ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Jautājums par to, vai Nīderlandes tiesām ir jurisdikcija izskatīt lietu, pēc Hoge Raad der Nederlanden domām, prasa, lai tiktu pārbaudītas attiecības starp, no vienas puses, Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļā (18.–21. pants) paredzētajiem jurisdikcijas noteikumiem un, no otras puses, šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 3. punktā definētajiem noteikumiem. Konkrētāk, rodas jautājums par to, vai šī 5. iedaļa nepieļauj to, ka tiek piemērotas tās 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta vai 5. panta 3. punkta normas tādā gadījumā, kāds ir šis, kurā sabiedrība ceļ prasību pret personu ne vien kā pret šīs sabiedrības izpilddirektoru viņa uzdevumu pienācīgas neizpildes vai neatļautas darbības dēļ, bet arī – neatkarīgi no šī statusa – sakarā ar tīšu vai apzināti vieglprātīgu rīcību, pildot starp viņu un šo sabiedrību noslēgtu darba līgumu.
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj kā preču zīmi reģistrēt apzīmējumu, kas sastāv no preces formas, ja šai formai ir trīs būtiskas pazīmes, viena no kurām izriet no pašas preces īpašībām, bet divas pārējās ir vajadzīgas tehniska rezultāta iegūšanai, tomēr ar nosacījumu, ka vismaz viens no šajā tiesību normā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatiem šai formai ir piemērojams pilnībā;
35

Turklāt no KN 30. nodaļas 1. piezīmes a) punkta teksta izriet, ka no tās ir izslēgti diētiskie pārtikas produkti vai dzērieni, izņemot pārtikas līdzekļus intravenozai ievadei, kas nav ikdienas pārtikas sastāvdaļa, bet tomēr tiek izmantoti tikai pārtikas nolūkā (šajā ziņā skat. spriedumu Nutricia, C‑267/13, EU:C:2014:277, 28. punkts). No tā izriet, ka tikai pārtikas produktiem saražoti produkti, kas ir daļa no ikdienas pārtikas, nav klasificējami kā “medikamenti, kas sastāv no diviem vai vairākiem ārstnieciskām vai profilaktiskām vajadzībām sajauktiem komponentiem” KN pozīcijas 3003 izpratnē.
55

Saskaņā ar pamatdirektīvas 3. panta 2., 4. un 6. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina ne tikai VRI neatkarība, rīkojoties tā, lai tās būtu juridiski nošķirtas un funkcionāli neatkarīgas no jebkuras organizācijas, kura nodrošina piekļuvi elektroniskās saziņas tīkliem, piegādā to aprīkojumu vai sniedz elektroniskās saziņas pakalpojumus, bet arī viegli pieejamā veidā ir jāpublicē šīm iestādēm izpildāmie uzdevumi saskaņā ar JTR, it īpaši tad, ja šie uzdevumi ir uzticēti vairākām iestādēm un ir jāpaziņo Komisijai to iestāžu nosaukumi, kurām ir uzticēts izpildīt šos uzdevumus, kā arī to attiecīgās pilnvaras (šajā ziņā skat. spriedumus Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones, C‑82/07, EU:C:2008:143, 25. punkts, un UPC Nederland, C‑518/11, EU:C:2013:709, 52. punkts).
98

Šajā ziņā it īpaši ir atzīts, ka Komisijas lēmums par formālās izmeklēšanas procedūras izbeigšanu individuāli skar ne tikai uzņēmumu, kurš ir saņēmis atbalstu, bet arī ar to konkurējošos uzņēmumus, kas aktīvi līdzdarbojušies šajā procedūrā, ja atbalsta pasākums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, būtiski ietekmē to stāvokli tirgū (skat. spriedumu Sniace/Komisija, EU:C:2007:700, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
24

Līdz ar to atskaitīšanas tiesības nodokļa maksātājam tiek atzītas arī tad, ja, pat nepastāvot tiešai un tūlītējai saiknei starp konkrētu iepriekš veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas dod tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, attiecīgo pakalpojumu izmaksas veido daļu no šā [nodokļa maksātāja] vispārējiem izdevumiem un kā tādas tās veido daļu no tā pārdoto preču vai sniegto pakalpojumu cenas. Šādas izmaksas ir tieši un tūlītēji saistītas ar nodokļa maksātāja saimniecisko darbību kopumā (skat. it īpaši spriedumus Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, 33. punkts, un Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, 37. punkts).
12

