ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Atbilde uz pirmo jautājumu izriet no Biocīdu regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma. Pamatojoties uz to, ar jēdzienu “biocīds” tiek apzīmēta jebkura viela vai maisījums lietotājam piegādātajā veidā, kas sastāv no vienas vai vairākām aktīvajām vielām, satur vai rada vienu vai vairākas aktīvās vielas, lai iznīcinātu, atbaidītu, padarītu nekaitīgu jebkuru kaitīgu organismu, kavētu tā iedarbību vai uz to iedarbotos citādā veidā, kas nav tikai fiziska vai mehāniska iedarbošanās. Un saskaņā ar 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu jēdziens “aktīvā viela” ietver katru vielu vai mikroorganismu, kas iedarbojas uz vai pret kaitīgiem organismiem.
9.

Direktīvas 2007/64 21. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šīs kompetentās iestādes ir apveltāmas ar tiesībām piemērot sankcijas. Tajā ir noteikts, ka, “ciktāl tas nav pretrunā darbības atļaujas atsaukšanas kārtībai un krimināltiesību normām, dalībvalstis nodrošina, ka to attiecīgās kompetentās iestādes attiecībā uz maksājumu iestādēm vai to faktiskajiem vadītājiem par normatīvo vai administratīvo aktu pārkāpšanu saistībā ar to maksājumu pakalpojumu darbību vai darbības uzraudzību var pieņemt vai noteikt sankcijas vai pasākumus, kas īpaši paredzēti, lai izskaustu konstatētos pārkāpumus vai šādu pārkāpumu cēloņus”.
53.

Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 19. panta 1. punktu ( 30 ) augu šķirņu aizsardzības termiņš sākas no aizsardzības spēkā stāšanās. Šī aizsardzība no šā viedokļa atšķiras no aizsardzības, kas izriet no Eiropas patenta un kuras ilgums tiek aprēķināts, sākot no pieteikuma iesniegšanas brīža ( 31 ). Manuprāt, tas, ka augu šķirņu pagaidu aizsardzības laikposms netiek atņemts no galīgās aizsardzības ilguma, bet gan pievienots tam kā atsevišķa aizsardzība selekcionāra interesēs, ļauj pamatot to, ka pagaidu aizsardzības piemērošanas joma atšķiras no galīgās aizsardzības, jo tikai pēdējā, ņemot vērā pirmo nosacījumu, kas izklāstīts Regulas Nr. 2100/94 13. panta 3. punktā, attiecas uz darbībām, kas veiktas ar ievākto materiālu.
88.

Tiesa ir lēmusi, ka Direktīvas 2006/123 1. panta 6. punktā “nekādi netiek nošķirtas, no vienas puses, darba tiesību materiālo tiesību normas un, no otras puses, tiesību normas, kas attiecas uz pasākumiem, kuri paredzēti, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas šīs materiālo tiesību normas, un lai nodrošinātu to tiesību normu, kas vērstas, lai nodrošinātu sodu, kuri uzlikti šo tiesību normu neievērošanas gadījumā, efektivitāti” ( 59 ).
48.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss), 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts, lasot to kopā ar Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta Šengenā 1990. gada 19. jūnijā, 20. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai konstatētu trešās valsts valstspiederīgā nelikumīgo uzturēšanos, valsts iestādēm, kurām ir plaša novērtējuma brīvība, savs lēmums nav jāpamato ar šī valstspiederīgā personisko uzvedību, kurai ir jārada faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar kādu no sabiedrības pamatinteresēm. 2) Regulas (ES) 2016/399 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts, lasot to kopā ar Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 20. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka principā apdraudējums sabiedriskajai kārtībai var izrietēt tikai no tā vien, ka pastāv nopietnas aizdomas par to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu. Tomēr, īstenojot savu plašo novērtējuma brīvību, valsts iestādēm savs lēmums ir jāpamato ar konkrētiem faktiem un ir jāievēro samērīguma princips.
6.

Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 625/96 ( 4 ) 19. panta 1., 5. un 5. bis punktu: “1. Par produktiem, kas iegūti no 1997. gada 1. janvāra, katram ieguves koncesijas īpašniekam katru gadu ir jāmaksā valstij procentuāla daļa no iegūtā produkta vērtības, kas atbilst 7 % no sauszemē iegūto šķidro un gāzveida ogļūdeņražu daudzuma, 7 % ( 5 ) no jūrā iegūtā gāzveida ogļūdeņražu daudzuma un 4 % no jūrā iegūtā šķidro ogļūdeņražu daudzuma. [..] 5. Procentuālās daļas standartvērtību, kas atbilst katrai ieguves koncesijai, katram koncesijas īpašniekam nosaka kā vidēji svērto no pārdošanas cenām, par kurām viņš izrakstījis rēķinus atsauces gadā. 5. bis Produktiem, kas iegūti no 2002. gada 1. janvāra, produkta procentuālās daļas standartvērtību nosaka: [..] b) gāzei – par visām koncesijām un visiem īpašniekiem, pamatojoties uz QE indeksa – izejvielas gāzes enerģijas satura izmaksām, kas izteiktas euro/MJ (megadžouls) un ko nosaka Elektroenerģijas un gāzes [regulatīvā] iestāde saskaņā ar tās 1999. gada 22. aprīļa Lēmumu Nr. 52/99, kas publicēts 1999. gada 30. aprīļaGazzetta Ufficiale (Oficiālais Vēstnesis) Nr. 100, un tā turpmākajiem grozījumiem, balstoties uz vidējo aritmētisko par atsauces gadu, pieņemot fiksētu ekvivalentu 1 Smc (standartkubikmetrs) = 38,52 MJ. No 2003. gada 1. janvāra šā indeksa atjauninājumu tikai šā panta nolūkos veic Elektroenerģijas un gāzes [regulatīvā] iestāde, pamatojoties uz tajā pašā lēmumā noteiktajiem parametriem.”
4)

Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13/EEK 6. panta 1. punktu, līguma noteikumu, kas paredz veidu, kādā pusēm jāpilda saistības, kā arī to apmēru, uzskatīšana par negodīgiem var radīt situāciju, kurā tiesiskās attiecības, kas tiek noteiktas saskaņā ar līgumu, izņemot negodīgu noteikumu sekas, atšķirtos no tādām, ko puses bija iecerējušas attiecībā uz to galveno saistību, īpaši – vai līguma noteikuma uzskatīšana par negodīgu nozīmē, ka ir iespējams piemērot pārējos līguma noteikumus, kuri netiek uzskatīti par negodīgiem un nosaka patērētāja galveno saistību, un kuru starp pusēm saskaņotā redakcija (to iekļaušana līgumā) bija cieši saistīta ar patērētāja apstrīdēto noteikumu?”
68.

Jāatgādina, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 2. panta 2. punktu “[īpašnieka un lauksaimnieka] likumīgās intereses netiek uzskatītas par aizsargātām, ja viena vai vairākas no šīm interesēm tiek nelabvēlīgi ietekmētas, neņemot vērā vajadzību saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp tām”. Tomēr spriedumu lietās Schulin un Brangewitz apvienotā ietekme faktiski padara informācijas no lauksaimniekiem (vai apstrādātājiem) iegūšanas procesu samērā sarežģītu. Kā paskaidrots iepriekš ( 24 ), Tiesa nosprieda, ka īpašniekam ir jāvar pieprasīt informāciju no lauksaimnieka, ja tam ir kādas norādes par to, ka tas ir izmantojis Pamatregulas 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi vai grasās to darīt ( 25 ). Tiesa piebilda, ka “īpašniekam vajadzētu būt iespējai veikt pasākumus, lai uzzinātu to lauksaimnieku vārdus un adreses, kuri pērk kādas no viņa aizsargājamām augu šķirnēm pavairošanas materiālu, neatkarīgi no tā, cik gara ir izplatīšanas ķēde starp īpašnieku un lauksaimnieku” ( 26 ). Ir noteikts arī, ka “turklāt, pamatojoties uz Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punkta apakšpunktu, īpašnieks var pieprasīt saviem izplatītājiem reģistrēt to lauksaimnieku vārdus un adreses, kuri pērk kādas no viņa augu šķirnēm pavairošanas materiālu” ( 27 ).
35.

