ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

a) Ja uzņēmums, kas pārdod noteiktas preces vai pakalpojumus (turpmāk tekstā — “sludinājuma iesniedzējs”), izmanto iespēju meklēšanas programmas pārvaldītajam pieteikt jēdzienu [Veicot reklāmu internetā, var izmantot iespēju meklēšanas programmās, tādās kā Google, par maksu pieteikt tā saucamos meklēšanas jēdzienus. Ja meklēšanas programmā tiek ievadīts šāds meklēšanas jēdziens, tiek uzrādīta saikne uz sludinājuma iesniedzēja mājas lapu vai tā tiek iekļauta atrasto lapu sarakstā vai arī kā sludinājums lapas ar meklēšanas rezultātiem labajā pusē zem virsraksta “par maksu ievietotās saiknes”.], kas atbilst citas personas (turpmāk tekstā — “preču zīmes īpašnieks”) attiecībā uz līdzīgām precēm vai pakalpojumiem reģistrētai preču zīmei, un, interneta lietotājam to nezinot, norādītais meklēšanas jēdziens izraisa to, ka šim interneta lietotājam, kas ievada šo vārdu, meklēšanas programmas pārvaldītāja rezultātu sarakstā tiek uzrādīta saikne ar sludinājuma iesniedzēja interneta lapu, — vai tā ir reģistrētās preču zīmes izmantošana, ko veic šis sludinājuma iesniedzējs, Direktīvas 89/104/EEK (1) 5. panta 1. punkta a. apakšpunkta izpratnē? b) Vai šajā sakarā ir nozīme tam, ka saikne ir minēta — parastā atrasto lapu sarakstā, vai — sludinājumu daļā, kas kā tāda ir apzīmēta? c) Vai šajā sakarā ir nozīme tam, — ka jau saikni ietverošajā paziņojumā meklēšanas programmas pārvaldītāja interneta lapā sludinājuma iesniedzējs faktiski piedāvā preces vai pakalpojumus, kas līdzinās precēm vai pakalpojumiem, attiecība uz kuriem ir reģistrēta preču zīme, vai — ka sev piederošajā interneta lapā, kurā (1. jautājuma a) apakšpunktā minētais) interneta lietotājs var nonākt, “uzklikšķinot” uz meklēšanas programmas pārvaldītāja interneta lapā esošo saikni (“hyperlinking”), sludinājuma iesniedzējs faktiski piedāvā preces vai pakalpojumus, kas līdzinās precēm vai pakalpojumiem, attiecība uz kuriem ir reģistrēta preču zīme?
1)

Vai princips “maksā piesārņotājs” nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu un it īpaši [Itālijas] Civilkodeksa 2050. pantu, saskaņā ar kuru valsts iestāde var pieprasīt no industriāliem uzņēmējiem, kuri savas darbības veic piesārņotā teritorijā, veikt šīs teritorijas attīrīšanas pasākumus, iepriekš neveicot nekādu to tiešās atbildības par piesārņojumu radīšanu izmeklēšanu vai jebkurā gadījumā uzskata tos par atbildīgiem tikai tādēļ, ka to īpašumā atrodas ražošanas iekārtas un tādēļ tie ir atbildīgi par kaitējumu, kuru tie nodara videi, vai jebkurā gadījumā var pieprasīt veikt atjaunošanas darbus zonā, kura aptver to teritoriju, kurā ir identificēts plaši aptverošs [vides] piesārņojums, arī tad, ja nav noteikta piesārņojuma materiālā cēloņsakarība un nav samērīga pamata to noteikt?
1.

Vai tiek pārkāptas Kopienu tiesības, ja valsts iestāde, lai nediskriminētu dalību sabiedrībās nerezidentēs, kas atbilstoši likumam atšķirībā no dalības sabiedrībās rezidentēs tiek atbrīvota no nodokļiem, tikai sākot ar dalības apmēru virs 25 % (pašreiz spēkā esošajā redakcijā — 10 %), piemēro nodokļu atskaitīšanas metodi, jo šāds solis saskaņā ar Austrijas Verwaltungsgerichtshof [Federālā Administratīvā tiesa] lēmumu visprecīzāk atspoguļo likumdevēja (hipotētisko) gribu, un, no vienas puses, attiecībā uz atskaitāmo uzņēmuma ienākuma nodokli un, no otras puses, attiecībā uz atskaitāmo nodokli ieņēmuma gūšanas vietā, vienlaicīgi nepieļauj atskaitāmā nodokļa pārnešanu uz nākamajiem gadiem vai nodokļa kredītrēķinu gadam, kad ir radušies zaudējumi?
6.

