Apvienotās lietas T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02

Bolloré SA u.c.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Paškopējošā papīra tirgus – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Pārkāpuma ilgums –Pārkāpuma smagums – Palielināšana preventīvos nolūkos – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Paziņojums par sadarbību

Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2007. gada 26. aprīļa spriedums

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regula Nr. 17)

2. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru tiek konstatēts pārkāpums – Uzņēmumam – adresātam nepaziņotu pierādījumu izslēgšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru tiek konstatēts pārkāpums – Lēmums, kas atšķiras no paziņojuma par iebildumiem – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Nosacījums

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regula Nr. 17)

4. Konkurence – Administratīvais process – Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta nepiemērojamība – Kopienu tiesību vispārējo principu piemērojamība

(Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 2. punkts)

5. Iestāžu akti – Akti, kas pieņemti, izmantojot rīcības brīvību – Administratīvajam procesam pakļautajai personai piešķirto garantiju ievērošana

6. Konkurence – Kopienu noteikumi – Meitas sabiedrības izdarīts pārkāpums – Mātes sabiedrības apsūdzēšana – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

7. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru tiek konstatēts pārkāpums – Citu uzņēmumu, kas piedalījās pārkāpumā, paziņojumu izmantošana pierādīšanas līdzekļu veidā

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 17 11. pants)

8. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmuma piedalīšanās pret konkurenci vērtās iniciatīvās

(EKL 81. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pret uzņēmumu vērsta apsūdzība

(EKL 81. panta 1. punkts)

10. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru tiek konstatēts pārkāpums – Apvienojamie pierādījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens

(EKL 81. panta 1. punkts)

12. Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Naudas sodi – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda vispārējā līmeņa paaugstināšana

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

13. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regula Nr. 17)

14. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(EKL 81. panta 1. punkts un EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants un 19. panta 1. punkts)

15. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Pārkāpumi – Nolīgumi un saskaņotas darbības, ko var uzskatīt par atsevišķu pārkāpumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

17. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Konkrētā ietekme uz tirgu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

18. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

20. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

22. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojumi 96/C 207/04 un 98/C 9/03)

23. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

24. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. punkts)

25. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

26. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

27. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta trešais ievilkums)

28. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 96/C 207/04)

29. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību

(Padomes Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punkts un 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 96/C 207/04 D daļas 2. punkts)

30. Process – Pierādījumu savākšanas pasākumi – Lūgums iesniegt dokumentus

(Pirmās instances tiesas reglamenta 65. pants un 66. panta 1. punkts)

1. Procesā, piemērojot Kopienu konkurences tiesības, lai ļautu attiecīgajam uzņēmumam efektīvi aizstāvēties pret paziņojumā par iebildumiem izvirzītajiem iebildumiem, Komisijai ir pienākums nodrošināt piekļuvi visiem izmeklēšanas lietas materiāliem, izņemot piekļuvi dokumentiem, kas ietver citu uzņēmumu komercnoslēpumus vai citu konfidenciālu informāciju, un piekļuvi Komisijas iekšējiem dokumentiem.

Turklāt uzņēmumu un uzņēmumu asociāciju tiesības uz to, lai tiktu aizsargāti to komercnoslēpumi, ir jāsabalansē ar tiesībām piekļūt visiem lietas materiāliem.

Tādējādi, ja Komisija uzskata, ka noteikti izmeklēšanas lietas dokumenti ietver komercnoslēpumus vai citu konfidenciālu informāciju, tai ir jāsagatavo šo dokumentu nekonfidenciālas versijas vai jānodrošina, lai to paveic uzņēmumi vai uzņēmumu asociācijas, kas iesnieguši attiecīgos dokumentus. Ja visu dokumentu nekonfidenciālo versiju sagatavošana ir pārāk sarežģīta, tad Komisijai ir jānosūta attiecīgajām pusēm pietiekami precīzs saraksts ar dokumentiem, kas rada problēmas, lai ļautu šīm pusēm novērtēt iespēju pieprasīt piekļuvi konkrētiem dokumentiem.

(sal. ar 45. un 46. punktu)

2. Tā kā dokumenti, kas nav paziņoti attiecīgajām pusēm administratīvā procesa konkurences jautājumā laikā, nav pieņemami kā pret šīm pusēm izmantojami pierādījumi, ja tiktu pierādīts, ka Komisija galīgajā lēmumā pamatojās uz šiem dokumentiem, kas nebija iekļauti izmeklēšanas lietas materiālos un netika paziņoti prasītājiem, šos dokumentus nedrīkstētu pieņemt kā pierādījumus.

No tā izriet – ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumu vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu procesā, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, citiem lietas dalībniekiem šajā procesā ir jāvar izteikt savu viedokli par šiem pierādījumiem.

(sal. ar 56. un 57. punktu)

3. Paziņojumam par iebildumiem ir jāietver iebildumi, kas, kaut arī kopsavilkuma veidā, ir formulēti pietiekami skaidri, lai ļautu ieinteresētajām personām pienācīgi identificēt rīcību, kuru tām pārmet Komisija. Tikai izpildot šo nosacījumu, paziņojums par iebildumiem var izpildīt savas Kopienu tiesību normās paredzētās funkcijas – sniegt uzņēmumiem un uzņēmumu asociācijām visu nepieciešamo informāciju, lai ļautu tām pienācīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu.

Šī prasība nav ievērota, ja lēmums atbildību par pārkāpumu attiecina uz mātes sabiedrību, pirmkārt, tādēļ, ka tās meitas sabiedrība ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, un, otrkārt, tieši apsūdzot mātes sabiedrību par aizliegtās vienošanās darbībām, kamēr paziņojums par iebildumiem neļāva mātes sabiedrībai iepazīties ne ar iebildumu par tās tiešo iesaistīšanos pārkāpumā, ne arī ar faktiem, kuri galu galā tika ietverti lēmumā un ar kuriem pamatots šis iebildums.

Tomēr, pat ja Komisijas lēmums ietver jaunus apgalvojumus par faktiskajiem vai juridiskajiem apstākļiem, par kuriem uzņēmumam nav bijusi iespēja izteikties, šāda defekta rezultāts būs lēmuma atcelšana tikai tādā gadījumā, ja attiecīgie apgalvojumi nevar tikt juridiski pietiekami pamatoti ar citiem šī lēmuma pierādījumiem, par kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja izteikties.

Ciktāl noteikti lēmuma pamati paši par sevi ir juridiski pietiekami šī lēmuma pamatošanai, kļūdas citos šī lēmuma pamatos nekādā veidā neietekmē tā rezolutīvo daļu.

(sal. ar 67., 71., 77. un 79.–81. punktu)

4. Pat ja Komisija nav “tiesa” Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. izpratnē un pat ja Komisijas noteiktie naudas sodi nav ar krimināltiesisku raksturu, Komisijai administratīvā procesa ietvaros ir jāievēro Kopienu tiesību vispārējie principi.

Tomēr, pirmkārt, lai gan Komisija var uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, ja tā uzskata to par nepieciešamu, tā nevar izsaukt lieciniekus, lai tie bez piekrišanas sniegtu liecības pret attiecīgo uzņēmumu, un, otrkārt, fakts, ka Kopienu konkurences tiesību normas neuzliek Komisijai pienākumu izsaukt lieciniekus, no kuriem attiecīgais uzņēmums vēlētos saņemt liecības, nav pretrunā šiem principiem.

(sal. ar 86. un 87. punktu)

5. Gadījumā, kad Kopienu iestādēm ir rīcības brīvība, lai tās varētu veikt savus pienākumus, Kopienu tiesību sistēmas garantēto tiesību ievērošanai administratīvajā procesā ir vēl jo lielāka loma; šīs garantijas ietver it īpaši kompetentās iestādes pienākumu uzmanīgi un objektīvi izvērtēt visus izskatāmās lietas būtiskos apstākļus.

(sal. ar 92. punktu)

6. Apstāklis, ka meitas sabiedrībai ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai izslēgtu to, ka tās rīcību varētu attiecināt uz mātes sabiedrību, it īpaši tad, ja meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan izpilda mātes sabiedrības norādījumus būtiskākajos jautājumos.

Šajā sakarā, kaut gan pierādījumi par to, ka meitas sabiedrība pilnībā pieder mātes sabiedrībai, sniedz stingru norādi par to, ka mātes sabiedrība var noteicoši ietekmēt meitas sabiedrības rīcību tirgū, tas pats par sevi nav pietiekami, lai mātes sabiedrību sauktu pie atbildības par meitas sabiedrības rīcību. Ir jāpierāda kaut kas vairāk par to, cik akciju pieder meitas sabiedrībā, bet tas var būt arī norāžu formā. Tam nav obligāti jābūt norādījumu veidā, ar kuriem mātes sabiedrība ir likusi meitas sabiedrībai būt aizliegtās vienošanās dalībniecei piedalīties aizliegtajā vienošanās.

(sal. ar 131. un 132. punktu)

7. Viena pārkāpumā apsūdzēta uzņēmuma, kas apsūdzēts par to, ka ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, atzīšanos, ko savukārt apstrīd pārējie apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi.

Turklāt paziņojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem.

(sal. ar 166. un 167. punktu)

8. Lai juridiski pietiekami pierādītu, ka uzņēmums bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, pietiek ar to, ka Komisija parāda, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās slēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, aktīvi pret tām neiebilstot. Ja šāda piedalīšanās ir konstatēta, uzņēmumam ir jāpierāda, ka tā dalība šajās sanāksmēs bija bez pret konkurenci vērsta nolūka, pierādot, ka tas bija norādījis saviem konkurentiem, ka tas šajās sanāksmēs piedalās ar citu nostāju.

Šī tiesību principa pamatā ir tas, ka, piedaloties šādā sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to.

Turklāt apstāklis, ka uzņēmums neīsteno šādas sanāksmes rezultātus, neatbrīvo uzņēmumu no atbildības par to, ka tas bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, ja vien tas nav publiski paziņojis, ka norobežojas no sanāksmēs nolemtā.

Ja šī sanāksmju shēma iekļaujas attiecīgo uzņēmumu centienos, kuriem bija viens vienīgs ekonomisks mērķis, proti, bija normālas cenu attīstības konkrētajā tirgū falsifikācija, būtu mākslīgi, ja šīs darbības, ko raksturo viens vienīgs mērķis, tiktu sadalītas un tādējādi apskatītas kā vairāki patstāvīgi pārkāpumi.

(sal. ar 188., 189., 196., 312., 360. un 424. punktu)

9. Uzņēmums, kas ar savu rīcību ir piedalījies daudzveidīgā Kopienu konkurences tiesību pārkāpumā, atbilstoši EKL 81. panta 1. punktā sniegtajai nolīguma vai saskaņotas prakses, ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci, definīcijai, ja šī rīcība ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var arī būt atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros par to laikposmu, kad tas piedalījās pārkāpumā, ja tiek konstatēts, ka minētais uzņēmums zināja par citu uzņēmumu prettiesisko rīcību vai ka tas varēja to loģiski paredzēt un ka tas bija gatavs uzņemties risku.

Ar to vien, ka nolīguma, kurā uzņēmums ir piedalījies, mērķis sakrīt ar globālas aizliegtās vienošanās mērķi, nepietiek, lai sauktu uzņēmumu pie atbildības par to, ka tas ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks. Tikai gadījumā, ja šis uzņēmums zināja vai tam vajadzēja zināt, ka, esot aizliegtās vienošanās dalībniekam, tas iesaistījās globālajā aizliegtās vienošanās īstenošanā, tā dalību attiecīgajā nolīgumā var uzskatīt par pievienošanos globālajai aizliegtajai vienošanās.

(sal. ar 207., 209. un 236. punktu)

10. Attiecībā uz pierādījumiem par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu jāņem vērā, ka Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību.

Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka izdarīts pārkāpums. Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šai prasībai.

(sal. ar 256.–258. punktu)

11. Līguma noteikumos par konkurenci nostiprinātā prasība, lai katras lietas dalībnieks pats autonomi noteiktu savas darbības politiku, stingri aizliedz starp šādiem tirgus dalībniekiem tiešus vai netiešus kontaktus, kuru mērķis vai iedarbība ir vai nu ietekmēt faktiskā vai potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam rīcības plānu, saskaņā ar kuru tirgus dalībnieks ir nolēmis rīkoties vai grasās rīkoties, ja šāda kontakta mērķis vai iedarbība ir tāda, lai radītu apstākļus konkurencei, kas neatbilst parastajiem attiecīgā tirgus apstākļiem. Šajā sakarā, nepastāvot pierādījumiem par pretējo, kas ir jāiesniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, ir jāpieņem, ka uzņēmumi, kas piedalās darbībā un kas darbojas tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, apmainoties ar to ar konkurentiem, lai noteiktu to rīcību šajā tirgū.

(sal. ar 291. punktu)

12. Tas, ka Komisija attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem iepriekš ir noteikusi naudas sodu attiecīgā apmērā, nevar tai liegt palielināt šos naudas sodus, ja tas ir nepieciešams, nepārkāpjot Regulā Nr. 17 noteikto robežu, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu.

Kopienu konkurences tiesību efektīva piemērošana prasa, lai Komisija jebkurā laikā varētu pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas prasībām.

Uzņēmumiem, kuri apsūdzēti tāda administratīvā procesa ietvaros, kura rezultātā var noteikt naudas sodu, nevar rasties tiesiskā paļāvība, ka Komisija nepārsniegs līdz šim praksē piemēroto naudas soda līmeni.

