ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA SECINĀJUMI,

sniegti 2003. gada 11. decembrī ( )

Lieta C-30/02

Recheio - Cash & Carry SA

pret

Fazenda Pública/Registo Nacional de Pessoas Colectivas

Kopienu tiesībām neatbilstoši iekšējie nodokļi – Neesoša parāda izpildījuma atprasījums – Valstīs noteiktie termiņi prasības iesniegšanai – Deviņdesmit dienu termiņš – Efektivitātes princips

I – Ievads

1. Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa [Lisabonas Pirmās instances tiesa nodokļu jautājumos] (Portugāle) jautā, vai Eiropas Savienības tiesiskais regulējums ļauj noteikt deviņdesmit dienu termiņu, lai apstrīdētu nodokļu iekasēšanu administratīvi procesuālā kārtībā un tādējādi celtu prasību par tādu nodokļu maksājumu atprasīšanu, kas samaksāti pretrunā Kopienu tiesībām.

2. Šis uzdotais jautājums papildina vairākus lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu jautājumā par dažādu valsts tiesību normu saderību ar Kopienu tiesībām, konkrēti, tādu normu, ar ko nosaka termiņus un kārtību procesuālo darbību veikšanai, lai atprasītu obligātos maksājumus, kas Valsts kasei samaksāti, pārkāpjot šo Kopienu tiesisko regulējumu.

3. Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, Tiesa ir pieņēmusi daudzus spriedumus, radot stingri iedibinātu doktrīnu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja nepastāv Kopienu tiesību norma, dalībvalstīm ir jāparedz procesuāla kārtība Eiropas Savienības piešķirto tiesību aizsardzībai. Tomēr šīs pilnvaras ir pakārtotas divējādam ierobežojumam:

– attiecībā uz prasībām, kas pamatotas ar Kopienu tiesībām, dalībvalstīm nav atļauts noteikt atšķirīgu un nelabvēlīgāku termiņu, salīdzinot ar to, kas paredzēts prasībām par valsts tiesību pārkāpumiem( ). Tas ir tā saucamais līdzvērtības princips;

– tās turklāt nedrīkst regulēt procesuālo kārtību tādā veidā, ka šādu prasību celšana tiek padarīta pārmērīgi grūta vai praktiski neiespējama. Šis noteikums ir pazīstams kā Kopienu tiesību efektivitātes princips( ).

4. Līdzšinējā judikatūrā ir noteiktas vadlīnijas, kas ļauj sniegt Portugāles tiesai atbildi, kuru tā lūdz.

II – Fakti, pamata prāva un prejudiciālais jautājums

5. Ar 1997. gada 5. novembrī sastādītu notariālu aktu, kas reģistrēts Registo Nacional de Pessoas Colectivas (Juridisko personu Valsts reģistrā), Recheio – Cash & Carry S.A. (turpmāk tekstā – Recheio) palielināja savu pamatkapitālu no 100 miljoniem eskudo līdz 1 miljardam eskudo.

6. 1998. gada 4. martā minētais reģistrs tai piestādīja reģistrācijas nodevas aprēķinu par summu 2 251 000 eskudo apmērā saskaņā ar Tabela de emolumentos do Registo Nacional de Pessoas Colectivas (Juridisko personu Valsts reģistra tarifu tabulu).

7. 2001. gada 11. jūlijā Recheio iesniedza Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa prasību par nepamatoti izpildīto nodokļu saistību izpildījuma atprasījuma tiesību atzīšanu, kuru tiesa pēc savas ierosmes pārkvalificēja par administratīvu prasību atzīt lēmumu par maksājuma uzlikšanu par spēkā neesošu, atzīstot to par pareizu procesuālo kārtību, lai sasniegtu vēlamo mērķi.

8. Ņemot vērā to, ka norādītajā dienā bija notecējis termiņš šīs pēdējās minētās prasības celšanai, minētā Portugāles tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

1) Vai Kopienu tiesības aizliedz dalībvalstij attiecībā uz nodokļu vai nodevu, kas iekasētas, pārkāpjot Kopienu tiesības, atprasījumu noteikt 90 dienas kā noilguma termiņu, skaitot no brīža, kad beidzies termiņš labprātīgai nodokļu vai nodevu samaksai, šādā veidā pārmērīgi apgrūtinot atprasījuma tiesību izmantošanu?

2) Apstiprinošas atbildes gadījumā – kādu minimālo termiņu var uzskatīt par saderīgu ar šādu pārmērīgu grūtību aizliegumu?

