ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Saskaņā ar 3. pantu: “1. Valsts atbalsts, ko veido piemaksas samazinājumi, lai 2013. un 2014. gadā finansētu atjaunojamu energoresursu elektroenerģijas atbalstu (EEG piemaksa) energoietilpīgiem lietotājiem (Besondere Ausgleichsregelung, BesAR), un ko Vācija nelikumīgi īstenoja, pārkāpjot Līguma 108. panta 3. punktu, ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja iekļaujas kādā no četrām šajā punktā minētajām kategorijām. Ja valsts atbalsts tika piešķirts uzņēmumam, kas ir piederīgs nozarei, kura iekļauta nozaru sarakstā Pamatnostādņu par valsts atbalstu vides aizsardzībai un enerģētikai 2014.–2020. gadam (2014. gada pamatnostādnes) 3. pielikumā, tas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja uzņēmums samaksāja vismaz 15 % no papildu izmaksām, kas elektroenerģijas piegādātājiem jāmaksā, pamatojoties uz saistībām pirkt atjaunojamu energoresursu enerģiju, ko pēc tam novirzīja saviem klientiem. Ja uzņēmums samaksāja mazāk par 15 % no šīm papildu izmaksām, valsts atbalsts tomēr ir saderīgs, ja uzņēmums samaksāja summu, kas atbilst vismaz 4 % no tā bruto pievienotās vērtības vai – attiecībā uz uzņēmumiem ar elektroietilpību vismaz 20 % – vismaz 0,5 % no bruto pievienotās vērtības. Ja valsts atbalsts tika piešķirts uzņēmumam, kas nav piederīgs nozarei, kura iekļauta nozaru sarakstā 2014. gada pamatnostādņu 3. pielikumā, bet tā elektroietilpība 2012. gadā bija vismaz 20 % un šajā gadā tas bija piederīgs nozarei ar tirdzniecības intensitāti vismaz 4 % Savienības līmenī, tas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja uzņēmums samaksāja vismaz 15 % no papildu izmaksām, kas elektroenerģijas piegādātājiem jāmaksā, pamatojoties uz saistībām pirkt atjaunojamu energoresursu enerģiju, ko pēc tam novirzīja elektroenerģijas patērētājiem. Ja uzņēmums samaksāja mazāk par 15 % no šīm papildu izmaksām, valsts atbalsts tomēr ir saderīgs, ja uzņēmums samaksāja summu, kas atbilst vismaz 4 % no tā bruto pievienotās vērtības vai – attiecībā uz uzņēmumiem ar elektroietilpību vismaz 20 % – vismaz 0,5 % no bruto pievienotās vērtības. Ja valsts atbalsts tika piešķirts uzņēmumam, kurš ir tiesīgs saņemt saderīgu valsts atbalstu, pamatojoties uz punkta otro vai trešo daļu, bet uzņēmuma samaksātā EEG piemaksas summa nesasniedza līmeni, kādu nosaka šīs punkta daļas, saderīgas ir šādas atbalsta daļas: a) attiecībā uz 2013. gadu – tā atbalsta daļa, kas pārsniedz 125 % no uzņēmuma 2013. gadā faktiski samaksātās piemaksas; b) attiecībā uz 2014. gadu – tā atbalsta daļa, kas pārsniedz 150 % no uzņēmuma 2013. gadā faktiski samaksātās piemaksas. Ja valsts atbalsts tika piešķirts uzņēmumam, kurš nav tiesīgs saņemt saderīgu valsts atbalstu, pamatojoties uz punkta otro vai trešo daļu, un uzņēmums samaksāja mazāk nekā 20 % no piemaksas papildu izmaksām bez samazinājuma, saderīgas ir šādas atbalsta daļas: a) attiecībā uz 2013. gadu – tā atbalsta daļa, kas pārsniedz 125 % no uzņēmuma 2013. gadā faktiski samaksātās piemaksas; b) attiecībā uz 2014. gadu – tā atbalsta daļa, kas pārsniedz 150 % no uzņēmuma 2013. gadā faktiski samaksātās piemaksas. 2. Jebkurš 1. punktā neietvertais atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu.”
45.

