ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Prejudiciālā jautājuma pārbaude nav atklājusi nevienu elementu, kas varētu ietekmēt Padomes Regulas (EK) Nr. 1099/2009 (2009. gada 24. septembris) par dzīvnieku aizsardzību nonāvēšanas laikā 4. panta 4. punkta, lasot to kopsakarā ar tās 2. panta k) punktu, spēkā esamību, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. pantu un LESD 13. pantu.

Šādā kontekstā ir jāuzskata, ka, paredzot pienākumu veikt rituālo kaušanu apstiprinātā kautuvē, kas atbilst Regulas Nr. 853/2004 prasībām, Regulas Nr. 1099/2009 4. panta 4. punkta, lasot to kopsakarā ar tās 2. panta k) punktu, mērķis ir vienīgi tehniskā ziņā organizēt un uzraudzīt reliģiskos nolūkos veiktas kaušanas, iepriekš neapdullinot, brīvu īstenošanu. Taču šāda tehniskā uzraudzīšana pati par sevi neietver ierobežojumu praktizējošo musulmaņu tiesībām uz ticības brīvību. Proti, pirmkārt, ir jānorāda, ka ar Regulas Nr. 1099/2009 4. panta 4. punktu, lasot to kopsakarā ar tās 2. panta k) punktu, rituālā kaušana tiek pakļauta tiem pašiem tehniskajiem nosacījumiem, kas principā tiek piemēroti jebkurai dzīvnieku kaušanai Savienībā neatkarīgi no izmantotās metodes. Otrkārt, ir jāprecizē, ka, paredzējis šādus tehniskos nosacījumus, Savienības likumdevējs ir saskaņojis kaušanas īpašās metodes, ko nosaka reliģiskie rituāli, ar galvenajām normām, ko nosaka Regula Nr. 1099/2009 un Regula Nr. 853/2004 attiecībā uz dzīvnieku labturības aizsardzību, tos nonāvējot, un dzīvnieku gaļas visu patērētāju veselību.

(skat. 58.–60., 62. un 84. punktu un rezolutīvo daļu)
Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā 1. panta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka Tiesas iepriekšēja atļauja nav nepieciešama, ja trešā persona attiecīgā dalībvalsts struktūrā ierosina apķīlāšanas procedūru attiecībā uz prasījumu un ja tai ir atbilstošs parāds attiecībā pret trešās personas parādnieku, kurš ir līdzekļu, kas piešķirti Eiropas Sociālā fonda līdzfinansēto projektu īstenošanai, saņēmējs.

Tādējādi, kad Komisija no Fondiem veic maksājumus dalībvalstīm, aktīvi tiek pārskaitīti no Savienības budžeta uz dalībvalstu budžetiem. Tā kā šie aktīvi ir no Savienības budžeta un tādējādi tiek nodoti dalībvalstu rīcībā, tie, tiklīdz ir pārskaitīti, nevar tikt uzskatīti par Savienības aktīviem Protokola 1. panta pēdējā teikuma izpratnē.

Apstāklim, ka šie aktīvi ir paredzēti Savienības politikas īstenošanai, šajā ziņā nav nozīmes. Kā ģenerāladvokāte būtībā ir norādījusi secinājumu 44. punktā, saikne starp Savienības piešķirto līdzfinansējumu atbilstoši ESF un atsevišķu projektu īstenošanu ir pārāk netieša, lai pieņemtu, ka summas, ko dalībvalstu iestādes atbalsta saņēmējiem ir parādā par šo projektu īstenošanu, ir Savienības aktīvi, un ka tātad uz tām ir jāattiecina aizsardzība pret apķīlāšanu saskaņā ar Protokola 1. panta pēdējo teikumu, lai nepieļautu, ka tiek radīti šķēršļi Savienības darbībai un neatkarībai.