Vai EKL 28., 30. un/vai 49. pantam ir pretrunā aizliegums piemērot valsts tiesību normas (tādas kā 1988. gada Copyright Design and Patents Act [Dizaina autortiesību un patentu likums] 297. nodaļa), kurās par kriminālpārkāpumu ir atzīta no kādas Apvienotās Karalistes vietas sniegtā apraides pakalpojumā ietvertas programmas negodīga uztveršana ar nolūku izvairīties no jebkādas programmas uztveršanai piemērojamas samaksas jebkuros no šādiem apstākļiem: i) kad ierobežotas piekļuves iekārtu ir izgatavojis pakalpojuma sniedzējs vai tā ir izgatavota ar viņa atļauju un sākotnēji tika piegādāta ar ierobežotas, līgumā noteiktas atļaujas nosacījumu izmantot iekārtu, lai sniegtu piekļuvi aizsargātam pakalpojumam tikai pirmajā dalībvalstī, un tā tika izmantota, lai piekļūtu šim aizsargātajam pakalpojumam, kurš tika saņemts citā dalībvalstī (šajā gadījumā Apvienotajā Karalistē); un/vai ii) kad ierobežotas piekļuves iekārtu izgatavojis pakalpojuma sniedzējs vai tā izgatavota ar viņa atļauju un sākotnēji iegūta un/vai iespējota, norādot nepatiesu vārdu un dzīvesvietas adresi pirmajā dalībvalstī, tādējādi izvairoties no līgumā paredzētā teritoriālā ierobežojuma, kas uzlikts šādu iekārtu eksportam izmantošanai ārpus pirmās dalībvalsts; iii) un/vai kad ierobežotas piekļuves iekārtu ir izgatavojis pakalpojuma sniedzējs vai tā ir izgatavota ar viņa atļauju un sākotnēji tika piegādāta ar līgumā noteiktu nosacījumu, ka iekārtu drīkst izmantot tikai mājas vai privātai lietošanai, nevis komerciālai lietošanai (par ko ir jāmaksā augstāka abonementa maksa), bet tā tika izmantota Apvienotajā Karalistē komerciāliem mērķiem, tas ir, pārraidot futbola spēļu tiešraides bārā?
ii.

Zāles “Grasalva” nav minētas 2003. gada Pievienošanās akta IX pielikuma A papildinājumā, līdz ar to tām nevar piemērot pārejas posma noteikumus un, sākot no 2004. gada 1. maija, šīs zāles var tikt tirgotas tikai tad, ja tās atbilst visām spēkā esošajām kvalitātes, drošības un iedarbības prasībām, kuras ir noteiktas Kopienas tiesību aktos līdzīgām bioloģiskām zālēm, it īpaši tām prasībām, kuras ir noteiktas Direktīvas 2001/83/EK, kurā grozījumi veikti ar Direktīvu 2003/63/EK, I pielikuma 2. daļas 4. sadaļā.
—

