Komisijas 2012. gada 21. jūnija Regulas (ES) Nr. 601/2012 par siltumnīcefekta gāzu emisiju monitoringu un ziņošanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK 49. panta 1. punkta otrajā teikumā un šīs regulas IV pielikuma 10. punkta B apakšpunktā ietvertās tiesību normas, ciktāl ar tām kaļķu apdedzināšanas iekārtas emisijās tiek sistemātiski iekļauts uz citu iekārtu kalcija karbonāta nogulšņu ražošanas nolūkā pārvietotais oglekļa dioksīds (CO2), neatkarīgi no tā, vai šis oglekļa dioksīds izplūst atmosfērā vai ne, nav spēkā.

Ekonomiskā loģika, kurā ietilpst siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotas, atbilstoši tam, kas izriet no Direktīvas 2003/87 1. panta, ir radīt apstākļus, lai siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazinājums, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu iepriekš noteiktu vides rezultātu, tiktu panākts ar iespējami zemām izmaksām. It īpaši, atļaujot pārdot piešķirtās kvotas, ar šo sistēmu ir paredzēts veicināt to, lai ikviens minētās sistēmas dalībnieks izdalītu mazāku siltumnīcas efektu izraisošo gāzu daudzumu par tam sākotnēji piešķirtajām kvotām. (skat. it īpaši spriedumus, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 32. punkts, kā arī 2016. gada 7. aprīlis, Holcim (Romania)/Komisija, C‑556/14 P, nav publicēts, EU:C:2016:207, 64. un 65. punkts).

Līdz ar to viens no pīlāriem, uz kuriem ir balstīta ar Direktīvu 2003/87 izveidotā sistēma, ir pienākums iekārtu operatoriem līdz katra gada 30. aprīlim nodot anulēšanai siltumnīcas efekta gāzu emisijas kvotu skaitu, kurš ir līdzvērtīgs to emisiju apjomam iepriekšējā kalendārajā gadā (spriedums, 2015. gada 29. aprīlis, Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, 29. punkts). Tādējādi ar Direktīvu 2003/87 izveidotās sistēmas pareizai darbībai būtiski svarīgi ir noteikt emisijas, kas iekārtu operatoriem šim nolūkam ir jāņem vērā.

Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 3. panta b) punktu “emisijas” tās izpratnē ir definētas kā siltumnīcas efektu izraisošo gāzu izplūde atmosfērā no kādas iekārtas avotiem. No paša šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka emisija tās izpratnē nozīmē siltumnīcas efektu izraisošas gāzes izplūdi atmosfērā.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka ir taisnība, ka Direktīvas 2003/87 12. panta 3.a punktā ir paredzēts, ka pienākums nodot kvotas ar zināmiem nosacījumiem netiek attiecināts uz emisijām, kas tiek uztvertas un transportētas uz pastāvīgas ģeoloģiskās uzglabāšanas iekārtu, kurai ir spēkā esoša atļauja saskaņā ar Direktīvu 2009/31. Tomēr – pretēji Komisijas norādītajai argumentācijai – tas nenozīmē, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka operatori no kvotu nodošanas pienākuma ir atbrīvoti tikai un vienīgi pastāvīgas ģeoloģiskās uzglabāšanas gadījumā.

Faktiski – atšķirībā no Regulas Nr. 601/2012 49. panta 1. punkta pēdējās daļas, kurā ir paredzēts, ka jebkuriem citiem CO2 pārvietošanas veidiem ārpus iekārtas nav atļauts atskaitīt CO2 no iekārtas emisijām, – Direktīvas 2003/87 12. panta 3.a punktā analoģisks noteikums nav ietverts.

Ne šīs pēdējās minētās tiesību normas, – kura faktiski attiecas tikai uz vienu konkrētu situāciju un ar kuru ir paredzēts vienīgi veicināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu uzglabāšanu, – mērķis, ne sekas nav grozīt jēdzienu “emisijas” Direktīvas 2003/87 3. panta izpratnē, ne arī tādējādi – šīs direktīvas piemērošanas jomu, kā tā ir noteikta tās 2. panta 1. punktā.

Tomēr tādā situācijā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, kad kaļķu apdedzināšanas iekārtā radītais CO2 tiek pārvietots uz PCC ražošanas iekārtu, šķiet, ka, piemērojot Regulas Nr. 601/2012 49. panta 1. punkta otro teikumu un tās IV pielikuma 10. punkta B apakšpunktu, viss CO2, neatkarīgi no tā, vai daļa no tā izplūst atmosfērā vai ne, tā pārvietošanas laikā vai noplūžu dēļ, vai pat paša ražošanas procesa dēļ tiek uzskatīts par emitētu no kaļķa ražošanas iekārtas, kurā CO2 ir radīts, kaut gan šī pārvietošana varētu vispār neizraisīt CO2 izplūdi atmosfērā. Kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 41. punktā, ar šīm tiesību normām tiek radīts neatspēkojams pieņēmums, ka viss pārvietotais CO2 izplūst atmosfērā.

No šīm tiesību normām līdz ar to izriet uzskats, ka pārvietotais CO2 šādos apstākļos ietilpst jēdzienā “emisijas” Direktīvas 2003/87 3. panta b) punkta izpratnē, lai gan tas visos gadījumos neizplūst atmosfērā. Ar Regulas Nr. 601/2012 49. panta 1. punkta otro teikumu un tās IV pielikuma 10. punkta B apakšpunktu Komisija tādējādi ir šī jēdziena piemērošanas jomu paplašinājusi.

Turklāt attiecīgie operatori, kā izriet no šī pieņēmuma, nekādā gadījumā nevar atskaitīt no savas kaļķa ražošanas iekārtas kopējās emisijas CO2 daudzumu, kas ir ticis pārvietots PCC ražošanas nolūkā, lai gan šis CO2 visos gadījumos nebūtu izplūdis atmosfērā. Šāda neiespējamība nozīmē, ka kvotām ir jātiek nodotām attiecībā uz visu PCC ražošanas nolūkā pārvietoto CO2 un tās vairs nevar tikt pārdotas kā pārpalikums, radot šaubas par kvotu tirdzniecības sistēmu, situācijā, kas tomēr atbilst Direktīvas 2003/87 galamērķim – aizsargāt vidi, samazinot siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju (attiecībā uz Direktīvas 2003/87 mērķi skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 31. punkts).

No visa iepriekš minētā izriet, ka, tā kā Komisija, pieņemot Regulas Nr. 601/2012 49. panta 1. punkta otrajā teikumā un tās IV pielikuma 10. punkta B apakšpunktā ietvertās tiesību normas, ir grozījusi būtisku Direktīvas 2003/87 elementu, tā ir pārkāpusi šīs direktīvas 14. panta 1. punktā noteiktās robežas.

(skat. 31.–38., 41.–43., 50. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)