(skat. 39.–41., 45. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)
Par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē nav uzskatāms tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais, ar ko tiek aplikti lieli mazumtirdzniecības objekti pamatā atkarībā no to tirdzniecības platības, ciktāl no tā ir atbrīvoti objekti, kuru tirdzniecības platība ir mazāka par 2500 m2. Šāds nodoklis tāpat nav uzskatāms par valsts atbalstu šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl no tā ir atbrīvoti objekti, kuri nodarbojas ar dārzkopības preču, transportlīdzekļu, būvmateriālu, tehnikas un ražošanas vajadzībām paredzēto preču tirdzniecību, un ciktāl ar to tiek piešķirts nodokļa bāzes samazinājums 60 % apmērā objektiem, kas nodarbojas ar mēbeļu, sanitāro preču un durvju un logu, kā arī mājamatniecības preču tirdzniecību, ja šie objekti nerada tik lielu kaitējumu videi un teritorijas plānošanai kā pārējie objekti, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Turpretim, šāds nodoklis ir uzskatāms par tādu, kas veido valsts atbalstu šīs pašas tiesību normas izpratnē, ciktāl no tā ir atbrīvoti lieli kolektīvi mazumtirdzniecības objekti, kuru tirdzniecības platība ir vienāda vai lielāka par 2500 m2 robežvērtību.

(skat. 67. un 68. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Savienības tiesības raksturo apstāklis, ka tās izriet no autonoma avota, kura pamatā ir Līgumi, ka tās ir pārākas attiecībā pret dalībvalstu tiesībām, kā arī tas, ka veselai virknei to pilsoņiem un pašām dalībvalstīm piemērojamo noteikumu ir tiešā iedarbība. No šīm galvenajām iezīmēm ir izveidojies principu, noteikumu un savstarpēji atkarīgu tiesisko attiecību strukturēts tīkls, kas savstarpēji saista pašu Savienību un tās dalībvalstis, kā arī dalībvalstis savā starpā (šajā ziņā skat. atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 165.–167. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Ņemot vērā šī sprieduma 33. punktā minēto Savienības tiesību iedabu un raksturiezīmes, šīs tiesības var uzskatīt vienlaikus par tādām, kas ir spēkā katrā dalībvalstī, un tādām, kas izriet no starp dalībvalstīm noslēgta starptautiska nolīguma.

No tā izriet, ka šo abu iemeslu dēļ BIT 8. pantā minētajai šķīrējtiesai attiecīgā gadījumā var nākties interpretēt un, iespējams, piemērot Savienības tiesības un it īpaši normas attiecībā uz pamatbrīvībām, tostarp par brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti. Līdz ar to, otrkārt, ir jāpārbauda, vai tāda šķīrējtiesa kā tā, kas ir minēta BIT 8. pantā, iekļaujas Savienības tiesu sistēmā un, it īpaši, vai to var uzskatīt par dalībvalstu tiesu LESD 267. panta izpratnē. Šķīrējtiesa pamatlietā nav Nīderlandē un Slovākijā izveidoto tiesu sistēmu sastāvdaļa. Turklāt viens no galvenajiem iemesliem BIT 8. panta pastāvēšanai ir tieši šīs šķīrējtiesas kompetences izņēmuma raksturs salīdzinājumā ar šo abu dalībvalstu tiesu kompetencēm. Šīs šķīrējtiesas pamatlietā raksturiezīme turklāt nozīmē to, ka to katrā ziņā nevar kvalificēt kā “kādas dalībvalsts” tiesu LESD 267. panta izpratnē.

(skat. 33., 41.–43., 45. un 46. punktu)
Apvienotās lietas C‑316/16 un C‑424/16

B

pret

Land Baden‑Württemberg

un

Secretary of State for the Home Department

pret

Franco Vomero

(Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg un Supreme Court of the United Kingdom lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38/EK – 28. panta 3. punkta a) apakšpunkts – Pastiprināta aizsardzība pret izraidīšanu – Nosacījumi – Pastāvīgās uzturēšanās tiesības – Uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī iepriekšējos desmit gadus pirms lēmuma par izraidīšanu no attiecīgās dalībvalsts teritorijas – Brīvības atņemšanas laikposms – Sekas attiecībā uz desmit gadus ilgās uzturēšanās nepārtrauktību – Saistība ar vispārējo novērtējumu par integrācijas saikni – Brīdis, kad tiek veikts minētais novērtējums, un kritēriji, kas jāņem vērā, veicot šo novērtējumu

