ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 328/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 13. septembrī iesniedza Cour d'appel de Mons (Beļģija) — État belge — SPF Finances/BLM SA

(Lieta C-436/10)

()

2010/C 328/22

Tiesvedības valoda — franču

Iesniedzējtiesa

Cour d'appel de Mons

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: État belge — SPF Finances

Atbildētāja: BLM SA

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (1), 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts un 13. panta B daļas b) punkts ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem ir aizliegti tādi valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem tas, ka direktors un viņa ģimene savām vajadzībām izmanto daļu no ēkas, ko ir uzcēlusi un kuras nekustamā īpašuma mantiskās tiesības pieder nodokļa maksātājam juridiskai personai, ja par šo īpašumu samaksātie nodokļi ir atskaitāmi, tiek uzskatīts par no nodokļa atbrīvotu pakalpojuma sniegšanu kā nekustama īpašuma iznomāšana vai izīrēšana 13. panta B daļas b) punkta izpratnē?

(1) OV L 145, 1. lpp.
A.

Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 (1) par Kopienas preču zīmi (turpmāk tekstā — “KPZR”) 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Turklāt ar minētā panta pārkāpumu saistītais pamats ir sadalīts divās daļās: — Faktu sagrozīšana, preču zīmes reģistrācijas pieteikumā faktiski norādītā preču un pakalpojumu saraksta sagrozīšana un Tiesas 1998. gada 29. septembra sprieduma lietā C-39/97 Canon (2) (OV ITSB 12/98, 1419. lpp., 23. punkts), to aplūkojot kopsakarā ar Tiesas 1981. gada 9. decembra spriedumu lietā C-193/80 un 1985. gada 15. oktobra spriedumu lietā C-281/83, pārkāpums. Šajā pamata daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot ierobežojusi preču zīmes reģistrācijas pieteikumā faktiski norādīto preču sarakstu, sašaurinot vispārīgo kategoriju “etiķi” līdz “vīna etiķis”, pamatojoties uz diviem argumentiem: pirmajā argumentā esot tikusi izmantota normatīvā, netiešā, saistītā un valsts tiesību aktos paredzētā etiķa jēdziena definīcija, proti, pirmais papildu noteikums Spānijas likumā 24/2003 par vīnogulājiem un vīnu, tā vietā, lai izmantotu normatīvo un tiešo definīciju no Kopienu tiesībām, kas izriet no Eiropas Kopienu Tiesas 1981. gada 9. decembra sprieduma lietā C-193/80 un 1985. gada 15. oktobra sprieduma lietā C-281/83. Šajos spriedumos esot skaidri noteikts, ka Kopienu tiesībās etiķis ir definēts kā vispārīgs jēdziens, kuram nav nekādas ar vīnu saistītas nozīmes. Otrais arguments, ko Vispārējā tiesa esot izmantojusi, lai pielīdzinātu etiķi vīna etiķim, ir apgalvojums, ka vīna nozares uzņēmumi parasti ražo vīna etiķi, un šādi esot tikuši sagrozīti fakti, jo pats šis apgalvojums ir balstīts uz “etiķa” kategorijas pielīdzināšanu “vīna etiķa” kategorijai. Turklāt spriedumos lietā C-193/80 un lietā C-281/83 etiķa vispārīgais raksturs tiek saistīts ar attiecīgo teritoriju, lai veiktu salīdzinājumu sajaukšanas iespējas novērtējuma ietvaros. Turpretim Vispārējā tiesa esot izkropļojusi attiecīgās teritorijas jēdzienu, apgalvojot, ka etiķis, ko visvairāk patērē un ražo “pasaulē”, ir vīna etiķis, precizējot, ka par attiecīgo teritoriju ir uzskatāma Eiropas Savienības teritorija. — Tiesas 1999. gada 14. septembra spriedumā lietā C-375/97 (3) un 1999. gada 4. maija spriedumā apvienotajās lietās C-108/97 un C-109/97 (4) paredzēto procesuālo normu pierādījumu sniegšanas un pierādīšanas pienākuma jomā neievērošana. Šajā pamata daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot veikusi apzīmējumu salīdzinājumu, pamatojoties uz nepārbaudītu tēzi par preču zīmes “Rioja” atpazīstamību un/vai augsto atšķirtspēju.
Pirmā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana attiecībā uz papildu aizsardzības sertifikātiem. Apelācijas sūdzības pamati par pirmo ļaunprātīgo izmantošanu tiek iedalīti divās galvenās daļās. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, vērtējot, kas ietilpst konkurencē pēc nopelniem. Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, vērtējot, vai apelācijas sūdzības iesniedzēju paziņojumi patentu valdēs bija objektīvi maldinoši, lai kā neatbilstošu noraidītu apelācijas sūdzības iesniedzēju izpratnes par to likumīgajām tiesībām uz papildu aizsardzības sertifikātiem saprātīgumu un bona fides. Pārskatāmības trūkums ir nepietiekams, lai konstatētu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, drīzāk šeit būtu jābūt prasībai par tīšu krāpšanu vai maldināšanu. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, vērtējot, kas ir uz konkurences ierobežošanu vērsta rīcība. Vispārējā tiesa esot kļūdaini konstatējusi, ka tikai pieteikums vien par intelektuālā īpašuma tiesību pieprasīšanu, kas varētu stāties spēkā kādus 5-6 gadus vēlāk, bija rīcība, ko varētu uzskatīt par tādu, kas ir vērsta uz konkurences ierobežošanu, neatkarīgi no tā, vai tiesības visbeidzot ir piešķirtas un/vai izmantotas. Iemesls tam ir tāds, ka rīcība ir pārāk nošķirta vai attālināta no tirgus, kas esot ietekmēts.
2)

