ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Vai Savienības tiesības un it īpaši tiesības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība (LESD 49. un turpmākie panti, 56. un turpmākie panti), kā arī tiesiskās noteiktības, nediskriminācijas, pārskatāmības un objektivitātes, brīvas konkurences, samērīguma, tiesiskās paļāvības un konsekvences [Eiropas Savienības tiesību] principi, kā arī – ja ir piemērojami – Direktīvas 2014/23/ES 3. un 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesisku regulējumu kā minētā dekrēta īstenošanas akti un, konkrēti, Agenzia delle Dogane e dei Monopoli [Muitas un monopolu dienests, Itālija] 2017. gada 1. decembra paziņojumu (protokola Nr.) 0133677, kas, piemērojot 2017. gada 16. oktobra Dekrētlikuma Nr. 148 20. panta 1. punkta tiesību normas un pamatojoties uz momentloteriju pārvaldīšanas koncesijas līguma 4. panta pirmo punktu, kurā ir paredzēts, ka to var pagarināt ne vairāk kā vienu reizi, atliek koncesijas attiecību beigu termiņu uz 2028. gada 30. septembri; katrā ziņā neskarot tā paša 4. panta noteikumus par koncesijas ilguma sadalīšanu divos periodos, attiecīgi 5 un 4 gadu (tādējādi, pēc 5 gadiem no 2019. gada 1. oktobra turpināšana uz papildu 4 gadiem līdz termiņa beigām 2028. gada 30. septembrī ir atkarīga no Muitas un monopolu dienesta izteiktā pārvaldīšanas pozitīva novērtējuma, kas ir jāizsaka līdz 2024. gada 30. martam); ir paredzēts, ka sabiedrība samaksā 50 miljonus EUR līdz 2017. gada 15. decembrim; 300 miljonus EUR līdz 2018. gada 30. aprīlim; un 450 miljonus EUR līdz 2018. gada 31. oktobrim; — to paredzot pirms apskatāmās koncesijas sākotnējā beigu termiņa iestāšanās (Muitas un monopolu dienesta paziņojums (protokola Nr.) 0133677 tika pieņemts 2017. gada 1. decembrī, savukārt koncesijas termiņam bija jābeidzas 2019. gada 30. septembrī); — ar to nodrošinot 800 miljonu EUR iepriekšējo samaksu agrākos termiņos (50 miljoni EUR līdz 2017. gada 15. decembrim; 300 miljoni EUR līdz 2018. gada 30. aprīlim; un 450 miljoni EUR līdz 2018. gada 31. oktobrim) salīdzinot ar šo beigu termiņu (2019. gada 30. septembris); — ar to, iespējams, nosakot [..] kopējās maksājamās summas izmaiņu, tās lieluma ziņā, ņemot vērā – pēc apelācijas iesniedzējas uzskatiem – objektīvo un labi zināmo faktu par laika finansiālo vērtību?
2)

Vai katrā ziņā – neskarot iepriekš minēto un ja iepriekš minētais neīstenojas –, ar Spānijas valsts RD 240/2007 7. panta automātisku piemērošanas praksi ir pārkāpts [LESD] 20. pants iepriekš minētajos apstākļos, kad, atsakot uzturēšanās atļauju Savienības pilsoņa, kurš nekad nav īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības, ģimenes loceklim tā iemesla dēļ vien, ka Savienības pilsonis nav izpildījis šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus, un konkrēti un individuāli nepārbaudot, vai starp šo Savienības pilsoni un trešās valsts valstspiederīgo pastāv tādas atkarības attiecības, kuru ietekmē jebkāda iemesla dēļ un, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, gadījumā, ja trešās valsts valstspiederīgajam tiek atteiktas uzturēšanās tiesības, Savienības pilsonis nevarētu šķirties no ģimenes locekļa, no kura viņš ir atkarīgs, un viņam būtu jāizceļo no Savienības? Jautājuma kontekstā ir ņemta vērā Eiropas Savienības Tiesas judikatūra, tostarp 2018. gada 8. maija spriedums C-82/16 K.A. u.c. pret Belgische Staat (1).
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 27. septembrī iesniedza Cour constitutionnelle (Beļģija) – Ordre des barreaux francophones et germanophone, Association pour le droit des Étrangers ASBL, Coordination et Initiatives pour et avec les Réfugiés et Étrangers ASBL, Ligue des Droits de l'Homme ASBL, Vluchtelingenwerk Vlaanderen ASBL/Conseil des ministres

