Lieta T‑12/06

Deltafina SpA

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Atbrīvojums no naudas sodiem – Sadarbība – Naudas sodi – Samērīgums – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Nosacīta atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana pirms Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanas – Piemērošanas joma

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 8. punkta a) un b) apakšpunkts, 11. punkta a)–c) apakšpunkts, 15., 16., 18. un 19. punkts)

2. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Pilnīgs atbrīvojums – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 11. punkta a) apakšpunkts)

3. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Paziņojums par iebildumiem – Pagaidu raksturs

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Nosacīta atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana pirms Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanas – Komisijas atteikums piešķirt galīgo atbrīvojumu – Tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums – Neesamība

(EKL 81. pants; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 11. punkts)

5. Iestāžu akti – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai par konkurences tiesību normu pārkāpumiem – Akts, kas vērsts uz ārēju seku radīšanu – Piemērošanas joma

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Par sevišķi smagiem atzīti pārkāpumi, pamatojoties vienīgi uz to pašu raksturu

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

7. Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar ko uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērošanas joma

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants)

8. Konkurence – Administratīvais process – Piekļuve lietas materiāliem – Komisijas pienākums atklāt iekšējos dokumentus – Neesamība

(EKL 81. pants)

1. Ja Komisija saņem pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Paziņojumu par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos, tā vērtē pierādījumus, ko attiecīgais uzņēmums ir iesniedzis sava pieteikuma pamatojumam, lai pārbaudītu, vai šis uzņēmums atkarībā no situācijas atbilst Paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) vai b) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem. Ja šis uzņēmums ir pirmais, kas atbilst šiem nosacījumiem, Komisija tam rakstveidā piešķir nosacītu atbrīvojumu no naudas soda.

Nosacīta atbrīvojuma piešķiršana nozīmē īpaša procesuālā statusa izveidi administratīvā procesa gaitā par labu uzņēmumam, kas atbilst Paziņojuma par sadarbību 8. punktā minētajiem nosacījumiem, un šis statuss rada noteiktas juridiskās sekas. Tomēr šis nosacītais atbrīvojums nekādi nav pielīdzināms galīgajam atbrīvojumam no naudas soda, kuru piešķir tikai administratīvā procesa beigās.

Konkrētāk, nosacīta atbrīvojuma piešķiršana, pirmkārt, apliecina, ka attiecīgais uzņēmums ir bijis pirmais uzņēmums, kurš ir izpildījis Paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) vai b) apakšpunktā minētos nosacījumus, no kā izriet, ka Komisija neizskatīs citus pieteikumus par atbrīvojumu no naudas soda, kamēr tā nebūs lēmusi par šī uzņēmuma pieteikumu, un, otrkārt, nodrošina, ka Komisija minētajam uzņēmumam piešķirs atbrīvojumu no naudas soda, ja administratīvā procesa beigās tā secinās, ka šis uzņēmums ir ievērojis Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktā minētos nosacījumus.

Tikai administratīvā procesa beigās, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā šajā lēmumā piešķir vai nepiešķir atbrīvojumu no naudas soda tiešā nozīmē uzņēmumam, kuram ir piemērots nosacītais atbrīvojums. Tieši šajā brīdī procesuālais statuss, kas izriet no nosacītā atbrīvojuma, beidz darboties. Tomēr galīgais atbrīvojums no naudas soda tiek piešķirts tikai tad, ja minētais uzņēmums visa administratīvā procesa laikā un līdz galīgā lēmuma pieņemšanas brīdim ir izpildījis trīs kumulatīvos nosacījumus, kas paredzēti Paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktā.

Tādējādi no Paziņojumā par sadarbību paredzētās sistēmas izriet, ka pirms galīgā lēmuma pieņemšanas uzņēmums, kurš lūdz atbrīvojumu no naudas soda, neiegūst atbrīvojumu no naudas soda tiešā nozīmē, bet tam tiek piemērots vienīgi procesuālais statuss, kas administratīvā procesa beigās, ja prasītie nosacījumi ir izpildīti, var tikt pārvērsts atbrīvojumā no naudas soda.

(sal. ar 113.–115., 117. un 118. punktu)

2. Pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana ir izņēmums no uzņēmuma personīgās atbildības principa par konkurences tiesību normu pārkāpumu, kuru attaisno mērķis veicināt tādu darbību atklāšanu, izmeklēšanu, apkarošanu, kā arī apturēšanu, kas ir būtiskākie konkurences ierobežojumi. Tādēļ šādos apstākļos ir loģiski, ka apmaiņā pret pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanu attiecībā uz īstenoto prettiesisko rīcību tiek prasīts, lai uzņēmums, kas lūdz atbrīvojumu no naudas soda, sadarbotos ar Komisiju izmeklēšanā, un tam saskaņā ar Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos 11. punkta a) apakšpunktu ir jānotiek “pilnībā, pastāvīgi un ātri”.

No sadarbības kā tādas, kam jānotiek “pilnībā”, kvalifikācijas izriet, ka pieteikuma iesniedzēja sadarbībai ar Komisiju, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda, ir jābūt pilnīgai, absolūtai un bez iebildēm. Kvalifikācija “pastāvīgi” un “ātri” paredz, ka šai sadarbībai ir jāturpinās visā administratīvā procesa laikā un principā tai ir jābūt tūlītējai.

Turklāt naudas soda samazinājums, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību, var tikt attaisnots tikai tad, ja sniegto informāciju un ? plašākā nozīmē ? attiecīgā uzņēmuma rīcību šajā ziņā var uzskatīt par patiesas sadarbības pierādījumu. Tādējādi, kā tas izriet jau no paša sadarbības jēdziena, kas izskaidrots Paziņojuma par sadarbību tekstā, faktiski tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība liecina par patiesu sadarbību, tam var tikt piemērots samazinājums, pamatojoties uz minēto paziņojumu. Šis apsvērums a fortiori attiecas uz sadarbību, kas nepieciešama pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanas pamatojumam, jo atbrīvojums ir vēl labvēlīgāka attieksme nekā vienkāršs naudas soda samazinājums.

Tātad “pilnībā, pastāvīgi un ātri” notiekošās sadarbības, kas pamato pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, jēdziens nozīmē patiesu un pilnīgu sadarbību, kuru raksturo patiess sadarbības gars.

Šajā ziņā uzņēmums, kas vēlas saņemt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, pamatojoties uz savu sadarbību izmeklēšanā, nedrīkst neinformēt Komisiju par tam zināmiem faktiem, kuri, lai arī tikai varbūtēji, var ietekmēt administratīvā procesa norisi un Komisijas izmeklēšanas efektivitāti. Tādējādi patiesa un pilnīga sadarbība nozīmē, ka visā administratīvā procesa laikā attiecīgais uzņēmums laikus informē Komisiju par visiem atbilstošajiem apstākļiem, kas var negatīvi ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas norisi, kā arī attiecīgās aizliegtās vienošanās atklāšanu un apkarošanu. Šis pienākums sniegt informāciju ir vēl jo svarīgāks, ja šāds apstāklis ir saistīts ar šī uzņēmuma un citu aizliegtās vienošanās dalībnieku attiecībām un, vēl jo vairāk, ja par iespējamā minētā apstākļa rašanos iepriekš ir notikušas tiešas pārrunas starp Komisiju un šo uzņēmumu administratīvā procesa ietvaros.

Tādas rīcības esamības novērtējumu, kuru raksturo patiess sadarbības gars, var veikt, ņemot vērā vienīgi tos apstākļus, kas pastāvēja rīcības brīdī. Ievērojot prasīto sadarbības “pastāvīgo” raksturu, kam jāturpinās visā administratīvā procesa laikā, jebkura rīcība, kas ir pretrunā patiesai sadarbībai, pati par sevi ir pietiekama, lai raksturotu sadarbības pienākuma pārkāpumu. Tādējādi šāds pārkāpums nevar tikt attaisnots ar apstākļiem, kas radušies pēc minētās rīcības.

No tā izriet, ka iespējamais ex post konstatējums, ka rīcība, ar kuru tiek pārkāpts sadarbības pienākums, nav radījusi negatīvas sekas, nevar tikt izvirzīts, lai attaisnotu šādu rīcību.

(sal. ar 125.–130. un 132.–134. punktu)

3. Konkurences jomā Komisija galīgajā lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ, var veikt grozījumus argumentos, kas ietverti paziņojumā par iebildumiem, ar nosacījumu, ka lēmumā tiek ievērotas lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību, ieinteresētās personas vainojot tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti iebildumu izklāstā, un norādot tikai tos faktus, par kuriem ieinteresētajām personām ir bijusi dota iespēja izteikt savu viedokli.

(sal. ar 176. punktu)

4. Tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir pakārtotas trīs nosacījumu izpildei. Pirmkārt, iestādei ir jāsniedz ieinteresētajai personai precīzs, beznosacījumu un saskaņots apliecinājums no kompetentiem un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam ir jārada tiesiska paļāvība personai, uz kuru tas attiecas. Treškārt, sniegtajam apliecinājumam ir jāatbilst piemērojamajām tiesību normām.

Administratīvajā procesā saistībā ar Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu uzņēmums, kas Komisijai ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, nevar atsaukties ne uz vienu precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu, ka administratīvā procesa beigās tam tiks piešķirts galīgais atbrīvojums no naudas soda. Atbilstoši Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos 19. punktam tikai brīdī, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā izvērtē, vai ir izpildīti minētā paziņojuma 11. punktā paredzētie nosacījumi. No tā izriet, ka procesa stadijā pirms galīgā lēmuma pieņemšanas Komisija attiecīgajam uzņēmumam nevar sniegt nekādu precīzu apliecinājumu par galīgo atbrīvojumu no naudas soda.

Turklāt Komisijai nav jāinformē pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzēji, ka tiem ir jāievēro pienākumi, kas izriet no Paziņojuma par sadarbību, it īpaši sadarbības pienākums, jo šāda pārkāpuma sekas ir skaidri norādītas pašā paziņojumā.

(sal. ar 190.–193. punktu)

5. Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir instruments, kas paredzēts, lai, ievērojot augstāka ranga tiesības, precizētu kritērijus, kurus Komisija ir paredzējusi piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību naudas sodu noteikšanā, kas tai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Kaut arī minētās Pamatnostādnes nav lēmuma, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, juridiskais pamats, jo šis lēmums ir balstīts uz Regulu Nr. 1/2003, tajās tomēr vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodoloģija, ko Komisija ir apņēmusies izmantot, lai noteiktu to naudas sodu apmēru, kuri uzlikti ar minēto lēmumu, un līdz ar to nodrošināta uzņēmumu tiesiskā drošība.

Tādējādi, kaut arī Pamatnostādnes nevarētu tikt kvalificētas kā tiesību normas, kuras iestādei būtu jāievēro visos gadījumos, tās tomēr ietver indikatīvus piemērojamās prakses noteikumus, no kā iestāde konkrētā gadījumā nevar atkāpties, nesniedzot pamatojumu.

No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana tomēr ir saderīga ar Komisijas būtiskas rīcības brīvības pakāpes saglabāšanu. Tas, ka Komisija Pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju jautājumā par pārkāpuma smaguma novērtējumu, neliedz tai šo kritēriju vērtēt visaptveroši atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem, tostarp apstākļiem, kas Pamatnostādnēs nav minēti tieši.

(sal. ar 217.–219. punktu)

6. Saskaņā ar Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredzēto metodi pārkāpuma smaguma noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs.

Tomēr, veicot visaptverošu vērtējumu, šie trīs pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi. Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai raksturotu “sevišķi smagus” pārkāpumus. Savukārt nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus apmērs nav kritēriji, kas nepieciešami, lai pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu. Tādējādi horizontālas aizliegtās vienošanās, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu, var tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi tikai to rakstura dēļ, nepastāvot nepieciešamībai, lai Komisija pierādītu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus ierobežotais apmērs neliedz piemērot šādu kvalifikāciju.

Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrēti. Tā kā to, kas vēlāk notiek ar faktiskajām tirgus cenām, var ietekmēt citi ārpus aizliegtās vienošanās dalībnieku kontroles esoši faktori, šie dalībnieki nevar savā labā izmantot ārējus faktorus, kas rada šķēršļus to darbībai, padarot tos par apstākļiem, kas pamato naudas soda samazināšanu.

Ja ir pierādīta aizliegtas vienošanās īstenošana, Komisijai nevar tikt prasīts, lai tā sistemātiski pierādītu, ka aizliegtās vienošanās faktiski ir ļāvušas attiecīgajiem uzņēmumiem panākt tādu darījumu cenu, kas ir augstāka vai – aizliegto vienošanos iepirkumu jomā gadījumā ? zemāka par cenu, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi, ņemot vērā, ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un kuru nekļūdīgums nekādi nav pierādīts.

