ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Šādos apstākļos Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen [Antverpenes pirmās instances tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Muitas kodeksa] 217. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka, nosakot nodokļa summas iegrāmatošanas praktisko kārtību, dalībvalstis var aprobežoties tikai ar to, ka to valsts tiesību aktos tiek iekļautas tiesību normas, kurās ir vienīgi paredzēts, ka — šo valsts tiesību aktu izpratnē “iegrāmatošana” nozīmē “muitas parādam atbilstošās nodokļa summas ierakstīšanu uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā” ([LGDA] 1. panta 6. punkta izpratnē) un — ka noteikumi attiecībā uz iegrāmatošanu un no muitas parāda izrietošo nodokļu summu samaksas nosacījumi ir paredzēti Eiropas Kopienas regulās ([LGDA] 3. panta izpratnē), vai arī dalībvalstīm, ieviešot Muitas kodeksa 217. panta 2. punktu, savos valsts tiesību aktos ir jānosaka praktiskā kārtība, kādā veicama šā kodeksa 217. panta 1. punktā paredzētā iegrāmatošana, lai parādnieks varētu pārliecināties, vai muitas iestādes patiešām ir veikušas šo iegrāmatošanu? 2) Vai Muitas kodeksa 217. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, ja valsts tiesību aktos ir vienīgi paredzēts, ka — šo valsts tiesību aktu izpratnē “iegrāmatošana” nozīmē “muitas parādam atbilstošās nodokļa summas ierakstīšanu uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā” ([LGDA] 1. panta 6. punkta izpratnē), un — ka noteikumi attiecībā uz iegrāmatošanu un no muitas parāda izrietošo nodokļu summu samaksas nosacījumi ir paredzēti Eiropas Kopienas regulās ([LGDA] 3. panta izpratnē), muitas iestādes var atzīt, ka to veiktā nodokļa summas ierakstīšana 1552 B veidlapā vai ievadīšana “datorizētā muitas un akcīzes nodokļa” parādu datubāzē, kā arī šo iestāžu jebkurā citā veidā veiktā nodokļa summas ierakstīšana vai ievadīšana jebkādos citos līdzvērtīgos dokumentos ir uzskatāma par iegrāmatošanu Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta izpratnē? 3) Vai gadījumā, ja muitas iestāžu veiktā nodokļa summas ierakstīšana 1552 B veidlapā var tikt uzskatīta par iegrāmatošanu Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta izpratnē, Muitas kodeksa 217. pants ir interpretējams tādējādi, ka vienīgi precīzas no muitas parāda izrietošās nodokļa summas ierakstīšana 1552 B veidlapā ir atzīstama par iegrāmatošanu Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta izpratnē?”
24

Lagura apgalvo, ka šī interpretācija nav attiecināma uz šo lietu, jo importētājas valsts iestādēm ir jāiesniedz pierādījumi par eksportētāju paziņojumu, pamatojoties uz kuriem ir izdoti nepareizie izcelsmes sertifikāti, nepareizību. Šis viedoklis ir pamatots it īpaši, ņemot vērā to, ka atšķirībā no situācijas, kas principā bija noteicošā iepriekš minētajā spriedumā lietā Beemsterboer Coldstore Services, šajā lietā nav iespējams konstatēt jebkādu neuzmanību, kurā varētu vainot eksportētājus un kura liegtu muitas iestādēm iespēju iesniegt pierādījumus, ka to izdotais sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz minētā eksportētāja pareizi vai nepareizi sniegtām ziņām par faktiem. It īpaši eksportētājiem nevar pārmest, ka tie nav izpildījuši savu pienākumu uzglabāt pamatojošos dokumentus. Turklāt Lagura uzsver, ka atšķirībā no iepriekš minētā sprieduma lietā Beemsterboer Coldstore Services šajā gadījumā Makao kompetentās iestādes nav atzinušas par spēkā neesošiem vai atsaukušas izcelsmes sertifikātus.
15