(Lieta C-718/19)

(2019/C 413/35)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Cour constitutionnelle

Pamatlietas puses

Prasītājas: Ordre des barreaux francophones et germanophone, Association pour le droit des Étrangers ASBL, Coordination et Initiatives pour et avec les Réfugiés et Étrangers ASBL, Ligue des Droits de l'Homme ASBL, Vluchtelingenwerk Vlaanderen ASBL

Atbildētāja: Conseil des ministres

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai Savienības tiesības un it īpaši Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. un 21. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) “par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (1)” ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem tiek piemērotas tādas tiesību normas, kas ir līdzīgas tām, ar kurām tiek transponētas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) “par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi” 7. panta 3. punkta normas par trešo valstu valstspiederīgajiem, proti, normas, kas ļauj piespiest Savienības pilsoni vai viņa ģimenes locekli izpildīt preventīvus pasākumus, lai izvairītos no jebkādas bēgšanas iespējamības termiņā, kas viņam ir noteikts, lai atstātu teritoriju pēc tam, kad ir pieņemts lēmums par uzturēšanās izbeigšanu sabiedriskās kārtības dēļ, vai arī kamēr šis termiņš tiek pagarināts?

2) Vai Savienības tiesības un it īpaši Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. un 21. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) “par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri nav izpildījuši lēmumu par uzturēšanās izbeigšanu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības dēļ, ir piemērojams tāds pats noteikums, kāds tiek piemērots trešo valstu valstspiederīgajiem tādā pašā situācijā attiecībā uz maksimālo termiņu apcietinājumam izraidīšanas nolūkā, proti, astoņiem mēnešiem?

(1) OV 2004, L 158, 77. lpp.
—

atzīt, ka, noteiktajos termiņos neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no atbalsta galvenā saņēmēja Telecom Castilla-La Mancha S.A. atgūtu valsts atbalstu, kas Komisijas Lēmuma (ES) 2016/1385 (2014. gada 1. oktobris) par valsts atbalstu SA.27408 (C 24/10) (ex NN 37/10, ex CP 19/09), ko Kastīlijas-Lamančas iestādes īstenojušas zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās Kastīlijā-Lamančā (1) (publicēts 2016. gada 17. augustaESOV L 222, 52. lpp.), 1. pantā atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, kā arī nepierādot, ka tā ir atcēlusi visus vēl neizmaksātos minētā atbalsta maksājumus, un noteiktajā termiņā neinformējot Komisiju par pasākumiem, kas veikti, lai izpildītu šā lēmuma prasības, Spānijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā, kā arī minētā lēmuma 3. un 4. pantā paredzētos pienākumus; un
6)

Regulas (EK) Nr. 91/2009, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu dažu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu importam (grozītā redakcijā), 1. panta 3. punktā ir paredzēts, ka atsevišķās maksājuma likmes 64,4 % apmērā piemērošanas uzņēmumam Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd., Ningbo City priekšnoteikums ir tāds, ka dalībvalstu muitas iestādēm tiek uzrādīts derīgs faktūrrēķins, kas atbilst II pielikumā noteiktajām prasībām, un gadījumā, ja minētais faktūrrēķins netiek uzrādīts, piemēro visiem pārējiem uzņēmumiem noteikto maksājuma likmi; vai individuālā muitas nodokļa likme tomēr, piemērojot vēlāk antidempinga maksājumus OLAF izmeklēšanas dēļ, saskaņā ar labticības principu var tikt izmantota deklarācijas iesniedzēja labā, ja OLAF ir konstatējusi, ka attiecīgo savienotājelementu izcelsme nav, kā norādīts, Indonēzija, bet gan tos ir saražojis uzņēmums Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd. Ķīnā, tomēr nevar tikt iesniegts rēķins ar individuālās muitas nodokļa likmes piemērošanai nepieciešamo informāciju, jo eksportētāji tieši rīkojās ar mērķi maldināt dalībvalstu iestādes?
C 305/29

