Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciāli jautājumi – Vēršanās Tiesā – Valsts tiesas, kas uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, pienākums par to vienlaicīgi informēt tieslietu ministru – Ietekmes neesamība

(LESD 267. pants; Tiesas Statūtu 23. pants)

2. Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13 – Negodīgs noteikums 3. panta izpratnē – Jēdziens – Tiesas piekritības atzīšanas noteikums

(Padomes Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts)

3. Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13 – Valsts tiesas pienākums pēc savas iniciatīvas veikt tās vērtējumam iesniegta nolīguma noteikuma negodīguma pārbaudi – Apjoms

(Padomes Direktīvas 93/13 3. pants)

Summary

1. Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. panta pirmajai daļai pretrunā nav tāda valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka tiesai, kura uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, vienlaicīgi pēc savas iniciatīvas par to ir jāinformē attiecīgās dalībvalsts tieslietu ministrs.

Nešķiet, ka tāds pienākums varētu tikt uzskatīts par iejaukšanos ar LESD 267. pantu ieviestajā tiesu dialoga mehānismā. Attiecīgajā dalībvalstī valsts tiesām paredzētais pienākums informēt tieslietu ministru lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nosūtīšanas Tiesai brīdī nav šādas prejudiciāla jautājuma uzdošanas priekšnosacījums. Tādējādi tas nevar ietekmēt nedz minēto tiesu tiesības iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nedz arī apdraudēt priekšrocības, kuras tām ir piešķirtas atbilstoši LESD 267. pantam. Turklāt nešķiet, ka, iespējams, šī informēšanas pienākuma pārkāpums rada juridiskas sekas, kuras varētu ietekmēt LESD 267. pantā paredzēto procedūru, jo nav izvirzīta neviena norāde, no kuras varētu secināt, ka minētā informēšanas pienākuma dēļ attiecīgās dalībvalsts valsts tiesas varētu tikt atturētas iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

(sal. ar 31.–35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. LESD 267. pants ir interpretējams tādējādi, ka Eiropas Savienības Tiesa ir kompetenta interpretēt gan jēdzienu “negodīgs līguma noteikums”, kas minēts Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punktā, kā arī tās pielikumā, gan arī kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro līguma noteikuma vērtējumā, ņemot vērā šīs direktīvas normas, ievērojot, ka minētajai tiesai, ņemot vērā minētos kritērijus, ir jālemj par šī konkrētā līguma noteikuma konkrētu kvalificēšanu, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus.

Līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz kuriem līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kuri ar to bijuši saistīti, tostarp faktu, ka starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajā līgumā atrodamie noteikumi tajā ir ietverti, tos atsevišķi neapspriežot, un saskaņā ar tiem izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai pēc vietas, kur ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese.

(sal. ar 42.–44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)

3. Valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāveic pierādījumu savākšana, lai noskaidrotu, vai izņēmuma rakstura teritoriālās piekritības atzīšanas noteikums līgumā, kas ir tajā izskatāmās prāvas priekšmets un kurš ir noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, ietilpst Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos piemērošanas jomā, un apstiprinošas atbildes gadījumā pēc savas iniciatīvas jānovērtē šāda noteikuma, iespējams, negodīgais raksturs.

Lai nodrošinātu patērētāju aizsardzības efektivitāti, kādu ir vēlējies Savienības likumdevējs apstākļos, kad nevienlīdzīgu situāciju starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju var izlīdzināt tikai ar pozitīvu iejaukšanos no to personu puses, kas pašas nav līguma slēdzējas, valsts tiesai sava vērtējuma pirmajā stadijā tātad katrā ziņā un neatkarīgi no valsts tiesību normām ir jānosaka, vai par strīdus noteikumu ir vai nav notikusi atsevišķa apspriešanās starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

Attiecībā uz minētā vērtējuma otro stadiju noteikums, kurš starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajā līgumā ietverts, to atsevišķi neapspriežot, un saskaņā ar kuru izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai pēc vietas, kur ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese kā no ģeogrāfiskā viedokļa, tā transporta iespēju viedokļa, ir atzīstams par negodīgu direktīvas 3. panta izpratnē tiktāl, ciktāl pretēji labticības prasībai tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma.

(sal. ar 48., 51.–53. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)