ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
101

Saistībā ar ECPAK 10. pantu ir jānorāda, ka ECPAK, kamēr Savienība nav tai pievienojusies, nenoliedzami, nav Savienības tiesību sistēmā formāli integrēts juridisks instruments. Līdz ar to Savienības atvasināto tiesību akta spēkā esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai Hartā garantētās pamattiesības. Tomēr ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar LES 6. panta 3. punktu ECPAK atzītās pamattiesības kā vispārējie principi ir daļa no Savienības tiesībām un, otrkārt, ka no Hartas 52. panta 3. punkta izriet, ka tajā ietvertajām tiesībām, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, ir tāda pati nozīme un apjoms kā ECPAK piešķirtajām tiesībām. Saskaņā ar paskaidrojumiem par šo tiesību normu, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā tās interpretācijā, garantēto tiesību nozīme un apjoms ir nosakāmi atbilstoši ne tikai ECPAK tekstam, bet tostarp arī ECT judikatūrai. Turklāt no minētajiem paskaidrojumiem izriet, ka Hartas 52. panta 3. punkta mērķis ir nodrošināt nepieciešamo saskaņotību starp tajā ietvertajām tiesībām un atbilstošajām ECPAK garantētajām tiesībām, tomēr negatīvi neietekmējot Savienības tiesību aktu un Eiropas Savienības Tiesas autonomiju. Tāpat ir jānorāda, ka šī vienlīdzība starp Hartā un ECPAK garantētajām brīvībām formāli ir atzīta arī attiecībā uz vārda brīvību (skat. spriedumu, 2018. gada 31. maijs, Korwin‑Mikke/Parlaments, T‑770/16, EU:T:2018:320, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
160

Visbeidzot, attiecībā uz sešiem pētījumiem ar Oryzias latipes, kurus min prasītāja (skat. šā sprieduma 150. punktu) un kuros nav konstatēta ietekme uz dzimumu proporciju, ir jākonstatē – kā to norādīja ECHA attiecībā uz pētījumiem Kang et al. (2002) un Tabata et al. (2001) –, ka to var izskaidrot apstāklis, ka šajos pētījumos novērotās zivis nebija pakļautas iedarbībai to attīstībai jutīgā fāzē. Līdz ar to nav tā, ka ietekmes uz dzimumu proporciju neesamība šajos pētījumos noteikti ir pretrunā ietekmei, kas konstatēta pētījumos Yokota et al. (2000) vai Chen et al. (2015). Attiecībā uz pētījumiem Metcalfe et al. (2001), Kashiwada et al. (2002), Sun et al. (2014) un Bhandari et al. (2015) ir jānorāda, ka, lai arī tajos nav konstatēta ietekme uz dzimumu proporciju, tomēr tie var pamatot secinājumus, kas pētījumā Chen et al. (2015) gūti par bisfenola A endokrīno iedarbības veidu. Tādējādi pētījumā Metcalfe et al. (2001) konstatēts testis‑ova, morfoloģiskas izmaiņas tēviņu sēkliniekos un paātrināta ovoģenēze mātītēm. Savukārt pētījumā Kashiwada et al. (2012) ir konstatēta vitelogenīna indukcija, bet pētījumā Sun et al. (2014) – samazināta izšķilšanās un paaugstināts vitelogenīna līmenis. Attiecībā uz pētījumu Bhandari et al. (2015) no apliecinošā dokumenta izriet, ka tajā ir konstatētas starppaaudžu reproduktīvas anomālijas attiecībā uz apaugļošanas pakāpi un embriju izdzīvotību, ko izraisījusi bisfenola A iedarbība.
123

Šajā ziņā no Padomes 2020. gada 16. marta rakstveida atbildes izriet, ka 2017. gada oktobrī un 2018. gada oktobrī no Tunisijas iestādēm tā ir saņēmusi informāciju par lietas 19592/1 – kura ir saistīta ar to kriminālizmeklēšanu, kas sākta pret prasītāju, – virzību. Šī informācija tika sniegta reģistrācijas lapas veidā, kurā bija norādīts prasītāja vārds un ietverta tabula, kurā citastarp uzskaitītas veiktās procesuālās darbības un pasākumi. To papildināja piezīmes, tostarp precizējot, ka ir izsūtīti vairāki starptautiskās tiesiskās palīdzības lūgumi, ka lietā ir bijis nepieciešams veikt vairākus pasākumus attiecībā uz citiem apsūdzētajiem un ka izmeklēšana joprojām norisinās. Taču, kamēr šajās reģistrācijas lapās minētie procesuālie pasākumi bija attiecināmi uz citām personām šajā pašā izmeklēšanā, neviens no tiem nebija vērsts konkrēti pret prasītāju.
20

