ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Tas tā ir, tomēr, kā to būtībā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 68. un 69. punktā un kā to jau ir nospriedusi Tiesa, PVN sistēmu raksturojošais nodokļu neitralitātes princips nepieļauj vienu un to pašu darījumu divkārši aplikt ar nodokli (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 11. septembris, Cookies World, C‑155/01, EU:C:2003:449, 60. punkts, kā arī 2017. gada 23. novembris, CHEZ Elektro Bulgaria un FrontEx International, C‑427/16 un C‑428/16, EU:C:2017:890, 66. punkts, kā arī minētā judikatūra). Tādējādi šādā kondominātā sniegtu pakalpojumu aplikšana ar nodokli vienā no dalībvalstīm, kas dala suverenitāti pār šo teritoriju, neļauj otrai dalībvalstij aplikt ar nodokli šos pašus pakalpojumus. Tas neietekmē šo dalībvalstu iespēju noregulēt šajā kondominātā sniegto pakalpojumu aplikšanu ar nodokli citos veidos – noslēdzot nolīgumu, kā tas šajā gadījumā paredzēts 1984. gada 19. decembra nolīguma 5. panta 1. punktā, ja vien tiek novērsts, ka ieņēmumi ar nodokli netiek aplikti vispār vai tiek aplikti divkāršā apmērā.
19

Pēc šīs tiesas domām, izskatāmais strīds ietilpst Briseles Ia regulas piemērošanas jomā, jo tā mērķis ir konstatēt likumīgu tiesību uz izgudrojumu esamību, un tādējādi tam ir civiltiesisks un komerciāls raksturs. Tomēr minētā tiesa šaubās par Zviedrijas tiesu jurisdikciju izskatīt strīdu, kura mērķis ir konstatēt tiesību uz izgudrojumu esamību, kas izriet no apgalvotā izgudrotāja vai līdzizgudrotāja statusa. Tā uzskata, ka šīs regulas 24. panta 4. punktā “attiecībā uz tādu patentu [..] reģistrāciju vai spēkā esamību” ir paredzēta izņēmuma jurisdikcija tās dalībvalsts tiesām, kuras teritorijā ir pieteikta vai veikta reģistrācija. Šī izņēmuma jurisdikcija ir pamatota ar to, ka, no vienas puses, šīs tiesas ir vispiemērotākās izskatīt lietas, kurās strīds attiecas uz patenta spēkā esamību vai tā deponēšanas vai reģistrācijas esamību, un, no otras puses, ka patentu piešķiršana nozīmē valsts pārvaldes iejaukšanos, kas norāda, ka patenta piešķiršana ir valsts suverenitātes īstenošana. Tomēr, lai gan no Tiesas judikatūras izriet, ka strīds tikai par to, kas ir patenta tiesību īpašnieks, neietilpst šajā izņēmuma jurisdikcijā, šī judikatūra nesniedz tiešus norādījumus par 24. panta 4. punkta piemērojamību šajā lietā.
a)

nav izpildīts kāds no pienākumiem, kas ir noteikts tiesību aktos muitas jomā attiecībā uz ārpussavienības preču ievešanu Savienības muitas teritorijā, to izņemšanu no muitas uzraudzības vai šādu preču pārvietošanu, apstrādi, uzglabāšanu, pagaidu uzglabāšanu, pagaidu ievešanu vai atsavināšanu minētajā teritorijā;
31

Tāpat jāatgādina, ka jēdziens “krāpšana, kas ietekmē Eiropas Kopienu finansiālās intereses”, kā tas definēts 1. pantā Konvencijā, kas izveidota, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3. pantu, par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību, kura parakstīta Briselē 1995. gada 26. jūlijā un pievienota Padomes 1995. gada 26. jūlija aktam (OV 1995, C 316, 48. lpp.), it īpaši “ir jebkāda darbība vai bezdarbība ar iepriekšēju nodomu, kura ir saistīta ar [..] viltotu, kļūdainu vai nepilnīgu pārskatu vai dokumentu lietošanu vai uzrādīšanu, kuru rezultāts ir Eiropas Kopienu vispārīgā budžeta vai Eiropas Kopienu pārvaldīto vai Eiropas Kopienu interesēs pārvaldīto budžetu līdzekļu piesavināšanās vai nelikumīga paturēšana”. Tātad, kā izriet arī no iepriekšējā punkta, šis jēdziens aptver jebkuru darbību vai bezdarbību ar iepriekšēju nodomu, kas apdraud ieņēmumus no vienotas likmes piemērošanas saskaņotajai PVN bāzei, kura noteikta saskaņā ar Savienības tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 8. septembris, Taricco u.c., C‑105/14, EU:C:2015:555, 41. punkts).
32

