ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
130

Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumā min, ka prasītājam “nebija ļoti lielas finansiālas grūtības saskaņā ar 2.2. punktu un 4.1. punkta a) apakšpunktu [..] paziņojumā par garantijām”, pirms tam 79. apsvērumā konstatējusi, ka tas “pamatnostādņu [par glābšanu un pārstrukturēšanu] 10. punkta a) apakšpunkta un 11. punkta izpratnē bija finansiālās grūtībās”. Šādi rīkojoties, Komisija arī izmantoja šī sprieduma 129. punktā sniegto Paziņojuma par garantijām 4.1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju, saskaņā ar kuru starp grūtībās nonākušiem uzņēmumiem Pamatnostādņu par glābšanu un pārstrukturēšanu izpratnē tiek nodalītas divas uzņēmumu apakškategorijas atkarībā no to maksātnespējas riska. Tas vēl vairāk ir redzams apstrīdētā lēmuma spāņu valodas redakcijā, kas ir vienīgā autentiskā versija, kuras 80. apsvērumā ir norādīts uz “smagas krīzes situācijas” (situación de crisis grave) neesamību, kur īpašības vārds “smags” apzīmē terminu “krīze” un skaidrāk nošķir apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumā norādīto situāciju no tā 79. apsvērumā norādītās situācijas, nosakot tādu grūtībās nonākušu uzņēmumu kategoriju Pamatnostādņu par glābšanu un pārstrukturēšanu izpratnē, kas neatrodas smagas krīzes situācijā Paziņojuma par garantijām 4.1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
59

Šajā ziņā prasītājs vispirms apgalvo, ka nedz viņa funkciju raksturs, nedz līmenis nav mainījušies pēc šī līguma. Tālāk, lai gan pie FG I piederošais līgumdarbinieka amats bija nosaukts citādi nekā pie FG II piederošā līgumdarbinieka amats, kuram viņš piekļuva ar jauno līgumu, šo divu amatu vispārīgais mērķis, kā arī konkrētie pienākumi abos amata aprakstos esot bijuši definēti pilnīgi identiski. Turklāt, kā izriet no 2014. gada 16. maija vēstules, 2014. gada 16. maija līgums ietvēra klasifikāciju 5. pakāpes 1. līmenī, un tas nozīmēja, no vienas puses, ka tiek ņemta vērā daļa no profesionālās pieredzes Komisijā FG I un, no otras puses, ka šī pieredze bijusi FG II līmenī.
242

Šis secinājums jo vairāk ir spēkā tāpēc, kā būtībā norāda prasītājs, ka 2015. gada 13. aprīļa un 12. maija lēmumos EIB sniegtā jēdzienu “atbrīvojums [dispense] (no dienesta)” un “atbrīvots” [libéré] (no dienesta pienākumu pildīšanas) interpretācija stipri atšķiras no to parastās nozīmes. Proti, jēdziens “atbrīvojums” [dispense] savā parastajā nozīmē norāda uz atļauju nedarīt to, kas ir noteikts. Savukārt jēdziens “atbrīvots” [libéré] savā parastajā nozīmē norāda uz atbrīvošanu no saistības darīt to, kas ir noteikts. Taču šajā lietā EIB ir izmantojusi jēdzienu “atbrīvojums” [dispense] un “atbrīvots” [libéré], lai apzīmētu aizliegumu darīt to, kas ir noteikts. EIB tiesas sēdē ir skaidri atzinusi, ka prasītājs “nevarēja strādāt” atbrīvojuma [dispense] no dienesta dēļ. Sarakste starp prasītāju un EIB liecina par šo neskaidrību. Tādējādi prasītāja atbilde uz darba 2015. gada 15. aprīļa vēstuli tika atzīta par ĢD RM Finanšu risku direkcijas direktora “aizrādījumu”. Tomēr pēdējais minētais nav norādījis prasītājam, ka viņam būtu bijis aizliegts strādāt, bet tikai to, ka tas “oficiāli ir atpūtas laikā” un ka no viņa vairs netiek sagaidīts, ka viņš strādā vai atbild uz vēstulēm.
203

