ĢENERĀLADVOKĀTA FILIPA LEŽĒ [PHILIPPE LÉGER] SECINĀJUMI,





sniegti 2005. gada 3. maijā ( )

Lieta C‑293/02

Jersey Produce Marketing Organisation Ltd

pret

The States of Jersey,

Jersey Potato Export Marketing Board

(Royal Court of Jersey lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Protokols Nr. 3 attiecībā uz Normandijas salām un Menas salu – Regula (EEK) Nr. 706/73 – Preču brīva aprite – Kopējā lauksaimniecības politika – Džersijas salā audzēti kartupeļi – Noteikumi, kas attiecas uz to tirdzniecību Apvienotajā Karalistē – EKL 23., 25. un 29. panta piemērojamība – Pilnībā iekšējas situācijas dalībvalstī





1. Vai ar Kopienu tiesībām ir pretrunā tāds Džersijas salas tiesiskais regulējums ( ), saskaņā ar kuru šajā salas audzēto kartupeļu tirdzniecība Apvienotajā Karalistē ir atkarīga no dažādu formalitāšu izpildes?

2. Šāds ir jautājums, ko šajā lietā ir uzdevusi Royal Court of Jersey (Džersijas Karaliskā tiesa), kas aicina Eiropas Kopienu Tiesu pārbaudīt, kāds ir šīs salas konkrētais statuss attiecībā pret Eiropas Kopienu, zinot, ka Apvienotā Karaliste ir tai pievienojusies.

3. Pēc 1998. gada 16. jūlija sprieduma lietā Pereira Roque ( ), kas attiecās uz Džersijas situāciju personu pārvietošanās brīvības jomā, tagad ir jānoskaidro, vai EK līguma noteikumi, kas attiecas uz preču brīvu apriti, ir attiecināmi arī uz šo salas teritoriju saistībā ar tādu lauksaimniecības produktu kā kartupeļi tirdzniecību un, ja tas tā ir, tad ar kādiem noteikumiem. Ņemot vērā Džersijas salas īpašo statusu attiecībā pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, šajā lietā Tiesai no jauna un sīkāk ir jāizskata Līguma noteikumu attiecībā uz preču brīvu apriti piemērojamība tādām situācijām, kas ir pilnībā iekšējas dalībvalsts situācijas.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesiskais regulējums, kas attiecas uz Džersijas salas stāvokli attiecībā pret Kopienu

4. Vairāki Kopienu tiesību noteikumi – gan primārie, gan atvasinātie – ir saistīti ar Normandijas salu, kā arī ar Menas salas stāvokli ( ) attiecībā uz Kopienu tiesiskā regulējuma piemērojamību iepriekš minēto salu teritorijā.

5. Tādējādi EKL 299. panta 4. punkts noteic, ka “šis Līgums attiecas uz tām Eiropas teritorijām, par kuru ārlietām ir atbildīga kāda no dalībvalstīm” un šā paša panta 6. punkta c) apakšpunktā tiek precizēts, ka “šis Līgums attiecas uz Normandijas salām un Menas salu tikai tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu to noteikumu īstenošanu, kas attiecas uz minētajām salām un ko paredz 1972. gada 22. janvārī parakstītais Līgums par jaunu dalībvalstu pievienošanos Eiropas Ekonomikas kopienai [..]”.

6. Režīms, ko šīm salām paredz attiecīgais Pievienošanās akts, ir aprakstīts Protokolā Nr. 3 attiecībā uz Normandijas salām un Menas salu, kas ir pievienots aktiem saistībā ar Dānijas Karalistes, Īrijas, Norvēģijas Karalistes, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Eiropas Kopienai ( ).

7. Iepriekš minētā protokola 1. panta 1. punkts noteic, ka “Kopienas noteikumus attiecībā uz muitas jautājumiem un kvantitatīvajiem ierobežojumiem, it īpaši šos noteikumus Pievienošanās aktā, Normandijas salām un Menas salai piemēro uz tādiem pašiem nosacījumiem, kā tos piemēro Apvienotajai Karalistei. It īpaši, muitas nodokļus un maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību starp šīm teritorijām un sākotnējo Kopienu, un starp šīm teritorijām un jaunajām dalībvalstīm pakāpeniski samazina saskaņā ar Pievienošanās akta 32. un 36. pantā izstrādāto grafiku”.

8. Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta pirmā daļa precizē, ka “attiecībā uz lauksaimniecības produktiem un to pārstrādes produktiem, uz kuriem attiecas īpašs tirdzniecības režīms, trešajām valstīm piemēro nodevas un citus ar ievešanu saistītus pasākumus, kuri izstrādāti Kopienas noteikumos un kurus piemēro Apvienotā Karaliste”. Nākošajā daļā tiek piemetināts, ka “piemēro arī tādus Kopienas noteikumus, īpaši Pievienošanās akta noteikumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu brīvu apriti un normālu konkurences noteikumu ievērošanu tirdzniecībā ar šiem produktiem”.

9. Minētā protokola 1. panta 2. punkta pēdējā daļa paredz, ka “Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu izstrādā nosacījumus, saskaņā ar kuriem iepriekšējās daļās minētos noteikumus šīm valstīm [Normandijas salām un Menas salai] piemēro”. Uz tā pamata un tieši šim mērķim tika pieņemta Padomes 1973. gada 12. marta Regula (EEK) Nr. 706/73 par Kopienas režīmu, ko Normandijas salās un Menas salā piemēro lauksaimniecības produktu tirdzniecībai ( ).

10. Iepriekš minētās regulas 1. panta 1. punkts paredz, ka “salās piemēro Kopienas noteikumus, kas piemērojami Apvienotajā Karalistē tādu lauksaimniecības produktu tirdzniecībai, kas minēti Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma II pielikumā ( ), un tādu preču tirdzniecībai, kas minētas Regulā Nr. 170/67/EEK ( ) un Regulā (EEK) Nr. 1059/69 ( ), izņemot noteikumus par kompensācijām un kompensācijas summām, ko Apvienotā Karaliste piešķir par eksportu”.

11. Regulas Nr. 706/73 1. panta 2. punkts noteic, ka “šā panta 1. punktā minēto noteikumu piemērošanai Apvienotā Karaliste un salas uzskatāmas par vienu dalībvalsti”.

12. Šīs pašas regulas 3. pants, kurā izdarīti grozījumi ar Regulu (EEK) Nr. 1174/86 ( ), noteic, ka “Kopienas noteikumus šādās jomās: [..] augu veselības tiesību akti, sēklu un sējeņu tirdzniecība, tiesību akti attiecībā uz pārtiku [..], kvalitātes un tirdzniecības standarti, atbilstoši tādiem pašiem nosacījumiem, kā Apvienotajā Karalistē, piemēro 1. pantā minētajiem produktiem, kuri importēti salās vai eksportēti no salām Kopienā”.

B – Vietējais Džersijas salas tiesiskais regulējums

13. 2001. gada 18. decembrī States of Jersey (Džersijas salas likumdevējs) ( ) pieņēma likumu, ar kuru nosaka Džersijā audzēto eksportam paredzēto kartupeļu tirdzniecības režīmu (Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001, turpmāk tekstā − “2001. gada likums”) ( ).

14. Strīdīgais tiesiskais regulējums visdrīzāk tika pieņemts, lai atbildētu uz lauksaimnieku sūdzībām par nelielo peļņu, ko tie saņēma par “Jersy Royal” kartupeļu šķirnes audzēšanu un realizāciju, kas ir galvenais salā audzētais kultūraugs ( ). Atbildība par izveidojušos situāciju būtu jāuzņemas organizācijām, kas ir atbildīgas par Džersijas kartupeļu realizāciju tiktāl, ciktāl to tirdzniecības politika tiek veidota ne visai pārskatāmā veidā un, vadoties pēc apsvērumiem, ko nosaka to starpā pastāvošās konkurences attiecības, tas ir, tādos apstākļos, kuros lauksaimniekiem nav nekādu kontroles iespēju ( ). Tieši šajā kontekstā tika pieņemts strīdīgais tiesiskais regulējums, lai veicinātu pārskatāmību un komerciālo darījumu godīgumu.

15. Tā mērķis ir izveidot īpašu Džersijas kartupeļu “eksportēšanas” politiku uz citām blakus esošajām salām, kā arī uz Apvienoto Karalisti, kur, kā jau es esmu norādījis, tiek realizēta gandrīz visa saražotā produkcija. Pamatojoties uz strīdīgā tiesiskā regulējuma 2. pantu, kas nosaka tā ģeogrāfisko piemērošanas jomu, jēdziens “eksportēšana” nozīmē “kartupeļu izvešanu pārdošanai ārpus salas, vai nu tieši vai šķērsojot kādu citu vietu, uz noteiktu atrašanās vietu Apvienotajā Karalistē, Gērnesī vai Menas salā ar mērķi tur tos patērēt”.

16. Strīdīgais tiesiskais regulējums ietver dubultu pienākumu, par kura pārkāpumu iestājas krimināltiesiskā atbildība.

17. Konkrētāk runājot, tas Džersijas kartupeļu audzētājiem, kuri vēlas “eksportēt” savus produktus, uzliek pienākumu reģistrēties Jersey Potato Export Marketing Board (organizācija, kas ir izveidota ar 2001. gada likumu, lai pārvaldītu minēto režīmu) ( ) un noslēgt ar šo iestādi tirdzniecības līgumu ( ).

18. Pienākums, kas saistīts ar tirdzniecības līguma noslēgšanu ar Pārvaldi, ir arī tirdzniecības organizācijām, kas vēlas “eksportēt” Džersijas kartupeļus, kurus tās ir saņēmušas no ražotājiem ( ).

19. Par šo pienākumu neizpildi iestājas krimināltiesiskā atbildība. Jebkura persona, kas pārdod, piedāvā pārdot vai izsaka piedāvājumu nopirkt Džersijas kartupeļus, pārkāpjot strīdīgo tiesisko regulējumu, izdara likumpārkāpumu, par kuru maksimāli piemērojamais sods ir naudas sods 200 mārciņu apmērā un/vai brīvības atņemšana uz 6 mēnešiem.