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2018. gada 17. aprīļa spriedums

Savienības pilsonība–Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā–Direktīva 2004/38–Ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ–Aizsardzība pret izraidīšanu–Nosacījums–Uzturēšanās iepriekšējos desmit gadus pirms lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas dienas–Piemērošanas nosacījums–Ieinteresētā persona, kurai ir pastāvīgās uzturēšanās tiesības (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 16. pants, 28. panta 2. punkts un 3. punkta a) apakšpunkts) Savienības pilsonība–Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā–Direktīva 2004/38–Ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ–Aizsardzība pret izraidīšanu–Nosacījums–Uzturēšanās iepriekšējos desmit gadus pirms lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas dienas–Nepārtraukts desmit gadu uzturēšanās laikposms, kas aprēķināts, skaitot atpakaļ no lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas dienas (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 28. panta 3. punkta a) apakšpunkts) Savienības pilsonība–Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā–Direktīva 2004/38–Ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ–Aizsardzība pret izraidīšanu–Nosacījums–Uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī nepārtrauktības pārtraukšana ar ieslodzījuma laikposmu–Desmit gadu nepārtrauktas uzturēšanās laikposms pirms ieslodzījuma–Vispārējais novērtējums par integrācijas saiknēm ar dalībvalsti (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 28. panta 3. punkta a) apakšpunkts) Savienības pilsonība–Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā–Direktīva 2004/38–Ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ–Aizsardzība pret izraidīšanu–Nosacījums–Uzturēšanās iepriekšējos desmit gadus pirms lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas dienas–Novērtēšanas brīdis–Lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas diena (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkta otrā daļa un 28. panta 3. punkta a) apakšpunkts)
Tas, ka vispār pastāv efektīva tiesas kontrole, kas ir paredzēta, lai nodrošinātu Savienības tiesību ievērošanu, ir nedalāmi saistīts ar pašu tiesiskuma būtību (skat. šajā ziņā spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15 , EU:C:2017:236 , 73. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka ikkatrai dalībvalstij ir jānodrošina, ka attiecīgās instances, kas kā “tiesa” Savienības tiesību izpratnē ietilpst tās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, atbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām. Lai šādu aizsardzību nodrošinātu, īpaši svarīga ir šīs instances neatkarības saglabāšana, kā tas norādīts Hartas 47. panta otrajā daļā, kurā starp prasībām saistībā ar pamattiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību ir norāde uz piekļuvi “neatkarīgai” tiesai.

Ar pašu tiesas spriešanas uzdevuma būtību nedalāmi saistītā neatkarība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 19. septembris, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, 49. punkts; 2017. gada 14. jūnijs, Online Games u.c., C‑685/15, EU:C:2017:452, 60. punkts, kā arī 2017. gada 13. decembris, El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, 40. punkts) ir jānodrošina ne vien Savienības līmenī Savienības tiesnešiem un ģenerāladvokātiem, kā paredzēts LES 19. panta 2. punkta trešajā daļā, bet arī dalībvalstu līmenī – valstu tiesām.

Neatkarības jēdziens nozīmē tostarp, ka attiecīgā instance pilda savas tiesas spriešanas funkcijas absolūtā autonomijā, ne ar vienu nebūdama nedz hierarhiskās, nedz padotības attiecībās un nesaņemot jebkādas izcelsmes norādījumus vai instrukcijas, un tādējādi ir pasargāta no ārējas iejaukšanās vai spiediena, kas varētu apdraudēt tās locekļu spriešanas neatkarību un ietekmēt to lēmumus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2006. gada 19. septembris, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, 51. punkts, kā arī 2017. gada 16. februāris, Margarit Panicello, C‑503/15, EU:C:2017:126, 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Gluži tāpat kā attiecīgās instances locekļu neatceļamība (skat. it īpaši spriedumu, 2006. gada 19. septembris, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, 51. punkts) – arī darba samaksas saņemšana atbilstoši viņu veikto funkciju nozīmei ir ar tiesnešu neatkarību nedalāmi saistīta garantija.