Turklāt ģeogrāfiskā tirgus apmērs nav neatkarīgs kritērijs tādā nozīmē, ka tikai tādi pārkāpumi, kas ietekmē lielāko daļu dalībvalstu, varētu tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi. Ne Līgums, ne Regula Nr. 1/2003, ne Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, neļauj uzskatīt, ka šādi var tikt kvalificēti tikai ģeogrāfiski ļoti plaši ierobežojumi. Turklāt nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis ir tieši iepirkuma cenu noteikšana un iepirkto daudzumu sadale, var tikt kvalificēti kā sevišķi smagi, pamatojoties vienīgi uz to raksturu, un šāda rīcība nav papildus jāraksturo ar kādām īpašām ģeogrāfiskām robežām. No tā izriet, ka konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs, pat pieņemot, ka tas ir ierobežots, principā neliedz konstatēto pārkāpumu kvalificēt kā “sevišķi smagu”.

(sal. ar 220., 222.–224., 226., 248.–250., 277. un 279. punktu)

7. Saistībā ar naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumu pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, ja Komisija savā lēmumā sniedz vērtēšanas elementus, kas tai ir ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Attiecībā uz lēmumu, ar kuru vairākiem uzņēmumiem ir noteikti naudas sodi, pienākuma norādīt pamatojumu nozīme ir arī jāvērtē, ņemot vērā faktu, ka pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp tādiem kā īpašie lietas apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvais raksturs, un nav noteikts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā.

Tā kā konkrētā ietekme uz tirgu nav kritērijs, kas nepieciešams, lai pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu, Komisijai tā nav jāņem vērā pārkāpuma smaguma noteikšanā. Apstāklis, ka Komisija nav pamatojusi, kāpēc tā nav ņēmusi vērā kritēriju, kurš tai nebija jāņem vērā un attiecībā uz kuru tā uzskatīja, ka ņemt to vērā šajā lietā nav vajadzīgs, nevar radīt pamatojuma neesamību attiecībā uz naudas soda noteikšanu.

(sal. ar 282. un 284. punktu)

8. Administratīvajā procesā konkurences jomā Komisijai nav pienākuma nodrošināt piekļuvi iestādes iekšējiem dokumentiem. Turklāt tiesvedības gaitā Savienības tiesā Komisijas iekšējie dokumenti nav pieejami prasītājiem, izņemot, ja to prasa lietas ārkārtas apstākļi, pamatojoties uz vērā ņemamām norādēm, kas tiem ir jāiesniedz. Šis piekļuves iekšējiem dokumentiem ierobežojums ir pamatots ar nepieciešamību nodrošināt attiecīgās iestādes sekmīgu darbību konkurences tiesību normu pārkāpumu apkarošanā.

(sal. ar 313. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2011. gada 9. septembrī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Atbrīvojums no naudas sodiem – Sadarbība – Naudas sodi – Samērīgums – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Lieta T‑12/06

Deltafina SpA, Orvjeto [Orvieto] (Itālija), ko pārstāv R. Jacchia, A. Terranova, I. Van Bael, J.‑F. Bellis un F. Di Gianni, advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja A. Whelan un F. Amato, pēc tam – A. Whelan un V. Di Bucci un visbeidzot – É. Gippini Fournier un L. Malferrari, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt vai, pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas noteikts Deltafina ar Komisijas 2005. gada 20. oktobra Lēmuma C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) 2. pantu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši E. Kremona [E. Cremona] (referente) un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio Gonzáles], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2010. gada 29. septembrī,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Prasītāja, Deltafina SpA, ir Itālijas sabiedrība, kuras pamatdarbība ir jēltabakas pirmapstrāde un apstrādātās tabakas tirdzniecība. Tā pilnībā pieder Universal Corp., sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir Ričmondā (Amerikas Savienotās Valstis).

I – Administratīvais process

2 2001. gada 3., 4. un 5. oktobrī Eiropas Kopienu Komisija veica pārbaudes atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 14. pantam Eiropas Tabakas pārstrādātāju federācijas un Maison des métiers du tabac telpās Briselē (Beļģija). Tajā pašā dienā Eiropas Tabakas pārstrādātāju federācija par šīm pārbaudēm pa faksu informēja visus tās locekļus, tostarp Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība), kuras biedru vidū ir vislielākie nozares uzņēmumi.

3 2001. gada 3., 4. un 5. oktobrī Komisija veica pārbaudes arī triju galveno Spānijas jēltabakas pārstrādātāju un divu Spānijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju apvienību telpās. 2002. gada 16. janvārī trīs Spānijas jēltabakas pārstrādātāji, uz kuriem attiecās pārbaudes, un viena Universal grupas sabiedrība iesniedza Komisijai kopīgu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas Paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums par sadarbību”).

4 2002. gada 15. janvārī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus divām Itālijas profesionālām apvienībām, proti, APTI, kas pārstāv jēltabakas pārstrādātājus, un Unione italiana tabacco (Unitab, Itālijas Tabakas savienība), kas pārstāv jēltabakas ražotājus. 2002. gada 12. februārī APTI atbildēja uz pieprasījumu sniegt informāciju. Tajā pašā dienā notika APTI biroja sanāksme, kurā apsprieda Komisijas pieprasījumu.

5 2002. gada 19. februārī Deltafina iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) A iedaļu un, pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma B iedaļu. Pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda attiecās uz iespējamo aizliegto vienošanos starp jēltabakas pārstrādātājiem Itālijas tirgū.

6 2002. gada 28. februārī notika telefonsaruna starp vienu no Universal advokātiem un par lietu atbildīgo ierēdni no Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta.

7 2002. gada 6. martā Komisija informēja Deltafina, ka tās pieteikums atbilst nosacījumiem, kas minēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā, un ka Komisija pēc administratīvā procesa nobeiguma tai piemēros atbrīvojumu no naudas soda par ikvienu pārkāpumu, kas tiks konstatēts Komisijas veiktās izmeklēšanas gaitā, pamatojoties uz sniegtajiem pierādījumiem, ja vien Deltafina izpildīs visus nosacījumus, kas norādīti minētā paziņojuma 11. punktā.

8 2002. gada 14. martā notika Komisijas dienestu un Deltafina un Universal pārstāvju sanāksme, lai apspriestu Deltafina sadarbības noteikumus ar Komisiju (turpmāk tekstā – “2002. gada 14. marta sanāksme”). Tieši šīs sanāksmes laikā tika norādīts uz Deltafina pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti.

9 2002. gada 19., 21., 25. un 26. martā Deltafina iesniedza Komisijai papildu informāciju.

10 2002. gada 22. martā notika telefonsaruna starp Deltafina pārstāvjiem un par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni par vairākiem jautājumiem, kas attiecas uz Deltafina sadarbību ar Komisiju.

11 2002. gada 2. aprīlī Universal ārējais juridiskais padomnieks informēja divu Itālijas jēltabakas pirmapstrādes sabiedrību Standard Commercial Corp. (turpmāk tekstā – “SCC”) un Dimon Inc. – attiecīgi Transcatab SpA un Dimon Italia Srl mātessabiedrību – ārējos juridiskos padomniekus, ka Deltafina bija iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, kas attiecās uz aizliegto vienošanos starp pārstrādātājiem Itālijas tabakas tirgū.

12 2002. gada 4. aprīļa rītā notika APTI vadības sanāksme. Šīs sanāksmes laikā Deltafina priekšsēdētājs informēja klātesošos, ka tā ir sākusi sadarboties ar Komisiju 2002. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē, Komisijai nosūtot to kompromitējošus dokumentus.

13 Tās pašas dienas, proti, 2002. gada 4. aprīļa, pēcpusdienā Dimon Italia un Transcatab, kuru pārstāvji piedalījās iepriekšējā punktā minētajā APTI sanāksmē, arī iesniedza lūgumu par labvēlības statusu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību (attiecīgi plkst. 16.15 un plkst. 18.47).

14 2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes Dimon Italia un Transcatab, kā arī Trestina Azienda Tabacchi SpA (turpmāk tekstā – “Trestina”) un Romana Tabacchi SpA telpās.

15 2002. gada 18. aprīlī un 17. maijā Deltafina iesniedza Komisijai citu papildu informāciju.

16 2002. gada 29. maijā un 11. jūlijā notika divas citas sanāksmes, kurās piedalījās Deltafina pārstāvji un Komisijas dienesti.

17 Komisija 2002. gada 8. oktobrī informēja Dimon Italia un Transcatab, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu 2002. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot naudas soda, kas tiem attiecīgi tiktu noteikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem, samazinājumu attiecīgi 30–50 % un 20–30 % apmērā.

18 2004. gada 25. februārī Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem vairākiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, tostarp Deltafina, Universal, Dimon Italia un Transcatab.

19 2004. gada 22. jūnijā notika mutiska uzklausīšana, kurā piedalījās Deltafina. Šīs uzklausīšanas laikā Dimon Italia pārstāvis pievērsa Komisijas uzmanību diviem lietas materiālos iekļautiem dokumentiem – fotokopijām, kas iegūtas, Komisijai 2002. gada 18. aprīlī veicot pārbaudes Dimon Italia telpās, un kas ietver šīs sabiedrības pārstāvju ar roku rakstītas piezīmes –, kuros bija apkopoti Deltafina priekšsēdētāja paziņojumi APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē.

20 2004. gada 21. decembrī Komisija pieņēma 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājumu (turpmāk tekstā – “papildinājums”), kurā tā informēja Deltafina un citus attiecīgos uzņēmumus par savu nodomu nepiešķirt tai atbrīvojumu no naudas soda, jo tā nebija ievērojusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.

21 2005. gada 1. martā notika uzklausīšana par papildinājumu. Pēc šīs uzklausīšanas Komisija saņēma jaunus komentārus no Universal, Deltafina, Dimon un SCC.

II – Apstrīdētais lēmums

22 Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas galīgo ziņojumu, Komisija 2005. gada 20. oktobrī pieņēma Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums publicēts 2006. gada 13. februāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 45. lpp.).

23 Apstrīdētais lēmums Deltafina tika paziņots 2005. gada 10. novembrī.

24 Apstrīdētajā lēmumā tostarp ir ietverti šādi noteikumi:

“1. pants

1. Deltafina [..], Universal [..], norādītajā laikposmā piedaloties nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās jēltabakas nozarē Itālijā, ir pārkāpušas [EKL] 81. panta 1. punktu.

Pārkāpuma ilgums ir šāds:

a) attiecībā uz Deltafina, Universal [..], no 1995. gada 29. septembra līdz 2002. gada 19. februārim;

[..].

2. pants

Par 1. pantā norādītajiem pārkāpumiem ir uzliki šādi naudas sodi:

a) Deltafina un Universal, solidāri, EUR 30 000 000;

[..].”

25 Apstrīdētais lēmums ir balstīts uz tālāk izklāstītajiem apsvērumiem.

A – Par pārkāpumu un vainojamību pārkāpjošajā rīcībā

26 Apstrīdētajā lēmumā pēc attiecīgo faktu apraksta un šo faktu juridiskā vērtējuma Komisija secina, ka ir pierādīts, ka Deltafina ir tieši, ar vairākiem citiem uzņēmumiem piedalījusies nolīgumos un/vai saskaņotajās darbībās, kas ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu. Šis vērtējums šajā lietā nav apšaubīts.

27 Pēc tam Komisija izskata jautājumu par uzņēmumu, kas ir piedalījušies pārkāpjošās darbībās, vainojamību tajās un secina, ka gan Deltafina, gan arī tās mātessabiedrība Universal ir atzīstamas par atbildīgām par attiecīgajiem pārkāpumiem un tās ir apstrīdētā lēmuma adresātes.

B – Par naudas soda summas aprēķināšanu

1. Naudas soda pamatsummas noteikšana

28 Saistībā ar Deltafina uzliekamā naudas soda aprēķināšanu Komisija apstrīdētā lēmuma 357. apsvērumā vispirms atgādina, ka, lai varētu noteikt šī naudas soda summu, tai atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktam esot jāņem vērā visi lietas apstākļi, tostarp pārkāpuma smagums un ilgums.

29 Tādējādi Komisija vispirms izskata pārkāpuma smagumu. Tā atgādina, ka, lai to novērtētu, ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs (apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).

30 Komisija norādīja, ka Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības produkcijas, uz kuru attiecas kvotas, kas 2001. gadā, proti, pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā, bija EUR 67 338 miljoni (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).

31 Attiecībā uz pārkāpuma raksturu Komisija to uzskata par sevišķi smagu, jo tas attiecas uz jēltabakas šķirņu iepirkuma cenu noteikšanu Itālijā un iepirkto daudzumu sadali (apstrīdētā lēmuma 367. apsvērums).

