ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 26. oktobrī ( )

Apvienotās lietas C‑201/09 P un C‑216/09 P

ArcelorMittal Luxembourg SA, iepriekš – Arcelor Luxembourg SA,

(C‑201/09 P)

pret

Eiropas Komisiju





un





Eiropas Komisija (C‑216/09 P)

pret

ArcelorMittal Luxembourg SA, iepriekš – Arcelor Luxembourg SA,

ArcelorMittal Belval & Differdange SA, iepriekš – Arcelor Profil

Luxembourg SA,

ArcelorMittal International SA, iepriekš – Arcelor International SA

Apelācijas – Konkurence – Aizliegtas vienošanās tērauda siju tirgū – Komisijas lēmuma atcelšana – Jauna lēmuma pieņemšana pēc EOTK līguma darbības beigām – Komisijas kompetence – Juridiskā pamata izvēle – EOTKL 65. panta piemērošana pēc EOTK līguma darbības beigu termiņa, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 1/2003 – Kopienu tiesību sistēmas kontinuitāte un Līgumu saskaņotība – Principi, kuri noteic tiesību normas piemērošanu laikā – Vainojamība pārkāpumos – Personiskās atbildības princips – Izņēmumi – Mātes sabiedrības atbildība par tās meitas sabiedrības izdarītajiem konkurences tiesību pārkāpumiem – Mātes sabiedrības izšķirošā ietekme – Atspēkojama prezumpcija visu kapitāla daļu kontroles gadījumā – Sabiedrības, kura ir pārņēmusi saimniecisko darbību ar aizliegto vienošanos saistītajā tirgū, atbildība – Saimnieciskās pēctecības kritērijs – Noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām reglamentējošās tiesību normas – Noilguma pārtraukšana attiecībā uz uzņēmumiem, kas “piedalījās pārkāpumā” – Noilguma apturēšanas priekšmets – Inter partes vai erga omnes iedarbība – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Pierādīšanas pienākums

1. Šī lieta ir par ArcelorMittal Luxembourg SA ( ) iesniegtu apelācijas sūdzību (lieta C‑201/09 P) un Eiropas Komisijas iesniegtu apelācijas sūdzību (lieta C‑216/09 P), par kuru ArcelorMittal Belval & Differdange SA ( ) un ArcelorMittal International SA ( ) ir iesniegušas pretapelācijas sūdzību. Šīs apelācijas sūdzības ir iesniegtas par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] 2009. gada 31. marta spriedumu lietā ArcelorMittal Luxembourg u.c./Komisija ( ).

2. Šīs lietas pamatā ir Komisijas 2006. gada 8. novembra lēmums par procedūru saskaņā ar EOTK līguma 65. pantu attiecībā uz Eiropas tērauda siju ražotāju nolīgumiem un saskaņoto rīcību (Lieta COMP/F/38.907 – Tērauda sijas). Ar šo lēmumu Komisija konstatēja, ka minētie uzņēmumi, kas piederēja vienam un tam pašam uzņēmumam, nosakot cenas, piešķirot kvotas un veicot informācijas apmaiņu par Kopienas tērauda siju tirgu, no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim pārkāpa EOTKL 65. panta 1. punktu ( ). Šajā sakarā Komisija solidāri sodīja ARBED, TradeARBED un ProfilARBED ar naudas sodu EUR 10 000 000 apmērā.

3. Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa atcēla strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz TradeARBED un ProfilARBED.

4. Vispirms jāpiebilst, ka šajās apelācijas sūdzībās ir norādīts uz atsevišķiem jautājumiem, kuri ir identiski vai cieši saistīti ar jautājumiem, kas ir uzdoti saistībā ar iesniegto apelācijas sūdzību par 2009. gada 1. jūlija spriedumu lietā ThyssenKrupp Stainless/Komisija ( ), kura pašlaik tiek izskatīta Tiesā (lieta C‑352/09 P ThyssenKrupp Nirosta/Komisija) un kurā es arī sniedzu secinājumus.

5. Pirmais jautājums ir par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām un it īpaši par tā apturēšanu regulējošo tiesību normu interpretāciju. Ir jānoskaidro, vai gadījumā, ja Savienības tiesā ir celta prasība, noilguma apturēšanai ir relatīva iedarbība, proti, tā attiecas tikai uz uzņēmumu – prasītāju (apgalvojums, ko pārsūdzētajā spriedumā aizstāv Pirmās instances tiesa), vai arī erga omnes iedarbība, kādā gadījumā noilguma apturēšana uz tiesvedības laiku attiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav cēluši prasību (apgalvojums, ko aizstāv Komisija).

6. Otrais jautājums ir par strīdīgā lēmuma juridiskā pamata derīgumu. Tā kā EOTK līgums zaudēja spēku 2002. gada 23. jūlijā, Komisija, lai konstatētu un sodītu par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, ir pamatojusies uz Regulas (EK) Nr. 1/2003 ( ) noteikumiem.

7. Trešais jautājums attiecas uz vainojamību par TradeARBED izdarīto pārkāpumu. Komisija atbildību par šo rīcību vispirms noteica ARBED, pēc tam, kad bija pierādījusi, ka šī sabiedrība faktiski bija īstenojusi izšķirošu ietekmi pār tās meitas sabiedrības rīcību. Pēc tam Komisija atbildību par ARBED izdarīto pārkāpumu noteica ProfilARBED, uzskatot, ka tā bija pirmās minētās sabiedrības saimnieciskās darbības pēctece tērauda siju ražošanas nozarē. Tādējādi Komisija vienu pēc otra piemēroja divus izņēmumus no personiskās atbildības principa, ko Tiesa pieļauj sabiedrību grupu gadījumā.

8. Kas attiecas uz ARBED situāciju, Tiesai vēl vienu reizi ir uzdots jautājums par tādas prezumpcijas raksturu un piemērojamību, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kura ir savas meitas sabiedrības visu kapitāla daļu īpašniece, īsteno izšķirošu ietekmi pār tās rīcību un tādējādi ir atbildīga par savas meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto rīcību.

9. Kas attiecas uz ProfilARBED situāciju, ir jānoskaidro, vai, nosakot tai atbildību par ARBED un, pēc asociācijas, par TradeARBED pret konkurenci vērsto rīcību, bija nepieciešams, vai pat vispār iespējams, vēl vienu reizi novirzīties no personiskās atbildības principa.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – EOTK līguma noteikumi

10. EOTKL 65. pantā ir noteikts:

“1. Ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis ir tieši vai netieši nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū, un it īpaši ir aizliegts:

a) noteikt cenas;

b) ierobežot vai kontrolēt ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus;

c) sadalīt tirgus, preces, klientus vai apgādes avotus.

[..]

4. Atbilstoši šā panta 1. punktam aizliegtajiem nolīgumiem vai lēmumiem nav juridiskā spēka un uz tiem nevar atsaukties nevienā dalībvalstu tiesā.

Komisijai ir ekskluzīva kompetence, izņemot prasības Tiesā, spriest par minēto nolīgumu vai lēmumu saderību ar šā panta noteikumiem.

5. Komisija uzņēmumiem, kuri ir noslēguši juridiski spēkā neesošu nolīgumu, un patvaļīgi, draudot ar zaudējumiem, boikotējot vai izmantojot jebkādus citus līdzekļus, piemēro vai grasās piemērot juridiski spēkā neesošu nolīgumu vai lēmumu, vai arī nolīgumu, kam apstiprinājums tika atteikts vai atsaukts, vai saņem atļauju, apzināti sniedzot nepatiesu vai maldinošu informāciju, vai veic darbības, kas ir pretrunā 1. punkta noteikumiem, var nolemt uzlikt naudas sodu un kavējuma naudu, kas nepārsniedz divkāršu apgrozījuma summu, ko saņem no precēm, par kurām noslēgts nolīgums, pieņemts lēmums vai attiecībā uz kurām ir veiktas darbības, kas ir pretrunā šā panta noteikumiem, izņemot gadījumu, kad mērķis ir ierobežot ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus, – tad maksimālā summa var tikt palielināta līdz 10 % no attiecīgā uzņēmuma finanšu gada apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz naudas sodu, un līdz 20 % no dienas apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz kavējuma naudu.”

11. Saskaņā ar EOTKL 97. pantu EOTK līguma darbība beidzās 2002. gada 23. jūlijā.

B – EK līguma noteikumi

12. EKL 305. panta 1. punktā, kas zaudēja spēku ar Lisabonas līguma spēkā stāšanos, bija noteikts:

“Šis Līgums neietekmē Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgumu, jo īpaši attiecībā uz dalībvalstu tiesībām un pienākumiem, minētās Kopienas iestāžu pilnvarām un tajā Līgumā ietvertos noteikumus par ogļu un tērauda kopējā tirgus darbību.”

C – Regula Nr. 1/2003

13. Regula Nr. 1/2003, es atgādinu, attiecas uz EKL 81. un 82. pantā paredzēto konkurences noteikumu īstenošanu.

14. Šīs regulas 7. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:

“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir noticis [EKL] 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. [..] Ja Komisijai ir likumīgas intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.”

15. Saskaņā ar minētās regulas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tie tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj EKL 81. vai 82. pantu.

16. Regulas Nr. 1/2003 25. pantā ir ietverti noteikumi par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām.

17. Šie noteikumi būtībā ir identiski tiem, kas ir ietverti Komisijas 1978. gada 6. aprīļa Lēmumā Nr. 715/78/EOTK par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām un sankciju izpildi Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma piemērošanas jomā ( ).

18. Saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 1. panta 1. un 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. un 2. punktu noilgums attiecībā uz procesuālajām darbībām iestājas, ja Komisija nav piespriedusi naudas sodu vai sankciju piecu gadu laikā, skaitot no dienas, kurā pārtrauc pārkāpšanu.

19. Tomēr saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 1. un 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. un 4. punktu šis noilguma termiņš var tikt pārtraukts ar jebkādu rīcību, ko izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija. Ar šādu rīcību tiek saprasts informācijas pieprasījums, pārbaužu veikšanas pilnvarojums, tiesas procesu uzsākšana vai iebildumu paziņošana. Šī noilguma termiņa pārtraukšana attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījās pārkāpumā.

20. Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 3. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktā ir paredzēts noilguma iestāšanās maksimālais termiņš. Šajās tiesību normās ir noteikts, ka pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Tomēr vēlākais brīdis, kad iestājas noilgums, ir diena, kurā beidzas termiņš, kas ir divreiz ilgāks par noilguma termiņu, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu vai periodisko soda maksājumu. Šo termiņu pagarina par laiku, uz kuru noilguma termiņš ir apturēts.

21. Visbeidzot, Lēmuma Nr. 715/78 3. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā ir precizēts, ka noilguma attiecībā uz procesuālajām darbībām termiņu aptur uz laiku, kamēr Komisijas lēmumu izskata Eiropas Savienības Tiesas procesā.

II – Lietas faktiskie apstākļi

22. Pārsūdzētā sprieduma 16.–37. punktā aprakstītie fakti var tikt rezumēti šādi.

23. ARBED darbojās melnās metalurģijas izstrādājumu ražošanas nozarē. TradeARBED bija izveidota kā ARBED pilnībā piederoša meitas sabiedrība, kas nodarbojās ar šīs pēdējās minētās sabiedrības ražoto melnās metalurģijas izstrādājumu izplatīšanu. Savukārt ProfilARBED tika izveidota 1992. gada 27. novembrī kā ARBED pilnībā piederoša meitas sabiedrība, lai no šā datuma pārņemtu šīs pēdējās minētās sabiedrības saimniecisko un rūpniecisko darbību tērauda siju nozarē.

24. 1991. gadā Komisija, pamatojoties uz saskaņā ar EOTKL 47. pantu pieņemtiem lēmumiem, veica pārbaudes vairāku uzņēmumu birojos, tostarp TradeARBED birojā. 1992. gada 6. maijā Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem, tostarp arī TradeARBED, nosūtīja paziņojumus par iebildumiem, taču nenosūtīja tādu ARBED. TradeARBED piedalījās arī 1993. gada 11.–14. janvārī notikušajā uzņēmumu uzklausīšanā.

25. Ar Lēmumu 94/215/EOTK ( ) Komisija konstatēja 17 Eiropas melnās metalurģijas uzņēmumu, tostarp arī TradeARBED, līdzdalību vairākos nolīgumos, lēmumos un saskaņotās darbībās, nosakot cenas, sadalot tirgus un apmainoties ar konfidenciālu informāciju par Kopienas tērauda siju nozari laika posmā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1990. gada 31. decembrim, tādējādi pārkāpjot EOTKL 65. panta 1. punktu. Līdz ar to Komisija katram uzņēmumam, kurš bija piedalījies pārkāpumā, tostarp arī ARBED, piemēroja naudas sodu ECU 11 200 000 apmērā.

26. 1994. gada 8. aprīlī ARBED cēla prasību, lūdzot atcelt šo lēmumu.

27. Ar 1999. gada 11. marta spriedumu lietā ARBED/Komisija ( ) Pirmās instances tiesa lielākajā daļā noraidīja šo ARBED prasību, tajā pašā laikā samazinot ARBED uzliktā naudas soda apmēru līdz EUR 10 000 000.

28. Ar 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā ARBED/Komisija ( ) Tiesa atcēla minēto spriedumu, kā arī sākotnējo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz ARBED, pamatojoties uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

29. Ņemot vērā šo atcelšanu, Komisija nolēma uzsākt jaunu procedūru par to pret konkurenci vērsto rīcību, kas bija sākotnējā lēmuma priekšmets. 2006. gada 8. martā tā ARBED, TradeARBED un ProfilARBED nosūtīja paziņojumu par iebildumiem, informējot tos par savu nodomu pieņemt lēmumu par to atzīšanu par solidāri atbildīgiem par attiecīgajiem pārkāpumiem, uz kuru tie atbildēja 2006. gada 20. aprīlī.

30. 2006. gada 8. novembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kura 1. un 2. pantā ir noteikts:

“1. pants

Uzņēmums, kura sastāvā ir [ARBED, TradeARBED un ProfilARBED], noslēdza vairākus nolīgumus un īstenoja saskaņotas darbības, kuru mērķis vai sekas bija cenu noteikšana, kvotu piešķiršana un intensīva informācijas apmaiņa Kopienas tērauda siju nozarē, tādējādi pārkāpjot [EOTKL] 65. panta 1. punktu. Attiecīgā uzņēmuma iepriekš minētajā sastāvā līdzdalība šajos pārkāpumos ilga no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim.

