ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
84.

Iepriekš tika izklāstīts, ka apdrošinājuma ņēmējam ir jāsaglabā savas atteikuma tiesības neinformēšanas vai nepareizas informēšanas gadījumā arī pēc uzteikuma un tā līguma atpirkuma summas izmaksas ( 54 ). Minētā iemesls, galu galā, ir uzteikuma un atteikuma atšķirīgās tiesiskās sekas, neņemot vērā to regulējumu valstu tiesību sistēmās. Nav neierasta situācija, kad līguma izbeigšanas iedarbība principā ir ex nunc vai pro futuro, savukārt atteikums rada ex tunc atmaksas saistības. Apdrošināšanas direktīvās gan ir reglamentēts, ka apdrošinājuma ņēmējs atteikuma gadījumā pēc atbilstīgas informācijas sniegšanas ir jāatbrīvo “no jebkādiem turpmākiem pienākumiem, kas paredzēti līgumā” ( 55 ). Atteikuma pārējo tiesisko seku – un līdz ar to tā seku attiecībā uz jau veiktiem maksājumiem – reglamentāciju apdrošināšanas direktīvas atstāj valsts likumdevēja ziņā, ievērojot efektivitātes principu.
5.

Lietā Jülich II ( 11 ) Tiesa atkārtoti izskatīja jautājumus, kas attiecas uz cukura ražošanas nodevu aprēķināšanu. Galvenais jautājums minētajā gadījumā bija saistīts ar nenoteiktību attiecībā uz aplūkojamo “kompensāciju kopapjomu”. Nenoteiktība izrietēja no fakta, ka eksporta kompensācijas, uz ko varēja pretendēt konkrēti cukura daudzumi, kurus saturēja eksportētie pārstrādātie produkti, netika nedz pieprasītas, nedz samaksātas. Regulās, kurās noteikts iekasējamo ražošanas nodevu apmērs laikposmā no 2003. līdz 2006. tirdzniecības gadam, Komisija bija ietvērusi minētos apjomus “eksportējamajā pārpalikumā”, bet ne “izpildāmajās eksporta saistībās”. Lemjot par šī aprēķina tiesiskumu, Tiesa 2008. gadā spriedumā lietā Jülich I noteica, ka abos gadījumos bija jāņem vērā viss eksportēto produktu daudzums, neraugoties uz to, vai atmaksa ir veikta, un ka līdz ar to attiecīgās regulas ir spēkā neesošas. Tiesa tomēr nelēma, vai “kompensāciju kopapjomā” līdzīgi jāietver visas pieejamās kompensācijas neatkarīgi no tā, vai tās tikušas izmaksātas, vai arī tikai faktiski izmaksātās kompensācijas ( 12 ).
8.

Šīs regulas 65. panta “[Izdevumu] atbilstība” 1., 2. un 6. punktā ir noteikts: “1. Izdevumu atbilstību nosaka, pamatojoties uz valsts noteikumiem, izņemot, ja ir paredzēti īpaši noteikumi šajā regulā vai balstoties uz šo regulu, vai pamatojoties uz konkrētu fondu noteikumiem. 2. Izdevumi ir atbilstīgi ieguldījumam no [Eiropas strukturālajiem un investīciju fondiem (ESI fondi) ( 5 )], ja tie radušies atbalsta saņēmējam un samaksāti laikposmā no dienas, kad programma iesniegta [Eiropas] Komisijai, vai no 2014. gada 1. janvāra – atkarībā no tā, kurš no minētajiem termiņiem ir agrāks, – līdz 2023. gada 31. decembrim. [..] [..] 6. Darbības neatlasa atbalstam no ESI fondiem, ja tās ir fiziski pabeigtas vai pilnībā īstenotas, pirms atbalsta saņēmējs vadošajai iestādei ir iesniedzis pieteikumu par finansējumu atbilstoši programmai, neatkarīgi no tā, vai atbalsta saņēmējs ir veicis visus saistītos maksājumus.”
30.

Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka šīs lietas situācija atbilstu kādam no minētajiem gadījumiem. Proti, iesniedzējtiesai ir jāpieņem lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. Lai to izdarītu, tai ir obligāti jāizvērtē, vai atpakaļnogādes garantija, kā to formulējusi izsniegšanas tiesu iestāde, ir saderīga ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā atļauto, lai pēc tam šī tiesa varētu rīkoties saistībā ar SF nodošanas pieprasījumu. Lai veiktu šo vērtējumu, iesniedzējtiesai ir nepieciešams, lai Tiesa tai sniegtu skaidrojumus par Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punkta tvērumu. Tas pats attiecas uz Pamatlēmuma 2008/909 25. panta tvērumu. No iepriekš minētā izriet, ka darbības, kas iesniedzējtiesai jāveic saistībā ar pamatlietā aplūkoto Eiropas apcietināšanas orderi, ir tieši atkarīgas no atbildēm, ko Tiesa sniegs uz uzdotajiem jautājumiem.
52.

Šis princips ir ietverts arī Direktīvas 2014/24 1. apsvērumā, kurā kā vispārīgs apsvērums teikts, ka publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, ko īsteno dalībvalstu iestādes vai ko īsteno to vārdā, ir jāatbilst LESD principiem, it īpaši brīvas preču aprites principam, brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kā arī no tiem izrietošajiem principiem, proti, vienlīdzīgai attieksmei, nediskriminācijai, savstarpējai atzīšanai, proporcionalitātei un pārredzamībai. Šie noteikumi, protams, attiecas uz visiem darījumiem neatkarīgi no to konkrētās vērtības. Vienīgi, ja darījuma vērtība pārsniedz konkrētu summu, ir jāievēro īpašās iepirkuma procedūras, kas noteiktas Direktīvā 2014/24.
13.

Vispirms jānorāda, ka šī lieta iekļaujas lietas Genc ( 9 ) turpinājumā. Tajā Tiesai bija jāizvērtē Lēmuma Nr. 1/80 13. panta saderīgums ar tā paša Likuma par ārvalstniekiem citu nosacījumu, ar kuru Turcijas izcelsmes darba ņēmēja, kurš likumīgi uzturas attiecīgajā dalībvalstī, ģimenes atkalapvienošanos ar viņa nepilngadīgo bērnu padara atkarīgu no nosacījuma, ka pēdējam minētajam ir jāpierāda vai jāspēj pierādīt pietiekama saikne ar šo dalībvalsti, lai viņš varētu tajā veiksmīgi integrēties, ja attiecīgais bērns un otrs no viņa vecākiem dzīvo izcelsmes valstī vai citā valstī un ja pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos ir iesniegts divu gadu laikā, skaitot no dienas, kad vecāks, kas dzīvo attiecīgajā dalībvalstī, ir ieguvis pastāvīgas uzturēšanās atļauju. Šajā lietā no sprieduma Genc ( 10 ) var izdarīt vairākus lietderīgus secinājumus. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Dānijas iestādes izdarīja secinājumus no šī sprieduma attiecībā uz Likuma par ārvalstniekiem konkrēto nosacījumu, kas tika aplūkots, bet nekas nav minēts par nosacījumiem, kas jāievēro, ja ģimenes atkalapvienošanos lūdz Turcijas izcelsmes darba ņēmēja laulātais, un jo īpaši, attiecībā uz prasību par piesaisti Dānijai. Šķiet, ka Dānijas iestādes ir pārliecinātas, ka, lai arī Likuma par ārvalstniekiem 9. panta 7. punkts ir jauns ierobežojums Lēmuma Nr. 1/80 13. panta izpratnē, tas ir likumīgs, jo to attaisno primārs vispārējo interešu apsvērums, kas ir piemērots, lai nodrošinātu attiecīgā likumīgā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai, iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas.
14.