32 Apstrīdētā lēmuma 368. apsvērumā, atsaucoties uz minētā lēmuma daļu par konkurences ierobežojuma analīzi (277. un nākamie apsvērumi), Komisija apstiprina, ka aizliegta vienošanās iepirkuma jomā var kropļojoši ietekmēt ražotāju produktivitāti, kā arī ierobežot konkurenci starp pārstrādātājiem pakārtotos tirgos un ka tas tā ir it īpaši tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, produkts (jēltabaka), uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, ir būtiska “izejviela” pakārtotā ražošanas procesa dalībniekiem (šajā lietā – tabakas pirmapstrādei un pārstrādātās tabakas tirdzniecībai).

33 Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija secina, ka Deltafina izdarītais pārkāpums ir kvalificējams kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 369. apsvērums).

34 Tālāk Komisija apstiprina, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tā prettiesiskās rīcības iespējamās sekas. Tādējādi Komisija uzskata, ka naudas sodi ir jānosaka atkarībā no katra attiecīgā dalībnieka pozīcijas tirgū. Šajā ziņā tā uzskata, ka, ņemot vērā, ka Deltafina ir uzskatāma par vislielāko iepircēju, jo tās tirgus daļa 2001. gadā esot bijusi aptuveni 25 %, tai uzliktā naudas soda sākumsummai ir jābūt visaugstākajai (apstrīdētā lēmuma 370.–372. apsvērums).

35 Komisija tomēr uzskata, ka sākumsummai, kas atspoguļotu vienīgi pozīciju tirgū, nebūtu pietiekami preventīvas iedarbības attiecībā uz Deltafina, jo, neraugoties uz tās relatīvi ierobežoto apgrozījumu, tā pieder multinacionālai uzņēmumu grupai, kas apveltīta ar ievērojamu ekonomisko un finanšu ietekmi un kas ir viena no galvenajiem pasaules tabakas tirgus dalībniekiem un darbojas dažādos līmeņos tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).

36 Tādējādi, lai naudas sodam būtu pietiekami preventīva iedarbība, Komisija sākumsummai piemēro reizināšanas koeficientu, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu. Attiecībā uz Deltafina Komisijas piemērotais reizināšanas koeficients ir 1,5. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija nosaka Deltafina naudas soda sākumsummu, kas ir palielināta ar reizināšanas koeficientu, EUR 37,5 miljonu apmērā.

37 Komisija šo naudas summu palielina par 60 % pārkāpuma ilguma dēļ (apstrīdētā lēmuma 377. apsvērums), tāpēc Deltafina naudas soda pamatsumma ir noteikta EUR 60 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 379. apsvērums).

2. Atbildību mīkstinošs apstāklis

38 Kā atbildību mīkstinošu apstākli par labu Deltafina Komisija ņem vērā tās reālo sadarbību procesa gaitā, kas pārsniedz 2002. gada paziņojumā par sadarbību noteiktās robežas. Tā vispirms atgādina, ka 43. un nākamajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ Deltafina vairs neatbilst nosacījumiem, lai saņemtu pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 385. apsvērums).

39 Tālāk Komisija norāda, ka gadījumos, kad var piemērot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, uzņēmumu – procesa dalībnieku – sadarbība principā ir jāvērtē saistībā ar minēto paziņojumu. Tā piebilst, ka, piemērojot Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), tikai ārkārtas apstākļos kāda dalībnieka sadarbību var uzskatīt par tādu, ar kuru var samazināt uzliktā naudas soda apmēru, ja principā ir piemērojams 2002. gada paziņojums par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 386. un 387. apsvērums).

40 Komisija uzskata, ka šajā lietā šis gadījums attiecas uz Deltafina divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Deltafina bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza pieteikumu par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu (tikai dažas dienas pēc tā pieņemšanas), un pirmais uzņēmums, kuram Komisija piešķīra nosacītu atbrīvojumu. Tas ir arī pirmais lēmums, kas attiecas uz noteiktā sadarbības pienākuma pārkāpuma sekām, piemērojot uzņēmumiem, kuri iesnieguši pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punktu. Otrkārt, Komisija atzīst, ka jau sākotnēji Deltafina sadarbība bija būtiska tās veiktajā izmeklēšanā un tā turpinājās visu administratīvā procesa laiku, izņemot apstākļus, kas pamato galīgā atbrīvojuma atteikumu (apstrīdētā lēmuma 388.–390. apsvērums).

41 Šo iemeslu dēļ Komisija atzinīgi vērtē Deltafina sadarbību administratīvā procesa gaitā. Visbeidzot Komisija piebilst, ka Deltafina nekad nav apšaubījusi apstrīdētajā lēmumā minētos faktus. Ņemot vērā šos apsvērumus un Deltafina vispārējo attieksmi administratīvā procesa gaitā, Komisija secina, ka tai uzliktais naudas sods ir jāsamazina par 50 % (apstrīdētā lēmuma 391.–398. apsvērums).

42 Ņemot vērā šo atbildību mīkstinošo apstākli, Komisija nosaka naudas soda summu, kas solidāri uzliekama Deltafina un Universal, EUR 30 miljonu apmērā.

C – Par Deltafina pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda

43 Turpinot Komisija izklāsta iemeslus, kas tai lika secināt, ka Deltafina nevar saņemt atbrīvojumu no naudas soda 2002. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē.

44 Tā paskaidro, ka pēc Deltafina iesniegtā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izvērtēšanas, tam atbilstot 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunkta nosacījumiem, Komisija tai bija piešķīrusi nosacītu atbrīvojumu, ievērojot paziņojuma 11. punktā minētos kumulatīvos nosacījumus; viens no šiem nosacījumiem ir sadarbības pienākuma ievērošana (šī paziņojuma 11. punkta a) apakšpunkts) (apstrīdētā lēmuma 405.–409. apsvērums).

45 Tomēr apstrīdētā lēmuma 410. apsvērumā Komisija norāda, ka 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā atklājās, ka iepriekš 12. punktā minētajā APTI sanāksmē, kurā piedalījās arī Dimon Italia, Transcatab un Trestina pārstāvji, Deltafina ir izpaudusi informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, pirms Komisijai bija iespēja veikt pārbaudes saistībā ar attiecīgo aizliegto vienošanos. Komisija arī norāda, ka uz šiem apstākļiem attiecās iebildumi, kas izmantoti pret Deltafina papildinājumā (skat. iepriekš 20. punktu).

46 Tādējādi Komisija vispirms detalizēti vērtēja atbilstošos faktus, lai pēc tam secinātu, ka Deltafina neatbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punktā minētajiem nosacījumiem.

1. Atbilstošie fakti

47 Komisija norāda, ka 2002. gada 14. marta sanāksmes laikā tika izvirzīts jautājums par Deltafina pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti. Komisija uzskata, ka šajā sanāksmē tās dienesti bija skaidri norādījuši, ka saistībā ar Deltafina atklāto aizliegto vienošanos tie plāno veikt pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma un ka šīs pārbaudes varēs notikt ne ātrāk kā laikā no 2002. gada 18. līdz 20. aprīlim, un tādējādi līdz šim datumam bija jānodrošina konfidencialitāte, lai nebrīdinātu konkurentus un neapdraudētu pārbaužu efektivitāti (apstrīdētā lēmuma 412. apsvērums).

48 Tāpat Komisija norāda, ka šīs sanāksmes laikā Deltafina bija paskaidrojusi Komisijas dienestiem, ka tai būšot grūti neizpaust informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda līdz datumam, kad paredzēts veikt pārbaudes, vairāku iemeslu dēļ: pirmkārt, ir paredzētas sanāksmes ar tās konkurentiem APTI ietvaros, kurās esot grūti saglabāt konfidencialitāti, otrkārt, ir nepieciešams par pieteikumu informēt Deltafina vidējā līmeņa vadītājus (aptuveni piecpadsmit personas) un, treškārt, informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda ir jāizpauž saistībā ar finanšu darījumiem, kuros iesaistīta Universal Amerikas Savienotajās Valstīs (apstrīdētā lēmuma 412. apsvērums).

49 Apstrīdētā lēmuma 413.–415. apsvērumā Komisija ir ietvērusi 2002. gada 14. marta sanāksmes iekšējā protokola saturu, ko sagatavojuši Komisijas dienesti, un Universal pārstāvja izdarītās piezīmes šajā sanāksmē.

50 Turklāt apstrīdētā lēmuma 416. apsvērumā Komisija norāda, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē tās dienesti bija lūguši Deltafina tiem iesniegt informāciju, lai varētu veikt pārbaudes uz vietas. Apstrīdētā lēmuma 417. apsvērumā ir atsauce uz Komisijas 2002. gada 15. marta iekšējo ziņojumu, kurā apkopota informācija par lietas virzību pēc iepriekšējā dienā notikušās sanāksmes. Apstrīdētā lēmuma 418. apsvērumā ir pārņemts Deltafina 2002. gada 1. marta valdes sanāksmes protokola teksts, kurā minētā valde uzsver nepieciešamību nekavējoties pārtraukt prettiesiskās darbības, kas saistītas ar aizliegto vienošanos, un aicina dalībniekus ievērot visstingrāko konfidencialitāti attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.

51 Tālāk Komisija atsaucas uz Deltafina priekšsēdētāja paziņojumu APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē, pirmkārt, pamatojoties uz diviem Dimon Italia advokātu 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā minētajiem dokumentiem un, otrkārt, uz Deltafina priekšsēdētāja parakstītu memorandu, kurā atspoguļots, kā šajā sanāksmē tika izpausta informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma 421.–426. apsvērums).

52 Komisija norāda, ka tajā pašā dienā, kad tika izpausta šī informācija, Dimon Italia un Transcatab arī iesniedza pieteikumus par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu un ka APTI sanāksmē sniegtie Deltafina priekšsēdētāja paziņojumi šajos pieteikumos nebija norādīti (apstrīdētā lēmuma 427. apsvērums).

53 Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 2002. gada 29. maijā notika cita sanāksme, kurā piedalījās Komisijas dienesti un Deltafina un kurā ne Komisija, ne Deltafina nav izvirzījusi jautājumu par konfidencialitāti, un Deltafina nav darījusi zināmu, ka tā APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē bija izpaudusi informāciju Dimon Italia un Transcatab attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma 429. apsvērums).

2. Par to, ka Deltafina nav izpildījusi nosacījumu, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā

54 Apstrīdētajā lēmumā Komisija apstiprina, ka pienākums sadarboties, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, ir būtisks starp Komisiju un pieteikuma iesniedzēju noslēgtās vienošanās elements, ja ir piešķirts nosacīts atbrīvojums. Komisija uzskata, ka šis pienākums ir jāinterpretē, ņemot vērā loģiku, kas ir pamatā Komisijas politikai atbrīvojumu jomā, proti, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja izšķirošo ieguldījumu izmeklēšanas uzsākšanā vai aizliegtās vienošanās ietvaros izdarīto pārkāpumu atklāšanā. Komisija uzskata, ka, ņemot vērā šo loģiku, minētais pienākums neaprobežojas tikai ar pārkāpuma pierādījumu nodošanu, bet ietver arī atturēšanos veikt jebkādus pasākumus, kas var kaitēt Komisijas spējai izmeklēt un/vai konstatēt pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 431. un 432. apsvērums).

55 Apstrīdētā lēmuma 433. apsvērumā ir norādīts, ka, ja, kā šajā lietā, Komisija vēl nav veikusi pārbaudes un nozare nezina par gaidāmajām pārbaudēm, jebkāda informācijas izpaušana attiecībā uz pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda esamību rada risku pilnībā un neatgriezeniski apdraudēt tās spēju veikt efektīvas pārbaudes un pierādīt pārkāpumu. Pēc Komisijas domām, 2002. gada paziņojuma par sadarbību iedarbīgums prasa, lai to uzņēmumu rīcība, kas lūdz piešķirt labvēlības statusu, neapdraudētu pārbaudes. Tādējādi tie nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību, saskaņā ar kuru, nepastāvot tieši izteiktam noteikumam, konfidencialitāte nevarētu būt ietverta nosacījumā, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzēja apzināta un brīvprātīga šīs informācijas izpaušana saviem konkurentiem ir jāuzskata par 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā noteiktā sadarbības pienākuma pārkāpumu.

56 Komisija piebilst, ka “raksturīgā spriedze” starp šo pienākumu un pienākumu, kas noteikts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzējam ir jāpārtrauc sava dalība pārkāpumā ne vēlāk kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas dienā, neļauj pieteikuma iesniedzējam brīvprātīgi informēt citus aizliegtās vienošanās dalībniekus, ka tas ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Minētā situācija atšķiroties no situācijas, kad pieteikuma iesniedzējam nākas veikt pasākumus, kas var radīt aizdomas citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem par to, ka tas ir iesniedzis šādu pieteikumu (apstrīdētā lēmuma 434. apsvērums).

