ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C‑654/15

Länsförsäkringar AB

pret

Matek A/S

(Högsta domstolen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības preču zīme – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts – 15. panta 1. punkts – 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Īpašniekam piešķirto ekskluzīvo tiesību apjoms – Reģistrācijai sekojošais piecu gadu periods

Kopsavilkums – Tiesas (otra palāta) 2016. gada 21. decembra spriedums

Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības preču zīmes iedarbība – Ar preču zīmi piešķirtas tiesības – Tiesības aizliegt preču zīmes izmantošanu – Identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana attiecībā uz identiskiem vai līdzīgiem produktiem vai pakalpojumiem – Īpašniekam piešķirto ekskluzīvo tiesību apjoms – Reģistrācijai sekojošais piecu gadu periods

(Padomes Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 15. panta 1. punkts un 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts)

Regulas Nr. 207/2009 par [Eiropas] Savienības preču zīmi 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts, to lasot kopā ar šīs regulas 15. panta 1. punktu un 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka piecu gadu laikā pēc Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas tās īpašnieks, ja pastāv sajaukšanas iespēja, var aizliegt trešajām personām darījumos izmantot viņa preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu visām precēm un pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem šī preču zīme ir reģistrēta, un viņam nav jāpierāda šīs preču zīmes faktiska izmantošana šīm precēm vai šiem pakalpojumiem.

No Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta un 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 2. punkta teksta un mērķa izriet, ka līdz brīdim, kad ir pagājuši pieci gadi no Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas, īpašnieka tiesības nevar tikt atzītas par atceltām nedz attiecībā uz daļu, nedz attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem šī preču zīme ir reģistrēta. Tādējādi ar šīm normām īpašniekam tiek piešķirts labvēlības periods, lai uzsāktu faktisku savas preču zīmes izmantošanu, kura laikā tas var atsaukties uz tam ar to piešķirtajām ekskluzīvajām tiesībām atbilstoši šīs regulas 9. panta 1. punktam attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, un viņam šāda izmantošana nav jāpierāda.

Tādējādi, lai atbilstoši šīs regulas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktam noteiktu, vai iespējamā pārkāpuma izdarītāja preces un pakalpojumi ir tādi paši vai līdzīgi tām precēm un pakalpojumiem, uz kuriem attiecas minētā Eiropas Savienības preču zīme, piecu gadu laikā pēc Eiropas Savienības preču zīmes reģistrēšanas ir jāizvērtē ekskluzīvo tiesību apjoms, kas ir piešķirts saskaņā ar šo normu, ņemot vērā preces un pakalpojumus, uz kuriem attiecas preču zīmes reģistrācija, nevis ņemot vērā šīs preču zīmes izmantošanu, ko tās īpašnieks būtu varējis veikt šajā laikposmā.

(skat. 26., 27. un 29. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 648/2005, 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pārvadājumu apakšuzņēmējam, – kurš, pirmkārt, preces kopā ar tranzīta dokumentu ir nodevis galvenajam pārvadātājam galamērķa muitas iestādes stāvvietā un, otrkārt, šīs preces ir no jauna saņēmis savā pārziņā, lai tās pārvadātu tālāk, – gan bija pienākums pārliecināties par šo preču uzrādīšanu galamērķa muitas iestādē, gan tas ir saucams pie atbildības par šādu neuzrādīšanu tikai tādā gadījumā, ja brīdī, kad tas no jauna pieņēma savā pārziņā minētās preces, tas zināja, ka tranzīta procedūra nav pienācīgi noslēgusies, un šo apstākli noskaidrot ir iesniedzējtiesas ziņā.

Proti, šajā tiesību normā paredzētās pārvadātāja atbildības pamatā ir faktiska kontrole pār precēm. Tāpēc pārvadātājs, kas šo kontroli nodod kādam citam pārvadātājam, nododot tam preces, principā atbrīvojas no sava šajā tiesību normā paredzētā pienākuma, ja vien šim citam pārvadātājam ir zināms, ka šīm precēm ir piemērojama Kopienas tranzīta procedūra. Tomēr, lai arī Muitas kodeksa 37. pantā paredzētā preču atrašanās muitas uzraudzībā liedz pārvadātājam no atbildības, kas tam ir saskaņā ar šā kodeksa 96. panta 2. punktu, atbrīvoties, nododot preces kādam citam, pārvadātājs drīkst no šīs atbildības atbrīvoties, tās nododot kādai tādai citai personai, kam saskaņā ar šo 96. pantu ir pienākums preces pienācīgi uzrādīt galamērķa muitas iestādē, kā, piemēram, citam pārvadātājam, kurš šīs preces pieņem, zinot, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra.

