ĢENERĀLADVOKĀTA LĒNDERTA A. HĒLHUDA SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 29. aprīlī. ( )

Lieta C-70/03

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Spānijas Karalisti

Valsts pienākumu neizpilde – Padomes Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos nepilnīga transponēšana





I – Ievads

1. Saistībā ar prasību par valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu Eiropas Kopienu Komisija apgalvo, ka, netransponējot pilnībā valsts tiesībās Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvu 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos( ), Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līguma un minētās direktīvas normas.

2. Komisijas prasība attiecas uz diviem specifiskiem punktiem. Pirmais ir saistīts ar to, ka Spānijas Karaliste valsts tiesību aktos nav pareizi transponējusi noteikumu par interpretāciju, kas ietverts direktīvas 5. panta trešajā teikumā. Otrais punkts attiecas uz nepareizu direktīvas 6. panta 2. punkta par piemērojamajām tiesībām transponēšanu. Termiņš direktīvas transponēšanai bija 1994. gada 31. decembris.

II – Komisijas pirmais iebildums: direktīvas 5. panta trešais teikums

3. Pirmais iebildums attiecas uz nepareizu direktīvas 5. panta trešā teikuma transponēšanu Spānijas tiesībās. 5. pants kā galveno normu paredz, ka ciktāl līgumos ar patērētājiem noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkārši un skaidri saprotami. Tālāk, tā otrajā un trešajā teikumā šis pants ietver šādu noteikumu par interpretāciju:

"[..] Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā."

Šīs 7. panta 2. punktā paredzētās procedūras ir prasības, kas tiek dēvētas par kolektīvajām prasībām, ar ko "[..] personas vai iestādes, kurām atbilstoši valsts tiesībām ir likumīgas intereses patērētāju aizsardzībā, var saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem iesniegt prasību tiesā vai kompetentās pārvaldes iestādēs, lai panāktu lēmumu par to, vai līguma noteikumi, kas sastādīti vispārējai izmantošanai, ir negodīgi, un lai minētās personas vai iestādes varētu piemērot atbilstošus un efektīvus līdzekļus šo noteikumu ilgstošas izmantošanas novēršanai".

4. Direktīva Spānijas tiesībās ir transponēta ar 1998. gada 13. aprīļa Likumu Nr. 7/1998 par vispārīgajiem līguma nosacījumiem( ) (turpmāk tekstā – "Likums Nr. 7/1998"), ar ko groza arī Vispārējo 1984. gada 19. jūlija likumu par patērētāju un lietotāju aizsardzību( ) (turpmāk tekstā – "Vispārējais likums Nr. 26/1984"). Vispārējā likuma Nr. 26/1984 10. panta 2. punkts redakcijā pēc grozījumiem, kas paredzēti Likumā 7/1998, direktīvas 5. pantu transponē šādi:

"Šaubu gadījumā par kādu līguma noteikumu nozīmi tie interpretējami par labu patērētājam."

Direktīvas 5. panta trešajam teikumam līdzvērtīga norma Spānijas tiesībās nav pieņemta.

5. Komisija uzsver, ka, neprecizējot to, ka 5. panta otrajā teikumā ietvertā tiesību norma, kas attiecas uz patērētājam vislabvēlīgāko interpretāciju, nav piemērojama kolektīvo prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu ietvaros, Spānijas likumdevējs nav pareizi transponējis šo tiesību normu valsts tiesībās. Tā apgalvo, ka tas varētu kaitēt šādām kolektīvajām prasībām par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu, ciktāl profesionālis, atsaucoties tieši uz šo normu par interpretēšanu, varētu panākt to, ka klauzula netiktu uzskatīta par negodīgu līguma noteikumu. Pretēji Spānijas valdības norādītajam, no Vispārējā likuma Nr. 26/1984 10. panta 2. punkta redakcijā ar grozījumiem nevar secināt, ka šis noteikums par interpretāciju attiecas vienīgi uz privātpersonu celtajām prasībām. Nepastāvot tiesību normām, kas tieši ierobežo šī noteikuma piemērošanu, attiecinot to vienīgi uz privātpersonu celtajām prasībām, būtu jāsecina, ka tas attiecas uz abu veidu prasībām.

