ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Šai ziņā ir jākonstatē, pirmkārt, ka prasītāja līdz ar ISHR‑MS ir piedalījusies 2013. gada 10. aprīļa sanāksmē. Otrkārt, kā izriet no revidenta 2013. gada 3. maija vēstules, kas laika ziņā atbilst apstrīdētajiem faktiem un ko ir sagatavojis no Komisijas neatkarīgs revidents, šajā sanāksmē tieši prasītāja ir iesniegusi revidentam trīs piedāvājumus, ko bija iesniegušas dažādas izdevējsabiedrības. Treškārt, pat pieņemot, kā prasītāja to apgalvo replikas rakstā, ka ISHR‑MS ir iesniegusi revidentam attiecīgos dokumentus, no lietas materiāliem nekādi neizriet, ka prasītāja būtu distancējusies no ISHR‑MS rīcības iesniegt šos dokumentus revidentam, lai gan tā būtu varējusi ziņot par šo nelikumību vai vismaz atturēties no dalības minētajā sanāksmē. Ceturtkārt, prasītājas atbildība dotācijas līguma pārvaldībā izriet no “partnerības deklarācijas”, subsīdijas līguma 16. punkta un sadarbības līguma.
22

EUIPO, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus. Tas uzskata, ka strikti gramatiska Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta interpretācija nozīmētu, ka šī tiesību norma var tikt piemērota vienīgi tad, ja apzīmējumi ir identiski, un tas varētu padarīt to par neiedarbīgu. Faktiski tas uzskata, ka preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs varētu izvairīties no šīs tiesību normas piemērošanas, nedaudz grozot agrāko preču zīmi, un ka šī situācija radītu būtisku kaitējumu agrākās preču zīmes īpašnieka interesēm. Tas uzskata – ja preču zīme tiktu reģistrēta, lai gan abi apzīmējumi ir līdzīgi, apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs varētu nepieļaut jebkādu vēlāku reģistrāciju un jebkādu agrākās preču zīmes izmantošanu, ko veic sākotnējais īpašnieks. Taču iepriekš minētās tiesību normas mērķis tieši esot nepieļaut, ka preču zīmes īpašnieka pārstāvis ļaunprātīgi izmanto preču zīmi, jo pārstāvis var izmantot komerciālās sadarbības laikā iegūtās zināšanas un pieredzi un tātad netaisnīgi gūt labumu no preču zīmes īpašnieka ieguldītajām pūlēm un veiktajiem ieguldījumiem. Tā ieskatā, šī tiesību norma ir jāinterpretē niansēti, lai efektīvi aizsargātu likumīgo īpašnieku pret savu pārstāvju negodīgu komercpraksi, paplašinot tās piemērošanu ārpus strikta identiskuma [kritērija]. Apzīmējumu salīdzinājums, kas veikts no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) viedokļa, un salīdzinājums, kas veikts no minētās regulas 8. panta 3. punkta viedokļa, noteikti neesot viens un tas pats. Tas apgalvo, ka apzīmējumu salīdzinājums, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktu, ir vērsts uz agrākās preču zīmes īpašnieka interesēm. Izskatāmajā lietā Apelācijas padome neesot piemērojusi līdzības kritēriju, kas attiecināms uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, bet atkarībā no apzīmējumu īpašā rakstura esot izvērtējusi, vai tos var vērtēt kā “būtībā” līdzīgus tādējādi, ka tas radītu kaitējumu preču zīmes īpašnieka leģitīmajām interesēm un ka prasītāja varētu netaisnīgi gūt labumu no savām attiecībām ar minēto īpašnieku. Tāpēc attiecīgo apzīmējumu īpašais raksturs nosakot to, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts izskatāmajā lietā esot piemērojams ne tikai attiecībā uz identiskiem apzīmējumiem.
46

Savukārt ar papildu nosacījumu, kurā tiek prasīts, lai līdz ar konkrēti noteiktu darba stāžu ierēdnim vai darbiniekam, kurš kandidē konkursā, minētais darba stāžs iestādē būtu nepārtraukts, var rasties situācija, ka no iekšējā konkursa tiek izslēgti ierēdņi vai darbinieki, kuru darba stāžs atbilst vai pārsniedz to, kas ir prasīts iepriekš minētajā nosacījumā. No tā izriet, ka, ja nav iestādes sniegta pamatojuma, šāda prasība ir atzīstama par prettiesisku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 6. marts, de Kerros un Kohn-Berge/Komisija, T‑40/96 un T‑55/96, EU:T:1997:28, 48.–54. punkts).
110