(skat. 31., 32. un 39. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C‑365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

pret

Hauptzollamt Bielefeld

(Finanzgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas savienība un kopējais muitas tarifs – Ievedmuitas nodokļa atmaksa – Regula (EEK) Nr. 2913/92 (Muitas kodekss) – 241. panta pirmās daļas pirmais ievilkums – Dalībvalsts pienākums paredzēt nokavējuma procentu samaksu pat valsts tiesās celtas prasības neesamības gadījumā

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2017. gada 18. janvāra spriedums

Eiropas Savienības pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksa vai atlaišana – Summas, ko attiecīgā persona atbilstoši spēkā neesošai antidempinga regulai nepamatoti samaksājusi kā ievedmuitas nodokli – Pienākums samaksāt attiecīgajai personai, kurai ir tiesības uz atmaksu, ar to saistītos procentus

(Padomes Regulas Nr. 2913/92 241. pants)

Ja ievedmuitas nodoklis, tostarp antidempinga maksājumi, tiek atmaksāti, pamatojoties uz to, ka tie ir tikuši iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, dalībvalstīm pastāv no Savienības tiesībām izrietošs pienākums samaksāt indivīdiem, kuriem ir tiesības uz atmaksu, ar to saistītos procentus, sākot no dienas, kad šie indivīdi bija samaksājuši atmaksātos maksājumus.

Šajā ziņā, nenoliedzami, ir jānorāda, ka Muitas kodeksa 241. panta pirmajā teikumā ir noteikts, ka muitas dienestu veiktā iekasēto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summas, kā arī kredīta procentu vai nokavējuma procentu atmaksa nerada tām nekādus maksājuma procentus. Ņemot vērā iepriekš minēto, šī tiesību norma pati par sevi nevar nozīmēt, ka tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, valsts tiesiskajā regulējumā pamatoti varētu būt paredzēts, ka nav jāveic procentu samaksa par atmaksāto ievedmuitas nodokļu summu no šo nodokļu samaksas brīža līdz to atmaksas brīdim. Proti, gan no Muitas kodeksa 241. panta rašanās vēstures, gan no konteksta, kādā ietilpst šī tiesību norma, izriet, ka tā nav piemērojama tādos apstākļos kā pamatlietā.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts iestāžu kompetencē ir noteikt sekas, kas atbilstoši to tiesību sistēmai izriet no regulas, ar kuru noteikts antidempinga maksājums, atcelšanas vai spēkā neesamības atzīšanas, kas nozīmē, ka antidempinga maksājumi, kuri iekasēti saskaņā ar attiecīgo regulu, pēc likuma nav bijuši maksājami Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta izpratnē un ka muitas iestādēm principā tie ir jāatmaksā atbilstoši minētajai normai, ja vien ir izpildīti šai atmaksai paredzētie nosacījumi, tostarp šī kodeksa 236. panta 2. punktā norādītais nosacījums. (šajā ziņā skat. spriedumus,2007. gada 27. septembris, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, 67. punkts, un 2010. gada 18. marts, Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 25. punkts).

(skat. 24.–26., 34. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
EKL 49. pantam ir pretrunā tiesību akti, saskaņā ar kuriem finanšu iestādēm nerezidentēm parasti tiek uzlikts nodoklis par attiecīgajā dalībvalstī gūtajiem procentu ienākumiem, nepiešķirot tām iespēju atskaitīt ar attiecīgo darbību tieši saistītos profesionālos izdevumus, lai gan šāda iespēja pastāv finanšu iestādēm rezidentēm.

