ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Šīs direktīvas 27. pantā ar nosaukumu “Vispārīgi principi” ir paredzēts: “1. Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos. 2. Pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, atbilst proporcionalitātes principam un pamatojas tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav pamatojums šādu pasākumu veikšanai. Attiecīgā indivīda personiskajai darbībai jārada faktiski, attiecīgajā brīdī esoši un pietiekami nopietni draudi, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm. Nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas profilakses apsvērumiem. 3. Lai noskaidrotu, vai attiecīgā persona rada draudus sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai, izsniedzot reģistrācijas apliecību, vai, ja reģistrācijas sistēmas nav, ne vēlāk kā trīs mēnešu laikā no dienas, kad attiecīgā persona ieradusies uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, vai no dienas, kad paziņots par viņa/viņas atrašanos attiecīgajā teritorijā, kā paredzēts 5. panta 5. punktā, vai izsniedzot uzturēšanās atļauju, uzņēmēja dalībvalsts, ja tā uzskata to par būtisku, var pieprasīt izcelsmes dalībvalstij un vajadzības gadījumā arī citām dalībvalstīm sniegt informāciju par jebkādiem iepriekšējiem likumpārkāpumiem, ko attiecīgā persona varētu būt izdarījusi. Šādi pieprasījumi nedrīkst būt regulāri. [..] [..]”
10

2006. gada 4. augusta Likums Nr. 248 ar nosaukumu “2006. gada 4. jūlija Dekrētlikuma Nr. 223 (ar grozījumiem) par steidzamiem noteikumiem attiecībā uz ekonomisko un sociālo uzplaukumu, publisko izdevumu ierobežošanu un racionalizāciju un iejaukšanos attiecībā uz ieņēmumiem un cīņu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, pārvēršana par likumu” (legge n. 248, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 4 luglio 2006, n. 223, recante disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale) (2006. gada 11. augustaGURI Nr. 186 parastais pielikums, turpmāk tekstā — “Likums Nr. 248/2006”) tika pieņemts pēc pamata prāvas faktisko apstākļu rašanās.
6

Konstitūcijas no 156. līdz 158. pantam ir izteikti šādi: “156. pants 1. Autonomie apgabali ir finansiāli autonomi, attīstot un īstenojot savas kompetences atbilstoši koordinācijas ar valsts finansēm principam un visu spāņu solidaritātes principam. 2. Atbilstoši likumiem un noteikumiem autonomie apgabali valsts nodokļu piedziņas, administrēšanas un iekasēšanas jomā var darboties kā valsts pārstāvji vai darbinieki. 157. pants 1. Autonomo apgabalu finanšu līdzekļus veido: a) nodokļi, ko pilnībā vai daļēji to rīcībā nodod valsts; piemaksas no valsts nodokļiem un cita dalība valsts ieņēmumos; b) pašu nodokļi, nodevas un īpaši maksājumi; c) pārskaitījumi no Starpteritoriālā kompensāciju fonda un citas dotācijas no valsts budžeta; d) peļņa no pašu īpašumiem un ieņēmumi no privāttiesiskiem darījumiem; e) ieņēmumi no kredītoperācijām. 2. Autonomie apgabali nekādā gadījumā nedrīkst aplikt ar nodokļiem īpašumus, kas neatrodas to teritorijā, vai noteikt nodokļus, kas ietekmē preču un pakalpojumu brīvu apriti. 3. Ar pamatlikumu var noteikt 1. punktā uzskaitīto finanšu kompetenču īstenošanu, normas, kas paredzētas konfliktu, kuri varētu rasties, risināšanai un finanšu sadarbības starp autonomajiem apgabaliem un valsti iespējas. 158. pants 1. Valsts budžetā autonomajiem apgabaliem var paredzēt dotācijas atkarībā no valsts pakalpojumu un darbību, ko tie uzņēmušies, nozīmes un no tā, kādus minimālos pakalpojumus no visā Spānijas teritorijā obligātajiem sabiedriskajiem pamatpakalpojumiem tie ir apņēmušies sniegt. 2. Lai izlīdzinātu ekonomisko stāvokli dažādos Spānijas reģionos un īstenotu solidaritātes principu, tiek izveidots Kompensāciju fonds ieguldījumiem, kura līdzekļus Cortes Generales [Spānijas parlaments] sadala starp autonomajiem apgabaliem un nepieciešamības gadījumā starp provincēm.”
12

