ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET] SECINĀJUMI,

sniegti 2016. gada 19. janvārī ( 1 )

Lieta C‑566/14 P

Jean-Charles Marchiani

pret

Eiropas Parlamentu

“Apelācija — Eiropas Parlamenta deputāts — Parlamentārās palīdzības piemaksa — Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana — Regula (ES, Euratom) Nr. 966/2012 — Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012 — Noilgums — Saprātīgs termiņš — Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana) — Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)”

1. Savā apelācijas sūdzībā J.‑C. Marchiani lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 10. oktobra spriedumu Marchiani/Parlaments (T‑479/13, EU:T:2014:866; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja viņa prasību atcelt Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra 2013. gada 4. jūlija lēmumu atgūt no apelācijas sūdzības iesniedzēja EUR 107694,72 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kā arī ar to saistīto 2013. gada 5. jūlija paziņojumu par parādu (turpmāk tekstā – “paziņojums par parādu”).

2. Savā ceturtajā pamatā, kas izvirzīts viņa apelācijas sūdzības atbalstam, J.‑C. Marchiani pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar apstrīdētajā lēmumā minēto prasījumu noilgumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs savas apelācijas sūdzības tekstā nav sniedzis īpašu skaidrību. Tomēr var tikt atzīts, ka ceturtā pamata ceturtā daļa precīzāk attiecas uz saprātīga termiņa principa, kas tiek piemērots, ja nevienā Savienības tiesību normā nav paredzēts termiņš, kādā ir jāiesniedz lūgums vai prasība, novērtējumu.

3. Tiesa šo jautājumu ir rūpīgi pārbaudījusi pārskatīšanas ietvaros (spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana) ( 2 ). Tāpat tas nesen ir ticis analizēts šai apelācijai analogā situācijā spriedumā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), bet Tiesas izmantotās pieejas šajos divos spriedumos var šķist pretrunīgas.

4. Ar to izskaidrojams, ka atbilstoši Tiesas gribai šajos secinājumos uzmanība tiks vērsta vienīgi uz šī konkrētā jautājuma analīzi.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Harta

5. Saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta “Tiesības uz labu pārvaldību” 1. punktu “ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās”.

B – Regula (ES, Euratom) Nr. 966/2012

6. Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu ( 3 ) 81. pantā “Noilguma termiņš” ir noteikts: “1. Neskarot īpašu regulu noteikumus un Lēmuma 2007/436/EK, Euratom piemērošanu, Savienības tiesībām attiecībā pret trešām personām un trešo personu tiesībām attiecībā pret Savienību noilguma termiņš ir pieci gadi. 2. Komisija tiek pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar 210.[a] pantu attiecībā uz sīki izstrādātiem noteikumiem par noilguma termiņu.”

C – Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012

7. Komisijas 2012. gada 29. oktobra Deleģētās regulas (ES) Nr. 1268/2012 par [..] Regulas [..] Nr. 966/2012 [..] piemērošanas noteikumiem ( 4 ), 93. panta nosaukums ir “Noteikumi par noilguma termiņu”.

8. Tā 1. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka “noilguma termiņš Savienības prasījumiem attiecībā uz trešām personām sākas nākamajā dienā pēc tam, kad beidzies ar 80. panta 3. punkta b) apakšpunktā minēto parādzīmi [paziņojumu par parādu] parādniekam paziņotais termiņš”.

II – Attiecīgo pārsūdzētā sprieduma faktu atgādinājums

9. J.‑C. Marchiani bija Eiropas Parlamenta deputāts laikā no 1999. gada 20. jūlija līdz 2004. gada 19. jūnijam. Laikā no 2001. līdz 2004. gadam apelācijas sūdzības iesniedzējs nolīga T. k‑dzi un T. k‑gu, kā arī laikā no 2002. līdz 2004. gadam – B. k‑dzi kā parlamentārās palīdzības pakalpojumu sniedzējus.

10. 2004. gada 30. septembrītribunal de grande instance de Paris [Parīzes apgabaltiesa] (Francija) izmeklēšanas tiesnesis informēja Parlamenta priekšsēdētāju, ka T. k‑dzes un T. k‑ga laikā no 2001. līdz 2004. gadam veiktie amata pienākumi varētu nebūt faktiski saistīti ar deputāta palīga pienākumiem.

11. Pēc sacīkstes procedūras un konsultēšanās ar kvestoriem 2009. gada 14. janvārī Parlamenta ģenerālsekretārs (turpmāk tekstā – “ģenerālsekretārs”) 2009. gada 4. marta lēmumā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam saskaņā ar Noteikumu par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām (turpmāk tekstā – “DIP noteikumi”) 14. pantu ir nepamatoti izmaksāta summa EUR 148160,27 apmērā, un lūdza Parlamenta kredītrīkotājam veikt vajadzīgos pasākumus šīs summas atgūšanai.

12. Tajā pašā dienā Parlamenta kredītrīkotājs nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējam paziņojumu par parādu, prasot atlīdzināt EUR 148160,27. 2009. gada 14. augustā Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (turpmāk tekstā – “OLAF”), pēc tam, kad 2008. gada 21. oktobrī ģenerālsekretārs tam bija iesniedzis lietas materiālus par attiecīgajiem pārkāpumiem, paziņoja Parlamentam un apelācijas sūdzības iesniedzējam par izmeklēšanas uzsākšanu.

13. Pēc tam, kad 2011. gada 6. jūlijāOLAF bija pabeidzis izmeklēšanu un apelācijas sūdzības iesniedzēja uzklausīšanu, tas 2011. gada 14. oktobrī iesniedza Parlamentam izmeklēšanas gala ziņojuma kopiju. Pēdējais minētais secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam ir nepamatoti izmaksāta piemaksa par T. k‑dzes, T. k‑ga un B. k‑dzes veiktajiem pienākumiem, un ierosināja Parlamentam veikt vajadzīgos pasākumus izmaksāto summu atgūšanai. 2011. gada 25. oktobrīOLAF apelācijas sūdzības iesniedzējam paziņoja par izmeklēšanas pabeigšanu.

