ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 3. septembrī ( )

Lieta C‑194/08

Susanne Gassmayr

pret

Bundesministerin für Wissenschaft und Forschung

(Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)









1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu skar Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvu 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti ( ). Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai i) Direktīvas 11. panta 1., 2. un 3. punktam ir tieša iedarbība un vai ii) minētā panta normas rada tiesības strādājošām sievietēm turpināt saņemt samaksu par dežūrām darba prombūtnes laikā, kas saistīts ar grūtniecību un/vai grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu.

I – Fakti, tiesvedība valsts tiesā un Eiropas Kopienu Tiesai uzdotie jautājumi

2. Prasītāja pamattiesvedībā Dr. Sūzena Gesmeira [Dr. Susanne Gassmayr] ir ārste asistente, kura kopš 1995. gada 1. janvāra strādā Grācas [Graz] Universitātes Anestezioloģijas klīnikā. Darba algu likums (Gehaltsgesetz) paredz, ka darbinieks, kurš savā darba vietā veic dežūras ārpus parastā darba laika, ir tiesīgs saņemt attiecīgu samaksu (17.a panta 1. punkts); tādēļ prasītāja papildus cita veida atalgojumam saņēma samaksu, kura tika individuāli aprēķināta, pamatojoties uz slimnīcā veiktajām dežūrām.

3. Prasītāja, atrodoties grūtniecības stāvoklī, ar grūtniecību saistītu apsvērumu dēļ pārstāja strādāt 2002. gada 4. decembrī. Mātes aizsardzības likuma (Mutterschutzgesetz) 3. panta 3. punkts paredz, ka grūtnieci nedrīkst nodarbināt, ja atbilstoši viņas iesniegtam darba inspekcijas ārsta vai oficiālam ārsta atzinumam, turpinot darbu, tiktu apdraudēta mātes vai bērna dzīvība vai veselība. Minētais likums nosaka, ka grūtnieci nedrīkst nodarbināt pēdējo astoņu nedēļu laikā pirms plānotā dzemdību datuma (3. panta 1. punkts), kā arī astoņas nedēļas pēc dzemdībām (5. panta 1. punkts). Austrijas valdības pārstāvis tiesas sēdē paskaidroja, ka, ieviešot 3. panta 3. punktu, Austrijas likumdevēja mērķis bija nodrošināt grūtniecēm papildu aizsardzību, piedāvājot pagarināta atvaļinājuma veidu. Šie noteikumi nav attiecināmi uz visām grūtniecēm, bet tikai uz tām, kurām ir veselības problēmas, kuru dēļ varētu tikt apdraudēta grūtnieces vai bērna dzīvība. Tādēļ katrs gadījums tiek izvērtēts individuāli un grūtniecei ir iespēja izmantot pagarinātu atvaļinājumu, uzrādot attiecīgu oficiālu ārsta atzinumu. Sākotnēji Dr. Gesmeira pārstāja strādāt slimnīcā, pamatojoties uz oficiālu ārsta atzinumu saskaņā ar 3. panta 3. punktu. Pēc tam viņa nebija nodarbināta laika posmā astoņas nedēļas pirms un astoņas nedēļas pēc dzemdībām. Prasītāja neveica nekādas dežūras līdz 2003. gada 7. oktobrim.

4. Dr. Gesmeira 2004. gada 9. februārī pieprasīja savai darba devējai Grācas Universitātei izmaksāt viņai vidējo izpeļņu par dežūrām par periodu, kurā viņa netika strādājusi. Kad Universitāte viņas lūgumu noraidīja, prasītāja lēmumu pārsūdzēja Bundesministerin für Bildung, Wissenschaft und Kultur (federālais izglītības, zinātnes un kultūras ministrs) un arī šajā institūcijā prasība tika noraidīta. Ministrs norādīja, ka, lai arī Darba algu likuma 3. panta 2. punkts nosaka, ka strādājoša grūtniece par periodu, kamēr pastāv nodarbinātības aizliegums, saņem savu parasto samaksu “bez jebkādiem ierobežojumiem”, šie noteikumi tomēr neattiecas uz samaksu par dežūrām. Darba algu likuma 15. panta 5. punktā samaksa par dežūrām tiek klasificēta kā “papildmaksājums” un ne kā regulārā samaksa, un Verwaltungsgerichtshof (Administratīvā tiesa) [Austrija] nolēma, ka papildmaksājumi pienākas tikai par faktiski veiktiem darba pienākumiem. Tādējādi samaksa par dežūrām netiek izmaksāta, summējot papildmaksājumus, bet tiek individuāli aprēķināta, pamatojoties uz vispārējo darba algas stundu likmi, ko nosaka attiecīgie administratīvie noteikumi, un pamatojoties uz laiku, kurā katrs darbinieks ir faktiski veicis dežūras. Ņemot vērā, ka Dr. Gesmeira dežūras netika veikusi, viņai samaksa nepienācās.