Prasība, kas celta 2019. gada 26. jūlijā — Eiropas Komisija/Itālijas Republika

(Lieta C-573/19)

(2019/C 305/36)

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: G. Gattinara, E. Manhaeve)

Atbildētāja: Itālijas Republika

Prasījumi

Prasītāja lūdz Tiesu konstatēt:

1) sistemātisku un ilgstošu NO2 koncentrācijas gada robežlielumu neievērošanas dēļ — no 2010. gada nepārtraukti zonās IT0118 (Torīno [Torino] aglomerācija), IT0306 (Milānas aglomerācija), IT0307 (Bergamo aglomerācija), IT0308 (Brešas [Brescia] aglomerācija), IT0309 (A zona — līdzenums ar augstu urbanizācijas līmeni), IT0906 (Florences [Firenze] aglomerācija), IT0711 (Dženovas [Genova] pašvaldība), IT1215 (Romas aglomerācija), — no 2010. līdz 2012. gadam un tad atkal no 2014. gada nepārtraukti zonās IT1912 (Katānijas aglomerācija) un IT1914 (rūpniecības rajoni), pārkāpumu, kas joprojām pastāv, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumu, kas noteikts Direktīvas 2008/50/EK par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai kombinētajās 13. panta un XI pielikuma normās (1);

2) nepieņemot no 2010. gada 11. jūnija piemērotus pasākumus, lai nodrošinātu NO2 robežlielumu 1. punktā norādītajās zonās ievērošanu, Itālijas Republika sistemātiski un ilgstoši nav izpildījusi pienākumus, kuri noteikti Direktīvas 2008/50 23. panta 1. punktā, lasot to atsevišķi un kopsakarā ar šīs direktīvas XV pielikuma A punktu, kas ir pārkāpums, kurš turpinās joprojām; [un]

3) piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar savas prasības pirmo pamatu Komisija apgalvo, ka dati, kas iegūti par NO2 koncentrāciju gaisā pierāda sistemātisku un ilgstošu Direktīvas 2008/50 kombinēto 13. panta un XI pielikuma normu, pārkāpumu. Saskaņā ar šīm tiesību normām, lasot tās kopsakarā, šo vielu koncentrācijas līmenis nevar pārsniegt noteiktas gada koncentrācijas robežas. Atsevišķās zonās šīs robežas ir pārkāptas nepārtraukti vairāk kā desmit gadus.

Ar savas prasības otro pamatu Komisija apgalvo, ka Itālijas Republika nav ievērojusi pienākumus, kuri noteikti Direktīvas 2008/50 23. panta 1. punktā, lasot to atsevišķi un kopsakarā ar šīs direktīvas XV pielikuma A punktu. Proti, pirmkārt, plāni attiecībā uz gaisa kvalitāti, kas pieņemti pēc NO2 koncentrācijas robežlielumu pārsniegšanas, neļauj nedz sasniegt minētos robežlielumus, nedz ierobežot to pārsniegšanu visīsākajā iespējamā laikposmā. Otrkārt, daudzi no šiem plāniem neietver Direktīvas 2008/50 XV pielikuma A punktā prasīto informāciju, kuras norādīšana ir obligāta šīs direktīvas 23. panta 1. punktā trešās daļas izpratnē.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (OV 2008, L 152, 1. lpp.).
C 288/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 10. aprīlī iesniedza Curtea de Apel Constanța (Rumānija) — Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură — Centrul Județean Tulcea/SC Piscicola Tulcea SA

(Lieta C-294/19)

(2019/C 288/16)

Tiesvedības valoda — rumāņu

Iesniedzējtiesa

Curtea de Apel Constanța

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēja — atbildētāja pirmajā instancē: Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură — Centrul Județean Tulcea

Atbildētāja apelācijas instancē — prasītāja pirmajā instancē: SC Piscicola Tulcea SA

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes Regulas (EK) Nr. 73/2009 (2009. gada 19. janvāris), ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (1), 2. panta un 34. panta 2. punkta noteikumi un Komisijas Regulas (EK) Nr. 1120/2009 (2009. gada 29. oktobris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienotā maksājuma shēmu, kura paredzēta III sadaļā Padomes Regulā (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (2), 2. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kas tādos apstākļos kā pamatlietā izskatāmajā strīdā no maksājumu samaksas izslēdz lauksaimniekus tādēļ, ka akvakultūras iekārtas, kas izmantotas kā aramzeme, nav “lauksaimniecībā izmantojama platība” Regulas Nr. 1120/2009 2. panta izpratnē, jo to neuzskata par zemes platību, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu atbilstoši Regulas (EK) Nr. 73/2009 34. panta 2. punktam?

