ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

Šī likuma 8. pantā, kurā noteikta sankciju piemērošana, paredzēts: “1. Lai nodrošinātu 3., 4. pantā un 7. panta 2. punktā noteiktos pienākumus, līgumslēdzējai iestādei ar uzņēmumu, ka ieguvis publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, ir jāvienojas par līgumsodu par katru pārkāpumu 1 % apmērā, vairāku pārkāpumu gadījumā līgumsods var būt līdz 10 % no pasūtījuma kopējās vērtības. Uzņēmumam, kas ieguvis publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, ir pienākums maksāt līgumsodu saskaņā ar šī panta pirmo teikumu arī tādos gadījumos, ja pārkāpums radies apakšuzņēmēja vai viena no tā norīkoto apakšuzņēmēju rīcības rezultātā, izņemot gadījumus, ja uzņēmums, kas ieguvis publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, nezināja par pārkāpumu un nevarēja par to uzzināt. Ja noteiktais līgumsods ir nesamērīgi augsts, tad pēc uzņēmuma, kas ieguvis publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, pieprasījuma līgumslēdzēja iestāde var to samazināt līdz pienācīgam apmēram. 2. Līgumslēdzējai iestādei ir jāvienojas ar uzņēmumu, kas ieguvis publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, ka gadījumā, ja šis uzņēmums vai tā apakšuzņēmēji neizpilda 3. panta prasības, kā arī ja rupjas neuzmanības rezultātā vai atkārtoti netiek ievēroti 4. panta un 7. panta 2. punkta pienākumi, līgumslēdzējai iestādei ir tiesības lauzt līgumu bez iepriekšēja brīdinājuma. 3. Ja ir pierādīts, ka uzņēmums ir vismaz rupjas neuzmanības rezultātā vai atkārtoti pārkāpis šajā likumā noteiktos pienākumus, tad līgumslēdzējai iestādei ir tiesības savas kompetences ietvaros izslēgt to no publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesībām uz laiku līdz vienam gadam. [..]”
16.

Tomēr Kase, sākot no 2003. gada marta, ieturēja EUR 2284,84 no Gisenai izmaksātajiem ikmēneša ģimenes pabalstiem, kas ir summa, kura atbilst starpībai starp pabalstiem, kuri ir samaksāti par Augustīnu un Elīzi kā par otrās un trešās pakāpes bērniem, un pabalstiem, kuri, pēc Kases uzskatiem, bija jāmaksā par tiem kā par pirmās un otrās pakāpes bērniem. No šī brīža Kase Gisenai izmaksāja pabalstus par Augustīnu un Elīzi kā par pirmās un otrās pakāpes bērniem, jo tā uzskatīja, ka bērni, par kuriem tiek saņemti ģimenes pabalsti no Eiropas Kopienas, nav ņemami vērā, lai noteiktu to bērnu grupu, par kuriem tiek saņemti pabalsti, pamatojoties uz 1976. gada 8. aprīļa Karaliskā dekrēta 16. panta 1. punkta pirmo daļu.
57.

Komisijas ceturtais un pēdējais iebildums ir balstīts uz Regulas Nr. 1/2003 5. pantu, precīzāk, uz tā ceturto ievilkumu. No šīs normas izriet, ka valsts konkurences iestādes procedūrā saistībā ar aizliegtu vienošanos pastāvīgi uzliek sodus, kas paredzēti to valstu [attiecīgās valsts] tiesību aktos, pat, ja tās piemēro Kopienu tiesības (EKL 81. pantu). No tā Komisija secina, ka Kopienu tiesības neregulē tādu gadījumu kā šis, kurā ir runa tikai par “naudas soda uzlikšanu”. Tāpēc arī nepastāv ieinteresētība to interpretācijā.
1.

Pamata prāvā, kas tiek izskatīta Francijas Cour de Cassation [Kasācijas tiesa], Société Pipeline Méditerrannée et Rhône (turpmāk tekstā – “SPMR”) un Francijas Muitas dienestam ( 2 ) ir domstarpības jautājumā par tehniskas avārijas rezultātā no naftas vada izplūdušas degvielas atbrīvošanu no akcīzes nodokļa.
21.

