ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 7. augustā ( 1 )

Lieta C‑327/18 PPU

Minister for Justice and Equality

pret

R O

(High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LES 50. pants – Izstāšanās no Eiropas Savienības – Tiesiskā sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis

Ievads

1. Mums zināms, ka mēs gandrīz neko nezinām par nākotnes tiesiskajām attiecībām starp ES un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (turpmāk tekstā – “Apvienotā Karaliste”).

2. Bet vai tam ir nozīme attiecībā uz Eiropas apcietināšanas orderi (turpmāk tekstā – “EAO”), kas no Apvienotās Karalistes nosūtīts uz Īriju un kas izdots pirms paredzētā Brexit datuma? Nē, tam nav nozīmes. EAO ir jāturpina izpildīt. Tāpat kā agrāk.

3. Tas rezumējot ir mans piedāvātais risinājums šajā lietā, kuras izcelsme ir High Court [Augstās tiesas] (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.

Tiesiskais regulējums

Savienības tiesības

4. Kā norādīts Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”) 6. apsvērumā, EAO, kuru paredz šis lēmums, “ir pirmais konkrētais pasākums, ar kuru krimināltiesību jomā īsteno savstarpējas atzīšanas principu, kuru Eiropadome ( 3 ) raksturojusi kā tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni””.

5. Pamatlēmuma 10. apsvērumā ir apstiprināts, ka “Eiropas apcietināšanas ordera mehānism[a] pamatā ir augsta dalībvalstu savstarpēja uzticība. Tā īstenošanu var apturēt tikai gadījumā, ja viena no dalībvalstīm nopietni un vairākkārt pārkāpj principus, kas paredzēti 6. panta 1. punktā Līgumā par Eiropas Savienību, ko konstatē Padome, ievērojot minētā līguma 7. panta 1. punktu, ar sekām, kas izklāstītas attiecīgā līguma 7. panta 2. punktā”.

6. Pamatlēmuma 1. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” ir noteikts: “1. Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli. 2. Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem. 3. Ar šo pamatlēmumu negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie noteikti Līguma par Eiropas Savienību 6. pantā.”

7. Pamatlēmuma 3. nodaļā, kurā ir 26.–30. pants, ir regulētas “Nodošanas sekas”.

8. Pamatlēmuma 26. panta “Laikposma, kas pavadīts apcietinājumā izpildes dalībvalstī, ieskaitīšana” 1. punktā ir norādīts: “Izsniegšanas dalībvalsts ieskaita visus apcietinājuma termiņus, kas izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa piespriešanas rezultātā.”

9. Pamatlēmuma 27. panta par “Iespējamo kriminālvajāšanu par citiem nodarījumiem” 2. punktā ir noteikums, kas vispārīgi pazīstams kā “īpašais noteikums”. Šī norma ir izteikta šādi: “[..] nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota.”

10. Pamatlēmuma 28. pantā ir regulēta “Nodošana vai vēlāka izdošana” (trešajai valstij).

Īrijas tiesības

11. Ar 2003. gada Eiropas apcietināšanas ordera likumu ar grozījumiem Īrijas tiesību aktos tika transponēti Pamatlēmuma noteikumi.

Apvienotās Karalistes tiesības

12. Ar 2003. gada Izdošanas likumu Apvienotās Karalistes tiesību aktos tika transponēti Pamatlēmuma noteikumi.

Fakti un tiesvedība iesniedzējtiesā

13. Apvienotās Karalistes tiesu iestādes lūdza nodot R O, pamatojoties uz diviem EAO, kuri izdoti 2016. gada 27. janvārī un 4. maijā un kuru izpildi attiecīgi 2016. gada 1. februārī un 10. maijā apstiprināja High Court (Īrija), veicot kriminālvajāšanu par slepkavību, ļaunprātīgu dedzināšanu un izvarošanu, par kuriem kopā iespējamais lielākais sods ir mūža ieslodzījums.

14. R O tika apcietināts Īrijā, pamatojoties uz pirmo EAO, 2016. gada 3. februārī un no tās dienas atradās apcietinājumā. Viņš tika apcietināts, pamatojoties uz otro apcietināšanas orderi, 2016. gada 4. maijā un tika paturēts apcietinājumā.

15. R O izteica iebildumus par savu nodošanu uz Apvienoto Karalisti attiecībā uz jautājumiem, kuri izriet no Apvienotās Karalistes izstāšanās no ES un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 3. pantu saistībā ar iespējamu necilvēcīgu un pazemojošu izturēšanos, kuru, pēc viņa domām, viņš izciestu, ja viņu ieslodzītu Magaberijas [Maghaberry] cietumā Ziemeļīrijā. Viņš norāda, ka nav skaidrības par to, kā viņa tiesības, kas noteiktas Pamatlēmumā, tiks nodrošinātas pēc tam, kad Apvienotā Karaliste izstāsies no ES.

16. R O veselības stāvokļa dēļ lieta nevarēja tikt izskatīta līdz 2017. gada 27. jūlijam.

17. 2017. gada 2. novembra spriedumā High Court (Īrija) izvērtēja R O apgalvojumu, ka pret viņu tiktu īstenota necilvēcīga un pazemojoša izturēšanās, ja viņš tiktu nodots Ziemeļīrijai, un skaidri atstāja Brexit jautājumu izskatīšanai uz vēlāku laiku. High Court ņēma vērā līdzīgus kritērijus, kas jāpiemēro saskaņā ar ECPAK 3. pantu ( 4 ) un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 4. pantu ( 5 ). High Court nosprieda, ka pastāv īpaša un jauna informācija par ieslodzījuma apstākļiem Magaberijas cietumā, kas rada pamatu bažām, ka ir faktisks risks, ka pret R O, ņemot vērā viņa neaizsargātību, tiktu īstenota necilvēcīga un pazemojoša izturēšanās. Iepriekš minēto noteikumu dēļ, kā tos interpretējusi Irish Supreme Court [Īrijas Augstākā tiesa] un Tiesa, un analizējot pierādījumus lietā, High Court vāca papildu informāciju no Apvienotās Karalistes par apstākļiem, kādos R O tiktu turēts, ja viņš tiktu nodots Apvienotajai Karalistei.

18. 2018. gada 16. aprīlī izsniegšanas tiesu iestāde Laganside Court [Leigansaidas tiesa] Belfāstā (Ziemeļīrija) sniedza informāciju par to, kā Ziemeļīrijas Ieslodzījuma vietu pārvalde novērsīs risku, ka pret R O varētu tikt īstenota necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās Ziemeļīrijā.

19. High Court noraidīja visus R O iebildumu punktus, izņemot atlikto jautājumu par Brexit sekām saistībā ar ECPAK 3. pantu.

20. High Court atgādina, ka 2017. gada 29. martā Apvienotā Karaliste atbilstoši LES 50. panta 2. punktam paziņoja Eiropadomei par savu nodomu izstāties no ES. Ievērojot citus pasākumus, šī paziņojuma rezultātā 2019. gada 29. martā Apvienotā Karaliste izstāsies no ES saskaņā ar LES 50. panta noteikumiem.

21. High Court uzskata, ka ir liela iespējamība, ka tad, ja R O tiks nodots, viņš paliks Apvienotās Karalistes cietumā pēc 2019. gada 29. marta, t.i. pēc tam, kad Apvienotā Karaliste būs izstājusies no ES. Pārejas pasākumi var tikt ieviesti, lai regulētu situāciju uzreiz pēc izstāšanās, un ir iespējams, ka galu galā starp ES un Apvienoto Karalisti tiks noslēgtas vienošanās, kas regulēs turpmākās attiecības starp abām pusēm tādās jomās kā tās, uz kurām attiecas Pamatlēmums.

22. Tomēr pašlaik nav skaidrs, vai šāda vienošanās tiks noslēgta un, ja tā tiks noslēgta, kāds būs pieņemto attiecīgo pasākumu raksturs. It īpaši nav skaidrs, vai ES pilsoņa, kurš ir Apvienotās Karalistes jurisdikcijā, tiesības uz attiecīgiem Savienības tiesību jautājumiem strīda gadījumā, ko visbeidzot nosaka Tiesa, tiks ievērotas pēc tam, kad Apvienotā Karaliste būs izstājusies.

23. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu High Court arī norāda, ka šīs lietas kontekstā tā it īpaši atsaucas uz tiem pašiem jautājumiem, uz kuriem Īrijas Augstākā tiesa atsaucās 2018. gada marta lietā KN/Minister for Justice and Equality ( 6 ), kuru šobrīd Tiesa izskata ( 7 ), bet ka tai atbilde nepieciešama steidzami, jo R O ir apcietinājumā.

