Kopienu tiesību akta daļēja atcelšana ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl elementi, kurus lūdz atcelt, ir nodalāmi no pārējā tiesību akta. Nodalīšanas prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību.

Lai nodrošinātu tā subsidiaritātes principa ievērošanu, kurš ir noteikts EKL 5. panta otrajā daļā un kurš ir piemērojams Kopienu iestādēm to likumdošanas funkciju izpildē, galvenā ir šo principu stingra piemērošana. Saskaņā ar šo principu jomās, kuras nav Kopienas ekskluzīvā kompetencē, Kopiena rīkojas tikai tad, ja un ciktāl dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības mērķus un ja paredzētās darbības apjoma vai seku dēļ tos var vieglāk sasniegt Kopienas līmenī. Tādējādi vides jomā, kas ir reglamentēta EKL 174.–176. pantā, kurā Kopienas un dalībvalstu kompetences ir sadalītas, pierādīšanas pienākums ir Kopienai, tas ir, Komisijai, kurai ir jāpierāda, kādā apmērā dalībvalsts kompetence un tādējādi tās rīcības brīvība ir ierobežota.

Vides jomas direktīvas transponēšanas vai īstenošanas kontekstā, ja attiecīgajā direktīvā nav paredzēta forma un metodes konkrētā rezultāta sasniegšanai, dalībvalstij principā ir pilnīga brīvība izvēlēties minētā rezultāta sasniegšanai piemērotu formu un metodes. Ja nepastāv Kopienu tiesību norma, kurā skaidri un precīzi noteikta dalībvalstu izmantojamā forma un metodes, tad Komisijai savu kontroles pilnvaru ietvaros saskaņā it īpaši ar EKL 211. un 226. pantu ir pietiekami juridiski pamatoti jāpierāda, ka dalībvalsts šajā sakarā izmantotie līdzekļi ir pretrunā Kopienu tiesībām.

No Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Direktīvu 96/61, 9. panta 1. un 3. punkta, kā arī tās 11. panta 2. punkta izriet, ka tikai dalībvalsts ir kompetenta, no vienas puses, izstrādāt valsts sadales plānu (VSP), ar kuru tā piedāvā sasniegt direktīvā noteiktos mērķus attiecībā uz siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijām un kuru tā paziņo Komisijai, un, no otras puses, pieņemt galīgos lēmumus, kuros noteikts kopējais kvotu daudzums, ko dalībvalsts piešķirs katrā piecu gadu laikposmā, un šī daudzuma sadale starp tirgus dalībniekiem. Īstenojot šīs kompetences, dalībvalstij tātad ir noteikta rīcības brīvība izvēlēties pasākumus, kurus tā īpašajā valsts enerģētikas tirgus kontekstā uzskata par vispiemērotākajiem minētajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanai.

Turpretī Komisijai atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam ir piešķirtas VSP kontroles pilnvaras. Tādējādi Komisija ir tiesīga pārbaudīt dalībvalsts paziņotā VSP atbilstību minētās direktīvas III pielikumā ietvertajiem kritērijiem un tās 10. panta normām un noraidīt šo plānu neatbilstības šiem kritērijiem un šīm normām dēļ ar lēmumu, kurā norādīts pamatojums. No minētā 9. panta 3. punkta izriet arī, ka VSP noraidīšanas gadījumā dalībvalsts atbilstoši direktīvas 11. panta 2. punktam lēmumu var pieņemt tikai tad, ja Komisija ir apstiprinājusi plāna grozījumus, ko ierosinājusi dalībvalsts pēc noraidīšanas.

Īstenojot VSP kontroles pilnvaras, Komisijai ir rīcības brīvība tiktāl, ciktāl šī kontrole tai liek veikt pašai savus sarežģītus ekonomiskus un ekoloģiskus novērtējumus attiecībā uz vispārīgo mērķi samazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju ar ekonomiski efektīvas un darboties spējīgas kvotu tirdzniecības sistēmas palīdzību. No tā izriet, ka tiesiskuma kontroles ietvaros šajā sakarā Kopienu tiesa veic pilnu kontroli attiecībā uz to, vai Komisija pareizi piemēro atbilstošās tiesību normas. Tomēr Pirmās instances tiesa nevar aizstāt Komisiju tad, kad tai šajā kontekstā ir jāveic sarežģīti ekonomiski un ekoloģiski novērtējumi. Šajā sakarā Pirmās instances tiesai ir jāaprobežojas ar pārbaudi, vai attiecīgajā pasākumā nav acīmredzamu kļūdu vai pilnvaru nepareizas izmantošanas, vai kompetentā iestāde nav acīmredzami pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas un vai ir pilnībā ievērotas procesuālās garantijas, kurām šajā kontekstā ir īpaši būtiska nozīme.

Veicot savu novērtējumu attiecībā uz jautājumu, vai dažādu dalībvalstu VSP ir saderīgi ar direktīvas III pielikuma kritērijiem, Komisijai ir iespēja izvēlēties kopēju salīdzinājuma punktu. Tā var tostarp izstrādāt un izmantot pati savu ekonomisko un ekoloģisko modeli, un tai šajā sakarā ir rīcības brīvība tādējādi, ka šāda kopēja atsauces punkta izmantošana VSP noraidīšanas lēmumā var tikt apstrīdēta tikai sakarā ar to, ka tajā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.

Turpretī, precizējot konkrētu kvotu daudzumu, kura jebkāda pārsniegšana tiek uzskatīta par nesaderīgu ar Direktīvā 2003/87 paredzētajiem kritērijiem, un noraidot dalībvalsts valsts plānu tiktāl, ciktāl kopējais kvotu daudzums, kurš tajā ir paredzēts, pārsniedz šo robežu, Komisija pārsniedza kontroles pilnvaras, kuras tai ir jāīsteno atbilstoši minētās direktīvas 9. panta 1. un 3. punktam, kā arī 11. panta 2. punktam. Ar konkrētā robežlieluma, kas aprēķināts, pamatojoties uz pašas ekonomisko modeli un pašas izvēlētiem rādītājiem, attiecībā uz dalībvalsts kopējo kvotu daudzumu, ko dalībvalsts drīkst paredzēt, noteikšanu VSP noraidīšanas lēmuma rezolutīvajā daļā Komisija praktiski aizstāj dalībvalsti šī kopējā daudzuma noteikšanā. Šāda norma var uzlikt pienākumu dalībvalstij grozīt savu VSP tā, lai kopējais kvotu daudzums tieši atbilstu Komisijas noraidošajā lēmumā norādītajam robežlielumam. Šādā gadījumā dalībvalstij ir pienākums paredzēt kopējo daudzumu, kas atbilst vai ir mazāks par Komisijas norādīto robežlielumu, jo pretējā gadījumā tai nebūtu iespējams pieņemt lēmumu atbilstoši minētajam 11. panta 2. punktam.

Šāds noraidīšanas lēmums atņem minētajam 11. panta 2. punktam lietderīgo iedarbību, jo šī norma paredz, ka dalībvalstij, nevis Komisijai ir jālemj par to, kādu kopēju kvotu skaitu tā piešķirs.

(sal. ar 53.–55., 60. un 63.–65. punktu)