Tas tā ir, pat neraugoties uz to, ka atšķirībā no Komisijas Padome nav kolēģija. 1994. gada 15. jūnija spriedumā Komisija/BASF u.c. (C‑137/92 P, EU:C:1994:247) Tiesa, lai pamatotu tiesību aktu autentiskuma apliecināšanas prasību, balstījās uz nepieciešamību nodrošināt tiesisko drošību, apstrīdēšanas gadījumā ļaujot pārbaudīt paziņoto vai publicēto tekstu pilnīgu sakritību ar tekstu, ko ir pieņēmusi iestāde. Tiesiskā drošība ir vispārējs tiesību princips, kas piemērojams visām iestādēm neatkarīgi no to rakstura, it īpaši tad, ja – kā tas ir šajā gadījumā – šīs iestādes pieņem tiesību aktus, kuru mērķis ir ietekmēt juridisku personu un privātpersonu tiesisko situāciju.
63

No apstrīdētā lēmuma izriet, ka saskaņā ar Ley 9/2001, de 17 de julio 2001, del Suelo de la Comunidad de Madrid (2001. gada 17. jūlija Likums 9/2001 par Madrides autonomā apgabala pilsētas apsaimniekošanu) visiem zemesgabaliem, iekārtām un būvēm, un ēkām ir jāatbilst mērķim, kas izriet no to kvalifikācijas un to atbilstošā pilsētvides statusa, un saskaņā ar PGOU 7.7.2. panta a) punktu zemesgabali, kuri ietilpst kategorijā “sporta aprīkojums”, ir sabiedriskā īpašumā esoši zemesgabali. Minētais likums bija spēkā, kad Madrides pašvaldība 2003. gadā tika reģistrēta kā zemesgabala B‑32 īpašniece. Tajā pašā likumā ir noteikts sabiedriskā īpašuma pienākums attiecībā uz zemesgabaliem, kas tiek uzskatīti par sporta pamataprīkojumu, un jebkāda cesija ir jānovērš, jo zemesgabala sabiedriskais raksturs aizliedz to atsavināt.
69

Pirmkārt, judikatūra, kas izriet no 2005. gada 15. decembra sprieduma Unicredito Italiano (C‑148/04, EU:C:2005:774), saskaņā ar kuru Komisija var aprobežoties ar to, ka izpēta vispārīgās un abstraktās attiecīgās shēmas pazīmes bez pienākuma pārbaudīt katru atsevišķo piemērošanas gadījumu, tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā, neatbrīvo to no pārbaudes attiecībā uz visām sekām – gan labvēlīgajām, gan nelabvēlīgajām –, kas izriet no pašām apstrīdētā režīma pazīmēm (skat. šī sprieduma 46. punktu), jo tiek atgādināts, ka pienākums pierādīt priekšrocības esamību ir uzlikts Komisijai. Turklāt šī judikatūra ir jāinterpretē kopsakarā ar pienākumu Komisijai veikt apstrīdētā pasākuma pārbaudes procedūru rūpīgi un objektīvi, lai, pieņemot galīgo lēmumu, tās rīcībā būtu iespējami pilnīgākā un ticamākā informācija (skat. šī sprieduma 49. punktā minēto judikatūru; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2008. gada 28. novembris, Hotel Cipriani u.c./Komisija, T‑254/00, T‑270/00 un T‑277/00, EU:T:2008:537, 210. punkts). No tā izriet, ka norādītā judikatūra šajā lietā nevar radīt šaubas par konstatējumu, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā par priekšrocības esamību. Katrā ziņā norāde uz judikatūru, kas izriet no 2005. gada 15. decembra sprieduma Unicredito Italiano (C‑148/04, EU:C:2005:774), nav lietderīga, jo konstatētā kļūda nav saistīta ar pārbaudes neesamību par katru labuma guvēju situāciju, bet gan ar to, ka nav ņemtas vērā nozares, kurā ietilpst attiecīgais pasākums, īpatnības no nodokļu atskaitījumu lieluma viedokļa. Turklāt jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā attiecīgais pasākums ne vien ir kvalificēts kā atbalsta shēma, bet apstrīdētā lēmuma pamatojumā (90. apsvērums) un rezolutīvajā daļā (1. pants) ir lemts par atbalstu, kas individuāli piešķirti četriem klubiem, labuma guvējiem, kuri ir konkrēti minēti, norādot, ka šis atbalsts “ir uzskatāms par nelikumīgu un nesaderīgu atbalstu”. No tā izriet, ka, pretēji Komisijas apgalvojumiem, apstrīdētais lēmums ir jāanalizē kā lēmums vienlaikus par atbalsta shēmu un individuālu atbalstu.
Otrkārt, saistībā ar to, kā Savienības krievu valodā runājošie patērētāji, kas, it īpaši, dzīvo Baltijas valstīs un Vācijā, uztver apstrīdēto preču zīmi, ir jāatgādina, ka, lai apzīmējums ietilptu Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomā, ir nepieciešams, lai starp to un ar to apzīmētajām precēm vai pakalpojumiem būtu pietiekami tieša un konkrēta saikne, kas ļauj attiecīgajai sabiedrībai uzreiz un bez citām pārdomām uztvert šo preču vai pakalpojumu aprakstu vai kādu no to iezīmēm (skat. spriedumu, 2005. gada 22. jūnijs, Metso Paper Automation/ITSB (PAPERLAB), T‑19/04, EU:T:2005:247, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
32