14. Pamatojoties uz OLAF ziņojumu, 2013. gada 28. maijā ģenerālsekretārs, piemērojot DIP noteikumu 27. panta 3. punktu, informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju par savu nodomu atgūt visu summu, ko Parlaments bija pārskaitījis saistībā ar apgalvoto T. k‑dzes, T. k‑ga un B. k‑dzes deputāta palīgu darbību, un aicināja viņu šajā ziņā iesniegt savus apsvērumus.

15. 2013. gada 25. jūnija uzklausīšanā ģenerālsekretārs uzklausīja apelācijas sūdzības iesniedzēju. 2013. gada 27. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzējs nosūtīja ģenerālsekretāram uzklausīšanas protokolu. Ģenerālsekretārs konsultējās ar kvestoriem 2013. gada 2. jūlijā.

16. Ģenerālsekretārs apstrīdētajā lēmumā konstatēja, ka, lai gan 2009. gada 4. marta lēmumā bija paredzēts atgūt summu EUR 148160,27 apmērā, apelācijas sūdzības iesniedzējam ir tikusi nepamatoti pārskaitīta papildu summa EUR 107694,72 apmērā, un lūdza Parlamenta kredītrīkotāju veikt vajadzīgos pasākumus pēdējās minētās summas atgūšanai. Būtībā ģenerālsekretārs uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nebija sniedzis pierādījumus, ar kuru palīdzību varētu tikt pierādīts, ka T. k‑dze, T. k‑gs un B. k‑dze bija pildījuši deputāta palīga pienākumus DIP noteikumu 14. panta izpratnē. Konstatējot, ka kopējā summa, kas tika pārskaitīta kā parlamentārās [palīdzības] piemaksas, bija EUR 255854,99 apmērā, uz kuras vienu daļu attiecās 2009. gada 4. marta lēmums, apstrīdētajā lēmumā tika secināts, ka papildu summa EUR 107694,72 apmērā neatbilda DIP noteikumiem un tā ir jāatgūst.

17. 2013. gada 5. jūlijā Parlamenta kredītrīkotājs izdeva paziņojumu par parādu Nr. 2013‑807, nosakot atgūt EUR 107694,72 līdz 2013. gada 31. augustam.

III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

18. Ar 2013. gada 3. septembrī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu prasības pieteikumu apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību atcelt, pirmkārt, apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to Parlamenta ģenerālsekretārs bija izdevis rīkojumu atgūt no apelācijas sūdzības iesniedzēja summu EUR 107694,72 apmērā, un, otrkārt, ar to saistīto paziņojumu par parādu.

19. Savas prasības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja piecus pamatus. Pirmais pamats bija balstīts uz Parlamenta Prezidija 2008. gada 19. maija un 2008. gada 9. jūlija lēmumā paredzētās procedūras par Eiropas Parlamenta deputātu nolikuma īstenošanas noteikumu ( 5 ) pārkāpumu, kā arī sacīkstes principa un tiesību uz aizstāvību ievērošanas pārkāpumiem. Otrais pamats bija balstīts uz kļūdainu DIP noteikumu piemērošanu, trešais pamats – uz kļūdu apliecinošo dokumentu novērtējumā un ceturtais pamats – uz ģenerālsekretāra objektivitātes trūkumu. Visbeidzot, piektais pamats attiecās uz summu, kuru atlīdzināšana tika prasīta, noilgumu. Uzskatot, ka attiecīgajām summām ir iestājies noilgums, apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza Vispārējo tiesu arī atcelt paziņojumu par parādu.

20. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, nelemjot par Eiropas Parlamenta argumentiem saistībā ar prasības nepieņemamību, pēc būtības noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumus par apstrīdētā lēmuma un paziņojuma par parādu atcelšanu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Ceturtā pamata ceturtā daļa un lietas dalībnieku prasījumi

21. Tātad ceturtais pamats, kas ir izvirzīts J.‑C. Marchiani apelācijas sūdzības atbalstam, ir balstīts uz vairākām kļūdām tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, novērtējot apstrīdētajā lēmumā minētos noteikumus par prasījumu noilgumu.

22. Konkrētāk, minētā pamata ceturtā daļa attiecas uz saprātīga termiņa principu. Pēc apelācijas prasības iesniedzēja domām, ņemot vērā strīda jautājuma svarīgumu un lietas nesarežģītību, Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka šajā lietā šis princips nav ticis ievērots.

23. Parlaments prasa noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu. Attiecībā uz ceturtā pamata ceturto daļu tas uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi saprātīga termiņa principu, kaut gan apelācijas sūdzības iesniedzējs nebija to norādījis. Tātad tai tas neesot bijis jāanalizē, it īpaši tāpēc, ka šis princips nav viens no noteikumiem, ko Savienības tiesa var izvirzīt pēc savas ierosmes.

24. Visbeidzot, Parlaments pakārtoti uzskata, ka saskaņā ar spriedumu Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) tikai OLAF gala ziņojuma brīdī tā prasījums varēja tikt uzskatīts par drošu, noteikta lieluma un tādu, kuram pienācis samaksas termiņš, kā tas ir prasīts Regulas Nr. 966/2012 78. panta 2. punktā un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 81. panta b) punktā. Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī piecu gadu saprātīgais termiņš, ko Tiesa bija noteikusi spriedumā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), tātad vēl nebija beidzies, un tādējādi Parlaments neesot pārkāpis [šo] principu.

V – Vērtējums

A – Par ceturtā pamata ceturtās daļas pieņemamību

25. Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir analizējusi saprātīga termiņa ievērošanu šādi: “pakārtoti pieņemot, ka ar savu argumentāciju prasītājs bija vēlējies pārmest Parlamentam, ka tas nav izpildījis prasības, kuras tam jāievēro saskaņā ar saprātīga termiņa principu” ( 6 ).