Vispārējā nodokļu kodeksa (code general des impôts) II pielikuma 242‑0. W pantā, kas tika iekļauts, lai transponētu iepriekš minētās Direktīvas 2008/9 20. pantu, ir noteikts: “I. – Nodokļu iestāde var elektroniski lūgt [..] papildu informāciju, it īpaši no pieteikuma iesniedzēja vai kompetentajām iestādēm Eiropas Savienības dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību, ja šī iestāde uzskata, ka tās rīcībā nav visas atbilstīgās informācijas, lai pieņemtu lēmumu par pilnīgu vai daļēju atmaksāšanu. Ja papildinformāciju pieprasa personai, kas nav pieteikuma iesniedzējs vai dalībvalsts kompetentā iestāde, pieprasījumu nosūta elektroniski tikai gadījumā, ja pieprasījuma saņēmējam ir piekļuve šādiem līdzekļiem. Ja nodokļu iestāde to uzskata par lietderīgu, tā var pieprasīt citu papildinformāciju. Saistībā ar šiem pieprasījumiem nodokļu iestāde, ja šai iestādei ir pamats šaubīties par konkrēta pieteikuma pamatotību vai precizitāti, var lūgt pieteikuma iesniedzējam iesniegt rēķina vai importēšanas dokumenta oriģinālu. Pieprasījums var attiekties uz visiem darījumiem neatkarīgi no to apjoma. II. – Visa papildu informācija, kas tiek pieprasīta atbilstoši I daļas noteikumiem, ir jāsniedz viena mēneša laikā no dienas, kad adresāts ir saņēmis lūgumu sniegt informāciju.”
10.

Attiecībā uz darba laiku valsts civildienesta darbiniekiem, tiesnešiem un prokuroriem Francijas tiesiskajā regulējumā “faktiskais nedēļas darba laiks, ieskaitot virsstundas, parasti nevar pārsniegt nedz 48 stundas vienas nedēļas laikā, nedz 44 stundas vidēji jebkurā divpadsmit secīgu nedēļu laikposmā” (Dekrēta Nr. 2000‑815 3. panta I daļa) ( 3 ). No šī noteikuma tad, ja to pastāvīgi pieprasa pats aplūkoto sabiedrisko pakalpojumu priekšmets, it īpaši cilvēku un īpašuma aizsardzības nodrošināšanai, var atkāpties tikai ar Conseil d’État dekrētu, kas pieņemts pēc atzinuma saņemšanas no konkrētām administratīvajām komitejām un no Conseil supérieur de la fonction publique [Augstākā civildienesta padomes], kas nosaka attiecīgo ierēdņu kategorijām piešķiramo atlīdzību (Dekrēta Nr. 2000‑815 3. panta II daļas a) punkts).
92.

Turklāt, ciktāl tas attiecas uz apgalvojumu par iespējamo šķērsli iekļūšanai Austrijas darba tirgū, ir tikai jāatgādina, ka acīmredzami nav diskriminācijas starp (Austrijas) valstspiederīgajiem un ārvalstniekiem un pat ne starp personām, kuras izmanto tiesības brīvi pārvietoties, un tām, kuras neizmanto tiesības brīvi pārvietoties. Visiem darbā pieņemtajiem un viņu iepriekšējās darba pieredzes atzīšanai piemēro vienus un tos pašus nosacījumus. Līdz ar to ne tikai nav konstatēts, ka šādam noteikumam katrā ziņā būtu daudz lielāka ietekme uz ārvalstniekiem ( 41 ), bet nav arī skaidrs, kāpēc tas nelabvēlīgāk ietekmētu tās personas no citām dalībvalstīm, kuras izmanto tiesības brīvi pārvietoties. Līdzīgi jau iepriekš minētajam arī ierosinājums par to, ka personas, kuras izmanto tiesības brīvi pārvietoties, drīzāk būs tās, kas būs uzkrājušas vairāk nekā četru gadu iepriekšēju darba pieredzi, nav ticama hipotēze, kā arī nav pierādījumu, kas to apstiprinātu – tas ir vienkārši apsvērums, kas ir ekstrapolēts no apelācijas sūdzības iesniedzējas konkrētās situācijas. Taču norāde uz konkrētu gadījumu ļoti atšķiras no strukturālas diferenciācijas konstatēšanas, kas īpaši neizdevīgā situācijā nostādītu tās personas, kuras izmanto tiesības brīvi pārvietoties.
44.