Šādos apstākļos Cour de cassation [Kasācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai, pirmkārt, [..] īpašās jurisdikcijas noteikumi, kas noteikti Regulas [..] 6. panta 1. punktā, saskaņā ar kuriem persona, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var tikt iesūdzēta, “ja viņš ir viens no vairākiem atbildētājiem, tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ar noteikumu, ka prasības ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt un noteikt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība”, ir piemērojami prāvā, kuru darbinieks ir ierosinājis kādas dalībvalsts tiesā pret divām vienam un tam pašam koncernam piederošām sabiedrībām, no kurām viena, kas ir pieņēmusi šo darbinieku darbā koncernā un vēlāk atteikusies viņu atjaunot darbā, ir reģistrēta šajā dalībvalstī, un otra, kurā ieinteresētā persona beigās strādāja trešā valstī un kura viņu atlaida, ir reģistrēta citā dalībvalstī, lai gan šis prasītājs atsaucas uz vienu no darba līguma noteikumiem, lai pierādītu, ka abas [sabiedrības] ir kopēji darba devēji, kuriem viņš prasa atlaišanas pabalstu, vai arī, otrkārt, [..] Regulas 18. panta 1. [punkta] norma, saskaņā ar kuru atsevišķu darba līgumu jomā jurisdikciju nosaka [šīs regulas] II nodaļas [5.] iedaļa, izslēdz [minētās regulas] 6. panta 1. punkta piemērošanu, tādējādi katra no abām sabiedrībām ir jāiesūdz tās dalībvalsts tiesā, kur tā ir reģistrēta?”
9

Šī pielikuma 15. punktā noteikts, ka “neatkarīgi no tā, kādas kategorijas vadītāja apliecība tiek prasīta, transportlīdzekļu vadītāju apliecības netiek izdotas vai atjaunotas pretendentiem vai vadītājiem, kas ir atkarībā no psihotropām vielām vai kas nav atkarībā no šādām vielām, bet regulāri tās pārmērīgi lieto”. Šī paša pielikuma 15.1. punktā paredzēts, ka “transportlīdzekļu vadītāju atļaujas netiek izdotas vai atjaunotas pretendentiem vai vadītājiem, kas vienalga kādā formā regulāri lieto psihotropas vielas, kas var traucēt spēju droši vadīt transportlīdzekli, ja ieņemtie daudzumi ir tādi, kam var būt negatīvs iespaids uz transportlīdzekļa vadīšanu. Tas attiecas uz visiem citiem medikamentiem vai to kombinācijām, kas ietekmē spēju vadīt transportlīdzekli.”
17

Atbilstoši Direktīvas 2005/85 36. panta ar nosaukumu “Drošu Eiropas trešo valstu koncepcija” 1.–3. punktam: “1. Dalībvalstis var nodrošināt, ka nekāda vai nepilnīga patvēruma pieteikuma un meklētāja drošības izvērtēšana viņa konkrētajos apstākļos, kā norādīts II nodaļā, nenotiek gadījumos, kad kompetentā iestāde ir noteikusi, pamatojoties uz faktiem, ka patvēruma meklētājs vēlas ieceļot vai ir nelegāli ieceļojis dalībvalsts teritorijā no drošas trešās valsts saskaņā ar 2. punktu. 2. Trešā valsts var tikt uzskatīta par drošu trešo valsti 1. punkta piemērošanas nolūkā, ja: a) tā ir ratificējusi un ievēro Ženēvas konvencijas noteikumus bez jebkādiem ģeogrāfiskiem ierobežojumiem; b) tā pielieto patvēruma procedūru, kas noteikta tiesību aktos; c) tā ir ratificējusi Eiropas konvenciju par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību un ievēro šīs konvencijas noteikumus, tostarp standartus attiecībā uz efektīvu tiesisko aizsardzību; un d) to kā tādu ir norādījusi Padome saskaņā ar 3. punktu. 3. Padome, lemjot ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma un apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, pieņem vai groza to trešo valstu kopējo sarakstu, ko uzskata par drošām trešajām valstīm 1. punkta piemērošanas nolūkā.”
25

