Apvienotās lietas T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00

JFE Engineering Corp. u.c.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Aizliegtas vienošanās – Bezšuvju tērauda cauruļu tirgus – EBTA – Komisijas kompetence – Pārkāpums – Naudas sods

Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 8. jūlijā

Sprieduma kopsavilkums

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Kopienu tiesas kompetence – Kopienu iestādes lēmuma adresāta aizstāšana ar citu adresātu – Izņēmums, ja attiecīgais adresāts vairs neeksistē

(EKL 229. pants un 230. panta 4. daļa)

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Prasība, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, kas ir apstrīdētā akta adresāte – Prasības nodošana trešai personai – Nepieļaujamība

(EKL 229. pants un 230. panta 4. daļa)

3. Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Apsūdzība – Fiziska vai juridiska persona, kas vada pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu – Citas personas, kas pārņēmusi uzņēmuma vadību, atbildība – Pieļaujamība – Apjoms

4. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā – Piemērojamība

5. Konkurence – Administratīvā procedūra – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu kopumu – Atsevišķi iegūtajiem pierādījumiem nepieciešamā juridiskā spēka līmenis

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Administratīvā procedūra – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums, kas izdarīts, noslēdzot konkurenci deformējošu vienošanos – Lēmums, kas balstīts uz dokumentāriem pierādījumiem – Uzņēmumu, kas apstrīd pārkāpuma pastāvēšanu, pagaidu pienākumi

(EKL 85. panta 1. punkts)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vienošanās uzņēmumu starpā – Konkurences aizskārums – Vērtēšanas kritēriji – Konkurenci deformējošs mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

8. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vienošanās uzņēmumu starpā – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu – Robežas

(EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vienošanās uzņēmumu starpā – Pierādījumi – Uzņēmuma atbilde uz Komisijas informācijas pieprasījumu – Viena uzņēmuma paskaidrojums, ko apstrīd pārējie uzņēmumi – Prokuroram sniegtie paskaidrojumi – Pierādījuma spēks – Vērtējums

(Padomes Regulas Nr. 17 11. pants)

10. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vienošanās uzņēmumu starpā – Pārkāpuma pierādījumi – Komisijas veikta dokumenta uzrādīšana, neatklājot tā avotu – Pieļaujamība

11. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Piedalīšanās uzņēmumu sanāksmēs ar konkurenci deformējošu mērķi – Apstāklis, kas, gadījumā, ja nenotiek norobežošanās no pieņemtajiem lēmumiem, ļauj secināt piedalīšanos aizliegtajā vienošanās

(EKL 81. panta 1. punkts)

12. Konkurence – Administratīvā procedūra – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Apvienojamie pierādījumi – Izstrādājumu veidu, uz kuriem attiecas pārkāpums, precizēšanas nepieciešamais līmenis

(EKL 81. panta 1. punkts)

13. Process – Pierādījumi – Pierādīšanas pienākums – Prasītāja kļūšana par atbildētāju konkrētā gadījumā – Komisijas nespēja precizēt datumu, kurā zaudē spēku tās noslēgtais līgums ar trešo valsti

14. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vienošanās un saskaņotas darbības, kas veido atsevišķu pārkāpumu – Uzņēmumi, kuriem var pārmest pārkāpuma izdarīšanu, ko veido dalība pasaules mēroga aizliegtajā vienošanās – Kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts)

15. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts)

16. Iestāžu tiesību akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms

(EKL 253. pants)

17. Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Subjektīva rakstura pārkāpums, kad tiesai nav jāveic pārbaude pēc savas iniciatīvas

(EKL 230. pants; Tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkts)

18. Konkurence – Administratīvā procedūra – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Lēmums, kas atšķiras no paziņojuma par iebildumiem – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Nosacījums – Uzņēmuma nespēja aizstāvēties pret beigās izvirzītu iebildumu

(Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkts)

19. Konkurence – Administratīvā procedūra – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkts)

20. Konkurence – Administratīvā procedūra – Komisijas un Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas Uzraudzības iestādes pilnvaras – “Integrētas pieejas” princips – Procedūras uzsākšana, pamatojoties vienlaikus uz EK līguma noteikumiem un Eiropas Ekonomikas zonas līguma noteikumiem – Pieņemamība – Nosacījums – Neiespējamība šajā stadijā noteikt iestādi, kura būtu kompetenta konstatēt iespējamo pārkāpumu un uzlikt sodu

(EKL 81. pants, EEZ līguma 56. un 109. pants, Regula Nr. 17)

21. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

22. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Uzņēmuma sadarbība administratīvās procedūras laikā – Jēdziens – Vienkārša pieprasītās informācijas sniegšana, neatzīstot pārkāpuma pastāvēšanu – Izslēgšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

23. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

24. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Komisijas rīcības brīvība – Ierobežojumi – Komisijas pieņemto vadlīniju ievērošana – Kopienu tiesību pamatnoteikumu un pamatprincipu ievērošana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas Paziņojums 98/K 9/03)

25. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Komisijas diskrecionārā vara – Tiesas kontrole – Tiesas neierobežotā kompetence – Izpildes nosacījums – Apjoms

(EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants)

1. Vispārīgs princips ir, ka fiziskas personas nāves gadījumā, vai ja juridiska persona beidz pastāvēt, visas tiesības un pienākumi tiek nodoti [tiesību pārņēmējam] un tā kā iestādes tiesību akta adresāts var turpināt uzturēt iesākto prasību par akta atcelšanu.

No otras puses, prasība par atzīšanu par spēkā neesošu EK līguma 230. panta izpratnē nav Kopienas tiesas jurisdikcijā un arī savu 229. pantā minēto neierobežoto jurisdikciju attiecībā uz sankcijām tā nevar izmantot, lai grozītu Kopienas iestādes lēmumu, nomainot akta adresātu pret citu juridisku vai fizisku personu, kamēr tas vēl eksistē. Šī jurisdikcija a priori ir tikai tai iestādei, kas pieņēmusi attiecīgo aktu. Ja kompetentā iestāde jau ir pieņēmusi attiecīgo aktu un noteikusi personu, kam akts adresēts, Pirmās instances tiesa nevar attiecīgajā aktā minēto personu aizstāt ar citu.

(skat. 46.–47. punktu)

2. Prasību, ko cēlusi persona, kas ir tiesību akta adresāts, lai izmantotu savas tiesības ar prasību par pasludināšanu par spēkā neesošu saskaņā ar EK līguma 230. pantu un/vai par grozīšanu saskaņā ar 229. pantu, nevar nodot trešai personai, kas nav tiesību akta adresāts. Ja šāda nodošana tiktu pieļauta, tad būtu nesaskaņas starp to, kādēļ šī prasība ir celta un to, kādēļ tā tiek virzīta tālāk. Turklāt šāda nodošana izraisītu nesaskaņas attiecībā uz tiesību akta adresāta un tās personas, kas procesā uzstājas kā adresāts, identitāti.

(skat. 48. punktu)

3. Persona, kas ir atbildīga par uzņēmuma darbību, administratīvajā procesā Komisijā ar atbilstošu paziņojumu var pārņemt atbildību par darbībām, kas tiek vērstas pret īsto atbildīgo, kaut arī principā par to būtu jāatbild fiziskajai vai juridiskajai personai, kas uzņēmumu vadīja attiecīgajā laikposmā, kad notika pārkāpums. Tomēr šāds paziņojums nevar būt par pamatu Komisijas lēmuma adresāta maiņai, ja lēmums jau ir ticis pieņemts, kā arī prasītāja maiņai, ja par lēmumu jau ir celta prasība atzīt to par spēkā neesošu.

(skat. 50. punktu)

4. Nevainīguma prezumpcijas princips, kas izriet no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. daļas, kas ir vienas no pamattiesībām, kas saskaņā ar Kopienu tiesas judikatūru, ko apstiprina Vienotā Eiropas akta preambula un Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punkts, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, ir aizsargātas Kopienu tiesiskajā sistēmā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu un tam sekojošo sodu raksturu un bardzību, nevainīguma prezumpcija ir piemērojama cita starpā attiecībā uz tām uzņēmumiem piemērojamām procedūrām par konkurences noteikumu pārkāpšanu, kuru sekas var būt soda naudas vai periodisku soda maksājumu uzlikšana.

No tā izriet, ka šaubu gadījumā šīs šaubas ir jāinterpretē par labu pārkāpumā iesaistītajam uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar ko konstatēts pārkāpums, adresāts. Tiesa nevar secināt, ka Komisija, izpildot savu pienākumu, attiecīgo pārkāpumu ir konstatējusi pietiekami juridiski korekti, ja tai vēl ir šaubas par šo jautājumu..

(skat. 173., 177.–178. punktu)

5. Konkurences lietās Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un loģiski pierādījumi, lai nešaubīgi pārliecinātu, ka tās apgalvotais pārkāpums ir noticis.

Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam attiecībā uz katru pārkāpuma aspektu nav jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot atbilst šiem kritērijiem. Tas, ka dokumentā ir atsauces tikai uz dažiem no citos pierādījumos minētajiem faktiem, nav pietiekami, lai lūgtu Komisijai šo dokumentu izslēgt no sava pierādījumu kopuma.

(skat. 179.–180., 238., 263. punktu)

6. Tā kā, lai pierādītu pārkāpumu, par kuru tā ir nolēmusi uzlikt sodu, proti, ar EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunktu aizliegtas vienošanās noslēgšanu, Komisija balstās uz dokumentāriem pierādījumiem, iesaistītie uzņēmumi nevar pamatoti apstrīdēt pārkāpuma pastāvēšanu, apgalvojot, ka iegūtie pierādījumi ir nepietiekami aizliegtas vienošanās pierādīšanai. Nav nozīmes censties pierādīt, ka šādas vienošanās noslēgšana ir bijusi pretēja viņu tirdzniecības interesēm vai ka uzvedības tirgū noteikumi, ko tie ir pieņēmuši, būtu izskaidrojami kā citādāk kā vien ar konkurenci deformējošas vienošanās noslēgšanu.

(skat. 181.–187. punktu)

7. Komisijas uzdevums ir sodīt par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem un ka vienošanās par “tirgu vai piegādes avotu sadali” ir konkrēti minētas EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunktā un ar šo noteikumu aizliegtas, ir pietiekami, ja tā konstatē, ka uzņēmumi ir noslēguši vienošanos, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, un tās mērķis ir bijusi Kopienas tirgus sadale attiecībā uz vienu vai vairākiem izstrādājumiem, lai šī vienošanās veidotu pārkāpumu.

(skat. 202. punktu)

8. Ja Komisijai, gadījumā, kad tā vēlas noteikt sodu par EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, ir pienākums pierādīt, ka aizliegta vienošanās par tirgu sadali ir noslēgta; no otras puses, būtu pārlieku prasīt, lai tā sniedz pierādījumus par šī mērķa sasniegšanas specifisko mehānismu. Pārkāpumā vainīgajam uzņēmumam būtu pārāk vienkārši izvairīties no soda, ja tas varētu savus pierādījumus pamatot ar tās informācijas neskaidrību, kas sniegta par aizliegtas vienošanās darbību apstākļos, kuros vienošanās konkurenci deformējošais mērķis tomēr ticis pietiekami konstatēts. Uzņēmumiem šādos apstākļos pienācīgi jāaizstāvas, jo tiem ir dota iespēja sniegt paskaidrojumus par visiem pierādījumiem, ko pret tiem savākusi Komisija.

(skat. 203., 317. punktu)

9. Uzņēmuma vārdā sniegtām atbildēm uz Komisijas lūgumu sniegt paskaidrojumus saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu ir lielāka ticamība, nekā, ja tās būtu sniedzis uzņēmuma darbinieks no savas pieredzes vai secinājumiem.

Tādēļ viena pārkāpumā apsūdzētā uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtā vienošanās, ko savukārt apstrīd pārējie apsūdzētie uzņēmumi, atzīšanās nevar tikt uzskatīta par pietiekamu šā uzņēmuma izdarītā pārkāpuma pierādījumu, ja vien to neapliecina arī citi pierādījumi.

Turklāt paskaidrojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem. Ja persona, kurai lūgts sniegt paskaidrojumus par dokumentiem, atzīst, ka ir izdarījusi pārkāpumu un atzīst faktus, kuri pārsniedz tos, kuri tieši secināmi no attiecīgajiem dokumentiem, tad, a priori, ja īpaši apstākļi neliecina par pretējo, persona ir apņēmusies teikt taisnību.

Visbeidzot, ja paskaidrojumam, kas sniegts prokuroram, nav tāda pati vērtība kā tiesā pēc zvēresta sniegtam paskaidrojumam, ir jāuzskata, ka prokurora izmantoto pilnvaru piespiedu raksturs un nelabvēlīgās sekas, kas var iestāties saskaņā ar krimināllikumu, ja persona izmeklēšanas laikā stāsta nepatiesību, ir apstākļi, kas šādu liecību padara vairāk uzticamu nekā vienkāršu paskaidrojumu.

(skat. 205., 211.–212., 219., 296., 312. punktu)

10. Kopienu tiesībās valda brīvas pierādījumu vērtēšanas princips un vienīgais iesniegto pierādījumu vērtēšanas kritērijs ir to ticamība. Dokumentam nevar liegt šo ticamību, pamatojoties uz to, ka Komisija šo atteikumu izdara, atklājot savu informatoru, jo Komisijai var būt nepieciešams saglabāt informācijas sniedzēju anonimitāti.

(skat. 273. punktu)

11. Turklāt, ja uzņēmums piedalās sanāksmēs ar citiem uzņēmumiem, un šīm sanāksmēm ir konkurenci deformējošs mērķis, un publiski nenorobežojas no šajās sanāksmēs notikušā, tādējādi uz pārējiem dalībniekiem atstājot iespaidu, ka piekrīt sanāksmes rezultātiem un darbosies saskaņā ar tiem, var secināt, ka šis uzņēmums ir attiecīgās aizliegtas vienošanās dalībnieks.

(skat. 327. punktu)

12. Ja lēmums, ar ko uzlikts sods par vienošanos, kopumā parāda, ka vienošanās ir attiekusies uz īpašiem izstrādājumu veidiem un min pierādījumus, uz ko balstīts šāds secinājums, tad fakts, ka šādā lēmumā nav precīza un izsmeļoša visu to izstrādājumu veidu uzskaitījuma, uz ko attiecas pārkāpums, nav pietiekams, lai atceltu lēmumu. Ja tā nebūtu, uzņēmums varētu izvairīties no soda par spīti faktam, ka Komisija skaidri ir konstatējusi, ka uzņēmums izdarījis pārkāpumu, apstākļos, kuros nav identificēti izstrādājumi, kas ietilpst vairāku līdzīgu izstrādājumu virknē, ko tirgoja attiecīgais uzņēmums.

(skat. 336. punktu)

13. Lai gan vispār prasītājs pierādīšanas pienākumu nevar pārnest uz atbildētāju, piesaucot apstākļus, ko tas nevar pierādīt, šajā gadījumā pierādīšanas pienākuma jēdziens, kad Komisija ir izlēmusi neatsaukties uz konkurences noteikumu pārkāpumu laikposmā, kurā bija spēkā pašierobežošanas vienošanās, kas noslēgtas starp trešo valsti un Kopienu, ko pārstāv Komisija, ir piemērojams par labu Komisijai, ciktāl tas attiecas uz minēto vienošanos izbeigšanās datumu. Komisijas neizskaidrojamā nespēja sniegt pierādījumus par uz to tieši attiecināmiem apstākļiem neļauj Pirmās instances tiesai izlemt lietu, pilnībā pārzinot apstākļus par šo līgumu beigu datumu un uzliekot šīs Komisijas nespējas sekas uzņēmumiem, kas ir Apstrīdētā lēmuma adresāti, kuriem, atšķirībā no atbildētājas iestādes, nebija iespējams iegūt trūkstošos pierādījumus, būtu pretēji labas tiesas spriešanas principam.