atzīt, ka Spānijas Karaliste, piešķirot tiesības īstenot kompleksās apbūves plānus saskaņā ar Valensijas novada 1994. gada 15. novembra Likumu Nr. 6/1994 par pilsētplānošanas darbību, nav izpildījusi Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK (1) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras, un it īpaši tās 1. pantā, 6. panta 6. punktā, 11., 12. pantā, kā arī IV sadaļas 2. nodaļā (24.–29. pantā) paredzētos pienākumus, piešķirot tiesības īstenot kompleksās apbūves plānus saskaņā ar Valensijas pilsētplānošanas likumu Nr. 16/2005, kas ieviests ar Valensijas reģionālo 2006. gada 12. maija Dekrētu Nr. 67/2006 par teritoriālās un pilsētu plānošanas un pārvaldības noteikumu apstiprināšanu, nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK (2) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 2., 6., 24., 30. pantā, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktā, 48. panta 2. punktā un 53. pantā paredzētos pienākumus;
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK (1) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu 23. pants saskaņā ar principiem, kuri izriet no EK līguma, ir interpretējams tādā nozīmē, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesību noteikums (un saskaņā ar to veikti pasākumi), ar kuru pēc 2007. gada 1. jūlija tiek atstātas spēkā valsts regulatora tiesības noteikt tādas bāzes cenas dabasgāzes piegādei vietējiem patērētājiem (valsts tiesiskajā regulējumā nenoteikta un nedefinēta kategorija, kura pati par sevi nenorāda uz atsevišķiem sociāli-ekonomiski neizdevīgiem apstākļiem, ar kuriem varētu attaisnot šādu cenu noteikšanu), kuras izplatītājiem un piegādātājiem sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ietvaros ir pienākums iekļaut savos komercpiedāvājumos?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 223/25

Prasība, kas celta 2008. gada 10. jūnijā — Eiropas Kopienu Komisija/Beļģijas Karaliste

(Lieta C-250/08)

(2008/C 223/38)

Tiesvedības valoda — holandiešu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — R. Lyal un P. van Nuffel)

Atbildētāja: Beļģijas Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— konstatēt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi EK līguma 18., 43. un 56. pantā, kā arī EEZ nolīguma 31. un 40. pantā paredzētos pienākumus, jo Flandrijas reģionā, aprēķinot nodokļa priekšrocību saistībā ar nekustamā īpašuma, kas paredzēts kā pamata dzīvesvieta, iegādi, iepriekš, iegādājoties pamata dzīvesvietu, samaksātā reģistrācijas nodeva tiek ņemta vērā tikai tad, ja tā atrodas Flandrijas reģionā un netiek ņemta vērā, ja tā ir kādā citā dalībvalstī, kas nav Beļģija, vai EBTA dalībvalstī;

— piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Beļģijas tiesiskais regulējums par Flandrijas reģionā spēkā esošajām reģistrācijas nodevām paredz reģistrācijas nodevu samazinājumu, iegādājoties pamata dzīvesvietu Flandrijas reģionā, reģistrācijas nodevu, kas samaksātas, iepriekš iegādājoties pamata dzīvesvietu Flandrijas reģionā, apmērā, ar nosacījumu, ka iepriekšējā pamata dzīvesvieta šajā pašā laikposmā tiek pārdota. Komisija uzskata, ka šis tiesiskais regulējums piešķir nodokļu priekšrocību, visam [pārējam] esot turklāt vienādam, personām, kas pārceļas Flandrijas reģiona iekšienē, priekšrocību, kas netiek piešķirta personām, kuras pārceļas uz Flandrijas reģionu no dalībvalsts, kas nav Beļģija. Komisija uzskata, ka šis tiesiskais regulējums ir diskriminējošs attiecībā pret Savienības pilsoņiem, kas bauda pārvietošanās brīvību, un attiecībā pret pilsoņiem, kas bauda uzņēmējdarbības veikšanas brīvību, un ka tas ir šķērslis kapitāla no dalībvalstīm, kas nav Beļģija, ieguldīšanai nekustamajā īpašumā Flandrijas reģionā, ka līdz ar to šis tiesiskais regulējums principā ir pretrunā attiecīgi EK līguma 18. un 43. pantam un EEZ nolīguma 31. pantam, EK līguma 56. pantam un EEZ nolīguma 40. pantam. Komisija uzskata, ka nekādi primāri vispārējo interešu apsvērumi nevar pamatot šādus Līguma pārkāpumus. Turklāt atbildētāja turklāt nevar atsaukties uz vajadzību nodrošināt nodokļu režīma saskaņotību, ņemot vērā to, ka runa ir par divām atšķirīgām nodokļu situācijām, ko regulē tikai to attiecīgās normas.
5)