5. Prasītāja, pamatojoties uz Direktīvu 92/85, apstrīdēja ministra lēmumu Verwaltungsgerichtshof, kura vērsās Eiropas Kopienu Tiesā ar šādiem jautājumiem:

“1.1) Vai [Direktīvas 92/85] 11. panta 1., 2. un 3. punktam ir tieša iedarbība?

1.2) Gadījumā, ja iepriekš minētajiem tiesību noteikumiem ir tieša iedarbība, vai tie ir jāinterpretē tādējādi, ka periodos, kad pastāv nodarbināšanas aizliegums grūtniecēm un/vai turpinās grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, saglabājas tiesības saņemt samaksu par dežūrām?

1.3) Vai tas katrā ziņā ir spēkā arī tad, ja dalībvalsts ir izveidojusi tādu “darba samaksas” saglabāšanas sistēmu, kas principā ietver visus ienākumus, izņemot tā sauktos “papildmaksājumus”, kas izmaksājami saistībā ar veiktajiem darba pienākumiem (kas ir atkarīgi no šo pienākumu veikšanas) (kā norādīts [Austrijas] 1956. gada Darba algu likuma (Gehaltsgesetz) 15. pantā) (kuru skaitā ir arī šajā gadījumā izskatāmā samaksa par dežūrām)?

2) Vai pretējā gadījumā, proti, ja minētajiem tiesību noteikumiem nav tiešas iedarbības, dalībvalstīm tie jātransponē tā, lai darbiniecei, kura periodā, kad pastāv nodarbinātības aizliegums grūtniecēm, un/vai grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā vairs neveic dežūras, tiktu saglabātas tiesības saņemt samaksu par šādu darbu?”

II – Tiešā iedarbība

6. Direktīvas 92/85 11. panta 1., 2. un 3. punktā paredzēts:

“Lai garantētu, ka 2. pantā definētās darbinieces var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību, kā atzīts šajā pantā, jānosaka turpmākais:

1. Gadījumos, kas minēti 5., 6. un 7. pantā, no darba līguma izrietošās tiesības, kas attiecas uz darba līgumu, ieskaitot 2. pantā definēto darbinieču darba samaksas saglabāšanu un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu, jānodrošina saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi;

2. Gadījumā, kas minēts 8. pantā, jānodrošina:

a) tiesības, kas saistītas ar 2. pantā definēto darbinieču darba līgumu un kas nav minētas šā punkta b) apakšpunktā;

b) darba samaksas saglabāšana un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu 2. pantā definētajām darbiniecēm;

3. Pabalstu, kas minēts 2. punkta b) apakšpunktā, uzskata par atbilstīgu, ja tas garantē vismaz tādus ienākumus, kas ir līdzvērtīgi ienākumiem, kurus attiecīgā darbiniece saņemtu, ja darba pārtraukums būtu saistīts ar viņas veselības stāvokli, ievērojot valsts tiesību aktos noteikto pabalsta maksimālo apmēru.”

7. Indivīds var vērsties pret valsti, atsaucoties uz direktīvas noteikumiem, kuriem ir tieša iedarbība, gadījumos, ja valsts nav transponējusi direktīvu valsts tiesību sistēmā noteiktajā termiņā vai arī ja transpozīcija ir bijusi nepilnīga vai nepareiza. No [Tiesas] pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzi, tiem piemīt tieša iedarbība ( ). Tiesa terminu “bez nosacījumiem” ir definējusi tādējādi, ka šādi noteikumi “nosaka pienākumus neatkarīgi no apstākļiem un to piemērošana vai iedarbība nav atkarīga no tā, vai Kopienu iestādes vai dalībvalstis ir veikušas kādus pasākumus” ( ). Noteikumi uzskatāmi par pietiekami precīziem, ja “tie nosaka pienākumus nepārprotamā veidā” ( ).

