ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA

[JEAN RICHARD DE LA TOUR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 1. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑277/20

UM,

piedaloties

HW kā ZL mantojuma administratoram

(Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Darbības joma – Pēdējās gribas rīkojuma akti – Jēdziens “mantojuma līgums” – Dāvinājums inter vivos – Mantošanai piemērojamo tiesību aktu izvēle – Pārejas noteikumi – 83. panta 2.–4. punkts

I. Ievads

1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi ( 2 ) 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kā arī 83. panta 2. punktu.

2. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar Vācijas pilsoņa UM sūdzību par to, ka Austrijas iestādes noraidīja viņa pieteikumu nostiprināt zemesgrāmatā īpašumtiesības uz Austrijā esošu nekustamo īpašumu, uz kurām viņš vēlas atsaukties Vācijā uzsāktas mantošanas procedūras vajadzībām, pamatojoties uz dāvinājuma līgumu nāves gadījumā.

3. Līdz ar to Tiesa atbilstoši šāda līguma inter vivos kvalifikācijai, kas varētu tikt pieņemta, tiek lūgta lemt par Regulas Nr. 650/2012 darbības jomu, kā arī par tās pārejas noteikumu interpretāciju.

4. Izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka dāvinājuma līgums nāves gadījumā var tikt kvalificēts kā “mantojuma līgums” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, un aplūkošu sekas, kam no tā būtu jāizriet attiecībā uz tādu piemērojamo tiesību aktu izvēles spēkā esamību, no kuriem ir atkarīga tās tiesas jurisdikcija, kurā ir celta prasība.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Regula Nr. 650/2012

5. Regulas Nr. 650/2012 9., 11., 14., 37. un 49. apsvērumā ir noteikts: “(9) Šīs regulas darbības jomai būtu jāietver visi mirušā atstātā mantojuma mantošanas civiltiesiskie aspekti, proti, visi mantas, tiesību un saistību nodošanas veidi nāves gadījumā neatkarīgi no tā, vai tā ir labprātīga nodošana, kas noteikta pēdējās gribas rīkojumā, vai tā ir nodošana likumiskās mantošanas gadījumā. [..] (11) Šī regula nebūtu jāpiemēro citām civiltiesību jomām kā vien mantošanai. Skaidrības labad vairāki jautājumi, ko varētu uzskatīt par saistītiem ar mantošanu, būtu nepārprotami jāizslēdz no šīs regulas darbības jomas. [..] (14) No šīs regulas darbības jomas būtu jāizslēdz arī tiesības un manta, kas radusies vai nodota citādi, nevis mantojuma ceļā, piemēram, veicot dāvinājumus. Tomēr tas, vai dāvinājumi vai cita veida darījumi inter vivos, kas radījuši in rem tiesības pirms nāves, būtu jāatdod vai jāatskaita, lai saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem noteiktu attiecīgās labuma guvēju daļas, būtu jānosaka atbilstīgi tiem tiesību aktiem, kas ar šo regulu noteikti par mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem. [..] (37) Lai ļautu pilsoņiem ar pilnīgu juridisko noteiktību izmantot iekšējā tirgus piedāvātās priekšrocības, šai regulai būtu jādod viņiem iespēja jau iepriekš zināt, kurus tiesību aktus piemēros viņu mantojumam. Lai izvairītos no pretrunīgiem rezultātiem, būtu jāievieš saskaņotas kolīziju normas. Galvenajam noteikumam būtu jānodrošina, lai mantošanu reglamentētu iepriekš paredzami tiesību akti, kuriem ar to ir cieša saikne. Juridiskās noteiktības labad un lai izvairītos no mantošanas sadrumstalotības, ar minētajiem tiesību aktiem būtu jāreglamentē mantošana kopumā, proti, viss īpašums, kas veido daļu no mantojuma, neatkarīgi no mantas veida un neatkarīgi no tā, vai manta atrodas kādā citā dalībvalstī vai trešā valstī. [..] (49) Mantojuma līgums ir pēdējās gribas rīkojuma veids, kura pieņemamība un akceptēšana dalībvalstīs atšķiras. Lai vienkāršotu ar mantojuma līgumu iegūtu mantošanas tiesību akceptēšanu dalībvalstīs, šajā regulā būtu jānosaka, kuri tiesību akti reglamentē šādu līgumu pieņemamību, to spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm, tostarp to laušanas nosacījumus.”

6. Regulas Nr. 650/2012 1. panta “Darbības joma” 1. punktā un 2. punkta g) apakšpunktā ir noteikts: “1. Šo regulu piemēro mirušo atstātā mantojuma mantošanai. [..] 2. No šīs regulas darbības jomas ir izslēgti šādi jautājumi: [..] g) tiesības un manta, kas radusies vai nodota citādi, nevis mantojot, piemēram, dāvinājumi, kopīpašums, kas nododams pārdzīvojušai personai, pensiju plāni, apdrošināšanas līgumi un līdzīgas vienošanās, neskarot 23. panta 2. punkta i) apakšpunktu.”

7. Regulas Nr. 650/2012 3. panta “Definīcijas” 1. punkta a), b) un d) apakšpunktā ir paredzēts: “Šajā regulā: a) “mantošana” ir mirušā atstātā mantojuma mantošana un aptver visus mantas, tiesību un saistību nodošanas veidus nāves gadījumā neatkarīgi no tā, vai tā būtu labprātīga nodošana saskaņā ar pēdējās gribas rīkojumu vai nodošana likumiskas mantošanas gadījumā; b) “mantojuma līgums” ir līgums, tostarp no abpusējiem testamentiem izrietošs līgums, ar kuru, kaut ko saņemot pretī vai ne, rada, groza vai izbeidz tiesības uz vienas vai vairāku personu, kuras ir līguma puses, gaidāmo mantojumu vai mantojumiem; [..] d) “pēdējās gribas rīkojums” ir testaments, savstarpējs testaments vai mantojuma līgums.”

8. Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 III nodaļā “Piemērojamie tiesību akti” iekļauto 21. pantu “Vispārīgs noteikums”: “1. Ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi, mantošanai kopumā piemērojamie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, kurā bija mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. 2. Ja izņēmuma kārtā visi lietas apstākļi liecina, ka mirušais nāves brīdī bija acīmredzami ciešāk saistīts ar valsti, kas nav tā valsts, kuras tiesību akti būtu piemērojami saskaņā ar 1. punktu, mantošanai piemērojamie tiesību akti ir šīs citas valsts tiesību akti.”