Ar 2018. gada 22. augusta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Apelācijas otrā padome pēc visu personas, kas iestājusies lietā, izvirzīto spēkā neesamības pamatu izvērtēšanas atcēla Anulēšanas nodaļas lēmumu, ciktāl ar to bija apmierināts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu attiecībā uz pakalpojumiem “tabakas, preses izdevumu, bateriju un rotaļlietu komerciāla mazumtirdzniecība”, kas ietilpst 35. klasē, un “tabakas, preses izdevumu, bateriju, rotaļlietu izplatīšanas pakalpojumi”, kas ietilpst 39. klasē. Turpretim tā apstiprināja šo pēdējo minēto lēmumu, ciktāl ar to bija apmierināts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu attiecībā uz pakalpojumiem “pārtikas pamatpreču, konditorejas izstrādājumu un saldumu konditorejas, saldējumu, iepriekš sagatavotas pārtikas izplatīšanas pakalpojumi”, kas ietilpst 39. klasē. Tā nonāca pie šiem secinājumiem, it īpaši ņemot vērā Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunktā, to lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 4. punktu, paredzētā spēkā neesamības pamata izskatīšanā pierādījumus, ko 2012. gada 24. maijā iesniedza persona, kas iestājusies lietā (skat. iepriekš 13. punktu).
No tā izriet, ka ECB ir plaša rīcības brīvība, nosakot naudas soda apmēru. Šādos apstākļos no pastāvīgās judikatūras izriet, ka vēl jo lielāka nozīme ir to garantiju ievērošanai administratīvajā procesā, ko sniedz Savienības tiesību sistēma. Viena no šīm garantijām it īpaši ir ieinteresētās personas tiesības uz to, lai aplūkojamais lēmums būtu no juridiskā viedokļa pietiekami pamatots. Tikai tādējādi Tiesa un Vispārējā tiesa var pārbaudīt, vai ir tikuši izpildīti rīcības brīvības izmantošanas faktiskie un tiesiskie nosacījumi (spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts, un 2008. gada 6. novembris, Nīderlande/Komisija, C‑405/07 P, EU:C:2008:613, 56. punkts).
12

ECB no tā secināja, ka prasītāja laikposmā no 2014. gada 1. janvāra līdz 2016. gada 7. novembrim nav ievērojusi Regulas Nr. 575/2013 77. panta a) punktu, lasot to kopsakarā ar Deleģētās regulas Nr. 241/2014 29. panta 1. punktu un 31. panta 1. punktu, un ka šis pārkāpums tika izdarīts vismaz aiz neuzmanības no 2014. gada 1. janvāra līdz 2016. gada 23. martam un ar nodomu no 2016. gada 24. marta līdz 7. novembrim.
252

Prasītāja konkrētajā gadījumā neapstrīd to, ka atbalsts, kuru tā saņēma par visiem gaisa satiksmes maršrutiem, kurus tā nodrošina no Olbijas lidostas, nesamazinājās saistībā ar šo lidostu, jo atbilstoši strīdīgā atbalsta shēmai tā no šīs lidostas apsaimniekotāja saņēma atlīdzību, kas, gluži pretēji, ar laiku palielinājās no 750000 EUR par laikposmu no 2010. gada marta līdz 2011. gada martam un no 750000 EUR par laikposmu no 2011. gada vasaras līdz 2011./2012. gada ziemai, sasniedzot 1 miljona EUR apmēru par laikposmu no 2012. gada vasaras līdz 2012./2013. gada ziemai. Attiecībā uz Kaljāri‑Elmasas lidostu, kā norāda prasītāja, tā neapšaubāmi saņēma atlīdzību, kas faktiski samazinājās, proti, summu 800000 EUR apmērā par laikposmu no 2010. gada marta līdz 2011. gada martam, 700000 EUR par laikposmu no 2011. gada marta līdz 2012. gada martam un 600000 EUR par laikposmu no 2012. gada marta līdz 2013. gada martam. Tomēr no strīdīgā atbalsta shēmas vai prasītājas iesniegtajiem dokumentiem neizriet, ka gaisa satiksmes maršruti, uz kuriem parasti attiecās šīs summas, būtu rentabli bez aplūkotā finansējuma, nedz arī – ka atbalstu varētu individualizēt attiecībā uz katru no šiem maršrutiem, lai katrā no tiem konstatētu, ka atbilstošais atbalsts attiecīgajam maršrutam ir samazinājies.
24