57 Turklāt Komisija uzskata, ka šīs lietas īpašie apstākļi skaidri norāda, ka Deltafina bija sapratusi, ka konfidencialitāte ietilpst tās sadarbības pienākumā. Pēc Komisijas domām, tas skaidri izrietot tostarp no Deltafina valdes 2002. gada 1. marta rezolūcijas, kurā šajā ziņā tika noteikta “visstingrākā konfidencialitāte” (skat. apstrīdētā lēmuma 418. apsvērumu un iepriekš 50. punktu), un Deltafina priekšsēdētāja teiktā, ka Deltafina lēmumu sadarboties ar Komisiju “varēja paziņot citiem uzņēmumiem tikai ļoti piesardzīgi un vajadzības gadījumā” (apstrīdētā lēmuma 440. apsvērums).

58 Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus un 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā noteiktā nosacījuma piemērošanas jomu, Komisija secina, ka Deltafina šo nosacījumu nav ievērojusi. Lai gan tā zināja, ka Komisija bija nodomājusi veikt pārbaudes uz vietas 2002. gada 18.–20. aprīlī, tās priekšsēdētājs brīvprātīgi informēja abus savus galvenos konkurentus par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu, pirms minētās pārbaudes uz vietas tika īstenotas (apstrīdētā lēmuma 441. apsvērums).

59 Tāpat apstrīdētā lēmuma 442. apsvērumā Komisija norāda, ka Deltafina rīcība būtiski varēja kaitēt šo pārbaužu rezultātiem, un Deltafina to zināja vai tai esot bijis tas jāzina, jo īpaši tāpēc, ka Komisija to bija īpaši informējusi par drīzo pārbaužu veikšanu un lūgusi saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti, lai neapdraudētu šo pārbaužu rezultātus. Pēc Komisijas domām, nav iespējams noteikt, vai pārbaudes patiešām tika apdraudētas, un turklāt šis apstāklis nekādā gadījumā nav noteicošais faktors, lai pierādītu Deltafina atbildību (apstrīdētā lēmuma 443. apsvērums).

60 Šajā ziņā Komisija konstatē, ka ne pārrunas 2002. gada 14. marta sanāksmē, ne tās turpmākā rīcība neatstāja nekādas šaubas par to, ka tā nekad nav atzinusi, ka Deltafina noteikti jāpaziņo saviem konkurentiem par savu pieteikumu attiecībā uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu un ka tādējādi pārbaudes varēja nenotikt. Gluži pretēji, Komisija apgalvo, ka tā ir precizējusi, ka konfidencialitāte ir jāsaglabā vēl vienu mēnesi, lai sagatavotos minētajām pārbaudēm, par kurām tā pieprasīja vajadzīgo informāciju un sāka sagatavošanās darbus nākamajā dienā pēc sanāksmes (apstrīdētā lēmuma 446. un 447. apsvērums).

61 Komisija apstiprina, ka tā esot atzinusi gan Deltafina praktiskās grūtības attiecībā uz pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitātes saglabāšanu, gan to, ka pārbaudes būtu kļuvušas pilnīgi neiespējamas, ja Deltafina būtu uzlikts pienākums paziņot saviem konkurentiem par tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Tomēr Komisija uzskata, ka šajā gadījumā Deltafina izpauda informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda APTI sanāksmē brīvprātīgi un pēc pašas iniciatīvas. Šādu rīcību nekad nevarētu attaisnot minētā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda ietvaros (apstrīdētā lēmuma 444., 448. un 450. apsvērums).

62 No apstrīdētā lēmuma 449. apsvēruma izriet, ka tas, ka Deltafina nekad nav informējusi Komisiju par šā apstākļa izpaušanu, ir saprotams tādējādi, ka tā negaidīja, ka Komisija atbalstīs tās rīcību.

63 Komisija norāda, ka administratīvā procesa laikā Deltafina apgalvoja, ka informācijas izpaušana nebija brīvprātīga, bet gan drīzāk konkurentu izdarītā spiediena rezultāts. Tomēr Komisija uzskata, ka, lai arī dalības izbeigšana pārkāpumā, kuru pieprasīja pēc pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas, var radīt praktiskas grūtības, Deltafina nav pierādījusi, kā dalības pārtraukšana prettiesiskajās darbībās un tās atteikums satikt konkurentus “varēja kaitēt tās likumīgajai komercdarbībai”. Turklāt Komisija uzskata, ka apkārtējo izdarītais spiediens, kas nerada nopietnu un nenovēršamu apdraudējumu, neizslēdz, ka attiecīgā informācijas izpaušana notika brīvprātīgi. Tā kā Deltafina priekšsēdētājs nerīkojās kāda piespiedu apstākļa dēļ, Komisija secina, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana APTI sanāksmē bija brīvprātīga (apstrīdētā lēmuma 451.–453. apsvērums).

64 Visbeidzot Komisija uzskata, ka apstāklis, ka pēc tam, kad Dimon Italia un Transcatab mātessabiedrību ārējie juridiskie padomnieki bija izdarījuši zināmu spiedienu, Universal ārējais juridiskais padomnieks 2002. gada 2. aprīlī apstiprināja, ka Deltafina ir iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, nevarētu pats par sevi attaisnot sadarbības pienākuma pārkāpumu no Deltafina puses vai to kompensēt. Komisija uzskata, ka, pirmkārt, netika pierādīta nekāda saistība starp informācijas izpaušanu Amerikas Savienotajās Valstīs un Deltafina priekšsēdētāja rīcību, otrkārt, nevarēja izmantot citu iespējamu pienākuma sadarboties ar Komisiju pārkāpumu, lai attaisnotu šī paša pienākuma pārkāpumu nākamajā reizē (ex iniuria non oritur ius), un, treškārt, nebija nekādu pierādījumu par spiedienu, kuru izdarījuši SCC un Dimon ārējie juridiskie padomnieki, izņemot telefona ziņu, kuru SCC ārējais juridiskais padomnieks bija atstājis Universal juridiskā padomnieka balss pasta kastītē (apstrīdētā lēmuma 454.–459. apsvērums).

65 Turpinot Komisija norāda, ka, jebkurā gadījumā, Universal savlaicīgi neinformēja Komisiju, ka tās ārējais juridiskais padomnieks ir izpaudis informāciju (apstrīdētā lēmuma 459. apsvērums).

66 Apstrīdētā lēmuma 460. apsvērumā Komisija secina, ka, ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, Deltafina nav ievērojusi sadarbības pienākumu, kas tai bija noteikts saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu, un ka līdz ar to tai nevarēja piešķirt atbrīvojumu no naudas soda, tādēļ tai ir jāuzliek naudas sods par attiecīgajiem pārkāpumiem.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

67 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 19. janvārī, Deltafina cēla šo prasību.

68 2006. gada 26. jūnija vēstulē Deltafina lūdza Vispārējai tiesai uzdot Komisijai iesniegt iebildumu rakstam pievienotā dokumenta pilno versiju. Ar 2006. gada 22. novembra paziņojumu Vispārējās tiesas kanceleja informēja Deltafina par trešās palātas priekšsēdētāja lēmumu noraidīt šo lūgumu.

69 2010. gada 16. septembra vēstulē Deltafina informēja Vispārējo tiesu, ka tā atsauc savu sesto pamatu.

70 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.

71 Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 29. septembra tiesas sēdē.

72 Deltafina prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt naudas sodu, kas tai uzlikts ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu;

– pakārtoti, samazināt uzliktā naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

73 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest Deltafina atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

74 Lai pamatotu savus prasījumus, Deltafina atsaucas uz septiņiem pamatiem.

75 Pirmie četri pamati ir norādīti primāri, un tie ir saistīti ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tajā ir noteikts Deltafina maksāt naudas sodu. Pirmais pamats ir saistīts ar acīmredzamu kļūdu, jo atbrīvojuma no naudas soda atsaukšana esot balstīta uz kļūdainu pieņēmumu par faktiskajiem apstākļiem. Otrais pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo Komisija uzskatīja, ka Deltafina nav izpildījusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Trešais pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo Komisija esot atsaukusi atbrīvojumu, uzskatot, ka tas, ka Deltafina ir izpaudusi informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, ir kaitējis izmeklēšanai. Ceturtais pamats attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, labas pārvaldības un samērīguma principa pārkāpumu.

76 Pēdējie trīs pamati ir norādīti pakārtoti un to mērķis ir panākt Deltafina uzliktā naudas soda samazinājumu. Piektais pamats attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu pārāk lielas naudas soda sākumsummas dēļ. Ar sesto pamatu ir apgalvots, ka ir pieļauta kļūda, ciktāl Komisija uzskatīja, ka Universal ir līdzatbildīga par Deltafina rīcību, un līdz ar to tai esot uzlikusi pārāk lielu naudas sodu. Septītais pamats ir par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu.

77 Tā kā 2010. gada 16. septembra vēstulē Deltafina atsauca savu sesto pamatu, tas nav jāizskata.

I – Par primāri norādītajiem pamatiem

78 Vispirms ir jānorāda, ka pirmie trīs Deltafina pamati ir saistīti ar kļūdām, kas attiecas uz iespējamu apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu, ciktāl Komisija nepiešķīra prasītājai atbrīvojumu no naudas soda sadarbības pienākuma, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, pārkāpuma dēļ.

79 Tā kā šie pamati ir cieši saistīti, tie ir jāaplūko kopā.

A – Par pirmajiem trīs pamatiem, kas saistīti ar acīmredzamām kļūdām, kuras pieļautas, nepiešķirot Deltafina galīgo atbrīvojumu no naudas soda

1. Lietas dalībnieku argumenti

80 Saistībā ar savu pirmo pamatu Deltafina apgalvo, ka tas, ka Komisija atsauca atbrīvojumu, ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu faktos, jo šīs atsaukšanas pamatā ir kļūdains pieņēmums, ka Itālijas jēltabakas pārstrādātāji nezināja par Komisijas veikto izmeklēšanu.

81 Pēc Deltafina domām, no apstrīdētā lēmuma 433. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka Deltafina priekšsēdētāja sniegtais paziņojums 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē bija sadarbības pienākuma pārkāpums, jo varēja apdraudēt izmeklēšanas efektivitāti. Šajā apsvērumā Komisija esot apgalvojusi, ka jebkāda informācijas noplūde attiecībā uz pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda esamību varētu pamudināt citus aizliegtās vienošanās dalībniekus iznīcināt vai slēpt pierādījumus. Lai šādu pieņēmumu varētu attaisnot, būtisks nosacījums esot, lai attiecīgā nozare vēl nezinātu par izmeklēšanas un iespējamo pārbaužu bez iepriekšēja brīdinājuma iespējamību. Vienīgi šādā gadījumā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda esamības paziņošana trešām personām teorētiski varētu apdraudēt Komisijas spēju efektīvi veikt tās izmeklēšanu. Tādējādi Deltafina apgalvo, ka atbrīvojuma atsaukšanas pamatā noteikti esot pieņēmums, ka attiecīgā nozare nebija informēta par Komisijas izmeklēšanu.

82 Tomēr Deltafina uzskata, ka Itālijas jēltabakas pārstrādātāji zināja par Komisijas izmeklēšanu, ņemot vērā Komisijas īstenotās pārbaudes 2001. gada oktobrī Briselē un Spānijā un informācijas pieprasījumus, kurus 2002. gada 15. janvārī Komisija nosūtīja APTI un Unitab. Vairāki citi fakti pierādot, ka nozare bija informēta par izmeklēšanu, piemēram, Dimon paziņojums, kas bija ietverts ASV finanšu tirgu uzraudzības iestādei iesniegtajā veidlapā, un fakts, ka gan Dimon Italia, gan Transcatab jau bija sākušas gatavot savus pieteikumus par labvēlības statusu pirms informācijas izpaušanas 2002. gada 4. aprīlī, kā arī apstāklis, ka Komisijas izmeklēšana tika apspriesta APTI sanāksmē.

83 Turklāt pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšana automātiski nenozīmētu pārbaužu veikšanu bez brīdinājuma, jo tās nav nepieciešamas, ja pieteikuma iesniedzējs iesniedz pierādījumus, kas ļauj Komisijai konstatēt pārkāpumu. Patiesi, pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma, lai konstatētu pārkāpumu, ir vajadzīgas vienīgi 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktā paredzētajā gadījumā. Turpretī šī paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktā norādītajos gadījumos pārbaudes nebūtu vajadzīgas, ja uzņēmums, kas ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, jau būtu Komisijai iesniedzis visus nepieciešamos pierādījumus. Šajā lietā, ņemot vērā, ka Deltafina pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam, kā to uzskatīja arī Komisija, runa esot par gadījumu, kad Komisijas veiktās pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma nebija nepieciešamas.