9. Regulas Nr. 650/2012 22. panta “Piemērojamo tiesību aktu izvēle” 1. un 2. punkts ir formulēti šādi: “1. Persona kā tiesību aktus, kas reglamentē tās atstāto mantojumu kopumā, var izvēlēties tās valsts tiesību aktus, kuras pilsonis šī persona ir izvēles izdarīšanas laikā vai nāves brīdī. [..] 2. Tiesību aktu izvēli skaidri izdara paziņojumā pēdējās gribas rīkojuma veidā vai arī tā izriet no šāda rīkojuma noteikumiem.”

10. Šīs regulas 23. panta “Piemērojamo tiesību aktu darbības joma” 1. punktā un 2. punkta i) apakšpunktā ir noteikts: “1. Tiesību akti, kas noteikti saskaņā ar 21. vai 22. pantu, reglamentē mantošanu kopumā. 2. Minētie tiesību akti jo īpaši reglamentē: [..] i) pienākumu ziņot par dāvinājumiem, novēlējumiem vai legātiem vai tos atskaitīt, nosakot dažādu labuma guvēju daļas.”

11. Minētās regulas 25. panta “Mantojuma līgums” 1. un 3. punktā ir noteikts: “1. Mantojuma līgumu, kas attiecas uz vienas personas mantojumu, attiecībā uz tā pieņemamību, spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm, tostarp attiecībā uz tā atcelšanas nosacījumiem, reglamentē tiesību akti, kas saskaņā ar šo regulu būtu piemērojami minētās personas mantojumam, ja tā būtu mirusi dienā, kad tika noslēgts līgums. [..] 3. Neatkarīgi no 1. un 2. punkta puses kā tiesību aktus, kas reglamentē viņu mantojuma līgumu attiecībā uz tā pieņemamību, spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm, tostarp attiecībā uz tā atcelšanas nosacījumiem, var izvēlēties tiesību aktus, ko persona vai viena no personām, uz kuras mantojumu tas attiecas, būtu varējusi izvēlēties saskaņā ar 22. pantu, ievērojot tajā paredzētos nosacījumus.”

12. Regulas Nr. 650/2012 83. panta “Pārejas noteikumi” 2.–4. punktā ir paredzēts: “2. Ja mirušais savam atstātajam mantojumam piemērojamos tiesību aktus bija izvēlējies pirms 2015. gada 17. augusta, minētā izvēle ir spēkā, ja tā atbilst nosacījumiem, kas izklāstīti III nodaļā, vai ja tā ir spēkā, piemērojot starptautisko privāttiesību normas, kas izvēles izdarīšanas brīdī bija spēkā valstī, kurā mirušajam bija pastāvīgā dzīvesvieta, vai jebkurā no valstīm, kuras pilsonība tam bija. 3. Pēdējās gribas rīkojums, kas taisīts pirms 2015. gada 17. augusta, ir pieļaujams un ir spēkā pēc būtības un attiecībā uz formu, ja tas atbilst nosacījumiem, kas izklāstīti III nodaļā, vai ja tas ir pieļaujams un ir spēkā pēc būtības un attiecībā uz formu, piemērojot starptautisko privāttiesību normas, kas pēdējās gribas rīkojuma taisīšanas brīdī bija spēkā valstī, kurā mirušajam bija pastāvīgā dzīvesvieta, vai jebkurā no valstīm, kuras pilsonība tam bija. 4. Ja pēdējās gribas rīkojums ir taisīts pirms 2015. gada 17. augusta saskaņā ar tiesību aktiem, kurus mirušais būtu varējis izvēlēties saskaņā ar šo regulu, uzskata, ka minētie tiesību akti ir izvēlēti par mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem.”

B. Austrijas tiesības

13. 2015. gada 30. jūlijaAllgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss) 956. pants, šajā lietā piemērojamajā redakcijā – līdz brīdim, kad stājās spēkā Erbrechts‑Änderungsgesetz 2015 (2015. gada Likums par grozījumiem mantojuma tiesībās) ( 3 ), bija formulēts šādi: “Dāvinājums, kurš ir jāizpilda tikai pēc dāvinātāja nāves, ir uzskatāms par legātu, ievērojot noteiktās formalitātes. Tas ir uzskatāms par līgumu tikai tad, ja apdāvinātais to ir pieņēmis, dāvinātājs ir nepārprotami atteicies no tiesībām to atsaukt un apdāvinātajam par to ir izsniegts rakstveida dokuments.”

14. Saskaņā ar 1871. gada 25. jūlijaNotariatsaktsgesetz (Notariālo aktu likums) ( 4 ), šajā lietā piemērojamajā redakcijā, 1. panta 1. punkta d) apakšpunktu dāvinājuma līguma bez faktiskas nodošanas spēkā esamība ir balstīta uz notariālā akta sagatavošanu.

15. 1955. gada 2. februāraAllgemeines Grundbuchsgesetz (Zemesgrāmatu likums) ( 5 ), šajā lietā piemērojamajā redakcijā, 26. pantā ir paredzēts: “(1) Nostiprinājumus un atzīmes var atļaut veikt tikai, pamatojoties uz dokumentiem, kas sagatavoti to spēkā esamībai paredzētajā formā. (2) Ja runa ir par lietu tiesību iegūšanu vai pārgrozīšanu, šajos dokumentos ir jābūt ietvertam derīgam tiesiskajam pamatam.”

16. Saskaņā ar 1985. gada 12. decembraRechtspflegergesetz (Likums par tiesu amatpersonām) ( 6 ), pamatlietā piemērojamā redakcijā, 2. panta 3. punktu: “Tiesas ierēdni var iecelt par tiesu amatpersonu vienai vai vairākām šādām darbības jomām: [..] 3. zemesgrāmatu un kuģu reģistra lietas.”

17. Šā likuma 16. panta 2. punkta 6. apakšpunktā ir paredzēts: “Tiesas kompetencē vienmēr paliek: [..] 6. lēmumi, kuriem ir piemērojami ārvalsts tiesību akti.”

III. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

18. ZL, Vācijas pilsonis, kura pastāvīgā dzīvesvieta viņa nāves brīdī – 2018. gada 13. maijā – bija Vācijā, 1975. gada 22. jūlijā ar savu dēlu UM, Vācijas pilsoni, un viņa laulāto XU, Austrijas pilsoni, noslēdza līgumu, kurā viņa nāves gadījumā bija paredzēta Austrijā esoša nekustamā īpašuma nodošana abām minētajām personām uz pusēm. Šī līguma noslēgšanas laikā visu iesaistīto dalībnieku pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā.

19. Šajā līgumā bija paredzēts, ka ZL iegādājas nekustamo īpašumu ar šādiem nosacījumiem: “[..] b) ZL apņemas uz šā nekustamā īpašuma, kas tad būs viņa īpašumā, uzbūvēt divģimeņu māju desmit gadu laikā no līguma noslēgšanas dienas. Šis pienākums ir jāpilda viņa mantiniekiem, ja viņš to nav izpildījis savas dzīves laikā. [..] c) Savas nāves gadījumā ZL nodod minēto nekustamo īpašumu XU un UM uz pusēm kopā ar visu, kas viņa nāves brīdī būs saistīts ar šo nekustamo īpašumu, it īpaši kopā ar uz tā esošo māju [..]. Nodošana notiek uzreiz pēc ZL nāves, bet ne pirms mājas pabeigšanas. Nodošanas nosacījums ir tāds, lai ZL nāves brīdī laulība starp [UM un XU] nebūtu šķirta un XU pārdzīvotu ZL. Ja šis nosacījums nav izpildīts, nodošana nāves gadījumā ir uzskatāma par tādu, kas veikta tikai UM; no noslēdzamā līguma izrietošās tiesības ir mantojamas arī jau pirms ZL nāves. d) Ja nav vienošanās par atlīdzību par šo nodošanu, nodošana nāves gadījumā notiek dāvinājuma veidā, kā nepārprotami apstiprina ZL. Viņš atsakās atsaukt šo līgumu. e) Kā daļēja atlīdzība par nodošanu [UM un XU] ir jāpiešķir [..] XU mātei mājokļa tiesības uzbūvējamā mājā. [..] f) Tiesiskajām attiecībām, kas izriet no noslēdzamajiem līgumiem, ir piemērojami Austrijas tiesību akti. [..] g) ZL apņemas viņam piederošo nekustamo īpašumu neatsavināt vai neapgrūtināt bez UM un XU piekrišanas, lai būtu nodrošināti viņu prasījumi, kas izriet no īpašuma tiesību nodošanas līguma nāves gadījumā. [..] h) Nekustamajam īpašumam, kas ir līguma priekšmets, vēl atveramajā [..] kadastrālās pašvaldības zemesgrāmatas nodalījumā ZL atļauj nostiprināt zemesgrāmatā: aa) [..] bb) pamatojoties uz šo līgumu un oficiālo ZL miršanas apliecību, īpašuma tiesības abiem saņēmējiem [UM un XU] uz pusēm pēc kopīga pieprasījuma vai īpašuma tiesības tikai UM pēc viņa pieprasījuma, pierādot nekustamā īpašuma nodošanas tikai viņam vienam nosacījuma izpildi. [..]”

20. ZL nāves brīdī XU, kas bija izšķīrusies no UM, jau bija mirusi kopš 2005. gada 5. novembra un māja nebija tikusi uzcelta.

21. Mantošanas procedūra notiek Amtsgericht Köln (Ķelnes pirmās instances tiesa, Vācija). Šajā ziņā, apgalvojot, ka sava tēva nāves brīdī viņš bija vienīgais dāvinājuma līguma labuma guvējs, UM lūdza nostiprināt zemesgrāmatā savas ar attiecīgo nekustamo īpašumu saistītās īpašuma tiesības kompetentajā tiesā Bezirksgericht Hermagor (Hermagoras pirmās instances tiesa, Austrija). Šīs pirmās instances tiesas Rechtspfleger (tiesas amatpersona, Austrija), kura uzdevums bija pārbaudīt UM pieteikumu, uzskatīja, ka piemērojamie tiesību akti ir Austrijas tiesību akti, un noraidīja šo prasību, jo nebija dokumentāru pierādījumu, kas apliecinātu, ka ir izpildīti līguma nosacījumi, uz kuriem atsaucās UM. Landesgericht Klagenfurt [Klāgenfurtes apgabaltiesa, Austrija] apstiprināja šo nolēmumu, pamatojoties uz to, ka Regula Nr. 650/2012 neesot piemērojama, jo šajā līgumā izdarīta izvēle par labu Austrijas tiesībām un ka nekustamā īpašuma nodošana, pamatojoties uz dāvinājumu nāves gadījumā, nevarot notikt, nesniedzot pierādījumus par minētajā līgumā paredzēto mājas būvniecību. Iesniedzējtiesā Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) par šo nolēmumu ir iesniegta revīzijas sūdzība [Revision].

22. Šī tiesa, kura norādīja, ka dokumenti, kas iesniegti piekritīgajai zemesgrāmatu tiesai, ļauj secināt, ka saskaņā ar Austrijas tiesību kritērijiem UM labā ir noslēgts dāvinājuma līgums nāves gadījumā, uzskata, ka šis līgums ietilpst Regulas Nr. 650/2012 darbības jomā un var tikt kvalificēts kā “mantojuma līgums” šīs regulas 3. panta 1. punkta b) vai d) apakšpunkta izpratnē.

23. Attiecībā uz līgumslēdzēju izvēlēto Austrijas tiesību piemērošanu Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) uzskata, ka ir piemērojami minētās regulas pārejas noteikumi, un šaubās par šīs pašas regulas 83. panta 2. punkta interpretāciju attiecībā uz tā piemērojamību to tiesību aktu izvēlei, kuri ir piemērojami mantojuma līgumam.

24. Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dāvinājuma līgums nāves gadījumam, ko par Austrijā esošu nekustamo īpašumu noslēguši divi Vācijas pilsoņi, kuru pastāvīgā dzīvesvieta atrodas Vācijā, un saskaņā ar ko apdāvinātajam pēc dāvinātāja nāves attiecībā uz mantojumu ir tiesības nostiprināt savas īpašumtiesības zemesgrāmatā, pamatojoties uz šo līgumu un dāvinātāja miršanas apliecību, tādējādi bez kompetentās iestādes iesaistīšanās, ir mantojuma līgums šīs tiesību normas izpratnē? 2) Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, vai Regulas [Nr. 650/2012] 83. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir reglamentēta arī pirms 2015. gada 17. augusta izdarītas tiesību aktu izvēles – attiecībā uz dāvinājuma līgumu nāves gadījumam, kas atzīstams par mantojuma līgumu Regulas [Nr. 650/2012] 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, – spēkā esamība?”

25. Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza UM, Spānijas valdība un Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki, kā arī Vācijas valdība atbildēja uz Tiesas rakstveida atbildes jautājumiem noteiktajos termiņos.

IV. Vērtējums

26. Vispirms man šķiet lietderīgi, ņemot vērā Regulas Nr. 650/2012 mērķi, uzsvērt, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas attiecas uz šīs regulas piemērojamību, ir iesniegts saistībā ar valsts procedūru, kuras priekšmets ir atzīt tiesību piešķiršanu uz Austrijā esošu nekustamo īpašumu, kas ir dāvinājums nāves gadījumā ( 7 ), lai to reģistrētu zemesgrāmatā. Mantošanas procedūra ir uzsākta citā dalībvalstī. Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz vispārīgāku īpašumtiesību pārbaudi, kas ir neierastāk, nevis tikai uz mantojuma tiesībām, jo iestādei, kurā tiek izskatīta UM sūdzība, nav pienākuma pieņemt ar to tieši saistītu lēmumu vai izdot ar to tieši saistītu aktu. Turklāt iesniedzējtiesa precizēja, ka tās prasības mērķis ir pārbaudīt tās iestādes kompetenci, kura noraidīja UM pieteikumu, kas ir atkarīgs no Austrijas tiesību piemērošanas ( 8 ).

A. Par pirmo prejudiciālo jautājumu

27. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “mantojuma līgums” ietilpst dāvinājuma līgums inter vivos, saskaņā ar kuru dāvinātājam piederoša īpašuma īpašumtiesību nodošana notiek tikai viņa nāves gadījumā.

28. Pirmkārt, ir jāprecizē, ka jautājums par šīs regulas piemērojamību ir pamatots: – ratione temporis saskaņā ar tās 83. panta 1. punktu, jo pamatlietas priekšmets ir ZL – kurš ir miris pēc 2015. gada 17. augusta – atstātais mantojums; – mantošanas dēļ, kurai ir pārrobežu elementi, jo mirušā pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā un pamatlieta attiecas uz nekustamo īpašumu, kas viņam piederēja Austrijā ( 9 ), un – ciktāl strīda priekšmets ir nosacījumi, ar kādiem tiesības tiek iegūtas mantošanas ceļā, lai tās nostiprinātu zemesgrāmatā, nevis tās kārtība, uz kuru Regula Nr. 650/2012 ( 10 ) neattiecas.

29. Otrkārt, ir jānorāda – tā kā Regulā Nr. 650/2012 nav iekļautas tiesību normas par dāvinājumiem nāves gadījumā ( 11 ), ir jāizdara secinājumi par dažādiem šīs regulas elementiem, lai noteiktu, vai šādus līgumus var kvalificēt kā “mantojuma līgumu” tās 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kā to apgalvo iesniedzējtiesa, UM, Vācijas valdība un Komisija, vai, gluži pretēji, šie līgumi ir jāuzskata par dāvinājumiem šīs regulas 1. panta 2. punkta g) apakšpunkta izpratnē, kā to apgalvo Spānijas valdība.

30. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā tostarp ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne tikai šīs tiesību normas tekstu, bet arī tās kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 12 ).

31. Lai veiktu šajā lietā piemērojamo Regulas Nr. 650/2012 normu gramatisko interpretāciju, norādīšu, pirmkārt, ka saskaņā ar šīs regulas 1. panta 1. punkta pirmo teikumu tā ir piemērojama “mirušo atstātā mantojuma mantošanai”. Minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka “mantošana” ir mirušā atstātā mantojuma mantošana un ka šis termins aptver “visus mantas [..] nodošanas veidus nāves gadījumā” ( 13 ). Šajā definīcijā ir pārņemts šīs pašas regulas 9. apsvēruma saturs, saskaņā ar kuru tā ir jāpiemēro “visiem mirušā atstātā mantojuma mantošanas civiltiesiskajiem aspektiem” ( 14 ).

32. Tajā ir paredzēti divi mantas nodošanas veidi nāves gadījumā, proti, labprātīga nodošana, kas noteikta pēdējās gribas rīkojumā, vai nodošana likumiskās mantošanas gadījumā.

33. Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” ietver “testamentu, savstarpēju testamentu vai mantojuma līgumu”. Šis līgums šā panta b) punktā būtībā ir definēts kā līgums, ar ko tiek piešķirtas tiesības uz vienas vai vairāku personu, kuras ir līguma puses, gaidāmo mantojumu.

34. Otrkārt, šīs definīcijas, kuras veido autonomi jēdzieni ( 15 ), ciktāl to mērķis ir nodrošināt vienotu Regulas Nr. 650/2012 piemērošanu neatkarīgi no dalībvalstu tiesībām, ir jāaplūko, ņemot vērā tās 1. panta 2. punkta g) apakšpunktā norādīto “tiesību un mantas, kas [..] nodota citādi, nevis mantojot, piemēram, dāvinājumi” ( 16 ), izslēgšanu no šīs regulas darbības jomas ( 17 ).

35. Ņemot vērā jēdzienu “mantojums” ( 18 ), tā kā nav definēti ne dāvinājumi, ne testaments, rodas jautājums, kāds kritērijs ļautu nošķirt dāvinājumus ( 19 ) no pēdējās gribas rīkojumiem, lai šos jēdzienus interpretētu vienveidīgi.

36. Pirmkārt, vēlos norādīt, ka Regulas Nr. 650/2012 14. apsvērumā, kura gaismā ir jāinterpretē šīs regulas 1. panta 2. punkta g) apakšpunkts, tiek izmantota frāze “dāvinājumi vai cita veida darījumi inter vivos, kas radījuši in rem tiesības pirms nāves” ( 20 ).