8. Jiménez Melgar lietā ( ) Tiesai ir bijusi iespēja izvērtēt vēl viena Direktīvas 92/85 panta, proti, 10. panta, tiešo iedarbību. Šajā pantā ir noteikts:

“Atlaišanas aizliegums

Lai garantētu, ka 2. pantā definētās darbinieces var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību, kā atzīts saskaņā ar šo pantu, jānosaka, ka:

1) dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu 2. pantā definēto darbinieču atlaišanu laikposmā no viņu grūtniecības sākuma līdz 8. panta 1. punktā minētā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām, izņemot ārkārtējus gadījumus, kas nav saistīti ar viņu stāvokli un kuros ir atļauta atlaišana saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un, attiecīgā gadījumā, ja kompetentā iestāde ir tam piekritusi;

2) ja 2. pantā definēto darbinieci atlaiž 1. punktā minētajā laikposmā, darba devējam jāsniedz pienācīgs rakstisks pamatojums;

3) dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai 2. pantā definētās darbinieces aizsargātu no tādas atlaišanas sekām, kas saskaņā ar 1. punktu ir nelikumīga.”

9. Tiesa nosprieda, ka “Direktīvas 92/85 10. panta noteikumi nosaka dalībvalstīm precīzus pienākumus, neatstājot nekādu rīcības brīvību, it īpaši gadījumos, kad tās ir darba devēja statusā” ( ).

10. Es piekrītu Komisijai, ka attiecībā uz Direktīvas 11. pantu būtu pieņemama šāda pati nostāja. 11. panta 1. punkts nosaka, ka tiesības, kas attiecas uz personas darba līgumu, ir jānodrošina saskaņā ar valsts tiesībām un esošo praksi gadījumos, kuri minēti Direktīvas 5., 6. un 7. pantā ( ). Turklāt 2. punkts nosaka tiesības, kas jānodrošina gadījumos, kuri minēti 8. pantā ( ). Visbeidzot, 3. punkts izskaidro, kādos gadījumos samaksa, kas izmaksāta darbiniekam saskaņā ar 2. punktu, tiks uzskatīta par atbilstīgu. Šie noteikumi neapšaubāmā veidā nosaka beznosacījumu pienākumu nodrošināt personas darba tiesības tādā pašā veidā kā 10. pants nosaka pienākumu aizsargāt darbinieku no atlaišanas. 11. panta formulējums nekādā mērā nav nenoteiktāks vai neskaidrāks par 10. pantu, kuru Tiesa ir atzinusi par tieši piemērojamu.

11. Attiecīgi es iesaku Tiesai uz Verwaltungsgerichtshof pirmo jautājumu atbildēt šādi:

“Direktīvas 92/85 11. panta 1., 2. un 3. punktam ir tieša iedarbība un indivīdi var atsaukties uz tiem valsts tiesvedībā.”

III – Pienākums veikt samaksu par dežūrām

12. Ar otro un trešo jautājumu valsts tiesa pēc būtības vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 11. pants aizliedz dalībvalstīm izveidot tādu sistēmu strādājošu grūtnieču aizsardzībai, pamatojoties uz kuru grūtniecei būtu tiesības turpināt saņemt visus savus ienākumus par periodu, kurā grūtniecības dēļ viņa nav atradusies darbā, izņemot īpašu samaksu, kas izmaksājama tikai par faktiski paveikto darbu. Apstiprinoša atbilde uz šo jautājumu nozīmētu, ka, principā, darba devēja pienākums turpināt maksājumus attiecas uz jebkuru darbinieka atalgojuma daļu. Pretējā gadījumā, ja attiecīgā valsts tiesību sistēma ir saskaņā ar Direktīvu, dalībvalstis patur tiesības darbiniekam izmaksāt konkrētu samaksu ar nosacījumu, ka darbinieks ir faktiski sniedzis attiecīgo pakalpojumu darba devējam. Šādā gadījumā būtu likumīgi ieturēt iepriekš minēto samaksu no grūtnieces atalgojuma par periodu, kurā viņa nav veikusi darba pienākumus.

Grūtniecības un dzemdību atvaļinājums un slimības atvaļinājums

13. No rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu redzams, ka prasītāja neatradās darbā divus atsevišķus laika posmus: pirmkārt, divus astoņu nedēļu periodus, pirms un pēc dzemdībām (grūtniecības un dzemdību atvaļinājums); otrkārt, laika periodā, sākot no 2002. gada 4. decembra līdz pat grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma sākumam, kad viņa neatradās darbā saskaņā ar Mātes aizsardzības likuma 3. panta 3. punktu, kas aizliedz darbiniekam turpināt darbu, pamatojoties uz oficiālu ārsta atzinumu, kurā noteikts, ka, turpinot darbu, tiktu apdraudēta mātes vai bērna dzīvība vai veselība. Šo periodu iepriekš minēto apstākļu dēļ varētu raksturot kā slimības atvaļinājuma veidu. Pirmais jautājums, kurš jānoskaidro, ir: vai grūtniecības un dzemdību atvaļinājums un slimības atvaļinājums būtu uztverami vienādi attiecībā uz maksājumu, kas pienākas prasītājai.