No tā izriet, ka apstrīdētajam lēmumam ir tiesiskas sekas, kuras īsteno valstu muitas iestādes, sākot no TARIC papildu koda C 129 izveidošanas, kura mērķis ir, lai minētās iestādes vairs neiekasētu Īstenošanas regulā 2015/2272 noteiktos antidempinga maksājumus par Hubei ražojumiem, kaut arī šī regula nav nedz atcelta, nedz atzīta par spēkā neesošu Savienības tiesā. Ir arī jāuzsver, ka apstrīdētā lēmuma sekas ir uzskatāmas par galīgām, kā to uzskata arī Komisija pati savā paziņojumā par 2016. gada 7. aprīļa spriedumu ArcelorMittal Tubular Products Ostrava u.c./Hubei Xinyegang Steel (C‑186/14 P un C‑193/14 P, EU:C:2016:209), kas publicēts 2016. gada 9. septembrī (OV 2016, C 331, 4. lpp.). Šajā paziņojumā Komisija ir norādījusi, ka “līdz šim [par Hubei ražotajiem izstrādājumiem] iekasētos antidempinga maksājumus tādējādi ir jāatmaksā saskaņā ar piemērojamajiem muitas tiesību aktiem”. Turklāt Komisija nolēma atsākt izmeklēšanu, to aprobežojot vienīgi ar to antidempinga maksājumu atcelšanu, kuri piemērojami Īstenošanas regulā 2015/2272 norādītajiem Ķīnas ražotājiem eksportētājiem “izņemot Hubei”.
102

Turklāt 2015. gada 20. marta elektroniskā pasta vēstulē, ko Novērtētāja Nr. 2 nosūtīja O. ar kopiju Novērtētājam Nr. 1 par [konfidenciāli] jautājuma projektu (A.12. pielikuma XVII dokuments), ir iekļautas Novērtētājas Nr. 2 piezīmes, kuru tonis ir nedaudz ironisks, proti: “diemžēl [Novērtētāja Nr. 3] par prasītāju zina vairāk nekā mēs, jo viņa bija iesaistīta lietā ne tikai tad, kad viņa bija ĢD‑[konfidenciāli], bet arī, kad viņa bija ĢD‑[konfidenciāli].” ([appraiser 3] unfortunately knows more about [the applicant] than we do because she has been involved in the case not only when she was in DG‑[confidential] but also in DG‑[confidential]); “faktiski, [Novērtētāja Nr. 3] nemaz nevēlas, lai [prasītāja] būtu viņas komandā (pārsteigums, pārsteigums)” (de facto, [appraiser 3] does not really want to have [the applicant] in her team (surprise, surprise)).
56