Tiesai uzdotie jautājumi

24. Šādos apstākļos ar 2018. gada 17. maija rīkojumu, kas Tiesā saņemts 2018. gada 18. maijā, High Court uzdeva šādus jautājumus prejudiciāla nolēmuma sniegšanai: “Ņemot vērā a) Apvienotās Karalistes iesniegto paziņojumu saskaņā ar LES 50. pantu, b) nenoteiktību attiecībā uz pasākumiem, kas tiks ieviesti starp Eiropas Savienību un Apvienoto Karalisti, lai regulētu attiecības pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās, un c) pakārtoto nenoteiktību attiecībā uz to, cik lielā mērā [R O] faktiski varētu izmantot tiesības saskaņā ar Līgumiem, Hartu vai attiecīgajiem tiesību aktiem, ja viņš tiktu nodots Apvienotajai Karalistei un paliktu apcietinājumā pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās: 1) Vai pieprasījuma saņēmējai dalībvalstij saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem ir jāatsakās nodot Apvienotajai Karalistei personu, par kuru ir izdots Eiropas apcietināšanas orderis un kuras nodošanai citādi būtu jānotiek saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, i) visos gadījumos, ii) atsevišķos gadījumos, ņemot vērā katra gadījuma konkrētos apstākļus, iii) nevienā gadījumā? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir norādīta ii) daļā, kādi ir kritēriji vai apsvērumi, kas jāizvērtē pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai, lai noteiktu, vai nodošana ir aizliegta? 3) Saistībā ar otro jautājumu, vai pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai ir jāatliek galīgā lēmuma pieņemšana par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi un jāgaida lielāka skaidrība par attiecīgo tiesisko režīmu, kas tiks ieviests pēc attiecīgās pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts izstāšanās no Savienības, i) visos gadījumos, ii) atsevišķos gadījumos, ņemot vērā katra gadījuma konkrētos apstākļus, iii) nevienā gadījumā? 4) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir norādīta ii) daļā, kādi ir kritēriji vai apsvērumi, kas jāizvērtē pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai, lai noteiktu, vai tai ir jāatliek galīgā lēmuma pieņemšana par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi?”

Steidzamības procedūra

25. Ar to pašu 2018. gada 17. maija rīkojumu iesniedzējtiesa lūdza šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas Reglamenta 107. pantā.

26. Iesniedzējtiesa uzsver, ka lūgums ir par jautājumiem no jomas, kam piemērojama Līguma par LESD V sadaļas trešā daļa, t.i., tiesiskā sadarbība krimināllietās (4. nodaļa), ka R O šobrīd ir apcietinājumā, tikai pamatojoties uz Apvienotās Karalistes izdoto EAO, un ka Tiesas nolēmums ir nepieciešams, lai tai ļautu pieņemt šajā lietā galīgo spriedumu.

27. Steidzamības iemesls ir tas, ka parastās vai pat paātrinātās prejudiciālās nolēmuma procedūras būtiski pagarinātu laiku, ko R O – uz kuru attiecas nevainīguma prezumpcija attiecībā uz EAO, kas izdota kriminālvajāšanas veikšanai, – pavadīs apcietinājumā.

28. Iesniedzējtiesa arī uzsver, ka ir vēl astoņas lietas, kurās personas paliek apcietinājumā Īrijā, vienīgi pamatojoties uz Apvienotās Karalistes izdotajiem EAO, un kurās izvirzīts “Brexit jautājums” kā pamats apgalvojumam, ka Tiesai nevajadzētu izdot rīkojumu par nodošanu. Iesniedzējtiesa arī norāda uz citām personām, kas izcieš valsts tiesās noteiktos sodus, kuru ilgums beigsies tuvākajā laikā, un kas tādēļ varētu tikt paturētas pirmstiesas apcietinājumā, gaidot nodošanu Apvienotajai Karalistei, bet kuru lietas ir jāatliek, gaidot Brexit jautājuma izlemšanu. Turklāt ir zināms skaits citu personu, kas ir tikušas apcietinātas, pamatojoties uz Apvienotās Karalistes izdotiem EAO, bet kas ir atlaistas pret galvojumu, gaidot nodošanas lēmumu, un kas arī ir norādījušas uz šo Brexit jautājumu. Visbeidzot “ievērojams skaits” EAO, kas Īrijā saņemts no Apvienotās Karalistes, turpina tikt izpildīti, kā dēļ ir liela varbūtība, ka “pieprasītās personas” turpinās tikt apcietinātas.

29. 2018. gada 11. jūnijā Tiesas pirmā palāta pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu šis lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību. Pamatlietas dalībnieki, kā arī Apvienotā Karaliste un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tās pašas puses, kā arī Rumānija 2018. gada 12. jūlijā piedalījās tiesas sēdē.

Vērtējums

30. Tiesai uzdotais jautājums būtībā ir par to, vai situācijā, kad dalībvalsts ir 1) saskaņā ar LES 50. panta 2. punktu paziņojusi Eiropadomei par savu nodomu izstāties no ES un 2) saskaņā ar attiecīgajiem Pamatlēmuma noteikumiem izdevusi EAO, lai cita dalībvalsts tai nodotu pieprasīto personu, tiesiskais vērtējums, kas jāveic šai citai dalībvalstij, izpildot EAO, mainās un, ja tā, kādā mērā, ņemot vērā iepriekš minēto paziņojumu par izstāšanos.

31. Tāpēc Tiesai būs jānosaka, vai EAO sistēmu ir jāturpina piemērot tik ilgi, kamēr Apvienotā Karaliste rīkojas kā izdevēja dalībvalsts, kaut arī tiesības, kas attiecīgajai personai izriet no Pamatlēmuma, iespējams, vairs netiks aizsargātas tādā pašā veidā pēc 2019. gada 29. marta, it īpaši, ja šīs valsts tiesām vairs nav pieejama prejudiciāla nolēmuma procedūra.

Par pieņemamību

32. Vispirms jāatzīmē, ka nav jautājuma par šīs lietas pieņemamību.

33. Tiesas jurisdikcija pieņemt prejudiciālus nolēmumus saskaņā ar LESD 267. pantu attiecas uz Līgumu interpretāciju un iestāžu pieņemto tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju.

34. Paši jautājumi attiecas uz LES 50. pantu. Kopā ar skaidriem paskaidrojumiem un juridisko jautājumu izklāstu, ar kuriem saskārusies iesniedzējtiesa ( 8 ), ir pietiekami, lai lieta būtu pieņemama. Konkrēti, izskatāmā lieta nav hipotētiska Tiesas judikatūras izpratnē ( 9 ), jo LES 50. pantam jau ir juridiskas sekas.

35. Turklāt, ja jautājumi ir tieši tādi, kādi tie ir pašlaik, kā tas turpmāk sīkāk tiks izklāstīts, 50. panta 3. punkta rezultātā no 2019. gada 29. marta Apvienotajai Karalistei vairs nebūs piemērojamas Savienības tiesības. Šis datums ir paredzamā nākotnē un jebkurā gadījumā brīdī, kad Pamatlēmuma noteikumi pēc nodošanas joprojām tiks īstenoti.

36. Tāpēc, lai gan tāds lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu kā šis nav hipotētisks, tas nenozīmē, ka mēs nevaram strādāt ar pieņēmumiem, pat ja šie pieņēmumi ir tādi, ka juridiskā ziņā lietas paliks tādas, kādas tās ir šobrīd.

37. Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu atbildēt uz jautājumu, ko tā uzskata par nepieciešamu ( 10 ), lai noteiktu, vai izpildīt apcietināšanas orderi. Atbilde ir jāsniedz.

Par lietas būtību

38. Vērtējums pēc būtības tiks strukturēts šādi: vispirms tiks atgādināts par standarta nodošanas procedūru starp divām dalībvalstīm saskaņā ar Pamatlēmumu. Tad es pievērsīšos LES 50. panta iespējamai ietekmei uz nodošanas procedūru, ja izdevējiestāde atrodas Apvienotajā Karalistē. Pēc tam es aplūkošu īpašus jautājumus, ko uzdevis R O nodošanas procedūras kontekstā, visbeidzot pievēršoties jautājumam par Tiesas jurisdikciju.

Standarta nodošanas procedūra starp divām dalībvalstīm

39. Kā Tiesa ir pastāvīgi uzsvērusi, Pamatlēmuma mērķis ir aizstāt daudzpusējo izdošanas sistēmu starp dalībvalstīm ar notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu ( 11 ). Nesen Tiesa norādīja, ka daudzpusējā izraidīšanas sistēma ir “balstīta uz 1957. gada 13. decembra ( 12 ) Eiropas Konvenciju par izdošanu” ( 13 ).

