ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53.

Tātad tas, ka šādas prasības celšana ietver advokāta palīdzību, kā tas, šķiet, ir Spānijā, un ka patērētājam ir jāsedz vismaz daļa no advokāta honorāriem, manuprāt, nav pretrunā efektivitātes principam ( 28 ). Tomēr, tā kā šie honorāri parasti ir būtiska daļa no izdevumiem, kas radušies saistībā ar tiesvedību ( 29 ), gadījumā, ja patērētājs, kam nolēmums ir labvēlīgs, varētu atgūt no komersanta tikai mazu daļu no minētajiem honorāriem vai neatgūt neko, tas varētu viņu nopietni atturēt no prasības celšanas tiesā ( 30 ). Tādējādi daudzās situācijās advokāta izmaksas atkarībā no noteiktajiem tarifiem un salīdzinājumā ar patērētāja ieguvumu no prasības celšanas varētu kļūt par pārmērīgām izmaksām šim pēdējam minētajam, pārmērīgi apgrūtinot Direktīvā 93/13 ( 31 ) piešķirto tiesību īstenošanu.
47.

Kā norāda Cimenteries CBR, atbilstīgi tam ir jāapraksta arī atkāpes no Savienības tiesību normām, kas regulē sugu aizsardzību, proti, Dzīvotņu direktīvas 12. un 13. pantā, kā arī Putnu aizsardzības direktīvas 5. pantā paredzētās atkāpes. Tas nozīmē, ka šādas atkāpes no Savienības vides tiesību prasībām to rakstura ziņā ir nozīmīgas neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav pamatotas saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 16. pantu vai Putnu aizsardzības direktīvas 9. pantu. Taču nozīmīgas var būt arī atkāpes no valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz sugu aizsardzību.
88.

Šis jautājums izriet no tā, ka par lēmumu, ar kuru Avio Lucos tika noteiktas daudzgadu sankcijas – tādu iemelsu dēļ, kas ir līdzīgi šajā lietā aplūkotajiem, – pēc tam, kad par to bija celtas administratīvās sūdzības, tika celtas prasības tiesā, kuras visas tika noraidītas ( 55 ). Precīzāk, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietas pamatā ir tās pašas materiāltiesiskās attiecības, kas bija pamatā galīgajiem tiesu nolēmumiem (proti, koncesijas līguma spēkā neesamība dzīvnieku turētāja statusa neesamības dēļ saistībā ar to pašu vienotā platībmaksājuma pieteikumu par 2014. lauksaimniecības gadu). Katrā ziņā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem uz šiem spriedumiem attiecināmais res judicata spēks aptver šo lietu vai tās elementus, un vajadzības gadījumā jāpārbauda šajos tiesību aktos paredzētās sekas.
57.

Savukārt attiecībā uz sabiedrības X argumentu, ka visa maksājamā PVN samaksa pēc atlīdzības pirmās daļas saņemšanas neatstāj nodokļa maksātājam peļņu no sniegtā pakalpojuma un pat atņem tam līdzekļus sniegtā pakalpojuma izmaksu segšanai, pietiek norādīt, ka PVN iekasējamība nav atkarīga no nodokļa maksātāja saimnieciskās darbības rezultāta ( 19 ). Šis nodoklis ir iekasējams arī no pakalpojumiem, kas nenes peļņu, un pat no tādiem, kas rada zaudējumus. Nevis PVN sistēmai, bet uzņēmumiem ir uzdevums nodrošināt to veiktās saimnieciskās darbības rentabilitāti.
93.

Kā izriet no minētā 6. panta teksta, precīzāk runa ir par katra konfliktējošā dizainparaugu radītā “vispārējā iespaida” salīdzināšanu. Citiem vārdiem sakot, ir jāpārbauda, vai tie ir vispārēji līdzīgi. Tātad tiek ņemtas vērā visas to īpašības un nav iespējams pretstatīt vienīgi katra dizainparauga daļas. Līdz ar to ir iespējams, ka ar atšķirībām detaļās, pat ja šīs atšķirības ir vērā ņemamas, taču atrodas tikai izvirzītā dizainparauga daļā, var nepietikt, lai pierādītu, kas tas rada “vispārējo iespaidu”, kas atšķiras no agrākā dizainparauga radītā vispārējā iespaida, un tādējādi pierādītu tā “individuālo būtību” ( 37 ).
62.