37. Man šķiet, no tā var secināt, ka, arī tuvinoties citiem Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta g) apakšpunktā minētajiem tiesību un mantas nodošanas veidiem, kuri ir, piemēram, kopīpašums, kas nododams pārdzīvojušai personai, pensiju plāni, apdrošināšanas līgumi un līdzīgas vienošanās, Savienības likumdevējs ir vēlējies no šīs regulas darbības jomas izslēgt līgumus inter vivos, kas rada tiesības uz īpašumu pirms to īpašnieka nāves vai ar ko faktiski tiek organizēta mantas nodošana ārpus mantošanas.

38. Otrkārt, precizēšu, ka Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta g) apakšpunkta pamatā ir 1989. gada 1. augustā Hāgā parakstītās Konvencijas par mirušas personas īpašuma mantošanai piemērojamām tiesībām ( 21 ), kura nekad nav stājusies spēkā, 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts. Šīs konvencijas skaidrojošajā ziņojumā ( 22 ) ir precizēts, ka šim 1. panta 2. punkta d) apakšpunktam ir ļoti plaša joma, kas aptver visas tiesību normas, izņemot tās, kuras piemērojamas nāves gadījumā, un ka no tās ir izslēgti darījumi inter vivos, ja tiesības uz īpašumu rodas nāves gadījumā.

39. Treškārt, vēlos uzsvērt, ka attiecībā uz izslēgšanu no Regulas Nr. 650/2012 darbības jomas, kuras mērķis ir attiecināt vienotu tiesību aktu uz visu mantošanas jomu, šīs regulas 1. panta 2. punkta g) apakšpunkts ir jāinterpretē šauri, pat ja dāvinājumi nav pilnībā izslēgti no tiesību aktu mantošanas jomā piemērošanas ( 23 ).

40. Līdz ar to par “dāvinājumiem” 1. panta 2. punkta g) apakšpunkta izpratnē nevar kvalificēt dāvinājumus nāves gadījumā, kuros paredzēts piešķirt tiesības uz mantu, kas ietilpst mirušā īpašumā, tikai viņa nāves gadījumā par labu viņu pārdzīvojušam apdāvinātajam un tādējādi organizē mantojuma nodošanas kārtību. Citiem vārdiem sakot, būtiskākais kritērijs ir apdāvinātā tiesību noteikšana attiecībā uz mantu, kas veido mantojuma masu salīdzinājumā ar citiem mantiniekiem ( 24 ) saistībā ar mantojumu, kas nav atklāts.

41. Tā kā dāvinātāja nāve ir jāuzskata par šīs tiesību nodošanas nosacījumu, nevis tās konkrēto izpildi ( 25 ), un tā kā dāvinājums izriet no neatsaucama līguma ( 26 ) starp pusēm par īpašuma tiesībām, kas rodas nāves gadījumā attiecībā uz mantu, kura ietilpst mirušā īpašumā ( 27 ), tad dāvinājums nāves gadījumā (vai, citiem vārdiem sakot, jebkurš līgums par mantojuma tiesību nodošanu mortis causa), manuprāt, var tikt kvalificēts kā “mantojuma līgums” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē kā autonoms jēdziens ( 28 ), kaut arī šis līgums nebūtu attiecināms uz mantojumu kopumā ( 29 ) vai uz mantu, kas dāvinātājam nepiederēja jau līguma noslēgšanas brīdī.

42. Līdz ar to ir jāaplūko jautājums par dāvinājumu nāves gadījumā tiesisko režīmu dažādību, kā arī dažādību attiecībā uz mantošanas līgumiem, kas ir minēta Regulas Nr. 650/2012 49. apsvērumā un ko ir uzsvēruši gan lietas dalībnieki rakstveida apsvērumos, gan doktrīnā ( 30 ), lai nodrošinātu šīs regulas vienveidīgu piemērošanu.

43. Šajā ziņā piekrītu vairāku autoru paustajiem atzinumiem, ka līguma kvalifikācijai būtu jāizriet no Regulas Nr. 650/2012 25. pantā paredzētā tiesību akta, ar ko reglamentē mantošanas līgumus, piemērošanas ( 31 ).

44. Šāda interpretācija atbilst šīs regulas mērķim, kas ir, pirmkārt, palīdzēt mantiniekiem un legātāriem, citām mirušajam tuvām personām, kā arī mantojuma kreditoriem aizsargāt savas tiesības tāda mantojuma kontekstā, kam ir pārrobežu elementi, kā arī ļaut Savienības pilsoņiem organizēt savu mantojumu ( 32 ).

45. Otrkārt, šo tiesiskās noteiktības apsvērumu dēļ un lai izvairītos no mantojuma sadrumstalotības ( 33 ), Regulā Nr. 650/2012 attiecībā uz visu to veidojošo īpašumu ir paredzēta mantošanas tiesību vienotība, kas rada ietekmi uz tiesu jurisdikciju lemt par mantošanu kopumā ( 34 ), to sasaistot ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā mirušajam nāves brīdī bija pastāvīgā dzīvesvieta, saskaņā ar šīs regulas 21. pantu, vai tās valsts tiesību aktiem, kuras pilsonība bija mirušajam, ko tas izvēlējies saskaņā ar šīs regulas 22. pantu.

46. Turklāt, lai nodrošinātu šo tiesību normu visplašāko atbilstību Regulas Nr. 650/2012 mērķiem, Savienības likumdevējs ir paredzējis pielāgojumus it īpaši mantojuma tiesību vienotības principam ( 35 ). Kā arī uzsver Vācijas valdība savās atbildēs uz Tiesas rakstveida jautājumiem, tā tas ir gadījumā ar šīs regulas 25. pantu, kas ir jālasa, ņemot vērā tās 49. apsvērumu, kurā, izmantojot līdzīgu formulējumu kā minētās regulas 24. pantā, kas attiecas uz citiem pēdējās gribas rīkojumiem, ir noteikts, ka mantošanas līgumus reglamentē tiesību akti, kuri ir piemērojami mantošanai to noslēgšanas dienā, lai saglabātu šajos līgumos paredzēto mantošanas organizāciju.

47. Šādos apstākļos atšķirībā no Spānijas valdības es uzskatu, ka tas, ka dāvinājums nāves gadījumā tiek kvalificēts kā “mantojuma līgums”, nevar izraisīt mantojuma sadrumstalotību, bet gan garantē personām, uz kurām attiecas mantas vai mantu, kas veido mirušā īpašumu, nodošana, tiesisko drošību, kas tiek prasīta tādas mantošanas gadījumā, kurā ir pārrobežu elementi.