Komisija lūdz atzīt, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi savus pienākumus, kas noteikti EKL 5. pantā. Tā pamato apgalvojumu ar to, ka tā nav kompensējusi pašu resursu zaudējumus, kas bija jānosaka un jāpadara pieejami ES budžetā saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2., 6., 10., 11. un 17. pantu. Tā apgalvo, ka tas nebūtu noticis, ja netiktu izsniegtas EUR.1 pārvadājumu apliecības, pārkāpjot AZT lēmumus. It īpaši esot pārkāpti šādi noteikumi: a) AZT 1991. gada lēmuma 101. panta 1. punkts un minētā lēmuma II pielikuma 12. panta 6. punkts par piena pulvera un rīsu importu no Kirasao laikā no 1997. līdz 2000. gadam un b) AZT 2001. gada lēmuma 35. panta 1. punkts un minētā lēmuma III pielikuma 15. panta 4. punkts par putraimu un rīsu miltu importu no Arubas laikā no 2002. līdz 2003. gadam.
2)

Trešās personas veiktā individuālas preču zīmes izmantošana, kurai piemīt minētās īpašības, bez tās īpašnieka piekrišanas ir prettiesiska izmantošana Regulas 2017/1001 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta un Direktīvas 2008/95 5. panta 2. punkta izpratnē, ja: – preču zīmei ir reputācija, lai arī tā to ir ieguvusi tikai kā “kvalitātes zīme”, un – preču zīmes reputācijai tiek nodarīts kaitējums un minētā trešā persona iegūst netaisnīgu labumu no apzīmējuma izmantošanas, bet tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.
11.

Savukārt Direktīvas 2011/95 17. pantā ir rodama “izslēgšanas” klauzula. Šis pants ir formulēts šādi: “1. “Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to persona loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka: a) viņš izdarījis noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā noteikts starptautiskos dokumentos, kas sagatavoti, lai paredzētu noteikumus pret šādiem noziegumiem; b) viņš izdarījis smagu noziegumu; c) viņš ir vainīgs darbībās, kas ir pretējas ANO mērķiem un principiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā; d) viņš rada draudus tās dalībvalsts sabiedrībai vai drošībai, kurā viņš uzturas. 2. Šā panta 1. punktu piemēro personām, kas kūda vai citādi piedalās tur minēto noziegumu vai darbību izdarīšanā. 3. Dalībvalsts var izslēgt trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja viņš pirms uzņemšanas attiecīgajā dalībvalstī ir izdarījis vienu vai vairākus noziegumus, uz kuriem neattiecas 1. punkts, par kuriem būtu piemērojams cietumsods, ja tie būtu izdarīti attiecīgajā dalībvalstī, un ja viņš atstājis savu izcelsmes valsti vienīgi tādēļ, lai izvairītos no sankcijām par minētajiem noziegumiem.”
74.

Kā Tiesa nosprieda lietā Jakubowska, profesionālās ētikas normas – pretēji tām, kuras attiecas uz reģistrācijai paredzētajiem priekšnosacījumiem, – nav saskaņotas un līdz ar to ļoti var atšķirties no tām, kuras ir spēkā mītnes dalībvalstī. Minēto normu neievērošanas gadījumā var tikt noteikta izslēgšana no advokātu kolēģijas reģistra uzņēmējā dalībvalstī ( 35 ). Tiesa arī uzsvēra, ka interešu konflikta neesamība ir praktizēšanas advokāta profesijā neatņemama sastāvdaļa un it īpaši prasa, lai advokāti attiecībās ar valsts iestādēm un citiem tirgus dalībniekiem, kuru ietekmei tie nekad nedrīkst būt pakļauti, būtu neatkarīgi. Tādēļ pašas profesionālās ētikas normas nav nosodāmas. Tomēr papildus tam, ka tās ir piemērojamas visiem advokātiem, kuri ir reģistrēti attiecīgā dalībvalstī, šajā ziņā ieviestie noteikumi nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu to mērķi ( 36 ).
141.

Šķiet, ka šajā lietā pastāv zināma neskaidrība par to, kāda specifiska “komercprakse” šeit tiek aplūkota. Atbildētāji uzskata, ka tas, ka viņi lieto “maģistra” diploma nosaukumu, neapšaubāmi esot daļa no viņu sabiedrības darbības stratēģijas, kas esot pietiekami, lai to uzskatītu par komercpraksi, līdz ar to no šāda viedokļa esot piemērojama direktīva. Turklāt viņi uzskata, ka neakreditētas izglītības iestādes maģistra grāda piešķiršana neesot minēta to prakšu sarakstā, ko valsts likumdevējs var vēl īpaši aizliegt. Šajā saistībā viņi uzsver, ka neesot saukti pie kriminālatbildības par Negodīgas komercprakses aizlieguma pārkāpumu. Savukārt Beļģijas valdība aplūko aizsardzību, ko flāmu tiesību akti piešķir “maģistra” kursa vai grāda nosaukumam. Tā uzskata, ka tā neesot “komercprakse” direktīvas izpratnē, jo valsts tiesību aktu darbības joma nesakrīt ar šīs direktīvas darbības jomu.
50.

