ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
111.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz Finanzgericht Baden‑Württemberg (Bādenes‑Virtembergas Finanšu tiesa, Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu es iesaku Tiesai atbildēt šādi: Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos 1. panta a) punkts, kā arī tā I pielikuma 12. un 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas bez atlikšanas iespējām paredz aplikt ar nodokli vēl nenotikušu nerealizēto kapitāla pieaugumu no sabiedrības daļām gadījumā, kad šīs dalībvalsts valstspiederīgais, kuram sākotnēji bijis neierobežots nodokļa maksāšanas pienākums šajā dalībvalstī, pārceļ savu domicilu no šīs valsts uz Šveici.
63.

Tāpat PVN direktīvas 63. pantā un attiecībā uz pārvietošanu 68. pantā, lai noteiktu nodokļa bāzi, precīza vērtējuma ietvaros attiecībā uz nodokļa iekasējamību tiek ņemts vērā pakalpojuma sniegšanas brīdis. Tādējādi šis brīdis ir izšķirošais, lai vērtētu atbrīvojumu no nodokļa, pakalpojuma sniegšanas vietu vai nodokļa likmi. To Tiesa ir nesen atkārtoti skaidrojusi lietā Kollroß un Wirtl ( 37 ). Tāpat PVN direktīvas 184. un nākamajos pantos paredzētie koriģēšanas nosacījumi izriet no korektūras uz grozītu apstākļu pamata ex nunc.
16.

Šāds kombinēts minētā 23. panta 1. punkta un 2. panta 18) punkta lasījums tieši neizriet no pirmā prejudiciālā jautājuma formulējuma. Tomēr tas, manuprāt, izriet, no vienas puses, no iesniedzējtiesas minētajiem apsvērumiem, izskaidrojot šo jautājumu, it īpaši attiecībā uz lēmuma, kas tajā apstrīdēts, pamatojumu ( 5 ), un, no otras puses, no otrā prejudiciālā jautājuma satura, kas uzdots, turpinot pirmo jautājumu, un kurā ir skaidri sasaistītas šīs tiesību normas.
13.

Konstatējot, ka tiesai saskaņā ar valsts tiesībām izdevumi par vienu atbildētājam nosūtītu atgādinājumu pirms prasības iesniegšanas tiesā ir jāatzīst par tiesas izdevumiem, iesniedzējtiesai ir jautājums par to, vai bez Direktīvas 2011/7 6. pantā noteiktās fiksētās summas kompensācijas par parāda atgūšanas izmaksām ir jāatlīdzina arī izmaksas par atgādinājumiem saskaņā ar valsts procesuālo tiesību noteikumiem. Šī tiesa norāda, ka saskaņā ar minētās direktīvas preambulas 19. apsvērumu fiksētas summas kompensācijai atbilstoši šīs pašas direktīvas 6. pantam ir tieši jāietver prasītāja izmaksas par atgādinājumiem. Iesniedzējtiesas ieskatā no tā izrietētu, ka abu kompensāciju atzīšana (pamatojoties uz tās pašas direktīvas 6. pantu un valsts procesuālo tiesību noteikumiem) ļautu prasītājam divreiz saņemt vienu un to pašu kompensāciju.
86.

Tieši no šā skatpunkta es uzskatu, ka neatkarīgi no tā, vai cīņa pret pilnībā mākslīgām struktūrām, kuru vienīgais nolūks ir izvairīties no parasti maksājamajiem nodokļiem, ir izvērtējama, kā to rosina arī iesniedzējtiesa, kā patstāvīgs primārs vispārējo interešu apsvērums vai, kā to apgalvo Vācijas valdība, kontekstā ar izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršanu, AStG paredzētie noteikumi par vēlāku iekļaušanu pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu šo mērķi.
88.