Vai no ierobežojumiem un nosacījumiem, kas paredzēti Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās īstenošanā, kā arī no to īstenošanai paredzētajiem pasākumiem, kas tiek veikti saskaņā ar Savienības tiesībām, tostarp saskaņā ar Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas Nolīgumu, 71. panta 1., 2. un 5. punktu, skatot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 562/2006, ar kuru ievieš Kopienas Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss), preambulas 5. un 20. apsvērumu, pamata prāvas apstākļos izriet, ka ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka dalībvalsts savam pilsonim par noziedzīga nodarījuma, kas ir saistīts ar narkotiskām vielām, izdarīšanu piemēro piespiedu administratīvo pasākumu “neizbraukt no valsts”, ja trešās valsts tiesa šim pilsonim par šo nodarījumu ir piespriedusi sodu?
—

Vispārējā tiesa turklāt pārkāpusi Regulu Nr. 68/2001, bijušā EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu un vienlīdzīgas attieksmes principu tādējādi, ka tā vērtējumā par atbalsta nepieciešamību juridiski nepamatoti ir piemērojusi neatbilstošus kritērijus. No vienas puses, tai nevajadzēja ņemt vērā atbalsta saņēmēju darījumu praksi un stratēģiju, jo tādējādi uzņēmumi, kuros saskaņā ar iekšējiem standartiem ir augsts izglītotības līmenis, no valsts atbalsta tiesību viedokļa tiktu nostādīti nelabvēlīgākā situācijā nekā uzņēmumi, kuros ir zemāks izglītotības līmenis. No otras puses, atbalstu nevarēja uzskatīt par nevajadzīgu tikai tāpēc, ka tas jau bija paredzēts valsts tiesību normās. Tas izraisītu to, ka uzņēmumi no dalībvalstīm, kurās likumā ir noteikts augsts izglītotības līmenis, tiktu nostādīti nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar uzņēmumiem no dalībvalstīm, kurās salīdzinoši ir zemāks izglītotības līmenis.
2)

Neatkarīgi no atbildes uz iepriekšējo jautājumu, vai attiecībā uz tiesību noteikumu, kuru dalībvalstis pieņem kā pasākumu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas nesaskaņoto nodokļu jomā, ir Savienības interese un vai šī interese ir pārkāpta, ja atbrīvojuma no soda nodokļu jomā ietvaros netiek piemērots tiesību ļaunprātīgas izmantošanas princips, kas tāpat ir atzīts valsts tiesībās, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai ir pārkāpti Eiropas Savienības līguma 4. panta 3. punktā paredzētie principi?
1)