Pasta sektors ir pakļauts progresīvam tirgus atvēršanas un liberalizācijas procesam. Šī attīstība tika pirmo reizi regulēta ar sekundāro tiesību instrumentu kopā ar Direktīvu 97/67. Iespēja rezervēt atsevišķus pakalpojumus, kas paredzēta minētās direktīvas 7. pantā, ir izņēmums no Kopienu tiesību pamatnoteikumiem, kas ir ietverti EK līgumā. Šie izņēmumi ir jāinterpretē šauri ( 8 ). Turklāt ir skaidrs, ka Direktīvas 97/67 pieņemšana nevar radīt tiesību normu kopumu, ka atšķirtos no tiesību normu kopuma, kas izriet no Līguma. Attiecīgās direktīvas četrdesmit pirmajā apsvērumā turklāt ir atgādināts, ka “šī direktīva neietekmē to, kā piemēro Līguma noteikumus, īpaši tos, kuri attiecas uz konkurenci un pakalpojumu sniegšanas brīvību”.
67.

Šajos divos gadījumos valsts rīcība ir atzīta par pretēju EKL 81. panta, lasot to kopā ar EKL 10. pantu, noteikumiem, jo tā paredz vai legalizē aizliegtu vienošanos vai uzņēmumu lēmumu, kas ir pretēji šī pirmā minētā panta noteikumiem. Tādējādi EKL 81. panta un 10. panta kombinētas piemērošanas attiecībā uz valsts rīcību, kas atbilst vienam vai otram no šiem minētajiem gadījumiem, mērķis ir novērst, ka valsts pasākums iznīcina vai samazina EKL 81. pantā paredzēto aizliegumu apjomu attiecībā uz uzņēmumiem. Šādas kombinētas piemērošanas mērķis ir arī nepieļaut, ka aizliegtas vienošanās vai uzņēmumu lēmumi, kas negatīvi ietekmē konkurenci, pateicoties to juridiskajai formai, spēj izvairīties no šajā pantā paredzētajām sankcijām ( 35 ).
34.

Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras īpaši izriet, ka jautājums par to, vai viela vai priekšmets ir jāuzskata par atkritumiem Direktīvas izpratnē, ir atkarīgs no tā, vai tās īpašnieks no tās atbrīvojas, ir iecerējis atbrīvoties vai no kuras tam ir jāatbrīvojas. Šis faktors ir jānoskaidro, ņemot vērā visus apstākļus. Šajā sakarā Tiesa ir sniegusi vairākus kritērijus un vadlīnijas, no kurām ir iespējams secināt, ka ir notikusi atbrīvošanās vai ka ir pastāvējis atbilstošs nolūks. Tādējādi tas, ka izmantotā viela ir ražošanas atliekas — tas ir, produkts, kuru ražotājs necenšas iegūt primāri un pašas par sevi, — principā ir pierādījums tam, ka šīs vielas īpašnieks no tās ir atbrīvojies vai arī ir iecerējis no tās atbrīvoties ( 11 ).
70.

Iespējamās šaubas par to, kādā apjomā var interpretēt starptautiskos līgumus, kas pēc dabas formāli nepieder EK līgumam, tika kliedētas spriedumā lietā Haegeman ( 32 ) attiecībā uz Asociācijas līgumu ar Grieķiju ( 33 ), kurā šāda veida līgumi tika uzskatīti par kādas [Kopienu] iestādes pieņemtu aktu EKL 234. panta izpratnē, līdz ar to nosakot, ka no to stāšanās spēkā brīža to tiesību normas kļūst par Kopienas tiesību sistēmas [neatņemamu] sastāvdaļu ( 34 ).
50

Šajā ziņā no Regulas Nr. 1151/2012 17. apsvēruma, kā arī no 5. panta 1. un 2. punkta izriet, ka šajā regulā paredzētais aizsardzības režīms cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm attiecas tikai uz attiecīgi izcelsmes norādēm, kas ir saistītas ar produktiem, kuru gadījumā pastāv tieša saikne starp, pirmkārt, to kvalitāti, reputāciju vai citām to īpašībām un, otrkārt, to ģeogrāfisko izcelsmi, kā arī ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm produktiem, kuru gadījumā pastāv tieša saikne starp, pirmkārt, noteiktu kvalitāti, reputāciju vai citu to īpašību un, otrkārt, to ģeogrāfisko izcelsmi (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2000. gada 7. novembris, Warsteiner Brauerei, C‑312/98, EU:C:2000:599, 43. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2014. gada 8. maijs, Assica un Kraft Foods Italia, C‑35/13, EU:C:2014:306, 29. punkts).
9