No tā izriet, ka, neatkarīgi no šo secinājumu 29.–31. punktā minētajām tirgus dalībnieku kategorijām, kurām Tiesa ir atzinusi tiesības lūgt atcelt tiesību aktu, izšķirošais kritērijs locus standi, tostarp individuāla skāruma, noteikšanai, attiecas uz jautājumu, vai saskaņā ar judikatūru, kas izriet no sprieduma lietā Plaumann ( 28 ), antidempinga regula ietekmē attiecīgo tirgus dalībnieku tam raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas to atšķir no visām citām personām, un vai šo faktoru dēļ viņš ir individuāli nošķirts tieši tāpat kā lēmuma adresāti.
48.

Šajā ziņā, kaut arī esmu vienisprātis ar Cardpoint par to, ka dažas no tās darbībām ir nepieciešamas to maksājumu veikšanai, uz kuriem attiecas pamatlieta ( 19 ), šī pazīme nav pietiekama, lai tās sniegtajam pakalpojumam tiktu piemērots atbrīvojums no PVN.
41.

Minētajā lietā uzņēmums (Overland) iegādājās preces (galvenokārt apavus), kas ražotas ārpus Savienības, un vēlāk tās ieveda un izplatīja dalībvalstu teritorijā. Savas darbības gaitā Overland izmantoja iepirkumu aģenta pakalpojumus Tālajos Austrumos un tam maksāja iepirkuma komisiju. Šī komisija tika iemaksāta ražotājam, kurš to nodeva aģentam. Sākotnēji Overland ietvēra iepirkumu aģenta komisiju (kas nebija norādīta atsevišķi) ievešanas deklarācijās. Tādējādi par komisiju tika aprēķināts un samaksāts ievedmuitas nodoklis. Pēc tam ar muitas dienestu piekrišanu Overland muitas deklarācijās uzrādīja iepirkuma komisiju un preču pārdošanas cenu atsevišķi. Sākot no šā brīža, muitas iestādes neiekasēja ievedmuitas nodokļus par summu, kas norādīta kā iepirkuma komisija. Overland tad vēlējās pārskatīt agrākās muitas deklarācijas un saņemt proporcionālu atmaksu par samaksātajiem nodokļiem, pamatojoties uz to, ka daļa no katrā ievešanas deklarācijā norādītās vērtības attiecās uz iepirkuma komisiju, par kuru nodoklis nav jāmaksā.
39.

Līdz ar to vielas vai priekšmeta atkritumu stadijas beigām ir divi priekšnoteikumi. Pirmkārt, aplūkotās vielas vai priekšmeta īpašnieks Atkritumu direktīvas 3. panta 1. punkta nozīmē nevar no tiem atbrīvoties, nav nodomājis no tiem atbrīvoties vai nav spiests no tiem atbrīvoties. Otrkārt, reģenerācijas darbība ļauj padarīt vielu vai priekšmetu par izmantojamiem, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi ( 16 ).
48.

No otras puses, ņemot vērā iepriekšējā sadaļā aprakstīto sistēmisko izkārtojumu, šāds pantu sākums pastiprina dalībvalstu atbildību nodrošināt darba ņēmēju efektīvas veselības un drošības aizsardzības rezultātu, aizsardzību, kas, kā tas tieši izriet tostarp no Direktīvas 2003/88 4. apsvēruma, ir viens no šīs direktīvas galvenajiem mērķiem.
139.

Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka uz iesniedzējtiesas uzdoto trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā izskatāmais regulējums, saskaņā ar kuru PVKIU nerezidentam ir liegta dividenžu nodokļa, kas ieturēts no dividendēm, kuras tas ir saņēmis no šajā dalībvalstī reģistrētiem subjektiem, atmaksa tā iemesla dēļ, ka šis PVKIU nav izpildījis šīs dalībvalsts nodokļu tiesiskajā regulējumā paredzēto pienākumu astoņu mēnešu laikā pēc finanšu gada beigām izmaksāt saviem akcionāriem vai dalībniekiem peļņu, kuru izmaksājušas uzņēmējsabiedrības, kuras ir šīs dalībvalsts rezidentes, pat ja tiek pierādīts, ka minētajam PVKIU nerezidentam ir neiespējami vai pārmērīgi grūti izpildīt minēto pienākumu, un ja saskaņā ar PVKIU nerezidenta reģistrācijas dalībvalsts tiesisko regulējumu minētā peļņa tiek uzskatīta par izmaksātu vai iekļautu nodoklī, ko PVKIU rezidences dalībvalsts ietur no minētajiem akcionāriem vai dalībniekiem, it kā šī peļņa būtu izmaksāta, savukārt minētā atmaksa tiek piešķirta PVKIU rezidentam, kas izpilda minēto pienākumu, vispirms ieturot attiecīgās dalībvalsts dividenžu nodokli.
45.

Runājot par Kopienas Muitas kodeksu, ir jānorāda, ka Savienības Muitas kodeksa 59. panta c) punktam atbilstoša tiesību norma tajā nav ietverta. Tomēr es uzskatu, ka pirmajā no tiem ir ietverts princips, kas atbilst minētajam Savienības Muitas kodeksa noteikumam. No Savienības Muitas kodeksa 59. panta c) punkta sagatavošanas darbiem izriet, ka šā noteikuma mērķis ir precizēt, ka nepreferenciālas izcelsmes noteikumi arī ietilpst citu Savienības pasākumu piemērošanas jomā, kuri attiecas uz preču izcelsmi, kas, manuprāt, liecina, ka šāds princips bija paredzēts arī Kopienas Muitas kodeksā ( 22 ).
71.

No otras puses, ja runa ir par sabiedrību apvienošanos iegādājoties, man šķiet nesamērīgi pārspīlēt faktiskā identiskuma prasību līdz šādam līmenim. Šāda veida darījumā ieguvēja sabiedrība saglabā savu juridisko personu un palielina savus aktīvus, pievienojot sev iegūstamās sabiedrības aktīvus ( 32 ). Patiesībā no faktiskā viedokļa ieguvēja uzņēmuma aktīvu izmaiņas neatšķiras no izmaiņām, kas rastos, palielinot tā pamatkapitālu, vai no citām līdzīgām darbībām. Ja priekšatlasē izvēlētie pretendenti nevarētu īstenot šāda veida sabiedrības darījumus publiskā iepirkuma slēgtās procedūras laikā, jo tādējādi tiktu izmainīts to faktiskais identiskums, pretendentu uzņēmējdarbība tiktu nevajadzīgi un nesamērīgi ierobežota.
2)

Vai Direktīvas 2003/86 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts noraidīt pieteikumu par bēgļa ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties tikai uz to, ka viņš savā pieteikumā neuzrāda oficiālus dokumentārus pierādījumus, no kuriem izrietētu ģimenes attiecības, vai arī Direktīvas 2003/86 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tikai tad netiek pieļauts noraidīt pieteikumu par bēgļa ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties tikai uz to, ka viņš savā pieteikumā neuzrāda oficiālus dokumentārus pierādījumus, no kuriem izrietētu ģimenes attiecības, ja viņš ir sniedzis loģisku skaidrojumu tam, ka viņš nav iesniedzis šos pierādījumus, un savai nostājai, ka viņš nevarēs iesniegt šos pierādījumus vēlāk?”
“1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. un 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tādas Likuma par aizdevumu līgumu ar starptautisku elementu, kas noslēgti Horvātijas Republikā ar nelicencētu kreditoru, spēkā neesamību, tiesību normas, it īpaši minētā likuma 10. panta noteikumi, saskaņā ar kuriem par spēkā neesošiem no to noslēgšanas brīža tiek atzīti aizdevuma līgumi un citi juridiski darījumi, kas izriet no aizdevuma līguma starp parādnieku (minētā likuma 1. panta un 2. panta pirmā ievilkuma izpratnē) un nelicencētu kreditoru (šā paša likuma 2. panta otrā ievilkuma izpratnē) vai arī kas ir balstīti uz šo aizdevuma līgumu, pat ja tie ir noslēgti pirms minētā likuma stāšanās spēkā, šai spēkā neesamībai iestājoties no brīža, kad līgums ir noslēgts, līdz ar to katrai līgumslēdzējpusei ir pienākums atgriezt visu, ko tā ir saņēmusi uz spēkā neesoša līguma pamata, un, ja tas nav iespējams, vai, ja izpildījuma raksturs ir tāds, kas nav saderīgs ar atgriešanu, ir jāizmaksā atbilstoša kompensācija naudā atbilstoši cenām, kādas ir spēkā tiesas nolēmuma pieņemšanas laikā?
79.