Taču no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā tieši nav runa par to, ka ir jāvērtē, vai G. Hampshire var no T&N tieši pieprasīt kompensācijas izmaksu vismaz 50 % apmērā no viņa uzkrātajām tiesībām. Tieši otrādi, atbildētājs un atbildētājs apelācijas tiesvedībā pamatlietā ir PPF. Iesniedzējtiesa kā lietas priekšmetu norāda PPF pirms izmaksas veicamo aizsargāto saistību vērtējumu. Ar šo lēmumu ar saistošu spēku tiek noteikts kompensācijas apmērs, kuru darba ņēmēji saņem gan gadījumā, ja atbildību pārņem PPF, gan iespējamas tādas likvidācijas gadījumā, kuru neveic PPF.
9.

Ar apakšuzņēmēju palīdzību ALS pārvadāja drupinātāju šādi. Vispirms to transportēja no Pori uz Raumu [Rauma] Somijā, izmantojot kravas auto ar zemo iekrāvēju. Raumā tas tika izkrauts no kravas auto un tika pārvietots uz kuģi, izmantojot paša drupinātāja jaudu. Pēc jūras pārvadājuma uz Apvienoto Karalisti drupinātājs atkal, izmantojot sava motora jaudu ( 6 ), Hallas [Hull] ostā nobrauca no kuģa un tika iekrauts citā kravas transportlīdzeklī. Tā kā Metso kravas saņēmējam nebija pietiekamu vai piemērotu uzglabāšanas iespēju, tas palūdza ALS apakšuzņēmēju pagaidām novietot drupinātāju savā noliktavā uz pāris dienām. Tomēr drupinātājs tur tika uzglabāts ilgāku laiku ( 7 ) un no turienes pazuda, pirms tas varēja tikt nogādāts kravas saņēmējam Šefīldā.
12.

Saskaņā ar 395. pantu: “1. Iestāde neiesaistās riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, ja šāda darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399.–403. pantu, – pārsniedz 25 % no tās atbilstošā kapitāla. Ja klients ir iestāde vai ja savstarpēji saistītu klientu grupā ir viena vai vairākas iestādes, šī vērtība nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla vai EUR 150 miljonus, atkarībā no tā, kura summa ir lielāka, ar nosacījumu, ka riska darījumu vērtību summa – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – ar visiem saistītajiem klientiem, kas nav iestādes, nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla. Ja EUR 150 miljoni ir vairāk nekā 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, riska darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – nepārsniedz saprātīgu limitu, ņemot vērā iestādes atbilstošo kapitālu. Minēto limitu nosaka iestāde saskaņā ar Direktīvas 2013/36/ES 79. pantā minētajām politikām un procedūrām, lai risinātu un kontrolētu koncentrācijas risku. Šis limits nepārsniedz 100 % no iestādes atbilstošā kapitāla. Kompetentās iestādes var noteikt limitu, kas ir mazāks par EUR 150 miljoni, un par to informē EBI [Eiropas Banku iestādi] un Komisiju. [..] 5. Šajā pantā noteiktos limitus var pārsniegt iestādes tirdzniecības portfeļa riska darījumiem, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) netirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo saistīto klientu grupu nepārsniedz 1. punktā noteikto limitu, kas aprēķināts ar atsauci uz atbilstošo kapitālu, tā, lai pārsniegums rodas vienīgi tirdzniecības portfelī; b) iestāde atbilst papildu pašu kapitāla prasībai par 1. punktā noteiktā limita pārsniegšanu, ko aprēķina saskaņā ar 397. un 398. pantu; c) ja kopš brīža, kad pārsniegums parādījies, pagājušas ne vairāk kā 10 dienas, tirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo savstarpēji saistīto klientu grupu nedrīkst pārsniegt 500 % no iestādes atbilstošā kapitāla; d) visi pārsniegumi, kas pastāv ilgāk par 10 dienām, kopumā nedrīkst pārsniegt 600 % no iestādes atbilstošā kapitāla. Par katru gadījumu, kad limits tiek pārsniegts, iestāde nekavējoties ziņo kompetentajām iestādēm par pārsnieguma apmēru un dara zināmu attiecīgā klienta nosaukumu un, attiecīgā gadījumā, attiecīgās saistīto klientu grupas nosaukumu. [..]”
70.