Līdz ar to saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otro daļu tādas Savienības struktūras vai organizācijas kā ECHA var iestāties Tiesā izskatīšanā esošās lietās starp dalībvalstīm, lietās starp Savienības iestādēm vai lietās starp dalībvalstīm, no vienas puses, un Savienības iestādēm, no otras puses, ar nosacījumu, ka tās pierāda “ieinteresētību attiecībā uz lietas iznākumu”.
7

Dublinas III regulas 29. panta, kas attiecas uz pārsūtīšanas uz atbildīgo dalībvalsti kārtību un termiņiem, 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 2. Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
7

Civilkodeksa 253. pantā “Aizstāvības pamati” ir noteikts: “(1) Fiziska persona, kuras nemantiskās tiesības ir tikušas pārkāptas vai apdraudētas, jebkurā brīdī var lūgt tiesu: a) aizliegt īstenot nelikumīgos nodarījumus, ja tos ir paredzēts veikt; b) noteikt, ka pārkāpums ir jāizbeidz, un aizliegt tā turpmāku veikšanu, ja tas turpinās; c) konstatēt veikto nodarījumu nelikumību, ja to radītie traucējumi joprojām pastāv. (2) Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, tāda nemantisko tiesību aizskāruma gadījumā, kas ir noticis vārda brīvības īstenošanas dēļ, tiesa var noteikt tikai 1. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētos pasākumus. (3) Turklāt no šāda tiesību aizskāruma cietušais var lūgt tiesu noteikt nodarījuma izdarītājam pienākumu veikt jebkādu tādu pasākumu, ko tiesa uzskata par nepieciešamu, lai atjaunotu aizskartās tiesības, piemēram, a) pienākums izdarītājam publicēt notiesājošo spriedumu par saviem līdzekļiem; b) jebkāds cits pasākums, kas ir nepieciešams, lai izbeigtu nelikumīgo nodarījumu vai atlīdzinātu radīto kaitējumu. (4) Piedevām cietušais var lūgt zaudējumu atlīdzību vai attiecīgā gadījumā mantisku atlīdzinājumu par viņam nodarīto, tostarp nemantisko, kaitējumu, ja tajā ir vainojams kaitējumu radījušā nodarījuma izdarītājs. Šajos gadījumos uz tiesībām celt prasību attiecas noilgums.”
Tiesas (desmitā palāta) 2020. gada 3. septembra rīkojums –

Crewprint

(lieta C‑611/19) ( 1 )

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – Nodokļu neitralitātes, efektivitātes un samērīguma principi – Tiesības uz PVN atskaitīšanu – Atteikums – Krāpšana – Pierādījumi – Apakšuzņēmēju ķēde

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Atteikums, pamatojot ar to, ka krāpšanas un pārkāpumu dēļ preces faktiski nav tikušas piegādātas – Apakšuzņēmēju ķēde – Valsts prakse, saskaņā ar kuru tiek liegtas atskaitīšanas tiesības pamatojoties uz to, ka nodokļa maksātāja un rēķinu izdevēja rīcība tiek uzskatīta par krāpniecisku – Nodokļu neitralitātes, efektivitātes un samērīguma principu neievērošana – Nepieļaujamība – Robežas – Pārbaude, kas jāveic valsts tiesai

(Padomes Direktīva 2006/112)

(skat. 30.–38., 41.–45. punktu un rezolutīvo daļu)

Rezolutīvā daļa

Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, to lasot kopsakarā ar nodokļu neitralitātes principu, efektivitātes principu un samērīguma principu, ir interpretējama tādējādi, ka tā nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu administrācija atsaka nodokļu maksātājam tiesības atskaitīt samaksāto pievienotās vērtības nodokļa priekšnodokli, pamatojoties uz to, ka šī nodokļu maksātāja un rēķinu izrakstītāja rīcība ir uzskatāma par krāpšanu, jo, pirmkārt, to noslēgtie līgumi nebija vajadzīgi attiecīgo saimniecisko darījumu veikšanai un varēja tikt juridiski kvalificēti citādi, nekā tos kvalificējušas minētās puses, otrkārt, šis rēķinu izrakstītājs, nepastāvot ekonomiskai nepieciešamībai vai racionalitātei, izmantoja tādu apakšuzņēmēju ķēdi, dažiem no kuriem nebija nepieciešamo cilvēkresursu un materiālo resursu, un, treškārt, minētajam nodokļu maksātājam bija personiskas vai organizatoriskas saiknes ar minēto izrakstītāju, kā arī ar vienu no tā apakšuzņēmējiem. Lai pamatotu šādu atteikumu, ir jāpierāda – nevis izmantojot uz iepriekš noteiktajiem kritērijiem balstītus pieņēmumus –, ka šis pats nodokļa maksātājs aktīvi piedalījās krāpšanā vai ka tas zināja vai tam bija jāzina par to, ka šie darījumi ir iesaistīti rēķinu izrakstītāja veiktajā krāpšanā, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