20. Papildus tam no strīdīgā tiesiskā regulējuma izriet, ka, ja Džersijas kartupeļu audzētājs pārkāpj tirdzniecības līguma, ko tas ir noslēdzis ar Pārvaldi, noteikumus, tā var pielietot sankcijas un atkārtota pārkāpuma gadījumā – informēt par to kompetentās State of Jersey iestādes, lai izslēgtu to no Pārvaldes reģistra, kas ražotājam, kurš ir izslēgts no reģistra, neļauj no jauna noslēgt tirdzniecības līgumu.

21. Papildus šīm sankcijām Pārvalde ir tiesīga, pamatojoties uz strīdīgo tiesisko regulējumu, prasīt, lai visi tajā reģistrētie ražotāji veiktu iemaksas fondā, kas paredzēts tā galveno izmaksu segšanai ( ), pat ja attiecīgā persona nav tirdzniecības līguma puse.

II – Pamata prāva

22. Šim jaunajam režīmam, kas ir ieviests ar strīdīgo tiesisko regulējumu, lai reglamentētu Džersijas kartupeļu eksportu uz blakus esošajām salām un uz Apvienoto Karalisti, bija jāstājas spēkā 2002. gada 1. martā.

23. Tā stāšanos spēkā apturēja Royal Court of Jersey [Džersijas Karaliskā tiesa] tiesas pārbaudes (“judicial review”) ietvaros saistībā ar strīdīgā regulējuma tiesiskuma apstrīdēšanu attiecībā tieši pret Kopienu tiesībām.

24. Šo tiesvedību pret States of Jersey un Pārvaldi uzsāka viena no četrām tirdzniecības organizācijām, kas nodarbojas ar Džersijas kartupeļu “eksportu” uz Apvienoto Karalisti (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd) ( ). Tai pievienojās arī cita tirdzniecības organizācija, kas kopā ar JPMO nodrošina aptuveni 80 % no minētā eksporta (Top Produce Ltd) ( ), kā arī šīs pēdējas minētās organizācijas mātes sabiedrība, kas realizē aptuveni 12–15 % no Džersijas kartupeļu audzēšanas un eksportē tos (Fairview Farm Ltd) ( ).

25. Dažus mēnešus pēc jaunā režīma spēkā stāšanās apturēšanas States of Jersey un Pārvalde lūdza atlikt šo apturēšanas pasākumu līdz 2002. gada 1. oktobrim (laikam, kad būs beigusies kartupeļu audzēšanas sezona). Šo lūgumu Royal Court of Jersey noraidīja, un minētais režīms nestājās spēkā.

III – Prejudiciālie jautājumi

26. Paralēli jaunā apstrīdētā režīma spēkā stāšanās apturēšanai Royal Court of Jersey nolēma apturēt strīdīgā tiesiskā regulējuma tiesiskuma pārbaudi un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai tāds tiesiskais režīms kā Džersijas kartupeļu eksportu uz Apvienoto Karalisti reglamentējošais režīms ir uzskatāms par pasākumu, kam pretēji EKL 29. pantam ir eksporta kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīga iedarbība sakarā ar to, ka kartupeļi, kas no Džersijas tiek transportēti tieši uz Apvienoto Karalisti, var šķērsot citu dalībvalsti, taču neatstājot kravas kuģi?

2) Vai tāds tiesiskais režīms kā Džersijas kartupeļu eksportu uz Apvienoto Karalisti reglamentējošais režīms ir uzskatāms par nesaderīgu ar EKL 23., 25., 28. un 29. pantu tiktāl, ciktāl tas var ietekmēt tirdzniecību starp šo salu un Apvienoto Karalisti (kā arī Gērnesī un Menas salu) vai var radīt ar šo tirdzniecību saistītu maksājumu iekasēšanu?”

27. Uzdodot šos divus jautājumus, kas būtu apskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Līguma noteikumi, kas attiecas uz preču brīvu apriti, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka lauksaimniecības produkti, kas ir audzēti Džersijas salā (piemēram, kartupeļi) un kas ir paredzēti eksportam uz Apvienoto Karalisti, Gērnesī salu un Menas salu, tiek pakļauti dažādu formalitāšu izpildei, piemēram, ražotāju reģistrēšanās vietējā varas iestādē, tirdzniecības līgumu noslēgšana starp šo iestādi un attiecīgo saimnieciskās darbības subjektu (pretējā gadījumā piemērojot naudas sodu) un iespējamā ražotāju naudas iemaksa fondā, ar kā līdzekļiem paredzēts finansēt iepriekš minētās iestādes darbību.

IV – Vērtējums

28. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai Kopienas noteikumi, kas attiecas uz preču brīvu apriti ir piemērojami arī Džersijas salai attiecībā uz tādu lauksaimniecības produktu tirdzniecību kā kartupeļi.

29. Tikai tad, ja uz šo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, ir jāizskata jautājums, vai tādi noteikumi, un it īpaši noteikumi, kas paredzēti EKL 23., 25. un 29. pantā, ir piemērojami tādām situācijām, kas ir paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā, tas ir, preču tirdzniecībai starp Džersijas salu un Apvienoto Karalisti, vai starp Džersijas salu un citām Normandijas salām un Menas salu, ņemot vērā šo salu īpašo statusu attiecībā pret Apvienoto Karalisti.

30. Tikai tad, ja tas tā ir, ir jāpārbauda, vai minētie Līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti patiešām ir pretrunā ar strīdīgo tiesisko regulējumu.

A – Par Līguma noteikumu par preču brīvu apriti attiecībā uz tādiem lauksaimniecības produktiem kā kartupeļi piemērojamību Džersijas salai

31. Saskaņā ar noteikumu, kas ir vispāratzīts starptautiskajās publiskajās tiesībās ( ), Līguma ratione loci piemērošanas joma būtībā aptver Kopienas dalībvalstu teritorijas, kurām minētais līgums ir saistošs. No tā izriet, ka, lai noteiktu, vai Līgums ir piemērojams dotajai ģeogrāfiskajai zonai, vispirms ir jāizpēta, vai šī zona pieder dalībvalstu teritorijai, kā to nosaka dalībvalsts iekšējās tiesības.

32. Šī sākotnējā izpēte tomēr nav noteicoša, jo Līguma teritoriālās piemērošanas joma tieši nesakrīt ar to katras dalībvalsts teritoriju, ko nosaka tās iekšējās valsts tiesības. Tas izriet no daudziem Līguma noteikumiem un it īpaši no EKL 299. panta 4. punkta, saskaņā ar kuru “šis līgums attiecas uz tām Eiropas teritorijām, par kuru ārlietām ir atbildīga kāda no dalībvalstīm”.

33. Džersijas salas stāvoklis tieši atbilst šim gadījumam. Patiešām, tāpat kā citas Normandijas salas un Menas sala, tā nepieder Apvienotās Karalistes teritorijai ( ). No tā izriet, ka valsts līmenī Džersijas salai ir ievērojama autonomija no Apvienotās Karalistes gan no likumdošanas, gan administratīvā vai jurisdikcijas viedokļa ( ). Turpretī starptautiskajā līmenī tā ir ievērojami atkarīga no Apvienotās Karalistes, kura ir atbildīga par Džersijas salas ārlietām ( ). Tādējādi līdz ar paredzēto Apvienotās Karalistes pievienošanos Kopienai, daži pauda bažas par to, vai saskaņā ar EKL 299. panta 4. punktu Līgums visā tā pilnībā būs piemērojams tai Eiropas teritorijai, kas sevī ietver Džersijas salas teritoriju, kā arī citas Normandijas salas un Menas salu ( ).

34. Ņemot vērā šo kontekstu, tika nolemts pieņemt specifisku režīmu par labu šīm salām, lai rēķinātos ar īpašajām attiecībām, kas tām jau no seniem laikiem pastāv ar Apvienoto Karalisti ( ).

35. Šajā sakarā ar Aktu par pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem tika pieņemts īpašs noteikums ( ). EKL 299. panta 6. punkta c) apakšpunkts (kas tika atvasināts no iepriekš minētā akta) noteic, ka neatkarīgi no šī paša panta 4. punkta “šis Līgums attiecas uz Normandijas un Menas salu tikai tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu to noteikumu īstenošanu, kas attiecas uz minētajām salām un ko paredz 1972. gada 22. janvārī parakstītais Līgums par jaunu dalībvalstu pievienošanos Eiropas Ekonomikas kopienai [..]”.

36. Citiem vārdiem sakot, Līguma noteikumi uz iepriekš minētajām salām, tajā skaitā uz Džersijas salu, neattiecas pilnībā, bet tikai daļēji, ko nosaka attiecībā uz tām pieņemtā īpašā režīma nosacījumi.

37. Šī īpašā režīma galvenie principi ir aprakstīti Protokolā Nr. 3, kas ir pievienots Aktam par pievienošanās nosacījumiem. No tā izriet, ka, kaut arī Līguma noteikumi, kas attiecas uz personu brīvu pārvietošanos vai uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nav piemērojami attiecībā uz Džersijas salu ( ), tas tā nav saistībā ar Kopienu tiesisko regulējumu, kas attiecas uz preču brīvu apriti.

38. Es atgādinu, ka Protokola Nr. 3 1. panta 1. punkts noteic, ka “Kopienas noteikumus attiecībā uz muitas jautājumiem un kvantitatīviem ierobežojumiem, jo īpaši šos noteikumus Pievienošanās aktā, Normandijas salām [..] piemēro uz tādiem pašiem nosacījumiem, kā tos piemēro Apvienotajai Karalistei” un ka “it īpaši, muitas nodokļus un līdzvērtīgas iedarbības maksājumus starp šīm teritorijām un [..] Kopienu, pakāpeniski samazina saskaņā ar Pievienošanās akta 32. un 36. pantā izstrādāto grafiku”.

39. No šiem noteikumiem izriet, ka noteikumu kopums, kas attiecas uz preču brīvu apriti, kas ietverti Līguma trešās daļas I sadaļā, kā arī atvasinātajos tiesību aktos, ir piemērojams Džersijas salai. Tas pats attiecas arī uz noteikumiem, kas paredzēti EK līguma 23. un 25. pantā ( ) (attiecībā uz ievedmuitas un izvedmuitas nodokļiem un maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību), kā arī EK līguma 28. un 29. pantā (attiecībā uz importa vai eksporta kvantitatīvajiem ierobežojumiem un pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību).