3) Kādi kritēriji ir jāievēro, nosakot šādu termiņu?

III – Tiesvedība Tiesā

9. Recheio, Portugāles Republika un Komisija Tiesas Statūtu 20. pantā noteiktajā termiņā iesniedza rakstveida apsvērumus.

10. Tiesas sēdē, ko noturēja 2003. gada 13. novembrī, tika uzklausīti mutvārdu apsvērumi, ko sniedza rakstveida procesa dalībnieku pārstāvji.

IV – Portugāles tiesību normas

11. Portugāles tiesībās administratīvie akti – arī tie, kas ietver nodokļu vai nodevu aprēķinus – var būt spēkā neesoši vai atceļami. Par spēkā neesošiem atzīstami akti, kam trūkst kāds no būtiskiem elementiem, saistībā ar kuriem likumā īpaši noteikta šāda veida spēkā neesamība. Pārējie administratīvie akti ir atceļami.( )

12. Gan vienus, gan otrus [administratīvos aktus] atceļ administratīvi procesuālā kārtībā, pamatojoties uz prasībām, ko ceļ personas, kuru ar likumu aizsargātas tiesības un subjektīvas intereses tie aizskar.( ) Pastāv divi tiesību aizsardzības līdzekļu veidi: pārsūdzība un apstrīdēšana padotības kārtībā ( ); šis pēdējais minētais tiesību aizsardzības līdzeklis nav obligāts gadījumā, ja aktu var pārsūdzēt tiesā administratīvi procesuālā kārtībā, bet obligāts, ja to nevar izdarīt( ). Prasības celšanai paredzētais termiņš ir piecpadsmit dienas, trīsdesmit dienas vai termiņš, kāds atvēlēts pārsūdzībai tiesā administratīvi procesuālā kārtībā, atkarībā no tā, vai tā ir pārsūdzība vai, attiecīgi, neobligāta vai obligāta apstrīdēšana padotības kārtībā.( )

13. Nodokļu jomā, ja vien tiesību normā nav īpaši noteikts citādi, apstrīdēšanu padotības kārtībā neobligātā kārtā var veikt tajā pašā trīsdesmit dienu termiņā.( ) Tiek paredzēta arī pārsūdzība, kas jāceļ deviņdesmit dienu laikā, lai gan gadījumā, ja to pamato būtiski procesuālās kārtības formalitāšu pārkāpumi vai pilnīga vai daļēja ar nodokli apliekamā fakta neesamība, šis termiņš pagarinās līdz pat vienam gadam.( ) Lēmumu, kas pieņemts pārsūdzībā, var apstrīdēt padotības kārtībā, un šo pēdējo lēmumu var pārsūdzēt tiesā administratīvi procesuālā kārtībā.( )

14. Tiesvedības process nodokļu lietās ir vērsts uz to, lai pilnīgi, efektīvi un savlaicīgi aizsargātu šīs tiesību jomas tiesības un intereses, kas aizsargātas ar likumu.( ) Tas ļauj reaģēt uz nodokļu iekasēšanu( ), to apstrīdot ar prasību, kuras mērķis ir panākt apstrīdētā akta atzīšanu par spēkā neesošu vai tā atcelšanu( ). Turklāt šādi ir jāceļ arī prasības par tiesību atzīšanu, kuru mērķis ir likumisko tiesību vai interešu atzīšana nodokļu jomā ( ), gadījumos, ja nav cita, piemērotāka, veida, lai nodrošinātu to aizsardzību tiesas ceļā( ).

15. Prasība par atcelšanu tiesas ceļā ir jāceļ deviņdesmit dienu termiņā, skaitot no nodokļa parāda labprātīgai samaksai atvēlētā termiņa beigām, izņemot gadījumu, ja pārsūdzība ir celta agrāk, kad šis termiņš jāsamazina līdz piecpadsmit dienām. Prasību, kas pamatota ar to, ka nodokļu aprēķins atzīstams par spēkā neesošu, var celt jebkurā laikā.( )

16. Prasība par tiesību atzīšanu jāceļ četru gadu laikā pēc dienas, kad radušās tiesības vai konstatēts to tiesību aizskārums, kuru aizsardzība tiek lūgta.( )

V – Prejudiciālā jautājuma analīze

A – Strīda priekšmeta norobežošana

17. Netiek apstrīdēts nedz tas, ka nodeva, kuru Recheio samaksāja Registo Nacional de Pessoas Colectivas, ir iekasēta, pārkāpjot Kopienu tiesības, nedz arī tas, ka minētajai sabiedrībai piekrīt tiesības celt attiecīgas prasības valsts tiesību sistēmā( ).

18. Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa šaubās par to, vai Kopienu tiesības pieļauj, ka tiek noteikts deviņdesmit dienu termiņš prasības celšanai tiesā, lai atprasītu summu, kas nepamatoti samaksāta tādu ar Eiropas Savienības tiesisko regulējumu nesaderīgu nodevu veidā kā tā, kas iekasēta no Recheio.

19. Portugāles tiesa neapšauba minētā termiņa saderību ar līdzvērtības principu. Tas izriet arī no norādes uz to, ka “pārsūdzība administratīvi procesuālā kārtībā ir piemērojama visiem nodokļu maksājumu iekasēšanas aktiem neatkarīgi no tā, vai tie izriet no Kopienu tiesību aktiem vai valsts tiesību aktiem” ( ), kas ietverta rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, un tādējādi jautājumi, ko šī tiesa uzdevusi, attiecas vienīgi uz efektivitātes principu, kuru tā piemin pirmā jautājuma pēdējā daļā, vēlēdamās noskaidrot, vai, nosakot deviņdesmit dienu termiņu, “atprasījuma tiesību izmantošana tiek pārmērīgi apgrūtināta”.

20. Tādējādi cildināmie Recheio pūliņi savos rakstveida apsvērumos pierādīt, ka Portugāles procesuālajās tiesībās atvēlētais termiņš ir pretrunā līdzvērtības principam, izrādās veltīgi, jo valsts tiesai, interpretējot savu tiesību sistēmu un atzīstot, ka šis termiņš ir piemērojams visa veida prasībām, Tiesai šajā jautājumā nav ko piebilst.( )

21. Jautājums par aplūkojamā termiņa saderību ar Kopienu tiesībām ir jāanalizē vienīgi saistībā ar efektivitātes principu, un turklāt pat šādā gadījumā nav jāiztirzā nedz apstāklis, ka pastāv papildu tiesību aizsardzības līdzeklis – prasība par tiesību atzīšanu, ko var celt četru gadu laikā, – nedz tas, ka gadījumā, ja pārsūdzība balstīta uz spēkā neesamību, tās celšana nav ierobežota laikā. Tā ir valsts tiesa, kurai ir jāizlemj jautājums par to, vai šāda procesuālā kārtība ir izmantojama gadījumā, ja Tiesa atzītu, ka tāda procesuālā norma kā tā, kas iekļauta Código de Procedimento e de Processo Tributário 102. panta 1. punktā, nav saderīga ar Kopienu tiesībām.( ) Tāpat Portugāles tiesas kompetencē ietilpst arī jautājuma izlemšana par pamata prāvā esošo nodevas aprēķinu un tādējādi arī par to, vai tas apstrīdams deviņdesmit dienu laikā vai citā termiņā.

22. Kopsavilkumā Tiesai jāizlemj konkrētais Portugāles tiesas uzdotais jautājums, neskatoties uz to, ka Recheio varētu pieteikt savu prasījumu citā procesuālā kārtībā, kam atvēlēti garāki procesuālie termiņi.

B – Deviņdesmit dienu termiņa izvērtējums no efektivitātes principa viedokļa

1. Valsts tiesas pienākums

23. Ņemot vērā efektivitātes principu, vairākos gadījumos Tiesa ir tieši pieņēmusi lēmumu attiecībā uz konkrētiem prasības noilguma vai prasības celšanas termiņiem, kas dalībvalstu tiesību aktos paredzēti attiecībā uz prasībām, kuras vērstas uz tādu summu atprasīšanu, ko iekasējusi Valsts kase, pārkāpjot Kopienu tiesības. Tiesas pamatojums ir bijis krietni abstrakts. Spriedumos lietās Rewe un Comet tā aprobežojās ar norādi uz to, ka, nosakot pārsūdzības termiņus, kas nepārprotami ir tiesiskās paļāvības principa izpausme, tiktu pārkāptas Kopienu tiesības, ja tādējādi tiesību īstenošanu padarītu praktiski neiespējamu, kas nenotiek gadījumā, ja tiek noteikti “saprātīgi ierobežojoša rakstura termiņi”( ). Gadījumos, kuros Tiesa izskatīja konkrētus procesuālos termiņus, tā veica vērtējumu, balstoties uz līdzvērtības principu, proti – spriedumos trijās minētajās lietās Edis, Spac, kā arī Prisco un Caser tiek atzīts, ka Eiropas Savienības tiesības neliedz noteikt trīs gadu prasības celšanas termiņu, ja vien to piemēro vienādi visām atprasījuma prasībām neatkarīgi no tā, vai tās balstītas uz valsts vai Kopienu tiesībām.( ) Pat noteikta termiņa saīsināšanas gadījumi tika izvērtēti, balstoties vienīgi uz minēto principu – lietā Aprile pieņemtajā spriedumā ir precizēts, ka Kopienu tiesības neliedz piemērot valsts tiesību normu, ar ko parasto desmit gadu prasības noilguma termiņu aizstāj ar piecu gadu un pēc tam – ar trīs gadu termiņu prasības celšanai.( )