Ņemot vērā iepriekš minēto, valsts tiesiskais regulējums, kura mērķis būtu atļaut nodokļu iestādēm konstatēt nedeklarētu PVN un aprēķināt tā summu, tikai (vai galvenokārt) pamatojoties uz pieņēmumiem, kas izriet no atšķirībām starp nodokļu maksātāja deklarētiem ieņēmumiem un to, kas aprēķināts, pamatojoties uz nozaru pētījumu, man nešķiet pietiekams, lai panāktu pareizo līdzsvaru starp šiem diviem nosacījumiem. No vienas puses, šāda sistēma patiešām vienkāršotu Nodokļu pārvaldes uzdevumu iekasēt nodokļus un novērst nodokļu nemaksāšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. No otras puses, minētā sistēma tomēr diez vai varētu sniegt patiesu priekšstatu par reālo ekonomisko stāvokli katrā atsevišķā situācijā. Tādēļ tā, visticamāk, izraisītu biežas kļūdas, nereti kaitējot nodokļu maksātājiem. Tādējādi šāda sistēma pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu visa PVN iekasēšanu un novērstu nodokļu nemaksāšanu vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
39.

No vienas puses, pēc Ernst & Young domām, apvienošanās kontroles noteikumi, jo īpaši pienākums atturēties no jebkādas darbības, attiecas tikai uz to pasākumu kopumu, kas ir daļa no koncentrācijas, uz kuru attiecas paziņošanas pienākums. Tā vietā pasākumu, kas ir ārpus pienākuma atturēties no jebkādas darbības piemērošanas jomas, iespējamā ietekme uz konkurenci ir jānovērtē saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu. Atsaucoties uz Vispārējās tiesas spriedumu Aer Lingus Group/Komisija ( 11 ), Ernst & Young apgalvo, ka jēdziens “koncentrācija” ir Komisijas jurisdikcijas stūrakmens saskaņā ar apvienošanās kontroles noteikumiem, un tādēļ pienākumam atturēties no jebkādas darbības nevar būt piemērošanas joma, kas atšķiras no šī jēdziena piemērošanas jomas vai kas patiešām pārsniedz šī jēdziena piemērošanas jomu. Saskaņā ar Ernst & Young viedokli visi pasākumi, uz kuriem attiecas pienākums atturēties no jebkādas darbības, attiecas uz kontroles nodošanu.
44.

Otrkārt, dalībvalstīm ir sešu mēnešu termiņš no iekļaušanas direktīvas spēkā stāšanās, lai to transponētu valsts tiesībās. Runājot par Direktīvu 2010/28, tās 2. pantā dalībvalstīm ir noteikts vēlākais 2010. gada 31. decembrī ieviest normatīvos un administratīvos aktus, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Šo valsts tiesību normu pieņemšana nozīmē, ka pilnībā ir jāievēro pienākumi, kuri izriet no Direktīvas 91/414 pēc aktīvās vielas iekļaušanas I pielikumā, un it īpaši augu aizsardzības līdzekļu, kuri ietver attiecīgo aktīvo vielu, atbilstība minētajai direktīvai.
37.

Turklāt Eiropas [Savienības] darba tiesību saskaņotība ir saistīta ar prasību, lai darba vai nodarbinātības nosacījumu jēdziens netiktu interpretēts atrauti no tā nozīmes radniecīgās Savienības tiesību normās ( 26 ). Šajā ziņā it īpaši ir jānorāda uz Diskriminācijas novēršanas direktīvām 2000/78/EK ( 27 ) un 2006/54/EK ( 28 ), kurās vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir konkretizēts tādu dažādu diskriminācijas pazīmju kā dzimums, vecums un seksuālā orientācija aspektā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru arī tajās ir reglamentēti atlaišanas nosacījumi. Līdz ar to diskriminācijas aizlieguma principa piemērošanas jomā it īpaši ietilpst darba devēja saistībā ar nodarbinātības attiecībām – atbilstoši darba līgumam vai likumam – veicamie maksājumi, izbeidzot darba tiesiskās attiecības ( 29 ). Darba nosacījumu jēdziena gadījumā no Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ietvertā diskriminācijas aizlieguma principa viedokļa tas, galu galā, nevar būt citādi ( 30 ).
33.

