2

Kopsavilkums par tiesvedības priekšvēsturi apstrīdētā rīkojuma 1.–9. punktā ir sniegts šādi: “1. Saskaņā ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu procedūrā par jūras satiksmes pakalpojumu sniegšanu starp Marseļu un Bastiā [Bastia], Marseļu un Ažaksjo [Ajaccio], Marseļu un Balaņu [Balagne] (Iļrusu [Ile‑Rousse] un Kalvī [Calvi]), Marseļu un Portovekšio [Porto Vecchio] un Marseļu un Propriāno [Propriano] grupa, kuru veido Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) un Compagnie méridionale de navigation (CMN), Francijas jūras satiksmes transporta operatori, laika posmā no 2007. gada 1. jūlija līdz 2013. gada 31. decembrim sniedz pakalpojumus minētajos piecos jūras satiksmes maršrutos atbilstoši sabiedriskā pakalpojuma deleģēšanas nolīgumam (turpmāk tekstā – “CDSP”), kas ir parakstīts ar Korsikas teritoriālo pašvaldību (CTC) un Korsikas satiksmes biroju [Office des transports de Corse] (OTC). Abas koncesionāres saņem ikgadējo maksājumu no OTC, par ko tās sniedz pastāvīgu “pasažieru un kravas” pārvadājuma pakalpojumu, kurš tām ir jānodrošina visa gada laikā (turpmāk tekstā – “pamatpakalpojums”) un papildu “pasažieru” pārvadājuma pakalpojumu, kurš jāsniedz aktīvos periodos, proti, Ziemassvētku laikā, februārī, no pavasara līdz rudenim un/vai vasarā, maršrutos Marseļa – Ažaksjo, Marseļa – Bastiā un Marseļa – Propriāno (turpmāk tekstā – “papildu pakalpojums”). 2 Saskaņā ar CDSP galīgās finansiālās kompensācijas apmērs katram koncesionāram katru gadu aprobežojas ar ekspluatācijas deficītu, kas izriet no specifikācijā paredzētajiem pienākumiem, ņemot vērā samērīgu peļņu no izmantotā kuģniecības kapitāla proporcionāli dienu skaitam, kad tas faktiski izmantots jūras braucieniem atbilstoši minētajām saistībām. Gadījumā, ja gūtie ienākumi būtu zemāki par paredzamajiem ienākumiem, ko koncesionāri noteikuši savā piedāvājumā, CDSP ir paredzēts valsts kompensāciju pielāgot. Pēc tā parakstīšanas CDSP tika grozīts, atceļot vairāk nekā 100 jūras braucienus starp Korsiku un Marseļu gadā, samazinot finansiālās kompensācijas gada kopsummas atskaites lielumu 6,5 miljonu euro apmērā abām koncesionārēm un nosakot gada maksimālo apjomu ienākumu pielāgošanas mehānismam attiecībā uz katru koncesionāru. 3 Jūras satiksmi starp Korsiku un Nicas un Tulonas [Toulon] ostām galvenokārt nodrošina Francijas sabiedrība Corsica Ferries, kas arī piedalījās iepriekš 1. punktā minētajā uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūrā, bet kuras piedāvājums netika izvēlēts. Šajos maršrutos Corsica Ferries ir jāveic sabiedrisko pakalpojumu saistības atbilstoši Padomes 1992. gada 7. decembra Regulas (EEK) Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža) (OV L 364, 7. lpp.) 4. pantam, kurā tai ir noteikts, ka jāveic minimālais reisu skaits nedēļā atkarībā no perioda. Turklāt šajos maršrutos darbojas sociālā atbalsta, ko piešķir uz to tiesīgiem pasažieriem, norma. 4 Vispārējai satiksmei uz Korsiku no Francijas kontinentālās daļas jau kopš vairākiem gadiem ir stipri sezonāls raksturs, visbūtiskākajam pasažieru skaitam pārvietojoties vasaras mēnešos. Pēc 2000. gada galvenā tendence pārvadājumu tirgū starp Francijas kontinentālo daļu un Korsiku ir saistīta ar pārvadājumu piedāvājumu no Tulonas, kas satiksmes jomā ir kļuvusi par lielāko Korsikas jūras pārvadājumu pakalpojumu ostu. Šī pārvadājumu paaugstināšanās tendence no Tulonas ostas iet roku rokā ar sabiedrības Corsica Ferries tirgus daļas palielināšanos. 