Vai efektivitātes, nediskriminācijas un nodokļu neitralitātes principi attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu vai praksi, saskaņā ar kuru pircēja/klienta tiesības uz nepamati samaksātā PVN atmaksu tiek uzskatītas par tiesībām uz atmaksu saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, atšķirībā no tā, ja to īsteno galvenais parādnieks (piegādātājs/pakalpojumu sniedzējs) attiecībā uz pircēja/klienta tiesībām, nosakot daudz ilgāku prasības celšanas termiņu par to, kāds ir noteikts attiecībā uz piegādātāju/pakalpojumu sniedzēju, kā rezultātā, ja pircējs/klients ceļ prasību laikā, kad piegādātājam/pakalpojumu sniedzējam jau ir beidzies prasības celšanas termiņš, var rasties situācija, kad piegādātājam/pakalpojumu sniedzējam piespriež veikt atmaksu, kad tas nodokļu iestādei vairs nevar prasīt atmaksu un nav paredzēts jebkāds vienojošs instruments attiecībā uz priekšlaicīgu konfliktu vai strīdu novēršanu starp tiesvedībām, kas tiek uzsāktas dažādās tiesās?
3)

Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pilnībā neizvērtējot atsevišķos pamatus, kas izklāstīti prasības pieteikuma 93.–96. punktā, no vienas puses, un 121.–129. punktā, no otras puses, saistībā ar Itālijas likuma atbilstības vērtējumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa tāpat neesot sniegusi piemērotu pamatojumu. Vēl Vispārējā tiesa, piemērojot LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīdama, ka Itālijas likums nav saderīgs ar kopējo tirgu tikai tādēļ, ka neesot ievērots tehniskās neitralitātes princips, jo satelīta dekodētāji esot izslēgti no šā likuma piemērošanas jomas, quod non, un apstiprinādama, ka atbildētāja atbilstoši likumam nenovērtēja pasākuma maksas televīzijas tirgu kropļojošās sekas, veicot atbilstošos juridiskos, ekonomiskos un līdzsvarošanas testus attiecībā uz a) konkrētu maksas televīzijas tirgus kropļošanu; un b) apgalvoto ekonomisko priekšrocību efektivitāti. Par šo priekšrocību vispirms vienkārši tika izdarīts pieņēmums, un tad tā tika atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu, jo tā neesot tehnoloģiski neitrāla. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un norādījusi nepareizu pamatojumu, noraidot prasības pieteikuma trešo pamatu. Vispārējā tiesa ne tikai esot kļūdaini norādījusi un izlasījusi atbilstošo pamatu un argumentus par apstrīdētā lēmuma pretrunīgo pamatojumu, bet arī neesot izvērtējusi šādus argumentus un tātad esot kļūdaini tos noraidījusi kā nepamatotus.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 274/2

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 14. jūnijā iesniedza Landesgericht Innsbruck — Gebhard Stark/D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG

(Lieta C-293/10)

()

2010/C 274/03

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Landesgericht Innsbruck

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Gebhard Stark

Atbildētāja: D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 87/344/EEK (1) 4. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ar to ir pretrunā VersVG [Versicherungsvertragsgesetz; Likums par apdrošināšanas līgumu] 158.k panta 2. punkts un ar to pamatota juridisko izdevumu apdrošinātāja apdrošināšanas noteikumos ietverta klauzula, ka apdrošināšanas līgumā var vienoties par to, ka apdrošinātais pārstāvībai tiesā vai administratīvās iestādēs var izvēlēties tikai tādas personas, kurām ir tiesības profesionāli nodarboties ar pārstāvēšanu, kuru biroja juridiskā adrese atrodas tajā pašā teritorijā, kur atrodas pirmās instances tiesa vai administratīvā iestāde?

(1) Padomes 1987. gada 22. jūnija Direktīva 87/344/EEK par normatīvo un administratīvo aktu saskaņošanu attiecībā uz juridisko izdevumu apdrošināšanu (OV L 185, 77. lpp.).
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 110. panta pirmā daļa (bijušais EKL 90. pants) ir interpretējama tādējādi, ka dalībvalstij ir aizliegts ievest tādu nodokli, kuram ir tādas iezīmes, kādas ir raksturīgas dabas resursu nodoklim, kas tiek regulēts ar valdības steidzamības kārtībā pieņemto Dekrētu Nr. 50/2008, kurā grozījumi izdarīti ar valdības steidzamības kārtībā pieņemto Dekrētu Nr. 218/2008, no kura ir atbrīvoti M 1 kategorijas transportlīdzekļi, kuri atbilst Euro 4 emisiju standartam un kuru cilindru darba tilpums nepārsniedz 2 000 cm3, kā arī visi N 1 kategorijas transportlīdzekļi, kas atbilst Euro 4 emisiju standartam un kas pirmoreiz reģistrēti Rumānijā vai citā Eiropas Savienības dalībvalstī laika posmā no 2008. gada 15. decembra līdz 2009. gada 31. decembrim, bet kuru piemēro līdzīgiem vai konkurējošiem lietotiem transportlīdzekļiem no citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, kuri ir reģistrēti pirms 2008. gada 15. decembra, jo var izrādīties, ka šis nodoklis ir iekšējais nodoklis, kas tiek piemērots citu dalībvalstu izcelsmes precēm un kas, salīdzinot ar vietējiem ražojumiem piemērotajiem nodokļiem, var izrādīties netieši diskriminējošs un tāds ar kuru tiek aizsargāta jaunu vietējo transportlīdzekļu ražošana?
1)

