Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94, 50. noteikuma 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka, ja vien nav paredzēts citādi, noteikumus attiecībā uz procesiem instancē, kas pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, apelācijas procesiem piemēro mutatis mutandis.

Tomēr, runājot par agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījumu iesniegšanu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 57. panta 2. vai 3. punktam spēkā neesamības atzīšanas procesā, kas ierosināts saskaņā ar šīs regulas 53. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Īstenošanas regulas 40. noteikuma 6. punktā ir paredzēts, ka Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (EUIPO) ir jāaicina agrākās preču zīmes īpašnieks termiņā, ko nosaka Birojs, sniegt pierādījumus par šīs zīmes izmantošanu.

Lai gan no minētās tiesību normas formulējuma izriet, ka, ja Biroja noteiktajā termiņā nav iesniegti nekādi pierādījumi par attiecīgās preču zīmes izmantošanu, Birojam pēc savas ierosmes ir jānoraida pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, tomēr šādu secinājumu nevar izdarīt tad, ja daži elementi, kas paredzēti šīs izmantošanas pierādīšanai, ir tikuši iesniegti minētajā termiņā.

Proti, šādā gadījumā, ja vien neizrādās, ka minētajiem pierādījumiem nav nekādas nozīmes, lai pierādītu attiecīgas agrākas preču zīmes faktisku izmantošanu, procedūrai ir jānotiek tālāk savā gaitā. Tādējādi Birojam, kā tas ir paredzēts Regulas Nr. 207/2009 57. panta 1. punktā, tostarp ir jāaicina puses, cik bieži tas vajadzīgs, iesniegt savus apsvērumus par otras puses vai Biroja iesniegtiem paziņojumiem. Šādā kontekstā, ja pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu tiek noraidīts tāpēc, ka attiecīga agrāka preču zīme nav faktiski izmantota, šī noraidīšana notiek, nevis pamatojoties uz Īstenošanas regulas 40. noteikuma 6. punktu, kas būtībā ir procesuāla rakstura norma, bet pamatojoties vienīgi uz materiāltiesiskām normām, kas ietvertas Regulas Nr. 207/2009 57. panta 2. vai 3. punktā.

No tā izriet, ka attiecīgas agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījumu, ar kuriem tiek papildināti pierādījumi, kas paši tikuši iesniegti Biroja noteiktajā termiņā saskaņā ar Īstenošanas regulas 40. noteikuma 6. punktu, iesniegšana joprojām ir iespējama pēc minētā termiņa beigām un ka Birojam nekādi nav aizliegts ņemt vērā tādējādi novēloti iesniegtos papildu pierādījumus, izmantojot rīcības brīvību, kas tam piešķirta ar Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu.

No tā izriet, ka Īstenošanas regulas 40. noteikuma 6. punkts nav uzskatāms par normu, kurā būtu paredzēts citādi, t.i., pretēji Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktam, kā rezultātā apelācijas padomei nebūtu tiesību ņemt vērā papildu pierādījumus par attiecīgas agrākas preču zīmes izmantošanu, kurus sniedzis pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējs, pamatojot savu apelācijas sūdzību procesā minētajā padomē.

Attiecībā uz apelācijas procesu Tiesa turklāt jau ir nospriedusi, ka no Regulas Nr. 207/2009 63. panta 2. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs regulas 76. panta 2. punktu, izriet, ka, izskatot tai iesniegto apelācijas sūdzību pēc būtības, apelācijas padome ne tikai aicina puses, cik bieži tas vajadzīgs, tās noteiktajā termiņā iesniegt savus apsvērumus par paziņojumiem, ko tā tiem adresējusi, bet var arī lemt par pierādījumu savākšanas pasākumiem, tostarp faktu vai pierādījumu iesniegšanu. Šīs tiesību normas savukārt apliecina to, ka faktiskā bāze var tikt paplašināta dažādās Birojā notiekošā procesa stadijās.

Saskaņā ar minētās Īstenošanas regulas 50. noteikuma 1. punkta trešās daļas formulējumu, ja apelācijas sūdzība ir iesniegta par Iebildumu nodaļas lēmumu, apelācijas padome, izskatot apelācijas sūdzību, aprobežojas ar faktiem un pierādījumiem, kas sniegti Iebildumu nodaļas noteiktajos vai precizētajos termiņos, ja vien tā neuzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu jāņem vērā papildu vai papildinoši fakti un pierādījumi.

Īstenošanas regulā tātad ir tieši paredzēts, ka apelācijas padomei, izskatot apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu, ir no šīs Īstenošanas regulas 50. noteikuma 1. punkta trešās daļas un no Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkta izrietošā rīcības brīvība izlemt, vai tai būtu vai nebūtu jāņem vērā papildu vai papildinoši fakti un pierādījumi, kas netika iesniegti Iebildumu nodaļas noteiktajos vai precizētajos termiņos.

Tomēr no tā nevar a contrario tikt secināts, ka, izskatot apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu, apelācijas padomei nav šādas rīcības brīvības. Proti, Īstenošanas regulas 50. noteikuma 1. punkta trešajā daļā ir tikai izpausts – saistībā ar apelācijas sūdzības, kas vērsta pret Iebildumu nodaļas lēmumu, izskatīšanu – princips, kas izriet no Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkta, kurš ir juridiskais pamats minētajam 50. noteikumam un kurš ietver normu, kurai ir horizontāla loma minētās regulas sistēmā un kura tādēļ ir piemērojama neatkarīgi no konkrētā procesa rakstura.

(skat. 51.–57. un 59.–61. punktu)