Attiecībā uz profesionālo izdevumu, kam ir tieša saikne ar veikto darbību, ņemšanu vērā pakalpojuma sniedzēji rezidenti un pakalpojuma sniedzēji nerezidenti ir salīdzināmā situācijā. EKL 49. pantam ir pretrunā valsts tiesību nodokļu akti, kuros kā vispārīgs noteikums iekļauts, ka, apliekot ar nodokļiem nerezidentus, tiek ņemti vērā bruto ienākumi, no kuriem nav atskaitīti ar profesionālo darbību saistītie izdevumi, bet attiecībā uz rezidentiem ienākuma nodoklis tiek piemērots ienākumiem, no kuriem šie ar profesionālo darbību saistītie izdevumi jau ir atskaitīti. Šajā ziņā nekādi netiek nošķirtas dažādas pakalpojumu sniegšanas kategorijas, jo EKL 49. pants, skatot to kopsakarā ar EKL 50. pantu, bez atšķirības attiecas uz visām šajā pēdējā tiesību normā uzskaitītajām pakalpojumu sniegšanas kategorijām, neņemot vērā, ka attiecībā uz banku pakalpojumiem nav iespējams noteikt jebkādu raksturīgu saikni starp izmaksām un gūtajiem procentu ienākumiem. Līdz ar to pret finanšu iestāžu sniegtajiem pakalpojumiem saskaņā ar EKL 49. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvības principu nav jābūt citādai attieksmei nekā pret citā darbības jomās sniegtajiem pakalpojumiem. Šādā kontekstā nav nozīmes iespējamajam apstāklim, ka finanšu iestādēm nerezidentēm tiek piemērota izdevīgāka nodokļa likme nekā finanšu iestādēm rezidentēm. Pamatbrīvībai pretēju nelabvēlīgu nodokļu režīmu nevar uzskatīt par saderīgu ar Eiropas Savienības tiesībām tāpēc, ka ir citas priekšrocības.

Turklāt šādu ierobežojumu nevar pamatot ne ar mērķi nodrošināt sabalansētu nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm, ne ar vēlmi novērst profesionālo izdevumu dubultu atskaitīšanu, vai nepieciešamību nodrošināt nodokļu iekasēšanas efektivitāti.

Šajā ziņā iesniedzējtiesai, pamatojoties uz valsts tiesībām, ir jāizvērtē, kādi ir profesionālie izdevumi, kurus var uzskatīt par tieši saistītiem ar attiecīgo darbību. Minētajai tiesai ir arī jānosaka vispārējo izdevumu daļa, kurus var uzskatīt par tieši saistītiem ar šo darbību. Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka, ja valsts tiesību aktos finanšu iestādēm rezidentēm nav atļauts, aprēķinot radušās finansēšanas izmaksas, ņemt vērā vidējās procentu likmes, kas tiek piemērotas starpbanku finansēšanai un kuras neatbilst faktiski esošajām finanšu izmaksām, šai tiesai minētās likmes nav jāņem vērā.

(sal. ar 23., 24., 26., 27., 31., 32., 37., 38., 40., 52.–55. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 175. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm nav jāpiemēro šajā normā paredzētais noapaļošanas noteikums, ja atskaitāmā daļa ir aprēķināta atbilstoši kādai no šīs direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm.

Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 184. un nākamie panti ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstīm korekcijas gadījumā nav pienākuma piemērot šīs direktīvas 175. panta 1. punktā ietverto noapaļošanas noteikumu, kad saskaņā ar to valsts tiesisko regulējumu atskaitāmā daļa ir tikusi aprēķināta atbilstoši kādai no minētās direktīvas 173. panta 2. punktā vai Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 5. punkta trešajā daļā norādītajām metodēm, tikai tad, ja šis noteikums ir ticis piemērots, nosakot sākotnējo atskaitījuma summu vai ja fakts, kura izmaiņu dēļ ir nepieciešama šī korekcija, ir jauna direktīvas 173. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētās metodes vai minētā noapaļošanas noteikuma piemērošana.

No Direktīvas 2006/112 184. panta un 185. panta 1. punkta kombinācijas izriet, ka, pirmkārt, ja tādēļ, ka ir mainījušies fakti, kas sākotnēji ņemti vērā, nosakot atskaitījumu summu, ir jāveic korekcija, šīs korekcijas apmēra aprēķina rezultātā ir jāpanāk, lai noslēgumā iegūto atskaitījumu apmērs atbilstu apmēram, uz kādu nodokļu maksātājam būtu tiesības, ja šīs izmaiņas būtu ņemtas vērā jau sākumā. Otrkārt, šī apmēra aprēķinā ir jāņem vērā tie paši fakti, kuri tikuši ņemti vērā sākotnēji, izņemot to, kas ir mainījies.

(sal. ar 47., 50. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Regulas Nr. 1260/2001 par cukura tirgu kopīgo organizāciju 15. panta 2. un 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to cukura ražotājam nav piešķirtas tiesības uz ražošanas maksājumu atlīdzību, kuri ir samaksāti apmērā, kas atbilst A un B kvotu cukura daudzumam, kurš vēl tika uzglabāts 2006. gada 30. jūnijā, pēc tam, kad ražošanas maksājumu kārtība netika atjaunota pēc šī datuma ar Regulu Nr. 318/2006 par cukura tirgu kopīgu organizāciju.