SIA “Kurcums Metal” ievestās tauvas ir Krievijā ražotas tauvas “Taifun”, kuras veidotas no kombinētiem materiāliem tā, ka to serdenis ir no polipropilēna, ap kuru aptīta cinkota tērauda stieple (līdz 1 mm diametrā), ap serdeni apvītas sešas troses, kuru kodoli ir no polipropilēna, bet apkārt aptīta cinkota tērauda stieple (līdz 1 mm diametrā) un sešas polistila dzīslas. Tauvas ir izolētas ar polipropilēna materiālu un var būt no 10 līdz 30 mm diametrā. To izmantošanas mērķis ir zvejas rīku, konkrētāk – traļu, izgatavošana.
6

TRIPs līguma 41. panta, kurš ietilpst tā III nodaļā ar nosaukumu “Intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšana”, 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka realizēšanas procedūras, kā precizēts šajā daļā, ir iespējamas saskaņā ar to likumiem tā, lai atļautu efektīvu darbību pret jebkuru šajā līgumā ietverto intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma aktu, ieskaitot steidzamus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, lai novērstu pārkāpumus, un līdzekļus, kas attur no turpmākiem pārkāpumiem. Šīs procedūras tiek piemērotas tādējādi, lai izvairītos no barjeru radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu aizsardzības līdzekļus pret to ļaunprātīgu izmantošanu. 2. Procedūras attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību realizēšanas nodrošināšanu ir godīgas un objektīvas. Tās nav nevajadzīgi sarežģītas vai dārgas, tās nenosaka nepamatotus termiņus vai nerada neattaisnotu aizkavēšanos. 3. Procesuālie lēmumi tiek fiksēti rakstveidā (vēlams), un tie ir pamatoti. Tie bez nevajadzīgas aizkavēšanas kļūst pieejami vismaz procesa pusēm. Procesuālie lēmumi tiek pamatoti vienīgi ar pierādījumiem, par kuriem pusēm tika dota iespēja izteikties.”
17

Otrais darba līgums tika noslēgts uz laiku no 2007. gada 4. janvāra līdz 2008. gada 21. decembrim. Darbu izpildes vieta tika noteikta tieši ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi bija pirmajā līgumā. W. Kita, pamatojoties uz otro līgumu, strādāja Francijā. Piemērojot tādus pašus nosacījumus kā pirmajā līgumā, ZUS viņam piešķīra E 101 sertifikātu uz laiku no 2007. gada 4. janvāra līdz 2008. gada 21. decembrim. No 2007. gada 22. augusta līdz 2007. gada 31. decembrimW. Kita nevarēja strādāt slimības dēļ, un viņa līgums beidzās 2008. gada 5. aprīlī. Tāpēc ZUS laboja E 101 sertifikātu, lai tas attiektos uz laika posmu no 2007. gada 4. janvāra līdz 22. augustam.
6)

nekustamo sabiedrības aktīvu norakstīšana likuma “Par grāmatvedību” izpratnē, ja to bilancē iegrāmatotā vērtība ir mazāka par 10 % no to iegādes vērtības;
49

Turklāt Īstenošanas regulas 18. noteikuma 1. punktā ir precizēts, ka “[k]ad iebildums[-i] ir atzīts[-i] par pieļaujamu [pieņemamiem] saskaņā ar 17. noteikumu, [ITSB] nosūta paziņojumu visām pusēm par to, ka iebilduma[-u] procedūra uzskatāma par uzsāktu divus mēnešus pēc paziņojuma saņemšanas”. No šī 18. noteikuma formulējuma izriet, ka pats iebildumu process, proti, inter partes posms, tiek uzsākts vienīgi tad, kad ITSB ir pārbaudījis, ka iebildumi ir pieņemami un ka šī pieņemamība nav pretrunā ne ar vienu no 17. noteikumā uzskaitītajiem [pieņemamības] pamatiem.
53

Pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka Čehijas Republika atzīst, ka pomazánkové máslo neatbilst Regulas Nr. 1234/2007 XV pielikuma I punkta 2. apakšpunktā, lasot kopā ar minētā pielikuma papildinājuma A daļas 1. punktu, paredzētajām īpašībām, lai tas tiktu tirgots ar nosaukumu “sviests”. Tāpat ir skaidrs, ka šis produkts nav iekļauts Regulas Nr. 445/2007 I pielikumā ietvertajā sarakstā, kurā ir uzskaitīti produkti, kuriem nav piemērojami ierobežojumi saistībā ar rezervētajiem nosaukumiem, jo to precīzs raksturs skaidri izriet no to tradicionālās izmantošanas un/vai to nosaukums acīmredzami tiek izmantots, lai aprakstītu kādu no tiem raksturīgajam īpašībām.
30