Apelācijas sūdzības iesniedzēja, pirmkārt, norāda, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir pretrunīgs: no vienas puses, Vispārējā tiesa atzina, ka Apelāciju padome bija tikai pārbaudījusi, kāda veida uzņēmumi piedāvā konfliktējošās preces un pakalpojumus, un ka līdz ar to bija varējusi pieļaut kļūdu vērtējumā, nosakot šo uzņēmumu loku, ņemot vērā agrākajai preču zīmei reģistrētā saraksta pārāk šauru interpretāciju, jo attiecīgās preces un pakalpojumi bija aplūkoti kopumā. No otras puses, Vispārējā tiesa apgalvoja, ka uz jautājumu, vai Apelāciju padome bija pieļāvusi kļūdas vērtējumā, var atbildēt tikai pēc pārbaudes attiecībā uz “Apelāciju padomes izdarītajiem vērtējumiem attiecībā uz katru reģistrācijai pieteikto preci vai pakalpojumu”, precizējot, ka tā tagad pati veiks šo sīkāku pārbaudi — kuru kā tādu Apelāciju padome nebija veikusi —, un galu galā secināja, ka Apelāciju padome nebija pieļāvusi kļūdu vērtējumā. Šī nesaskanība nelabvēlīgi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju, jo Vispārēja tiesa tās veikto konkrēto salīdzinājumu ietvaros joprojām gala rezultātā atsaucas uz Apelāciju padomes veikto “kopējo salīdzinājumu”, proti, salīdzinājumu darbības veidu ziņā, un līdz ar to no tā izrietošā agrākajai preču zīmei reģistrēto preču un pakalpojumu saraksta šaura interpretācija atspoguļojas arī šajā līmenī.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 260/6

Prasība, kas celta 2010. gada 7. jūlijā — Eiropas Komisija/Polijas Republika

(Lieta C-341/10)

()

2010/C 260/08

Tiesvedības valoda — poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — J. Enegren un L. Habiak)

Atbildētāja: Polijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, nepienācīgi un nepilnīgi transponējot Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (1), 3. panta 1. punkta d)–h) apakšpunktu un 9. pantu, Polijas Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 16. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Direktīvas 2000/43/EK materiālās piemērošanas joma attiecas uz vairākām direktīvas 3. panta 1. punktā minētām jomām. Saskaņā ar direktīvas 16. pantu dalībvalstīm ir jāpieņem tiesību akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības visās šajās jomās (vai jānodrošina, ka darba devēji un darba ņēmēji veic visus šos vajadzīgos pasākumus), un par to jāinformē Eiropas Komisija. Komisija uzskata, ka līdz šim Polijas Republika šo pienākumu ir izpildījusi tikai daļēji. Šīs prasības ietvaros Komisija norāda uz to, ka Polijas Republika nav pienācīgi un pilnīgi transponējusi direktīvu šādās jomās: dalība un iesaistīšanās kādā strādnieku vai darbinieku organizācijā vai jebkurā organizācijā, kuras biedri darbojas konkrētā profesijā, tostarp šādu organizāciju piešķirtie pabalsti; sociālā aizsardzība, to skaitā sociālais nodrošinājums un veselības aprūpe; sociālās priekšrocības; izglītība; piekļuve precēm un pakalpojumiem, kas ir pieejami sabiedrībai, un to piegāde, tostarp dzīvokļu apgāde (direktīvas 3. panta 1. punkta d)–h) apakšpunkts). Komisija noraida Polijas iestāžu izteikumus par to, ka direktīvas transponēšana šajās darbības sfērās ir nodrošināta saskaņā ar Polijas Republikas Konstitūcijas noteikumiem un likumiem, kā arī starptautisko tiesību līgumiem, uz kuriem tika norādīts pirmstiesas procedūras laikā.

