100 % tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu, kapitāla, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību (skat. šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

72 Šādos apstākļos pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai piemērotā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū patstāvīgi (skat. šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

73 Turklāt, lai gan Tiesa 2000. gada 16. novembra sprieduma lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, I‑9925. lpp.) 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitassabiedrības kapitāla tik tiešām ir minējusi citus apstākļus, piemēram, mātessabiedrības ietekmes uz meitassabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšanu un kopējo abu sabiedrību pārstāvību administratīvā procesa laikā, minētie apstākļi tik un tā ir minēti tikai tādēļ, lai izklāstītu visus pierādījumus, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, un nevis tādēļ, lai šī sprieduma 71. punktā minētās prezumpcijas īstenošanai izvirzītu nosacījumu par papildu netiešu norāžu sniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (šī sprieduma 65. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 62. punkts).

74 Šis pamats ir jāizskata, ņemot vērā iepriekš atgādinātos principus.

75 Apstrīdētā lēmuma 627. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka Schindler Holding ir jāsauc pie solidāras atbildības par tā meitassabiedrību Beļģijas Schindler, Vācijas Schindler, Luksemburgas Schindler un Nīderlandes Schindler nodarījumu, jo “kā vienīgais īpašnieks un gala mātessabiedrība [tas] ir varējis īstenot izšķirošu ietekmi uz katras meitassabiedrības komercdarbības politiku pārkāpuma laikā, un var prezumēt, ka tas šo varu ir izmantojis”.

76 Apstrīdētā lēmuma 628. un 629. apsvērumā Komisija ir paudusi viedokli, ka Schindler Holding arguments, ka minētās meitassabiedrības darbojas tirgū kā patstāvīgas juridiskas vienības, kas galvenokārt pašas nosaka savu komercdarbības politiku, kā arī arguments, ka Schindler Holding nebija nekādas ietekmes uz minēto meitassabiedrību ikdienas darbību, ir “nepietiekam[i], lai atspēkotu prezumpciju, ka Schindler Holding meitassabiedrības savu rīcību tirgū nenosaka pilnīgi autonomi”.

77 Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 630. apsvērumā ir norādījusi, ka “administratīvā procesa laikā [Schindler Holding] būtu varējis iesniegt pierādījumus, kas liecina, ka tas nav īstenojis izšķirošu ietekmi uz savām meitassabiedrībām [..]”. Kā norāda Komisija, “[Schindler Holding] un tā meitassabiedrības [Komisijai] tomēr [nav] snieguši [..] pierādījumus, kuros būtu skaidri izklāstītas to savstarpējās iekšējās attiecības, hierarhiskā struktūra un ziņošanas pienākumi, lai atspēkotu prezumpciju, [ka] [..] [Schindler Holding] kā savu meitassabiedrību, kas ir [apstrīdētā] lēmuma adresātes, vienīgais īpašnieks ir īstenojis kontroles tiesības un izmantojis visus pārējos līdzekļus izšķirošās ietekmes, kas tam pienācās, īstenošanai”.

78 Apstrīdētā lēmuma 631. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka “tas vien, ka Schindler ir sava programma atbilstības nodrošināšanai konkurences noteikumiem, [neļauj] noteikt, vai [Schindler Holding] [ir] izdevis norādījumus attiecībā uz pārkāpumu vai nav”. Tādējādi, saskaņā ar Komisijas viedokli, “saglabājas prezumpcija, ka meitassabiedrība, kas 100 % apjomā pieder [Schindler Holding], patstāvīgi nenoteica savu komercdarbības politiku tirgū”.

79 Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Komisija apstrīdētā lēmuma 632. apsvērumā ir secinājusi, ka “[Schindler Holding]” un tā meitassabiedrības, kas tam pieder 100 % apjomā, nav atspēkojušas prezumpciju attiecībā uz atbildību par Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē izdarītajiem pārkāpumiem [un ka] tādējādi [Schindler Holding] kopā ar attiecīgajām tā meitassabiedrībām ir jāsauc pie solidāras atbildības par EKL 81. panta pārkāpumiem, kas ir [a