Šāds no septiņām līdz trīsdesmit dienām ilgs atbildes sniegšanas termiņš, apspriežoties saskaņā ar Šengenas Īstenošanas konvencijas 25. panta 2. punktu, gan var šķist salīdzinoši īss, ja apsver, ka dalībvalstī, ar kuru notiek apspriešanās, var būt nepieciešama reģionālo vai vietējo iestāžu iesaistīšana, kā arī attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā personisko attiecību pārbaude ( 29 ). Taču īss atbildes sniegšanas termiņš brīvības, drošības un tiesiskuma telpā nekādā ziņā nav retums ( 30 ). Šajā situācijā to izskaidro jau minētais pamatmērķis nodrošināt Eiropas Savienības atgriešanas politikas efektivitāti, kas no visām dalībniecēm valstu iestādēm pieprasa lielu darbu un ļoti ātru rīcību ( 31 ). Īsā termiņa mērķis ir arī visu iestāžu saskaņota rīcība Šengenas zonā.
36.

Kā Tiesa jau ir lēmusi, “darba ņēmējs ir jāuzskata par vājāko darba attiecību pusi; līdz ar to ir jānovērš darba devēja iespējas viņam noteikt viņa tiesību ierobežojumu” ( 18 ). Tiesas ieskatā, “ņemot vērā šo vājākā situāciju, šāds darba ņēmējs var tikt atturēts no skaidras savu tiesību ievērošanas pieprasīšanas no darba devēja, jo viņa prasības dēļ pēdējais minētais var vērst pret viņu pasākumus, kas var ietekmēt darba attiecības par ļaunu šim darba ņēmējam” ( 19 ). Līdz ar to “jebkura darba devēja prakse vai bezdarbība, kas potenciāli var atturēt darba ņēmēju no tiesību uz ikgadēju atvaļinājumu izmantošanas, arī ir pretrunā tiesību uz apmaksātu ikgadēju atvaļinājumu mērķim” ( 20 ).
24.

Attiecībā uz otro valodu izvēles ierobežojumu paziņojuma par vispārējo konkursu 2.3. punktā ir noteikts šādi: “Saskaņā ar [2012. gada 27. novembra spriedumu Itālija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752)] ES iestādes vēlas pamatot, kāpēc šajā konkursā tiek ierobežota otrās valodas izvēle, pieļaujot tikai ierobežotu skaitu ES oficiālo valodu. Attiecīgi informējam kandidātus, ka šajā konkursā otrās valodas izvēles iespējas ir noteiktas saskaņā ar dienesta interesēm, kas prasa, lai jaunie darbā pieņemtie darbinieki nekavējoties varētu sākt strādāt un būtu spējīgi efektīvi sazināties savā ikdienas darbā. Pretējā gadījumā varētu tikt ievērojami traucēta iestāžu efektīva darbība. Angļu, franču un vācu valoda joprojām ir visbiežāk lietotās valodas, ko nosaka ilgstošā to lietošanas prakse ES iestāžu iekšējā saziņā un dienesta vajadzības saistībā ar ārējo saziņu un dokumentu apstrādi. Turklāt angļu, franču un vācu valoda ir visizplatītākās otrās valodas Eiropas Savienībā, un tās kā otrās valodas mācās visvairāk cilvēku. Tas atbilst izglītības un darba prasmju līmenim, kādu pašlaik sagaida no Eiropas Savienības iestāžu amata vietu kandidātiem, proti, pārvaldīt vismaz vienu no šīm valodām. Tādēļ, līdzsvarojot dienesta intereses un vajadzības un kandidātu spējas un ņemot vērā šā konkursa konkrēto jomu, ir pamatoti rīkot pārbaudījumus šajās trijās valodās, lai nodrošinātu, ka visi kandidāti neatkarīgi no to pirmās oficiālās valodas vismaz vienu no šīm trim oficiālajām valodām pārvalda darbam nepieciešamajā līmenī. Šādā veidā novērtējot konkrētās kompetences, ES iestādes var novērtēt kandidātu spējas nekavējoties sākt strādāt vidē, kas tuvu atbilst reālajai situācijai, kādā tiem būs jāstrādā. Tādu pašu iemeslu dēļ tiek ierobežots to valodu skaits, kādās kandidāti sazinās ar iestādēm, tostarp valodas, kādās jānoformē pieteikumi. Turklāt šāda prasība nodrošina kandidātu viendabīgu salīdzināšanu un pārbaudi, pamatojoties uz viņu pašu iesniegtajiem pieteikumiem. Turklāt, lai tiktu nodrošināta vienlīdzīga attieksme pret visiem kandidātiem, tostarp pret tiem, kuru pirmā oficiālā valoda ir viena no minētajām trim valodām, ikvienam tiek prasīts kārtot noteiktus pārbaudījumus savā otrajā valodā, kura ir viena no šīm trim valodām. Tas neskar iespēju vēlāk apgūt trešo darba valodu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. panta 2. punktu.”
43.