84 Ņemot vērā visus šos apstākļus, Deltafina uzskata, ka tas, ka Komisija atsauca Deltafina atbrīvojumu no naudas soda, esot balstīts uz acīmredzamu kļūdu faktos.

85 Saistībā ar otro pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl Komisija uzskatīja, ka Deltafina nav izpildījusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, Deltafina būtībā izvirza trīs iebildumus.

86 Pirmkārt, tā apgalvo, ka pretēji tam, ko norāda Komisija, tā precīzi ievēroja savu sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Tā uzsver, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē tā ir brīdinājusi Komisiju, ka nav iespējams neatklāt to, ka tā bija iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Šī neiespējamība saglabāt slepenību izrietot no četriem apstākļiem, kas ir šādi: iepriekšējās pārbaudes procedūra (due diligence), kas notika saistībā ar Universal finanšu darījumu Amerikas tirgū; kopīga pret monopolu vērsta tiesvedība, kas pret Universal, Dimon un SCC uzsākta Amerikas Savienotajās Valstīs; nepieciešamība informēt Deltafina vidējā līmeņa vadītājus par pieteikuma par labvēlības statusu iesniegšanu, lai novērstu aizliegtās vienošanās darbību turpināšanu; APTI sanāksmes neizbēgamība, kurā Deltafina pirmo reizi pēc pieteikuma par labvēlības statusu iesniegšanas bija jātiekas ar citiem jēltabakas pārstrādātājiem.

87 Tā kā konkrēto tirgu raksturo, ka tas ir ļoti mazs un pārredzams tirgus, kurā starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem pastāv personīgi kontakti, Deltafina atteikums piedalīties parastajās iknedēļas apspriedēs pēc tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas nenovēršami radītu aizdomas citos aizliegtās vienošanās dalībniekos. Risks, ka no šādas rīcības varētu secināt, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, bija vēl lielāks, ja ņem vērā ar tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saistītos faktiskos apstākļus, it īpaši 2001. gada oktobrī veiktās pārbaudes Spānijā un Briselē, Dimon, Deltafina un Transcatab kopīgā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu attiecībā uz prettiesisko aizliegto vienošanos Spānijas tirgū, to, ka Deltafina rīcība bija raksturīga pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzēja rīcība, tās konkurentu, it īpaši Dimon un SCC, izdarīto spiedienu, lai iegūtu apstiprinājumu, ka Deltafina bija iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Deltafina apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nekādi nav ņemti vērā šie faktiskie apstākļi.

88 Turklāt Deltafina norāda, ka pienākums nekavējoties izbeigt pārkāpumu esot radījis neiespējamu situāciju. Ja Deltafina nebūtu jāizstājas no aizliegtās vienošanās no brīža, kad ir iesniegts pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, tai nebūtu jāsniedz šis paziņojums APTI sanāksmē, lai izbeigtu situāciju, kas bija kļuvusi nekontrolējama. Tādēļ pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana šīs lietas apstākļos tieši izrietot no pienākuma izbeigt pārkāpumu. Komisija atklāti atzīstot, ka pastāv “raksturīga spriedze” starp pienākumiem, kas noteikti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) un b) apakšpunktā (apstrīdētā lēmuma 434. apsvērums), taču neesot no tā izdarījusi vajadzīgos secinājumus. Deltafina jautā, vai 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkts paredz, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāmelo, lai saglabātu priekšrocības, ko sniedz nosacīts atbrīvojums.

89 Turklāt iecietības programmas Amerikas Savienotajās Valstīs un vairākās dalībvalstīs, tostarp Apvienotajā Karalistē, Vācijā un Francijā, pieļaujot, ka iestādes atļauj pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējiem turpināt būt par aizliegto vienošanos dalībniekiem, lai saglabātu pārsteiguma efektu turpmākajās pārbaudēs. Šī iespēja esot ieviesta jaunajā 2006. gada paziņojumā par sadarbību (Komisijas Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada paziņojums par sadarbību”)). Turklāt pienākums ievērot konfidencialitāti esot pirmoreiz tieši norādīts tikai 2006. gada paziņojumā par sadarbību.

90 Otrkārt, Deltafina apgalvo, ka Komisija bija pilnībā informēta, ka praktisku iemeslu dēļ, kas norādīti 2002. gada 14. marta sanāksmē, Deltafina esot paziņojusi, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda pirms 2002. gada 18.–20. aprīļa, t.i., laika, no kura Komisija bija paredzējusi veikt pārbaudes. Deltafina apstiprina, ka tā gan 2002. gada 28. februāra telefonsarunā, kas notika starp Universal advokātu un par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni, gan 2002. gada 14. marta sanāksmē bija informējusi Komisiju par savām bažām, ka tā nevarēs tik ilgi slēpt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu. Turklāt 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā minētais ierēdnis esot apstiprinājis, ka viņš bija “atzinis”, ka informācija ir jāatklāj un ka “nav iespējams vienoties par pilnīgu konfidencialitāti”.

91 2002. gada 14. marta sanāksmes protokols, ko sagatavoja Komisija, kā arī sanāksmē klātesošo Universal advokāta un Deltafina advokātu piezīmes pierādot, ka Komisijas ierēdņi bija atzinuši, ka Deltafina nebija iespējams izvairīties no informācijas izpaušanas attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda APTI sanāksmē. Tās telefonsarunas saturs, kas 2002. gada 22. martā notika starp Deltafina advokātiem un par lietu atbildīgo ierēdni, apstiprinot, ka Komisija bija pilnībā informēta par Deltafina nodomu paziņot par savu sadarbību.

92 Turklāt no Komisijas sagatavotā 2002. gada 14. marta sanāksmes protokola izrietot, ka par lietu atbildīgais ierēdnis ir paziņojis, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumā “Deltafina noteiktais pienākums pēc iespējas ātrāk Komisijai iesniegt pierādījumus [esot] kļuvis vēl steidzamāks”. Tomēr, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 389.–397. apsvēruma, Deltafina esot izpildījusi šo pienākumu. Līdz ar to tā esot ievērojusi savu sadarbības pienākumu, jo, iesniedzot Komisijas dienestu 2002. gada 14. marta sanāksmē pieprasīto papildu informāciju, tā esot piekritusi šim būtiskajam apgrūtinājumam tādēļ, ka tās sadarbību nebija iespējams paturēt slepenībā. Turklāt Komisija 2002. gada 29. maijā un 11. jūlijā ilgi uzklausīja Deltafina vadītājus. Lielāko daļu pierādījumu, kas ietverti apstrīdētajā lēmumā, faktiski iesniedza Deltafina. Tādējādi Deltafina esot pilnībā izpildījusi Komisijas prasības saistībā ar Komisijas norādīto “otru labāko izvēles iespēju”. Pieprasot Deltafina sniegt papildu informāciju, Komisija esot pieļāvusi, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana neapdraudēs izmeklēšanu.

93 Deltafina uzskata, ka iemesls, kura dēļ tā nav informējusi Komisiju par to, ka tā bija izpaudusi informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, rodams apstāklī, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē tā esot brīdinājusi Komisiju par to, ka nav faktiski iespējams neatklāt šo pieteikumu gaidāmajā APTI sanāksmē. Tādējādi Deltafina uzskata, ka par lietu atbildīgie Komisijas ierēdņi ļoti labi zināja, ka Deltafina minētajā sanāksmē sniegs šo paziņojumu.

94 Turklāt divi dokumenti, kas attiecas uz APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmi, pamatojoties uz kuriem Dimon Italia apsūdzēja Deltafina par to, ka tā nebija izpildījusi savu sadarbības pienākumu, ir ietverti Komisijas lietas materiālos jau ilgāku laiku, proti, kopš pārbaudes, kas 2002. gada 18. aprīlī veikta Dimon Italia, un Komisija nekad nebija pamanījusi neko nosodāmu.

95 Treškārt, Deltafina apgalvo, ka Komisijas jau sākotnēji kļūdainā izpratne par tās rīcību esot ietekmējusi apstrīdētajā lēmumā izdarītos secinājumus. Tā apgalvo, ka papildinājumā Komisija esot balstījusies uz pieņēmumu, ka Deltafina, Dimon Italia un Transcatab bija saskaņojušas savu rīcību attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu. Šis konstatējums izrietot no papildinājuma 57. un 60. punkta. Pēdējā punktā Komisija esot kvalificējusi Deltafina rīcību kā “acīmredzami krāpniecisku”. Tomēr lietas materiāli atklājot, ka Deltafina, Dimon Italia un Transcatab sagatavoja savus pieteikumus par atbrīvojumu no naudas soda autonomi, nekādi nesaskaņojot kārtību, kādā pieteikumi tiks iesniegti. Tādējādi Deltafina rīcība atbilstot 2002. gada paziņojumam par sadarbību.

96 Lai gan apsūdzības, kas pret Deltafina izvirzītas papildinājumā, netika ietvertas apstrīdētajā lēmumā, tomēr dažas to iezīmes tajā vēl palikušas, it īpaši 441. apsvērumā, kurā Komisija apstiprina, ka Deltafina esot izpaudusi pieteikuma iesniegšanu “diviem saviem galvenajiem konkurentiem”, kā arī apstrīdētā lēmuma 420. apsvēruma virsrakstā (“Deltafina 2002. gada 4. aprīļa paziņojumi Dimon un Transcatab”).

97 Saistībā ar trešo pamatu Deltafina apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo Komisija uzskatīja, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana apdraudēja izmeklēšanu. Deltafina uzskata, ka, tā kā tā nevarēja atklāt citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem neko tādu, ko tie vēl nezinātu, šī informācijas izpaušana nekādi nevarēja kaitēt Komisijas izmeklēšanai pretēji tam, ko tā apgalvo apstrīdētā lēmuma 433. apsvērumā.

98 Kas attiecas tieši uz Dimon Italia un Transcatab, vienīgās sekas tam, ka Universal juridiskais padomnieks tās bija informējis par Deltafina iesniegto pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, esot tādas, ka tika paātrināta to pieteikumu par labvēlības statusu iesniegšana, kurus, jebkurā gadījumā, jau gatavoja. Šo abu sabiedrību sadarbība neesot apdraudējusi izmeklēšanu. Gluži pretēji, tā esot samazinājusi Komisijas pūliņus saistībā ar izmeklēšanu. Turklāt no lietas materiāliem izrietot, ka Komisija bija vienojusies ar abiem uzņēmumiem par veicamajām pārbaudēm.

99 Apstrīdētā lēmuma 443. apsvērumā Komisija esot pieļāvusi, ka “neesot iespējams noteikt, vai patiešām tika apdraudētas [tās veiktās] pārbaudes”. Turklāt apstāklis, kas minēts tajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā, ka Trestina telpās veiktās pārbaudes nebija veiksmīgas, neesot Deltafina priekšsēdētāja paziņojuma rezultāts, bet drīzāk izrietot no tā, ka pati Komisija, ņemot vērā tās rīcību, bija iepriekš brīdinājusi par izmeklēšanu visu nozari Itālijā. Turklāt Romana Tabacchi gadījumā Komisija nesūdzējās par to, ka pārbaude nebūtu bijusi veiksmīga.

100 Tādēļ, pamatojoties uz visiem šiem apsvērumiem, Deltafina lūdz Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā Deltafina ir uzlikts naudas sods.

101 Komisija lūdz noraidīt pirmos trīs Deltafina pamatus.

2. Vispārējās tiesas vērtējums

102 Pirms izskatīt dažādos Deltafina izvirzītos argumentus, ir jāatgādina attiecīgais ar tiem saistītais juridiskais konteksts.

a) Par iecietības programmu

103 Komisija, izmeklējot EKL 81. panta pārkāpumus, izveidoja iecietības programmu, kuras mērķis ir attiecināt labvēlības statusu uz uzņēmumiem, kuri ar to sadarbojas izmeklēšanā tādu slepenu aizliegtu vienošanos gadījumā, kas ietekmē Eiropas Savienību.

104 Šī iecietības programma, kas sākotnēji izveidota ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību, pēc tam tika izvērsta plašāk 2002. gada paziņojumā par sadarbību, kas piemērojams šajā lietā, un vēlāk 2006. gada paziņojumā par sadarbību.

105 No 2002. gada paziņojuma par sadarbību izriet, ka iecietības programmas izveides pamatojums rodams apsvērumā, ka Eiropas Savienības interesēs ir attiecināt labvēlības statusu uz uzņēmumiem, kuri sadarbojas ar Komisiju izmeklēšanās, kas saistītas ar slepenām aizliegto vienošanos darbībām, kuras ir EKL 81. panta sevišķi smagi pārkāpumi, proti, tām, kuru mērķis ir noteikt cenas, ražošanas vai pārdošanas kvotas, sadalīt tirgu vai arī ierobežot importu vai eksportu.