Vai 1. prejudiciālajā jautājumā norādītie principi un pārskatāmības pienākumi un EKL 86. panta 1. punkts, vajadzības gadījumā apvienojumā ar 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 2. punktu Komisijas 1980. gada 25. jūnija Direktīvā 80/723/EEK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu finansiālo attiecību pārskatāmību (1) un 1. panta 9. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (2), ir interpretējami tādejādi, ka uzņēmumam kā publiskam uzņēmumam, respektīvi, līgumslēdzēja iestādei ir jāievēro pārskatāmības pienākumi, ja — to dibinājusi vietējā iestāde, lai tas īstenotu atkritumu savākšanas un ielu tīrīšanas darbus, bet tas īsteno saimniecisko darbību arī brīvajā tirgū, — šai iestādei pieder 51 % kapitāla daļu no šī uzņēmuma, taču sabiedrības dalībnieku lēmumi var tikt pieņemti tikai ar trīs ceturtdaļu vairākumu, — šī iestāde veido tikai vienu ceturtdaļu no šī uzņēmuma uzraudzības padomes dalībniekiem, ieskaitot uzraudzības padomes priekšsēdētāju, un — tas vairāk kā pusi no apgrozījuma gūst, pateicoties savstarpējiem līgumiem par atkritumu savākšanu un ielu tīrīšanu šīs iestādes teritorijā, turklāt tā refinansējumu gūst no iedzīvotāju apmaksātajām pašvaldības nodevām?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 158/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Spānija) 2008. gada 14. aprīļa rīkojumu — N. N. Renta, S.A./Generalidad de Cataluña

(Lieta C-151/08)

(2008/C 158/17)

Tiesvedības valoda — spāņu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Superior de Justicia de Cataluña

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: N. N. Renta, S.A.

Atbildētājs: Generalidad de Cataluña

Prejudiciālais jautājums:

Vai ar Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK (1) 33. pantu ir saderīga dokumentāri apliecinātu tiesisko darījumu nodokļa mainīgās jeb proporcionālās daļas saglabāšana, to piemērojot pirkšanas-pārdošanas darījuma noformēšanai, ko veic komersants, kurš nodarbojas ar nekustamo īpašumu pirkšanu-pārdošanu vai to pirkšanu turpmākai pārveidei vai iznomāšanai/izīrēšanai, tam apliekamā objekta, aprēķina bāzes un nodokļa maksātāja ziņā sakrītot ar sakarā ar to pašu pirkšanas-pārdošanas darījumu vienlaicīgi maksājamo pievienotās vērtības nodokli?

(1) Par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, OV L 145, 1. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 64/28

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Corte suprema di cassazione (Itālija) 2008. gada 2. janvāra rīkojumu — Athesia Druck Srl/Ministero delle Finanze, Agenzia delle Entrate

(Lieta C-1/08)

(2008/C 64/40)

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Corte suprema di cassazione

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Athesia Druck Srl

Atbildētāji: Ministero delle Finanze, Agenzia delle Entrate

Prejudiciālie jautājumi

Kura PVN piemērošanas nolūkā un saskaņā ar Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK (1) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 9. panta 2. punkta e) apakšpunktu ir tāda reklāmas pakalpojuma sniegšanas vieta, kuru sniedz uzņēmums, kas ir reģistrēts kādā no Eiropas Kopienas dalībvalstīm, pircējam, kas nav reģistrēts Kopienā, bet kuram ir nodokļu pārstāvis kādā no dalībvalstīm, un it īpaši — vai tā ir reklāmas saņēmēja atrašanās vieta, sabiedrības, kura nav reģistrēta Kopienā, nodokļu pārstāvja sabiedrības Itālijā reģistrācijas vieta, sabiedrības, kura nav reģistrēta Kopienā un kura pērk reklāmas pakalpojumu, reģistrācijas vieta vai sabiedrības, kura nav reģistrēta Kopienā, klienta reģistrācijas vieta?

(1) OV L 145, 1. lpp.
5.

Likuma Nr. 971/1979 jaunais 7. panta 1. punkts atļauj uzņēmumiem ar jebkādu juridisko formu atvērt optikas veikalus, ievērojot, ka: 1) personālsabiedrību gadījumā — lielākai daļai no tās kapitāldaļu turētājiem un administratoriem vai lielākai daļai no vadītājiem ir jābūt optiķiem, kuri ir saņēmuši atļauju strādāt šajā profesijā; 2) sabiedrību ar ierobežotu atbildību gadījumā — vairāk nekā pusei no kapitāldaļu turētājiem, kuriem pieder vairāk nekā puse no pamatkapitāla, ir jābūt optiķiem, kuri ir saņēmuši atļauju strādāt šajā profesijā; un 3) akciju sabiedrību gadījumā — vismaz 51 % no akciju kapitāla ir jāpieder optiķiem, kuri ir Eiropas Savienības pilsoņi un kuriem ir kvalifikācijas, kuras ir paredzētas Likumā Nr. 971/1979 un Prezidenta dekrētos Nr. 231/98 un Nr. 165/2000, kā to groza Prezidenta dekrēts Nr. 373/2001.
7.