Eiropas Komisija tāpat norāda, ka Polijas Republika nav pienācīgi un pilnīgi transponējusi Direktīvas 2000/43/EK 9. pantu savās valsts tiesībās. Šī norma, saskaņā ar kuru ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai pasargātu personas no nelabvēlīgas attieksmes vai negatīvām sekām, kas ir reakcija uz sūdzību vai tiesas procesiem, kuri vērsti uz to, lai tiktu piemērots vienādas attieksmes princips, attiecas uz visām personām un visām situācijām, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā. Līdzšinējās Polijas iestāžu pieņemtajās normās šāda veida pasākumi pastāv tikai attiecībā uz darba ņēmējiem un attiecībām, kuras izriet no darba līguma.

(1) OV L 180, 22. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 260/5

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 7. jūlijā iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) — Grünwald Logistik Service GmbH (GLS)/Hauptzollamt Hamburg-Stadt

(Lieta C-338/10)

()

2010/C 260/07

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Hamburg

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Grünwald Logistik Service GmbH (GLS)

Atbildētāja: Hauptzollamt Hamburg-Stadt

Prejudiciālais jautājums

Vai regula par antidempinga maksājuma piemērošanu, kuru Eiropas Komisija pieņēmusi tādas procedūras ietvaros, kas īstenota atbilstoši Padomes 1995. gada 22. decembra Regulai (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (1), ir spēkā neesoša, ņemot vērā to, ka Komisija šo regulu ir pieņēmusi, pamatojoties uz normālo vērtību, kas noteikta, par pamatu ņemot “citu samērīgu bāzi” (šajā gadījumā cenu, kāda Kopienā ir faktiski samaksāta vai ir maksājama par līdzīgu preci), neveicot papildu pārbaudi, lai noskaidrotu normālo vērtību, pēc tam, kad valstī, kuru Komisija sākotnēji bija atzinusi par analogo valsti, tā bija vērsusies pie diviem uzņēmumiem — viens no kuriem vispār neatsaucās un otrs, lai gan sākotnēji piekrita sadarboties, tomēr vēlāk neatbildēja uz tam nosūtītās anketas jautājumiem — un attiecīgie lietas dalībnieki bija vērsuši Komisijas uzmanību uz vēl vienu iespējamo analogo valsti?

(1) OV L 56, 1. lpp.
b)

Vai, ņemot vērā DSB 2005. gada 27. septembra lēmumu, iepriekš minētās regulas ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši 2. nodaļas 7. papildu piezīmei (KN) gaļa ar sāls saturu 1,2 % no svara vai vairāk ir uzskatāma par tādu, kuras raksturs ir mainīts, un “sālītu” pozīcijas 0210 izpratnē, un ka gaļa ar zemāku sāls saturu nekā 1,2 % no svara, kuras raksturs sāls pievienošanas rezultātā ticis mainīts, ko var pierādīt, nav izslēgta no klasificēšanas atbilstoši pozīcijai 0210?
4)

Vai 3. panta a) punkta izpratnē polivakcīnu, kas sastāv no vairākiem antigēniem, “aizsargā pamatpatents”, ja vienu no vakcīnas antigēniem “aizsargā spēkā esošs pamatpatents”? Vai 3. panta a) punkta izpratnē polivakcīnu, kas sastāv no vairākiem antigēniem, “aizsargā pamatpatents”, ja visus vakcīnā esošos antigēnus, kas vērsti pret vienu slimību, “aizsargā spēkā esošs pamatpatents”?
a)

Vai Pirmās direktīvas (72/166/EEK (1)) 3. panta 1. punkts, Otrās direktīvas (84/5/EEK (2)) 2. panta 1. punkts un Trešās direktīvas (90/232/EEK (3)) 1. un 1.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz, ka valsts civiltiesībās, konkrētāk ar Civilkodeksa 503. panta 1. punkta, 504. panta, 505. panta un 570. panta starpniecību, tiek noteikts, ka divu transporta līdzekļu sadursmes gadījumā, kas rada kāda no šo transporta līdzekļu pasažieriem miesas bojājumus (cietusī persona, kura lūdz atlīdzinājumu), ja notikušajā nav vainojams neviens no vadītājiem, viņa lūgtā zaudējumu atlīdzība tiek vai nu liegta vai ierobežota, pamatojot ar to, ka šis pasažieris ir veicinājis zaudējumu rašanos, jo atradās automašīnā, sēdējā pasažieru sēdeklī blakus vadītājam, bet nebija aplicis drošības jostu, kā to prasa valsts tiesiskais regulējums?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 209/27