24. Patiesi, spriedumu lietās Edis un Spac juridiskajā pamatojumā ir atzīts, ka “valsts tiesībās noteiktais trīs gadu termiņš prasības celšanai, skaitot no apstrīdētā maksājuma dienas, šķiet saprātīgs”, un tādējādi Kopienu tiesības neliedz dalībvalstij uz to atsaukties.( ) Tomēr, lai gan, būdami obiter dicta, kas neatspoguļojas spriedumu rezolutīvajā daļā, tie ir nepamatoti tautoloģiski apgalvojumi, kas nenodrošina pamatu konstatēt, kāpēc šāda ilguma termiņš atbilst efektivitātes principam. Neko sīkāk nepaskaidrojot, Tiesa uzskata, ka ar Kopienu tiesībām ir saderīgi saprātīgi termiņi un trīs gadu termiņš tāds ir.

25. Tādu pašu attieksmi Tiesa izrādīja, skaidri spriežot jautājumā par zināmu termiņu, kas noteikti dalībvalstu tiesību aktos, lai celtu uz Kopienu tiesībām balstītu prasību, atbilstību minētajam efektivitātes principam. Spriedumā lietā Bassin un Salson ( ) tika atzīts, ka Kopienu tiesības neiestājas pret tādām dalībvalsts tiesību normām, ar ko tiek noteikts obligāts trīs gadu prasības noilgums jebkādas prasības celšanai attiecībā uz nepamatoti saņemtu obligāto maksājumu atprasīšanu.( ) Šis nolēmums balstīts uz pieņēmumu, ka ir pieļaujamas tādas procedūras, kas Kopienu tiesībās piešķirto tiesību īstenošanu nepadara praktiski neiespējamu tādējādi, ka trīs gadu prasības noilguma termiņš “atbilst likumdevēja izvēlei, ar ko netiek pārkāpta minētā prasība”( ).

26. Tāpat lietā Haahr Petroleum ( ) pieņemtajā spriedumā tiek atkārtots, ka Kopienu tiesības neliedz paredzēt piecu gadu prasības noilguma termiņu, jo šāds termiņš ir “kvalificējams kā saprātīgs” ( ).

27. Nolēmumu rūpīgi pamatot mēģināja vienu vienīgu reizi: Grundig Italiana lietā pieņemtajā spriedumā, kurā savus secinājumus sniedzu 2002. gada 14. martā un ar ko tika atzīts, ka ar Kopienu tiesībām nav saderīga deviņdesmit dienu termiņa noteikšana pārejai no desmit gadu vai piecu gadu prasības celšanas termiņa uz trīs gadu termiņu, piebilstot – lai ievērotu efektivitātes principu, šim termiņam būtu jānodrošina nodokļu maksātājiem saprātīgas iespējas īstenot savas atprasījuma tiesības gadījumā, ja viņu prasība izrādītos novēlota sakarā ar jaunās kārtības ieviešanu, tādā veidā, lai viņi varētu sagatavot savu aizstāvību, bez steigas un neizjūtot spiedienu sakarā ar pienākumu rīkoties ar tādu steidzamību, kas ir nesamērīga ar tiem sākotnēji atvēlēto termiņu. ( ) Tūlīt pēc tam Tiesa piebilst, ka deviņdesmit dienu termiņš nav pietiekams, jo, ņemot vērā sākotnēji noteikto piecu gadu termiņu, tiem nodokļu maksātājiem, kuru tiesības ir radušās apmēram pirms trīs gadiem, ir jārīkojas trīs mēnešu laikā, lai gan tie paļāvās uz to, ka viņu rīcībā ir vēl apmēram divi gadi ( ); Tiesa pareizi nosprieda, ka par saprātīgu atzīstams vismaz sešus mēnešus ilgs pārejas posms. ( )