106 Komisija uzskata, ka labums, kuru gūst patērētāji un iedzīvotāji no pārliecības, ka slepenās aizliegtās vienošanās tiek atklātas un aizliegtas, ir svarīgāks par tās iespējamo ieinteresētību uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas Komisijai ļauj atklāt un aizliegt šādu praksi (skat. 2002. gada paziņojuma par sadarbību 4. punktu, kas pārņemts 2006. gada paziņojuma par sadarbību 3. punktā).

107 Tādējādi iecietības programmas mērķis ir izmeklēt, apkarot un novērst darbības, kas ir daļa no sevišķi smagiem EKL 81. panta pārkāpumiem. Tā pamatojas uz zināmu vienošanos, kas noslēgta starp Komisiju un uzņēmumiem, kuri ir minēto aizliegto vienošanos dalībnieki un kuri nolemj sadarboties ar Komisiju.

108 Šie uzņēmumi faktiski piedāvā aktīvu un brīvprātīgu sadarbību izmeklēšanā, atvieglojot Komisijas uzdevumu konstatēt un apkarot konkurences tiesību normu pārkāpumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05 BASF un UCB/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 90. punkts un tajā minētā judikatūra). Par šo sadarbību tie var saņemt labvēlības statusu attiecībā uz naudas sodiem, kas citādi tiem būtu uzlikti, ar noteikumu, ka tie atbilst paziņojumā par sadarbību minētajiem nosacījumiem.

109 Iecietības programma, kā paredzēts 2002. gada paziņojumā par sadarbību, sniedz iespēju Komisijai gan piešķirt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda pirmajam uzņēmumam, kurš sadarbojas izmeklēšanā, gan veikt naudas sodu samazināšanu uzņēmumiem, kas sadarbojas pēc tam. Pirmajā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam piemēros pilnīgu izņēmumu no personīgās atbildības principa, saskaņā ar kuru, ja uzņēmums pārkāpj konkurences tiesību normu, tam ir jāatbild par šo pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑235/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 77. punkts). Citos gadījumos šī izņēmuma piemērošanas pakāpe atšķiras atkarībā no sadarbības pieteikumu iesniegšanas secības un sniegtās sadarbības kvalitātes.

110 Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tas, ka tikai viens no aizliegtās vienošanās dalībniekiem var saņemt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, atbilst šādas iecietības programmas loģikai, jo vēlamais efekts ir radīt nenoteiktības klimatu aizliegtās vienošanās iekšienē, veicinot ziņošanu Komisijai. Tomēr šī nenoteiktība izriet tieši no tā, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki zina, ka tikai viens no tiem var iegūt pilnīgu atbrīvojumu, paziņojot par citiem pārkāpuma dalībniekiem, tādējādi pakļaujot tos naudas sodu piemērošanas riskam.

111 No 2002. gada paziņojuma par sadarbību izriet, ka atbilstoši iecietības programmai, kas paredzēta šajā paziņojumā un būtībā ir pārņemta 2006. gada paziņojumā par sadarbību, procedūra par pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanu uzņēmumam ietver trīs atšķirīgus posmus.

112 Pirmajā posmā uzņēmumam, kurš ir paredzējis sadarboties ar Komisiju, ir ar to jāsazinās un jāsniedz pierādījumi attiecībā uz iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē konkurenci Eiropas Savienībā. Šiem pierādījumiem ir jābūt tādiem, kas ļauj Komisijai vai nu pieņemt lēmumu veikt pārbaudes gadījumā, kurš paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktā, vai arī konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu gadījumā, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā.

113 Otrajā posmā, tiklīdz saņemts pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, Komisija vērtē pierādījumus, kas iesniegti šī pieteikuma pamatojumam, lai pārbaudītu, vai attiecīgais uzņēmums atkarībā no situācijas atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) vai b) apakšpunktā minētajām prasībām. Ja šis uzņēmums ir pirmais [uzņēmums], kas atbilst šiem nosacījumiem, Komisija tam rakstveidā piešķir nosacītu atbrīvojumu no naudas soda (2002. gada paziņojuma par sadarbību 15. un 16. punkts).

114 Tātad nosacīta atbrīvojuma piešķiršana nozīmē īpaša procesuālā statusa izveidi administratīvā procesa gaitā par labu uzņēmumam, kas atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punktā minētajiem nosacījumiem, un tas rada noteiktas juridiskās sekas. Tomēr šis nosacītais atbrīvojums nekādi nav pielīdzināms galīgajam atbrīvojumam no naudas soda, kuru piešķir tikai administratīvā procesa beigās.

115 Nosacīta atbrīvojuma piešķiršana, pirmkārt, apliecina, ka attiecīgais uzņēmums ir bijis pirmais uzņēmums, kurš ir izpildījis 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) vai b) apakšpunktā minētos nosacījumus, no kā izriet, ka Komisija neizskatīs citus pieteikumus par atbrīvojumu no naudas soda, kamēr tā nebūs lēmusi par šo pieteikumu (2002. gada paziņojuma par sadarbību 18. punkts), un, otrkārt, nodrošina, ka Komisija minētajam uzņēmumam piešķirs atbrīvojumu no naudas soda, ja administratīvā procesa beigās tā secinās, ka šis uzņēmums ir ievērojis nosacījumus, kas minēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktā.

116 Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktu:

“Papildus 8. punkta a) apakšpunktā un 9. punktā vai 8. punkta b) apakšpunktā un 10. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, lai pretendētu uz atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda], jebkurā gadījumā ir jāievēro šādi kumulatīvi nosacījumi:

a) uzņēmums pilnībā, pastāvīgi un ātri sadarbojas visā Komisijas veiktās administratīvās procedūras [procesa] laikā un sniedz Komisijai visus pierādījumus, kas nonāk tā rīcībā vai ir tam pieejami attiecībā uz iespējamo pārkāpumu. Uzņēmumam jo īpaši ir jābūt Komisijas rīcībā, lai ātri izpildītu jebkuru pieprasījumu, tādējādi veicinot attiecīgo faktu konstatēšanu;

b) uzņēmums pārtrauc dalību iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk kā tad, kad tas attiecīgi iesniedz pierādījumus saskaņā ar 8. punkta a) apakšpunktu vai 8. punkta b) apakšpunktu;

c) uzņēmums nav veicis pasākumus, lai piespiestu citus uzņēmumus iesaistīties pārkāpumā.”

117 Visbeidzot tikai trešajā posmā, administratīvā procesa beigās, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā šajā lēmumā piešķir vai nepiešķir atbrīvojumu no naudas soda tiešā nozīmē uzņēmumam, kuram ir piemērots nosacītais atbrīvojums. Tieši šajā brīdī procesuālais statuss, kas izriet no nosacītā atbrīvojuma, beidz darboties. Tomēr galīgais atbrīvojums no naudas soda tiek piešķirts tikai tad, ja minētais uzņēmums visa administratīvā procesa laikā un līdz galīgā lēmuma pieņemšanas brīdim ir izpildījis trīs kumulatīvos nosacījumus, kas paredzēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktā (šī paziņojuma 19. punkts).

118 Tādējādi no 2002. gada paziņojumā par sadarbību paredzētās sistēmas izriet, ka pirms galīgā lēmuma pieņemšanas uzņēmums, kurš lūdz atbrīvojumu no naudas soda, neiegūst atbrīvojumu no naudas soda tiešā nozīmē, bet tam tiek piemērots vienīgi procesuālais statuss, kas administratīvā procesa beigās, ja prasītie nosacījumi ir izpildīti, var tikt pārvērsts atbrīvojumā no naudas soda.

119 Tomēr savos dokumentos un uzklausīšanā Deltafina vairākkārt norādīja uz Komisijas kļūdaino lēmumu “atsaukt” nosacīto atbrīvojumu no naudas soda, kas tai bija piešķirts saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību.

120 Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajā gadījumā 2002. gada 19. februārī Deltafina iesniedza savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazinājumu. Pēc tam 2002. gada 6. martā Komisija, uzskatot, ka tā atbilst nosacījumiem, kas paredzēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā, piešķīra tai nosacīta atbrīvojuma procesuālo statusu, nosūtot vēstuli. Visbeidzot, administratīvā procesa beigās, uzskatot, ka Deltafina nebija ievērojusi nosacījumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, Komisija nolēma tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.

121 No tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā nekādi nav “atsaukts” nosacītais atbrīvojums, kā to apgalvo Deltafina, jo procesuālais statuss, kas atbilst nosacītam atbrīvojumam, zaudēja spēku brīdī, kad Komisija pieņēma galīgo lēmumu. Tādējādi šajā lēmumā Komisija nevis “atsauca” nosacīto atbrīvojumu no naudas soda, bet gan nolēma nepiešķirt Deltafina galīgo atbrīvojumu no naudas soda.

122 Tā kā nekāda nosacītā atbrīvojuma “atsaukšana” nenotika, Deltafina argumenti ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz Komisijas lēmumu tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.

b) Par sadarbības pienākuma piemērošanas jomu

123 Tā kā Deltafina galvenokārt apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo Komisija nolēma tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda, jo tā ir pārkāpusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, vispirms ir jānoskaidro šī pienākuma piemērošanas joma.

124 No 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkta formulējuma (skat. iepriekš 116. punktu) un it īpaši no prasītās sadarbības kvalifikācijas “pilnībā, pastāvīgi un ātri” izriet, ka uzņēmuma, kas lūdz atbrīvojumu no naudas soda, pienākums sadarboties ir ļoti vispārīgs pienākums, kura robežas nav precīzi definētas, un tādēļ precīzu tā piemērošanas jomu var saprast vienīgi kontekstā, kurā šis pienākums iekļaujas, proti, saistībā ar iecietības programmu.

125 No iepriekš 103. un nākamajos punktos izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana ir izņēmums no uzņēmuma personīgās atbildības principa par konkurences tiesību normu pārkāpumu, kuru attaisno mērķis veicināt tādu darbību atklāšanu, izmeklēšanu, apkarošanu, kā arī apturēšanu, kas ir būtiskākie konkurences ierobežojumi. Tādēļ šādos apstākļos ir loģiski, ka apmaiņā pret pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanu attiecībā uz īstenoto prettiesisko rīcību tiek prasīts, lai uzņēmums, kas lūdz atbrīvojumu no naudas soda, sadarbotos ar Komisiju izmeklēšanā, un tam saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību nosacījumiem ir jānotiek “pilnībā, pastāvīgi un ātri”.

126 No sadarbības kvalifikācijas “pilnībā” izriet, ka pieteikuma iesniedzēja sadarbībai ar Komisiju, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda, ir jābūt pilnīgai, absolūtai un bez iebildēm. Kvalifikācija “pastāvīgi” un “ātri” paredz, ka šai sadarbībai ir jāturpinās visā administratīvā procesa laikā un principā tai ir jābūt tūlītējai.

127 Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka naudas soda samazinājums, pamatojoties uz paziņojumu par sadarbību, var tikt attaisnots tikai tad, ja sniegto informāciju un ? plašākā nozīmē ? attiecīgā uzņēmuma rīcību šajā sakarā var uzskatīt par patiesas sadarbības pierādījumu (skat. saistībā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 395. punkts; 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑301/04 P Komisija/SGL Carbon, Krājums, I‑5915. lpp., 68. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 281. punkts).

128 Tādējādi, kā tas izriet jau no paša sadarbības jēdziena, kas izskaidrots 2002. gada paziņojuma par sadarbību tekstā, faktiski tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība liecina par patiesu sadarbību, tam var tikt piemērots samazinājums, pamatojoties uz minēto paziņojumu (šajā ziņā saistībā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību skat. iepriekš 127. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 396. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 282. punkts).

129 Šis apsvērums a fortiori attiecas uz sadarbību, kas nepieciešama pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanas pamatojumam, jo atbrīvojums ir vēl labvēlīgāka attieksme nekā vienkāršs naudas soda samazinājums.

130 No iepriekš minētā izriet, ka sadarbības jēdziens “pilnībā, pastāvīgi un ātri”, pamatojot pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, nozīmē patiesu un pilnīgu sadarbību, kuru raksturo patiess sadarbības gars.

131 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tad, ja uzņēmums sniedz Komisijai nepilnīgu vai neprecīzu faktisko apstākļu izklāstu, tā rīcību nevar uzskatīt par patiesu sadarbību judikatūras izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 127. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 397. punkts; iepriekš 127. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/SGL Carbon, 69. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Erste Group Bank u.c./Komisija, 283. punkts).

