EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(pirmā palāta)

2015. gada 17. martā

AX

pret

Eiropas Centrālo banku (ECB)

“Civildienests — ECB darbinieki — Disciplinārlieta — Disciplinārsods — Atlaišana — Tiesības uz aizstāvību — Piekļuve disciplinārlietas materiāliem — Piekļuve informācijai un dokumentiem par citiem dienestiem — Saprātīgs termiņš — Disciplinārlietu komitejas sastāva tiesiskums — Disciplinārlietu komitejas konsultatīvā loma — Smagāks sods salīdzinājumā ar ieteikto — Pienākums norādīt pamatojumu — Dienesta vadīšana — Acīmredzama kļūda vērtējumā — Soda samērīgums — Atbildību mīkstinoši apstākļi — Atbildību pastiprinoši apstākļi — Iebilde par prettiesiskumu”

Priekšmets

Prasība, kura celta saskaņā ar Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem, kas ir Līguma par ES un LESD pielikumā, 36.2. pantu un ar kuru AX būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt Eiropas Centrālās bankas (ECB vai turpmāk – “Banka”) direktora 2013. gada 28. maija lēmumu, ar kuru viņam tiek piemērots disciplinārsods – atbrīvošana no amata bez brīdinājuma, kā arī, otrkārt, piešķirt summu EUR 20 000 apmērā kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kurš viņam esot nodarīts

Nolēmums:

Prasību noraidīt. AX sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Centrālās bankas tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ja saskaņā ar Eiropas Centrālās bankas personāla nodarbināšanas kārtības 9. panta c) punktu principi, kas ir noteikti Savienības iestāžu personālam piemērojamās regulās, tiesību normās un judikatūrā, tiek pienācīgi ņemti vērā, lai interpretētu šajā nodarbināšanas kārtībā paredzētās tiesības un pienākumus, Savienības tiesa nepieciešamības gadījumā var, ja Bankas darbiniekiem piemērojamo tiesību normu kopumā paredzētā disciplinārlietu izskatīšanas procedūra ir zināmā mērā vienlīdzīga ar Savienības ierēdņu Civildienesta noteikumos paredzēto, piemērot pēc analoģijas judikatūru, kas ir izveidojusies saistībā ar Civildienesta noteikumos noteikto disciplinārlietu izskatīšanas procedūru. (skat. 102. un 103. punktu)