Direktīvas 2006/54 14. panta “Diskriminācijas aizliegums” 1. punkta c) apakšpunktā ir noteikts: “Ir aizliegta tieša vai netieša diskriminācija dzimuma dēļ valsts vai privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz: [..] c) nodarbinātības un darba nosacījumiem, tostarp atlaišanu no darba, kā arī darba samaksu, kā noteikts [EKL] Līguma 141. pantā.”
33

No šiem apsvērumiem izriet, ka fakultatīva garantijas neattiecināšana uz noguldītājiem, kas uzskaitīti minētajā Direktīvas 94/19 I pielikuma punktā, ir balstīta uz pieņēmumu, ka principā šīm personām ir tāds kompetences un informācijas līmenis par kredītiestādi, kurai tās uztic savus noguldījumus, kāda nav lielākai noguldītāju daļai. Līdz ar to ir jāuzskata, ka uz personām, kuras ietilpst vienā no Direktīvas 94/19 I pielikuma 7. punktā uzskaitītajām kategorijām, atbilstoši šai tiesību normai var netikt attiecināta garantija, ciktāl tām kredītiestādē pildāmo funkciju vai attiecību ar šo iestādi dēļ ir tāds informācijas un kompetences līmenis, kas tām ļauj zināt un novērtēt patieso finanšu stāvokli un ar šīs iestādes darbību saistītos riskus.
2)

“nodokļa iekasējamība” nozīmē, ka nodokļu iestādei saskaņā ar tiesību aktiem rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli no personas, kura ir atbildīga par PVN nomaksu, neatkarīgi no tā, ka nomaksas laiku var atlikt.”
37

Turklāt no Eurosur regulas 1. un 4. panta izriet, ka ar to ir izveidots kopīgs ietvars informācijas apmaiņai un sadarbībai starp dalībvalstīm un aģentūru, kurš sastāv no sešiem šīs regulas 4. panta 1. punktā uzskaitītajiem elementiem. Taču saskaņā ar minētās regulas 19. panta 2. punktu šīs regulas 19. pantā minētie nolīgumi attiecas vienīgi uz diviem no šiem sešiem elementiem, jo ar tiem informācijas apmaiņa ir atļauta tikai ar to dalībvalstu valsts koordinācijas centriem, kuras ir noslēgušas šādu nolīgumu attiecībā uz šo dalībvalstu valsts situācijas attēlos iekļauto informāciju.
27

Šādos apstākļos Tribunale di Cuneo nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi ļaujot iestāties noziedzīgā nodarījuma noilgumam ar no tā izrietošu nesodāmību, lai gan ir laicīgi sākta kriminālvajāšana, ir pārkāpta LESD 101. pantā ietvertā norma par konkurences aizsardzību? 2) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk kā par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi nepiemērojot kriminālsodu par noziedzīgiem nodarījumiem, ko izdarījuši uzņēmēji bez sirdsapziņas pārmetumiem, Itālijas Republika ir ieviesusi atbalsta veidu, kas aizliegts ar LESD 107. pantu? 3) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk kā par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi pieļaujot nesodāmību tiem, kuri savās interesēs izmanto Direktīvu 2006/112, Itālijas Republika ir nelikumīgi pievienojusi atbrīvojumu no nodokļa papildus tiem, kas ierobežoti paredzēti šīs direktīvas 158. pantā? 4) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk kā par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi atsakoties sodīt rīcību, kas atņem valstij tostarp pienākumu pret Eiropas Savienību izpildei vajadzīgos resursus, ir pārkāpts LESD 119. pantā noteiktais finanšu stabilitātes princips?”
18