28. Tiesas nostāja ir vienkārši izskaidrojama: kad prasību celšanai atvēlētie termiņi tiek rēķināti gados, to spēja nodrošināt Kopienu tiesībās atzītu tiesību efektīvu īstenošanu ir acīmredzama un tādēļ tiem nav vajadzīgs nekāds papildu pamatojums. Savukārt īsāku termiņu gadījumā, kas noteikti mēnešos vai dienās, viedoklis par to lietderību ir mazāk skaidrs un tam vajadzīgs pamatojums.

29. Tomēr, kā esmu norādījis savos secinājumos Grundig Italiana lietā, šī jautājuma izlemšana neietilpst Tiesas kompetencē, jo, izņemot acīmredzamus gadījumus ( ), tas jāveic valsts tiesai. ( ) Lai noteiktu, vai konkrēts termiņš atbilst efektivitātes principam, ir jānovērtē “visu faktisko un tiesisko apstākļu – gan procesuālo, gan materiālo – kopums, kas valsts tiesību sistēmā jāievēro, lai varētu celt atprasījuma prasības. Galīgu atbildi var sniegt tikai ar šādu visaptverošu redzējumu, kas ir vienīgi [valsts] tiesu iestādēm” ( ).

30. Tiesa tā ir nospriedusi atsevišķos gadījumos, jo, saskaņā ar spriedumu Dilexport lietā, jautājumu par to, vai piemērojamā procesuālā kārtība padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas, ir jāizlemj valsts tiesai ( ), šai norādei attiecoties arī uz termiņu prasības celšanai, kas ir pirmā procesuālā darbība.

31. Iespējams, ka Grundig Italiana lietā bija pietiekami elementi, lai pati Tiesa uzdrīkstētos pieņemt spriedumu, ņemot vērā to, ka tas attiecās uz pāreju no piecu gadu prasības celšanas termiņa uz trīs gadu termiņu tādējādi, ka nodokļu maksātāji, kuru tiesības radušās apmēram pirms trīs gadiem, faktiski bija spiesti rīkoties trīs mēnešu laikā, lai gan paļāvās uz to, ka viņu rīcībā ir vēl apmēram divi gadi. ( ) Tomēr šajā lietā izmantotais risinājums nebūtu attiecināms uz visu valstu tiesību sistēmām, bet vienīgi uz Itālijas tiesību sistēmu, jo izvērtēti tika vienīgi šīs valsts procesuālās kārtības noteikumi, tādējādi lēmumā par prejudiciālo jautājumu novirzoties no vispārējās un objektīvās nostādnes, kas raksturīga tās pamatfunkcijai, proti – nodrošināt Kopienu tiesību vienveidīgu interpretēšanu, aprobežojoties ar uti singulis interpretāciju attiecībā uz konkrētu tiesību sistēmu.

32. Skaidrs ir tas, ka, saskaņā ar Tiesas vairākkārt atzīto, dažādās dalībvalstīs ir paredzēta atšķirīga kārtība nelikumīgi pieprasītu obligāto maksājumu apstrīdēšanai un nepamatoti iekasētu summu atprasīšanai. Tādējādi ir grūti abstrakti novērtēt, vai Grundig Italiana lietā noteiktais deviņdesmit dienu pārejas termiņš atbilst efektivitātes principam, jo, lai to konstatētu, bez [termiņa] ilguma ir jāņem vērā arī daudzi citi apstākļi, tostarp, piemēram, šādi: vai ir pieļaujama prasības celšana pašu spēkiem, vai jāizmanto advokāta pakalpojumi; vai tiesā prasītājs var piedalīties pats, vai tam jāizdod pārstāvības pilnvara; šajā pēdējā gadījumā – vai tā ir oficiāli jāapliecina; vai juridisku personu gadījumā ir jāpieņem īpašs akts, lai celtu prasību; ja šāds akts ir jāpieņem – kādi ir attiecībā uz to noteiktie termiņi, noteikumi un prasības attiecībā uz formu; ja kā priekšnoteikums ir paredzēta prasība iesniegt sūdzību attiecīgai iestādei, vai šādai sūdzībai ir apturošs raksturs; vai par nodomu vērsties tiesā ir iepriekš jāziņo valsts iestādēm. To faktoru sarakstu, kuri nosaka prasības sarežģītību un izmaksas katrā valstī, varētu turpināt.