Lai gan Eiropas Centrālās bankas darbiniekiem piemērojamās tiesību normās ir paredzēts, ka darbiniekam, pret kuru ir uzsākta disciplinārlieta, principā ir neierobežotas tiesības piekļūt disciplinārlietā esošajai informācijai, ieskaitot tai, kas viņam ir labvēlīga, tajā tomēr nav paredzēta šī darbinieka neierobežota piekļuve visai informācijai vai jebkuram dokumentam, kas atrodas Bankas telpās vai ko var kompilēt no pastāvošiem dokumentiem, kas pieejami šajās telpās. Faktiski, runājot par šā pēdējā veida informāciju vai par kompilētiem dokumentiem, kuri principā netiek uzskatīti par disciplinārlietas materiālu neatņemamu daļu, personālam piemērojamās tiesību normās nav paredzēts tos pēc savas ierosmes paziņot ieinteresētajai personai. Piekļuves tiesības disciplinārlietas materiāliem, kas ir paredzētas Bankas darbiniekiem piemērojamo tiesību normu kopumā, atbilst Savienības tiesībās noteiktajiem kritērijiem un it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā, kā arī Savienības judikatūrā disciplinārlietu jomā noteiktajam. Faktiski disciplinārlietas, ko izskata Bankas disciplinārlietu komiteja, sacīkstes raksturs un aizstāvības tiesības šādā lietā noteikti pieprasa, lai ieinteresētā persona un, nepieciešamības gadījumā, tās advokāts varētu iepazīties ar visu faktu informāciju, ar kuru tika pamatots lēmums disciplinārlietā, un tas jādara savlaicīgi, lai tie varētu iesniegt savus apsvērumus. Tādējādi, tiesību uz aizstāvību ievērošana pieprasa, lai ieinteresētai personai tiek dota iespēja savlaicīgi izteikt savu viedokli par faktu atbilstību, bet arī lai tā varētu ieņemt nostāju vismaz attiecībā uz Savienības iestādes izvēlētajiem dokumentiem, kas atklāj būtiskus faktus viņas tiesību uz aizstāvību īstenošanai. Tomēr ieinteresētās personas prasība piekļūt dokumentiem par viņu var attiekties tikai uz dokumentiem, kas ir izmantoti disciplinārlietā un/vai administrācijas galīgajā lēmumā. Līdz ar to, lai būtu ievērots princips par tiesībām uz aizstāvību, administrācijai ne vienmēr ir jāsniedz citi dokumenti. Šajā ziņā nedz Bankai, nedz disciplinārlietu komitejai nav jālemj par konkrētu dokumentu atbilstību vai interesi, kas tiem varētu būt darbinieka aizstāvības nolūkā, jo nevar izslēgt, ka to varētu interesēt dokumenti, kurus Banka vai disciplinārlietu komiteja atzinusi par neatbilstošiem. Tādējādi, nedz Banka, nedz disciplinārlietu komiteja nevar vienpusēji izslēgt no administratīvā procesa dokumentus, kurus ieinteresētā persona varētu izmantot savai attaisnošanai. (skat. 114., 115. un 120. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedumi ICI/Komisija, T‑36/91, EU:T:1995:118, 93. punkts; N/Komisija, T‑273/94, EU:T:1997:71, 89. punkts; Eyckeler & Malt/Komisija, T‑42/96, EU:T:1998:40, 81. punkts, un Kaufring u.c./Komisija, T‑186/97, T‑187/97, no T‑190/97 līdz T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, no T‑216/97 līdz T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 un T‑147/99, EU:T:2001:133, 179. un 185. punkts.

Eiropas Centrālās bankas darbinieka, pret kuru uzsākta disciplinārlieta, atbildība jāpārbauda individuāli un neatkarīgi, proti, neatkarīgi no iespējamā lēmuma tiesiskuma vai prettiesiskuma vai lēmuma, kas būtu pieņemts par citiem darbiniekiem, neesamības. Tā, darbinieks nevar lietderīgi atsaukties uz apstākli, ka nekāda disciplinārlieta netika uzsākta attiecībā uz vienu vai vairākiem citiem darbiniekiem, lai apstrīdētu viņam piemēroto sodu. (skat. 123. un 228. punktu) Atsauces Tiesa: spriedumi Williams/Revīzijas palāta, 134/84, EU:C:1985:297, 14. punkts, un de Compte/Parlaments, C‑326/91 P, EU:C:1994:218, 52. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedums de Compte/Parlaments, T‑26/89, EU:T:1991:54, 170. punkts.

