ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 20. panta noteikumi kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004, 26. panta noteikumiem, lasot tos LESD 56. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka: – veselības aprūpe, kas ir saņemta citā dalībvalstī, kura nav apdrošinātās personas dzīvesvietas dalībvalsts, tikai pēc tās pašas vēlēšanās, pamatojoties uz to, ka tās ieskatā šī aprūpe vai aprūpe, kas būtu tikpat efektīva, dzīvesvietas dalībvalstī no medicīniskā viedokļa pieņemamā termiņā nav pieejama, ietilpst jēdzienā “plānota aprūpe” šo tiesību normu izpratnē un tādējādi šādas aprūpes saņemšanai saskaņā ar Regulā Nr. 883/2004 paredzētajiem nosacījumiem principā ir vajadzīga dzīvesvietas dalībvalsts kompetentās iestādes izsniegta atļauja; – apdrošinātajai personai, kas ir saņēmusi plānoto aprūpi citā dalībvalstī, kura nav tās dzīvesvietas dalībvalsts, lai gan tā nav lūgusi kompetentās iestādes atļauju saskaņā ar šīs regulas 20. panta 1. punktu, ir tiesības uz šīs aprūpes izmaksu atlīdzinājumu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem, ja: – pirmkārt, no datuma, kad norunāta vizīte, lai veiktu medicīnisko apskati un iespējamu ārstēšanu citā dalībvalstī, līdz datumam, kad tai ir sniegta konkrētā aprūpe šajā dalībvalstī, uz kuru tai bija jādodas, šī persona tādu iemeslu dēļ, kas saistīti it īpaši ar tās veselības stāvokli vai nepieciešamību tajā saņemt neatliekamu aprūpi, ir bijusi situācijā, kurā tai nebija iespējams lūgt kompetentajai iestādei šādu atļauju vai gaidīt šīs iestādes lēmumu par šādu pieprasījumu; un – otrkārt, turklāt ir izpildīti pārējie šīs pašas regulas 20. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzētie pabalstu natūrā izmaksu segšanas nosacījumi. Šajā ziņā nepieciešamās pārbaudes ir jāveic iesniedzējtiesai.
4)

LESD 351. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalsts tiesai ir atļauts piemērot konvenciju, kas noslēgta starp Eiropas Savienības dalībvalsti un trešo valsti pirms 1958. gada 1. janvāra vai arī – attiecībā uz Savienības kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās datuma, piemēram, grozīto Šveices un Vācijas Konvenciju par patentu, dizainparaugu un preču zīmju savstarpējo aizsardzību, kas parakstīta Berlīnē 1892. gada 13. aprīlī, kurā ir paredzēts, ka šajā dalībvalstī reģistrētas preču zīmes izmantošana trešās valsts teritorijā ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai šī preču zīme ir tikusi “faktiski izmantota” Direktīvas 2008/95 12. panta 1. punkta izpratnē, gaidot, kad viens no šīs tiesību normas otrajā daļā minētajiem pasākumiem ļaus novērst iespējamās nesaderības starp LESD un šo konvenciju.
51