(skat. 342.–344. punktu)

14. Uzņēmumam var būt jāatbild par visu vienošanos, pat ja tas ir tieši piedalījies tikai vienā vai dažos to veidojošos elementos, ja, pirmkārt, tas ir zinājis, vai tam vajadzēja zināt, ka noruna, kurā tas ņēmis dalību – jo īpaši regulārās sanāksmēs, kas notikušas vairākus gadus – bija kopēja konkurences deformēšanas plāna daļa, un, otrkārt, plānā ietilpa visi karteli veidojošie elementi.

Tāpat arī fakts, ka katram uzņēmumam ir bijusi sava loma kopējā mērķa sasniegšanā, nenozīmē, ka nav bijis konkurenci deformējoša mērķa un tādējādi – arī pārkāpuma –, pieņemot, ka katrs uzņēmums sniedzis savu ieguldījumu kopējā mērķa sasniegšanā.

(skat. 370. punktu)

15. Vienošanās, lēmums vai saskaņota darbība tirdzniecību dalībvalstu starpā var ietekmēt tikai tad, ja, pamatojoties uz objektīviem tiesību faktoriem vai faktiem, ir iespējams pietiekami droši paredzēt, ka tā – tieši vai netieši, faktiski vai iespējami – var ietekmēt tirdzniecības struktūru dalībvalstu starpā. No tā izriet, ka Komisijai nav jāparāda ietekmes uz tirdzniecību faktiskā pastāvēšana, jo pietiek ar iespējamu ietekmi. Tomēr ir svarīgi, lai šī faktiskā vai iespējamā ietekme nebūtu nenozīmīga.

(skat. 392. punktu)

16. Pienākums sniegt akta pamatojumu neietver izdevējiestādes pienākumu sniegt pamatojumu tam, kāpēc tā nav pieņēmusi līdzīgus pasākumus attiecībā uz trešām pusēm.

(skat. 414. punktu)

17. Tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas pēc savas dabas ir subjektīvs, neietilpst būtisku procesuālu noteikumu pārkāpumu jomā un tādēļ tiesa to nevar izskatīt pēc savas iniciatīvas. Līdz ar to šis pamats saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu ir noraidāms ka nepieņemams, ja lietas dalībniece šo pamatu pirmoreiz ir izvirzījusi savā atbildē.

(skat. 425. punktu)

18. Tiesību uz aizstāvību pārkāpums pretrunu dēļ starp paziņojumu par iebildumiem un Apstrīdēto lēmumu būtu noticis tikai tad, ja lēmumā minētais nebūtu pietiekami skaidri izklāstīts paziņojumā, lai adresāti varētu aizstāvēties.

No tā izriet, ka principā Komisijai nevar pārmest to, ka tā sašaurinājusi gala lēmuma jomu, salīdzinot ar paziņojumu par iebildumiem, jo Komisijai ir jāņem vērā adresātu viedokļi un, ja nepieciešams, jāņem vērā to iesniegtie apsvērumi, atbildot uz iebildumiem, tieši tādēļ, lai ievērotu to tiesības uz aizstāvību.

(skat. 429.–430. punktu)

19. Komisijas pienākumi paziņojuma par iebildumiem posmā ir ierobežoti ar iebildumu izteikšanu un to faktu, uz kuriem tā atsaucas, un to kvalifikācijas skaidru aprakstu, lai adresāti varētu pienācīgi aizstāvēties. Komisijai nav pienākuma uzskaitīt secinājumus, ko tā izdarījusi no faktiem, dokumentiem un juridiskajiem argumentiem.

(skat. 453. punktu)

20. Līgums par Eiropas ekonomikas zonu (EEZ), jo īpaši tā 56. un 109. pants paredz integrētu pieeju konkurences noteikumu piemērošanai – sistēmu, kas piemērojama sākot ar izmeklēšanas stadiju, lai katrai no divām iestādēm būtu pienākums pārtraukt procedūru un nodot lietas materiālus otrai iestādei, ja tā konstatē, ka šajā jautājumā kompetenta ir cita iestāde.

Tomēr integrēto pieeju nevar piemērot no izmeklēšanas sākuma, ja šajā stadijā nav iespējams noteikt, kura iestāde ir kompetentā, citādi, ja sākumā ir iesaistījusies Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) Uzraudzības iestāde, bet beigās kompetentā tomēr izrādās Komisija, princips, saskaņā ar kuru EEZ līgums nevar atcelt Komisijas pilnvaras veikt izmeklēšanu lietās par konkurenci deformējošām darbībām, kas ietekmē tirdzniecību Kopienas dalībvalstu starpā.

Tādēļ Komisija nevarēja uzsākt izmeklēšanu attiecīgajā nozarē, kā pamatu izvirzot EK līguma 81. pantu, Regulu Nr. 17 un EEZ līguma 53. pantu, kā arī EBTA Uzraudzības iestādes lēmumu par atbalsta pieprasījuma sūtīšanu Komisijai, ja šīs izmeklēšanas uzsākšanas brīdī tā nevarēja skaidri zināt, kāds ir pareizais juridiskais pamats, un atbilde uz šo jautājumu bija atkarīga tieši no veicamās izmeklēšanas rezultātiem.

(skat. 489.–490., 492. punktu)

21. Tāpat kā tie uzņēmumi, kas Komisijai tajā pašā administratīvās procedūras stadijā un līdzīgos apstākļos sniedz pielīdzināmu informāciju par jautājumiem sakarā ar kuriem tie ir apsūdzēti, to sadarbības līmeņi ir jāpielīdzina ar to, ka pret citiem uzņēmumiem attiecībā uz tiem uzliktā naudas soda apmēru ir jāattiecas tāpat.

(skat. 501., 573. punktu)

22. Lai pamatotu naudas soda samazināšanu sakarā ar sadarbību, uzņēmuma darbībām ir jāatvieglo Komisijas uzdevums identificēt Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumus un sodīt par to izdarīšanu.

23. Komisijas uzdevumu būtiski neatvieglo uzņēmums, kas apņēmies sniegt Komisijas pieprasīto būtisko informāciju par faktiem un kuras lietderība ir atkarīga tikai no tā, vai tā ir noteiktā apjomā pamatota ar citiem paskaidrojumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā, kura nepieļauj jebkādu šo faktu interpretāciju, lai varētu konstatēt pārkāpumu, un kas nekad nav informējis Komisiju, ka atzīst administratīvajā procedūrā minētos faktus, turpinot tos apstrīdēt Pirmās instances tiesā.

(skat. 499., 503.–505. punktu)

24. Naudas soda, kas uzņēmumam uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, apmēram ir jābūt proporcionālam ar pārkāpumu kopumā, jo īpaši ņemot vērā tā smagumu.

Novērtējot šo smagumu, ir nepieciešams ņemt vērā daudzos elementus, kuru raksturs un nozīmīgums mainās atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un tā īpašajiem apstākļiem.

(skat. 532. punktu)

25. Ja Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu konkurences lietās, tā nevar neievērot noteikumus, ko tā noteikusi pati sev un tai ir jo īpaši jāņem vērā normas, kas saskaņā ar Vadlīnijām ir obligātas. Tomēr, ciktāl Vadlīnijās nav noteikts, ka naudas sodu aprēķināšanai sistemātiski jāņem vērā kādi noteikti apstākļi, tā var noteikt, kuri apstākļi šajā sakarā būtu jāņem vērā, lai varētu izvērtēt katru atsevišķo gadījumu. Izvērtējums tomēr ir jāveic saskaņā ar Kopienu tiesībām, kas ietver ne tikai Līguma noteikumus, bet arī tiesību pamatprincipus.

(skat. 537., 553., 572. punktu)

26. Kad uzņēmums, kas ir cēlis prasību pret Komisijas lēmumu, ar ko tam uzlikts naudas sods par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, savā prasībā ir lūdzis, lai Kopienu tiesa izlieto savu neierobežoto kompetenci, tai skaitā attiecībā uz naudas soda samazināšanu, Pirmās instances tiesai šādā gadījumā, ņemot vērā visus apstākļus, ir tiesības grozīt apstrīdēto aktu, pat, ja tā to neatceļ, lai grozītu uzlikto naudas sodu apmēru. Turklāt Kopienu tiesai ar Regulas Nr. 17 17. pantu saskaņā ar EKL 229. pantu piešķirtā neierobežotā kompetence ietver pilnvaras, ja nepieciešams, palielināt uzlikto naudas sodu.

Komisijas pārstāvji, ja vien nav viņu augstākstāvošu ierēdņu skaidru instrukciju par pretējo, var juridiski pareizi lūgt, lai Kopienu tiesas piemēro to neierobežoto kompetenci, lai palielinātu Komisijas locekļu uzlikto naudas sodu apmērus. Tikai tas vien, ka Komisijas pārstāvis lūdz Kopienu tiesai īstenot tās kompetenci un izvirza argumentus, kas varētu šādu rīcību pamatot, nenozīmē, ka pārstāvis rīkojas Komisijas locekļu vietā.

(skat. 575., 577. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(otrā palāta)

2004. gada 8. jūlijā ( )

Aizliegtas vienošanās – Bezšuvju tērauda cauruļu tirgus – EBTA – Komisijas kompetence – Pārkāpums – Naudas sods

Apvienotās lietas T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00

JFE Engineering Corp., bijusī NKK Corp., Tokija (Japāna), ko sākumā pārstāvēja M. Smits [M. Smith] un K. Magvairs [C. Maguire], solicitors, vēlāk A. Vandenkastēle [A. Vandencasteele] un V. Dehins [V. Dehin], advokāti, un A.‑L. Marmadžioli [L. Marmagioli], solicitor, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītājs lietā T‑67/00,

Nippon Steel Corp., Tokija, ko pārstāv Ž. F. Bellī [J.‑F. Bellis] un K. van Hove [K. Van Hove], advokāti, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītājs lietā T‑68/00,

JFE Steel Corp., bijusī Kawasaki Steel Corp., Tokija, ko pārstāv A. Vandenkastēle [A. Vandencasteele], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītājs lietā T‑71/00,

Sumitomo Metal Industries Ltd, ar sēdekli Tokyo, ko pārstāv K. Vajda [C. Vajda], QC, Dž. Sprouls [G. Sproul] un F. Veicmans [F. Weitzman], solicitors, kas norādīja adresi Luksemburgā,





prasītājs lietā T‑78/00,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv M. Ērharts [M. Erhart] un A. Velans [A. Whelan], pārstāvji, kam palīdz N. Kāns [N. Khan], barrister, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

ko atbalsta

EBTA Uzraudzības iestāde, ko pārstāv D. Sif Tainss [D. Sif Tynes] un P. Bjorgans [P. Bjørgan], pārstāvji,

persona, kas iestājusies lietās T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00,

par Komisijas 1999. gada 8. decembra Lēmuma 2003/382/EK par EKL 81. panta piemērošanu (lieta IV/E‑1/35.860‑B‑bezšuvju tērauda caurules) (OV 2003, L 140, 1. lpp.) atcelšanu vai, pakārtoti, prasītājiem uzlikto naudas sodu samazināšanu.

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Pirungs [J. Pirrung] un A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij],

sekretārs: J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdes 2003. gada 19., 20. un 21. martā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Fakti un process

1 Lieta attiecas uz Komisijas 1999. gada 8. decembra Lēmumu 2003/382/EK attiecībā uz procedūru, kas ierosināta, pamatojoties uz EK līguma 81. pantu (lieta IV/E‑1/35.860‑B bezšuvju tērauda caurules) (OV 2003, L 140, 1. lpp.; turpmāk tekstā –“Apstrīdētais lēmums”).

2 Apstrīdēto lēmumu Komisija adresēja astoņiem uzņēmumiem, kas ražoja bezšuvju tērauda caurules (turpmāk tekstā – “Apstrīdētā lēmuma adresāti”). To starpā bija četras sabiedrības Eiropā (turpmāk tekstā – “Eiropas uzņēmumi” vai “Kopienas uzņēmumi”): Mannesmannröhren‑Werke AG (turpmāk tekstā—“Mannesmann”), Vallourec SA, Corus UK Ltd (bijušais British Steel plc, vēlāk British Steel Ltd, turpmāk tekstā – “Corus”) un Dalmine SpA. Pārējie četri Apstrīdētā lēmuma adresāti bija Japānas sabiedrības (turpmāk tekstā – “Japānas uzņēmumi” vai “japāņu prasītāji”): NKK Corp., Nippon Steel Corp. (turpmāk tekstā – “Nippon”), Kawasaki Steel Corp. un Sumitomo Metal Industries Ltd (turpmāk tekstā – “Sumitomo”).

A – A ‑ Administratīvā procedūra

3 Ar Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) Uzraudzības iestādes 1994. gada 17. novembra lēmumu, pamatojoties uz Līguma par Eiropas ekonomikas zonu 23. protokola 8. panta 3. daļu, kas apstiprināta ar Padomes un Komisijas 1993. gada 13. decembra Lēmumu 94/1/EOTK, EK par Eiropas Ekonomikas zonas līguma noslēgšanu starp Eiropas Kopienu, tās dalībvalstīm un Austrijas Republiku, Somijas Republiku, Islandes Republiku, Lihtenšteinas Grāfisti, Norvēģijas Karalisti, Zviedrijas Karalisti un Šveices Konfederāciju (OV 1994, L 1, 1. lpp., turpmāk tekstā – “EEZ līgums”), tās loceklim, kas atbildīgs par konkurences jautājumiem, tika dotas tiesības lūgt Komisiju veikt izmeklēšanu Kopienas ietvaros par iespējamām konkurenci kropļojošām darbībām attiecībā uz neleģēta tērauda caurulēm, kas tiek lietotas Norvēģijas naftas industrijas urbšanas un transporta nozarē.

4 Ar 1994. gada 25. novembra nepublicētu lēmumu (lieta IV/35.304, turpmāk tekstā – “1994. gada 25. novembra lēmums”), kas atrodas Komisijas administratīvās lietas 3. lpp. un ir pieņemts, pamatojoties uz diviem tiesiskiem pamatiem – Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), un EBTA Uzraudzības iestādes 1994. gada 17. novembra lēmumu – Komisija nolēma uzsākt izmeklēšanu. Šī izmeklēšana attiecās uz EBTA Uzraudzības iestādes 1994. gada 17. novembra lēmumā minētajām darbībām, ciktāl ar tām, iespējams, tika pārkāpts ne tikai EEZ līguma 53. pants, bet arī EKL 81. pants. Komisija 1994. gada 25. novembra lēmumu nosūtīja astoņām sabiedrībām, ieskaitot Mannesmann, Corus, Vallourec un Sumitomo Deutschland GmbH, sabiedrībai, kas pieder pie Sumitomo grupas. 1994. gada 1. un 2. decembrī Komisijas ierēdņi un attiecīgo dalībvalstu konkurences iestāžu pārstāvji uz šī lēmuma pamata veica izmeklēšanu minēto uzņēmumu telpās.