132 Tāpat uzņēmums, kas vēlas saņemt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, pamatojoties uz savu sadarbību izmeklēšanā, nedrīkst neinformēt Komisiju par tam zināmiem faktiem, kuri, lai arī tikai varbūtēji, var ietekmēt administratīvā procesa norisi un Komisijas izmeklēšanas efektivitāti. Tādējādi patiesa un pilnīga sadarbība nozīmē, ka visā administratīvā procesa laikā attiecīgais uzņēmums laikus informē Komisiju par visiem atbilstošajiem apstākļiem, kas var negatīvi ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas norisi, kā arī attiecīgās aizliegtās vienošanās atklāšanu un apkarošanu. Šis pienākums sniegt informāciju ir vēl jo svarīgāks, ja šāds apstāklis ir saistīts ar šī uzņēmuma un citu aizliegtās vienošanās dalībnieku attiecībām un, vēl jo vairāk, ja par iespējamā minētā apstākļa rašanos iepriekš ir notikušas tiešas pārrunas starp Komisiju un šo uzņēmumu administratīvā procesa ietvaros.

133 Tāpat ir jānorāda, ka tādas rīcības novērtējumu, kas apliecina patiesu sadarbību atbilstoši iepriekš 124.?132. punktā minētajām prasībām un it īpaši iepriekš 127. un 128. punktā minētajai judikatūrai, var veikt, ņemot vērā vienīgi tos apstākļus, kas pastāvēja rīcības brīdī. Ievērojot prasīto sadarbības “pastāvīgo” raksturu, kam jāturpinās visu administratīvā procesa laiku, jebkura rīcība, kas ir pretrunā patiesai sadarbībai, pati par sevi ir pietiekama, lai raksturotu sadarbības pienākuma pārkāpumu. Tādējādi šāds pārkāpums nevar tikt attaisnots ar apstākļiem, kas radušies pēc minētās rīcības.

134 No tā izriet, ka iespējamais ex post konstatējums, ka rīcība, ar kuru tiek pārkāpts sadarbības pienākums, nav radījusi negatīvas sekas, nevar tikt norādīts, lai attaisnotu šādu rīcību.

135 Deltafina izvirzītie atbilstošie fakti un argumenti ir jāvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.

c) Par Deltafina izdarīto sadarbības pienākuma pārkāpumu

136 Savos pirmajos trīs pamatos Deltafina būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi vairākas kļūdas, tai nepiešķirot atbrīvojumu no naudas soda administratīvā procesa beigās tādēļ, ka Deltafina ir pārkāpusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.

137 Šajā ziņā, pirmkārt, ir konstatēts, ka 2002. gada 4. aprīlī APTI sanāksmes laikā Deltafina priekšsēdētājs pēc savas iniciatīvas sniedza paziņojumu, kurā viņš informēja klātesošos, ka Deltafina ir iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar iecietības programmu attiecībā uz pārstrādātāju Itālijas tabakas tirgū noslēgtu aizliegtu vienošanos īstenošanu un ka Deltafina ir sākusi sadarboties ar Komisiju. Šis paziņojums ir sīki aprakstīts paša Deltafina priekšsēdētāja rakstveida paziņojumā, kas vārds vārdā ir pārņemts apstrīdētā lēmuma 426. apsvērumā. No šī paziņojuma izriet, ka Deltafina priekšsēdētājs ir apstiprinājis, ka viņš pats nolēma sniegt minēto paziņojumu 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē.

138 Deltafina neapstrīd apstākli, kas ir minēts apstrīdētā lēmuma 449. apsvērumā, ka, lai gan tā vairākkārt tikās ar Komisijas dienestiem pēc šīs informācijas izpaušanas, Deltafina nekad tos nebija informējusi par sava priekšsēdētāja sniegto paziņojumu 2002. gada 4. aprīļa APTI sanāksmē. Savā prasībā tā tieši apstiprina šo apstākli.

139 Turklāt ir konstatēts, ka Komisija ir uzzinājusi par Deltafina priekšsēdētāja izpausto informāciju tikai pēc Dimon Italia norādījuma 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā, proti, vairāk nekā divus gadus pēc šīs informācijas izpaušanas (skat. apstrīdētā lēmuma 410., 422., 423. un 449. apsvērumu).

140 Otrkārt, tāpat ir konstatēts, ka 2002. gada 2. aprīlī Deltafina mātessabiedrības Universal ārējais juridiskais padomnieks ir informējis attiecīgi Transcatab un Dimon Italia mātessabiedrību SCC un Dimon, kuras ir Deltafina konkurentes Itālijas tirgū, ārējos juridiskos padomniekus, ka Deltafina ir iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda attiecībā uz pārstrādātāju Itālijas tabakas tirgū noslēgtu aizliegtu vienošanos īstenošanu. Šis apstāklis, kuru Deltafina nav apstrīdējusi, izriet no Universal ārējā juridiskā padomnieka sniegtā paziņojuma, kas pārņemts apstrīdētā lēmuma 455. apsvērumā, un it īpaši no šī paziņojuma pēdējā teikuma, kurā ir tieši apstiprināts, ka “2002. gada 2. aprīlī par to [esot] informēti citu pušu juridiskie padomnieki”.

141 Deltafina neapstrīd apstākli, ka, lai gan pēc šī paziņojuma tā un Universal vairākas reizes ir tikušās ar Komisijas dienestiem, tikai 2005. gada februārī, pēc tam, kad Komisija nosūtīja papildinājumu, Deltafina un Universal informēja Komisiju par Universal ārējā juridiskā padomnieka 2002. gada 2. aprīlī sniegto paziņojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 454. apsvērumu). Savā prasībā Deltafina tieši apstiprina arī šo apstākli.

142 Tādējādi Komisija uzzināja par Universal ārējā juridiskā padomnieka sniegto paziņojumu tikai gandrīz trīs gadus pēc šī paziņojuma sniegšanas. Apstāklis, ka Komisija par šo paziņojumu netika informēta savlaicīgi, ir tieši norādīts apstrīdētā lēmuma 459. apsvēruma beigās.

143 Lai arī Deltafina iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda 2002. gada 19. februārī un Komisija atzina, ka tā ir ieguvusi nosacīta atbrīvojuma procesuālo statusu 2002. gada 6. martā, tai tomēr bija pilnībā jāievēro pienākumi, kas izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību, it īpaši pienākums pilnībā, pastāvīgi un ātri sadarboties, kas paredzēts šī paziņojuma 11. punkta a) apakšpunktā, lai administratīvā procesa beigās varētu saņemt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.

144 Kā ir atgādināts iepriekš 127., 128. un 131. punktā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tikai tad, ja tā uzņēmuma rīcība, kurš ir lūdzis piemērot 2002. gada paziņojumā par sadarbību paredzēto labvēlības statusu, ir patiesas sadarbības pierādījums, šis uzņēmums var iegūt šādu labvēlības statusu. Turklāt, ja uzņēmums sniedz Komisijai nepilnīgu un neprecīzu faktisko apstākļu izklāstu, tā rīcību nevar uzskatīt par patiesu sadarbību minētās judikatūras izpratnē.

145 Šajā lietā ir konstatēts, ka Deltafina nav informējusi Komisiju par izmeklēšanai svarīgiem apstākļiem, proti, par apstākli, ka tās priekšsēdētājs APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē ir atklājis, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, un ka tās mātessabiedrības Universal ārējais juridiskais padomnieks ir izdarījis to pašu attiecībā uz dažu savu konkurentu mātessabiedrībām 2002. gada 2. aprīlī. Tāpat izrādījās, ka Komisija vairāk nekā divus gadus nav zinājusi par šiem apstākļiem, kas saistīti ar izmeklēšanu.

146 Turklāt no apstrīdētā lēmuma un lietas materiāliem izriet, ka prasība paturēt slepenībā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu, lai nebrīdinātu konkurentus un neapdraudētu pārbaužu efektivitāti, tika sīki apspriesta, lietas dalībniecēm apspriežoties iecietības programmas ietvaros un it īpaši 2002. gada 14. marta sanāksmes laikā (skat. iepriekš 8. un 47.–49. punktu un šīs sanāksmes protokolus, kuri minēti apstrīdētā lēmuma 413.–415. apsvērumā un kurus Deltafina pievienojusi lietas materiāliem). No minētajiem dokumentiem izriet, ka Komisija bija tieši pieprasījusi Deltafina paturēt slepenībā pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, ņemot vērā tās nodomu veikt pārbaudes. Tātad Deltafina uzmanība tika pievērsta tam, ka iespējama pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana tiks uzskatīta par tādu apstākli, kas, vismaz varbūtēji, varētu ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas norisi un Komisijas spēju efektīvi konstatēt un izmeklēt attiecīgo aizliegto vienošanos, kā arī to apkarot.

147 Turklāt nevar noliegt, ka attiecīgajā brīdī iespējamo pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu gan Deltafina, gan Komisija uztvēra kā apstākli, kas varētu, vismaz varbūtēji, nelabvēlīgi ietekmēt izmeklēšanu. To apstiprina, pirmkārt, apstāklis, ka Deltafina pati uzskatīja, ka jāsaglabā visstingrākā konfidencialitāte attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (skat. iepriekš 50. punkta beigas), kas liecina, ka tā apzinājās šīs informācijas atklāšanas iespējamās negatīvās sekas, un, otrkārt, apstāklis, ka tā pati uzskata, ka ir piekritusi smagākam apgrūtinājumam, ņemot vērā neiespējamību paturēt slepenībā tās sadarbību (skat. iepriekš 92. punktu un tālāk 163. punktu), kas liecina, ka tā piekrita, ka šīs informācijas atklāšana bija problēma, kura ir jārisina. Tādējādi Deltafina nevar apgalvot, ka tā nezināja, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitātes saglabāšana tiek uzskatīta par būtisku apstākli, lai izmeklēšana būtu veiksmīga.

148 Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka rīcība, kas būtu patiesas sadarbības pierādījums, prasītu, lai Deltafina nekavējoties informē Komisiju par izpausto informāciju attiecībā uz tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.

149 Neinformējot Komisiju par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu 2002. gada 2. un 4. aprīlī, lai gan šie apstākļi varēja, vismaz varbūtēji, ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas gaitu, Deltafina nevar apgalvot, ka tās rīcība liecināja par patiesu sadarbību iepriekš 127., 128. un 131. punktā minētās judikatūras izpratnē un ka tādējādi tā ir izpildījusi sadarbības pienākumu, kas izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkta, kurš tai ir uzlikts kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējai.

150 Īpašie argumenti, kurus Deltafina izvirzījusi saistībā ar pirmajiem trīs pamatiem, šo secinājumu neapšauba.

d) Par īpašajiem argumentiem, kurus Deltafina izvirzījusi saistībā ar kļūdām apstrīdētajā lēmumā, ciktāl Komisija tai nepiešķīra galīgo atbrīvojumu no naudas soda

Par argumentu, kas saistīts ar to, ka Komisija bija piekritusi, ka Deltafina izpauž informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda APTI sanāksmē

151 Vispirms ir jāpārbauda otrajā pamatā izvirzītais Deltafina arguments, ka Komisija bija zinājusi un piekritusi tam, ka Deltafina gaidāmajā APTI sanāksmē atklāj, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Prasības pieteikumā Deltafina apgalvo, ka tā nav informējusi Komisiju par šī fakta atklāšanu, jo tā jau iepriekš 2002. gada 14. marta sanāksmē bija brīdinājusi, ka nav iespējams neizpaust šo informāciju APTI sanāksmē. Tādējādi Komisijas dienesti esot bijuši informēti, ka Deltafina gatavojās izpaust informāciju šīs sanāksmes laikā.

– Par iespējamo Komisijas iepriekšēju informēšanu

152 Šajā ziņā ir jākonstatē, ka ne no apstrīdētā lēmuma, ne lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem neizriet, ka Deltafina iepriekš tieši un skaidri ir informējusi Komisiju, ka gaidāmajā APTI sanāksmē viens no tās pārstāvjiem pēc savas iniciatīvas sniegs paziņojumu attiecībā uz tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, kā to 2002. gada 4. aprīlī izdarīja Deltafina priekšsēdētājs.

153 Tādējādi ne 2002. gada 14. marta sanāksmes protokolā, kuru sagatavoja Komisijas dienesti, ne Universal pārstāvju šīs sanāksmes laikā izdarītajās piezīmēs nav minēts apstāklis, ka sanāksmes laikā Deltafina ir tieši brīdinājusi Komisiju, ka tā izpaudīs šādu informāciju (skat. apstrīdētā lēmuma 413.–415. apsvērumu).