Itālijas valdība apgalvo, ka Pamatnolīguma 4. klauzula nav piemērojama pamatlietās. Šī norma aizliedzot tikai atšķirīgu attieksmi pret pastāvīgajiem un pagaidu darba ņēmējiem pagaidu darba tiesisko attiecību laikā. Pamatlietās neesot uzdoti jautājumi par šo darba ņēmēju kategoriju salīdzināšanu, jo agrākais darba līgums uz noteiktu laiku šajā valsts tiesiskajā regulējumā tiekot uzskatīts par apstākli, kas atļauj saņemt darba līgumu uz nenoteiktu laiku, atkāpjoties no vispārējās normas par piekļuvi pastāvīgajiem amatiem civildienestā atklāta konkursa rezultātā. Tādējādi šis darba līgums uz noteiktu laiku esot tikai nosacījums, lai piekļūtu īpašajai procedūrai, kuras rezultātā notiek neatkarīga pieņemšana darbā saistībā ar darba tiesiskajām attiecībām, kas ir pilnībā atšķirīgas no iepriekšējām. Līdz ar to stabilizācijas procedūra ietekmējot nevis tādu darba līgumu uz noteiktu laiku pārveidi vai koriģēšanu par pastāvīgām darba tiesiskajām attiecībām, kuri bijuši noslēgti, pārkāpjot Pamatnolīguma 5. klauzulu, bet tādu jaunu darba tiesisko attiecību iedibināšanu, kuras izraisa pienākumu izturēt pārbaudes laiku. Vienlaikus ar šādu stabilizāciju tiekot izbeigtas pagaidu darba tiesiskās attiecības, nosakot pienākumu izbeigt visas līdzšinējās situācijas un it īpaši pārtraukt šīs noteikta laika tiesiskās attiecības, kā arī izmaksāt kompensāciju par neizmantotajām atvaļinājuma dienām.
35

Jāatgādina, ka priekšlikumu Direktīvai 90/435 Eiropas Komisija iesniedza tajā pašā dienā, kad priekšlikumu Direktīvai 90/434, ka Eiropas Savienības Padome abas šīs direktīvas pieņēma vienā un tajā pašā dienā un ka tās arī bija jātransponē vienlaicīgi. Turklāt materiālajā ziņā šīm direktīvām ir kopējs mērķis, kā tas izriet no to preambulas pirmā apsvēruma, atcelt ierobežojumus, nepilnības vai traucējumus, ko tostarp rada dalībvalstu nodokļu noteikumi attiecībā uz šajās direktīvās paredzētajiem darījumiem, proti, Direktīvas 90/435 gadījumā – attiecībā uz sadarbību starp mātessabiedrībām un meitassabiedrībām, kas atrodas dažādās dalībvalstīs, un Direktīvas 90/434 gadījumā – attiecībā uz dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanu, sadalīšanu un to aktīvu pārvešanu. Tādējādi šīs direktīvas, kas reglamentē dažādas sabiedrību pārrobežu sadarbības formas, atbilstoši likumdevēja iecerei veido vienu veselumu, ciktāl tās savstarpēji papildina viena otru.
19

Ministru padomes dekrēta par atbalstu lauksaimniecības investīcijām un par atbalstu [gados] jaunu lauksaimnieku darbības uzsākšanai (299/2008) (Valtioneuvoston asetus maatalouden investointituesta ja nuoren viljelijän aloitustuesta (299/2008), turpmāk tekstā – “Dekrēts par atbalstu darbības uzsākšanai”) 2. nodaļas, kuras virsraksts ir “Atbalsta saņēmējam izvirzāmie nosacījumi”, 3. pantā ar virsrakstu “Tiesības pieņemt lēmumu uzņēmumā” tostarp ir paredzēts, ka “personai pieder akciju sabiedrības kontrolpakete, ja tai pieder vairāk nekā puse no sabiedrības akcijām un tai piederošās akcijas nodrošina vairāk nekā pusi no visu akciju balsstiesībām. Lēmumu pieņemšanas tiesības var izrietēt arī no vairākām personām piederošām akcijām un no attiecīgo balsstiesību skaita.”
6