Iesniedzējtiesa Direktīvas 2012/13 piemērojamību secina no 2. panta 1. punktā ietvertās darbības jomas definīcijas. Saskaņā ar to direktīva ir piemērojama no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka viņas tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz brīdim, kad process ir pabeigts. Par to uzskata brīdi, kad ir galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētā persona ir izdarījis noziedzīgo nodarījumu, tostarp, attiecīgos gadījumos, sprieduma pieņemšanu un jebkādu pārsūdzību izskatīšanu.
26.

Paužot šo viedokli, es ņemu vērā arī Tiesas norādīto aspektu, ka no Direktīvas 2003/88 7. panta interpretācijas nevar secināt, ka neatkarīgi no apstākļiem, kuru dēļ darba ņēmējs nav izmantojis savu ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, minētajam darba ņēmējam būtu jāsaglabā 7. panta 1. punktā norādītās tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu un darba attiecību izbeigšanās gadījumā – tiesības uz kompensāciju, kas var to aizstāt, saskaņā ar 7. panta 2. punktu ( 13 ). Tiesa ir norādījusi arī, ka darba ņēmējs nedrīkst būt varējis izmantot savas tiesības uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu pirms darba tiesisko attiecību izbeigšanas tādu iemeslu dēļ, kas būtībā no viņa nav atkarīgi ( 14 ).
16.

Šādi noteiktais apdrošināšanas stāžs (iekšzemes iemaksu periodi + iekšzemes beziemaksu periodi + ārvalsts iemaksu periodi) pēc tam tika ņemts vērā, aprēķinot teorētisko pabalsta summu saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu. Savukārt faktiskā pabalsta summa atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punktam tika aprēķināta proporcijā 138 Polijas apdrošināšanas periodu mēneši (iemaksu periodi un beziemaksu periodi apmērā, kas atbilst vienai trešdaļai no iekšzemes iemaksu periodiem) pret 407 mēnešiem, kas ir Polijas un Nīderlandes apdrošināšanas periodu summa. Pamatojoties uz to, tika aprēķināts, ka no teorētiskā pabalsta 974,78 Polijas zlotu (PLN) apmērā apdrošinātajam ir jāizmaksā pabalsts, kas atbilst 33,9 % no šīs summas, proti, 335,81 PLN.
45.

Jānorāda arī, ka, tā kā 20. pants kā izņēmums no vispārējā režīma publiskā iepirkuma procedūrām saskaņā ar Direktīvu 2014/24 būtu jāinterpretē stingri, šis interpretācijas princips, manuprāt, loģiski attiektos uz izņēmuma gadījuma izmēru – izņēmuma no parastajām iepirkuma procedūrām attiecībā uz aptverto tirgus daļu (kas nav aplūkojams šajā lietā, un jebkurā gadījumā uz šo jautājumu neattiecas nekādi skaidri Direktīvā 2014/24 noteikti ierobežojumi, kuriem varētu piemērot stingru vai šauru izņēmuma interpretāciju) – un izņēmuma gadījuma dziļumu, ņemot vērā to noteikumu piemērošanas jomu, no kuriem tiek atbrīvotas iepirkuma procedūras, uz kurām attiecas izņēmuma gadījums. Tā nebūtu jāpiemēro tādējādi, lai pieprasītu pēc iespējas plašāku atļauto dalībnieku loku jebkurai konkrētai 20. pantā noteiktajai rezervētajai iepirkuma procedūrai. Kad daļa publiskā iepirkuma tirgus ir atdalīta no parastā tirgus un atvēlēta šķietami konkurētnespējīgiem ekonomikas dalībniekiem to sniegtā ievērojamā labuma sabiedrībai dēļ, es neredzu reālu labumu tirgus ekonomikas, konkurences vai vienlīdzīgas attieksmes principiem, uzstājot uz to, ka (šķietami konkurētnespējīgo) atļauto dalībnieku loks būtu jādefinē pēc iespējas plašāk. Raugoties no tirgus ekonomikas viedokļa, manuprāt, ir svarīgs izņēmuma gadījuma izmērs, turpretim saņēmēju loka noteikšana būtu jāuzskata par sociālās un nodarbinātības politikas jautājumu un instrumentu, kas ir atstāts dalībvalstu plašai rīcības brīvībai.
94.