6. Spānijas valdība norāda, ka Spānijas tiesību akti vienlaicīgi attiecas uz privātpersonu celtajām prasībām un kolektīvajām prasībām un ka direktīvas 5. panta otrajā teikumā ietvertais noteikums par interpretāciju attiecas vienīgi uz privātpersonu celtajām prasībām. Šajā sakarā tā piebilst, ka gadījumos, kad kolektīvās prasības priekšmets ir atzīt, ka klauzula ir neskaidra vai negodīga, šī prasība vainagosies panākumiem, izmantojot parastās interpretācijas metodes, un interpretācija par labu vienam vai citam patērētājam šajā sakarā neko nemainīs. Turklāt Spānijas valdība uzskata, ka Spānijas tiesību akti, kas paredz augstāku aizsardzību nekā direktīvā paredzētā, ietver tādu noteikumu sarakstu, kuri visos gadījumos tiek uzskatīti par maldinošiem. Šī saraksta imperatīvais raksturs iestājas pret prasību īstenot patērētājam labvēlīgāko interpretāciju, lai apturētu kolektīvās prasības par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu. Attiecībā uz pierādījumiem, Spānijas valdība neredz nepieciešamību literāri pārņemt direktīvas 5. panta trešo teikumu Spānijas tiesību aktos. Tā uzskata, ka šī noteikuma piemērošana Spānijas tiesību sistēmā ir pietiekoši nodrošināta. Šajā sakarā tā atsaucas arī uz Spānijas Civilkodeksa 1228. pantu, kas paredz, ka "neskaidru līguma noteikumu interpretācija nedrīkst nākt par labu pusei, kura ir par šo neskaidrību atbildīga". Visbeidzot, Tribunal Supremo būtu bijis jānospriež, ka šis noteikums attiecas arī uz pievienošanās līgumiem.

7. Attiecībā uz pirmo iebildumu lietas dalībnieki ne tik daudz iebilst pret 5. . pantā paredzētā pienākuma saturu, bet drīzāk pret veidu, kā šis pienākums būtu transponējams valsts tiesībās. Komisija uzskata, ka direktīvas 5. panta trešajā teikumā ietvertajam ierobežojumam attiecībā uz interpretāciju par labu patērētājam, kas pazīstama arī kā interpretācija contra preferentem, skaidri jāizriet no likuma formulējuma. Spānijas valdība balstās uz faktu, ka no Spānijas likuma mērķa izriet, ka šis noteikums par interpretāciju attiecas tikai uz privātpersonu celtajām prasībām un ka tāpēc nav tieši jāparedz, ka tā nav piemērojama kolektīvo prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu ietvaros direktīvas 7. panta 2. punkta izpratnē. Pamatojoties uz to, Spānijas valdība secina, ka nav iemesla interpretāciju par labu patērētājam (privātpersonai) piemērot attiecībā uz prasību, kuras priekšmets ir novērst zināmu vispārēju maldinošu noteikumu izmantošanu.

8. Izsmeļoša Tiesas judikatūra precīzi nosaka dalībvalstu tiesības izvēlēties formu un metodes direktīvā paredzētā sasniedzamā rezultāta īstenošanai. Šajā sakarā Tiesa ir nolēmusi, ka direktīvas transponēšana valsts tiesībās obligāti neprasa formāli un tekstuāli atkārtot šīs normas juridiski tiešā un speciālā normā. To atkarībā no normas satura ir iespējams izpildīt vispārējā juridiskā kontekstā, ja tā tādējādi patiešām nodrošina pilnīgu direktīvas piemērošanu pietiekami skaidrā un precīzā veidā, tā, lai, ja direktīva paredz tiesības privātpersonām, tiesību saņēmēji pienācīgi pārzinātu savas tiesības un attiecīgā gadījumā varētu tās aizstāvēt valsts tiesās.( ) Šis pēdējais punkts ir jo īpaši svarīgs gadījumā, kad direktīvā atzītas citas dalībvalsts pilsoņu tiesības, kā tas vienmēr ir patērētāju tiesību aizsardzības jautājumos.