2004. gada 11. marta Likuma par nodokli precēm un pakalpojumiem (ustawa o podatku od towarów i usług; Dz. U Nr. 54, 535. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), 119. panta 1., 5. un 6. punktā ir noteikts: “1. Tūrisma pakalpojuma sniegšanai piemērojamā nodokļa bāze ir peļņas summa, no kuras saskaņā ar 5. punktu ir atskaitīta maksājamā nodokļa summa. [..] 5. Ja, sniedzot tūrisma pakalpojumus, turklāt tādus, kas iegādāti no citiem nodokļa maksātājiem un kuri dod tiešu labumu ceļotājam, pats nodokļa maksātājs sniedz daļu no pakalpojumiem, turpmāk dēvētus par “pašu sniegtiem pakalpojumiem”, nodokļa bāze ir nosakāma atšķirīgi atkarībā no tā, vai tie ir pašu sniegti pakalpojumi vai pakalpojumi, kas iegādāti no citiem pakalpojumu sniedzējiem un kas dod tiešu labumu ceļotājam. Pašu sniegtu pakalpojumu nodokļa bāzi piemēro, mutatis mutandis piemērojot 29. panta noteikumus. 6. 5. punktā paredzētajos gadījumos nodokļa maksātājam savā reģistrā ir jānorāda tā summas daļa, kas ir par pakalpojumu samaksātā summa un kas attiecas uz pakalpojumiem, kuri iegādāti no citiem nodokļa maksātājiem un kuri dod tiešu labumu ceļotājam, un tā summas daļa, kas attiecas uz pašu sniegtiem pakalpojumiem. [..]”
23

Tiesvedībā pamatlietā, kas attiecas uz minētā Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, Cour d’appel d’Amiens ģenerālprokurors pieprasīja, lai J. P. Lopes Da Silva Jorge tiktu nodots izsniegšanas tiesu iestādēm, pamatojoties uz to, ka šīs iestādes bija izdevušas Eiropas apcietināšanas orderi, ievērojot tiesību aktu prasības, un ka nebija piemērojams neviens no it īpaši Code de procédure pénale 695-24. pantā paredzētajiem obligātas vai fakultatīvas neizpildes pamatiem. Kad Cour d’appel d’Amiens ģenerālprokuroram tika lūgts paust nostāju par Tiesas 2009. gada 6. oktobra sprieduma lietā C-123/08 Wolzenburg (Krājums, I-9621. lpp.) sekām, viņš apgalvoja, ka J. P. Lopes Da Silva Jorge ir tiesīgs atsaukties uz Francijas tiesību aktiem, kuros paredzēti nosacījumi, ar kādiem kompetentā iestāde var atteikt tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kas izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, proti, uz Code de procédure pénale 695-24. pantu. Tomēr viņš norāda, ka Eiropas apcietināšanas ordera neizpildes pamats, kas šajā pantā paredzēts vienīgi attiecībā uz Francijas pilsoņiem, ir fakultatīvs saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu. Tādējādi, kā to ir nospriedusi Chambre criminelle de la Cour de cassation [Kasācijas krimināllietu palāta] (Francija) savā 2007. gada 7. februāra spriedumā (no07-80.162, Bull. crim. no 39), Code de procédure pénale 695-24. pants ir piemērojams vienīgi attiecībā uz Francijas pilsoņiem un ar nosacījumu, ka kompetentās Francijas iestādes pašas apņemas izpildīt sodu.
22

Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka neviena Regulas Nr. 1206/2001 norma neļauj izdarīt secinājumu, ka šajā regulā paredzētie pierādījumu iegūšanas līdzekļi neietver dalībvalstu tiesībās paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus. Kā uzskata šī tiesa, Regulas Nr. 1206/2001 mērķis ir tikai atvieglot pierādījumu iegūšanu, un ar to dalībvalstīm nav likts grozīt to valsts procesuālajās tiesībās paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus. Tomēr tā jautā, vai no 2005. gada 28. aprīļa sprieduma lietā C-104/03 St. Paul Dairy (Krājums, I-3481. lpp., 23. punkts) neizriet, ka dalībvalstīm, iegūstot pierādījumus no citas dalībvalsts, ir pienākums pamatoties uz minēto regulu.
45

Šādos apstākļos Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas abās lietās C-71/11 un C-99/11 ir formulēti gandrīz identiski: “1) Vai Direktīvas [..] 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ne katrs reliģijas brīvības aizskārums, ar ko tiek pārkāpts ECPAK 9. pants, ir vajāšanas darbība pirmās minētās tiesību normas izpratnē un ka šāds aizskārums, tieši pretēji, ir uzskatāms par reliģijas brīvības kā cilvēka pamattiesību nopietnu pārkāpumu vienīgi tad, ja ir aizskarts reliģijas brīvības kodols? 2) Ja uz 1) jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši: a) vai reliģijas brīvības kodols ietver vienīgi piederību konfesijai un reliģiskām darbībām mājās un tuvākajā apkārtnē, vai arī tomēr vajāšanas darbība Direktīvas [..] 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē notiek arī tad, ja publiska reliģijas piekopšana izcelsmes valstī apdraud dzīvību, fizisko integritāti vai personisko brīvību un tāpēc pieteikuma iesniedzējs no tās atsakās? b) gadījumā, ja reliģijas brīvības kodols ietver arī konkrētas publiskas reliģiskas darbības: — vai nopietna reliģijas brīvības aizskāruma konstatēšanai pietiek ar to, ka pieteikuma iesniedzējs uzskata, ka savas ticības piekopšana viņam ir nepieciešama savas reliģiskās identitātes saglabāšanai; — vai arī tomēr ir nepieciešams, lai reliģiskā kopiena, kurai pieder pieteikuma iesniedzējs, šo reliģisko praksi uzskata par savas ticības mācības būtisku sastāvdaļu; — vai arī papildu ierobežojumi tomēr var izrietēt no citiem apstākļiem, piemēram, no vispārējās situācijas izcelsmes valstī? 3) Ja atbilde uz 1) jautājumu ir apstiprinoša: vai pamatotas bailes no vajāšanas Direktīvas [..] 2. panta c) punkta izpratnē pastāv tad, ja ir skaidrs, ka pēc atgriešanās izcelsmes valstī pieteikuma iesniedzējs veiks reliģiskas darbības (kas nepieder pie reliģijas brīvības galvenajiem aspektiem), lai gan tās apdraudēs viņa dzīvību, fizisko integritāti vai personīgo brīvību, vai tomēr ir saprātīgi sagaidāms, ka pieteikuma iesniedzējs atturēsies no tādām darbībām?”
12

Ar 2004. gada 3. novembra spriedumu Nr. 176/2004 Cour d’arbitrage [Arbitrāžas tiesa], kas vēlāk kļuva par Cour constitutionnelle [Konstitucionālo tiesu], nolēma, ka Karaļa Dekrēta Nr. 38 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir pretrunā konstitūcijai tostarp attiecībā uz tādu sabiedrību, kurām ir jāmaksā Beļģijas sabiedrību nodoklis vai Beļģijas nerezidentu nodoklis, pilnvarotajiem pārstāvjiem, kuri nepārvalda attiecīgajā tiesību normā minēto sabiedrību no ārvalstīm. Šī tiesa nolēma – tā kā prezumpcija, ciktāl tā ir uzskatāma par neapstrīdamu, attiecībā uz šiem pilnvarotajiem pārstāvjiem ir vispārēja un absolūta, tā ir nesamērīga attiecībā pret šīm personām, jo tā liedz tiem pilnvarotajiem pārstāvjiem, kuri ir beiguši savu darbību, pierādīt šo faktu citādi, kā tikai, aizejot no darba un izbeidzot savas saistības, kas izriet no to piederības pašnodarbināto personu sociālajam statusam.
13