Eksporta pārpalikumu noteikšanas attiecībā uz no 2001./2002. līdz 2005./2006. tirdzniecības gadam kontekstā to cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa daudzumu, kas ir bijuši uzglabāti 2005./2006. tirdzniecības gada beigās, izslēgšana būtu pretēja gan Regulas Nr. 314/2002, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus kvotu sistēmas piemērošanai cukura nozarē, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 1140/2003, 6. panta 4. punktam, kurā ir tieši paredzēta šo uzkrāto daudzumu ņemšana vērā, gan Regulas Nr. 1260/2001 15. panta 2. punkta a) apakšpunktam, kurā arī ir iekļauta atsauce uz eksportējamo un neeksportēto pārpalikumu, kas, kā izriet no šīs pēdējās minētās regulas preambulas 15. apsvēruma, obligāti ietver daudzumus, kuri atrodas tirgū attiecīgā tirdzniecības gada beigās, tādus kā rezerves uzkrājumi. Turklāt tas, ka tiek turpināts atsaukties uz kopējo paredzamo zaudējumu pat pēc Regulas Nr. 1260/2001 15. panta 2. un 3. punktā noteiktās koriģēšanas attiecībā uz no 2001./2002. līdz 2005./2006. tirdzniecības gadam nozīmē, ka zaudējums vēl var nebūt pilnībā ciests. Šajā ziņā nav konstatējams, ka Padome būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, pilnvaru nepareizu izmantošanu, vai tā būtu acīmredzami pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas lauksaimniecības jomā atbilstoši LESD 40.–43. pantam, paredzot, ka attiecībā uz 2005./2006. tirdzniecības gadu cukura tirgu kopīgās organizācijas finansēšanas ietvaros tiek ņemts vērā eksportējamais pārpalikums, kas pastāv šī tirdzniecības gada beigās, kurš obligāti ietver cukura uzkrājumu daudzumus tirdzniecības gada beigās.

Šajos apstākļos nav ticis atklāts neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Regulas Nr. 1360/2013, ar ko nosaka ražošanas nodevu apjomu cukura nozarē 2001./2002., 2002./2003., 2003./2004., 2004./2005. un 2005./2006. tirdzniecības gadam, koeficientu papildu nodevas aprēķināšanai 2001./2002. un 2004./2005. tirdzniecības gadam un summu, kuras cukura ražotājiem ir jāmaksā cukurbiešu pārdevējiem sakarā ar starpību starp ražošanas nodevas maksimālo apjomu un nodevas apjomu 2002./2003., 2003./2004. un 2005./2006. tirdzniecības gadam, spēkā esamību.

(sal. ar 44., 45., 52., 54. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
Kombinētā nomenklatūra, kas ir ietverta I pielikumā Regulai Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, šīs regulas redakcijā, kas izriet no Īstenošanas regulas Nr. 927/2012, ir jāinterpretē tādējādi, ka priekšautapmetnis aizsardzībai pret starojumu, kas ir izgatavots no sintētiskām vai mākslīgām šķiedrām un ir paredzēts valkāšanai tikai vai galvenokārt, lai aizsargātu cilvēkus, kas pakļauti starojumam, veicot profesionālo darbību, ir jāklasificē minētās nomenklatūras apakšpozīcijā 6211 33 10 00 0, ņemot vērā tā objektīvās pazīmes un īpašības, tostarp it īpaši tā ārējo izskatu, un nav vajadzības atsaukties uz elementiem, kas nosaka attiecīgās preces pamatīpašības.

Ar faktu, ka šīs preces ietver polsterējumu, kuru veido galvenokārt antimons, kas tām piešķir aizsardzības pret starojumu raksturu, nepietiek, lai tās klasificētu par antimona izstrādājumu, uz ko attiecas kombinētās nomenklatūras pozīcija 8110.