Šie apsvērumi ir atspoguļoti procedūrā. KĪŠN satur īpašu tiesību normu, kurā ir paredzēta situācija, kad pastāv šaubas par to, vai persona, kas var tikt pakļauta kriminālvajāšanai līgumslēdzējā valstī, faktiski var izmantot ne bis in idem principu šajā sakarā. KĪŠN 57. pantā ir noteikts, ka tad, “ja kādā Līgumslēdzējā Pusē apsūdz personu kādā nodarījumā un šīs Līgumslēdzējas Puses kompetentajām iestādēm ir iemesls uzskatīt, ka apsūdzība saistīta ar to pašu nodarījumu, par kuru citā Līgumslēdzējā Pusē jau ir pieņemts galīgais spriedums, tad šīs iestādes, ja uzskata par vajadzīgu, lūdz attiecīgu informāciju no tās Līgumslēdzējas Puses kompetentajām iestādēm, kuras teritorijā spriedums ir pieņemts. Lūgto informāciju sniedz iespējami drīz, un to ņem vērā turpmākā procesa gaitā.” Šajā kontekstā šī tiesību norma atspoguļo LES 4. panta 3. punktā noteikto lojālās sadarbības principu.
62.

Līdz ar to jautājums par to, vai, lai piemērotu PVN direktīvas 132. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu, ir nepieciešama faktiska pakalpojuma izmantošana, šajā gadījumā varētu būt būtisks tikai izņēmuma kārtā. Šajā ziņā Tiesa citā kontekstā jau ir nospriedusi, ka pakalpojumu novērtēšana saistībā ar PVN nav atkarīga no tā, vai pakalpojumu sniedzējs dara to tikai brīvi pieejamu vai to faktiski sniedz ( 66 ).
111.

Man šķiet, ka Pamatlēmuma 2008/909 17. pantam nav ietekmes uz to, vai sprieduma, ar ko nosaka kumulatīvu sodu, pasludināšanas procedūra atbilst šim pamatlēmumam. Proti, šajā pantā, kura 1. punktā ir precizēts, ka soda izpildi reglamentē ar izpildes valsts tiesību aktiem, ir noteikti soda izpildei piemērojamie principi, tiklīdz notiesātā persona ir nodota šīs valsts kompetentajai iestādei ( 40 ). Runa ir par pasākumiem, ar ko ir jāgarantē faktiskā soda izpilde un jānodrošina sodītās personas sociālā rehabilitācija ( 41 ). Kā jau iepriekš norādīju un kā izriet no 2017. gada 10. augusta sprieduma Zdziaszek ( 42 ), šie pasākumi, kas attiecas uz sodu izpildes kārtību, ir jānodala no tiem, kas, grozot piespriestā soda vai sodu lielumu, attiecas uz sodu apmēra noteikšanu. Tā kā sprieduma, ar ko nosaka kumulatīvu sodu, pasludināšanas procedūra pieder šim otrajam veidam, uz to neattiecas Pamatlēmuma 2008/909 17. pants, kurā ir noteikti pasākumi saistībā ar sodu izpildes kārtību. Šajā ziņā apstāklis, ka sprieduma, ar ko nosaka kumulatīvu sodu, pasludināšanas procedūra tiek īstenota ar sodu izpildi saistītā posmā, negroza pašu šīs procedūras priekšmetu, proti, no jauna noteikt iepriekš piespriesto brīvības atņemšanas sodu apmēru ( 43 ).
13.

2014. gada 3. decembrī pēc šī lūguma novērtēšanas Fillingenes‑Švenningenes (Villingen‑Schwenningen) nodokļu iestāde apstiprināja samaksātā PVN priekšnodokļa atskaitīšanu tikai 28 % apmērā. Saskaņā ar tās aprēķinu šī summa bija daļa no iepriekšminētajām izmaksām, kas attiecināmas uz elektrības ražošanu. Attiecībā uz 72 % no samaksātā PVN priekšnodokļa, kas attiecināmi uz siltuma ražošanu, nodokļu administrācija noraidīja prasītājas lūgumu, pamatojoties uz to, ka atbilstoši UStG 4. panta 13. punktam siltuma piegāde īpašniekiem ir atbrīvota no PVN.
20.