(sal. ar 376. un 377. punktu)

13. Ja Komisija ir norādījusi faktiskos un juridiskos apstākļus, uz kuriem tā balstīsies, aprēķinot naudas sodus, tai paziņojumā par iebildumiem nav jāizskaidro, kādā veidā tā izmantos katru no šiem faktoriem, nosakot naudas soda apmēru. Ja, sniedzot norādes par iespējamo naudas sodu apmēru pirms uzņēmumiem, būtu bijusi iespēja izteikt savus apsvērumus par iebildumiem, kas pret tiem vērsti, nepiemērotā veidā tiktu apsteigts Komisijas lēmums.

Līdz ar to Komisijai administratīvā procesa gaitā nav pienākuma attiecīgajiem uzņēmumiem paziņot, ka tai ir nodoms piemērot jaunu metodi naudas soda aprēķināšanai.

(sal. ar 392. un 403. punktu)

14. Ja Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norādījusi, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un ja Komisija norādījusi galvenos faktiskos un juridiskos apstākļus, kas varētu ietekmēt naudas sodu, kā, piemēram, iespējamais pārkāpuma smagums un ilgums un tas, ka pārkāpums izdarīts “tīši vai aiz neuzmanības”, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi rīkojoties, Komisija tiem sniegusi informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret apsūdzību pārkāpumā, bet arī pret naudas soda uzlikšanu.

Līdz ar to attiecībā uz naudas soda par konkurences tiesību pārkāpumu apmēra noteikšanu attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību pret Komisiju ir nodrošinātas tādējādi, ka tie var izteikt savu viedokli par tiem lietas apstākļiem, saistībā ar kuriem tie tiek sodīti un kuri attiecas uz pārkāpuma ilgumu, smagumu, un uz to, kādā veidā tie ierobežo konkurenci. Turklāt attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu uzņēmumu rīcībā ir papildu garantijas, jo Pirmās instances tiesai ir neierobežota kompetence veikt pārbaudi un it īpaši saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu atcelt naudas sodu vai samazināt tā apmēru.

(sal. ar 397. un 398. punktu)

15. Ja arī apstāklis, ka uzņēmums nav piedalījies visās darbībās, kas saistītas ar aizliegtās vienošanās pārkāpuma pazīmēm, nav svarīgs, lai pierādītu pārkāpuma esamību, tas tomēr ir jāņem vērā, vērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgajā gadījumā nosakot naudas soda apmēru.

(sal. ar 429. punktu)

16. Nosakot naudas soda apmēru par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, pārkāpuma smagums ir jānovērtē, ņemot vērā konkurencei radīto ierobežojumu raksturu.

Pārkāpumi, kurus veido cenu noteikšana un tirgus sadalīšana, ir uzskatāmi par sevišķi smagiem, jo tie ietver tiešu iejaukšanos būtiskos konkurences apstākļos attiecīgajā tirgū.

Tomēr pārkāpuma kā īpaši smaga pārkāpuma klasificēšana nav atkarīga no pieejas tirgum ierobežošanas. Gluži pretēji – tiek prezumēts, ka horizontālas aizliegtas vienošanās par cenu karteļiem vai tirgus kvotu piešķiršanu traucē iekšējā tirgus pareizu darbību, un šādi var kvalificēt arī citas darbības, kas var izraisīt šādu rezultātu.

Ne no judikatūras, ne no Pamatnostādnēm sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, neizriet, ka pārkāpuma klasificēšanai par īpaši smagu būtu nepieciešams konstatēt vairākas šāda veida darbības. Horizontāla aizliegtā vienošanās attiecībā uz cenām pati par sevi var būt šāds pārkāpums, ja tā apdraud tirgus pareizu darbību.

Turklāt, ne no iepriekš minētajām pamatnostādnēm, ne no judikatūras neizriet, ka, lai aizliegtu vienošanos klasificētu kā sevišķi smagu pārkāpumu, tai jāietver īpašas institucionālas struktūras .

(sal. ar 434.–437. un 441. punktu)

17. Saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, izvērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā veids un konkrētā ietekme uz tirgu, ja to iespējams izmērot, kā arī konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielums. Minētajās pamatnostādnēs tādējādi pārkāpuma smagums netiek tieši saistīts ar pārkāpuma ietekmi. Konkrētā ietekme ir tikai viens no daudziem aspektiem, tāpat tā nav jāņem vērā, ja to nav iespējams izmērot.

(sal. ar 447. punktu)

18. Pats par sevi fakts, ka attiecīgajā tirgū ir lejupslīde un ka noteikti uzņēmumi cieš zaudējumus, neliedz īstenot aizliegtu vienošanos, ne arī piemērot EKL 81. pantu. Turklāt sliktā tirgus situācija nevar nozīmēt, ka aizliegtās vienošanās īstenošanai nebija nekādas ietekmes. Par cenu paaugstināšanu panāktā vienošanās var ļaut kontrolēt cenu samazināšanos vai ierobežot to un tādējādi kropļot konkurenci.

Turklāt Komisijai, nosakot sankcijas par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, nav pienākuma uzskatīt slikto finansiālo situāciju kādā nozarē par atbildību mīkstinošu apstākli un tas, ka Komisija agrākajās lietās ekonomisko stāvokli nozarē ņēmusi vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli, nenozīmē, ka tai obligāti tas jādara arī turpmāk. Parasti aizliegtās vienošanās izveidojas tad, kad kāda nozare atrodas grūtībās.

(sal. ar 462. un 663. punktu)

19. Novērtējot pārkāpuma smagumu, atbilstošos gadījumos kā viens no vērtējamajiem faktiem var būt preču, saistībā ar kurām notika pārkāpums, apjoms un vērtība, uzņēmuma lielums un ekonomiskā spēja, un attiecīgi ietekme, kādu tas varēja īstenot tirgū. No vienas puses, no tā izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir atļauts ņemt vērā gan uzņēmuma apgrozījuma kopējo apjomu, kas – lai arī aptuveni un nepilnīgi – norāda tā lielumu un ekonomisko varu, gan arī preču, kas ir pārkāpuma priekšmets, pārdošanas apgrozījuma apjomu, kas norāda uzņēmuma lielumu. No otras puses, no tā izriet, ka ne vienam, ne otram no šiem apgrozījuma apjomiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem vērtējamajiem faktiem, tādējādi piemēroti noteikts naudas soda apmērs nevar būt vienkārša aprēķina, kas balstīts uz apgrozījuma kopējo apjomu, rezultāts.

(sal. ar 468. punktu)

20. Komisijai nav pienākuma, nosakot naudas soda apmēru saistībā ar attiecīgā pārkāpuma smagumu un ilgumu, aprēķināt naudas sodu, par pamatu ņemot summas, kas izriet no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma, vai arī gadījumā, ja tiek noteikts naudas sods vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti tā paša pārkāpuma izdarīšanā, nodrošināt, ka, aprēķinot naudas sodu galīgās summas attiecīgajiem uzņēmumiem, tiek ņemtas vērā visas atšķirības saistībā ar to kopējo apgrozījumu vai apgrozījumu attiecīgajā ražojumu tirgū.

(sal. ar 484. punktu)

21. Ja Komisija iedala attiecīgos uzņēmumus kategorijās, lai noteiktu naudas sodu apmēru, katrai šādi izveidotai kategorijai robežas ir jānosaka saskaņoti un ar objektīvu pamatojumu. Ciktāl šie aspekti – uzņēmuma apgrozījums saistībā ar šo ražojumu pārdošanas apjomiem Eiropas Ekonomikas zonā un tirgus daļas – ļauj izdarīt secinājumus par uzņēmuma nozīmi, Komisija šajā sakarā varēja tos ņemt vērā.

Tirgus daļu izmantošana līdz ar citiem kritērijiem, lai diferencētu uzņēmumus, būtu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums tādā gadījumā, ja šis kritērijs netiktu izmantots attiecībā uz visiem iesaistītajiem uzņēmumiem.

(sal. ar 504., 507. un 511. punktu)

22. Par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu noteikta naudas soda preventīvas iedarbības vērā ņemšana, nosakot naudas soda sākuma summu, ir daļa no naudas soda apsvēršanas saistībā ar pārkāpuma smagumu.

Komisija var noteikt lielāku naudas sodu uzņēmumam, kura rīcībai tirgū ir noturīgākas sekas nekā citu uzņēmumu rīcībai, kuri izdarījuši to pašu pārkāpumu, tā kā šim uzņēmumam ir izšķirošs statuss. Turklāt naudas soda apmēra aprēķināšana šādā veidā atbilst arī prasībai par pietiekamu preventīvu ietekmi.

Par konkurences tiesību pārkāpumu noteikta naudas soda palielināšana preventīvos nolūkos atbilst paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu piemērošanai, jo abi šie elementi savstarpēji acīmredzami atšķiras un to vienlaicīgu piemērošanu nevar uzskatīt par pretrunīgu. Proti, naudas soda palielināšana preventīvos nolūkos pieder naudas soda aprēķināšanas posmam, kurā tiek noteikts sods par izdarīto pārkāpumu. Pēc šīs summas noteikšanas, piemērojot paziņojumu par sadarbību, tiek atalgoti tie uzņēmumi, kuri ir nolēmuši sadarboties ar Komisiju. Apstāklis, ka uzņēmums ir nolēmis sadarboties izmeklēšanā, lai panāktu tam šai sakarā uzliktā naudas soda samazināšanu, nekādā gadījumā nenodrošina to, ka šis uzņēmums turpmāk atteiksies no līdzīgu pārkāpumu izdarīšanas.

(sal. ar 526., 540. un 541. punktu)

23. Nosakot naudas sodu par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, Komisija var piemērot pirmo naudas soda sākuma summas palielinājumu, ņemot vērā uzņēmuma nozīmīgumu konkrētās preces tirgū, tad otro palielinājumu, saistībā ar visu uzņēmuma vai tās uzņēmumu grupas darbību, kurai tas pieder, lai ņemtu vērā to kopējos resursus. Abi palielinājumi nav balstīti uz vieniem un tiem pašiem aspektiem.

(sal. ar 535. un 536. punktu)

24. Ja Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, tad, nosakot naudas sodus, ir jānosaka ikviena uzņēmuma dalības nozīmības relatīvā nozīme, kas īpaši nozīmē, ka ir jānosaka, kāda ir bijusi uzņēmuma loma pārkāpumā, kamēr tas tajā piedalījās. No tā izriet, ka aizliegtās vienošanās “iniciatora” statuss, kas var būt vienam vai vairākiem uzņēmumiem, ir jāņem vērā, lai aprēķinātu naudas sodu, jo uzņēmumiem, kam ir bijusi šāda loma, salīdzinājumā ar citiem šī fakta dēļ ir jāuzņemas par to īpaša atbildība. Atbilstoši šiem principiem Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 2. punktā ar virsrakstu “atbildību pastiprinoši apstākļi” ir norādīts neizsmeļošs saraksts ar apstākļiem, kuri var likt palielināt sākotnējo naudas sodu; un šai sarakstā figurē arī “vadošā loma vai kūdītājs pārkāpuma izdarīšanā”.

(sal. ar 561. un 622. punktu)

25. Pat ja Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktā uzskaitītie apstākļi noteikti uzskatāmi par tādiem, ko Komisija var ņemt vērā, tai tomēr nav pienākuma automātiski veikt soda papildu samazināšanu, ja uzņēmums norāda uz elementiem, kas var liecināt par kāda no šiem apstākļiem esamību. Iespējamās naudas soda samazināšanas piemērotība atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ jāizvērtē kopumā, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus. Pamatnostādnēs neesot imperatīva rakstura norādei par atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kas ir jāņem vērā, Komisijai ir zināma rīcības brīvība, vispārējā veidā veicot vērtējumu, lai lemtu par iespējamu naudas soda samazināšanu atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ. Komisija var zināmā mērā pēc saviem ieskatiem izdarīt vērtējumu, lai lemtu par iespējamu naudas soda samazināšanu atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ, novērtējot tos visus kopumā.

(sal. ar 602. un 624. punktu)

26. Draudu un spiediena uz uzņēmumu pastāvēšana neko nemaina attiecībā uz Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma faktu un smaguma pakāpi un nevar būt atbildību mīkstinošs apstāklis. Uzņēmums, kas kopā ar citiem piedalās pret konkurenci vērstās darbībās, par spiedienu, kas uz to tiek izdarīts, varēja paziņot kompetentajām iestādēm un iesniegt Komisijai sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam, nevis kļūt par aizliegtās vienošanās dalībnieku. Šis apsvērums attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas ir aizliegtas vienošanās dalībnieki, nepastāvot nepieciešamībai tos diferencēt atkarībā no apgalvotā spiediena intensitātes pakāpes.

(sal. ar 638. un 639. punktu)

27. Pārkāpumu izbeigšana pēc Komisijas pirmās iejaukšanās pieder pie Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktā tieši uzskaitītajiem atbildību mīkstinošajiem apstākļiem .

Tomēr vispārīgi Komisijai nav par atbildību pastiprinošu apstākli jāatzīst pārtraukuma turpināšana, ne arī par atbildību mīkstinošu apstākli – pārkāpuma pārtraukšana.

Turklāt, ja pārkāpums ir izbeigts pirms Komisijas pirmās iejaukšanās vai pirmajām pārbaudēm, samazinājums tiktu veikts divreiz, saskaņā ar iepriekš minētajām pamatnostādnēm ņemot vērā pārkāpumu ilgumu, aprēķinot naudas sodu. Lietojot šo kritēriju, tieši arī tiek īstenots mērķis, ka attiecībā uz uzņēmumiem, kas ilgāku laikposmu pārkāpuši konkurences noteikumus, tiek piemērotas stingrākas sankcijas nekā attiecībā uz uzņēmumiem, kuru pārkāpumi ilguši īsāku laikposmu. Ja naudas sods tiktu samazināts tādēļ, ka uzņēmums pārtraucis nelikumīgo rīcību pirms Komisijas pirmajām pārbaudēm, atbildīgie par īslaicīgiem pārkāpumiem tādējādi tiktu atalgoti vēl vienu reizi.