Komisija norāda, ka prasītājs nav minējis īpašus un konkrētus elementus, kuri šajā lietā liecinātu par to, ka konkrēto dokumentu publiskošana neapdraud intereses saglabāt konfidencialitāti izmeklēšanu laikā, pēc kurām tiktu aizsākta pārkāpuma procedūra, un tādējādi atspēkot vispārēju konfidencialitātes prezumpciju. Tā norāda, ka pēc savas būtības prezumpcijas rezultātā pierādīšanas pienākums tiek novirzīts uz prasītāju, neapstrīdot, ka prasītie dokumenti ir daļa no EU Pilot procedūrām, neizvirzīdama nevienu argumentu par to, ka prezumpcija būtu neloģiska vai nepamatota vai ka nebūtu “taisnīgi” to piemērot. Prasītājs nevarot atsaukties uz sākotnējo pieteikumu, jo piekļuves pieteikums bija iemesls jaunai pilnīgai pārbaudei atkārtotā pieteikuma pārbaudes stadijā.
48

Pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka revīzija, kuras ietvaros tika sagatavots pieprasītais dokuments, bija pabeigta, kad viņa lūdza piekļuvi šim dokumentam. Šajā ziņā pats dokumenta nosaukums, proti, “Final audit report – IAS Audit on HR Management in the Education, Audiovisual and Cultural Executive Agency (Ares(2018)361356)”, kā arī apstrīdētajā lēmumā izklāstītie apsvērumi, saskaņā ar kuriem, “pamatojoties uz galīgo revīzijas ziņojumu, [EACEA] piekrita īstenot piedāvātos ieteikumus”, pierādot, ka attiecīgā revīzija ir pabeigta. Turklāt pašas EACEA izstrādātais dokuments ar nosaukumu “HR Annual Plan” (Ikgadējais cilvēkresursu plāns) apstiprinot šos apgalvojumus, ciktāl tajā esot paredzēti korektīvi pasākumi, kas pierādot, ka ir sasniegta revīzijas beigu stadija. Turklāt no šī pēdējā minētā dokumenta izrietot, ka septiņi no pieprasītajā dokumentā piedāvātajiem pasākumiem ir pilnībā īstenoti, un būtu saprātīgi pieņemt, ka divi pēdējie piedāvātie pasākumi būtu veikti pilnībā, jo tie attiecīgi 70 % un 80 % apmērā jau bija īstenoti dokumenta “HR Annual Plan” izstrādes laikā. Replikas stadijā prasītāja apgalvo, ka desmit galvenie pasākumi tika pilnībā īstenoti, pamatojoties uz revīzijas ziņojuma ieteikumiem. Lai pamatotu šo argumentāciju, tā sagatavoja apkopojošu piezīmi par EACEA īstenošanas pasākumu īstenošanas koeficientu analīzi. Tomēr tā šajā ziņā apgalvo – tā kā uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punktā paredzēto izņēmumu, lai atteiktu piekļuvi dokumentam, var atsaukties tikai tad, ja tā publiskošana var apdraudēt revīzijas darbības mērķus, tas šajā gadījumā nav piemērojams, jo attiecīgā revīzija ir pabeigta. Katrā ziņā piekļuvi pieprasītajam dokumentam nebūtu pieņemami padarīt atkarīgu no nejauša, sagaidāma un attāla notikuma nākotnē.
69