26. Tādējādi iebildums, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs savā apelācijas sūdzībā izklāsta saistībā ar saprātīgu termiņu, būtu jāuzskata par neefektīvu. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka iebildumi pret Vispārējās tiesas sprieduma ad abundantiam pamatojumiem nevar izraisīt šī sprieduma atcelšanu un līdz ar to ir neefektīvi ( 7 ).

27. Tomēr nevar tikt izslēgts, ka Vispārējā tiesa, neaugoties uz paziņojumu par pakārtoti veikto pārbaudi, faktiski bija vēlējusies izsmeļoši pārbaudīt iebildumu, kas balstīts uz Parlamenta novēlotu darbību. Šādā gadījumā iespējamā kļūda tiesību piemērošanā Vispārējās tiesas izklāstā par saprātīgu termiņu varētu izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.

28. Turklāt šķiet, ka tādu pieeju ir izmantojusi Tiesa lietā, kurā tika pasludināts spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Vispārējā tiesa savā spriedumā ir pārbaudījusi arī iebildumu saistībā ar saprātīgu termiņu, “ar nosacījumu, ka [..] prasītājs bija vēlējies pārmest Parlamentam, ka tas nebija izpildījis prasības, kas tam jāizpilda saskaņā ar saprātīga termiņa principu” ( 8 ). Tiesa nenoraidīja argumentus saistībā ar šiem Vispārējās tiesas apsvērumiem, kas bija izklāstīti R. Nencini apelācijas sūdzības pirmajā pamatā.

29. Tātad es ievērošu principu, ka Tiesa nenoraidīs kā neefektīvu apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumu saistībā ar saprātīga termiņa principa interpretāciju un piemērošanu.

B – Ievada piezīmes par saprātīga termiņa un labas pārvaldības kvalifikāciju

30. Apelācijas sūdzības iesniedzējs savas apelācijas sūdzības atbalstam norāda uz “saprātīga termiņa neievērošanu” ( 9 ). Pirms šī iebilduma pārbaudes, manuprāt, ir lietderīgi izvērtēt minētā termiņa kvalifikāciju Savienības tiesībās.

1) Saprātīgs termiņš

31. Ar saprātīga termiņa atzīšanu Savienības tiesībās var būt saistīta zināma neskaidrība. Vai tas ir vispārīgs tiesību princips per se, vai arī tas veido tādus citus vispārīgos principus kā laba pārvaldība, tiesiskās noteiktības princips un tiesiskās paļāvības, kā arī tiesību uz aizstāvību princips, kas ir pamattiesības ( 10 )?

32. Tomēr šo pētījumu ietekme man šķiet ierobežota. Faktiski nav apstrīdams, ka saprātīgs termiņš pēc būtības ir cieši saistīts ar tiesiskās noteiktības principu ( 11 ) un ar tiesībām uz labu pārvaldību ( 12 ). Tomēr ne mazākā mērā tas ir pilnībā vispārīgs Savienības tiesību princips, ko par tādu ir atzinusi Tiesa ( 13 ).

33. Tāpēc pats par sevi tas ir Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa un tā pārkāpšana ir būtiska procedūras noteikuma pārkāpums vai katrā ziņā Līgumu vai “jebkuru ar to piemērošanu saistītu tiesību normu” pārkāpums LESD 263. panta otrās daļas izpratnē ( 14 ).

2) Laba pārvaldība

34. Turklāt prasība ievērot šo saprātīgo termiņu patlaban ir skaidri pausta divos Hartas pantos.

35. Vispirms Hartas 41. pantā “Tiesības uz labu pārvaldību” ir noteikts, ka “ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās” ( 15 ). Turklāt Hartas 47. pantā par “Tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un efektīvu aizsardzību” ikvienai personai ir garantētas tiesības “uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā”.

36. Tātad formāli saprātīgs termiņš ir iekļauts Savienības tiesību tiesībās uz labu pārvaldību.

37. Daudzi ir pētījuši arī šīs “labās pārvaldības” apjomu un kvalifikāciju – vai runa ir par vispārīgu apzīmējumu, īpašu principu, vispārīgu principu vai arī par pamattiesībām ( 16 )? Tomēr ar Hartas 41. panta nosaukumu un formulējumu šī neskaidrība ir izbeigta. Runa ir par “tiesībām uz labu pārvaldību” ( 17 ), “tiesībām[, kas] ietver [it īpaši] [..] ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt; ikvienas personas tiesības piekļūt materiāliem, kas uz to attiecas, [vai arī] pārvaldes pienākumu pamatot savus lēmumus” ( 18 ).

38. Turklāt šī formālā attīstība ir tikai Tiesas agrāk atzīta vispārīga tiesību principa garantija. Saskaņā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz pamattiesību hartu ( 19 ) minētais 41. pants “ir balstīts uz Savienības kā tiesiskas kopienas pastāvēšanu, kuras pamatiezīmes ir nostiprinātas judikatūrā, nosakot inter alia labu pārvaldību kā vispārīgu tiesību principu”. Tā saskaņā ar Hartas 52. panta 7. punktu “Savienības un dalībvalstu tiesas pienācīgi ievēro [šos pa]skaidrojumus”.

*

39. Vai tas būtu vispārīgs tiesību princips, vai arī pamattiesību uz labu pārvaldību sastāvdaļa, Savienības pilsonis savās interesēs nepārprotami var atsaukties uz tiesībām uz savu lietu izskatīšanu Savienības iestādēs saprātīgā termiņā.

C – Saprātīga termiņa noteikšana Tiesas judikatūrā

40. Saprātīga termiņa novērtējums ir bijis analīzes priekšmets, ko var kvalificēt kā principu spriedumā Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana). Minētajā lietā Tiesa ir uzskatījusi, ka bija jāveic pārskatīšana, lai noteiktu, vai Vispārējās tiesas interpretācija, saskaņā ar kuru Civildienesta tiesai vērtējumā par termiņa, kurā Eiropas Investīciju bankas darbiniekiem bija jāceļ prasība atcelt tās izdotu tiesību aktu, saprātīgumu nav bijis jāņem vērā konkrētie lietas apstākļi, bija atbilstoša Tiesas judikatūrai ( 20 ).