Hertogenbosas Apelācijas tiesa uzskatīja, ka Bredas tiesa pamatoti nolēma, ka X ir uzskatāms par Reinas kuģinieku Reinas kuģinieku nolīguma izpratnē un ka līdz ar to viņam ir piemērojami šajā nolīgumā paredzētie noteikumi par piemērojamo tiesību aktu noteikšanu. Līdz ar to Hertogenbosas Apelācijas tiesai rodas jautājums par to, kāds var būt apliecības E 101 apjoms, kuru 2006. gada 1. martā izsniedza Luksemburgas iestāde, kuras kompetencē ir šādu apliecību izsniegšana.
21

Šādos apstākļos Tribunalul Maramureș nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas [2006/112] 273. pants un 287. panta 18. punkts ir interpretējami tādējādi, ka valsts nodokļu iestādei bija pienākums PVN nolūkā reģistrēt nodokļa maksātāju un noteikt tam pienākumu maksāt nodokli un ar to saistītos papildu pienākumus tāpēc, ka bija pārsniegts atbrīvojuma no nodokļa slieksnis, sākot no dienas, kad nodokļa maksātājs kompetentajai nodokļu iestādei iesniedza nodokļu deklarācijas, no kurām izriet, ka ir pārsniegts atbrīvojuma no PVN samaksas slieksnis? 2) Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tiesiskās noteiktības princips pieļauj tādu valsts praksi, uz kuru pamatojoties nodokļu iestāde ar atpakaļejošu spēku nodokļa maksātājam nosaka pienākumu maksāt PVN tāpēc, ka veterinārie pakalpojumi nav atbrīvoti no PVN samaksas un atbrīvojuma slieksnis ir pārsniegts situācijā, kad: — nodokļu iestāde pēc savas ierosmes nav reģistrējusi nodokļa maksātāju kā PVN maksātāju un tam nav noteikusi pienākumu maksāt PVN, sākot no dienas, kad nodokļa maksātājs iesniedza nodokļu deklarācijas, no kurām izriet, ka ir pārsniegts atbrīvojuma slieksnis, bet tikai vēlāk – pēc tam, kad ar Noteikumiem Nr. 1620/2009 tika grozīti Nodokļu kodeksa piemērošanas noteikumi, paredzot, ka Nodokļu kodeksa 141. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums nav piemērojams veterinārajiem pakalpojumiem, kā tas izriet no sprieduma [Komisija/Itālija (122/87, EU:C:1988:256)], un attiecībā uz laikposmu pirms attiecīgajiem grozījumiem; — nodokļu iestāde par atbrīvojuma sliekšņa pārsniegšanu no nodokļa maksātāja iesniegtajām nodokļu deklarācijām uzzināja, pirms ar Noteikumiem Nr. 1620/2009 iepriekš izklāstītajā veidā tika grozīti Nodokļu kodeksa piemērošanas noteikumi; — pirms Noteikumu Nr. 1620/2009 pieņemšanas nodokļu iestāde savas kompetences jomā – kurā ietilpst arī nodokļa maksātājs, uz kuru attiecas pamatlieta, – nav pieņēmusi administratīvus nodokļu aktus, lai konstatētu, ka nodokļa maksātāji, kam ir veterinārās prakses statuss, nav reģistrējušies kā PVN maksātāji pēc tam, kad tika pārsniegts atbrīvojuma no PVN samaksas slieksnis, un lai tā rezultātā noteiktu tiem pienākumu maksāt nodokli, un — attiecībā uz laikposmu, pirms tika pieņemti un stājās spēkā Noteikumi Nr. 1620/2009, spriedums Komisija/Itālija [(122/87, EU:C:1988:256)] nekādā veidā nebija publicēts rumāņu valodā?”
26

No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūru par palīgpersonālu šāda veida amati ir īpaši un paredzēti uzdevumu izpildei, pamatojoties uz “uzticēšanās attiecībām un īpaša veida konsultēšanu”. Līdz ar to šī pati tiesa uzskata, ka šis personāls nedrīkst īstenot funkcijas, kuras iekļaujas valsts pārvaldes normālajās funkcijās – runājot gan par pakalpojumu sniegšanu valsts pārvaldei, gan par tādu aktu pieņemšanu, kas ir saistīti tikai ar administratīvā darba organizēšanu. Šīs funkcijas, ņemot vērā to tiešo saistību ar Konstitūcijā noteiktajiem pārvaldes objektivitātes un efektivitātes principiem, būtu jāuztic tikai valsts un pašvaldību ierēdņiem, kuri ir atlasīti, ievērojot vienlīdzības, nopelnu un spēju principus.
29

Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja attiecīgie motori būtu jāuzskata par ietilpstošiem jēdzienā “elektriskās un elektroniskās iekārtas”, vēl būtu jāpārbauda, vai šie motori nav izslēgti no attiecīgajām Direktīvas 2002/96 un Direktīvas 2012/19 piemērošanas jomām, jo tie ir “lielizmēra stacionāro rūpniecisko mehānismu” daļa vai arī daļa no “kāda cita tipa iekārtas”, kuras neietilpst šo direktīvu piemērošanas jomā. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata – tas, ka minētie motori tiek uzstādīti kopā ar garāžas vārtiem ēkas konstrukcijā ar funkciju vadīt garāžas vārtus, liekot domāt, ka tiem nav patstāvīgas funkcijas un tie ir stacionāras vienotas sistēmas daļa, savukārt tas, ka šos pašus motorus katrā laikā var demontēt, uzstādīt no jauna un/vai papildus pievienot ēkas konstrukcijai, ļauj tos uzskatīt par tādiem, kas nodrošina pašiem savu funkciju, kas tos nošķirot no stacionāras elektriskas iekārtas.
39

Ar 2012. gada 12. novembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) INIS atņēma K. Aly uzturēšanās atļauju Īrijā. Šajā lēmumā tostarp bija minēts: “Turklāt jāatzīmē, ka [Jūsu laulātā] ir atstājusi valsts teritoriju un jau ilgi šeit nav īstenojusi savas no Eiropas Savienības Līgumiem izrietošās tiesības atbilstoši [2006. gada noteikumu] 6. panta 2. punktam. Tāpēc lūdzam ņemt vērā, ka iemesli, saskaņā ar kuriem mēs Jums bijām izsnieguši uzturēšanās atļauju, vairs nav piemērojami, jo Jūsu no [2006. gada noteikumu] normām atvasinātās tiesības ir zaudētas no brīža, kad Jūsu laulātā, Savienības pilsone, valsts teritorijā beidza īstenot no Eiropas Savienības Līgumiem izrietošās tiesības. [2006. gada noteikumu] 10. panta 2. punkts attiecas uz uzturēšanās tiesību individuālu un personīgu saglabāšanu šķiršanās gadījumā, taču, ņemot vērā, ka Jūsu laulība nav šķirta un ka Jūsu uzturēšanās tiesības tika zaudētas tāpēc, ka [Jūsu laulātā] beidza īstenot Īrijā no Savienības Līgumiem izrietošās tiesības, Jūs šīs tiesības nevarat saglabāt.”
21

Curtea de Apel Bucureşti ar 2012. gada 6. februāra spriedumu noraidīja ING Pensii prasību. Šī sabiedrība minēto spriedumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Tā it īpaši apgalvoja, ka citāda dublikātu aprēķināšanas algoritma izvēle, kas atšķiras no piemērojamajā tiesiskajā regulējumā paredzētā, esot nevis Likuma Nr. 21/1996 pārkāpums, bet gan nekas vairāk kā specifisko obligāto privāto pensiju jomas tiesību aktu pārkāpums. Turklāt, tā kā attiecīgais nolīgums bija ierobežots vien ar dublikātu sadali, tas nekādi nebūtu varējis ietekmēt konkurenci attiecīgajā tirgū, jo šie dublikāti, kas veidoja mazāk par 1,5 % no tirgus, nebūtu varējuši radīt konkurenci starp pensiju fondiem.
34

No nolēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka pamatlietā izskatāmajām precēm vairs netiek piemērots muitas maksājumu atlikšanas režīms. Līdz ar to judikatūra, saskaņā ar kuru muitas maksājumu atlikšanas režīma piemērošana zīmolprecēm, piemēram, Muitas kodeksa 91. un 92. pantā noteiktā ārējā tranzīta procedūra vai Muitas kodeksa 98. pantā noteiktā muitas noliktavas procedūra, pati par sevi nekaitē preču zīmes īpašnieka ekskluzīvajām tiesībām (it īpaši skat. spriedumu Philips un Nokia, C‑446/09 un C‑495/09, EU:C:2011:796, 55. un 56. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), nav piemērojama tādā lietā kā pamatlieta.
121