33. Ņemot vērā šo dažādību un citas viegli iedomājamas īpatnības, kas aplūkojamas Eiropas salīdzinošajās tiesībās, Kopienu tiesību sistēmai ir jānodrošina procesa dalībniekiem piešķirto tiesību aizsardzība ( ), pieprasot, lai valstī noteiktā procesuālā kārtība to aizsardzībai nebūtu mazāk labvēlīga, kāda tā ir attiecībā uz tamlīdzīgiem prasījumiem, kas izriet no valsts tiesībām, un to īstenošana nebūtu padarīta nedz praktiski neiespējama, nedz pārmērīgi grūta. ( )

34. Ņemot vērā šos apstākļus, kā jau esmu skaidrojis secinājumos Grundig Italiana lietā, nenoteiktais juridiskais “saprātīga termiņa” jēdziens, uz kuru atsaucas Kopienu judikatūra, lai varētu noteikt atbilstību efektivitātes principam, ir jāprecizē valsts tiesām, izņemot ārkārtas gadījumus, kad attiecīgās valsts sistēmas konkrētie apstākļi ir acīmredzami pietiekami vai nepārprotami nepietiekami, tādēļ tajos nav jāiedziļinās, lai izdarītu secinājumu, un tādējādi nekas neliedz Tiesai pieņemt lēmumu.

35. Tādēļ šķiet, ka nav ievērota konsekvence spriedumā Grundig Italiana lietā, kur, noteiktu termiņu atzīstot par nepietiekamu, tika noteikts minimāls termiņš, kas atzīstams par pietiekamu, lai garantētu uz Kopienu tiesībām balstītu prasību efektīvu īstenošanu, uzņemoties – pat īsti nezinot, vai Kopienu vai Itālijas – likumdevēja funkcijas. Turklāt minētajā spriedumā nav pamatota nedz sešu mēnešu termiņa izvēle, nedz arī tas, kāpēc šis termiņš atzīts par atbilstošu. Tas aprobežojas ar apgalvojumu, ka šāds termiņš ļauj “nodokļu maksātājiem, kuri rīkojas ar parastu rūpību, uzzināt par jauno kārtību, sagatavot un iesniegt savu prasību apstākļos, kas neapdraud viņiem sekmīga iznākuma izredzes” ( ). Kāpēc trīs mēnešu termiņš nav piemērots, savukārt sešu mēnešu termiņš ir? Spriedums Grundig Italiana lietā šķiet esam patvaļības un kļūdainas prejudiciālā nolēmuma mehānisma izmantošanas rezultāts. Saskaņā ar EKL 234. pantu, Tiesas kompetencē ir galīgā Kopienu tiesību interpretēšana, sniedzot valsts tiesām precīzas vadlīnijas attiecībā uz to piemērošanu bez jebkādām tiesībām šajā pēdējā juridiskajā darbībā iesaistīties, jo pretējā gadījumā tiktu pārkāpti šī tiesu iestāžu sadarbības instrumenta pamati, kas paredz ārkārtīgi stingru katras tiesas kompetences ievērošanu. ( ) Ar šāda rakstura “pronunciamientos” (nolēmumiem) Tiesa, neskatoties uz Līguma normām, faktiski rīkojas tāpat kā tiešas prasības gadījumā, piesavinādamās pilnīgas jurisdikcijas pilnvaras, tādējādi būtiski kaitējot valsts tiesas suverēnai kompetencei izspriest pamata prāvu. ( ) EKL 234. panta uzbūve balstās uz normu ieviešanas nodalīšanu no to piemērošanas, ļaujot saskaņot valsts tiesas likumīgās pilnvaras ar vajadzīgo Kopienu tiesību vienveidību, kā jau pirms daudziem gadiem to norādīja Robērs Lekūrs [Robert Lecourt] ( ). Lai šo uzdevumu izpildītu, ir stingri jārespektē kompetenču sadalījums. ( ) Patiesi, atšķirība starp interpretāciju un piemērošanu ir ļoti smalka tādēļ, ka ir grūti interpretēt normu, to nepiemērojot, vai to piemērot neinterpretējot, tomēr Tiesai pienāktos atturēties no valsts tiesas pienākumu uzņemšanās, aprobežojoties ar rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu noteikto kompetenci sniegt precīzas atbildes ( ). Ami Baravs [Ami Barav] ( ) atzina, ka, neskatoties uz Tiesas svinīgajiem apgalvojumiem par valsts tiesas kompetenču respektēšanu, realitāte ir krietni vien atšķirīga. ( )

36. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai atbildēt Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa tāpat, kā to jau izdarījusi Komisija savos rakstveida apsvērumos, apgalvodama:

ka Kopienu tiesības un jo īpaši princips, saskaņā ar kuru tām jābūt efektīvām, iestājas pret tādām dalībvalsts tiesību normām, kas, pretrunā šīm tiesībām, attiecībā uz iekasētu nodevu atprasījuma prasībām nosaka termiņu, kas atprasījuma tiesību izmantošanu praktiski padara pārmērīgi apgrūtinošu, un

ka valsts tiesai, izvērtējot visus ar prasības celšanu saistītos faktiskos un tiesiskos – gan procesuālos, gan materiālos – apstākļus, jānosaka, vai valsts tiesību sistēmā noteiktais termiņš ir saprātīgs un nodrošina minētā principa ievērošanu.

2. Papildu jautājums

37. Ja Tiesa atzīst par vajadzīgu pieņemt lēmumu attiecībā uz pamata prāvas prasījumu, izvērtējot jautājumu par tāda konkrēta un īpaša termiņa kā Código de Procedimento e de Processo Tributário 102. panta 1. punktā paredzētā deviņdesmit dienu termiņa atbilstību, ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus un neizbēgami fragmentāru Portugāles tiesību sistēmas pārzināšanu, atbilstoši rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu norādītajam, būtu jāatzīst, ka minētais termiņš bija saprātīgs un būtu nodrošinājis Recheio iespēju efektīvi izmantot savas tiesības.

38. Minētās tiesību normas a) apakšpunktā noteikts, ka termiņa aprēķināšanas dies a quo ir diena, kas seko labprātīgai nodokļu vai nodevu samaksai atvēlētā termiņa beigām, kurš parasti ilgst trīsdesmit dienas pēc paziņojuma par nodokļu samaksas pienākumu. ( ) Pamata prāvā apstrīdētais maksājums tika iekasēts 1998. gada 4. martā tādējādi, ka labprātīgai samaksai atvēlētais termiņš principā beigtos ap ( ) sekojošo 15. aprīli, tā ka minētā uzņēmuma rīcībā bija laiks, lai administratīvi procesuālā kārtībā celtu prasību līdz aptuveni 19. augustam. ( )

39. Termiņš, kas faktiski ilgst aptuveni piecarpus mēnešus (no apstrīdētā nodokļu samaksas pienākuma paziņošanas dienas līdz dienai, kad beidzas termiņš apstrīdēšanas prasības celšanai tiesas ceļā), nedz apgrūtina, nedz liedz pamata prāvā aplūkoto tiesību efektīvu īstenošanu.

40. Pirmkārt jāatgādina, ka, saskaņā ar Tiesas judikatūru ( ), Kopienu tiesības neliedz atprasījuma prasībās saistībā ar tādiem nodokļu maksājumiem, kas iekasēti, pārkāpjot direktīvu, dalībvalstij aizstāvēties, atsaucoties uz valsts tiesībās paredzētu prasības celšanas termiņu, kura tecējums sākas no nodokļa samaksas brīža, pat gadījumā, ja attiecīgajā laikā attiecīgā direktīva vēl nav pienācīgi transponēta valsts tiesību sistēmā. ( ) Šis risinājums, ar ko tiek meklēts līdzsvars starp tiesību efektīvu aizsardzību tiesas ceļā un tiesiskās drošības principu, kā jau esmu norādījis secinājumos Edis ( ) lietā, ne visai apmierina nodokļu maksātājus, kas ir spiesti maksāt ar Kopienu tiesībām nesaderīgus nodokļu maksājumus, bet, trūkstot vienotam regulējumam šajā jautājumā, dalībvalstīm pienākas, ievērojot daudzkārt atkārtotos nosacījumus, noteikt neesoša parāda izpildījuma atprasījuma prasību celšanas kārtību. ( )