Atkarībā no administratīvā procesa attīstības posma piedāvātajām saistībām ir jāļauj Komisijai vai nu uzskatīt, ka paziņotais darījums vairs nerada nopietnas šaubas par tā saderīgumu ar iekšējo tirgu sākotnējās izmeklēšanas posmā (Regulas Nr. 139/2004 6. panta 2. punkts), vai atbildēt uz padziļinātās izpētes laikā norādītajiem iebildumiem (Regulas Nr. 139/2004 18. panta 3. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 8. panta 2. punktu). Šīs saistības līdz ar to ļauj vispirms izvairīties no padziļinātās izpētes posma uzsākšanas vai pēc tam izvairīties no tāda lēmuma pieņemšanas, ar ko tiek paziņots, ka darījums nav saderīgs ar iekšējo tirgu (spriedums, 2010. gada 6. jūlijs, Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, 449. punkts).
72

ECB savos rakstveida apsvērumos atgādina, ka regulēto krājnoguldījumu grāmatvedības uzskaite apstrīdētajā lēmumā tika pieminēta tikai kā “pirmā norāde” par to, ka riska darījumus ar CDC joprojām sedz prasītāja, un apgalvo, ka nav uz to balstījusies, lai atteiktu pieprasīto atkāpi. Tomēr no apstrīdētā lēmuma vispārējās struktūras izriet, ka minētā lēmuma 2.3.3. punkta i) apakšpunktā atrodamie paskaidrojumi veido vienu no motīviem, uz kuriem ECB ir pamatojusies, lai secinātu, ka summas, kuras prasītāja nodos CDC, saglabājas kā attiecīgie riska darījumi, kas ņemami vērā prasītājas sviras rādītāja aprēķinā. Līdz ar to ir jāpārbauda šī motīva tiesiskums.
100

Treškārt, attiecībā uz prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru Komisija balstījās vienīgi uz Savienības ražošanas nozares rentabilitāti, naudas plūsmu un ienākumiem no ieguldījumiem, jo vienīgi šie rādītāji bija ar pozitīvu tendenci, vispirms ir svarīgi atzīmēt, kā secināts iepriekš 91. punktā, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir ņēmusi vērā visus datus, kas attiecas uz tās analīzi. Turpinājumā, kā apgalvojusi Komisija, rentabilitāte ir viens no noteicošajiem faktoriem zaudējumu analīzē. Visbeidzot, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 135. apsvēruma, “attiecīgajā periodā [Savienības ražošanas nozares] rentabilitāte ievērojami palielinājās, izmeklēšanas periodā sasniedzot 10 % un tādējādi pārsniedzot šīs nozares mērķa peļņu, proti, 8 %”. Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka, pirmkārt, šāds pieaugums ir nozīmīgs un ka, otrkārt, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 119.–139. apsvēruma, tas nevar tikt aplūkots atsevišķi, bet gan tas ir jāaplūko saistībā ar citiem pozitīviem ekonomiskajiem rādītājiem, piemēram, naudas plūsmu.
5

