ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2014. gada 13. februāra spriedums Sokoll–Seebacher (C‑367/12, EU:C:2014:68) ir jāinterpretē tādējādi, ka kritērijs, kas attiecas uz strikti ierobežotu “vienmēr apgādājamo personu” skaitu un kurš ir noteikts valsts tiesiskajā regulējumā pamatlietā, nav jāpiemēro, lai vispārīgi pārbaudītu nepieciešamības atvērt jaunu publisko aptieku esamību katrā konkrētajā situācijā, kas būs jāpārbauda.

Valsts tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgi un sistemātiski.

Neraugoties uz valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto pielāgošanas pasākumu, piemērojot kritēriju par “vienmēr apgādājamo personu” skaitu, pastāv risks, ka noteiktām personām, kuras pastāvīgi uzturas apvidos, kuriem ir konkrētas vietējās īpatnības, proti, lauku un savrupos apvidos, kuri atrodas ārpus jau atvērtu aptieku apgādes teritorijām, netiks nodrošināta vienlīdzīga un piemērota piekļuve aptieku pakalpojumiem, it īpaši tas attiecas uz personām ar ierobežotām pārvietošanās spējām.

Tomēr, atsaucoties uz lauku vai savrupiem apgabaliem, kā arī uz personām ar ierobežotām pārvietošanās spējām, Tiesas nodoms nebija sava vērtējuma, kas attiecas uz valsts tiesiskā regulējuma saskaņotību, apjomu attiecināt vienīgi uz šāda veida apvidiem, kā arī šādas kategorijas personām.

Strikti ierobežota “vienmēr apgādājamo personu” skaita dēļ, kas noteikts valsts tiesiskajā regulējumā, kompetentā iestāde nevar pienācīgi ņemt vērā katras analizētās situācijas specifiku un tādējādi nodrošināt saskaņotu un sistemātisku šā tiesiskā regulējuma galvenā mērķa sasniegšanu, kas ir nodrošināt drošu un kvalitatīvu apgādi ar zālēm.

Tieši šajā saistībā Tiesa ir secinājusi, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā kā galvenais kritērijs, lai noteiktu, vai pastāv nepieciešamība atvērt jaunu aptieku, ir paredzēts strikti ierobežots “vienmēr apgādājamo personu” skaits, ir pretrunā LESD 49. pantam, it īpaši prasībai par saskaņotību mērķa sasniegšanā, ciktāl kompetentajām valsts iestādēm nav iespēju atkāpties no šā ierobežojuma, lai ņemtu vērā vietējās īpatnības, proti, galu galā katras konkrētās situācijas īpatnības, katru no situācijām pārbaudot atsevišķi.

No tā izriet, ka nesaskaņotība, kas saistīta ar strikti ierobežota “vienmēr apgādājamo personu” skaita kritērija piemērošanu, ir sistēmiska. Tāpēc riski, kurus rada šāda piemērošana, var skart ikvienas īpašās situācijas novērtēšanu.

(sal. ar 27., 31.–36. punktu un rezolutīvo daļu)
Kā teikts Direktīvas 93/13 preambulas desmitajā apsvērumā, vienveidīgas normas par negodīgiem noteikumiem ir jāpiemēro visiem līgumiem, kuri noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, kas ir šīs direktīvas 2. panta b) un c) punktā definēti jēdzieni. Šajā ziņā, ievērojot minētajā apsvērumā uzskaitītos izņēmumus, līguma priekšmetam nav nozīmes, lai definētu šīs direktīvas piemērošanas jomu. Tādējādi, atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie šo līgumu slēdz profesionālas darbības ietvaros vai nē, – Direktīvā 93/13 ir definēti līgumi, kuriem tā ir piemērojama.

Jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkta izpratnē ir objektīvs raksturs un tas ir jāizvērtē, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz izvērtēt, vai attiecīgās līgumiskās attiecības iekļaujas tādas darbības ietvaros, kura ir ārpus profesijas. Valsts tiesai, kas izskata strīdu par līgumu, kurš varētu būt minētās direktīvas piemērošanas jomā, ņemot vērā visus lietas apstākļus un visus pierādījumus, ir jāpārbauda, vai attiecīgais līgumslēdzējs var tikt kvalificēts kā patērētājs minētās direktīvas izpratnē.