40. Paralēli šiem galvenajiem noteikumiem attiecībā uz Kopienu tiesiskā regulējuma preču brīvas aprites jomā (neskatoties uz šo preču veidu) piemērojamību Protokolā Nr. 3 ir ietverti īpaši noteikumi attiecībā uz noteiktām precēm, proti, lauksaimniecības produktiem un to pārstrādes produktiem.

41. Kā es jau minēju, iepriekš minētā protokola 1. panta 2. punkta pirmā daļa noteic, ka “attiecībā uz lauksaimniecības produktiem un to pārstrādes produktiem, uz kuriem attiecas īpašs tirdzniecības režīms, trešajām valstīm piemēro nodevas un citus ar ievešanu saistītus pasākumus, kuri izstrādāti Kopienas noteikumos un kurus piemēro Apvienotā Karaliste”.

42. Šī paša protokola 1. panta 2. punkta otrajā daļā ir piemetināts, ka “piemēro arī tādus Kopienas noteikumus, īpaši Pievienošanās akta noteikumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu brīvu apriti un normālu konkurences noteikumu ievērošanu tirdzniecībā ar šiem produktiem”.

43. Manuprāt, Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta otrā daļa ir piemērojama tādiem lauksaimniecības produktiem kā kartupeļiem, kā rezultātā Kopienas noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti attiecas uz Džersijas salu, lai varētu laist tirdzniecībā tās teritorijā audzētos kartupeļus.

44. Pretēji JPMO viedoklim ir mazsvarīgi, ka kartupeļi nav kopējās tirgus organizācijas priekšmets ( ).

45. Protams, Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta otrā daļa norāda, ka atbilstošie Kopienas noteikumi, īpaši tie, kuru mērķis ir nodrošināt preču brīvu apriti, attiecas uz produktu, kas ir apskatīti panta iepriekšējā daļā, tirdzniecību. Taču tā attiecas uz “[..] lauksaimniecības produktiem un to pārstrādes produktiem, uz kuriem attiecas īpašs tirdzniecības režīms” ( ).

46. Tādējādi šo noteikumu formulējums var norādīt, ka attiecībā uz lauksaimniecības produktiem Kopienas noteikumu par preču brīvu apriti piemērošana Džersijas salai ir atkarīga no tā, vai minētie produkti (tāpat kā to pārstrādes produkti) ir īpaša tirdzniecības režīma priekšmets ( ).

47. JPMO uzskata, ka izteiciens “īpašs tirdzniecības režīms” ietver tādu režīmu kā kopējā tirgus organizācija, kā rezultātā tādi lauksaimniecības produkti, kas tāpat kā kartupeļi nav šāda pasākuma priekšmets, neietilpst Kopienas noteikumu, kas attiecas uz preču brīvu apriti, piemērošanas jomā. No tā izriet, ka Džersijas kartupeļu tirdzniecība nav pakļauta noteikumiem par preču brīvu apriti.

48. Es nepiekrītu šādai šaurai Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta otrās daļas interpretācijai šādu iemeslu dēļ.

49. Pirmkārt, ir jāpatur prātā, ka šo noteikumu citādāka interpretācija varētu tikt atbalstīta, pamatojoties uz minēto noteikumu un iepriekš minētā protokola 1. panta 2. punkta pirmās daļas lasīšanu kopā. Minētā panta pirmā daļa attiecas uz produktu tirdzniecību starp attiecīgajām salām un trešajām valstīm, kamēr tā otra daļa, kā šķiet, vairāk attiecas uz produktu tirdzniecību Kopienas iekšienē. Taču tas, kas attiecas uz pirmo tirdzniecības veidu, ne vienmēr attiecas arī uz otro.

50. Frāze “īpašs tirdzniecības režīms” Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta pirmajā daļā varētu būt lietota tikai, lai uzsvērtu, ka minētais pants attiecas uz noteiktu lauksaimniecības sektora produktu, kuriem ir izveidoti speciāli mehānismi, piemēram, maksājumi vai citi pasākumi, kas saistīti ar importēšanu, piemēram, muitas nodokļi (kuru kopsumma parasti tiek noteikta atbilstoši kopējam muitas tarifam), tirdzniecību ar trešajām valstīm. Atsauce uz īpaša tirdzniecības režīma esamību tādējādi viegli iekļaujas noteikumos, kas aprakstīti minētā protokola 1. panta 2. punkta pirmajā daļā, jo šo noteikumu mērķis ir attiecināt arī uz attiecīgajām salām Kopienas noteikumus, kas attiecas uz maksājumiem un citiem pasākumiem saistībā ar importēšanu.

51. No otras puses, nav viegli saskatīt jelkādu saistību starp “īpaša tirdzniecības režīma” esamību, ar to apzīmējot īpašu tirdzniecības režīmu ar trešajām valstīm, un Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta otrās daļas mērķi, jo iepriekš minētā panta mērķis pirmām kārtām ir reglamentēt produktu tirdzniecību Kopienas iekšienē.

52. No tā es secinu, ka Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta otrā daļa, atsaucoties uz šī noteikuma pirmajā daļā minētajiem produktiem, var tikt uztverta tā, ka tā tikai atsaucas uz lauksaimniecības produktiem un to pārstrādes produktiem neatkarīgi no tā, vai uz tiem attiecas “īpašs tirdzniecības režīms” īpaša tirdzniecības režīma ar trešajām valstīm izpratnē.

53. Tādējādi pretēji JPMO viedoklim, manuprāt, šis Protokola Nr. 3 pants nenoteic, ka Kopienas noteikumu par brīvu preču apriti piemērošana Džersijas salai attiecībā uz tādiem lauksaimniecības produktiem kā kartupeļi ir pakārtota nosacījumam, ka uz šiem produktiem attiecas kopējā tirgus organizācija.

54. Šo secinājumu pastiprina Regulas Nr. 706/73 interpretācija, kas tika pieņemta uz Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta trešās daļas pamata, lai precizētu Kopienas noteikumu, kas ir piemērojami šai teritorijai uz iepriekšējo daļu pamata, stāšanās spēkā nosacījumus.

55. Atgādinu, ka iepriekš minētās regulas 1. panta 1. punkts paredz, ka “salās piemēro Kopienas noteikumus, kas piemērojami Apvienotajā Karalistē tādu lauksaimniecības produktu tirdzniecībai, kas minēti Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma II pielikumā, un tādu preču tirdzniecībai, kas minētas Regulā Nr. 170/67/EEK un Regulā (EEK) Nr. 1059/69, izņemot noteikumus par kompensācijām un kompensācijas summām, ko Apvienotā Karaliste piešķir par eksportu”.

56. Šis pants attiecas gan uz iepriekš minēto produktu vai preču tirdzniecību Kopienas iekšienē, gan uz to, kas notiek starp Kopienu un trešajām valstīm.

57. Nekas Regulas Nr. 706/73 1. panta 1. punkta formulējumā neliek domāt, ka uz tādiem lauksaimniecības produktiem kā kartupeļi Kopienas noteikumi par brīvu preču apriti netiek attiecināti (uz attiecīgo salu teritoriju), par iemeslu minot to, ka iepriekš minētie produkti nav kopējās tirgus organizācijas priekšmets. Šajā sakarā iepriekš minētās regulas redakcija ir daudz apmierinošāka nekā Protokola Nr. 3 redakcija, kura atsevišķu noteikumu daudznozīmība tika apstiprināta ar ieviestajiem precizējumiem.

58. Kā pamatoti uzsver Komisija, vienīgais nosacījums, ko paredz Regulas Nr. 706/73 1. panta 1. punkts attiecībā uz Kopienas noteikumu par preču brīvu apriti piemērošanu lauksaimniecības produktiem, izriet no fakta, ka šie produkti ir uzskaitīti EEK līguma II pielikumā (jaunajā redakcijā – EKL I pielikums) ( ).

59. Ir jāatceras, ka kartupeļi atbilst šim nosacījumam ( ). No tā izriet, ka EK līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojami arī Džersijas salā, lai reglamentētu tajā audzēto kartupeļu tirdzniecību.

60. Šajā sakarā ir mazsvarīgi, ka ievērojama kopējās lauksaimniecības politikas daļa nav attiecināma uz Džersijas salu ( ), neskatoties uz tradicionālajām saiknēm starp, no vienas puses, kopējā lauksaimniecības produktu tirgus darbību un attīstību un, no otras puses, kopējas lauksaimniecības politikas ieviešanu ( ).

61. Šī īpašā situācija, kādā atrodas Džersijas sala attiecībā pret kopējo lauksaimniecības politiku izriet jau no paša Protokola Nr. 3 un Regulas Nr. 706/73 redakcijas, no kā tāpat ir acīmredzams, kā mēs to jau redzējām, ka Kopienas noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojami šai teritorijai, lai reglamentētu tajā audzēto kartupeļu tirdzniecību.

62. Iepriekš minētās tirdzniecības izslēgšana no Līguma noteikumiem attiecībā uz preču brīvu apriti, par iemeslu minot vien to, ka Džersijas sala pilnībā neietilpst kopējās lauksaimniecības politikas piemērošanas jomā, nozīmētu atņemt atsevišķiem Protokolā Nr. 3 un Regulā Nr. 706/73 paredzētajiem noteikumiem to lietderīgo iedarbību un tādējādi pārkāpt gan šo aktu vispārējo sistēmu, gan Kopienas likumdevēja gribu.

63. No tā es secinu, ka Līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojami Džersijas salai un tie var reglamentēt tās teritorijā audzēto kartupeļu tirdzniecību.

64. Līdz ar šī principa uzstādīšanu, tagad ir jāizpēta, vai iepriekš minētie noteikumi ir piemērojami konkrētām situācijām, ko paredz strīdīgais tiesiskais regulējums.