48. Pretējas interpretācijas rezultātā no darbības jomas tiktu izslēgti citi plaši izplatīti akti, kas paredzēti mantojuma nodošanas plānošanai un attiecībā uz kuriem rodas tādi paši jautājumi kā, piemēram, dāvinājumi pārdzīvojušajai personai vai dāvinājumi kā mantas sadale ( 36 ).

49. Līdz ar to lielam skaitam aktu, kas ir svarīgi mantošanas organizēšanai, atkarībā no gadījuma būtu jāpiemēro vai nu Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) ( 37 ), vai arī attiecīgās valsts nacionālie vai tradicionālie noteikumi ( 38 ), kas varētu būtiski vājināt mantojuma tiesību vienotības principu.

50. Šajā gadījumā pamatlietas priekšmets ir līgums, ar ko organizē nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanu, kam ar konkrētiem nosacījumiem bija jānotiek prasītāja tēva nāves brīdī ( 39 ). Manuprāt, ja šim līgumam piemīt mantojuma līguma īpašības Regulas Nr. 650/2012 izpratnē, šai kvalifikācijai būtu jābūt atkarīgai no piemērojamā tiesību akta mantošanas jomā, kā es to arī ierosināju ( 40 ).

51. Visu šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “mantojuma līgums” ietilpst dāvinājuma līgums inter vivos, saskaņā ar kuru īpašumtiesību uz mantu vai mantām, kas kaut vai daļēji ir dāvinātāja mantojumu veidojošā manta, nodošana apdāvinātajam notiek tikai dāvinātāja nāves gadījumā.

B. Par otro prejudiciālo jautājumu

52. Iesniedzējtiesai ir šaubas par pamatlietā aplūkotajā līgumā izdarītās Austrijas tiesību izvēles spēkā esamību ( 41 ), ņemot vērā Regulas Nr. 650/2012 pārejas noteikumus, un tā norāda uz tās 83. panta 2. punktu. Tajā ir paredzēta atsauce uz šīs regulas 22. pantā “Piemērojamo tiesību aktu izvēle” paredzētajiem nosacījumiem.

53. Kā norādīja Komisija, Regulas Nr. 650/2012 22. panta vācu valodas redakcijā atšķirībā no citām valodu redakcijām ( 42 ) nav precizēts, ka tiesību aktu izvēlei ir jāattiecas uz visu mantojumu kopumā.

54. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka spriedumā, kas pasludināts neilgi pēc šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas, Tiesa nosprieda, ka persona var izvēlēties tiesību aktus, “kas reglamentē tās atstāto mantojumu kopumā”, saskaņā ar šo 22. pantu un ka minētās regulas 83. panta 2. punkts attiecas uz gadījumu, kad mirušais pirms 2015. gada 17. augusta bija izvēlējies “savam atstātajam mantojumam piemērojamos” tiesību aktus ( 43 ).

55. Līdz ar to es tāpat kā Komisija uzskatu, ka Tiesas atbilde nevar attiekties uz šīs tiesību normas interpretāciju, jo no iesniedzējtiesas konstatējumiem izriet, ka lietas dalībnieki savstarpējām tiesiskajām attiecībām ir izvēlējušies piemērot Austrijas tiesības, nevis ar nolūku reglamentēt visu mantojumu kopumā.

56. Tomēr, ņemot vērā apstākļus, kādos šis otrais prejudiciālais jautājums ir uzdots, man šķiet lietderīgi papildināt savu vērtējumu par pārejas noteikumiem, norādot, pirmkārt, ka, runājot par tādu pēdējās gribas rīkojumu, ko pirms 2015. gada 17. augusta noslēdzis dāvinātājs, kas miris pēc šā datuma, tas saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 3. punktu būs spēkā, ja tiek izpildīti nosacījumi, kas ir paredzēti tiesību aktos, kuri noteikti saskaņā ar III nodaļas normām, konkrēti, ar 25. pantu, kas ir piemērojams mantojuma līgumam, vai, ja tā nav, atbilstoši kolīziju normām, kuras ir bijušas spēkā pirms minētās regulas stāšanās spēkā.

57. Otrkārt, kā turklāt ir norādījusi Komisija, šajā gadījumā ietekmei uz tiesas, kurā celta prasība, jurisdikciju, runājot par attiecīgā līguma kvalifikāciju, būtu jāizriet no konstatējuma par Regulas Nr. 650/2012 83. panta 2. punkta nepiemērojamību, jo nav ticis izvēlēts tiesību akts, kas reglamentē visu mantojumu kopumā ( 44 ), un līdz ar to, manuprāt, par šī panta 4. punkta nepiemērojamību ( 45 ). Proti, tā kā saskaņā ar šo regulu mirušais nevarēja izvēlēties Austrijas tiesību aktus, nevar uzskatīt, ka tie būtu izvēlēti kā mantošanai piemērojamie tiesību akti ( 46 ).

58. Šādos apstākļos es uzskatu, ka uz otro prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.

V. Secinājumi

59. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “mantojuma līgums” ietilpst dāvinājuma līgums inter vivos, saskaņā ar kuru īpašumtiesību uz mantu vai mantām, kas kaut vai daļēji ir dāvinātāja mantojumu veidojošā manta, nodošana apdāvinātajam notiek tikai dāvinātāja nāves gadījumā.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2012, L 201, 107. lpp.

( 3 ) BGB1. I, 87/2015.

( 4 ) BGBl, 76/1871.

( 5 ) BGBl, 39/1955.

( 6 ) BGBl, 560/1985.

( 7 ) Šo pašu jautājumu varētu uzdot arī tad, ja būtu ticis iesniegts pieteikums par Eiropas mantošanas apliecības izdošanu, kurā atļauj katram mantiniekam, legātāram vai šajā apliecībā minētajam tiesību pārņēmējam pierādīt citā dalībvalstī savu mantošanas statusu un tiesības mantojuma masā. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 1. marts, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 36. un 42. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), un 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 45. punkts).

( 8 ) Attiecībā uz valsts procedūras īstenošanas nosacījumiem skat. šo secinājumu 16. un 17. punktu.

( 9 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 34.–36. punkts, kā arī 42. un 43. punkts).

( 10 ) Skat. Regulas Nr. 650/2012 18. apsvērumu un 1. panta 2. punkta l) apakšpunktu, kā arī spriedumu, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 54. punkts).