(skat. 42., 44. un 45. punktu)
Tas, ka Savienības reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē tādējādi, ka dažas no minētās regulas tiesiskajām sekām materializējas tikai ar šo pasākumu palīdzību, tomēr neizslēdz, ka šai regulai ir citas tiesiskas sekas uz fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli, kas nav atkarīgas no īstenošanas pasākumu pieņemšanas.

Regulas 2015/408 par Regulas Nr. 1107/2009 attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 80. panta 7. punkta īstenošanu un aizstājamo vielu saraksta izveidošanu tiesiskās sekas, kas attiecas uz vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanas spēkā esamības laiku, attiecībā uz vara savienojumu importētāju materializēsies tikai ar īstenošanas pasākumu starpniecību. No Regulas Nr. 1107/2009 noteikumiem, it īpaši no tās 24. panta 2. punkta izriet, ka vara savienojumu kā aizstājamas vielas kvalifikācija Regulā 2015/408 neietekmē šīs vielas apstiprinājuma atjaunošanas procedūras piemērošanu. Šī procedūra tāpat kā kādas darbīgās vielas, kas nav iekļauta Regulas 2015/408 pielikumā ietvertajā sarakstā, apstiprinājuma atjaunošanas procedūra nozīmē, ka Komisija pieņem regulu saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 20. panta 1. punktu.

Šādos apstākļos Komisijas regula, ar ko tiek atjaunots tādu aizstājamu vielu kā vara savienojumi apstiprinājums, ir Regulas 2015/408 īstenošanas pasākums LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē. Tāpat arī minētās regulas sekas, kuras attiecas uz augu aizsardzības līdzekļu, kas satur vara savienojumus, apdraudējuma veselībai vai videi salīdzinājumā ar alternatīvu augu aizsardzības līdzekli vai ar neķīmisku kultūraugu kaitīgo organismu profilakses vai kontroles metodi salīdzinošā novērtējuma veikšanu dalībvalstīs, attiecībā uz vara savienojumu importētāju iestāsies tikai ar dalībvalstu kompetento iestāžu pieņemtu aktu starpniecību un ka šādi akti tādējādi ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

(skat. 45., 50., 51., 54. un 59. punktu)
2)

Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (Uksbridža [Uxbridge] (Apvienotā Karaliste)), Kühne + Nagel Ltd (Šanhaja (Ķīna)) un Kühne + Nagel Ltd (Honkonga (Ķīna)) sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Trinseo un Komisija tomēr apgalvo, ka emisijas, kas rodas no polimēra ražošanas būtu jāiekļauj “netiešās” emisijās, kuras rodas trešajai iekārtai, ražojot siltumu un piegādājot to polimerizācijas nolūkos. Tomēr šādai interpretācijai nevar piekrist. Proti, kā tas izriet jau no šā sprieduma 47. un 48. punkta, “emisijas”, kurām ir piemērojama Direktīva 2003/87, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta b) punktu, ir vienīgi tās, kas rada siltumnīcas efektu izraisošo gāzu izplūdi no kādas iekārtas avotiem. No tā izriet, ka CO2 emisijas, kas rodas no siltuma ražošanas darbības pamato vienīgi to iekārtu iekļaušanu šajā sistēmā, kas ir šo emisiju avots, kā tas izskatāmajā lietā ir attiecībā uz trešo iekārtu, kura piegādā siltumu pamatlietā aplūkotajai iekārtai.

(skat. 53.–55. un 58. punktu)
Ar LESD 35. pantu dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību. Šai sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka uz valsts pasākumu, kas ir piemērojams visiem tirgus dalībniekiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un kas faktiski vairāk ietekmē preču eksportu no eksportētājdalībvalsts tirgus, nevis preču tirdzniecību minētās dalībvalsts tirgus ietvaros, ir attiecināms LESD 35. pantā noteiktais aizliegums (spriedums, 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