Turklāt Pirmās instances tiesa konstatēja, ka, tā kā šī valsts pasākumu, kas veikti, pamatojoties uz Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punktu, savstarpējā atzīšana ir atkarīga no to apstiprināšanas Komisijā un sekojošas to publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī, apstrīdētais akts ar šo publikāciju nedod dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību savu pienākumu īstenošanā. Lai gan kontroles, kas valsts iestādēm ir jāveic Direktīvas 89/552 3.a panta 3. punktā paredzētā savstarpējās atzīšanas mehānisma ietvaros, nosacījumus nosaka katra dalībvalsts atbilstoši saviem tiesību aktiem, ar kuriem transponē šo normu, nemainīgs paliek fakts, ka šīm iestādēm ir jānodrošina, lai to jurisdikcijā esošas raidorganizācijas ievērotu attiecīgo pasākumu, ko valsts norādījusi Komisijas apstiprinātajos un Oficiālajā Vēstnesī publicētajos pasākumos, translācijas nosacījumus.
46

Turklāt, lai novērtētu, vai [vecuma] pensija, pamatojoties uz kuru vajadzības gadījumā tiek aprēķināts apgādnieka zaudējuma pabalsts, kā tas ir pamata lietā, ietilpst EKL 141. panta piemērošanas jomā, Tiesa ir precizējusi, ka no kritērijiem, ko tā atbilstoši tās izskatāmajām situācijām ir izmantojusi, lai kvalificētu pensiju sistēmu, tikai kritērijam par to, ka [vecuma] pensija tiek maksāta darba ņēmējam saistībā ar darba attiecībām, kas to saista ar tā bijušo darba devēju, proti, darba kritērijam, kas izriet no pašā minētā panta formulējuma, var būt noteicošs raksturs (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Beune, 43. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Evrenopoulos, 19. punkts; 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C-366/99 Griesmar, Recueil, I-9383. lpp., 28. punkts; 2002. gada 12. septembra spriedumu lietā C-351/00 Niemi, Recueil, I-7007. lpp., 44. un 45. punkts, kā arī 2003. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-4/02 un C-5/02 Schönheit un Becker, Recueil, I-12575. lpp., 56. punkts).
22

Attiecībā uz piemērojamām Kopienu tiesību normām tādos apstākļos kā pamata prāvā ir jāsecina, ka noteikti aspekti, kas saistīti ar video ierakstu tirdzniecību pa pastu, var izrietēt no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas. Tomēr, kā tas izriet arī no šīs direktīvas 2. panta h) punkta ii) apakšpunkta, tā neregulē prasības, kas piemērojamas pašām precēm. Tas pats attiecas uz to, kas izriet no Direktīvas 97/7/EK.
26