Šis apsvērums arī izskaidro, ka šie režīmi ir piemērojami “saskaņā ar kopējiem noteikumiem un ciešākas saskaņošanas nolūkā”. Attiecīgi, īpašie režīmi mazajiem uzņēmumiem no laika gala ( 5 ) ir bijis jautājums, kas Savienības līmenī nav pilnīgi vienādots ( 6 ) un kurā dalībvalstis noteikti ir ieguvējas no zināmas rīcības brīvības, ar nosacījumu, ka to valsts tiesību akti atbilst attiecīgajām Savienības tiesību normām. It īpaši PVN direktīvā ir tikai ierobežots to noteikumu skaits, ar kurām regulēts veids, kādā šie režīmi ir izveidojami un kā tiem jādarbojas, tādējādi atstājot dalībvalstīm plašu rīcības brīvību.
96.

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgerichtshof (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 141. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļa maksātājs, kas ir izpildījis šī panta a) punktā minētos identifikācijas nosacījumus, minētā panta b) punktā norādīto preču iegādei ir izmantojis pievienotās vērtības nodokļa (PVN) identifikācijas numuru, ko piešķīrusi cita dalībvalsts, nevis tā dalībvalsts, no kuras preces tiek nosūtītas vai transportētas konkrētai preču iegādei Kopienas iekšienē, neatkarīgi no tā, vai tas ir reģistrēts vai identificēts šajā dalībvalstī; 2) Direktīvas 2006/112 42. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir pretrunā tam, ka dalībvalsts nodokļu administrācija, kas piešķīrusi PVN identifikācijas numuru, ar kuru nodokļa maksātājs veicis iegādi Kopienas iekšienē, lai veiktu turpmāku piegādi, atsakās to atbrīvot no PVN, pamatojoties tikai uz to, ka šīs direktīvas 265. pantā norādīto kopsavilkuma ziņojumu nodokļa maksātājs ir iesniedzis vai labojis novēloti, kaut arī nav nopietnu pierādījumu, kas liecinātu par krāpniecību, un ir konstatēts, ka ir izpildīti pamatnosacījumi par atbrīvojumu no nodokļa.
7.

Lugāno II konvencijas VII sadaļā “Saistība ar Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 ( 2 ) un citiem instrumentiem” ir iekļauts 64. pants, kura redakcija ir šāda: “1. Šī konvencija neskar to, kā Eiropas Kopienas dalībvalstis piemēro Padomes Regulu [Nr. 44/2001], kā arī jebkurus tās grozījumus, 1968. gada 27. septembrī Briselē parakstīto Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, 1971. gada 3. jūnijā Luksemburgā parakstīto Protokolu par minētās konvencijas interpretāciju Eiropas Kopienu Tiesā, ņemot vērā grozījumus, kas izdarīti ar Konvencijām par to valstu pievienošanos minētajai konvencijai un minētajam protokolam, kuras pievienojas Eiropas Kopienai, kā arī 2005. gada 19. oktobrī Briselē parakstīto Eiropas Kopienas un Dānijas Karalistes nolīgumu par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās. 2. Tomēr šo konvenciju jebkurā gadījumā piemēro: a) lietās par jurisdikciju, ja atbildētāja domicils ir tās valsts teritorijā, kurā piemēro šo konvenciju, bet nepiemēro kādu no šā panta 1. punktā minētajiem instrumentiem, vai kurā šīs konvencijas 22. vai 23. pants piešķir jurisdikciju šādas valsts tiesām; b) attiecībā uz lis pendens vai saistītām prasībām atbilstīgi 27. un 28. pantā paredzētajam, ja tiesvedība uzsākta valstī, kurā piemēro šo konvenciju, bet nepiemēro kādu no šā panta 1. punktā minētajiem instrumentiem, un valstī, kurā piemēro gan šo konvenciju, gan kādu no šā panta 1. punktā minētajiem instrumentiem; [..].”
12.