(sal. ar 26, 32, 34. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu vai praksi kā pamatlietā, kas ļauj atteikt darba ņēmējam, kurš iestādes, kurā viņš ir nodarbināts, atvaļinājumu kalendārā noteiktā ikgadējā atvaļinājuma laikā atrodas atbilstoši valsts tiesībām piešķirtā atveseļošanās atvaļinājumā, viņa atveseļošanās atvaļinājuma beigās tiesības izmantot ikgadējo atvaļinājumu vēlākā laikposmā, ar nosacījumu, ka atveseļošanās atvaļinājuma mērķis atšķiras no ikgadējā atvaļinājuma mērķa, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā galu galā valsts tiesai, kam vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesību normas un tātad lemt, vai atveseļošanās atvaļinājuma mērķis atšķiras no ikgadēja apmaksāta atvaļinājuma mērķa, kas noteikts Direktīvas 2003/88 7. pantā, kā to interpretē Tiesa, pēdējā minētā, kura ir aicināta sniegt valsts tiesai lietderīgu atbildi tās izskatāmā strīda atrisināšanai, var tai sniegt šajā ziņā norādes, kas izriet no šīs tiesas iesniegto elementu kopuma un it īpaši no iesniedzējtiesas lēmuma pamatojuma.

Nosacījumi, kuriem atbilstoši valsts tiesībās ir noteikts, ka atveseļošanās atvaļinājums tiek piešķirts “lai veiktu ārsta nozīmētu ārstniecības kursu”, ka par to, vai ir “vajadzīgs šāds atvaļinājums nozīmētās ārstēšanās veikšanai”, lemj skolotāja ārstējošais ārsts un ka divas nedēļas pirms minētā atvaļinājuma beigām skolotājam ir jāierodas uz izmeklēšanu, lai pārbaudītu, vai nav kontrindikāciju viņa darba atsākšanai, apstiprina apgalvojumu, ka atveseļošanās atvaļinājuma mērķis ir uzlabot to darba ņēmēju veselības stāvokli, kuriem tas ir noteikts, un neparedz pretēji Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā noteiktajam ikgadējam apmaksātam atvaļinājumam, sniegt šiem darba ņēmējiem laiku atpūtai un brīvā laika nodarbēm, jo viņiem ir jāveic ārsta nozīmēta ārstēšana.

Ja iesniedzējtiesa konstatē, ka pastāv šāda mērķu atšķirība, valsts tiesiskajā regulējumā ir jāparedz pienākums darba devējam piešķirt attiecīgajam darba ņēmējam citu darba ņēmēja piedāvātu ikgadējā atvaļinājuma periodu, kas attiecīgā gadījumā atbilst vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar darba devēja interesēm, a priori neizslēdzot iespēju, ka šis periods var būt ārpus attiecīgajam ikgadējam atvaļinājumam noteiktā bāzes laikposma.

(sal. ar 28.–30., 32. un 34. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑270/15 P

Beļģijas Karaliste

pret

Eiropas Komisiju

“Apelācija — Atbalsts, ko Beļģijas iestādes piešķir transmisīvās sūkļveida encefalopātijas skrīninga testu liellopiem finansēšanai — Selektīva priekšrocība — Lēmums, ar kuru šis atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu”

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2016. gada 30. jūnija spriedums

Valsts atbalsts – Jēdziens – Pasākuma selektīvais raksturs – Selektivitātes prasības nošķiršana no ekonomiskās priekšrocības konstatēšanas, kā arī atbalsta shēmas nošķiršana no individuāla atbalsta

Valsts atbalsts – Jēdziens – Valsts intervence, atvieglojot izmaksas, kuras parasti jāmaksā no uzņēmuma budžeta – Izmaksas, kas izriet no valsts tiesiskā regulējuma ievērošanas – Iekļaušana – Izmaksas, kas saistītas ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu – Ietekmes neesamība – Valsts intervence jomās, kas Eiropas Savienībā nav harmonizētas – Ietekmes neesamība

Izvērtējot izmaksas, kas parasti jāsedz no uzņēmuma budžeta un, attiecīgi, izvērtējot pasākuma selektīvo raksturu, lai to kvalificētu kā valsts atbalstu, papildu izmaksas, kas jāuzņemas uzņēmumiem to likumā, administratīvos aktos vai līgumos, kas ir paredzēti saimnieciskajai darbībai, noteikto saistību dēļ, savas iedabas dēļ ir jāuzskata par šādām izmaksām. Apstāklis, ka šādas saistības rada valsts iestādes, tādējādi pats par sevi neietekmē citu šo pašu iestāžu iejaukšanās rakstura vērtējumu, lai noteiktu, vai tās rada priekšrocības uzņēmumiem ārpus parastiem tirgus apstākļiem. Izmaksu, kas parasti ir jāsedz uzņēmumam, kvalifikāciju neietekmē apstākļi, ka šīs izmaksas izriet no valsts varas iejaukšanās, īstenojot tās valsts varas prerogatīvas, vai ka dalībvalstīm esot tiesības segt šīs izmaksas, jo attiecīgajā jomā nepastāv saskaņošana. Turklāt un katrā ziņā apstāklis, ka nav veikta nekāda saskaņošana attiecībā uz attiecīgo pasākumu finansēšanu, neietekmē ekonomisko priekšrocību kvalificēšanu, ko šāds finansējums var radīt. Pat jomās, kurās dalībvalstīm ir kompetence, tām ir jāievēro Savienības tiesības un it īpaši LESD 107. un 108. panta prasības. (sal. ar 35., 36., 38. un 39. punktu)