Īrija arī norāda, ka LESD 260. panta 3. punkta piemērojamība esot jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts labticību. Tā kā šajā tiesību normā Komisijai piešķirtā rīcības brīvība būtībā ir diskrecionāra, esot jāsecina, ka Komisijas vispārējā politika, kas ir izklāstīta Komisijas paziņojumā “[Savienības] tiesību akti: labāki rezultāti līdz ar labāku piemērošanu” (OV 2017, C 18, 10. lpp.) un kas ietver sistemātisku praksi lūgt naudas sodu un kavējuma naudas piemērošanu, neatbilstot minētās normas mērķim. Turklāt šī politika neļaujot ņemt vērā dalībvalstu labā ticībā izrādītos centienus. Konkrētajā lietā Komisija esot tikusi informēta par Direktīvas 2015/849 transponēšanas virzību un noteikto grafiku, kādā šīs direktīvas transponēšanas pasākumus bija plānots pieņemt. Šādos apstākļos sodanaudas piemērošana, visticamāk, neļautu nonākt pie tādām atturošām sekām kā Komisijas lolotā “Savienības likumdevēja vispārējo interešu aizsardzība”, bet gan gluži pretēji – ar to dalībvalstis tiktu mudinātas ziedot direktīvu transponēšanas kvalitāti par labu šo direktīvu transponēšanai tam atvēlētajā laikā. Komisijas izmantotajā pieejā līdz ar to neesot ievērots LES 5. panta 4. punktā noteiktais samērīguma princips. Turklāt šāda pieeja neesot saderīga ar lojālas sadarbības pienākumu, kas Komisijai ir noteikts saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu. Komisijas lēmums sistemātiski prasīt maksāt sodanaudu, nepamatojot šo prasījumu katrā atsevišķā gadījumā, turklāt esot pretrunā Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru sodanaudu nedrīkst piemērot automātiski un par to ir jālemj atkarībā no lietas apstākļiem. Tomēr konkrētajā lietā Komisijas mērķis esot izmantot Īriju kā piemēru, lai tādējādi turpmāk liktu citām dalībvalstīm ievērot direktīvās paredzētos transponēšanas termiņus. Tas esot netaisnīgi un prettiesiski. Komisijas rīcība turklāt balstoties uz pieņēmumu, ka dalībvalstis cenšas aizkavēt direktīvu transponēšanu, kas faktiski nozīmējot, ka tiek prezumēta dalībvalstu negodprātīga rīcība. Šāda prezumpcija esot pretrunā LES 4. panta 3. punktā paredzētajam lojālas sadarbības pienākumam.
46

No tā it īpaši Direktīvas 2004/38 5. panta 2. punkta interpretācijas nolūkiem izriet, ka ikvienam Savienības pilsoņa ģimenes loceklim ir piemērojams atbrīvojums no šajā tiesību normā paredzētā pienākuma saņemt vīzu. Ja tiktu noteikta atšķirība starp šādiem ģimenes locekļiem atkarībā no dalībvalsts, kas viņiem ir izsniegusi pastāvīgās uzturēšanās atļauju, liegtu dažiem no viņiem saņemt šo atbrīvojumu un tādējādi būtu pretrunā minētajai tiesību normai, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu.
35

It īpaši, pirmkārt, iesniedzējtiesa precizē, ka Itālijas judikatūrā pastāvīgi ir ticis uzskatīts, ka tad, ja tiesa ir konstatējusi līguma izbeigšanas nelikumību, darba ņēmējam principā ir tiesības atsākt darbu savā darba vietā. Tiesas nolēmuma, ar kuru tiek noteikta darba ņēmēja atjaunošana darbā, rezultātā tiekot atjaunotas darba tiesiskās attiecības, līdz ar to esot jāuzskata, ka viņš ir atjaunots visās juridiskajās un ekonomiskajās nozīmēs, pamatojoties tikai uz tiesas lēmumu, un neesot nepieciešams, lai darba devējs viņu no jauna pieņemtu darbā. Otrkārt, tiesas konstatējums par atlaišanas no darba nelikumību un no tā izrietošais rīkojums par atjaunošanu darbā saskaņā ar Likuma Nr. 300/1970 18. pantu ietverot darba tiesisko attiecību atjaunošanu de jure, kuras tādējādi esot jāuzskata par tādām, kas nekad nav tikušas izbeigtas.
8

Dong Yang, kas ir atbilstoši Polijas tiesībām dibināta sabiedrība, 2010. gada 27. oktobrī ar LG Display Co. Ltd (Korea) (turpmāk tekstā – “LG Koreja”), kas ir atbilstoši Korejas tiesībām dibināta sabiedrība, kura ir reģistrēta Seulā (Dienvidkoreja), noslēdza līgumu par pakalpojumu sniegšanu – iespiedshēmas plašu (printed circuit boards, turpmāk tekstā – “PCB”) montāžu no materiāliem un sastāvdaļām, kas bija “LG Koreja” īpašumā.
19