2. pants

[ARBED, TradeARBED un ProfilARBED] par 1. pantā paredzētajiem pārkāpumiem solidāri tiek piemērots naudas sods EUR 10 000 000 apmērā.”

III – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

31. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 27. decembrī, ARBED, TradeARBED un ProfilARBED, pamatojoties uz EOTKL 33. un 36. pantu, kā arī EKL 229. un 230. pantu, cēla prasību par strīdīgo lēmumu.

32. Šie uzņēmumi norādīja četrus pamatus.

33. Pirmās instances tiesa noraidīja pirmo pamatu, kurā minētie uzņēmumi apgalvoja, ka strīdīgajam lēmumam nebija juridiska pamata un ka Komisija bija nepareizi izmantojusi savas pilnvaras. Tā nosprieda, ka Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atļauj Komisijai pēc 2002. gada 23. jūlija konstatēt un sodīt par nolīgumiem starp uzņēmumiem, kas noslēgti nozarēs, kas ietilpst EOTK līguma materiālās piemērojamības un piemērojamības laikā jomā. Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka ar Kopienas līgumiem ir izveidota atsevišķa tiesību sistēma un ka EOTK līgumam un EK līgumam ir kopīgs mērķis, proti, brīvas konkurences nodrošināšana. Tāpat tā norādīja, ka saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgu tiesību principu, ja vien nav tieši paustas pretējas Savienības likumdevēja gribas, ir jānodrošina tiesību struktūru pēctecība tiesību aktu izmaiņu gadījumā.

34. Tāpat Pirmās instances tiesa noraidīja otro pamatu, kurā bija norādīts uz to tiesību normu pārkāpumiem, kas regulē vainojamību par pārkāpumiem. Tā it īpaši nosprieda, ka Komisijas analīzē, kas atbildību par TradeARBED izdarīto pārkāpumu noteica ARBED un tās saimnieciskās darbības pārņēmējam ProfilARBED, nebija nekādu kļūdu tiesību piemērošanā un ka pierādījumi apstiprināja kā ARBED izšķirošo ietekmi pār TradeARBED rīcību, tā arī šīs iespējas faktisku izmantošanu.

35. Attiecībā uz trešo pamatu, kurā norādīts uz noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām regulējošo tiesību normu pārkāpumu, Pirmās instances tiesa šo šķietamo pārkāpumu noraidīja attiecībā uz ARBED, uzskatot, ka strīdīgais lēmums, ņemot vērā termiņu apturēšanu uz sākotnējās tiesvedības laiku Pirmās instances tiesā un Tiesā, ir ticis pieņemts, ievērojot kā 15, tā arī 10 gadu noilguma termiņu. Tomēr, uzskatot, ka minētajai noilguma apturēšanai ir vienīgi inter partes un nevis erga omnes iedarbība, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka attiecībā uz ProfilARBED un TradeARBED bija iestājies noilguma 10 gadu termiņš, un līdz ar to tā atcēla strīdīgo lēmumu attiecībā uz šiem uzņēmumiem.

36. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa noraidīja ceturto pamatu, kurā bija norādīts uz ARBED tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Tā uzskatīja, ka ARBED nebija pierādījusi, kā administratīvā procesa ilgums varēja kaitēt tās tiesību uz aizstāvību īstenošanai.

37. Tādēļ ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa atcēla strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz ProfilARBED un TradeARBED, un noraidīja prasību kā nepamatotu pārējā daļā.

IV – Tiesvedība Tiesā

38. Ar attiecīgi 2009. gada 8. un 15. jūnijā Tiesas kancelejā iesniegtajiem prasības pieteikumiem ARBED un Komisija iesniedza apelācijas sūdzības par pārsūdzēto spriedumu. Līdz ar savu atbildes rakstu par Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību, ProfilARBED un TradeARBED iesniedza pretapelācijas sūdzību.

39. Ar 2009. gada 10. septembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs nolēma apvienot šīs lietas mutvārdu procesa un sprieduma taisīšanas nolūkos.

V – Ievada apsvērumi

40. Šo apelācijas sūdzību izvērtēšanai vispirms ir nepieciešams atgādināt konkurences tiesību normu piemērošanas procedūras raksturu.

41. Kaut gan šī procedūra stricto sensu neiekļaujas krimināltiesību jomā, tai tomēr piemīt daļēji represīvs raksturs. Regulas Nr. 1/2003 23. pantā paredzētie naudas sodi to rakstura un apmēra dēļ ir pielīdzināmi kriminālsodam, un Komisija, ņemot vērā tās izmeklēšanas, pierādījumu savākšanas un lēmuma pieņemšanas funkcijas, represīvā veidā iedarbojas uz uzņēmumiem. Pēc manām domām, minētā procedūra tādējādi iekļaujas “krimināltiesību jomā” Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ( ) 6. panta 1. punkta nozīmē, un tāpēc tai ir jāsniedz šīs tiesību normas kriminālsodu daļā paredzētās garantijas ( ).

42. Šāda nostāja precīzi atbilst Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai. Tā ir izraudzījusies trīs kritērijus, pēc kuriem noteikt, vai apsūdzība ir uzskatāma par krimināltiesisku, proti, pārkāpuma juridisko kvalifikāciju atbilstoši attiecīgās valsts tiesībām, sankcijas represīvo un preventīvo būtību, kā arī piemērotās sankcijas smagumu, kurai a priori ir pakļauta attiecīgā persona ( ). Pirmajam kritērijam ir vienīgi formāla un relatīva nozīme un divi pārējie ir alternatīvi ( ). Eiropas Cilvēktiesību tiesa šo argumentāciju ir piemērojusi vairākām administratīvajām sankcijām ( ), kuru vidū ir arī valstu konkurences iestāžu uzliktie sodi ( ). Ņemot vērā konkurences tiesību mērķi (sabiedriskās ekonomiskās kārtības saglabāšana), sankciju raksturu (vienlaikus preventīva un sodoša iedarbība bez jebkādas domas par zaudējumu atlīdzību) un to apjomu (naudas sods sevišķi lielā apmērā), šīs procedūras – Eiropas Cilvēktiesību tiesas ieskatā – ir jāpakļauj ECPAK 6. pantā noteiktajām garantijām.

43. Tiesas judikatūrā šī pieeja tiek ievērota. Tiesa, norādot uz konkurences procedūru specifiku, piemēro represīvo tiesību pamatprincipus un pamatgarantijas, kas noteiktas ECPAK 6. pantā. Tā spriedumā lietā Komisija/Anic Partecipazioni ( ) Tiesa atzina personiskās atbildības principa piemērošanu konkurences tiesību normām ( ). Pēc tam spriedumā lietā Hüls/Komisija ( ) Tiesa atsaucās uz ECPAK 6. panta 2. punktā noteikto nevainīguma prezumpcijas principu. Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma raksturu, kā arī ar to saistīto sankciju raksturu un to bardzību, nevainīguma prezumpcijas princips ir jāpiemēro procedūrās par konkurences tiesību normu, kas piemērojamas uzņēmumiem un kas var novest pie naudas soda vai kavējuma naudas noteikšanas, pārkāpumiem ( ).

44. Visbeidzot, jāatgādina, ka Tiesa sprieduma lietā Van Landewyck u.c./Komisija ( ) 81. punktā norādīja, ka, kaut arī Komisija nekādi nevar tikt kvalificēta kā “tiesa” ECPAK 6. panta nozīmē, tai ir pienākums ievērot Savienības tiesībās noteiktās procesuālās garantijas. Man šķiet neapšaubāmi, ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartā ( ) ir ietvertas tieši šīs aplūkojamās procesuālās garantijas un ka tās Komisijai nešaubīgi ir jāievēro.

45. Šie apstākļi pietiekami parāda, ka šo apelācijas sūdzību izskatīšanas ietvaros īpaša uzmanība būtu jāpievērš hartas 47.–49. pantā, kā arī ECPAK 6. pantā minēto pamatgarantiju ievērošanai.

VI – Par Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību (C‑216/09 P)

46. Šīs lietas analīzi es sākšu ar Komisijas iesniegtās apelācijas sūdzības pārbaudi. Šī pārbaude, ņemot vērā, ka tā attiecas uz vienīgo izvirzīto pamatu, kurā norādīts uz noilgumu regulējošo tiesību normu interpretāciju, pieprasa arī ProfilARBED un TradeARBED iesniegto pretapelācijas sūdzību pārbaudi.

47. Savā apelācijas sūdzībā Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar to noilguma apturēšanu regulējošo noteikumu interpretāciju, kas ietverti Lēmuma Nr. 715/78 3. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā.

48. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka minētajās tiesību normās regulētā noilguma apturēšana attiecās vienīgi uz uzņēmumu – prasītāju, proti, ARBED. Līdz ar to Pirmās instances tiesa secināja, ka [pārkāpumu veidojošajiem] faktiem attiecībā uz ProfilARBED un TradeARBED bija iestājies noilgums.

A – Lietas dalībnieku prasījumi

49. Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ir atcelti Komisijas ProfilARBED un TradeARBED noteiktie naudas sodi, noraidīt minēto uzņēmumu celtās apelācijas sūdzības un piespriest tiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

50. Savā atbildes rakstā par apelācijas sūdzību ProfilARBED un TradeARBED lūdz Tiesu atstāt spēkā pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ir atcelti Komisijas tām noteiktie naudas sodi. Turklāt tās ir iesniegušas pretapelācijas sūdzību gadījumam, ja Tiesa atzītu Komisijas prasījumu pamatotību.

B – Par vienīgo pamatu, kurā norādīts uz kļūdainu noilguma apturēšanu regulējošo tiesību normu interpretāciju

51. Ir jānoskaidro, vai gadījumā, ja Savienības tiesā ir celta prasība, noilguma apturēšanai ir relatīva iedarbība, t.i., tā attiecas vienīgi uz uzņēmumu – prasītāju (šo tēzi ir izvirzījusi Pirmās instances tiesa, un to aizstāv ProfilARBED un TradeARBED), vai erga omnes iedarbība, kādā gadījumā noilguma apturēšana uz tiesvedības laiku attiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav cēluši prasību (tēze, ko aizstāv Komisija). Atšķirībā no tā, kas ir tieši paredzēts attiecībā uz noilguma pārtraukšanu, Lēmuma Nr. 715/78 2. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā par šo jautājumu nekas nav minēts.

52. Šis jautājums ir identisks jautājumam iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, kurā, atgādināšu, es arī sniedzu secinājumus. Tiesai par šo jautājumu ir jālemj pirmoreiz.

1) Pārsūdzētais spriedums

53. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka noilguma apturēšana ir jāinterpretē sašaurināti tiktāl, ciktāl tā ir izņēmums no piecu gadu noilguma termiņa principa. Turklāt tā norādīja, ka šai apturēšanai vairs nav jāpiešķir erga omnes iedarbība, jo apturēšana pēc definīcijas attiecas uz gadījumu, kad Komisija jau ir pieņēmusi lēmumu. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa norādīja, ka saskaņā ar spriedumu lietā Komisija/AssiDomän Kraft Products u.c. ( ) tiesvedības procesiem ir relatīva iedarbība, kas principā nepieļauj, ka uzņēmuma iesniegta prasība par lēmumu varētu ietekmēt citu šā lēmuma adresātu situāciju.

2) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

54. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatojas uz kļūdainu un pārmērīgi sašaurinātu Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 3. punkta un 3. panta gramatisko interpretāciju. Šāda interpretācija būtu pretrunā ne vien teleoloģiskai pieejai, ko Tiesa piemēroja spriedumā lietā Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija ( ), bet arī in rem pieejai, ko Eiropas Savienības Padome ir piemērojusi Regulas Nr. 2988/74 travaux préparatoires ietvaros ( ).

55. Turklāt Komisija apšauba atsauci uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/AssiDöman Kraft Products u.c., kurā Tiesa apstiprināja atceļoša sprieduma relatīvo iedarbību. Šajā spriedumā ietvertā loģika nebūtu piemērojama attiecībā uz tāda veida lēmumiem kā izmeklēšanas pasākumi, kuru apstrīdēšana pārtrauc vai aptur noilgumu.

56. Atšķirībā no galīgajiem lēmumiem šādu pasākumu atcelšana varētu ietekmēt Komisijas iespējas īstenot procedūru attiecībā uz visiem pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem, pat ja tie formāli ir adresēti tikai vienam uzņēmumam. Līdz ar to minētā sprieduma piemērošana attiecībā uz noilguma apturēšanu kavētu pareizu konkurences tiesību piemērošanu, bet interpretācija, kurā būtu atzīta šīs apturēšanas erga omnes iedarbība, varētu saglabāt to lietderīgo iedarbību.

57. Komisija precizē, ka ar pārsūdzēto spriedumu, ņemot vērā, ka viena sabiedrība ir apstrīdējusi pret to vērsto izmeklēšanas pasākumu, tai ir uzlikts pienākums turpināt izmeklēšanu attiecībā uz citiem pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem un savā galīgajā lēmumā izmantot dokumentus, kuru tiesiskums ir apšaubāms, pretējā gadījumā riskējot ar galīgā lēmuma atcelšanu. Tā kā attiecībā uz citiem uzņēmumiem noilgums turpinās, tā nevarētu panākt ar izmeklēšanas pasākumu saistītā tiesvedības procesa noslēgumu.

58. Turklāt Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums padara vienkāršāku izvairīšanos no naudas soda samaksas. Uzņēmumu, attiecībā uz kuru noilgums ir apturēts, varētu reorganizēt vai nodot tā aktīvus citam uzņēmumam, tādējādi ļaujot grupai izvairīties no naudas soda samaksas.

59. ProfilARBED un TradeARBED uzskata, ka divu pantu, kas vienā lēmumā seko viens otram, redakciju atšķirības var tikt interpretētas vienīgi tā, ka tās atspoguļo lēmumpieņēmēja labprātīgu un apzinātu lēmumu nošķirt noilguma pārtraukšanas un apturēšanas iedarbību.