5 2007. gadā sabiedrība Corsica Ferries iesniedza Eiropas Komisijai sūdzību jautājumā par nelikumīgu un ar kopējo tirgu nesaderīgu atbalstu, kas esot sniegts SNCM un CMN, pamatojoties uz CDSP. Pēc sūdzības iesniedzējas papildus sniegtās informācijas un pēc korespondences apmaiņas ar Francijas valsts iestādēm Komisija 2012. gada 27. jūnija vēstulē Francijas Republikai paziņoja par savu lēmumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu attiecībā uz iespējamo valsts atbalstu SNCM un CMN labā, kas esot ietverts CDSP (OV C 301, 1. lpp.). Šīs procedūras beigās Komisija 2013. gada 2. maijā pieņēma [apstrīdēto] lēmumu. 6 [Apstrīdētais] lēmums tika paziņots Francijas Republikai 2013. gada 3. maijā. 7 Lai noteiktu, vai SNCM un CMN piešķirtās kompensācijas ir valsts atbalsts, [apstrīdētajā] lēmumā Komisija pārbaudīja, vai Tiesas 2003. gada 24. jūlija spriedumā lietā C-280/00 Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (Recueil, I-7747. lpp.) noteiktie kritēriji (turpmāk tekstā – “Altmark kritēriji”) bija izpildīti šajā lietā. To darot, tā konstatēja, ka pamatpakalpojums, ko sniedz SNCM un CMN, atbilst sabiedriskā pakalpojuma reālai nepieciešamībai, savukārt papildpakalpojums, ko sniedz tikai SNCM, nebija nedz nepieciešams, nedz samērīgs šādas nepieciešamības apmierināšanai, no tā secinot, ka tikai pamatpakalpojums atbilst pirmajam Altmark kritērijam. Tālāk, uzskatot, ka uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu nosacījumi (skat. iepriekš 1. punktu) neļāva izvēlēties kandidātu, kurš pašvaldībai spētu sniegt šos pakalpojumus par zemākām izmaksām, un ka Francijas valsts iestādes tai nav sniegušas informāciju, kas varētu pierādīt, ka kompensācijas tika aprēķinātas, balstoties uz labi pārvaldīta un adekvāti aprīkota vidēji liela uzņēmuma modeli, tā uzskatīja, ka ceturtajam Altmark kritērijam neatbilda neviens no abiem aplūkojamajiem pakalpojumiem. Komisija uzskatīja, ka šīs kompensācijas tātad ir valsts atbalsts ([apstrīdētā] lēmuma 1. pants). 8 Attiecībā uz aplūkojamo atbalstu saderību ar iekšējo tirgu Komisija uzskatīja, ka pamatpakalpojums ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums, bet ka šāds nav gadījums ar papildpakalpojumu. Tātad tā atzina par saderīgu ar kopējo tirgu tikai par pamatpakalpojumu SNCM un CMN izmaksātās kompensācijas ([apstrīdētā] lēmuma 2. panta 2. punkts), bet tikai SNCM izmaksātā kompensācija par papildu pakalpojumu tika atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ([apstrīdētā] lēmuma 2. panta 1. punkts). 9 Līdz ar to saskaņā ar [apstrīdētā] lēmuma 3. pantu Komisija izdeva rīkojumu nekavējoties pārtraukt kompensāciju izmaksu par papildpakalpojumu un atgūt no tā saņēmējas jau samaksāto šo valsts atbalstu – kura summa sasniedz apmēram 220 miljonus euro –, precizējot, ka šai atbalsta atgūšanai jānotiek uzreiz un efektīvā veidā un ka Francijas valsts iestādēm ir jānodrošina, ka šis lēmums tiek izpildīts četru mēnešu laikā no tā paziņošanas brīža ([apstrīdētā] lēmuma 4. pants), proti, līdz 2013. gada 3. septembrim. Francijas valsts iestādēm bija pienākums divu mēnešu laikā no [apstrīdētā] lēmuma paziņošanas Komisijai darīt zināmu no atbalsta saņēmējas atgūstamo kopējo summu, šī lēmuma izpildei jau veikto pasākumu sīku aprakstu un paredzētos pasākumus, kā arī dokumentus, kuri pierāda, ka atbalsta saņēmēja ir brīdināta par atbalsta atmaksāšanu (5. pants).”