ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 29. novembrī ( 1 )

Lieta C‑551/16

J. Klein Schiphorst

pret

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

(Centrale Raad van Beroep (Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – EK un Šveices nolīgums par personu brīvu pārvietošanos – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 7., 63. un 64. pants – Migrējoši darba ņēmēji – Bezdarbnieka pabalsti – Darba meklētājs, kurš dodas uz citu dalībvalsti – Tiesību uz bezdarbnieka pabalstu saglabāšana – Ilgums – Iespēja

I. Ievads

1. Vai dalībvalsts ir tiesīga principā atteikt tās valstspiederīgajam, kurš ir darba meklētājs, pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposmu pēc trīs mēnešiem?

2. Tāds ir Centrale Raad van Beroep (Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa, Nīderlande) iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets, kas galvenokārt skar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu ( 2 ) 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.

II. Pamatlietas fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi

3. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp J. Klein Schiphorst, Nīderlandes valstspiederīgo, un Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestādes valde, Nīderlande, turpmāk tekstā – “Uwv”) saistībā ar šīs pēdējās lēmumu noraidīt J. Klein Schiphorst lūgumu par trim mēnešiem pagarināt Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto laikposmu, kura laikā tiek saglabātas tiesības uz bezdarbnieka pabalstiem, kādus Uwv viņam izmaksāja no 2012. gada 1. septembra līdz 30. novembrim saistībā ar viņa darba meklējumiem Šveices Konfederācijas teritorijā, kuras valstspiederīgā ir viņa dzīvesbiedre.

4. Kā norāda iesniedzējtiesa, nav nekādu šaubu, ka J. Klein Schiphorst bija tiesības uz viņa bezdarbnieka pabalstu izmaksu saglabāšanu, meklējot darbu Šveicē trīs mēnešus – no 2012. gada 1. septembra līdz 30. novembrim.

5. Proti, pirmkārt, Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punktā ir paredzēts, ka persona, kura ir pilnīgs bezdarbnieks un kura atbilst kompetentās dalībvalsts tiesību aktos paredzētajiem pabalstu saņemšanas nosacījumiem, un kura dodas uz citu dalībvalsti, lai tur meklētu darbu, saglabā tiesības uz bezdarbnieka naudas pabalstiem, ievērojot šajā pašā pantā uzskaitītos nosacījumus un ierobežojumus. Šo nosacījumu un ierobežojumu skaitā ir minētā punkta c) apakšpunktā norādītā pabalstu saglabāšana “trīs mēnešus no dienas, kad bezdarbnieks pārstājis būt tās valsts nodarbinātības dienestu rīcībā, no kuras viņš aizceļojis, ar nosacījumu, ka kopējais laika posms, kurā tiek nodrošināti pabalsti, nepārsniedz laika posmu, kurā viņam ir tiesības uz pabalstu saskaņā ar šās dalībvalsts tiesību aktiem” ( 3 ).

6. Otrkārt, nav strīda par to, ka saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, kas noslēgts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā ( 4 ) (turpmāk tekstā – “EK un Šveices nolīgums”), un atbilstoši minētā nolīguma II pielikumam, kas grozīts ar Apvienotās komitejas, kas izveidota ar EK un Šveices nolīgumu, 2012. gada 31. marta Lēmumu Nr. 1/2012, ar ko aizstāj minētā nolīguma II pielikumu par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju ( 5 ), Regula Nr. 883/2004 ir piemērojama tiesiskajās attiecībās starp dalībvalstīm un Šveices Konfederāciju no 2012. gada 1. aprīļa un minētās regulas piemērošanas nolūkos šī pēdējā valsts ir pielīdzināta pirmajām.

7. Savukārt tiesvedība pamatlietā un iesniedzējtiesas interese galvenokārt ir par Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļu, kurā ir precizēts, ka “kompetentie dienesti vai iestādes var pagarināt trīs mēnešu laika posmu līdz sešiem mēnešiem”.

8. Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka J. Klein Schiphorst iesniegto lūgumu pagarināt eksportēšanas laikposmu Uwv ir noraidījusi, pamatojoties uz to, ka šī institūcija principā atsaka tādus pagarinājumus atbilstoši Nīderlandes sociālo un nodarbinātības lietu ministra 2011. gada janvārī dotajām instrukcijām, ja vien šāds atteikums, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpašos apstākļus, nenoved pie nesaprātīga iznākuma. Uwv ieskatā J. Klein Schiphorst situācijā šāds izņēmums nevarot tikt izdarīts, jo, neraugoties uz šā pēdējā centieniem atrast darbu Šveicē, nav pastāvējušas ne konkrētas izredzes uz darbu šajā valstī, ne citi apstākļi, kas būtu varējuši novērst to, ka pēc trīs mēnešu laikposma J. Klein Schiphorst ir jāatgriežas Nīderlandē.