60. Noilgumu regulējošo tiesību normu mērķi paredz nodrošināt Komisijai tiesības nevis sodīt, bet gan, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, aizsargāt attiecīgās personas pret šādiem sodiem, ja ir iestājies kāds noteikts termiņš. Līdz ar to tiktāl, ciktāl noilguma pārtraukšana vai apturēšana novirzās no vispārējiem tiesību principiem, tās, kā to ir uzsvērusi Pirmās instances tiesa, būtu jāinterpretē sašaurināti un tādējādi par labu uzņēmumam.

61. Šajā ziņā ProfilARBED un TradeARBED norāda, ka sākotnējais lēmums attiecās vienīgi uz ARBED, un no tā secina, ka tas nav tāds tiesību akts, ko tās varētu pārsūdzēt. No tā izrietot, ka, pat nelemjot par Lēmuma Nr. 715/78 3. panta un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punkta erga omnes raksturu, nosacījumi noilguma apturēšanas piemērošanai attiecībā uz tām nav izpildīti.

62. Pat ja sākotnējais lēmums būtu tāds tiesību akts, ko ProfilARBED un TradeARBED varētu pārsūdzēt, tās uzskata, ka tiesvedības procesa inter partes iedarbība nepieļauj, ka ARBED celta prasība varētu ietekmēt to situāciju. Turklāt ProfilARBED un TradeARBED uzskata, ka izmeklēšanas pasākumi ir starplēmumi, kas nav apstrīdami, un tāpēc jautājumam par noilgumu nemaz nav nozīmes. Pat ja tie būtu tādi izmeklēšanas pasākumi, ko var apstrīdēt, attiecīgas prasības sekas nevarētu būt izmeklēšanas procedūras pārtraukšana. Komisijai jebkurā laikā būtu iespēja izlabot formas trūkumus. Līdz ar to pat tādā gadījumā nekas nevarētu pamatot noilgumu regulējošo tiesību normu erga omnes iedarbību.

63. Attiecībā uz šķietamo iespējamību izvairīties no naudas soda samaksas – ProfilARBED un TradeARBED atgādina judikatūru attiecībā uz vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību, kas pieļauj atbildību par pārkāpumu, tostarp arī ar noilgumu saistītās tiesības, pārnest uz citu uzņēmumu.

64. Visbeidzot, ProfilARBED un TradeARBED norāda, ka Regula Nr. 2988/74 šajā lietā nav piemērojama, un uzskata, ka, piemērojot tiesiskās drošības principu, tās travaux préparatoires nav juridiska spēka, jo tie nav publicēti un nav ietverti Regulas Nr. 2988/74 tekstā.

3) Mans vērtējums

65. Pirms uzsākt šā vienīgā pamata analīzi, ir jāatgādina noilgumu regulējošo tiesību normu raksturs un piemērojamība saistībā ar strīdiem konkurences lietās.

a) Ievada apsvērumi

66. Noilgums attiecībā uz procesuālajām darbībām ir universāls tiesību pamatprincips. Tas var tikt definēts kā procesuālo darbību izbeigšana tāpēc, ka beidzies noteikts laika periods kopš pārkāpuma izdarīšanas dienas. Tas principā ir piemērojams visiem pārkāpumiem, pat vissmagākajiem, izņemot vienīgi noziegumus pret cilvēci, kuriem saskaņā ar starptautiskajām prasībām nav noilguma. Ar noilguma termiņa izbeigšanos procesuālās darbības ir izbeidzamas un pret pārkāpuma dalībniekiem vairs nav iespējama nekāda tiesvedība.

67. Noilgums tiecas nodrošināt sociālo mieru un nodrošina kopīgo prasību pēc tiesiskās drošības. Tā savā 2002. gada 24. septembra spriedumā apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija ( ) Tiesa attiecībā uz noilgumu apstiprināja, ka “fundamentālā prasība ievērot tiesisko drošību nepieļauj, ka Komisija varētu bezgalīgi novilcināt savu pilnvaru īstenošanu,” un ka, lai pildītu savu funkciju, noilguma termiņam ir jābūt iepriekš noteiktam ( ). Parasti noilgums tiek pamatots vairākos veidos. Pirmkārt, laika gaitā sods zaudē savu pamatojumu, jo pakāpeniski zūd ar pārkāpumu izdarītais sabiedriskās kārtības traucējums. Otrkārt, vairāk aizstāvot attiecīgo personu un uzņēmumu intereses, pārkāpuma pierādījumus ir grūtāk saglabāt vai noteikt precīzu to rašanās laiku. Visbeidzot un galvenokārt, noilgums ļauj sodīt par izmeklēšanu atbildīgo iestāžu inertumu, bezdarbību vai arī nolaidību un sekmē pārkāpuma izdarītāju tiesāšanu saprātīgā laika posmā.

68. Kas attiecas uz konkurences tiesību pārkāpumiem, noilgums saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 1. pantu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. un 2. punktu iestājas piecu gadu laikā, skaitot no dienas, kurā pārkāpums izbeigts. Tomēr saskaņā ar šā lēmuma 2. panta 1. punktu un šīs regulas 25. panta 3. punktu šo noilgumu pārtrauc jebkura rīcība, ko pārkāpuma izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija. Šis pārtraukums ar atpakaļejošu spēku izbeidz jau iesākušos termiņu un noteic jauna termiņa sākumu. Turklāt saskaņā ar minētā lēmuma 2. panta 2. punktu un minētās regulas 25. panta 4. punktu minētais pārtraukums attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas “piedalījās pārkāpumā”.

69. Bez tam saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 3. pantu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktu noilgumu aptur uz laiku, kamēr notiek tiesvedība tiesā. Šajā gadījumā noilguma termiņa gaita apstājas momentāni.

70. Visbeidzot, šā lēmuma 2. panta 3. punktā un šīs regulas 25. panta 5. punktā Savienības likumdevējs ir noteicis, ka noilgums iestājas maksimāli 10 gadu laikā, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu. Tomēr šis termiņš tiek pagarināts par laiku, kamēr noilguma termiņš ir bijis apturēts.

b) Par noilguma apturēšanas relatīvo vai absolūto iedarbību

71. Kā to apgalvo Komisija un to pašu iemeslu dēļ kā iepriekš minētajā spriedumā lietā ThyssenKrupp Nirosta/Komisija minētie, es uzskatu, ka noilguma apturēšanai uz tiesvedības laiku ir jāattiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav iesnieguši prasību.

72. Tādējādi es nepiekrītu Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā spriedumā paustajai nostājai trīs iemeslu dēļ.

73. Pirmkārt, šī nostāja neņem vērā noilguma objektīvo raksturu. Noilgums ir piesaistīts vienīgi faktiem. Tam ir reāls raksturs, kas nav atkarīgs no attiecīgajām personām. Tādējādi, kad prasība, ko Komisija ir tiesīga celt, izbeidzas ar noilgumu, šī izbeigšanās ietekmē attiecīgo faktu kopumu un attiecas uz visiem lietas dalībniekiem.

74. Kas attiecas uz noilguma termiņa pārtraukšanu, tā ļoti skaidri ir regulēta Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 4. punktā, jo tajos ir norādīts, ka noilguma termiņa pārtraukšana attiecas uz visiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, kas piedalījās pārkāpumā. Šā lēmuma 3. panta un šīs regulas 25. panta 6. punkta redakcija attiecībā uz noilguma apturēšanu ir vispārīgāka un neprecizē šo jautājumu. Tomēr, tā kā šajos pantos nav noteikts citādi, noilguma pārtraukšanas un apturēšanas iedarbībai būtu jābūt vienādai. Abas divas ir noilguma izņēmumi. Tā kā noilgums ir objektīvs, tās tādējādi ir jāpiemēro vieniem un tiem pašiem faktiem. Tas tā vēl jo vairāk ir salikta, turpināta un it īpaši kolektīva pārkāpuma gadījumā.

75. Otrkārt, Pirmās instances tiesas piedāvātajam risinājumam ir kaitīga iedarbība. Noilguma apturēšanas relatīvā iedarbība patiesībā var novest pie tā, ka Komisija vairs nevarētu celt prasības pret uzņēmumu, pret kuru patiesībā bija jāceļ prasība, jo tās celšanai varētu būt iestājies noilgums.

76. Treškārt, šis risinājums, ja to piemēro šajā lietā, ir kritizējams tiktāl, ciktāl mēs vadāmies pēc premisas, ka ARBED, tā kā tā īsteno izšķirošu ietekmi attiecībā uz TradeARBED, veido ar to vienotu saimniecisko vienību un līdz ar to tai ir jāatbild par šīs pēdējās minētās sabiedrības izdarīto pārkāpumu. Taču Pirmās instances tiesas ieskatā – faktiem attiecībā uz TradeARBED, kura patiesībā bija izdarījusi pārkāpumu, bija iestājies noilgums, bet tas nebija iestājies attiecībā uz sabiedrību, kurai ir pienākums atbildēt par to, proti, attiecībā uz ARBED.

77. Es tādējādi neredzu nevienu iemeslu, lai veiktu nošķiršanu, kas man šķiet mākslīga, starp [noilguma pārtraukšanas vai apturēšanas] iedarbību attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā.

78. Līdz ar to es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 715/78 3. pants un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka noilguma apturēšana uz tiesvedības laiku attiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav iesnieguši prasību.

79. Saistībā ar šo lietu tas nozīmē, ka attiecībā uz TradeARBED noilgums nebija iestājies, kas man šķiet saskaņotāk, ņemot vērā noteikumus par vainojamību, ko es esmu piemērojis šajā lietā. Tas tātad arī nozīmē, ka faktiem arī attiecībā uz ProfilARBED noilgums nebija iestājies, taču ar nosacījumu, ka šo uzņēmumu patiesi var uzskatīt par tādu, kas “piedalījās pārkāpumā” ( ).

80. Līdz ar to es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka noilguma apturēšana attiecas vienīgi uz uzņēmumu, kas ir iesniedzis prasību par [lēmuma] atcelšanu, t.i., uz ARBED, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

81. Ņemot vērā šos apstākļus, es ierosinu Tiesai lemt, ka vienīgais pamats, kurā ir norādīts uz noilguma apturēšanu regulējošo noteikumu kļūdainu interpretāciju, ir pamatots.

c) Secinājums

82. Ņemot vērā šo apsvērumu kopumu, es ierosinu Tiesai apmierināt Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P un atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā Pirmās instances tiesa ir nolēmusi, ka noilguma apturēšana attiecas vienīgi uz ARBED.

83. Ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos apsvērumus, es ierosinu Tiesai apvienot ProfilARBED un TradeARBED iesniegto pretapelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P ar ARBED iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 P.

VII – Par ARBED iesniegto apelācijas sūdzību (C‑201/09 P), kā arī par ProfilARBED un TradeARBED iesniegto pretapelācijas sūdzību (C‑216/09 P)

84. Ar savām attiecīgajām apelācijas sūdzībām ARBED, ProfilARBED un TradeARBED (turpmāk tekstā – “ARBED grupa”) lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

85. Savā atbildes rakstā, atbildot uz ARBED iesniegto apelācijas sūdzību, un savā replikas rakstā par ProfilARBED un TradeARBED iesniegto pretapelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu noraidīt šīs apelācijas sūdzības un piespriest ARBED grupai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

86. ARBED grupa izvirza četrus pēc būtības identiskus pamatus ( ). Tajos attiecīgi ir norādīts uz strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamību, vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošanu, kļūdainu noilgumu regulējošo tiesību normu interpretāciju un, visbeidzot, kļūdām tiesību piemērošanā, izvērtējot šo sabiedrību tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

A – Par pirmo pamatu – strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamība

87. Būtībā ARBED grupa apgalvo, ka Komisija, ņemot vērā, ka EOTK līgums zaudēja spēku 2002. gada 23. jūlijā, ir zaudējusi savu kompetenci sodīt par EOTKL 65. panta pārkāpumu un ka nav tādas tiesību normas, kas pilnvarotu šo iestādi piemērot šo tiesību normu.

1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

88. Pirmais pamats turpmāk ir iedalāms trīs daļās, kurās norādīts, pirmkārt, uz EOTKL 97. panta pārkāpumu, otrkārt, Regulas Nr. 1/2003 pārkāpumu un, treškārt, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.

a) Par pirmo daļu – EOTKL 97. panta pārkāpums

89. ARBED grupa norāda, ka EOTKL 97. pantā ir ietverta norāde uz EOTK līguma spēka zaudēšanu 2002. gada 23. jūlijā un ka strīdīgais lēmums, kas ir pamatots ar EOTKL 65. pantu, ir pieņemts 2006. gada 8. novembrī. Nolemjot, ka aplūkojamā rīcība pamatoti ir tikusi izmeklēta, pamatojoties uz EOTKL 65. pantu, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EOTKL 97. pantu un nav atbildējusi uz tās [ARBED grupas] argumentiem par [strīdīgā lēmuma] juridiskā pamata neesamību.

90. ARBED grupas ieskatā – Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka ar Kopienas līgumiem ir izveidota vienota tiesību sistēma, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Saskaņā ar EKL 305. panta 1. punktu EOTK līgums veido īpašu tiesisko regulējumu, kas novirzās no vispārējiem EK līgumā ietvertajiem noteikumiem, un atbilstošo EK līguma tiesību normu pēctecība EOTK līguma tiesību normām ar 2002. gada 24. jūliju ir izraisījusi piemērojamo juridisko pamatu, procedūru un materiālo tiesību normu izmaiņas. Iestāžu pienākums dažādus Līgumus interpretēt saskaņoti var tikt īstenots vienīgi pašos Līgumos noteiktajās robežās un tādējādi nevar mudināt iestādes saglabāt kādas tiesību normas spēku, ja Līgumā, kurā tā ietverta, ir paredzēta tā spēka zaudēšana 2002. gada 23. jūlijā.

91. Spriedumiem lietās Klomp ( ) un Lucchini ( ), uz kuriem atsaucas Pirmās instances tiesa, lai pamatotu savu argumentāciju, nebūtu jāizmaina šis secinājums. Pirmajā spriedumā runa bija par ar apvienošanās līgumu notikušajām Kopienu primāro tiesību izmaiņām un otrajā – par lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz EOTK līgumu pirms, nevis pēc šā līguma spēka zaudēšanas.