No iepriekš minētā izriet, ka paziņojumā presei izziņotās programmas rezultātā attiecīgajām dalībvalstīm nezūd pamudinājums īstenot pareizu budžeta politiku. No tā izriet, ka LESD 123. panta 1. punkts neliedz ECBS pieņemt šādu programmu un to īstenot apstākļos, kas ECBS iesaistīšanās nerada sekas, kas būtu pielīdzināmas tiešai valsts obligāciju iegādei no dalībvalstu iestādēm un struktūrām.
22

Šādos apstākļos Vrhovno sodišče nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas [2009/54] 8. panta 2. punkta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka “dabīgs minerālūdens no viena un tā paša ieguves avota”: a) ir ūdens no vienas un tās pašas izplūdes vietas, savukārt tas nav ūdens, kas ir iegūts no dažādām izplūdes vietām, kaut arī runa ir par ūdeni, kura ieguves avots atrodas viena un tā paša gruntsūdens objekta vienā un tajā pašā nesējslānī saskaņā ar jēdzienu “ūdens nesējslānis” un “gruntsūdens objekts” definīcijām, kas ir ietvertas Direktīvā [2000/60]; b) ir ūdens no vienas un tās pašas izplūdes vietas, savukārt tas nav ūdens, kas ir iegūts no citām izplūdes vietām, kaut arī runa ir par ūdeni, kura ieguves avots atrodas viena un tā paša gruntsūdens objekta vienā un tajā pašā nesējslānī saskaņā ar jēdzienu “ūdens nesējslānis” un “gruntsūdens objekts” definīcijām, kas ir ietvertas Direktīvā [2000/60], ja šajā definīcijā ir jāņem vērā arī tādi apstākļi kā attālums starp izplūdes vietām, to dziļums, ūdens, kas tiek iegūts tikai no vienas izplūdes vietas, specifiskās īpašības (piemēram, ķīmiskais un mikrobioloģiskais sastāvs), izplūdes vietu hidrauliskais savienojums, ūdens nesējslāņa slēgtais vai atvērtais raksturs; c) ir jebkāds ūdens, kura ieguves avots atrodas viena un tā paša gruntsūdens objekta vienā un tajā pašā nesējslānī saskaņā ar jēdzienu “ūdens nesējslānis” un “gruntsūdens objekts” definīcijām, kas ir ietvertas Direktīvā [2000/60], neatkarīgi no tā, ka tas iztek virszemē no vairākām izplūdes vietām; d) ir jebkāds ūdens, kura ieguves avots atrodas viena un tā paša gruntsūdens objekta vienā un tajā pašā nesējslānī saskaņā ar jēdzienu “ūdens nesējslānis” un “gruntsūdens objekts” definīcijām, kas ir ietvertas Direktīvā [2000/60], neatkarīgi no tā, ka tas iztek virszemē no vairākām izplūdes vietām, ja šajā definīcijā ir jāņem vērā arī tādi apstākļi kā attālums starp izplūdes vietām, to dziļums, ūdens, kas tiek iegūts tikai no vienas izplūdes vietas, specifiskās īpašības (piemēram, ķīmiskais un mikrobioloģiskais sastāvs), izplūdes vietu hidrauliskais savienojums, ūdens nesējslāņa slēgtais vai atvērtais raksturs? 2) Vai, ja uz kādu no pirmajā jautājumā paustajiem risinājumiem nav iespējams atbildēt apstiprinoši, jēdziena “dabīgs minerālūdens no viena un tā paša ieguves avota” interpretācija būtu jābalsta uz tādiem apstākļiem kā attālums starp izplūdes vietām, to dziļums, ūdens, kas tiek iegūts tikai no vienas izplūdes vietas, specifiskās īpašības, izplūdes vietu hidrauliskais savienojums, ūdens nesējslāņa slēgtais vai atvērtais raksturs?”
24