( 1 ) OV C 95, 23.3.2020.
Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 11. decembra rīkojums –

Ville de Verviers

(lieta C‑483/19) ( 1 )

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 2. klauzula – Pamatnolīguma piemērošanas joma – Iespējamība dalībvalstīm izslēgt sākuma profesionālās sagatavošanas attiecības un mācekļu programmas, kā arī darba līgumus un attiecības, kuras noslēgtas saskaņā ar īpašu valsts vai valsts atbalstītu mācību, profesionālās integrēšanas un pārkvalifikācijas programmu – Sekas

1. Prejudiciālie jautājumi – Skaidri no judikatūras izsecināma atbilde – Reglamenta 99. panta piemērošana (LESD 267. pants; Tiesas Reglamenta 99. pants) (skat. 18., 19. punktu)

2. Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70 – Piemērojamība – Darba līgums vai attiecības, kas ir noteiktas valsts tiesiskajā regulējumā vai praksē – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru no direktīvas piemērošanas jomas tiek izslēgta noteikta līgumu kategorija – Pieļaujamība – Nosacījums – Pienākums noteikt valsts pasākumus, ar ko darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas šī līgumu kategorija, tiek garantēta Pamatnolīgumā izvirzīto mērķu ievērošana – Neesamība (Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 2. klauzulas 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts) (skat. 21.–26., 29. punktu un rezolutīvo daļu)

Rezolutīvā daļa

1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 2. klauzulas 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj to, ka valsts likumdevējs, – kas atbilstoši tiesībām, kuras tam ir piešķirtas ar šo tiesību normu, no valsts tiesiskā regulējuma, ar ko ir transponēta Direktīva 1999/70 un Pamatnolīgums, piemērošanas jomas ir izslēdzis noteiktu līgumu kategoriju, – tiek atbrīvots no pienākuma noteikt valsts pasākumus, ar ko darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas šī līgumu kategorija, var tikt garantēta Pamatnolīgumā izvirzīto mērķu ievērošana.

( 1 ) OV C 288, 26.8.2019.
19

Tādējādi gan no LESD 267. panta teksta, gan no tā uzbūves izriet, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedība nozīmē, ka lietai – saistībā ar kuru valsts tiesām jāpieņem nolēmums, iespējams, ņemot vērā prejudiciālo nolēmumu, – faktiski ir jābūt izskatīšanā valsts tiesās (skat. it īpaši rīkojumus, 2012. gada 22. oktobris, Šujetová, C‑252/11, nav publicēts, EU:C:2012:653, 14. punkts, un 2016. gada 3. marts, Euro Bank, C‑537/15, nav publicēts, EU:C:2016:143, 32. punkts).
10

Regulas Nr. 601/2012 49. panta “Pārvietotais CO2” 1. punktā ir noteikts: “Operators atskaita no iekārtas emisijām visus CO2 daudzumus, kas radušies no fosilā oglekļa tādās darbībās, uz kurām attiecas Direktīvas 2003/87/EK I pielikums, un kas nav emitēti no iekārtas, bet pārvietoti ārpus iekārtas uz jebko no minētā: a) uztveršanas iekārtai, lai to transportētu un ilglaicīgi ģeoloģiski uzglabātu saskaņā ar Direktīvu 2009/31/EK atļautā uzglabāšanas vietā; b) transporta tīklam, lai to ilglaicīgi ģeoloģiski uzglabātu saskaņā ar Direktīvu 2009/31/EK atļautā uzglabāšanas vietā; c) uzglabāšanas vietai, kas atļauta saskaņā ar Direktīvu 2009/31/EK, lai to ilglaicīgi ģeoloģiski uzglabātu. Jebkuriem citiem CO2 pārvietošanas veidiem ārpus iekārtas nav atļauts atskaitīt CO2 no iekārtas emisijām.”
24