92. Komisija apstrīd šos argumentus. Tā īpaši uzstāj uz ar EK līgumu, EOTK līgumu un Euratom līgumu izveidotās tiesību sistēmas vienotību. Šo tiesību sistēmu raksturo kopīgi mērķi, kopīgi aizsargājamie subjekti, kopīgas tiesību normas un procedūras, kā arī kopīgas iestādes. It īpaši gan EOTKL 65. pantā, gan arī EKL 81. pantā ir noteikta Komisijas kompetence, kuras īstenošanu kontrolē Tiesa. Tā arī norāda, ka saskaņā ar judikatūru EOTK līgumā un EK līgumā ietvertās tiesību normas ir neatņemama Kopienu tiesību sastāvdaļa, kuru piemērošanā ir jāizvairās no nesaskaņotības, un EOTK līgums un Euratom līgums ir jāinterpretē, pamatojoties uz kopīgiem principiem, atsaucoties uz EK līgumu. Savā judikatūrā Tiesa ir uzskatījusi, ka materiālo tiesību normas, kas aizliedz nolīgumus EOTK līgumā un EK līgumā, ir līdzvērtīgas un judikatūru par EKL 81. pantu ir piemērojusi attiecībā uz EOTKL 65. panta 1. punktu.

93. Ievērojot EKL 305. panta 1. punktu, Savienības tiesas vienmēr ir uzskatījušas, no vienas puses, ka EOTK līgums, ņemot vērā tā specifiku, vienotajā tiesību sistēmā ir lex specialis, un, no otras puses, tiktāl, ciktāl jautājumi nav regulēti EOTK līgumā ietvertajās tiesību normās, EK līgumu var piemērot kā lex generalis attiecībā uz precēm, kas ietilpst EOTK līguma piemērošanas jomā. Tādējādi, tā kā EK līgums ir darbojies kā papildu tiesiskais regulējums visā EOTK līguma darbības laikā, pēc tā spēka zaudēšanas tas ir uzskatāms par nonākušu “priekšplānā” arī šajā specifiskajā jomā. It īpaši nolīgumu tiesiskajā regulējumā EOTKL 65. pantā paredzētie aizliegumi un sankcijas bez pārtraukuma tiek pārņemti starp EKL 81. pantā minētajiem.

94. Komisija uzskata, ka, ja EOTK līgums ir zaudējis spēku un ja attiecībā uz lietām par nolīgumiem nav paredzēti pārejas noteikumi, no tā nevar secināt, ka dalībvalstis būtu gribējušas no EKL 65. panta piemērošanas jomas izslēgt EOTK līguma darbības laikā noslēgtos nolīgumus vienīgi tā iemesla dēļ, ka tie ir atklāti vai izmeklēti pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas. Ar primārajām tiesībām pamatotas pārejas gadījumā pārejas noteikumi nav nepieciešami, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru ir pietiekami izmantot vispārēji atzītos interpretācijas principus, lai noskaidrotu tiesību normu piemērojamību laikā, ņemot vērā to mērķus un kontekstu.

95. Saskaņā ar šiem noteikumiem, Komisijas ieskatā, attiecībā uz faktiem, uz kuriem attiecas aizliegums, ir jāpiemēro pārkāpuma izdarīšanas brīdī spēkā esošās materiālās tiesības. Fakts, ka EOTKL 65. panta 1. punkts prevalēja pār EKL 81. pantu un ka inkriminētā rīcība bija arī EKL 81. panta pārkāpums, norāda uz nepārtrauktām Komisijas tiesībām sodīt par pārkāpumu. Tā uzskata, ka pašlaik piemērojamie sodi, vienmēr ievērojot lex mitior principu saskaņā ar EOTKL 65. panta 5. punktu, iekļaujas EKL 81. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta tvērumā.

96. Komisija uzsver, ka kompetences trūkums veikt izmeklēšanu un noteikt sodus atņemtu EOTKL 65. panta 1. punktam – būtiskai Kopienu tiesību normai, kura ir nepieciešama, lai īstenotu Kopienas mērķus, – tā lietderīgo iedarbību, piešķirot nepamatotu amnestiju nolīgumiem, kuri ir noslēgti un kuri bija aizliegti EOTK līguma darbības laikā. Pat dalībvalstis būtu kavētas veikt izmeklēšanu. Turklāt tāds šķērslis pārkāptu [tiesību] pamatprincipu, saskaņā ar kuru tiesvedības noslēgumā procedūru ir jābūt iespējams atsākt tajā stadijā, kurā ir noticis procesuālais pārkāpums. Tomēr – Komisijas ieskatā – nekas neļauj uzskatīt, ka dalībvalstis būtu vēlējušās šādu amnestiju un pēctecības pārtraukšanu jomā, kurā kopējā politika vienmēr ir bijusi paredzēta.

b) Par otro daļu – Regulas Nr. 1/2003 pārkāpums

97. ARBED grupa uzskata, ka Pirmās instances tiesa, pamatojot Komisijas kompetenci ar Regulu Nr. 1/2003, ir pārsniegusi savas pilnvaras un nav atbildējusi uz tās argumentiem. Tā norāda, ka šī regula ir pieņemta pēc EOTK līguma darbības beigām, un uzskata, ka, ievērojot tās 4. pantu un iztrūkstot jebkādai atsaucei uz EOTK līgumu, tā piešķir Komisijai vienīgi kompetenci izmeklēt pārkāpumus saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu.

98. Pat pieņemot, ka Regula Nr. 1/2003 piešķir Komisijai kompetenci sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumiem, tas būtu EOTK līguma pārkāpums, jo, tā kā tā ir pieņemta vienīgi saskaņā ar EK līgumu, tā radītu EOTK līguma izmaiņas. No judikatūras izriet, ka dažādu līgumu materiālo tiesību normu saskaņotai interpretācijai nav nekādas ietekmes uz dažādām iestādēm ar dažādiem līgumiem piešķirtu kompetenci, jo iestāžu katrā līgumā noteiktā kompetence ir paredzēta, lai īstenotu vienīgi tās pilnvaras, kas ir noteiktas šajā līgumā.

99. ARBED grupas ieskatā – Pirmās instances tiesas pieeja novestu, no vienas puses, pie pilnvaru piešķiršanas Padomei lemt, kuras iestādes ir kompetentas nodrošināt EOTKL 65. panta īstenošanu, kaut gan šo kompetenci ir īstenojuši EOTK līguma autori, un, no otras puses, pie Komisijai ar EOTK līgumu piešķirtās kompetences rakstura izmainīšanas, kas saskaņā ar EOTKL 65. pantu ir ekskluzīva, kaut gan tā ir konkurējoša ar dalībvalstu konkurences iestāžu un valsts tiesu iestāžu kompetenci Regulā Nr. 1/2003.

100. Tādējādi Pirmās instances tiesas veiktā interpretācija attiecībā uz tiesību normu piemērošanu laikā apdraud katram Līgumam raksturīgo juridisko identitāti un noteikumus par tiesību normu hierarhiju. Turklāt Pirmās instances tiesai ir radies apjukums starp procesuālo tiesību normām, materiālo tiesību normām un kompetences noteikšanu. No judikatūras izriet, no vienas puses, ka jautājums par kādas iestādes kompetenci ir pakārtots jautājumam par to, kādas materiālo un procesuālo tiesību normas ir jāpiemēro, un, no otras puses, ka juridiskajam pamatam, kas pilnvaro Kopienas iestādi pieņemt tiesību aktu, ir jābūt spēkā tā pieņemšanas brīdī.

101. Komisija uzskata, ka savu lēmumu tā uz EOTKL 65. panta 1. punkta pamata ir pieņēmusi pamatoti, jo pārkāpums notika tā darbības laikā un šis līgums prevalēja pār EK līgumu. Turklāt, tā kā šī pati tiesību norma paredzēja aizliegumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī un EKL 81. pants paredz tādu pašu aizliegumu, nulla poena sine lege princips nav pārkāpts.

102. Tā precizē, ka saistībā ar tiesību sistēmas vienotību un saskaņā ar pilnvaru pārnešanu bez pārtraukuma pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas, kompetence sodīt par pārkāpumiem un piemērojamā procedūra ir ietverta EKL 81. pantā un Regulas Nr. 1/2003 23. pantā. Šis pēdējais minētais pants ir piemērojams attiecībā uz EOTK līguma darbības laikā izdarītajiem pārkāpumiem gan saistībā ar EKL 81. pantu kā pakārtoti piemērojamu lex generalis, gan arī saistībā ar EOTKL 65. pantu kā lex specialis ar līdzvērtīgu saturu. Regulas Nr. 1/2003 23. pantā ietvertā norāde uz EKL 81. pantu, ievērojot specialitātes sakaru, aptver arī EOTKL 65. pantu.

103. Turklāt šī pieeja – Komisijas ieskatā – atbilst principam, saskaņā ar kuru spēkā esošās procesuālo tiesību normas ir piemērojamas izskatīšanā esošām lietām. Saskaņā ar šo principu pārkāpuma konstatēšanas un sodīšanas par to procedūru tērauda nozarē kopš EOTK līguma darbības beigām regulē no EK līguma atvasinātās tiesības, un saistībā ar izskatīšanā esošajām lietām tas neietekmē EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētā materiālā aizlieguma piemērošanu.

104. Komisija īpaši atsaucas uz Tiesas 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā De Haan ( ) un Pirmās instances tiesas 2006. gada 19. septembra spriedumu lietā Lucchini/Komisija ( ), lai norādītu, ka tā var un tai ir pienākums kombinēt pašlaik spēkā esošās procesuālo tiesību normas ar pārkāpuma izdarīšanas brīdī spēkā bijušajām materiālo tiesību normām.

105. Visbeidzot, ņemot vērā šo apstākļu kopumu, Komisija uzskata, ka pēc 2002. gada 23. jūlija dalībvalstīm nav tai tieši jādeleģē kompetence izmeklēt EOTK līguma jomā izdarītos pārkāpumus un ka nekas nedod pamatu uzskatīt, ka tās pret to būtu iebildušas. Tā uzsver, ka EOTK līguma darbības izbeigšanās ir bijusi pamats spraigām diskusijām Padomē, Eiropas Parlamentā un Komisijā vairāk nekā 10 gadus un ka pārejas noteikumi ir ieviesti gadījumos, kad tie tika uzskatīti par nepieciešamiem.

c) Par trešo pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums

106. ARBED grupa apgalvo, ka Pirmās instances tiesas novērtējums attiecībā uz juridiskā pamata derīgumu nav nekādi pamatots. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa vispār nav atbildējusi uz argumentiem, kas bija izvirzīti saistībā ar prasību par [strīdīgā lēmuma] atcelšanu.

2) Mans vērtējums

a) Par pirmo un otro daļu – attiecīgi EOTKL 97. panta pārkāpums un Regulas Nr. 1/2003 pārkāpums

107. Pirmā pamata divas pirmās daļas ir jāpārbauda kopā. Šajās divās daļās ARBED grupa būtībā aicina Tiesu izlemt jautājumu, vai pēc EOTK līguma darbības beigām Komisija varēja konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot savu kompetenci ar Regulā Nr. 1/2003, kura, atgādināšu, ir EKL 81. panta piemērošanas regula, ietvertajām tiesību normām.

108. Šis jautājums būtībā ir identisks jautājumam, kas ir radies saistībā ar pašlaik Tiesā izskatāmo apelācijas sūdzību (lieta C‑352/09 P) par iepriekš minēto spriedumu lietā ThyssenKrupp Stainless/Komisija, kurā es arī sniedzu secinājumus.

109. Šajā lietā, tāpat kā iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Stainless/Komisija, Komisija ir izmantojusi EOTK līgumā un EK līgumā ietverto materiālo un procesuālo tiesību normu kombināciju ( ), lai sodītu par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu pēc EOTK līguma darbības beigām. Šajā lietā Komisija ir pamatojusies uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, lai konstatētu pārkāpumu. Turklāt, lai aplūkojamajiem uzņēmumiem noteiktu naudas sodu, Komisija ir atsaukusies uz šīs regulas 23. panta 2. punktu. Tomēr abās šajās lietās šā naudas soda apmēru Komisija ir aprēķinājusi nevis pēc šajā pēdējā tiesību normā ietvertās aprēķina metodes, bet gan pēc EOTKL 65. panta 5. punktā paredzētās metodes, pamatojot to ar lex mitior principa piemērošanu ( ).

110. Tiktāl, ciktāl Komisija šo kombināciju ir veikusi vienādi abās šajās lietās un ciktāl Pirmās instances tiesa ir veikusi pēc būtības identisku tiesiskuma pārbaudi, es izmantošu to pašu argumentāciju, ko es piedāvāju iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Nirosta/Komisija sniegtajos secinājumos.

111. Komisija minēto kombināciju veica tiktāl, ciktāl nav nekādu pārejas noteikumu, kas tai atļautu konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu pēc EOTK līguma darbības beigām. Līdz ar to, ja tai nav izdevies pieņemt lēmumu pirms minētā līguma darbības beigām tādēļ, ka pret konkurenci vērstā rīcība ir atklāta novēloti, vai tādēļ, kā tas ir šajā lietā, ka ir atcelts pirmais lēmums, nav tiesību normu, kas tai ļautu nodrošināt, ka tiek ievērotas tās tiesības un izpildīti tie pienākumi, kas paredzēti minētajā tiesību normā.

112. Turklāt nevienā no divām Kopienu konkurences noteikumu piemērošanas regulām – nedz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 ( ), nedz arī Regulā Nr. 1/2003 – nav regulētas situācijas, kas radušās EOTK līguma darbības laikā. Šāda situācija ir minēta vienīgi Komisijas paziņojumā par noteiktiem aspektiem, izskatot konkurences lietas saistībā ar EOTK līguma darbības beigām ( ). Šī paziņojuma 31. punktā ir noteikts:

“Ja, nolīgumiem piemērojot Kopienu konkurences noteikumus, Komisija konstatē pārkāpumu jomā, uz ko attiecās EOTK līgums, lai arī kāds būtu piemērošanas datums, piemērojamās materiālās tiesības ir tās, kas bija spēkā brīdī, kad notikuši fakti, kas veido pārkāpumu. Katrā ziņā procesuālā līmenī tiesības, kas piemērojamas pēc EOTK līguma darbības beigām, ir EK tiesības [..].”