9. Tā rezultātā atbilstošajās valsts tiesību normās ir jānodrošina direktīvā paredzēto mērķu faktiska sasniegšana. Turklāt būtu jāspēj nodrošināt tās faktiska ievērošana valsts kompetentajās tiesu iestādēs. Ciktāl tiesību akti pieļauj saglabāt nedrošību attiecībā uz valsts tiesību atbilstību direktīvas prasībām, kuru mērķis ir privātpersonu tiesību atzīšana, šo nedrošību nedrīkst palielināt, atsaucoties uz tās normu sistēmiskas interpretācijas iespējamību vai to, ka valsts tiesu iestādes var šīs normas interpretēt atbilstoši direktīvas prasībām. Kā nospriedusi Tiesa, valsts tiesu iestāžu lēmums, kas, kā prezumējams, iedibināti interpretējot valsts tiesību normas veidā, kas atbilst direktīvas prasībām, nevar nodrošināt nepieciešamo skaidrību un precizitāti, lai izpildītu tiesiskās drošības prasības.( )

10. Ciktāl direktīvas 5. panta otrais teikums Spānijas tiesībās transponēts literāri, šajā gadījumā ir jājautā, vai no tā pietiekoši skaidri izriet tas, ka šī noteikuma piemērošanas joma attiecas tikai uz privātpersonu celtām prasībām un tāpēc atbilstoši direktīvas 5. panta trešajam teikumam tas nav piemērojams kolektīvajām prasībām par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu. Lai varētu novērtēt, vai šis direktīvas mērķis ir sasniegts, vispirms ir jāizvērtē šīs – no pirmā acu uzmetiena paradoksālās – normas ratio legis.

11. Direktīvas 5. panta 2. punktā ietvertais noteikums par interpretāciju ir pakārtots, jo tas ir piemērojams tikai tad, ja pēc tam, kad tas interpretēts, izmantojot parastās metodes, vēl arvien pastāv šaubas par noteikuma nozīmi. Prāvā starp patērētāju un profesionāli par līguma noteikumu, šis noteikums tiks interpretēts par labu patērētājam. Par šī noteikumu neskaidrību un no tā izrietošajām sekām ir jāatbild profesionālim. Tie ir gadījumi, kad līgums jau ir noslēgts un pēc tam ir jāizlemj, vai noteikums ir maldinošs vai nav. Šis noteikums par interpretāciju atbilst direktīvas mērķim, proti, aizsargāt patērētāju (pārrobežu) darījumos.

12. Kolektīvās prasības par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu, ko ceļ patērētāju organizācijas, pēc sava rakstura vairākos būtiskos aspektos atšķiras no prasībām, ko pret attiecīgo pārdevēju ceļ atsevišķi patērētāji. Tādējādi, sava preventīvā rakstura dēļ to mērķis ir vispārējā veidā aizsargāt patērētāju no tā, ka vispārējos līgumu noteikumos tiek izmantoti noteikumi, kas ir uzskatāmi par maldinošiem. Šādā veidā patērētāja un profesionāļa nevienlīdzīgais statuss tiek kompensēts, izmantojot aktīvu ārējo iejaukšanos par labu patērētājam( ). Šādu noteikumu izvērtējums tiek īstenots abstraktā veidā, prasītājam neesot personīgi ieinteresētam lietas iznākumā.

13. Direktīvas 7. panta 2. punktā paredzētajā prasībā kompetentajai tiesu vai administratīvajai iestādei, balstoties uz parastajām interpretācijas metodēm, ir jāizlemj, vai noteikums ir maldinošs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, un jāizbeidz šī noteikuma izmantošana. Ja šaubu gadījumā būtu iespējams strīdīgo noteikumu interpretēt par labu patērētājam, izmantojot contra preferentem principu, tas vēl arvien būtu piemērojams, un tas ne vienmēr atbilstu patērētāja interesēm. Lai sasniegtu patērētājam labvēlīgāko rezultātu, kolektīvās prasības par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu ietvaros ir nepieciešams in abstracto izvērtējums par to, vai noteikumiem būs negatīvs iespaids uz patērētāju. Tā rezultātā rodas paradokss, jo patērētājam šķietami nelabvēlīgas interpretācijas rezultāts ir viņa labāka aizsardzība.

14. Šī iemesla dēļ 5. panta otrajā teikumā ietvertais noteikums par interpretāciju nav piemērojams kolektīvo prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu ietvaros. Vispārējos noteikumos ietvertajiem noteikumiem, kurus iecerēts piemērot attiecībā uz daudzām līgumtiesiskajām attiecībām atbilstoši direktīvas 5. panta pirmajam teikumam, jābūt formulētiem patērētājam pietiekoši skaidrā un saprotamā veidā. To nozīme nedrīkstētu būt atkarīga no atšķirīgu interpretācijas metožu izmantošanas, tos interpretējot.