41. Mēģinot līdzsvarot nodokļu maksātāju tiesības ar vispārējām interesēm, tādējādi novēršot to, ka administratīvi nolēmumi nokļūst zem Damokla zobena, jo tos iespējams apstrīdēt tiesas ceļā sine die, termiņu, kāds Portugāles procesuālajos tiesību aktos noteikts prasības celšanai administratīvi procesuālā kārtībā, var kvalificēt kā saprātīgu. Tas nodrošina pietiekami daudz laika, lai, uzzinot par nodokļu maksājumu, izlemtu jautājumu par tā apstrīdēšanu, apkopotu visus tam vajadzīgos faktiskos un juridiskos elementus un pienācīgi sagatavotos tiesību aizstāvībai. ( ) Šajā sakarā analizējot citu dalībvalstu tiesību normas, var pārliecināties, ka tajās visās tiek paredzēti līdzīga ilguma termiņi ( ), kas attiecīgajās tiesību sistēmās tiek piemēroti, neapšaubot to spēju nodrošināt tiesisku aizsardzību.

42. Turklāt neapšaubāmi, ka uz valsts tiesībām balstītu prasību celšanu ir jāattiecina tādu pašu procesuālo termiņu kārtība, kāda attiecas uz prasībām, kas balstītas uz Kopienu tiesībām, jo citāda kārtība būtu pretrunā principiem.

43. Tas, ka administrācijas rīcībā ir garāki termiņi savu pilnvaru īstenošanai nodokļu jomā ( ), nenozīmē, ka, atvēlot nodokļu maksātājiem deviņdesmit dienu termiņu, lai celtu prasību administratīvi procesuālā kārtībā, tiek pārkāpts Kopienu tiesību efektivitātes princips. Pirmkārt, tā kā principi un mērķi, kas regulē vienas [administrācijas] un otru [nodokļu maksātāju] prasījumu īstenošanu, ir krietni vien atšķirīgi, to pietiekamības izvērtējumu neietekmē apstāklis, ka administrācijas rīcībā ir ilgāki termiņi, lai rīkotos. Otrkārt, tā kā šajā jomā nepiemēro vienlīdzības principu, ir acīmredzams, ka uz valsts iestādēm un fiziskām personām nav jāattiecina vieni un tie paši noteikumi. Uz nodokļu iekasēšanas prasības celšanas termiņu un nodokļu parādu piedziņas prasības noilgumu attiecināmie kritēriji krietni atšķiras no tiem kritērijiem, saskaņā ar kuriem tiek noteikti zināmi termiņi fizisku personu prasību celšanai tiesā. Savos rakstveida apsvērumos Recheio izklāsta uzslavas cienīgu argumentāciju, tomēr tā sajauc tādus atšķirīgus juridiskus jēdzienus kā prasības celšanas termiņš un prasības noilgums, radot neskaidrību savā argumentācijā, nenorādīdama, ka spēkā esošus aktus, ar kuriem tiek radītas ar likumu aizsargātas tiesības un intereses, Portugāles administrācija var atcelt vienīgi tiktāl, ciktāl ar tiem rada to adresātiem nelabvēlīgas sekas ( ),kā arī to, ka nepamatotus tiesību aktus ir jāatceļ attiecīgajā apstrīdēšanas termiņā ( ).

VI – Secinājums

44. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Tribunal Tributário de Primeira Instância uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

“Kopienu tiesības un jo īpaši princips, saskaņā ar kuru ir jānodrošina to efektivitāte, iestājas pret tādām dalībvalsts tiesību normām, ar kurām nodokļu, kas iekasēti, pārkāpjot Kopienu tiesības, atprasījuma prasības celšanai tiek noteikts termiņš, kas atprasījuma tiesību īstenošanu praktiski padara pārmērīgi apgrūtinošu.

45. Tā ir valsts tiesa, kurai ir jāizlemj jautājums par to, vai, izvērtējot visus faktiskos un tiesiskos apstākļus – gan procesuālos, gan materiālos, – kas ietekmē prasības celšanu, valsts tiesību sistēmā noteiktais termiņš ir saprātīgs un nodrošina minētā principa ievērošanu.”

46. Pakārtoti – gadījumā, ja, neskatoties uz EKL 234. pantā noteikto, tiek atzīts par vajadzīgu lemt par Kopienu tiesību piemērošanu pamata prāvā, ierosinu norādīt:

47. “Kopienu tiesības neiestājas pret tāda termiņa noteikšanu kā pamata prāvā aplūkotais, lai celtu prasības par tādu nodokļu atprasīšanu, kas iekasēti pretēji Kopienu tiesībām, ja vien tie attiecas arī uz atprasījuma prasībām, kuras izriet no valsts tiesībām.”