Hanssen Beleggingen par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā). Šai tiesai bija šaubas par Vācijas tiesu starptautisko jurisdikciju. Tā šajā ziņā uzsver, ka šī jurisdikcija varētu izrietēt no Briseles I regulas 2. panta 1. punkta, ņemot vērā to, ka T. Prast-Knipping domicils ir Vācijā. Tomēr Nīderlandes tiesu starptautiskā izņēmuma jurisdikcija, kas izriet no Briseles I regulas 22. panta 4. punkta, varētu izslēgt Vācijas tiesu starptautisko jurisdikciju.
b)

komentāros par tiesiskā regulējuma grozījumu projektu [bemærkningerne til forslaget til ændringsloven] ir norādīts, ka iepriekš minēto notiesāšanas noteikumu mērķis ir precizēt vai ieviest aizliegumu azartspēlēm, kuras piedāvā tiešsaistes spēļu uzņēmumi ārpus Dānijas un kuru tiešais mērķis ir Dānijas tirgus, daļēji aizliedzot inter alia reklamēt azartspēļu uzņēmumu ārpus Dānijas tiešsaistē piedāvātās azartspēles, ciktāl, ievērojot šajos komentāros noteikto, nav šaubu par to, ka saskaņā ar noteikumiem, kas bija spēkā pirms grozījumiem, azartspēļu pasākumi tika uzskatīti par nelikumīgiem, ja azartspēļu uzņēmums ārpus Dānijas izmantoja pārdošanas kanālus, kuros azartspēļu ierīce faktiski tika fiziski pārdota Dānijas teritorijā. Tomēr ir lielākas šaubas par to, vai šis noteikums attiecas arī uz ārvalstīs piedāvātām azartspēlēm, kuru mērķauditorija ir azartspēļu dalībnieki Dānijā, bet kuras faktiski fiziski atrodas ārpus Dānijas, tāpēc ir jānoskaidro, vai tas attiecas uz šāda veida azartspēlēm. No komentāriem turklāt izriet, ka tiek ierosināts ieviest aizliegumu reklamēt azartspēles, izlozes un derības, kas nav licencētas saskaņā ar šo tiesību aktu, un ka šis grozījums atbilst pašreizējam aizliegumam Likuma par zirgu skriešanās sacīkšu derībām (hestevæddeløbsloven) 12. panta 3. punktā, taču ir [tagad atceltā] Likuma par derībām un izlozēm (Tips‑ og lottoloven) 10. panta 4. punkta skaidrojums. Piezīmēs tāpat arī ir norādīts, ka šī aizlieguma mērķis ir aizsargāt azartspēļu pakalpojumu sniedzējus, kuriem ir Dānijas iestādes izsniegta licence, pret tādu uzņēmumu konkurenci, kam šādas licences nav un kas tāpēc nevar likumīgi piedāvāt azartspēles vai būt to starpnieki Dānijā?”
45.

Tomēr minētās pārbaudes laikā Vācijas muitas dienesti konstatēja arī to, ka importētās preces nāk no sabiedrības CWCI, proti, no viena no šīs regulas I pielikumā uzskaitītajiem ražotājiem eksportētājiem. Šis apstāklis izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, un muitas iestāde to nav apstrīdējusi. Tieši šā iemesla dēļ tās izlaboja neprecīzi norādīto TARIC kodu.
82.

Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa nav sniegusi gandrīz nekādu informāciju par attiecīgajām iekārtām, kā arī par to uzstādīšanas kārtību, lai gan, kā to pamatoti ir norādījusi Komisija, saistībā ar saules enerģijas paneļiem pastāv diezgan liela situāciju daudzveidība attiecībā uz modeļa veidu, izmēru un svaru, kā arī to uzstādīšanas veidiem – sākot no uzmontēšanas uz ēkas jumta līdz vienkāršai uzstādīšanai uz stieņa vai rāmja (tā sauktā “uzlikšanas” metode) vai pat nolikšanai vienkārši uz zemes. Turklāt ar šīm iekārtām saražotā elektroenerģija gan var tikt pārdota operatoram, kas ir atbildīgs par elektroenerģijas pārvades tīkla apsaimniekošanu, gan var apgādāt ēku, uz kuras tās ir uzstādītas, vai arī ietvert abus šos izmantošanas veidus. Turklāt, kā to arī norādījusi Komisija, runa ir par jomu, kura attīstās un kurā strauji pilnveidojas tehnoloģijas.
20.