Šis apelācijas instancē taisītais spriedums tika pārsūdzēts kasācijas (“Revision”) kārtībā Oberster Gerichtshof. Atbilstoši tās judikatūrai MSchG 10. pantā nodrošinātā aizsardzība rodas tikai tad, ja atlaišanas brīdī grūtniecība ir tiešām sākusies. Mātes aizsardzības mērķis, no kura nav iespējamas atkāpes, ir mātes un bērna veselības aizsardzība viņu interesēs un attiecībā uz aizsardzību pret atlaišanu un atbrīvošanu no darba — mātes ekonomiskajai eksistencei nepieciešamo līdzekļu nodrošināšana. Aizsardzības nepieciešamība uz sievietes ķermenisko izmaiņu laiku pastāv neatkarīgi no tā, vai apaugļotās olšūnas nostiprināšanās dzemdes gļotādā (ieligzdošanās) jau ir vai nav notikusi, un tam, vai grūtniecības pierādījumus ir vai nav viegli iesniegt, šajā sakarā nav nekādas nozīmes. Apaugļotās olšūnas ieligzdošanās dzemdes gļotādā saskaņā ar vadošo zinātnisko viedokli ir tikai viens posms, sākot ar ieņemšanu, ceļā uz reāli pastāvošu grūtniecību, un attiecībā uz aizsardzību pret atlaišanu to nevar patvaļīgi izraudzīt kā grūtniecības sākuma brīdi.
17

Šajā sakarā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un it īpaši no pirmā un otrā jautājuma izriet, ka iesniedzējtiesa pamatojas uz pieņēmumu, ka uz pamata lietā apspriesto līgumu ir attiecināmas Kopienu direktīvas par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem, proti, vai nu Direktīva 92/50, vai Direktīva 2004/18. Šo pieņēmumu turklāt apstiprina tādi Tiesai iesniegtie pierādījumi kā Lēmums Nr. 53, kura saturs ir pievienots Frigerio apsvērumiem un no kura izriet, ka pamata lietā apspriestā līguma vērtība pārsniedz minētajās direktīvās noteikto piemērošanas robežu. Turklāt no tiesas sēdē iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka minētā līguma īstenošanu finansē Comune di Triuggio, kas nozīmē, ka to nevar atzīt par pakalpojumu koncesiju.
10

Atbilstoši Darbinieku statūtu 33. panta 2. punktam pabalsti sakarā ar nelikumīgu atlaišanu, kas paredzēti šo pašu statūtu 56. panta 1. punktā, ietilpst Fogasa maksāto pabalstu skaitā pie šādiem nosacījumiem: “1. Ja atbrīvošana no darba ir atzīta par nelikumīgu, darba devējs piecu dienu laikā no sprieduma pasludināšanas var izvēlēties, vai pieņemt darbinieku atpakaļ darbā, papildus samaksājot “salarios de tramitación”, kas paredzēta šā punkta b) apakšpunktā, vai samaksāt šādas spriedumā nosakāmas summas: a) kompensāciju, kas atbilst 45 apmaksātām dienām dienesta gadā, laikposmus, kas īsāki par vienu gadu, aprēķinot proporcionāli mēnešiem, nepārsniedzot 42 mēnešalgas; b) summu, kas vienāda ar to darba samaksu, kas maksājama no atlaišanas dienas līdz sprieduma, kurā atzīts, ka atlaišana bijusi nelikumīga, pasludināšanai vai līdz brīdim, kad darbinieks atradis citu darbu, ja viņš pieņemts darbā pirms sprieduma pasludināšanas un ja darba devējs iesniedz pierādījumus par samaksātajām summām, lai tās atskaitītu no “salarios de tramitación”. Darba devējam jāsaglabā darbinieka reģistrācija sociālā nodrošinājuma sistēmā laikposmā, kas atbilst darba samaksai, kurš aplūkots iepriekš b) apakšpunktā.” [neoficiāls tulkojums]
36

Izvērtējot samaksas faktorus, atklājas, ka šāda situācija rodas tāpēc, ka virsstundas, par kurām tiek maksāts mazāk nekā par tā saucamajām “parastajām” stundām, ir definētas kā stundas, kas nostrādātas papildus parastajam darba laikam, kas noteikts kā skolotāja individuālais darba laiks, kas acīmredzami mainās atkarībā no tā, vai darba ņēmējs strādā nepilnu vai pilnu darba laiku. No tā izriet, ka mazāka samaksas likme virsstundām pilnu darba laiku strādājošiem skolotājiem tiek piemērota, sākot no 26,5 mācību stundām nedēļā, kamēr pilnu darba laiku strādājošiem darba ņēmējiem šī likme tiek piemērota, tiklīdz viņi pārsniedz individuālo darba laiku, kas pēc definīcijas ir mazāks par 26,5 stundām. Fosas gadījumā mazāka samaksas likme tiek piemērota stundām, kas pārsniedz 23 mācību stundas nedēļā.
28