5 Ar 1995. gada 6. decembra lēmumu EBTA Uzraudzības iestāde konstatēja, ka tādēļ, ka tās izskatāmā lieta būtiski ietekmēja tirdzniecību starp Kopienas dalībvalstīm, tā saskaņā ar EEZ līguma 56. panta 1. punkta c) apakšpunktu bija piekritīga Komisijai. Tāpēc tā nolēma lietu nodot Komisijai saskaņā ar EEZ līguma 23. protokola 10. panta 3. punktu, uz ko pamatojoties, Komisija lietai piešķīra jaunu lietas numuru (IV/E‑1/35.860).

6 Laika posmā starp 1996. gada septembri un 1997. gada decembri Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 2. punktu veica papildu izmeklēšanu Vallourec, Dalmine un Mannesmann telpās. Īpaši 1996. gada 17. septembrī tā veica izmeklēšanu Vallourec telpās, kad Vallourec Oil & Gas prezidents Verluka [Verluca] sniedza paskaidrojumu, kas atrodas Komisijas materiālu 6356. lpp. (turpmāk tekstā – “Verlukas 1996. gada 17. septembra paskaidrojums”) un uz kuru Komisija pamatojās Apstrīdētajā lēmumā. Tad Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu, visiem uzņēmumiem, kas ir Apstrīdētā lēmuma adresāti, kā arī noteiktiem citiem uzņēmumiem izsūtīja pieprasījumus sniegt informāciju.

7 Tā kā Dalmine, kā arī Argentīnas sabiedrības Siderca SAIC (turpmāk tekstā – “Siderca”) un Techint Group atteicās sniegt pieprasīto informāciju, tiem tika adresēts Komisijas 1997. gada 6. oktobra Lēmums (C(1997) 3036, IV/35.860 tērauda caurules, nepublicēts), kas tika pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. panta 5. punktu. Siderca un Dalmine iesniedza Pirmās instances tiesā prasības par minētā lēmuma atcelšanu. Dalmine prasība tika noraidīta kā acīmredzami nepieņemama ar Pirmās instances tiesas 1998. gada 24. jūnija lēmumu lietā T‑596/97 Dalmine/Komisija, Recueil, II‑2383. lpp., bet Siderca prasība atcelt lēmumu tika atsaukta un izslēgta no reģistra ar 1998. gada 7. jūnija lēmumu lietā T‑8/98 Siderca/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts.

8 Arī Mannesmann atteicās sniegt Komisijai daļu tās pieprasītās informācijas. Lai gan Komisijas lēmums, ar kuru tam bija uzlikts sniegt informāciju, bija pieņemts 1998. gada 15. maijā (C(1998) 1204, IV/35.860, tērauda caurules, nepublicēts), pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. panta 5. punktu, Mannesmann turpināja atteikt [informāciju]. Mannesmann arī apstrīdēja šo lēmumu Pirmās instances tiesā. Ar 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā T‑112/98 Mannesmannröhren‑Werke/Komisija, Recueil, II‑729. lpp. Pirmās instances tiesa lēmumu atcēla daļā un noraidīja pārējā daļā.

9 1999. gada janvārī Komisija pieņēma divus paziņojumus par iebildumiem, no kuriem viens attiecās uz metinātām neleģēta tērauda caurulēm un otrs – uz neleģēta tērauda bezšuvju caurulēm. Tādējādi tā sadalīja lietu divās: lieta IV/E‑1/35.860‑A attiecās uz metinātām neleģēta tērauda caurulēm un lieta IV/E‑1/35.860–B uz neleģēta tērauda bezšuvju caurulēm.

10 Lietā, kas attiecās uz neleģēta tērauda bezšuvju caurulēm, Komisija astoņiem lēmuma adresātiem, kā arī Siderca un Meksikas sabiedrībai Tubos de Acero de México SA nosūtīja paziņojumus par iebildumiem (turpmāk tekstā –“PI”). Šiem uzņēmumiem no 1999. gada 11. februāra līdz 20. aprīlim tika dota pieeja materiāliem, kurus Komisija bija savākusi lietā. Turklāt ar 1999. gada 11. maija vēstulēm Komisija nosūtīja 1994. gada novembra lēmumu kopijas par izmeklēšanu uzņēmumiem, kas nebija šo lēmumu adresāti un kam līdz ar to par tiem nebija informācija.

11 Pēc rakstisku apsvērumu iesniegšanas abu paziņojumu par iebildumiem adresāti 1999. gada 9. jūnijā neleģēta tērauda metinātu cauruļu lietā un 1999. gada 10. jūnijā neleģēta tērauda bezšuvju cauruļu lietā sniedza mutiskus paskaidrojumus Komisijā. 1999. gada jūlijā Komisija informēja paziņojumu par iebildumiem adresātus lietā IV/E‑1/35.860‑A, kas attiecās uz metinātām neleģēta tērauda caurulēm, ka tā ir izbeigusi lietu attiecībā uz šīm precēm. Turpretim tā turpināja lietu IV/E‑1/35.860–B.

12 Šādos apstākļos Komisija 1999. gada 8. decembrī pieņēma Apstrīdēto lēmumu.

B – Attiecīgās preces

13 Attiecīgās preces lietā IV/E‑1/35.860‑B ir neleģēta tērauda bezšuvju caurules, kas tiek izmantotas naftas un gāzes industrijā un kas iedalāmas divās kategorijās.

14 Pie pirmās kategorijas pieder urbšanas caurules, parasti sauktas “Oil Country Tubular Goods” vai “OCTG”. Šīs caurules tiek pārdotas bez vītnes (turpmāk tekstā – “caurules bez vītnes”) vai ar vītni. Vītņu iegriešana ir darbība, kas domāta, lai varētu savienot OCTG caurules. To var veikt atbilstoši American Petroleum Institute (API) standartiem (caurules ar šādā veidā iegrieztām vītnēm turpmāk tekstā sauktas – “standarta OCTG caurules”) vai, lietojot speciālu tehniku, kas parasti ir patentēta. Otrajā gadījumā vītnes vai savienojuma vietas tiek apzīmētas kā “augstākās kategorijas” vai “premium” (caurules ar šādā veidā iegrieztām vītnēm turpmāk tekstā sauktas – “premiumOCTG caurules”).

15 Otrajā kategorijā ietilpst naftas un gāzes vadi (“vadiem”) no neleģēta bežšuvju tērauda, ko iedala, pirmkārt, tādos, kas ražoti saskaņā ar standartizētām normām un, otrkārt, tādos, kas ražoti pēc pasūtījuma konkrētiem projektiem (turpmāk tekstā – “projekta vadi”).

C – Komisijas Apstrīdētajā lēmumā konstatētie pārkāpumi

16 Apstrīdētajā lēmumā Komisija, pirmkārt, uzskatīja, ka astoņi uzņēmumi, kas bija šī lēmuma adresāti, bija noslēguši vienošanos cita starpā par savstarpēju vietējo tirgu sadali (Apstrīdētā lēmuma 62.–67. apsvērums). Saskaņā ar šīs vienošanās noteikumiem uzņēmumi apņēmās nepārdot standarta OCTG caurules un projekta vadus citas vienošanās puses vietējā tirgū. Vienošanās bija noslēgta Kopienas un Japānas uzņēmumu tikšanās ietvaros, kas zināma ar nosaukumu “Eiropas – Japānas klubs”. Vietējo tirgu sadales princips tika apzīmēts ar jēdzienu “Pamata noteikumi” (“Fundamentals”) (“Noteikumi”). Komisija arī konstatēja, ka kluba dalībnieki faktiski ievēroja Noteikumus un ka līdz ar to vienošanās atstāja konkurenci deformējošu iespaidu uz kopējo tirgu (Apstrīdētā lēmuma 68. apsvērums).

17 Komisija uzskatīja, ka šī vienošanās bija aizliegta saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu (Apstrīdētā lēmuma 109. apsvērums). Rezultātā Komisija Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēja šī noteikuma pārkāpumu un uzlika naudas sodu astoņiem lēmuma adresātiem.

18 Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisija uzskatīja, ka lai gan Eiropas‑Japānas klubs satikās 1977. gadā (Apstrīdētā lēmuma 55. apsvērums), par pārkāpuma sākuma datumu naudas soda noteikšanai ir jāuzskata 1990. gads, jo starp 1977. gadu un 1990. gadu starp Kopienu un Japānu bija noslēgtas vienošanās par labprātīgu eksporta ierobežošanu (turpmāk tekstā – “vienošanās par ierobežošanu”) (Apstrīdētā lēmuma 108. apsvērums). Pēc Komisijas domām, par pārkāpuma beigām ir uzskatāms 1995. gads (Apstrīdētā lēmuma 96. un 97. apsvērums).

19 Lai noteiktu naudas soda apmēru, ko uzlikt astoņiem uzņēmumiem, kuriem tika adresēts Apstrīdētais lēmums, Komisija kvalificēja pārkāpumu kā sevišķi smagu, pamatojoties uz to, ka vienošanās mērķis bija sadalīt vietējos tirgus un tādējādi tā apdraudēja pienācīgu kopējā tirgus funkcionēšanu (Apstrīdētā lēmuma 161. un 162. apsvērums). Taču tā norādīja, ka neleģēta bežšuvju tērauda cauruļu tirdzniecība četrās iesaistītajās dalībvalstīs nepārsniedza aptuveni 73 miljonus EUR gadā. Rezultātā Komisija atbilstoši pārkāpuma smagumam naudas soda apmēru katram no astoņiem uzņēmumiem noteica 10 miljonu EUR apmērā. Tā kā visi uzņēmumi bija lieli, Komisija uzskatīja, ka nebija nepieciešams tiem piemērot diferencētu naudas soda apmēru (Apstrīdētā lēmuma 162., 163. un 165. apsvērums).

20 Novērtējusi pārkāpumu kā vidēji ilgu, Komisija atbilstoši pārkāpuma smagumam noteiktā naudas soda apmēru palielināja par 10 % par katru pārkāpuma gadu, tādējādi nosakot katra iesaistītā uzņēmuma soda pamata summu (Apstrīdētā lēmuma 166. apsvērums). Tomēr, ņemot vērā to, ka tērauda cauruļu rūpniecības nozarē ilgstoši valdīja krīze un situācija kopš 1991. gada bija pasliktinājusies, Komisija, pamatojoties uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, samazināja pamata summas par 10 % (Apstrīdētā lēmuma 168. un 169. apsvērums). Visbeidzot, Komisija par 40 % samazināja Vallourec uzlikto naudas sodu, ka arī par 20 % Dalmine uzlikto sodu saskaņā ar Komisijas Paziņojuma 96/C‑207/04 par soda naudas neuzlikšanu vai tās samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām (OV 1996, C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) D 2. punktu, ņemot vērā to, ka abi uzņēmumi bija sadarbojušies ar Komisiju administratīvās procedūras laikā (Apstrīdētā lēmuma 170.–173. apsvērums).

21 Naudas soda apmērs, kas uzlikts katram uzņēmumam saskaņā ar aprakstīto aprēķinu, ir norādīts Apstrīdētā lēmuma 4. pantā (skatīt šī sprieduma 33. punktu).

22 Turklāt Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija konstatēja, ka līgumi, kas noslēgti starp Kopienas uzņēmumiem par cauruļu bez vītnes tirdzniecību Apvienotās Karalistes tirgū, veidoja pārkāpumu (Apstrīdētā lēmuma 16. apsvērums). Tomēr par šo pārkāpumu tā nepiemēroja papildu naudas sodu, pamatojoties uz to, ka šie līgumi būtībā bija tikai līdzeklis, kā realizēt vietējo tirgu sadali, kas bija izlemta Eiropas‑Japānas kluba ietvaros (Apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).

D – Būtiski fakti, kurus Komisija konstatēja Apstrīdētajā lēmumā

23 Eiropas‑Japānas klubs kopš 1977. gada līdz 1994. gadam satikās aptuveni divas reizes gadā (Apstrīdētā lēmuma 60. apsvērums). Komisija īpaši konstatēja, ka saskaņā ar Verlukas paskaidrojumu 1996. gada 17. septembrī, tikšanās notika konkrēti 1992. gada 14. aprīlī Florencē, 1992. gada 23. oktobrī Tokijā, 1993. gada 19. maijā Parīzē, 1993. gada 5. novembrī Tokijā un 1994. gada 16. martā Kannās. Turklāt Komisija uzskatīja, ka Vallourec sagatavotais 1991. gada 4. novembra paskaidrojums ar nosaukumu “Informācija Eiropas‑Japānas klubam”, kas atrodas Komisijas lietas materiālos 4350. lpp. (turpmāk tekstā – “informācija”), un 1990. gada 24. jūlija paskaidrojums, kas atrodas lietas materiālos 15586. lpp., ar nosaukumu “1990. gada 24. jūlija tikšanās ar British Steel” (turpmāk tekstā – “paskaidrojums par 24.07.1990. tikšanos”) liecināja, ka Eiropas‑Japānas kluba tikšanās notika arī 1989. un 1991. gadā.

24 Eiropas‑Japānas kluba ietvaros noslēgtā vienošanās sastāvēja no trim daļām, no kurām pirmā bija Pamata noteikumi par vietējiem tirgiem (iepriekš minēti 16. punktā), kas bija par pamatu Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajam pārkāpumam, otrā noteica cenas konkursiem un “speciālo tirgu” (special markets) minimālās cenas, bet trešā ar “sadales atslēgu” (sharing keys) palīdzību sadalīja pasaules tirgus, izņemot Kanādu un Amerikas Savienotās Valstis (Apstrīdētā lēmuma 61. apsvērums). Komisija savu secinājumu par Pamata noteikumu eksistenci pamatoja ar dokumentu kopumu, kas uzskaitīti Apstrīdētā lēmuma 62.–67. apsvērumā, kā arī ar tabulu, kas ievietota lēmuma 68. apsvērumā. No šīs tabulas izriet, ka vietējo uzņēmumu daļa OCTG cauruļu un vadu piegādē, ko veica Apstrīdētā lēmuma adresāti Japānā, ka arī katra no četriem Kopienas uzņēmumiem daļa to vietējos tirgos bija ļoti augsta. Komisija no tā secina, ka vienošanas puses kopumā ievēroja tirgus sadali. Pierādījumus attiecībā uz pārējām divām vienošanās daļām Komisija min Apstrīdētā lēmuma 70.–77. apsvērumā.

25 Kad 1990. gadā Corus plānoja izbeigt cauruļu bez vītnēm ražošanu, Kopienas uzņēmumi bija nobažījušies par Noteikumu valsts tirgu sadales principa turpmāku ievērošanu Apvienotās Karalistes tirgū. Pie šādiem apstākļiem Vallourec un Corus radās ideja par “uzlabotiem Pamata noteikumiem” (“Uzlabotie Noteikumi”), saskaņā ar kuriem, neņemot vērā Corus iziešanu no tirgus, tika saglabāti Japānas uzņēmumu ierobežojumi pieejai Apvienotās Karalistes tirgum. 1990. gada jūlijā, kad tika pagarināta VAM vītnes iegriešanas licence, Vallourec un Corus vienojās, ka Corus cauruļu bez vītnēm piegāde tiks sadalīta starp Vallourec, Mannesmann un Dalmine (Apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums).