Izmeklēšanas komisijas darbības ziņojumu, ko sastādījusi Eiropas Centrālās bankas valde pēc informācijas saņemšanas no brīdinājuma iesniedzēja, kurš sākotnēji administrācijai darīja zināmus konkrētus darbības traucējumus iestādes nodaļā, nevar uzskatīt par Bankas apstiprinātu ziņojumu atšķirībā no ziņojuma disciplinārlietā atbilstoši Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.3.2. pantam vai par argumentētu ziņojumu Apkārtraksta Nr. 1/2006, ar ko nosaka normas administratīvās izmeklēšanas veikšanai Bankā, 6. panta 14. punkta izpratnē. Faktiski, ņemot vērā, ka konstatējumiem un secinājumiem ir ievadraksturs un tie, iespējams, tiks iekļauti [izmeklēšanas] komisijas darbības ziņojumā, kā arī brīdinājuma iesniedzēja leģitīmās intereses palikt anonīmam, šim ziņojumam ir sagatavojošu piezīmju raksturs, kas sastādītas pirms disciplinārlietas uzsākšanas. Tādējādi, kā iekšējs dokuments šīs sagatavojošās piezīmes nav daļa no disciplinārlietas un atbilstoši Darbiniekiem piemērojamiem noteikumiem to paziņošana darbiniekam, pret kuru ir uzsākta disciplinārlieta, nav nepieciešama, lai aizsargātu viņa tiesības uz aizstāvību. Līdz ar to, šajā jomā disciplinārlietu komiteja novērtējuma brīvību neīsteno kļūdaini, ja tā uzskata, ka, ja disciplinārlietā ir pietiekama informācija gan par ieinteresētajai personai inkriminētajiem faktiem, gan par faktiem, kas kalpo šīs personas aizstāvības argumentu pamatošanai, tad šī dokumenta, kas satur [izmeklēšanas] komisijas iepriekšējus novērtējumus, pievienošanai lietai nav papildus vērtības un tas tikai nepamatoti pagarina procedūru. Turklāt, nevar uzskatīt, ka, tā kā disciplinārlietu komiteja piekrita pieprasīt šo ziņojumu no Bankas un to pārbaudīt, lai varētu atbildēt uz ieinteresētās personas piekļuves pieteikumu, šis ziņojums būtu kļuvis par disciplinārlietu veidojošu elementu un ka disciplinārlietu komiteja sava atzinuma pieņemšanai noteikti ir pamatojusies uz minēto ziņojumu. Katrā ziņā, lai gan administrācijai ir pienākums konkrētai personai, kuru skar disciplinārlieta, paziņot dokumentus, uz kuriem tā skaidri balstās, pieņemot nelabvēlīgo lēmumu, un Bankai ir pienākums saskaņā ar Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.3.11. pantu ļaut šai personai kopēt jebkurus disciplinārlietas materiālus, ieskaitot tos, ar kuriem viņu var attaisnot, konkrētu dokumentu neizpaušana var izraisīt lēmuma disciplinārlietā atcelšanu tikai tad, ja formulētos iebildumus var pierādīt, atsaucoties tikai uz šiem pēdējiem minētiem dokumentiem, un, citiem vārdiem, ja attiecīgās personas iesniegto dokumentu neizpaušana var ietekmēt disciplinārlietas norisi un lēmuma disciplinārlietā saturu šai personai nelabvēlīga veidā. (skat. 135.–139. punktu) Atsauces Tiesa: spriedumi R./Komisija, 255/83 un 256/83, EU:C:1985:324, 24. punkts, un Tzoanos/Komisija, C‑191/98 P, EU:C:1999:565, 34. un 35. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedumi Y/Tiesa, T‑500/93, EU:T:1996:94, 45. punkts; N/Komisija, EU:T:1997:71, 92. punkts, un E/Komisija, T‑24/98 un T‑241/99, EU:T:2001:175, 92. un 93. punkts.