(sal. ar 643.–646. punktu)

28. No paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos B daļas b) punkta teksta izriet, ka “pirmajam” uzņēmumam nav obligāti jāsniedz visa informācija, kas detalizēti apraksta aizliegtās vienošanās darbošanos, bet gan ir pietiekami, ja tas sniedz “informāciju”, kurai ir izšķiroša nozīme. Ar šo noteikumu netiek pieprasīts, ka sniegtajai informācijai jābūt pašai par sevi “pietiekamai” paziņojuma par iebildumiem izstrādāšanai vai pat lēmuma pieņemšanai, ar kuru tiek konstatēta pārkāpuma pastāvēšana.

Tādējādi, no paziņojuma par sadarbību skaidri izriet, ka attiecībā uz B un C daļas piemērošanu svarīgi ir tas, kurš no uzņēmumiem pirmais sniedz informāciju, kurai ir izšķiroša nozīme, taču tam nav nozīmes attiecībā uz D daļu, kurā nav iekļauta atsauce un netiek piešķirtas priekšrocības par to, ka kāds uzņēmums ir uzsācis sadarbību agrāk nekā kāds cits.

(sal. ar 692. un 697. punktu)

29. Naudas soda samazinājums saistībā ar sadarbību administratīvajā procesā ir pamatojams tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu, un attiecīgā gadījumā – tā pārtraukšanu.

Komisijai šajā sakarā ir rīcības brīvība, kā tas izriet no paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos D daļas 2. punkta formulējuma.

Turklāt un it īpaši samazinājumu, pamatojoties uz paziņojumu par sadarbību, var veikt tikai tad, ja sniegto informāciju un – plašākā nozīmē – attiecīgā uzņēmuma rīcību šajā sakarā var uzskatīt par patiesas sadarbības pierādījumu.

Atzīšanās ar atrunām vai pārprotami paskaidrojumi nav veids, kā izpaužas īsta sadarbība, un nav piemēroti tam, lai atvieglotu Komisijas uzdevumu, jo šādu atzīšanos gadījumā ir nepieciešams īstenot pārbaudes. Tas vēl jo vairāk ir spēkā tad, ja šīs atrunas attiecas uz tādiem jautājumiem kā pārkāpuma ilgums, pārdošanas kvotas, tirgus daļas vai informācijas apmaiņa.

(sal. ar 716. un 717. punktu)

30. Procesā Kopienu tiesā Komisijas iekšējie dokumenti, kas attiecas uz procesu par Kopienu konkurences tiesību piemērošanu, lietas dalībniekiem ir pieejami tikai tad, ja tie ir iesnieguši vērā ņemamas norādes, ka to prasa īpašie lietas apstākļi.

(sal. ar 736. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(piektā palāta)

2007. gada 26. aprīlī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Paškopējošā papīra tirgus – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Pārkāpuma ilgums – Pārkāpuma smagums – Palielināšana preventīvos nolūkos – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Paziņojums par sadarbību

Apvienotās lietas T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02

Bolloré SA, Puto [Puteaux] (Francija), ko pārstāv R. Senestebans [R. Saint‑Esteben] un I. Kalvē [H. Calvet], avocats,

prasītāja lietā T‑109/02,

Arjo Wiggins Appleton Ltd, Beisingstoka [Basingstoke] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv F. Branets [F. Brunet], advokāts, J. Templs Langs [J. Temple Lang], solicitor, un Dž. Grīrsons [J. Grierson], barrister,

prasītāja lietā T‑118/02,

ko atbalsta

Beļģijas Karaliste, ko pārstāv A. Snūksa [A. Snoecx] un M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvji,

persona, kas iestājusies lietā T‑118/02,

Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld GmbH, iepriekš Stora Carbonless Paper GmbH, Bīlefelde [Bielefeld] (Vācija), ko pārstāv I. van Bāls [I. van Bael], advokāts, un A. Kmīciks [A. Kmiecik], solicitor,

prasītāja lietā T‑122/02,

Papierfabrik August Koehler AG, Oberkirha [Oberkirch] (Vācija), ko pārstāv I. Brinkers [I. Brinker] un S. Hirsbrunners [S. Hirsbrunner], advokāti,

prasītāja lietā T‑125/02,

M‑real Zanders GmbH, iepriekš Zanders Feinpapiere AG, Bergiša Gladbaha [Bergisch Gladbach] (Vācija), ko pārstāv J. Burihters [J. Burrichter] un M. Vircs [M. Wirtz], advokāti,

prasītāja lietā T‑126/02,

Papeteries Mougeot SA, Lavala pie Voloņas [Laval‑sur‑Vologne] (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja G. Barsi [G. Barsi], J. Baumgartners [J. Baumgartner] un J. P. Hordis [J.‑P. Hordies], pēc tam Barsi un Baumgartners, avocats,

prasītāja lietā T‑128/02,

Torraspapel, SA, Barselona (Spānija), ko pārstāv O. Brūvers [O. Brouwer], F. Kantos [F. Cantos] un K. Šilemans [C. Schillemans], advokāti,

prasītāja lietā T‑129/02,

Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL, Derio [Derio] (Spānija), ko pārstāv E. Peress Medrano [E. Pérez Medrano] un I. Delgado Gonsaless [I. Delgado González], advokāti,

prasītāja lietā T‑132/02,

Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA, Hernani [Hernani] (Spānija), ko pārstāv I. Kintana Agire [I. Quintana Aguirre], advokāts,

prasītāja lietā T‑136/02,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko lietās T‑109/02 un T‑128/02 pārstāv V. Mūls [W. Mölls] un F. Kastiljo de la Tore [F. Castillo de la Torre], pārstāvji, kuriem palīdz N. Kutrelis [N. Coutrelis], advokāts, lietās T‑118/02 un T‑129/02 – Mūls un A. Velans [A. Whelan], pārstāvji, kuriem palīdz M. van der Vaude [M. van der Woude], advokāts, lietā T‑122/02 sākotnēji pārstāvēja R. Veinraits [R. Wainwright] un Mūls, pēc tam Veinraits un Velans, pārstāvji, lietās T‑125/02 un T‑126/02 – Mūls un Kastiljo de la Tore, kuriem palīdz H. J. Freinds [H.‑J. Freund], advokāts, lietās T‑132/02 un T‑136/02 – Mūls un Kastiljo de la Tore, kuriem palīdz J. Rivass Andress [J. Rivas Andrés] un J. Gutjeress Hisberts [J. Gutiérrez Gisbert], advokāti,

atbildētāja,

par Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmuma 2004/337/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑1/36.212 – Paškopējošais papīrs) (OV 2004, L 115, 1. lpp.) atcelšanu vai, pakārtoti, ar šo lēmumu prasītājām uzliktā naudas soda samazināšanu.

EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA(piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un D. Švābi [D. Sváby],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdes 2005. gada 2. jūnijā (lietā T‑132/02 un T‑136/02), 7. jūnijā (lietā T‑109/02 un T‑128/02), 14. jūnijā (lietā T‑122/02), 16. jūnijā (lietā T‑118/02 un T‑129/02) un 2005. gada 21. jūnijā (lietā T‑125/02 un T‑126/02),

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas priekšvēsture

1 1996. gada rudenī papīra ražotāju grupa Sappi, kuras mātes sabiedrība ir Sappi Ltd, iesniedza Komisijai informāciju un dokumentus, kas Komisijai deva pamatu aizdomām, ka pastāv vai bija pastāvējusi slepena aizliegtā vienošanās cenu noteikšanai paškopējošā papīra sektorā, kurā Sappi darbojās kā ražotājs.

2 Ņemot vērā Sappi sniegto informāciju, Komisija saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās Regulas par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.), 14. panta 2. un 3. punktu veica pārbaudes pie vairākiem paškopējošā papīra ražotājiem. Attiecīgi pārbaudes, kas paredzētas Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktā, notika 1997. gada 18. un 19. februārī d’Arjo Wiggins Belgium SA, des Papeteries Mougeot SA (turpmāk tekstā – “Mougeot”), Torraspapel,SA, Sarriopapel y Celulosa,SA (turpmāk tekstā – “Sarrió”) un Grupo Torras, SA telpās. Turklāt pārbaudes saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 2. punktu laikposmā starp 1997. gada jūliju un decembri tika veiktas pie Sappi, Arjo Wiggins Appleton plc (turpmāk tekstā – “AWA”), Arjo Wiggins Europe Holdings Ltd, Arjo Wiggins SA un tās meitas sabiedrības Guérimand SA, Mougeot, Torraspapel, Sarrió, Unipapel, Sociedade Comercial de Celulose e Papel Lda, Stora Carbonless Paper GmbH (turpmāk tekstā – “Stora”, iepriekš Stora‑Feldmühle AG) un Papierfabrik August Koehler AG (turpmāk tekstā – “Koehler”).

3 1999. gadā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu nosūtīja lūgumus sniegt informāciju arī AWA, Mougeot, Torraspapel, Cartiere Sottrici Binda SpA (turpmāk tekstā – “Binda”), Carrs Paper Ltd (turpmāk tekstā – “Carrs”), Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL (turpmāk tekstā – “Divipa”), Ekman Iberica, SA (turpmāk tekstā – “Ekman”), Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga,SA (turpmāk tekstā – “Zicuñaga”), Koehler, Stora, Zanders Feinpapier AG (turpmāk tekstā – “Zanders”) un CopigraphSA. Šajos lūgumos uzņēmumi tika aicināti sniegt detalizētu informāciju sakarā ar to paziņojumiem par cenu palielināšanu, pārdošanas apjomiem, klientiem, apgrozījumu un par tikšanos ar konkurentiem.

4 Savā atbildē uz lūgumu sniegt informāciju AWA, Stora un Copigraph atzina, ka tās bija piedalījušās daudzpusējas aizliegtās vienošanās sanāksmēs starp paškopējošā papīra ražotājiem. Tās Komisijai iesniedza dažādus dokumentus un informāciju.

5 Mougeot savukārt pati sazinājās ar Komisiju 1999. gada 14. aprīlī, norādot, ka tā ir gatava sadarboties saistībā ar izmeklēšanu atbilstoši Komisijas Paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”). Tā atzina, ka pastāv aizliegta vienošanās, lai noteiktu paškopējošā papīra cenas, un iesniedza Komisijai informāciju par aizliegtās vienošanās struktūru un it īpaši par dažādajām sanāksmēm, kurās tās pārstāvji bija piedalījušies.

6 2000. gada 26. jūlijā Komisija uzsāka procesu šajā lietā un pieņēma paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”), kuru tā adresēja 17 uzņēmumiem, t.i., AWA, BolloréSA, un tās meitas sabiedrībai Copigraph, Carrs, Zicuñaga, Divipa, Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (turpmāk tekstā – “MHTP”), iepriekš Stora, Mougeot, Koehler, Sappi, Torraspapel un Zanders. Tām tika sniegta piekļuve Komisijas izmeklēšanas materiāliem kopijas formā uz CD‑ROM, kas tām tika nosūtīts 2000. gada 1. augustā.

7 Visi adresāti, kas bija paziņojuma par iebildumiem adresāti, izņemot Binda, International Paper un Mitsubishi Paper Mills Ltd, iesniedza rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem.

8 2001. gada 8. un 9. martā notika sēde.

9 Konsultējusies ar konsultatīvo komiteju aizliegto vienošanos un dominējošo pozīciju jautājumos un ņemot vērā konsultanta–auditora galīgo ziņojumu, Komisija 2001. gada 20. decembrī pieņēma Lēmumu 2004/337/EK par procesu saskaņā ar EK līguma 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (EEZ līguma) 54. pantu (Lieta COMP/E‑1/36.212 – Paškopējošais papīrs) (OV 2004, L 115, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums”).

10 Lēmuma 1. punkta pirmajā daļā Komisija konstatē, ka 11 uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās paškopējošā papīra sektorā.

11 Lēmuma 1. punkta otrajā daļā Komisija konstatēja, ka AWA, Bolloré, MHTP, Koehler, Sappi, Torraspapel un Zanders bija piedalījušies pārkāpumā no 1992. gada janvāra līdz 1995. gada septembrim, Carrs – no 1993. gada janvāra līdz 1995. gada septembrim, Divipa – no 1992. gada marta līdz 1995. gada janvārim, Zicuñaga – no 1993. gada oktobra līdz 1995. gada janvārim un Mougeot – no 1992. gada maija līdz 1995. gada septembrim.

12 Lēmuma 2. punktā uzņēmumiem, kas minēti 1. punktā, uzlikts pienākums izbeigt šajā punktā norādīto pārkāpumu, ja tie vēl to nav izdarījuši, un atturēties no jebkādiem tādiem nolīgumiem un saskaņotām darbībām saistībā ar to darbību paškopējošā papīra sektorā, kurām varētu būt tāds pats vai līdzīgs mērķis vai iespaids kā minētajam pārkāpumam.

13 Saskaņā ar Lēmuma 3. punkta pirmo daļu attiecīgajiem uzņēmumiem tiek noteikti šādi naudas sodi:

– AWA: 184,27 miljoni EUR;

– Bolloré: 22,68 miljoni EUR;

– Carrs: 1,57 miljoni EUR;

– Divipa: 1,75 miljoni EUR;

– MHTP: 21,24 miljoni EUR;

– Zicuñaga: 1,54 miljoni EUR;

– Mougeot: 3,64 miljoni EUR;

– Koehler: 33,07 miljoni EUR;

– SappiLtd: EUR 0;

– Torraspapel: 14,17 miljoni EUR;

– Zanders: 29,76 miljoni EUR.

