Pirmkārt, Lēmums 2006/105 par dažiem pagaidu aizsardzības pasākumiem saistībā ar aizdomām par īpaši patogēnu putnu gripu savvaļas putnu vidū Ungārijā un Lēmums 2006/115 par dažiem aizsardzības pasākumiem saistībā ar īpaši patogēnu putnu gripu savvaļas putnu vidū Kopienā ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos nav nedz ietvertas tiesību normas, kuru mērķis ir ieviest sistēmu tāda kaitējuma atlīdzināšanai, ko radījuši tajos paredzētie pasākumi, nedz arī tajos ir atsauces uz tām, un, otrkārt, tāda valsts tiesiskā regulējuma, kurā nav paredzēta pilnīga tāda kaitējuma atlīdzināšana, kas radusies, atbilstoši Savienības tiesībām veicot valsts pasākumus putnu gripas kontrolei, ieskaitot negūto peļņu, novērtējums atbilstoši tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesībām uz īpašumu, kā arī darījumdarbības brīvībai neietilpst Tiesas kompetencē.

Pirmkārt, Lēmumos 2006/105 un 2006/115 nav ietverti noteikumi, kuru mērķis būtu ieviest atlīdzināšanas sistēmu kaitējumam, kuru indivīdiem radījusi šajos lēmumos paredzēto putnu gripas kontroles pasākumu ieviešana. Turklāt ne no Direktīvas 89/662 par veterinārajām pārbaudēm Kopienas iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu un Direktīvas 90/425 par veterinārajām un zootehniskajām pārbaudēm, kas piemērojamas Kopienā iekšējā tirdzniecībā ar noteiktiem dzīviem dzīvniekiem un produktiem, lai izveidotu iekšējo tirgu, kas ir bijušas pamats Lēmumu 2006/105 un 2006/115 pieņemšanai, formulējuma, ne no to mērķa neizriet nekādas pilnvaras, kas būtu piešķirtas Komisijai, lai izveidotu kaitējuma atlīdzināšanas sistēmu. Visbeidzot, pat ja Savienības likumdevējs plašās novērtējuma brīvības, kas tam piešķirta lauksaimniecības politikas jomā, kontekstā var uzskatīt, ka saimniecību īpašniekiem, kuru dzīvniekus iznīcina un nogalina, ir piemērojama pilna vai daļēja kompensācija, tomēr no šī konstatējuma nevar tikt secināts, ka Savienības tiesībās būtu vispārējs princips, kas noteiktu kompensācijas piešķiršanu visos apstākļos.

Otrkārt, tā kā kaitējuma atlīdzināšanas pienākuma pamatā nav Savienības tiesības, valsts pasākums, ar kuru paredzēts, ka attiecīgā valsts izmaksā kompensāciju par kaitējumu un faktiskajiem izdevumiem, bet ne par negūto peļņu, ietilpst nevis Savienības tiesību piemērošanas jomā, bet gan ir tikai valsts likumdevēja izvēles ziņā. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ietvaros Tiesai nav jāvērtē valsts tiesību normu interpretācija vai jāspriež par to, vai valsts tiesas sniegtā interpretācija ir pareiza. Turklāt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 51. panta 1. punktā ir noteikts, ka tās noteikumi attiecas “uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus”. Saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu, kurā ir regulēta tās piemērošanas joma, tās noteikumi uz dalībvalstīm attiecas tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesības. Šī tiesību norma apstiprina Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības tiesību sistēmā nodrošinātās pamattiesības ir piemērojamas visās ar Savienības tiesībām regulētās situācijās, bet nav piemērojamas ārpus šādām situācijām. Ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, tad Tiesas kompetencē nav tās izskatīšana un attiecīgi norādītās Hartas normas pašas par sevi nevar būt šīs kompetences pamatā.

(sal. ar 46.–48., 52.–54. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)