Savas institucionālās autonomijas ietvaros Eiropas Centrālā banka var paredzēt disciplināros pasākumus, kas ietver disciplinārlietu komiteju, kuras sastādīšanas normas pat būtiskā veidā atšķiras no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 2. iedaļā esošajām normām attiecībā uz Disciplinārlietu kolēģiju, kura ir paredzēta Savienības ierēdņiem un citiem darbiniekiem. Šajā ziņā, pat ja Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.3.5. pantā nav paredzēts tāds pats līdzsvars starp administrācijas ieceltajiem locekļiem un personāla pārstāvjiem, kāds ir paredzēts ierēdņu Civildienesta noteikumos, Bankas kontekstā, kurš atrodas ārpus Civildienesta noteikumiem, pastāv pietiekamas neatkarības un objektivitātes garantijas, kuras disciplinārlietu komiteja izstrādā un pieņem valdes vajadzībām: pirmkārt, disciplinārlietu komitejas sastāvs, tostarp, ka tās locekļiem jābūt no dažādiem dienestiem, otrkārt, apstāklis, ka Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.3.7. pantā ir paredzēts, ka disciplinārlietu komitejas apspriedes un darbība ir personīga un konfidenciāla un ka šīs komitejas locekļi rīkojas savā vārdā un veic savus pienākumus neatkarīgi, treškārt, apspriežu koleģiālais raksturs, un, visbeidzot, ceturtkārt, iespēja ieinteresētajai personai pieteikt noraidījumu vienam no locekļiem. Šajā sakarā apstāklis, ka Cilvēkresursu ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors vai ģenerāldirektora vietnieks ir likumīgs [tiesību aktos paredzēts] disciplinārlietu komitejas loceklis, nenozīmē to, ka viņš īsteno vai var īstenot noteicošu ietekmi uz darbiniekiem, un tādējādi uz disciplinārlietu komitejas apspriedēm. Turklāt ir pieņemami, ka tādā kontekstā ārpus Civildienesta noteikumiem, kāds ir raksturīgs darba tiesiskām attiecībām starp Banku un tās darbiniekiem, šāds darbinieks pārstāv Bankas intereses disciplinārlietu komitejā, turklāt tāpēc, ka Cilvēkresursu ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors nav valdes, kas disciplinārlietās ir lemjošā struktūrvienība, loceklis. Šajos apstākļos vienam no administrācijas ieceltajiem komitejas locekļiem nevar pārmest, ka tas, uzklausot personu, pret kuru ir uzsākta disciplinārlieta, ir uzdevis jautājumus šai personai tādā veidā, lai tā domātu, ka viņa ir atbildīga šim loceklim. Faktiski šāda rīcība, ja tā ir pierādīta, ne vienmēr pierāda neobjektivitāti, bet to varētu izskaidrot ar vēlmi dot savu ieguldījumu sacīkstes veida debatēs, konfrontējot attiecīgo personu ar tai pārmestajiem iebildumiem. Taču, pat ja minētā persona savas uzklausīšanas laikā ir varējusi subjektīvi uztvert Cilvēkresursu ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora vietnieka izteiktās piezīmes kā apsūdzības, tas vien nenozīmē, ka nav ievērotas tiesības uz aizstāvību vai nevainīguma prezumpcijas princips. Nevar arī kategoriski apgalvot, ka savu amata pienākumu dēļ Cilvēkresursu ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors vai tā vietnieks noteikti atrodas interešu konflikta situācijā, proti, situācija, kurā darbinieks nonāk, veicot savus darba pienākumus, kad viņam izskatāmajā lietā jāpieņem lēmums vai risinājums, kurā viņš ir personīgi ieinteresēts, kas, savukārt, apdraud viņa neatkarību. Turklāt Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.3.5. pantā disciplinārlietu komitejas vadīšana tiek uzticēta nevis minētajam ģenerāldirektoram vai viņa vietniekam, bet personai, kas nestrādā Bankā, pat ja šai personai nav balsstiesību. Katrā ziņā prasības, kas pamatota ar Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 36.2. pantu, pārbaude Savienības tiesā ļauj īstenot atbilstošu un efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli neatkarīgā un objektīvā tiesā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punkta un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izpratnē, ļaujot vajadzības gadījumā novērst trūkumus un pārkāpumus disciplinārlietu komitejas sastādīšanā. (skat. 148. un 150.–157. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedumi X/ECB, T‑333/99, EU:T:001:251; Onidi/Komisija, T‑197/00, EU:T:2002:135, 132. punkts; Zavvos/Komisija, T‑21/01, EU:T:2002:177, 336. punkts, un Giannini/Komisija, T‑100/04, EU:T:2008:68, 223. punkts. Vispārējā tiesa: spriedums Andreasen/Komisija, T‑17/08 P, EU:T:2010:374, 145. punkts.

Runājot par disciplinārlietu izskatīšanas procedūru, kas piemērojama Eiropas Centrālās bankas darbiniekiem, nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu var konstatēt tikai tad, ja ir pierādījumu elementi par to, ka administrācija jau šīs procedūras sākumā bija nolēmumi jebkurā gadījumā šai attiecīgajai personai piemērot sodu, neatkarīgi no šīs personas sniegtajiem paskaidrojumiem. Šajā ziņā tas, ka divi disciplinārlietu komitejas locekļi uzskatīja, ka inkriminētie pārkāpumi bija motivēti ar attiecīgās personas personīgajām interesēm, nekādā veidā nepierāda, ka nevainīguma prezumpcijas princips būtu pārkāpts. Faktiski šāda nostāja tikai atspoguļo debašu koleģialitātes principu un iespēju sniegt viedokli, kas atšķiras no disciplinārlietu komitejas vairākuma pieņemtā galīgā atzinuma. Tāpat tas vien, ka valde nolēma piemērot vienu no smagākajiem Darbiniekiem piemērojamajos noteikumos paredzētajiem disciplinārsodiem, nepierāda, ka disciplinārlietas laikā netika ievērota nevainīguma prezumpcija. (skat. 162., 166. un 167. punktu) Atsauce Pirmās instances tiesa: spriedums Pessoa e Costa/Komisija, T‑166/02, EU:T:2003:73, 56. punkts.