(1) OV 2009, L 30, 16. lpp.

(2) OV 2009, L 316, 1. lpp.
2.

Ja atbilde uz 1) jautājuma b) daļu ir apstiprinoša: a) Vai B 3020 pozīcija vai, attiecīgi, tās ceturtais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir prasīta pilnīga svešu vielu izslēgšana tādā nozīmē, ka atkritumu klasificēšana atbilstoši šai pozīcijai ir izslēgta, ja atkritumi — neatkarīgi no to daudzuma un draudu potenciāla — satur citas vielas, kas nav atkritumi un papīra un kartona atlikumi, (svešas vielas) ? b) Ja atbilde uz 2) jautājuma a) daļu ir noliedzoša: Vai svešu vielu daļa atkritumos, tostarp to daudzuma dēļ, var liegt to klasificēt atbilstoši B 30 20 pozīcijai vai attiecīgi tās ceturtajam ievilkumam arī tad, ja nav izpildīti Regulas Nr. 1013/2006 III pielikuma tā dēvētā chapeau nosacījumi, tas ir, pamatojoties uz piesārņojumu ar citiem materiāliem, ar atkritumiem saistītie riski nav tik palielināti, ka, ievērojot Direktīvas 2008/98/EK (3)III pielikumā minētas bīstamās īpašības, šķiet piemērota rakstiskas paziņošanas un apstiprināšanas procedūras piemērošana un netiek kavēta atkritumu dabai draudzīga pārstrāde?
9)

Vai prezumpcija, ka ar šādu novietošanu stāvvietā tiek noslēgts līgums un dota piekrišana samaksāt dienas maksu, ja maksa nav veikta atbilstoši stāvvietas stundu likmei vai ja ir beidzies laiks, uz kuru tika iegādāts talons, ir pretrunā LESD 56. pantā un citos Eiropas Savienības acquis noteikumos paredzētajiem pamatnoteikumiem pakalpojumu sniegšanas jomā, neatkarīgi no tā, vai transportlīdzekļa īpašnieks ir fiziska vai juridiska persona? Citiem vārdiem, vai attiecībā uz materiālo tiesību normu noteikšanu šajā gadījumā var piemērot Regulas Nr. 593/2008 4. panta noteikumus (zinot, ka lietā nav nekādu pierādījumu tam, ka puses būtu panākušas vienošanos par piemērojamo tiesisko regulējumu)? — Ja tiktu uzskatīts, ka ir noslēgts līgums, vai šajā lietā būtu runa par pakalpojumu līgumu, proti, vai šādu līgumu par novietošanu stāvvietā var uzskatīt par pakalpojumu Regulas Nr. 593/2008 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē? — Pakārtoti, vai šādu novietošanu stāvvietā var uzskatīt par nomas līgumu atbilstoši Regulas Nr. 593/2008 4. panta 1. punkta c) apakšpunktam? — Pakārtoti, ja šai novietošanai stāvvietā ir jāpiemēro Regulas Nr. 593/2008 4. panta 2. punkta noteikumi, tiek uzdots jautājums, kurš šajā lietā ir raksturīgais izpildījums, ņemot vērā to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā vienīgi marķē ielas virsmu stāvvietas izveidei un veic stāvvietas maksas iekasēšanu, savukārt otra puse apelācijas tiesvedībā novieto transportlīdzekli stāvēšanai un maksā par stāvvietu. Proti, ja tiktu uzskatīts, ka raksturīgo izpildījumu veic apelācijas sūdzības iesniedzēja, tiktu piemērotas Horvātijas tiesības, savukārt, ja raksturīgo izpildījumu veiktu otra puse apelācijas tiesvedībā, tiktu piemērotas Slovēnijas tiesības. Tomēr, ņemot vērā to, ka tiesības iekasēt maksu par stāvvietu šajā gadījumā reglamentē Horvātijas tiesību akti, ar kuriem līdz ar to līgumam ir ciešāka saikne, vai šajā gadījumā tomēr papildus var piemērot Regulas Nr. 593/2008 4. panta [3]. punkta noteikumus? — Ja tiktu uzskatīts, ka pastāv Regulā Nr. 864/2007 minētās ārpuslīgumiskās saistības, vai šīs ārpuslīgumiskās saistības varētu uzskatīt par kaitējumu, un tādējādi piemērojamie tiesību akti tiktu noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 864/2007 4. panta 1. punktu? — Pakārtoti, vai šāda veida stāvvietu varētu uzskatīt par netaisnu iedzīvošanos, un tādējādi piemērojamie tiesību akti tiktu noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 864/2007 10. panta 1. punktu? — Pakārtoti, vai šāda veida stāvvietu varētu uzskatīt par negotiorum gestio, un tādējādi piemērojamie tiesību akti tiktu noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 864/2007 11. panta 1. punktu? — Pakārtoti, vai šāda veida stāvvietu varētu uzskatīt par otras puses apelācijas tiesvedībā atbildību saskaņā ar culpa in contrahendo, un tādējādi piemērojamie tiesību akti tiktu noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 864/2007 12. panta 1. punktu?
C 238/13