14. Tiesa ir nospriedusi, ka grūtniecība nav uzskatāma par slimību un attiecīgi nevajadzētu būt nekādam salīdzinājumam starp grūtnieci un slimu cilvēku ( ). Tomēr tas nenozīmē, ka, lai izvērtētu attieksmi pret sievieti, kura cieš no slimības, kas saistīta ar viņas grūtniecību, vienmēr būs mazsvarīga attieksme pret slimu cilvēku. Tam par pierādījumu kalpo fakts, ka Tiesa pati bieži velk paralēles starp veselības stāvokli, kas saistīts ar grūtniecību, un citiem gadījumiem (proti, veselības stāvokli, kas nav saistīts ar grūtniecību).

15. Hertz ( ) lieta ir par strādājošu sievieti, kura tika atlaista no darba ilgstoša darba kavējuma dēļ, sakarā ar slimību, kas saistīta ar viņas grūtniecību, bet kas parādījās pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām. Tiesa nolēma, ka šādā gadījumā nevajadzētu būt atšķirībai starp slimību, kas attiecināma uz grūtniecību, un cita veida slimībām. Tiesa nosprieda – “strādājošs vīrietis un sieviete ir vienlīdzīgi pakļauti slimībām. Lai gan, patiesi, pastāv dažas atšķirības, kas piemīt vienam vai otram dzimumam, vienīgais jautājums ir, vai sieviete tiek atlaista no darba dēļ darba kavējuma, kas saistīts ar slimību, tādos pašos apstākļos kā vīrietis; ja tā, tad nepastāv tieša dzimumu diskriminācija” ( ). Šajā gadījumā sieviete, kuras veselības stāvokli negatīvi bija ietekmējusi grūtniecība, tika salīdzināta ar slimu vīrieti, un Tiesa secināja, ka, nepastāvot nekādai cita veida nevienlīdzībai, fakts, ka ir atšķirības, kas raksturīgas vienam vai otram dzimumam, nenozīmē, ka darbinieks cietis no dzimumu diskriminācijas.

16. Hertz lieta skar slimību, kura saistīta ar grūtniecību, kura parādījās tikai pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām. Savukārt Larsson ( ) lieta ir saistīta ar strādājošu sievieti, kura tika atlaista no darba ilgstoša darba kavējuma slimības dēļ, kas bija saistīta ar viņas grūtniecību. Minētā slimība lika sevi manīt gan grūtniecības laikā, gan arī pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām. Tiesa nolēma, ka darba devējs ir tiesīgs atlaist no darba darbinieci dēļ darba kavējuma, kas radies ar grūtniecību saistītas slimības dēļ, kura sākusies jau grūtniecības laikā, un ka darba kavējums, kas ilgst no grūtniecības sākuma līdz pat grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma sākumam, ir laika posms, kurš saskaņā ar valsts tiesību aktiem būtu ņemams vērā kā attaisnojošs periods darbinieka atlaišanai. Vēlāk lietā Brown ( ) Tiesa izmainīja iepriekš minētajā Larsson lietā izdarīto secinājumu pēdējo daļu, bet skaidri apstiprināja nolēmumu Herz lietā, saskaņā ar kuru tāds darba kavējums ar grūtniecību saistītas slimības dēļ, kurš radies pēc grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām, ir uzskatāms par tādu pašu, kā vīrieša darba kavējums slimības dēļ, tādējādi vēlreiz salīdzinot ar grūtniecību saistītu slimību ar cita veida slimību ( ).