Disciplinārlietās Eiropas Centrālai bankai, vai, atkarībā no lietas, Eiropas Birojam krāpšanas apkarošanai (OLAF), ir pienākums rīkoties rūpīgi no brīža, kad tie uzzina par faktiem un rīcību, kas var būt Bankas darbiniekiem noteikto pienākumu pārkāpums, lai izvērtētu, vai ir jāuzsāk izmeklēšana, un vēlāk, apstiprinošā gadījumā, rūpīgi veikt šo izmeklēšanu un, attiecībā uz Banku, rūpīgi izskatīt disciplinārlietu. Tādējādi Bankai, piemērojot savu disciplinārlietu izskatīšanas procedūru, jāraugās, lai katrs akts būtu pieņemts saprātīgā termiņā salīdzinājumā ar iepriekšējo. Šajā ziņā nevar būt jautājuma par saprātīga termiņa principa pārkāpumu, runājot par disciplinārlietu, kurā laiks, kas pagājis starp katru izmeklēšanas aktu un nākošo aktu ir bijis pilnībā saprātīgs, un kurā, ja arī būtu bijis nokavējums, tas būtu tāpēc, ka bija jāievēro attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību un jāatbild uz daudziem tās pārstāvja iesniegtajiem komentāriem un apsvērumiem. Turklāt, lai gan patiešām iepriekšēju izmeklēšanu laikā pirms disciplinārlietas uzsākšanas un tās laikā attiecīgai personai bija jāuzgaida un situācija nebija skaidra, it īpaši attiecībā uz tās profesionālo nākotni, šis aspekts nevar ietekmēt disciplinārlietā pieņemtā lēmuma spēkā esamību, ņemot vērā, ka šī situācija ir vienāda jebkurā disciplinārlietā un ka disciplinārlietas uzsākšanu attaisno Savienības intereses, kuras nosaka, ka Bankai, saņemot apgalvojumus, kas liek apšaubīt tās darbinieku godīgumu, jāveic nepieciešamie pasākumi, ieskaitot attiecīgās personas [darba tiesisko attiecību] apturēšanu, lai pārliecinātos par tās profesionālās rīcības nevainojamību. (skat. 173., 175., 182. un 184. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedums Teixeira Neves/Tiesa, T‑259/97, EU:T:2000:208, 125. punkts, un Pessoa e Costa/Komisija, EU:T:2003:73, 66. punkts. Civildienesta tiesa: spriedumi Kerstens/Komisija, F‑12/10, EU:F:2012:29, 124. un 125. punkts, un Goetz/Reģionu komiteja, F‑89/11, EU:F:2013:83, 126. punkts.

