Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciālie jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas

(EKL 234. pants)

2. Prejudiciālie jautājumi – Pieņemamība

(EKL 234. pants)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens

(EK līguma 85. pants un 85. panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 81. pants un 81. panta 1. punkts))

4. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Kategoriju izņēmumi – Ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumi – Regula Nr. 1984/83

(EK līguma 85. panta 3. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 81. panta 3. punkts); Komisijas Regulas Nr. 1984/83 10.–13. pants)

Summary

1. Ne no EKL 234. panta, ne ar šo pantu izveidotās procedūras priekšmeta neizriet, ka Līguma izstrādātājiem būtu bijis nodoms izslēgt no Tiesas kompetences lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu par Kopienu tiesību normu īpašos gadījumos, kad kādas dalībvalsts tiesībās ir norāde uz šīs normas saturu, lai noskaidrotu normas, kas ir piemērojamas situācijā, kura ir saistīta tikai ar šo valsti.

Tādējādi, ja valsts tiesību akti saistībā ar šīs valsts īpašo iekšējo situāciju paredz tādus pašus risinājumus kā Kopienu tiesības, lai nepieļautu iespējamos konkurences traucējumus, no Kopienu tiesībām pārņemto noteikumu vai jēdzienu vienveidīga interpretācija neatkarīgi no apstākļiem, kādos tos ir paredzēts piemērot, ir Kopienu interesēs – lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē.

Līdz ar to, kaut arī valsts tiesību normā, kas tiek aplūkota pamata prāvā, ir tikai tieša norāde uz Kopienu tiesību aktu, lai noteiktu normas, kas ir piemērojamas situācijām, kuras pastāv valsts iekšienē, jo, izdarot šādu atsauci, valsts likumdevējs ir izlēmis piemērot vienādus noteikumus gan attiecībā uz situācijām valsts iekšienē, gan attiecībā uz situācijām Kopienas mērogā, Tiesas kompetencē ir interpretēt tiesību aktu, uz kuru tajā ir atsauce.

(sal. ar 19., 20. un 22. punktu)

2. Valsts tiesas uzdots prejudiciāls jautājums nav pieņemams, ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.

Lai pārbaudītu, vai iesniedzējtiesas sniegtā informācija atbilst šīm prasībām, ir jāņem vērā uzdoto jautājumu raksturs un nozīme. Tiktāl, ciktāl nepieciešamība precizēt faktiskos un tiesiskos apstākļus it īpaši ir saistīta ar konkurences jomu, kam ir raksturīgas faktiski un tiesiski sarežģītas situācijas, līdzīgā gadījumā ir jāpārbauda, vai lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu šajā sakarā ir sniegta pietiekama informācija, lai Tiesa varētu lietderīgi atbildēt uz minēto jautājumu.

Tādējādi, ja lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nav dažu attiecīgu norāžu, kas ir nepieciešamas, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, bet, neņemot vērā šādas nepilnības, tas ļauj noteikt uzdotā jautājuma atbilstību, Tiesai ir pietiekami daudz faktisko pierādījumu, lai interpretētu attiecīgās Kopienu tiesību normas un uz šo jautājumu sniegtu lietderīgu atbildi.

(sal. ar 28.–31. punktu)

3. Konkurences tiesību normu un it īpaši EEK līguma 85. panta (jaunajā redakcijā – EK līguma 85. pants, pēc grozījumiem – EKL 81. pants) piemērošanai formāla divu līgumslēdzēju pušu nošķiršana, ņemot vērā to atšķirīgo juridisko statusu, nav izšķiroša un svarīgi ir, vai tirgū tās darbojas kā viena vienība vai nē.

Kaut arī konkrētos apstākļos attiecības starp pilnvarotāju un tā starpnieku var raksturot kā šādu ekonomisku vienību, starpnieki tomēr var zaudēt savu neatkarīgā uzņēmēja statusu tikai tad, ja tie neuzņemas nekādu risku, kas ir saistīts ar plānotajiem vai noslēgtajiem līgumiem pilnvarotāja vārdā, un darbojas kā tā uzņēmumā iesaistīti palīgdarbinieki.

Līdz ar to, ja starpnieks, piemēram, degvielas uzpildes stacijas īpašnieks, kaut arī tas ir atsevišķa juridiska persona, pats nenosaka savu darbību tirgū, jo ir pilnībā atkarīgs no sava pilnvarotāja, piemēram, degvielas piegādātāja, tāpēc ka piegādātājs uzņemas finanšu riskus un komercriskus, kas ir saistīti ar attiecīgo saimniecisko darbību, Līguma 85. panta 1. punktā noteiktais aizliegums nav piemērojams šī starpnieka un pilnvarotāja attiecībām.