Ar formulējumu “iespēju robežās” saprotu, ka runa nav par atbrīvojumu no šā pienākuma izpildes. Ja tiktu veikta atkāpe no šīs izpildes, nebūtu iespējams apkopojumā aprēķināt visu pamatnolīguma spēkā esamības laikā prasīto pakalpojumu kopvērtību. Minētais formulējums tomēr pieļauj zināmu elastību precizēt to līgumu skaitu, kuros paredzami sadalīsies pamatnolīguma pakalpojumu kopējais daudzums, un paredzēt to piešķiršanas “biežumu”, no kā būs atkarīgs katrā attiecīgā gadījumā tā priekšmetu veidojošo pakalpojumu apjoms.
97.

Šajā lietā ikgadējās subsīdijas, kuras no 1976. līdz 1980. gadam ir saņēmusi Tirrenia, bija valsts atbalsts, kas ir jākvalificē par jaunu atbalstu. Tā kā tas bija jauns atbalsts, Itālijas Republikai par to būtu bijis jāpaziņo pirms tā īstenošanas saskaņā ar EK līguma 93. panta 3. punktu (tagad LESD 108. panta 3. punkts). Taču, tā kā šī iepriekšējā paziņošana nav veikta, atbalsts, kuru Tirrenia ir saņēmusi no 1976. līdz 1980. gadam, bija jākvalificē par nelikumīgu valsts atbalstu.
41.

Otrkārt, tas, kas šīs lietas kontekstā ir daudz neskaidrāks, ir precīzā saikne starp pamata tiesvedības kriminālsodu un disciplinārsodu. Konkrētāk, gan rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē ir notikušas samērā plašas diskusijas par to, vai (konkrēta smaguma) disciplinārsods bija vai nebija notiesāšanas loģiskas sekas. No vienas puses, atšķirībā no kriminālkodeksa (samērā vispārīgi formulētajos ( 5 )) disciplinārajos noteikumos, kas bija piemērojami ierēdņiem, nebija formālas atšķirības starp homoseksuālu un heteroseksuālu darbību. No otras puses, iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādīja, ka, ja nebūtu bijis notiesājoša sprieduma, uzliktie disciplinārie sodi būtu bijuši “nesalīdzināmi maigāki”.
63.

Otrkārt, “[a]nother and far more important principle laid down in Article 15(1) is that this transfer can be for the benefit of any Member State’s court. The provision states that this transfer should concern a court“with which the child has a particular connection”, and the exact nature of these connections is listed in paragraph (3). However, Article 15(1) does not require that the designated court would otherwise have jurisdiction over the subject matter. Therefore, the transfer mechanism is […] [one] allowing a competent court to transfer a case to any Member State court, provided that the particular connection is identified. This analysis implies that Article 15 is not only a court cooperation provision, but contains also a jurisdictional rule. The effect of this rule is to give jurisdiction to any Member State court, providing there is a particular connection between the court and the child” ( 19 ), kā tas, šķiet, ir šajā lietā.
17.

Apelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑222/17 P ASPLA un Armando Álvarez izvirza piecus pamatus. Ar pirmo pamatu tās atsaucas uz kļūdu tiesību piemērošanā un pietiekama pamatojuma trūkumu Vispārējās tiesas vērtējumā par to, kas ir saprātīgs laika periods no tiesvedības rakstveida daļas noslēguma līdz mutvārdu daļas sākumam. Ar otro pamatu tās atsaucas uz kļūdu tiesību piemērošanā, vērtējot ciesto mantisko kaitējumu. Trešais pamats, ko izvirza ASPLA un Armando Álvarez, attiecas uz apgalvoto Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot principu “non ultra petita” attiecībā uz ciestā mantiskā kaitējuma novērtējumu. Ar ceturto pamatu šīs sabiedrības apgalvo, ka, izmantojot tādu mantiskā kaitējuma aprēķināšanas metodi, kas atšķiras no to piedāvātās metodes, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību. Visbeidzot piektais pamats attiecas uz apgalvotajām pretrunām pārsūdzētajā spriedumā attiecībā uz periodu, par kuru bija jāatlīdzina ASPLA un Armando Álvarez ciestais mantiskais kaitējums.
“1)

Vai Direktīvas 2006/112/EK 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 64. panta 1. punkts, 66. panta a) punkts un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka telekomunikāciju (televīzijas, interneta, mobilo sakaru tīkla un fiksētā tīkla) operatoram ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis par summu, kuru – gadījumā, ja līgums, kurā ir paredzēts pienākums pildīt saistības kādu noteiktu laikposmu (abonenta piesaistes periods), klienta vainas dēļ tiek izbeigts pirms šā laikposma beigām – šis operators piedzen no saviem klientiem un kuras apmērs ir iepriekš noteikts un atbilst līgumā paredzētajam ikmēneša maksājumam, kas reizināts ar to mēnešu skaitu, kuri atlikuši līdz abonenta piesaistes perioda beigām, ja brīdī, kad par minēto summu tiek izrakstīts rēķins, un neatkarīgi no tā, vai šī summa ir faktiski samaksāta, operators jau ir izbeidzis pakalpojumu sniegšanu, un ja: a) rēķinā norādītās summas mērķis atbilstoši līgumā noteiktajam ir atturēt klientu no tāda līgumā paredzētā abonenta piesaistes perioda neievērošanas, kuru viņš apņēmies ievērot, un atlīdzināt zaudējumus, kas abonenta piesaistes perioda neievērošanas rezultātā nodarīti operatoram un izriet konkrēti no zaudētas peļņas, kuru tas būtu guvis, ja līgums būtu palicis spēkā līdz šā perioda beigām, kā arī zemāku tarifu nolīgšanas, aprīkojuma nodrošināšanas un citiem piedāvājumiem bez maksas vai par zemāku cenu, kā arī reklāmas un klientu iegūšanas izmaksām; b) par līgumiem, kuros ir paredzēts abonenta piesaistes periods, šo klientu ieguvēji saņem lielāku atlīdzību nekā par līgumiem, kuros abonenta piesaistes periods nav paredzēts, jo vienā un otrā (proti, gan šo abonenta piesaistes periodu paredzošo, gan neparedzošo līgumu) gadījumā atlīdzību aprēķina, pamatojoties uz noslēgtajos līgumos noteikto fiksēto ikmēneša maksājumu apmēru; c) summa, par kuru izrakstīts rēķins, valsts tiesībās ir kvalificējama kā līgumsods?
44.