113. Šāda tiesiskā regulējuma neesamības dēļ Komisija sākotnēji izvēlējās risinājumu, ko Pirmās instances tiesa noraidīja ar 2007. gada 25. oktobra spriedumiem lietās SP/Komisija ( ), T‑45/03 Riva Acciaio/Komisija, T‑77/03 Feralpi Siderurgica/Komisija un T‑94/03 Ferriere Nord/Komisija. Visās šajās lietās Komisija savu kompetenci bija pamatojusi vienīgi ar EOTK līgumu, lai gan tas bija zaudējis spēku. Tā 2002. gada 17. decembrī pieņemtajā lēmumā attiecībā uz Ferriere Nord SpA – Komisija, lai konstatētu EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, bija pamatojusies uz EOTKL 65. panta 4. punktu un, lai šim uzņēmumam noteiktu naudas sodu, uz EOTKL 65. panta 5. punktu.

114. Pirmās instances tiesa atcēla visus šos lēmumus kompetences trūkuma dēļ. Tā it īpaši atgādināja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ( ) tiesību normai, kas ir tiesību akta juridiskais pamats un kas pilnvaro Kopienu iestādi pieņemt attiecīgo tiesību aktu, ir jābūt spēkā šā tiesību akta pieņemšanas brīdī.

115. Nevienā no minētajām lietām Komisija neiesniedza apelācijas sūdzību.

116. Taču šajā lietā, tāpat kā iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, Komisija piedāvā jaunu risinājumu, pamatojot savu lēmumu ar strīdīgā lēmuma pieņemšanas brīdī spēkā esošo EOTK līgumā ietverto materiālo tiesību normu un no EK līguma izrietošo procesuālo tiesību normu kombināciju.

117. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz Savienības likumdevēja pieņemto tiesību normu teleoloģisku interpretāciju, atzina šīs kombinācijas likumību. Lai atzītu Komisijas pilnvaras pieņemt šādu lēmumu, Pirmās instances tiesa – tāpat kā iepriekš minētajā spriedumā lietā ThyssenKrupp Stainless/Komisija – savu argumentāciju strukturēja trīs posmos. Vispirms, pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā tā atgādināja EOTK līguma raksturu un piemērojamību Savienības tiesību sistēmā. Pēc tam, šā sprieduma 59.–64. punktā tā, piemērojot Tiesas izstrādātos interpretācijas noteikumus, pamatojās uz abos Līgumos ietverto mērķu saskaņotību un identiskumu. Visbeidzot, minētā sprieduma 65.–68. punktā Pirmās instances tiesa apliecināja, ka Komisija rīkojās, ievērojot tiesiskuma principu un it īpaši principus, kas regulē tiesību normu piemērošanu laikā.

118. Šajos secinājumos es, tāpat kā Pirmās instances tiesa, atbalstu šāda juridiskā pamata derīgumu, un es esmu pārņēmis atsevišķas šīs argumentācijas daļas.

119. Savienības tiesību sistēmā EOTK līgums veidoja īpašu tiesisko regulējumu melnās metalurģijas un akmeņogļu jomās, novirzoties no vispārējiem noteikumiem, kas bija ietverti EK līgumā. Abu šo līgumu saistība bija regulēta EKL 305. pantā. Šīs tiesību normas mērķis bija izslēgt EK līgumu un no tā atvasināto tiesību piemērošanu attiecībā uz melnās metalurģijas un akmeņogļu jomām, jo šie jautājumi bija īpaša regulējuma priekšmets EOTK līgumā ( ).

120. Tomēr, iztrūkstot specifiskiem noteikumiem, EK līgums un tā piemērošanai pieņemtās tiesību normas tika piemērotas attiecībā uz šīs sektorālās Kopienas precēm ( ), un pēc tā izbeigšanās 2002. gada 23. jūlijā EK līguma vispārējā piemērošanas joma tika attiecināta uz jomām, kuras sākotnēji regulēja EOTK līgums.

121. Šī EK līguma atbilstošo tiesību normu pēctecība EOTK līguma tiesību normām iekļaujas abu Kopienu “funkcionālās” vienotības kontekstā ( ). Jau ļoti agri Tiesa atzina vienotas tiesību sistēmas esamību ( ). Tāpat tā atzina tādas tiesību sistēmas pēctecības esamību, kurā, ja vien nav tieši paustas pretējas Savienības likumdevēja gribas, ir jānodrošina tiesību struktūru pēctecība tiesību aktu izmaiņu gadījumā ( ).

122. Spriedumi lietā Busseni ( ) un iepriekš minētajā lietā Lucchini atklāj veidu, kā Tiesa saprot šo abu līgumu funkcionālo vienotību. Šīs divas lietas attiecās uz Tiesas kompetenci prejudiciālo nolēmumu tiesvedības ietvaros interpretēt EOTK līgumu.

123. Pirmajā lietā tika aplūkota situācija, kurā šī kompetence nebija skaidri paredzēta EOTKL 41. pantā atšķirībā no EKL 234. panta formulējuma. Lai aizpildītu šo likuma nepilnību, Tiesa neņēma vērā tekstuālās atšķirības starp abiem šiem līgumiem un atsaucās uz šo līgumu kopīgajiem mērķiem, kā arī uz to nolūkiem un saskaņotību. Tiesa tādējādi norādīja, ka “pretrunā [šo līgumu] mērķiem un saskaņotībai [..] būtu tas, ka, ja gadījumā, kad runa būtu par [EKL] un EAEK līguma noteikumiem, to nozīmes un piemērojamības noteikšana būtu vienīgi Tiesas kompetencē [..], kamēr attiecībā uz EOTK līgumā ietvertajām tiesību normām šo kompetenci saglabātu tikai vairākas dalībvalstu tiesas, kuru veiktā interpretācija var atšķirties, un ka [..] Tiesai nebūtu tiesības nodrošināt šo tiesību normu vienveidīgu interpretāciju [( )]” ( ).

124. Vēlāk Tiesa šo argumentāciju izmantoja iepriekš minētajā spriedumā lietā Lucchini. Šī lieta attiecās uz situāciju, kad Tiesa EOTK līguma darbības beigu dēļ zaudēja savu kompetenci lemt par prejudiciālajiem jautājumiem, kas saistīti ar minētā līguma interpretāciju un piemērošanu. Tiesa, atzīstot, ka EOTKL 41. pants īstenībā vairs nav piemērojams, uzskatīja, ka tas būtu ne vien pretrunā Līgumu mērķiem un to saskaņotībai, bet arī nesavietojami ar Kopienu tiesību sistēmas turpinātību, ja Tiesa nevarētu nodrošināt vienotu no EOTK līguma – kura iedarbība iestājas arī, tam vairs neesot spēkā, – izrietošo normu vienveidīgu interpretāciju ( ).

125. Tieši uz šīs judikatūras pamata Pirmās instances tiesa, pēc manām domām, atzina Komisijai strīdīgo kompetenci. Neņemot vērā tekstuālās atšķirības starp EOTKL 65. panta 1. punktu un EKL 81. pantu, Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka abas šīs tiesību normas Savienības tiesai ir jāinterpretē vienādi un ka tām ir identiski mērķi ( ).

126. EOTKL 65. panta 1. punkta un EKL 81. panta 1. punkta redakcijas ir pietiekams pamats, lai konstatētu, ka dalībvalstis ir vēlējušās Kopienai saglabāt tos pašus noteikumus un tās pašas pilnvaras. Lai gan šīs tiesību normas vārdiski ir formulētas atšķirīgi, tajās ir pausta viena un tā pati nepieciešamība – izveidot kopēju tirgu, kurā pastāv veselīga un iedarbīga konkurence, un šajā nolūkā noteikt konkurenci kropļojošu nolīgumu aizliegumu. Kā to norādīja Pirmās instances tiesa, nekropļotas konkurences nodrošināšana melnās metalurģijas un akmeņogļu nozarēs līdz ar EOTK līguma darbības beigām nav tikusi pārtraukta; tā vienkārši ir turpinājusies EK līguma ietvaros. Turklāt ar EOTKL 65. panta 1. punktu un EKL 81. panta 1. punktu tiek aizsargātas vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Rīcības veidu ziņā šīs divas tiesību normas ir pamatotas uz līdzīgām premisām ( ), un to piemērošanu veic viena un tā pati iestāde, proti, Komisija.

127. Šajos apstākļos un ņemot vērā principus, kas regulē tiesību normu piemērošanu laikā, man šķiet, ka Pirmās instances tiesa varēja pamatoti secināt, ka, lai nodrošinātu Kopienu tiesību sistēmas un tās darbību ietekmējošo mērķu kontinuitāti, Eiropas Kopienai, tā kā tā aizstāj Eiropas Ogļu un tērauda kopienu, tajā pastāvošās procedūras ietvaros attiecībā uz situācijām, kas radušās EOTK līguma darbības laikā, ir jānodrošina, ka tiek ievērotas tās tiesības un izpildīti tie pienākumi, kas [ar šo pēdējo līgumu] ir uzlikti gan dalībvalstīm, gan privātpersonām ( ). Atzīt, ka pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas Kopienai nav tādu tiesību, man šķiet pretēji Savienības likumdevēja paredzētajiem šo līgumu mērķiem un saskaņotībai, kā arī nesavienojami ar Tiesas atzīto Kopienu tiesību sistēmas turpinātību.

128. Šai interpretācijai var būt nozīme vienīgi tad, ja Kopiena, ko šajā gadījumā pārstāv Komisija, rīkojas, ievērojot vispārējos principus, kas regulē tiesību normu piemērošanu laikā ( ). Šie principi, kurus Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 65. punktā, ir šādi.

129. Attiecībā uz procesuālo tiesību normām, tās ir vienīgi piemērojamas visos tajos strīdos, kas tiek risināti brīdī, kad šīs tiesību normas ir spēkā esošas. Citiem vārdiem, Komisijai izdarītais EOTK līguma pārkāpums ir jāizskata saskaņā ar tām procesuālo tiesību normām, kas bija spēkā tās lēmuma pieņemšanas datumā, t.i., saskaņā ar Regulā Nr. 1/2003 ietvertajām tiesību normām.

130. Turpretim tas tā nav materiālo tiesību normu gadījumā. Šīm tiesību normām, ja vien nav tiešas Savienības likumdevēja norādes par pretējo, nav atpakaļejoša spēka ( ). Šis noteikums nodrošina indivīdu tiesiskās drošības principa ievērošanu, kuriem pavisam vienkārši ir jāvar noskaidrot viņu individuālās brīvības robežas, lai vēlāk viņu paredzējumus nepārsteigtu tiesību norma ar atpakaļejošu spēku.

131. Šāds noteikums izriet no nullum crimen, nulla poena sine lege principa, kas ir ietverts hartas 49. panta 1. punktā, kā arī ECPAK 7. panta 1. punktā.

132. Hartas 49. panta 1. punktā ir precizēts:

“Nevienu nevar atzīt par vainīgu nodarījumā, kas ir darbība vai bezdarbība un ko tā izdarīšanas brīdī saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām vai starptautiskajām tiesībām neuzskata par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nevar piemērot bargāku sodu par to, kas bijis spēkā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī. Ja pēc noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas tiesību aktos ir paredzēts vieglāks sods, piemēro šo sodu.”

133. Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 68. punktā veiktā analīze man šķiet esam pilnīgā saskaņā ar šo principu. EOTKL 65. panta 1. punkts, kurā ir definēts pārkāpums, ir uzskatāms par materiālo tiesību normu, kuru ir piemērojusi Komisija. Strīdīgais lēmums attiecas uz tiesisku stāvokli, kāds nepārprotami radās pirms EOTK līguma darbības beigām, jo tas izveidojās laikā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim. Turklāt, ņemot vērā EOTK līguma lex specialis raksturu, šis līgums un tā piemērošanai pieņemtās tiesību normas bija vienīgās tiesību normas, kas piemērojamas šāda veida situācijām, kas radušās pirms šā līguma darbības beigām. Visbeidzot, kā norāda Pirmās instances tiesa, Savienības likumdevējs nekādi nav paredzējis EKL 81. panta atpakaļejošu spēku pēc EOTK līguma darbības beigām.

134. Tādējādi Komisija, pieņemot strīdīgo lēmumu, sodīja rīcību, kas tās veikšanas brīdī bija pārkāpums. Kad šis pārkāpums tika izdarīts laikā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim, tas skaidri un precīzi bija definēts EOTKL 65. panta 1. punktā. Turklāt minētais pārkāpums bija sodāms saskaņā ar skaidri definētu sankciju EOTKL 65. panta 5. punktā. Tādējādi uzņēmumi bija pilnībā informēti par to rīcības sekām gan saistībā ar pirmo procedūru, kas noveda pie sākotnējā lēmuma pieņemšanas, gan arī saistībā ar procedūru šajā lietā.

135. Pašlaik, kas attiecas uz procesuālo tiesību normām, mēs esam noskaidrojuši, ka saistībā ar EKL 81. panta piemērošanu tiesību normas, kas pilnvaro Komisiju pieņemt lēmumu par sodīšanu un piemērot sankcijas uzņēmumiem, kas ir pārkāpuši EKL 81. pantu, kopš Regulas Nr. 1/2003 spēkā stāšanās 2004. gada 1. maijā ir attiecīgi šīs regulas 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts. Nolemjot, ka šīs tiesību normas ir procesuālo tiesību normas, Pirmās instances tiesa tādējādi ir atbalstījusi to tūlītēju piemērošanu.

136. Tieši šajā pēdējā punktā es nevaru piekrist Pirmās instances tiesas analīzei. Ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisijai netiek piešķirtas vienīgi tiesības noteikt naudas sodu. Tajā vienlaikus tiek noteikts arī naudas soda apmērs. Šajos apstākļos man šķiet, ka šis tiesību noteikums ir materiālo tiesību norma.

137. Tomēr ir redzams, ka Komisija, kā tas skaidri izriet no strīdīgā lēmuma 475. punkta, uz minēto tiesību normu ir pamatojusies, lai varētu īstenot sodīšanas funkciju attiecībā uz ARBED grupu. Kas attiecas uz naudas soda apmēru, Komisija saskaņā ar hartas 49. panta 1. punktā ietverto lex mitior principu to ir aprēķinājusi atbilstoši EOTKL 65. panta 5. punktam, lai ARBED grupa tiktu sodīta pēc vieglākās sankcijas.

138. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka tādā situācijā kā aplūkojamajā lietā Komisija varēja pamatoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu, lai konstatētu un sodītu par nolīgumiem, kas tika īstenoti nozarēs, uz kurām attiecas EOTK līguma piemērošanas joma, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

139. Tomēr man jānorāda, ka, pretēji tam, kā pārsūdzētā sprieduma 64. punktā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, Komisija tā bija tiesīga rīkoties nevis pēc 2002. gada 23. jūlija – datuma, kurā spēku zaudēja EOTK līgums, – bet gan sākot ar 2004. gada 1. maiju, kad spēkā stājās Regula Nr. 1/2003.

140. Tomēr šī kļūda, kas ir pieļauta arī iepriekš minētajā spriedumā lietā ThyssenKrupp Stainless/Komisija, nekādi neietekmē lietas risinājumu.

141. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es ierosinu Tiesai pirmā pamata pirmās divas daļas noraidīt kā nepamatotas.

b) Par pirmā pamata trešo daļu – pārsūdzētā sprieduma pamatojuma neesamība

142. Pienākums pamatot nolēmumus izriet no Tiesas Statūtu 36. panta, kas saskaņā ar minēto Statūtu 53. panta pirmo daļu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 81. pantu ir piemērojams attiecībā uz Pirmās instances tiesu.

143. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma motīvu daļā ir jāatspoguļo skaidrs un nepārprotams Pirmās instances tiesas pamatojums, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā nolēmuma argumentāciju un lai Tiesa varētu veikt tiesisko kontroli ( ). Attiecībā uz prasību, kas pamatota ar EKL 230. pantu, pamatojuma pienākums noteic, ka Pirmās instances tiesa pārbauda prasītāja norādītos [tiesību akta] atcelšanas pamatus un izklāsta iemeslus, kas noved pie pamata noraidīšanas vai pie apstrīdētā tiesību akta atcelšanas.

144. Tomēr Tiesa šim pienākumam atbildēt uz norādītajiem pamatiem ir noteikusi robežas spriedumā lietā Connolly/Komisija ( ). Tā uzskatīja, ka sprieduma pamatojums ir jāvērtē, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus ( ), un ka nevar prasīt, lai Pirmās instances tiesa atbild “detalizēti uz katru prasītāja norādīto argumentu, īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs un nav pamatots ar detalizētiem pierādījumiem” ( ).

145. Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa ir juridiski pamatoti atbildējusi uz ARBED grupas minētajiem argumentiem. Tā pareizi paskaidroja iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka Komisijas pieeja ir atzīstama par pamatotu. Tas ir ne vien ļāvis ARBED grupai kritizēt atsevišķus tās analīzes punktus, bet arī, kā tas izriet no iepriekš aplūkotās notikumu attīstības, Tiesai īstenot tiesisko kontroli.

146. Šajā kontekstā es uzskatu, ka Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 56.–69. punktā ietvertais pamatojums nav apstrīdams, un ierosinu Tiesai pirmā pamata trešo daļu noraidīt kā nepamatotu.

c) Secinājums

147. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es uzskatu, ka ARBED iesniegtajā apelācijas sūdzībā (lieta C‑201/09 P), kā arī TradeARBED un ProfilARBED iesniegtajā pretapelācijas sūdzībā (lieta C‑216/09 P) minētais pirmais pamats, kurā norādīts uz strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamību, nav pamatots un ir jānoraida.

B – Par otro pamatu – vainojamību par pret konkurenci vērstas rīcības sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošana, ko pieļāvusi Pirmās instances tiesa

148. Otrajā pamatā ARBED un ProfilARBED iebilst pret to, ka tās ir sauktas pie atbildības par [ARBED] meitas sabiedrības TradeARBED izdarītu pārkāpumu.

149. Šim pamatam ir trīs daļas, kurās ir norādīts, pirmkārt, uz juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, otrkārt, uz kļūdainu judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot tās mātes sabiedrību, piemērošanu un, treškārt, uz kļūdām tiesību piemērošanā, kas pieļautas, konstatējot ARBED izšķirošās ietekmes faktisko īstenošanu pār TradeARBED.

150. Saistībā ar minēto pamatu norādītie argumenti, kaut arī tie ir visnotaļ identiski abās apelācijas sūdzībās, ARBED un ProfilARBED ieskatā – tiecas sasniegt atšķirīgus mērķus. Līdz ar to šo argumentu pārbaudes ietvaros šo uzņēmumu attiecīgā situācija ir jānošķir.

1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

a) Par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību lietā C‑201/09 P

151. Savos rakstveida apsvērumos Komisija apgalvo, ka otrais pamats, ņemot vērā, ka to ir izvirzījusi ARBED, ir nepieņemams. Tajā ir aicināts pārskatīt ProfilARBED vainojamību pārkāpumā, lai gan tā nav lietas dalībnieks lietā C‑201/09 P.

152. Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka šis pamats ir neefektīvs. ARBED šajā lietā ir tikai pārskatījusi judikatūrā attīstītās efektīvas kontroles prezumpcijas piemērošanu. Tā nav kritizējusi pārsūdzētā sprieduma 96.–98. punktu, kuros Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Komisija mātes sabiedrības izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu pār tās meitas sabiedrību ir pierādījusi ar citiem apstākļiem.

b) Par pirmo daļu – juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpums

153. Otrā pamata pirmās daļas pamatojumam ARBED grupa ir norādījusi trīs iebildumus.

154. Pirmajā iebildumā ARBED apgalvo, ka šajā lietā Pirmās instances tiesa ir kļūdaini piemērojusi konkurences tiesībās attīstīto uzņēmuma jēdzienu. Ja saskaņā ar šo jēdzienu juridiski nošķirti uzņēmumi varētu veidot vienu un to pašu saimniecisko vienību, Komisija minēto jēdzienu varētu izmantot vienīgi, lai izslēgtu EKL 81. panta piemērošanu attiecībā uz nolīgumiem grupu iekšienē un tiesisko regulējumu par grupu iekšēju apvienošanos iegādes ceļā.

155. Otrajā iebildumā ARBED grupa uzsver, ka, nosakot ARBED un ProfilARBED atbildību par TradeARBED izdarīto pārkāpumu, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi juridiskās personas juridiskās autonomijas principu un it īpaši sabiedrību grupas meitas sabiedrības juridiskās autonomijas principu. Saskaņā ar šo principu meitas sabiedrībai, tā kā tā ir atsevišķa juridiska persona, piemīt pilnīga tiesībspēja un līdz ar to tai ir jāatbild par savu rīcību, pat ja visu tās pamatkapitālu kontrolē mātes sabiedrība. Minētais princips ir viens no sabiedrību tiesību stūrakmeņiem.

156. Tādā pašā veidā ARBED grupa tiesas sēdē apgalvoja, ka Pirmās instances tiesa, nosakot sabiedrību grupas atbildību par vienas šajā grupā ietilpstošas sabiedrības rīcību, esot pārkāpusi hartas 16. pantā nostiprināto darījumdarbības brīvību ( ). Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā ikvienai personai piemītošās tiesības veikt saimniecisko darbību juridiskā apvienībā, kurai ir piešķirts atsevišķas juridiskas personas statuss un kuras atbildība ir ierobežota ar šīs pašas sabiedrības rīcību.

157. Šā iemesla dēļ Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi arī sodu individuālas attiecināmības principu.

158. Trešajā iebildumā ARBED un ProfilARBED kritizē Pirmās instances tiesas veikto analīzi, kuras dēļ tās vienlaikus tiek vainotas par pārkāpumu, ko ir izdarījusi trešā šajā grupā ietilpstošā sabiedrība, proti, TradeARBED. Šī argumentācija rada nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi par sliktu ProfilARBED, jo tai atšķirībā no mātes sabiedrības nav bijusi iespēja atspēkot prezumpciju, saskaņā ar kuru tā īsteno izšķirošu ietekmi. ARBED un ProfilARBED ieskatā – šīs pretrunas būtu pielīdzināmas pamatojuma neesamībai.

159. Komisija apstrīd šos argumentus. Vispirms tā atgādina, kā konkurences tiesībās tiek saprasts uzņēmuma jēdziens, un pēc tam norāda uz ilglaicīgu judikatūras attīstību attiecībā uz vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību sabiedrību grupā ( ).

160. Turklāt tā norāda, ka no juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, par kura esamību Kopienu tiesu judikatūrā tai nekas nav zināms, pastāv vairāki izņēmumi (piemēram, uzņēmumu saimnieciskās pēctecības gadījumos). Tomēr tā norāda, ka šis princips var būt nepieciešams, lai noteiktu sodoša lēmuma adresātu vai juridisko personu, kurai ir jāatbild par pārkāpumu.

c) Par otro daļu – kļūdaina judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot tās mātes sabiedrību, piemērošana

161. Otrā pamata otrajā daļā ARBED grupa kritizē Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 89. un 90. punktā ietverto argumentāciju, saskaņā ar kuru tiek prezumēts, ka mātes sabiedrība, kurai pieder visas tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs pēdējās minētās sabiedrības rīcību un līdz ar to tai ir jāatbild par pret konkurenci vērsto rīcību, ko tā varēja veikt. Šajā ziņā ARBED grupa izvirza divus iebildumus.

162. Pirmajā iebildumā tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi “vispārējos tiesību principus”. Vispirms ARBED grupa norāda uz pirmajā daļā izvirzītā juridiskās personas autonomijas principa pārkāpumu. Pēc tam tā, atsaucoties uz 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā Hoek Loos/Komisija ( ), norāda uz sodu individuālas attiecināmības principu. Šajā spriedumā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šis princips paredz, ka Komisijai ir jāpierāda, ka attiecībā uz katru uzņēmumu, kas ir paziņojuma par iebildumiem adresāts, var tikt īstenotas atšķirīgas pieejas ( ).

163. Otrajā iebildumā ARBED grupa apgalvo, ka spriedumi, uz kuriem atsaucas Pirmās instances tiesa, nepamato tās izdarīto secinājumu.

164. No vienas puses, 1983. gada 25. oktobra spriedumam lietā AEG‑Telefunken/Komisija ( ), [aplūkojamajā lietā] nav nozīmes, jo šajā lietā Tiesai bija jālemj nevis par iespējamību sodīt mātes sabiedrību par tās meitas sabiedrības izdarītajiem pārkāpumiem, bet gan par mātes sabiedrības dalības pārkāpumā pierādīšanu. Turklāt minētajā lietā atšķirībā no situācijas aplūkojamajā lietā meitas sabiedrībai un mātes sabiedrībai bija kopīgas lēmējinstitūcijas.

165. No otras puses, 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija ( ) Tiesa nekādi neapstiprināja, ka sabiedrības visu pamatkapitāla daļu kontrole ir pietiekams pamats, lai uzskatītu, ka mātes sabiedrība ir atbildīga par tās meitas sabiedrības rīcību. Atšķirībā no aplūkojamās lietas mātes sabiedrība administratīvā procesa laikā piekrita uzņemties atbildību par tās meitas sabiedrības rīcību. Turklāt šā sprieduma pamatā esošajā Komisijas lēmumā Komisija īstenoja pieeju adresēt lēmumu mātes sabiedrībai, ņemot vērā, ka bija tieši pierādījumi par mātes sabiedrības dalību pārkāpumā.

166. Komisija īpaši apšauba ARBED grupas divu iepriekš minēto spriedumu interpretāciju.

d) Par trešo pamatu – kļūdas tiesību piemērošanā, kas pieļautas, konstatējot ARBED izšķirošas ietekmes īstenošanu pār TradeARBED

167. ARBED grupa kritizē pārsūdzētā sprieduma 96. punktu, kurā Pirmās instances tiesa norādīja, ka Komisijas iesniegtie pierādījumi apstiprina “nevis ARBED faktisko materiāltiesisko līdzdalību attiecīgo pārkāpumu izdarīšanā, bet gan tā izšķirošo ietekmi pār TradeARBED darbību un faktisku šīs ietekmes izmantošanu”.

168. Pirmkārt, tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir atzinusi dalības prezumpcijas esamību, ko Komisija tieši nav atzinusi. Tādējādi tā, pārkāpjot savu kompetenci, Komisijas novērtējumu ir aizstājusi ar savu novērtējumu un ir pārkāpusi res judicata principu attiecībā uz sākotnējo lēmumu un strīdīgo lēmumu. Minētajos lēmumos Komisija bija atzinusi, ka šī ietekme nebija izmantota tādējādi, ka varētu uzskatīt, ka ARBED ir piedalījusies pārkāpumā. Līdz ar to, lai kāda arī varētu būt bijusi ARBED īstenotā izšķirošā ietekme pār tās meitas sabiedrību, šī īstenošana neietvēra nevienu rīkojumu pārkāpt konkurences tiesību normas.

169. Otrkārt, ARBED grupa atgādina, ka saskaņā ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietās AEG‑Telefunken/Komisija un Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, mātes sabiedrību atbildības pamatā ir to faktiska piedalīšanās pārkāpumā.

170. Komisija apstrīd šos argumentus.

2) Mans otrā pamata, ciktāl to ir izvirzījusi ARBED (lieta C‑201/99 P), vērtējums

171. Attiecībā uz ARBED ir jānoskaidro, vai tā kā TradeARBED mātes sabiedrība pamatoti varēja tikt saukta pie atbildības par šīs pēdējās minētās sabiedrības darbībām. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa pēc tam, kad bija konstatējusi, ka ARBED pieder visas TradeARBED kapitāla daļas, prezumēja, ka mātes sabiedrība īstenoja izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības rīcību tādējādi, ka abas divas varēja tikt uzskatītas par vienu uzņēmumu EOTKL 65. panta 1. punkta nozīmē un tās varēja atzīt par solidāri atbildīgām par uz tām attiecināmo rīcību, TradeARBED darbībām tādējādi esot attiecināmām arī uz ARBED ( ).

a) Par otrā pamata pieņemamību

172. Kā norāda Komisija, šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ProfilARBED, jo tā nav lietas dalībniece tiesvedībā lietā C‑201/09 P. Tomēr – manā ieskatā – šī nepieņemamība ir ierobežota ar otrā pamata pirmās daļas trešo iebildumu, kurā ARBED atsaucas uz nepamatoti atšķirīgu attieksmi pret ProfilARBED.