SFL apgalvo, ka pēc būtības ACVN aizsargā produkta “nosaukumu”, kas ļauj to saistīt ar teritoriju un ražošanas metodi. Taču šis nosaukums nozīmē, ka šādas metodes izmantošana nav rezervēta tikai produktiem, kam ir šis nosaukums, nedz arī tas ļauj panākt aizliegumu tirgot produktu, kuram ir tāds pats izskats kā šiem produktiem. Tik plaša aizsardzība piešķirtu pastāvīgu izmantošanas monopolu uz vienu vai vairākām nosaukuma specifikācijā aprakstītajām raksturīgajām īpašībām un uz produkta izskatu, ko pašu par sevi nevar aizsargāt ar intelektuālā īpašuma tiesībām. SFL uzsver, ka spriedums Scotch Whisky un spriedums Queso Manchego attiecas uz vizuāliem elementiem, kuri bija redzami uz produkta iesaiņojuma vai uz produkta nosaukuma un kuru aizvietošana ir vienkārša un netraucē tirgot pašu produktu, atšķirībā no elementiem, kuri attiecas uz produkta izskatu, piemēram, slānītis SFL ražoto produktu vidū, kas turklāt izriet no senas ražošanas metodes ( 14 ). Tā arī atsaucas uz Tiesas judikatūru pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību jomā, no kuras izrietot, ka ekskluzīvu tiesību vai likuma teksta neesamības gadījumā nevar monopolizēt konkrēta iesaiņojuma veida izmantošanu vienas ražotāju daļas labā, ja izmantošana no pārējo ražotāju puses ir godīga un tradicionāla. Turklāt SFL norāda, pirmkārt, ka nav aizliegts ražot “feta” vai “mozzarella”, vai arī “parmesan” sierus, kuriem ir tāds pats noformējums un iesaiņojums kā tiem, uz kuriem attiecas attiecīgie aizsargātie nosaukumi ( 15 ), un, otrkārt, ka vairāki dažādi ACVN var aizsargāt produktu, kuram ir identiska forma. Tā atsaucas arī uz “neklasificētiem” produktiem, proti, produktiem, kuri, ņemot vērā to noformējumu, kas neatbilst ACVN specifikācijai, nevar uz to pretendēt, un tomēr tiek tirgoti ar tādu profesionālo struktūru kā arodbiedrības atļauju. Visbeidzot, SFL norāda, ka melnais slānītis ir raksturīgā īpašība, kas piemīt daudziem Francijā un ārvalstīs ražotiem produktiem (piemēram, “le Cendré des Prés”, “le Douanier”, “le Ratoureux” u.c.). SFL secina, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka aizsardzība, kas izriet no ACVN, attiecas tikai uz produkta nosaukumu un ka no tā neizriet, ka produktam, kuram nav ACVN, ir aizliegts izmantot tādu īpašību kā līdzīga forma.
33.

Direktīvas 2014/41 2. panta c) punkta i) apakšpunktā kā viena no EIR (tiesu) izdevējiestādēm it īpaši ir minēts prokurors. Līdz šim nebija šaubu par to, ka šī nepārprotamā norāde ļauj kompetentajiem prokuroriem (saskaņā ar valsts tiesību aktiem) šos rīkojumus izdot tieši.
43.

Regula Nr. 4/2009 ne tikai atkāpjas no prasības, ka tās normu piemērojamībai ir nepieciešams, lai atbildētāja domicils būtu kādā dalībvalstī, bet tā arī atkāpjas no Briseles 1968. gada konvencijā un Regulā Nr. 44/2001 paredzētās noteikumu/izņēmumu sistēmas, kas deva priekšroku atbildētāja domicila jurisdikcijai un lika ievērot citu tiesu, īpaši to, kurām jurisdikcija piešķirta strīda priekšmeta jomas dēļ, stingro interpretāciju.
111.

Hartas 17. panta 1. punktā ietvertajā īpašuma jēdzienā ietilpst visas tiesības, kam ir mantiska vērtība, no kurām tiesību sistēmas kontekstā izriet drošs tiesisks stāvoklis, kas ļauj to īpašniekam vai to īpašnieka labā autonomi īstenot šīs tiesības ( 68 ). No darba ņēmēja viedokļa tajās principā ietilpst arī pensiju tiesības. Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesības uz īpašumu nevar tikt interpretētas kā tādas, kas dod tiesības uz konkrēta apmēra pensiju ( 69 ). Par konkrētām tiesībām uz īpašumu it īpaši nevar uzskatīt tikai nākotnes un neskaidras vērtības pieauguma perspektīvas, tādas kā ikgadējā arodpensijas indeksācija. Tomēr, ja tiek ieturēta daļa no jau iegūtām tiesībām, tajā ir saskatāms īpašuma izmantošanas ierobežojums Hartas 17. panta 1. punkta trešā teikuma nozīmē.
43.