( 11 ) Tā tas ir franču valodas redakcijā. Termins “donaciones” tomēr ir ietverts šīs regulas 23. panta 2. punkta i) apakšpunkta spāņu valodas redakcijā atšķirībā no citām valodu redakcijām, tostarp vācu, angļu, itāļu vai rumāņu valodās. Precizēšu, ka šīs atšķirības neietekmē šajā lietā aplūkoto minētās regulas normu interpretāciju.

( 12 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 13 ) Mans izcēlums.

( 14 ) Mans izcēlums. Tiesa šo frāzi ir norādījusi spriedumos, 2018. gada 1. marts, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 34. punkts), un 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 30. punkts).

( 15 ) Šajā sakarā skat. Bonomi, A., “Article 1. Champ d’application”, no: Bonomi, A., un Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. izd., Bruylant, Brisele, 2016, 73.–139. lpp., it īpaši 2. punkts, 75. lpp., kā arī Looschelders, D., “Artikel 3 EuErbVO”, no: Hüßtege, R., un Mansel, H.‑P., Rom‑Verordnungen, 2. izd., Nomos, Bādenbādene, 2015, 839.–847. lpp., it īpaši 8. punkts, 841. un 842. lpp.

( 16 ) Mans izcēlums.

( 17 ) Attiecībā uz minētās regulas 1. panta 2. punktā iekļauto izņēmumu ierobežojošā rakstura atgādinājumu, runājot it īpaši par jautājumiem, kas saistīti ar laulāto mantisko attiecību regulējumu, skat. spriedumu, 2018. gada 1. marts, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 33. punkts).

( 18 ) Skat. šo secinājumu 31. punktu.

( 19 ) Šajā ziņā Marie Goré norāda, ka “mantošanas iepriekšēja organizēšana nav tikusi pārdomāta pilnā tās apmērā” (Goré, M., “Les silences du règlement européen sur les successions internationales”, Droit et Patrimoine, Lamy, Parīze, 2013, Nr. 224, 34.–37. lpp., it īpaši 6. lpp.).

( 20 ) Mans izcēlums.

( 21 ) Pieejama šādā tīmekļvietnē: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full‑text/?cid= 62. Frāze “piemēram, dāvinājumi” ir tikusi pievienota Regulā Nr. 650/2012. Skat. 9. apsvērumu un 1. panta 3. punkta f) apakšpunktu Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, lēmumu un autentisku aktu atzīšanu un izpildi mantošanas jomā un par Eiropas mantojuma apliecības izveidi (COM(2009) 154, galīgā redakcija), kuru Parlaments ir pārformulējis savā 2012. gada 6. marta ziņojumā par šo priekšlikumu (A7‑0045/2012) attiecībā uz izslēgšanas formulējumu.

( 22 ) Skat. Donovan W. M. Waters skaidrojošo ziņojumu, kas pieejams šādā tīmekļvietnē: https://assets.hcch.net/docs/ed641835–352a–4fe0‑a378–5bf4222086c8.pdf (41. punkts (542. lpp.) un 92. punkts (574. lpp.)).

( 23 ) Skat. Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punkta i) apakšpunktu.

( 24 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 1. marts, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 40. punkts).

( 25 ) Ir jānošķir dāvinājumi nāves gadījumā un dāvinājumi, ar kuriem tiek organizēta tūlītēja tiesību nodošana, vienlaikus paredzot mantiskā īpašuma valdījuma atlikšanu līdz kādam konkrētam datumam, kas varētu būt arī dāvinātāja nāves diena. Šajā nozīmē skat. Boulanger, D., “Le renouvellement du traitement de l’anticipation successorale au travers du règlement (UE) du 4 juillet 2012”, La Semaine Juridique – Notariale et Immobilière, LexisNexis, Parīze, Nr. 27, 39.–44. lpp., it īpaši 15. punkts, 41. lpp. Šajā ziņā jākonstatē, ka tiesvedības dokumentu franču valodas redakcijā frāzei “remise du bien” [latv. val. – “mantas nodošana”] nevajadzētu būt sajaukšanas iemeslam. Proti, cik man zināms, ir jāatsaucas uz “Abstraktionsprinzip”, saskaņā ar kuru nekustamā īpašuma nodošana ietver īpašumtiesību nodošanu (piemēram, pārdošanas līgums) un īpašuma fizisku nodošanu (reģistrējot to zemesgrāmatā). Par nošķīrumu attiecībā uz dāvinātāja dāvinājuma izpildi in vivo un to, kas tiek veikta pēc viņa nāves, skat. Looschelders, D., “Artikel 1 EuErbVO”, no: Hüßtege, R., un Mansel, H.‑P., Rom‑Verordnungen, minēts iepriekš, 817.–835. lpp., it īpaši 45. un 46. punkts, 829. un 830. lpp.

( 26 ) Skat. Bonomi, A., “Article 25. Pacte successoral”, no: Bonomi, A., un Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, minēts iepriekš, 429.–449. lpp., it īpaši 13. punkts, 436. lpp.; Pesendorfer, U., “Art. 3 EuErbVO”, no: Burgstaller, A., Neumayr, M., Geroldinger, A., un Schmaranzer, G., Die EU‑Erbrechtsverordnung, LexisNexis, Vīne, 2016, 68.–81. lpp., it īpaši 12. un 17. punkts, 74.–76. lpp., kā arī Dutta, A., “Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, C. H. Beck, Minhene, 2020, 8. lpp.

( 27 ) Skat. Boulanger, D., minēts iepriekš, 14. punkts, 41. lpp.

( 28 ) Tajā pašā nozīmē skat. Bonomi, A., “Article 3. Définitions”, no: Bonomi, A., un Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, minēts iepriekš,143.–179. lpp., it īpaši 21. punkts, 155. lpp.; Dutta, A., “Art. 1 EuErbVO Anwendungsbereich”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, minēts iepriekš, 37. punkts un “Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen”, minēts iepriekš, 10. punkts; Mankowski, P., “Art 1 EuErbVO”, no: Deixler‑Hübner, A., un Schauer, M., Kommentar zur EU‑Erbrechtsverordnung (EuErbVO), 2. izd., Manz’sche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, Vīne, 2020, 16.–66. lpp., it īpaši 79. punkts, 42. un 43. lpp.; Deixler‑Hübner, A., un Schauer, M., “Art 3 EuErbVO”, no: Deixler‑Hübner, A., un Schauer, M., Kommentar zur EU‑Erbrechtsverordnung (EuErbVO), minēts iepriekš, 70.–94. lpp., it īpaši 14. punkts, 77. un 78. lpp., kā arī Fontanellas Morell, J. M., “Las donaciones mortis causa ante la reglementación comunitaria de la sucesiones”, Anuario Español de Derecho Internacional Privado, Iprolex, Madride, Spānija, 2011, 465.–484. lpp., it īpaši 481.–483. lpp.