41. Savukārt jautājums par termiņu, kurā Savienības iestādei ir jādara zināms paziņojums par parādu pēc attiecīgā prasījuma rašanās dienas, ir aplūkots spriedumā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

42. Tātad, šķiet, ir jāsintezē šie divi spriedumi, pirms tiek izsecināts vispārīgs noteikums, kas šajā gadījumā būtu piemērojams lietas konkrētajam gadījumam.

1) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (pārskatīšana)

43. Spriedumā Arango Jaramillo u.c./EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) Vispārējā tiesa apstiprināja Civildienesta tiesas interpretāciju, saskaņā ar kuru, tā kā nav neviena noteikuma par piemērojamajiem termiņiem prasības celšanai strīdos starp EIB un tās darbiniekiem, jebkura EIB darbinieka prasība, kas celta pēc triju mēnešu termiņa, kurš pagarināts par desmit dienām attāluma dēļ, principā ir jāuzskata par nesaprātīgā termiņā celtu prasību ( 21 ).

44. Šī interpretācija tika veikta, atsaucoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 91. panta 3. punktu ( 22 ), ar kuru termiņš, kādā ierēdņi var celt prasību par tiem nelabvēlīga tiesību akta atcelšanu, skaidri ir ierobežots līdz trim mēnešiem. Tādējādi, pēc Vispārējās tiesas domām, no šīs interpretācijas izrietošie noteikumi ir vienīgi “[saprātīga termiņa] principa īpaša piemērošana” ( 23 ) strīdā starp EIB un tās darbiniekiem, kas “balstīta uz vispārīgu pieņēmumu, saskaņā ar kuru triju mēnešu termiņš principā ir pietiekams, lai EIB darbiniekiem ļautu izvērtēt tās tiesību aktu, kas viņiem ir nelabvēlīgi, likumību un attiecīgajā gadījumā sagatavot savu prasību[, bet kas] nenosaka Savienības tiesai, kurai tā jāpiemēro, pienākumu ņemt vērā katra gadījuma apstākļus un, it īpaši, veikt konkrēto interešu izvērtēšanu” ( 24 ).

45. Tieši šie vērtējumi ir tikuši pārskatīti.

46. Saskaņā ar tās veikto analīzi Tiesa uzskatīja, ka “saprātīga termiņa” jēdziens bija jāpiemēro vienādi neatkarīgi no tā, kādā kontekstā jautājums ir radies. Faktiski, pēc Tiesas domām, “patiešām, tā kā [..] Tiesas judikatūra attiecas uz jautājumu par administratīvās procedūras ilguma saprātīgumu, kad nevienā Savienības tiesību aktu noteikumā nav paredzēta šādas procedūras veikšana noteiktā termiņā, tad arī jēdziens “saprātīgs termiņš” ir piemērojams tāpat kā tad, ja tas attiektos uz prasību vai lūgumu, attiecībā uz ko nevienā Savienības tiesību normā nebūtu paredzēts termiņš, kādā šī prasība vai lūgums ir iesniedzami ( 25 ).

47. Tātad saskaņā ar Tiesas minēto judikatūru, “tā kā procesa ilgums nav noteikts nevienā Savienības tiesību normā, [..] termiņa “saprātīgums” ir jāvērtē, ievērojot katras lietas faktiskos apstākļus, it īpaši lietas iznākuma nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību un lietas dalībnieku uzvedību” ( 26 ). Līdz ar to no šīs konkrēta novērtējuma prasības izriet, ka “termiņa saprātīgums nevar tikt noteikts, atsaucoties uz vienu precīzu, abstrakti noteiktu maksimālo robežu, bet gan ka tas ir jānosaka katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus” ( 27 ).

48. Tāpēc Tiesa EIB darbinieku prasības pret tiem nelabvēlīgiem tiesību aktiem termiņa interpretācijā, ko Vispārējā tiesa par to bija pieņēmusi, saskatīja saprātīga termiņa jēdziena sagrozīšanu, kas varētu radīt apdraudējumu Savienības tiesību saskaņotībai ( 28 ).

2) Spriedums Nencini/Parlaments

49. Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) nevar tikt atstāts bez ievērības. Bijušais Parlaments deputāts R. Nencini cēla Vispārējā tiesā prasību atcelt ģenerālsekretāra lēmumu atgūt konkrētas summas, kas viņam deputāta mandāta laikā tikušas samaksātas nepamatoti. Tātad strīdīgais jautājums, kas tika uzdots Tiesai apelācijā, bija līdzīgs tam, kas tiek aplūkots šajā lietā, jo tas attiecās uz Parlamenta prasījuma pret bijušo deputātu noilgumu un saprātīga termiņa iesaistīšanu šī prasījuma atgūšanai.

50. Vispirms no kopā lasītiem piemērojamajiem noteikumiem izriet, ka Savienības prasījumu attiecībā uz trešām personām noilguma termiņa skaitīšana tiek uzsākta no termiņa, kas ir norādīts paziņojumā par parādu ( 29 ).

51. Tajā ir minēts parāda atgūšanai piemērojamais termiņš. Turpretī nav precizēts termiņš, kurā paziņojums par parādu pēc attiecīgā prasījuma rašanās dienas ir jāpaziņo parādniekam ( 30 ).

52. Tomēr ģenerāladvokāta M. Špunara skatījumā pastāv tādi prasījumi, kas jau ir maksājami brīdī, kad kredītiestāde pieņem aktu, ar kuru tiek konstatēts parāds. Šāda veida prasījumiem piemērojamajā tiesiskajā regulējumā paredzētais noilguma termiņš šķiet “nepietiekams kā instruments parādnieka interešu, kuras izriet no tiesiskās noteiktības principa, aizsardzībai, ņemot vērā, ka to sāk skaitīt no datuma, kuru izvēlas kreditors un kuram nav nekādas saistības ar brīdi, kad prasījums rodas vai kļūst maksājams” ( 31 ).