Pamatlēmuma 2002/584 27. pantā ir noteikts: “1. Katra dalībvalsts var paziņot Padomes ģenerālsekretariātam, ka tās attiecībās ar citām dalībvalstīm, kas veikušas tādu pašu paziņojumu, uzskata, ka ir dota piekrišana personas kriminālvajāšanai, notiesāšanai vai apcietināšanai brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa izpildei par nodarījumu, kas izdarīts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota, ja vien īpašā gadījumā izpildes tiesu iestāde neparedz citādi tās lēmumā par nodošanu. 2. Izņemot gadījumus, kas paredzēti 1. un 3. punktā, nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota. 3. Šā panta 2. punktu nepiemēro šādos gadījumos: a) ja persona, kurai ir bijusi iespēja atstāt tās dalībvalsts teritoriju, kurai tā nodota, nav to izdarījusi 45 dienu laikā no tās galīgās atbrīvošanas, vai ir atgriezusies tās teritorijā pēc tās atstāšanas; b) nodarījums nav sodāms ar brīvības atņemšanas sodu vai [ar brīvības atņemšanas saistītu] piespiedu līdzekli; c) kriminālprocess neļauj piemērot pasākumus, kas ierobežotu personas brīvību; d) ja personu var pakļaut sodam vai pasākumam, kas nav saistīts ar brīvības atņemšanu, ieskaitot naudassodu vai kādu pasākumu, kas to aizstāj, pat ja tas varētu ierobežot personas brīvību; e) ja persona piekritusi, ka to nodod, attiecīgos gadījumos vienlaikus atteikdamās no specialitātes principa saskaņā ar 13. pantu; f) ja persona pēc tās nodošanas ir noteikti atteikusies no tiesībām piemērot specialitātes principu attiecībā uz noteiktiem nodarījumiem pirms tās nodošanas. Atteikšanos izdara izsniegšanas dalībvalsts kompetentā tiesu iestādē un reģistrē protokolā saskaņā ar tās tiesībām. Atteikšanos sastāda tādā veidā, kas liecina par to, ka persona to ir izdarījusi brīvprātīgi un pilnībā apzinoties sekas. Šajā sakarā personai ir tiesības uz juridiska padomdevēja palīdzību; g) ja izpildes tiesu iestāde, kas nodevusi personu, dod savu piekrišanu saskaņā ar 4. punktu. 4. Piekrišanas pieprasījumu iesniedz izpildes tiesu iestādei kopā ar informāciju, kas minēta 8. panta 1. punktā, un tulkojumu, kas minēts 8. panta 2. punktā. Piekrišanu sniedz tad, kad nodarījums, attiecībā uz kuru to prasa, pats ir pakļauts nodošanai saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem. Piekrišanu atsaka 3. pantā minēto iemeslu dēļ, un citādi to var atteikt tikai 4. pantā minēto iemeslu dēļ. Lēmumu pieņem ne vēlāk kā 30 dienu laikā pēc pieprasījuma saņemšanas. [..]”
197

Tādējādi – neesot vajadzībai noskaidrot nedz to, vai Puses šīs institūcijas formāli kvalificēs kā “tiesu iestādes”, nedz to, vai to locekļu amata nosaukums, kā to liek domāt Paziņojums Nr. 36, būs “tiesnesis”, – no iepriekš minētajiem aspektiem izriet, ka minētās tiesas būtībā īstenos tiesas funkcijas. Tās būs pastāvīgas, un tām būs likumisks pamats, kas ietilps Pušu pieņemtajos CETA apstiprināšanas aktos. Tās uz sacīkstes principu balstītas procedūras rezultātā piemēros tiesību normas, tām to uzdevumi būs jāveic pilnīgi autonomi, un tās pieņems galīgus un saistošus lēmumus.
82.