Atsaucoties uz IPNL 2016. gada 11. maija iekšējā paziņojumā sniegtu sarakstu ar rīcības veidiem, ko var atzīt par psiholoģisku vardarbību, prasītāja uzskata, ka pretēji tam, ko IPNL norādījusi apstrīdētajā lēmumā, atsaucoties uz nodaļas organizatorisko grūtību kontekstu, viņa no sava nodaļas vadītāja puses ir cietusi no nemitīgas kritikas, no cieņas trūkuma, no viņas izteikto spriedumu neņemšanas vērā, no viņas darba pārmērīgas uzraudzīšanas, no apvainojumiem un aizvainojošām piezīmēm, no tādas rīcības, kas izpaudās kā viņas neievērošana, no nepārtraukta naidīguma un izturēšanās, kas vērsta uz to, lai viņu pazemotu un padarītu smieklīgu viņas darba dēļ. Šajā saistībā viņa uzskata, ka pretēji tam, ko savā iebildumu rakstā liek saprast Parlaments, lai kādu rīcību atzītu par psiholoģisku vardarbību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, nav nepieciešams, lai tā apzināti būtu vērsta uz to, lai pasliktinātu cietušā darba apstākļus.
47

Turklāt konkrētāk attiecībā uz farmaceitiem, kā to apstrīdētā lēmuma 30. punktā uzsver Apelācijas padome, tiem ir zināmi ražošanas avoti un komercializācijas kontrole. Tomēr prasītāja nav pierādījusi, ka iesniegtie dokumenti, kas lielākoties bija no Amerikas, būtu jebkādā ziņā ietekmējuši farmaceitus un to, kā viņi uztver apstrīdēto preču zīmi. Pakārtoti, kā to arī ir norādījusi Apelācijas padome un pret ko prasītāja nav iebildusi, apstāklis, ka citi uzņēmumi, kuri ir personas, kas iestājusies lietā, konkurenti, neizmanto apstrīdēto preču zīmi, liecina pret to, ka būtu notikušas izmaiņas minētās preču zīmes uztverē, kāda ir farmaceitiem.
No Regulas Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu 2015/1929, 108. panta 8. punkta c) apakšpunkta izriet, ka pirms ieteikuma pieņemšanas 108. panta darba grupa dod saimnieciskās darbības subjektam un paziņotajām līgumslēdzējām iestādēm iespēju iesniegt apsvērumus. Tomēr piemērojamajā tiesiskajā regulējumā nav paredzēts, ar kādu saziņas līdzekli saimnieciskās darbības subjektam ir jāsaņem no 108. panta darba grupas paziņojums par attiecīgo faktu juridisko kvalifikāciju un paredzamo sodu.

Šajā ziņā Komisijas vēstule, kurā ietverta 108. panta darba grupas attiecīgo faktu juridiskā kvalifikācija un paredzamais sods, ir pienācīgi paziņota, tiklīdz tā ir darīta zināma tā adresātam un tiklīdz adresātam ir dota iespēja ar to iepazīties. Tā Komisijai ir jānodrošina tiesību tikt uzklausītam efektivitāte un tādējādi ir jāpierāda, ka tā ir devusi adresātam iespēju lietderīgi iepazīties ar Komisijas viedokli attiecībā uz informāciju, ar kuru tā ir nodomājusi pamatot lēmumu. Šādos apstākļos, ja minētā vēstule ir nosūtīta pa e‑pastu, Komisija nevar likumīgi balstīties uz paziņojumu par izlasīšanu, lai pierādītu, ka adresātam ir pienācīgi dota iespēja iepazīties ar minēto vēstuli vai ka tas ir zinājis par šādas vēstules esamību vai tās nosūtīšanu. Proti, paziņojums par izlasīšanu ir e‑pasts, ko adresāta IT sistēma ģenerē un nosūta automātiski, bez adresāta manuālas iejaukšanās, tātad tas ne vienmēr nozīmē, ka adresāts ir varējis uzzināt par minētā e‑pasta esamību.

