20.

Šādos apstākļos Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Galvaspilsētas Varšavas rajona tiesa Varšavā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru cietušais, kurš izvirza tiešu prasību atlīdzināt kaitējumu, kas viņas transportlīdzeklim nodarīts saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, pret apdrošināšanas sabiedrību, kura sedz nelaimes gadījuma izraisītāja civiltiesisko atbildību, var saņemt no apdrošināšanas sabiedrības tikai atlīdzību viņa īpašumam nodarītā zaudējuma faktiskajā un aktuālajā apmērā, t.i., starpību starp [transportlīdzekļa vērtību] tādā stāvoklī, kāds bija pirms ceļu satiksmes negadījuma, un [bojāta transportlīdzekļa vērtību], tai pieskaitot faktiski jau radušās attaisnotās transportlīdzekļa remonta izmaksas, kā arī citas faktiski jau radušās attaisnotās izmaksas negadījuma dēļ, ņemot vērā, ka, ja tas pieprasītu novērst zaudējumus tieši atbildīgajai personai, tas pēc savas izvēles atlīdzības vietā varētu pieprasīt no tās atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kādā tas bija pirms kaitējuma (pieprasīt, lai zaudējumu novērstu atbildīgā persona personīgi vai tās apmaksāta remontdarbnīca)? 2) Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša – vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru cietušais, kurš izvirza tiešu prasību atlīdzināt kaitējumu, kas viņa transportlīdzeklim nodarīts saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz nelaimes gadījuma izraisītāja civiltiesisko atbildību, tā vietā, lai saņemtu atlīdzību viņa īpašumam nodarītā zaudējuma faktiskajā un aktuālajā apmērā, t.i., starpību starp transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, un bojātu transportlīdzekli, tai pieskaitot faktiski jau radušās attaisnotās izmaksas, kā arī citas faktiski jau radušās attaisnotās izmaksas ceļu satiksmes negadījuma dēļ, var saņemt tikai summu, kura atbilst summai, kas nepieciešama, lai atjaunotu transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms zaudējumu rašanās, ņemot vērā, ka, ja viņš pieprasītu novērst zaudējumus tieši no atbildīgās personas, tas pēc savas izvēles atlīdzības vietā varētu pieprasīt no atbildīgas personas atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms zaudējuma rašanās (nevis tikai dot līdzekļus šim nolūkam)? 3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša – vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru apdrošināšanas sabiedrība, kurā mehānisko transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā bojātā transportlīdzekļa īpašnieks vērsās ar lūgumu atlīdzināt hipotētiskus izdevumus, kuri tam nav radušies, bet kuri tam rastos, ja tas nolemtu atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, var: a) izmaksāt atlīdzību ar nosacījumu, ka cietušais ir pierādījis, ka tam ir faktisks nodoms remontēt transportlīdzeklī konkrētā veidā pie konkrēta mehāniķa par konkrētu detaļu un pakalpojuma cenu, un izmaksāt remontam paredzētos līdzekļus tieši šim mehāniķim (vai, pakārtoti, remontam nepieciešamo daļu pārdevējam), nosakot, ka šie līdzekļi ir jāatmaksā, ja mērķis, kuram tie tika izmaksāti, netiktu sasniegts, bet ja to nevar, tad: b) izmaksāt atlīdzību ar nosacījumu, ka patērētājs ir apņēmies noteiktā termiņā pierādīt, ka tas izmaksātos līdzekļus ir izmantojis transportlīdzekļa remontam, vai atdot tos apdrošināšanas sabiedrībai, bet ja to nevar, tad: c) pēc šo līdzekļu izmaksas ar norādi uz izmaksāšanas mērķi (to izmantošanas veidu) un nepieciešama laikposma beigām, kurā cietušais var veikt automobiļa remontu, pieprasīt tam pierādīt, ka šie līdzekļi tika izlietoti remontam, vai atmaksāt šos līdzekļus, lai novērstu cietušā iedzīvošanos no kaitējuma? 4) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša – vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru cietušais, kurš vairs nav bojātā automobiļa īpašnieks, jo tas ir pārdevis to un saņēmis naudu, tādēļ tas vairs nevar saremontēt šo transportlīdzekli – tādējādi nevar pieprasīt no apdrošināšanas sabiedrības, kas sedz nelaimes gadījuma izraisītāja civiltiesisko atbildību, atlīdzināt tāda remonta izmaksas, kurš būtu nepieciešams, lai atjaunotu transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms zaudējuma rašanās, un viņa prasība ir attiecināta tikai uz pieprasījumu apdrošināšanas sabiedrībai izmaksāt atlīdzību tādā apmērā, kas atbilst faktiskajam un aktuālajam kaitējumam tā īpašumam, proti, starpībai starp transportlīdzekļa vērtību tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, un summu, kas saņemta no transportlīdzekļa pārdošanas, pieskaitot faktiskas, jau radušās, attaisnotās transportlīdzekļa remonta izmaksas, kā arī citas faktiskas, jau radušās, attaisnotas izmaksas negadījuma dēļ?”