Šāda argumentācija tāpat ir pamatota ar pamata lietā izskatāmo noteikumu teleoloģisku interpretāciju. Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 trīspadsmito apsvērumu šīs regulas mērķis ir nodrošināt vājākajai pusei labvēlīgāku aizsardzību, nekā to paredz vispārējās jurisdikcijas normas (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Group Josi, 64. punkts; lietā Société financière et industrielle du Peloux, 40. punkts, kā arī 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C-77/04 GIE Réunion européenne u.c., Krājums, I-4509. lpp., 17. punkts). Ja cietušajam liegtu tiesības vērsties tās vietas tiesā, kur atrodas viņa domicils, tas laupītu viņam aizsardzību, kas ir identiska aizsardzībai, ko šī regula piešķir citām pusēm, kuras apdrošināšanas lietās tiek uzskatītas par vājām, un tādēļ būtu pretrunā ar šīs regulas garu. Turklāt, kā to pamatoti norāda Komisija, Regula Nr. 44/2001 ir pastiprinājusi šādu aizsardzību salīdzinājumā ar to, kāda izriet no Briseles konvencijas piemērošanas.
15

Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 108. pantu: “1. Pieteikuma par Kopienas preču zīmi iesniedzējs vai tās īpašnieks var lūgt pārvērst tā Kopienas preču zīmes pieteikumu vai Kopienas preču zīmi valsts preču zīmes pieteikumā: a) ja Kopienas preču zīmes pieteikums ir atteikts, atsaukts vai uzskatāms par atsauktu; b) ja Kopienas preču zīme vairs nav spēkā. 2. Pārvēršana nenotiek: a) ja Kopienas preču zīmes īpašnieka tiesības ir atceltas, pamatojoties uz neizmantošanu, ja vien tajā dalībvalstī, kurā pārvēršanu lūdz, Kopienas preču zīme ir [nav] izmantota tā, ka to varētu uzskatīt par patiesu [faktisku] izmantošanu atbilstoši šīs dalībvalsts likumiem; b) aizsardzības nolūkos dalībvalstī, kurā saskaņā ar Biroja lēmumu vai valsts tiesas lēmumu reģistrācijas atteikuma iemesls vai atcelšanas, vai spēkā neesamības iemesls attiecas uz Kopienas preču zīmes pieteikumu vai Kopienas preču zīmi. 3. Valsts preču zīmes pieteikumam, kas radies, pārvēršot Kopienas preču zīmes pieteikumu vai Kopienas preču zīmi, saistībā ar attiecīgo dalībvalsti ir šā pieteikuma vai preču zīmes iesniegšanas datums vai prioritātes datums un, ja vajadzīgs, šīs valsts preču zīmes agrāka izcelsme atbilstoši 34. vai 35. pantam. 4. Gadījumos, kad Kopienas preču zīmes pieteikumu uzskata par atsauktu, Birojs nosūta pieteikuma iesniedzējam paziņojumu, kurā nosaka trīs mēnešu termiņu no šīs paziņošanas dienas, kad var iesniegt pārvēršanas pieprasījumu. 5. Ja Kopienas preču zīmes pieteikums ir atsaukts vai Kopienas preču zīmes sekas izbeidzas [Kopienu preču zīme zaudē spēku] atsaukšanas reģistrēšanas dēļ vai tādēļ, ka reģistrācija nav atjaunota, pārvēršanas pieprasījumu iesniedz trīs mēnešu laikā no dienas, kad atsaukts Kopienas preču zīmes pieteikums, vai no dienas, kad izbeidzas Kopienas preču zīmes sekas [Kopienu preču zīme zaudē spēku]. 6. Ja Kopienas preču zīmes pieteikums ir noraidīts ar Biroja lēmumu vai Kopienas preču zīmes sekas izbeidzas [Kopienu preču zīme zaudē spēku] Biroja vai Kopienas preču zīmju tiesas lēmuma rezultātā, pārvēršanas pieprasījumu iesniedz trīs mēnešu laikā no dienas, kurā šāds lēmums ieguvis galīga lēmuma spēku. 7. Regulas 32. pantā minētās sekas neiestājas, ja lūgumu neiesniedz noteiktajā laikā.”
4