Vispirms Civildienesta tiesa atgādināja, ka “protokolā par atjaunošanu darbā, [ko EUIPO un apelācijas sūdzības iesniedzējs parakstīja 2011. gada 1. decembrī], bija paredzēta [apelācijas sūdzības iesniedzēja] atjaunošana darbā viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, ietvaros tajā pakāpē un līmenī, kādi viņam bija minētā līguma izbeigšanas datumā, proti, 2009. gada 15. septembrī vakarā”, un ka ar šo pašu protokolu EUIPO“ir uzņēmies atjaunot [apelācijas sūdzības iesniedzēja] karjeru, sākot no šī paša datuma, un izmaksāt viņam starpību starp summu, ko viņš būtu saņēmis laikposmā no 2009. gada 16. septembra līdz 2011. gada 30. novembrim, ja viņa līgums nebūtu izbeigts, un summu, ko viņš faktiski ir saņēmis šajā pašā laikposmā”. Tā norādīja, ka “šajos apstākļos, kā tas skaidri izriet no [minētā protokola] 1. panta, ir uzskatāms, ka 2009. gada 12. marta lēmums tika atsaukts ar minēto protokolu un ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] situācija saistībā ar viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, izpildi tika atjaunota ar atpakaļejošu spēku, sākot no lēmuma par [līguma] izbeigšanu piemērošanas datuma, proti, no 2009. gada 15. septembra vakara”. Līdz ar to tā uzskatīja, ka, “tā kā [apelācijas sūdzības iesniedzēja] pagaidu darbinieka līgums, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, būtu jāuzskata [..] par viņa uz noteiktu laiku noslēgta pagaidu darbinieka līguma pirmo pagarinājumu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkta izpratnē, [apelācijas sūdzības iesniedzējam] nav pamata apgalvot, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpti Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 8. panta pirmās daļas noteikumi tāpēc, ka [šis protokols] esot uzskatāms par viņa ar [EUIPO] noslēgtā līguma otro pagarinājumu” (pārsūdzētais spriedums, 39. punkts).
Faktisko apstākļu kontekstā, ko raksturo būtiski ierobežojumi, kas nopietni mazina pārrobežu televīzijas apraides iespējas, ar to vien, ka autortiesību īpašnieks ekskluzīvas tiesības pārraidīt televīzijas saturu dalībvalsts teritorijā piešķir tikai vienam licences saņēmējam un tādējādi citiem operatoriem, kuri nav saņēmuši attiecīgo tiesību īpašnieku atļauju, ne arī ir samaksājuši viņiem atlīdzību, aizliedz noteiktā laikposmā to pārraidīt, nepietiek, lai konstatētu, ka šāds līgums ir jāuzskata par tādas aizliegtas vienošanās priekšmetu, līdzekli vai sekām, kas nav saderīga ar Līgumu.

Tādējādi autortiesību īpašnieks principā var piešķirt vienīgajam licences saņēmējam ekskluzīvas tiesības noteiktā laikposmā veikt aizsargātā objekta satelītapraidi no vienas vienīgas raidīšanas dalībvalsts vai no vairākām dalībvalstīm. Savukārt, ja ar autortiesību īpašnieku noslēgtajos līgumos ir iekļauti noteikumi, saskaņā ar kuriem minētajam īpašniekam no šo līgumu noslēgšanas brīža ir pienākums aizliegt visiem saviem līgumpartneriem EEZ tirgū pasīvu tirdzniecību tirgos, kas ģeogrāfiski atrodas ārpus dalībvalsts, attiecībā uz kuru tas piešķir tiem ekskluzīvu licenci, ar šiem noteikumiem uz līguma pamata ir noteikta absolūta teritoriālā ekskluzivitāte, un šī iemesla dēļ tie ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam.

Proti, līgums, kas ir vērsts uz valsts tirgu sadales atjaunošanu, var būt pretrunā Līguma mērķim īstenot šo tirgu integrāciju, izveidojot vienotu tirgu. Tādējādi līgumi, kuru mērķis ir sadalīt tirgu atbilstoši valstu robežām vai apgrūtināt valstu tirgu savstarpēju mijiedarbību, principā ir uzskatāmi par tādiem, kuru mērķis ir ierobežot konkurenci LESD 101. panta 1. punkta izpratnē. Šajā kontekstā, ja licences līgums ir vērsts uz apraides pakalpojumu pārrobežu sniegšanas aizliegšanu vai ierobežošanu, ir uzskatāms, ka tā mērķis ir ierobežot konkurenci, ja vien citi ekonomiskā un juridiskā konteksta apstākļi neļauj konstatēt, ka šāds līgums nevar apdraudēt konkurenci.

(skat. 43.–46. un 48. punktu)
Precizējot, ka attiecīgie dokumenti ir “no iestādes, kurā ir ticis iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums”, ar Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 par Eiropas Kopienas preču zīmi, 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktu ir izslēgta iespēja iesniegt izrakstu no datubāzes, kurā ir sniegta piekļuve dokumentiem, kas nav no iestādes, kurā ir iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums. Tādējādi izraksti no Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) datubāzes CTM‑Online nav pierādījumi par starptautiskas reģistrācijas, ko attiecina uz Eiropas Savienību, aizsardzību, jo Birojs, kas nav kompetentā starptautisko preču zīmju reģistrācijas iestāde, nav iestāde, kurā ir bijis iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums.