15. Attiecīgi valsts tiesību sistēmai ir jānodrošina patērētājam vislabvēlīgākais vispārējai izmantošanai paredzēto noteikumu galīgais vērtējums kolektīvās prasības par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu ietvaros direktīvas 7. panta 2. punkta izpratnē. Atbilstoši direktīvas mērķim šis iznākums tiek panākts tādējādi, ka tiek atmesta contra preferentem principa piemērošana, tā ka ir jāizmanto vienīgi valsts tiesībās pastāvošās interpretācijas metodes.

16. Spānijas valdība uzskata, ka direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšana ir nodrošināta, no vienas puses, vispārējā patērētāju aizsardzībai paredzētā regulējuma mērķa un, no otras puses, vispārējo līguma noteikumu rezultātā. Fakts, ka direktīvas 5. panta otrais teikums pārņemts vienīgi normās, kuras attiecas uz privātpersonu celtajām prasībām (Vispārējā likuma Nr. 7/1998 10. panta 2. punkts, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Likumu Nr. 7/1998), norādītu, ka tajā ietvertais noteikums par interpretāciju nebūtu piemērojams kolektīvajām prasībām par darbības izbeigšanu atbilstoši direktīvas 5. panta trešajam teikumam. Šādas prasības regulē Likuma Nr. 7/1998 IV nodaļa (12. – 20. pants). Turklāt Spānijas valdība uzskata, ka Spānijas tiesības sniedz labāku aizsardzību nekā direktīvā paredzētā, jo Spānijas tiesībās ietverts "melnais saraksts" ar noteikumiem, kas nav spēkā no paša sākuma. Tādējādi tiek nodrošināta direktīvas pilnīga iedarbība arī attiecībā uz noteikumu izvērtējumu kolektīvo prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu ietvaros.

17. Kā apgalvojusi Komisija, tas ir pretrunā ar to, ka Spānijas tiesībās pastāv elementi, kas norāda, ka noteikums par interpretāciju par labu patērētājam ir vispārēji piemērojams. Tā Vispārējā likuma Nr. 26/1984 10. panta trešais punkts ar grozījumiem, kas izdarīti ar Likumu Nr. 7/1998, kas seko pēc panta, kas satur šo noteikumu par interpretāciju, paredz, ka noteikumi, kam ir vispārējo līguma noteikumu raksturs likuma par vispārējiem līguma noteikumiem nozīmē, ir "šādā pašā veidā" pakļauti šim likumam. 6. panta 2. punktā tāpat ir iekļauts noteikums par interpretāciju par labu patērētājam: šaubas attiecībā uz neskaidru vispārējo noteikumu interpretāciju ir atrisināmas par labu pusei, kura pievienojas līgumam. Ja Spānijas likumdevējs būtu vēlējies ierobežot noteikuma par interpretāciju piemērošanas jomu, attiecinot to vienīgi uz privātpersonu celtajām prasībām, tas būtu varējis to tieši paredzēt vai nu Vispārējā likuma Nr. 26/1984 10. panta 3. punktā vai Likuma Nr. 7/1998 6. pantā. Tā kā likumdevējs tā nav rīkojies, loģiski secināms, ka šis noteikums piemērojams abu veidu prasībām.

18. Nepastāvot konkrētām norādēm par to, ka princips contra preferentem, izvērtējot kolektīvo prasību noteikuma izmantošanas pārtraukšanu, ticis izmantots, pārkāpjot direktīvu, nav skaidrs, vai direktīvā paredzētais rezultāts Spānijas tiesību sistēmā ir sasniegts. Likumā ietverto nozīmīgo normu piemērošanas joma norāda, ka šos noteikumus par interpretāciju varētu piemērot gadījumos, kas paredzēti direktīvas 7. panta 2. punktā. Ja norma par regulējuma normu interpretāciju izšķiroši iespaido šo normu saturu, tā jāaplūko tāpat kā normas, uz ko tā atsaucas. Šajos apstākļos es uzskatu, ka Spānijas tiesības pietiekoši nenodrošina to, ka direktīvas 5. panta 2. punktā ietvertais noteikums par interpretāciju nav piemērojams direktīvas 7. panta 2. punktā paredzēto prasību ietvaros.