40. Pamatlēmuma galvenās pazīmes attiecībā uz EAO neizpildīšanas pamatiem Tiesai jau ir labi zināmas ( 14 ). Pamatlēmuma 1. panta 2. punktā ir noteikta kārtība, ka dalībvalstīm ir jāizpilda ikviens EAO, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem. Tāpēc izpildes tiesu iestādes var atteikties izpildīt šādu apcietināšanas orderi vienīgi Pamatlēmumā izsmeļoši uzskaitītos neizpildes gadījumos ( 15 ), un EAO izpilde var tikt pakārtota tikai vienam no minētajā pamatlēmumā izsmeļoši paredzētajiem nosacījumiem ( 16 ). Tādējādi, lai arī EAO izpilde ir princips, izpildes atteikums tiek saprasts kā izņēmums, kas ir jāinterpretē šauri ( 17 ).

41. Pamatlēmuma 3. pantā ir paredzēti EAO obligātās neizpildīšanas pamati, savukārt Pamatlēmuma 4. un 4.a pantā ir norādīti pamati fakultatīvai EAO neizpildīšanai ( 18 ). Turklāt EAO izpildīšanai var piemērot tikai ( 19 ) vienu no Pamatlēmuma 5. pantā paredzētajiem nosacījumiem ( 20 ).

42. Pamatlēmums balstās uz savstarpējas atzīšanas principu – jēdzienu, kas sākotnēji tika izstrādāts iekšējā tirgus brīvību kontekstā ( 21 ), kas kā tiesiskās sadarbības “stūrakmens” balstās uz savstarpēju uzticību ( 22 ) starp dalībvalstīm, lai sasniegtu Savienības mērķi kļūt par vienotu brīvības, drošības un tiesiskuma telpu ( 23 ). Atbilstoši šim principam, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, dalībvalstīm ir jāuzskata, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesību normas un it īpaši pamattiesības, kas atzītas ar Savienības tiesībām ( 24 ). Ir droši sakāms, ka savstarpējā atzīšana, iespējams, ir ES nozīmīgākais ieguldījums tiesiskajā sadarbībā starp Savienības dalībvalstu iestādēm un ka galvenais instruments šajā jomā ir Pamatlēmums ( 25 ). Tā kā savstarpēja uzticēšanās nav akla paļaušanās ( 26 ), Tiesa ir atzinusi, ka izņēmuma apstākļos var veikt savstarpējas uzticēšanās principa un tā rezultātā arī savstarpējas atzīšanas ierobežojumus ( 27 ).

43. It īpaši attiecībā uz Pamatlēmumu, kā izriet no principiālā sprieduma Aranyosi un Căldăraru ( 28 ), šādi ierobežojumi ir piemērojami, ja pastāv faktisks necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risks Hartas 4. panta izpratnē ( 29 ), apcietinājuma nosacījumu dēļ izsniegšanas dalībvalstī. Šim nolūkam izpildes tiesu iestādei vispirms ir jāpamatojas uz objektīvu, ticamu, precīzu un pienācīgi aktualizētu informāciju par izsniegšanas dalībvalstī pastāvošajiem apcietinājuma apstākļiem, kas atspoguļo faktiskas nepilnības, kuras ir vai nu sistēmiskas un vispārējas, vai skar noteiktas personu grupas vai arī atsevišķas brīvības atņemšanas iestādes ( 30 ). Pēc tam, ja šāda riska esamība ir konstatēta, izpildes tiesu iestādei ir konkrēti un precīzi jānovērtē, vai pastāv nopietns un pārbaudīts pamats uzskatīt, ka attiecīgā persona tiks pakļauta šim riskam tai paredzēto apcietinājuma apstākļu izsniegšanas dalībvalstī dēļ ( 31 ).

44. Pievēršoties izskatāmajai lietai, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka nepastāv neviens no obligātajiem vai alternatīvajiem pamatiem EAO neizpildei. Turklāt attiecībā uz ieslodzījuma apstākļiem izskatās, ka iesniedzējtiesa ir rūpīgi veikusi divpakāpju analīzi, kā izklāstīts šo secinājumu iepriekšējā punktā, un secinājusi, ka – atskaitot Brexit sekas – nav atsevišķa jautājuma attiecībā uz Hartas 4. pantu ( 32 ).

45. Turklāt tas tieši atspoguļojas veidā, kā iesniedzējtiesa ir formulējusi pirmo jautājumu, kad tā norāda, ka pieprasītās personas nodošana citādi būtu nepieciešama. Tāpēc, ja nebūtu paziņojuma par izstāšanos, iesniedzējtiesa nolemtu, ka Īrijai attiecībā uz R O ir jāizpilda EAO.

Par LES 50. panta piemērojamību

46. Tālāk ir jāizvērtē, vai Apvienotās Karalistes paziņojums Eiropadomei saskaņā ar LES 50. pantu par tās nodomu izstāties no ES jebkādā veidā ietekmē iepriekš minēto tādā ziņā, ka izpildes tiesu iestādei būtu jebkādā ziņā jāgroza juridiskais vērtējums šī paziņojuma dēļ.

– LES 50. pants

47. LES 50. pantā, kas ir pakārtots LES 53. pantam, atbilstoši kuram Līgums ir noslēgts uz neierobežotu laiku, ir izskaidrots, ka dalībvalsts var pieņemt lēmumu izstāties no ES ( 33 ), un atgādina, ka ES ir balstīta uz brīvprātīgu līdzdalību ( 34 ). LES 50. panta 2. punktā tam ir noteikta procedūra: vispirms attiecīgajai dalībvalstij ir jāpaziņo Eiropadomei par savu nodomu izstāties. Tad, ievērojot Eiropadomes paustās nostādnes, Savienība risina sarunas un noslēdz līgumu ar šo valsti, nosakot izstāšanās kārtību un ņemot vērā tās turpmākās attiecības ar Savienību ( 35 ). Tad šo līgumu Savienības vārdā noslēdz Eiropas Savienības Padome ar kvalificētu balsu vairākumu pēc piekrišanas saņemšanas no Eiropas Parlamenta.

48. LES 50. panta 3. punktā ir noteikts, ka Līgumi (tas ir, Savienības tiesību akti kopumā) attiecīgai valstij vairs nav saistoši no dienas, kad stājas spēkā izstāšanās līgums, vai, ja tāds nav noslēgts, divus gadus pēc LES 50. panta 2. punktā minētā paziņojuma, ja vien Eiropadome, vienojoties ar attiecīgo dalībvalsti, vienprātīgi nenolemj šo laikposmu pagarināt.

49. Ja starp ES un Apvienoto Karalisti nav noslēgts līgums par izstāšanos vispārēji ( 36 ) un nav detalizētu noteikumu par nodošanas vai izdošanas procedūru konkrēti, mums atliek divu gadu periods pēc paziņošanas, kas nozīmē to, ka viss paliek, kā bijis, līdz 2019. gada 29. martā Apvienotā Karaliste izstāsies no ES. Šis ir pieņēmums, ar kuru mums ir jāstrādā, jo tā ir standarta pozīcija. Viss pārējais var būt zvaigznēs ierakstīts. Un neizskatās, ka tās būtu Eiropas karoga zvaigznes.

– Nav abstraktu kritēriju

50. R O uzskata, ka Apvienotās Karalistes izstāšanās paziņojums 2017. gada 29. martā pats par sevi ir ārkārtējs apstāklis, kas rada pamatu neizpildīt attiecīgo EAO ( 37 ). Viņa ieskatā, savstarpējās uzticēšanās princips ar izstāšanās paziņojumu ir “būtiski iedragāts” ( 38 ). R O apgalvo, ka tā rezultātā Apvienotajā Karalistē izdotais EAO vairs nav izpildāms.

51. Es nepiekrītu šādai argumentācijai, kas rada paziņojuma par izstāšanos juridisko seku interpretāciju ārpus visu iespējamo juridisko interpretāciju robežām.

52. Izstāšanās no ES, kaut gan, iespējams, tā nav pārāk liela iespēja nevienam no iesaistītajiem, ( 39 ) ir iespēja, kas īpaši atzīta ar LES 50. pantu. Lai gan Līgumu vēstures un mērķu kontekstā ( 40 ), kas pamatojas uz kopējām vērtībām ( 41 ), LES 50. pants noteikti ir izņēmums, fakts paliek fakts, ka šis pants pastāv un ka dalībvalsts var to izmantot.