Ņemot to vērā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka, tā kā Savienības likumdevējs ir vēlējies ierobežot pārskatīšanas procedūru, attiecinot to tikai uz ārkārtas situācijām, šī tiesību norma noteikti ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, 31. punkts). Kā izriet no paša minētās tiesību normas formulējuma, it īpaši no tajā izklāstītā nosacījuma par atbildētāja vainas neesamību, šajā pašā tiesību normā paredzētie ārkārtas apstākļi atbilst attiecīgā atbildētāja individuālās situācijas īpašajiem apstākļiem. Covid‑19 pandēmijas kontekstā tā tas ir, piemēram, šī atbildētāja saslimšanas vai hospitalizācijas gadījumā, kas ir saistīts ar koronavīrusu un kas viņam esot traucējis īstenot savas tiesības paziņot par iebildumu šim nolūkam paredzētajā termiņā.
2

Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp SRS un AA, no vienas puses, un Minister for Justice and Equality (tieslietu un vienlīdzības ministrs, Īrija), no otras puses, par lēmuma atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju likumību.
14

Šajā laikposmā viņš saskaņā ar darba līgumiem privātajā sektorā no 1990. gada 30. jūlija līdz 1995. gada 11. februārim un no 1995. gada 23. marta līdz 1998. gada 8. februārim veica kravas transportlīdzekļa vadītāja darbu, kā arī apsarga pienākumus no 1998. gada 9. februāra līdz 2001. gada 30. martam.
16

1998. gada 24. martaManteltarifvertrag zwischen dem Verband der Erfrischungsgetränke-Industrie Berlin und Region Ost e.V. und der Gewerkschaft Nahrung-Genuss-Gaststätten Hauptverwaltung (Ģenerālvienošanās starp Berlīnes un Austrumu reģiona atspirdzinošo dzērienu nozares apvienību un Pārtikas, degustēšanas un ēdināšanas uzņēmumu arodbiedrības galveno pārvaldi; turpmāk tekstā – “MTV”) 7. panta 1. un 3. punktā saistībā ar “Piemaksām pie darba algas par nakts darbu, darbu svētdienās un svētku dienās” ir paredzēts, ka: “1. Par nakts darbu, darbu svētdienās un svētku dienās tiek maksātas šādas darba algas piemaksas: Virsstundas, sākot no 41 stundas nedēļā 25 % Virsstundas nakts laikā, sākot no 41 stundas nedēļā 50 % Regulāri veikts nakts darbs, sākot no 1998. gada 17,5 % Regulāri veikts nakts darbs, sākot no 1999. gada 20 % Neregulāri veikts nakts darbs, sākot no 1998. gada 40 % Neregulāri veikts nakts darbs, sākot no 1999. gada 50 % [..]. 3. Piemaksas pie darba algas aprēķina, pamatojoties uz koplīgumā paredzēto kopējo darba algu.”
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/18/EK (2001. gada 12. marts) par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē un Padomes Direktīvas 90/220/EEK atcelšanu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1829/2003 (2003. gada 22. septembris), 26.a pants, skatot to kopsakarā ar minēto regulu un Komisijas Ieteikumu (2010. gada 13. jūlijs) par pamatnostādnēm, kā izstrādāt valsts līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ģenētiski modificētu organismu klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts pasākums, ar kuru, lai izvairītos no ĢMO nejaušas klātbūtnes citos produktos, saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 atļauto ģenētiski modificēto organismu audzēšana ir aizliegta viena attiecīgās dalībvalsts reģiona teritorijā, ja vien šis pasākums ļauj sasniegt mērķi garantēt ražotājiem un patērētājiem izvēli starp produktiem, kas iegūti no ģenētiski modificētām kultūrām, un produktiem, kas iegūti no bioloģiski vai tradicionāli audzētām kultūrām, un ja, ņemot vērā šo kultūru īpašās iezīmes minētajā teritorijā, šis pasākums ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai un ir samērīgs ar to.
22