( 29 ) Šajā ziņā mans viedoklis ir pretējs Spānijas valdības viedoklim, taču saskan ar pārējo lietas dalībnieku vērtējumu par to, ka Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā ietvertais jēdziens “mantošanas līgums” ir definēts pietiekami vispārīgi, lai attiektos uz līgumu tikai par vienu mantisko īpašumu vai mantojuma daļu. Pietiek ar to, ka tiek ievērots kopīgais kritērijs, kas izriet no šī paša panta d) punkta apvienojumā ar definīciju, kas ietverta a) punktā attiecībā uz pēdējās gribas rīkojumiem, proti, īpašumtiesību uz mantas(-u) nodošana stājas spēkā īpašnieka, kas ir līgumslēdzēja puse, nāves gadījumā.

( 30 ) Skat. Bonomi, A., “Article 1. Champ d’application”, minēts iepriekš, 51. un 52. punkts, kā arī zemsvītras piezīmē minētie autori, 102.–104. lpp.

( 31 ) Skat. Bonomi, A., “Article 1. Champ d’application”, minēts iepriekš, 53. punkts, un 76. zemsvītras piezīmē minētie autori, 104. lpp. Skat. arī Dutta, A., “Art. 25 EuErbVO Erbverträge”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, minēts iepriekš, 9. punkts. Attiecībā uz vispārīgāku apsvērumu, saskaņā ar kuru būtu jāatsaucas uz tiesību aktu, kas ir piemērojams pēdējās gribas rīkojumiem, skat. Bonomi, A., “Article 1. Champ d’application”, minēts iepriekš, 53. punkts, un 75. zemsvītras piezīmē minētie autori, 104. lpp. Šajā pašā nozīmē skat. Köhler, A., “Teil 1 EuErbVO, § 4 Internationales Privatrecht”, no: Grierl, W., Köhler, A., Kroiß, L., un Wilsch, H., Internationales Erbrecht: EuErbVO, IntErbRVG, DurchfVO, Länderberichte, 3. izd., Nomos, Vīne, 2020, 57.–127. lpp., it īpaši 52. punkts, 70. lpp., un 74. punkts, 78. lpp.

( 32 ) Skat. spriedumus, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 56. punkts), un 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 49. punkts).

( 33 ) Skat. Regulas Nr. 650/2012 37. apsvērumu, kā arī spriedumus, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 44. un 57. punkts), kā arī 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 56. punkts).

( 34 ) Skat. spriedumus, 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 55. punkts), un 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 41. punkts).

( 35 ) Attiecībā uz noteikumiem par tiesu jurisdikciju mantošanas lietās skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 69. punkts). Tiesa nosprieda, ka “mantojuma vienotības princips nav absolūts”.

( 36 ) Šajā sakarā skat. Boulanger, D., minēts iepriekš, 16. un 17. punkts, 41. lpp. Skat. arī Vācijas tiesībās Dutta, A., “Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen”, minēts iepriekš, 11. punkts.

( 37 ) OV 2008, L 177, 6. lpp. Var norādīt uz divām būtiskām atšķirībām starp Regulu Nr. 593/2008 un Regulu Nr. 650/2012 attiecībā uz piesaistes noteikumiem, kurus ar šo pēdējo minēto regulu tieši ir paredzēts atcelt. Pirmkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 593/2008 3. pantu dāvinājuma pusēm ir brīva izvēle attiecībā uz līgumam piemērojamām tiesībām. Otrkārt, ja izvēle nav izdarīta, saskaņā ar šīs regulas 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu nekustamā īpašuma dāvinājumiem ir piemērojami tās valsts tiesību akti, kurā atrodas nekustamais īpašums. Turklāt no minētās regulas 4. panta 2. punkta var secināt, ka tad, ja nav izdarīta izvēle, kustamās mantas dāvinājumus reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā pastāvīgā mītnesvieta ir dāvinātājam kā debitoram, kam jāveic līgumam raksturīgais izpildījums.

( 38 ) Saskaņā ar Regulas Nr. 593/2008 1. panta 2. punkta c) apakšpunktu no tās ir izslēgtas ģimenes mantisko attiecību tiesības. Šajā sakarā skat. Gaudemet‑Tallon, H., sintēzi “Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement “Rome I” du 17 juin 2008. – Champ d’application. – Clauses générales”, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Parīze, 2020, 552‑11. burtnīca, 52. punkts.

( 39 ) Skat. šo secinājumu 19. punktu.

( 40 ) Skat. šo secinājumu 43. punktu.

( 41 ) Skat. šo secinājumu 19. punktā minētā līguma f) punktu.

( 42 ) Kā jau norādīja Komisija, ir jākonstatē, ka izvēlēto tiesību aktu tvērums ir precizēts angļu, franču, itāļu, holandiešu un poļu valodas redakcijās un ka spāņu valodas redakcijā, kas ir tikpat pārprotama kā vācu valodas redakcija tās publicēšanas brīdī, tika labota šādi: “Jebkura persona var izvēlēties valsts tiesību aktus kā tiesību aktus, kas reglamentē tās mantojumu kopumā” (labojums, OV 2019, L 243, 9. lpp.).

( 43 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 88. un 92. punkts).

( 44 ) Skat. Regulas Nr. 650/2012 15. pantu “Jurisdikcijas pārbaude”. Attiecībā uz noteikumiem par jurisdikciju un to ietekmi uz lēmumu apriti skat. spriedumus, 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 37. un 53.–55. punkts), kā arī 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 61. un 62. punkts).

( 45 ) Attiecībā uz saistību starp pārejas noteikumiem, kā arī saikni starp tiem un starptautisko jurisdikciju skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:230, 101.–104. punkts, kā arī 108.–112. punkts).

( 46 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 92. un 93. punkts).