Turklāt, lai gan paziņošana ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par saņemšanu nav vienīgais iespējamais administratīvu lēmumu paziņošanas veids, tas, pateicoties īpašajām garantijām, kādas ar to tiek nodrošinātas gan attiecīgajai personai, gan administrācijai, tomēr ir īpaši drošs risinājums, vēl jo vairāk tad, ja attiecīgā persona nestrādā iestādēs. Viena no šīm garantijām tostarp ir, pateicoties adresāta parakstam uz paziņojuma par saņemšanu, gūtā pārliecība, ka minētais adresāts zina, ka tam ir adresēta vēstule, kurai tam ir jāpievērš uzmanība. Atšķirībā no pasta paziņojuma par saņemšanu paziņojums par izlasīšanu šādu garantiju nesniedz. Adresāts paraksta paziņojumu par vēstules saņemšanu vai uzraksta un nosūta apstiprinājumu par e‑pasta saņemšanu, bet paziņojumu par izlasīšanu, gluži pretēji, adresāta IT sistēma ģenerē un nosūta automātiski; tas neļauj nešaubīgi pierādīt, ka adresāts zināja vai tam bija dota iespēja iepazīties ar apstrīdēto vēstuli minētā paziņojuma nosūtīšanas dienā.

(skat. 45.–47. un 60.–62. punktu)
Saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) 69. panta 5.b punktu, ja Savienības atbalsta faktiskā summa, kas izlietota par darbībām, kuras saistītas ar prioritātēm, kas definētas Regulas Nr. 1698/2005 16.1 panta a)-f) apakšpunktā, ir mazāka par šīs pašas regulas 69. panta 5.a punktā minēto kopējo summu, dalībvalsts atmaksā Savienības budžetā starpību, nepārsniedzot summu, par kādu ir pārsniegti kopējie piešķīrumi, kas pieejami darbībām, kuras nav saistītas ar šīm prioritātēm. Šis 69. panta 5.a punkts paredz, ka tiek konstatēts, ka pastāv divas premisas, proti, ka ar šīm prioritātēm saistītajām darbībām paredzētās summas ir izmantotas nepilnīgi un ka ir pārsniegti citām darbībām pieejamie kopējie piešķīrumi.

Šajā ziņā šīm prioritātēm paredzēto papildu līdzekļu nepilnīga izmantošana tādējādi nav prettiesiska, ja darbībām, kuras nav paredzētas jaunajiem izaicinājumiem, pieejamie piešķīrumi nav pārsniegti. Atmaksāšana budžetā ir nepieciešama tikai tad, ja citām darbībām pieejamie kopējie piešķīrumi ir pārsniegti. Summas, kas izriet no kopējo piešķīrumu, kas pieejami darbībām, kuras nav saistītas ar prioritātēm, kas definētas Regulas Nr. 1698/2005 16.1 panta a)-f) apakšpunktā, pārsniegšanas, nevar tikt akceptētas kā izdevumi no neizmantotiem papildu līdzekļiem, jo ar tām nav finansētas Regulā Nr. 1698/2005 skaidri paredzētās ar šīm prioritātēm saistītās darbības. Līdz ar to šīs regulas 69. panta 5.b punkta mērķis ir novērst to, ka papildu līdzekļi tiktu izmantoti darbībām, kuras nav saistītas ar prioritātēm, kas definētas šīs regulas 16.1 panta a)-f) apakšpunktā.

(skat. 64. un 72. –74. punktu)
4.

Eiropas Savienības preču zīme–Eiropas Savienības preču zīmes definīcija un iegūšana–Absolūti atteikuma pamati–Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības–Jēdziens–Neoloģisms, kas sastāv no elementiem, kuri apraksta attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašības–Iekļaušana, ja kombinācija nav neparasta (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. 27. punktu)
1)

Atcelt Komisijas Īstenošanas Lēmumu (ES) 2016/1059 (2016. gada 20. jūnijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), ciktāl ar to no finansējuma ir izslēgti šādi Čehijas Republikas maksājumi, kas attiecināti uz ELFLA – saistībā ar atsaistītā tiešā atbalstu shēmu par 2013.–2015. finanšu gadu summa 69054,23 EUR apmērā saistībā ar nepilnībām risku analīzē; – saistībā ar atbalsta shēmu ieguldījumiem vīna nozarē par 2011.–2014. finanšu gadu summa 636516,20 EUR apmērā.
421