Ja Eiropas Centrālās bankas darbiniekam piemērotais sods disciplinārlietās galu galā ir smagāks par disciplinārlietu komitejas ieteikto, ņemot vērā prasības attiecībā uz visām disciplinārlietām, Bankas lēmumā, pat saistībā ar tikai līgumiskām darba tiesiskajām attiecībām, ir jāprecizē pamatojums, kas licis Bankai neņemt vērā savas disciplinārlietu komitejas izdoto atzinumu. Šis pienākums ir izpildīts gadījumos, kad Bankas valde paskaidro iemeslus, kādēļ tā ir izvēlējusies smagāku sodu nekā tas, par kuru disciplinārlietu komitejas locekļi ir spējuši panākt vienošanos. Šajā sakarā apstāklis, ka valdes izvēlētais sods atbilst tam, kuram par labu nosliecās divi no četriem balsstiesīgiem disciplinārlietu komitejas locekļiem, pats par sevi nav tāds, kas padara par spēkā neesošu lēmumu disciplinārlietā no pienākuma sniegt pamatojumu viedokļa. Turklāt, valdei disciplinārlietu komitejas atzinums nav saistošs, kā tas skaidri norādīts Bankas Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.3.17. pantā. Līdz ar to, pat ja disciplinārlietu komitejas vairākums vienojas par to, ka – pēc tās uzskata – uzticības saiknes zudumu valde var konstatē tikai, tad, ja šī pēdējā minētā uzskata, ka attiecīgā persona ir rīkojusies savās interesēs, valde var, īstenojot savu plašo novērtējuma brīvību jautājumā par to, kā definēt prasības saistībā ar integritāti attiecībā uz Bankas darbiniekiem, uzskatīt, ka uzticības saikne ir pārtrūkusi, ieskaitot arī tad, ja disciplinārlietu komiteja nav to ieteikusi, proti, pat ja nav pierādījuma par to, ka attiecīgā persona ir rīkojusies personīgās interesēs. (skat. 190., 196. un 197. punktu) Atsauces Tiesa: spriedums F./Komisija, 228/83, EU:C:1985:28, 35. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedums N/Komisija, T‑198/02, EU:T:2004:101, 95. punkts. Civildienesta tiesa: spriedums EH/Komisija, F‑42/14, EU:F:2014:250, 132. punkts.

Attiecībā uz Eiropas Centrālās bankas disciplinārlietu komitejas konstatēto Bankas darbinieka pienākumu neizpildes smaguma un izvēlētā soda, kas, ņemot vērā šo pienākumu neizpildi, šķiet, ir vispiemērotākais, vērtējumu Bankai principā ir plaša novērtējuma brīvība, izņemot gadījumus, kad uzliktais sods ir nesamērīgs attiecībā uz atklātajiem faktiem. Tā, šī iestāde var brīvi novērtēt sava darbinieka atbildību, kas atšķiras no disciplinārlietu komitejas veiktā novērtējuma, kā arī pēc tam izvēlēties disciplinārsodu, kuru tā uzskata par atbilstošu, lai sodītu par konstatētajiem disciplinārpārkāpumiem. Kad faktu patiesums ir konstatēts, ņemot vērā plašo Bankas novērtējuma brīvību disciplinārlietās, tad pārbaude tiesā ir veicama tikai par acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu. Lai novērtētu disciplinārsoda samērīgumu ar konstatētā nodarījuma smagumu, Savienības tiesai ir jāņem vērā fakts, ka soda noteikšana tiek balstīta uz Bankas veiktu visu konkrēto faktu un katra atsevišķā gadījuma apstākļu vispusīgu izvērtējumu, jo ir zināms, ka, tāpat kā Civildienesta noteikumos, Bankas darbiniekiem piemērojamajā tiesiskajā regulējumā, it īpaši nodarbinātības noteikumu 45. pantā, nav paredzēta konstanta attiecība starp tajā noteiktajiem sodiem un dažādajiem iespējamajiem pārkāpumiem saistībā ar profesionālo pienākumu neizpildi un tajā nav precizēts, ciktāl atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu pastāvēšanai būtu jāietekmē soda izvēle. Šajā sakarā administrācija var brīvi novērtēt sava darbinieka atbildību, kas atšķiras no disciplinārlietu komitejas veiktā novērtējuma, kā arī pēc tam izvēlēties disciplinārsodu, kuru tā uzskata par atbilstošu, lai sodītu par konstatētajiem disciplinārpārkāpumiem. Tāpēc pārbaude pirmās instances tiesā attiecas tikai uz to, vai Bankas veiktā atbildību pastiprinošu un mīkstinošu apstākļu izsvēršana ir tikusi veikta samērīgi, precizējot, ka, veicot šo pārbaudi, tiesa nevar aizstāt Bankas šajā sakarā veikto vērtējumu un disciplinārsoda izvēli, kas tai jāveic, ar savējo. (skat. 205.–207. un 245. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedumi Y/Tiesa, EU:T:1996:94, 56. punkts; Tzikis/Komisija, EU:T:2000:130, 48. punkts; E/Komisija, EU:T:2001:175, 85. un 86. punkts; X/ECB, EU:T:2001:251, 221. un 222. punkts, un Afari/ECB, T‑11/03, EU:T:2004:77, 203. punkts. Vispārējā tiesa: spriedums BG/Ombuds, T‑406/12 P, EU:T:2014:273, 64. punkts. Civildienesta tiesa: spriedumi Nijs/Revīzijas palāta, F‑77/09, EU:F:2011:2, 132. punkts, un EH/Komisija, EU:F:2014:250, 92. un 93. punkts.