B – Par Līguma noteikumu attiecībā uz preču brīvu apriti piemērojamību situācijām, kuras paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā

65. Pirms pārbaudīt, vai Līguma noteikumi attiecībā uz brīvu preču apriti ir piemērojami situācijām, kuras paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā, vispirms ir jāpauž daži sākotnēji apsvērumi, kas attiecas, no vienas puses, uz Normandijas salu un Menas salas statusu attiecībā pret Apvienoto Karalisti, ieviešot Kopienas noteikumus attiecībā uz lauksaimniecības produktu brīvu apriti, un, no otras puses, uz konkrētajām situācijām, kuras uzskatāmas par paredzētām strīdīgajā tiesiskajā regulējumā.

1. Ievada apsvērumi

66. Kā jau norādīju, manuprāt, no Protokola Nr. 3 1. panta 2. punkta otrās daļas un no Regulas Nr. 706/73 1. panta 1. punkta apvienojuma izriet, ka Līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojami Džersijas salai, lai reglamentētu tajā audzēto kartupeļu tirdzniecību.

67. Taču es atgādinu, ka iepriekš minētās Regulas 1. panta 2. punktā ir precizēts, ka “šā panta 1. punktā minēto noteikumu piemērošanai Apvienotā Karaliste un salas uzskatāmas par vienu dalībvalsti”.

68. No tā izriet, ka, lai piemērotu Līguma noteikumus attiecībā uz preču brīvu apriti, konkrētāk runājot par tādiem lauksaimniecības produktiem kā kartupeļi, Džersijas sala ir jāuzskata par Apvienotās Karalistes neatņemamu sastāvdaļu. Tas pats attiecas arī uz citām Normandijas salām un uz Menas salu. Lai piemērotu Kopienas noteikumus šajā jomā, attiecības starp šīm salām un Apvienoto Karalisti nedrīkst pielīdzināt tām, kas pastāv starp trešajām valstīm un dalībvalsti vai starp divām dalībvalstīm ( ).

69. Šādos apstākļos ir jājautā, vai situācijas, kuras paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā attiecībā uz Džersijas kartupeļu tirdzniecību, nav jāuzskata par situāciju, kas ir pilnībā iekšēja vienas un tās pašas dalībvalsts, proti, Apvienotās Karalistes, situācija.

70. Kā es to jau norādīju, strīdīgais tiesiskais regulējums paredz īpašu režīmu Džersijas kartupeļu “eksportam” uz Apvienoto Karalisti (kur tiek realizēta gandrīz visa produkcija). Tāpat es arī atgādinu, ka, pamatojoties uz 2. pantu, jēdziens “eksportēšana” nozīmē “kartupeļu izvešanu pārdošanai ārpus salas ar nolūku tos pārdot vai nu tieši vai šķērsojot kādu citu vietu, uz noteiktu atrašanās vietu Apvienotajā Karalistē, Gērnesī salā vai Menas salā, lai tur tie tiktu patērēti”.

71. Ir vispārzināms, ka saskaņā ar šo 2. pantu strīdīgais tiesiskais regulējums ir piemērojams gadījumā, kad kartupeļi vai nu tieši vai tranzītā caur kādas dalībvalsts ostu (piemēram, Francijas ostu Kānu no Džersijas salas uz Apvienoto Karalisti tiek pārvesti ar “prāmi”, kravu no tā neizkraujot. Tas pats attiecas arī uz kravām, kas tieši vai netieši no Džersijas salas tiek nogādātas uz Gērnesī salu vai Menas salu.

72. Izņemot šo gadījumu, pamata lietas dalībnieki ir atbalstījuši stipri atšķirīgāku interpretāciju attiecībā uz teritoriālo strīdīgā tiesiskā regulējuma piemērošanas jomu ( ). Līdz ar to no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecībā uz funkciju sadali starp Tiesu un valsts tiesām, kas nosaka prejudiciālā nolēmuma procedūru, valsts tiesību interpretācija ir tikai valsts tiesu, nevis Eiropas Kopienu Tiesas kompetencē ( ).

73. Atbilstoši strīdīgā tiesiskā regulējuma 2. panta interpretācijai, ko veica iesniedzējtiesa, es uzskatu, ka tas nav piemērojams gadījumiem, kad kartupeļi vispirms tiek izvesti uz Franciju, lai tie tur tiktu pārstrādāti (piemēram, mazgāti, iesaiņoti vai sabērti maisos), un vēlāk pārvesti uz Apvienoto Karalisti pārdošanai un patēriņam ( ).

74. Lai gan iesniedzējtiesa nav skaidri izteikusies par šo gadījumu, es tāpat pieļauju, ka strīdīgais tiesiskais regulējums nav piemērojams arī gadījumam, kad kartupeļi tiek pārdoti kādam Francijā vai kādā citā dalībvalstī reģistrētam saimnieciskās darbības subjektam, kurš vēlāk tos vēlreiz pārdod (tādā pašā stāvokli vai pārstrādātus) patēriņam Apvienotajā Karalistē.

75. Iesniedzējtiesa ir pieņēmusi States of Jersey interpretāciju, pamatojoties uz kuru, frāze “tieši vai šķērsojot kādu citu vietu” attiecas tikai uz pārvadāšanas maršrutu, kas tiktu lietots, lai kartupeļus izvestu no salas ( ). Iesniedzējtiesa no tā ir secinājusi, kā jau es to norādīju, ka strīdīgais tiesiskais regulējums nav attiecināms uz gadījumu, kad kartupeļi tiek izvestu uz Franciju, lai tur tie tiktu pārstrādāti un vēlāk nogādāti Apvienotajā Karalistē pārdošanai un patēriņam. Es pieļauju, ka tas pats attiecas uz gadījumu, kad kartupeļi tiek pārdoti kādam Francijā vai kādā citā dalībvalstī reģistrētam saimnieciskās darbības subjektam, kurš vēlāk tos (nepārstrādātus vai pārstrādātus) vēlreiz pārdod patēriņam Apvienotajā Karalistē, jo šāda darbība, tāpat kā iepriekš minētā pārsniedz ierobežoto kontekstu, kurā, kā uzskata iesniedzējtiesa, ietilpst pieminētā frāze, proti, vienkāršu preču pārvadāšanas darbību.

76. Tā kā strīdīgā tiesiskā regulējuma teritoriālā piemērošanas joma tagad ir noteikta, ir jānosaka, vai atsevišķi Līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojami kartupeļu tirdzniecības darbībām, uz kurām attiecas šis strīdīgais tiesiskais regulējums.

77. Mana analīze balstīsies uz EKL 23. un 25. pantu, kā arī uz EKL 29. pantu. Lai gan iesniedzējtiesa ir minējusi arī EKL 28. pantu, es to neapskatīšu, tāpēc ka šajā gadījumā tam nav nozīmes, jo strīdīgais tiesiskais regulējums attiecas tikai uz kartupeļu izvešanu ārpus Džersijas salas un nevis uz to ievešanu šajā teritorijā.

2. EKL 23., 25. un 29. panta piemērojamība situācijām, uz kurām attiecas strīdīgais tiesiskais regulējums

78. Jau sākotnēji ir jānorāda, ka jautājums par EKL 23. un 25. panta piemērojamību situācijām, uz kurām attiecas strīdīgais tiesiskais regulējums, nav jāuzdod, ja vien tas nenotiek Pārvaldes labā, taču nekādā gadījumā soda sankciju dēļ, kuru mērķis ir nodrošināt pienākumu ievērošanu, ko apstrīdētais tirdzniecības režīms uzliek, jo šādas sankcijas vairāk izriet no pasākumiem ar kvantitatīvajam ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 29. panta izpratnē.

79. Kas attiecas uz iespējamajām iemaksām par labu Pārvaldei, manā rīcībā ir neliela apmēra informācija par šo strīdīgā tiesiskā regulējuma aspektu. Ņemot vērā pārbaudi, kas iesniedzējtiesai būs jāveic šajā jautājumā, es pieļauju, kā to apgalvo Komisija, ka apstrīdētās iemaksas apmērs tiek aprēķināts vai nu pēc kartupeļu daudzuma, ko iepriekšējā gadā attiecīgais ražotājs ir izvedis (uz Apvienoto Karalisti, uz Gernesī salu vai Menas salu), vai pēc lauku platības, ko ražotājs ir izmantojis kartupeļu audzēšanai šajā pašā periodā ( ).

80. Tāpēc rodas jautājums par EKL 23., 25. un 29. panta piemērojamību situācijām, kuras paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā. Es izskatīšu šo jautājumu, vadoties pēc EKL 23., 25., 28. un 29. panta formulējuma, tad izskatīšu Tiesas judikatūras attīstību šajā jomā, lai precizētu šīs attīstības virzienus un piemērojamību, kā arī ierobežojumus saistībā ar situācijām, uz kurām attiecas strīdīgais tiesiskais regulējums.

a) EKL 23., 25., 28. un 29. panta formulējums un tā ņemšana vērā tradicionālajā Tiesas judikatūrā attiecībā uz Līguma noteikumu, kas attiecas uz preču brīvu apriti, teritoriālo piemērošanas jomu

81. Interpretējot EKL 23., 25., 28. un 29. pantu, kas iekļaujas EKL 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta turpinājumā, šķiet acīmredzams, ka vienīgie šķēršļi (tarificētie vai netarificētie) attiecībā uz preču brīvu apriti, kurus šie panti aizliedz, ir tie, kas attiecas uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, bet ne tie, kas attiecas uz tirdzniecību starp dažādām vienas un tās pašas dalībvalsts teritorijas sastāvdaļām ( ).

82. Tiesa vairākkārt ir atgādinājusi par šo nepārprotamo norādi attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kam ir dubulta ietekme uz preču tirdzniecību gan tirdzniecībā ar citām dalībvalstīm, gan tās dalībvalsts iekšējā tirdzniecībā, kura ir pieņēmusi šādu tiesisko regulējumu ( ).

83. Saistībā ar šiem tiesiskajiem regulējumiem, kas ir atzīti par pretējiem EKL 28. un 29. pantam, Tiesa ir uzņēmusies nošķirt situāciju attiecībā uz tirdzniecību starp dalībvalstīm (kas izriet no Līguma noteikumiem par preču brīvu apriti) un attiecībā uz dalībvalsts iekšējo tirdzniecību (kas neizriet no tā paša Līguma noteikumiem) ( ). Tiesa arī ir piebildusi, ka valsts tiesiskais regulējums nevar izvairīties no EKL 28. pantā paredzētā aizlieguma, pamatojoties uz to, ka šis tiesiskais regulējums skar arī preču tirdzniecību attiecīgās dalībvalsts iekšienē ( ).