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 29. maijā Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās T-98/16, T-196/16 un T-198/16 Itālija u.c./Komisija

(Lieta C-425/19 P)

(2019/C 238/17)

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: P. Stancanelli, L. Flynn, A. Bouchagiar, D. Recchia)

Pārējie lietas dalībnieki: Itālijas Republika, Banca Popolare di Bari Società Cooperativa per Azioni, Fondo interbancario di tutela dei depositi, Banca d’Italia

Prasījumi

— atcelt Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās T-98/16 Itālijas Republika/Eiropas Komisija, T-196/16 Banca Popolare di Bari S.C.p.A./Eiropas Komisija, T-198/16 Fondo interbancario di tutela dei depositi/Eiropas Komisija;

— noraidīt pirmajā instancē celtās prasības, ciktāl ar tām tiek apstrīdēts, ka apstrīdētajā lēmumā ir konstatēta aplūkoto pasākumu attiecināmība uz valsti un to finansējuma nodrošināšana no valsts līdzekļiem;

— nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā pārbaudītu pārējos pirmajā instancē celtās prasības pamatus, un

— atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem pirmajā un apelācijas instancē.

Pamati un galvenie argumenti

Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, jo “Komisija no juridiskā viedokļa nav pietiekami pierādījusi Itālijas valsts iestāžu iesaisti attiecīgā pasākuma noteikšanā un līdz ar to arī šī pasākuma attiecināmību uz valsti LESD 107. panta 1. punkta izpratnē” un “nav pietiekami pierādījusi, ka attiecīgos līdzekļus kontrolēja Itālijas valsts iestādes un ka tāpēc tie bija to rīcībā”.

Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir balstīts uz kļūdainiem tiesību apsvērumiem un faktu sagrozīšanu, kas neatgriezeniski ietekmē spriedumā izdarīto secinājumu un tā rezolutīvās daļas spēkā esamību. Komisija izvirza divus apelācijas pamatus:

— Pirmkārt, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu divu iemeslu dēļ: — Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, kas Komisijai jāievēro, lai noteiktu, vai ir izpildītas attiecināmības un valsts līdzekļu prasības, jo tā pieprasīja, lai Komisija efektīvi pierādītu, ka valsts iestādei visos procedūras posmos, kā rezultātā tika veikti pārbaudāmie pasākumi, bija dominējoša ietekme uz struktūru, kas sniedz atbalstu, tikai tāpēc, ka tā ir privāta struktūra. — Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, kas Komisijai jāievēro, lai noteiktu, vai ir izpildītas attiecināmības un valsts līdzekļu prasības, jo tā Komisijas apstrīdētajā lēmumā norādītos pierādījumus pārbaudīja un izvērtēja fragmentāri, neaplūkojot tos kopumā un neņemot vērā plašāku kontekstu, kurā tie iekļaujas.
C 206/33

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 29. martā iesniedza High Court (Īrija) — Recorded Artists Actors Performers Ltd/Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Minister for Jobs Enterprise and Innovation, Īrija, Attorney General