Sabiedrības veselības mērķis, kas ir liellopu ražotāju uzņēmumiem noteiktā pienākuma veikt slimības skrīninga testus pamatā, nav pietiekams, lai šo testu finansēšanu no valsts līdzekļiem nevarētu kvalificēt kā valsts atbalstu. Proti, LESD 107. panta 1. punktā attiecīgie intervences pasākumi netiek nošķirti pēc to cēloņiem vai mērķiem, bet gan definēti atbilstoši to sekām. (sal. ar 40. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 48. un 49. punktu)
Regulas Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 255/2013, 2. panta 35. punkta g) apakšpunkta iii) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu atkritumu kā minētās regulas III pielikumā norādītie atkritumi, kurus paredzēts reģenerēt, sūtījums ir uzskatāms par nelikumīgu šī noteikuma izpratnē, ja šīs pašas regulas VII pielikumā paredzētajā ar šo sūtījumu saistītajā dokumentā ir ietverta kļūdaina vai nekonsekventa informācija par importētāju/saņēmēju, reģenerācijas iekārtu, kā arī attiecīgajām valstīm, neatkarīgi no tā, ka citos kompetento iestāžu rīcībā nodotajos dokumentos šī informācija ir norādīta pareizi, no tā, vai ir bijis nodoms maldināt šīs iestādes, un no tā, vai minētās iestādes ir izmantojušas šīs pašas regulas 24. pantā paredzētās procedūras.

Gadījumā, ja Regulas Nr. 1013/2006 VII pielikumā minētajā dokumentā ir ietverta šāda veida kļūdaina vai nekonsekventa informācija, kompetento iestāžu uzraudzības un kontroles uzdevumu izpilde nevar tikt nodrošināta atbilstoši minētajai regulai, jo šīs iestādes, nebūdamas pienācīgi informētas par attiecīgā sūtījuma nosacījumiem, attiecībā uz šo sūtījumu nevar nodrošināt pienācīgu izsekojamību, lai izvairītos no kaitējuma nodarīšanas videi, kā arī no cilvēku veselībai kaitējošām darbībām. Šajā ziņā saistībā ar to, ka informācija, kurai ir jābūt norādītai minētajā VII pielikumā paredzētajā dokumentā, ir tikusi norādīta citos dokumentos, ir jāprecizē, ka šāds dokuments ir ticis noteikts īpašā tiesiskajā regulējumā, un tas ir vērsts uz tādu mērķu īstenošanu, kas ir raksturīgi tiesību aktiem attiecībā uz atkritumu sūtījumiem, savukārt citiem dokumentiem, kā, piemēram, starptautiskajai preču transporta pavadzīmei un komercrēķinam, nav šāda mērķa. Turklāt neatkarīgi no tā, vai kļūda šajā dokumentā ir tikusi pieļauta ar nodomu vai nē, ja tās dēļ rodas nekonsekvence, tā liek attiecīgo dalībvalstu kontroles iestādēm veikt papildu pārbaudes, kas tādējādi padara par neiespējamu nekavējoties veikt sūtījumu kontroli, pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 1013/2006 VII pielikumu, kā dēļ saistībā ar šiem diviem kļūdu veidiem vismaz pārkāpuma kvalificēšanas posmā ir jāpastāv vienādai attieksmei. Visbeidzot saistībā ar šīs regulas 24. pantā paredzēto procedūru neīstenošanu nedz šajā pantā, nedz kādā citā minētās regulas noteikumā nav paredzēta saikne starp šīm procedūrām un nelikumīga sūtījuma definīciju, kā rezultātā šāda minēto procedūru neīstenošana nevar ietekmēt attiecīgā sūtījuma kvalificēšanu par nelikumīgu sūtījumu šīs regulas 2. panta 35. punkta izpratnē.

(sal. ar 36., 42., 45.–47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)