Apstrīdētais nodoklis tiek uzlikts reizi ceturksnī par katru vēja ģeneratoru, un turklāt nodokļa summa ir atkarīga no attiecīgā vēja parka lieluma un vēja ģeneratoru jaudas. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis ir noskaidrot, vai šis nodoklis ir saderīgs ar atjaunojamo energoresursu atbalsta shēmām saskaņā ar Direktīvu 2009/28 (par to A sadaļā) vai tajā ietvertajām tiesību normām par konkrētām nodevām (par to B sadaļā). Turklāt valsts tiesa uzdod jautājumu par atbilstību Direktīvai 2008/118 par akcīzes nodokli (par to C sadaļā) un Direktīvai 2003/96 par enerģētikas nodokli (par to D sadaļā).
39.

Bundeskartellanwalt norāda, ka konkurences iestādes, atsakoties no iepriekšējas kontroles tādās situācijās kā izskatāmajā lietā, vairs nevarot tik ātri iejaukties konkurences varbūtēja izkropļojuma gadījumā, kas notiek jau tā ļoti koncentrētā tirgū. Tomēr tas ir vajadzīgais rezultāts, kuru rada ar Regulu Nr. 1/2003 ieviestās konkurences tiesību normu izpildes sistēma. Savienības likumdevējs no 2004. gada 1. maija ir apzināti atteicies no obligātas iepriekšējas paziņošanas par vienošanos starp uzņēmumiem, lai, no vienas puses, palielinātu uzņēmēju atbildību, un, no otras puses, atslogotu konkurences iestāžu resursus, kas galu galā paplašina to rīcības brīvību, nosakot prioritātes konkurences tiesību normu izpildē. Ja tagad, plaši interpretējot koncentrācijas jēdzienu, Eiropas uzņēmumu apvienošanās kontroles piemērošanas jomā gribētu iekļaut lielāku skaitu gadījumu, tas nozīmētu neievērot jauno Eiropas konkurences tiesību normu izpildes kārtību, kas kopš 2004. gada 1. maija darbojas, pamatojoties uz EK Apvienošanās Regulu un Regulu Nr. 1/2003. Valsts konkurences iestādēm nekas neliedz pievērst īpašu uzmanību norisēm ļoti koncentrētā tirgū, īstenojot savas prioritātes aizliegto vienošanos tiesiskā regulējuma īstenošanas (LESD 101. un 102. pants) gaitā.
19.

Sąd Najwyższy ir šaubas par to, vai atteikšanās izslēgt sabiedrību no komercreģistra tāpēc, ka nav izpildīti saskaņā ar Polijas tiesībām izvirzītie priekšnoteikumi, atbilst Savienības tiesībās piešķirtajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Tādēļ tā 2015. gada 22. oktobrī atbilstoši LESD 267. pantam vērsās Tiesā ar šādiem jautājumiem: “1) Vai LESD 49. un 54. pantam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts, kurā tika dibināta sabiedrība ar ierobežotu atbildību, piemēro valsts tiesību normas, atbilstoši kurām izslēgšana no komercreģistra ir atkarīga no sabiedrības darbības izbeigšanas pēc likvidācijas procedūras īstenošanas, ja sabiedrība ir tikusi dibināta no jauna citā dalībvalstī, pamatojoties uz dalībnieku lēmumu, kurā ir paredzēta juridiskās personas statusa, kas iegūts dibināšanas valstī, saglabāšana? 2) Ja tiek atbildēts noliedzoši: vai LESD 49. un 54. pants var tikt interpretēti tādējādi, ka no valsts tiesību normām izrietošais pienākums veikt sabiedrības likvidācijas procedūru, kurš ietver pastāvošo darījumu nokārtošanu, parādu atgūšanu, saistību izpildīšanu un sabiedrības aktīvu likvidēšanu, kreditoru prasījumu atmaksāšanu vai nodrošināšanu, finanšu pārskata par šīm darbībām iesniegšanu, kā arī personas iecelšanu, kas uzglabās grāmatas un dokumentus, un kurš pastāv pirms sabiedrības darbības izbeigšanas, kas notiek izslēgšanas no reģistra brīdī, ir piemērots, nepieciešams un samērīgs līdzeklis atbilstošai sabiedrisko interešu aizsardzībai migrējošas sabiedrības kreditoru, mazākumdalībnieku un darba ņēmēju aizsardzības formā? 3) Vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi iekļauj situāciju, kad sabiedrība, lai pārveidotos par citas dalībvalsts sabiedrību, uz to pārceļ juridisko adresi, nemainot uzņēmuma galveno atrašanās vietu, kas paliek dibināšanas valstī?”
6.