Eiropas Centrālās bankas personāla nodarbināšanas kārtības 4. panta a) punkts un Eiropas Centrālās bankas Uzvedības kodeksa 2., 2.2, 4.1., 4.2. un 5.1. panta mērķis ir nodrošināt, ka Bankas darbinieki ar savu rīcību sniedz cieņpilnu tēlu atbilstoši īpaši korektai un cieņpilnai uzvedībai, kuru leģitīmi var sagaidīt no starptautiskas publiskas iestādes darbiniekiem, pat ja tie ir nodarbināti uz līguma pamata. It īpaši, 4. panta a) punktā norādītais pienākums uzvesties atbilstoši to funkcijām un Savienības Bankas struktūrvienības raksturam ir jāsaprot tādējādi, ka Bankas darbiniekiem tiek noteikti tostarp lojalitātes un cieņas pienākumi, līdzīgi tiem, kas ir piemērojami Savienības ierēdņiem. Šajā sakarā no Bankas darbiniekiem piemērojamā tiesiskā regulējuma izriet Bankas darbinieka lojalitātes pienākums attiecībā pret savu institucionālo darba devēju, kuram, it īpaši tad, ja darbinieks ir augstākā pakāpē, tas jārosina uzvesties nevainojami, lai vienmēr saglabātu starp viņu un Banku pastāvošo uzticības saikni. Taču, ņemot vērā to, cik svarīgas ir pastāvošas uzticības attiecības starp Savienību un tās darbiniekiem gan Savienības iekšējai darbībai, gan tās tēlam ārlietās, un, ņemot vērā to, ka Bankas personāla nodarbināšanas kārtības 4. panta a) punkts un Uzvedības kodeksa normas ir izteiktas vispārīgi, tās attiecas uz jebkuru apstākli vai uzvedību, kurš Bankas darbiniekam būtu attapīgi jāsaprot, ņemot vērā viņa pakāpi un viņa veicamos pienākumus, kā arī konkrētās lietas apstākļus, kas trešām personām varētu šķist kā tādi, kas var radīt sajukumu attiecībā uz Savienības interesēm, kurās šai personai vajadzētu darboties. Turklāt, ņemot vērā Bankas atbildību Savienības monetārās politikas īstenošanā, tā faktiski balsta savu ārējo reputāciju uz efektīvas un atbildīgas paraugadministrācijas lomu, kas nozīmē, ka tajā strādā darbinieki ar nevainojamu integritāti. Turklāt tas tiek atgādināts Uzvedības kodeksa 2.2. pantā, atbilstoši kuram Bankas darbiniekiem ir jāapzinās savu pienākumu un uzdevumu svarīgums, jāņem vērā viņu morālās uzvedības, kādu sagaida sabiedrība, jāuzvedas tādā veidā, lai saglabātu un stiprinātu sabiedrības uzticēšanos Bankai, un jāveicina Bankas administrācijas efektivitāte. Šādi pienākumi ir ļoti svarīgi, lai varētu sasniegt finanšu iestādei izvirzītos mērķus, un tie veido būtisku uzvedības elementu, kas šīs iestādes darbiniekiem jāievēro, lai saglabātu tās neatkarību un cieņu. Līdz ar to gadījumā, kad Bankas darbinieks, kurš ieņem vadošu amatu un ir atbildīgs par iestādes reputācijas un finanšu interešu saglabāšanu, izdod rīkojumu iepirkt preces par Bankas budžeta līdzekļiem, rīkojoties personīgās interesēs, Banka var uzskatīt, ka šāds darbinieks ir neatgriezeniski kaitējis uzticības saiknei, kas viņu saistīja ar Banku. Faktiski šādā situācijā Banka savas plašās novērtējuma rīcības ietvaros var definēt savas prasības darbinieku integritātes jautājumā, uzskatot, ka, neskatoties uz ieinteresētās personas vēlmi turpināt darba tiesiskās attiecības, šī uzticības saikne nekādā gadījumā nav atjaunojama, līdz ar to apgrūtinot, vai pat padarot par neiespējamu, Savienības Bankai uzticēto uzdevumu īstenošanu sadarbībā ar šo darbinieku. Šajā sakarā Banka savas plašās novērtējuma rīcības ietvaros, ņemot vērā darba vietas līgumisko attiecību raksturu, kas to saista ar tās darbinieku, var uzskatīt, ka saudzējošāks sods nebūs pietiekams, ņemot vērā šīs personas, kura bija atbildīga par centralizēto budžetu, izdarītos pārkāpumus, un ka, ņemot vērā, ka viens no tās vadītājiem, no kura tika sagaidīta priekšzīmīga uzvedība, ir izdarījis tīšu un nopietnu darba pienākumu neizpildi, uzticības saikne ir pilnībā pārrauta. (skat. 209., 210., 231.–234, 236. un 237. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedumi Williams/Revīzijas palāta, T‑146/94, EU:T:1996:34, 65. punkts; N/Komisija, EU:T:1997:71, 127. un 129. punkts; Yasse/EIB, T‑141/97, EU:T:1999:177, 108. un 110. punkts; Afari/ECB, EU:T:2004:77, 193. punkts. Civildienesta tiesa: spriedums Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, 63. un 67. punkts.