Proti, no Direktīvas 93/13 1. panta 1. punkta, 2. panta a) punkta un 3. panta 1. punkta teksta, kā arī no tās vispārīgās struktūras izriet, ka šī direktīva ir piemērojama tikai “līguma noteikumiem”, to neattiecinot uz vienkāršu praksi, kā tas ir pamatlietā ( 9 ). Šajā gadījumā un kā to ir norādījusi pati iesniedzējtiesa, apstrīdētā prasījuma cesija ir saistīta ar komersanta praksi, nevis ar līguma punktu patērētāja līgumā. Šāda prakse ir izslēgta no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas.
21.

Saskaņā ar Briseles IIa regulas 8. panta 1. punktu piekritība parasti ir tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas bērna pastāvīgā dzīvesvieta; šajā gadījumā tā ir Itālija. Papildus vairākiem izņēmumiem no šā vispārējā noteikuma, kas ir paredzēti īpašiem gadījumiem ( 11 ), un forum non conveniens noteikumam ( 12 ) Briseles IIa regulā ir paredzēta arī plašāka atkāpe ( 13 ) no 8. panta 1. punkta noteikumiem, proti, 12. panta 3. punkts. Saskaņā ar 12. panta 3. punktu gadījumos, kad bērnam ir būtiska saikne ar kādu dalībvalsti, ir atļauts vienoties par konkrētās lietas piekritību attiecīgās dalībvalsts tiesām.
99.