17. Pavisam nesen tādu pašu viedokli Tiesa apstiprināja McKenna lietā ( ). Šī lieta bija saistīta ar darba ņēmēju sievieti, kura, sekojot ārsta ieteikumam, gandrīz visu grūtniecības laiku atradās slimības atvaļinājumā ar viņas grūtniecību saistīta patoloģiska veselības stāvokļa dēļ. Kad grūtniecības un dzemdību atvaļinājums bija beidzies, viņa joprojām nebija spējīga strādāt veselības stāvokļa dēļ un paņēma slimības atvaļinājumu. Viņa saņēma pilnu darba algu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā, bet pusi no darba algas slimības atvaļinājuma laikā. Viņas darba devēja slimības atvaļinājuma shēmā netika nošķirtas slimības, kas saistītas ar grūtniecību, no cita veida slimībām; tādējādi attiecībā uz darba samaksas jautājumiem pret viņu izturējās tāpat kā izturētos pret darba ņēmēju vīrieti, kurš kavētu darbu slimības dēļ vienlīdzīgu dienu skaitu. Makkenna [McKenna] apgalvoja, ka viņa ir cietusi no dzimumu diskriminācijas, jo viņas ar grūtniecību saistītā slimība ir uztverta tāpat kā ne ar grūtniecību saistīta slimība. Tiesa tam nepiekrita. Tā nosprieda, ka tas, ka ar grūtniecību saistītas slimības ir sui generis (proti, tās skar tikai darba ņēmējas sievietes), nenozīmē, ka “sieviete, kas kavē darbu ar grūtniecību saistītas slimības dēļ, ir tiesīga saglabāt pilnu darba samaksu, kamēr darbiniekam, kas kavē darbu cita rakstura slimību dēļ, nav šādu tiesību” ( ). Tiesa salīdzināja darba ņēmēju sievieti, kura nevar strādāt, pamatojoties uz veselības stāvokli saistībā ar grūtniecību, ar darba ņēmēju vīrieti, kurš nevar strādāt, pamatojoties uz citiem medicīniskiem apsvērumiem, un secināja: “[..] Kopienu tiesības neparedz pilnas darba samaksas saglabāšanu darba ņēmējai sievietei, kura savas grūtniecības laikā ir kavējusi darbu ar grūtniecību saistītas slimības dēļ. Darba kavējuma laikā, kas radies šādas slimības dēļ, darba ņēmējai sievietei tādējādi var tikt samazināta darba alga, ar noteikumu, ka pret viņu izturas tāpat kā pret darba ņēmēju vīrieti, kurš kavē darbu slimības dēļ, un ar noteikumu, ka izmaksātās samaksas apjoms nav tik zems, lai apdraudētu mērķi aizsargāt strādājošas grūtnieces ( ).” Tiesa vēlreiz salīdzina ar grūtniecību saistītas slimības ar cita veida slimībām, uzskatot, ka pret tām nevajadzētu būt atšķirīgai attieksmei, ar nosacījumu, ka tas neapdraud mērķi aizsargāt grūtniecību. Jautājums nav par dzimumu diskrimināciju (lai arī ar grūtniecību saistītās slimības skar tikai sievietes, ir slimības, kurām pakļauti tikai vīrieši), bet par pamatmērķi aizsargāt grūtnieces.

18. Es uzskatu, ka iepriekš minētajā judikatūrā ir nodibināti divi principi: pirmkārt, grūtniecība nav slimība un nav tai pielīdzināma; otrkārt, nepastāvot nekādai cita veida atšķirībai, ir piemēroti salīdzināt attieksmi pret sievieti, kas cieš no slimības, kura saistīta ar grūtniecību, ar attieksmi pret slimu vīrieti. Šo principu izmantošana ir acīmredzama Tiesas apsvērumos iepriekš minētajos spriedumos, kur, lai arī nepielīdzinot grūtniecību slimībai, Tiesa ļoti skaidrā veidā velk paralēles starp slimībām, kas saistītas ar grūtniecību, un cita veida slimībām.