26 1991. gada aprīlī Corus slēdza savu Klidesdeilas [Clydesdale] (Apvienotā Karaliste) rūpnīcu, kas ražoja aptuveni 90 % no tā caurulēm bez vītnēm. Corus tad noslēdza piegādes līgumus par caurulēm bez vītnēm ar Vallourec (1991. gada 24. jūlijā), Dalmine (1991. gada 4. decembrī) un Mannesmann (1993. gada 9. augustā) uz sākotnēju piecu gadu termiņu, kas bija automātiski pagarināms un izbeidzams ar uzteikumu 12 mēnešus iepriekš (turpmāk tekstā – “piegādes līgumi”). Šie trīs līgumi, kas atrodas Komisijas lietas materiālu 12867., 12910. un 12948. lpp., piešķir katram uzņēmumam piegādes kvotu attiecīgi 40 %, 30 % un 30 % apmērā no Corus pieprasījuma (Apstrīdētā lēmuma 79.–82. apsvērums), izņemot maza diametra caurules.

27 1993. gadā trīs faktori noveda pie Eiropas‑Japānas kluba darbības principu pārskatīšanas. Pirmais attiecās uz Eiropas tērauda rūpniecības restrukturizāciju. Apvienotajā Karalistē Corus plānoja izbeigt bezšuvju cauruļu ar vītnēm ražošanu. Beļģijā 1993. gada 31. decembrī likvidēšanai tika nodota sabiedrība New Tubemeuse (turpmāk tekstā – “NTM”), kas galvenokārt nodarbojās ar eksportu uz Tuvajiem un Tālajiem Austrumiem. Otrkārt, Latīņamerikas uzņēmumi ieguva pieeju Kopienas tirgum, kas draudēja izjaukt tirgus sadali Eiropas‑Japānas kluba ietvaros. Treškārt un visbeidzot, neņemot vērā būtiskas reģionālas atšķirības, pasaules naftas un gāzes urbšanas un transporta cauruļu tirgū bija ievērojami pieaudzis pieprasījums pēc metinātām caurulēm (Apstrīdētā lēmuma 83. un 84. apsvērums).

28 Šādos apstākļos Eiropas‑Japānas kluba locekļi 1993. gada 5. novembrī satikās Tokijā, lai mēģinātu panākt jaunu tirgus sadales vienošanos ar Latīņamerikas uzņēmumiem. Panāktās vienošanās noteikumi ir minēti dokumentā, ko Komisijai 1997. gada 12. novembrī nodeva ziņotājs, kas nebija iesaistīts procedūrā, un kas atrodas Komisijas lietas materiālu 7320. lpp. un ietver “sadales atslēgu” (“sharing key”) (turpmāk tekstā – “sadales atslēgas dokuments”). Saskaņā ar ziņotāju minētā dokumenta avots bija kāda minētās tikšanās dalībnieka komercaģents. Attiecībā jo īpaši uz Eiropas rūpniecības restrukturizāciju NTM slēgšana ļāva Kopienas uzņēmumiem panākt Japānas un Latīņamerikas uzņēmumu, kas bija lielākie ieguvēji no NTM iziešanas no tirgus, piekāpšanos (Apstrīdētā lēmuma 85.–89. apsvērums).

29 Corus no savas puses pieņēma galīgu lēmumu pilnībā izbeigt atlikušo bezšuvju tērauda cauruļu ražošanu. 1994. gada 22. februārī Vallourec pārņēma savā kontrolē Corus vītņu iegriešanas iekārtas un ražotnes un šim nolūkam nodibināja sabiedrību Tubular Industries Scotland Ltd (turpmāk tekstā – “TISL”). 1994. gada 31. martā TISL pārņēma piegādes līgumus par caurulēm bez vītnēm, ko Corus bija noslēdzis ar Dalmine un Mannesmann. 1997. gada 24. aprīlī vēl bija spēkā līgums, kas šādi tika noslēgts ar Mannesmann. 1999. gada 30. martā Dalmine izbeidza piegādes līgumu ar TISL (Apstrīdētā lēmuma 90.–92. apsvērums).

30 Komisija uzskatīja, ka ar šiem līgumiem Kopienas uzņēmumi bija savā starpā sadalījuši cauruļu bez vītnēm piegādi Lielbritānijas tirgū, kas ir vairāk nekā puse no Kopienas OCTG cauruļu patēriņa. Komisija tādējādi secināja, ka tā bija ar EKL 81. panta 1. punktu aizliegta vienošanās (skatīt minēto 22. punktu).

E – Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa

31 Saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu astoņi uzņēmumi, kas bija tā adresāti “[..] ir pārkāpuši EK līguma 81. panta 1. punkta nosacījumus, noslēdzot [..] vienošanos, kas cita starpā paredzēja attiecīgo valstu bežšuvju tērauda standarta OCTG cauruļu un projekta vadu tirgu sadali”.

32 Apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktā teikts, ka pārkāpums bija ildzis kopš 1990. gada līdz 1995. gadam Mannesmann, Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon, Kawasaki Steel Corp. un NKK Corp. gadījumā. Attiecībā uz Corus norādīts, ka pārkāpums ilga no 1990. gada līdz 1994. gada februārim.

33 Pārējie nozīmīgie Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas noteikumi ir formulēti šādi:

“2. pants

1. [Mannesmann], Vallourec [..], [Corus] un Dalmine [..] ir pārkāpuši EK līguma 81. panta 1. punktu, 1. pantā minētā pārkāpuma ietvaros noslēdzot vienošanās, kuru rezultātā tika sadalīta OCTG cauruļu bez vītnēm piegāde [Corus] (Vallourec [..] sākot ar 1994. gadu).

2. [Corus] pārkāpums ilga no 1991. gada 24. jūlija līdz 1994. gada februārim. [Vallourec] pārkāpums ilga no 1991. gada 24. jūlija līdz 1999. gada 30. martam. [Dalmine] pārkāpums ilga no 1991. gada 4. decembra līdz 1999. gada 30. martam. [Mannesmann] pārkāpums ilga no 1993. gada 9. augusta līdz 1997. gada 24. aprīlim.

[..]

4. pants

Uzņēmumiem, kas nosaukti 1. pantā, pamatojoties uz tajā konstatēto pārkāpumu, tiek uzlikti šādi naudas sodi:

(1) [Mannesmann] EUR 13 500 000

(2) Vallourec [..] EUR 8 100 000

(3) [Corus] EUR 12 600 000

(4) Dalmine [..] EUR 10 800 000

(5) Sumitomo [..] EUR 13 500 000

(6) Nippon [..] EUR 13 500 000

(7) Kawasaki Steel Corp. [..] EUR 13 500 000

(8) NKK Corp. [..] EUR 13 500 000

[..]”

F – Process Pirmās instances tiesā

34 Ar septiņiem prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti no 2000. gada 28. februāra līdz 3. aprīlim Mannesmann, Corus, Dalmine, NKK Corp., Nippon, Kawasaki un Sumitomo cēla šo prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu.

35 Ar trim 2002. gada 23. aprīļa rīkojumiem EBTA Uzraudzības iestādei saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta 6. punktu tika piešķirta atļauja iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam lietās T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00.

36 Ar 2002. gada 18. jūnija rīkojumu pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tika nolemts apvienot šīs septiņas lietas mutvārdu procesa mērķiem, kā arī četras japāņu prasītāju lietas (T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00) sprieduma mērķiem atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 50. pantam. Pēc lietu apvienošanas šiem septiņiem prasītājiem bija iespēja Pirmās instances tiesas kancelejā iepazīties ar lietas materiāliem par šo procesu. Tika veikti procesa organizatoriskie pasākumi.

37 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku, tai skaitā arī EBTA Uzraudzības iestādes kā personas, kas iestājusies lietās T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00, mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva tiesas sēdes laikā 2003. gada 19., 20. un 21. martā.

Lietas dalībnieku prasījumi

38 Lietā T‑67/00 NKK Corp. prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz NKK Corp.;

– atcelt uzlikto naudas sodu;

– pakārtoti, gadījumā, ja Apstrīdētais lēmums paliek spēkā pilnībā vai daļā, samazināt uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt NKK Corp. tiesāšanās izdevumus;

– nepieciešamības gadījumā izdot turpmākus rīkojumus Pirmās instances tiesas sprieduma izpildei.

39 Lietā T‑68/00 Nippon prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz Nippon;

– atcelt uzlikto naudas sodu vai vismaz to samazināt;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

40 Lietā T‑71/00 Kawasaki Steel Corp. prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, samazināt uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās un citus izdevumus.

41 Lietā‑78/00 Sumitomo prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdētā lēmuma 1.–5. pantu, ciktāl tie attiecas uz Sumitomo;

– pakārtoti, atcelt Apstrīdētā lēmuma 4. pantu, ciktāl ar to Sumitomo tiek uzlikts naudas sods 13,5 miljonu EUR apmērā, un noteikt ievērojami mazāku sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

42 Komisijas prasījumi attiecībā uz katru no lietām Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Kawasaki Steel Corp. un NKK Corp. koncentrācijas iespaids

43 Ar atsevišķām 2003. gada 9. maija vēstulēm NKK Corp. un Kawasaki Steel Corp. informēja Pirmās instances tiesu par koncentrāciju, kas radusies, apvienojoties abām grupām, kam tās pieder, un ka tās rezultātā tās ir mainījušas nosaukumu, kas tagad ir JFE Steel Corp. Ņemot vērā vēstulēm pievienotos dokumentus nosaukuma maiņas pierādīšanai, Pirmās instances tiesas kanceleja lūdza abiem prasītājiem un Komisijai izskaidrot situāciju, kas radusies līdz ar koncentrāciju. Atbildes no abiem prasītajiem tika saņemtas ar 2003. gada 11. septembra vēstulēm, bet no Komisijas ar 2003. gada 22. septembra vēstuli.

44 No šiem dokumentiem un atbildēm izriet, ka Kawasaki Steel Corp. ir mainījusi savu nosaukumu un kļuvusi par JFE Steel Corp. No otras puses, ir jāatzīmē, ka NKK Corp. ir mainījusi savu nosaukumu un kļuvusi par JFE Engineering Corp. Tomēr attiecīgajās 2003. gada 11. septembra vēstulēs abi prasītāji apgalvo, ka NKK Corp. tiesības un pienākumi ir tikuši pārnesti uz JFE Steel Corp.

45 Jākonstatē, ka Kopienu tiesa noteikti var ņemt vērā puses nosaukuma maiņu.

46 Turklāt tiesu praksē ir atzīts, ka prasību par atzīšanu par spēkā neesošu, ko cēlis akta adresāts, var uzturēt tā tiesību pārņēmējs, jo īpaši fiziskas personas nāves gadījumā, vai, ja juridiska persona beidz pastāvēt un visas tiesības un pienākumi tiek nodoti jaunam īpašniekam (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 20. oktobra spriedumu lietā 92/82 Gutmann/Komisija, Recueil, 3127. lpp., 2. punkts, un Tiesas 1986. gada 23. aprīļa spriedumu lietā 294/83 Les Verts/Parlaments, Recueil, 1339. lpp., 13.–18. punkts). Jākonstatē, ka šādā situācijā visu darījumu pārņēmējs pilnībā nonāk arī sava priekšteča tiesiskajā stāvoklī kā Apstrīdētā akta adresāts.

47 No otras puses, prasība par atzīšanu par spēkā neesošu EK līguma 230. panta. izpratnē nav Kopienu tiesas jurisdikcijā un arī savu 229. pantā minēto neierobežoto jurisdikciju attiecībā uz sankcijām tā nevar izmantot, lai grozītu Kopienas iestādes lēmumu, nomainot akta adresātu pret citu juridisku vai fizisku personu, kamēr tā vēl eksistē. Šī jurisdikcija a priori ir tikai tai iestādei, kas pieņēmusi attiecīgo aktu. Ja kompetentā iestāde jau ir pieņēmusi attiecīgo aktu un noteikusi personu, kam akts adresēts, Pirmās instances tiesa nevar attiecīgajā aktā minēto personu aizstāt ar citu.

48 Jāņem vērā, ka prasību, ko cēlusi persona, kas ir tiesību akta adresāts, lai izmantotu savas tiesības ar prasību par pasludināšanu par spēkā neesošu saskaņā ar EK līguma 230. pantu un/vai par grozīšanu 229. pantu, nevar nodot trešai personai, kas nav tiesību akta adresāts. Ja šāda nodošana tiktu pieļauta, tad būtu nesaskaņas starp to, kādēļ šī prasība ir celta un to, kādēļ tā tiek virzīta tālāk. Turklāt šāda nodošana izraisītu nesaskaņas par Eiropas Kopienu adresāta un tās personas, kas procesā uzstājas kā adresāts, identitāti.

49 Šajā sakarā jākonstatē, ka tāds lēmums, kā Apstrīdētais, kaut arī tas ir sastādīts un publicēts kā viens lēmums, ir uzskatāms par vairāku atsevišķu lēmumu kopumu, ar ko katrs no adresātiem tiek atzīts par vainīgu pārkāpumā vai pārkāpumos, ko tie ir izdarījuši, un ar ko attiecīgi tiek uzlikts sods. Šis noteikums izriet no Pirmās instances tiesas 1997. gada 10. jūlija sprieduma lietā T‑227/95 AssiDomän Kraft Products u.c./Komisija, Recueil, II‑1185. lpp., 56. punkts, un Tiesas 1999. gada 14. septembra sprieduma par apelācijas sūdzību lietā C‑310/97 P Komisija/AssiDomänKraft Products u.c., Recueil, I‑5363. lpp., 49. punkts. Tādēļ izskatāmajā lietā NKK Corp. ir un paliek vienīgā attiecīgā lēmuma adresāte, kamēr Kawasaki Steel Corp. ir tajā pašā lēmumā ietverta juridiski nošķirta lēmuma adresāte.

50 Visbeidzot, persona, kas ir atbildīga par uzņēmuma darbību, administratīvajā procesā Komisijā ar atbilstošu paziņojumu var pārņemt atbildību par darbībām, kas tiek vērstas pret īsto atbildīgo, kaut arī principā par to būtu jāatbild fiziskajai vai juridiskajai personai, kas uzņēmumu vadīja attiecīgajā laikposmā, kad notika pārkāpums (šajā sakarā skat., kaut arī ir iesniegta apelācija, Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu lietās T‑45/98 un T‑47/98 Krupp Thyssen Stainless un Acciai speciali Terni/Komisija, Recueil, II‑3757. lpp., 57. un 62. punkts). Tomēr no šā sprieduma 46.–49. punkta (turpmāk) ir secināms, ka šāds paziņojums nevar būt par pamatu Komisijas lēmuma adresāta maiņai, ja lēmums jau ir ticis pieņemts, kā arī prasītāja maiņai, ja par lēmumu jau ir celta prasība atzīt to par spēkā neesošu.

51 Rezultātā Kawasaki Steel Corp. pārsaukšana par JFE Steel Corp. un NKK Corp. pārsaukšana par JFE Engineering Corp. ir jāpieņem zināšanai. Tomēr lietā T‑67/00 JFE Engineering Corp. nav jāaizstāj ar NKK Corp., neņemot vērā šo divu uzņēmumu apvienošanās sekas Japānas tiesībās. Attiecīgi JFE Steel Corp. (turpmāk tekstā – “JFE‑Kawasaki”) paliek prasītājs lietā T‑71/00 un JFE Engineering (turpmāk tekstā – “JFE‑NKK”) paliek prasītājs lietā T‑67/00.