Saskaņā ar vienkāršu loģiku, ņemot vērā veidu, kādā tiek veikts kaušanas process, manuprāt, būtu diezgan dīvaini, ja, paredzot aizliegumu attiecībā uz to, kas nedrīkst izlīt uz liemeņiem, Savienības likumdevējs būtu vēlējies dažādi attiekties pret saturu, kas ir tikko nedalītā veidā izņemts no mājputna liemeņa. Tādējādi, manuprāt, 5. punkts būtu jāinterpretē tā, ka saskaņā ar to kautuvēm ir pienākums veikt pasākumus, lai novērstu “gremošanas trakta satura” izlīšanu uz liemeņiem iekšējo orgānu izņemšanas laikā. Ja šo plašo jēdzienu interpretē gramatiski, tas ietver ne tikai visus orgānus, bet arī visu to orgānu saturu, kas veido gremošanas sistēmu no mutes līdz anālajai atverei. Tādējādi 5. punkts noteikti attiecas uz aknām (un žulti), zarnām (un fekālijām), guzu (un tās saturu).
53.

Patiesībā nevajadzētu aizmirst, ka ELGF sistēmā veiktie dalībvalstu maksājumi saskaņā ar attiecīgajiem ES tiesību aktiem parasti tiek atmaksāti no ES budžeta. Iepriekš minētie mehānismi tādējādi ir izņēmumi no vispārējā noteikuma par to, kā ES finansē izdevumus, kas dalībvalstīm radušies saistībā ar KLP. Kā tika atzīmēts, ņemot vērā, ka dalībvalstis rīkojas Eiropas Savienības vārdā, ir piemēroti, ka Eiropas Savienībai principā būtu jāsedz zaudējumi, ko rada indivīdu rīcība, ja dalībvalstis ir darījušas visu iespējamo, lai nodrošinātu, ka KLP finansētie darījumi ir faktiski notikuši un ir veikti pareizi, lai novērstu pārkāpumus, rīkotos attiecībā uz tiem un atgūtu zaudētos līdzekļus ( 15 ). Tomēr, lai nodrošinātu, ka netiek sekmēta bezdarbība, šie mehānismi ir daļa no pasākumiem, kas nodrošina atbilstošu dalībvalstu rīcību, lai cīnītos ar krāpniecību, – tā ir problēma, kas bieži atkārtojas lauksaimniecības subsīdiju kontekstā –, un darītu visu iespējamo, mēģinot atgūt nepamatoti izmaksātus līdzekļus ( 16 ).
9.

Regulas Nr. 1370/2007 8. pantā “Pāreja” ir noteikts: “1. Valsts [publisko] pakalpojumu līgumus piešķir saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem. [..] 2. Neskarot 3. punktu, pakalpojumu valsts [publisko pakalpojumu] līgumu piešķiršana pārvadājumiem pa dzelzceļu un autoceļiem atbilst 5. panta prasībām no 2019. gada 3. decembra. Šajā pārejas laikā dalībvalstis veic pasākumus, lai pakāpeniski izpildītu 5. panta prasības nolūkā novērst nopietnas strukturālas problēmas, jo īpaši attiecībā uz transporta jaudu. Sešos mēnešos pēc pārejas laika pirmās puses beigām dalībvalstis sniedz Komisijai progresa ziņojumu, īpaši norādot, kā īsteno pakalpojumu valsts līgumu pakāpenisku piešķiršanu saskaņā ar 5. pantu. Pamatojoties uz dalībvalstu progresa ziņojumiem, Komisija var ierosināt attiecīgus dalībvalstīm adresētus pasākumus. 3. Piemērojot 2. punktu, neņem vērā pakalpojumu valsts [publisko pakalpojumu] līgumus, kas saskaņā ar Kopienas un valsts tiesību aktiem piešķirti: a) pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru; b) pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra; c) no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru; d) no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra. Līgumi, kas minēti a) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām. Līgumi, kas minēti b) un c) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, bet ne ilgāk par 30 gadiem. Līgumi, kas minēti d) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja vien tie ir termiņa līgumi un ja to termiņi ir salīdzināmi ar 4. pantā paredzētajiem termiņiem. Pakalpojumu valsts [publisko pakalpojumu] līgumi var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja to pārtraukšana radītu nesamērīgas juridiskas vai ekonomiskas sekas un ja Komisija ir devusi atļauju. [..]”
1.