PDNK 16. pantā ir paredzēts, ka Civildienesta noteikumu 55. pants pēc analoģijas ir piemērojams pārējiem Savienības darbiniekiem. Līdz ar to tas netiks analizēts atsevišķi no minētā 55. panta. Savukārt PDNK 90. pantā ir noteikts, ka, atkāpjoties no sadaļas par līgumdarbiniekiem noteikumiem, Eiropas Parlamentā darbā pieņemtajiem konferenču tulkiem vai tiem, kurus Komisija pieņēmusi darbā par konferenču tulkiem Savienības iestāžu un struktūrvienību uzdevumā, piemēro nosacījumus, kas izklāstīti 1999. gada 28. jūlija nolīgumā starp Parlamentu, Komisiju un Eiropas Savienības Tiesu iestāžu uzdevumā, no vienas puses, un profesiju pārstāvošajām apvienībām, no otras puses. Šajā pantā nav nevienas normas, kas varētu būt juridiskais pamats aplūkotajiem pieprasīšanas pasākumiem. Turklāt šajā tiesvedībā uz to nav atsaucies neviens lietas dalībnieks.
48

Kā izriet no tiesvedības priekšvēstures, PMO uzskata, ka Savienībai pret prasītāju ir trīs prasījumi: pirmais, kurš 2015. gada novembrī bija par summu 22896,98 EUR un kurš izriet no prasītājam laikposmā no 2011. gada oktobra līdz 2015. gada martam izmaksātajai algai kļūdaini piemērota reizināšanas koeficienta ar vērtību 1, nevis 0,9426565 (turpmāk tekstā – “pirmais prasījums”); otrais, kurš 2017. gada jūnijā bija par summu 10196,51 EUR un kurš izriet no tā, ka prasītājs tika nepamatoti saņēmis pabalstu par apgādājamu bērna laikposmā no 2014. gada marta līdz 2015. gada martam (turpmāk tekstā – “otrais prasījums”); trešais, kurš 2017. gada decembrī bija par summu 7389,51 EUR un kurš izriet no kļūdaina reizināšanas koeficienta 1 piemērošanas prasītāja pamatalgai un līdz ar to arī pensijas aprēķinam, kā dēļ PMO noteica korekciju ar vērtību 1,1314352, nevis 1,066555 attiecībā uz laikposmu no 2015. gada aprīļa līdz 2017. gada decembrim (turpmāk tekstā – “trešais prasījums”).
69

Šajā ziņā ir jāuzsver, ka ierobežojošiem pasākumiem piemīt aizsardzības un pēc definīcijas pagaidu raksturs, un to spēkā esamība vienmēr ir atkarīga no tā, vai to veikšanas pamatā esošie faktiskie un tiesiskie apstākļi joprojām pastāv, kā arī no tā, vai tie būtu jāsaglabā spēkā, lai sasniegtu attiecīgos mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 21. marts, Yusef/Komisija, T‑306/10, EU:T:2014:141, 62. un 63. punkts). Šādā nozīmē Lēmuma 2010/788, kas grozīts ar Lēmumu 2016/2231, 9. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pret Kongo Demokrātisko Republiku vērstos ierobežojošos pasākumus piemēro līdz 2017. gada 12. decembrim un tos “attiecīgi atjauno vai groza, ja Padome uzskata, ka to mērķi nav sasniegti”.
60

Tomēr saskaņā ar judikatūru akts, ko iestāde ir pieņēmusi līguma kontekstā, ir jāuzskata par nodalāmu no šā līguma, ja, no vienas puses, iestāde minēto aktu bija pieņēmusi, izmantojot pati savas pilnvaras, un, no otras puses, tas pats par sevi rada saistošas juridiskas sekas, kas var ietekmēt tā adresāta intereses, un tāpēc par to var celt prasību atcelt tiesību aktu. Šādos apstākļos prasība atcelt tiesību aktu, ko ir cēlis akta adresāts, ir jāuzskata par pieņemamu (skat. rīkojumu, 2011. gada 21. oktobris, Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril/Komisija, T‑335/09, EU:T:2011:614, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
18