19. Turklāt es uzskatu, ka ir ļoti svarīgi norādīt, ka pat Direktīvas 92/85 11. panta 3. punktā tiek salīdzināts grūtniecības un dzemdību atvaļinājums ar slimības atvaļinājumu. Tajā noteikts, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā darbiniekam jānodrošina tādi ienākumi, kas ir līdzvērtīgi ienākumiem, kurus attiecīgā darbiniece saņemtu, ja darba pārtraukums būtu saistīts ar viņas slimību. Direktīvas mērķis ir noteikt minimālos aizsardzības standartus strādājošām sievietēm, un attiecībā uz atalgojumu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā tas tiek nodrošināts, slimības pabalstu uztverot par slieksni, par kuru ienākumi grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā nedrīkst būt zemāki. Tādējādi tas ir Kopienu likumdevējs, kurš iepriekš minētajā tiesību aktā, lai aizsargātu grūtnieces, ir novilcis paralēli starp grūtniecību un slimību. Manuprāt, iespējamais skaidrojums tam ir šāds: tā kā katrs darbinieks, neatkarīgi no dzimuma vai noteiktas profesijas, potenciāli var saslimt, ir loģiski sagaidīt, ka valsts likumdevēji, nosakot slimības pabalsta līmeni, ņems vērā visas iesaistīto pušu intereses un pieņems lēmumu, kas garantē, ka darbinieki darba pārtraukuma slimības dēļ laikā saņems atbilstošus ienākumus, lai spētu sevi nodrošināt slimības laikā. Minimālo garantiju attiecināšana arī uz sievietēm, kas neatrodas darbā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ, nozīmē, ka arī viņām ir tiesības uz atlīdzības līmeni, kas ļautu sevi nodrošināt minētā atvaļinājuma laikā. Tas arī izskaidro Direktīvas preambulas pēdējā apsvēruma formulējumu, kurā noteikts, ka grūtniecība nav pielīdzināma slimībai. Tādējādi Direktīvas autori skaidri definē, ka, lai arī 11. panta 3. punktā slimības pabalsts tiek salīdzināts ar dzemdību un grūtniecības pabalstu, tas nenozīmē, ka pati grūtniecība ir pielīdzināma slimībai.

20. Noslēgumā jāmin, ka Kopienu likumdevējs Direktīvā ir novilcis paralēles starp grūtniecību un slimību un Tiesa ir izsmeļoši salīdzinājusi darba kavējumu ar grūtniecību saistītas slimības dēļ ar darba kavējumu cita veida slimību dēļ. Tā kā ir iespējams veikt tikai ierobežotu salīdzinājumu starp grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu un slimības atvaļinājumu, vismaz attiecībā uz atalgojumu, nav būtiski izvērtēt, vai Dr. Gesmeiras tiesības saņemt samaksu izriet no Austrijas Mātes aizsardzības likuma, Direktīvas 5. un 6. panta par darba apstākļiem un atturēšanos no darbībām, kas darbinieku pakļautu riskam, vai EKL 141. panta par vienlīdzīgu darba samaksu. Visi šie noteikumi nodrošina vienlīdzīgu aizsardzību, proti, ienākumus vismaz līdzvērtīgā apmērā slimības pabalstam ( ). Vieglākai uztveramībai turpmāk abus periodus, kuros Dr. Gesmeira kavēja darbu, es apzīmēšu ar terminu “dzemdību un grūtniecības atvaļinājums” un attiecīgo samaksu – ar “maternitātes pabalstu”.

Samaksa par dežūrām

21. Nākamais jautājums ir, vai Dr. Gesmeira ir tiesīga saņemt samaksu par dežūrām par periodu, kurā viņa faktiski neveica nekādus darba pienākumus. Prasītāja apgalvo, ka Direktīva aizliedz jebkādu ienākumu, kurus viņa būtu nopelnījusi, ja būtu bijusi spējīga strādāt, samazinājumu. Austrijas valdība uzskata, ka ienākumi, ko Direktīva nodrošina grūtniecei, neietver visas summas, kuras grūtniecēm tiktu izmaksātas normālos apstākļos, un ka dalībvalstīm ir tiesības noteikt dažu pabalstu izmaksu atkarīgu no nosacījuma, vai darbs ir faktiski veikts.

22. Atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no Direktīvas 11. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētā termina “atbilstīgs pabalsts” interpretācijas. Direktīva dalībvalstīm uzliek pienākumu savos valsts tiesību aktos nodrošināt, ka strādājoša grūtniece saņems atbilstīgu samaksu dzemdību un grūtniecības atvaļinājuma laikā. Vai fakts, ka Dr. Gesmeira nesaņēma samaksu par dežūrām, nozīmē, ka Direktīvas izpratnē viņas ieņēmumi uzskatāmi par neatbilstīgiem?

23. Gillespie u.c. lietā Tiesa nosprieda, ka “ne EEK līguma 119. pants, ne arī Direktīvas 75/117 1. pants nenosaka, ka sievietēm jāturpina saņemt pilna darba samaksa grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā [..]. Samaksas apmērs tomēr nedrīkst būt tik zems, lai apdraudētu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma jēgu, proti, sieviešu aizsardzību pirms un pēc dzemdībām. Lai novērtētu samaksas apmēra atbilstību šajā sakarā, valsts tiesai jāņem vērā ne tikai grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma garums, bet arī cita veida sociālā aizsardzība, ko nodrošina valsts tiesību akti attaisnojoša darba kavējuma gadījumā” ( ). Šis princips nesen tika apstiprināts Alabaster lietā, kur Tiesa, citējot spriedumu Gillespie u.c. lietā, nolēma, ka grūtniece “nevar pamatoti atsaukties uz EKL 119. panta noteikumiem, lai apgalvotu, ka viņai jāturpina saņemt pilnu darba samaksu par periodu, kurā viņa atradās grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, tā, it kā viņa būtu faktiski strādājusi tāpat kā citi darbinieki” ( ).

