No Eiropas Savienības likumdevēja noteiktā vienotā patvēruma vai alternatīvās aizsardzības statusa izriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējuma, kāds tiek prasīts Direktīvas 2011/95 4. pantā, mērķis ir noteikt, vai pieteikuma iesniedzējam – vai, attiecīgā gadījumā, personai, kuras vārdā viņš ir iesniedzis pieteikumu, – ir pamatotas bailes no personīgas vajāšanas un vai viņš ir personīgi pakļauts reālam būtiska kaitējuma riskam. Lai arī no iepriekš minētā izriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums kā tāds nav pieņemams, pamatojoties uz to, ka pieteikuma iesniedzēja ģimenes loceklim ir pamatotas bailes no vajāšanas vai reāls būtiska kaitējuma risks, tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 32. punktā, šādi draudi pieteikuma iesniedzēja ģimenes loceklim ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai pieteikuma iesniedzējs viņa ģimenes saišu ar apdraudēto personu dēļ pats nav pakļauts vajāšanas draudiem vai būtiskam kaitējumam. Šajā ziņā un kā noteikts Direktīvas 2011/95 36. apsvērumā, parasti pastāv risks, ka arī apdraudētās personas ģimenes locekļi atrodas neaizsargātā situācijā.

No otras puses, ņemot vērā Direktīvas Nr. 2013/32 31. panta 2. punktā izklāstīto noteikumu, saskaņā ar kuru ikviena starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūra ir jāpabeidz, cik ātri vien iespējams, kā arī šīs direktīvas mērķi nodrošināt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiek izskatīti pēc iespējas ātrāk (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16 , EU:C:2018:584 , 109. punkts), viena ģimenes locekļa pieteikuma izskatīšana nedrīkst izraisīt cita šīs ģimenes locekļa pieteikuma izskatīšanas apturēšanu, un to var sākt tikai tad, kad iepriekšējā pieteikuma izskatīšanas procedūra jau ir beigusies ar atbildīgās iestādes lēmumu. Gluži pretēji, lai sasniegtu ātruma mērķi un atvieglotu ģimenes vienotības saglabāšanu, ir nepieciešams, lai lēmumi par vienas ģimenes locekļu iesniegtiem pieteikumiem, kas ir savā starpā saistīti, tiktu pieņemti īsā laika posmā.

No otras puses, personu grupu, kurai var piederēt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot prasību Eiropas Cilvēktiesību tiesā, principā nevar kvalificēt par “sociālu grupu” Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Faktiski, lai izveidotu “sociālu grupu” šī noteikuma izpratnē, ir jāizpilda divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, grupas dalībniekiem ir jāpiemīt kopīgām “iedzimtām pazīmēm” vai “kopējai pagātnei, ko nevar mainīt”, vai kopējai pazīmei vai pārliecībai, “kas ir tik svarīga identitātei vai apziņai, ka personu nevajadzētu piespiest no tās atteikties”. Otrkārt, minētajai grupai attiecīgajā trešajā valstī ir jābūt īpatnai identitātei, jo apkārtējā sabiedrība to uztver kā “atšķirīgu” (spriedums, 2013. gada 7. novembris, X u.c., no C‑199/12 līdz C‑201/12 , EU:C:2013:720 , 45. punkts).

Tāpēc neatkarīgi no tā, vai Azerbaidžānas valstspiederīgā līdzdalība prasības celšanā Eiropas Cilvēktiesību tiesā pret šo valsti, lai konstatētu pamatbrīvību pārkāpumu ar šajā valstī spēkā esošo režīmu, ir uzskatāma par viņa “politisko uzskatu”, ir jāpārbauda, novērtējot vajāšanas iemeslus, kādi ir norādīti starptautiskās aizsardzības pieteikumā, kuru ir iesniedzis minētais valstspiederīgais, vai ir pamatots iemesls baidīties, ka minētais režīms varētu uztvert šādu līdzdalību kā politiskas opozīcijas izpausmi, pret kuru tas varētu uzsākt pretdarbību. Ja ir pamatots iemesls baidīties, ka tas tā ir, tad jāsecina, ka pieteikuma iesniedzējs saskaras ar nopietniem un pierādītiem vajāšanas draudiem, jo ir izteicis savu viedokli par viņa izcelsmes valsts politiku un metodēm. Kā izriet no Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta paša formulējuma, jēdziens “politiskie uzskati”, kas ir ietverts šajā noteikumā, attiecas uz šādu situāciju.

Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punkts, lasot to kopā ar atsauci uz pārsūdzības procedūru, kas minēta šīs direktīvas 40. panta 1. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kurā celta prasība par lēmumu, ar ko atsaka starptautisku aizsardzību, principā ir pienākums novērtēt kā “[jaunus] paziņojumus” pēc to pārbaudes, kuru lūgusi atbildīgā iestāde, tādus starptautiskās aizsardzības piešķiršanas iemeslus vai faktus, kas, lai gan attiecas uz notikumiem vai apdraudējumiem, kuri, iespējams, notikuši pirms minētā lēmuma par atteikumu pieņemšanas vai pat pirms starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas, pirmo reizi ir minēti apelācijas tiesvedībā. Tomēr šai tiesai nav pienākuma rīkoties, ja tā konstatē, ka minētie iemesli vai fakti tika izmantoti apelācijas tiesvedības vēlākā posmā vai ka tie nav pietiekami konkrēti, lai tos pienācīgi pārbaudītu, vai arī tā konstatē – runājot par faktiem –, ka tie nav nozīmīgi vai pietiekami atšķirīgi no faktiem, kurus atbildīgā iestāde jau ir varējusi ņemt vērā.

Lai gan no Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punkta izriet, dalībvalstīm ir jāorganizē savas valsts tiesības tādējādi, ka attiecīgo pārsūdzību izskatīšana ietver visu faktisko un tiesību elementu pārbaudi tiesā, kas tai ļauj veikt attiecīgās lietas aktualizētu vērtējumu (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 110. punkts), no minētā turpretim neizriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs bez atbildīgās iestādes papildu kontroles var mainīt pieteikuma pamatojumu un attiecīgās lietas apstākļus, apelācijas tiesvedībā norādot tādu starptautiskās aizsardzības iemeslu, kas, vienlaikus attiecoties uz notikumiem vai draudiem, kuri, iespējams, ir notikuši pirms šī iestādes lēmuma pieņemšanas vai pat pirms starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas, tika norādīti minētajā iestādē. Tāpat jāatgādina, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, ko veic atbildīgā iestāde, kura ir administratīva vai ar tieslietām saistīta iestāde ar īpašiem resursiem un jomas speciālistiem, ir būtisks posms ar Direktīvu 2013/32 ieviestajās kopējās procedūrās un ka pieteikuma iesniedzēja tiesības uz pilnīgu un ex nunc pārbaudi tiesā, kādas ir atzītas šīs direktīvas 46. panta 3. punktā, nevar interpretēt tādā veidā, kas mazinātu šī pieteikuma iesniedzēja pienākumu sadarboties ar šo iestādi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 116. punkts). Šis būtiskais posms atbildīgajā iestādē tiktu apiets, ja pieteikuma iesniedzējs, lai tiesa atceltu vai aizstātu šīs iestādes pieņemto lēmumu par atteikumu, bez procesuālajām sekām varētu atsaukties uz starptautiskās aizsardzības iemeslu, kas attiecībā uz jau pastāvošiem notikumiem vai draudiem netika izvirzīts minētajā iestādē un tādēļ šī iestāde to nevarēja pārbaudīt.

Līdz ar to, ja viens no šī sprieduma 95. punktā minētajiem starptautiskās aizsardzības iemesliem pirmo reizi ir ticis izvirzīts apelācijas tiesvedībā un attiecas uz notikumiem vai draudiem, kas, iespējams, notikuši pirms šī lēmuma pieņemšanas vai pat pirms starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas, šis iemesls ir jāuzskata par “[jaunu] paziņojumu” Direktīvas 2013/32 40. panta 1. punkta izpratnē. Kā izriet no šī noteikuma, šāda kvalifikācija prasa, lai tiesa, kurā iesniegta pārsūdzība, izskatītu šo iemeslu pārsūdzētā lēmuma izvērtēšanas kontekstā, tomēr ar nosacījumu, ka katrai “kompetentajai iestādei”, kas ietver ne tikai šo tiesu, bet arī atbildīgo iestādi, ir iespēja šajā kontekstā izvērtēt šo jauno paziņojumu.

Lai noskaidrotu, vai tiesai pašai pārsūdzības ietvaros ir tiesības izvērtēt jauno paziņojumu, tai saskaņā ar tās valsts tiesību aktos paredzētajiem procesuālajiem noteikumiem ir jāpārbauda, vai starptautiskās aizsardzības iemesls, kurš pirmo reizi ir ticis izvirzīts šajā tiesā, nav ticis pieminēts vēlākā apelācijas tiesvedības posmā un ir izklāstīts pietiekami konkrēti, lai to varētu pienācīgi izvērtēt. Ja šī pārbaude atklāj, ka tiesai ir iespēja minēto pamatu iekļaut prasības novērtēšanā, atbildīgajai iestādei ir jālūdz termiņā, kas atbilst direktīvā 2013/32 paredzētajam ātras izskatīšanas mērķim (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 109. punkts), veikt minētā iemesla pārbaudi, kuras rezultāts un tās pamatā esošie iemesli ir jāpaziņo pieteikuma iesniedzējam un tiesai, pirms pēdējā minētā veic pieteikuma iesniedzēja uzklausīšanu un izskata lietu.

(skat. 94, 96.–101., 103. punktu un rezolutīvās daļas 6) punktu)