Līdz ar to uzņēmumu, kam, neraugoties uz Regulas Nr. 261/2004 3. panta 5. punktā izvirzītajām prasībām, skatītām kopā ar šīs regulas 2. panta a) punktu – un ņemot vērā arī to, ka nepastāv nekāda veida automātiska piekļuve uzņēmējdarbības licencēm, – nebija šādas licences plānoto lidojumu veikšanai paredzētajos datumos, nevar uzskatīt par tādu, uz ko attiecas šīs normas, nedz līdz ar to arī minētā regula kopumā.
38

No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 355. panta 3. punkts, to lasot kopā ar LESD 49. vai 63. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību vai kapitāla brīvas aprites īstenošana starp Apvienoto Karalisti un Gibraltāru, ko veic Apvienotās Karalistes valstspiederīgie, no Savienības tiesību viedokļa ir situācija, kurā visi elementi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti.
33

No Regulas Nr. 1259/2013 preambulas 2., 3. un 7. apsvēruma izriet, ka līdz tās stāšanās spēkā brīdim zāles bija izslēgtas no definīcijas “klasificēta viela” Regulas Nr. 111/2005 izpratnē, tādējādi uz tām netika attiecināta ar šo regulu ieviestā starptautiskās tirdzniecības kontroles sistēma. Tātad Savienības likumdevēja nodoms bija ar grozījumiem, kas ar Regulu Nr. 1259/2013 tika izdarīti Regulā Nr. 111/2005, pastiprināt to zāļu kontroli, kuru sastāvā ir efedrīns vai pseidoefedrīns un kuras tiek eksportētas no Savienības muitas teritorijas vai tranzītā šķērso šo teritoriju, tomēr nekaitējot legālai tirdzniecībai, lai novērstu to novirzīšanu nelegālai narkotisko vai psihotropo vielu ražošanai, ciktāl zāles, kuru sastāvā ir šīs abas vielas, tiek novirzītas narkotisko vielu nelegālai ražošanai ārpus Savienības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 5. februāris, M. u.c., C‑627/13 un C‑2/14, EU:C:2015:59, 64. un 65. punkts).
47

Šajos apstākļos, lai nodokļu maksātāji varētu veikt nepieciešamos aprēķinus, dalībvalstīm šajā ziņā ir jānosaka atbilstošas metodes un kritēriji, ievērojot principus, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatā. Konkrētāk, dalībvalstīm sava rīcības brīvība ir jāīsteno tā, lai nodrošinātu, ka atskaitīšana tiek veikta tikai attiecībā uz to PVN daļu, kas ir proporcionāla summai, kura ir saistīta ar darījumiem, kas dod atskaitīšanas tiesības. Tādējādi tām jānodrošina, ka saimnieciskas darbības un darbības, kam nav saimnieciska rakstura, proporcijas aprēķins objektīvi atspoguļo to, kāda daļa no iepriekš iztērētajiem līdzekļiem faktiski ir izmantota katrai no šīm abām darbībām (spriedums, 2008. gada 13. marts, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, 34. un 37. punkts).
Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka datums, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, atbilstoši šai normai ir datums, kurā šī iesniegšana notikusi attiecīgajā tiesā, pat ja atbilstoši valsts tiesībām tiesvedība tikai šīs saņemšanas dēļ netiek uzsākta nekavējoties.

Kolīdz ir noteikts, kuru no abām Regulas Nr. 2201/2003 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā un b) apakšpunktā paredzētajām iespējām piemēro atkarībā no attiecīgās dalībvalsts izdarītās izvēles, datumu, kurā prasība ir iesniegta tiesā, nosaka, tikai objektīvi konstatējot, pirmās iespējas ietvaros, kas paredzēta šajā 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā, datumu, kurā dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts šajā tiesā, neatkarīgi no jebkādas valsts procesuālās tiesību normas, kuras mērķis ir noteikt, kad un kādos apstākļos tiesvedība ir uzsākta vai uzskatāms, ka tā tiek izskatīta tiesā, ja prasītājs ir izpildījis nosacījumu par šī dokumenta nosūtīšanu atbildētājam.