24. Tādēļ valsts tiesību akta noteikums, kas nosaka, ka samaksa, ko saņem strādājošas grūtnieces, atrodoties grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, ir zemāka par parasto darba algu, ko viņa saņemtu faktiski strādājot, pēc būtības nav pretrunā Kopienu tiesībām. Tomēr ienākumu samazinājums nedrīkst būt tāds, lai mazinātu grūtnieču aizsardzību, ko vēlējies panākt Kopienu likumdevējs. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka sieviete grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā ir tiesīga saņemt algas pielikumu, kas piešķirts šajā laikā vai periodā, uz kuru pamatojoties tika aprēķināts viņas maternitātes pabalsts ( ). Tāpat būtu nelikumīgi atņemt strādājošai sievietei tiesības saņemt savu darba novērtējumu, lai viņa varētu kvalificēties paaugstinājumam vai algas pielikumam, pamatojoties uz to, ka, ņemot vērā viņas grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, viņa neatbilst paredzētajam nosacījumam, proti, pēdējā gada laikā nav nostrādājusi sešus mēnešus ( ).

25. Manuprāt, galvenā doma, ko Tiesa izceļ savā judikatūrā, ir, ka strādājošās sievietes nevajadzētu atturēt no bērnu laišanas pasaulē dēļ bažām, ka viņas nesaņems atbilstošus ienākumus, lai nodrošinātu sevi grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā, vai ka tas varētu negatīvi ietekmēt viņu profesionālās karjeras attīstību. Kopienu tiesības valsts iestādēm atstāj zināmu rīcības brīvību, ņemot vērā sociālos un ekonomiskos apstākļus valstī, noteikt, kādi ienākumi ir uzskatāmi par atbilstīgiem sievietei, kas atrodas grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, kā arī kādi apstākļi jānodrošina, lai viņai nekaitētu turpmākajā profesionālajā dzīvē. Šīs rīcības brīvības robeža ir noteikums, ka maternitātes pabalsts nedrīkst būt zemāks par slimības pabalstu ( ). Kā es jau iepriekš izskaidroju, šī principa loģika ir šāda: tā kā slimība ir stāvoklis, kas var skart ikvienu neatkarīgi no dzimuma vai profesijas, valsts likumdevējiem jāņem vērā visu iesaistīto pušu intereses un jāpieņem taisnīgs lēmums, nosakot slimības pabalsta līmeni.

26. Uz jautājumu saistībā ar samaksu par dežūrām ir jāatbild, ņemot vērā šos iepriekš minētos apsvērumus. Principā Kopienu tiesības neaizliedz darba devējam izmaksāt saviem darbiniekiem papildu pabalstus vai samaksu par konkrēta darba veikšanu, kā arī noteikt, ka šāda samaksa ir atkarīga no tā, vai darbs ir faktiski veikts. Rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir norādīts, ka saskaņā ar attiecīgajiem Austrijas tiesību aktiem samaksa par dežūrām nav summējams maksājums, kas tiek izmaksāts ārstiem. Tas katram ārstam, kurš veicis dežūras, tiek aprēķināts individuāli pēc vispārīgās stundu likmes, kas noteikta ar likumu. Acīmredzot, tādā gadījumā jebkurš ārsts, kurš jebkādu iemeslu dēļ nav veicis dežūras, nesaņems šo papildmaksājumu. Tas, iespējams, attiecas arī uz cilvēkiem, kuri atrodas slimības atvaļinājumā. Komisijai tomēr ir cita interpretācija. Tā izteicās, ka Austrijas tiesību akti faktiski piešķir darbiniekiem, kuri atrodas slimības atvaļinājumā, tiesības pieprasīt šādu papildu samaksu par dežūrām. Ja tā, tad šīm tiesībām jābūt paplašinātām tādējādi, lai tās attiektos arī uz sievietēm, kas atrodas grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā. Tomēr valsts tiesas ziņā ir izlemt, kā pareizi būtu interpretējami Austrijas tiesību akti.