84. No šīs judikatūras izriet, ka, lai noteiktu, vai kāds valsts pasākums ietilpst EKL 28. vai 29. panta piemērošanas jomā, ir jāizpēta, vai šis pasākums ir tāds, kas var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā. Tādējādi, ja šis pasākums ietekmē tikai kādas vienas dalībvalsts iekšējo tirdzniecību, bet ne tirdzniecību starp vairākām dalībvalstīm, uz šo pasākumu neattiecas Līguma noteikumi, kas paredzēti EKL 28. un 29. pantā.

85. Šī judikatūra ir tikusi piemērota līdzīgam gadījumam, kur vietējais tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams tikai kādai dalībvalsts teritorijas daļai, ietekmē preču tirdzniecību starp šo valsts teritorijas sastāvdaļu un citām dalībvalstīm, kā arī tirdzniecību starp šo valsts teritorijas sastāvdaļu un citām šīs pašas dalībvalsts teritorijas sastāvdaļām ( ).

86. Tādējādi, lai tiktu piemēroti EKL 28. un 29. pants, nepieciešams, lai attiecīgās preces tiktu pārvestas no kādas dalībvalsts teritorijas (vai no kādas tās daļas) uz citas dalībvalsts teritoriju (vai uz kādu tās daļu), jeb, citiem vārdiem runājot, tās preces, kas tiek ievestas kādā dalībvalstī vai kādā tās teritorijas daļā, nāk no citas dalībvalsts (vai kādas tās daļas) un vietējās vai valsts izcelsmes produkti ir paredzēti importēšanai citas dalībvalsts teritorijā (vai tās daļā). Kad produkti, kuri ir cēlušies no kādas dalībvalsts, tiek vienīgi ievesti tās pašas dalībvalsts citā reģionā, nav izpildīts pamatnosacījums EKL 28. vai 29. panta piemērošanai, kā rezultātā neviens no šiem pantiem nav piemērojams. Šis pamatnosacījums ir saistīts ar kādas dalībvalsts robežas šķērsošanu, lai nokļūtu citā dalībvalstī, citiem vārdiem sakot, ar robežas šķērsošanu, ko es saukšu par “starpvalstu”, neatkarīgi no tās atrašanās vietas – kas ir vai nu uz vienas valsts teritorijas robežas vai tās teritorijas daļā ( ).

87. Tiesas vēlme attiecināt tādu Līguma noteikumu attiecībā uz preču brīvu apriti kā tie, kas izklāstīti EKL 28. pantā, piemērojamību tikai uz tirdzniecību dalībvalstu starpā parādās arī vairāku valsts tiesisko regulējumu izpētes kontekstā, kas pakļauj valstī ražotas preces (kas nav bijušas tirdzniecības starp dalībvalstīm priekšmets) tirdzniecības režīmam, kurš ir mazāk labvēlīgs nekā režīms, kas tiek piemērots no citām dalībvalstīm ievestajām precēm ( ). Šie valsts tiesiskie regulējumi rada īpašas grūtības, jo no tiem izriet “atgriezeniskā diskriminācija”.

88. Saskaroties ar šādām grūtībām, Tiesa ir uzsvērusi, ka EKL 28. panta “mērķis ir novērst šķēršļus, kas ir saistīti ar preču importēšanu, bet ne nodrošināt, ka pret precēm, kas ir ražotas attiecīgajā valstī, vienmēr tiek piemērota tāda pati attieksme kā pret ievestajām precēm” ( ). Tā ir secinājusi, ka “atšķirīga attieksme pret precēm, kas nevar ierobežot preču ievešanu vai kavēt ievesto preču tirdzniecību, neietilpst aizliegumā, ko nosaka šis pants” ( ).

89. No visiem šiem judikatūras attīstības pasākumiem izriet, ka EKL 28. un 29. pants nav attiecināms uz tādām preču tirdzniecības situācijām, kas ir pilnībā iekšējas situācijas kādā dalībvalstī. Pamatojoties uz šo judikatūru, varētu sagaidīt, ka tas pats attiecas arī uz EKL 23. un 25. panta piemērošanu, jo, kā jau es atzīmēju, šo pantu formulējums, tāpat kā EKL 28. un 29. panta formulējums, atsaucas uz attiecībām starp dalībvalstīm.

90. Tomēr Tiesa ir lēmusi citādāk. Tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Lancry u.c.; no 1995. gada 14. septembra sprieduma lietā Simitzi ( ) un no 2004. gada 9. septembra sprieduma lietā Carbonati Apuani ( ). Šie spriedumi ievērojami attālinās no Tiesas tradicionālās judikatūras attiecībā uz Līguma noteikumu teritoriālās piemērošanas jomu, runājot par preču brīvu apriti. Pirms šī jaunā judikatūras novirziena piemērojamības, kā arī robežu pārbaudes attiecībā pret situācijām, uz kurām attiecas strīdīgais tiesiskais regulējums, ir jāapskata tā dažādie posmi.

b) Tiesas judikatūras attīstība attiecībā uz EKL 23. un 25. panta teritoriālo piemērošanas jomu

91. 1992. gada 16. jūlija sprieduma lietā Legros u.c. ( ) turpinājumā Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Lancry u.c. ir nolēmusi, ka “octroi de mer” nodoklis [ostas nodeva], kas paredzēts Francijas tiesiskajā regulējumā, ir nodoklis ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību EKL 25. panta izpratnē.

92. Šo nodokli iekasēja Francijas aizjūras departamenti, un tas attiecās uz precēm, kas tiek ievestas šajā Francijas teritorijas daļā, lai kāda būtu to izcelsme, kā rezultātā nodoklis tiek piemērots gan precēm, kuras ir ražotas citās dalībvalstīs, gan precēm, kas ir ražotas tās pašas dalībvalsts citā teritorijas daļā.

93. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Legros u.c. Tiesa ir tikai uzsvērusi, ka “nodoklis, ko iekasē uz kādas valsts robežas saistībā ar preču ievešanu kādā dalībvalsts teritorijas reģionā, ir uzskatāms par šķērsli brīvai preču apritei, kas ir vismaz tikpat nopietns kā nodoklis, kas tiek iekasēts uz valsts robežas saistībā ar preču ievešanu visā dalībvalsts teritorijā” ( ). Šajā sakarā Tiesa ir vienkārši norādījusi, ka “šāda reģionālā nodokļa ietekmi uz Kopienas muitas teritorijas vienotību nemaina apstāklis, ka nodoklis ir uzlikts arī precēm, kuras nāk no citām tās pašas dalībvalsts teritorijas sastāvdaļām” ( ). Šie apsvērumi ir pilnībā saderīgi ar nupat apskatīto judikatūru ( ).

94. Tomēr vēlāk šie apsvērumi iepriekš minētā sprieduma lietā Lancry u.c. 29. punktā tika piemēroti atšķirīgā virzienā no tā, kas bija pieņemts pirms tam. Tiesa ir uzsvērusi, ka “muitas savienības princips attiecas uz visu preču tirdzniecību [..], ka tas prasa vispārīgā veidā nodrošināt preču brīvu apriti savienības ietvaros un nevis tikai starpvalstu tirdzniecībā”. Tiesa ir precizējusi – “ja EKL 23. un 25. pantā ir tieša atsauce tikai uz tirdzniecību dalībvalstu starpā, tad tas ir tāpēc, ka jau iepriekš tika prezumēts, ka šo valstu iekšienē nav nodokļu ar muitas nodokļu pazīmēm”. Tiesa no tā ir secinājusi – “tā kā šādu nodokļu neesamība ir obligāts priekšnosacījums, lai pastāvētu muitas savienība, kas attiecas uz visu preču tirdzniecību, [EK līguma 23. un 25. pants] nosaka arī to aizliegumu”.

95. Tajā pašā spriedumā lietā Lancry u.c. Tiesa šim galvenajam argumentam ir piemetinājusi divus papildus argumentus.

96. Pirmkārt, Tiesa ir uzsvērusi, ka ostas nodeva attiecas uz visām precēm, kas ir ievestas attiecīgajā aizjūras departamentā neatkarīgi no to izcelsmes, tādā veidā, ka šis pasākums attiecas uz situāciju, kas pilnībā nav uzskatāma tikai par dalībvalsts iekšējo situāciju. Šajā sakarā Tiesa uzskatīja, ka “būtu neloģiski spriest, no vienas puses, ka ostas nodeva ir nodoklis ar līdzvērtīgu iedarbību tiktāl, ciktāl tā tiek iekasēta par precēm, kuru izcelsme ir citā dalībvalstī, un, no otras puses, atzīt, ka šis nodoklis nav nodoklis ar līdzvērtīgu iedarbību, ja tas tiek iekasēts par precēm, kas nāk no Francijas metropoles” ( ).

97. Turklāt Tiesa katrā ziņā ir norādījusi, ka praksē būtu ļoti grūti vai pat neiespējami atšķirt preces, kurām ir iekšzemes izcelsme, no precēm, kuras ir ražotas citās dalībvalstīs, ja vien netiktu veiktas dažādas pārbaudes, kas tādējādi radītu šķēršļus preču brīvai apritei ( ).

98. Pamatojoties uz šiem argumentiem, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Lancry u.c. ir nospriedusi, ka apstrīdētā ostas nodeva ir maksājums ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību “ne tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz precēm, kas šajā reģionā ir ievestas no citām dalībvalstīm, bet arī uz precēm, kas šajā reģionā ir ievestas no citas šīs pašas valsts teritorijas daļas” ( ).

99. Šī judikatūra attiecībā uz preču importēšanu iepriekš minētajos spriedumos lietās Simitzi un Carbonati Apuani tika attiecināta arī uz preču eksportēšanu.