Juridiskais pamatojums

A – Prasības par Apstrīdētā lēmuma, jo īpaši tā 1. panta, atzīšanu par spēkā neesošu

52 Japāņu prasītāji atzīšanai par spēkā neesošu ir iesnieguši 13 pamatus, no kuriem daži ir kopīgi visiem vai vairākiem prasītājiem.

1. Pirmais pamats: Komisija nav tiesiski pietiekami pierādījusi Apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu

53 Šo pamatu ir izvirzījuši visi japāņu prasītāji.

a) Lietas dalībnieku argumenti

54 Sākumam japāņu prasītāji izvirza vairākus apsvērumus attiecībā uz EK līguma 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu. Būtībā šis pamats ir iedalāms trijās daļās.

55 Pirmkārt, japāņu prasītāji apgalvo, ka tas, ka Japānai nav eksporta Eiropas kontinentālajā tirgū (turpmāk tekstā – “kontinentālais tirgus”), ir izskaidrojams ar objektīviem tirdzniecības apsvērumiem, un, ka piedēvētā aizliegtā vienošanās ir pretrunā ar to būtiskajām attiecīgo preču piegādēm Apvienotās Karalistes Ziemeļjūras kontinentālā šelfa daļā (turpmāk tekstā – “Apvienotās Karalistes ārzonas tirgus” vai “britu ārzonas tirgus”), tā kā pārkāpumam, kurā tiek vainoti japāņu prasītāji, nekādā gadījumā nevar būt konkurenci deformējošs iespaids. Otrkārt, ņemot vērā Komisijas savāktos pierādījumus, nevar konstatēt apgalvotā karteļa pastāvēšanu, vai, pieņemot, ka šāda vienošanās ir bijusi, katra japāņu prasītāja saistību ar to. Treškārt, Kopienas ražotāju noslēgto līgumu par cauruļu bez vītnes piegādēm analīze, ko veikusi Komisija, kas it kā veido Apstrīdētā lēmuma 2. pantā minēto pārkāpumu, ir pretrunīga. Šī analīze arī apstiprina, ka Komisijas arguments attiecībā uz japāņu prasītāju dalību Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajā pārkāpumā ir nepamatots.

Ievada apsvērumi

56 Sumitomo un JFE‑NKK, pirmkārt, apgalvo, ka pienākumu nasta attiecībā uz visiem pārkāpumu veidojošajiem elementiem pienākas Komisijai (Ģenerāladvokāta Sera Gordona Slinna [Sir Gordon Slynn] secinājumi saistībā ar Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās 100/80 – 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 1914. lpp.; Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 86. punkts). Šaubu gadījumā jānosliecas par labu uzņēmumiem, kas tiek vainoti pārkāpumā (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās 40/73 – 48/73, 50/73, 54/73 – 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 203., 304., 359. un 363. punkts, un 1978. gada 14. februāra spriedums lietā 27/76 United Brands/Komisija, Recueil, 207. lpp., 265. punkts, tiesneša Vesterdorfa [Vesterdorf] kā ģenerāladvokāta secinājumi saistībā ar Pirmās instances tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu lietā T‑1/89 Rhône‑Poulenc/Komisija, Recueil, II‑867. lpp., II‑869. lpp., II‑954. lpp.). Tādējādi Komisijai ir pienākums pierādīt tās apgalvotos faktus, lai izslēgtu jebkādas šaubas (ģenerāladvokāta Darmona [Darmon] secinājumi saistībā ar Tiesas 1993. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑89/95, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un C‑125/85 – C‑129/85 Ahlström Osakeytiö u.c./Komisija (saukts “Kokšķiedras masa II”), Recueil, I‑1307. lpp., I‑1445. lpp., 195. punkts). Pretēji, ja prasītājs var pierādīt, ka Komisijas lēmumam, kurā konstatēts pārkāpums, nav droša pamatojuma, ar to pietiek, lai šo lēmumu atceltu (ģenerāladvokāta Sera Gordona Slinna secinājumi iepriekš minētajā lietā Musique diffusion française u.c./Komisija, 1931. lpp.).

57 Otrkārt, pēc japāņu prasītāju domām, lai pierādītu pārkāpumu, Komisijai ir jāsagādā pietiekami un precīzi pierādījumi, ka pārkāpums tiešām ir noticis (Tiesas 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 CRAM un Rheinzink/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 20. punkts, un iepriekš 56. punktā minētais spriedums Kokšķiedras masa II, 127. punkts, Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums apvienotajās lietās T‑68/89, T‑77/89 un 78/89 SIV u.c./Komisija, Recueil, II‑1403. lpp., īpaši 193.–195., 198.–202., 205.–210., 220.–232., 249., 250., un 322.–328. punkts, un 2000. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. un 72. punkts). Pierādījumiem cita starpā ir jāparāda, ka apgalvotie pārkāpumi veido ievērojamu konkurences ierobežojumu EK līguma 81. panta 1. punkta izpratnē. Šī prasība nav izpildīta, jo īpaši, ja ir iespējams sniegt citu ticamu izskaidrojumu, kas izslēdz Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums CRAM un Rheinzink/Komisija, 16. un turpmākie punkti, Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑185/96, T‑189/96 un T‑190/96 Riviera Auto Service u.c./Komisija, Recueil, II‑93. lpp., 47. punkts, un iepriekš minētais spriedums Volkswagen/Komisija).

58 Vēl – iesniegtajiem pierādījumiem par visiem pārkāpuma elementiem ir jāatbilst iepriekš minētajiem precizitātes un saskaņotības kritērijiem, jo īpaši attiecībā uz pušu identitāti un to iesaistīšanos pārkāpumā (56. punktā minētais spriedums Kokšķiedras masa II, 69. punkts, 56. punktā minētais spriedums Komisija/Anic Partecipazioni, 87. punkts, Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑295/94 Buchmann/Komisija, Recueil, II‑813. lpp., 121. punkts), iesaistītajām precēm vai pakalpojumiem (56. punktā minētais spriedums Suiker Unie u.c./Komisija, 301.–304. punkts, un 57. punktā minētais SIV u.c./Komisija, 175.–194. un 324. punkts), ierobežojumiem, par ko puses vienojušās (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑337/94 Enso‑Gutzeit/Komisija, Recueil, II‑1571. lpp., 102.–150. punkts) un pārkāpuma ilgumu (Pirmās instances 1994. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑43/92 Dunlop Slazenger/Komisija, Recueil, II‑441. lpp., 79. punkts, un 57. punktā minētais spriedums Volkswagen/Komisija, 188. punkts). Jo īpaši attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisijai ir jāsniedz vai nu tieši pierādījumi, vai arī pierādījumi, kas ir pietiekami neseni, t.i., šībrīža pierādījumi.

59 JFE‑NKK apgalvo, ka, saskaņā ar Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑348/94 ENSO Espaňola/Komisija, Recueil, II‑1875.lpp. ,160.–171. punkts, Komisijai ir jāpamatojas uz konkrētiem pierādījumiem, nevis jāaprobežojas ar vienkāršiem apgalvojumiem par pušu sanāksmju, kurās it kā ir noslēgta vienošanās, mērķi un saturu.

60 Komisija vispirms atsaucas uz to, ka fakts, ka japāņu prasītāji ir izvirzījuši argumentus, kas Komisijas konstatētos faktus parāda no cita aspekta, nav par pamatu, lai atzītu lēmumu par spēkā neesošu. JFE‑NKK argumenti, kas balstīti cita starpā uz 57. punktā minēto spriedumu CRAM un Rheinzink/Komisija un 56. punktā minētā sprieduma Kokšķiedras masa II, 126. un 127. punktu, ir piemērojami tikai tad, ja Komisijas lēmums būtu pamatots tikai un vienīgi ar pieņēmumu, ka konstatētos faktus nevar izskaidrot savādāk, kā tikai ar uzņēmumu koncentrāciju. Šajā gadījumā tas tā nav.

61 Par argumentu, ka Komisijai ir jāpierāda pārkāpuma pastāvēšana, lai par to nebūtu nekādu šaubu, Komisija atzīmē, ka šādam argumentam nav pamata. Jāņem vērā, ka Tiesa nav pieņēmusi ģenerāladvokāta lietā Kokšķiedras masa II piedāvāto jēdziena interpretāciju attiecībā uz pietiekami precīziem un saskaņotiem pierādījumiem. Līdzīgi Pirmās instances tiesas 1999. gada 20 aprīļa spriedumā apvienotajās lietās T‑305/94 – T‑307/94, T‑313/94 – T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (PVC II), Recueil, II‑931. lpp., Pirmās instances tiesas pieeja ir bijusi izdarīt vispārēju novērtējumu, vai pierādījumi ir bijuši pietiekami, lai konstatētu attiecīgo pārkāpumu. Saistībā ar pārkāpuma ilgumu prasība par precizitāti un saskaņotību nav piemērojama attiecībā uz pārkāpuma pastāvēšanu, bet tikai kalpo, lai noteiktu, kā samērojama soda nauda attiecībā pret pārkāpuma ilgumu. Katrā ziņā, precīzs datums, kurā pārkāpums ir sācies, nav būtisks izskatāmajā lietā, pieņemot, ka tas ir noticis kādu laiku pirms 1990. gada, jo, nosakot soda naudas, Komisija ņēma vērā pārkāpumu, sākot no šā datuma.

Pirmā daļa: apgalvotās vienošanās nesavietojamība ar situāciju britu kontinentālajā tirgū un citos Eiropas tirgos

62 Japāņu prasītāji apgalvo, ka šķēršļi tirdzniecībai ir ticams alternatīvs izskaidrojums tam, ka japāņu prasītāji netirgo Apstrīdētā lēmuma 1. apsvērumā minētos produktus Eiropas tirgos. Tā kā Komisijas argumenti ir pamatoti uz pieņēmumu, ka tirdzniecība nenotiek tikai koncentrācijas starp apgalvotās vienošanās pusēm dēļ, Apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums ir jāatzīst par spēkā neesošu saskaņā ar iepriekš 57. punktā minētā spriedumā CRAM un Rheinzink/Komisija, 16. punktā, iepriekš 56. punktā minētā sprieduma Kokšķiedras masa II, 126. un 127. punktā un 61. punktā iepriekš minētā sprieduma PVC II 725. punktā minētajiem kritērijiem.

63 Prasītāji apgalvo, ka ir būtiskas nesaskaņas starp apgalvojumu, ka japāņu prasītāji ir bijuši tādas vienošanās puses, ar kuru viņi apņēmās nepiegādāt preces Eiropas tirgiem un atturēties no darbībām tirgū. Īstenībā, pretēji Komisijas teiktajam, tirdzniecības plūsmu starp Japānu un Eiropu pārbaude parāda, ka japāņu ražotāji ir spēcīgi konkurenti Eiropas ražotājiem ārzonas, jo īpaši Apvienotās Karalistes un Norvēģijas, tirgos, kas abi kopā objektīvu tirdzniecības iemeslu dēļ ir vienīgie japāņu ražotājiem nozīmīgie tirgi. Turklāt Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū bija pieprasījums pēc premiumOCTG caurulēm, nevis pēc standarta OCTG caurulēm, kā apgalvots Apstrīdētajā lēmumā. Visbeidzot, Komisija ir pieļāvusi vismaz kļūdu, novērtējot un klasificējot faktus, Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatējot, ka pārkāpums ir noticis kā Eiropas ārzonas, tā arī Eiropas kontinentālajā tirgū.

64 Šajā sakarā Nippon uzdod jautājumu, vai ir iespējams, ka iepriekšējā punktā aprakstītajos apstākļos japāņu un Eiropas ražotāji ir vienojušies, ka nepārdos savas preces Eiropas tirgos. JFE‑Kawasaki un Sumitomo uzsver, ka saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma 68. pantā attēloto tabulu, nevienam iekšzemes ražotājam nepieder 100 % OCTG un transporta cauruļu iekšzemes tirgus. Apvienotās Karalistes tirgū šo produktu imports svārstījās no 16 % līdz 22 %. Atbildot uz Komisijas argumentu, ka tas ir izskaidrojams ar Apvienotās Karalistes tirgus īpašo statusu, jo tas ir uzskatāms par “pusaizsargātu” (bauda daļēju aizsardzību) ar Noteikumiem, JFE‑NKK argumentē, ka Francijas tirgus, kuram šāda statusa nebija, kā to var secināt no tabulas, bija mazāk aizsargāts 1991. gadā, bet līdzvērtīgi aizsargāts 1994. gadā. To, ka japāņu ražotāji Apstrīdētajā lēmumā minētos produktus nav pārdevuši atsevišķos Eiropas tirgos dažus gadus Komisijas konstatētā pārkāpuma laikā, JFE‑NKK izskaidro ar attiecīgo produktu pārdošanas apjomu svārstībām, jo to patēriņš ir ļoti atkarīgs no darbībām naftas un gāzes nozarēs.

65 Sumitomo tieši atzīst, ka tās argumenti par vienošanās iespaidu ir uz šo pamatu attiecināmi tikai tad, ja Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija ar dokumentiem un paskaidrojumiem, uz ko izdarītas atsauces Apstrīdētajā lēmumā, pārkāpumu nav tiesiski pietiekami pierādījusi. Sumitomo šajā sakarā norāda, ka Komisija lielākoties ir paļāvusies uz vienošanās mērķi, un tikai pakārtoti – uz tās iespaidu.

66 Par Komisijas argumentu, kas pamatots ar 1088. punktu Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumā apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 – T‑32/95, T‑34/95 – T‑39/95, T‑42/95 – T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 – T‑65/95, T‑68/95 – T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/94 Cimenteries CBR u.c./Komisija (saukts “Cements”), Recueil, II‑491. lpp., saskaņā ar kuru pārkāpums ir īpaši nopietns, ja ar vienošanos tiek samazināta konkurence tādā tirgū, kur tā jau ir maza, JFE‑Kawasaki atbild, ka izskatāmās lietas apstākļi ir ļoti atšķirīgi no iepriekš minētajā spriedumā izklāstītajiem. Šajā gadījumā Eiropā četru lielāko Kopienas ražotāju dēļ bija spēcīga konkurence, vismaz strukturālā ziņā, un tādēļ jebkurš potenciālais japāņu konkurents būtu bijis nenozīmīgs. Cementa lietā turpretim bija vairāki noslēgti ģeogrāfiskie monopoli.

67 JFE‑Kawasaki apgalvo ka, saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma 61.–77. apsvērumu, Noteikumi netika attiecināti uz Apvienotās Karalistes ārzonas tirgu vai citiem Kopienas ārzonas tirgiem. Jo īpaši no Apstrīdētā lēmuma 62. apsvēruma ir secināms, ka Pamata Noteikumi attiecas uz situāciju iekšzemes tirgū, un Apvienotās Karalistes ārzonas tirgum ir īpašs “pusaizsargāts” jeb “daļēji aizsargāts” statuss. Apstrīdētā lēmuma 102. apsvērumā izklāstītais, ka vienošanās pusēm bija pienākums atturēties piegādāt attiecīgās caurules iekšzemes tirgū, ir pretrunā ar jaukto statusu, kas Apvienotās Karalistes ārzonas tirgum ir piedēvēts 62. apsvērumā.