No šīs definīcijas izriet, ka pasākuma ar eksporta kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību pamatā ir ierobežojoša ietekme uz tirdzniecību (spriedums, 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, 42. punkts). Šī ietekme pat var būt neliela (spriedums, 2008. gada 1. aprīlis, Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, 52. punkts), ja tikai tā nav ne pārāk nejauša, ne pārāk netieša (spriedums, 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, 45. punkts un tajā minētā judikatūra). Taču tāds Regulas Nr. 1998/2006 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais atbalsta aizliegums, kas ir saistīts ar eksportu uz dalībvalstīm, pat, ja tas nepārsniedz de minimis slieksni, kā tāds nekādi tirdzniecību neietekmē, jo ar to dalībvalstīm tikai tiek noteikts atturēties piešķirt konkrēta veida atbalstu. Līdz ar to šāda tiesību norma nevar būt LESD 35. pantā aizliegtais pasākums ar importa kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību.

Taču vispirms jau no iekšējā tirgus pamatnoteikumiem un atbalsta vispārējās shēmas, kas ir to daļa, izriet, ka atbalsta izslēgšana no Regulas Nr. 1998/2006 piemērošanas jomas ir pamatota, ņemot vērā pašu LESD 107. panta mērķi. Atbalsts eksportam – pat neliels – ierindojas to atbalstu starpā, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, vienlaicīgi tieši piešķirot konkurences priekšrocību eksportētajiem produktiem un netieši mudinot no citu dalībvalstu puses pieņemt atbilstošus pretpasākumus nolūkā kompensēt šo konkurences priekšrocību. Kā to tiesas sēdē ir norādījusi Komisija – atļaut šādus pasākumus nozīmētu īpaši graut iekšējā tirgus darbību. No tā izriet, ka ar LESD 35. pantu nav pamatots LESD 107. pantam neatbilstīgs pasākums.

(skat. 38., 43.–47. punktu)
Eiropas Parlamenta Prezidija lēmuma attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputātu nolikuma īstenošanas noteikumiem 72. pantā minētajai sūdzības procedūrai ir fakultatīvs raksturs. Šajā ziņā administratīvas sūdzības mērķis – neatkarīgi, vai tā ir fakultatīva vai nav – ir ļaut un veicināt strīda starp ierēdni un iestādi atrisināšanu ar izlīgumu, lai izvairītos no procesa tiesā. No tā izriet, ka administratīvas sūdzības fakultatīvajam vai obligātajam raksturam nav ietekmes uz faktu, ka iepriekšējs administratīvs process ir uzskatāms par pirmstiesas procesu. Līdz ar to – it īpaši attiecībā uz tiesībām uz efektīvu pārsūdzības tiesā iespēju, kas ir paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, – nevar tikt uzskatīts, ka minētā lēmuma 72. pantā paredzētās sūdzības procedūras uzsākšana aizskar tiesības uz apstrīdētā lēmuma efektīvu pārsūdzību tiesā.

Šajā ziņā tas, ka Parlamenta administrācijai nav noteikts termiņš, kurā ir jāsniedz atbilde uz sūdzībām, kas iesniegtas atbilstoši Parlamenta Prezidija lēmuma 72. pantam, fakultatīva administratīvā procesa ietvaros nevar ierobežot piekļuvi tiesai, jo attiecīgā persona jebkurā brīdī var atteikties no šī iepriekšējā administratīvā procesa turpināšanas un celt prasību tiesā. Līdz ar to Savienības tiesa nevar konstatēt prasības novēlotību, neņemot vērā saskaņā ar 72. pantu uzsāktu sūdzības procedūru.

(skat. 24.–26., 28. un 35. punktu)
Lieta C‑382/16

Hornbach‑Baumarkt AG

pret

Finanzamt Landau

(Finanzgericht Rheinland‑Pfalz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Dalībvalsts tiesiskais regulējums – Sabiedrību ar nodokli apliekamo ienākumu noteikšana – Priekšrocība, ko sabiedrība rezidente bez maksas piešķīrusi sabiedrībai nerezidentei, ar kuru to saista savstarpējās atkarības attiecības – Sabiedrības rezidentes ar nodokli apliekamo ienākumu koriģēšana – Ar nodokli apliekamo ienākumu nekoriģēšana gadījumā, kad sabiedrība rezidente piešķīrusi identiskas priekšrocības citai sabiedrībai rezidentei, ar kuru to saista šādas attiecības – Brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums – Pamatojums