Attiecībā uz jautājumu par to, vai fiziska persona, kura uzņemas garantēt saistības, ko komercsabiedrība ir uzņēmusies attiecībā pret bankas iestādi aizdevuma līguma ietvaros, var tikt uzskatīta par patērētāju, šāds garantijas vai galvojuma līgums, ja saistībā ar tā priekšmetu tas var tikt aprakstīts kā papildinošs līgums attiecībā pret galveno līgumu, no kura izriet parāds, kas tajā tiek garantēts, no līgumslēdzēju pušu viedokļa ir atsevišķs līgums, jo to ir noslēgušas citas personas, nevis galvenā līguma puses. Tādējādi tieši saistībā ar garantijas vai galvojuma līguma pusēm ir jāizvērtē statuss, kādā tās ir rīkojušās. Valsts tiesai ir jānosaka, vai šī fiziskā persona ir rīkojusies savas profesionālās darbības ietvaros vai sakarā ar funkcionālām saiknēm, kas tai ir ar sabiedrību, kam tā uzņemas būt par galvotāju, tādām kā tās vadīšana vai ievērojama dalība tās pamatkapitālā, vai arī tā ir rīkojusies privātos nolūkos.

(sal. ar 26.–29. punktu)
21

Šādos apstākļos Judecătoria Câmpulung nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvu 93/13 un 2008/48] noteikumi ir piemērojami arī tādam aizdevuma līgumam, kurš ir ticis noslēgts 2006. gada 5. oktobrī pirms Rumānijas pievienošanās Eiropas Savienībai, bet kurš turpina radīt sekas arī šobrīd, ciktāl tā noteikumi šobrīd ir izpildes priekšmets, ņemot vērā vēlāk veiktās minētajā līgumā paredzētā aizdevuma cesijas? 2) Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā: vai tādi noteikumi kā noteikumi par “aizņēmēja parāda apkalpošanu”, kas attiecas uz parādnieka pieļautu samaksas kavējumu esamību, kā arī tādi noteikumi, kas attiecas [uz] procentu likmes palielināšanu pēc viena gada, kā rezultātā pēc šā datuma likme sastāv no Bănca Comercială Română piemērotās mainīgās bāzes likmes, kas tiek noteikta bankas galvenajā birojā, pieskaitot 1,90 [procentpunktus], var tikt atzīti par negodīgiem [Direktīvas 93/13] izpratnē? 3) Vai indivīdiem Savienības tiesībās paredzēto tiesību efektīvas aizsardzības tiesā princips, kas ir paredzēts [Hartas] 47. pantā, pieļauj tādu valsts tiesību noteikumu kā [..] steidzamības kārtībā pieņemtā Dekrētlikuma Nr. 99 [..] 120. pantu, kurā bankas aizdevuma līgumam, kurš ir noslēgts privātā kārtā, nepastāvot parādnieka iespējai apspriest tā noteikumus, ir atzīts izpildu dokumenta raksturs, un uz kuru pamatojoties pēc vispārējas pārbaudes un pēc atļaujas veikt piespiedu izpildi saņemšanas pirmstiesas procesa ietvaros, kurā tiesai pastāv ierobežotas iespējas izvērtēt aizdevuma summu, tiesu izpildītājs var vērst piespiedu piedziņu uz parādniekam piederošo īpašumu? 4) Vai [Direktīva 93/13] ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā iepriekš spēkā esošā Civilprocesa kodeksa 372. un nākamie panti, kuros kreditoram ir ļauts pieprasīt izpildīt pakalpojumu, kas izriet no negodīgiem līguma noteikumiem, vēršot piedziņu uz īpašumu, ar kuru ir nodrošināts aizdevums, un pārdodot nekustamo īpašumu, neņemot vērā patērētāja izvirzīto iebildi, un neatkarīgai tiesai neveicot minēto līguma noteikumu pārbaudi? 5) Vai tāda noteikuma pastāvēšana valsts tiesiskajā regulējumā kā [..] steidzamības kārtībā pieņemtā Dekrētlikuma Nr. 99 [..] 120. pants, kurā bankas aizdevuma līgumam ir atzīts izpildu dokumenta raksturs, var nelabvēlīgi ietekmēt [LESD] 49. pantā paredzētās tiesības veikt uzņēmējdarbību, kā arī [LESD] [56.] pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, ciktāl tas var atturēt Savienības pilsoņus no uzņēmējdarbības veikšanas valstī, kurā privātas institūcijas noslēgtam bankas līgumam ir atzīts tāds pats spēks kā izpildu dokumentam, kurš ir ticis izdots uz sprieduma pamata? 6) Apstiprinošas atbildes uz iepriekš minētajiem jautājumiem gadījumā: vai valsts tiesa var pēc savas ierosmes izvirzīt šāda veida dokumenta, uz kuru pamatojoties tika uzsākta šāda veida līgumā paredzētā aizdevuma piespiedu piedziņa, neizpildāmību?”
1)