68 Bezšuvju neleģētu tērauda cauruļu piegādes no Japānas Apvienotās Karalistes ārzonas tirgum ir raksturojamas ar ilglaicīgumu un lieliem apjomiem. Šajā sakarā Nippon atsaucas uz Apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumā attēloto tabulu, kurā parādīts, ka japāņu ražotāji Apvienotās Karalistes tirgum ir piegādājuši būtiskus daudzumus bezšuvju tērauda cauruļu. Tas, ka skaitļi attiecas uz visām tērauda caurulēm, ne tikai uz Apstrīdētajā lēmumā nosauktajām, neietekmē to attiecināmību un vienkārši ir tā fakta rezultāts, ka ražotāji Apvienotās Karalistes kontinentālajā šelfā ir piegādājuši dažāda veida caurules – standarta OCTG caurules, vadus un premiumOCTG caurules. Nippon arī atsaucas uz Japānas muitas iestāžu eksporta datiem par 1988.–1996. gadu un uz japāņu Dzelzs un tērauda eksportētāju apvienības statistiku par 1977.–1987. gadu, kas apstiprina, ka konkurence pastāvēja. Sumitomo arī uzskata, ka tās cauruļu tirdzniecības apjomi Eiropas Kopienas tirgū un jo īpaši Apvienotās Karalistes kontinentālajā šelfā bija ievērojami un iesniedz pierādījumus šim apgalvojumam. Jo īpaši tā apstrīd Komisijas iesniegto skaitli par 230 000 tonnu attiecībā uz Eiropas‑Japānas kluba biedru gada vidējiem vadu pārdošanas apjomiem attiecīgajos Eiropas Kopienas tirgos. Visu kluba biedru kopējais pārdošanas apjoms bija 71 000 tonnas vadu gadā. JFE‑NKK no savas puses atsaucas uz sīki izstrādātiem datiem, ko tā iesniegusi, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, un kas parāda, ka tā nav atturējusies no cauruļu tirdzniecības Eiropas tirgos laikposmā, kas tiek uzskatīts par pārkāpuma izdarīšanas laikposmu. JFE‑Kawasaki apgalvo, ka, kaut arī tās tirdzniecības apjomi Eiropas tirgos ir bijuši nelieli, tā ir pielikusi pūles, lai tos palielinātu, jo īpaši par Apvienotās Karalistes ārzonas tirgu.

69 Turklāt japāņu ražotāju lielā konkurence, jo īpaši Apvienotās Karalistes tirgū, ir tieši parādīta ar dokumentāriem pierādījumiem, kas iegūti, Komisijai veicot izmeklēšanu pie Eiropas ražotājiem. Jo īpaši Komisijas lietas materiālu 4902. lappusē atrodamajā “Paziņojumā Prezidentiem” (Paper for Presidents) ir apskatīts pašreizējais [japāņu] iebrukums attiecībā uz OCTG un piecas piezīmes, ko sagatavojis Vallourec – proti, 1990. gada 23. marta piezīme, kas atrodama Komisijas lietas materiālu 15622. lappusē ar nosaukumu “Renouvellement du contrat VAM”, 1990. gada 2. maija piezīme, kas atrodama Komisijas lietas materiālu 15610. lappusē ar nosaukumu “Réflexions stratégiques concernant les relations de VLR”, 1990. gada 1. jūnija piezīme, kas atrodama Komisijas lietas materiālu 15591. lappusē ar nosaukumu “Renouvellement du contrat VAM BSC”, piezīme par 1990. gada 24. jūlija tikšanos un, visbeidzot, piezīme par tikšanos ar Corus, kas bez datuma atrodama Komisijas lietas materiālu 15596. lappusē ar nosaukumu “Entretien BSC” – visas apliecina, ka Vallourec japāņu tirdzniecību Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū uzskatīja par nopietni vērā ņemamu. Līdzīgi, Mannesmann 1993. gada 16. augustā nosūtītais dokuments pa faksu, kas atrodams Komisijas lietas materiālu 2493. lappusē, apliecina, ka japāņu cenu konkurences dēļ dažos gadījumos Mannesmann nebija jēgas iesniegt konkursa pieteikumus.

70 Turklāt no Eiropas Kopienas Tērauda cauruļu rūpniecības apvienības Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 6. jūnija vēstules Komisijai, kas atrodama Komisijas lietas materiālu 5243. lappusē (turpmāk tekstā – “Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 6. jūnija vēstule”) un Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 24. augusta tikšanās protokola, kas atrodams Komisijas lietas materiālu 5103. lappusē, izriet, ka Eiropas ražotāji japāņu firmas uzskatīja par agresīviem konkurentiem un ka to būtiskie tirdzniecības apjomi apdraudēja viņu pozīcijas Kopienas dalībvalstu ārzonas tirgos. Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 24. augusta tikšanās protokolā arī ir minēts, ka japāņu ražotāji ir ieguvuši 25 % no Kopienas un Farēru salu ārzonas OCTG (visu veidu tērauda) tirgus un 34 % no Kopienas un Norvēģijas ārzonas neleģēta tērauda cauruļu tirgus. Sava apgalvojuma par japāņu importa nozīmīgajiem apjomiem atbalstam Sumitomo arī atsaucas uz Eiropas Kopienas Tērauda cauruļu rūpniecības apvienības (iepriekš Eiropas Kopienas Tērauda cauruļu rūpniecības apvienības Sakaru koordinācijas komiteja) 1994. gada 5. oktobrī nosūtīto dokumentu pa faksu (atrodams Komisijas lietas materiālu 4723. lappusē) un uz Komisijas pārstāvim Larža [Large] kungam adresētas vēstules projektu bez datuma (Komisijas dokumentu 4725. lappuse). Līdzīgi arī Eiropas ražotāju paskaidrojumi un jo īpaši Dalmine 1997. gada 29. maija atbildes uz jautājumiem, ko tai uzdevusi Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu (atrodams Komisijas lietas materiālu 15162. lappusē un turpmāk tekstā –“Dalmine 1997. gada 29. maija atbildes”) un Corus 1997. gada 13. augusta atbildes (dokumentu 11916. lappuse, turpmāk tekstā –“Corus atbildes”) apstiprina šo apgalvojumu. Jo īpaši Corus atbildēs teikts, ka japāņu ražotāju mērķis bija Apvienotās Karalistes ārzonas tirgus. Nippon norāda uz to, ka saskaņā ar g) Japāņu dokumentu [“g) Japanese document”], kas atrodams Komisijas lietas materiālu 4909. lappusē un ko sagatavojis viens no Eiropas uzņēmumiem, “Nippon [..] kļūst arvien agresīvāka [Apvienotās Karalistes kontinentālajā šelfā]”.

71 Saskaņā ar japāņu ražotāju teikto tas, ka tie Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū ir pārdevuši nozīmīgus tērauda cauruļu apjomus un jo īpaši premiumOCTG caurules un projekta vadus, tomēr šo produktu nozīmīgu daudzumu pārdošana Eiropas Kopienas dalībvalstu kontinentālajos tirgos bija – pretēji Komisijas viedoklim – pilnīgi loģiska un saskaņā ar to, ka nebija apgalvotā līguma. Jo īpaši, attiecīgās preces, ja tās ir domātas lietošanai ārzonā, ir ļoti augstas kvalitātes un dārgas. Tomēr ārvalstu ražotājiem vispār ir vieglāk konkurēt ar vietējiem ražotājiem attiecībā uz īpašām precēm, kā, piemēram, premiumOCTG caurules, nekā attiecībā uz standarta precēm, kā, piemēram, standarta OCTG caurules ar vītni.

72 Turklāt Ziemeļu jūras kontinentālais šelfs un jo īpaši Apvienotās Karalistes ārzonas tirgus ir lielākā daļa no Eiropas tērauda cauruļu tirgus, kā tas redzams no g) Japāņu dokumenta. Šo preču kontinentālie tirgi ir relatīvi ierobežoti un netiek uzskatīti par īpaši ienesīgiem. Piedevām britu ārzonas tirgus konkurences apstākļi ļoti atšķiras no konkurences apstākļiem Kopienas kontinentālajā tirgū. Japāņu tirdzniecība Kopienas kontinentālajā tirgū ir cietusi no vairāku tirdzniecības barjeru, kuru parasti britu ārzonas tirgū nav, kumulatīvā efekta. Komisija šīs atšķirības nav ņēmusi vērā un Apstrīdētajā lēmumā nav nošķīrusi ārzonas un kontinentālos tirgus. Nippon tomēr apgalvo, ka šīs barjeras praktiski ir slēgušas kontinentālos tirgus japāņu ražotājiem šo šķēršļu dēļ, vismaz kopumā ņemot. Saskaņā ar Sumitomo teikto, šis fakts ir apstiprināts attiecībā uz standarta OCTG caurulēm ar vēstuli no uzņēmuma, kas tirgo šādas preces, kurā ir norādīts, ka japāņu uzņēmēji ir izteikuši tirdzniecības piedāvājumus, bet cenas nav bijušas konkurētspējīgas un piegādes laiki bijuši garāki kā Eiropas ražotāju piedāvātie. Saskaņā ar Sumitomo teikto, norāde uz japāņu ražotājiem šī uzņēmuma interneta mājas lapā, uz ko atsaucas Komisija, attiecas tikai uz premiumOCTG caurulēm, nevis uz standarta OCTG caurulēm.

73 Par barjerām japāņu cauruļu importam Eiropas Kopienā, japāņu prasītāji uzskata, ka, pirmkārt, Kopienas tradicionālā tirdzniecības politika, kas Eiropas tirgus aizsargā ar brīvprātīgiem ierobežojumiem, par ko vienojusies Komisija un Japānas valdība, ir viens no šādiem šķēršļiem. Šīs politikas mērķis būtībā bija saglabāt pastāvošos tirdzniecības modeļus. Šajā gadījumā japāņu prasītāji paziņo, ka laikā, kad šie brīvprātīgo ierobežojumu līgumi bija spēkā, tie neeksportēja bezšuvju caurules uz Kopienas ārzonas tirgu, vai darīja to tikai nelielos apmēros un šāda politika tos atturēja no eksportēšanas uz šiem tirgiem.

74 Praktiski pirmais brīvprātīgo ierobežojumu līgums par tērauda caurulēm tika noslēgts 1978. gada martā. Pēdējais, 1989. gada decembrī noslēgtais, līgums, ar ko atjaunoja brīvprātīgo ierobežojumu noteikumus, palika spēkā līdz 1990. gada beigām. Kā atzinusi pati Komisija Apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā, šie līgumi pirms 1990. gada atturēja japāņu ražotājus no tērauda cauruļu eksportēšanas uz Eiropu. Brīvprātīgo ierobežojumu laikā japāņu ražotājiem vienkārši nevarēja pietiekamā apmērā būt kopēju nodomu Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta sprieduma lietā T‑141/94Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 262. punkta vai iepriekš 66. punktā minētās Cementa lietas 917. punkta izpratnē. JFK‑NKK piebilst, ka Komisija pati rosinājusi japāņu ražotājus pieņemt tādu tirdzniecības politiku, par ko tā tagad sūdzas, neņemot vērā to, ka tā nav pierādījusi, kad tieši brīvprātīgo ierobežojumu līgums ir beidzis darboties. Japāņu ražotāji atsaucas uz brīvprātīgo ierobežojumu līgumiem, cerot samazināt naudas soda apjomu (skatīt 136. un turpmākos punktus, un 511.–513. punktu).

75 Otrkārt, japāņu tērauda cauruļu ražotāji tika atturēti no eksporta uz Kopienas kontinentālajiem bezšuvju neleģētā tērauda cauruļu tirgiem, jo tie sastapās ar būtiskām muitas nodevām saskaņā ar Kopējo muitas tarifu. No 1977. gada līdz 1994. gadam muitas nodevas bezšuvju tērauda caurulēm Kopienas kontinentālajos tirgos nekad nebija zemākas par 9 %. Komisijas paziņojums Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā par to, ka tā ir ņēmusi vērā šo apstākli, nekādi neizskaidro to, kāpēc Komisija to nav uzskatījusi par kavēkli japāņu tirdzniecībai. Sumitomo šajā sakarā uzskata, ka Latīņamerikas ražotājiem tika piemērotas zemākas importa nodevas likmes saskaņā ar Vispārināto priekšrocību sistēmu. Tāpat Komisijas noteiktajā pārkāpuma laikā ar dažiem brīvas tirdzniecības nolīgumiem ar Centrālās un Austrumu Eiropas valstīm tika atceltas muitas nodevas tērauda izstrādājumiem, ko ieved no šīm valstīm. Šādi importam no šīm valstīm, salīdzinājumā ar importu no Japānas, tika piešķirta priekšrocība.

76 Treškārt, transporta izmaksas un, attiecībā uz kontinentālajā teritorijā izmantojamajām caurulēm, arī izmaksas par iekraušanu un izkraušanu pēc ierašanās Kopienas ostās, un piegādi pa ūdensceļiem vai iekšzemes ceļiem uz galamērķi Kopienas kontinentālajos tirgos pastiprināja negatīvo ietekmi uz japāņu tērauda cauruļu ražotāju konkurētspēju salīdzinājumā ar Kopienas ražotājiem. Arī tādēļ, ka Eiropas kontinentālajos tirgos pasūtīto cauruļu apjomi bija nelieli, transporta izmaksas par piegādāto tonnu ir atbilstoši augstākas. Turklāt attiecībā pret pasūtījuma summu transporta izmaksas ir vēl augstākas Apstrīdētajā lēmumā minēto standarta OCTG cauruļu gadījumā, jo to izmaksas ir salīdzinoši zemas. Šajā sakarā japāņu ražotāji izvirza dažādus rādītājus, kuri ir pamatoti ar reālām bezšuvju cauruļu piegādes uz Eiropu cenām. Komisijas apgalvojums, ka sūtījumi var tikt iekrauti kopā, lai samazinātu transporta izmaksas, negrauj japāņu ražotāju argumentu, jo jāatzīst, ka izmaksu līmenis vienalga būs kavēklis. To, ka japāņu ražotāju transporta izmaksas ir augstas, apliecināja arī Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 6. jūnija vēstule, kaut arī tās mērķis bija pievērst Komisijas uzmanību apdraudējumam, ko izraisa japāņu cauruļu imports. Netieši to apstiprina arī Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse, jo īpaši 1992. gada 12. novembra Lēmuma 93/247/EK, ar ko koncentrāciju pasludina par savietojamu ar kopējo tirgu (lieta Nr. IV/M.222 – Mannesmann/Hoesch) 102. apsvērums (OV 1993, L 114, 34. lpp.). Tāpat no Komisijas 1998. gada lēmuma, ar ko koncentrāciju pasludina par savietojamu ar kopējo tirgu (lieta Nr. IV/M.1014 – British Steel/Europipe (OV C 181, 3. lpp.), izriet, ka attālums ir būtisks traucēklis ārpuskopienas ražotājiem, kas vēlas pārdot nelielus daudzumus salīdzinoši specifisku preču.

