ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas valstis, 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā ietvertais formulējums “agrākā sistēma, kurā nebija tirgus ekonomikas” norāda uz agrāko ekonomikas sistēmu, kas bija pamatojusi sistemātisku analogās valsts metodes izmantošanu attiecībā uz Ķīnas ražotājiem, bet no kuras Ķīnas Tautas Republika ir atvirzījusies. Ir vispārzināms, ka jau krietni pirms 1998. gada 1. jūlija – datuma, kad stājās spēkā Regula Nr. 905/98, ar ko groza Regulu Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas valstis, ar kuru tika ieviesti noteikumi, kas vēlāk tika pārņemti tostarp Regulas Nr. 1225/2009 2. panta 7. punkta b) un c) apakšpunktā, – Ķīnā pastāvošā ekonomikas sistēma vairs nebija tāda kā valstī ar valsts regulētu ekonomiku. Tā bija tāda kā valstī, kura, lai gan joprojām bez tirgus ekonomikas, jau bija piedzīvojusi zināmas reformas, kas ietver valsts kontroles samazināšanu, bet kuras ekonomikai daudzās nozarēs joprojām bija raksturīga it īpaši piecgades plānu centrālā loma.

Saistībā ar Regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas valstis, 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta mērķi – gūt pārliecību, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos un, it īpaši, ka tā veicamās izmaksas un piemērotās cenas ir brīvas tirgus spēku mijiedarbības rezultāts, šīs tiesību normas trešā ievilkuma izpratnē nav nozīmes tam, vai attiecīgā ekonomikas sistēma ir valsts regulēta ekonomika vai cita veida ekonomika, kurā nav tirgus ekonomikas. No tā izriet, ka minētās regulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešais ievilkums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to ražotājam ir noteikts pienākums juridiski pietiekami pierādīt, ka tā ražošanas izmaksas un finanšu stāvokli neietekmē nozīmīgi izkropļojumi, kuri izriet no ekonomikas sistēmas bez tirgus ekonomikas, kas attiecīgajā gadījumā ir sistēma, kura jau ir pārejas stadijā uz tirgus ekonomikas sistēmu.

Līdz ar to pasākuma, ar kuru tiek piešķirtas nodokļu priekšrocības ārvalstu ieguldījumiem nozarēs, kas tiek atzītas par stratēģiskām, piemēram, augstās tehnoloģijas, saistībā ar dažādiem Ķīnā īstenotiem plāniem ir pietiekams pamats, lai pieņemtu, ka šis pasākums ir izkropļojums, kas mantots no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, Regulas Nr. 1225/2009 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

(skat. 83.–85. un 95. punktu)
Direktīvā 2006/126/EK par vadītāju apliecībām paredzētos pienākumus nav izpildījusi dalībvalsts, kuras tiesiskajā regulējumā C un C1 kategoriju definīcijās nav pārņemts nedz minētās direktīvas 4. pantā paredzētais C/C1 kategorijas norobežojums no D/D1 kategorijas, norādot tikai formulējumu “kuri nepieder pie D1 vai D kategorijas”, nedz atcelts ierobežojums par ne vairāk kā 8 pasažieru pārvadāšanu, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies ieviest, pieņemot Direktīvu 2006/126. Šādu atšķirību definīcijās rezultātā atbilstoši valsts tiesībām D1 kategorijā ietilpstošus transportlīdzekļus var vadīt C1 kategorijas vadītāja apliecību turētāji, kas ir pretrunā Direktīvas 2006/126 mērķim, proti ceļu satiksmes drošībai. Tādējādi vienam un tam pašam transportlīdzekļa veidam minētajā dalībvalstī prasītā vadītāja apliecības kategorija atšķiras no tās, kādai ir jābūt autovadītājam citās dalībvalstīs. Šāda situācija ir pretrunā galvenajiem Direktīvas 2006/126 mērķiem.

Turklāt, saglabājot ierobežojumu par D1 kategorijas transportlīdzeklī pārvadājamu pasažieru skaitu, tiek uzlikts nosacījumus, kurš nav paredzēts Direktīvas 2006/126 4. panta 4. punkta h) apakšpunktā, kurā tiek definēta šī kategorija Savienības tiesībās. Šā papildu nosacījuma pastāvēšanas dēļ attiecīgajā dalībvalstī šī direktīva tiek piemērota atšķirīgi salīdzinājumā ar citām dalībvalstīm, ja ir jānosaka, pie kādas kategorijas pieder transportlīdzeklis, un līdz ar to – kāda veida vadītāja apliecība ir vajadzīga šim transportlīdzeklim. Šajā saistībā dalībvalsts nedrīkst pieņemt valsts tiesisko regulējumu, ar ko tiek transponēta Direktīva 2006/126, ar ko tiek ieviesti šajā direktīvā neparedzēti nosacījumi, kas nozīmē, ka Direktīvā 2006/126 paredzētās kategorijas tiktu grozītas, kaitējot ceļu satiksmes drošībai.