Uzdodot šos jautājumus, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, nekustamā īpašuma noma un ar šo nomu saistītie pakalpojumi ir jāanalizē kā tādi, kas veido vienotu pakalpojumu, pilnībā atbrīvotu no PVN, vai kā vairāki neatkarīgi pakalpojumi, kas attiecībā uz PVN piemērošanu tiem ir jāvērtē atsevišķi. Šī tiesa it īpaši vēlas uzzināt, kāda nozīme šādos apstākļos ir jāpiešķir faktam, ka, pirmkārt, nomas līgumā ir noteikts, ka nomniekam ir jāsaņem attiecīgie pakalpojumi no iznomātāja pat tad, ja viņš principā vismaz daļu no šiem pakalpojumiem varētu saņemt no trešajām personām, un, otrkārt, ka tas, ka nomnieks nesamaksā nomas izdevumus, iznomātājam dod tiesības izbeigt nomas līgumu. Turklāt iesniedzējtiesa jautā par veidu, kādā ir jārīkojas gadījumā, ja daži no minētajiem pakalpojumiem būtu atbrīvoti no PVN tāpat kā galvenais pakalpojums – nekustamā īpašuma noma –, bet citiem tiktu piemērots PVN kā neatkarīgiem pakalpojumiem.
31

No tiesas judikatūras izriet, ka minētās tiesības brīvi pārvietoties ietver gan Savienības pilsoņu tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav viņu izcelsmes dalībvalsts, gan tiesības izceļot no tās. Kā Tiesai jau ir bijusi iespēja to uzsvērt, LES garantētās pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jipa, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
16

Dülger k-gam kopš 1988. gada ir beztermiņa uzturēšanās atļauja Vācijā. Laikā, kad Dülger laulātie dzīvoja kopā, Dülger k-gs bija nodarbināts pie dažādiem darba devējiem šajā dalībvalstī laikā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 30. jūnijam, no 2004. gada 1. augusta līdz 2005. gada 8. jūnijam, no 2006. gada 1. marta līdz 2008. gada 15. martam, kā arī no 2008. gada 1. jūnija līdz 2009. gada 31. decembrim.
42

Saistībā ar minēto no pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdzieni, kas tiek izmantoti, raksturojot Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punktā norādītos atbrīvojumus no nodokļa, ir jāinterpretē šauri, jo šie atbrīvojumi ir atkāpes no vispārējā principa, ka ar PVN apliek katru pakalpojumu, kuru nodokļu maksātājs sniedz pret atlīdzību (skat. it īpaši 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C-8/01 Taksatorringen, Recueil, I-13711. lpp., 36. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā DTZ Zadelhoff, 20. punkts).
7