53. Saskaroties ar šo nepilnību ( 32 ), Tiesa norādīja, ka “tiesiskās noteiktības princips prasa, lai, ja nav piemērojamā tiesiskā regulējuma, attiecīgā iestāde šo paziņojumu [par parādu] izdarītu saprātīgā termiņā. Ja tas nenotiktu, kredītrīkotājs, kuram paziņojumā par parādu ir jānosaka samaksas termiņš, kurš saskaņā ar pašu [Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 93.] panta [1. punkta] formulējumu ir noilguma termiņa sākumpunkts, varētu brīvi noteikt šī sākumpunkta datumu, nesaistot to ar brīdi, kad radies attiecīgais parāds, kas acīmredzami būtu pretrunā tiesiskās noteiktības principam, kā arī [Regulas Nr. 966/2012 81.] panta mērķim” ( 33 ).

54. Tomēr, lai gan kontekstā, kurā ģenerāladvokāts M. Špunars uzskatīja, ka saprātīgais termiņš ir atkarīgs no lietas apstākļiem un tas nevar tikt noteikts, atsaucoties uz kādu precīzu maksimālo robežu, kura noteikta abstrakti ( 34 ), Tiesa sprieda, ka “paziņojuma par parādu paziņošanas termiņš ir jāuzskata par nesaprātīgu, ja šis paziņojums notiek ilgāk [vēlāk] nekā pēc pieciem gadiem, sākot no brīža, kad iestāde faktiski varēja izvirzīt savu prasījumu” ( 35 ).

55. Neskaitot pierādījumus, ka, “neraugoties uz [iestādes] veikto rūpību, kavēšanās rīkoties ir notikusi parādnieka dēļ, it īpaši viņa kavējošu manipulāciju vai negodprātīgas rīcības dēļ [..], līdz ar to ir jākonstatē, ka iestāde nav izpildījusi saskaņā ar saprātīga termiņa principu paredzētos pienākumus” ( 36 ).

D – Saprātīga termiņa vienveidīgas piemērošanas kritēriji

1) Saprātīga termiņa vērtējuma kritēriju vispārīga un abstrakta noteikšana

56. Spriedumā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Tiesa tātad ir minējusi prezumpciju, saskaņā ar kuru [paziņojuma par parādu paziņošanas] termiņš ir jāuzskata par nesaprātīgu, ja tas ir ilgāks nekā pieci gadi, sākot no brīža, kad iestāde faktiski varēja izvirzīt savu prasījumu.

57. Šī saprātīga termiņa noteikšana uz fiksētu piecu gadu termiņu, iespējams, varētu tikt interpretēta kā konkrēta minētā termiņa saprātīguma piemērošana konkrētam lietas gadījumam.

58. Tomēr šāda sprieduma interpretācija ir grūti savienojama ar tā formulējumu, struktūru un apelācijas noteikumiem.

59. Vispirms ir jānorāda, ka Tiesa minētā sprieduma 49. punktā izsakās vispārīgi un abstrakti, nospriežot, ka “paziņojuma par parādu paziņošanas termiņš ir jāuzskata par nesaprātīgu, ja šis paziņojums notiek ilgāk [vēlāk] nekā pēc pieciem gadiem, sākot no brīža, kad iestāde faktiski varēja izvirzīt savu prasījumu”. Turklāt Tiesa tajā skaidri norāda uz “prezumpciju[, kura] var tikt atspēkota” tikai saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem ( 37 ).

60. Vispārpiemērojama noteikuma pastāvēšanu, šķiet, pamato nākamā punkta sākumā lietotie jēdzieni. Tiek uzskatīts, ka ar jēdzienu “šajā gadījumā”, ar ko tiek uzsākts sprieduma Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 50. punkts, tiek pieteikta tiesību normas vai principa, par ko ticis atgādināts iepriekš, piemērošana lietas konkrētajam gadījumam.

61. Visbeidzot, konkrēto strīda elementu analīze principā neietilpst Tiesas kompetencē, kad tā spriež apelācijas ietvaros ( 38 ).

62. Vienīgais veids, kādā spriedumā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) minētā piecu gadu “robeža” ir interpretējama saderīgi ar spriedumā Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. un 29. punkts) (pārskatīšana) ( 39 ) apstiprinātajiem principiem, būtu to paredzēt kā elementu, ar ko ir ļauts noteikt, kam tiek noteikts pierādīšanas pienākums.

63. Ilgāk nekā pēc pieciem gadiem, sākot no brīža, kad iestāde faktiski varēja izvirzīt savu prasījumu, tai ir jāpierāda, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, saprātīgais termiņš nav pārsniegts. Šajā ziņā parādnieka kavējošas manipulācijas vai negodprātīga rīcība – elementi, uz kuriem iestāde var norādīt, – ir tikai Tiesas minētie piemēri, kā to pierāda pirms tiem sprieduma Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 49. punktā lietotais apstākļa vārds “it īpaši”.

64. Turpretī, ja šī “pilotrobeža” vēl nav sasniegta, tad parādniekam ir jāpierāda, ka saprātīgs termiņš ir ticis pārkāpts, ievērojot judikatūrā parasti iekļautos kritērijus, proti, katras lietas faktiskajā apstākļu kopumā it īpaši lietas iznākuma nozīmi ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un lietas dalībnieku uzvedību.

65. Gluži pretēji, lai arī sprieduma Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 49. punkts ir jāinterpretē kā vispārīga un abstrakta noteikuma formulējums, manuprāt, piemērojot tādu pieeju, rezultāts būtu tāds pats, kādu Vispārējā tiesa sasniedza lietā, kurā tika pasludināts spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana). Tāpēc Tiesa to ir kvalificējusi kā “saprātīga termiņa jēdziena sagrozīšanu” ( 40 ).

66. Kā tā to ir atgādinājusi saistībā ar šo spriedumu Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana), saprātīga termiņa jēdziens ir “piemērojams neatkarīgi no lietas apstākļiem” ( 41 ) un tā novērtējums var skart Savienības tiesību saskaņotību ( 42 ).