154 Protams, šajā sanāksmē Deltafina norādīja četrus iemeslus, no kuriem viens bija gaidāmā APTI sanāksme, kādēļ tā uzskatīja, ka tai nav iespējams paturēt slepenībā tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda papildus vēl vienu mēnesi. Tomēr no šīs sanāksmes protokola, kuru sagatavoja Universal pārstāvis, izriet, ka Deltafina tikai uzsvēra grūtības paturēt slepenībā tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, jo, ja tās rīcība gaidāmajā APTI sanāksmē atšķirtos no rīcības iepriekšējo sanāksmju laikā, tas konkurentos radītu aizdomas par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 415. apsvērumu). Tomēr Deltafina tajā nekādi nebija norādījusi uz nodomu pēc pašas iniciatīvas izpaust informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.

155 Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, Deltafina būtībā atzina, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē ar Komisijas dienestiem tā nebija tos tieši informējusi, ka gaidāmajā APTI sanāksmē pēc pašas iniciatīvas izpaudīs informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.

156 Turklāt ne no viena lietas materiālos iekļautā dokumenta neizriet, ka citā reizē Deltafina ir iepriekš tieši brīdinājusi Komisiju, ka tā sniegs šādu paziņojumu pēc pašas iniciatīvas.

157 It īpaši nevarot pieņemt Deltafina argumentu, ka telefonsarunas laikā, kas notika starp par lietu atbildīgo ierēdni un Deltafina pārstāvjiem 2002. gada 22. martā, proti, desmit dienas pirms izpaušanas fakta 2002. gada 4. aprīlī, tā bija informējusi Komisiju, ka tā izpaudīs informāciju attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (skat. iepriekš 10. un 91. punktu).

158 No šīs telefonsarunas satura atstāsta, ko iekšējām vajadzībām sagatavoja viens no Deltafina advokātiem, izriet, ka tās laikā Deltafina pārstāvji esot “devuši mājienu”, ka drīzumā notikšot APTI sanāksme un ka tādējādi konfidencialitātes saglabāšana turpmāk nav iespējama (“tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine”). Tomēr ir jākonstatē, ka šāds “mājiens” nav iepriekšēja, tieša un skaidra informēšana par faktu, ka Deltafina priekšsēdētājs gaidāmajā APTI sanāksmē pēc paša iniciatīvas izpaudīs informāciju attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. No tā, ka par lietu atbildīgais ierēdnis bija atbildējis uz šo “mājienu”, ka “jautājums Briselē bija pietiekami apspriests un ir skaidrs”, Deltafina nevar pamatoti secināt, ka Komisija bija piekritusi tam, ka Deltafina pēc savas iniciatīvas izpauž informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Turklāt šo vērtējumu apstiprina Komisijas iekšējām vajadzībām sagatavotais minētās telefonsarunas satura atstāsts, no kura izriet vienīgi tas, ka šīs sarunas laikā diskusija par iespēju paturēt slepenībā pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, tāpat kā 2002. gada 14. marta sanāksmes laikā, attiecās uz risku, ka gaidāmajā APTI sanāksmē citi aizliegtās vienošanās dalībnieki sapratīs, ka Deltafina sadarbojas ar Komisiju.

159 Turklāt tiesas sēdē par lietu atbildīgais ierēdnis, kurš bija piedalījies gan 2002. gada 14. marta sanāksmē, gan 2002. gada 22. marta telefonsarunā, apstiprināja, ka viņš ne brīdi nav secinājis, ka Deltafina ir nodomājusi pēc savas iniciatīvas sniegt paziņojumu gaidāmajā APTI sanāksmē, un gadījumā, ja Komisija būtu secinājusi, ka tāds bija Deltafina nodoms, tā nebūtu devusi savu piekrišanu, kas turklāt izriet no apstrīdētā lēmuma 449. apsvēruma. Attiecībā uz tā paša ierēdņa paziņojumu 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā, uz ko norādīja Deltafina (skat. iepriekš 90. punktu), tas vēl jo vairāk nevar apstiprināt tās argumentu. No šī paziņojuma nekādā ziņā neizriet, kā to apgalvo Deltafina, ka minētais ierēdnis būtu piekritis, ka pēc savas iniciatīvas būtu jāizpauž informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.

160 Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Deltafina nav pierādījusi, ka tā ir iepriekš pienācīgi informējusi Komisiju par faktu, ka tā pēc pašas iniciatīvas izpaudīs informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē. No tā izriet, ka, tā kā Komisija nezināja, ka Deltafina gatavojas izpaust šādu informāciju pēc savas iniciatīvas, tā arī nevarēja tam iepriekš dot savu piekrišanu vai atļauju. Līdz ar to Deltafina arguments, ka Komisija zināja, ka tā izpaudīs informāciju attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē, ir jānoraida.

161 Tomēr Deltafina vēl apgalvo, ka abi dokumenti par APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmi, uz kuriem 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā atsaucās Dimon Italia, lai brīdinātu Komisiju, ka Deltafina bija izpaudusi informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, bija iekļauti lietas materiālos jau kopš Komisijas veiktajām pārbaudēm Dimon Italia telpās.

162 Ir jānorāda, ka abi šie dokumenti ir parastas ar roku rakstītas piezīmes, kuras nav viegli saprast un kurās ir atspoguļoti APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē sniegtie paziņojumi, tomēr tās nedod iespēju noteikt to autoru. Tādējādi Deltafina nevar pārmest Komisijai, ka, pamatojoties uz šīm piezīmēm, Komisija neievēroja faktu, ka tās priekšsēdētājs bija izpaudis informāciju APTI 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē. Katrā ziņā apstāklis, ka Komisija nebija ievērojusi, ka ir pieejami dokumenti, kas pierāda informācijas izpaušanu, nekādā ziņā nevar kompensēt informācijas trūkumu un attaisnot rīcību, kas uzskatāma par sadarbības pienākuma pārkāpumu.

– Par iespējamo vienošanos attiecībā uz izpaušanas nenovēršamību

163 Deltafina apgalvo, ka tā bija noslēgusi zināma veida vienošanos ar Komisiju 2002. gada 14. marta sanāksmē, kuras laikā bija jādefinē sadarbības “spēles noteikumi”, proti, sadarbības nosacījumi. Saskaņā ar šo vienošanos, pirmkārt, Komisija esot piekritusi, ka, ņemot vērā iepriekš 86. punktā minētos četrus apstākļus, Deltafina esot bijis neiespējami saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti un ka tādējādi šīs informācijas izpaušana esot bijusi nenovēršama. Otrkārt, apmaiņā pret šīs izpaušanas nenovēršamības atzīšanu Deltafina esot piekritusi smagākam apgrūtinājumam, apņemoties iesniegt pierādījumus pēc iespējas ātrāk. Deltafina esot izpildījusi savu sadarbības pienākumu, jo tā esot iesniegusi Komisijas pieprasīto papildu informāciju.

164 Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka Deltafina apgalvojums ir pierādīts, tas nevar atspēkot secinājumu, ka, neinformējot Komisiju par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumiem, Deltafina nav izpildījusi savu sadarbības pienākumu un tādēļ Komisijai bija tiesības tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda (skat. iepriekš 149. punktu).

165 Pat pieņemot, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē Komisija bija piekritusi tam, ka iepriekš 86. punktā minēto apstākļu dēļ Deltafina nav iespējams saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti, ko turklāt ir apstrīdējusi Komisija, šis apstāklis neietekmē konstatējumu, ka, rīkojoties atbilstoši patiesas sadarbības garam, Deltafina bija savlaicīgi jāinformē Komisija par faktu, ka tika izpausta informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (skat. iepriekš 145.–149. punktu).

166 Tas pats attiecas uz gadījumu, ja Deltafina tiešām būtu spiesta izpaust informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda sakarā ar vienu no iemesliem, kurus tā norādīja administratīvā procesa laikā, it īpaši gadījumā, ja tā tiešām bija tik “neizbēgamā situācijā”, kā to apgalvo Deltafina, ka bija jāatklāj šis apstāklis atbilstoši pamatotiem centieniem izpildīt pienākumu izbeigt pārkāpumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta b) apakšpunktā. Kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējai Deltafina katrā ziņā bija pienākums sadarboties, kā paskaidrots iepriekš 123.–134. punktā, kas liek savlaicīgi informēt Komisiju par gadījumiem, kad notikusi informācijas izpaušana.

167 Turklāt, pat pieņemot, ka ir pierādīts Deltafina norādītais apstāklis, ka tā esot rīkojusies saskaņā ar “otru labāko izvēles iespēju”, par kuru, iespējams, panākta vienošanās ar Komisiju, lai mēģinātu mazināt izpaušanas fakta negatīvo ietekmi, sniedzot Komisijai pieprasīto informāciju, arī šis apstāklis neatbrīvoja Deltafina no tās pienākuma savlaicīgi informēt Komisiju par tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumiem.

168 Attiecībā uz atsaukšanos uz iecietības programmām Amerikas Savienoto Valstu tiesībās, kā arī citās Eiropas Savienības valstīs pietiek norādīt, ka tā neattiecas uz lietu, jo nostāja, kas tiek piemērota šajās tiesībās, nevar noteikt nostāju, kas tiek izmantota Savienības tiesībās (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98 un no T‑212/98 līdz T‑214/98 Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II‑3275. lpp., 1407. punkts). Visbeidzot attiecībā uz argumentiem, kurus Deltafina izvirza saistībā ar jauno 2006. gada paziņojumu par sadarbību, ir jākonstatē, ka tas nav piemērojams šīs lietas pamatā esošajiem faktiem (šajā ziņā skat. 2010. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑413/08 P Lafarge/Komisija, Krājums, I‑5361. lpp., 108. punkts).

Par to, ka par izmeklēšanu bija zināms un tā netika ietekmēta

169 Saistībā ar savu pirmo pamatu Deltafina apgalvo, ka tas, ka tai ar lēmumu netika piešķirts atbrīvojums no naudas soda, esot kļūda, jo tā pamatā ir kļūdains fakta pieņēmums, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki nezināja par Komisijas izmeklēšanu saistībā ar Itālijas jēltabakas tirgu. Ar šo argumentu nevar apšaubīt vērtējumu, kas ietverts šī sprieduma 149. punktā, par to, ka Deltafina nav izpildījusi savu sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Pat pieņemot, ka ir pierādīts, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki zināja, ka Komisija veic izmeklēšanu, šis apstāklis neatbrīvoja Deltafina no tās sadarbības pienākuma, kas nosaka, ka tai bija nekavējoties jāinformē Komisija par abiem iepriekš 137. un 140. punktā minētajiem pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumiem. Patiesībā šis konstatējums par sadarbības pienākuma pārkāpumu nav atkarīgs no tā, vai Deltafina konkurenti zināja vai nezināja par izmeklēšanu.

170 Saistībā ar savu trešo pamatu Deltafina apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo Komisija uzskatīja, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumi ir apdraudējuši izmeklēšanu. Tomēr šis arguments neliek apšaubīt konstatējumu, ka Deltafina nav izpildījusi savu sadarbības pienākumu. Pat pieņemot, ka divi iepriekš minētie informācijas izpaušanas gadījumi nekādi negatīvi neietekmēja izmeklēšanu, kas turklāt nav pierādīts, šis apstāklis nevar a posteriori attaisnot to, ka Deltafina nav informējusi Komisiju par šiem izpaušanas gadījumiem, lai gan, kā izriet no šī sprieduma 146. un 147. punkta, tā zināja, ka iespējamā informācijas izpaušana attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda tika uzskatīta par apstākli, kas var negatīvi ietekmēt izmeklēšanu, jo tas tika tieši apspriests ar Komisiju (skat. iepriekš 133. un 134. punktu).

171 Visbeidzot ir arī jānoraida arguments, kas izvirzīts saistībā ar pirmo pamatu, par to, ka Komisija kļūdaini neesot ņēmusi vērā atšķirību starp 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) un b) apakšpunktu. Pirmkārt, no minētā paziņojuma nekādā ziņā neizriet, kā to apgalvo Deltafina, ka pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma būtu vajadzīgas vienīgi gadījumā, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktā, un ka gadījumā, kas paredzēts tā paša punkta b) apakšpunktā, Komisijai šādas pārbaudes neesot jāveic. Otrkārt, no judikatūras izriet, ka pat tad, ja Komisijas rīcībā jau ir norādes vai pat pierādījumi par pārkāpuma esamību, kā tas ir 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā paredzētā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda gadījumā, Komisijai ir leģitīmas tiesības uzskatīt par nepieciešamu noteikt papildu pārbaudes, kas tai dod iespēju precīzāk noteikt pārkāpumu, tā ilgumu vai tajā iesaistītos uzņēmumus (šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑94/00 Roquette frères/Komisija, Recueil, I‑9011. lpp., 78. punkts).

172 Tādēļ argumenti, kas izvirzīti saistībā ar pirmo un trešo pamatu, ir jānoraida.

173 Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, ar apstrīdēto lēmumu nepiešķirot De