Tiesa norādīja, ka “šādos apstākļos no LESD noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību nevar secināt, ka šai dalībvalstij – turklāt asimetriski – būtu jāīsteno sava kompetence nodokļu jomā, lai ļautu atskaitīt zaudējumus, kas radušies darījumos, kuru rezultāti, pat ja tie būtu pozitīvi, jebkurā gadījumā netiktu aplikti ar nodokli”. No tā tika secināts, ka “LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādus dalībvalsts nodokļu tiesību aktus, saskaņā ar kuriem no uzņēmumu ienākuma nodokļa principā tiek atbrīvots kapitāla pieaugums, kas gūts no līdzdalību apliecinošām daļām, un attiecīgi netiek atskaitīti kapitāla zaudējumi saistībā ar tādām daļām, pat ja šos kapitāla zaudējumus ir izraisījuši valūtas kursu svārstību dēļ radušies zaudējumi” ( 39 ).
106.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Katalonijas Augstākā tiesa, Spānija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: – nosacījumi, saskaņā ar kuriem 10. panta 1. punkta noteikumi Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvā 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, ļauj atlaist no darba strādājošu grūtnieci, precīzi neatbilst vārdkopai “viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ”, kas ir minēta 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvā 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu. Ja apstākļi atļauj, konkrētu situāciju, kuras dēļ tiek veikta kolektīvā atlaišana, var klasificēt kā “ārkārtēju gadījumu” pirmās minētās tiesību normas izpratnē. Tas, vai šādi apstākļi tiešām pastāv, jāpārbauda valsts tiesai; – Direktīvas 92/85 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzēto atkāpi no atlaišanas aizlieguma nevar piemērot, ja strādājošo grūtnieci kolektīvās atlaišanas gadījumā var pārcelt citā piemērotā amatā. Tas, vai tā ir, jāpārbauda valsts tiesai; – saskaņā ar Direktīvas 92/85 10. pantu dalībvalstīm strādājošas grūtnieces ir jāaizsargā gan pret atlaišanu kā tādu (tādējādi izpildot pienākumu, kas izriet no 10. panta 1. punkta noteikumiem), gan pret sekām, kas ir radušās, ja pretēji 10. panta 1. punktā noteiktajam aizliegumam atlaišana tomēr ir notikusi (tādējādi izpildot pienākumu, kas izriet no 10. panta 3. punkta noteikumiem); – saskaņā ar Direktīvas 92/85 10. panta 1. punktu dalībvalstīm nav īpaši jānosaka, ka strādājošām grūtniecēm kolektīvās atlaišanas gadījumā ir prioritāras tiesības palikt darbā attiecīgajā uzņēmumā. Tomēr dalībvalstis, kuras to vēlas, var paredzēt šādus noteikumus, lai nodrošinātu papildu aizsardzību vai panāktu tiesisko noteiktību; – brīdinājums par atlaišanu Direktīvas 92/85 10. panta 2. punkta prasībām atbilst tad, ja tas ir izteikts rakstveidā un ja tajā ir sniegts pienācīgs pamatojums attiecībā uz ārkārtējiem gadījumiem, kas nav saistīti ar grūtniecību un kuros ir pieļaujama [strādājošas grūtnieces] atlaišana no darba. Tas, vai tā ir, jāpārbauda valsts tiesai.
27.

Tāpat minētā tiesa uzskata, ka galīgs sanācijas apstiprinājums ietekmē nodokļu maksātāja saistības, tostarp viņa pienākumu piegādātājam samaksāt PVN. Saskaņā ar ZFPPIPP maksātnespējīga parādnieka saistības saglabājas, bet sanācijas spēkā esamības periodā kreditors nevar panākt šo saistību piespiedu izpildi. Protams, šādu vienošanos ar kreditoriem var atcelt, piemērojot ZFPPIPP 219. pantu, ja a posteriori izrādās, ka maksātnespējīgs parādnieks ir spējīgs samaksāt parādus saviem kreditoriem. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka no ekonomiskā viedokļa sanācijas apstiprināšana nozīmē, ka maksātnespējīgais parādnieks nekad nespēs pilnībā apmierināt esošās saistības un tam nekad nebūs pienākuma tās apmierināt, līdz ar to šī apstiprināšana izraisa ne vien attiecīgo parādu nemaksāšanu, bet arī to samazināšanu.
1.

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvas 2009/101/EK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko dalībvalstis prasa no sabiedrībām [LESD 54. panta otrās daļas] nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses ( 2 ), 2., 6., 7. un 8. panta interpretāciju, Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Direktīvas 2012/30/ES par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām Līguma par Eiropas Savienības darbību 54. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses ( 3 ), 19. un 36. panta interpretāciju, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20., 21. un 51. panta interpretāciju.
23.