67. Tādējādi saprātīga termiņa jēdziens ir piemērojams vienveidīgi neatkarīgi no situācijas, kādā jautājums tiek uzdots, vai arī, ja nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts konkrēts termiņš administratīvā procesa veikšanai, vai arī, ja ir runa par prasību vai lūgumu, par kuru nevienā Savienības tiesību normā nav paredzēts termiņš, kādā ir jāiesniedz šī prasība vai šis lūgums ( 43 ).

68. Tāpēc es uzskatu, ka saprātīga termiņa interpretācijas un piemērošanas principi, kādus Tiesa ir apkopojusi spriedumā Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana), ir jāuzskata par pieņemtiem un galveniem.

69. Lai arī abus spriedumus Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (pārskatīšana) un Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ir pasludinājusi viena palāta piecu tiesnešu sastāvā un otrais no abiem ir pasludināts vēlāk, pirmais no abiem ir pārskatīšanas procedūras rezultāts. Tādējādi šīs izņēmuma procedūras raksturs un mērķis tam noteikti piešķir īpašu spēku, jo šādā spriedumā konstatētā Vispārējās tiesas kļūda tiesību piemērošanā var veidot apdraudējumu Savienības tiesību vienotībai un konsekvencei ( 44 ).

70. Šajā lietā tas nozīmē, ka “termiņa saprātīgums nevar tikt noteikts, atsaucoties uz vienu precīzu, abstrakti noteiktu maksimālo robežu, bet gan, ka tas ir jānosaka katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus” ( 45 ). Tas nozīmē, ka, “ja procesa ilgums nav noteikts nevienā Savienības tiesību normā, termiņa [..] “saprātīgums” ir jāvērtē, ievērojot katras lietas faktisko apstākļu kopumu, it īpaši lietas iznākuma nozīmi ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un lietas dalībnieku uzvedību” ( 46 ).

71. Protams, šī interpretācija nav tāda, ar kuru tiek piedāvāta lielākā tiesiskā noteiktība. Tomēr, manuprāt, tā ir “palīdzības sniegšanas risinājums ( 47 ), kas ir vissaderīgākais ar kompetenču sadalījumu, kādam ir jābūt starp Savienības likumdevēju un tiesām. Būtībā (ne)saprātīga termiņa ilguma precīza un galīga noteikšana vispirmām kārtām ir saistīta ar noilguma termiņa noteikšanu. Tāpēc man šķiet, ka šāda kompetence ir vienīgi likumdevējam ( 48 ).

2) Saprātīga termiņa novērtējums pārsūdzētajā spriedumā

72. Izvērtējot pārsūdzēto spriedumu, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa tajā ir atgādinājusi un piemērojusi tos pašu principus. Pēc Vispārējās tiesas domām, “saprātīga termiņa ievērošana tiek prasīta visos gadījumos, kad, nepastāvot norādēm piemērojamajā aktā, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi nepieļauj, ka Savienības iestādes un fiziskās vai juridiskās personas varētu rīkoties bez kādiem laika ierobežojumiem [..], atgādinot, ka termiņa saprātīgums ir jāvērtē, ievērojot katras lietas faktiskos apstākļus, it īpaši lietas iznākuma nozīmi ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un lietas dalībnieku uzvedību” ( 49 ).

73. Turklāt tas tā ir tāpēc, ka pārsūdzētā sprieduma 83. punktā ir ticis konstatēts, ka nevienā tiesību normā nav precizēts termiņš, kādā ir jāpaziņo paziņojums par parādu, un tas tā ir neatkarīgi no attiecīgā prasījuma rašanās brīža.

74. Tādējādi, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ko tā secināja no šiem konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 84. punktā, bija “jāpārbauda, vai šajā lietā Parlaments ir ievērojis pienākumus, kuri tam ir jāpilda attiecībā uz saprātīga termiņa principu”.

75. Šī pārbaude ir ne vairāk, ne mazāk lietas dalībnieku norādīto faktu un pierādījumu analīze. Citiem vārdiem, runa ir par faktu novērtējumu.

76. Tādējādi, kā iepriekš tika atgādināts un saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, no LESD 256. panta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācija ir tikai par tiesību jautājumiem un tādējādi tikai Vispārējā tiesa ir tiesīga konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad fakti konstatēti neprecīzi šai tiesai iesniegto lietas materiālu dēļ, un veikt šo faktu vērtējumu. Tātad faktu novērtējums, izņemot gadījumu par Vispārējai tiesai iesniegto pierādījumu sagrozīšanu, nav tiesību jautājums, pār kuru Tiesa veic kontroli ( 50 ).

77. Apgalvotajai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, tādējādi fakti un pierādījumi nav no jauna jānovērtē ( 51 ).

78. Tātad no Tiesai iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ka šajā lietā būtu notikusi sagrozīšana. Turklāt nekādi netiek apgalvots, ka šāda sagrozīšana būtu notikusi, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda tikai uz saprātīga termiņa neievērošanu un lūdz [veikt] jaunu tādu novērtējuma pierādījumu kā strīda finansiālais aspekts un lietas sarežģītība pārbaudi ( 52 ).

79. Protams, ja manā kompetencē būtu spriest par faktiem, šajā lietā es noteikti nesniegtu tādu pašu attiecīgā termiņa saprātīguma novērtējumu. Ņemot to vērā, tomēr nesagrozot faktus, kādi izriet no tai iesniegtajiem materiāliem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 86. punktā varēja konstatēt, ka “pēc tam, kad tas bija ņēmis vērā Francijas izmeklēšanas tiesneša 2004. septembrī paziņoto informāciju, un pēc informācijas apmaiņas ar prasītāju uzsākšanas, Parlaments ir rīkojies ar prasīto rūpību un saprātīgā termiņā, 2008. gada oktobrī iesniedzot OLAF materiālus un īstenojot procesu, kas tika pabeigts ar 2009. gada 4. marta lēmumu”. Tāpat arī, nesagrozot faktus, tā varēja atzīt, ka Parlaments “pēc OLAF izmeklēšanas uzsākšanas 2009. gada augustā un pēc izmeklēšanas procedūras ziņojuma [ziņojuma par izmeklēšanu] izdošanas 2011. augustā [..] arī ir rīkojies ar prasīto rūpību un saprātīgā termiņā, īstenojot procesu, kas tika noslēgts ar apstrīdēto lēmumu” ( 53 ).