(skat. 29., 30., 32., 37., 38. un 53. punktu)
Par apstrīdamiem tiesību aktiem LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti visi tie iestāžu pieņemtie noteikumi – neatkarīgi no to formas –, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas. Savukārt ieteikumi ir izslēgti no LESD 263. panta piemērošanas jomas saskaņā ar minētajā tiesību normā noteikto, un saskaņā ar LESD 288. panta piekto daļu tiem nav saistoša spēka. Tomēr izņēmuma kārtā prasību atcelt ieteikumu var celt tad, ja apstrīdētais akts saturiski nav īstens ieteikums. Šajā ziņā lai noskaidrotu, vai apstrīdētais akts rada saistošas tiesiskas sekas, minētās sekas, paturot prātā šā akta būtību, ir jāizvērtē atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā šā akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī to izdevušās iestādes pilnvaras.

Juridiski pietiekami izanalizējot Ieteikuma 2014/478 par principiem, ko piemēro, lai aizsargātu tiešsaistes azartspēļu pakalpojumu patērētājus un spēlētājus un novērstu nepilngadīgo iesaistīšanos tiešsaistes azartspēlēs formulējumu, saturu un mērķi, kā arī kontekstu, ir redzams, ka minētais ieteikums nedz rada, nedz ir paredzēts, lai radītu saistošas tiesiskās sekas un tāpēc nav kvalificējams par apstrīdamu tiesību aktu LESD 263. panta izpratnē.

(skat. 29.–32., 37. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 810/2009 (2009. gada 13. jūlijs), ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 610/2013 (2013. gada 26. jūnijs), 32. panta 3. punkts, skatīts kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt lēmumu par vīzas atteikumu pārsūdzēšanas procedūru, kuras noteikumi ietilpst katras dalībvalsts tiesību sistēmā, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus. Šai procedūrai noteiktā tās stadijā ir jāgarantē pārsūdzība tiesā.

Iesniedzējtiesai, kam vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības, jānosaka, vai un kādā apmērā pamatlietā aplūkotā pārskatīšanas kārtība atbilst šīm prasībām. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāņem vērā tas, ka Vīzu kodeksa normu interpretācija, kā tas izriet no šī kodeksa preambulas 29. apsvēruma, ir jāveic, ievērojot Hartā atzītās pamattiesības un principus.

Kaut arī valsts iestādēm, pārbaudot vīzu pieteikumus, tiešām ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz Vīzu kodeksā paredzēto atteikuma iemeslu piemērošanas nosacījumiem un atbilstošo faktu novērtēšanu, tomēr šāda rīcības brīvība nekādi neietekmē to, ka šīs iestādes tieši piemēro Savienības tiesību normas. No minētā izriet, ka Harta ir piemērojama, kad dalībvalsts pieņem lēmumu par vīzas atteikumu atbilstoši Vīzu kodeksa 32. panta 1. punktam. Hartas 47. panta – kurā ir atkārtoti apstiprināts efektīvas tiesību aizsardzības princips – pirmajā daļā ir paredzēts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot nosacījumus, kuri ir paredzēti minētajā pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, 51. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt Hartas 47. panta otrajā daļā ir paredzēts, ka ikvienai personai ir tiesības uz lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā tiesā. No minētā izriet, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 119. punktā, ka Hartas 47. pantā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums noteiktā procedūras stadijā garantēt iespēju celt prasību tiesā par galīgo lēmumu par vīzas atteikumu.

(skat. 31., 32., 36.–39., 41. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 101. pants, to lasot kopā ar LES 4. panta 3. punktu, ir pārkāpts, ja dalībvalsts vai nu nosaka pienākumu noslēgt, vai arī atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas LESD 101. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai atņem savam tiesiskajam regulējumam likuma spēku, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (spriedums, 2016. gada 21. septembris, Etablissements Fr. Colruyt, C‑221/15, EU:C:2016:704, 44. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas tā nav gadījumā, kad maksu apmērus nosaka, ievērojot likumā noteiktos sabiedrisko interešu kritērijus, un kad valsts pārvalde nedeleģē savas apstiprināšanas vai maksu noteikšanas prerogatīvas privātiem uzņēmējiem, pat ja uzņēmēju pārstāvji šīs maksas ierosinājušās komitejas sastāvā nav mazākumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, API u.c., no C‑184/13 līdz C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 un C‑208/13, EU:C:2014:2147, 31. punkts).