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 14. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka dalībvalsts nodokļu administrācija uzskata, ka preču piegāde nav notikusi, tādējādi radot šķērsli tam, lai pircējs varētu atskaitīt par šo iegādi samaksāto pievienotās vērtības nodokli, pamatojot ar to, ka pircējs nav saņēmis nopirkto preci, bet ir nosūtījis to tieši trešajai personai, kurai viņš to ir pārdevis tālāk, vai ar to, ka šī pircēja tiešais piegādātājs nav saņēmis preci, ko tas nopirka, bet nosūtīja to tieši pircējam;
70

Šajā ziņā ir jāprecizē, ka iesniedzējtiesai it īpaši ir jāpārbauda, vai pārdevēja vai piegādātāja iespēja vienpusēji lauzt līgumu ir atkarīga no tā, ka patērētājs nav izpildījis vienu no saviem pienākumiem, kam ir būtiska nozīme attiecīgajās līgumattiecībās, vai šī iespēja ir paredzēta gadījumos, kad šādai līguma neizpildei ir pietiekami nopietns raksturs attiecībā pret aizdevuma ilgumu un summu vai minētā iespēja ietver atkāpi no tām tiesību normām, kuras būtu jāpiemēro, ja starp pusēm nepastāvētu vienošanās, tādējādi, ņemot vērā tā rīcībā esošos procesuālos līdzekļus, apgrūtinot patērētāja iespēju vērsties tiesā un tā tiesību uz aizstāvību izmantošanu, un to, vai valsts tiesībās ir paredzēti adekvāti un efektīvi līdzekļi, kas ļautu patērētājam, kam tiek piemērots šāds līguma noteikums, novērst šīs aizdevuma līguma vienpusējas izbeigšanas sekas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Aziz, 73. un 75. punkts).
Ar attiecīgo preču zīmju vizuālo, fonētisko vai konceptuālo līdzību saistītās sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jābūt balstītam uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus. It īpaši Tiesa ir nospriedusi, ka divu preču zīmju līdzības vērtējumā nevar aprobežoties tikai ar kāda viena kombinētas preču zīmes elementa ņemšanu vērā un tā salīdzinājumu ar citu preču zīmi, bet salīdzinājums, pārbaudot attiecīgās preču zīmes, ir jāveic, katru no tām apskatot kopumā. Ir tiesa, ka kopējā iespaidā, ko kombinētā preču zīme rada konkrētās sabiedrības daļas atmiņā, noteiktos apstākļos var dominēt viens vai vairāki šīs preču zīmes elementi tādējādi, ka, ja visi pārējie preču zīmes elementi ir nenozīmīgi, līdzības novērtējumu var veikt vienīgi uz dominējošā elementa pamata. Tomēr no šīs judikatūras, kas attiecas uz ārkārtas situācijām, nevar tikt secināts, ka preču zīmē, kuru veido viens aprakstošs elements un viens atšķirtspējīgs elements, tikai atšķirtspējīgajam elementam ir izšķiroša nozīme, izvērtējot sajaukšanas iespējas esamību.