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 23. martā iesniedza Tribunale di Roma (Itālija) — kriminālprocess pret Alessandro Sacchi

(Lieta C-255/10)

()

2010/C 209/38

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale di Roma

Lietas dalībnieks pamata procesā

Alessandro Sacchi

Prejudiciālie jautājumi

Kā interpretēt EK līguma 43. un 49. pantu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ar sporta pasākumiem saistītu derību jomā — tai skaitā ņemot vērā arī efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu — lai varētu noteikt, vai iepriekš minētie Līguma noteikumi pieļauj tādas valsts tiesību normas, kurās ir paredzēts valsts monopols un tāda koncesiju un atļauju izsniegšanas sistēma, kas konkrēta skaita koncesiju kontekstā paredz, ka: a) pastāv vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija tika izsniegta iepriekš, pamatojoties uz procedūru, ar kuru prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; b) pastāv noteikumi, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras tika iegūtas, pamatojies uz procedūru, ar kuru prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem (piemēram, aizliegums jauniem koncesionāriem savas derību likmju pieņemšanas vietas izvietot noteiktā attālumā no jau esošajām derību likmju pieņemšanas vietām); c) tiek noteikti gadījumi, kuros koncesionārs zaudē koncesiju un zaudē garantijas depozītu ļoti lielā apmērā, tostarp ja koncesionārs tieši vai netieši rīko tādas pārobežu azartspēles, kas ir pielīdzināmas tām, uz kurām attiecas koncesija?
2)

Vai šīs Eiropas Savienības tiesību normas: — 2007. gada 13. decembra Lisabonas līguma, ar kuru tiek grozīts Līgums par Eiropas Savienību, kas noslēgts Māstrihtā 1992. gada 7. februārī, un kas ir spēkā no 2009. gada 1. decembra, 6. pants, kurā ir noteikts: “Savienība atzīst tiesības, brīvības un principus, kas izklāstīti 2000. gada 7. decembra Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kurā pielāgota Strasbūrā, 2007. gada 12. decembrī, un šai Hartai ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem. [..]”, — Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV L 364, 18.12.2000.) 35. pants, saskaņā ar kuru: “Ikvienai personai ir tiesības uz profilaktisko veselības aprūpi un ārstniecību [..]. Nosakot un īstenojot visu Savienības politiku un darbības, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmenis.”, interpretētas saskaņā ar pamatprincipiem, kādi ir minēti Lisabonas līguma preambulā un uz kuriem ir balstīta Eiropas Savienība, nepieļauj šādas Beļģijas tiesību normas: Loi générale sur les douanes et accises [Vispārējais likums par muitu un akcīzi], kas saskaņots ar 1977. gada 18. jūlija karaļa rīkojumu (Moniteur belge, 1977. gada 21. septembris) un apstiprināts ar 1978. gada 6. jūlija likuma 1. pantu (Moniteur belge, 1978. gada 12. augusts), 1997. gada 10. jūnijaLoi relative au régime général, a la détention, a la circulation et aux contrôles des produits soumis a accise [Likums par preču, kas apliekamas ar akcīzes nodokli, vispārējo regulējumu, glabāšanu, apriti un kontroli] (Moniteur belge, 1997. gada 1. augusts), 1997. gada 3. aprīļaLa loi relative au régime fiscal des tabacs manufactures [Likums par nodokli tabakas izstrādājumiem] (Moniteur belge, 1997. gada 1. augusts), grozīts ar 2006. gada 26. novembra likumu (Moniteur belge, 2006. gada 8. decembris)? kas ļauj Beļģijai smēķējamos tabakas izstrādājumus uzskatīt par nodokļa bāzi akcīzes nodoklim, kaut arī: pirmkārt, minētā valsts oficiāli atzīst, ka šīs preces nopietni kaitē to personu veselībai, kuras tās lieto, un ir identificētas kā daudzu invaliditāti izraisošu slimību un priekšlaicīgas nāves gadījumu cēlonis, kas ir apsvērums, kurš loģiski pamato to aizliegšanu, otrkārt, šādi rīkojoties, valsts pati rada šķēršļus pasākumu, kas varētu efektīvi veicināt to aizliegšanu, pieņemšanai, nodokļu iekasēšanai piešķirot lielāku nozīmi nekā patiesi preventīvai iedarbībai?