53. Ja paziņojums par izstāšanos tiktu klasificēts kā ārkārtējs apstāklis, kas būtiski iedragā savstarpēju uzticēšanos, tas apšaubītu dalībvalsts izstāšanās motīvus un padarītu šo noteikumu pilnīgi bezjēdzīgu.

54. Turklāt būtu patvaļīgi kategoriski nolemt, ka situācija šajā lietā būtu jāizskata atšķirīgi no EAO, kas izdoti tieši pirms paziņojuma izdošanas par izstāšanos ( 42 ).

55. Būtībā R O piedāvātās pieejas rezultātā notiktu vispārēja vienpusēja ( 43 ) Pamatlēmuma noteikumu apturēšana no paziņošanas par izstāšanos datuma. Tas būtu pretrunā ar Pamatlēmuma pamatā esošo principu, kas izklāstīts tā 10. apsvērumā, ka EAO īstenošanas mehānismu var apturēt tikai gadījumā, ja viena dalībvalsts nopietni un vairākkārt pārkāpj principus, kas paredzēti LES 6. panta 1. punktā, ko konstatē Padome, ievērojot LES 7. panta 1. punktu, ar sekām, kas izklāstītas šī līguma 7. panta 2. punktā ( 44 ). Tas nebūtu saderīgi arī ar Savienības tiesību vispārējo principu, ka dalībvalstis nevar apturēt Savienības tiesību noteikumu piemērošanu.

56. Tāpēc paziņojuma par izstāšanos izdošana pati par sevi nav ārkārtas apstāklis, kas būtu iemesls EAO nepildīšanai.

Īpaši jautājumi pēc nodošanas

57. High Court atsaucas uz Savienības tiesību četriem jautājumiem, kurus ir izvirzījis R O, kas teorētiski ( 45 ) rodas pēc nodošanas, it īpaši pēc 2019. gada 29. marta. Tie ir: pirmkārt, vai viņam būtu tiesības uz apcietinājumā pavadītā laika ieskaitīšanu saskaņā ar Pamatlēmuma 26. pantu; otrkārt, atbilstība specialitātes principam, kas nostiprināts Pamatlēmuma 27. pantā; treškārt, aizliegums Apvienotajai Karalistei viņu tālāk nodot trešajai valstij ( 46 ) un, ceturtkārt, viņa pamattiesību ievērošana, kas nostiprināta Hartā. R O vispārēji papildina, ka, lai gan viņam neapšaubāmi būtu piekļuve Apvienotās Karalistes tiesām, lai saņemtu jebkuru rīkojumu attiecībā uz šiem četriem jautājumiem, ja tādi rastos, viņam būtu liegta iespēja, ka Tiesa galīgi izlemj par šiem Savienības tiesību jautājumiem.

58. Turpretim Īrijas ministrs, Apvienotās Karalistes valdība un Komisija nesaskata nekādus šķēršļus EAO izpildei. Tāpat arī Rumānijas valdība.

– Brexit nozīmē Brexit ( 47 )

59. Kad dalībvalsts izstājas no ES un ja nav nekādu noteikumu par šo jautājumu, šai dalībvalstij vairs nav piemērojams Pamatlēmums ( 48 ). Dabisku seku rezultātā valsti vairs nesaista no Pamatlēmuma izrietošās saistības, ne arī dalībvalsts var gūt labumus no Pamatlēmumā noteiktajām tiesībām. Citas dabiskas sekas ir tās, ka personas vairs nevar paļauties uz tiesībām, kas tām ar Pamatlēmumu piešķirtas attiecībā pret dalībvalsti, kurai Pamatlēmums vairs nav piemērojams ( 49 ).

60. Tā ir vispārīga parādība, kas raksturīga dalībvalstij, kas atstāj organizāciju, konvenciju vai kādu citu sadarbības veidu. Kopā ar dalību organizācijā tiesības un pienākumi, kas ir saistīti ar šo dalību, nāk un iet. Tā kā dalība ES būtībā ir paredzēta neierobežotā laikposmā ( 50 ), no Savienības tiesībām izrietošo tiesību (un pienākumu) ilgums būtībā ir tāds pats kā dalībai ES. Tāpēc, piemēram, fiziskas un juridiskas personas vairs nevar izmantot iekšējā tirgus pamatbrīvības pret attiecīgajām agrākajām dalībvalstīm. Viņi vairs nevar ne tirgoties, ne strādāt, ne ceļot kā agrāk. Tas tiešām ir dalībvalsts galvenais mērķis, izstājoties no tādas organizācijas kā ES: vairs nebūt saistītai ar pienākumiem. Monētas otra puse nenovēršami un potenciāli neatgriezeniski ir tiesību zaudēšana.

61. Pamatlēmums nav izņēmums no šī vispārīgā fenomena ( 51 ).

– Savstarpēja uzticēšanās nav vājināta

62. Turpretim tik ilgi, cik valsts joprojām ir Eiropas Savienības dalībvalsts, tai ir piemērojami Savienības tiesību akti. Attiecībā uz konkrēto lietu es nesaskatu iemeslu, kāpēc Pamatlēmuma noteikumi, it īpaši, nodošanas pienākums, nebūtu piemērojami.

63. Te es vēlos vispirms uzsvērt, ka R O izteiktie punkti nav balstīti uz konkrētiem pierādījumiem. Nav iespējams noteikt, vai bažas ir patiesas vai hipotētiskas. To atzīst arī pati iesniedzējtiesa.

64. Tiesisko situāciju starp Apvienoto Karalisti un Īriju attiecībā uz nodošanu turpina regulēt Pamatlēmums, kas, kā tas pietiekami skaidri ir iepriekš izklāstīts un kā to Tiesa atkārtoti ir norādījusi, balstās uz savstarpēju uzticēšanos ( 52 ). Tikai tad, ja savstarpēja uzticēšanās būtu apdraudēta, nostāja būtu citāda.

65. Nav konkrētu norāžu par to, ka politiskie apstākļi, kas bija pirms paziņojuma par izstāšanos, bija pamatā paziņojumam par izstāšanos vai sekos paziņojumam par izstāšanos, ir tādi, lai neievērotu Pamatlēmuma saturu un Hartā nostiprinātās pamattiesības ( 53 ). Kā pareizi norādīja Īrijas ministrs, Apvienotā Karaliste ir nolēmusi izstāties no ES, nevis atteikties no tiesiskuma vai pamattiesību aizsardzības. Tāpēc nav pamata apšaubīt Apvienotās Karalistes pastāvīgo apņemšanos ievērot pamattiesības ( 54 ).

66. Turklāt, ja valsts vairs nav ES dalībvalsts un tai vairs nav saistoši Pamatlēmuma noteikumi, tas nenozīmē, ka nav piemērojami citi noteikumi. 2003. gada Izdošanas likuma [Extradition Act 2003] ( 55 ) noteikumi turpina būt piemērojami kā (pilnīgs) valsts likums ( 56 ). Papildus tam, piemēram, Apvienotā Karaliste ir Eiropas Padomes 1957. gada Izdošanas konvencijas ( 57 ) dalībniece un turklāt tai ir saistoša ECPAK. Izdošanas konvencijā ir noteikums par specializāciju ( 58 ), kā arī noteikums, ar kuru būtībā ir aizliegta izdošana uz trešo valsti ( 59 ).

67. Šajā kontekstā nevajadzētu aizmirst, ka empīriski par Pamatlēmuma noteikumiem, kas attiecas uz situāciju pēc nodošanas, ir, lai arī reti, no valsts tiesas bijuši lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 60 ).

68. Turklāt jāuzsver, ka arī izdošanas gadījumā uz valsti ārpus Savienības ( 61 ) Tiesa piemēro tos pašus principus no lietas Aranyosi un Căldăraru ( 62 ), interpretējot Līguma noteikumus par pilsonību un nediskrimināciju un Hartas noteikumus ( 63 ).

69. Stingrāka kritērija piemērošana attiecīgajam gadījumam nenovēršami nozīmē, ka R O bija spēcīgāka aizsardzība, nekā viņam būtu bijusi, ja viņš būtu izdots valstij ārpus Savienības. Tas nebūtu konsekventi.

70. Tāpēc es ierosinu piemērot šādu kritēriju: EAO izpildes brīdī izpildes dalībvalsts tiesu iestādes var sagaidīt, ka izdevēja dalībvalsts attiecībā uz personu, kas tiek faktiski nodota, ievēro Pamatlēmuma materiāltiesisko saturu, tai skaitā par situāciju pēc nodošanas pēc tam, kad izsniegšanas dalībvalsts ir izstājusies no ES. Šādu prezumpciju var izteikt, ja dalībvalsts, kas izstājas no ES, turpina piemērot pārējos starptautiskos instrumentus. Tikai tad, ja ir pierādījumi par pretējo, dalībvalsts tiesu iestādes var nolemt nepildīt apcietināšanas orderi.