100. Iepriekš minētajā lietā Simitzi runa bija par pašvaldības nodokli, kas attiecās uz precēm, kas tiek ievestas Dodekanesā (lai kāda būtu to izcelsme) vai tiek izvestas no šīs Grieķijas teritorijas daļas (lai kāds būtu šo preču piegādes galamērķis). Saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Lancry u.c. Tiesa ir nospriedusi, ka šis nodoklis bija maksājums ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, kā arī maksājums ar izvedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, jo to iekasēja dalībvalsts par precēm, kas tiek ievestas tās teritorijas reģionā tikai no kāda cita tās teritorijas reģiona, kā arī par precēm, kas no viena reģiona tiek pārvestas tikai uz kādu citu šīs pašas valsts teritorijas reģionu ( ).

101. Savukārt iepriekš minētā lieta Carbonati Apuani attiecās uz pašvaldības nodokli, ko iekasē par šīs pašvaldības (Karāras) teritorijā iegūta marmora izvešanu ārpus šīs Itālijas teritorijas daļas. Tiesa nolēma, ka šāds nodoklis ir maksājums ar izvedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību EKL 23. panta izpratnē, neraugoties uz to, ka šis nodoklis attiecas arī uz precēm, kuru galamērķis ir attiecīgās dalībvalsts iekšienē ( ). Tiesa atkārtoja un papildus attīstīja divus argumentus, kas ir izteikti iepriekš minētajā spriedumā lietā Lancry u.c. attiecībā uz, no vienas puses, muitas savienības prasībām un, no otras puses, uz apstākli, ka attiecīgais pasākums nav piemērojams tīri iekšējai kādas dalībvalsts situācijai.

102. Runājot par pirmo argumentu, kas ir arī galvenais arguments, Tiesa ir uzsvērusi nepieciešamību interpretēt EKL 23. un tam sekojošos pantus, pamatojoties uz EKL 14. panta 2. punktu, kas iekšējo tirgu definē kā “telpu bez iekšējām robežām, kurā ir nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite”. Tā kā šie noteikumi neizšķir starpvalstu un valsts iekšējās robežas, Tiesa no tā saskaņā ar minēto spriedumu lietā Lancry u.c. ir secinājusi, ka “tādu tiklab starpvalstu, kā valsts iekšējo nodokļu neesamība, kam būtu muitas nodokļu pazīmes vai maksājumu ar muitas nodokļiem līdzīgu iedarbību pazīmes, ir būtisks priekšnoteikums muitas savienības īstenošanai, kurā ir nodrošināta preču brīva aprite” ( ).

103. Runājot par otro argumentu, Tiesa ir konstatējusi, ka apstrīdētais nodoklis attiecas uz visu Karāras marmoru, kas tiek izvests ārpus šīs pašvaldības teritorijas robežām, nenošķirot marmoru, kura piegādes galamērķis ir Itālijā, un marmoru, kuru izved uz citām dalībvalstīm. Tiesa secināja, ka šis nodoklis pēc sava veida un satura iespaido tirdzniecību dalībvalstu starpā.

104. Pēc šo judikatūras aspektu atgādināšanas ir jāizpēta to piemērojamība, kā arī robežas saistībā ar strīdīgajā tiesiskajā regulējumā paredzētajām situācijām.

c) Iepriekš minētās judikatūras lietās Lancry u.c., Simitzi un Carbonati Apuani piemērojamība un robežas

105. No iepriekš minēto spriedumu lietās Lancry u.c., Simitzi un Carbonati Apuani redakcijas šķiet pieņemami, ka EKL 23. un 25. pants ir piemērojami tādām situācijām, kas paredzētas tiesiskajā regulējumā, kurš tiek apstrīdēts pamata lietā. Pamatojoties uz šo judikatūru, nodoklim ir piemērojams aizliegums, kas ir aprakstīts šajos pantos, ja šis nodoklis ir uzlikts sakarā ar valsts robežas šķērsošanu, kas ir vai nu starpvalstu robeža (veicot tirdzniecību starp vairākām dalībvalstīm) vai valsts iekšējā robeža (veicot tirdzniecību vienas dalībvalsts robežās) ( ). Tādējādi, ja tiktu uzskatīts, ka iespējamais maksājums Pārvaldei ir uzlikts sakarā ar kartupeļu eksportēšanu ārpus Džersijas salas (uz Apvienoto Karalisti, Gērnesī salu vai Menas salu), šis pasākums var tikt atzīts par maksājumu ar izvedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību.

106. Līdz ar to ir jāuzskata, ka iespējamā šīs judikatūras transpozīcija uz situācijām, kuras paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā, nav nebūt tik acīmredzama. Manuprāt, divi no trim argumentiem, uz kuriem Tiesa ir pamatojusies iepriekš minētajā spriedumā lietā Lancry u.c., pamata lietas gadījumā nav būtiski, un tos var tikai noraidīt. Kas attiecas uz atlikušo argumentu, tas šķiet īpaši nestabils. To es arī vēlos parādīt, izpētot katru no šiem argumentiem, lai turpmāk izvairītos no iespējamajām kļūdām vai no “optiskās ilūzijas” ( ), piemērojot Kopienu tiesības.

107. Vispirms ir jākonstatē, ka pretēji iepriekš minētajām lietām Lancry u.c., Simitzi un Carbonati Apuani strīdīgais tiesiskais regulējums ir attiecināms uz situācijām, kas visos to aspektos attiecas uz vienu dalībvalsti.

108. Šis tiesiskais regulējums nosaka tikai kartupeļu tirdzniecību starp, no vienas puses, Džersijas salu un, no otras puses, Apvienoto Karalisti, Gērnesī salu un Menas salu. Taču es atgādinu, ka, lai piemērotu Līguma noteikumus attiecībā uz preču brīvu apriti saistībā ar tādiem lauksaimniecības produktiem kā kartupeļi, Apvienotā Karaliste un šīs salas ir uzskatāmas par vienu dalībvalsti.

109. Šajā sakarā nav svarīgi, vai tirdzniecības, kas paredzēta strīdīgajā tiesiskajā regulējumā, kontekstā kartupeļi ir tieši pārvesti uz Apvienoto Karalisti (vai uz Gērnesī salu vai Menas salu), vai tie ir netieši pārvesti caur kādas dalībvalsts ostu (zinot, ka šajā dalībvalstī ar šīm precēm nav veiktas nekādas pārstrādes vai pārdošanas darbības). Manuprāt, tas, ka preču pārvešana ir veikta caur kādu citu dalībvalsti, nenozīmē, ka šai komerciālajai darbībai tiek piemērots statuss, kas noteiktu, ka ir notikusi tirdzniecība dalībvalstu starpā EKL 23. un 25. panta izpratnē. Citiem vārdiem runājot, šis iespējamais ārējais elements nav pietiekošs, lai situācijas, kas paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā, tiktu kvalificētas kā vienas un tās pašas dalībvalsts, proti, Apvienotās Karalistes iekšienē noritošas situācijas.

110. Tā kā pašreizējais tiesiskais regulējums attiecas tikai uz kartupeļu tirdzniecību Apvienotās Karalistes iekšienē, izslēdzot tirdzniecību starp citām dalībvalstīm, būtu vismaz pārsteidzoši uzskatīt, ka Līguma noteikumi attiecībā uz brīvu preču apriti ir piemērojami esošajai lietai. Katrā ziņā nav iespējams atsaukties uz jebkādu, kaut vai daļēju tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšanu, lai pamatotu EKL 23. un 25. panta piemērošanu. Kaut arī Tiesa iepriekš minētajos spriedumos lietās Lancry u.c. (30. punkts) un Carbonati Apuani (26. punkts) ir piekritusi šim argumentam, tas nekādā veidā neattiecas uz šo lietu.

111. Šajā sakarā jāuzsver, ka pašreizējā lietā nerodas tāda veida grūtības kā tās, kas varēja rasties iepriekšējās lietās sakarā ar “atgriezeniskās diskriminācijas” pastāvēšanu.

112. Es atgādinu, ka atgriezeniskās diskriminācijas situācija rodas tad, kad preces, kuru izcelsme ir vienā no dalībvalstīm, saistībā ar to tirdzniecību vienas un tās pašas dalībvalsts robežās ir pakļautas (pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu) režīmam, kas ir mazāk labvēlīgs nekā režīms, kuram ir pakļautas no citām dalībvalstīm ievestās preces, vai režīms, kuram ir pakļautas preces, kuras uz turieni tiks eksportētas (pamatojoties uz Līguma noteikumiem attiecībā uz brīvu preču apriti). Kā jau mēs novērojām, Tiesa ir vadījusies pēc principa, saskaņā ar kuru Līguma noteikumi attiecībā uz brīvu preču apriti neatrisina problēmas, kas saistītas ar atgriezeniskās diskriminācijas esamību tiktāl, ciktāl tās attiecas tikai uz iekšējām valsts situācijām, kuras pēc to veida ir izslēgtas no Kopienu tiesību piemērošanas jomas ( ).

113. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Lancry u.c. (30. punkts) Tiesa ir attālinājusies no šīs pastāvīgās judikatūras, jo tā ir uzsvērusi, ka nebūtu pieļaujams kvalificēt ostas nodevu kā maksājumu ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību EKL 23. un 25. panta izpratnē, jo šis pasākums attiecas uz precēm, kuru izcelsme ir citā dalībvalstī, un atteikties no šīs kvalifikācijas, ja tas tiktu iekasēts par precēm, kuru izcelsme ir cits attiecīgās dalībvalsts teritorijas reģions. Šī analīze, šķiet, atspoguļo Tiesas vēlmi izvairīties no atgriezeniskās diskriminācijas rašanās veicināšanas tiktāl, ciktāl pēc sprieduma pasludināšanas (gadījumā, ja tā konstatētu šādu kvalifikācijas atšķirību) valsts izcelsmes produkti būtu pakļauti režīmam, kas ir mazāk labvēlīgs nekā režīms, kuram tiek pakļautas preces, kas tiek importētas no citām dalībvalstīm. Tiesa ir pieturējusies pie šāda argumenta, lai noteiktu, ka ostas nodeva ir atzīstama par maksājumu ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību pat tad, ja tas attiecas uz precēm, kuras ir ievestas kādā dalībvalsts teritorijas daļā un kuru izcelsme ir kādā citā šīs dalībvalsts teritorijas daļā. Šis arguments, šķiet, nav ņemts vērā iepriekš minētajā spriedumā lietā Carbonati Apuani, lai gan tajā ir atsauce uz 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā Guimont ( ).