Pirmkārt, pēc tam, kad tā bija atgādinājusi piemērojamos principus (iepriekšējā lēmuma 19.–24. punkts), tā izskatīja jautājumu par apstrīdētās preču zīmes faktiskās izmantošanas laikposmu (iepriekšējā lēmuma 25.–38. punkts). Vispirms tā norādīja, ka attiecīgais laikposms ilga no 2006. gada 14. oktobra līdz 2011. gada 13. oktobrim. Pēc tam tā uzskatīja, ka pirmā apstrīdētās preču zīmes konkrētā izmantošana Savienībā ir notikusi konferencē Gamescom, kas norisinājās Ķelnē laikā no 2011. gada 17. līdz 21. augustam un kurā reklāmas materiāli (it īpaši brošūru un CD‑ROM formā) esot tikuši izplatīti, taču tikai 2012. gada 22. februārī, t.i., ārpus atbilstošā laikposma, konsole PlayStation Vita tika tirgota – it īpaši Savienības tirgū. Tā uzskatīja, ka četru mēnešu izmantošana attiecīgajā laikposmā (proti, no 2011. gada 7. jūnija līdz 13. oktobrim) varētu būt izmantošana ilguma ziņā – ar nosacījumu, ka ir izpildīti visi pārējie nosacījumi. Visbeidzot, tā norādīja, ka tomēr nav konkrētu pierādījumu, kas liecinātu par to, ka Gamescom konferencē tās dalībniekiem tika izplatīti reklāmas materiāli.
133

No iepriekš izklāstītā vērtējuma izriet, ka – pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, – 8‑hidroksihinolīns, kas apzīmēts kā reproduktīvajai sistēmai toksiska 1.B kategorijas viela, kam piemīt endokrīno sistēmu noārdošas īpašības, atbilst vienam no diviem papildu alternatīvajiem nosacījumiem, kas noteikti Regulas Nr. 1107/2009 II pielikuma 3.6.4., 3.6.5. un 4. punkta normās (skat. šā sprieduma 130. punktu) un kas jāizpilda, lai to varētu iekļaut aizstājamo vielu sarakstā. Tādēļ, kā izklāstīts apstrīdētās īstenošanas regulas 12. apsvērumā, Komisijai bija pienākums to iekļaut aizstājamo vielu sarakstā atbilstoši Īstenošanas regulas 2015/408 1. panta otrajai daļai, un šajā ziņā nebija nepieciešama pārbaude par otro no diviem šā sprieduma 130. punktā minētajiem alternatīvajiem nosacījumiem attiecībā uz to, kādā mērā reālos izmantošanas apstākļos šī viela ietekmē cilvēkus.
30

Patiešām, savā 2007. gada 21. jūnija spriedumā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 42. un 43. punkts), uz kuru atsaucas prasītāja, Tiesa norādīja uz privilēģijām, imunitāti un īpašo ieinteresētās personas statusu, lai piekristu, ka viņai bija īpaša piesaiste citai valstij, kas radīja šķērsli viņas integrācijai dienesta vietas valstī. Tomēr minētajā lietā izskatāmais jautājums bija – vai prasītāja, kas strādāja Austrijas Republikas Länder sakaru birojā, veica darbu šis valsts labā un tādējādi bija ar to saistīta. Minētajā spriedumā Tiesa no šīs piesaistes izdarīja vairākus secinājumus. Pirmais no tiem bija, ka pastāvīgās pārstāvniecības darbinieki ir jāuzskata par esošiem attiecīgās dalībvalsts dienestā un – līdz ar to – ekspatriācijas situācijā, tādēļ ka tie pieder šīs pārstāvniecības struktūrām. Otrais secinājums bija, ka ieinteresētā persona, pat ja tā bija nodarbināta Länder sakaru birojā, bija Austrijas Republikas pastāvīgās pārstāvniecības darbiniece un bija pakļauta Austrijas vēstnieka hierarhiskajai varai tādā veidā, ka viņa bija jāuzskata par Austrijas valsts labā strādājošu. Visbeidzot, trešais secinājums izrietot no tā, ka viņas statuss bija tāds pats ka citiem uz šo pārstāvniecību norīkotajiem ierēdņiem (spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 41. un 42. punkts). Arī šī sprieduma 43. punktā Tiesas minētais īpašais statuss nevar tikt saprasts kā tāds, kas izrietētu tikai no ieinteresētās personas saņemtajām privilēģijām un imunitātes. Tieši pretēji, Tiesa arī ir uzsvērusi faktu, ka šī persona ir veikusi darbu Austrijas Republikas labā tās pastāvīgajā pārstāvniecībā.
77