77 Šajā sakarā JFE‑Kawasaki piebilst, ka japāņu ražotāji ir bijuši neizdevīgā stāvoklī ne tikai attiecībā pret Eiropas ražotājiem, bet arī pret citiem ārpuskopienas valstu ražotājiem. Piemēram, sūtījuma izmaksas no Japānas uz Itāliju vai Apvienoto Karalisti ir par 40–50 % augstākas nekā no Argentīnas. Par Komisijas argumentu, ka Apstrīdētā lēmuma 5. pielikumā parādīts, ka Itālijas tirgus ir ticis aizsargāts no japāņu importa, bet ne no importa no citām ārpuskopienas valstīm. Sumitomo uzsver, ka pielikums attiecas uz visām OCTG caurulēm un vadiem un tādējādi nav piemērojams attiecībā uz Apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētajām specifiskajām precēm.

78 JFE‑Kawasaki un JFE‑NKK apstrīd Komisijas Apstrīdētā lēmuma 137. apsvērumā izvirzīto argumentu par to, ka, ņemot vērā tērauda cauruļu nozares strukturālo pārslodzi, bija vērts preces pārdot par cenu, kas augstāka par mainīgajām izmaksām, jo šāda tirdzniecība palīdzētu segt fiksētās izmaksas. Pirmkārt, transporta izmaksas tērauda caurulēm to lielo izmēru dēļ ir augstākas kā citām tērauda precēm. Otrkārt, Komisijas novērtējumā nav ņemts vērā tas, ka japāņu ražotājiem ir ierobežota tērauda ražošanas kapacitāte un tādēļ tie cenšas palielināt peļņu, pārdodot vairāk tādu tērauda preču, ar kurām var panāk augstāko peļņas normu. Tas, ka mainīgās izmaksas var segt, pārdodot atsevišķas preces, nenozīmē, ka šāda tirdzniecība ir ražotāju komerciālajās interesēs.

79 Attiecībā uz Komisijas viedokli par to, ka tērauda izstrādājumu ražošanas kapacitātes dažām precēm ir specifiskas un tādēļ nav iespējams koncentrēt kapacitāti uz precēm ar augstāko peļņas normu, Kawasaki atbild, ka pirmā ražošanas procesa stadija ir tāda pati kā visiem tērauda izstrādājumiem. Tā ir stadija, kurā Kawasaki ražošanas kapacitāte ir ierobežota. Sumitomo arī uzsver, ka pārslodze japāņu un Eiropas ražotājus ir ietekmējusi vienādi. Sekas abām pusēm ir bijušas vienādas un pārējie kavēkļi tāpat saglabātos, ja arī japāņu ražotāji vēlētos pārdot par cenām, kas zemākas par mainīgajām izmaksām.

80 Ceturtkārt, attiecībā uz piegādes termiņiem japāņu ražotāji ir neizdevīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar saviem Eiropas konkurentiem. Ir nepieciešamas četras līdz sešas nedēļas, lai Japānā ražotas tērauda caurules nogādātu Eiropā. Komisija Apstrīdētā lēmuma 137. apsvērumā argumentē, ka piegādes termiņi nav šķērslis japāņu premiumOCTG cauruļu, kas, cita starpā, tiek lietotas Apvienotās Karalistes kontinentālā šelfa teritorijā noteiktiem mērķiem, eksportam, bet šis arguments neattiecas uz standarta OCTG caurulēm. Faktiski, premiumOCTG cauruļu pircējam dārgi izmaksātu mainīt premium savienojumu, ja jau viņš ir izvēlējies vienu vai otru attiecīgā ražotāja piedāvāto veidu. Piegādes termiņu ietekme šajā gadījumā nav nozīmīga. No otras puses, standarta OCTG cauruļu tirgū liela priekšrocība ir iespēja sasniegt īsus piegādes termiņus. Attiecībā uz projekta vadiem – šādiem vadiem nepieciešama īpaša apstrāde, un piegādātājiem ir jādarbojas ļoti īsos termiņos, un tādējādi piegādes termiņu nozīmīgums pieaug. Visbeidzot, tā kā standarta OCTG caurules un projekta vadi tiek pārdoti tieši lietotājiem, šo šķērsli nav iespējams pārvarēt ar vairumtirgotāju starpniecības palīdzību.

81 Piektkārt, katras no četrām Kopienas dalībvalstīm, kurās iespējama apjomīgākā kontinentālā tirdzniecība, kā Francija, Vācija, Itālija un Apvienotā Karaliste, iekšējā tirgū dominē viens dalībvalsts ražotājs. Šāda situācija nav obligāti tirgus sadales līguma sekas, jo atsevišķi objektīvi faktori, ekonomiska vai citāda rakstura, piešķir priekšrocības valsts ražojumiem. Valsts ražotāju pozīciju īpaši stiprina viņu tirgus lielāko klientu, kas ir valsts gāzes un transporta uzņēmumi un lielākoties publiski, piekoptā pirkšanas politika. Komisija šādu situāciju ir atzinusi savā Lēmumā Nr. 93/247.

82 Piemēram, Corus (iepriekš – British Steel) attiecīgajā laikposmā bija priviliģētas attiecības ar uzņēmumiem British Gas un BP (iepriekš – British Petroleum), kā BP gadījumā to pierāda dokuments ar nosaukumu “BP Engineering/British Steel tehnisko sakaru tikšanās piezīmes” (“Minutes of technical liaison meeting by BP Engineering/British Steel”), kas atrodams Komisijas lietas materiālu 681. lappusē. Līdzīgi Dalmine darbinieku izteikumi, kas atrodami Komisijas lietas materiālu 8220. b 4 lappusē (turpmāk tekstā – “Dalmine darbinieku izteikumi”), apstiprina, pirmkārt, to, ka tie ir piedāvājuši kukuļus Agip darbiniekiem, kas ir Itālijas lielākais naftas un gāzes uzņēmums, lai nodrošinātu, ka Agip bezšuvju tērauda caurules nepasūta pie citiem ražotājiem, un, otrkārt, ka Agip vispār sliecās dot priekšroku itāļu ražotājiem. Līdzīgā veidā dokumentā ar nosaukumu “Tikšanās ar Distrigaz”, kas atrodams Komisijas lietas materiālu 2298. lappusē, pierāda Distrigaz nevēlēšanos iepirkt no ārpuskopienas ražotājiem. Vispārīgāk, Padomes 1990. gada 17. septembra Direktīvas 90/531/EEK par līgumu piešķiršanas procedūru attiecībā uz uzņēmumiem, kas darbojas ūdens, enerģijas, transporta un telekomunikāciju nozarēs (OV L 297, 1. lpp.) preambulas 11. un 12 .apsvērumā apstiprinās tas, ka publiskie tirgi, kas saistīti ar naftas un gāzes ieguvi, transportēšanu un sadali, pirms Direktīvas spēkā stāšanās bija slēgti. Turklāt ar Direktīvas 29. pantu, kas attiecas uz ārpuskopienas valstu ražotāju stāvokli nākotnē, šiem ražotājiem netiek piešķirta vienlīdzīga piekļuve Eiropas publiskajiem tirgiem, pretēji tam, kā tiek apgalvots Apstrīdētajā lēmumā. Saskaņā ar JFE‑NKK teikto, japāņu ražotāji nav pilnībā guvuši labumu no Direktīvas 90/531 noteikumiem, jo starptautiskais nolīgums par publiskajiem tirgiem (pievienots Padomes 1979. gada 10. decembra Lēmumam 81/271/EEK attiecībā uz Daudzpusējiem nolīgumiem, kas noslēgti pēc 1973.–1979. gada tirdzniecības sarunām (OV 1980, L 71, 1. lpp.) neattiecas uz naftas un gāzes apzināšanu, ieguvi un transportēšanu.

83 Sestkārt, Eiropas uzņēmumi Komisijā ir iesnieguši antidempinga sūdzības ar mērķi Kopienas tirgū neielaist ārpuskopienas ražotājus. Laikā no 1977. līdz 1998. gadam tika celtas septiņas prasības pret ārpuskopienas bezšuvju tērauda cauruļu ražotājiem, no kuriem tikai viens tika noslēgts, nenosakot pienākumus vai neuzliekot nodevu. Kaut arī neviena no šīm antidempinga prasībām neattiecās uz importu no Japānas, tas nav nekas pārsteidzošs attiecībā uz Apvienotās Karalistes ārzonas tirgu, jo tobrīd spēkā esošie Kopienas noteikumi nebija piemērojami attiecībā uz dalībvalstu kontinentālā šelfa daļu. No otras puses, iespējai, ka pret tiem varētu tikt celtas antidempinga prasības, bija būtiski atturošs iespaids uz japāņu eksportētājiem kontinentālo tirgu sakarā, pretēji Komisijas Apstrīdētā lēmuma 137. apsvērumā apgalvotajam. Antidempinga procedūras uzsākšana vien būtu būtisks apgrūtinājums japāņu ražotājiem Komisijas izmeklēšanas pasākumu dēļ. Šā argumenta patiesums ir apstiprināts ar to, ka Padomes Paziņojumā Prezidentiem ir norādīts, ka Eiropas uzņēmumi bija nodomājuši draudēt japāņu uzņēmējiem ar antidempinga prasību celšanu pret viņiem. Eiropas ražotāji izdarīja spiedienu uz Komisiju, lai paplašinātu Kopienas muitas teritoriju arī līdz dalībvalstu ārzonas tirgiem, kā tas izriet no Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 6. jūnija vēstules.

84 Septītkārt, izmaksas, kas radās, lai nodrošinātu nepārtrauktu atbilstību dažādajiem Kopienas dalībvalstu valsts standartiem un dažādajām licencēšanas prasībām, bija vēl viens būtisks tirdzniecības ierobežojums. Būtībā API standarti ir tikai pamata specifikācija un tādēļ ir jāievēro arī valstu standarti, kā arī papildu standarti, ja to pieprasa kāds klients. Saskaņā ar Nippon teikto, piemēram, Vācijā bija nepieciešams ražošanas procesa, preces kontroles iekārtu un darbinieku kvalifikācijas sertifikāts. Lai šos sertifikātus iegūtu, ik pēc diviem, trim gadiem bija jāiesniedz daudz dokumentu vācu valodā un jāveic maksājumi līdz pat DEM 45 000 apjomā. Lēmumā 93/247 Komisija ir atzinusi, ka šie valsts standarti ir būtisks Kopienas iekšējās tirdzniecības ar tērauda caurulēm ierobežojums. Šis konstatējums īpaši ir attiecināms uz importu no Japānas. Lēmumā 93/247 veiktais objektīvais novērtējums ir jāņem vērā arī izskatāmajā lietā, pretēji Komisijas argumentiem par to, ka, pieņemot iepriekš minēto lēmumu, tā par šo pārkāpumu nav zinājusi. Attiecībā uz atsevišķu naftas kompāniju individuālajām prasībām JFE‑Kawasaki paskaidro, ka franču uzņēmums Total un itāļu uzņēmums Agip pieprasa visu tām piegādāto tērauda cauruļu nesaistes pārbaudes. Izmaksas, kas rodas, lai ievērotu šo pārbaudes pienākumu, ir virs USD 100 par 1000 tonnām.

85 Astotkārt, JFE‑NKK, Nippon un JFE‑Kawasaki savās atbildēs argumentē, ka Corus ir guvis labumu no Apvienotās Karalistes valdības politikas veicināt britu piegādātāju tirdzniecības iespējas Apvienotās Karalistes kontinentālajā šelfā. Apvienotās Karalistes valdība šo politiku īstenoja, nodibinot Ārzonas Piegāžu biroju (Offshore Supplies Office, turpmāk tekstā – “OSO”). OSO, izdarot spiedienu uz kontinentālā šelfa tirgus dalībniekiem, palielināja britu piegādātāju tirgus daļu no 25 līdz30 % 1972. gadā (saskaņā ar Tirdzniecības un rūpniecības departamenta 1997. gada ziņojumu, kā kopija ir atbildes lietā T‑67/00 4. pielikumā, turpmāk tekstā – “TRD ziņojums”) uz 75 % 1984. gadā un 87 % 1987. gadā (saskaņā ar Eiropas Kopienu Biļetena Papildinājuma Nr. 6/1998 115. punktu). Šādos apstākļos Corus nebija nepieciešams panākt vienošanos ar japāņu ražotājiem, lai iegūtu relatīvu aizsardzību ārzonas tirgū, ņemot vērā, ka tā jau guva spēcīgu aizsardzību no OSO iejaukšanās. Tādējādi pats Noteikumu koncepts, un jo īpaši Uzlaboto Noteikumu koncepts ir saistīts ar Corus priviliģēto stāvokli Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū valsts preferenču politikas rezultātā; šī privilēģiju situācija ir nesusi labumu arī citiem Eiropas ražotājiem, jo tie piegādāja Corus caurules bez vītnes arī pēc tam, kad tika slēgta Corus ražotne Klidesdeilā. Katrā gadījumā Apstrīdētajā lēmumā šajā sakarā ir būtiska kļūda, jo tajā nav ņemta vērā OSO loma Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū. Britu nacionālo preferenču sistēma bija spēkā līdz 1993. gada jūlijam, kad to aizstāja ar Kopienas preferenču sistēmu, kas noteikta Direktīvā 90/531. JFE‑NKK uzsver, ka tā nav zinājusi par šiem faktiem un dokumentus, kas pievienoti tās atbildei, ar ko tā pierāda faktus, ir ieguvusi tikai pēc prasības lietā T‑67/00 iesniegšanas.

86 Šie trīs prasītāji arī uzskata, ka, apstiprinot viņu pieņēmumus šajā sakarā, dažos no pierādījumiem, uz ko balstās Komisija, ir mājiens uz OSO īstenoto politiku. Viņi argumentē, ka, pirmkārt, piezīmēs ar nosaukumu “Renouvellement du contrat VAM BSC” ir šāda frāze: il ne faut pas ouvrir la porte aux [Japonais] en les favorisant d'un british content” un ka, saskaņā ar šo 1990. gada 24. jūlija sanāksmes piezīmju autoru “Nevar tikt izslēgta iespēja, ka 1993. gadā OSO piešķirs Eiropas ražotājiem tos 3 % preferenču, kas pašlaik tiek piešķirti Apvienotās Karalistes ražotājiem”. Atsauces, kas piezīmēs izdarītas uz Eiropas Kopienas nostiprināšanu un iespējamo 3 % preferenču attiecināšanu uz Eiropas ražotājiem, attiecas uz Direktīvas 90/531 spēkā stāšanos, kas paredz Kopienas preferences, pieņemot, ka Kopienas ražotāju cenas ir ne vairāk kā par 3 % augstākas par ārpuskopienas ražotāju cenām.

87 Tas, ka neviens Eiropas ražotājs nav piegādājis bezšuvju tērauda caurules uz Japānu, par ko liecina tabula Apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumā, arī ir izskaidrojams ar tirdzniecības politiku. Tādējādi nebūtu komerciāla attaisnojuma līguma par tirgus sadali noslēgšanai.

88 Tomēr Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 6. jūnija vēstulē paskaidrots, ka japāņu publiskie tērauda cauruļu tirgi ir bijuši pilnībā slēgti Eiropas ražotājiem, jo japāņu cauruļu tirgū dominēja lieli konsorciji, kam bija cieša saistība ar cauruļu ražotājiem, ka transporta un tirdzniecības izmaksas Japānā Eiropas ražotājiem bija ļoti augstas un naftas un gāzes izpētes un ražošanas nozare, un tādējādi arī OCTG nozare, šādā veidā bija ļoti ierobežota. Tas arī izriet no 1994. gada 16. novembra dokumenta, kas nosūtīts pa faksu, ko Komisijai nosūtījusi Eiropas Kopienas Tērauda cauruļu rūpniecības apvienība, ka tērauda cauruļu ražotājiem, kas nav japāņi, un kas vēlas pārdot savu preci Japānā, bija jāaizpilda ļoti sīki izstrādāta anketa, lai atbilstu japāņu standartiem.