14 Saskaņā ar Lēmuma 3. punkta otro daļu naudas sodi ir jāsamaksā trīs mēnešu laikā no Lēmuma paziņošanas brīža. Lēmuma 3. punkta trešajā daļā ir noteikts, ka pēc šī termiņa beigām tiek automātiski pieskaitīti kavējuma procenti atbilstoši likmei, ko Eiropas Centrālā Banka piemēro savām refinansēšanas operācijām 2001. gada 1. decembrī, kas palielināti par 3,5 procenta punktiem, un tas kopā ir 6,77 %.

15 Lēmums ir adresēts 11 uzņēmumiem, kas minēti tā 1. un 2. punktā.

16 No Lēmuma izriet (77. apsvērums), ka aizliegtās vienošanās dalībnieki vienojušies par kopēju nolīgumu par vispārēju pret konkurenci vērstu plānu ar galveno mērķi palielināt dalībnieku rentabilitāti, kolektīvi palielinot cenas. Atbilstoši šim lēmumam galvenais aizliegtās vienošanās mērķis šī vispārējā plāna ietvaros bija vienoties par cenu palielināšanu un par šīs palielināšanas grafiku.

17 Šim mērķim tika organizētas dažādas sanāksmes dažādos līmeņos, t.i., vispārējā, valsts un reģionālā līmenī. Saskaņā ar Lēmuma 89. apsvērumu aizliegto vienošanos vispārējām sanāksmēm sekoja virkne sanāksmju valsts vai reģionālā līmenī, kuru mērķis bija nodrošināt, lai katrā tirgū īstenotu cenu paaugstināšanu atbilstoši aizliegtās vienošanās vispārējā sanāksmē nolemtajam. Šo sanāksmju laikā dalībnieki apmainījās ar detalizētu un individuālu informāciju par cenām un pārdošanas apjomiem (97. apsvērums). Lai nodrošinātu nolemto cenu paaugstināšanas īstenošanu, dažās aizliegtās vienošanās sanāksmēs valsts līmenī tika noteiktas pārdošanas kvotas un katram tirgus dalībniekam tika piešķirtas tirgus daļas (81. apsvērums).

18 Komisija uzskata, ka visi galvenie EEZ tirgus dalībnieki ir piedalījušies darbībās, kas veido aizliegto vienošanos, un šīs darbības tika izgudrotas, vadītas un veicinātas katra uzņēmuma–dalībnieka augstākajos vadības līmeņos. Pēc savas būtības šāda veida aizliegtas vienošanās īstenošana automātiski rada smagus konkurences kropļojumus (377. apsvērums). Ņemot vērā izvērtētās rīcības būtību, tās faktisko ietekmi uz paškopējošā papīra tirgu un faktu, ka tā aptvēra visu kopējo tirgu, un pēc tās izveidošanas arī visu EEZ tirgu, Komisija uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši ļoti nopietnu EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu (404. apsvērums).

19 Lai noteiktu naudas soda sākuma summu saistībā ar pārkāpuma smagumu, Komisija klasificēja attiecīgos uzņēmumus piecās kategorijās atbilstoši to nozīmībai attiecīgajā tirgū (406.–409. apsvērums). Lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu iedarbību, Komisija palielināja šādi noteikto naudas soda sākuma summu par 100 % attiecībā uz AWA, Bolloré un Sappi (410.–412. apsvērums). Pēc tam Komisija, lai noteiktu noteikto naudas sodu pamata summu, ņēma vērā katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ilgumu (413.–417. apsvērums).

20 Saistībā ar atbildību pastiprinošajiem apstākļiem Komisija palielināja AWA uzliktā naudas soda pamata summu par 50 % sakarā ar tās kā aizliegtās vienošanās vadītāja lomu (418.–424. apsvērums). Šajā lietā Komisija nekonstatēja nekādus atbildību mīkstinošus apstākļus.

21 Komisija adaptēja galīgās summas, lai ņemtu vērā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta noteikumus (434. apsvērums), pēc tam tā piemēroja paziņojumu par sadarbību, kas pamatoja naudas sodu summu samazināšanu par 50 % Mougeot, par 35 % AWA, par 20 % “Bolloré (Copigraph)” un par 10 % Carrs, MHTP un Zanders (435.–458. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

22 Ar atsevišķiem prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegti laikposmā no 2002. gada 11. aprīļa līdz 18. aprīlim, Bolloré (lietā T‑109/02), AWA (lietā T‑118/02), MHTP (lietā T‑122/02), Koehler (lietā T‑125/02), Zanders (lietā T‑126/02), Mougeot (lietā T‑128/02), Torraspapel (lietā T‑129/02), Divipa (lietā T‑132/02) un Zicuñaga (lietā T‑136/02) cēla šo prasību.

23 Bolloré prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prioritāri, atcelt Lēmuma 1., 2. un 3. punktu, ciktāl tie attiecas uz Bolloré;

– pakārtoti, ļoti būtiski samazināt naudas soda summu, kas tai uzlikts ar Lēmuma 3. punktu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24 AWA prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt vai, pakārtoti, būtiski samazināt tai ar Lēmumu uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– veikt visus citus pasākumus, ko Pirmās instances tiesa uzskatītu par piemērotiem.

25 Beļģijas Karalistes, kas ir iestājusies lietā AWA prasījumu atbalstam, prasījumos ir lūgts, lai Pirmās instances tiesa būtiski samazina AWA uzlikto naudas soda summu.

26 MHTP prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmuma 1. punktu, ciktāl no tā izriet, ka tā bija aizliegtās vienošanās dalībniece pirms 1993. gada 1. janvāra;

– samazināt tai uzliktā naudas soda summu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

27 Koehler prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmumu;

– pakārtoti, samazināt naudas soda summu, kas tai ir uzlikts ar Lēmuma 3. punktu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28 Zanders prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl ar to tai tiek uzlikts naudas sods 29,76 miljonu EUR apmērā;

– pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts ar Lēmuma 3. punktu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

29 Mougeot prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prioritāri, atcelt Lēmumu;

– pakārtoti, būtiski samazināt naudas soda summu, ko tai uzlikusi Komisija;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

30 Torraspapel prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmuma 1. punktu, ciktāl ar to tiek konstatēts, ka laikposmā no 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada septembrim prasītāja ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, un tā rezultātā samazināt naudas sodu;

– būtiski samazināt naudas sodu, kas prasītājai uzlikts ar Lēmuma 3. punktu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izmaksas un nokavējuma procentus, kas saistīti ar bankas garantijas saņemšanu vai kas izriet no daļas vai visa naudas soda samaksāšanas.

31 Divipa prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmumu, ciktāl ar to, papildus tam, ka tā bija aizliegtās vienošanās par Spānijas tirgu dalībniece, konstatēts tas, ka tā bija aizliegtās vienošanās, kas aptver visu EEZ tirgu, dalībniece, un, pakārtoti, samazināt ar Lēmumu tai uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32 Zicuñaga prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prioritāri, atcelt Lēmuma 1., 3. un 4. punktu, ciktāl tie attiecas uz Zicuñaga;

– pakārtoti, samazināt Komisijas uzlikto naudas sodu šādā veidā:

– atcelt naudas soda palielināšanu par 10 %, jo tās dalība pārkāpumā nepārsniedza vienu gadu;

– būtiski samazināt naudas soda pamata summu, vismaz par 60 %, jo pastāvēja atbildību mīkstinoši apstākļi;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

33 Katrā no lietām Komisija lūdz noraidīt prasību un piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

34 Lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑128/02, T‑132/02 un T‑136/02 Pirmās instances tiesa uzdeva rakstveida jautājumus, uz kuriem attiecīgie lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.

35 Ar 2005. gada 14. jūnija vēstuli, kurā tika iekļauti apsvērumi par ziņojumu tiesas sēdē, prasītāja lietā T‑126/02 informēja Pirmās instances tiesu par to tās nosaukumu un statusa maiņu no ZandersFeinpapiere AG uz M‑realZandersGmbH (turpmāk tekstā tāpat – “Zanders”).

36 Lietas dalībnieki atsevišķi sniedza savus mutvārdu paskaidrojumus un atsevišķi atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumiem tiesas sēdēs, kas notika 2005. gada 2., 7., 14., 16. un 21. jūnijā.

37 Tā kā Pirmās instances tiesa katrā tiesas sēdē lūdza lietas dalībniekus izteikt savus apsvērumus par iespējamo lietu apvienošanu galīgā sprieduma taisīšanai un lietas dalībnieki neizteica nekādus iebildumus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šīs lietas ir jāapvieno saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 50. pantu.

Juridiskais pamatojums

38 Prasītāju prasījumi ir vērsti uz Lēmuma atcelšanu un/vai naudas soda atcelšanu vai samazināšanu.

I – Par pamatiem, kas vērsti uz Lēmuma atcelšanu

39 Prasītājas vēlas panākt to, lai attiecīgi Lēmums tiktu atcelts pilnībā vai tiktu atcelti tās skarošie noteikumi. Šie prasījumi par atcelšanu pamatojas uz formas pamatiem, kas attiecas uz administratīvo procesu, un pamatiem par lietas būtību, kas attiecas uz Komisijas konstatējumiem par noteiktu uzņēmumu piedalīšanos pārkāpumā.

A – Par pamatiem, kas attiecas uz administratīvā procesa norisi

1. Par pirmo pamatu, kas saistīts ar tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, kas izriet no tā, ka administratīvā procesa laikā netika atklāti dokumenti, kurus Komisija kvalificēja kā konfidenciālus

a) Lietas dalībnieku argumenti

40 Zicuñaga apgalvo, ka gan no tiesību doktrīnas, gan no Regulas Nr. 17 19. panta izriet, ka pilnīga piekļuve izmeklēšanas lietas materiāliem ir procesuāla garantija, kas ir paredzēta, lai nodrošinātu efektīvu tiesību uz aizstāvību īstenošanu, it īpaši tiesību tikt uzklausītam īstenošanu. Tā uzsver, ka šī garantija ir vērsta uz to, lai attiecīgā puse ne tikai varētu apstrīdēt apsūdzošos dokumentus, kurus izvirza Komisija, bet arī piekļūt attaisnojošiem dokumentiem, kas var tikt izmantoti aizstāvībā.

41 Attiecībā uz konfidenciālajiem dokumentiem tā uzskata, ka Komisijai ir jāsabalansē attiecīgā uzņēmuma leģitīmās intereses sakarā ar konfidencialitātes ievērošanu, no vienas puses, ar tiesībām uz aizstāvību, no otras puses. Tomēr Komisija nevar savā galīgajā lēmumā balstīties uz dokumentiem, par kuriem pārkāpuma izdarīšanā apsūdzētā puse nav varējusi izteikties. Komisijas atteikums atklāt noteiktu dokumentu administratīvā procesa laikā turklāt ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums, ja pastāv iespēja, ka administratīvajam procesam varēja būt cits iznākums, ja šis dokuments būtu atklāts ieinteresētajai personai. Pēc Zicuñaga domām, no tā izriet, ka tas, ka netika atklāti dokumenti, kurus Komisija kvalificēja kā konfidenciālus, bija prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpums.

42 Komisija uzsver, ka, veicot izmeklēšanu, tika ievērotas visas nepieciešamās garantijas un netika pārkāpts neviens tiesību princips. Turklāt tā uzskata, ka tiktāl, ciktāl Zicuñaga neprecizē tos apsūdzošos dokumentus, kurus Komisija esot izmantojusi, šis arguments nav pieņemams.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

43 Ievadā ir jāuzsver Zicuñaga argumentācijas neviennozīmīgais raksturs. Attiecīgā pamata virsraksts (“Tiesību tikt uzklausītam pārkāpums. Apsūdzošo dokumentu neuzrādīšana”) ļauj domāt, ka prasītāja apstrīd tikai to, ka administratīvā procesa laikā Komisija neatklāja dokumentus, kas Lēmumā izmantoti, lai apsūdzētu. Citos prasības punktos ir norādes uz to, ka prasītāja kritizē arī to, ka Komisija procesa laikā neatklāja dokumentus, kas būtu varējuši ietvert attaisnojošus pierādījumus.

44 Ciktāl Zicuñaga ir iecerējusi kritizēt to, ka Komisija tai administratīvā procesa laikā neuzrādīja dokumentus, kas, iespējams, tika pret to izmantoti Lēmumā, ir jānorāda, kā Komisija to arī ir norādījusi rakstveida apsvērumos, ka Zicuñaga nenorāda nevienu šādu dokumentu. Tā kā tas nekādā veidā nav pamatots, Zicuñaga apgalvojums šādā ziņā ir jānoraida.

45 Ciktāl Zicuñaga kritizē to, ka Komisija administratīvā procesa laikā tai esot liegusi piekļuvi dokumentiem, kas, iespējams, būtu bijuši noderīgi aizstāvībai, jo tie ietvēra attaisnojošus pierādījumus, ir jāatceras, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai ļautu attiecīgajam uzņēmumam efektīvi aizstāvēties pret paziņojumā par iebildumiem izvirzītajiem iebildumiem, Komisijai ir pienākums nodrošināt piekļuvi visiem izmeklēšanas lietas materiāliem, izņemot piekļuvi dokumentiem, kas ietver citu uzņēmumu komercnoslēpumus vai citu konfidenciālu informāciju, un piekļuvi Komisijas iekšējiem dokumentiem (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 170. punkts un tajā minētā judikatūra).