Prasītāja nevar atspēkot šo secinājumu, apgalvojot, ka Apelācijas padome nav izvērtējusi, vai turklāt attiecīgais apzīmējums pamudina, padara ikdienišķu vai pauž akceptu nelikumīgas narkotiskās vielas izmantošanai. Ar to, ka konkrētā sabiedrības daļa šo apzīmējumu uztvers kā norādi uz to, ka prasītājas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītie pārtikas produkti un dzērieni, kā arī ar to saistītie pakalpojumi ietver nelikumīgas narkotiskas vielas vairākās dalībvalstīs, ir pietiekami, lai, kā to, ņemot vērā iepriekš 74. un 75. punktā norādītās būtiskās intereses, pamatoti ir konstatējusi Apelācijas padome, secinātu, ka tas ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai Regulas 2017/1001 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar minētās regulas 7. panta 2. punktu, izpratnē. Katrā ziņā, tā kā viena no preču zīmes pamatfunkcijām ir identificēt preces vai pakalpojuma komerciālo izcelsmi, lai ļautu patērētājam, kurš pērk ar preču zīmi apzīmēto preci vai pakalpojumu, vēlāka pirkuma gadījumā izdarīt to pašu izvēli, ja pieredze ir pozitīva, vai izdarīt citu izvēli, ja pieredze ir negatīva (skat. spriedumu, 2003. gada 5. marts, Alcon/ITSB – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, EU:T:2003:54, 48. punkts un tajā minētā judikatūra), minētais apzīmējums, tā kā tas tiks uztverts iepriekš minētajā veidā, netieši, bet noteikti veicinātu šādu preču un pakalpojumu iegādi vai vismaz padarītu ikdienišķu to patēriņu.
18

Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. pants ir izteikts šādā redakcijā: “1. Ierēdnis, kurš vēl nav sasniedzis pensionēšanās vecumu un kura dienesta attiecības izbeidzas citu iemeslu dēļ, izņemot nāvi vai invaliditāti, un kuram nav tiesību saņemt tūlītēju vai atliktu izdienas pensiju, atstājot dienestu, ir tiesīgs saņemt: a) ja viņš ir nostrādājis mazāk nekā gadu un nav izmantojis [Civildienesta noteikumu VIII pielikuma] 11. panta 2. punktā paredzēto iespēju, pabalstu sakarā ar atbrīvošanu no amata, kas vienāds ar trīskāršu no viņa pamatalgas ieturēto summu, lai veiktu pensijas iemaksas pēc visu saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 42. un 112. pantu samaksāto summu atskaitīšanas; b) citos gadījumos – [Civildienesta noteikumu VIII pielikuma] 11. panta 1. punktā paredzētos pabalstus vai šādu pabalstu aktuārā ekvivalenta iemaksu privātā apdrošināšanas sabiedrībā vai pensiju fondā pēc viņa izvēles, ar nosacījumu, ka šī sabiedrība vai fonds garantē, ka: i) kapitāls netiks atmaksāts; ii) mēneša ienākumus izmaksās agrākais no 60 gadu vecuma un vēlākais – no 66 gadu vecuma; iii) ir paredzēti noteikumi par reversijas vai apgādnieka zaudējuma pensijām; iv) pārvedumu uz citu apdrošināšanas sabiedrību vai citu fondu atļaus vienīgi tad, ja minētais fonds atbilst nosacījumiem, kas izklāstīti i), ii) un iii) punktā. 2. Atkāpjoties no 1. punkta b) [apakšpunkta], ierēdņi, kuri nav sasnieguši [pensionēšanās] vecumu un kuri kopš savu pienākumu pildīšanas sākšanas pensiju tiesību nodibināšanas vai uzturēšanas nolūkā ir veikuši iemaksas valsts pensiju shēmā, privātā apdrošināšanas shēmā vai pensiju fondā pēc viņu izvēles, kas atbilst 1. punktā noteiktajām prasībām, un kuru dienesta attiecības izbeidzas tādu iemeslu dēļ, kas nav nāve vai invaliditāte, un kuriem nav tiesību saņemt tūlītēju vai atliktu izdienas pensiju, atstājot dienestu, ir tiesīgi saņemt pabalstu sakarā ar atbrīvošanu no amata, kas vienāds ar viņu pensiju tiesību aktuāro vērtību, kuras iegūtas, [viņiem] strādājot iestādēs. Minētajos gadījumos maksājumus, kas veikti, lai nodibinātu vai uzturētu savas pensijas tiesības valsts pensiju shēmā, piemērojot Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 42. vai 112. pantu, atskaita no pabalsta sakarā ar atbrīvošanu no amata. [..]”
44