Neatkarīgi no tā Boehringer apgalvo, ka tāds pats rezultāts izriet no Direktīvas 2006/112 73. panta, to interpretējot saistībā ar Tiesas spriedumu lietā Glawe ( 5 ). Šajā lietā Tiesa ir nospriedusi, ka spēļu automātu gadījumā, kas atbilstoši obligātajām likumā noteiktajām prasībām ir uzstādīti tā, ka tie izmaksā laimestus vismaz aptuveni 60 % apmērā no iemaksātajām likmēm, uzņēmēja faktiski saņemtā atlīdzība saskaņā ar Direktīvas 2006/112 73. panta priekšteci ( 6 ) par spēļu automātu uzstādīšanu ir tikai proporcionāla daļa no likmēm, ko uzņēmējs faktiski var paturēt sev ( 7 ).
122.

Tādējādi šāda prasība šķistu nesamērīga, ja tiktu sekots spriedumu de Lasteyrie du Saillant (C‑9/02, EU:C:2004:138), N (C‑470/04, EU:C:2006:525) un DMC (C‑164/12, EU:C:2014:20) loģikai. Proti, kā Komisija to norādījusi rakstveida apsvērumos, C. Picart, kaut arī 2002. gada jūnijā viņš bija pārcēlis savu dzīvesvietu uz Šveici, saglabāja pietiekami daudz īpašuma aktīvu un elementu Francijā – tostarp sabiedrībās, kurās viņam piederēja ievērojams apjoms kapitāldaļu to pamatkapitālā, – lai nesadarbošanās gadījumā no šī nodokļu maksātāja puses ļautu Francijas nodokļu iestādēm veikt aizsardzības pasākumus nodokļu parādu piedziņas nodrošināšanai. Tātad nodokļu parāda neatgūšanas risks nešķistu reāls 2014. gada 23. janvāra sprieduma DMC (C‑164/12, EU:C:2014:20, 69. punkts) izpratnē.
9.

EBU iesniedza pieprasījumu Her Majesty’s Revenue and Customs [Viņas Majestātes Ieņēmumu un muitas dienestam] atgūt PVN, kas samaksāts no šīm dalības maksām, apgalvojot, ka saskaņā ar PVN direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktu uz maksām attiecās atbrīvojums no PVN. Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs ar 2014. gada 12. februāra lēmumu noraidīja šos pieprasījumus. EBU lēmumu pārsūdzēja apelācijas kārtībā. First‑tier Tribunal [Pirmās instances tiesa] noraidīja EBU apelācijas sūdzību, bet atļāva iesniegt apelācijas sūdzību Upper Tribunal. Pēc 2015. gada 14. jūlija tiesas sēdes 2015. gada 23. jūlijāUpper Tribunal paziņoja savu lēmumu, nospriežot, ka, lai tā varētu taisīt spriedumu par apelācijas sūdzību, ir nepieciešams prejudiciāls nolēmums par 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta interpretāciju. 2015. gada 1. septembrī tā uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Kādām būtiskām īpašībām ir jāpiemīt kādai darbībai, lai šī darbība būtu “sports” [PVN direktīvas] 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta nozīmē? It īpaši, vai šai darbībai ir jābūt ar nozīmīgu (vai ne maznozīmīgu), tās rezultātam būtisku fizisko elementu, vai arī ir pietiekami, ja tai ir nozīmīgs, tās rezultātam būtisks intelektuālais elements? 2) Vai sporta bridžs ir “sports” [..] PVN direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta nozīmē?”
No tā izriet, ka, nosakot ieceļošanas aizlieguma spēkā stāšanos no tā paziņošanas brīža vai kad tas kļūst galīgs, tiktu apvērsta Savienības atgriešanas politikas loģika. Tas arī apdraudētu tā efektivitāti, jo trešās valsts valstspiederīgais, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, varētu izvairīties no ieceļošanas aizlieguma juridiskajām sekām, vienkārši izvairoties no atgriešanas lēmuma izpildes šī aizlieguma laikā. Tam mudinātu trešās valsts valstspiederīgos neizpildīt atgriešanas lēmumus, ievērojot to, ka viens no Atgriešanas direktīvas formulētajiem mērķiem ir dot priekšroku brīvprātīgai izceļošanai ( 47 ).
2.