Lai to konstatētu, Komisija aprēķināja ar klientiem noslēgto līgumu vērtību laikposmā no 2012. līdz 2015. gadam. Saskaņā ar tās aprēķinu Three iegūtā svērtā daļa esot no [konfidenciāli] atkarībā no šo klientu plānotās vērtības 2018. gadā. Komisija arī konstatē, ka Three ir ievērojami uzlabojis savu stāvokli vairumtirdzniecības tirgū, ir piedalījies vairākās konkursa procedūrās, it īpaši vislielākajiem operatoriem, kas nav MTO, un ir noslēdzis darījumus ar operatoriem, kas nav MTO, kuriem ir izaugsmes potenciāls. Komisija norāda, ka Three klātbūtne ietekmē konkurenci vairumtirdzniecības sarunās pat tad, ja tas neiegūst līguma slēgšanas tiesības, ka tas piedāvā konkurētspējīgus vairumtirdzniecības tarifus tādām jaunajām tehnoloģijām kā 4G un ka tas tiek uzskatīts par svarīgu konkurentu (apstrīdētā lēmuma 1921.–2125. apsvērums).
8

2009. gada 14. janvārī Komisija no sabiedrības Koninklijke Philips NV (turpmāk tekstā – “Philips”) saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par iecietību”). 2009. gada 29. janvārī un 2. martā šis pieteikums tika papildināts, lai tajā līdzās Philips iekļautu sabiedrības Lite‑On IT Corporation un to kopuzņēmumu Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation (turpmāk tekstā – “PLDS”).
172

Pietiek minēt divus no šī sprieduma 29. punktā minēto starplēmumu piemēriem, proti, pirmkārt, lēmumu SRB/ES/SRF/2016/01 (skat. šī sprieduma 29. punkta astoto ievilkumu), kura 1. pantā ir noteikts mērķapjoms 2016. gadam, kas ir uzskatāms par apstākli, kurš tiek ņemts vērā, aprēķinot prasītājas ex ante iemaksas (skat. Īstenošanas regulas 2015/81 4. pantu un Deleģētās regulas 2015/63 I pielikuma 6. posmu), un, otrkārt, lēmumu SRB/ES/SRF/2015/00 (skat. šī sprieduma 29. punkta pirmo ievilkumu), ar kuru ir īstenots Deleģētās regulas 2015/63 6. panta 1. punkta d) apakšpunkts saistībā ar VNV noteiktajiem papildu riska rādītājiem, kas veido IV riska pīlāru, vienu no diviem riska pīlāriem, kurus šajā gadījumā ir piemērojusi VNV, kā tas izriet no datu faila, kas arī ir minēts šī sprieduma 29. punktā.
38

Ir taisnība, ka no prasītāju atbildēm uz šī sprieduma 16. punktā minēto procesa organizatorisko pasākumu izriet, ka divi no viņiem tagad ir pārcelti darbā uz Briseli (Beļģija). Tomēr no tā nevar secināt, ka Civildienesta noteikumu X pielikuma jaunā 6. panta pirmās daļas piemērošana prasītājiem, sākot no 2016. gada, būtu bijusi hipotētiska 2014. gadā. Līdztekus tam, ka viena no attiecīgajām personām ir pārcelta darbā uz Briseli tikai kopš 2017. gada 1. septembra, prasītājiem kā ierēdņiem vai darbiniekiem, kuri pilda pienākumus trešajās valstīs Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektorātā, šī tiesību norma varēja tikt piemērota.
30

EUIPO uzsver, pirmkārt, ka Apelācijas padomes secinājums par to, ka strīdīgais apzīmējums attēlo riepas protektoru, kas vismaz tehniskajā aspektā (iespējams) veido apstrīdēto preču svarīgāko daļu, izrietēja, no vienas puses, no grafiskā attēlojuma, kas veido apstrīdēto apzīmējumu, pārbaudes saistībā ar pieteiktajām precēm un, no otras puses, no lietas dalībnieku iesniegtajiem pierādījumiem. Otrkārt, lai uz apzīmējumu būtu attiecināms Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkts, esot pietiekami, lai tas sastāvētu no tā specifikācijā iekļautās preces daļas. Citiem vārdiem sakot, tas vien, ka attiecīgā forma varētu tikt piemērota sarežģītākai precei vai ietilpt tajā, nav šķērslis šī atteikuma pamata piemērošanai. Treškārt, EUIPO norāda, ka riepas grope neesot prece, jo tā neveido no riepas atdalāmu elementu. Līdz ar to strīdīgais apzīmējums ticis reģistrēts attiecībā uz riepām, kas ir preces, kuru sastāvā ir attiecīgā “L” formas grope un kurās šī grope pilda tehnisko funkciju. Ceturtkārt, sabiedrības sagaidāmā uztvere attiecībā uz šo apzīmējumu neesot izšķirošs elements Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punktā paredzētā atteikuma pamata piemērošanā. Šis pamats ir balstīts uz objektīvu kritēriju, atbilstoši kuram papildus apzīmējuma grafiskajam attēlojumam EUIPO var ņemt vērā visus lietderīgos elementus atbilstošai apzīmējuma identificēšanai Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkta kontekstā. Piektkārt, Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkta mērķis esot novērst monopola piešķiršanu attiecībā uz preču lietderīgām īpašībām. Līdz ar to, ja prasītājai tiktu piešķirtas ar preču zīmi saistītās tiesības uz apstrīdēto apzīmējumu (jo tas atspoguļo tikai riepas daļu), tai būtu iespēja nepieļaut citiem uzņēmumiem tirgot riepas, kas ietver tos pašus vai līdzīgus apzīmējumus, proti, gropes.
42