Saņēmusi prasību, ko FV iesniedza par šo lēmumu, conseil arbitral de la sécurité sociale [Luksemburgas Sociālās apdrošināšanas arbitrāžas padome] (Luksemburga) ar 2017. gada 17. novembra spriedumu šo prasību atzina par pamatotu, ciktāl tajā bija lūgts pēc 2016. gada 31. jūlija saglabāt ģimenes pabalstu attiecībā uz HY. Conseil arbitral de la sécurité sociale uzskata, ka: – Luksemburgas ģimenes pabalsti veido sociālu priekšrocību Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta izpratnē; tie ir saistīti ar algota darba veikšanu, jo, lai tos piešķirtu, FV ir jābūt darba ņēmējam, kam ir piemērojami Luksemburgas tiesību akti; nav jāveic nošķiršana atkarībā no tā, vai šī sociālā priekšrocība, kā tas ir ģimenes pabalstu jomā, izpaužas kā bērna tiesības to saņemt vai tiesības šos pabalstus saņemt FV, kurš uzņemas atbildību par bērnu un kuram ir piemērojami Luksemburgas tiesību akti sociālajā jomā neatkarīgi no tā, vai viņš ir šīs valsts darba ņēmējs vai nav, – ar režīmu, kas ieviests ar Kodeksa 269. un 270. pantu, redakcijā, kura ir piemērojama no 2016. gada 1. augusta, ir izveidota atšķirīga attieksme atkarībā no attiecīgā bērna dzīvesvietas, ciktāl pastāv atšķirīga attieksme sociālo priekšrocību atzīšanā ģimenes pabalstu saņēmējam atkarībā no tā, vai runa ir par valsts darba ņēmēju, kura laulātā bērns, par kuru viņš uzņemas atbildību, dzīvo Luksemburgā, vai pārrobežu darba ņēmēju, kura laulātā bērns, par kuru viņš uzņemas atbildību, dzīvo nevis Luksemburgā, bet šī pārrobežu darba ņēmēja izcelsmes dalībvalstī; tas esot pretrunā Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktam, un – pat ja Regulas Nr. 883/2004 1. panta i) punktā nolūkā definēt jēdzienu “ģimenes loceklis” ir atsauce uz tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir iesniegts pabalsta pieteikums, atsauces valsts likums, proti, Kodeksa 270. pants, redakcijā, kas ir piemērojama no 2016. gada 1. augusta, neesot saderīgs ar Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktu.
21

Ar saviem četriem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/95 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 5. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, kas neveic komercdarbību kā profesionālu darbību un kas saņem, laiž brīvā apgrozībā dalībvalstī un uzglabā preces, kuras acīmredzami nav paredzētas privātai lietošanai, kuras ir nosūtītas uz tās adresi no trešās valsts un uz kurām bez preču zīmes īpašnieka piekrišanas ir norādīta preču zīme, ir jāuzskata par personu, kas lieto preču zīmi komercdarbībā pirmās no minētajām tiesību normām izpratnē.
23

Tostarp iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai, lai izmantotu tiesības, kas izriet no Regulas Nr. 261/2004, varēja tikt celta prasība tiesā pret Primera, kurai bija jāizpilda šajā regulā paredzētās saistības, kā arī saikne starp pienākumiem, kas izriet no minētās regulas, un pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 90/314.
18

Čehijas valdība un Komisija norāda, ka nodokļa maksātāji nevar atsaukties uz to, ka atbrīvojums no nodokļa, ko saņem citas personas, veido nelikumīgu valsts atbalstu, lai izvairītos no šī nodokļa samaksas, līdz ar to otrais jautājums ir nepieņemams.
15

Veicot pārbaudi, Nodokļu un muitas administrācija konstatēja, ka laikposmā no 2014. gada aprīļa līdz 2016. gada jūnijam liela daļa no Idealmed medicīniskās darbības tika veikta saskaņā ar šiem nolīgumiem un konvencijām. Šī iestāde no tā secināja, ka šī darbība bija jāatbrīvo no nodokļa un Idealmed nevarēja atteikties no šāda atbrīvojuma saņemšanas un ka tādējādi šī sabiedrība nepamatoti bija atskaitījusi PVN, kas samaksāts, veicot minēto darbību.
33