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 63. un 65. panta interpretāciju saistībā ar Francijas tiesību aktu normām, kurās ir paredzēts ieturēt nodokli ienākumu gūšanas vietā no dividendēm, ko sabiedrība rezidente izmaksā sabiedrībām nerezidentēm, kuras darbojas ar zaudējumiem, un to aprēķina no dividenžu bruto summas, savukārt sabiedrībai rezidentei, kura darbojas ar zaudējumiem, izmaksātās dividendes apliek ar nodokli saskaņā ar parasto nodokļu režīmu tikai tad, kad tā atsāk gūt peļņu, un nodokli aprēķina no to neto summas.
4.

Direktīvas 2009/72 3. panta 2., 6 un 15. punktā ir noteikts: “2. Pilnībā ievērojot attiecīgos Līguma noteikumus, jo īpaši tā 86. pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē, var vispārējās ekonomikas interesēs piemērot sabiedrisko pakalpojumu saistības attiecībā uz drošumu, tostarp piegādes drošumu, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti, enerģiju no atjaunīgiem avotiem un klimata aizsardzību. Šādas saistības ir skaidri definētas, pārskatāmas, nediskriminējošas, pārbaudāmas, un tās garantē, ka Kopienas elektroenerģijas uzņēmumiem ir vienlīdzīga piekļuve valstu patērētājiem. Attiecībā uz piegādes drošumu, energoefektivitātes/pieprasījuma pārvaldību un vides aizsardzības un ar enerģiju no atjaunīgiem avotiem saistīto mērķu sasniegšanu, kā minēts šajā punktā, dalībvalstis var ieviest ilgtermiņa plānošanu, ņemot vērā iespēju, ka sistēmai varētu vēlēties piekļūt trešās personas. [..] 6. Ja nosaka finansiālu kompensāciju, citus kompensācijas veidus un ekskluzīvas tiesības, ko dalībvalsts piešķir 2. un 3. punktā minēto saistību izpildei, to dara nediskriminējoši un pārskatāmi. [..] 15. Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis informē Komisiju par visiem pasākumiem, ko tās pieņēmušas, lai izpildītu universālā pakalpojuma un sabiedriskā pakalpojuma saistības, tostarp patērētāju aizsardzības un vides aizsardzības nodrošināšanu, kā arī par to iespējamo ietekmi uz vietējo un starptautisko konkurenci, neatkarīgi no tā, vai šo pasākumu veikšanai jāatkāpjas no šīs direktīvas. Pēc tam reizi divos gados tās informē Komisiju par visām izmaiņām šādos pasākumos neatkarīgi no tā, vai šo pasākumu veikšanai jāatkāpjas no šīs direktīvas.”
28.

Līdz ar to, ja Direktīvas 2001/29 8. panta 2. punktā, kuru šajā ziņā papildina un precizē Direktīvas 2004/48 13. panta 1. punkts, ir paredzētas aizskartā īpašnieka tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību, tad, manuprāt, tas ietver pienākumu valsts tiesību sistēmā paredzēt un piemērot mehānismus, kas ļautu īpašniekam reāli saņemt šo zaudējumu atlīdzību. Lai gan konkrēti procesuāli mehānismi šo direktīvu ieviešanai ir dalībvalstu kompetencē, jautājums par to iedarbīgumu ir Tiesas kontrolē. Pretēji Komisijas apsvērumos ieteiktajam, šī pārbaude neaprobežojas ar jautājumu ar to, vai iegūt zaudējumu atlīdzību ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi sarežģīti, jo parasti šāds novērtējums tiek veikts efektivitātes principa ievērošanas pārbaudes ietvaros. Šajās direktīvās noteikto saistību ievērošanas pārbaudei ir jāveic konkrētu tajās minēto normu interpretācija to lietderīgās iedarbības kontekstā.
23.