46 Turklāt uzņēmumu un uzņēmumu asociāciju tiesības uz to, lai tiktu aizsargāti to komercnoslēpumi, ir jāsabalansē ar tiesībām piekļūt visiem lietas materiāliem. Tādējādi, ja Komisija uzskata, ka noteikti izmeklēšanas lietas dokumenti ietver komercnoslēpumus vai citu konfidenciālu informāciju, tai ir jāsagatavo šo dokumentu nekonfidenciālas versijas vai jānodrošina, lai to paveic uzņēmumi vai uzņēmumu asociācijas, kas iesnieguši attiecīgos dokumentus. Ja visu dokumentu nekonfidenciālo versiju sagatavošana ir pārāk sarežģīta, tad Komisijai ir jānosūta attiecīgajām pusēm pietiekami precīzs saraksts ar dokumentiem, kas rada problēmas, lai ļautu šīm pusēm novērtēt iespēju pieprasīt piekļuvi konkrētiem dokumentiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑30/91 Solvay/Komisija, Recueil, II‑1775. lpp., 88.–94. punkts).

47 Šajā lietā no Zicuñaga rakstveida apsvērumiem izriet, ka tā īpaši kritizē to, ka Komisija tai liedza piekļuvi detalizētai informācijai, uz kuru ir izdarīta atsauce Lēmuma 288. apsvērumā, kas attiecas uz pārdošanas informāciju par katru valsti EEZ teritorijā par atskaites periodu laikā, kad pastāvēja aizliegtā vienošanās, kurā piedalījās vairāki uzņēmumi, tostarp Zicuñaga. Pēc Zicuñaga domām, šī informācija droši vien ietvēra pierādījumus, kas tai būtu ļāvuši pierādīt, ka tā nepiemēroja cenu politiku, kas bija saskaņota ar Eiropas paškopējošā papīra ražotājiem.

48 Šajā sakarā dokumentu, kas ietilpst lietas T‑136/02 lietas materiālos, saraksts, ko Komisija iesniedza kā atbildi uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, parāda, ka Komisija administratīvā procesa laikā iesniedza pusēm nekonfidenciālo to dokumentu versiju, kuri atbilst informācijai, kas norādīta Lēmuma 288. apsvērumā, kurā šie dokumenti tika klasificēti kā nepieejami. Tādējādi Zicuñaga varēja novērtēt, vai ir nepieciešams lūgt piekļuvi specifiskiem dokumentiem.

49 Šajā sakarā ir jāatgādina, ka procesā, kurā tiek konstatēts EKL 81. panta pārkāpums, Komisijai nav pēc savas ierosmes jāsniedz piekļuve dokumentiem, kuri nav izmeklēšanas lietas materiālos un kurus tā neplāno izmantot pret attiecīgajām pusēm galīgajā lēmumā. Pusei, kas procesa laikā uzzina, ka Komisijas rīcībā ir dokumenti, kas varētu būt noderīgi aizstāvībai, ir jāiesniedz tiešs lūgums Komisijai, lai tā varētu piekļūt šiem dokumentiem. Ja puse to neizdara administratīvā procesa laikā, tad tai ir liegtas tiesības to darīt jebkurā prasībā par tiesību akta atcelšanu, kas celta pret galīgo lēmumu (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā Ciment”, 383. punkts).

50 Tomēr Zicuñaga administratīvā procesa laikā neizteica formālu lūgumu sniegt piekļuvi minētās informācijas konfidenciālajai versijai. Kaut gan tā, atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, atsaucas uz rakstisku lūgumu sniegt piekļuvi šai informācijai un iesniedz Komisijas vēstuli, ar kuru šis lūgums ticis noraidīts, ir jāuzsver, ka šis lūgums ir datēts ar 2002. gada 3. aprīli, un tādējādi – pēc datuma, kurā administratīvais process tika izbeigts un Lēmums tika pieņemts. Tā kā Zicuñaga šo lūgumu neiesniedza administratīvā procesa laikā, tai šīs tiesības ir liegtas saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu.

51 Līdz ar to Zicuñaga izvirzītais pamats ir jānoraida.

2. Par otro pamatu, kas balstīts uz tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu sakarā ar to, ka netika paziņoti dokumenti, kas nebija iekļauti izmeklēšanas lietas materiālos, kas tika paziņoti, izmantojot CD‑ROM

a) Lietas dalībnieku argumenti

52 Koehler pārmet Komisijai to, ka Koehler netika sniegta piekļuve noteiktiem dokumentiem, kas nebija iekļauti izmeklēšanas lietas materiālos, kas 2000. gada 1. augustā, izmantojot CD‑ROM, tika paziņoti paziņojuma par iebildumiem adresātiem. Koehler īpaši norāda uz atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem no citiem šī dokumenta adresātiem un šo atbilžu pielikumiem, it īpaši uz eksperta ziņojumu, kas minēts Lēmuma 365. zemsvītras piezīmē un kuru AWA bija nosūtījusi Komisijai. Koehler norāda, ka Mougeot atbilde uz paziņojumu par iebildumiem skaidri norāda, ka lietas materiālos bija informācija, kas būtu bijusi noderīga tās aizstāvībai.

53 Komisija atbild ka, lai arī tā var pamatoties tikai uz faktiem, par kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja izteikties, atbildes uz paziņojumu par iebildumiem neietilpst tajos lietas materiālos, kuriem ir jāsniedz piekļuve. Administratīvais process ir jāuzskata par izbeigtu, tiklīdz visas atbildes ir saņemtas, un nevar turpināties bezgalīgi, katram uzņēmumam vēloties izteikt komentārus par citu apsvērumiem. Koehler nav norādījusi nevienu apsūdzošu pierādījumu, uz kuru Komisija ir balstījusi Lēmumu un par kuru Koehler nav varējusi izteikties.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

54 Koehler argumentāciju var uztvert kā tādu, kas ietver divus aspektus. No vienas puses, noteiktus dokumentus, kas nebija iekļauti lietas materiālos, kuriem Koehler bija piekļuve, Komisija izmantoja kā apsūdzošus pierādījumus Lēmumā, nepastāvot Koehler iespējai piekļūt šiem lietas materiāliem administratīvā procesa laikā un par tiem izteikties. Otrkārt, Komisija nepaziņoja Koehler dokumentus, kas nebija ietverti izmeklēšanas lietas materiālos, kuriem Koehler bija piekļuve, un kas varēja ietvert attaisnojošus pierādījumus. Šie divi aspekti ir jāanalizē atsevišķi.

55 Pirmkārt, attiecībā uz to, ka netika paziņoti iespējamie apsūdzošie pierādījumi, kas nebija iekļauti lietas izmeklēšanas materiālos, kuriem Koehler bija piekļuve, sākumā ir jāatgādina, ka dokumentu var uzskatīt par apsūdzošu attiecībā pret prasītāju vienīgi tad, ja Komisija to izmanto, lai pamatotu pārkāpuma, kurā prasītāja esot piedalījusies, konstatējumu (spriedums lietā Ciment, 284. punkts).

56 Tā kā dokumenti, kas nav paziņoti attiecīgajām pusēm administratīvā procesa laikā, nav pieņemami kā pret šim pusēm izmantojami pierādījumi (šajā sakarā skat. Tiesas 1991. gada 3. jūlija spriedumu lietā C‑62/86 AKZO/Komisija, Recueil, I‑3359. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑11/89 Shell/Komisija, Recueil, II‑757. lpp., 55. un 56. punkts; 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑13/89 ICI/Komisija, Recueil, II‑1021. lpp., 34. un 35. punkts), ja tiktu pierādīts, ka Komisija apstrīdētajā Lēmumā pamatojās uz šiem dokumentiem, kas nebija iekļauti izmeklēšanas lietas materiālos un netika paziņoti prasītājiem, šos dokumentus nedrīkstētu pieņemt kā pierādījumus (spriedums lietā Ciment, 382. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82 AEG/Komisija, Recueil, 3151. lpp., 24.–30. punkts; šī sprieduma 46. punktā minētais spriedums lietā Solvay/Komisija, 57. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā ICI/Komisija, 36. punkts).

57 No tā izriet – ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumu vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu procesā, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, citiem lietas dalībniekiem šajā procesā ir jāvar izteikt savu viedokli par šiem pierādījumiem (šajā sakarā skat. iepriekš šī sprieduma 56. punktā minēto spriedumu lietā AKZO/Komisija, 21. punkts; iepriekš šī sprieduma 56. punktā minēto spriedumu lietā Shell/Komisija, 55. punkts, un iepriekš šī sprieduma 56. punktā minēto spriedumu lietā ICI/Komisija, 34. punkts).

58 Šajā lietā prasītāja vispārīgā veidā savā prasības pieteikumā norāda, ka, “ņemot vērā daudzas atsauces zemsvītras piezīmēs, nevar būt šaubu, ka Komisija ir izmantojusi citu lietas dalībnieku apsvērumus, lai pamatotu gan faktu izklāstu, gan naudas soda aprēķināšanu”. Tomēr šāds vispārīgs apgalvojums neļauj Pirmās instances tiesai noskaidrot, kādi dokumenti, iespējams, tika izmantoti pret Koehler šajā lēmumā. Turklāt tiesas sēdē Koehler atzina, ka nebija neviena apsūdzoša dokumenta, kuram tai nebūtu bijis piekļuves.

59 Otrkārt, attiecībā uz to, ka netika paziņoti potenciāli attaisnojoši pierādījumi, kas nebija ietverti izmeklēšanas lietas materiālos, kuriem Koehler bija piekļuve, Koehler atsaucas uz citu paziņojuma par iebildumiem adresātu atbildēm un šo atbilžu pielikumiem. Tomēr Koehler nepierāda, ka tā tieši lūdza Komisiju atklāt tai šos pierādījumus; tiesas sēdē Koehler pat atzina, ka tā nav lūgusi piekļuvi šiem dokumentiem. Tādējādi Koehler nevar Pirmās instances tiesā izvirzīt to, ka tai nebija piekļuves šiem pierādījumiem (šajā sakarā skat. spriedumu lietā Ciment, 383. punkts; skat. arī šī sprieduma 49. punktu).

60 Pilnības labad Pirmās instances tiesa norāda, ka Koehler nav pierādījusi, ka, ja tai būtu bijusi piekļuve citu paziņojuma par iebildumiem adresātu atbildēm un šo atbilžu pielikumiem, tā būtu varējusi izvirzīt argumentus, kas būtu ietekmējuši Lēmumu (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 10. jūlija spriedumu lietā 30/78 Distillers/Komisija, Recueil, 2229. lpp., 26. punkts, un Pirmās instances tiesas 1990. gada 27. novembra spriedumu lietā T‑7/90 Kobor/Komisija, Recueil, II‑721. lpp., 30. punkts).

61 Visbeidzot, saistībā ar, pirmkārt, eksperta ziņojumu, ko AWA pievienoja savai atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, ciktāl ar Koehler izdarīto norādi uz šo dokumentu tiek mēģināts identificēt dokumentu, kas nav ietverts izmeklēšanas lietas materiālos, kuriem Koehler bija piekļuve, un kas būtu varējis būt noderīgs tās aizstāvībā, no Lēmuma (390., 392. un 396. apsvērums) izriet, ka Komisija tieši noraidīja AWA administratīvā procesa laikā izvirzītos argumentus, kas bija pamatoti ar šo ziņojumu un ar kuriem tika apgalvots, ka pārkāpumam nebija nekādas konkrētas ietekmes uz tirgu. Nevar pieņemt Koehler apgalvojumu, ka neesot piekļuvei šim ziņojumam, administratīvā procesa laikā tika kaitēts tās aizstāvībai.

62 Turpinot, attiecībā uz Mougeot atbildi uz paziņojumu par iebildumiem Koehler savā replikas rakstā apstiprina, ka Mougeot atbilde skaidri parāda, ka lietas materiāli ietvēra pierādījumus, kas būtu bijuši noderīgi tās aizstāvībai. Šajā sakarā Koehler atsaucas uz rindkopu šajā atbildē, kura citēta Lēmuma 293. apsvērumā un kurā Mougeot, atsaucot apgalvojumu, ko tā iepriekš bija izteikusi Komisijai, apgalvo, ka “[paziņojums par iebildumiem] nepierāda, ka AEMCP [Association of European Manufacturers of Carbonless Paper] sanāksmes būtu kalpojušas par vienošanās mehānismu platformu pirms asociācijas restrukturēšanas 1993. gada septembrī”. Tomēr Lēmuma 295. apsvērumā Komisija tieši noraida argumentu, apgalvojot, ka Sappi, Mougeot un AWA apgalvojumi kopā pierāda, ka vispārējās aizliegtās vienošanās sanāksmes notika vismaz no 1992. gada. Atsaucoties uz Lēmuma 112. un 113. apsvērumu, tā piebilst, ka Sappi sniegtie pierādījumi apstiprina, ka (AEMCP) sanāksmēs notika vienošanās vai šādas sanāksmes notika pirms asociācijas sanāksmēm pirms 1993. gada septembra. Rindkopa Mougeot atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ko citē Koehler, pretēji Koehler apgalvotajam, nepierāda, ka atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un tām pievienotie dokumenti būtu ļāvuši šim uzņēmumam izvirzīt argumentus, kas izraisītu atšķirīgu administratīvā procesa iznākumu.

63 Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida.

3. Par trešo pamatu – par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un sacīkstes principa pārkāpumu, kas izriet no tā, ka nav saskaņotības starp paziņojumu par iebildumiem un Lēmumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

64 Bolloré apgalvo, ka paziņojuma par iebildumiem stadijā Komisija konstatēja tās dalību pārkāpumā, tikai pamatojoties uz tās kā mātes sabiedrības atbildību par tās meitas sabiedrības Copigraph personīgo rīcību. Turklāt Lēmums ietver jaunu iebildumu pret Bolloré, apgalvojot, ka tā personīgi un individuāli bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece. Bolloré apgalvo, ka, nesniedzot tai iespēju izteikties par šo iebildumu administratīvā procesa laikā, Komisija pārkāpa Bolloré tiesības uz aizstāvību.