Šim apsvērumam ir jāpiekrīt. Faktiski neviens no pierādījumu elementiem, kurus Kipras Republika ir iesniegusi procesā Apelācijas padomē un kuri tikuši izvērtēti apstrīdētā lēmuma 20. un 21. punktā, nenonāk pretrunā šim konstatējumam. Šos elementus tostarp veido dati par pārdošanas apjomiem, par tirdzniecības veicināšanas un mārketinga pasākumiem, izvilkumi no kulinārijas žurnāliem vai rakstiem presē, kā arī dažādi oficiāli rakstveida paziņojumi attiecībā uz sieru “halloumi” kā Kipras siera šķirni, tomēr bez iespējas saistīt vārdu “halloumi”, izmantotu kā sugasvārdu, ar jebkādu sertifikācijas zīmi, ne arī pat ar norādi uz sertificētu sieru. Kā to apstrīdētā lēmuma 25. punktā pamatoti ir norādījusi Apelācijas padome, ņemot vērā šos dažādos elementus, šķiet, ka Apvienotās Karalistes sabiedrība neuztver šo vārdu kā Kiprā ražota siera veida nosaukumu un ka “jautājums par to, vai siers var tikt kvalificēts kā “halloumi”, ir atkarīgs no tā iezīmēm un sastāva, nevis no fakta, ka persona, kas to tirgo, ietilpst vai neietilpst īpašā licencēto lietotāju grupā”.
32

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp tiem. Šie faktori it īpaši ietver to raksturu, funkcionālo uzdevumu, lietojumu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu. Vērā ņemami var būt arī citi faktori, tādi kā attiecīgo preču izplatīšanas kanāli (skat. spriedumu, 2007. gada 11. jūlijs, El Corte Inglés/ITSB – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, EU:T:2007:219, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
31

Apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā Komisija turklāt atgādināja, ka Vispārējā tiesa savā 2013. gada 19. marta spriedumā Firma Van Parys/Komisija (T‑324/10, EU:T:2013:136) uzskatīja par vajadzīgu norādīt, ka savai aizstāvībai Komisija ir norādījusi, ka prasītājas izmantotais mehānisms, lai saņemtu importa licenču izmantošanas tiesības, ir “prettiesisks”, jo tas ir pretrunā Regulas Nr. 2362/98 21. panta 2. punkta otrajai daļai, ar kuru ir aizliegta jebkāda no importa licencēm izrietošu tiesību jaunam tirgus dalībniekam nodošana tradicionālajam tirgus dalībniekam. Vispārējā tiesa piebilda, ka attiecībā uz šo jautājumu ir jākonstatē, ka pirmais lēmums daļā, kurā ar to tika atteikta ievedmuitas nodokļa atlaišana, ir pamatots nevis ar importa licenču izmantošanas pirkšanas mehānisma prettiesiskumu, bet ar rupju prasītājas neuzmanību. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka tātad šis Komisijas arguments šajā lietā nevar ietekmēt atteikuma atlaist ievedmuitas nodokli pamatotību. Komisija no tā šajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā secināja, ka tai šajā jaunajā lēmumā ir jāpārbauda, vai mehānisms, kuru ir izmantojusi prasītāja importa licenču izmantošanai, ir tiesisks, ņemot vērā faktu, ka Regulas Nr. 2362/98 21. panta 2. punkta otrajā daļā ir aizliegta jebkāda no importa licencēm izrietošu tiesību jaunam tirgus dalībniekam nodošana tradicionālam tirgus dalībniekam. Tā piebilda, ka tai turklāt ir no jauna jāpārbauda pamatojums, kas ļauj noteikt, ka nepastāv krāpšana vai nolaidība.
18