Šajā ziņā Regulas Nr. 1768/95, ar ko ievieš noteikumus par pienākuma samaksāt taisnīgo atlīdzību, kas rada tiesības uz atkāpes piemērošanu, īstenošanu, 6. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka, ja attiecīgās augu šķirnes aizsardzības tiesību īpašnieks var noteikt maksāšanas termiņu un veidu, šo maksājumu nevar pieprasīt agrāk par dienu, kurā rodas pienākums samaksāt taisnīgo atlīdzību. Saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punkta pirmo daļu šis pienākums rodas tad, kad lauksaimnieks faktiski izmanto no aizsargātās šķirnes ievākto produktu pavairošanas mērķiem savā laukā. No tā izriet, ka lauksaimnieks minēto pienākumu joprojām var izpildīt arī pēc tam, kad viņš ir iesējis no aizsargātās šķirnes ievākto produktu, jo šī diena, kurā šis produkts pavairošanas mērķiem faktiski tiek izmantos laukā, ir nevis termiņš, līdz kuram ir jāsamaksā taisnīgā atlīdzība, kas rada tiesības uz atkāpes piemērošanu, bet gan brīdis, no kura rodas pienākums maksāt šo atlīdzību.
15

Ar šiem trīs jautājumiem, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta b) vai c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami medicīniskām analīzēm, medicīniskai aprūpei vai terapijai paredzētu cilvēka paraugu un orgānu pārvadājumiem, ko klīnikām un laboratorijām veic trešā persona, kas ir pašnodarbināta persona, kuras pakalpojumu apmaksu veic no sociālā nodrošinājuma līdzekļiem, un it īpaši, vai šāda darbība ir atbrīvojama no PVN kā ar medicīniska rakstura pakalpojumiem cieši saistīta darbība, kā tas paredzēts minētajā 13. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktā.
24

No iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka NLB kā iznomātāja un Domino kā nomniece ir noslēgušas divus izpirkumnomas līgumus attiecībā uz divu nekustamo īpašumu nomu. No šī nolēmuma, šķiet, arī izriet, ka tādēļ, ka netika izpildīti Domino pienākumi, NLB atbilstoši šiem līgumiem no jauna pārņēma savā īpašumā šos nekustamos īpašumus, tos pārdeva trešai personai un šī pārdevuma virsvērtību atdeva Domino, galīgajā aprēķinā no tās atskaitot atpakaļpirkuma iespēju summu. Tieši šādā kontekstā ar otro jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 2. panta 1. punkts, 14. pants un 24. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izpirkumnomas pakalpojums, par kādu ir pamatlieta, ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana šo noteikumu izpratnē.
21

Šī interpretācija esot atbilstoša pamatnostādnēm, jo no to 7.4. punkta izriet, ka, “kopējo emisiju skaitli par iekārtu emisiju ziņojumā, kas atzīts par apmierinošu, kompetentā iestāde izmanto, lai pārbaudītu, vai operators par to pašu iekārtu ir nodevis pietiekamu kvotu skaitu”.
4

Francijas Code général des impôts (Vispārīgā nodokļu kodeksa), tā redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu rašanās laikā, 1414. A pantā ir noteikts, ka maksimālais apmērs iemaksām attiecībā uz nekustamā īpašuma nodokli [taxe d’habitation] tiek aprēķināts šādi: “I. Nodokļu maksātāji, kas nav minēti 1414. pantā un kuru ienākumi iepriekšējā gadā nepārsniedz 1417. panta II. punktā paredzēto robežu, automātiski tiek atbrīvoti no nekustamā īpašuma nodokļa ēkai par viņu galveno dzīvesvietu attiecībā uz tiem aprēķināto nodokli, kas pārsniedz 3,44 % no viņu ienākuma 1417. panta IV. punkta izpratnē, to samazinot par nodokļa atlaidi, kas tiek noteikta šādā apmērā: a) Francijas metropolē: EUR 5038 par pirmo vienību [vecāki] no ienākumiem uz ģimenes locekli, tai pieskaitot EUR 1456 par pirmajām četrām pusēm no vienības [bērni] un EUR 2575 – par piekto un katru nākamo pusi no vienības, [..]. II. 1. Lai piemērotu I. punktu: a) ienākumos ietver nodokļu maksātāja, kuram tiek aprēķināts nodoklis, ģimenes kā ienākumu nodokļa bāzes vienības ar nodokli apliekamos ienākumus; [..].”
4