71. Izpildes dalībvalsts tiesu iestādēm ir pienākums veikt iepriekš minēto vērtējumu. No iesniedzējtiesas skaidri sniegtās informācijas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz izskatāmo lietu neizriet neviens iemesls, lai nepildītu attiecīgo EAO.

Par Tiesas jurisdikciju

72. Visbeidzot mums ir jāpārbauda, kādas sekas būtu tam, ja Tiesai nebūtu jurisdikcijas interpretēt Pamatlēmuma noteikumus.

73. Šis jautājums ir salīdzinoši vienkāršs, jo vislabāk to ir analizēt, raugoties nevis nākotnē ( 64 ), bet pagātnē.

74. Pamatlēmums tika pieņemts 2002. gada 13. jūnijā saskaņā ar attiecīgajiem ES līguma noteikumiem ( 65 ), ar pēdējiem grozījumiem, kas izdarīti ar Amsterdamas līgumu ( 66 ), tā sacīt, ko agrāk zināja kā “Trešo pīlāru”. Šajā pīlārā paredzētās procedūras savā būtībā bija galvenokārt starpvaldību. Tādējādi, salīdzinot ar Eiropas Kopienu dibināšanas līgumu, Komisijas loma tika būtiski samazināta, Padomē dominēja vienbalsīgs balsojums un Tiesas jurisdikcija tika samazināta, un turklāt ar tajā laikā piemērojamo LES 35. pantu attiecībā uz katru dalībvalsti, ņemot vērā deklarāciju, vai tā pieņēma šo jurisdikciju ( 67 ). Ne Apvienotā Karaliste, ne, starp citu, Īrija, šādu deklarāciju neiesniedza ( 68 ).

75. Tāpēc pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā šī lieta nevarētu nonākt Tiesā ( 69 ). Ne arī Apvienotās Karalistes tiesa būtu varējusi iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Un tomēr, pat ne pārāk tālā pagātnē ES spēcīgi balstījās uz tiesiskumu, tai skaitā uz tiesībām vērsties tiesā.

76. Tikai ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā ( 70 ), t.i., primāro tiesību aktu, kas šobrīd ir spēkā, vai, precīzāk sakot, piecus gadus pēc tā stāšanās spēkā ( 71 ), Tiesa ir ieguvusi pilnu jurisdikciju attiecībā uz Pamatlēmuma interpretāciju. Kā jau labi zināms, šis līgums izveidoja trīs pīlāru struktūru un tika pilnīgi konstitucionalizēts ( 72 ) – tādā ziņā, ka tagad šajā jomā ir piemērojami fundamentāli, pārnacionāli principi, piemēram, parastā likumdošanas procedūra ( 73 ) un pilnīga Tiesas jurisdikcija ( 74 ), – brīvības, drošības un tiesiskuma jomā.

77. Rezumējot es neuzskatu, ka jautājums par to, ka Tiesai pēc 2019. gada 29. marta nebūs jurisdikcijas, būtu šķērslis, lai R O nodotu Apvienotajai Karalistei.

Nobeiguma piezīmes

78. No iepriekš minētā vērtējuma izriet, ka Apvienotās Karalistes izdota EAO izpilde, pamatojoties uz Pamatlēmumu, ir jāturpina tieši tāpat kā tad, ja Apvienotā Karaliste nebūtu saskaņā ar LES 50. pantu paziņojusi Eiropadomei par tās nodomu izstāties no ES. Tāpēc šī lieta nav par pārejas vai ieviešanas perioda iespējamo sarežģītību vienkārši tāpēc, ka spēkā esošajos tiesību aktos (vēl) nav šāda perioda. Tātad ES bagātā pieredze ar pārejas periodiem, kas daudzās formās ( 75 ) nav nekas jauns Savienības tiesību aktos ( 76 ), šobrīd nevar tikt izmantota ( 77 ).

79. Brexit ir terra incognita Savienības tiesību aktu ziņā ( 78 ). Maz ir zināms par kārtību, kas būtu jāievieš starp ES un Apvienoto Karalisti pēc 2019. gada 29. marta, ne vispārīgi, ne īpaši attiecībā uz EAO sistēmu ( 79 ). Skaidrs ir tas, ka pēc izstāšanās no ES kādā brīdī paisums mazināsies. Savienības tiesību akti aizplūdīs pa upēm un grīvām ( 80 ).

80. Bet attiecībā uz izskatāmo lietu tā ir izskatāma kā parasti.

81. Jāpiebilst, ka tāpat Cour de cassation [Kasācijas tiesa] (Francija), 2018. gada 2. maija lēmumā nesaskatīja iemeslus, lai apturētu procedūru, lai saņemtu atbildi no Tiesas (citā) lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu par Brexit sekām attiecībā uz Pamatlēmumu ( 81 ).

82. Tāpēc es nesaskatu nevienu iemeslu, kāpēc iesniedzējtiesai jebkādi vajadzētu mainīt tās juridisko vērtējumu tikai tāpēc, ka Apvienotā Karaliste 2017. gada 29. martā ir iesniegusi paziņojumu par izstāšanos.

Secinājumi

83. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz High Court (Īrija) prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: Situācijā, kad dalībvalsts ir 1) saskaņā ar LES 50. panta 2. punktu paziņojusi Eiropadomei par savu nodomu izstāties no Eiropas Savienības un 2) saskaņā ar attiecīgajiem Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm noteikumiem, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), noteikumiem izdevusi Eiropas apcietināšanas orderi (EAO) ar mērķi nodot citai dalībvalstij pieprasīto personu, juridisko vērtējumu, kas jāveic šīs citas dalībvalsts tiesu iestādēm, izpildot EAO, neietekmē iepriekš minētais paziņojums par izstāšanos.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kas grozīts ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”).

( 3 ) Skat. 1999. gada 15. un 16. oktobra Eiropadomes Tamperes sanāksmes secinājumus, uz kuriem ir atsauce Pamatlēmuma 1. apsvērumā.

( 4 ) Tos noteikusi Īrijas Augstākā tiesa lietā Tieslietu ministrs pret Rettinger [2010] IESC 45.

( 5 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 6 ) Lieta C‑191/18.

( 7 ) Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika izteikts 2018. gada 12. marta lēmumā. KN, kurš bija atzīts par vainīgu Apvienotajā Karalistē noziedzīgā nodarījumā, krāpjoties ar nodokļiem, un tur notiesāts ar brīvības atņemšanas sodu, aizbēga uz Īriju, esot atbrīvots pret drošības naudu. Pēc tam Apvienotās Karalistes tiesa par viņu izdeva EAO. Tāpat kā šajā lietā Augstākā tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Brexit ietekme ir tāda, lai piespiestu to grozīt lietas juridisko vērtējumu. Ar Tiesas prezidenta rīkojumu tika noraidīts iesniedzējtiesas lūgums, lai Tiesa piemērotu paātrinātu procedūru saskaņā ar tās Reglamenta 105. panta 1. punktu. Rīkojumā tika noteikts, ka tas, ka tuvā nākotnē Apvienotā Karaliste vairs nevar būt ES daļa un attiecīgajā gadījumā tai vairs nebūs piemērojamas Savienības tiesības, it īpaši Pamatlēmuma noteikumi, pati par sevi nerada steidzamības situāciju pamatlietas dalībniekiem. Skat. Tiesas priekšsēdētāja 2018. gada 30. maija rīkojumu KN (C‑191/18, nav publicēts, EU:C:2018:383, 21. punkts).

( 8 ) Kas pilnīgi atbilst Tiesas Reglamenta 94. pantam.

( 9 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2006. gada 28. septembris, Gasparini u.c. (C‑467/04, EU:C:2006:610, 44. punkts).

( 10 ) Salīdzinājumam LESD 267. panta 2. punkts. Skat. arī manus secinājumus lietā AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, 25. un 26. punkts).

( 11 ) Kopš 2007. gada 3. maija sprieduma Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 28. punkts).

( 12 ) Eiropas Padomes. Skat. Eiropas Konvenciju par izdošanu. Teksts pieejams: https://www.coe.int/en/web/conventions/full‑list/-/conventions/treaty/024.

( 13 ) Skat. spriedumus, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 75. punkts); 2016. gada 10. novembris, Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 25. punkts), un 2016. gada 10. novembris, Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, 24. punkts).

( 14 ) Skat. turklāt manus secinājumus lietā AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, 42. punkts).

( 15 ) Izņemot izņēmuma gadījumos, kā izskaidrots iepriekš 43. punktā.

