EKL 43. pants, lasot to kopā ar EKL 48. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas principā pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas paredz piemērot nodokli sabiedrībai rezidentei, kura piešķīrusi izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocību citā dalībvalstī dibinātai sabiedrībai, ar ko tā ir tieši vai netieši savstarpēji saistīta, kamēr sabiedrībai rezidentei nevar piemērot nodokli par šādu priekšrocību, ja tā ir piešķirta citai sabiedrībai rezidentei, ar kuru šī sabiedrība ir tieši vai netieši savstarpēji saistīta.

Šāds atšķirīgs sabiedrībām rezidentēm piemērojamais nodokļu režīms atkarībā no sabiedrību, kas saņem attiecīgās izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocības, juridiskās adreses atrašanās vietas, nenoliedzami ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums EKL 43. panta izpratnē, lasot to kopā ar EKL 48. pantu. Būtībā sabiedrība rezidente var būt spiesta atteikties no meitas sabiedrības iegādāšanās, izveidošanas vai saglabāšanas citā dalībvalstī vai arī no būtisku līdzdalību šajā dalībvalstī dibinātā sabiedrībā nodrošinošu kapitāla daļu iegādāšanās vai saglabāšanas, ņemot vērā nodokļu izmaksas, kas šādā pārrobežu situācijā skartu šajā tiesiskajā regulējumā paredzēto priekšrocību piešķiršanu. Turklāt šim tiesiskajam regulējumam var būt ierobežojoša ietekme uz citās dalībvalstīs dibinātām sabiedrībām, jo šāda sabiedrība var būt spiesta atteikties no meitas sabiedrības iegādāšanās, izveidošanas vai saglabāšanas attiecīgajā dalībvalstī vai arī no būtisku līdzdalību šajā dalībvalstī dibinātā sabiedrībā nodrošinošu kapitāla daļu iegādāšanās vai saglabāšanas, ņemot vērā nodokļu izmaksas, kas šajā valstī skartu minētajā tiesiskajā regulējumā paredzēto priekšrocību piešķiršanu. Katrā ziņā pārrobežu situācijas gadījumā pastāv nodokļu dubultas iekasēšanas risks, jo izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocības, ko piešķīrusi sabiedrība rezidente un kas pieskaitītas šīs sabiedrības peļņai, var tikt apliktas ar nodokli priekšrocības saņēmušās sabiedrības dibināšanas dalībvalstī.

Tomēr, ņemot vērā nepieciešamību saglabāt sabalansētu nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm un novērst izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, ar šo tiesisko regulējumu ir paredzēts sasniegt leģitīmus un ar Līgumu saderīgus mērķus, kas saistīti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, un tas ir piemērots, lai sasniegtu šos mērķus. Ļaujot sabiedrībām rezidentēm pārskaitīt savu peļņu izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocību formā sabiedrībām, kas ir savstarpēji saistītas ar šīm minētajām sabiedrībām un kas ir dibinātas citās dalībvalstīs, varētu tikt apdraudēts nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma dalībvalstu starpā līdzsvars. Tas apdraudētu pašu nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma sistēmu dalībvalstu starpā, jo atkarībā no savstarpēji saistīto sabiedrību izdarītās izvēles izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocības piešķīrušās sabiedrības dalībvalsts būtu spiesta atteikties no savām tiesībām kā šīs sabiedrības juridiskās adreses atrašanās vietas valstij ar nodokli aplikt šīs sabiedrības ienākumus, iespējams, par labu priekšrocības saņēmušās sabiedrības juridiskās adreses atrašanās vietas dalībvalstij. Paredzot piemērot nodokli sabiedrībai rezidentei, kas piešķīrusi izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocību citā dalībvalstī dibinātai sabiedrībai, šis tiesiskais regulējums ļauj attiecīgajai valstij īstenot savu kompetenci nodokļu jomā attiecībā uz tās teritorijā veiktajām darbībām.

Turklāt, atļaujot sabiedrībām rezidentēm piešķirt izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocības sabiedrībām, kas ir ar tām savstarpēji saistītas un kas dibinātas citā dalībvalstī, neparedzot nekādu koriģējošu pasākumu nodokļu jomā, pastāv risks, ka ar absolūti mākslīgu veidojumu palīdzību sabiedrību, kas ir savstarpēji saistītas ar citās dalībvalstīs dibinātajām sabiedrībām, ietvaros ienākumi tiks pārskaitīti uz dalībvalstīm, kur tiek piemērotas zemākas nodokļu likmes, vai uz dalībvalstīm, kurās šie ienākumi netiek aplikti ar nodokli.

Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas nepieciešams visu tajā paredzēto mērķu sasniegšanai. Šajā ziņā ir jānorāda, ka valsts tiesību akti, kuri pamatojas uz objektīvu un pārbaudāmu faktu izvērtējumu, lai noteiktu, vai darījums ir pilnībā fiktīvs mehānisms, kurš ir izveidots vienīgi nodokļu mērķiem, ir uzskatāmi par tādiem, kuri nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai saglabātu sabalansētu nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm un novērstu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, ja, pirmkārt, katrā gadījumā, kad pastāv aizdomas, ka darījums pārsniedz to, par ko attiecīgās sabiedrības būtu vienojušās neierobežotas konkurences apstākļos, nodokļa maksātājam tiek dota iespēja bez pārmērīgām administratīvām grūtībām iesniegt pierādījumus par iespējamiem komerciālajiem iemesliem, kādēļ šis darījums ir ticis noslēgts. Otrkārt, ja šo elementu pārbaudes rezultātā tiek secināts, ka attiecīgais darījums pārsniedz to, par ko attiecīgās sabiedrības būtu vienojušās neierobežotas konkurences apstākļos, koriģējošais pasākums nodokļu jomā ir jāattiecina tikai uz to daļu, kas pārsniedz to, par ko būtu panākta vienošanās, nepastāvot savstarpējai saistībai starp attiecīgajām sabiedrībām. Šādos apstākļos, ņemot vērā pārbaudi, kas valsts tiesai jāveic par šiem pēdējiem diviem minētajiem aspektiem, kuri attiecas uz valsts tiesību interpretāciju un piemērošanu, šāds valsts tiesiskais regulējums ir samērīgs attiecībā pret visiem tajā izvirzītajiem mērķiem.

(sal. ar 44., 45., 53., 55., 63., 64., 67., 69.–72., 75. un 76. punktu un rezolutīvo daļu)