114. Šajā lietā nav iemesla tam, lai Tiesa balstītos uz šiem apsvērumiem.

115. Kaut arī Džersijas kartupeļi, kas ir paredzēti tirdzniecībai Apvienotajā Karalistē un tai piederošajās salu teritorijās (Gērnesī salā un Menas salā), ir pakļauti režīmam, kas ir mazāk labvēlīgs nekā tas, kuram ir pakļauti kartupeļi, kas tiek eksportēti uz citām dalībvalstīm, šādas attieksmes atšķirība rodas tikai no strīdīgā tiesiskā regulējuma tiktāl, ciktāl, pamatojoties uz tā 2. pantu, tirdzniecības režīms, ko tas paredz, attiecas tikai uz tirdzniecību starp vienas un tās pašas valsts dažādiem reģioniem, izslēdzot tirdzniecību ar citām dalībvalstīm. Džersijas kartupeļu tirdzniecība citās dalībvalstīs, nevis Apvienotajā Karalistē līdz ar to pati par sevi neietilpst ierobežojošajā režīmā, ko paredz strīdīgais tiesiskais regulējums, un nav vajadzīgs, lai Tiesa pieņem spriedumu šajā sakarā, pamatojoties uz noteikumiem, kas attiecas uz preču brīvu apriti. Tādējādi ir izslēgts, ka Tiesa līdz ar pieņemamā sprieduma pasludināšanu veicinātu atgriezeniskās diskriminācijas rašanos, kas strīdīgā tiesiskā regulējuma dēļ pastāv jau tagad.

116. Tā kā Kopienu tiesības neattiecas uz šo diskriminējošo situāciju, nav pamata tam, lai Tiesa to izskatītu un tādējādi attiecinātu EKL 23. un 25. panta piemērošanas jomu uz situācijām, kas norisinās vienas dalībvalsts robežās, piemēram, uz tādu situāciju, par ko ir runa šajā lietā, par iemeslu minot, ka būtu neloģiski pakļaut šīs situācijas citādākai attieksmei nekā tai, kas ir piemērojama tajās situācijās, kuras ir saistītas ar preču izvešanu uz citām dalībvalstīm. Kaut arī ir iespējams jautāt, kādai konkrētai loģikai atbilst strīdīgais tiesiskais regulējums, nedz Kopienu tiesībām, nedz arī Tiesai nav jānovērš no tā izrietošā diskriminējošā situācija. Tikai vietējās varas, likumdošanas vai tiesu instances ir kompetentas to darīt, pieņemot pasākumus, kurus tās uzskata par lietderīgiem, piemēram, apstrīdot strīdīgo tiesisko regulējumu.

117. Attiecībā uz argumentu, pamatojoties uz kuru praksē būtu grūti vai pat neiespējami identificēt preču izcelsmi vai to plānoto piegādes galapunktu un attiecīgi arī piemērot EKL 23. un 25. pantu tikai attiecībā uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, izņemot tirdzniecību vienas dalībvalsts robežās, arī tas šajā lietā nav būtisks. Kaut arī var būt īpaši sarežģīti nošķirt noteiktus produktus pēc to izcelsmes vai galīgās piegādes vietas, ja strīdīgais valsts tiesiskais regulējums ir piemērojams šiem produktiem, nešķirojot tos (bez šaubām, šo praktisko grūtību dēļ), šķiet grūti pieņemt, ka tāpat tas ir arī tad, ja ir tieši paredzēts, ka strīdīgais tiesiskais regulējums, kā, piemēram, pamata lietā izskatāmais, attiecas tikai uz produktiem, kuru izcelsmes vieta ir teritorija, kas ir dalībvalsts teritorijas sastāvdaļa, un kuri ir paredzēti pārdošanai un patēriņam tās pašas dalībvalsts teritorijas citās daļās. Šajā lietā šis arguments līdz ar to ir jānoraida (tas ir aprakstīts iepriekš minētā sprieduma lietā Lancry u.c. 31. punktā), vēl jo vairāk tāpēc, ka tas neatkārtojas iepriekš minētajā spriedumā lietā Carbonati Apuani.

118. Kas attiecas uz atlikušo argumentu (attiecībā uz muitas savienības un iekšējā tirgus prasībām), kas kļūst arī par galveno argumentu, manuprāt, tas nav pietiekams, lai pamatotu EKL 23. un 25. panta piemērošanu tādām situācijām, kādas ir paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā un kuras noris tikai kādas noteiktas dalībvalsts robežās.

119. Ir tiesa, kā to jau norādīja ģenerāladvokāts Tezauro [Tesauro] savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Lancry u.c., ka var šķist paradoksāli, ka kopējā tirgū ir aizliegti šķēršļi tirdzniecībai starp divām dalībvalstīm (piemēram, starp Portugāles Republiku un Dānijas Karalisti), taču šķēršļi attiecībā uz tirdzniecību vienas dalībvalsts robežās (piemēram, starp Neapoli un Kapri) netiek ņemti vērā ( ). No pirmā acu skatiena dalībvalstu integrācijas process Kopienā, kas arī ir pamatā Eiropas veidošanas attīstībai, šķiet nesavienojams ar tādu pasākumu veikšanu dalībvalstu ietvaros, kuru mērķis ir sadalīt vai fragmentēt vienu vai otru valsts teritoriju, kuras iekšienē netiktu nodrošināta brīva preču aprite.

120. Līdz ar to neatkarīgi no šī fenomena apjoma, manuprāt, nemainās tas, ka Līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti, ieskaitot tos, kas paredzēti EKL 23. un 25. pantā, nevar tikt izmantoti, lai to aizkavētu.

121. Tiesas argumentācija, lai pierādītu pretējo, man šķiet maz pārliecinoša un trausla.

122. Vispirms, kā jau Tiesa to bija uzvērusi iepriekš minētajos spriedumos lietās Lancry u.c. (29. punkts) un Carbonati Apuani (22. punkts), man nav pieņemama ideja, ka muitas savienības princips, kas izriet no EKL 23. panta, prasa vispārēji nodrošināt brīvu preču apriti ne tikai starpvalstu tirdzniecībā, bet plašākā nozīmē visā muitas savienības teritorijā.

123. Kā ģenerāladvokāts Pojarešs Maduru [Poiares Maduro] ir uzsvēris savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Carbonati Apuani ( ), “EKL 23. pants ir tikai Kopienas dibinātājvalstu gribas izpausme, lai ierobežotu kompetences pielietojumu, ko Kopienas dalībvalstis turpmāk realizēs muitas jautājumos”, vai tas notiktu to savstarpējo attiecību ietvaros vai to attiecību ietvaros ar trešajām valstīm, ņemot vērā kopēja muitas tarifa ieviešanu.

124. Kas attiecas uz muitas savienības iekšējo aspektu, šī vēlme ir izskaidrojama ar muitas nodokļu un maksājumu ar ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegumu. Kā jau salīdzinoši agri Tiesa bija norādījusi, “[šāda aizlieguma] pamatojums ir meklējams tajā faktā, ka jebkurš, pat minimāls finansiāla rakstura maksājums, kas tiek piemērots robežu šķērsošanas gadījumā, ir uzskatāms par šķērsli brīvai preču apritei” ( ). Taču, izmantojot izteicienu “robežu šķērsošana”, Tiesa ir domājusi tikai starpvalstu robežu šķērsošanu neatkarīgi no tā, vai tās atrodas vienas valsts teritorijas vai tās daļas robežās.

125. Muitas darbība pēc tās definīcijas ietilpst šajā kontekstā, kā rezultātā dalībvalstu kompetences samazināšanās, kas paredzēta EKL 23. pantā attiecībā uz šo jomu, lai izveidotu muitas savienību, tiek definēta tikai un vienīgi attiecībā pret starpvalstu robežas šķērsošanu. Es piebilstu, ka šī analīze ir vienīgā, kas atbilst EKL 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta, EKL 23. panta un EKL 25. panta formulējumam. Šī analīze ir arī vienīgā, kas atbilst daudzajiem judikatūras attīstības virzieniem, kuri, kā mēs to jau redzējām, ir ierobežojuši noteikumu attiecībā uz preču brīvu apriti piemērošanu tikai tirdzniecībai dalībvalstu starpā, izņemot iekšējo tirdzniecību vienas un tās pašas valsts iekšienē.

126. Manuprāt, iepriekš minētā sprieduma lietā Carbonati Apuani attīstības virzieni saistībā ar EKL 14. panta 2. punkta formulējumu nevar izkliedēt trauslumu, kas ietekmē argumentāciju, ko Tiesa pielieto kopš iepriekš minētā sprieduma lietā Lancry u.c. attiecībā uz muitas savienības prasībām.

127. Es atgādinu, ka šis pants, kas tika iekļauts Līgumā ar Vienoto Eiropas aktu, iekšējo tirgu definē kā “telpu bez iekšējām robežām, kurā saskaņā ar šo Līgumu ir nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite” ( ).

128. Patiešām, pirmajā mirklī šāds formulējums var likt domāt, ka iekšējā tirgus izveide uzliek papildu prasības tām, kas ir kopējā tirgus izveides pamatā, tiktāl, ciktāl iekšējā tirgus izveide veicinās dalībvalstu integrācijas procesu Kopienā ( ).

129. Tomēr, definējot iekšējo tirgu kā “telpu bez iekšējām robežām”, Vienotā Eiropas akta autori nav vēlējušies apstrīdēt ietvarus, ko skaidri nosaka EEK līgums, lai piemērotu noteikumus attiecībā uz preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti, un kurus jau ir atspoguļojusi Tiesas judikatūra ( ).

130. Ir jāuzsver, ka EKL 14. panta 2. punkts nolūkā īstenot Līgumā garantētās pamatbrīvības skaidri norāda uz Līguma noteikumiem. Šis precizējums, kas Vienotajam Eiropas aktam tika pievienots pārrunu laikā, atspoguļo vēlmi nepaplašināt Līguma noteikumu attiecībā uz brīvu apriti piemērošanas jomu ne tikai attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos, bet arī preču, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti ( ).