89 Komisija apgalvo, ka, pirmkārt, Apstrīdēto lēmumu tā pamatojusi galvenokārt ar vienošanās ierobežojošo dabu. Tādēļ tai nav bijis pienākuma pierādīt tā patiesās sekas Kopienas tirgos, lai konstatētu 1. pantā minētā pārkāpuma pastāvēšanu. Pat, ja ar japāņu prasītāju uzskatītajiem tirdzniecības šķēršļiem varētu izskaidrot, kāpēc tie nav pārdevuši Apstrīdētajā lēmumā minētas preces Kopienas tirgos, tomēr paliek tas, ka Komisija ir sniegusi pierādījumus, ka ir bijusi vienošanās, kuras mērķis ir bijis ierobežot konkurenci. Katrā ziņā, ja prasītāju apgalvotie fakti būtu tiešām notikuši, pārkāpuma smagums ar to pieaugtu, nevis samazinātos, kā tas šķiet prasītājiem. Komisija šajā sakarā atsaucas uz Cementa spriedumu, kas minēts iepriekš 66. punktā, kurā tika nolemts, ka ekonomiska analīze, kas tiecas pierādīt objektīvu tirdzniecības šķēršļu pastāvēšanu, nedrīkst būt nozīmīgāka par dokumentāro pierādījumu neizbēgamo realitāti. Turklāt saskaņā ar Pirmās instances tiesas teikto, prasītāju piedāvātā ekonomiskā analīze tikai pasvītrotu izdarītā pārkāpuma smagumu, jo uzņēmumi, noslēdzot attiecīgo vienošanos, ir mēģinājuši likvidēt jau tā zemo konkurenci, kas attiecīgajā tirgū vēl pastāvēja (sprieduma Cementa lietā 1087. un 1088. punkts).

90 Uz JFE‑Kawasaki argumentu, ka Apstrīdētajā lēmumā Apvienotās Karalistes ārzonas tirgus nav apskatīts kā tāds, uz ko attiecas vienošanās par tirgus sadali, Komisija atbild, ka Apstrīdētā lēmuma 62. apsvērumā ir ļoti skaidri norādīts, ka uz tirgu faktiski attiecās šāda vienošanās, ciktāl tas bijis daļēji aizsargāts tirgus.

91 Otrkārt, Komisija uzskata, ka tā katrā gadījumā ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka Apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētajai vienošanās tiešām ir bijusi ietekme uz Kopienas tirgiem. Jo īpaši Apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumā attēlotajā tabulā apstiprinās fakts, ka vienošanās Eiropas tirgos faktiski ir tikusi piemērota diezgan lielā mērā. Tas, ka japāņu ražotāji zināmā mērā ir konkurējuši Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū, neizslēdz Apstrīdētajā lēmumā konstatēto pārkāpumu tādēļ, ka tirgus ir bijis tikai daļēji aizsargāts.

92 Par argumentu, ka dažos Komisijas izmantotajos dokumentos, jo īpaši Paziņojumā Prezidentiem un piezīmēs par tikšanos ar Corus (Entretien BSC), ir norādīts, ka Eiropas ražotāji baidījās no japāņu konkurentiem Apvienotās Karalistes ārzonas tirgū, Komisija iebilst, ka šādas bailes ir izskaidrojamas ar to, ka tirgus daļēji aizsargātais statuss ir bijis īpašas spriedzes iemesls starp vienošanās dalībniekiem. No tā izriet, ka šis arguments nerada šaubas par karteļa pastāvēšanu.

93 Komisija arī apgalvo, ka arguments par britu preferenču sistēmas pastāvēšanu naftas nozarē lietojamām precēm Apvienotās Karalistes kontinentālajā šelfā, ko JFE‑NKK, Nippon un JFE‑Kawasaki pirmo reizi izvirza savā replikā, ir jauns pamats. Tas saskaņā ar Kopienas Tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu ir nepieņemams. Pakārtoti, šis arguments ir pamatots ar pierādījumiem, kas pievienoti replikai, un kas arī ir nepieņemami saskaņā ar Reglamenta 48. panta 1. punktu, jo ne Nippon, ne JFE‑Kawasaki nav mēģinājušas attaisnot to novēloto iesniegšanu. Attiecībā uz JFE‑NKK, kas tikai apgalvo, ka nav zinājusi par šiem pierādījumiem, kad tā iesniedza savu prasību, Komisija uzskata, ka šis apgalvojums nav ticams.

94 Komisija attiecībā uz JFE‑NKK turklāt apgalvo, ka jaunais pamats ir nepieņemams saskaņā ar Tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

95 Katrā gadījumā iepriekš minētais jaunais arguments ir nepamatots.

96 Turklāt Komisija apgalvo, ka neviens no japāņu ražotāju apgalvotajiem tirdzniecības ierobežojumiem nekad nav bijis absolūts šķērslis japāņu cauruļu importam Kopienā. Šajā sakarā Komisija atzīmē, ka neviens no apgalvotajiem šķēršļiem tirdzniecībai, ko min japāņu prasītāji, nav aizkavējis citus trešo valstu, jo īpaši Latīņamerikas, ražotājus eksportēt Apstrīdētajā lēmumā minētās preces uz Kopienas kontinentālajiem tirgiem.

97 Visbeidzot, tas, ka Kopienas ražotāji neesot piegādājuši bezšuvju tērauda caurules uz Japānu, nav būtiska sastāvdaļa Apstrīdētā lēmumā, kas nav tieši saistīts ar eksporta ierobežojumiem uz Japānu. Komisija atzīmē, ka Sakaru koordinācijas komitejas 1994. gada 6. jūnija vēstulē un Eiropas Kopienas Tērauda cauruļu rūpniecības apvienības 1994. gada 16. novembra dokumentā, kas nosūtīts pa faksu, kuros, saskaņā ar japāņu prasītāju teikto, attēlots Japānas tirgus slēgtais raksturs, attiecas uz laikposmu, kad tai vēl nebija zināms par aizliegto vienošanos. Komisija no tā secina, ka šajos dokumentos sniegtie Eiropas ražotāju paskaidrojumi lielākoties ir kalpojuši, lai slēptu Apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu. Katrā gadījumā, motīvi, kuru dēļ tika noslēgta vienošanās, nav būtiski, nosakot pārkāpuma pastāvēšanu.

Pirmā pamata otrā daļa: iesniegto pierādījumu juridiskā spēka trūkums

98 Japāņu prasītāji argumentē, ka dokumenti, uz ko pamatojas Komisija, neatspoguļo nekādu vienošanos, kas norādītu uz aizliegtas vienošanās noslēgšanu, uz ko norādīts Apstrīdētā lēmuma 1. pantā, un katrā gadījumā nav pierādīta japāņu ražotāju dalība šajā pārkāpumā. Japāņu prasītāji apgalvo, ka gandrīz nevienā no minētajiem dokumentiem tie nav minēti un Komisija tādēļ nevar šos dokumentus izmantot pret viņiem. Apstrīdētā lēmuma 1. pants ir atceļams tādēļ, ka tas balstīts uz analīzi, kurai nav pietiekama tiesiskā pamata un līdz ar to tiek pārkāpta EKL 81. panta 1. daļa. JFE‑NKK un Nippon apgalvo, ka šajā gadījumā pieļauta acīmredzama kļūda novērtējumā.

99 Saskaņā ar japāņu prasītāju teikto, dokumentos, uz ko balstās Komisija, viņu Eiropas konkurenti atsaucas tikai uz situāciju, kas radusies no tā, ka tirdzniecības ierobežojumi kavēja japāņu ražotāju preču eksportu uz Eiropas tirgiem. Tie arī apgalvo, ka pierādījumi attiecībā uz projekta vadiem ir ļoti ierobežoti un Apstrīdētais lēmums ir atceļams vismaz attiecībā uz šīm precēm. JFE‑NKK vēl piezīmē, ka apgalvotā Eiropas‑Japānas kluba, kurā tika izstrādāti Uzlabotie Noteikumi, reorganizācija 1993. gada 5. novembrī Tokijā (Apstrīdētā lēmuma 83.–94. apsvērums), nav minēta nevienā Komisijas iesniegtajā dokumentā. Tā atsaucas uz Paziņojumu Prezidentiem, uz g) Japāņu dokumentu un uz sadales atslēgas dokumentu.

100 JFE‑NKK argumentē, ka katrā gadījumā Komisija ir kļūdījusies to dokumentu analīzē, kas atsaucas uz Noteikumiem un Uzlabotajiem Noteikumiem, jo īpaši to, kuri ir no Dalmine. Komisijas lietas materiālos esošie pierādījumi var tikpat labi liecināt par to, ka šie Noteikumi drīzāk attiecas uz Kopienas ražošanas nozarei nepieciešamo racionalizāciju, nekā uz aizliegtu vienošanos. JFE‑NKK jo īpaši norāda uz Dalmine 1993. gada maija‑augusta dokumentu ar nosaukumu “Bezšuvju cauruļu sistēma Eiropā un tirgus evolūcija” [Seamless Steel tube System in Europe and Market Evolutio n](turpmāk tekstā – “tērauda cauruļu sistēmas dokuments”), kas atrodams Komisijas lietas materiālu 2051. lappusē, un kurā rakstīts: “[Corus] problēmas risinājums, kas būtu derīgs visiem, var tikt rasts tikai Eiropas kontekstā, kas paredz ražotņu pārņemšanu un slēgšanu saskaņā ar racionalizācijas plānu. Mēs redzam šā procesa attīstības pamata stadijas [..]” Pretēji Komisijas uzskatam, 1992. gada 6. oktobra sanāksme, kuras protokols atrodams Komisijas lietas materiālu 15178. lappusē, neattiecās tikai uz Centrālās un Austrumu Eiropas tirgiem vien, bet arī daļēji uz Kopienas ražošanas nozares racionalizāciju. Turklāt Komisija atbalstīja šo racionalizācijas politiku. JFE‑NKK tādējādi argumentē, ka Komisijai šobrīd nebūtu pamata sūdzēties par uzņēmumu, kuri tikai sekoja tās ieteikumam, rīcību. JFE‑NKK arī uzsver, ka nevienā no dokumentiem, uz ko pamatojas Komisija, nav konstatēta nekāda saikne starp beļģu uzņēmuma NTM, uz ko izdarīta atsauce Apstrīdētā lēmuma 88. un 89. apsvērumā, slēgšanu un japāņu ražotāju situāciju.

101 Turklāt JFE‑NKK uzskata, ka Komisijas iesniegtie pierādījumi neatbilst tirgus definīcijai, kas ir izmantota Apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētā pārkāpuma konstatācijai. Attiecīgā tirgus pareiza definēšana ir loti nozīmīga, lai pareizi novērtētu vienošanās ietekmi uz konkurenci tirgū (skat., jo īpaši, spriedumu SIV u.c./Komisija, kas minēts 57. punktā), un tādējādi pierādījumu trūkums ir pietiekams pamats, lai Apstrīdēto lēmumu atzītu par spēkā neesošu.

102 Saskaņā ar japāņu prasītāju teikto, Verlukas 1996. gada 17. septembra paskaidrojums ir ļoti neskaidrs un nepierāda Komisijas apgalvotās vienošanās pastāvēšanu. Šis paskaidrojums, kas ir ļoti īss, būtībā apstiprina, ka iekšējie tirgi ir tikuši aizsargāti, nepaskaidrojot šīs aizsardzības raksturu un precīzu apjomu. Pretēji Komisijas pieņēmumiem Apstrīdētajā lēmumā, Verlukas 1996. gada 17. septembra paskaidrojums neapstiprina, ka termins “Noteikumi” attiecas uz iekšējiem tirgiem tādā izpratnē, lai aizliegtu visiem ārvalstu ražotājiem pārdot tērauda caurules to konkurentu tirgos, kuri ir vienošanās puses. JFE‑Kawasaki uzskata, ka šajā sakarā tas, ka savā paskaidrojumā Verluka ir izteicies tikai par vienu dokumentu, piezīmēm ar nosaukumu “Quelques informations”, kurā nav sniegts nekāds paskaidrojums par vienošanās darbību.

103 Turklāt Verlukas 1996. gada 17. septembra paskaidrojums neapstiprina, ka Apvienotā Karaliste ir bijusi viens no iekšējiem tirgiem, kurā bija ierobežoti konkursi, jo pārējie vienošanās dalībnieki nav piegādājuši caurules uz šiem tirgiem. Paskaidrojumā Apvienotās Karalistes tirgus tiek uzskatīts par daļēji aizsargātu tādā nozīmē, ka konkurentam, pirms izteikt piedāvājumu, bija jākontaktējas ar vietējo naftas atradņu vadu un cauruļu ražotāju, un teikts, ka šis noteikums vairāk vai mazāk ticis ievērots. Nippon noteikti noliedz, ka jebkad būtu kontaktējies ar Corus pirms piedāvājuma izdarīšanas attiecīgajā tirgū, un apgalvo, ka Komisija nav sniegusi pierādījumus par pretējo. Katrā gadījumā japāņu prasītāji uzskata, ka Komisijas arguments, ka britu ārzonas tirgus daļēji aizsargātais statuss ir saskaņā ar to, ka japāņu tirdzniecība šajā tirgū pastāv, pietiekami neizskaidro, kādus pienākumus, pēc Komisijas domām, japāņu ražotāji par šo tirgu ir uzņēmušies.

104 Par Komisijas argumentu, ka Verlukas 1996. gada 17. septembra paskaidrojumā ir īpaši neatspēkojami pierādījumi un, ja nepieciešams, tas pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpumu, Sumitomo un JFE‑NKK uzsver, ka sprieduma Cementa lietā 1838. punktā, kas minēts iepriekš 66. punktā, uz ko atsaucas Komisija, attiecas tikai uz tā laika pierādījumiem. Piedevām no sprieduma lietā Enso‑Gutzeit/Komisija, kas minēts iepriekš 58. punktā, izriet, ka, pirmkārt, tikai viena uzņēmuma atzīšanās nevar būt pierādījums, ko izmantot pret citu uzņēmumu, ja vien šādu atzīšanos nepapildina citi pierādījumi (91. punkts) un, otrkārt, ja šāda atzīšanās ir pamatota uz paskaidrojuma izdarītāja pieņēmumiem, ir jāpaziņo šādu pieņēmumu pamats, citādi Komisija nevar izmatot paskaidrojumu pret trešo personu (131. punkts). Visbeidzot, Komisijas arguments, ka nav adekvāti pārbaudīt atsevišķi katru pierādījumu, nav saskaņā ar Pirmās instances tiesas pieņemto pieeju lietā Enso‑Gutzeit/Komisija (īpaši 102. un 151.–153. punktā).

105 Turklāt Verlukas 1996. gada 17. septembra paskaidrojums nav apstiprināts ar pārējiem Apstrīdētajā lēmumā minētajiem pierādījumiem, jo īpaši pierādījumiem par 1. pantā minēto preču klāstu, Noteikumu nozīmi un darbības jomu un pārkāpuma ilgumu.

106 Preces, uz k