Keywords

Summary



Keywords

1. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Atteikums darīt zināmu dokumentu – Sekas

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījums – Komisijas apstiprināto pierādījumu nepieciešamais precizēšanas līmenis

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmums – Jēdziens – Ekonomiska vienība – Pastāvēšana, ko var secināt no savstarpēji atbilstošu pierādījumu kopuma – Mātes sabiedrība, kurai nepieder 100 % no meitas sabiedrības kapitāla – Apstāklis, kas neizslēdz ekonomiskas vienības pastāvēšanu

(LESD 101. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņota darbība – Pārkāpuma pierādīšana – Pierādīšanas pienākums

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Fiziskas vai juridiskas personas – Uzņēmums, kurš ir paziņojuma par iebildumiem adresāts un kurš administratīvā procesa ietvaros nav apstrīdējis tā faktiskos vai tiesiskos apstākļus – Tiesību celt prasību izmantošanas ierobežošana – Tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincipu pārkāpums

(LESD 101., 102. pants un 263. panta ceturtā daļa; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants un 52. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Sabiedrību grupa, kuras vadībā ir vairākas juridiskas personas

(EKL 81. pants)

Summary

1. Administratīvā procesā konkurences noteikumu piemērošanas jomā tiesības iepazīties ar dokumentiem kā tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa neatņemama daļa nozīmē to, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus lietas materiālu dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai. Šo dokumentu vidū ir gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Tomēr dokumenta nenosūtīšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, pirmkārt, ka Komisija ir balstījusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību, un, otrkārt, ka iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tam ir īpaši jāpierāda, ka rezultāts, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citāds, ja kā apsūdzošs pierādījums tiktu noraidīts nepaziņots dokuments, uz kuru ir balstījusies Komisija, lai apsūdzētu šo uzņēmumu. Savukārt attiecībā uz attaisnojošu dokumentu nepaziņošanu attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu, jo tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri neatbilst Komisijas izdarītajiem secinājumiem.

(sal. ar 13., 22. un 23. punktu)

2. Lai pierādītu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pastāvēšanu, Komisijai ir jāatsaucas uz nopietniem, precīziem un atbilstošiem pierādījumiem. Turklāt ne katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu ir noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko minētā iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šai prasībai.

Līdz ar to, pat pieņemot, ka neviens no dažādajiem pārkāpuma aspektiem, skatot tos atsevišķi, nav vienošanās vai saskaņota darbība, kas ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, šāds secinājums neizslēdz iespēju, ka minētie aspekti, skatot tos kopsakarā, veido šādu vienošanos vai šādu darbību.

Precīzāk, ņemot vērā, ka aizliegums piedalīties pret konkurenci vērstās darbībās un vienošanās, kā arī pārkāpējiem piemērojamie sodi ir vispārzināmi, ir ierasts, ka darbības, ko tie veic, un vienošanās noslēgšana norisinās slepeni, ka sanāksmes norisinās slepeni, visbiežāk trešās valstīs, un ka ar tām saistītā dokumentācija tiek samazināta līdz minimumam. Pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tiešā veidā apliecina tādu prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem kā sanāksmju protokoli, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti, kā rezultātā bieži noteiktas detaļas jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai vienošanās pastāvēšana ir jāsecina no noteiktām sakritībām un norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences noteikumu pārkāpumu.

(sal. ar 47.–49. punktu)

3. Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību. Uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida. Šis jēdziens, skatīts šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām. Ekonomiskas vienības pastāvēšanu var secināt arī no savstarpēji atbilstošu pierādījumu kopuma, pat ja ne ar vienu no šiem pierādījumiem, skatot tos atsevišķi, nepietiek, lai pierādītu šādas vienības pastāvēšanu.

Apstāklis, ka mātes sabiedrībai nepieder 100 % no meitas sabiedrības kapitāla, neizslēdz iespējamu ekonomiskas vienības pastāvēšanu konkurences tiesību izpratnē.

(sal. ar 64., 65. un 82. punktu)

4. Lietas dalībniekam vai iestādei, kas norāda uz konkurences normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, un uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas apgalvojuma par šo noteikumu pārkāpumu atspēkošanai izvirza kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir izpildīti šī noteikuma aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem. Tādējādi, pat ja juridiskais pierādīšanas pienākums atbilstoši šiem principiem ir Komisijai, uzņēmumam vai attiecīgajai apvienībai, viena lietas dalībnieka norādītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai attaisnojumu bez kura var secināt, ka noteikumi par pierādīšanas pienākumu ir izpildīti.

(sal. ar 80. punktu)

5. Attiecībā uz konkurences noteikumu piemērošanu nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam administratīvajā procesā būtu jāapstrīd tā dažādie faktiskie vai tiesību apstākļi, lai tam nebūtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā. Proti, lai arī tas, ka Komisijas administratīvā procesa laikā uzņēmums tieši vai netieši atzīst faktiskos vai tiesiskos apstākļus, var būt papildu pierādījums, vērtējot iespējas vērsties tiesā pamatotību, tādēļ nevarētu ierobežot pašu pārsūdzības Vispārējā tiesā tiesību, kas saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu ir fiziskām vai juridiskām personām, izmantošanu.

Ja nepastāv šajā sakarā tieši paredzēts juridiskais pamats, šāds ierobežojums ir pretrunā tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincipiem. Turklāt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai vispirms jau ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, kuram saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem. Atbilstoši šīs hartas 52. panta 1. punktam visiem šajā hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos.

(sal. ar 89.–91. punktu)

6. Procedūras par konkurences tiesību normu pārkāpumu ietvaros, lai izvērtētu, vai sabiedrība savu rīcību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras pastāv starp to un tās pašas grupas sabiedrību, kura tika atzīta par atbildīgu par minētās grupas darbībām, kas var atšķirties katrā no gadījumiem un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitītas.

Sabiedrību grupas, kuras vadībā ir vairākas juridiskas personas, gadījumā Komisija, uzskatot, ka viena no šīm sabiedrībām ir vienīgā atbildīgā par šīs grupas sabiedrību, kuras kopā veido ekonomisku vienību, darbību, nepieļauj kļūdu vērtējumā. Proti, fakts, ka tā nebija vienīgā juridiskā persona grupas virsotnē, nav šķērslis, lai sabiedrību sauktu pie atbildības par šīs grupas darbību. Sabiedrību grupas juridiskā struktūra, kam ir raksturīgi, ka nav vienas juridiskās personas, kura vadītu šo grupu, nav noteicoša, ja šī struktūra neatspoguļo minētās grupas patieso darbību un reālo organizāciju. Īpaši tas, ka nepastāv juridiskas padotības saikne starp divām sabiedrībām, kas ir grupas vadībā, neliek apšaubīt secinājumu, ka viena no šīm abām sabiedrībām ir jāsauc pie atbildības par grupas darbībām, jo patiesībā otrā sabiedrība nenosaka savu rīcību attiecīgajā tirgū autonomi.

(sal. ar 95., 98.–100. un 107.–109. punktu)