2021. gada 7. oktobrī Tiesas priekšsēdētājs pēc tiesneša referenta priekšlikuma, uzklausījis ģenerāladvokātu, nolēma, ka šis lūgums nav jāapmierina, it īpaši ņemot vērā, ka iesniedzējtiesa nav iesniegusi nevienu konkrētu pierādījumu par lietas apstākļiem, lai pierādītu, ka lietas raksturs prasa to izskatīt īsā termiņā. Kā izriet no Tiesas judikatūras, apstāklis, ka iesniedzējtiesai ir pienākums veikt visus pasākumus, lai nodrošinātu ātru pamatlietas noregulējumu, pats par sevi nav pietiekams, lai pamatotu paātrinātās tiesvedības piemērošanu saskaņā ar Reglamenta 105. panta 1. punktu (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, TOTO un Vianini Lavori, C‑581/20, EU:C:2021:808, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
48

Komisija uzskata, ka jautājums par to, kurš kvalificētais balsu vairākums ir piemērojams balsojumam, nevar tikt mākslīgi nodalīts no šī balsojuma datuma, jo šī vairākuma aprēķināšanas veids ir viens no balsošanas kārtības elementiem. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. punktā ir tikai analizējusi 36. protokola 3. panta 2. punktu, pamatojoties vienīgi uz to, ka attiecīgā dalībvalsts pieteikumu saskaņā ar šo tiesību normu bija iesniegusi pirms 2017. gada 31. marta. Tomēr, pēc Komisijas domām, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā šī pieteikuma sekas, proti, šī protokola 3. panta 3. punkta piemērošanu pēc 2017. gada 31. marta, t. i., pēc LES 16. panta 5. punktā skaidri noteiktā datuma. Līdz ar to Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir plaši interpretējusi pārejas noteikumu – šajā gadījumā minētā protokola 3. panta 2. punktu, un tā paša protokola 3. panta 3. punkta, uz kuru ir atsauce šajā pārejas noteikumā, – spēkā esamības laikposmu.
46

Līdz ar to no Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunkta, to lasot kopsakarā ar šīs regulas 131. panta 1. punktu, 135. panta 1. un 2. punktu un 137. panta 1. punkta a) apakšpunktu, izriet, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums ir pamats, lai noteiktu izdevumus, kurus Komisija ņem vērā saskaņā ar minētās regulas 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, un līdz ar to – lai aprēķinātu summu, kas ir jāmaksā no Kohēzijas fonda un ERAF, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 37. punktā; tas nozīmē, ka attiecībā uz noteiktu grāmatvedības gadu pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā iekļautās summas ir uzskatāmas par “sākumpunktu”, lai aprēķinātu no šā fonda saņemamo summu par konkrēto grāmatvedības gadu.
46

Šo interpretāciju apstiprina gan konteksts, kurā iekļaujas šī tiesību norma, gan Direktīvas 2008/95 vispārējā sistēma. Proti, saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 4. punkta b) un c) apakšpunktu dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, to var pasludināt par spēkā neesošu, no vienas puses, it īpaši šādos gadījumos: ja tiesības uz komercdarbībā izmantotu apzīmējumu iegūtas pirms vēlākās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datuma vai pirms datuma, kad pieprasīta prioritāte vēlākās preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, un šis apzīmējums piešķir tās īpašniekam tiesības aizliegt vēlākās preču zīmes izmantošanu, kā arī, no otras puses, ja preču zīmes izmantošanu var aizliegt, pamatojoties uz agrākām tiesībām, piemēram, rūpnieciskā īpašuma tiesībām.
31