80. Turpretī, lai arī apelācijas sūdzības iesniedzējs uz to nav norādījis savas apelācijas sūdzības pamatojumā, rūpējoties par vispusību jāpiebilst, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 88. punktā uzskatot, ka “saprātīga termiņa principa pārkāpuma dēļ apstrīdētais tiesību akts var tikt atcelts tikai tad, ja šis pārkāpums ir aizskāris tiesības uz aizstāvību”.

81. Izvirzot prasību, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesībām uz aizstāvību ir jābūt aizskartām, Vispārējā tiesa “ir kļūdījusies attiecībā uz sekām, kurām ir jāizriet no saprātīga termiņa principa pārkāpuma, ja Savienības likumdevējs ir pieņēmis vispārīgu tiesību normu, Savienības iestādēm uzliekot pienākumu rīkoties noteiktā termiņā” ( 54 ), tādu kā Regulas Nr. 966/2012 81. pants.

82. Tai pat laikā Savienības likumdevējs ir izteicies tā, ka, “ņemot vērā tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības prasības, kuras ir šīs likumdevēja gribas pamatā, šajā lietā nav atbilstoši atsaukties uz Vispārējās tiesas [..] atgādināto judikatūru, saskaņā ar kuru saprātīga termiņa principa pārkāpuma rezultātā var tikt atcelts apstrīdētais tiesību akts tikai tad, ja šis pārkāpums ir aizskāris tiesības uz aizstāvību” ( 55 ).

83. Tomēr, tā kā šis Vispārējās tiesas pamatojums pārsūdzētajā spriedumā ticis norādīts pakārtoti, tā atcelšana nevar izraisīt minētā sprieduma atcelšanu. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka atšķirībā no lietas, kurā tika pasludināts spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), šajā lietā Vispārējā tiesa pamatoti ir noraidījusi saprātīga termiņa principa pārkāpumu, uz kuru minētais konstatējums obligāti būtu jābalsta.

VI – Secinājumi

84. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības ceturtā pamata ceturtā daļa, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs minējis savas apelācijas sūdzības atbalstam, ir nepamatota un ka tā nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Skat. arī pārskatīšanas priekšmetu, kā tas ir definēts lēmumā Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468) (pārskatīšana).

( 3 ) OV L 298, 1. lpp.

( 4 ) OV L 362, 1. lpp.

( 5 ) OV 2009, C 159, 1. lpp.

( 6 ) Pārsūdzētā sprieduma 81. punkts. Mans izcēlums.

( 7 ) Kā nesenas šī principa piemērošanas piemēru skat. it īpaši spriedumus Francija/People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79. punkts), Nīderlande/Komisija (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, 51. punkts), kā arī Wünsche Handelsgesellschaft International/Komisija (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, 72. punkts).

( 8 ) Spriedums Nencini/Parlaments (T‑431/10 un T‑560/10, EU:T:2013:290, 43. punkts).

( 9 ) Apelācijas sūdzības 92. punkts.

( 10 ) Attiecībā uz šo kvalifikāciju skat. it īpaši Mihaescu-Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Skat. arī Schwarze, J., “Judicial Review of European Administrative Procedure”, Law and Contemporary Problems, 68. sēj., Nr. 1, 85.–105. lpp.). Šis autors lēmuma pieņemšanu saprātīgā termiņā izprot kā ietvertu tiesībās uz aizstāvību (92. lpp.), pilnībā uzskatot, ka tas ir vispārīgs Savienības tiesību principu (93. lpp.). Tomēr savos secinājumos administratīvā procesa procesuālās garantijas viņš kvalificē kā “pamattiesības” (105. lpp.). Saprātīgu termiņu kā “pamattiesības” ir kvalificējusi ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston] savos secinājumos, ko viņa ir sniegusi lietā Gascogne Sack Deutschland/Komisija (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, 135. punkts). Tomēr ir jāņem vērā, ka [tajos] bija runa par tiesībām saņemt spriedumu saprātīgā termiņā.

( 11 ) Šajā ziņā skat. Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. izd., Oxford University Press, 2006, 412. lpp.; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., un Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, 196. lpp. Kā to labi ir paskaidrojis ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar] savos secinājumos lietā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), saprātīga termiņa piemērošanas “mērķis ir aizsargāt katrā gadījumā personu tiesisko noteiktību viņu attiecībās ar Savienību, ja nav likumiska termiņa” (98. punkts).

( 12 ) Skat. Hartas 41. pantu un tālāk tekstā 2. nodaļu ar nosaukumu “Laba pārvaldība”.

( 13 ) Skat. spriedumu Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582). Šī sprieduma 207. punktā Tiesa apstiprina, ka Kopienu tiesību vispārīgo tiesību princips par saprātīga termiņa ievērošanu, “kā jau tika norādīts šī sprieduma 179. punktā, ir piemērojams, vēršoties tiesā”. Tomēr šī paša sprieduma 179. punktā Tiesa apstiprina, ka “saprātīga termiņa princips ir obligāti jāievēro konkurences jomā attiecībā uz administratīvajiem procesiem [..]. Prasības celšanas gadījumā tas ir obligāti jāņem vērā arī tiesvedībā Kopienu tiesā (mans izcēlums). Sprieduma Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 38. punktā Tiesa norāda, ka spriedumā, kas ir apelācijas priekšmets, “Vispārējā tiesa atgādināja, ka pienākums ievērot saprātīgu termiņu administratīvajā procesā ir Savienības tiesību vispārīgs princips, [..] kurš turklāt kā tiesību uz labu pārvaldību sastāvdaļa ir pārņemts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā”. Tiesa nav atcēlusi šos Vispārējās tiesas apsvērumus.

( 14 ) Šajā ziņā skat. Lenaerts, K., un Van Nuffel, P., European Union Law, 3. izd., Sweet & Maxwell, 2011, Nr. 22‑036.