[Regulas] 1. pantā ir noteikts: “[..] 6. Šo regulu nepiemēro šādiem atbalsta veidiem: [..] c) atbalsts grūtībās nonākušiem uzņēmumiem. 7. Attiecībā uz 6. punkta c) apakšpunktu, MVU uzskata par grūtībās nonākušu uzņēmumu, ja tas atbilst šādiem nosacījumiem: a) uzņēmuma ar ierobežotu atbildību gadījumā, ja tā zaudējumi ir lielāki nekā puse no statūtkapitāla, kas atspoguļots uzņēmuma grāmatvedībā, ir un vairāk nekā viena ceturtdaļa no šiem kapitāla zaudējumiem ir radušies iepriekšējo 12 mēnešu laikā, vai b) uzņēmuma gadījumā, kur vismaz dažiem tā locekļiem ir neierobežota atbildība par uzņēmuma parādiem un kura zaudējumi ir lielāki nekā puse no statūtkapitāla, kas atspoguļots uzņēmuma grāmatvedībā, ir un vairāk nekā viena ceturtdaļa no šiem kapitāla zaudējumiem ir radušies iepriekšējo 12 mēnešu laikā, vai c) neatkarīgi no konkrētās sabiedrības veida – ja atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktiem kritērijiem tam ir piemērojama kolektīva maksātnespējas procedūra. Šajā regulā MVU, kas ir dibināts mazāk nekā pirms trīs gadiem, šajā periodā neuzskata par grūtībās nonākušu uzņēmumu, ja vien tam nav piemērojams nosacījums, kas paredzēts pirmās daļas c) punktā.”
41.

Tas, ka vismaz dažiem no 7. pantā paredzētajiem izņēmumiem ir tieša iedarbība ( 7 ), nemaina iepriekš pausto secinājumu. Tie paši par sevi nerada tiesības iegūt informāciju tiem, kas to lūdz, ne arī rada no tiem izrietošu pienākumu to izpaust tiem, kuru rīcībā šī informācija ir. 7. pants drīzāk paredz vispārīgus noteikumus, lai datu apstrādātājs noteiktu, kad, vai, kā un kādā mērā tas var apstrādāt personas datus, ko tas ir ieguvis.
91.

Atbilstīgi tam, kas izklāstīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ar šā dekrēta 8. panta 4.bis punktu it īpaši tiek noteiktas sankcijas, ja kāda no pusēm izstājas no mediācijas procedūras ( 45 ) un ja šāda izstāšanās notiek bez pamatota iemesla, saistot to ar nelabvēlīgām sekām tai pusei, kura sakarā ar turpmāko tiesvedību no tās ir atteikusies. Tādējādi tiesa gadījumā, ja atteikšanās notikusi bez pamatota iemesla, to varētu izmantot par argumentu savā spriedumā. Turklāt tai jānosaka finansiālas sankcijas tai pusei, kura izstājusies no procedūras.
18.

No šī vēsturiskā konteksta ir redzams, kāpēc, no vienas puses, LESD 96. pantā minētie pārvadājumi ir jāsaprot kā norāde uz preču (bet ne pasažieru) pārvadājumiem un kāpēc, no otras puses, šeit attiecīgās likmes un nosacījumi sastāv tikai no dalībvalstu noteiktajiem tarifiem un nosacījumiem, kas var ietekmēt finansiālos nosacījumus, pie kādiem preces tiek pārvadātas.
106.