Ar 2020. gada 15. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “2020. gada 15. aprīļa lēmums”) ministrs līgumslēdzējai iestādei piemēroja finanšu korekciju 10 % apmērā no izdevumiem, kas bija finansējami no ES līdzekļiem, saistībā ar līgumu, kurš bija noslēgts ar Dikar Konsult. Šajā lēmumā ministrs apšaubīja sarunu procedūras bez iepriekšējas publicēšanas īstenošanas kārtību. No Finanšu regulas 160. panta it īpaši izrietot, ka publiskā iepirkuma procedūrā obligāti ir jāievēro brīvas konkurences princips. Līdz ar to Publisko iepirkumu likuma 79. panta 1. punkta 1. apakšpunkts nevarot attaisnot līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu pilnīgi bez konkursa, ja ievēro, ka, minot “personas” daudzskaitlī, šī likuma īstenošanas noteikumu 64. panta 1. un 3. punktā esot skaidri noteikts pienākums uzaicinājumu piedalīties sarunās izteikt vairākām personām. Šādi rīkodamās, uzaicinādama tikai Dikar Konsult un nepamatodama šo lēmumu, līgumslēdzēja iestāde šim uzņēmumam esot piešķīrusi nepamatotu priekšrocību un ierobežojusi iespēju piedalīties nenoteiktam iepirkumā ieinteresētu saimnieciskās darbības subjektu lokam.
48

Otrkārt, runājot par efektivitātes principu, no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas un it īpaši no informācijas par GPK 410. panta interpretāciju judikatūrā, saskaņā ar kuru attiecīgā prasījuma esamības pārbaude neietilpst tiesas kompetencē, kad tā izskata pieteikumu par maksājuma rīkojumu, un līdz ar to uzliek attiecīgajam patērētājam pienākumu savu tiesību uz pilnīgu atlīdzinājumu, kas izriet no Direktīvas 93/13 6. panta, īstenošanai sākt atsevišķu tiesvedību, neizriet, ka šis pants padara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu šo tiesību īstenošanu, lai gan šis pienākums prasa attiecīgā parādnieka aktīvu darbību un uz sacīkstes principu balstītas tiesvedības turpināšanos. Tādējādi nešķiet, ka minētie procesuālie noteikumi paši par sevi Savienības tiesībās piešķirto tiesību uz atlīdzinājumu īstenošanu padara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu, tomēr tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Turklāt šajā ziņā ir jāatgādina, ka efektivitātes principa ievērošana nevar būt tik plaša, lai pilnībā kompensētu absolūtu attiecīgā patērētāja pasivitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 10. septembris, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 56. punkts).
20

Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka, pirmkārt, prasītājs pamatlietā lūdz nevis atzīt 24. personīgās pakāpes konsolidēšanas tiesības ar atpakaļejošu spēku kā ierēdnim līdz dienai, kad viņu pieņēma kā pagaidu darbinieku, bet gan ņemt vērā iepriekš veiktos pienākumus pagaidu darbinieka statusā 24. personīgās pakāpes konsolidēšanas nolūkā no dienas, kad viņš tika iecelts ierēdņa statusā. Otrkārt, iesniedzējtiesa atgādina, ka ierēdnis, kurš uz laiku ieņem augstākas pakāpes amata vietu, it īpaši norīkošanas gadījumā, saņem nevis šim amatam atbilstošo pakāpi, bet gan to, kas atbilst amatam, kurā viņš ir iecelts pastāvīgi. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa pauž šaubas par situāciju salīdzināmību pamatlietā un jautā, vai jēdziens “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz attiecību raksturu ar autonomo kopienu, proti, atkarībā no tā, vai runa ir par ierēdni vai pagaidu darbinieku, vai arī ir jāņem vērā arī ierēdņa ieņemtās amata vietas pastāvīgais vai pagaidu raksturs.
25