Prāvas rašanās faktus Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 3.–9. punktā ir izklāstījusi šādi: “3 Prasītājs, Spānijas pilsonis, no 1991. gada 2. decembra līdz 1996. gada 31. jūlijam strādāja Briselē Instituto de Fomento de la Región de Murcia (Mursijas apgabala attīstības institūts, turpmāk tekstā — “INFO”), Mursijas apgabala autonomās kopienas (Comunidad Autónoma de la Región de Murcia) publisko tiesību organizācijā, kuras birojam Briselē it īpaši ir uzdevums būt informētam par Kopienu likumdošanu un programmām, kas varētu interesēt šo autonomo kopienu. No 1991. gada 2. decembra līdz 1993. gada 31. oktobrim viņš INFO strādāja saskaņā ar prakses līgumu, bet no 1993. gada 1. novembra līdz 1996. gada augustam saskaņā ar uz nenoteiktu laiku noslēgtu darba līgumu. 4 No 1996. gada augusta līdz 2002. gada decembrim prasītājs joprojām strādāja Briselē atbilstīgi INFO uz nenoteiktu laiku noslēgtam līgumam par direktoruOficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas (Mursijas apgabala autonomās kopienas birojs Eiropas Kopienās, turpmāk tekstā — “ORM”), Mursijas apgabala autonomās kopienas administratīvā iestādē, kuras uzdevums ir pārstāvēt tās intereses Kopienu iestādēs. 5 Prasītājs atzīst, ka, pildot uzdevumus INFO un ORM, viņš profesionālu iemeslu dēļ dzīvoja Briselē. Lietas dalībniekiem tomēr ir strīds par prasītāja ierasto dzīves vietu un interešu centru šajā periodā. 6 2003. gada 1. janvārī prasītājs stājās darbā Padomē ierēdņa statusā. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētais piecu gadu periods, kas nepieciešams, lai saņemtu ekspatriācijas pabalstu, saukts par “atsauces periodu”, šajā lietā bija no 1997. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam. 7 2003. gada 24. janvārī Padomes ģenerālsekretariāta “Personāla un administrācijas” nodaļa viņam iedeva personīgās lietas veidlapu par stāšanos darbā. Šajā veidlapā bija norādīts, ka viņam nebija tiesību uz ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītajiem pabalstiem. 8 2003. gada 10. aprīlī prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par šo administratīvo veidlapu. 9 2003. gada 28. jūlija vēstulē Padomes ģenerālsekretāra vietnieks pieņēma tieši izteiktu lēmumu noraidīt prasītāja sūdzību. Šajā lēmumā minēts, ka ekspatriācijas pabalsts un ar to saistītie pabalsti prasītājam atteikti, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo viņa parastā dzīvesvieta un profesionālās darbības veikšanas vieta piecu gadu periodā, kas beidzās sešus mēnešus pirms viņa stāšanās amatā, bija Briselē. Vēl iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka prasītāja profesionālo darbību INFO un ORM nevarēja uzskatīt par “darbu citas valsts labā” minētā 4. panta izpratnē un tādējādi attiecīgos periodus nevarēja neņemt vērā.”
27