19. Tā rezultātā Komisijas pirmais iebildums ir pamatots.

III – Komisijas otrais iebildums: direktīvas 6. panta 2. punkts

20. Komisijas otrais iebildums attiecas uz veidu, kā Spānijas tiesībās ir transponēts direktīvas 6. panta 2. punkts. Šī norma paredz:

"Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka patērētājs nezaudē šīs direktīvas piešķirto aizsardzību tādēļ, ka par līgumam piemērojamajām tiesībām ir izvēlētas valsts, kas nav dalībvalsts, tiesības, ja līgumam ir cieša saistība ar dalībvalstu teritoriju."

21. 10.b panta trešā daļa Vispārējā likumā Nr. 26/1984, redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Likumu Nr. 7/1998, ar ko Spānijas tiesībās transponēts direktīvas 6. panta 2. punkts, formulēts šādi: "Patērētāju aizsardzības normas pret negodīgiem noteikumiem ir piemērojamas neatkarīgi no tiesībām, kuras puses izvēlējušās kā līgumam piemērojamās, 1980. gada Romas konvencijas par līgumsaistībām piemērojamām tiesībām 5. panta nozīmē".

Rezumējot, Romas konvencijas par līgumsaistībām piemērojamām tiesībām (turpmāk tekstā – "Romas konvencija") 5. panta 2. punkts paredz, ka pušu izdarīta tiesību aktu izvēle nevar atņemt patērētājam aizsardzību, kuru tam sniedz tās valsts tiesību aktu imperatīvās normas, kurā atrodas viņa pastāvīgā dzīvesvieta, ja izpildīti šajā pantā paredzētie nosacījumi. Saskaņā ar Romas konvencijas 5. panta 1. punktu šī norma ir piemērojama patērētāju noslēgtajiem līgumiem, kuru priekšmets ir preču vai pakalpojumu piegāde, vai līgumiem par aizdevuma izsniegšanu šādam mērķim.

22. Šajā kontekstā Likuma Nr. 7/1998 3. panta otrā daļa arī paredz intereses, un tā nosaka:

"Neatkarīgi no starptautisko līgumu un konvenciju noteikumiem, [šis likums] piemērojams arī līgumiem, kas pakļauti ārvalstu likumiem, ja vien tā līgumslēdzējs savu gribu ir izteicis Spānijas teritorijā un ja tur ir tā pastāvīgā dzīvesvieta".

23. Komisija norāda, ka direktīvas 6. panta 2. punkts ir vērsts uz visu patērētāju aizsardzību saistībā ar visiem ar profesionāli noslēgtajiem līgumiem, savukārt 10.a pants Vispārējā likumā Nr. 26/1984, redakcijā ar grozījumiem, šo aizsardzību paredz vienīgi noteiktu veidu līgumiem (proti, tiem, kuri paredzēti Romas konvencijas 5. panta 1. punktā) un vienīgi tajos gadījumos, kad izpildīti noteikti nosacījumi (tie, kas paredzēti Romas konvencijas 5. panta 2. punktā). Šie nosacījumi ir stingrāki par vienīgo nosacījumu, kas paredzēts direktīvas 6. panta 2. punktā, kas vienīgi prasa, lai attiecīgajam līgumam "ir cieša saistība ar dalībvalsts teritoriju".

24. Kā norādījusi Spānijas valdība, no konsekventas interpretācijas ("interpretación integradora") izriet, ka Spānijas normas par patērētāju aizsardzību pret maldinošiem noteikumiem ir imperatīvas. Tās ir piemērojamas, kad puses tās ir izvēlējušās par līgumam piemērojamo likumu. Šīs normas vienlaikus ņem vērā direktīvu un Romas konvenciju. Šī valdība uzsver, ka Likuma Nr. 7/1998 3. panta 2. punkts paredz obligātu Spānijas tiesību piemērošanu līgumiem, kuriem piemērojamas citas valsts tiesības, ja puse savu akceptu izteikusi Spānijas teritorijā un tai tur ir dzīvesvieta. Tādējādi attiecībā uz līgumiem, kuriem ir saistība ar Spānijas tiesībām, izpaustos "ciešas saistības ar dalībvalsts teritoriju" jēdziens.

25. Direktīvas 6. panta 2. punkta mērķis ir nodrošināt, lai tāpēc, ka līgumslēdzējpuses ir paziņojušas, ka līgumam piemērojamas trešās valsts tiesības, savu saturu nezaudētu direktīvas aizsargājošais iespaids. Lai sasniegtu šo mērķi, direktīva izmanto tādu plašu kritēriju kā "piesaistes saistība": jāpastāv ciešai saistībai starp līgumu un dalībvalsts teritoriju. Ciktāl 10. pants Vispārējā likumā Nr. 26/1984 ar grozījumiem atsaucas uz Romas konvencijas 5. pantu, rodas jautājums par to, vai nav ietekmēts direktīvā paredzētais aizsardzības mērķis.