Maksājuma rīkojums kopā ar prasītāja procesuālo rakstu, ar kuru ir tikusi uzsākta procedūra, un informāciju par iebilduma iesniegšanu tiek izsniegts atbildētājam. Iebilduma iesniegšanas termiņš ir divas nedēļas no maksājuma rīkojuma izsniegšanas brīža. Pamatojoties uz atbildētāja iesniegumu, tiesa atbilstoši KPC 492. panta 3. punktam var apturēt izpildi. Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam atbildētājs šajā otrajā tiesvedības stadijā var iesniegt iebildumus ne tikai pret saistībām, kas izriet no vekseļa, bet arī pret prasījumiem, kas izriet no pamatsaistībām, piemēram, pamatā esošā patēriņa kredītlīguma noteikuma negodīgo raksturu. Ja atbildētājs pret to neiesniedz iebildumu, maksājuma rīkojums atbilstoši KPC 492. panta 1. punktam kļūst par nodrošinājuma līdzekli, kas ir izpildāms bez izdarītas atzīmes par izpildāmību. Tas iegūst res judicata spēku attiecībā uz saistībām, kas izriet no vekseļa, taču ne attiecībā uz prasījumu, kas izriet no pamatsaistībām.
29.

Protams, nav strīda par to, ka Regulā Nr. 555/2008 ir prasīts dalībvalstīm veikt pārbaudes uz vietas. Tāpat ir taisnība, ka šajā pašā regulā ir paredzētas dažas papildu norādes par to, kā minētās pārbaudes ir veicamas. No šāda viedokļa un tiktāl patiešām var apgalvot, ka ar Regulas Nr. 555/2008 tiesību normām ir piešķirts vispārējs pilnvarojums pārbaužu veikšanai. Tomēr ir taisnība arī, ka Regulā Nr. 555/2008 nav pavisam detalizēti noteikta šo pārbaužu kārtība. Konkrēti, šajā regulā nekas nav teikts par iekļūšanas nosacījumiem un to, vai ir vai nav vajadzīga vīnogu audzētāja atļauja.
6.

Tribunalul Botoşani (Botošanu apgabaltiesa), kā arī Ministerul Justiţiei (Tieslietu ministrija, Rumānija) par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Tās apgalvo, ka valsts likumdevējs, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, ir izslēdzis bērna, kas jaunāks par diviem gadiem, audzināšanas atvaļinājumu no Rumānijas Darba kodeksa 145. panta 4.–6. punkta, no kā izriet, ka vienīgi pārejošas darbnespējas, grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, atvaļinājuma, kas saistīts ar pakļautību īpašiem riskiem grūtniecības vai barošanas ar krūti laikā, un atvaļinājuma bērna slimības dēļ laikposmi tiek uzskatīti par faktiski nostrādātiem laikposmiem, nosakot ikgadējā atvaļinājuma ilgumu. Tās apgalvo, ka bērna, kas jaunāks par diviem gadiem, audzināšanas atvaļinājums atšķiras no minētajiem laikposmiem tā iemesla dēļ, ka tas ir atkarīgs vienīgi no attiecīgā darba ņēmēja gribas.
132.

Izskatāmajā lietā ir četras apsūdzētās personas. Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādi iegūtie pierādījumi var tikt izmantoti, lai pamatlietā pierādītu pārējo apsūdzēto vainu, izņemot Dzivev. Tādējādi šķiet, ka trijos gadījumos no četriem, “neraugoties” uz aplūkotajām valsts tiesību normām, prokuratūra ir spējusi saskaņā ar valsts tiesību aktiem likumīgi iegūt pierādījumus pret pārējiem trim apsūdzētajiem. Tāpēc no izskatāmās lietas faktiem nav skaidrs, kā šo noteikumu piemērošana varētu plašā apmērā nopietni traucēt efektīvu sankciju piemērošanu. Turklāt šķiet, ka problēmai, kas rodas no neskaidrības par to, kurai tiesai bija jurisdikcija atļaut noklausīšanos, ir pagaidu raksturs.