No tā izriet, ka Regulas Nr. 2073/2005 3. panta 1. punkts, lasot to kopā ar tās I pielikuma 1. nodaļas 1.2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja ražotājs kompetento iestādi nespēj pārliecināt, ka visu derīguma laiku pārtikas produktos netiks pārsniegta 100 cfu/g robežvērtība, pārtikas produktiem, kas laisti tirgū to derīguma termiņa laikā, attiecībā uz Listeria monocytogenes klātbūtni nulles pielaides robeža nav piemērojama. Šādā gadījumā minētajam ražotājam ir jāatturas no šo produktu laišanas tirgū.
1)

Jēdziens “100 [kilometru (km)] rādiusā no transportlīdzekļa bāzes vietas” Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2020/1054 (2020. gada 15. jūlijs), 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz taisnu līniju, kura nepārsniedz 100 km, ir novilkta kartē no šīs bāzes vietas un savieno to ar jebkuru punktu apļveida ģeogrāfiskajā apgabalā ap šo vietu.
45

Tiesa no tā ir secinājusi, ka valstu tiesām ir jānodrošina, lai atbilstoši to valsts tiesībām tiktu izdarīti visi no LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikuma pārkāpuma izrietošie secinājumi gan saistībā ar izpildes aktu spēkā esamību, gan saistībā ar tāda finanšu atbalsta atgūšanu, kas ir piešķirts, pārkāpjot šo tiesību normu, līdz ar to valstu tiesu uzdevums ir veikt pasākumus, ar kuriem var tikt novērsts atbalsta īstenošanas prettiesiskums, lai atbalsta saņēmējs vairs nevarētu ar to brīvi rīkoties līdz Komisijas lēmuma pieņemšanai atlikušajā laikā (spriedums, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
26

Runājot par šo pēdējo minēto pienākumu, no Direktīvas 2011/83 8. panta 2. punkta otrās daļas otrā teikuma skaidrā formulējuma izriet, ka uz pasūtījuma pogas vai līdzīgas funkcijas ir jābūt viegli salasāmai un nepārprotamai norādei par to, ka pasūtījuma nosūtīšana uzliek patērētājam pienākumu maksāt tirgotājam. Lai gan šajā tiesību normā ir minēta frāze “pasūtījums ar pienākumu maksāt”, no tās formulējuma arī izriet, ka šis pēdējais minētais formulējums ir minēts kā piemērs un ka dalībvalstis drīkst pieļaut, ka tirgotājs izmanto jebkuru citu līdzīgu formulējumu, ar nosacījumu, ka tas šī pienākuma rašanās kontekstā ir nepārprotams.
4

Šīs regulas 14. pantā “Pārtikas nekaitīguma prasības” ir noteikts: “1. Pārtiku nelaiž tirgū, ja tā nav nekaitīga. 2. Uzskata, ka pārtika nav nekaitīga, ja domā, ka tā: a) var kaitēt veselībai; b) nav derīga lietošanai cilvēku uzturā. 3. Nosakot, vai pārtika nav nekaitīga, ņem vērā: a) parastos apstākļus, kādos patērētājs lieto pārtiku, un apstākļus katrā ražošanas, pārstrādes un izplatīšanas posmā; un b) informāciju, ko sniedz patērētājam, tostarp informāciju uz etiķetes vai citu patērētājam parasti pieejamu informāciju par to, kā izvairīties no īpašas negatīvas ietekmes uz veselību, ko izraisa kāds konkrēts pārtikas produkts vai konkrētas kategorijas pārtikas produkti. 4. Nosakot, vai pārtika var kaitēt veselībai, ņem vērā: a) ne tikai minētās pārtikas iespējamo tūlītējo un/vai īstermiņa un/vai ilgtermiņa ietekmi uz tās personas veselību, kura to lieto uzturā, bet arī ietekmi uz nākamajām paaudzēm; b) iespējamo kumulatīvo toksisko iedarbību; c) konkrētas kategorijas patērētāju veselības jutīgumu, ja pārtika ir paredzēta minētajās kategorijas patērētājiem. 5. Nosakot, vai pārtika ir nederīga lietošanai cilvēku uzturā, ņem vērā, vai pārtika cilvēku uzturā atbilstīgi tās paredzētajai lietošanai nav lietojama piesārņojuma dēļ, ko radījis kāds svešķermenis vai kas cits, vai pūšanas, bojāšanās vai trūdēšanas dēļ. [..] 7. Pārtiku, kas atbilst īpašiem Kopienas noteikumiem, kuri reglamentē pārtikas nekaitīgumu, uzskata par nekaitīgu, ciktāl tas skar aspektus, uz kuriem attiecas minētie īpašie Kopienas noteikumi. 8. Pārtikas atbilstība īpašiem noteikumiem, kas uz to attiecas, neliedz kompetentajām iestādēm veikt atbilstīgus pasākumus, lai noteiktu ierobežojumus tās laišanai tirgū vai lai pieprasītu to izņemt no tirgus, ja ir pamatotas aizdomas, ka minētā pārtika nav nekaitīga, kaut gan šāda atbilstība pastāv. [..]”
53