No 2009. līdz 2012. gadam vismaz trīs CDT lūdza atļauju strādāt savā profesijā Maltā. Šie lūgumi tika noraidīti, jo Malta par profesiju, kas ir saistīta ar ārstniecības nozari ( 3 ), atzīst tikai zobu protēzista, bet ne CDT profesiju. Maltas iestādes līdz ar to piedāvāja CDT reģistrēt viņus kā zobu protēzistus. Tā reģistrētiem viņiem būtu jāstrādā tādos pašos apstākļos kā zobu protēzistiem, proti, zobārsta uzraudzībā, kā tas paredzēts valsts tiesiskajā regulējumā. Uzskatot, ka šī situācija būtu pretrunā dalībvalstu pienākumiem, kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvas 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu ( 4 ), un principam, saskaņā ar kuru brīvība veikt uzņēmējdarbību paredz iespēju jebkuram profesionālim, kurš saņēmis apmācību vienā dalībvalstī, sākt uzņēmējdarbību un strādāt savā profesijā citās Eiropas Savienības dalībvalstīs saskaņā ar tās valsts noteikumiem, kurā apmācība ir saņemta, prasītāji pamatlietā Malta Dental Technologists Association (Maltas Zobu tehniķu asociācija), kā arī J. S.‑Reynaud, CDT, vērsās iesniedzējtiesā ar lūgumu, lai panāktu, ka Maltas iestādes reģistrē CDT, kas par tādiem ir atzīti citās Eiropas Savienības dalībvalstīs, un ļauj viņiem Maltā strādāt savā profesijā bez zobārsta uzraudzības.
22.

Attiecībā uz tiesībām, kas ir iegūtas vai ir iegūšanas stadijā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka gan no pamatnolīguma 2. klauzulas 6. punkta formulējama – kas atbilst pārskatītā pamatnolīguma 5. klauzulas 2. punkta formulējumam –, gan no šīs tiesību normas konteksta izriet, ka tās mērķis ir “izvairīties no tā, ka tiek zaudētas tiesības, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, kuras ir iegūtas vai tiek iegūtas un kuras ir darba ņēmēja rīcībā, tiklīdz viņš uzsāk bērna kopšanas atvaļinājumu, kā arī garantēt, ka, minētajam bērna kopšanas atvaļinājumam beidzoties, attiecībā uz šīm tiesībām viņš būs tādā pašā situācijā, kādā viņš bija pirms bērna kopšanas atvaļinājuma” ( 24 ). Turklāt Tiesa ir īpaši uzsvērusi, ka, “ievērojot vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm mērķi, kas ir pamatā [pamatnolīgumam], minētais [noteikums] ir izprotam[s] tādējādi, ka tas izsaka Kopienas sociālo tiesību principu, kam ir īpaša nozīme un ko tātad nevar interpretēt sašaurināti” ( 25 ). Tāpēc vārdkopa “tiesības, ko darba ņēmējs ieguvis vai kas ir iegūšanas stadijā” pamatnolīguma un pēc tam arī pārskatītā pamatnolīguma izpratnē “aptver tiesību un priekšrocību kopumu naudā vai graudā, kas tieši vai netieši izriet no darba attiecībām un kas darbiniekam piemīt attiecībā pret darba devēju brīdī, kad sākas bērna kopšanas atvaļinājums” ( 26 ). Tādējādi “valsts tiesiskais regulējums, kas radītu tiesību, kuras izriet no darba attiecībām, samazinājumu bērna kopšanas atvaļinājuma gadījumā, varētu darbinieku atturēt no šāda atvaļinājuma izmantošanas [..]. Tas būtu tiešā pretrunā Pamatnolīguma par bērna kopšanas atvaļinājumu mērķim, kura viens no uzdevumiem ir labāk saskaņot ģimenes un profesionālo dzīvi” ( 27 ).