Šajā kontekstā Direktīvas 89/552 IV sadaļas tiesību normās, kurās definēti šie noteikumi un kritēriji, – kā to savu secinājumu 76. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – ir pausta Kopienu likumdevēja vēlme šīs reklāmas aktivitātes nošķirt no pārējā translētā raidījuma daļas, viennozīmīgi tās padarīt atpazīstamas skatītājiem un ierobežot to translēšanas laiku. Tā patērētāju, kas ir skatītāji, aizsardzība pret pārmērīgu reklāmu ir nozīmīgs Direktīvas 89/552 mērķis (skat. šajā sakarā 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-245/01 RTL Television, Recueil, I-12489. lpp., 64. punkts).
Lieta C-180/06

Renate Ilsinger

pret

Martin Dreschers, Schlank & Schick GmbH administratoru

(Oberlandesgericht Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Jurisdikcija civillietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — Jurisdikcija patērētāju noslēgtu līgumu jomā — Tāda patērētāja, kam nosūtīta maldīga reklāma, tiesības tiesas ceļā pieprasīt šķietami laimētu laimestu — Kvalifikācija — Minētās regulas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās līgumtiesiskās prasījuma tiesības — Nosacījumi”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2008. gada 11. septembrī I ‐ 3964

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 14. maija spriedums I ‐ 3998

Sprieduma kopsavilkums

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 – Jurisdikcija patērētāju noslēgtu līgumu jomā

(Padomes Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Tādā situācijā, kurā prasītājs, piemērojot tās dalībvalsts tiesību aktus, kuras teritorijā atrodas viņa domicils, un tās tiesas piekritības teritorijā, kur atrodas domicils, lūdz piespriest sabiedrībai, kas veic tirdzniecību pa pastu un kas atrodas citā dalībvalstī, piešķirt laimestu, ko viņš it kā ir laimējis, un

— ja šī sabiedrība, vēloties mudināt šo patērētāju noslēgt līgumu, viņam, norādot viņa vārdu, ir nosūtījusi vēstuli, kas viņam var radīt iespaidu, ka viņam varētu tikt piešķirts laimests, ja viņš to pieprasītu, nosūtot atpakaļ minētajai vēstulei pievienotu “laimesta pieprasījuma sertifikātu”,

— bet šī laimesta piešķiršana nav atkarīga no šīs sabiedrības pārdošanai piedāvāto preču pasūtījuma vai izmēģinājuma pasūtījuma,

Regulā Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās minētie jurisdikcijas noteikumi ir jāinterpretē šādi:

— uz šādu patērētāja celtu prasību tiesā attiecas minētās regulas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ar nosacījumu, ka profesionālais pārdevējs ir juridiski uzņēmies patērētājam izmaksāt šo laimestu;

— ja šis nosacījums nav izpildīts, šādai prasībai minētā Regulas Nr. 44/2001 tiesību norma ir piemērojama tikai tad, ja patērētājs faktiski ir izdarījis pasūtījumu pie šī profesionālā pārdevēja.

Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kas ir formulēts tāpat kā Briseles konvencijas 13. panta noteikumi, ir prasīts, lai patērētājs būtu noslēdzis līgumu ar personu, kas veic komerciālu vai profesionālu darbību. Lai pastāvētu līgums šīs tiesību normas izpratnē, profesionālajam pārdevējam obligāti ir jāuzņemas juridisks pienākums, iesniedzot konkrētu piedāvājumu, kas ir pietiekami skaidrs un precīzs priekšmeta un apmēra ziņā, lai radītu līgumtiesiskas saistības, t.i, paziņojot, ka tas bez iebildumiem ir gatavs izmaksāt attiecīgo laimestu patērētājiem, kas to pieprasīs. Šādu juridisku saistību neesamības gadījumā 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir piemērojams tikai ar nosacījumu, ka maldinošais laimesta apsolījums ir noticis pēc tam, kad patērētājs ar sabiedrību, kas veic tirdzniecību pa pastu, ir noslēdzis līgumu, kas izpaužas kā pasūtījums šai sabiedrībai.

(sal. ar 53.–55., 59. un 60. punktu un rezolutīvo daļu)