Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Jautājums, kas uzdots lietā, kura ir saistīta tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju

(LESD 267. pants)

2. Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Līguma normas – Piemērošanas joma

(EKL 43., 48., 49. un 56. pants)

3. Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi

(EKL 43. un 48. pants)

Summary

1. Gadījumā, kad saistībā ar kādu prejudiciālu jautājumu visi valsts tiesā izspriežamās lietas aspekti ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, Tiesas kompetencē var būt sniegt valsts tiesai atbildi, jo tāda regulējuma gadījumā, kurā ir paredzēti obligātie minimālie attālumi starp autoceļu malās esošām degvielas uzpildes stacijām, nebūt nav izslēdzams, ka citās dalībvalstīs, nevis attiecīgajā dalībvalstī dibināti uzņēmumi ir bijuši vai ir ieinteresēti tirgot degvielu minētajā dalībvalstī.

(sal. ar 22.–24. punktu)

2. Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēti obligātie minimālie attālumi starp autoceļu malās esošām degvielas uzpildes stacijām, ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai Līguma noteikumus par brīvību veikt uzņēmējdarbību. Tā kā šādu ietaišu ierīkošanai, ko veic juridiskas personas EKL 48. panta izpratnē, noteikti vajadzīgs, lai šīs pēdējās varētu iekļūt uzņemošās dalībvalsts teritorijā pastāvīgai un ilgstošai dalībai šīs valsts saimnieciskajā dzīvē, tostarp izveidojot pārstāvniecības, filiāles vai meitas sabiedrības, noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību, kuri ir piemērojami tikai tad, ja nepiemēro tos, kas attiecas uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību, nav nozīmes. Turklāt, pieņemot, ka šis tiesiskais regulējums varētu ietekmēt kapitāla brīvu apriti, šāda ietekme neizbēgami izrietētu no brīvības veikt uzņēmējdarbību iespējamiem šķēršļiem un tādēļ neattaisnotu minētā tiesiskā regulējuma patstāvīgu izvērtējumu attiecībā uz EKL 56. pantu.

(sal. ar 39.–41. punktu)

3. EKL 43. pants, to lasot saistībā ar EKL 48. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību sistēmas tiesiskais regulējums, kurā paredzēti obligātie minimālie attālumi starp autoceļu malās esošām degvielas uzpildes stacijām, ko piemēro tikai attiecībā uz jaunu ietaišu ierīkošanu, ir EK līgumā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums. Nešķiet, ka šis ierobežojums varētu tikt pamatots ar ceļu satiksmes drošības, veselības un vides aizsardzības, kā arī lietotāju apkalpošanas racionalizācijas mērķiem, un to pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.

Ar šādu tiesisko regulējumu, kurš ir piemērojams tikai jaunajām ietaisēm, bet ne ietaisēm, kas bijušas pirms tā stāšanās spēkā, degvielas tirdzniecības darbības veikšana tiek pakārtota nosacījumiem. Šādi labvēlīgākus nosacījumus radot valsts teritorijā jau esošiem saimnieciskās darbības subjektiem, šis regulējums var atturēt citu dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektus ienākt valsts tirgū vai pat liegt to darīt un ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums EKL 43. panta izpratnē.

Nešķiet, ka šis ierobežojums varētu tikt pamatots ar ceļu satiksmes drošības, veselības un vides aizsardzības mērķiem, jo nešķiet, ka tas patiešām atbilstu rūpēm šos mērķus sasniegt saskanīgi un sistemātiski, un tādēļ nešķiet, ka tas būtu piemērots šo norādīto mērķu sasniegšanai, nepārsniedzot to sasniegšanai vajadzīgo, kas gan jāpārbauda valsts tiesai.

Kas attiecas uz pasažieru apkalpošanas racionalizāciju, tikai un vienīgi saimnieciskas dabas apsvērumi nevar būt primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas varētu pamatot Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka šo mērķi varētu uzskatīt par primāru vispārējo interešu apsvērumu, nevis tikai un vienīgi saimnieciskas dabas ieganstu tāpēc, ka tas attiecas uz patērētāju aizsardzību, ir visnotaļ grūti saskatīt, kā šis tiesiskais regulējums varētu būt piemērots, lai aizsargātu patērētājus vai tiem dotu kādu labumu. Gluži pretēji, kavējot jaunu saimnieciskās darbības subjektu ienākšanu tirgū, ar šādu tiesisko regulējumu, šķiet, labvēlīgāki nosacījumi drīzāk tiek radīti valsts teritorijā jau esošiem saimnieciskās darbības subjektiem, patērētājiem no tā negūstot īstas priekšrocības. Katrā ziņā ir redzams, ka minētais tiesiskais regulējums pārsniedz to, kas vajadzīgs, lai sasniegtu iespējamo patērētāju aizsardzības mērķi, un to pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.

(sal. ar 45., 51., 52., 55.–57. punktu un rezolutīvo daļu)