131. Tomēr, kā mēs to jau redzējām, attiecībā uz preču brīvu apriti EKL 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta formulējums, kā arī EKL 23., 25., 28. un 29. panta formulējums attiecas tikai uz preču tirdzniecību dalībvalstu starpā, izslēdzot preču tirdzniecību vienas dalībvalsts robežās. No tā es secinu, ka EKL 14. panta 2. punkts nevar paplašināti attiecināt EKL 23. un 25. panta teritoriālās piemērošanas jomu uz tirdzniecību, kas norit vienas dalībvalsts robežās.

132. Šo secinājumu atbalsta arī EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretācija. Šis pants noteic, ka “[..] Kopienas darbība saskaņā ar šajā Līgumā ietverto grafiku paredz [..] iekšēju tirgu, kurā visasdalībvalstis atceļ šķēršļus brīvai preču, personu, pakalpojumu un kapitāla apritei” ( ).

133. Šī iekšējā tirgus definīcija, kas pastāvēja vēl pirms Vienotā Eiropas akta, šajā pēdējā dokumentā netika mainīta, lai tā līdzinātos Līgumā iekļautajai definīcijai. Jēdziens “iekšējais tirgus” EKL 14. panta 2. punkta izpratnē līdz ar to nevar radikāli atšķirties no tā, kas ietverts EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā.

134. No tā izriet, ka izteiciens “telpa bez iekšējām robežām”, kas ietverts EKL 14. panta 2. punktā, nenozīmē neko citu kā vien telpu, kuras ietvaros ir aizliegti šķēršļi attiecībā uz tirdzniecību dalībvalstu starpā. Tādējādi ar “iekšējām robežām” ir jāsaprot “starpvalstu robežas” (tirdzniecības dalībvalstu starpā un Kopienas ietvaros) ( ), izņemot iekšējās valsts robežas (tirdzniecības ietvaros, kas norit vienas un tās pašas dalībvalsts teritorijā) un ārējās robežas (tirdzniecības ietvaros, kas norit starp dalībvalstīm un trešajām valstīm) ( ).

135. Īstenībā, nosakot iekšējo tirgu kā “telpu bez iekšējām robežām”, Vienotā Eiropas Akta autori ir vispirms mēģinājuši dot jaunu stimulu Eiropas veidošanai tādā veidā, ka šī izteiciena ieviešana ir vairāk politisks nekā juridisks apsvērums. Tas arī izriet no Baltās grāmatas, kas attiecas uz iekšējā tirgus izveidi, interpretācijas, ko bija izstrādājusi Komisija, gatavojoties Eiropas Padomes sanāksmei Milānā 1985. gada 28. un 29. jūnijā, un uz noteicošo ietekmi, kas bija vērojama Vienotā Eiropas akta pārrunu laikā ( ).

136. Šajā dokumentā tika uzskaitīts vesels pasākumu kopums, kas ir paredzēti Eiropas integrācijas procesa atsākšanai, turpinot izskaust visu veidu “robežas”, vai tās būtu “fiziskas”, “tehniskas” vai “fiskālas”.

137. Runājot par fiziskām robežām, bija paredzēts pārtraukt preču aprites un personu pārvietošanās kontroli uz robežām, ko dēvēja par “iekšējām robežām”, citiem vārdiem runājot, muitas posteņos, kas atradās uz dalībvalstu robežām ( ). Nekas no iepriekš minētās Baltās grāmatas neliek domāt, ka iekšējā tirgus izveide liktu arī izskaust iespējamos tarificēšanas šķēršļus attiecībā uz brīvu preču apriti katras dalībvalsts iekšienē.

138. Kas attiecas uz citu veidu šķēršļiem attiecībā uz tirdzniecību Kopienas ietvaros, ko apzīmēja ar jēdzienu “tehniskās un fiskālās robežas”, tika paredzēts tās ievērojami samazināt, pateicoties plašai valsts tiesisko regulējumu harmonizēšanas vai tuvināšanas programmai, kuras realizēšana līdz 1992. gada 31. decembrim tiktu atvieglota, izņemot dažas noteiktas jomas, atvieglojot attiecīgo Kopienas pasākumu pieņemšanas procedūru. Tieši šajā kontekstā ar Vienoto Eiropas aktu EEK līgumā tika iekļauts 100. A pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 95. pants), lai, kā precizēts iepriekš minētā panta 1. punktā, īstenotu iekšējā tirgus izveidi un nodrošinātu tā funkcionēšanu atbilstoši mērķiem, kas ir aprakstīti EEK līguma 8. A pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 14. pants).

139. Kaut arī Vienotais Eiropas akts tādējādi ir izveidojis ciešu saikni starp, no vienas puses, iekšējā tirgus izveidi un, no otras puses, valsts tiesisko regulējumu harmonizācijas vai tuvināšanas pasākumu veikšanu, no tā nevar secināt, ka iekšējā tirgus izveide EKL 14. panta 2. punkta izpratnē nozīmē, ka Līguma noteikumi par preču brīvu apriti kļūtu piemērojami situācijām, kas norit tikai vienas dalībvalsts iekšienē.

140. Kaut arī Tiesa ir atzinusi, ka “atsaukšanās uz Līguma 100. A panta tiesisko pamatu uzreiz nenozīmē, ka pastāv patiesa saikne ar preču brīvu apriti starp dalībvalstīm katrā no situācijām, kas ir aprakstītas Aktā, kas pamatojas uz šādu bāzi” ( ) tādā veidā, ka šāds akts var būt piemērojams situācijām, kas norisinās tikai vienas dalībvalsts teritorijā, nevajadzētu līdzīgi spriest par tādu Līguma noteikumu piemērošanu, kas ietverti EKL 23. un 25. pantā. Ja Līguma noteikumi attiecībā uz preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti ievērojami sekmē dalībvalstu integrāciju Kopienā, valsts tiesisko regulējumu harmonizācijas vai tuvināšanas pasākumi to veicina vēl vairāk, kā rezultātā to piemērošana parasti ir izšķirošs posms Eiropas integrācijas procesā.

141. No tā visa, manuprāt, izriet, ka ir svarīgi nepārnest iepriekš minēto judikatūru lietās Lancry u.c., Simitzi un Carbonati Apuani uz situācijām, kuras paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā, un tādējādi izslēgt EKL 23. un 25. panta piemērošanu tādām situācijām, kuras, kā mēs atceramies, norisinās vienas un tās pašas dalībvalsts iekšienē.

142. Tāds pats secinājums ir izdarāms arī par EKL 29. pantu. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija ( ), manuprāt, iepriekš minēto judikatūru lietās Lancry u.c. un Simitzi nevar attiecināt uz netarifikācijas šķēršļiem attiecībā uz preču tirdzniecību. Šāda transpozīcija balstītos uz tikpat neadekvātiem argumentiem, kā tie, kuru rezultātā Tiesa atzina, ka EKL 23. un 25. pants ir piemērojami situācijām, kuras norisinās kādas dalībvalsts ietvaros.

143. Iepriekš minētā sprieduma lietā Carbonati Apuani 23. punkts ( ) var likt uzskatīt, ka Tiesa ir netieši atzinusi, ka Līguma noteikumu kopums attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojams situācijām, kas norisinās vienas dalībvalsts ietvaros ( ).

144. Tomēr nav skaidrs, vai no tā būtu jāizsecina šāds vispārīgs pieņēmums. Manuprāt, iepriekš minētais spriedums lietā Carbonati Apuani tikai apstiprina iepriekš minēto judikatūru lietās Legros, Lancry u.c. un Simitzi vienīgi attiecībā uz tarifu šķēršļiem tirdzniecībai. Ir grūti noticēt, ka ar šo spriedumu Tiesa ir vēlējusies apstrīdēt savu tradicionālo judikatūru saistībā ar netarificējošiem šķēršļiem tirdzniecībai, tas ir, jomā, kas pilnībā atšķiras no šajā lietā izskatāmās. Sniegt šim spriedumam plašāku piemērojamību par to, kas ir tieši saistīta ar šo lietu, man šķiet daudz sarežģītāk, jo no tā var izrietēt, ka Līguma noteikumi attiecībā uz brīvu apriti (vai tas būtu saistībā ar precēm, personām, pakalpojumiem vai kapitālu) būtu piemērojami tikai tiem valsts tiesiskajiem regulējumiem, kas attiecas vienīgi uz pilnībā iekšējām situācijām dalībvalstī. Ir ļoti iespējams, ka, pieņemot šo spriedumu, Tiesai nebija nodoma veikt tādu vispārēju pavērsienu judikatūrā ( ).

145. No tā es secinu, ka nedz EKL 23. un 25. pants, nedz arī 29. pants nav piemērojami situācijām, kādas paredzētas strīdīgajā tiesiskajā regulējumā.

146. Līdz ar to uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild – kaut arī Līguma noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti ir piemērojami Džersijas salai attiecībā uz tādu lauksaimniecības produktu kā kartupeļi tirdzniecību starp Kopienas dalībvalstīm, nedz EKL 23. un 25. pants, nedz arī 29. pants nav piemērojami tādām situācijām, kā šajā lietā, kas attiecas tikai uz minēto produktu tirdzniecību starp, no vienas puses, Džersijas salu un, no otras puses, Apvienoto Karalisti, Gērnesī salu vai Menas salu, jo šīs teritorijas ir uzskatāmas par vienas dalībvalsts teritorijas sastāvdaļu.

V – Secinājumi

147. Pamatojoties uz visiem šiem apsvērumiem, iesaku Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem, kurus ir uzdevusi Royal Court of Jersey, atbildēt šādi:

Kaut arī Līguma noteikumi, kas attiecas uz preču brīvu apriti, ir piemērojami Džersijas salai attiecībā uz tādu lauksaimniecības produktu kā kartupeļi tirdzniecību starp Kopienas dalībvalstīm, nedz EKL 23. un 25. pants, nedz arī 29. pants nav piemērojami tādām situācijām kā šajā lietā, kas attiecas tikai uz iepriekš minēto produktu tirdzniecību starp, no vienas puses, Džersijas salu un, no otras puses, Apvienoto Karalisti, Gērnesī salu vai Menas salu, jo šīs teritorijas ir uzskatāmas par vienas dalībvalsts teritorijas sastāvdaļu.