Savukārt, ja ar līgumiem, kas ir noslēgti starp pilnvarotāju un tā starpniekiem, pēdējiem minētajiem tiek piešķirtas vai nodotas funkcijas, kas ekonomiskā ziņā līdzinās neatkarīga uzņēmēja funkcijām, tāpēc ka tajos ir paredzēts, ka šie starpnieki uzņemas finanšu riskus un komercriskus, kas ir saistīti ar tirdzniecību vai ar trešām personām noslēgto līgumu izpildi, minētos starpniekus nevar uzskatīt par pilnvarotāja uzņēmumā iesaistītiem palīgdarbiniekiem, līdz ar to konkurenci ierobežojošs noteikums, par kuru šie dalībnieki ir vienojušies, var veidot nolīgumu starp uzņēmumiem Līguma 85. panta nozīmē.

No tā izriet, ka noteicošais apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai noskaidrotu, vai degvielas uzpildes stacijas īpašnieks ir neatkarīgs uzņēmējs, izriet no līguma, kas ir noslēgts ar pilnvarotāju, un it īpaši no netiešiem vai tiešiem šī līguma noteikumiem, kuri attiecas uz tādu finanšu risku un komercrisku uzņemšanos, kas ir saistīti ar preču tirdzniecību trešām personām. Šis jautājums par risku ir jāanalizē, ņemot vērā katru atsevišķu gadījumu un drīzāk ņemot vērā faktisko ekonomisko stāvokli, nekā līgumattiecību juridisko kvalifikāciju valsts tiesībās.

Šajā nolūkā ir jāizmanto tādi kritēriji kā tas, kā īpašumā preces atrodas, kas sedz ar preču izplatīšanu saistītās izmaksas un kas tās glabā, kas uzņemas atbildību par iespējamiem saistībā ar precēm radītiem zaudējumiem vai ar precēm nodarītiem zaudējumiem trešām personām un kas veic īpašus ieguldījumus minēto preču iegādei.

Tomēr tikai tāpēc vien, ka starpnieks uzņemas tikai nelielu daļu no riskiem, Līguma 85. pants nekļūst piemērojams.

Šādā gadījumā minētais pants nav piemērojams tikai pienākumiem, kas starpniekam uzlikti saistībā ar preču tirdzniecību trešām personām pilnvarotāja vārdā. Tirdzniecības pārstāvības līgumā var būt iekļauti noteikumi par attiecībām starp pārstāvi un pilnvarotāju, kam ir piemērojams minētais pants, piemēram, ekskluzivitātes un konkurences aizlieguma klauzula. Šajā sakarā ir jāsecina, ka, runājot par šādām attiecībām, pārstāvji principā ir neatkarīgi uzņēmēji un minētās klauzulas var būt pretrunā konkurences tiesību normām tiktāl, ciktāl tās veicina attiecīgā tirgus slēgšanu.

Tādējādi Līguma 85. pants ir piemērojams degvielas un degmaisījumu ekskluzīvās izplatīšanas līgumam, kas ir noslēgts starp piegādātāju un degvielas uzpildes stacijas īpašnieku, ja šis īpašnieks uzņemas būtisku daļu no riska vai vairākus finanšu riskus un komercriskus, kas ir saistīti ar pārdošanu trešām personām.

(sal. ar 41.–46., 60.–62. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

4. Regulas Nr. 1984/83 par Līguma 85. panta 3. punkta [jaunajā redakcijā – EKL 81. panta 1. punkts] piemērošanu dažām ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumu kategorijām 11. pantā ir minēti pienākumi, kurus papildus ekskluzivitātes klauzulai var uzlikt pārdevējam un starp kuriem nav ietverta pārdošanas cenas noteikšana. Tādējādi šādas cenas noteikšana ir uzskatāma par konkurences ierobežojumu, uz kuru neattiecas minētās regulas 10. pantā paredzētais izņēmums.

Regulas Nr. 1984/83 10.–13. pants ir interpretējams tādā veidā, ka uz degvielas un degmaisījumu ekskluzīvās tirdzniecības līgumu, kas ir noslēgts starp piegādātāju un degvielas uzpildes stacijas īpašnieku, šī regula neattiecas tiktāl, ciktāl tas uzliek minētajam īpašniekam pienākumu ievērot piegādātāja noteikto galīgo pārdošanas cenu.

(sal. ar 64. un 66. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)