Tādējādi Vispārējā tiesa vispirms norāda, ka saskaņā ar judikatūru Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja patiesā griba nav apstāklis, kam nebūtu nozīmes. Proti, lai gan šis apsvērums ticis izteikts, analizējot valsts preču zīmes aizsardzības apjomu, kas izriet no visu vienas klases nosaukuma vispārīgo apzīmējumu izmantošanas, Tiesa ir norādījusi, ka situācija, kurā ar preču zīmi piešķirtās aizsardzības apjoms būtu atkarīgs no kompetentās iestādes izmantotās interpretācijas pieejas, nevis no reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja patiesās gribas, varētu radīt kaitējumu tiesiskajai drošībai gan minētajam pieteikuma iesniedzējam, gan arī trešajām personām – saimnieciskās darbības subjektiem (spriedums, 2012. gada 19. jūnijs, Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, 60. punkts).
116

Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma pamatojums sastāv no trim daļām, kas izklāstītas šā sprieduma 6. punktā. Šis pamatojums būtībā ir atvasināts, pirmkārt, no centrālās valdības iestāžu specifikas un it īpaši no apstākļa, ka tā īsteno valsts varas prerogatīvas, otrkārt, no tā, ka daudzu dalībvalstu tiesību sistēmās pastāv normas par šo iestāžu ierēdņu un darbinieku informēšanu un uzklausīšanu, un, treškārt, no tā, ka starp dalībvalstīm pastāv ievērojamas atšķirības attiecībā uz minēto iestāžu definīciju un mērogu, tā ka eventuālam Padomes lēmumam par Nolīguma īstenošanu piemērošanas joma būtu vairāk vai mazāk apjomīga atkarībā no dalībvalsts.
80

No iepriekš minētā izriet, pirmkārt, ka teritoriālais apjoms ir tikai viens no faktoriem, kas jāņem vērā, lai novērtētu, vai Eiropas Savienības preču zīme ir faktiski izmantota, un, otrkārt, ka de minimis noteikums, lai noteiktu, vai šis faktors ir izpildīts, nav konstatējams. Nav nepieciešams, lai Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana būtu ģeogrāfiski plaša, lai to atzītu par faktisku, ciktāl šāda kvalifikācija ir atkarīga no attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašībām attiecīgajā tirgū un, vispārīgāk, no visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai pierādītu, ka šīs preču zīmes komerciālā izmantošana ļauj radīt vai saglabāt tirgus daļas precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, 55. punkts). Turklāt, lai kvalificētu Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu, netiek prasīts, lai šī preču zīme tiktu izmantota būtiskā Savienības teritorijas daļā. Turklāt iespēja, ka attiecīgā preču zīme ir tikusi izmantota vienas dalībvalsts teritorijā, nevar tikt izslēgta, jo ir jāabstrahējas no dalībvalstu robežām un ir jāņem vērā attiecīgo preču vai pakalpojumu iezīmes.
142

Kā izriet no šī sprieduma 135. punkta, novērtējot preču zīmes atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā, ir nepieciešams, lai šī izmantošana būtu notikusi saskaņā ar preču zīmes pamatfunkciju. Attiecībā uz individuālām preču zīmēm – šī pamatfunkcija ir garantēt patērētājam vai galalietotājam preces vai pakalpojuma, ko ar to apzīmē, izcelsmes identitāti, ļaujot šim patērētājam vai šim lietotājam šo preci vai šo pakalpojumu bez sajaukšanas iespējas atšķirt no citas izcelsmes precēm un pakalpojumiem. Lai preču zīme varētu pildīt šo lomu – būt pamatelements netraucētas konkurences sistēmā, kuru Līgums paredz iedibināt un saglabāt, – tai ir jāgarantē, ka visas preces vai pakalpojumi, ko ar to apzīmē, ir ražoti vai piegādāti viena uzņēmuma kontrolē, kurš var būt uzskatāms par atbildīgu par to kvalitāti (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2017. gada 8. jūnijs, W. F. Gözze Frottierweberei un Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 7. jūnijs, Schmid/EUIPO – Landeskammer für Land‑ und Forstwirtschaft in Steiermark (Steirisches Kürbiskernöl), T‑72/17, pārsūdzēts, EU:T:2018:335, 44. punkts).