( 16 ) Skat. spriedumus, 2008. gada 1. decembris, Leymann un Pustovarov (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669 51. punkts), un 2010. gada 16. novembris, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683, 37. punkts).

( 17 ) Skat. spriedumu, 2017. gada 29. jūnijs, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 18 ) Lai iegūtu sīkāku informāciju, skat. manus secinājumus lietā AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, 45. un nākamie punkti).

( 19 ) Pamatlēmuma 5. pantā minētie nosacījumi ir izsmeļoši, skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 36. punkts); 2012. gada 28. jūnijs, West (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 55. punkts), un 2013. gada 26. februāris, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 38. punkts).

( 20 ) Skat. arī spriedumu, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 51. punkts).

( 21 ) Kopš 1979. gada 20. februāra sprieduma Rewe‑Zentral (120/78, EU:C:1979:42, 14. punkts, “Cassis de Dijon”).

( 22 ) Šķiet, ka angļu valodas redakcijā Tiesas lietās dažkārt atsaucas uz “savstarpēju uzticēšanos”, nevis “savstarpēju uzticību”. Skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 77. punkts). Es saprotu, ka šiem terminiem ir tieši tā pati nozīme un tie var tikt izmantoti savstarpēji aizstājamā veidā.

( 23 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 49. punkts).

( 24 ) Skat. šajā ziņā spriedumus, 2011. gada 21. decembris, N.S. u.c. (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 78.–80. punkts), un 2013. gada 26. februāris, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 37.–63. punkts).

( 25 ) Skat. arī Jeney, P., “The European Union’s Area of Freedom, Security and Justice without the United Kingdom: legal and practical consequences of Brexit”, ELTE Law Journal, 2016, 117.–137. lpp., 126.–127. lpp. Šis autors turpina piebilst, ka EAO “arī izrādījās visproblemātiskākais savstarpējās atzīšanas instruments”, tā izmantošanas samērīgums, pamattiesību garantiju trūkums un uz pamattiesībām balstītu pamatu trūkums atteikumam rada bažas par tā piemērošanu un interpretāciju.

( 26 ) Skat. Lenaerts, K., “La vie après l’avis: exploring the principle of mutual (yet not blind) trust”, 54 Common Market Law Review 2017, 805.–840. lpp., 806. lpp.

( 27 ) Skat. 2014. gada 18. decembra atzinumu 2/13(Eiropas Savienības pievienošanās ECT) (EU:C:2014:2454, 191. punkts).

( 28 ) Spriedums, 2016. gada 5. aprīlis (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198). Normatīvajā līmenī Tiesai tas izriet no Pamatlēmuma 1. panta 3. punkta, atbilstoši kuram šis lēmums nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti LES 6. pantā, skat. it īpaši 74. un 83. un nākamos punktus, kā arī sprieduma pamatojumu. Skat. arī spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, ML (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 117. punkts); 2018. gada 25. jūlijs, LM (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 47., 59., 73. un 79. punkts), un ģenerāladvokāta J. Tančeva [E. Tanchev] secinājumus šajā lietā (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:517, 5., 55., 59. un 121. punkts).

( 29 ) Šī ir absolūta norma, no kuras nevar atkāpties, skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85. un 86. punkts, ar tiešu atsauci uz ECTK 3. pantu un 15. panta 2. punktu). Tas ir būtiski tiesiskumam.

( 30 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 89. punkts). Atskaitot (valsts vai starptautiskos, it īpaši Eiropas Cilvēktiesību Tiesas) spriedumus, šādu informāciju var iegūt no starptautisko organizāciju, no kurām vadošā iestāde ir Eiropas Padomes Eiropas Komiteja spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas rīcības vai soda novēršanai, kas administrē attiecīgo konvenciju, lēmumiem, ziņojumiem un citiem dokumentiem.

( 31 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 92. punkts).

( 32 ) Tāpēc tā uzdeva jautājumus saistībā ar risku, ka nodošanas gadījumā R O varētu tikt pakļauts necilvēcīgai un pazemojošai attieksmei ieslodzījuma vietā, par ko izdevēja tiesu iestāde ir sniegusi informāciju, kā būtu jāizturas pret šo risku. Es pieņemu, ka iesniedzējtiesa ir apmierināta ar šo informāciju, jo tā neuzdod atsevišķu jautājumu par Hartas 4. pantu, bet tikai aplūko to arī jautājumā par Apvienotās Karalistes izstāšanos no ES.

( 33 ) Acīmredzami, kā atzīmēts LES 50. panta 1. punktā saskaņā ar tās pašas konstitucionālajām prasībām.

( 34 ) Skart. arī Hillion, Chr., “Withdrawal under Article 50 TEU: an integration‑friendly process”, 55 Common Market Law Review 2018, 2/3. izd., 29.–56. lpp., it īpaši 53. lpp.

( 35 ) Šo līgumu apspriež saskaņā ar LESD 218. panta 3. punktu. Vairāki juridiski aspekti par šo procesu turpina būt neskaidri, skat., piem., Łazowski, A., “Be Careful What You Wish for: Procedural Parameters of EU Withdrawal”, C. Closa (red.), Secession from a Member State and Withdrawal from the European Union, Cambridge University Press, Kembridža, 2017, 234.–256. lpp., 241. lpp., un Eeckhout, P., Frantziou, E., “Brexit and Article 50 TEU: a constitutionalist reading”, 54 Common Market Law Review, 2017, 695.–734. lpp.

( 36 ) Ir tikai līguma projekta teksts, ko saskaņā ar LES 50. pantu izdevusi Eiropas Komisijas Darba grupa par sarunu sagatavošanu un gaitu ar Apvienoto Karalisti. Tas tika nosūtīts 27 dalībvalstīm, Eiropas Parlamenta Brexit uzraudzības grupai un 2018. gada 19. martā publicēts darba grupas tīmekļvietnē, lai “pasvītrotu [..] 2018. gada 16.–18. martā notikušo sarunu progresu”. Tas ir pieejams: https://ec.europa.eu/commission/sites/beta‑political/files/draft_agreement_coloured.pdf. Saprotams, ka šis ir darba dokuments un progresa ziņojums, kas publicēts pārskatāmības nolūkos. Uz to arī attiecas brīdinājums, ka “ne par ko nav panākta vienošanās, kamēr par visu ir panākta vienošanās”. Šie abi principi ir noteikti kā “pamatprincipi” Eiropadomes saskaņā ar LES 50. panta 2. punktu 2017. gada 29. aprīlī pieņemto “Pamatnostādņu pēc Apvienotās Karalistes paziņojuma saskaņā ar LES 50. pantu” (EUCO XT 20004/17) 2. punktā, pieejams: http://www.consilium.europa.eu/media/21763/29‑euco‑art50‑guidelinesen.pdf.

( 37 ) Iespējams, ka R O savā argumentā balstās uz Pamatlēmuma 1. panta 3. punktu, tāpat kā Tiesa to darīja 2016. gada 5. aprīļa spriedumā Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 38 ) Lietojot R O formulējumu.

( 39 ) Sākot ar attiecīgo dalībvalsti, tās uzņēmumiem un pilsoņiem, izmantojot pārējo dalībvalstu Savienību ar to uzņēmumiem un pilsoņiem, nerunājot par trešo valstu pilsoņiem, kuriem ir no Savienības tiesībām izrietošas tiesības jebkādā formā.

( 40 ) Ar kuriem cenšas izveidot aizvien ciešāku Eiropas tautu savienību (ES Līguma 13. apsvērums), pamatojoties uz kopējām vērtībām (LES 2. pants), un kuriem ir vairāki mērķi (LES 3. pants – četri galvenie mērķi ir brīvības, drošības un tiesiskuma telpas, iekšējā tirgus, ekonomikas un monetārās savienības un kopējas ārējās klātbūtnes izveide), kas tiek sasniegti ar virkni LESD uzskaitīto politiku.

( 41 ) LES 2. pants.

( 42 ) Iedomāsimies, ka EAO izpilde attiecībā uz R O notika 2017. gada 28. martā. Neesot paziņojumam par izstāšanos, iesniedzējtiesa būtu izpildījusi EAO. Bet attiecībā uz situāciju pēc attiecīgās personas nodošanas situācija neatšķirtos no tās, kāda ir šajā lietā.

( 43 ) Pat tad, ja tas ir kā attiecīgajā lietā, bez nodoma, ciktāl tas attiecas uz Apvienoto Karalisti.

( 44 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, LM (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 72. punkts).

( 45 ) Arī iesniedzējtiesa uzskata, ka tas ir “teorētiski”, kas ir jāuzsver.