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesai būtu: 1) jāatzīst, ka, nenodrošinot: — ka papildmaksājums par ražošanas daudzumu, kas Itālijā saražots, pārsniedzot valsts kvotu, no pirmā tirdzniecības gada, kurā papildu maksājums faktiski tika piemērots Itālijā (1995./1996. gads), līdz pēdējam tirdzniecības gadam, kurā Itālijā bija ražošanas pārpalikums (2008./2009. gads), tiek faktiski iekasēts no individuālajiem ražotājiem, kuri ir veicinājuši katru attiecīgo ražošanas pārprodukciju, — un to, ka tiešo pārdevumu gadījumā pircējs vai ražotājs, saņemot paziņojumu par maksājamo summu, samaksā minēto maksājumu atbilstošā termiņā, — vai, ja maksājums nav ticis samaksāts noteiktajā termiņā, tas tiek reģistrēts un, iespējams, iekasēts piespiedu kārtā no šiem pircējiem vai ražotājiem, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti atbilstošajos Savienības tiesību aktos, kuri piemērojami attiecīgajos tirdzniecības gados, it īpaši i) Padomes 1992. gada 28. decembra Regulas (EEK) Nr. 3950/92, ar ko ievieš papildmaksājumus piena un piena produktu nozarē, 1. un 2. pantā, ii) Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1788/2003, ar ko ievieš maksājumus piena un piena produktu nozarē, 4. pantā, iii) Padomes 2007. gada 22. oktobra Regulas (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem, 79., 80. un 83. pantā, kā arī – saistībā ar Komisijas īstenošanas noteikumiem – iv) Komisijas 1993. gada 9. marta Regulas (EEK) Nr. 536/93, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par papildmaksājuma piemērošanu pienam un piena produktiem, 7. pantā, v) Komisijas 2001. gada 9. jūlija Regulas (EK) Nr. 1392/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 3950/92, 11. panta 1. un 2. punktā un, visbeidzot, vi) Komisijas 2004. gada 30. marta Regulas (EK) Nr. 595/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 1788/2003, 15. un 17. pantā, un 2) jāpiespriež Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.

IVN direktīvā ( 22 ) ir prasīts, lai, pirms tiek dota piekrišana, uz tiem projektiem, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi inter alia to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par attīstības piekrišanu un novērtējumu attiecībā uz to tiešo un netiešo ietekmi ( 23 ) uz vidi (turpmāk tekstā – “ietekmes novērtējums”), tostarp to ietekmi uz faunu, floru un ūdeni ( 24 ). Sabiedrība ir tiesīga piedalīties procedūrās, kas ir saistītas ar šādu ietekmes novērtējumu, un var apstrīdēt to rezultātu likumību gan tad, ja minētais novērtējums tiek veikts atsevišķi, gan tad, ja tas ir iekļauts atļauju piešķiršanas projektiem procedūrās ( 25 ). IVN direktīvas I pielikumā ir uzskaitīti projekti, par kuriem a priori uzskatāms, ka tiem ir ievērojama ietekme uz vidi. Šādiem projektiem obligāti jāveic ietekmes novērtējums. II pielikumā ir uzskaitīti projekti, kuriem dalībvalstij, pamatojoties uz konkrētā gadījuma pārbaudi, minētās dalībvalsts paredzētiem limitiem vai kritērijiem, ir “jānolemj”, vai tiem jāveic ietekmes novērtējums ( 26 ). IVN direktīvā netiek pieprasīts veikt ietekmes novērtējumu projektiem, kuri nav minēti kādā no šiem pielikumiem.
37.

Tam nevar piekrist. Vēstule labākajā gadījumā ir neskaidra. No Komisijas formulējuma izrietošās neskaidrības attiecībā uz nostājas pieņemšanu ir jāatrisina par labu prasītājam. No prasītāja nevar pieprasīt, lai tas, vadoties no konteksta, uzminētu Komisijas paziņojuma saturu un faktiski interpretētu to sev par sliktu. Protams, ir maz ticams, ka Komisijas paziņojuma skaidrība pēc savas būtības atbildīs Bībeles ideālam “jūsu vārdi lai ir: “jā, jā!” [vai] “nē, nē!”” ( 14 ). Taču Komisijai savā saziņā noteikti vajadzēja būt tiešākai un nepārprotamākai, ja tās nolūks tiešām bija paziņot “skaidru” iestādes nostāju.