Lai gan Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 par Eiropas Kopienas preču zīmi, 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta tiesību normās ir paredzēts, ka dokumentu izcelsmei ir jābūt “no” iestādes, tomēr tās nerada šķērsli tam, ka piekļuve dokumentiem, kuru izcelsme ir no kompetentās iestādes, notiek ar informātikas sistēmas starpniecību, kuru pārvalda Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) un kurā piedalās kompetentā iestāde, nododot un aktualizējot atbilstošo informāciju.

No lietas materiāliem, it īpaši no Biroja savos procesuālajos rakstos un tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem, izriet, ka TMview datubāze ir informātikas rīks, kuru pārvalda Birojs un kurā piedalās trešie preču zīmju biroji, tostarp – Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (WIPO). Šajā rīkā tiek apkopoti dalībnieku preču zīmju biroju preču zīmju reģistrācijas pieteikumi un reģistrācijas, un tas ļauj tiem piekļūt. Informāciju sniedz preču zīmju biroji, kuru turējumā ir saturs un kuri ir atbildīgi par šī satura ikdienas aktualizēšanu. TMview datubāze ļauj iegūt informāciju par šīs datubāzes dalībnieku preču zīmju biroju reģistrētām preču zīmēm, piemēram, informāciju, kas ietverta to attiecīgajos preču zīmju reģistros. Izraksts no TMview datubāzes atbilst kompetentās iestādes reģistra stāvoklim brīdī, kad tās lietotājs iegūst informāciju no šīs datubāzes.

Ņemot vērā TMview datubāzei raksturīgās īpašības, izraksts no šīs datubāzes saistībā ar starptautiskajām reģistrācijām, ko attiecina uz Eiropas Savienību, ir reģistrācijas apliecības kopijai un, attiecīgajā gadījumā, pēdējās pagarināšanas apliecībai, ko izsniedz WIPO, līdzvērtīgs dokuments Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta tiesību normu izpratnē, ar nosacījumu, ka iebildumu iesniedzēja iesniegtajā izrakstā ir ietverta visa lietderīgā informācija. Tā kā šis nosacījums ir izpildīts, izraksts no TMview datubāzes, kā to pamatoti norāda prasītāja un Birojs, ir pielīdzināms izrakstam no WIPO datubāzes Romarin vai šajā organizācijā veiktas reģistrācijas apliecības kopijai.

Izvirzītais apstāklis, ka TMview datubāzi pārvalda Birojs, šo secinājumu neatspēko, jo WIPO, kura ir starptautisko preču zīmju reģistrācijas kompetentā iestāde, ir iesaistīta šīs datubāzes darbības procesā, sniedzot un ik dienu aktualizējot datus par starptautiskajām preču zīmēm.

(skat. 59.–62. punktu)
Tiesiskās drošības princips, kas ir viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem, nozīmē, ka tiesību normām ir jābūt skaidrām un precīzām un to iedarbībai ir jābūt paredzamai, lai tādējādi ieinteresētās personas varētu novērtēt savu juridisko situāciju un attiecības, ko regulē Savienības tiesības. Paredzamības jēdziena piemērojamība lielā mērā ir atkarīga no attiecīgā teksta satura, no jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī no tā adresātu skaita un statusa. Likuma paredzamībai nav pretrunā tas, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai konkrētajos lietas apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgais akts varētu radīt.