( 46 ) Uzsvēršu, ka tā ir cita trešā valsts, jo R O atsaucas uz laikposmu pēc 2019. gada 29. marta.

( 47 ) Es sākotnēji nebiju domājis piemērot šo teicienu, ne arī, kā tālāk būs redzams šajā sadaļā, es tam piedēvēju to pašu nozīmi, kāda tai parasti ir piedēvēta.

( 48 ) Un tomēr, tā kā lieta var tikt izskatīta saskaņā ar valsts krimināltiesību normām, izdevējas dalībvalsts (šajā gadījumā – Apvienotā Karaliste) iestādes savā vērtējumā pēc nodošanas var būt spiestas noteiktā gadījumā piemērot tos noteikumus (saskaņā ar Pamatlēmumu vai valsts tiesībām), kas ir labvēlīgāki nodotajai personai.

( 49 ) Tomēr ir jānorāda, ka saskaņā ar 2018. gada Likuma par izstāšanos no Eiropas Savienības [European Union (Withdrawal) Act 2018], kuru karaliene apstiprināja 2018. gada 26. jūnijā, 2. panta 1. punktu “no ES tiesībām izrietošie valsts tiesību akti, kas ir spēkā valsts tiesībās tieši pirms izstāšanās dienas, turpina būs spēkā valsts tiesībās arī pēc izstāšanās dienas”. Mans izcēlums. 2018. gada Likuma par izstāšanos no Eiropas Savienības teksts ir pieejams: http://www.legislation.gov.uk/ukpga/2018/16/pdfs/ukpga_20180016_en.pdf.

( 50 ) Skat. LES 53. pantu.

( 51 ) Protams, tas nenozīmē, ka tiesiskā realitāte attiecībām pēc Brexit, lai kādā formā tās būtu, starp ES un Apvienoto Karalisti krimināltiesību jomā, kuras sastāvdaļa ir Pamatlēmums, nebūs pilnīga, skat. šajā ziņā Mitsilegas, V., “Cross‑border criminal cooperation after Brexit”, M. Dougan (red.), The UK after Brexit. Legal and policy challenges, intersentia, Kembridža, Antverpene, Portlenda 2017, 203.–221. lpp., 217. lpp.

( 52 ) Savstarpējo uzticību plaši – un pamatoti – uzskata par brīvības, drošības un tiesiskuma telpas DNS sastāvdaļu, skat. Labayle, H., “Faut‑il faire confiance à la confidence mutuelle”, K. Lenaerts (red.), Liber Amicorum Antonio Tizzano, De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Turīna 2018, 472.–485. lpp., 479. lpp.

( 53 ) Gluži pretēji. Apvienotās Karalistes 2017. gada 29. marta paziņojumā par izstāšanos premjerministre savā vēstulē Eiropadomes prezidentam uzsvēra savu vēlmi pēc “dziļas un īpašas partnerības” starp ES un Apvienoto Karalisti, kad Apvienotā Karaliste būs izstājusies. Viņa piebilda, ka “mēs vēlamies pārliecināties, ka Eiropa turpina būt spēcīga un veiksmīga un spēs projicēt savas vērtības, kas ir vadošās pasaulē, un aizstāvēt sevi pret drošības draudiem. Mēs vēlamies, lai Apvienotā Karaliste dziļā un īpašā partnerībā ar spēcīgu Eiropas Savienību pilnībā piedalītos šo mērķu sasniegšanā”. Mans izcēlums. Turklāt viņa īpaši uzsvēra, ka ES un Apvienotajai Karalistei “ir jāturpina strādāt kopā, lai virzītu un aizsargātu Eiropas vērtības. Varbūt tagad vairs nekā jebkad pasaulē ir vajadzīgas Eiropas liberālās un demokrātiskās vērtības”. Vēstule ar paziņojumu par izstāšanos ir pieejama: https://assets.publishing.service.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/604079/Prime_Ministers_letter_to_European_Council_President_Donald_Tusk.pdf. Kopš paziņojuma par izstāšanos nevar teikt, ka Apvienotās Karalistes nostāja šajā ziņā būtu mainījusies.

( 54 ) Turklāt tiesas sēdes laikā Apvienotās Karalistes pārstāvis parūpējās atgādināt Tiesai, ka Apvienotā Karaliste ir Eiropadomes dibinātāja un bija viena no pirmajām valstīm, kas ratificēja ECPAK. Man piedos, ja piebildīšu, ka, lai gan iepriekšējais Apvienotās Karalistes iekšlietu ministrs vēl 2016. gadā lūdza Apvienoto Karalisti izstāties no ECPAK (skat. https://www.bbc.co.uk/news/uk‑politics‑eu‑referendum‑36128318 un https://www.theguardian.com/politics/2016/apr/25/uk‑must‑leave‑european‑convention‑on‑human‑rights‑theresa‑may‑eu‑referendum), pašreizējās valdības politika neatbalsta šādu pozīciju (skat. https://www.thetimes.co.uk/article/uk‑would‑not‑leave‑human‑rights‑court-if‑conservatives‑re‑elected‑3rpblw9zp).

( 55 ) Kas, kā redzams iepriekšējā sadaļā “Tiesiskais regulējums”, ir transponējusi Pamatlēmuma noteikumus Apvienotās Karalistes tiesību aktos.

( 56 ) Skat. 2018. gada Likuma par izstāšanos no Eiropas Savienības [European Union (Withdrawal) Act 2018] 2. panta 1. punktu. Protams, ka šis punkts ir jālasa kontekstā un uz to attiecas visi pārējie šī likuma punkti (tādos jautājumos kā pārākums, saglabāto ES tiesību aktu statuss un interpretācija un izstāšanās līguma ieviešana, nosaucot tikai dažus).

( 57 ) Eiropas Konvencija par izdošanu. Teksts pieejams: https://www.coe.int/en/web/conventions/full‑list/-/conventions/treaty/024.

( 58 ) Eiropas Konvencijas par izdošanu 14. pants.

( 59 ) Eiropas Konvencijas par izdošanu 15. pants. Nevar noliegt, ka šī konvencija var būt ievērojami neefektīvāka par Pamatlēmumu (skat. attiecībā uz Eiropadomes konvencijām vispārīgi, Davidson, R., “Brexit and criminal justice: the future of the UK’s cooperation relationship with the EU”, Criminal Law Review 2017, 379.–395. lpp., 385. lpp.). Bet tas ir raksturīgi izstāšanās procesam, jo ir pašsaprotami, ka šai konvencijai kā starptautisko publisko tiesību instrumentam nav Savienības tiesību akta spēka.

( 60 ) Skat. spriedumus, 2008. gada 1. decembris, Leymann un Pustovarov (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669), un 2012. gada 28. jūnijs, West (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404).

( 61 ) Savienības tiesību aktos nodošana atbilstoši Pamatlēmumam attiecas uz situāciju starp divām dalībvalstīm, savukārt nodošana kopumā attiecas uz situāciju starp dalībvalsti un trešo valsti. Tomēr, kad trešās valstis ir cieši saistītas ar ES, kā tas ir gadījumā ar Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstīm, tiek lietots termins “nodošanas procedūras”. Skat., piemēram, Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju, OV 2006, L 292, 2. lpp. Šis nolīgums vēl nav spēkā (skat. šo secinājumu 79. zemsvītras piezīmi).

( 62 ) Spriedums, 2016. gada 5. aprīlis (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 63 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, 56.–58. punkts).

( 64 ) Par iespējamajiem scenārijiem attiecībā uz tiesas kontroli brīvības, drošības un tiesiskuma telpā pēc Brexit skat. Curtin, D., “Brexit and the EU Area of Freedom, Security”, F. Fabbrini, The law and politics of Brexit, OUP, Oksforda, 2017, 183.–200. lpp., 186. un 187. lpp., un Weyembergh, A., “Consequences of Brexit for European criminal law”, New Journal of European Criminal Law, 2017, 284.–299. lpp., 295.–296. lpp. Saistībā ar Apvienotās Karalistes lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus skat. Knaier, R., Scholz, M., “Rechtsschutz in Großbritannien und der EU nach dem “Brexit””, Europäisches Wirtschafts‑ und Steuerrecht, 2018, 10.–17. lpp., 15.–16. lpp. Saistībā ar strīdu risināšanu starp ES un Apvienoto Karalisti vispārēji skat. Fennelly, N. “Brexit: legal consequences for the EU. Dispute-settling between the EU and the UK”, 18 ERA Forum, 2018, 493.–511. lpp.

( 65 ) 31. panta a) un b) punkts un 34. panta 2. punkta b) apakšpunkts.