Konkrētāk, attiecībā uz C un CD Somijā iesniegtajiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem no to iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka šie pieteikumi lielā mērā bija balstīti uz argumentiem saistībā ar apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī, tas ir, Rumānijā, kuri izriet no attiecīgās Tiesas judikatūras šajā jomā, it īpaši no 2016. gada 5. aprīļa sprieduma Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), 2018. gada 25. jūlija sprieduma Generalstaatsanwaltschaft (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589), kā arī 2019. gada 15. oktobra sprieduma Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857). No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka C un CD šos argumentus ir izvirzījuši izpildes tiesu iestādē procedūrā, kuras noslēgumā tika pieņemti galīgie lēmumi par nodošanu.
9

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Beļģijas konstitūcijā jau kopš tās pieņemšanas 1831. gadā ir nostiprināts izglītības brīvības princips. Pirmsskolas, pamatskolas, vidusskolas un augstākās (izņemot universitātes) izglītības organizēšana ir reglamentēta šīs valsts tiesību aktos; tajos izglītības iestādes ir iedalītas, no vienas puses, “oficiālās izglītības” iestādēs, kas sastāv no valsts, pavalstu, pašvaldību vai pašvaldību apvienību, vai jebkuras publisko tiesību personas organizētā skolu tīkla un, no otras puses, “subsidētas neatkarīgās izglītības” iestādēs, kuras var būt saistītas ar kādu no konfesijām un sastāv no tādu skolu tīkla, kuras finansējumu saņem no attiecīgās pavalsts – šajā gadījumā no Beļģijas franču kopienas, bet tās organizē kāda privāttiesību juridiskā persona. Aplūkojamās biedrības ietilpst subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu tīklā un veido federāciju, kas pārstāv katoļu izglītības organizētājus, federāciju, kas apvieno nekonfesionālas neatkarīgās izglītības organizētājus, kā arī piecus konfesionāli subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu organizētājus.
31

Jāpiebilst, ka uz situācijām, kuras pamatlietā aplūkotajā valsts tiesu judikatūrā ir izslēgtas no Likuma Nr. 118/2000 piemērošanas, nav attiecināmi šīs direktīvas 1. panta 2. un 3. punktā paredzētie izņēmumi. Proti, pirmkārt, lai gan Direktīvas 2008/94 1. panta 2. punktā dalībvalstīm izņēmuma kārtā ir atļauts no šīs direktīvas piemērošanas jomas izslēgt atsevišķu kategoriju darba ņēmēju prasījumus, tas ir ar nosacījumu, ka pastāv citi garantiju veidi, kas nodrošina ieinteresētajām personām aizsardzību, kas ir līdzvērtīga tai, kura izriet no minētās direktīvas. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka atbilstoši pamatlietā aplūkotajai valsts judikatūrai šāda līdzvērtīga aizsardzība nav piešķirta personām, kas ir sabiedrības statūtos paredzētas institūcijas locekļi un kas turklāt, pamatojoties uz darba līgumu, veic šīs sabiedrības direktora amata pienākumus. Otrkārt, Direktīvas 2008/94 1. panta 3. punkts ir attiecināms uz mājkalpotājiem, ko nodarbina fiziska persona, kas nav pamatlietā aplūkotajā valsts tiesu judikatūrā paredzēto personu gadījums.
–