(Lieta C-265/19)

(2019/C 206/38)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court

Pamatlietas puses

Prasītāja: Recorded Artists Actors Performers Ltd

Atbildētāji: Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Minister for Jobs Enterprise and Innovation, Īrija, Attorney General

Prejudiciālie jautājumi

1. Vai valsts tiesas pienākums interpretēt Direktīvu 2006/115 (1) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (Direktīva), ņemot vērā Romas konvencijas (2) nolūku un mērķi un/vai WPPT (3), aptver vienīgi jēdzienus, kas skaidri norādīti Direktīvā, vai, alternatīvi, šīs pienākums attiecas uz jēdzieniem, kas ir atrodami tikai abos starptautiskajos nolīgumos? Tieši kādā apjomā ir jāinterpretē Direktīvas 8. pants, ņemot vērā WPPT 4. pantā paredzēto prasību par “šā līguma traktējumu līgumslēdzējā valstī”?

2. Vai dalībvalstij ir rīcības brīvība paredzēt kritērijus, lai noteiktu, kuri izpildītāji ir “attiecīgie izpildītāji” saskaņā ar Direktīvas 8. pantu? Jo īpaši, vai dalībvalsts var ierobežot tiesības dalīties taisnīgā atlīdzībā apstākļos, kad vai nu: i) izpilde notiek Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstī, vai (ii) izpildītāji ir EEZ pastāvīgie iedzīvotāji vai rezidenti?

3. Kāda rīcības brīvība ir dalībvalstij, atbildot uz atrunu, ko saskaņā ar WPPT 15. panta 3. punktu iesniegusi cita līgumslēdzēja puse? Konkrētāk, vai dalībvalstij ir precīzi jāatspoguļo otras līgumslēdzējas puses iesniegtās atrunas noteikumi? Vai līgumslēdzējai pusei nav jāpiemēro Romas konvencijas 5. pantā noteiktais 30 dienu noteikums, ciktāl tas var izraisīt to, ka producents, kas ir no atrunas līgumslēdzējas puses, saņem atlīdzību saskaņā ar 15. panta 1. punktu, bet tā paša ieraksta izpildītāji atlīdzību nesaņem? Alternatīvi, vai atbildes sniedzēja puse ir tiesīga nodrošināt labvēlīgākas tiesības atrunas līgumslēdzējas puses valstspiederīgajiem, nekā to ir veikusi atrunas līgumslēdzējas puse, t.i., vai atbildes sniedzēja puse var nodrošināt tiesības, kuras nav abpusējas ar atrunas līgumslēdzējas pusi?

4. Vai ir pieļaujams jebkurā gadījumā attiecināt tiesības uz taisnīgu atlīdzību tikai uz skaņas ieraksta producentiem, t.i., liegt šīs tiesības izpildītājiem, kuru izpildījums ir fiksēts šajā skaņu ierakstā?

(1) OV 2006, L 376, 28. lpp.

(2) Starptautiskā konvencija par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību (1961. gads)

(3) WIPO Līgums par izpildījumu un fonogrammām (1996. gads)
2)

Ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts noliedzoši, vai — ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā un 47. pantā, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK, 10., 29., 107., 109. un 111. apsvērumā, 1. panta 2. punktā un 72. pantā noteikto — Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/66/EK (2007. gada 11. decembris), ar ko Padomes Direktīvas 89/665/EEK un 92/13/EEK groza attiecībā uz pārskatīšanas procedūru efektivitātes uzlabošanu valsts līgumu piešķiršanas jomā (2), 19., 20. un 21. apsvērumam un gan Padomes Direktīvas 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (3), gan Padomes Direktīvas 92/13/EEK (1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (4), 2. panta 2. punktam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma vai šīs normas interpretēšanas un piemērošanas prakse, saskaņā ar kuru par prettiesisku izvairīšanos no publiskā iepirkuma procedūras rīkošanas un tiesību normu par līgumu grozījumiem neievērošanu var sodīt arī līgumu ar līgumslēdzēju iestādi noslēgušo izraudzīto pretendentu, piemērojot tam no līguma spēkā esamības termiņa samazināšanas atšķirīgu sankciju (naudas sodu)?