Atbildību mīkstinošs apstāklis disciplinārlietās saistībā ar profesionālu pienākumu neizpildi, ko pārmet Eiropas Centrālās bankas vadošu amatu ieņemošam darbiniekam, nevar būt priekšnieka iespējamā bezdarbība, uzraugot šo darbinieku, un citu Bankas dienestu bezdarbība, īstenojot ieinteresētās personas – kura ir atbildīga par savu rīcību – departamenta budžeta un finanšu uzraudzību. Tāpat, lai gan Bankai saskaņā ar tās nodarbināšanas kārtības 45. pantu ir pienākums ņemt vērā darbinieka uzvedību visas karjeras laikā, šī ņemšana vērā ne vienmēr ir līdzvērtīga atbildību mīkstinoša apstākļa atzīšanai. Taču Banka varētu likumīgi uzskatīt, ka fakti bija tik nopietni, ka, pat ja attiecīgās personas dienesti bija izņēmuma situācijā, šim apstāklim nebija ietekmes. It īpaši nevar piekrist, ka, aizbildinoties ar nepieciešamību palīdzēt iestādei tās darbības budžetā sasniegt ievērojamus vispārējos ietaupījumus, darbinieks var sevi uzskatīt par atbrīvotu no elementārām labas budžeta pārvaldības normām tādēļ, ka viņa neatļautās darbības attiecas tikai uz nelielām summām salīdzinājumā ar viņa atbildībā esošo budžetu. Faktiski, lai arī kādas ir aplūkojamās summas, jebkuriem publiskajiem izdevumiem jābūt veiktiem saskaņā ar normām par budžeta un grāmatvedības stingrību. Turklāt arguments, ka attiecīgā persona netika apmācīta konkrēti budžeta pārvaldībā un iepirkuma normās, nedarbojas, jo šis iespējamais trūkums neļauj ieinteresētajai personai rīkoties pretēji skaidrām normām, kuras pieņēmusi Eiropas Centrālā banka savos iekšējos noteikumos. (skat. 222., 225. un 226. punktu) Atsauces Tiesa: spriedums R./Komisija, EU:C:1985:324, 44. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedumi Z/Parlaments, T-242/97, EU:T:1999:92, 115. punkts; Yasse/EIB, EU:T:1999:177, 114. punkts, un X/ECB, EU:T:2001:251, 233. lpp. Civildienesta tiesa: spriedums EH/Komisija, EU:F:2014:250, 119. lpp.