Lieta C‑241/14

Roman Bukovansky

pret

Finanzamt Lörrach

(Employment Tribunal Birmingham lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos — Attiecības starp šo nolīgumu un divpusējām konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu — Vienlīdzīga attieksme — Diskriminācija pilsonības dēļ — Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis — Pārrobežu darba ņēmēji — Ienākumu nodoklis — Kompetences nodokļu jomā sadalījums — Nodokļu piesaiste — Pilsonība”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2015. gada 19. novembra spriedums ?I – 0000

Starptautiskie nolīgumi — EK un Šveices nolīgums par personu brīvu pārvietošanos — Vienlīdzīga attieksme — Divpusēja konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta starp Šveici un dalībvalsti, ar ko šai dalībvalstij tiek piešķirta kompetence aplikt ar nodokli atalgojumu, ko saņem šīs dalībvalsts nodokļu maksātājs, kuram nav Šveices pilsonības, bet kurš savu dzīvesvietu ir pārcēlis no minētās dalībvalsts uz Šveici, saglabājot darba vietu dalībvalstī — Konvencija, kas Šveicei piešķir kompetenci aplikt ar nodokli Šveices pilsoņa ienākumus, kurš atrodas analoģiskā situācijā — Pieļaujamība

(EK un Šveices nolīguma par personu brīvu pārvietošanos 2. pants un I pielikuma 9. pants)

Eiropas Kopienas un tās dalībvalstu, no vienas puses, un Šveices Konfederācijas, no otras puses, Nolīguma par personu brīvu pārvietošanos 2. pantā un šī nolīguma I pielikuma 9. pantā ietvertie nediskriminēšanas un vienlīdzīgas attieksmes principi ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāda divpusēja konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta starp Šveices Konfederāciju un dalībvalsti, atbilstoši kurai kompetence ar nodokli aplikt tāda šīs dalībvalsts nodokļu maksātāja ienākumus no darba samaksas, kuram nav Šveices pilsonības, taču kurš savu dzīvesvietu ir pārcēlis no minētās dalībvalsts uz Šveici, tomēr saglabājot darba vietu pirmajā minētajā valstī, ir šo ienākumu gūšanas vietas valstij, proti, minētajai dalībvalstij, taču kompetence aplikt ar nodokļiem Šveices pilsoņa ienākumus no darba samaksas analoģiskā situācijā ir jaunajai dzīvesvietas valstij, šajā gadījumā – Šveices Konfederācijai.

Lai gan saskaņā ar Nolīguma par personu brīvu pārvietošanos 21. panta 1. punktu šī nolīguma normas neskar divpusējo konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu noteikumus, minētā nolīguma I pielikuma 9. panta “Vienlīdzīga attieksme” 2. punktā tomēr ir īpaša norma, kurā noteikts, ka algotam darbiniekam un viņa ģimenes locekļiem pienākas tādas pašas finansiālas un sociālas priekšrocības, kādas ir valsts darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem. Šajā kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka nodokļu priekšrocību jomā uz šajā normā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu pret savu izcelsmes valsti var atsaukties arī darba ņēmējs, kas ir vienas līgumslēdzējas puses pilsonis, kurš izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos.

Spriežot par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, vai Savienības dalībvalstu starpā noslēgtām konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu ir jābūt saderīgām ar vienlīdzīgas attieksmes principu un, vispārīgāk, ar Savienības primārajās tiesībās paredzētajām pārvietošanās brīvībām, Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalstis šādās konvencijās var noteikt piesaistes faktorus nodokļu kompetences sadalījuma nolūkā, bet tām šādi sadalītās nodokļu ieturēšanas kompetenču izmantošanā ir jāievēro šīs brīvības.

Līdz ar to, ja šādas dalībvalstu starpā noslēgtas konvencijas normā par kompetences sadali nodokļu jomā ir ietverts pilsonības kritērijs, šī nošķiršana pilsonības dēļ ir uzskatāma par aizliegtu diskrimināciju.

Šī judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama attiecībām starp Nolīgumu par personu brīvu pārvietošanos un konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgtas dalībvalstu un Šveices Konfederācijas starpā.

Faktiski, kā izriet no šī nolīguma 1. panta d) punkta un 16. panta 2. punkta, tā mērķis ir Savienības pilsoņu un Šveices Konfederācijas pilsoņu labā īstenot personu brīvu pārvietošanos šī nolīguma pušu teritorijās, pamatojoties uz Savienībā piemērojamiem noteikumiem, kuru jēdzieni ir interpretējami atbilstoši Tiesas judikatūrai.

Tiesa gan, Nolīguma par personu brīvu pārvietošanos 21. pantā ir paredzēts, ka šī nolīguma normas neietekmē Savienības dalībvalstu un Šveices Konfederācijas starpā noslēgtās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu. Katrā ziņā šī panta piemērošanas joma nedrīkst konfliktēt ar nolīguma, kurā tas ietilpst, pamatprincipiem. Tātad minētais pants nevar tikt izprasts tādējādi, ka ar to Savienības dalībvalstīm un Šveices Konfederācijai būtu ļauts ietekmēt personu brīvu pārvietošanos, konvencijās par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu sadalīto nodokļu jomas kompetenci īstenojot tādējādi, ka minētā nolīguma I pielikuma 9. panta 2. punktam tiktu atņemta lietderīgā iedarbība.

(sal. ar 34., 36.–41. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)