Pat ja šis jautājums būtu bijis tieši izvirzīts Vispārējā tiesā, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd, ka Regulas Nr. 2868/95 31. noteikuma 1. punkta no a) līdz d) apakšpunktā minētā informācija, kura ir ietverama pieteikumā par nodošanu, kā Vispārējā tiesa to norādījusi pārsūdzētā sprieduma 30. punktā, ir izrietējusi jau no iebildumu raksta un no 2013. gada 9. aprīlī iesniegtā pieteikuma par nosaukuma un adreses maiņu. Lai gan savā argumentācijā apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt atsaucas arī uz pierādījumu iegūšanu, ir jānorāda, ka tā arī neapstrīd interpretāciju, ko Vispārējā tiesa ir veikusi attiecībā uz Regulas Nr. 2868/95 31. noteikuma 1. un 5. punktu, kā arī EUIPO rokasgrāmatas E sadaļas 3. nodaļas 1. daļas 3.5. punktu, it īpaši minētās regulas 31. noteikuma 5. punktu, no kuras skaidri izriet, ka fakts, ka pieteikumu reģistrēt nodošanu ir parakstījis agrākās preču zīmes reģistrētais īpašnieks un tā tiesību pārmantotājs, ir pietiekams pierādījums nodošanai Regulas Nr. 207/2009. 17. panta izpratnē. Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja tātad mēģina izskaidrot iemeslus, kuru dēļ nodošanas pierādījums atbilstoši tās viedoklim nav pietiekams, lai pierādītu personas, kas iestājusies lietā, tiesības celt iebildumu, tā neidentificē nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, kas būtu pieļauta pārsūdzētajā spriedumā.
28.

Konkrēti saistībā ar izglītības izmaksām apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatojas uz spriedumu lietā Bovagnet/Komisija, lai apgalvotu, ka saistībā ar atlīdzināšanu šis jēdziens nevar būt atkarīgs no valsts līmenī esošiem nosaukumiem vai izmantotās klasifikācijas, bet vienīgi no atlīdzināmo izmaksu rakstura un to veidojošajiem elementiem ( 23 ). Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa šo jēdzienu esot interpretējusi no Beļģijas tiesību skatpunkta.
2.

Būtībā runa ir par to, vai vīna dārzu aizsardzība pret meža dzīvniekiem un putniem ir vīna dārzu pārstrukturēšanas un pārveidošanas forma, proti, vīna dārzu apsaimniekošanas paņēmienu uzlabošana. Ar to ir saistīts jautājums, vai Komisijai, ja tā uzskata, ka attiecīgo pasākumu nevar atzīt par atbilstīgu, iebildumi pret to ir jāizvirza brīdī, kad atbalsta programma tiek iesniegta pirmo reizi.
25.

Fakts ir tāds, ka vairākums no Direktīvas 2003/96 2. panta 1. punktā norādītajām produktu kategorijām – kaut gan dažādās proporcijās – iekļauj gan produktus, kurus izmanto vai var izmantot par motordegvielu vai kurināmo, gan produktus, kurus nevar neizmantot vai neizmanto šādā veidā. Tādējādi, ja likumdevējs būtu vēlējies lietot izmantošanas veida kritēriju, lai precīzi atšķirtu energoproduktus no citiem produktiem, būtu pieticis vien ar to, ka energoproduktu definīcija saturētu atbilstošu vispārēju atrunu. Tomēr likumdevēja nodoms acīmredzami bija atšķirt produktus, kas vispār nav energoprodukti, ja tos neizmanto par motordegvielu vai kurināmo, no produktiem, kas turpina būt par energoproduktiem direktīvas izpratnē, taču kuriem nepiemēro direktīvas tiesību normas, ja (un kamēr) tos neizmanto šādā veidā. Tas, manuprāt, neļauj uzskatīt Direktīvas 2003/96 2. panta 4. punkta normu par neatņemamu energoproduktu definīcijas elementu un no tā secināt, ka visos gadījumos, kad direktīvā runa ir par energoproduktiem, šis jēdziens neattiecas uz tādiem produktiem, kurus neizmanto par motordegvielu vai kurināmo, kaut arī tie ietilptu 2. panta 1. punktā norādītajā definīcijā.
33.

Citiem vārdiem sakot, ir jābūt minimālam paralēlismam starp aizsardzības standartiem, kas paredzēti ECPAK, no vienas puses, un Savienības tiesībās, no otras puses. Šajā lietā šis apsvērums it īpaši izriet no pamatlēmuma ( 6 ) preambulas ( 7 ) un 1. panta 3. punkta, kā arī no Pamatlēmuma 2009/299 preambulas ( 8 ) un 1. panta 2. punkta.