(sal. ar 42.–44. punktu)
Tiesas (septītā palāta) 2011. gada 18. novembra rīkojums – Colapietro/Ispettorato Centrale Repressioni Frodi

(lieta C‑519/10)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Reglamenta 92. panta 1. punkts, 103. panta 1. punkts un 104. panta 3. punkta otrā daļa – Vīna nozare – Regula (EEK) Nr. 822/87 un Regula (EK) Nr. 343/94 – Jautājums, kura atbilde nerada nekādas pamatotas šaubas – Acīmredzama nepieņemamība

1. Prejudiciāli jautājumi – Atbilde, kas nerada nekādas pamatotas šaubas – Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punkta piemērošana (Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punkts) (sal. ar 15. punktu)

2. Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Vīns – Galda vīnu obligāta destilācija – Regulas Nr. 343/94 priekšmets – Regulas Nr. 822/87 īstenošana (Padomes Regulas Nr. 822/87 39. panta 9.–11. punkts un 83. pants; Komisijas Regula Nr. 343/94) (sal. ar 18., 19. un 22. punktu un rezolutīvo daļu)

3. Dalībvalstis – Pienākumi – Pienākums sodīt par Savienības tiesību pārkāpumiem – Samērīguma principa ievērošana – Valsts tiesas vērtējums (LESD 4. pants 3. punkts) (sal. ar 24. un 25. punktu)

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tribunale di Bari – Vīna nozare – Obligātā destilācijas kārtība – 1993./1994. vīna ražošanas gads – Padomes 1987. gada 16. marta Regulas (EEK) Nr. 822/87 par vīna tirgus kopīgo organizāciju (OV L 84, 1. lpp.) piemērojamība laikā – Šīs regulas atcelšana ar Komisijas 1994. gada 15. februāra Regulu (EK) Nr. 343/94, ar kuru ievieš obligāto destilāciju, kas ir paredzēta Padomes Regulas (EEK) Nr. 822/87 39. pantā, un atkāpjas no konkrētiem ar to saistītiem piemērošanas noteikumiem attiecībā uz 1993./1994. vīna ražošanas gadu (OV L 44, 9. lpp.) – Administratīvs sods, kas ir paredzēts valsts tiesībās Regulas Nr. 822/87 pārkāpuma gadījumā – Piemērošana Regulas Nr. 343/94 pārkāpuma gadījumā – Piemērotā administratīvā soda samērīgums

Rezolutīvā daļa:

Ar Komisijas 1994. gada 15. februāra Regulu (EK) Nr. 343/94, ar kuru ievieš obligāto destilāciju, kas ir paredzēta Padomes Regulas (EEK) Nr. 822/87 39. pantā, un atkāpjas no konkrētiem ar to saistītiem piemērošanas noteikumiem attiecībā uz 1993./1994. vīna ražošanas gadu, īsteno Regulu Nr. 822/87, to neatceļot un neaizstājot.
Tiesas (sestā palāta) 2009. gada 20. maija rīkojums – Seaport Investment/Department of the Environment for Northern Ireland

(lieta C‑454/08)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nepieņemamība

Prejudiciāli jautājumi – Pieņemamība – Jautājumi, kas uzdoti, nepietiekami precizējot faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu – Jautājumi, kas ir uzdoti kontekstā, kas neļauj sniegt lietderīgu atbildi – Acīmredzama nepieņemamība (EKL 234. pants) (sal. ar 8.–10. punktu)

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Court of Appeal in Northern Ireland – Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.) 6. panta 2.–4. punkta interpretācija – Iestādes, kuru var skart plānu un programmu īstenošanas ietekme uz vidi, norīkošana apspriedei – Kārtība, kādā veicama iestāžu un sabiedrības informēšana, kā arī apspriešana iestādēs un sabiedrībā

Rezolutīvā daļa:

Court of Appeal in Northern Ireland 2008. gada 8. septembra lēmumā izteiktais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir acīmredzami nepieņemams.
Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 27. novembra rīkojums lietā – Renta/TEARC

(lieta C‑151/08)

Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punkts – Sestā PVN direktīva – 33. panta 1. punkts – Jēdziens “apgrozījuma nodokļi” – Īpašuma atsavināšanas un dokumentāri apliecinātu tiesisko darījumu nodoklis

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Aizliegums iekasēt citus valsts nodokļus, kuriem ir apgrozījuma nodokļu raksturs (Padomes Direktīvas 77/388 33. panta 1. punkts) (sal. ar 36.–38., 43. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tribunal Superior de Justicia de Cataluña – Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), 33. panta interpretācija – Jēdziens “apgrozījuma nodokļi” – Īpašuma atsavināšanas un dokumentāri apliecinātu tiesisko darījumu valsts nodoklis

Rezolutīvā daļa:

Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK, 33. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauta īpašuma atsavināšanas un dokumentāri apliecinātu tiesisko darījumu nodokļa mainīgās jeb proporcionālās daļas iekasēšana, to piemērojot pirkšanas pārdošanas darījuma noformēšanai, ko veic komersants, kurš nodarbojas ar nekustamo īpašumu pirkšanu un pārdošanu vai to pirkšanu turpmākai pārveidei vai iznomāšanai/izīrēšanai.
Tiesas (sestā palāta) 2009. gada 20. maija rīkojums — Seaport Investment/Department of the Environment for Northern Ireland

(lieta C-454/08)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nepieņemamība”

Prejudiciāli jautājumi — Pieņemamība — Jautājumi, kas uzdoti, nepietiekami precizējot faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu — Jautājumi, kas ir uzdoti kontekstā, kas neļauj sniegt lietderīgu atbildi — Acīmredzama nepieņemamība (EKL 234. pants) (sal. ar 8.–10. punktu)

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Court of Appeal in Northern Ireland — Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.) 6. panta 2.–4. punkta interpretācija — Iestādes, kuru var skart plānu un programmu īstenošanas ietekme uz vidi, norīkošana apspriedei — Kārtība, kādā veicama iestāžu un sabiedrības informēšana, kā arī apspriešana iestādēs un sabiedrībā

Rezolutīvā daļa:

Court of Appeal in Northern Ireland2008. gada 8. septembra lēmumā izteiktais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir acīmredzami nepieņemams.

Tiesas (sestā palāta) 2009. gada 20. maija rīkojums — Seaport Investment/Department of the Environment for Northern Ireland

(lieta C-454/08)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nepieņemamība”

Prejudiciāli jautājumi — Pieņemamība — Jautājumi, kas uzdoti, nepietiekami precizējot faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu — Jautājumi, kas ir uzdoti kontekstā, kas neļauj sniegt lietderīgu atbildi — Acīmredzama nepieņemamība (EKL 234. pants) (sal. ar 8.–10. punktu)

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Court of Appeal in Northern Ireland — Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.) 6. panta 2.–4. punkta interpretācija — Iestādes, kuru var skart plānu un programmu īstenošanas ietekme uz vidi, norīkošana apspriedei — Kārtība, kādā veicama iestāžu un sabiedrības informēšana, kā arī apspriešana iestādēs un sabiedrībā

Rezolutīvā daļa:

Court of Appeal in Northern Ireland2008. gada 8. septembra lēmumā izteiktais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir acīmredzami nepieņemams.
Tiesas (septītā palāta) 2008. gada 10. aprīļa rīkojums – Termoraggi/Comune di Monza

(lieta C‑323/07)

Publiskie iepirkumi – Piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgums – Piešķiršana, neizsludinot konkursu – Pašvaldības iestādes veikta līguma slēgšanas tiesību piešķiršana uzņēmumam, kura kapitāla daļas pieder šai iestādei

1. Tiesību aktu tuvināšana – Pakalpojumu un piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīvas 92/50 un 93/36 – Piemērošanas joma (Padomes Direktīvas 92/50 un 93/36) (sal. ar 15.–22. un 26. punktu un rezolutīvo daļu)

2. Tiesību aktu tuvināšana – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 92/50 – Direktīvas 6. pantā paredzētais izņēmums – Nosacījums (Padomes Direktīvas 92/50 6. pants) (sal. ar 24.–26. punktu un rezolutīvo daļu)

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia – Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu publisko pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) 6. panta interpretācija – Piemērošanas joma – Valsts tiesību noteikumi, kuros, nepiemērojot direktīvā paredzēto procedūru par publisko pakalpojumu līgumu piešķiršanu, pašvaldības uzņēmumam piešķirta pašvaldību ēku apkures sistēmu pārvaldīšana

Rezolutīvā daļa:

Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai un Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, nav piemērojamas attiecībā uz tādu līgumu, kurš, no vienas puses, ir noslēgts starp teritoriālas pašvaldības iestādi un, no otras puses, ar personu, kura juridiski ir nošķirta no šīs pašvaldības iestādes, gadījumā, ja pašvaldības iestādei attiecībā pret šo uzņēmumu ir tāda pati kontrole, kas ir līdzīga tai kontrolei, kuru tā piemēro attiecībā pret saviem dienestiem, un ja tajā pašā laikā šī persona būtisku daļu no savām darbībām veic kopā ar iestādi vai iestādēm, kurām pieder tās kapitāla daļas.