Saskaņā ar pirmo judikatūras virzienu šāda prasība ir pieņemama, pamatojoties uz to, ka, lai arī gan Civilkodeksa 2503. pantā paredzēto iebildumu, gan šī kodeksa 2901. pantā paredzētās atcelšanas prasības priekšmets ir kreditoru nodrošinājuma attiecībā uz parādnieka mantu aizsardzība, šīs prasības nav salīdzināmas. Tādējādi tās ir nošķiramas atkarībā no tā, kuras personas var celt šīs prasības; no brīža, kad šīs prasības var tikt celtas; no termiņiem, kuros var izmantot tiesību aizsardzības līdzekļus; no apstākļa, ka atcelšanas prasības mērķis ir panākt krāpnieciskas rīcības sankcionēšanu un, visbeidzot, no to sekām.
34

Šī atšķirība Regulas Nr. 1215/2012 15. panta 5. punkta un citu tā punktu formulējumā tomēr ir izskaidrojama ar šī panta tapšanas vēsturi. Kā izriet no P. Schlosser ziņojuma par Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kā arī protokolam par tās interpretāciju Tiesā (OV 1979, C 59, 71. lpp.) 140. punkta, lai papildinātu šo pēdējo minēto konvenciju Apvienotās Karalistes pievienošanās brīdī 1978. gadā, nenosakot abstraktu un vispārīgu kritēriju to situāciju nošķiršanai, saistībā ar kurām būtu pieļaujamas jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, tika nolemts sagatavot to apdrošināšanas līgumu sarakstu, uz kuriem varētu tikt attiecināta šādu klauzulu pieļaujamība. Tomēr, kā izriet no šī minētā ziņojuma punkta, šī papildinājuma pievienošanas mērķis nekādā ziņā nebija vērsts uz to, lai šādas jurisdikcijas noteikšanas klauzulas kļūtu piemērojamas trešajām personām.
37

Šajā ziņā pietiek norādīt, kā tas izriet no šī sprieduma 34. punkta, ka vietu izīrēšana tūristu nometnēs un dzīvojamo piekabju stāvvietu izīrēšana, no vienas puses, un laivu pietauvošanās vietu izīrēšanas pakalpojumi, no otras puses, pilda dažādas funkcijas un līdz ar to tie savstarpēji nekonkurē.
97

Kā izriet no šī sprieduma 82. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzēja prasības pieteikumā Vispārējai tiesai nav norādījusi, ka pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas, lai gan tai bija iespēja paust savu nostāju par strīdīgā ziņojuma noteiktu elementu iespējamo konfidencialitāti, tā būtu sniegusi EMA paskaidrojumus par attiecīgo datu raksturu, mērķi un apjomu, no kā varētu secināt, ka minētais risks pastāv, ņemot vērā it īpaši pārsūdzētā sprieduma 89.–92. punktā izklāstītos apsvērumus, no kuriem izriet, ka šo datu publiskošana nevarēja kaitēt apelācijas sūdzības iesniedzējas likumīgajām interesēm. It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments neļauj konstatēt, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 89. punktā uzskatot, ka tā nav pierādījusi, ka publiski pieejamu datu un publiski nepieejamu datu pilnīgs apkopojums veido sensitīvus komercdatus, kuru publiskošana kaitētu tās komerciālajām interesēm.
18