Regulā Nr. 2201/2003 ir paredzēta līdzīga kārtība tai, kāda ir procedūra nelikumīgi aizvesto bērnu atgriešanai un saskarsmes tiesību izmantošanas garantēšanai. It īpaši no šīs regulas 57. panta 3. punkta izriet, ka centrālo iestāžu sniegtā palīdzība ir bezmaksas. Saskaņā ar minētās regulas 41. pantu saskarsmes tiesības, kas piešķirtas ar izpildāmo nolēmumu, kurš taisīts kādā dalībvalstī, atzīst un realizē citā dalībvalstī, nepastāvot nepieciešamībai pēc izpildes pasludināšanas un nepastāvot iespējai iebilst pret sprieduma atzīšanu, ja spriedums ir apstiprināts izcelsmes dalībvalstī. Regulas Nr. 2201/2003 42. pantā ir paredzēta analoga to nolēmumu atzīšana, ar kuriem izdod rīkojumu par bērna atgriešanu un kuri ir pieminēti šīs pašas regulas 11. panta 8. punktā. Saskaņā ar šīs regulas 57. panta 2. punktu tiek paredzēta iespēja sniegt paziņojumus dalībvalstu centrālajām iestādēm citā valodā, ne tikai šo pēdējo minēto valodā. Visbeidzot minētās regulas 50. pantā ir noteikts, ka pieteikuma iesniedzējs, kurš izcelsmes dalībvalstī ir saņēmis pilnīgu vai daļēju juridisko palīdzību vai atbrīvojumu no izmaksām un izdevumiem, ir tiesīgs 41., 42. un 48. pantā paredzētajās procedūrās – nelikumīgi aizvesta bērna atgriešanas un saskarsmes tiesību izmantošanas procedūrā – saņemt visplašāko juridisko palīdzību vai visplašāko atbrīvojumu no izmaksām un izdevumiem, kādu paredz tās izpildes dalībvalsts tiesību akti.
76.

Būtisks aspekts šajā ziņā ir tas – kā izklāstīts iepriekš C iedaļā –, ka pašvaldība tieši nedarbojas tirgū un nepiedāvā pakalpojumus kā tipisks uzņēmums, bet gan drīzāk pati darbojas kā pakalpojumu saņēmēja. To pastiprina vēl tas, ka pakalpojuma sniegšanai saskaņā ar publiskā iepirkuma tiesību aktiem tiek izvēlēts un piesaistīts privāts tirgus dalībnieks. Tādējādi šajā gadījumā pašvaldība neizspiež privātu konkurentu no AER sistēmu uzstādīšanas tirgus, bet gan vispārēju interešu apsvērumu dēļ (vides aizsardzība, energoapgādes drošība) tikai iesaistās starp montāžas uzņēmumu un galapatērētāju (šajā gadījumā attiecīgo iedzīvotāju) un daļēji refinansē sevi no cita publisko tiesību subjekta valsts līdzekļiem.
31.

Saistībā ar prejudiciālajiem jautājumiem, pirmos trīs, manuprāt, var skatīt kopā, jo tie attiecas uz vienu un to pašu juridisko jautājumu, proti, uz to, vai ikdienas atpūta ir pievienojama iknedēļas atpūtai vai tiek tajā iekļauta. Savukārt ceturtajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Direktīvas 2003/88 3. pants, skatot to kopsakarā ar [Eiropas Savienības Pamattiesību] hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējam ir tiesības uz minimālo atpūtas laiku, kas piešķirams 24 stundu laikposmā arī tad, ja viņam neatkarīgi no iemesla turpmākajās 24 stundās nav jāstrādā. Piektais jautājums, kaut arī veido loģisku sakni ar ceturto, ir no tā neatkarīgs jautājums: iesniedzējtiesa lūdz Tiesu paskaidrot, vai direktīvas 3. un 5. pants, skatot tos kopsakarā ar Hartas 31. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ikdienas atpūta ir jāpiešķir pirms iknedēļas atpūtas. Attiecībā uz šo pēdējo minēto prejudiciālo jautājumu man ir šaubas par tā pieņemamību: manuprāt, iesniedzējtiesa nav sniegusi pietiekamu pamatojumu tā lietderībai pamatlietā.
8.