173. Ņemot vērā šos apstākļus, es ierosinu Tiesai atzīt otrā pamata pirmās daļas trešo iebildumu par nepieņemamu.

b) Par pirmo daļu – juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpums

i) Par pirmo iebildumu – kļūdaina uzņēmuma jēdziena piemērošana

174. Šis iebildums attiecas uz Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punktā ietverto argumentāciju:

“87 Vispirms ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ietver saimnieciskas vienības, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu [..].

88 Tādējādi Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātes sabiedrībai lēmumu par naudas soda piemērošanu neizriet ne no tā, ka mātes sabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī a fortiori no mātes sabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu iepriekš minētajā izpratnē. Ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido saimniecisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū [..].”

175. Uzņēmuma jēdziens konkurences tiesībās ir autonoms Savienības tiesību jēdziens. Ar šo jēdzienu ir pieņemts apzīmēt saimniecisku vienību no nolīguma priekšmeta skatupunkta, pat ja no juridiskā viedokļa šo vienību veido vairākas fiziskās vai juridiskās personas. Tādējādi šī kvalifikācija ir neatkarīga no minētās vienības organizācijas vai finansēšanas modeļa, vai arī no tās juridiskā rakstura, un tās pastāvēšana var tikt izsecināta no saskanīgu apstākļu kopuma ( ).

176. Saistībā ar sabiedrību grupu tādējādi ir noteikts, ka formāla nodalīšana, kuras dēļ mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrības kļūst par atsevišķām juridiskām personām, nav noteicoša. Izšķirošais kritērijs ir šo sabiedrību saskaņotas rīcības esamība tirgū ( ).

177. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punktā Pirmās instances tiesa apstiprināja tādu uzņēmuma definīciju, kas neatšķiras no tās, kas ir izveidota pastāvīgajā un bagātīgajā judikatūrā, ko ARBED šķiet (patvaļīgi) izlaižam tās pirmajā iebildumā.

178. Šāda uzņēmuma jēdziena interpretācija nozīmē LESD 101. panta 1. punkta nepiemērojamību attiecībā uz starp meitas sabiedrību un tās mātes sabiedrību noslēgtajiem nolīgumiem, jo runa nav par nolīgumu “uzņēmumu starpā” ( ). Tomēr, pretēji tam, kā ARBED norāda pirmā iebilduma pamatojumā, tās nav vienīgās [šādas interpretācijas] sekas. Sekas rodas arī citā nozīmē. Tā jau ilgu laiku, kopš 1973. gada 21. februāra sprieduma lietā Europemballage un Continental Can/Komisija ( ) ir atzīts, ka mātes sabiedrību var vainot par meitas sabiedrības rīcību, ja šī meitas sabiedrība autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū, bet galvenokārt piemēro mātes sabiedrības tai dotās instrukcijas, īpaši ņemot vērā saimnieciskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kas vieno abas šīs juridiskās vienības ( ). Šajos apstākļos Tiesa uzskata, ka mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas saimnieciskās vienības daļas un līdz ar to tās veido vienu uzņēmumu ( ).

179. Tādējādi es uzskatu, ka pirmais iebildums, kurā norādīts uz kļūdainu konkurences tiesībās pastāvošā uzņēmuma jēdziena piemērošanu, nav pamatots.

ii) Par otro iebildumu – pēc būtības, personiskās atbildības principa pārkāpums

180. Atsaucoties uz juridiskās personas juridiskās autonomijas principu un uz darījumdarbības brīvības principu, ARBED aizstāv ideju, ka TradeARBED, ņemot vērā, ka tā ir atsevišķa juridiska persona, vienīgajai ir jābūt atbildīgai par savām darbībām. Tā uzskata, ka, tā kā tā faktiski nav piedalījusies pārkāpuma izdarīšanā, to nevar saukt pie atbildības par šo pārkāpumu. Šis ir iemesls, pamatojoties uz kuru ARBED izdara secinājumu par sodu un sankciju individuālas attiecināmības principa pārkāpumu. Līdz ar to es šo iebildumu pārbaudīšu personiskās atbildības principa kontekstā, vispirms atgādinot tā raksturu un piemērojamību.

181. Personiskās atbildības princips ir viena no represīvo tiesību pamatgarantijām, kas ierobežo valsts iestāžu jus puniendi īstenošanu. Saskaņā ar šo principu par sodāmu faktu var vainot vienīgi tā izdarītāju un saskaņā ar sodu individuālas attiecināmības principu sodu var piemērot tikai un vienīgi vainīgajai personai.

182. Tiesa ir atzinusi personiskās atbildības principa piemērojamību konkurences tiesību normu pārkāpumu gadījumos, ņemot vērā pārkāpuma būtību, kā arī par tā izdarīšanu piemērojamās sankcijas būtību un bardzību ( ). Tādējādi, kad kāda saimnieciska vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, par savu darbību sekām ir jāatbild tai fiziskajai vai juridiskajai personai, kas šo saimniecisko vienību vada ( ).

183. Tomēr tādā jomā kā konkurence izmeklēšanas iestādēm ir jāsastopas ar izmanīgu reakciju, kas izpaužas viltīgā rīcībā un kas iekļaujas kompleksās struktūrās un organizācijās. Sabiedrību grupā ietilpstoša meitas sabiedrība, kurai tirgū nav nekādas patstāvības, var būt vienīgi “tukša čaula”, kas slēpj pret konkurenci vērsto nolīgumu patiesā iniciatora identitāti. Turklāt restrukturizācijas vai cesijas pasākumi, vai arī grupas juridiskās vai organizatoriskās izmaiņas var būt aizsegs kapitāla kustībai, kas apdraud Komisijas lēmumu pienācīgu izpildi ( ).

184. Lai nodrošinātu efektīvu konkurences tiesību normu piemērošanu, Tiesa ņem vērā sabiedrību grupu patieso saimniecisko stāvokli, un tā dara to divos veidos.

185. Tā ļoti striktā veidā atzīst, ka par vienas sabiedrības pret konkurenci vērstu darbību vainot var citu sabiedrību. Pastāv divi gadījumi:

– pirmais gadījums ir mātes sabiedrības un tās meitas sabiedrības gadījums, kā šajā lietā to atspoguļo starp ARBED un TradeARBED pastāvošās attiecības,

– otrais gadījums ir divu saimniecisko vienību, kas pieder vienai un tai pašai saimnieciskajai apvienībai, saimnieciskās pēctecības gadījums, kā to šajā lietā atspoguļo saikne starp ARBED un ProfilARBED ( ).

186. Otrais iebildums attiecas uz pirmo gadījumu. Tādējādi, lai pārbaudītu tā pamatotību, vispirms ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir ievērojusi judikatūrā nostiprinātos nosacījumus, lai varētu noteikt ARBED atbildību par tās meitas sabiedrības TradeARBED izdarīto pārkāpumu.

187. Šo pārbaudi es turpināšu saistībā ar otrā pamata otrās daļas, kura attiecas tieši uz šo punktu, novērtēšanu. Šajā ziņā es parādīšu, ka Pirmās instances tiesa ir veikusi pareizu Tiesas judikatūras piemērošanu.

188. Līdz ar to es ierosinu Tiesai konstatēt, ka Pirmās instances tiesa, nosakot ARBED atbildību par tās meitas sabiedrības TradeARBED izdarīto pārkāpumu, nav pārkāpusi personiskās atbildības principu. Pirmās daļas otrais iebildums, kurā norādīts uz šā principa pārkāpumu, tādējādi būtu noraidāms kā nepamatots.

iii) Secinājums

189. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es ierosinu Tiesai noraidīt pirmo daļu, kurā norādīts uz juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpumiem, kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.

c) Par otro daļu – kļūdaina judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot mātes sabiedrību, piemērošana

190. Otrās daļas pamatojumā ARBED būtībā apstrīd prezumpcijas, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kura kontrolē visas savas meitas sabiedrības kapitāla daļas, īsteno izšķirošu ietekmi pār tās rīcību un līdz ar to tai ir jāatbild par savas meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto rīcību, raksturu un piemērojamību.

191. Šajā ziņā ARBED kritizē Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 89.–91. punktā ietverto argumentāciju.

“89 Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpjošās rīcības īstenotāja, kapitāla daļas, pastāv atspēkojams pieņēmums, saskaņā ar kuru šī mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības rīcību ([..] [iepriekš minētais] spriedums lietā AEG‑Telefunken/Komisija, 50. punkts [..]) un tās tādējādi ir viens uzņēmums [LESD 101. panta] izpratnē [..]. Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienu tiesā apstrīd Komisijas lēmumu, ar kuru tai uzlikts naudas sods par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāatspēko šis pieņēmums, iesniedzot pierādījumus par meitas sabiedrības autonomiju ([..] iepriekš minētais spriedums lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, 29. punkts).

90. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka ir taisnība, ka Tiesa, kā norādījuši prasītāji, iepriekš minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija 28. un 29. punktā ir izvirzījusi citus apstākļus, izņemot īpašumtiesības uz meitas sabiedrības kapitāla daļām 100 % apmērā, tādus kā mātes sabiedrības ietekmes pār tās meitas sabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšana un divu sabiedrību kopīga pārstāvība administratīvajā procesā. Tomēr Tiesa šos apstākļus ir izvirzījusi tikai tāpēc, lai norādītu visus apstākļus, uz kuriem Pirmās instances tiesa bija balstījusi savu pamatojumu secinājumam, ka tā nav balstījusies tikai uz to, ka mātes sabiedrībai pieder visas meitas sabiedrības kapitāla daļas. Tāpēc apstāklis, ka Tiesa šajā lietā ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas vērtējumu, nevar novest pie iepriekš minētā sprieduma lietā AEG‑Telefunken/Komisija 50. punktā ietvertā principa grozīšanas [..].

91 Šajos apstākļos, lai secinātu, ka mātes sabiedrība izšķiroši ietekmē meitas sabiedrības rīcību tirgū, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder tās mātes sabiedrībai. Pēc tam Komisija varēs atzīt mātes sabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai noteiktā naudas soda samaksu, kaut arī ir pierādīts, ka mātes sabiedrība nav tieši piedalījusies aizliegto vienošanos noslēgšanā, ja vien šī sabiedrība nepierādīs, ka tās meitas sabiedrība tirgū darbojas autonomi [..].”

192. Kaut gan es domāju, ka šīs prezumpcijas tvērums un piemērošana principā ir diskutabla, es tomēr uzskatu, ka Pirmās instances tiesas šajā ziņā veiktajā analīzē nav konstatējamas kļūdas tiesību piemērošanā.

193. Pirmkārt, es ierosinu Tiesai jau sākotnēji noraidīt argumentu par kļūdainu iepriekš minētā sprieduma lietā AEG‑Telefunken/Komisija interpretāciju. Kā to apgalvo Komisija, ARBED veic nešaubīgi nepareizu šā Tiesas sprieduma interpretāciju. Šajā lietā, tāpat kā aplūkojamajā lietā, mātes sabiedrība nebija veikusi nekādas darbības un bija jānoskaidro, vai mātes sabiedrība varēja būt atbildīga par tās meitas sabiedrību rīcību.

194. Otrkārt, jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija ir apstiprināts princips, saskaņā ar kuru Komisijai ir tiesības vainot mātes sabiedrību par tās meitas sabiedrības prettiesisko rīcību, ja ir pierādīts, ka pirmajai pieder visas otrās kapitāla daļas.

195. Šis princips ir pamatots ar prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kurai pieder visas tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs sabiedrības rīcību. Tādējādi tiek prezumēts, ka meitas sabiedrība autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū un ka tā piemēro mātes sabiedrības tai sniegtos norādījumus. Mātes sabiedrība un meitas sabiedrība tādējādi tiek uzskatītas par vienu saimniecisko vienību un līdz ar to par vienu “uzņēmumu” konkurences tiesību nozīmē, kas Komisijai dod tiesības lēmumu par naudas soda noteikšanu adresēt mātes sabiedrībai, bez nepieciešamības pierādīt tās personisku līdzdalību pārkāpumā.

196. Tiesa atgādina, ka runa ir par vienkāršu prezumpciju, un tādējādi mātes sabiedrībai ir pienākums iesniegt pietiekamus pierādījumus, ka tās meitas sabiedrība tirgū ir rīkojusies neatkarīgi. Ja prezumpcija netiek atspēkota, Komisijai pēc tam ir tiesības noteikt mātes sabiedrības solidāru atbildību attiecībā uz tās meitas sabiedrībai piespriestā naudas soda samaksu.

197. Visbeidzot, Tiesa apstiprina, ka Komisijai, lai prezumētu, ka mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības uzņēmējdarbības politiku, ir vienīgi jāpierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder mātes sabiedrībai. Komisijai nav izvirzītas nekādas citas prasības.

198. Tādējādi Tiesa ir izskaidrojusi interpretācijas atšķirības, ko izraisīja iepriekš minētais spriedums lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, kuras ARBED ir pārņēmusi tās iebilduma pamatojumā. Secinājumos lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, ģenerāladvokāts Mišo [Mischo] uzskatīja, ka vienīgi visu kapitāla daļu kontrole pati par sevi nav pietiekams pamats, lai noteiktu mātes sabiedrības atbildību ( ), un minētajā spriedumā Tiesa patiešām norādīja citus apstākļus, kas papildus visu meitas sabiedrības kapitāla daļu kontrolei varētu liecināt par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu ( ).

199. Pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija bija jānoskaidro jautājums par to, vai visu meitas sabiedrības kapitāla daļu kontrole ir pietiekams pamats prezumpcijai par piederību tam pašam “uzņēmumam” vai tomēr, kā šajā lietā, šķiet, uzskata ARBED, ir jākonstatē vēl citi apstākļi, kā, piemēram, tādi, kas tika norādīti saistībā ar lietu, kurā tika taisīts šis spriedums.

200. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija Tiesa izbeidza šo neskaidrību un nolēma, ka citus apstākļus, kas varētu pierādīt izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, “Tiesa ir minējusi tikai, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem Pirmās instances tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, un nevis tādēļ, lai noteiktu [..] prezumpcijas īstenošanai nosacījumu par papildu netiešu pienākumu iesniegšanu par to, ka mātes sabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi” ( ).

201. Tādējādi Tiesa ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 90. punktā veikto iepriekš minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija interpretāciju.