( 66 ) “Amsterdamas” tiesiskais režīms bija piemērojams laikā no 1999. gada 1. maija līdz 2003. gada 31. janvārim. Īsam pārskatam par šo režīmu skat. Peers, S., EU Justice and Home Affairs Law (Volume II: EU Criminal Law, Policing, and Civil Law), 4. izd., OUP, Oksforda, 2016, 14.–22. lpp.

( 67 ) Skat. LES agrāko 35. panta 2. punktu: “Nākot klajā ar deklarāciju Amsterdamas līguma parakstīšanas laikā vai vēlāk, jebkura dalībvalsts var atzīt, ka Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus, kas precizēti 1. punktā.” Skat. arī LES agrāko 35. panta 3. punktu, atbilstoši kuram šādā deklarācijā ir jānorāda, vai tikai pēdējās instances tiesas vai visas tiesas var uzdot jautājumus Tiesai.

( 68 ) Skat. sarakstu par pretējo OV 2010, L 56, 14. lpp. Patiešām 19 dalībvalstis gadu laikā pēc tā stāšanās spēkā ir sniegušas paziņojumu: 12 no 15 (15 Amsterdamas līguma laikā) dalībvalstīm tajā laikā (visas, izņemot Apvienoto Karalisti, Īriju un Dāniju) un 7 no 12 dalībvalstīm, kas pievienojās Savienībai 2004. un 2007. gadā (visas, izņemot Igauniju, Poliju, Slovākiju, Bulgāriju un Maltu). Skat. arī Grzelak, A., “Aspekty prawne jurysdykcji Trybunału Sprawiedliwości WE do orzekania w trybie prejudycjalnym w III filarze UE (interpretacja art. 35 ust. 1‑4 TUE)”, J. Barcz, A. Gajda, A. Grzelak, T. Ostropolski (red.), Postępowanie prejudycjalne w Przestrzeni Wolności, Bezpieczeństwa i Sprawiedliwości Unii Europejskiej, LexisNexis, Varšava 2007, 19.–42. lpp., 29. lpp.

( 69 ) Ne arī piecus gadus pēc šī līguma stāšanās spēkā, skat. šo secinājumu 76. punktu.

( 70 ) 2009. gada 1. decembrī.

( 71 ) Protokola (Nr. 36) par pārejas noteikumiem 10. panta 1. un 3. punkta rezultātā Tiesas jurisdikciju līdz 2014. gada 30. novembrim turpināja regulēt LES agrākais 35. pants. Detalizētāk skat. Lenaerts, K. “The contribution of the European Court of Justice to the area of freedom, security and justice”, 59 International and Comparative Law Quaterly 2010, 255.–301. lpp., 269.–270. lpp. Saistībā ar Apvienoto Karalisti situācija tiek regulēta ar Protokola (Nr. 36) 10. panta 4. un 5. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu Apvienotā Karaliste ir izmantojusi savas tiesības izstāties un ar 2013. gada 24. jūlija vēstuli Padomes priekšsēdētājam paziņoja, ka tā neatzīst ES iestāžu pilnvaras saistībā ar ES aktiem, kas pieņemti policijas sadarbības un tiesu iestāžu sadarbības krimināllietā jomā un kas pieņemti pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā (skat. Padomes dokumentu 12750/13 “Apvienotās Karalistes paziņojums saskaņā ar LES un LESD Protokola Nr. 36 10. panta 4. punktu”, 2013. gada 26. jūlijs). Pēc tam Apvienotā Karaliste iestājās atpakaļ 35 pasākumos, no kuriem tā bija iepriekš izstājusies (skat. Padomes dokumentu 15398/14 “Apvienotās Karalistes Paziņojums saskaņā ar ES līgumu 36. protokola 10. panta 5. punktu”, 2014. gada 27. novembris, un Padomes Lēmums 2014/857/ES (2014. gada 1. decembris) par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes paziņojumu, ka tā vēlas piedalīties dažos Šengenas acquis noteikumos, kas ietilpst Savienības tiesību aktos par policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un ar ko groza Lēmumus 2000/365/EK un 2004/926/EK (OV 2014, L 345, 1. lpp.). Pamatlēmums ir viens no šādiem pasākumiem. Līdz ar to kopš 2014. gada 1. decembra Tiesai ir jurisdikcija saistībā ar Pamatlēmumu sakarā ar Apvienotās Karalistes lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus. Par samērā detalizētās iestāšanās un izstāšanās procedūru skat. Mitsilegas, V., “European criminal law after Brexit”, 28 Criminal Law Forum, 2017, 219.–250. lpp., 224.–226. punkts, un Ambos, K., “Brexit und Europäisches Strafrecht”, Juristenzeitung 14/2017, 707.–713. lpp., 710. lpp.

( 72 ) Par pilnīgu konstitucionalizēšanu, kas notika, pieņemot Lisabonas līgumu, skat. Mitsilegas, V., EU criminal law after Lisbon, Hart Publishing, Oksforda un Portlenda, Oregona, 2016, 4.–52. lpp.

( 73 ) Ievērojot dažus izņēmumus kā LESD 86. pantu par Eiropas Prokuratūru vai LESD 87. panta 3. punktu par operatīvo policijas sadarbību.

( 74 ) Izņemot LESD 276. pantā paredzēto ierobežojumu, kuram tomēr nav nozīmes izskatāmajā lietā.

( 75 ) Gan primāro (piem., pievienošanās līgumu), gan sekundāro (kardināls piemērs: direktīvu ieviešana saskaņā ar LESD 288. panta 2. punktu) tiesību aktu kontekstā.

( 76 ) Skat. Brexit īpašajā kontekstā, Dougan, M., “An airbag for the crash test dummies? EU‑UK negotiations for a post‑withdrawal “status quo” transitional regime under Article 50 TEU”, 55 Common Market Law Review 2018, 2/3. izd., 57.–100. lpp., 83. lpp.

( 77 ) Par pārejas periodiem Savienības tiesību aktos, skat. Kalėda, S. L., Przejęcie prawa wspólnotowego przez nowe państwo członkowskie. Zagadnienia przejściowe oraz międzyczasowe, Prawo i Praktyka Gospodarcza, Varšava, 2003, 237.–240. lpp.

( 78 ) Skat. Müller‑Graff, P.‑Chr., “Brexit – die unionsrechtliche Dimension”, M. Kramme, Chr. Baldus, M. Schmidt‑Kessel (red.), Brexit und die juristischen Folgen, Nomos, Bādenbādene, 2017, 33.–56. lpp., 33. lpp.

( 79 ) Šajā ziņā ir iedomājami vairāki scenāriji, piemēram, īpašs nolīgums starp ES un Apvienoto Karalisti, tāds kā Nolīgums starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti, kas minēts šo secinājumu 61. zemsvītras piezīmē, kas ES vārdā apstiprināts vispirms ar Padomes 2006. gada 27. jūnija lēmumu (OV 2006, L 292, 1. lpp.) un pēc tam, stājoties spēkā Lisabonas līgumam, kam bija vajadzīga vēl viena piekrišana, ar Padomes 2014. gada 27. novembra lēmumu (OV 2014, L 343, 1. lpp.). Tomēr, cik man ir zināms, šis nolīgums vēl nav stājies spēkā. Starp citu, šī nolīguma 36. pantā ir paredzēta strīdu risināšanas starpvaldību procedūra atšķirībā no procedūras tiesā. Par citiem iespējamiem scenārijiem skat. Lordu palāta, Brexit: future UK-EU Security and Police Cooperation [Brexit: Apvienotās Karalistes un ES nākotnes drošības un politikas sadarbība], Report, 124.–140. punkts, publicēts 2016. gada 16. decembrī, pieejams: https://publications.parliament.uk/pa/ld201617/ldselect/ldeucom/77/77.pdf.

( 80 ) Šie vārdi ir jāsaprot kā piekrišana mirušajam lordam Deningam [Denning], kurš apstiprināja lietā HP Bulmer Ltd & Anor pret J. Bollinger SA & Ors [1974] EWCA Civ 14, – “kas attiecas uz lietām ar Eiropas elementu, Līgums ir kā ienākošs paisums. Tas plūst grīvās un augšup pa upēm. To nevar apturēt.” Pieejams: http://www.bailii.org/cgi‑bin/markup.cgi?doc=/ew/cases/EWCA/Civ/1974/14.htm.

( 81 ) Skat. Cour de cassation, chambre criminelle, spriedums, 2018. gada 2. maijs, Pourvoi No 18‑82167, pieejams: https://www.legifrance.gouv.fr/affichJuriJudi.do?oldAction=rechExpJuriJudi&idTexte=JURITEXT000036900182&fastReqId= 1561028715&fastPos= 1.