132

Pēc tam, kad apstrīdētā lēmuma preambulas 866. apsvērumā Komisija bija norādījusi, ka SLM ir atzīstama par atbildīgu par tās dalību aizliegtās vienošanās darbībās laikā no 1997. gada 10. februāra līdz 2002. gada 19. septembrim, tā aplūkoja Ori Martin situāciju šādi: “(867) Sākot no 1999. gada 1. janvāraOri Martin SA kontrolēja visu SLM kapitālu (2001. gada 31. oktobrī nododot 2 % kapitāla daļu par labu Ori Martin Lux SA). (868) Ņemot vērā, ka laikposmā no 1999. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 19. septembrimOri Martin piederēja (gandrīz) viss SLM kapitāls, Komisija uzskata, ka Ori Martin īstenoja izšķirošu ietekmi uz SLM. (869) Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Ori Martin neapstrīd Komisijas izvērtētos faktus, bet apgalvo, ka to nevarot uzskatīt par solidāri atbildīgu ar SLM. Konkrēti tā norāda, ka Komisija neesot sniegusi pietiekamus pierādījumus, ka tā ir īstenojusi izšķirošu ietekmi uz SLM. Tā uzskata, ka šāda prezumpcija esot pretrunā personiskās atbildības principam, un norāda, ka Komisija neesot pierādījusi tiešu vai netiešu Ori Martin iesaistīšanos pārkāpumā. (870) Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai [..] Komisija var prezumēt, ka mātesuzņēmumi īsteno izšķirošu ietekmi uz to meitasuzņēmumu, kura kapitāls tai pieder pilnībā. Ja tiek piemērota šāda prezumpcija, mātesuzņēmumam ir jāatspēko prezumpcija, sniedzot pierādījumus tam, ka tā meitasuzņēmums pieņēma patstāvīgus lēmumus par savu rīcību tirgū. Apstāklis, ka mātesuzņēmums nevar sniegt pietiekamus pierādījumus, apstiprina prezumpciju un ir pietiekams pamats atbildības noteikšanai. (871) Apgalvojumam par to, ka mātesuzņēmums nebija tieši iesaistīts pret konkurenci vērstā rīcībā un ka tas par šo rīcību it kā neko nebija zinājis, nav nozīmes. Pretēji šim apgalvojumam mātesuzņēmuma atbildība par tā meitasuzņēmuma izdarīto pārkāpumu izriet no apstākļa, ka abas vienības veido vienkāršu uzņēmumu Kopienu tiesību normu konkurences jomā vajadzībām, nevis no pierādījumiem par mātesuzņēmuma dalību pārkāpumā vai zināšanu par pārkāpumu. (872) Visbeidzot saistībā ar personiskās atbildības principu Komisija konstatē, ka [LESD] 101. pants ir adresēts “uzņēmumiem”, kas var ietvert vairākas juridiskas personas. Šajā kontekstā personiskās atbildības princips nav pārkāpts, jo dažādas juridiskas personas tiek atzītas par atbildīgām, pamatojoties uz apstākļiem, kas attiecas uz to pašu lomu un to rīcību viena un tā paša uzņēmuma ietvaros. Meitasuzņēmumu gadījumā atbildība tiek noteikta, pamatojoties uz to, ka tie faktiski īsteno kontroli pār meitasuzņēmumu, kas pēc būtības iesaistīti attiecīgajos faktos (skat. 13. iedaļu), komercpolitiku. (873) Ori Martin turklāt apgalvo, ka tā neesot īstenojusi izšķirošu ietekmi uz SLM, kura vienmēr autonomā veidā esot veikusi savas darbības PT nozarē. To apstiprinot fakts, ka SLM neesot bijis nekāda pienākuma sniegt atskaites Ori Martin, kura turklāt esot bijusi finansiālā holdinga sabiedrība un tātad neesot pieņēmusi lēmumus par tās komercpolitiku. (874) Komisija norāda, ka tas vien, ka kāds uzņēmums ir finansiālā holdinga sabiedrība, neizslēdz faktu, ka tas īsteno izšķirošu ietekmi uz saviem meitasuzņēmumiem. Tāpat Ori Martin bija intereses un loma saistībā ar tās meitasuzņēmumu SLM kā tā akcionāram – lai aizsargātu savas finansiālās īpašuma intereses. Visbeidzot, kamēr Ori Martin apgalvo, ka tā neesot darbojusies nozarē, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, Komisija konstatē, ka tās meitasuzņēmums Ori Martin SpA pats darbojās tērauda nozarē un ka SLM komercdarbības tātad bija saistītas ar grupas biznesu. Šajos apstākļos Ori Martin nevar tikt kvalificēta kā vienkārša holdinga sabiedrība, un katrā ziņā tā nevar izvairīties no atbildības. (875) Tādēļ SLM un Ori Martin ir šī lēmuma adresātes. SLM tiek atzīta par atbildīgu par laikposmu no 1997. gada 10. februāra līdz 2002. gada 19. septembrim. Ori Martin tiek atzīta par solidāri atbildīgu par SLM pārkāpjošo rīcību attiecībā uz laikposmu no 1999. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 19. septembrim.”