65 Komisija apstrīd to, ka Lēmumā tiek uzskatīts, ka Bolloré personīgi bijusi iesaistīta pārkāpumā. Meitas sabiedrības rīcība tiek attiecināta uz prasītāju tādēļ, ka tās kopā veidoja vienu uzņēmumu. Šo pamatu tādējādi var pieņemt tikai tad, ja tiek pierādīts, ka pārkāpuma attiecināšana uz prasītāju šajā sakarā nebija acīmredzama paziņojumā par iebildumiem, vai ja tiktu konstatēts, ka Komisija savu vērtējumu bija balstījusi uz faktiem, par kuriem Bolloré nevarēja izteikties pirmstiesas procesa laikā. Šajā gadījumā tas tā nav.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

66 Attiecībā uz šo jautājumu ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību, kas ir Kopienu tiesību pamatprincips un kas ir jāievēro visos gadījumos, ievērošana, it īpaši tāda procesa gadījumos, kura rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, pat ja runa ir par administratīvo procesu, pieprasa, ka attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt tādā stāvoklī, lai tas varētu efektīvi paust savu viedokli par faktu patiesumu un atbilstību, par iebildumiem un par faktiskajiem apstākļiem, uz kuriem Komisija ir pamatojusies (Pirmās instances tiesas 2003. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie/Komisija, Recueil, II‑5761. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

67 Saskaņā ar judikatūru paziņojumam par iebildumiem ir jāietver iebildumi, kas, kaut arī kopsavilkuma veidā, ir formulēti pietiekami skaidri, lai ļautu ieinteresētajām personām pienācīgi identificēt rīcību, kuru tām pārmet Komisija. Tikai izpildot šo nosacījumu, paziņojums par iebildumiem var izpildīt savas Kopienu tiesību normās paredzētās funkcijas – sniegt uzņēmumiem un uzņēmumu asociācijām visu nepieciešamo informāciju, lai ļautu tām pienācīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu (Tiesas 1993. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85 Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, Recueil, I‑1307. lpp., 42. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94 Mo un Domsjö/Komisija, Recueil, II‑1989. lpp., 63. punkts).

68 Turklāt tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir jāizvērtē saistībā ar Komisijas izvirzītajiem iebildumiem paziņojumā par iebildumiem un Lēmumā (Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑36/91 ICI/Komisija, Recueil, II‑1847. lpp., 70. punkts, un šī sprieduma 46. punktā minētais spriedums lietā Solvay/Komisija, 60. punkts). Šajos apstākļos tiesību uz aizstāvību pārkāpuma konstatēšana prasa, lai iebildumu, par kuru uzņēmums apgalvo, ka paziņojumā par iebildumiem šis iebildums nebija pret to vērsts, Komisija būtu pierādījusi apstrīdētajā Lēmumā.

69 Ņemot vērā iepriekšējos trijos punktos apskatīto judikatūru, šajā lietā vispirms ir jāpārliecinās par to, uz kāda pamata Komisija savā Lēmumā ir pierādījusi Bolloré atbildību par pārkāpumu. Attiecīgā informācija ir ietverta Lēmuma 353.–356. apsvērumā [II daļa (Juridiskais vērtējums), 2.3. punkts (Atbildība par pārkāpumu 2) (Copigraph un Bolloré)].

70 Šie apsvērumi ir formulēti šādi:

“(353) Pārkāpuma izdarīšanas laikā Copigraph bija [Bolloré] (iepriekš – Bolloré Technologies SA) pilnībā piederoša meitas sabiedrība un AWA to nopirka 1998. gada novembrī. Copigraph izbeidza savu darbību 2000. gada 2. februārī, kam ir juridiskas sekas no 2000. gada 30. decembra. Bolloré uzskata, ka to nevar saukt pie atbildības par Copigraph rīcību tāpēc, ka Copigraph bija pilnīga ekonomiska autonomija. Pēc Bolloré teiktā, šī autonomija izrietēja no sekojošā: Copigraph un Bolloré vadības struktūras bija stingri nodalītas, Copigraph bija sava infrastruktūra un Copigraph komercpolitika bija neatkarīga, jo tā 35 % izejmateriālu ieguva ārpus Bolloré grupas un viens no izejmateriālu avotiem bija tās konkurents.

(354) Copigraph ietilpa Bolloré Speciālo papīru nodaļā un tā laika nodaļas vadītājs [V.] vienlaikus bija arī Copigraph rīkotājdirektors. Papildus tam tā laika Copigraph komercdirektors [J. B.] arī ieņēma ar pārdošanu saistītu amatu Thonon papīra rūpnīcā kopš 1994. gada. Tādējādi [Bolloré] noteikti bija informēta par savas meitas sabiedrības piedalīšanos aizliegtajā vienošanās.

(355) Ir arī pierādījumi, kas norāda uz mātes sabiedrības [Bolloré] tiešu iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībā. Bolloré bija dalībniece AEMCP, kuras sanāksmes kalpoja arī kā aizliegtās vienošanās sanāksmes no 1992. gada janvāra līdz 1993. gada septembrim. Bolloré pārstāvis, Speciālo papīru nodaļas vadītājs [V.], apmeklēja šīs aizliegtās vienošanās sanāksmes kopā ar Copigraph komercdirektoru. Bolloré Speciālo papīru nodaļas vadītājs piedalījās arī Francijas tirgus aizliegtās vienošanās sanāksmē 1993. gada 1. oktobrī. Visās turpmākajās aizliegtās vienošanās sanāksmēs, kurās tika identificēti individuālie Copigraph pārstāvji, piedalījās arī Copigraph komercdirektors. Visas šīs sanāksmes notika 1994. gadā un, kā jau minēts, Copigraph komercdirektors vienlaikus ieņēma arī ar pārdošanu saistītu amatu sabiedrībā Bolloré.

(356) Uz šī pamata Komisija secina, ka Bolloré ir jāsauc pie atbildības ne tikai par savu rīcību, bet arī Copigraph rīcību saistībā ar aizliegto vienošanos attiecībā uz visu norādīto laika periodu.”

71 No šī Lēmuma izvilkuma izriet, ka atbildība par pārkāpumu tika attiecināta uz Bolloré tāpēc, ka, pirmkārt, tā uzskatāma par atbildīgu par to, ka tās meitas sabiedrība Copigraph ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, un, otrkārt, bija pierādījumi par pašas Bolloré tiešu iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībās.

72 Bolloré neapstrīd, ka paziņojums par iebildumiem ļāva tai saprast un izteikties par faktu, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija to uzskatīja par atbildīgu pārkāpumā sakarā ar tās kā Copigraph mātes sabiedrības, kurai 100 % apmērā piederēja meitas sabiedrība pārkāpuma izdarīšanas laikā, atbildību par to, ka Copigraph bija aizliegtās vienošanās dalībniece. Bolloré iebildums attiecas uz to, ka paziņojumā par iebildumiem netika sniegta informācija par Komisijas nolūku saukt to pie atbildības arī par tās tiešo iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībās.

73 Atbilstošās paziņojuma par iebildumu daļas ir ietvertas 240.–245. un 248. punktā [II daļa (Juridiskais vērtējums), B punkts (Konkurences noteikumu piemērošana) 8 (Atbildība par pārkāpumu)].

74 Vispirms ir jānorāda, ka šajās paziņojuma par iebildumiem daļās Komisija nekādā veidā nemin to, ka Bolloré būtu tieši saistīta ar aizliegto vienošanos, atšķirībā no citām mātes sabiedrībām, uz kurām ir izdarīta atsauce paziņojumā par iebildumiem, t.i., AWA un Torraspapel, attiecībā uz kurām Komisija norāda, ka – saistībā ar AWA – “[tā] tieši un autonomi piedalījās aizliegtajā vienošanās ar Arjo Wiggins Carbonless Paper starpniecību” un – saistībā ar Torraspapel – ka “ir pierādījumi, kas tieši piesaista mātes sabiedrību vienošanās darbībām”.

75 Kā Bolloré pareizi norāda, no paziņojuma par iebildumiem 243. punkta izriet, ka Komisija nošķīra divu veidu situācijas:

“Saistībā ar attiecībām starp mātes sabiedrībām un meitas sabiedrībām Komisija paziņojumu par iebildumiem adresē mātes sabiedrībai, ja

– pārkāpumā piedalījušās divas vai vairākas meitas sabiedrības;

– pārkāpumā bijusi iesaistīta mātes sabiedrība.

Citos gadījumos, kad piedalījusies ir meitas sabiedrība, paziņojumu nosūta meitas sabiedrībai un mātes sabiedrībai.”

76 Runājot par Bolloré un Copigraph grupu, paziņojums par iebildumiem tika adresēts ne tikai Bolloré, bet arī Copigraph, kas, ņemot vērā paziņojuma par iebildumiem 243. punktā minētos kritērijus, bija tāds, kas norādīja Bolloré, ka Komisija šajā paziņojuma par iebildumiem stadijā neuzskatīja, ka Bolloré, grupas mātes sabiedrība, būtu tieši iesaistīta pārkāpumā.

77 Tādējādi ir jākonstatē, ka atbilstoši paziņojumā par iebildumiem norādītajam Komisija plānoja saukt Bolloré pie atbildības tikai uz tā pamata, ka tā kā mātes sabiedrība grupai, kas ietvēra Bolloré un Copigraph pārkāpuma izdarīšanas laikā, ir jāsauc pie atbildības par Copigraph, tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības, prettiesisku rīcību. Lasot paziņojumu par iebildumiem, Bolloré nevarēja paredzēt, ka Komisija, lai to sauktu pie atbildības par pārkāpumu, bija iecerējusi balstīties arī uz mātes sabiedrības tiešu iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībās, kā to Komisija dara savā Lēmumā.

78 Ir jāpiebilst, ka fakti, kurus Komisija norādījusi Lēmuma 355. apsvērumā, pamatojot argumentu par Bolloré tiešo iesaistīšanos pārkāpumā, proti, to, ka Bolloré bija AEMCP dalībniece un to vairākās aizliegtās vienošanās sanāksmēs pārstāvēja [V.] un [J. B.], netika minēti paziņojumā par iebildumiem. Pat ja pieņemtu, ka, sekojot Komisijas argumentācijai, Bolloré dalība AEMCP izrietēja no dokumentiem, kas bija pievienoti paziņojumam par iebildumiem, ir skaidrs, ka Komisija atsaucās tikai uz Copigraph kā AEMCP dalībnieci, un nevis uz Bolloré. Runājot par V. un J. B., uz tiem pastāvīgi tika izdarīta atsauce paziņojumā par iebildumiem kā uz Copigraph pārstāvjiem, nevis Bolloré pārstāvjiem aizliegtās vienošanās sanāksmēs. Turklāt nevienā paziņojuma par iebildumiem punktā Komisija nav minējusi Bolloré kā uzņēmumu, kas būtu bijis pārstāvēts šajās sanāksmēs.

79 Attiecīgi paziņojums par iebildumiem neļāva Bolloré iepazīties ne ar iebildumu par tās tiešo iesaistīšanos pārkāpumā, ne arī ar faktiem, kurus Komisija bija konstatējusi šajā lēmumā un ar kuriem pamatots šis iebildums, un tādējādi Bolloré nevarēja, kā tas izriet no tās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, pienācīgi sevi aizstāvēt administratīvā procesa laikā saistībā ar šo iebildumu un šiem faktiem.

80 Tomēr ir jāuzsver, ka, pat ja Lēmums ietver jaunus apgalvojumus par faktiskajiem vai juridiskajiem apstākļiem, par kuriem uzņēmumam nav bijusi iespēja izteikties, šāda defekta rezultāts būs Lēmuma atcelšana tikai tādā gadījumā, ja attiecīgie apgalvojumi nevar tikt juridiski pieteikami pamatoti ar citiem šī lēmuma pierādījumiem, par kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja izteikties (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98 Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II‑3275. lpp., 196. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā T‑86/95 Compagnie générale maritime u.c./Komisija, Recueil, II‑1011. lpp., 447. punkts). Turklāt Bolloré tiesību uz aizstāvību pārkāpums var ietekmēt Lēmuma spēkā esamību attiecībā uz Bolloré tikai tad, ja šis lēmums ir balstīts tikai uz faktu par Bolloré tiešo iesaistīšanos pārkāpumā (šajā sakarā skat. šī sprieduma 67. punktā minēto spriedumu lietā Mo och Domsjö/Komisija, 74. punkts). Šajā gadījumā, tā kā Lēmumā ietverto jauno iebildumu par Bolloré tiešo iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībās nevar pieņemt, Bolloré nevar saukt pie atbildības par šo pārkāpumu.

81 Savukārt, ja, izvērtējot pēc būtības (skat. šī sprieduma 123.–150. punktu), atklātos, ka Komisija pamatoti sauca Bolloré pie atbildības sakarā ar tās meitas sabiedrības Copigraph piedalīšanos aizliegtā vienošanās, apstāklis, ka Komisija pieļāva tiesību kļūdu, nevar būt pietiekams, lai pamatotu Lēmuma atcelšanu, jo šai kļūdai nevarēja būt noteicošas ietekmes uz Komisijas pieņemtā Lēmuma rezolutīvo daļu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 14. maija spriedumu lietā T‑126/99 Graphischer Maschinenbau/Komisija, Recueil, II‑2427. lpp., 49. punkts, un 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑209/01 Honeywell/Komisija, Krājums, II‑5527. lpp., 49. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiktāl, ciktāl noteikti Lēmuma pamati paši par sevi ir juridiski pietiekami šī lēmuma pamatošanai, kļūdas citos šī lēmuma pamatos nekādā veidā neietekmē tā rezolutīvo daļu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedums lietā T‑87/05 EDP/Komisija, Krājums, II‑3745. lpp., 144. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑302/99 P un C‑308/99 P Komisija un Francija/TF1, Recueil, I‑5603. lpp., 26.–29. punkts).