Ar 2015. gada 18. jūnija procesuālo rakstu IT Development cēla prasību tribunal de grande instance de Paris [Parīzes Vispārējā pirmās instances tiesā] (Francija) par programmatūras ClickOnSite pārkāpumu un tai nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu. Tā pārmet sabiedrībai Free Mobile, ka tā esot veikusi izmaiņas programmatūrā, it īpaši radot jaunas veidlapas. Papildus tam, ka šie grozījumi ir būtiski, tā it īpaši apgalvoja, ka, lai pamatotu, ka Free Mobile nebija tiesību veikt šādus grozījumus, tā it īpaši apgalvoja, ka licences līguma 6. panta ar nosaukumu “Licences apjoms” noteikumi, saskaņā ar kuriem klientam būtībā ir skaidri aizliegts tieši vai netieši reproducēt programmatūru un/vai veikt reversās inženierijas darbības attiecībā uz to, kā arī grozīt, koriģēt, pielāgot, radīt sekundāros un papildu darbus, kas tieši vai netieši saistīti ar šo programmatūru.
6

Direktīvas 96/71 3. pantā “Darba noteikumi un nosacījumi” ir paredzēts: “1. Dalībvalstis nodrošina, lai neatkarīgi no tiesību akta, ko piemēro darba attiecībām, 1. panta 1. punktā minētie uzņēmumi nodrošinātu to teritorijā darbā norīkotajiem darba ņēmējiem darba noteikumus, kas attiecas uz šādiem jautājumiem, kurus tajā dalībvalstī, kurā darbu veic, nosaka: – ar normatīviem vai administratīviem aktiem un/vai – ar kolektīviem līgumiem vai šķīrējtiesas nolēmumiem, kas ir pasludināti par vispārēji piemērojamiem 8. punkta nozīmē, ciktāl tie attiecas uz pielikumā minētajām darbībām: a) maksimālo darba un minimālo atpūtas laiku; b) minimālo apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu; c) minimālajām algas likmēm, to skaitā likmes par virsstundām; šo apakšpunktu nepiemēro darba pensiju papildu sistēmām; d) darba ņēmēju izīrēšanas nosacījumiem, jo īpaši darba ņēmēju piegādi, ko veic pagaidu darbavietas; e) veselības aizsardzību, drošību un higiēnu darbā; f) aizsardzības pasākumiem attiecībā uz grūtnieču vai sieviešu pēcdzemdību periodā, bērnu un jauniešu darba noteikumiem; g) vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm un citus diskrimināciju izslēdzošus noteikumus. [..] 2. Ja norīkojums darbā nepārsniedz 8 dienas, attiecībā uz preču sākotnēju salikšanu un/vai pirmo uzstādīšanu, ja tā ir līguma par preču piegādi neatņemama daļa un ir vajadzīga piegādāto preču nodošanai ekspluatācijā, un to veic piegādājošā uzņēmuma kvalificēti darba ņēmēji, 1. punkta b) un c) apakšpunkta pirmo daļu nepiemēro. Šo noteikumu nepiemēro pielikumā uzskaitītajām darbībām būvniecības jomā. 3. Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar katras dalībvalsts tradīcijām un praksi var nolemt nepiemērot 1. punkta c) apakšpunkta pirmo daļu 1. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā minētajos gadījumos, ja norīkojums darbā nepārsniedz vienu mēnesi. 4. Dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem un/vai praksi var paredzēt atbrīvojumus no 1. punkta c) apakšpunkta pirmās daļas 1. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā minētajos gadījumos un no dalībvalsts lēmuma šā panta 3. punkta nozīmē ar kolektīviem līgumiem šā panta 8. punkta nozīmē attiecībā uz vienu vai vairākām darbības jomām, ja norīkojums darbā nepārsniedz vienu mēnesi. 5. Dalībvalstis var paredzēt atbrīvojumus no 1. punkta c) apakšpunkta pirmās daļas 1. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā minētajos gadījumos, pamatojoties uz to, ka veicamā darba apjoms nav ievērojams. Dalībvalstis, kas izmanto pirmajā daļā minēto iespēju, nosaka kritērijus, kuriem veicamajam darbam jāatbilst, lai varētu uzskatīt, ka tas nav ievērojams. [..] 7. Panta 1. līdz 6. punkta noteikumi nekavē tādu darba noteikumu un nosacījumu piemērošanu, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem. [..] 10. Šī direktīva, pamatojoties uz vienlīdzīgu attieksmi, nekavē dalībvalstis saskaņā ar Līgumu piemērot valstu uzņēmumiem un citu valstu uzņēmumiem: – darba noteikumus un nosacījumus jautājumos, kas nav minēti 1. punkta pirmajā daļā, attiecībā uz sabiedriskās kārtības noteikumiem, – darba noteikumus un nosacījumus, kas noteikti kolektīvajos līgumos vai šķīrējtiesas nolēmumos 8. punkta nozīmē un attiecas uz darbībām, kuras nav minētas pielikumā.”
40

Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. punkta otrā daļa attiecas tikai uz tādu nolēmumu atzīšanu un izpildes spēku, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūras un kas ir cieši saistīti ar to, pat ja tos pieņēmusi cita tiesa tās dalībvalsts teritorijā, kurā tika uzsākta maksātnespējas procedūra. Šajā tiesību normā tātad ir tikai atzīta iespēja, ka tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā ir uzsākta maksātnespējas procedūra saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punktu, arī var izskatīt prasību, kas tieši izriet no šīs procedūras un ir cieši saistīta ar to, neraugoties uz to, vai tā ir tiesa, kura uzsākusi maksātnespējas procedūru atbilstoši minētajam 3. panta 1. punktam, vai arī cita šīs pašas dalībvalsts tiesa, kurai ir teritoriālā vai materiālā jurisdikcija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 14. novembris, Wiemer & Trachte, C‑296/17, EU:C:2018:902, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
32

Otrkārt, ar pirmo un otro jautājumu iesniedzējtiesa atsaucas uz Hartas 8. un 52. pantu, skatītiem atsevišķi vai kopā ar Direktīvas 95/46 7. panta f) punktu. Tiesa jau ir precizējusi, ka attiecībā uz otrā no minētajiem nosacījumiem par personas, uz kuru attiecas datu aizsardzība, tādu pamattiesību un pamatbrīvību pastāvēšanu, kuras ir svarīgākas nekā pārziņa vai trešās personas, kurai dati tiek atklāti, likumīgās intereses, novērtēšanu ir nepieciešams izvērtēt pretnostatītās tiesības un intereses attiecīgajā gadījumā atkarībā no attiecīgās situācijas konkrētiem apstākļiem, un šīs izvērtēšanas ietvaros ir jāņem vērā attiecīgās personas tiesību, kas izriet no Hartas 7. un 8. panta, nozīmīgums (spriedums, 2011. gada 24. novembris, Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito, C‑468/10 un C‑469/10, EU:C:2011:777, 40. punkts). No tā izriet, ka šajā gadījumā 8. un 52. pants nav jāpiemēro, atsevišķi ņemti.
37

No Regulas Nr. 6/2002 vispārējās sistēmas izriet, ka šajā 2. iedaļā ietvertās tiesību normas paredz īpašus noteikumus par tiesu kompetenci attiecībā uz prasībām par Kopienas dizainparaugu tiesību pārkāpumiem vai to atzīšanu par spēkā neesošiem. Šie īpašie noteikumi atšķiras arī no noteikumiem par kompetenci, kuri attiecas uz strīdiem saistībā ar Kopienas dizainparaugiem, nevis prasībām par pārkāpumiem un par spēkā neesamības atzīšanu, kas ir norādītas minētās regulas IX sadaļas 3. iedaļā.
23

Lai noteiktu, vai – kā apgalvo KTUI – ar šīm normām kompetentajai iestādei ir noteikts pienākums publicēt vai paziņot tik daudz vajadzīgās informācijas, cik nepieciešams, lai veiktu eventuāli saņemto piedāvājumu salīdzinošu novērtējumu un īstenotu efektīvu konkursa procedūru, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir jāņem vērā ne tikai šo normu teksts, bet arī to konteksts un mērķi, kas ir izvirzīti tiesiskajā regulējumā, kurā šīs normas ir ietvertas, un šo tiesību normu izstrādāšanas vēsture arī var būt viens no to interpretācijai nozīmīgiem elementiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Inspecteur van de Belastingdienst, C‑631/17, EU:C:2019:381, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
10