27. Manuprāt, rīcības brīvības dēļ Kopienu tiesības atļauj dalībvalstīm izdot noteikumus, kas nosaka, ka līdzīgi kā personai slimības atvaļinājuma laikā arī grūtniece darba prombūtnes laikā turpinās saņemt savu darba algu un ierasto samaksu, taču nesaņems papildu samaksu, kas tieši saistīta ar konkrēta darba veikšanu, ja viņa to faktiski nav veikusi ( ). Darba devējs turpretī nedrīkst atteikties izmaksāt samaksu, kas veido darbinieka atalgojuma regulāru daļu un nav atkarīga no konkrētu pienākumu veikšanas ( ). Piemēram, daži darba devēji darbiniekiem, kuriem ir augsta akadēmiskā kvalifikācija vai īpaša pieredze kādā konkrētā jomā, vai kuri ieņem augstu amatu, piešķir papildu pabalstu. Šie ir tipiski gadījumi, kad pabalsts tiek piešķirts kā darbinieka statusa, kvalifikācijas un vispārējā ieguldījuma uzņēmumā novērtējums; šāda samaksa parasti nav atkarīga no faktiski paveiktā darba; un izmaksātā summa parasti ir summējama samaksa, kas nav saistīta ar faktiski nostrādātajām darba stundām. Izņemot ārkārtējus apstākļus, šādas samaksas ieturēšana no maternitātes pabalsta būtu pretrunā Kopienu tiesībām. Valsts tiesas ziņā ir izvērtēt dažādu samaksu būtību.

28. Protams, kā jau iepriekš minēju, galvenais kritērijs ir valsts tiesību aktos noteiktais slimības pabalsta apmērs. Samaksas ieturēšana no maternitātes pabalsta būs saskaņā ar Kopienu tiesībām tiktāl, ciktāl strādājošās grūtnieces atlikušie ienākumi ir vismaz vienādi ar ienākumiem, ko viņa saņemtu, ja kavētu darbu veselības stāvokļa dēļ. Atkal tas ir valsts tiesas ziņā – noteikt slimības pabalstu, ko būtu saņēmis darbinieks saskaņā ar valsts tiesību aktiem, un pārliecināties, ka maternitātes pabalsts par to nav zemāks.

29. Es iesaku Tiesai uz otro jautājumu atbildēt šādi:

Padomes Direktīvas 92/85/EEK 11. panta 1., 2. un 3. punkts pieļauj tādu valsts tiesību akta noteikumu, saskaņā ar kuru darba devējs var atteikties izmaksāt strādājošai grūtniecei īpašu samaksu, kas šīs pamattiesvedības gadījumā ir samaksa par dežūrām un kas ir tieši saistīta ar konkrētu darba pienākumu veikšanu, gadījumā, ja minētais darbinieks nav veicis konkrētos darba pienākumus sakarā ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu vai arī sakarā ar savu vai bērna slimību, kuras dēļ tas nav varējis strādāt. Valsts tiesas ziņā ir izvērtēt konkrētās samaksas raksturu un pārliecināties, ka strādājošās grūtnieces ienākumi ir vismaz vienādi ar ienākumiem, ko valsts tiesību akti paredz darbiniekiem, kas kavē darbu sava veselības stāvokļa dēļ.

IV – Secinājumi

30. Tādēļ iesaku Tiesai uz Verwaltungsgerichtshof uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, 11. panta 1., 2. un 3. punktam ir tieša iedarbība un indivīdi uz tiem var atsaukties valsts tiesvedībā;

2) Direktīvas 92/85 11. panta 1., 2. un 3. punkts pieļauj tādu valsts tiesību akta noteikumu, saskaņā ar kuru darba devējs var atteikties izmaksāt strādājošai grūtniecei īpašu samaksu, kas šīs pamattiesvedības gadījumā ir samaksa par dežūrām un kas ir tieši saistīta ar konkrētu darba pienākumu veikšanu, gadījumā, ja minētais darbinieks nav veicis konkrētos darba pienākumus sakarā ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu vai arī sakarā ar savu vai bērna slimību, kuras dēļ tas nav varējis strādāt. Valsts tiesas ziņā ir izvērtēt konkrētās samaksas raksturu un pārliecināties, ka strādājošās grūtnieces ienākumi ir vismaz vienādi ar ienākumiem, ko valsts tiesību akti paredz darbiniekiem, kas kavē darbu sava veselības stāvokļa dēļ.