Šajā sakarā ir jāatgādina, ka administratīva sūdzība un tās tieša vai netieša noraidīšana ir neatņemama kompleksas procedūras sastāvdaļa un tas ir tikai priekšnosacījums prasības celšanai tiesā. Šādos apstākļos ar prasību, pat ja tā formāli ir vērsta pret sūdzības noraidījumu, izskatīšanai tiesā faktiski tiek iesniegts nelabvēlīgais akts, par kuru bijusi iesniegta sūdzība, izņemot gadījumu, kad sūdzības noraidījuma apjoms atšķiras no tā akta apjoma, par kuru šī sūdzība tikusi iesniegta. Lēmums par sūdzības tiešu noraidīšanu, ņemot vērā tā saturu, var nebūt prasītāja apstrīdētā akta apstiprinājums. Tas tā ir gadījumā, kad lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir pārskatīta prasītāja situācija, ņemot vērā jaunus tiesiskos un faktiskos apstākļus, vai kad ar to ir grozīts vai papildināts iepriekšējais lēmums. Šādos gadījumos sūdzības noraidījums ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, vai pat uzskata to par nelabvēlīgu aktu, ar ko ir aizstāts apstrīdētais akts (skat. spriedumu, 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
21

Komisija apstrīd, ka institūcijai, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pienākums atmaksāt prasītājam no viņa atalgojuma ieturētās summas. Šajā ziņā tā atgādina, ka prasītājam nebija iespējams piemērot stingrāku sodu par rājienu, un piebilst, ka šis sods neatspoguļo viņa pārkāpumu smagumu. Līdz ar to tā uzskata, ka ieturēto summu atmaksāšana, kas izrietot no burtiskas Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta interpretācijas, būtu pretrunā šīs normas mērķim, kas ir likvidēt ieturējumu, kuri disciplinārlietas noslēgumā konstatēto pārkāpumu rakstura dēļ atzīti par pārmērīgiem, sekas. No šīs normas burtiskas interpretācijas turklāt izrietot darbinieka, kuram tiek atmaksātas ieturētās summas, neraugoties uz viņa pārkāpuma smagumu, nepamatota iedzīvošanās, kā arī vienlīdzīgas attieksmes graušana attiecībā pret darbiniekiem, kuri nodarbinātības laikā izdarījuši tādus pašus pārkāpumus, atkarībā no tā, vai ir tikušas saglabātas turpinātas un pastāvīgas juridiskās saiknes ar šiem darbiniekiem pēc tam, kad tie amatu pametuši. Tādējādi šādi darbinieki kā prasītājs, kuriem vairs nav saikņu ar Komisiju, tādēļ, ka tiem nav iespējams piemērot stingrāku sodu par rājienu, nevar saņemt no to atalgojuma veikto ieturējumu atmaksu, kas bija pilnībā pamatoti brīdī, kad tie tika piemēroti. Komisija pakārtoti piebilst, ka atmaksājamajām summām attiecīgā gadījumā procentus piemērot var tikai tad, ja disciplinārlietas noslēgumā sods nav piemērots.
Faktiska izmantošana attiecībā uz noteiktām precēm un pakalpojumiem, kurus aptver apstrīdēta preču zīme, nedz tiesiski, nedz arī faktiski neizslēdz tās pašas preču zīmes pamatotu neizmantošanas iemeslu esamību saistībā ar citām ar to aptvertajām precēm vai pakalpojumiem. Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka faktiska izmantošana Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē ir jāpierāda attiecībā uz katru no preču vai pakalpojumu veidiem, kuri ir aptverti ar apstrīdēto preču zīmi un kuri var tikt aplūkoti neatkarīgi. Neviens apstāklis nedz šīs tiesību normas, nedz arī kādas citas Savienības tiesību normas formulējumā neliedz to, ka preču zīmes faktiska izmantošana var tikt pierādīta attiecībā uz noteiktām ar to aptvertām precēm vai pakalpojumiem, kamēr šādas izmantošanas attiecībā uz citām precēm vai pakalpojumiem neesamība tiek attaisnota ar pamatotiem neizmantošanas iemesliem.

(skat. 41. punktu)