Direktīvas 92/83 4. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis var piemērot pazeminātas nodokļu likmes, kuras var diferencēt saskaņā ar attiecīgo alus darītavu gada ražošanas apjomu, alum, kas darīts patstāvīgās mazajās alus darītavās, ievērojot šādus ierobežojumus: — pazeminātās likmes neattiecas uz uzņēmumiem, kas ražo vairāk nekā 200000 hektolitru alus gadā, — pazeminātās likmes, kas var būt zemākas par zemāko likmi, nenosaka zemākas par 50 % no valsts standarta akcīzes nodokļa likmes. 2. Pazemināto likmju sakarā termins “patstāvīga mazā alus darītava” nozīmē tādu alus darītavu, kura ir juridiski un saimnieciski neatkarīga no citām alus darītavām, izmanto telpas, kas atrodas atsevišķi no citu alus darītavu telpām, un kurai nav darbības licences. Tomēr, ja sadarbojas divas vai vairākas mazas alus darītavas, kuru kopējais ražošanas apjoms gadā nepārsniedz 200000 hektolitru, šīs alus darītavas var uzskatīt par vienu patstāvīgu mazo alus darītavu. 3. Dalībvalstis nodrošina, ka visas pazeminātās likmes, ko tās ievieš, tāpat attiecina uz alu, ko to teritorijā piegādā no patstāvīgām mazajām alus darītavām, kas atrodas citās dalībvalstīs. Jo īpaši tās nodrošina, ka atsevišķām piegādēm no citām dalībvalstīm netiek uzlikti augstāki nodokļi kā tādām pašām piegādēm šajā dalībvalstī.”
89

Šajā kontekstā pārsūdzētā sprieduma 64. punktā Vispārējā tiesa vispirms nosprieda, ka, ja valsts ar saimnieciskās darbības subjektu noslēdz nolīgumu, kurā nav ietverti valsts atbalsta elementi LESD 107. panta izpratnē, ar to, ka vēlāk no šāda nolīguma neatkarīgi apstākļi mainās tādējādi, ka attiecīgais uzņēmums nonāk privileģētā stāvoklī, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, kuri nav noslēguši līdzīgu nolīgumu, nepietiek, lai šo nolīgumu un vēlākas, no tā neatkarīgas apstākļu izmaiņas kopumā varētu uzskatīt par valsts atbalstu.
1.

tādām preču vai pakalpojumu galvenajām īpašībām kā to pieejamība, veids, izpilde, priekšrocības, riski, kurus tie rada, to sastāvs, aksesuāri, ražošanas veids un datums, piegādes vai pakalpojuma sniegšanas veids, to piemērotība lietošanai, iespējamais pielietojums, daudzums, apkalpošana pēc pārdošanas un sūdzību izskatīšana, to ģeogrāfiskā izcelsme vai komerciālā izcelsme, rezultāti, kuri ir sagaidāmi pēc to lietošanas, kā arī pārbaužu, kuras veic precei vai pakalpojumam, rezultāti un galvenās raksturīpašības.”
35

Lai gan ir iespējama Regulas Nr. 2670/81 – tās sākotnējā redakcijā vācu valodas versijā – 2. panta 2. punkta otrās daļas formulējuma pārprotamība, no šīs tiesību normas formulējuma pārējās oficiālajās valodu versijās, it īpaši no franču, grieķu, itāļu un holandiešu valodu versijām, tieši izriet, ka Savienības likumdevējs kā nosacījumu C cukura aizstāšanai eksporta nolūkos ir paredzējis, ka aizstāšanas cukurs ir bijis jāsaražo citam tās pašas dalībvalsts teritorijā uzņēmējdarbību veicošam ražotājam. Turklāt šis nosacījums nepārprotami izriet no šīs regulas vācu valodas versijas formulējuma, kurš ir piemērojams ratione temporis pamatlietas faktu norises laikā, it īpaši no formulējuma “die von einem anderen auf dem Hoheitsgebiet desselben Mitgliedstaats ansässigen Hersteller erzeugt worden sind”.