Es nenoliedzu, ka pārtraukumiem darbā – kā to norāda Eiropas Komisija – to rakstura dēļ piemīt īpašas iezīmes, kuras tos atšķir no Direktīvas 2003/88 3. un 5. pantā paredzētajiem dienas un nedēļas atpūtas laikiem un kuru dēļ pārtraukumiem darbā var būt papildus paredzētas īpašas prasības un ierobežojumi ( 24 ). Tātad runa nav par to, ka pārtraukumiem darbā kvalitatīvā ziņā būtu jānodrošina darba ņēmējiem tādas pašas iespējas veltīt sevi savām personiskajām un sociālajām interesēm kā citiem atpūtas laikiem, kas, it īpaši ņemot vērā to ilgumu, šiem darba ņēmējiem sniedz citas iespējas personīgo darīšanu ziņā ( 25 ). Ņemot vērā minēto, manis piedāvātā interpretācija, manā ieskatā, ir vienīgā, kas nodrošina, ka Direktīvas 2003/88 4. pantā paredzētie pārtraukumi darbā ļauj darba ņēmējam faktiski veltīt šo laiku atpūtai.
28.

Šajā lietā ir jāuzsver, ka lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegusi sociālo lietu tiesa, kas izskata prasību par CPAS lēmumiem, ar kuriem prasītājam pamatlietā ir liegta sociālā palīdzība no 2017. gada 11. aprīļa, kad viņa meita kļuva pilngadīga. Neviens no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neļauj uzskatīt, ka LM un viņa meitas uzturēšanās legalizēšana ir stājusies spēkā pirms 2019. gada 17. maija, kas ir datums, kad ieinteresētajām personām tika izsniegta uzturēšanās atļauja, un līdz ar to LM sociālo tiesību atzīšana ar atpakaļejošu spēku tika atzīta no 2017. gada 11. aprīļa, kas izpaudās kā pabalstu izmaksa par laikposmu starp diviem iepriekšminētajiem datumiem.
39.

Otrkārt, ir jānoraida Komisijas izvirzītais iebildums, saskaņā ar kuru pārsūdzētajā spriedumā ir pārkāpti principi, kurus Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā Kendrion ( 27 ). Minētajā spriedumā Tiesa apstiprināja, ka gadījumā, ja “tādas divas atsevišķas juridiskas personas kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums dienā, kad tiek pieņemts lēmums, ar kuru tām tiek uzlikts naudas sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, vairs neveido vienu uzņēmumu [LESD 101.] panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz to, ka tai individuāli tiek piemērots ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma”, un ka šādos apstākļos mātesuzņēmums nevarēja pieprasīt, lai uz to tiktu attiecināts tā bijušajam meitasuzņēmumam piemērojamais ierobežojums ( 28 ). Tomēr, kā pamatoti norāda GEA, šajā spriedumā ir vienīgi izslēgta minētā ierobežojuma piemērošana mātesuzņēmumam. Pēdējā minētā, kas ir daļa no ekonomiskās vienības, kura ir pārkāpusi LESD 101. pantu, ir jāuzskata par tādu, kas pati ir izdarījusi pārkāpumu ( 29 ), līdz ar to naudas sodu, par kura samaksu tā ir solidāri atbildīga kopā ar savu meitasuzņēmumu, neietekmē samazinājums, kas šim pēdējam minētajam uzņēmumam piemērots ( 30 ) tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti vienīgi ar to pašu ( 31 ). Turpretī no šī sprieduma neizriet, kā to, šķiet, uzskata Komisija, ka tad, ja pēc ierobežojuma 10 % apmērā piemērošanas meitasuzņēmumam ir jāpārveido ārējās solidaritātes attiecības starp meitasuzņēmumu, mātesuzņēmumu un citām uzņēmumu veidojošajām vienībām, šī pārveidošana nevar tikt veikta, ņemot vērā visu attiecīgo vienību, tostarp mātesuzņēmuma, intereses. Turklāt jānorāda, ka neatkarīgi no Komisijas izmantotās metodesGEA, CPA un ACW solidārās atbildības attiecību atkārtota noteikšana pēc tam, kad tika samazināts pēdējai minētajai piemērotais naudas sods, katrā ziņā gan GEA, gan CPA radītu nelabvēlīgāku situāciju nekā tā, kas izriet no 2009. gada lēmuma. Tātad šajā lietā rodas jautājums nevis par to, vai šāds samazinājums var radīt priekšrocības GEA, bet gan par to, vai solidārās atbildības sadalījums starp attiecīgajām vienībām pēc minētā samazinājuma piemērošanas, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, var radīt GEA krietni nelabvēlīgāku situāciju nekā CPA. Tātad ir skaidrs, ka tas nav saistīts ar spriedumā lietā Kendrion paredzēto gadījumu. Attiecībā uz Komisijas apgalvojumu, ka pārsūdzētā sprieduma atstāšanas spēkā gadījumā tai būtu jāsamazina GEA piemērotais naudas sods, jo nebūtu iespējams grozīt ar 2010. gada lēmumu, kas ir kļuvis galīgs attiecībā uz CPA un ACW, noteikto kārtību, es tikai vēlos norādīt, ka neatkarīgi no jebkādiem citiem apsvērumiem šāds samazinājums būtu sekas tam, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas šai iestādei būs jānovērš, un nevis ACW piemērotā ierobežojuma 10 % apmērā iespējamās attiecināšanas arī uz GEA rezultāts. Arī šajā gadījumā principi, kurus Tiesa ir izstrādājusi spriedumā lietā Kendrion, līdz ar to netiktu apstrīdēti.
19.