4. Par ceturto pamatu – par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

82 Zicuñaga apgalvo, ka, pirmkārt, Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu, konstatējot to, ka tā bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, balstoties uz vienkāršiem pieņēmumiem un netiešiem apgalvojumiem. Zicuñaga norāda, ka, nepastāvot pietiekami skaidrām sankcijām par neprecīzas vai nepilnīgas informācijas iesniegšanu, var tikt veicināts tas, ka uzņēmumi iesniedz Komisijai informāciju, kas pārveidota vai grozīta, lai uzsvērtu šo uzņēmumu sadarbību. Zicuñaga piebilst, ka, lai gan iesākumā uzņēmums varēja cerēt uz labvēlīgāku attieksmi no Komisijas puses, ja tas iesniedza būtiskus pierādījumus, pēc tam Komisija ir padarījusi savu pozīciju mazāk noteiktu. Zicuñaga apgalvo, ka šajos apstākļos Sappi apgalvojumi ir jāuztver piesardzīgi un tos par ticamiem var uzskatīt tikai tiktāl, ciktāl tos apstiprina citi pierādījumi.

83 Otrkārt, Zicuñaga norāda, ka Komisija nevar pamatot savu vērtējumu ar tādas personas liecībām, kuras identitāte nav zināma, ja vien Komisija tādā veidā nevēlas pārkāpt tiesības uz aizstāvību, neļaujot atbildētājam atspēkot liecinieka izteiktos apgalvojumus tiesas sēdē. Atsaucoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, Zicuñaga apgalvo, ka ir būtiski varēt uzdot lieciniekam savus jautājumus, lai novērtētu liecību un attiecīgās personas ticamību, un ļautu atbildētājam apstrīdēt pret to vērstos pierādījumus un uzdot jautājumus šo liecību autoram vai nu liecību sniegšanas laikā, vai pēc tam.

84 Komisija apstrīd to, ka šie pierādījumi tiek raksturoti kā vienkārši pieņēmumi vai netieši apgalvojumi, uz kuriem tā pamatojas, lai konstatētu to, ka Zicuñaga bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece. Tā uzsver, ka Kopienu tiesas nekad nav apšaubījušas paziņojuma par sadarbību tiesiskumu vai uzņēmumu šajā sakarā sniegto paziņojumu pierādījumu spēku. Turklāt Regula Nr. 17 neparedz iespēju uzdot jautājumus lieciniekiem administratīvā procesa laikā un prasītāja šajā sakarā neizteica nekādus lūgumus Pirmās instances tiesai.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

85 Ciktāl ar šo argumentāciju Zicuñaga vēlas apšaubīt to neidentificētu personu sniegto apgalvojumu pierādījuma spēku, uz kuriem Komisija balstījās, pamatojot Lēmumā pret Zicuñaga izvirzītos iebildumus, šis arguments ir jāizvērtē pēc būtības un tas tiks apskatīts turpmāk, izvērtējot, vai šie iebildumi ir pietiekamā mērā pamatoti.

86 Ciktāl ar šo argumentāciju tiek arī apgalvots, ka noticis tiesību uz aizstāvību pārkāpums un tiesību tikt uzklausītam pārkāpums, jo tas, ka paziņojumā par iebildumiem netika norādīti apgalvojumu, uz kuriem Komisija balstījās savā vērtējumā attiecībā uz Zicuñaga, autora vai autoru identitāte, liedza Zicuñaga apstrīdēt šo vērtējumu, pieprasot, lai autors vai autori tiktu uzklausīti administratīvā procesa laikā, ir jāatgādina, ka, lai gan Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (turpmāk tekstā – “ECK”) 6. panta 3. punkta d) apakšpunktā ir noteikts, ka “ikvienam, kas tiek apsūdzēts noziegumā, ir sekojošs tiesību minimums: [..] uz apsūdzības liecinieku nopratināšanu vai nopratināt tos pašam un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu tajos pašos apstākļos kā apsūdzības lieciniekus”, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisija nevar tikt uzskatīta par “tiesu” ECK 6. panta nozīmē (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 Van Landewyck u.c./Komisija, Recueil, 3125. lpp., 81. punkts, un 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 7. punkts). Turklāt Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktā ir tieši norādīts, ka Komisijas lēmumi par naudas sodu uzlikšanu sakarā ar konkurences tiesību pārkāpumiem nav krimināltiesiska rakstura lēmumi (Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91 Tetra Pak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 235. punkts).

87 Tomēr Komisijai administratīvā procesa ietvaros ir jāievēro Kopienu tiesību vispārējie principi (šī sprieduma 86. punktā minētais spriedums lietā Musique diffusion française u.c./Komisija, 8. punkts). Ir jāuzsver, ka, pirmkārt, lai gan Komisija var uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, ja tā uzskata to par nepieciešamu, tā nevar izsaukt lieciniekus, lai tie bez piekrišanas sniegtu liecības pret attiecīgo uzņēmumu, un, otrkārt, ka fakts, ka Kopienu konkurences tiesību normas neuzliek Komisijai pienākumu izsaukt lieciniekus, no kuriem attiecīgais uzņēmums vēlētos saņemt liecības, nav pretrunā šiem principiem (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 392. punkts).

88 Šajā lietā ir redzams, ka Zicuñaga nesniedz nekādu informāciju, kas pierādītu, ka administratīvā procesa laikā tā lūdza Komisiju atklāt to personu identitāti, kas bija sniegušas apgalvojumus, kurus Komisija izvirzīja savu iebildumu pamatojumam paziņojumā par iebildumiem, lai šīs personas tiktu uzklausītas Zicuñaga klātbūtnē. Zicuñaga arī nepierāda, ka tā bija lūgusi Komisiju izsaukt lieciniekus liecību sniegšanai tās labā administratīvā procesa laikā.

89 Ņemot vērā iepriekš minēto, šis pamats, ciktāl tas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, ir jānoraida. Ciktāl tas ir vērsts uz to, lai apstrīdētu to pierādījumu pierādījuma spēku, uz kuriem Komisija pamatojās savu iebildumu atbalstam pret Zicuñaga savā Lēmumā, šis aspekts tiks apskatīts vērtējumā pēc būtības.

5. Par piekto pamatu, ar kuru tiek apgalvots labas pārvaldības principa pārkāpums lietas izmeklēšanas gaitā un Lēmuma pamatojuma trūkums

a) Lietas dalībnieku argumenti

90 Zanders pārmet Komisijai, ka tā izmeklēja lietu tikai, lai to apsūdzētu. Zanders apgalvo, ka Komisijai bija jāņem vērā informācija, ko Zanders 2000. gada decembrī un 2001. gada martā bija iesniegusi, sakarā ar tās noteicošo lomu aizliegtās vienošanās izbeigšanā, vai arī ka Komisijai bija vēl papildus jāizmeklē šī informācija, ja tai bija šaubas par tās vērtību. Zanders arī kritizē faktu, ka Komisija neņēma vērā eksperta ziņojumu, ko tā bija iesniegusi 2001. gada martā, lai parādītu, ka mēģinājumu veidot aizliegtās vienošanās ietekme uz cenām bija minimāla vai neesoša. Lēmumā nav nekāda pamatojuma tam, kāpēc netika ņemti vērā šie divi elementi. Turklāt nav arī nevienas rindkopas, kurā būtu izvērtēta Zanders individuālā loma.

91 Komisija apgalvo, ka Zanders nav pamatojusi savu apgalvojumu par to, ka tai bija īpaša loma pārkāpuma izbeigšanā. Sakarā ar vienošanās par cenām ietekmi uz tirgu Komisija šim jautājumam savā Lēmumā bija veltījusi veselu nodaļu (382.–402. apsvērums), izvērtējot pārkāpuma faktiskās sekas. Lēmumā ir pilnībā ievērots pienākums sniegt pamatojumu, izvērtējot 263.–271. apsvērumā prasītājas rīcību saistībā ar piecu citu uzņēmuma rīcību. Turklāt savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Zanders neapgalvoja, ka tai būtu bijusi pilnībā pasīva loma.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

92 Ir jāatgādina, ka tādās lietās kā šī, kad Kopienu iestādēm ir rīcības brīvība, lai tās varētu veikt savus pienākumus, Kopienu tiesību sistēmas garantēto tiesību ievērošanai administratīvajā procesā ir vēl jo lielāka loma; šīs garantijas ietver it īpaši kompetentās iestādes pienākumu uzmanīgi un objektīvi izvērtēt visus izskatāmās lietas būtiskos apstākļus (Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑269/90 Technische Universität München, Recueil, I‑5469. lpp., 14. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedums lietā T‑44/90 La Cinq/Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 86. punkts, un 1996. gada 11. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 un T‑546/93 Métropole télévision u.c./Komisija, Recueil, II‑649. lpp., 93. punkts).

93 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, ko prasa EKL 253. pants, skaidri un nepārprotami jābūt norādītai apstrīdētā tiesību akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir veiktā pasākuma pamatojums, un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Prasība sniegt pamatojumu ir jāizvērtē saistībā ar lietas apstākļiem, it īpaši ar attiecīgā pasākuma saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesēm, kādas attiecībā uz pamatojuma iegūšanu varētu būt tā adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑16/99 Lögstör Rör/Komisija, Recueil, II‑1633. lpp., 368. punkts).

94 Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Lēmumā skaidrā un nepārprotamā veidā ir atklāta argumentācija, kurai ir sekojusi Komisija, un tā ļauj Zanders pārliecināties par veiktā pasākuma pamatojumu un Pirmās instances tiesai veikt kontroli. Lēmuma 263.–271. apsvērumā Komisija izvērtē to, ka Zanders bija aizliegtās vienošanās dalībniece līdz ar AWA, Koehler, Sappi, Stora un Torraspapel piedalīšanos.

95 Zanders īpaši norāda uz to, ka netika ņemta vērā tās loma pārkāpuma izbeigšanā un tās iesniegtais eksperta ziņojums.

96 Saistībā ar Zanders lomu pārkāpuma izbeigšanā ir jāuzsver, ka tās 2000. gada 12. decembra atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Zanders atsaucās uz 1996. gada 1. aprīļa vēstuli no International Paper prezidenta, kas bija adresēta visiem šīs grupas darbiniekiem un ar kuru tika vērsta uzmanība uz apstākli, ka grupa vislielāko nozīmi piešķir likumu un ētikas ievērošanai sadarbībā ar klientiem, partneriem, iestādēm un citām organizācijām. Šajā vēstulē arī bija ietverta norāde uz tās telpās notikušo sanāksmi, lai noteiktu vadošajiem darbiniekiem pienākumu ievērot konkurences noteikumus un sagatavotu ievērošanas programmu. Šajā vēstulē vēl tika norādīts uz faktu, ka tās nodaļas prezidents, kas 1996. gada 1. janvārī kļuva par AEMCP prezidentu, bija publiski nepārprotami deklarējis, ka pēc stāšanās organizācijas prezidenta amatā uzņēmums ir izbeidzis dalību jebkāda veida vienošanās.

97 Ir jākonstatē, ka pierādījumus, uz kuriem ir norādīts iepriekšējā punktā, Zanders iesniedza kopā ar atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, lai, atbalstot savus apsvērumus, noraidītu Komisijas iebildumu paziņojumā par iebildumiem par to, ka vienošanās kontakti turpinājās pēc 1995. gada rudens. Vēl precīzāk, šādu pierādījumu iesniegšana bija daļa no Zanders argumentācijas, ar kuru tā tiecās pierādīt, ka no 1995. gada rudens tā vairs nepiedalījās slepenajās aizliegtās vienošanās sanāksmēs vai saskaņotajās darbībās ar tās konkurentiem, tās cenu politika tika noteikta neatkarīgi, un it īpaši cenu paaugstinājums, ko tā veica 1996. gada septembrī, nenotika vienošanās sanāksmes rezultātā.

98 Nevar apšaubīt, ka Zanders argumentus, kas izklāstīti iepriekšējā punktā, Komisija ir ņēmusi vērā administratīvā procesa laikā. Lēmumā pārkāpuma beigu datums, kas konstatēts attiecībā uz Zanders, ir 1995. gada septembris un nevis, kā tas ir norādīts paziņojumā par iebildumu, 1997. gada marts.

99 Tomēr ne Zanders 2000. gada 12. decembra atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, ne papildu apsvērumi, ko Zanders nosūtīja Komisijai 2001. gada 2. martā, neparāda, ka pierādījumi, kas ir minēti šī sprieduma 96. punktā, vai kādi citi pierādījumi, ko Zanders iesniedza administratīvā procesa laikā, lai pierādītu, kā to Zanders tagad mēģina darīt, ka tai ir bijusi noteicošā loma prettiesiskās aizliegtās vienošanās izbeigšanā tādā veidā, ka tas ir jāņem vērā kā atbildībumīkstinošs apstāklis, nosakot naudas sodu. Šajos apstākļos Zanders nevar pārmest Komisijai to, ka tā ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, neņemot vērā iepriekš minētos pierādījumus un pierādījumus par tās aktīvo rīcību aizliegtās vienošanās izbeigšanā, pirms Komisija sāka savu sākotnējo izmeklēšanu.

100 Tāpat ir jāuzsver, ka atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Zanders neapgalvoja, ka tai būtu bijusi tikai pasīva loma aizliegtās vienošanās ietvaros. Tādējādi tā nevar pamatoties uz to, ka šajā sakarā Lēmumā netika sniegts pamatojums. Turklāt saistībā ar laikposmu no 1992. gada līdz 1995. gada rudenim savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Zanders noliedza, ka tai būtu bijusi būtiska vai nozīmīga loma aizliegtās vienošanās ietvaros, kas tai tika pārmesta paziņojuma par iebildumiem 187. un 199. apsvērumā. Zanders tādējādi apgalvoja, ka nav nekādu atbildību pastiprinošu apstākļu. Arī Komisija atbildību pastiprinošus apstākļus attiecībā uz Zanders nekonstatēja.