Ciktāl tas ir būtiski šo secinājumu vajadzībām, Akcīzes nodokļa likuma 32. pantā ir noteikts: “1. No akcīzes nodokļa ir atbrīvotas šādas akcīzes preces to paredzētā mērķa dēļ: [..]. 3. Šā panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa attiecīgajām precēm piemēro tikai šādos gadījumos: 1) piegāde lietotājam no akcīzes preču noliktavas valsts teritorijā; vai [..] 4) iegāde Kopienas iekšienē, ko veic reģistrēts saņēmējs, ja vien šim saņēmējam kā reģistrētam saņēmējam nav atļaujas vienreizējai akcīzes preču iegādei, lai saņēmējs tās izmantotu kā lietotājs; vai [..] 8) akcīzes preču noliktavas operatora kā lietotāja izmantošana; vai [..]. 4. No akcīzes nodokļa ir atbrīvotas arī šādas preces to paredzētā mērķa dēļ: [..] 3) alkoholiskie dzērieni, kas izmantoti: [..] b) 30. panta 9. punkta 4. apakšpunktā minēto medikamentu ražošanai, [..] – tikai 3. punkta 1., 4. vai 8. apakšpunktā minētajos gadījumos, ja ir izpildīti 5.–6.b, 12. un 13. punktā minētie nosacījumi [..]. 5. Atbrīvojums no akcīzes nodokļa sakarā ar akcīzes preču paredzēto mērķi ir atkarīgs arī no šādiem nosacījumiem: 1) akcīzes preces, uz kurām attiecas atbrīvojums, ir iekļautas akcīzes nodokļa nodrošinājumā vai – importa gadījumā – nodrošinājumā, ko saskaņā ar muitas nodokļu nodrošinājumu atbilstīgi muitas noteikumiem iesniedzis akcīzes preču noliktavas turētājs, starpnieks vai reģistrēts saņēmējs (ja vien pēdējam nav atļaujas vienreizējai akcīzes preču iegādei kā reģistrētam saņēmējam), līdz nodokļa parāda summai no attiecīgo preču izmantošanas, kura neatbilst no akcīzes nodokļa atbrīvotajam mērķim, vai no atbrīvojuma nosacījumu neievērošanas līdz brīdim, kad akcīzes preču saņemšanu ir apstiprinājis vai nu lietotājs, vai starpnieks; šo nosacījumu nepiemēro 3. punkta 4. vai 8. apakšpunktā minētajos gadījumos; 2) akcīzes preces ir apgrozībā ar e‑DD [elektronisko preču pavadzīmi] vai dokumentu, kas aizstāj e‑DD, un to apgrozība tiek izbeigta 46.b panta 2. punktā minētajā veidā un 46.b panta 3. punktā minētajā termiņā; [..].”
21.

Vispirms sniegšu sākotnējās piezīmes par Direktīvas 2005/36 piemērojamību pamatlietā (A). Pēc tam pievērsīšos šajā direktīvā noteiktajam atzīšanas režīmam (B). Turpināšu izvērtējumu, aplūkojot pirmo jautājumu par jēdzienu “reglamentēta profesija” (C), savukārt pēc tam – trešo jautājumu par to, vai bijušajā Padomju Savienībā iegūta profesionālā kvalifikācija ir uzskatāma par tādu, kas iegūtu trešā valstī (D). Otrā jautājuma mērķis ir noskaidrot 2017. gadā iegūtā sertifikāta nozīmi, un tas tiek uzdots vienīgi gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša. Tā kā es ierosinu uz pirmo jautājumu atbildēt, ka attiecīgo profesiju nevar uzskatīt par “reglamentētu”, otrajam jautājumam vairs nav pamata. Tomēr es to aplūkošu kā daļu no pirmā jautājuma, jo 2017. gadā iegūtā sertifikāta nozīme ir viens no faktoriem, ko es izvērtēšu šajā kontekstā. Noslēgumā atgādināšu par Savienības primāro tiesību automātisko piemērojamību gadījumā, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka Direktīva 2005/36 nav piemērojama pamatlietā (E).