2016. gada 20. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto Īstenošanas lēmumu. Ar to tā no Savienības finansējuma izslēdza dalībvalstu deklarētos izdevumus konkrētā apmērā, kurus tās attiecinājušas uz ELGF vai ELFLA. Šis lēmums arī attiecas uz Čehijas Republiku. Attiecībā uz izdevumiem, kas radušies šai dalībvalstij, Komisija it īpaši izslēdza izdevumus šādā apmērā: – 462517,83 EUR par atsaistīto tiešo atbalstu par konkrētām lauksaimniecības platībām 2013.–2015. finanšu gadā; – 636516,20 EUR saistībā ar ieguldījumiem vīna nozarē 2011.–2014. finanšu gadā; – 29485612,55 EUR saistībā ar savstarpējās atbilstības pārbaudēm 2011.–2014. finanšu gadā ( 21 ).
79.

To ievērojot, no šo secinājumu 27.–41. punkta izriet, ka noteikumi attiecībā uz personu pārvietošanos pār robežām un vīzu izsniegšanu tiek piemēroti, neskarot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu, kas ir trešās valsts valstspiederīgie, tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Līdz ar to, manuprāt, nav šaubu, ka Šengenas konvencijas 26. pants ir jāinterpretē atbilstoši Direktīvai 2004/38. Tādējādi, kā izriet no manas pirmo trīs prejudiciālo jautājumu analīzes, gaisa pārvadātājam ir pienākums nodrošināt, ka trešās valsts valstspiederīgajam, kurš ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis un kura pārvadājumu tas nodrošina, papildus derīgai pasei ir uzturēšanās atļauja uz laiku, kas ilgāks par trim mēnešiem, kura minēta Direktīvas 2004/38 10. pantā, vai pastāvīgās uzturēšanās atļauja, kas paredzēta šīs direktīvas 20. pantā, lai ieceļotu dalībvalsts teritorijā.
21.

Izskatāmajā lietā apstrīdētā PVN pārmaksa, kas ir radusies uzņēmumam AGROBET, izriet no PVN režīma, ko piemēro preču pārrobežu tirdzniecībai. Piegāde Kopienas iekšienē (t.i., preču pārrobežu pārdošana) izcelsmes valstī principā ir atbrīvota no nodokļa (PVN direktīvas 138. pants). Tomēr ir iespējams atskaitīt priekšnodokli no iepirkuma (PVN direktīvas 169. panta b) punkts). Šīs sistēmas mērķis ir īstenot galamērķa valsts principu. Eksportētāja valstī preci atbrīvo no PVN un galamērķa valstī importētājam uzliek šajā valstī piemērojamo PVN (nodokļa uzlikšana iegādei Kopienas iekšienē – skat. PVN direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 20., 40. un 68. pantu). Līdz ar to šāda uzņēmējdarbības modeļa gadījumā eksportētājam obligāti rodas PVN pārmaksa.
15.