101 Eksperta ziņojuma, ko Koehler, MHTP un Zanders pasūtīja no PricewaterhouseCoopers un kas datēts ar 2001. gada 2. martu, virsraksts ir “Situācija saistībā ar konkurenci Eiropas paškopējošā papīra tirgū no 1995. gada vasaras vai rudens līdz 1997. gada februārim vai martam” (turpmāk tekstā – “PricewaterhouseCoopers ziņojums”).

102 No vēstules, kas pievienota PricewaterhouseCoopers ziņojumam, kurš tika nosūtīts Komisijai, izriet, ka šī ziņojuma galvenais mērķis bija atspēkot Komisijas apgalvojumus, ko tā bija izteikusi paziņojumā par iebildumiem saistībā ar aizliegtās vienošanās darbību Eiropas paškopējošā papīra tirgū laikposmā no 1995. gada vasaras vai rudens līdz 1997. gada martam vai februārim ieskaitot. Turklāt šī ziņojuma secinājumos ir tieši minēts fakts, ka ekonomiskā analīze norāda – attiecīgo trīs ražotāju rīcība laika periodā no 1995. gada vasaras vai rudens līdz 1997. gada martam vai februārim nebija saskaņota.

103 Ir jākonstatē, ka PricewaterhouseCoopers ziņojums attiecas uz periodu, kas neietilpst periodā, kas ir noteikts Lēmumā. Šajā sakarā ziņojumam nav nozīmes.

104 Tomēr, lasot prasības pieteikumu, kļūst skaidrs, ka Zanders paustā kritika attiecas uz to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā informāciju, kas arī bija ietverta PricewaterhouseCoopers ziņojumā, kura norādīja uz to, ka ietekme, kas bija mēģinājumiem veidot aizliegto vienošanos par cenām laikposmā no 1992. gada janvara līdz 1995. gada rudenim, bija minimāla vai nekāda.

105 Šajā sakarā, pat ja uzskatītu par atbilstošu to, ka tiek ņemta vērā papildu informācija, kas iesniegta par nenozīmīgu apstākli, Komisiju nevar vainot par to, ka tā nav ņēmusi vērā Zanders argumentus par iespējamo ierobežoto aizliegtās vienošanās ietekmi.

106 Lēmuma 388. apsvērumā ir norādīts:

“AWA, Carrs, MHTP (Stora), Koehler, Sappi un Zanders apgalvo, ka aizliegtās vienošanās faktiskā ietekme uz paškopējošā papīra tirgu EEZ bija ļoti ierobežota vai arī tai nebija nekādas negatīvas ietekmes. Šajā sakarā tās apgalvo, ka ietekme uz cenām bija ierobežota vai tās vispār nebija tāpēc, ka faktiskās cenas tirgū bija zemākas par cenām, par kuru paaugstināšanu bija nolemts vai kas bija izziņota. Aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskata – tas pierāda, ka cenu paaugstināšana, par kurām bija panākta vienošanās, praksē netika īstenota. Tās ir iesniegušas daudzus argumentus, lai pamatotu šo apgalvojumu, kas it īpaši ietver sekojošo: cenas un ražotāju peļņa būtiski samazinājās; paškopējošā papīra cenas pēc būtības atspoguļo izmaiņas celulozes izmaksās un pieprasījumu un aizliegtās vienošanās pēdējos posmos atspoguļo jaudas ierobežojumus; konkurence starp ražotājiem turpinājās un ražotājiem bija jāvienojas ar klientiem par cenu paaugstināšanu individuālā kārtībā.”

107 Kaut arī Komisija tieši nenorāda uz PricewaterhouseCoopers ziņojumu, ko Zanders nosūtīja Komisijai administratīvā procesa laikā, šis izvilkums no Lēmuma neapšaubāmi pierāda, ka Komisija administratīvā procesa laikā ņēma vērā iesniegto informāciju, it īpaši to informāciju, ko Zanders iesniedza, lai pierādītu, ka mēģinājumiem izveidot aizliegtās vienošanās saistībā ar cenām pārkāpuma perioda laikā bija nenozīmīga ietekme vai tās nebija vispār. Tas, ka Komisija noraidīja šo uzņēmumu argumentus, kurus pamatoja šī informācija, norāda, ka Komisija uzskatīja šos argumentus par tādiem, ka nevar likt tai mainīt savu viedokli, kas izklāstīts Lēmuma 382.–387. apsvērumā, par pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu. No otras puses, šo izvilkumu nevar interpretēt tādējādi, ka tas pierādītu, ka Komisija, izvērtējot lietu, pienācīgā veidā neņēma vērā Zanders argumentus, ko tā bija izvirzījusi savai aizstāvībai (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑141/94 Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 118. punkts).

108 Saistībā ar iepriekš iztirzāto analīzi piektais pamats ir jānoraida.

6. Par sesto pamatu, ar kuru tiek apgalvots labas pārvaldības principa pārkāpums, tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpums un tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas izriet no tā, ka noteiktus dokumentus izmeklēšanas lietas materiālos bija grūti atrast, un saraksts, kurā bija atspoguļoti lietas materiālos ietilpstošie dokumenti, bija nederīgs

a) Lietas dalībnieku argumenti

109 AWA apgalvo, ka dokumentu saraksts, ko Komisija bija iekļāvusi CD‑ROM datu nesējā, kas tai tika nodots administratīvā procesa laikā, bija nederīgs. AWA faktiski norāda, ka sarakstā nebija ietverts ne rādītājs, ne attiecīgo dokumentu apraksts, bet tikai norādīts, kādēļ daži no šiem dokumentiem ir potenciāli konfidenciāli un kur ir atbilstoša nekonfidenciālā versija.

110 Koehler apgalvo, ka, pirms CD‑ROM datu nesēja nosūtīšanas paziņojuma par iebildumiem adresātiem, Komisija izņēma noteiktus konfidenciālus dokumentus no lietas materiāliem un aizvietoja tos ar nekonfidenciālajām versijām jau citā vietā lietas materiālos. Tomēr ne paziņojumā par iebildumiem, ne Lēmumā Komisija nebija parūpējusies, lai secīgā kārtībā grozītu atsauces uz dokumentiem, kurus tā bija pārvietojusi. Turklāt Komisija neminēja, ka šādas nekonfidenciālās versijas vispār pastāv un kur tās atrast lietas materiālos. Komisijas sagatavotais dokumentu saraksts ļāva identificēt atbilstošos dokumentus tikai aptuveni. Bieži vien vajadzīgo dokumentu atrast bija pat neiespējami.

111 Komisija uzskata, ka to nevar vainot tiesību uz aizstāvību pārkāpšanā. Pirmkārt, lietas materiālos ietverto dažādo dokumentu saraksts tika iesniegts uzņēmumiem tajā pašā laikā, kad tika iesniegts CD‑ROM, izmantojot parasto klasifikāciju piekļūšanai dokumentiem. Otrkārt, dokumenti, uz kuriem tiek izdarīta atsauce paziņojumā par iebildumiem, bija jau pievienoti šim paziņojumam kopā ar sarakstu, kurā bija norādīta saikne starp konfidenciālajām un nekonfidenciālajām versijām.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

112 No informācijas, ko Komisija sniedza šajās divās lietās (T‑118/02 un T‑125/02), izriet, ka 2000. gada 26. jūlijā vienlaikus ar paziņojumu par iebildumiem un tajā ietvertajiem dokumentiem tā paziņojuma par iebildumiem adresātiem nosūtīja arī dokumentu, kas ir pievienoti paziņojumam par iebildumiem, sarakstu. Šo sarakstu Komisija iesniedza kā pielikumu savam aizstāvības rakstam lietā T‑125/02. Pēc Pirmās instances tiesas lūguma Komisija iesniedza šo sarakstu arī lietā T‑118/02.

113 Attiecīgajā sarakstā saistībā ar katru dokumentu, uz kuru ir izdarīta atsauce paziņojumā par iebildumiem, atkarībā no tā kārtas numura paziņojumā par iebildumiem ir sniegts īss šī dokumenta apraksts, tā uzņēmuma identitāte, kura telpās šis dokuments tika atrasts vai kurš to atsūtīja, dokumenta numurs, un – attiecīgā gadījumā – nekonfidenciālās versijas numurs.

114 2000. gada 1. augustā paziņojuma par iebildumiem adresāti no Komisijas vienlaikus ar CD‑ROM, kurā bija ietverti visi Komisijas lietas materiāli, saņēma arī sarakstu ar virsrakstu “Dokumentu saraksts”, kurā saistībā ar katru dokumentu atbilstoši numerācijai lietas materiālos tika norādīts dokumenta piekļuves kods (A – brīva piekļuve; PA – daļēja piekļuve; NA – nav piekļuves). Saistībā ar šiem dokumentiem, kas klasificēti kā tādi, kuriem nav piekļuves, vai arī pie kuriem ir daļēja piekļuve, sarakstā tika norādīts, kurā vietā lietas materiālos var atrast attiecīgā dokumenta vai tā daļas un/vai kur var atrast attiecīgā dokumenta kopsavilkumu vai tā daļas nekonfidenciālo versiju. To veicot, Komisija pilnībā ievēroja noteikumus, kas paredzēti II A 1.4. punktā Paziņojumā par iekšējiem procesuālajiem noteikumiem saistībā ar lūgumu izskatīšanu piekļūt lietas materiāliem lietās atbilstoši EK līguma [81.] un [82.] pantam, EOTK līguma 65. un 66. pantam un Padomes (EEK) Regulai Nr. 4064/89 (OV 1997, C 23, 3. lpp.).

115 Tā kā to rīcībā bija gan paziņojumam par iebildumiem pievienoto dokumentu saraksts, gan iepriekšējā punktā minēto “Dokumentu saraksts”, AWA un Koehler tāpat kā pārējie paziņojuma par iebildumiem adresāti pilnībā varēja atrast dokumentus izmeklēšanas lietas materiālos gan oriģinālajā versijā, gan nekonfidenciālajā versijā atkarībā no piekļuves koda, kas ir norādīts šajos sarakstos.

116 Protams, kā Komisija pati atzīst savos rakstveida apsvērumos saistībā ar lietu T‑125/02 cita starpā attiecībā uz dokumentiem, uz kuriem tieši atsaucās Koehler, kas bija citēti paziņojumā par iebildumiem, un kuri tika klasificēti kā tādi, kuriem nav piekļuves vai kuriem ir daļēja piekļuve, paziņojuma par iebildumiem adresāti uzreiz neatrada šo dokumentu vai šo dokumentu kopsavilkumu nekonfidenciālās versijas tajās vietās, kas atbilst to vietai lietas materiālos, un ka adresātiem nācās izmantot sarakstu, lai atrastu dokumenta vai tā kopsavilkuma nekonfidenciālo versiju lietas materiālos. Tomēr nelielās neērtības un nelielo laika zudumu, ko šāda situācija varēja izraisīt paziņojuma par iebildumiem adresātiem, nevar uzskatīt par tādu, kas ietekmē Lēmuma tiesiskumu.

117 No tā izriet, ka sestais pamats ir jānoraida.

7. Par septīto pamatu, ar kuru tiek apgalvots labas pārvaldības principa pārkāpums un tiesību uz aizstāvību pārkāpums, jo Lēmums tika paziņots novēloti

a) Lietas dalībnieku argumenti

118 AWA norāda, ka, lai gan Lēmums acīmredzot bija pieņemts 2001. gada 20. decembrī, tas tika paziņots tikai 2002. gada 8. februārī. Tā piebilst, ka, lai kāds arī būtu iemesls šādai novēlotai paziņošanai, pusotru mēnesi pēc Lēmuma pieņemšanas tā nespēja paskaidrot, it īpaši saviem klientiem, kāpēc tai tika uzlikts visaugstākais individuālais naudas sods.

119 Komisija atbild, ka 2002. gada 5. februārī tā pieņēma nelielus labojumus 2001. gada 20. decembra Lēmumā sakarā ar prasītājas komercnosaukuma maiņu. Lēmuma paziņošanu 2002. gada 8. februārī, ņemot vērā labojumus, kas paskaidro veiktās izmaiņas, tādējādi nevar uzskatīt par novēlotu.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

120 No 2002. gada 7. februāra vēstules, ar kuru Komisijas loceklis, kas ir atbildīgs par konkurences jautājumiem, paziņoja Lēmumu tā adresātiem, tostarp AWA, izriet, ka Lēmums tika pieņemts 2001. gada 20. decembrī un labojumi tika veikti 2002. gada 5. februārī atbilstoši rakstveida procesam E/177/2002. Šie labojumi ir izskaidrojums, kādēļ Lēmums tika paziņots tā adresātiem pusotru mēnesi pēc tā pieņemšanas. Periodu starp Lēmuma un tā labojumu pieņemšanu nevar uzskatīt par pārmērīgu.

121 Ciktāl AWA arguments ir jāuztver kā kritika tam, ka Komisija publiski paziņoja Lēmumu, pirms tā bija paziņojusi šo Lēmumu tā adresātiem un tādējādi liedza AWA paskaidrot šī lēmuma iemeslus trešām personām, ir jānorāda, ka AWA šajā sakarā nesniedz nekādus pierādījumus tam, ka Komisija atklāja šī lēmuma saturu pirms tā paziņošanas tā adresātiem. Jebkurā gadījumā, pat ja tas tā būtu bijis, ir jānorāda, ka, lai cik nosodāma arī būtu šāda prakse, Lēmums jau ir pieņemts un tā spēkā esamību nevar ietekmēt vēlāki akti (Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedums apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ u.c./