( 15 ) Mans izcēlums.

( 16 ) Attiecībā uz šo labas pārvaldības kvalifikāciju un apjomu Savienības tiesībās skat. it īpaši Azoulay, L., un Clément-Wilz, L., “La bonne administration”, no Auby, J.‑B., un Dutheil de la Rochère, J., (sadarbībā ar Chevalier, E.), Traité de droit administratif européen, 2. izd., Bruylant, 2014, 671.–697. lpp., it īpaši 672., 674. un 679. lpp.

( 17 ) Saskaņā ar Hartas 41. panta nosaukumu. Mans izcēlums.

( 18 ) Hartas 41. panta 2. punkts. Mans izcēlums.

( 19 ) OV 2007, C 303, 17. lpp.

( 20 ) Lēmums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, 15. punkts) (pārskatīšana). Pārskatīšana tika pamatota arī ar Savienības primārajās vai atvasinātajās tiesībās nenoteikta prasības celšanas termiņa noilguma iestāšanos, ko Vispārējā tiesa ir interpretējusi kā termiņa nokavēšanas sekas (16. punkts).

( 21 ) Minētā sprieduma 27. punkts.

( 22 ) Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi, kas apstiprināti ar Padomes 1968. gada 29. februāra Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68, ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (OV L 56, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2004. gada 22. marta Regulu (EK, Euratom) Nr. 723/2004 (OV L 124, 1. lpp.).

( 23 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, 30. punkts).

( 24 ) Turpat.

( 25 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 33. punkts) (pārskatīšana).

( 26 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. punkts) (pārskatīšana).

( 27 ) Turpat, 29. punkts.

( 28 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 46. un 54. punkts, kā arī sprieduma rezolutīvā daļa) (pārskatīšana).

( 29 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 48. punkts). Attiecīgās tiesību normas lietā, kurā tika pasludināts spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), bija Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 13. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (OV L 390, 1. lpp.), 73.a pants un Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002 (OV L 357, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2007. gada 23. aprīļa Regulu (EK, Euratom) Nr. 478/2007 (OV L 111, 13. lpp.), 85.b pants. Šīs tiesību normas bija arī piemērojamas brīdī, kad tika pārskaitītas attiecīgās summas šajā lietā. Jānorāda, ka līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdim attiecīgās tiesību normas tika aizstātas ar Regulas Nr. 966/2012 81. pantu un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 93. panta 1. punktu. Tomēr šīs jaunās tiesību normas ir līdzīgas iepriekš minētajiem noteikumiem. Būtībā gan vienās, gan otrās jautājumā par Savienības prasījumiem attiecībā pret trešām personām ir paredzēts piecu gadu noilgums, kuru sāk skaitīt no parādniekam paziņojumā par parādu paziņotā termiņa.

( 30 ) Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 47. punkts).

( 31 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 68. punkts).

( 32 ) Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 75. punkts).

( 33 ) Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 48. punkts).

( 34 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 98. punkts).

( 35 ) Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 49. punkts). Mans izcēlums.

( 36 ) Turpat.

( 37 ) Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 49. punkts). Mans izcēlums.

( 38 ) Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācija ir tikai par tiesību jautājumiem un tādējādi tikai Vispārējā tiesa ir tiesīga konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad fakti konstatēti neprecīzi šai tiesai iesniegto lietas materiālu dēļ, un veikt šo faktu vērtējumu. Tādējādi faktu vērtējums, izņemot gadījumu, kad Vispārējai tiesai iesniegtie pierādījumi ir tikuši sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas pārbaudei. Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 66. punkts) un YKK u.c./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44. punkts).

( 39 ) Skat. šo secinājumu 47. punktu.

( 40 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 45. punkts) (pārskatīšana).

( 41 ) Minētā sprieduma 52. punkts.

( 42 ) Minētā sprieduma 54. punkts.

( 43 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 33. punkts) (pārskatīšana).

( 44 ) Eiropas Savienības Tiesas statūtu 62. un 62.b pants.

( 45 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 29. punkts) (pārskatīšana). Šķiet, ka arī šī doktrīna un šī saprātīga termiņa interpretācija ir saderīgas. Skat. it īpaši Kansa, L., “Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, 10. sēj., Nr. 3, 296.–326. lpp., it īpaši 314. lpp.; Mihaescu-Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. izd., Oxford University Press, 2006, 412. lpp.; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., un Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, 196. lpp.

( 46 ) Spriedums Arango Jaramillo u.c./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. punkts) (pārskatīšana).

( 47 ) Izteikums ir aizgūts no ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumiem lietā Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 96. punkts).

( 48 ) Šajā ziņā skat. īpaši atbilstīgas pārdomas, kas izklāstītas ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumos lietā Nencini/Parlaments, par nepilnības tiesību aktos [lacuna legis] pastāvēšanu (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 75.–93. punkts). Skat. arī spriedumu Imperial Chemical Industries/Komisija (48/69, EU:C:1972:70), kurā Tiesa skaidri ir norādījusi, ka, lai arī noilguma termiņš ir jānosaka iepriekš, “šī termiņa un tā piemērošanas noteikumu noteikšana ietilpst Kopienu likumdevēja kompetencē” (48. punkts). Cik man ir zināms, vienīgā vērā ņemamā atkāpe no šī principa ir radusies lietā par valsts atbalstu, kurā Tiesa ir nospriedusi, ka, ja tiesiskajā regulējumā nebija precizēts termiņš, Komisijai bija jālemj par atbalsta plānu, kurš tai tika paziņots divu mēnešu laikā (spriedums Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, 4. punkts). Šis termiņš pēc tam tika iekļauts piemērojamajā tiesiskajā regulējumā.

( 49 ) Pārsūdzētā sprieduma 82. punkts.

( 50 ) Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 66. punkts) un YKK u.c./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44. punkts).

( 51 ) Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 67. punkts) un YKK u.c./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44. punkts).

( 52 ) Apelācijas sūdzības 90. un 91. punkts.

( 53 ) Turpat.

( 54 ) Spriedums Nencini/Parlaments (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 51. punkts).

( 55 ) Turpat, 54. punkts.