26. Es uzskatu, ka šajā gadījumā tas ir tieši tā. Direktīvā izmantotais kritērijs, proti, ciešas saistības starp līgumu un dalībvalsts teritoriju pastāvēšana pieļauj elastīgu interpretāciju. Tas tādējādi paredz, ka zemākais slieksnis, lai iedarbotos direktīvas aizsargājošais iespaids, ir izpildīts tad, kad puses izvēlas savam līgumam piemērot trešās valsts tiesības. No otras puses, panta atsaukšanās uz Vispārējā likuma 26/1984 ar grozījumiem 10.a panta 3. punktu liek ieviest kritērijus, kuru rezultātā Spānijas tiesībās nav nodrošināta direktīvas normu piemērošana gadījumos, kuri paredzēti direktīvas 6. panta 2. punktā.

27. Romas konvencijas 5. pants faktiski paredz patērētāja pastāvīgās dzīvesvietas valsts (obligātu) tiesību piemērošanu, lai arī kāda ir līgumslēdzējpušu izvēle, balstoties uz direktīvā neparedzētiem nosacījumiem. Tādējādi ir jāatzīst, a) ka pirms līguma noslēgšanas šajā valstī izteikta skaidra oferte vai reklāma un ka patērētājs pirms līguma noslēgšanas ir izdarījis visu no viņa puses nepieciešamo līguma noslēgšanai, un b) ka otra līgumslēdzējpuse ir šajā valstī saņēmusi patērētāja pasūtījumu vai c) ka pārdevējs ir organizējis ceļojumu, lai panāktu, ka patērētājs noslēdz līgumu. Šie ierobežojumi sašaurina direktīvas 6. panta 2. punkta paredzēto aizsardzību. Turklāt Romas konvencijas 5. panta piemērošanas joma ir ierobežota ar līgumiem, kas minēti šīs normas 1. punktā. Lai kāds būtu šīs normas materiālais tvērums, direktīva ir vērsta uz to līgumu kopumu, kurus patērētājs slēdz ar profesionāli, tādēļ nevar izslēgt, ka noteiktas līgumu kategorijas netaisnīgi ir izslēgtas no 10.b panta trešās daļas piemērošanas jomas.

28. Attiecībā uz Spānijas valdības atsauci uz Likuma Nr. 7/1998 3. panta trešo daļu ir jāatzīmē, ka papildus faktam, ka šī norma attiecas tikai uz līgumu vispārējiem noteikumiem un tāpēc – ne īpaši uz līgumiem, kas attiecas uz patērētājiem, tā vienlaicīgi paredz divus ierobežojošus nosacījumus, kuri ir nesaderīgi ar direktīvā paredzēto aizsardzības sistēmu. Faktiski šajā gadījumā ir piemērojami arī kumulatīvie nosacījumi, proti, no vienas puses, ka patērētāja pastāvīgā dzīvesvieta ir Spānijas teritorijā un, no otras puses, ka viņš tur arī ir izteicis savu līgumisko gribu. Šīs prasības ierobežo arī direktīvas 6. panta 2. punkta piedāvāto aizsardzību.

29. Visbeidzot, attiecībā uz Spānijas valdības argumentu, ka direktīvas sasniedzamo rezultātu var īstenot, izmantojot Spānijas tiesībās nozīmīgo normu sistemātisku vai integrētu interpretāciju, ir jāatgriežas pie Tiesas judikatūras attiecībā uz šo direktīvu( ). No tās skaidri izriet, ka direktīvā privātpersonām paredzētās tiesības valsts tiesību aktos nodrošināmas skaidri un nepārprotami. Ņemot vērā iepriekš iztirzāto attiecībā uz direktīvas 6. panta 2. punktu, šajā gadījumā tas tā nekādā ziņā nav.

30. No tā izriet, ka arī Komisijas otrais iebildums ir pamatots.

IV – Secinājumi

31. Attiecīgi es Tiesai ierosinu:

– atzīt, ka, pilnībā netransponējot savās iekšējās tiesībās Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 5. pantu un 6. panta 2. punktu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums un minētā direktīva;

– piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.