Kopsavilkums – Tiesas (otra palāta) 2018. gada 31. maija spriedums

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Ar nodokli apliekamo ienākumu noteikšana – Izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocības, kas ir piešķirtas sabiedrību starpā, kurām ir savstarpējas atkarības attiecības – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts uzlikt nodokli rezidentei sabiedrībai par priekšrocībām, ko tā ir piešķīrusi nerezidentei sabiedrībai – Pieļaujamība – Nosacījums – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir atļauts iesniegt pierādījumus par komerciāliem iemesliem, kas ir minēto priekšrocību pamatā – Valsts tiesas kompetencē esoša pārbaude

(EKL 43. un 48. pants (tagad – LESD 49. un 54. pants))

EKL 43. pants (tagad – LESD 49. pants), skatīts kopā ar EKL 48. pantu (tagad – LESD 54. pants), ir jāinterpretē tādējādi, ka principā tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, atbilstoši kuram dalībvalstī tādas sabiedrības rezidentes ienākumi, kas ir piešķīrusi citā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai, ar kuru to saista savstarpējas atkarības attiecības, priekšrocības ar nosacījumiem, kas atšķiras no tiem, par kādiem identiskos vai līdzīgos apstākļos būtu vienojušās savstarpēji neatkarīgas trešās personas, ir jāaprēķina saskaņā ar to, kādi tie būtu, ja būtu piemērojami nosacījumi, par kādiem būtu vienošanās ar šādām trešajām personām, un jāizdara korekcijas, lai gan šāda ar nodokli apliekamo ienākumu korekcija netiek veikta, ja šīs pašas priekšrocības sabiedrība rezidente piešķir citai sabiedrībai rezidentei, ar kuru to saista savstarpējas atkarības attiecības. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai saskaņā ar pamatlietā aplūkoto tiesisko regulējumu nodokļu maksātājs rezidents var pierādīt, ka nosacījumu, par ko ir vienošanās, pamatā ir bijuši komerciāli iemesli, kas izriet no tā sabiedrības nerezidentes dalībnieka statusa.

(skat. 59. punktu un rezolutīvo daļu)
–

izslēgt minēto uzņēmumu no dalības attiecīgajā iepirkuma procedūrā, pamatojoties uz to, ka, deklarācijā nenorādot minēto notiesājošo spriedumu, kurš vēl nav kļuvis galīgs, šis uzņēmums nav pilnīgi un efektīvi norobežojies no iepriekš minētā vadītāja rīcības.
Lieta C‑387/16

Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

pret

Nidera BV

(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – Priekšnodokļa atskaitīšana – 183. pants – Pārmaksātā PVN atmaksa – Novēlota atmaksa – Atbilstoši valsts tiesībām maksājamo nokavējuma procentu summa – Šīs summas samazinājums ar nodokļa maksātāju nesaistītu iemeslu dēļ – Pieļaujamība – Nodokļu neitralitāte – Tiesiskā noteiktība

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 28. februāra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Tiesību uz nodokļu atskaitīšanu īstenošanas noteikumi – Pieteikumi par atskaitīšanu vai atmaksāšanu – Novēlota atmaksa – Atbilstoši valsts tiesībām maksājamo nokavējuma procentu summa – Minētās summas samazināšana ar nodokļa maksātāju nesaistītu iemeslu dēļ – Nepieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2006/112 183. pants)

Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 183. pants, lasot to kopā ar nodokļu neitralitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā to procentu summas samazināšana, kas parastos apstākļos ir maksājami atbilstoši valsts tiesībām par termiņā neatmaksāto pievienotās vērtības nodokļa pārmaksu, tādu apstākļu dēļ, kuri nav atkarīgi no nodokļa maksātāja, tādiem kā šo procentu summas apmērs salīdzinājumā ar pārmaksātā pievienotās vērtības nodokļa summu, neatmaksāšanas ilgums un iemesli, kā arī nodokļa maksātājam faktiski nodarītie zaudējumi.

(skat. 38. punktu un rezolutīvo daļu)