absoluts ‑bikes and more- GmbH & Co. KG vārdā – C. Rohnke, Rechtsanwalt,
11

Šīs pašas Direktīvas 2010/75 14. panta “Atļaujas nosacījumi” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka atļaujā iekļauti visi pasākumi, kas vajadzīgi 11. un 18. pantā noteikto prasību ievērošanai. Minētajos pasākumos iekļauj vismaz šādus aspektus: a) emisiju robežvērtības piesārņojošām vielām, kuras uzskaitītas II pielikumā, un citām piesārņojošām vielām, kuras varētu tikt emitētas no konkrētās iekārtas ievērojamā daudzumā, ņemot vērā to raksturu un piesārņojuma pārneses iespējas no vienas dabas vides daļas citā; b) atbilstīgas prasības, kuras nodrošina augsnes un gruntsūdeņu aizsardzību un pasākumus iekārtā radušos atkritumu monitoringam un apsaimniekošanai; c) piemērotas emisiju monitoringa prasības, norādot: i) mērījumu metodiku, biežumu un novērtēšanas procedūru; un ii) ja piemēro 15. panta 3. punkta b) apakšpunktu, – emisiju monitoringa rezultātus par tiem pašiem periodiem un atsauces nosacījumiem, kā par emisijas līmeņiem saistībā ar labākajiem pieejamajiem tehniskajiem paņēmieniem; d) pienākumu regulāri un vismaz reizi gadā sniegt kompetentajai iestādei: i) informāciju, pamatojoties uz c) apakšpunktā minētā emisiju monitoringa rezultātiem, un citus vajadzīgos datus, kas ļauj kompetentajai iestādei pārbaudīt atbilstību atļaujas nosacījumiem; un ii) ja piemēro 15. panta 3. punkta b) apakšpunktu, – emisiju monitoringa rezultātu apkopojumu, lai varētu salīdzināt emisiju līmeņus, kas saistīti ar labākajiem pieejamajiem tehniskajiem paņēmieniem; e) atbilstīgas prasības tādu pasākumu regulārai uzturēšanai un monitoringam, kuri saskaņā ar b) apakšpunktu veikti, lai novērstu emisijas augsnē un gruntsūdenī, un atbilstīgas prasības par augsnes un gruntsūdeņu periodisku monitoringu attiecībā uz atbilstīgām bīstamām vielām, kuras varētu konstatēt attiecīgajā teritorijā, un ņemot vērā iespējamo augsnes un gruntsūdeņu piesārņojumu iekārtas teritorijā; f) pasākumus, kuri attiecas uz tādiem ekspluatācijas apstākļiem, kas nav parastie ekspluatācijas apstākļi, piemēram, palaišanas un apturēšanas operācijas, noplūdes, darbības traucējumi, iekārtas īslaicīga apstādināšana vai ekspluatācijas pilnīga izbeigšana; g) noteikumus, kas palīdz samazināt piesārņojumu lielā attālumā vai pārrobežu piesārņojumu; h) nosacījumus, saskaņā ar kuriem izvērtē atbilstību emisiju robežvērtībām, vai atsauci uz citur norādītām piemērojamām prasībām. 2. Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā minētās emisijas robežvērtības var papildināt vai aizstāt ar tām ekvivalentiem parametriem vai tehniskiem pasākumiem, ar kuriem nodrošina tādu pašu vides aizsardzības līmeni. [..]”
–

European Arrest Warrant Act 2003 (Designated Member State) (Amendment) Order 2020 (2020. gada Rīkojums, ar ko groza 2003. gada Likumu par Eiropas apcietināšanas orderi (norādītā dalībvalsts)) un Withdrawal of the United Kingdom from the European Union (Consequential Provisions) Act 2019 (2019. gada Likums par Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības (turpmākie noteikumi)), kas attiecas uz Eiropas apcietināšanas orderiem, kuri ir izdoti pirms pārejas perioda beigām un kuri attiecas uz personām, kas ir aizturētas pirms šī perioda beigām;