(sal. ar 26., 28. un 29. punktu un rezolutīvo daļu)
5

Vispārējā likuma par sociālo nodrošinājumu (Ley General de Seguridad Social), kas ir apstiprināts ar Karaļa 1994. gada 20. jūnija likumdošanas dekrētu Nr. 1/94 (1994. gada 29. jūnijaBOE Nr. 154, 20658. lpp.; turpmāk tekstā – “LGSS”) un kāds tas ir piemērojams pamatlietā, 211. pantā ir noteikts: “1. Bezdarbnieka pabalsta apmēra bāze ir vidējais no pēdējo 180 [darba] dienu laikā veikto bezdarba iemaksu bāzes. [..] 2. Bezdarbnieka pabalsta apmērs tiek noteikts, bezdarbnieka pabalsta apmēra aprēķina bāzei piemērojot šādus procentus: 70 % – pirmo simt astoņdesmit dienu laikā un 50 % – sākot no simt astoņdesmit pirmās dienas. 3. Maksimālais bezdarbnieka pabalsta apmērs ir 175 % no dažādiem mērķiem izmantojamā publiskā ienākumu indeksa [indicador público de rentas de efectos múltiples, turpmāk tekstā – “IPREM”], izņemot, ja darba ņēmēja apgādībā ir viens vai vairāki bērni, šādā gadījumā šis apmērs ir attiecīgi 200 % vai 225 % no [IPREM]. Minimālais bezdarbnieka pabalsta apmērs attiecīgi ir 107 % vai 80 % no [IPREM] atkarībā no tā, vai darba ņēmēja apgādībā ir vai nav bērni. Tāda bezdarba gadījumā, kas rodas, zaudējot nepilna darba laika darbu vai pilna darba laika darbu, iepriekšējos punktos minētais pabalsta maksimālais un minimālais apmērs tiek noteikts, ņemot vērā [IPREM], kas aprēķināts, ņemot vērā pēdējo 180 dienu laikā nostrādāto vidējo stundu skaitu, kas minēts šī panta 1. punktā, un izsverot šo vidējo stundu skaitu atbilstoši nepilna darba laika vai pilna darba laika darba dienām šajā laikposmā. [IPREM], kas ņemts vērā šajā punktā, ir tas, kurš bija spēkā tiesību rašanās brīdī, palielināts par vienu sestdaļu. [..]”
17

Šajā ziņā ir jānorāda, ka apstāklim, saskaņā ar kuru tādam debitoram kā tagadējā Larko ir pienākums pašam atmaksāt valsts atbalstu, – tās ir sekas, kuras šajā lietā izriet no apstrīdētā lēmuma, kas izslēdz iespēju, ka tagadējās Larko aktīvu pircējiem solidāri ar to ir jāatmaksā konkrēti atbalsti, un no lēmuma par nesaderību, ar ko šie paši atbalsti ir atzīti par nesaderīgiem ar iekšējo tirgu, kopējās iedarbības, pieņemot, ka šie divi lēmumi ir spēkā –, var, protams, būt ekonomiska un finansiāla ietekme uz šiem kreditoriem, ciktāl tas, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 17. pantā, mazina to izredzes saņemt visu to prasījumu samaksu.
Tiesas (sestā palāta) 2018. gada 30. maija rīkojums –

Simba Toys/EUIPO un Seven Towns

(lieta C‑30/15 P‑DEP)

Tiesāšanās izdevumu noteikšana

1. Tiesvedība–Tiesāšanās izdevumi–Noteikšana–Atlīdzināmie tiesāšanās izdevumi–Tiesvedība, kas norisinās Tiesā saistībā ar apelācijas sūdzību–Nepieciešamie izdevumi saistībā ar minēto tiesvedību (Tiesas Reglamenta 144. panta b) punkts) (skat. 20. punktu)

2. Tiesvedība–Tiesāšanās izdevumi–Noteikšana–Atlīdzināmie tiesāšanās izdevumi–Vērā ņemami elementi–Honorāri, kuri lietas dalībniekiem jāmaksā saviem advokātiem–Honorāru, kas var tikt atgūti no lietas dalībnieka, kuram piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, noteikšana (Tiesas Reglamenta 144. panta b) punkts) (skat. 21. punktu)

3. Tiesvedība–Tiesāšanās izdevumi–Noteikšana–Atlīdzināmie tiesāšanās izdevumi–Vērā ņemami elementi–Valsts tarifs, kas nosaka advokātu honorārus–Izslēgšana (Tiesas Reglamenta 144. panta b) punkts) (skat. 22.–24. punktu)

Rezolutīvā daļa

Kopējā tiesāšanās izdevumu summa, kas Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (EUIPO) un Seven Towns Ltd ir jāatlīdzina Simba Toys GmbH & Co. KG par apelācijas tiesvedību, tiek noteikta 35000 euro.