Likuma 360/1968 par ienākumu no uzņēmējdarbības aplikšanu ar nodokli [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), turpmāk tekstā – “Likums par uzņēmumu ienākuma nodokli”] 52. un 52.f panta 1. un 2. punkta redakcija ir šāda: “52. pants 52.a–52.f pantu piemēro iekšzemes kapitālsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, uzņēmuma pārņemšanai un akciju maiņai. Šī likuma 52.a–52.e pantu piemēro arī citu Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 3. pantā minēto sabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, uzņēmuma pārņemšanai un akciju maiņai. Noteikumus par kapitālsabiedrībām, akcijām, kapitālu un akcionāriem šim mērķim piemēro citām sabiedrībām, to kapitāldaļām, to kapitālam atbilstošajām akcijām un to akcionāriem vai dalībniekiem. Noteikumus par apvienošanas darījumiem piemēro arī iekšzemes ekonomisko apvienību apvienošanas darījumiem. Noteikumus par kapitālsabiedrībām, akcijām un akcionāriem šim nolūkam piemēro apvienību kapitāldaļām, kā arī to akcionāriem un pašām apvienībām. Likuma 52.a–52.f pants ar turpmāk minētajiem ierobežojumiem tiek piemērots arī tad, ja apvienošana, sadalīšana vai uzņēmuma pārņemšana vai sabiedrību, kas ir uzņēmuma nodokļa maksātāja, akciju maiņa Padomes [1990. gada 23. jūlija] Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 3. panta a) punkta izpratnē attiecas uz dažādu dalībvalstu sabiedrībām, kā arī SE vai SCE juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu. Sabiedrība tiek uzskatīta par dibinātu dalībvalstī, ja saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām tiek uzskatīts, ka tās juridiskā adrese atrodas tur, nevis, pamatojoties uz nodokļu dubultas uzlikšanas [novēršanas] konvenciju starp Eiropas Savienības dalībvalsti un trešo valsti, tiek uzskatīta par tādu, kurai juridiskā adrese ir ārpus Savienības. [..] 52.f pants “Akciju maiņa ir darījums, kur viena akciju sabiedrība iegūst no otras akciju sabiedrības tik daudz akciju, kā rezultātā tās īpašumā esošā akciju daļa tai piešķir vairāk nekā pusi no akcijām ar balsstiesībām, kas izriet no kopējā otras akciju sabiedrības akciju skaita, vai – ja tās īpašumā jau ir vairāk nekā puse no akcijām ar balsstiesībām – iegūst pārējās akcijas un citas sabiedrības akcionāri kā pretizpildījumu no tās saņem jaunas akcijas vai savas īpašumā esošās akcijas. Pretizpildījums var izpausties arī kā samaksa naudā, taču tā nedrīkst pārsniegt desmit procentus no pretizpildījuma ietvaros nodoto akciju nominālvērtības vai – ja nominālvērtības nav – atbilstošās iemaksātā akciju kapitāla daļas. Akciju maiņa nodokļu ziņā netiek uzskatīta par atsavināšanu. Par maiņas ceļā saņemto akciju iegādes izdevumiem nodokļu ziņā uzskata nodoto akciju iegādes izdevumu neamortizēto daļu. Ja kā pretizpildījums tiek saņemta nauda, tad akciju maiņa tiek uzskatīta par akciju atsavināšanu.”
8

Tās pašas regulas 6. panta 3. punktā ir paredzēts: “Šā panta 2. punkta piemērošanai jauno dalībvalstu kompetentās iestādes 2004. gada 1. maijā izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmēju līmenī nosaka ražotos vai tirgotos pārpalikuma daudzumus pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei. Minētā sistēma var jo īpaši balstīties uz importa uzraudzību, fiskālo kontroli, apsekojumiem, kas pamatoti ar uzņēmumu pārskatiem un fiziskajiem krājumiem, un var ietvert tādus pasākumus kā riska garantijas. Identifikācijas sistēma pamatojas uz riska novērtējumu, kurā pienācīgi ņem vērā jo īpaši šādus kritērijus: — attiecīgo uzņēmēju darbības veids, — noliktavu ietilpība, — pasākumu līmenis. Jaunās dalībvalstis izmanto šo sistēmu, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to noteiktajam individuālajam pārpalikuma daudzumam līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Attiecīgie uzņēmēji sniedz jaunajai dalībvalstij pieņemamu apliecinājumu par to, ka vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim produkti tika izņemti no tirgus. Ja šāds apliecinājums nav sniegts, jaunā dalībvalsts iekasē summu, kuru aprēķina, attiecīgo daudzumu sareizinot ar augstāko ievedmaksājumu, kas piemērojams attiecīgajam produktam laikposmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. novembrim, palielinot to par EUR 1,21 uz 100 kg baltā cukura vai sausnas ekvivalenta. Summa, kas minēta trešajā daļā, jāieskaita jaunās dalībvalsts valsts budžetā.”
26

Arīdzan Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumā par priekšlikumu Padomes Regulai (EEK), ar ko izveido Kopienas režīmu atbrīvojumiem no muitas nodokļa (OV 1980, C 72, 20. lpp.), ir uzsvērts, ka “regulējamais priekšmets ietekmē fizisku personu un to ģimeņu dzīvi un nebūtu vēlama ierobežojoša pieeja. Turklāt apstākļi, kuros manta, kas atbrīvojama no nodokļiem, tiek importēta, ir tādi, ka šī manta nevar konkurēt ar līdzīgu Kopienas izcelsmes mantu vai nevēlami ietekmēt valstu ienākumus no nodokļiem”.