Tomēr profesionālās organizācijas noteiktām maksām var būt likuma spēks, it īpaši, ja šādas organizācijas dalībnieki ir attiecīgo uzņēmēju neatkarīgie eksperti un ja tiem ir ar likumu uzlikts pienākums noteikt šīs maksas, ņemot vērā ne tikai nozares uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas tos iecēlušas, intereses, bet arī vispārējās intereses un citu nozaru uzņēmumu intereses vai attiecīgo pakalpojumu izmantotāju intereses (spriedums, 2014. gada 4. septembris, API u.c., no C‑184/13 līdz C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 un C‑208/13, EU:C:2014:2147, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Lai nodrošinātu, ka profesionālās organizācijas biedri patiešām darbojas, ievērojot vispārējās intereses, šo interešu kritēriji ir pietiekami precīzi jānosaka likumā, kā arī ir jāpastāv valsts faktiskās kontroles un galīgo lēmumu pieņemšanas pilnvarām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, API u.c., no C‑184/13 līdz C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 un C‑208/13, EU:C:2014:2147, 41. punkts).

(skat. 42..,43., 45. un 46. punktu)
Ciktāl Vispārējās tiesas Reglamenta bulgāru valodas versijas 86. panta 2. punkts ir neskaidrs tādā ziņā, ka atšķirībā no šīs normas angļu un franču valodu redakcijām tajā ir izmantots nevis vārds “dokuments”, bet gan vārds “lūgums”, nevar tikt izslēgts, ka šī neskaidrība prasītājam, kurš kā tiesvedības valodu ir izvēlējies bulgāru valodu, ir likusi uzskatīt, ka par pieņemamu tiks uzskatīts lūgums par prasības pieteikuma grozīšanu, kas mutvārdos formulēts tiesas sēdē. To papildina fakts, ka par minēto lūgumu ir veikts ieraksts tiesas sēdes protokolā, kas saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu ir dokuments, kuram ir publiska ticamība.

Runājot par kādu normu kādā no Savienības tiesu reglamentiem, kuru pati šī tiesa turklāt ir pieņēmusi un atzinusi par autentisku visās tās tiesvedības valodās atbilstoši šī reglamenta 44. pantam kopsakarā ar tā 227. panta 1. punktu, – ja no tiesvedībā iesaistītajām personām tiktu gaidīts, ka tās aplūkos visas šī reglamenta valodu redakcijas, lai izvairītos no situācijas, kad kāda varbūtēja atšķirība reglamenta tekstā tiesvedības valodas redakcijā izraisa nepieņemamību, tas būtu pretrunā viņu tiesībām vērsties Savienības tiesā viņu izvēlētajā oficiālajā valodā, kuras izriet gan no LESD 20. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 24. panta ceturtās daļas, gan no Vispārējās tiesas Reglamenta 45. panta.

(skat. 26. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā, it īpaši tās 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru komersantam, izmantojot informācijas tehnoloģiju sistēmu, ir ļauts sniegt privātpersonām pakalpojumu, kura ietvaros mākoņdatošanas platformā ar attālo videoierakstu tiek veikta ar autortiesībām aizsargātu darbu kopiju privātai lietošanai izgatavošana, komersantam aktīvi iesaistoties ierakstīšanā, ja nav tiesību īpašnieka piekrišanas.

No Direktīvas 2001/29 3. panta izriet, ka jebkādai aizsargāta darba vai objekta izziņošanai sabiedrībai, tajā skaitā publiskošanai, ir jābūt pakļautai tiesību īpašnieka atļaujai, ievērojot, kā izriet no šīs direktīvas preambulas 23. apsvēruma, ka darbu izziņošanas sabiedrībai tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Šajā lietā pamatlietā aplūkojamā pakalpojuma sniedzējs ieraksta ēterā pārraidītus raidījumus un ar tīmekļa palīdzību nodod tos savu klientu rīcībā. Pirmkārt, ir acīmredzami, ka visas personas, uz ko ir vērsts šī pakalpojuma sniedzēja [pakalpojums], ir “sabiedrība” šī sprieduma 45. punktā minētās judikatūras izpratnē. Otrkārt, sākotnējā raidīšana, ko veic raidorganizācija, no vienas puses, un raidīšana, ko veic pamatlietā aplūkojamā pakalpojuma sniedzējs, no otras puses, tiek veiktas īpašos tehniskos apstākļos, izmantojot atšķirīgus darbu raidīšanas procesus, un katra no tām ir paredzēta savai sabiedrībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 7. marts, ITV Broadcasting u.c., C‑607/11, EU:C:2013:147, 39. punkts). Tādējādi minētie pārraidīšanas gadījumi ir uzskatāmi par atšķirīgu izziņošanu sabiedrībai, un tātad katram no tiem ir jāsaņem attiecīgo tiesību īpašnieku atļauja.