Közbeszerzésekről szóló 2015. évi CXLIII. törvény (2015. gada Likums Nr. CXLIII par publisko iepirkumu, turpmāk tekstā – “2015. gada Publiskā iepirkuma likums”) 152. pantā ir noteikts: “(1) Tiesvedību [Arbitrāžas komitejā] pēc savas ierosmes var ierosināt turpmāk minētās struktūras vai personas, ja tās, īstenojot savas pilnvaras, ir uzzinājušas, ka ir veiktas darbības vai bijusi bezdarbība pretēji šim likumam: (a) [PIB priekšsēdētājs]; [..] (2) Kāda no 1. punktā minētajām iestādēm var pēc savas iniciatīvas ierosināt procedūru [Arbitrāžas komitejā] 60 dienu laikā no dienas, kad tā ir uzzinājusi par pārkāpumu, taču (a) ne vēlāk kā trīs gadu laikā no pārkāpuma izdarīšanas, (b) atkāpjoties no a) apakšpunkta, ja iepirkums veikts, neorganizējot publiskā iepirkuma procedūru, ne vēlāk kā piecu gadu laikā no līguma noslēgšanas datuma vai – ja šo datumu nevar noteikt – no brīža, kad viena no līgumslēdzējām pusēm sāk līguma izpildi, vai (c) atkāpjoties no a) un b) apakšpunkta, ja iegādes veiktas, pamatojoties uz saņemto atbalstu, dokumentu uzglabāšanas termiņā, kas konkrēti noteikts ar likumu par attiecīgā atbalsta maksājumu un izlietojumu, bet ne mazāk kā piecu gadu laikā no pārkāpuma izdarīšanas – ja iegādes veiktas, neorganizējot publiskā iepirkuma procedūru, no līguma noslēgšanas datuma vai, ja šo datumu nevar noteikt, no brīža, kad viena no līgumslēdzējām pusēm sāk līguma izpildi. [..]”
100.

Arī Anglijā un Velsā (nevaru spriest par pārējām Apvienotās Karalistes daļām) izmantotā pieeja man šķiet interesanta, kaut vai tās pragmatisma dēļ vien. Šajā tiesību sistēmā ir atzīts “tiesneša de facto” princips, saskaņā ar kuru tiesneša izdoti akti likuma vārdā var palikt spēkā, pat ja šī tiesneša iecelšana vairs nav spēkā un tai nav nekāda juridiska spēka. Tādējādi lietā, ko sākotnēji High Court of Justice, Queen’s Bench Division (Augstā tiesa, Karaļnama kompetences lietu departaments, Apvienotā Karaliste) bija izskatījis tiesnesis, kurš nebija kompetents būt amatā, prasītājs (pirmajā instancē) bija apstrīdējis tiesneša kvalifikāciju iztiesāt lietu un (apelācijas instancē) bija prasījis, vai šī situācija atbilst ikvienas personas tiesībām tikt uzklausītam “tiesību aktos noteiktā” tiesā. Saskaņā ar Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Apvienotā Karaliste) ļoti garo spriedumu “tiesneša de facto” princips var piešķirt spēkā esamību gan attiecīgā tiesneša izdotajiem aktiem, gan pašai tiesas izveidei, to padarot par atbilstošu ECPAK 6. panta 1. punkta prasībām. No Court of Appeal (Apelācijas tiesa) argumentācijas izriet, ka šī principa mērķis ir aizsargāt ikvienu personu, kas ceļ prasību tiesā, to uzskatot par pienācīgi izveidotu tiesu. Šī principa loģika tiecas saglabāt lietu ātru izskatīšanu, tiesisko drošību, stabilitāti un sabiedrības uzticību tiesību sistēmai, kā arī izvairīties no strīdiem par [tiesnešu] iecelšanas formalitātēm. Tomēr “tiesneša de facto” princips netiek piemērots personām, kuras ir piedalījušās iztiesāšanas sastāvā, apzinādamās šādas savas kompetences trūkumu (personas, ko dēvē par “uzurpatoriem”). Šo personu izdotie lēmumi tiek atzīti par spēkā neesošiem ( 77 ).