202. Ņemot vērā šos apstākļus, Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 89.–91. punktā veiktā analīze tikpat kā nav kritizējama.

203. Vēl jo mazāk to var kritizēt tādēļ, ka Pirmās instances tiesa, lai pamatotu ARBED atbildību, nav tikai piemērojusi prezumpciju par mātes sabiedrības visa meitas sabiedrības pamatkapitāla kontroli. Tā pārsūdzētā sprieduma 96.–98. punktā ir norādījusi arī uz citām pazīmēm, kas pierāda, ka TradeARBED Kopienas tērauda siju tirgū savu rīcību nav noteikusi neatkarīgā veidā ( ).

204. Es pilnīgi piekrītu šādai pieejai. Lai gan Tiesa šo jautājumu atrisināja iepriekš minētā sprieduma lietā Akzo Nobel u.c./Komisija 61. punktā, es tomēr esmu pārliecināts, ka mātes sabiedrības atbildība nevar tikt noteikta, pamatojoties vienīgi uz kapitāla daļu kontroles prezumpciju. Kaut gan visu kapitāla daļu turējums ir pietiekams pamats, lai pierādītu saistības ar grupu pastāvēšanu, es neuzskatu, ka vienīgi no tā var prezumēt faktisku vadības pilnvaru izmantošanu, kas veido līdzdalību pārkāpuma izdarīšanā. Pēc manām domām, Komisijai, lai aizsargātu uzņēmumiem atzītās pamattiesības, ir jāiesniedz citi pierādījumi, kas varētu apliecināt meitas sabiedrības neatkarības neesamību.

205. Ar [pamattiesību ievērošanu] es domāju it īpaši hartas 47. un 48. pantā nostiprināto tiesību uz aizstāvību un nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka šīs pamattiesības, kas ir nostiprinātas arī ECPAK 6. pantā, ir jāievēro visās konkurences tiesību pārkāpumu procedūrās, kas var novest pie tādām sankcijām kā naudas soda vai kavējuma naudas samaksas pienākums, pat ja runa ir par procedūru ar administratīvu raksturu. Šajā ziņā Tiesa tieši ir pamatojusies uz attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī uz par to izdarīšanu noteikto sankciju raksturu un bardzību ( ). Tāpat arī ir zināms, ka šo garantiju ievērošanai piemīt daudz fundamentālāka nozīme nekā tā, kāda ir procedūrai ar daļēji krimināltiesisku raksturu, kurā Komisija īsteno izmeklēšanas, izvērtēšanas un lēmumu pieņemšanas funkcijas un kurā tai šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība ( ).

206. Tomēr pēc būtības atbildības prezumpcija ir izņēmums no nevainīguma prezumpcijas principa. Saskaņā ar šo principu pierādīšanas pienākums piekrīt izmeklēšanas iestādēm, un jebkuras šaubas ir tulkojamas par labu apsūdzētajam. Tomēr aplūkojamā atbildības prezumpcija Komisijas pierādīšanas pienākumu padara ievērojami vienkāršāku un noteic mātes sabiedrību pienākumu sniegt pietiekamus pierādījumus, lai atspēkotu šo prezumpciju. Šī pierādīšanas pienākuma pārnešana, bez šaubām, ietekmē uzņēmumu tiesības uz aizstāvību.

207. Eiropas Cilvēktiesību tiesa pieļauj pierādīšanas pienākuma pārnešanu, kas noved pie atbildības prezumpcijām. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Salabiaku pret Franciju ( ) tā secināja, ka ECPAK 6. panta 2. punktā nostiprinātais nevainīguma prezumpcijas princips nav pretrunā faktiskai vai juridiskai atbildības prezumpcijai, ja tas ir stingri ietverts “saprātīgās robežās, ņemot vērā problēmas smagumu un aizsargājot tiesības uz aizstāvību”.

208. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Janosevic pret Zviedriju Eiropas Cilvēktiesību tiesa tādējādi turpināja ar samērīguma pārbaudi attiecībā uz atbildības prezumpciju, kas bija ietverta Zviedrijas nodokļu tiesiskajā regulējumā. Šajā tiesiskajā regulējumā bija paredzēts, ka nodokļa apmēra noteikšanas procesā atklātas neprecizitātes ir uzskatāmas par neattaisnojamu rīcību, par ko vaino nodokļu maksātāju, un ka nav acīmredzami nesaprātīgi veikt nodokļa uzrēķinu, lai sodītu par šo rīcību. Tādējādi Zviedrijas nodokļu sistēma darbojās uz atbildības prezumpcijas pamata, kuru atspēkot pienākums bija nodokļu maksātājam ( ).

209. Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskatīja, ka šī prezumpcija iekļāvās saprātīgās robežās tiktāl, ciktāl prezumpcija bija atspēkojama (šajā jautājumā piemērojamās tiesību normās bija paredzēti noteikti, ar subjektīviem apstākļiem pamatoti aizstāvības pamati) un ciktāl efektīva nodokļu sistēma ir būtiska valsts finanšu interešu aizsardzībai. Tā arī norādīja, ka šis secinājums vispārēji pieprasa, “ka tiesas, lai noskaidrotu, vai pastāv iemesli atcelt vai pārrēķināt nodokļa uzrēķinu, [..] katrā individuālā gadījumā veic niansētu un ne pārmērīgi sašaurinātu novērtējumu” ( ).

210. Ievērojot šo judikatūru, mums tātad ir jābūt uzmanīgiem attiecībā uz veidu, kādā mēs piemērojam aplūkojamo prezumpciju. Lai gan tā ir pamatota ar nepieciešamību nodrošināt efektīvu konkurences tiesību normu piemērošanu, es tomēr konstatēju, ka tās piemērošana pašlaik sniedzas tālāk nekā “īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības [..] kapitāla”, kas ietverts iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija ( ). Spriedumā lietā General Química u.c./Komisija ( ) šī prezumpcija ir piemērota saistībā ar piramidāli veidotu dalību grupā, kad meitas sabiedrības apakšuzņēmumu, kurš bija piedalījies pārkāpumā, kontrolēja meitas sabiedrība, kuras visu kapitāla daļu turētāja bija mātes sabiedrība. Pēc tam spriedumos lietā Arkema/Komisija ( ) un lietā Elf Aquitaine/Komisija ( ) minētā prezumpcija ir tikusi piemērota gadījumā, kad mātes sabiedrība ir savas meitas sabiedrības kapitāla daļu 98 % apmērā turētāja.

211. Kā nodrošināt, ka aplūkojamai prezumpcijai tiek noteiktas “saprātīgas robežas”?

212. Tai ir jābūt atspēkojamai. Kā redzams, Tiesa šo principu apstiprināja iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, uzsverot, ka šo prezumpciju var “apgāzt”, pierādot, ka, ņemot vērā saimnieciskās, juridiskās un organizatoriskās saites, meitas sabiedrība tirgū darbojas neatkarīgā veidā un ar mātes sabiedrību neveido vienotu saimniecisko vienību ( ). Tomēr, kaut arī šis princips ir ticis atzīts, šķiet, ka minēto prezumpciju atspēkot ir ļoti grūti ( ). Patiešām, kā gan citādi sabiedrību grupas gadījumā pierādīt mātes sabiedrības ietekmes neesamību uz tās meitas sabiedrības komercpraksi, ja ne, kā to šajā lietā ir izdarījusi Komisija, saistībā ar inkriminētā pārkāpuma veikšanu meklēt objektīvus apstākļus, kas aplūkojamo prezumpciju padara ticamu.

213. Es uzskatu, ka aplūkojamā prezumpcija katrā atsevišķā gadījumā ir jāapstiprina ar citiem faktiskajiem apstākļiem, kas pierāda mātes sabiedrības izšķirošas ietekmes īstenošanu pār tās meitas sabiedrību ( ). Tas ļautu izvairīties no pieejas, kas automātiski paredz noteikt mātes sabiedrību atbildību, pamatojoties vienīgi uz kapitāla daļu īpašuma tiesībām. Tas mudinātu izmeklēšanas iestādes katrā individuālā gadījumā veikt niansētu mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrību vienojošo saimniecisko, juridisko un organizatorisko saišu novērtējumu. Gadījumā, kad visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder tās mātes sabiedrībai, Komisijas pierādīšanas pienākumam būtu jābūt mazāk smagam nekā gadījumā, kad mātes sabiedrība ir savas meitas sabiedrības kapitāla daļu 70 % apmērā īpašniece, taču tas nedrīkstētu nebūt vispār.

214. Kā es to jau norādīju, šajā lietā Komisija un Pirmās instances tiesa patiešām ir apstiprinājušas prezumpciju par TradeARBED kontroli ar citiem apstākļiem ( ).

215. Šajos apstākļos es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nosakot ARBED atbildību par TradeARBED izdarītajiem pārkāpumiem, tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Līdz ar to es iesaku Tiesai noraidīt otro daļu, kurā norādīts uz kļūdainu judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot mātes sabiedrību, piemērošanu, kā nepamatotu.

d) Par trešo daļu – kļūdas tiesību piemērošanā, konstatējot ARBED izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu pār TradeARBED

216. Es atgādinu, ka trešās daļas pamatojumā ARBED kritizē pārsūdzētā sprieduma 96. punktu, kurā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka Komisijas iesniegtie pierādījumi apstiprina “nevis ARBED faktisko materiāltiesisko līdzdalību attiecīgo pārkāpumu izdarīšanā, bet gan tā izšķirošo ietekmi pār TradeARBED darbību un faktisku šīs ietekmes izmantošanu”. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir prettiesiski norādījusi uz dalības prezumpciju, ko Komisija tieši nav atzinusi, un tādējādi, pārkāpjot savu kompetenci, ir aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savu novērtējumu. Tā arī apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi res judicata principu attiecībā uz sākotnējo lēmumu un strīdīgo lēmumu. Visbeidzot ARBED atgādina, ka saskaņā ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā AEG‑Telefunken/Komisija un lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija mātes sabiedrību atbildības pamatā ir to faktiska piedalīšanās pārkāpumā.

217. Vispirms ir jānorāda, ka ARBED minētie argumenti ir pamatoti ar nepareizu vainojamības par pret konkurenci vērstu darbību seku interpretāciju. No Tiesas judikatūras, kā to pārsūdzētā sprieduma 104. un 116. punktā norāda Pirmās instances tiesa, izriet, ka gadījumā, kad sabiedrība tiek vainota par cita tiesību subjekta pret konkurenci vērstām darbībām, tiek uzskatīts, ka tā pati ir izdarījusi pārkāpumu ( ).

218. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka ARBED ir piedalījusies pārkāpumā, ņemot vērā izšķirošo ietekmi, ko tā īstenoja pār TradeARBED, nav pieļāvusi nekādas kļūdas tiesību piemērošanā un nav pārkāpusi savas pilnvaras.

219. Turpinot, kas attiecas uz iebildumu, kurā norādīts uz res judicata principa pārkāpumu, tas, pēc manām domām, ir nepieņemams to pašu iemeslu dēļ, kas jau tika norādīti saistībā ar manis veikto pirmā pamata pārbaudi. Kā to norādīja Komisija, šo iebildumu pārsūdzētā sprieduma 102. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja kā neefektīvu.

220. Visbeidzot, ir iespējams noraidīt arī ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā AEG‑Telefunken/Komisija un lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija pamatoto ARBED iebildumu. ARBED, kā es to esmu norādījis un kā apgalvo arī Komisija, pamatojas uz nepareizu minēto spriedumu interpretāciju.

221. Es uzskatu, ka trešā daļa tādējādi var tikt noraidīta kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.

e) Secinājums

222. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es iesaku Tiesai noraidīt otro pamatu, kurā norādīts uz vainojamību par pret konkurenci vērstas rīcības sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošanu, ko esot pieļāvusi Pirmās instances tiesa, kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.

3) Mans otrā pamata vērtējums tiktāl, ciktāl to ir izvirzījusi ProfilARBED (lieta C‑216/09 P)

223. Jautājums, kas ir jānoskaidro otrā pamata ietvaros, ir, vai ProfilARBED, tā kā tā pārņēma ARBED saimnieciskās un rūpnieciskās darbības tērauda siju nozarē, varēja tikt noteikta atbildība par ARBED un TradeARBED pret konkurenci vērsto rīcību.

a) Par pirmo daļu – juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpums

224. Pirmā pamata pārbaude – manā izpratnē – izraisa īpašas grūtības attiecībā uz ProfilARBED. Kamēr pirmais iebildums, ar kuru tiek mēģināts apstrīdēt veidu, kādā Pirmās instances tiesa ir piemērojusi jēdzienu “uzņēmums”, var tikt noraidīts, pamatojoties uz tiem pašiem iemesliem, kas tika norādīti saistībā ar ARBED iesniegto apelācijas sūdzību, otrais un trešais iebildums – manā ieskatā – prasa atšķirīgu secinājumu izdarīšanu attiecībā uz ProfilARBED.

225. Mēs zinām, ka ProfilARBED tika nodibināta kā meitas sabiedrība, kuras visas kapitāla daļas pieder ARBED, 1992. gada 27. novembrī – apmēram gadu pēc pārkāpuma izbeigšanas. Līdz ar to, ņemot vērā tās dibināšanas datumu, materiāltiesiski nav iespējams to atzīt par piedalījušos pārkāpumu veidojošajos faktos strīdīgā lēmuma 1. panta nozīmē.

226. Tomēr tieši pie tāda secinājuma Pirmās instances tiesa ir nonākusi pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, kur tā pamatojas uz “saimnieciskās vienības pamatjēdzienu” ( ), un minētā sprieduma 109. un 110. punktā, kur tā pamatojas uz judikatūru par saimnieciskās pēctecības kritērijiem.

227. Tomēr, kaut arī saimnieciskās vienības jēdziens ir ļoti nozīmīgs, lai nodrošinātu efektīvu konkurences tiesību normu piemērošanu, tomēr tas nenozīmē, ka, izmantojot šo jēdzienu, nebūtu jānodrošina to tiesību un principu ievērošana, kas regulē vainojamību par pret konkurenci vērstām darbībām un varētu tikt atņemta nozīme personiskās atbildības principam.

228. Patiesi, neaizmirsīsim, ka runa ir par sodīšanu un ka personiskās atbildības princips ir Sa