Tās pašas direktīvas 4. panta 1. punktā ir paredzēts: “Neatkarīgi no 2. panta 1. un 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju, ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla.”
26

Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm nodokļu iestāde uzskata, ka fakts, ka to saista tās lēmumos, kas ir kļuvuši galīgi, norādītie konstatētie fakti un juridiskā kvalifikācija, to atbrīvo no jaunu pierādījumu iesniegšanas par krāpšanu procedūrā, kas attiecas uz nodokļu maksātāju. Šādos apstākļos šī tiesa it īpaši šaubās, vai PVN direktīvai un tiesību uz aizstāvību ievērošanas principam pretrunā ir nodokļu iestādes prakse, kas izpaužas, kā tas ir pamatlietā, tādējādi, ka šim nodokļu maksātājam netiek sniegta pieeja lietas materiāliem, kuri attiecas uz saistītajām procedūrām, un, it īpaši, visiem lietas materiāliem, ar ko ir pamatoti šie konstatējumi sagatavotajā protokolā un pieņemtajos lēmumos, un netieši rezumējuma veidā tiek paziņota tikai šo elementu daļa, ko tā ir izvēlējusies atbilstoši pati saviem kritērijiem, kurus tas nekādi nevar kontrolēt.
68

Atšķirībā no lietām, kurās tika pasludināti šā sprieduma 64. un 65. punktā minētie spriedumi, pamatlietā aplūkotajā lietā runa nav par pārdevēja vai piegādātāja pienākumu informēt patērētāju par to, ka pastāv imperatīvas starptautisko privāttiesību normas. Tāpat tā neattiecas uz pārdevēja vai piegādātāja pienākumu informēt patērētāju par imperatīvām normām, saskaņā ar kurām patērētāja maksājamā summa var būt dažāda un kurām tādēļ ir tieša iedarbība uz saimnieciskajām, no līguma patērētājam izrietošajām sekām. Turpretī pamatlietā tieši runa ir par patērētāja informēšanu par vispārīgu procesuālu normu esamību attiecībā uz pierādīšanas pienākuma sadali, kā arī par to interpretāciju tiesā uz līguma noslēgšanas dienu.
37

Kā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 49.–55. punktā, lai gan tādi darījumi kā pārdošana vai fiducija, kuri attiecas uz kapitāla daļām, var raisīt jautājumus, ko reglamentē tiesību akti par uzņēmējsabiedrībām, tas tā nav attiecībā uz līgumiem, kas ir šo darījumu pamatā. Tostarp tikai ar apstākli, ka līgumam ir saistība ar “jautājumiem, ko reglamentē tiesību akti par uzņēmējsabiedrībām”, no Romas I regulas piemērošanas jomas netiek izslēgtas no šī līguma izrietošās saistības. Līdz ar to šos jautājumus nevar jaukt ar līgumiska rakstura jautājumiem. Konkrētajā gadījumā VKI celtā prasība izbeigt darbību attiecas uz konkrēto fiduciāro līgumu atsevišķu noteikumu negodīgumu un tādējādi – to tiesiskumu. Līdz ar to pamatlietā radušies jautājumi ietilpst to tiesību aktu piemērošanas jomā, kuri reglamentē līgumu, tādējādi – no Romas I regulas.
61

Kā Tiesa ir atgādinājusi, šī prasība, kura tostarp ir atkārtoti ietverta Direktīvas 2004/38 6. panta 2. punktā un 7. panta 2. punktā, atbilst to atvasināto ieceļošanas un uzturēšanās tiesību mērķim un pamatojumam, kuras šajā direktīvā ir paredzētas Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem. Šo atvasināto tiesību mērķis un pamatojums ir saistīts ar to, ka atteikums atzīt šādas tiesības var apdraudēt it īpaši attiecīgā Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvības faktisku īstenošanu, kā arī to tiesību īstenošanu un lietderīgo iedarbību, kādas viņam izriet no LESD 21. panta 1. punkta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 8. novembris, Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, 62. un 63. punkts, kā arī 2017. gada 14. novembris, Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, 48. punkts).