Turklāt tiesiskās drošības principam nav pretrunā tas, ka Savienības tiesībās kompetentajai administrācijai tiek piešķirta novērtējuma brīvība, vai tas, ka tajās tiek izmantoti nenoteikti juridiski jēdzieni, kas ir jāinterpretē un jāpiemēro katrā atsevišķajā gadījumā attiecīgajai administrācijai, neskarot pārbaudi Savienības tiesā. Jāpiebilst, ka minētā principa prasības nevar tikt interpretētas kā tādas, kas paredz, ka tiesību normā, kurā ir izmantots nenoteikts juridisks jēdziens, ir jāmin dažādi konkrēti gadījumi, kad tas var būt piemērojams, jo likumdevējs visus šos gadījumus nevar noteikt iepriekš.

(skat. 68.–71. punktu)
Prasība nodrošināt aizsardzību pret valsts varas patvaļīgu vai nesamērīgu iejaukšanos jebkuras personas, vai tā būtu fiziska vai juridiska persona, privātajās darbībās ir Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips. Lai ievērotu šo vispārējo principu, lēmuma par informācijas pieprasīšanu mērķim būtu jābūt ievākt dokumentāciju, kas nepieciešama, lai pārbaudītu to faktisko un juridisko apsvērumu patiesumu un apmēru, par kuriem Komisijas rīcībā jau ir informācija, kas būtu pietiekami nopietni netieši pierādījumi, kas ļauj nojaust konkurences noteikumu pārkāpumu.

Citiem vārdiem, pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu esamība, kas var radīt aizdomas par konkurences noteikumu pārkāpumu, ir obligāts priekšnoteikums, lai Komisija varētu uzdot veikt pārbaudi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti LESD 101. un 102. pantā, 20. panta 4. punktu. Tāpat atbilstoši minētajam vispārējam principam lēmuma, ar kuru ir uzdots veikt pārbaudi, formulējums nedrīkst pārsniegt tā pārkāpuma apjomu, par kuru var būt aizdomas, pamatojoties uz šādiem netiešiem pierādījumiem.

No minētā izriet, ka, ciktāl tas ir lēmuma par pārbaudi pamatojums, kas ierobežo Komisijas amatpersonām piešķirto pilnvaru apjomu, šis vispārējais princips nepieļauj tādus formulējumus lēmumā par pārbaudi, kas paplašina šo piemērojamību, pārsniedzot to, kas izriet no pietiekami nopietniem netiešiem pierādījumiem, kādi ir Komisijas rīcībā šāda lēmuma pieņemšanas brīdī.

Šajā ziņā pārbaude par to, vai Komisijas rīcībā ir pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas var radīt aizdomas par konkurences tiesību normu pārkāpumu pirms lēmuma par pārbaudes veikšanu pieņemšanas, nav vienīgais līdzeklis, kas Vispārējai tiesai ļauj nodrošināt, ka minētais lēmums nav patvaļīgs. Lēmuma pamatojuma pārbaude arī ļauj tiesai nodrošināt aizsardzības pret patvaļīgu un nesamērīgu iejaukšanos principa ievērošanu, jo ar minēto pamatojumu var tikt norādīts attiecīgo uzņēmumu iekšienē paredzētās pārbaudes pamatotais raksturs.

Tādējādi apstākļos, kad Vispārējā tiesa uzskata, ka aizdomas, kuras Komisija ir iecerējusi pārbaudīt, un elementi, uz kuriem pārbaude ir jāattiecina, tās lēmumā, ar kuru uzdod veikt pārbaudi, ir norādīti pietiekami precīzi, tā var secināt, ka minētais lēmums nav patvaļīgs, konkrēti nepārbaudot šī lēmuma pieņemšanas dienā Komisijas rīcībā esošo netiešo pierādījumu saturu. Turpretim, ja lēmuma par pārbaudi pamatojums pats par sevi neļauj uzskatīt, ka minētā lēmuma pieņemšanas dienā Komisijas rīcībā faktiski bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas ļauj rasties aizdomām par tādu pārkāpumu kāds ir aprakstīts minētajā lēmumā, Vispārējai tiesai ir jāpārbauda Komisijas rīcībā esošie netiešie pierādījumi vai citi pierādījumi, kas ļauj konstatēt šādu netiešu pierādījumu un to pietiekami nopietnā rakstura esamību.

(skat. 34.–37., 41., 50., 51., 54.–56. un 65. punktu)