Direktīvas 92/50 6. pants ir piemērojams tikai tādā gadījumā, ja pastāv tādi publicēti normatīvie un administratīvie akti, pamatojoties uz kuriem, personai, kurai ir piešķirtas līgumu slēgšanas tiesības, ir ekskluzīvas tiesības saistībā ar piešķirtā līguma priekšmetu.
29

Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka projekti, kuriem var būt būtiska ekoloģiskā ietekme it īpaši to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ un kurus līdz ar to pakļauj novērtējumam attiecībā uz to ietekmi, ir noteikti šīs direktīvas 4. pantā.
24

No iepriekš minētā, pēc Komisijas domām, izriet, ka tāds prasības pieteikums kā šajā gadījumā, kas ir kļūdains, tāpēc ka neatbilst prasībai, attiecībā uz kuru ne Tiesas Statūtos, ne Pirmās instances tiesas Reglamentā nav paredzēta koriģēšanas iespēja, katrā ziņā nav pieņemams. Neesot tiesību normai, kurā Pirmās instances tiesai paredzēts pienākums informēt procesuālo rakstu parakstītājus, kuri nav izpildījuši Tiesas Statūtu 19. pantā paredzētās prasības, par to, ka vēršanos tiesā ar šādu procesuālo rakstu nevar uzskatīt par pienācīgu, Pirmās instances tiesai līdz ar to nav arī pienākuma sniegt šādu paziņojumu laikā, kas ļauj prasītājam iesniegt prasības pieteikumu noteiktajā termiņā.
22

Ņemot vērā, ka, no vienas puses, Polijas valdība uzskata, ka pienākums iegūt reģistrācijas apliecību no citas dalībvalsts importētai lietotai automašīnai neattiecas uz EKL 90. panta, bet gan uz EKL 28. un 30. panta piemērošanas jomu kā pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas ir nepieciešams, samērīgs un attaisnojams ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem un, no otras puses, ka iesniedzējtiesa pieļauj iespēju, ka apskatāmā nodeva attiecas uz EKL 23. un 25. pantu — ievedmuitas un maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegumu, vispirms ir jānoskaidro, kuras EKL normas ietvaros ir izvērtējama apskatāmā nodeva.
3

Direktīvas 89/665 1. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz [publiskā iepirkuma] līguma [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūrām, uz ko attiecas Direktīvas 71/305/EEK, 77/62/EEK un 92/50/EEK, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri izskatīt [pārskatīt] saskaņā ar nākamajos pantos un, jo īpaši, 2. panta 7. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka šādos lēmumos ir pārkāpti Kopienas tiesību akti valsts pasūtījuma [publiskā iepirkuma] jomā vai valstu noteikumi, kas īsteno šos tiesību aktus. [..] 3. Dalībvalstis nodrošina to, lai saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūras būtu pieejamas vismaz katrai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt tiesības noslēgt konkrētu piegādes vai uzņēmuma līgumu valsts vajadzībām [konkrētu piegādes vai būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu] un kurai ir nodarīts kaitējums vai ir iespējams, ka tiks nodarīts kaitējums varbūtēja pārkāpuma dēļ. Konkrēti, dalībvalstis var prasīt, ka personai, kas cenšas panākt izskatīšanu [pārskatīšanu], iepriekš jāpaziņo līgumslēdzējai iestādei par varbūtējo pārkāpumu un par savu nodomu censties panākt izskatīšanu [pārskatīšanu].”
1. panta 4. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Direktīvā 2002/2/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 79/373/EEK par barības maisījumu apriti un atceļ Komisijas Direktīvu 91/357/EEK, kurā ir paredzēts pienākums uz dzīvnieku barības maisījuma marķējuma norādīt galveno barībā ietilpstošo sastāvdaļu svara procentus ar novirzi attiecībā uz šiem procentiem ± 15 % no norādītā daudzuma, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretrunā 8. un 16. pantam Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulā (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu, kuru mērķi it īpaši ir izvairīties no tā, lai dzīvnieku barības marķējums un noformējums nemaldinātu patērētāju;