16.

Ar 2013. gada 7. maija rīkojumu, kas Tiesas kancelejā tika saņemts 2014. gada 11. jūlijā, Amtsgericht Sonthofen (Zonthofenas pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “I. Par pirmo apsūdzību (2012. gada janvāris) un otro apsūdzību, ciktāl tā attiecas uz laika posmu līdz 2012. gada jūnija beigām: 1) a) Vai apstākļos, kad valsts iestādēm ir aizliegts izsniegt atļauju nevalstiskiem derību rīkotājiem saistībā ar Savienības tiesībām prettiesisku tiesisko stāvokli (“sporta derību monopols”), LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka kriminālvajāšanas iestādēm ir aizliegts saukt pie atbildības citā ES dalībvalstī licenzētu derību rīkotājus, kuri bez Vācijas atļaujas ir bijuši sporta derību starpnieki, ja arī starpniecībai ir nepieciešama Vācijas rīkotāja atļauja? b) Vai atbilde uz pirmā prejudiciālā jautājuma a) daļu būtu citāda, ja vienā no 15 federālajām zemēm, kuras kopā izveidojušas un īsteno valsts sporta derību monopolu, aizlieguma procesā vai kriminālprocesā, kā valsts iestādes apgalvo, likumiskais aizliegums privātajiem piedāvātājiem izsniegt atļauju attiecībā uz šo federālo zemi netiktu piemērots, ja tiktu saņemts pieteikums piešķirt rīkošanas vai starpniecības atļauju? c) Vai ES tiesību pamatprincipi, it īpaši pakalpojumu sniegšanas brīvība, un Tiesas spriedums lietā C‑186/11 ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretrunā ilgstošs “preventīvs” aizliegums vai sods par pārrobežu starpniecību sporta derībās, ja tas tiek pamatots ar to, ka iestāde, kas izdevusi atteikumu, lēmuma pieņemšanas brīdī nevarēja “acīmredzami, citiem vārdiem, bez turpmākas pārbaudes, konstatēt”, ka starpniecības darbības visi būtiskie atļaujas priekšnosacījumi, izņemot valsts monopola nosacījumu, ir izpildīti? 2) Vai Direktīva [98/34] ir interpretējama tādējādi, ka sodīšana par starpniecību sporta derībās bez Vācijas atļaujas, ar derību automāta palīdzību slēdzot derības ar citu ES dalībvalstī licenzētu derību rīkotāju, ir direktīvai neatbilstoša, ja valsts iejaukšanās pamatā ir Eiropas Komisijai nepaziņots federālās zemes likums, kura saturs atbilst spēkā neesošajam [GlüStV]? II. Par otro apsūdzību, ciktāl tā attiecas uz laika posmu no 2012. gada jūlija: 3) Vai LESD 56. pants, pārskatāmības princips, vienlīdzības princips un Savienības tiesību favorītisma aizliegums ir interpretējami tādējādi, ka bez Vācijas atļaujas notikušas sporta derību starpniecības ar citā ES dalībvalstī licenzētu derību rīkotāju sodīšana ir aizliegta [GlüÄndStV] raksturotos apstākļos, kas bija spēkā deviņus gadus, kurā bija ietverta “eksperimentālā klauzula sporta derībām” un kurā visās Vācijas federālās zemēs nevalstisko derību rīkotāju leģitimācijai bija paredzēta teorētiska iespēja septiņus gadus izdot ne vairāk kā 20 koncesijas kā nepieciešamo priekšnosacījumu starpniecības atļaujai, ja: a) koncesijas procedūrā un ar to saistītajos tiesiskajos strīdos koncesiju līgumslēdzējas iestādes ir iesaistītas kopā ar advokātu biroju, kurš regulāri konsultēja lielāko daļu federālo zemju saistībā ar ES tiesībām neatbilstošo sporta derību monopolu un pārstāvēja tās valsts tiesās strīdos ar privātiem derību piedāvātājiem un kuram bija uzticēta valsts iestāžu pārstāvība prejudiciālo nolēmumu procedūrās – [spriedumi] Stoß [u.c., C‑316/07, C‑358/07, C‑359/07, C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, ECLI:EU:C:2010:504], Carmen Media [Group, C‑46/08, ECLI:EU:C:2010:505] un Winner Wetten [C‑409/06. ECLI:EU:C:2010:503]; b) Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī2012. gada 8. augustā publicētajā koncesijas sludinājumā nebija informācijas par: minimālajām prasībām iesniedzamajiem konceptiem, pārējo pieprasīto skaidrojumu un pierādījumu saturu, kā arī ziņas par lielākais 20 koncesionāru izvēli, turklāt sīkāka informācija tika paziņota tikai pēc pieteikšanās termiņa beigām ar tā saukto “informācijas memorandu” un lielu skaitu citu dokumentu tikai tiem konkursa dalībniekiem, kuri kvalificējās koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras “otrajam posmam”; c) astoņus mēnešus pēc procedūras sākuma koncesijas līgumslēdzēja iestāde konkursa ietvaros ielūdza tikai 14 koncesijas konkursa dalībniekus uz personisku prezentāciju par to sociālajiem un drošības konceptiem, jo šie dalībnieki bija pilnā apmērā izpildījuši koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas minimālās prasības, bet 15 mēnešus pēc procedūras sākuma tika paziņots, ka neviens konkursa dalībnieks “pierādāmā formā” nav pierādījis atbilstību minimālajām prasībām; d) starp 14 koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras dalībniekiem bija valstij piederošā valsts loteriju sabiedrību savienība “Ods” (Ods Deutschland Sportwetten GmbH), kuru arī ielūdza uz prezentāciju par tās konceptiem, bet tā savas organizatoriskās saistības ar sporta pasākumu organizētājiem dēļ nebija tiesīga slēgt koncesijas līgumu, jo likumā (GlüÄndStV 21. panta 3. punkts) ir noteikts stingrs nodalījums starp aktīvo sportu un sporta derību organizējošām vai starpniecību veicošām savienībām; e) koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas nolūkā tostarp tiek pieprasīts izklāstījums par “nepieciešamo līdzekļu likumīgu izcelsmi paredzētajai sporta derību piedāvājuma rīkošanai”; f) koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas iestāde un par koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu lemjošā Azartspēļu kolēģija [Glücksspielkollegium], kurā ietilpst federālo zemju pārstāvji, neizmantoja iespēju piešķirt koncesiju privātiem derību rīkotājiem, bet tajā pašā laikā valsts loterijas uzņēmumi drīkst vienu gadu pēc iespējamas koncesijas piešķiršanas bez koncesijas saņemšanas rīkot un izveidot tīklu ar pieņemšanas punktiem sporta derībām, loterijām un citām azartspēlēm?”