(skat. 40., 46.–49. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs, 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā 1992. gada Ienākumu nodokļu kodeksa, kas ieviests ar Karaļa 1992. gada 10. aprīļa dekrētu un apstiprināts ar 1992. gada 12. jūnija likumu, 198. panta 10.° punkts, saskaņā ar kuru procenti, kurus mātesuzņēmums ir samaksājis par aizņēmumu, nav atskaitāmi no šī mātesuzņēmuma ar nodokli apliekamās peļņas līdz summai, kura atbilst dividendēm, kas nodokļu mērķiem jau tiek atskaitītas un kas saņemtas par kapitāldaļām, kuras šim mātesuzņēmumam meitasuzņēmumu kapitālā ir piederējušas mazāk nekā vienu gadu, kaut arī šie procenti nav saistīti ar šādu kapitāldaļu finansēšanu.

Šajā tiesību normā dalībvalstīm atzītās izvēles tiesības ir domātas, lai novērstu, ka mātesuzņēmums gūst divkāršu nodokļu priekšrocību, kas izriet, pirmkārt, no peļņas, kas netiek aplikta ar nodokli atbilstoši Direktīvas 90/435 4. panta 1. punkta pirmajam ievilkumam, un, otrkārt, no nodokļa samazinājuma, ko iegūst, atskaitot maksājumus, kas attiecas uz kapitāla daļu un zaudējumiem, ko rada minētās peļņas sadalīšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 22. decembris, Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, 42. punkts). No šāda skatupunkta raugoties, Direktīvas 90/435 4. panta 2. punkts katrā ziņā ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dalībvalstīm ļauj aizkavēt vienīgi to, ka mātesuzņēmums gūst iepriekšējā punktā minēto divkāršo nodokļu priekšrocību. Atļaut dalībvalstīm atteikt mātesuzņēmumiem atskaitīt procentus, kuri nav saistīti ar to daļu iegādi, kuras rada šīs no nodokļa atbrīvotās peļņas sadali, acīmredzami pārsniegtu šāda mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

(skat. 54., 55. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑507/16

Entertainment Bulgaria System EOOD

pret

Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Sofia

(Administrativen sad Sofia‑grad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Direktīva 2006/112/EK – 168. panta a) punkts, 169. panta a) punkts, 214. panta 1. punkta d) un e) apakšpunkts un 289. un 290. pants – Maksājamā vai samaksātā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atskaitīšana – Citās dalībvalstīs veikti vēlāki darījumi – Atbrīvojums no nodokļa dalībvalstī, kurā īsteno tiesības uz nodokļa atskaitīšanu

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2017. gada 15. novembra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Apgrieztās iekasēšanas procedūra – Obligātās reģistrēšanās pienākums tādu pakalpojumu saņēmējiem un/vai sniedzējiem, uz kuriem attiecas nodokļa apgrieztās iekasēšanas procedūra – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru reģistrētam saņēmējam tiek liegtas tiesības uz minētā nodokļa atskaitīšanu – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu materiāltiesisko nosacījumu kopums un pievienotās vērtības nodokļa maksātāja identifikācija – Nepieļaujamība – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiesības uz nodokļa atskaitīšanu tiek liegtas arī nodokļa maksātājam, kurš uzņēmējdarbības veikšanas vietas dalībvalstī ir atbrīvots no nodokļa – Pieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2009/162, 168. panta a) punkts, 169. panta a) punkts, 214. panta 1. punkta d) un e) apakšpunkts)

Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Padomes Direktīvu 2009/162/ES (2009. gada 22. decembris), ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauti tādi dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem nodokļa maksātājam ir liegts tajā dalībvalstī, kuras teritorijā tas veic uzņēmējdarbību, atskaitīt maksājamo vai samaksāto priekšnodokli par tiem pakalpojumiem, ko ir snieguši nodokļa maksātāji, kuri veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, un kas ir izmantoti pakalpojumu sniegšanai citās dalībvalstīs – t.i. dalībvalstīs, kurās šis nodokļa maksātājs neveic uzņēmējdarbību, – tāpēc, ka šis nodokļa maksātājs ir reģistrējies kā pievienotās vērtības nodokļa maksātājs atbilstoši vienam no diviem Direktīvas 2006/112, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/162, 214. panta 1. punkta d) un e) apakšpunktos paredzētajiem gadījumiem. Savukārt Direktīvas 2006/112, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/162, 168. panta a) punkts un 169. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauti tādi dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem nodokļa maksātājam ir liegts tajā dalībvalstī, kuras teritorijā tas veic uzņēmējdarbību un ir atbrīvots no nodokļa, izmantot tiesības uz maksājamā vai samaksātā priekšnodokļa atskaitīšanu par tiem pakalpojumiem, ko ir snieguši nodokļa maksātāji, kuri veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, un kas ir izmantoti pakalpojumu sniegšanai citās dalībvalstīs – t.i. dalībvalstīs, kurās šis nodokļa maksātājs neveic uzņēmējdarbību.

(skat. 45. punktu un rezolutīvo daļu)
4. klauzulas 1. un 2. punkts 1997. gada 6. jūnijā noslēgtajā Pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu, kas iekļauts pielikumā Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, ar grozījumiem, un 4. pants Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvā 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā, nosakot vecuma arodpensijas apmēru, tiek nošķirti darba ienākumi, kas nesasniedz likumiskās pensiju apdrošināšanas maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un darba ienākumi, kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un, to darot, ienākumi no nepilna darba laika darba netiek vērtēti tādējādi, ka vispirms tiek aprēķināti par pilna darba laika darbu maksājamie ienākumi, no tiem tiek aprēķināta ienākumu daļa, kas nesasniedz un kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un tad šī attiecība tiek pārnesta uz samazinātajiem ienākumiem no nepilna darba laika darba.

Šai sakarā jāatgādina, ka darba ņēmēja faktiski veiktā darba laika karjeras laikā ņemšana vērā ir objektīvs kritērijs ar diskrimināciju nesaistīts, kas ļauj proporcionāli samazināt tiesības uz pensiju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 23. oktobris, Schönheit un Becker, C‑4/02 un C‑5/02, EU:C:2003:583, 91. punkts).

Pirmkārt, ir jāsecina, ka attiecībā uz darba ņēmējiem, kuri nepilnā darba laika dēļ ir guvuši ienākumus, kas dod tiesības uz pensiju un kuri principā ir zemāki nekā maksimālo iemaksu aprēķina slieksnis, obligātajā pensijas apdrošinājumā nav atrodamas nekādas nepilnības piešķirto pabalstu kontekstā, jo visus viņu ienākumus sedz minētā apdrošināšana.

Otrkārt, ir jāsecina, ka dalītās formulas mērķis, kur tiek ņemta vērā kompensēšanas vajadzību dažādība attiecībā uz darba samaksas daļām, kas ir zemākas un augstākas par maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, ir objektīvs pamats Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, kas pamato tādu atšķirīgu attieksmi kā pamatlietā.

Šajos apstākļos nevar tikt secināts, ka pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā būtu ietverta diskriminācija darba veida dēļ Pamatnolīguma izpratnē, ne arī, ka ar to būtu pārkāpts vienlīdzīgu iespēju princips un vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm princips Direktīvas 2006/54 izpratnē.

(skat. 30., 34., 38.–40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Padomes Direktīvas 69/335/EEK (1969. gada 17. jūlijs) par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, 10. un 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts uzlikt nodokli tādam akciju nodošanas darījumam, kāds ir pamatlietā, ar kuru visu sabiedrības akciju īpašumtiesības tika nodotas klīringa sistēmai ar vienu vienīgu mērķi kotēt šīs akcijas biržā, nemainot šo akciju faktiskās īpašumtiesības.

Padomes Direktīvas 2008/7/EK (2008. gada 12. februāris) par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts uzlikt nodokli tādam akciju nodošanas darījumam, kāds ir pamatlietā, ar kuru, pieaugot kapitālam, no jauna izlaisto akciju īpašumtiesības tika nodotas klīringa sistēmai ar vienu vienīgu mērķi piedāvāt šīs jaunās akcijas pārdošanai.

Atbilde uz pirmo un otro jautājumu neatšķirtos, ja dalībvalsts tiesību aktos, kādi ir pamatlietā, būtu dota iespēja ar nodokļu iestādes piekrišanu klīringa sistēmas operatoram izvēlēties, ka zīmognodeva nav jāmaksā, nododot akcijas klīringa sistēmā, bet tās vietā tiek uzlikts nodoklis par katru turpmāko akciju pārdošanu.

(skat. 42. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 1)–3) punktu)