9. Tā kā J. Klein Schiphorst celtā prasība par Uwv lēmumu pirmajā instancē tika noraidīta, pamatojoties uz to, ka šī institūcija ir pietiekami izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā nav izmantojusi Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, prasītājs pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

10. Šai pēdējai ir šaubas par Uwv lēmuma atbilstību Savienības tiesībām.

11. Šajā ziņā, atzīstot, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 63. pantu dalībvalstīm ir atļauts kā priekšnosacījumu bezdarbnieka pabalstu saņemšanai izvirzīt noteikumu par dzīvesvietu, iesniedzējtiesa atgādina, ka šajā tiesību normā arī ir paredzēts, ka šīs pašas regulas 7. pants, kurā ir paredzēts aizliegums piemērot noteikumus par dzīvesvietu, ir piemērojams šīs regulas 64. un 65. pantā paredzētajos gadījumos un ievērojot šajos pantos noteiktos ierobežojumus. Tādējādi, tā kā iespēja par trim mēnešiem pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu ir paredzēta Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine, iesniedzējtiesas ieskatā minētā 7. panta piemērošana ietekmē šīs iespējas interpretāciju un īstenošanu. Iesniedzējtiesai arī rodas jautājums, vai Līgumu noteikumi par personu un darba ņēmēju brīvu pārvietošanos varētu ietekmēt arī šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju.

12. Šajos apstākļos Centrale Raad van Beroep (Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai, ņemot vērā Regulas Nr. 883/2004 63. un 7. pantu, tās mērķi un saturu, kā arī personu un darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, [šīs] regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā [in fine] paredzētās pilnvaras var tikt izmantotas tādējādi, ka pieteikums par laikposma pagarināšanu bezdarbnieka pabalstu eksportam principā tiek noraidīts, ja vien Uwv neuzskata, ka eksporta laikposma pagarināšana nevar tikt atteikta individuālā gadījuma īpašo apstākļu dēļ, piemēram, tad, ja eksistē konkrētas un pierādāmas izredzes iegūt darbu? 2) Gadījumā, ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, – kā dalībvalstīm ir jāizmanto Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā [in fine] paredzētās pilnvaras?”

13. Par šiem jautājumiem rakstveida apsvērumus ir iesniegušas Uwv, Nīderlandes, Čehijas, Dānijas, Polijas, Zviedrijas un Norvēģijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šo ieinteresēto lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti 2017. gada 20. septembra tiesas sēdē, izņemot Čehijas un Polijas valdības, kuras tajā nebija pārstāvētas.

III. Vērtējums

14. Kā tas ir atzīmēts iepriekš minētajos apsvērumos, Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā bez darba esošiem darba ņēmējiem, meklējot darbu citā dalībvalstī, ir piešķirtas tiesības saglabāt savu bezdarbnieka pabalstu uz trīs mēnešu laikposmu, ko atbilstoši šīs tiesību normas pēdējam teikumam “kompetentie dienesti vai iestādes var pagarināt [..] līdz sešiem mēnešiem”.

15. Vai šī iespēja par labu privātpersonai pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposmu pēc trīs mēnešu laikposma beigām ir adresēta dalībvalstīm tādējādi, ka šīm pēdējām līdz ar to ir tiesības šādu iespēju vispār neparedzēt un tātad neatstāt kompetentajām institūcijām nekādu iespēju piešķirt tādu pagarinājumu, ko aizstāv Nīderlandes, Dānijas, Zviedrijas un Norvēģijas valdības, vai arī tā ir adresēta vienīgi kompetentajām pārvaldes institūcijām, kurām jebkurā gadījumā ir jābūt iespējai izvērtēt katru atsevišķo gadījumu, kā to apgalvo Čehijas un Polijas valdības, kā arī Komisija?

16. Ņemot vērā pamatlietas apstākļus, uz iepriekšējā punktā aprakstīto alternatīvu ir ieteicams atbildēt netieši. Proti, no lietas materiāliem un Nīderlandes valdības paskaidrojumiem izriet, ka, lai gan vispirms atbilstoši sociālo lietu ministra 2011. gada janvāra instrukcijai Nīderlandes Karaliste ir atteikusies izmantot Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, šai dalībvalstij, joprojām uzturot spēkā principu, ka pagarināšanas lūgumi vispārējā gadījumā tiek atteikti, pēc Amsterdamas tiesas 2011. gada 2. oktobra sprieduma “ir bijis” – atbilstoši Nīderlandes valdības pārstāvja lietotajiem jēdzieniem Tiesas sēdē – jāatzīst Uwv uzdevums izskatīt atsevišķus pagarināšanas lūgumus, liekot tai pamatot lēmumus, ar kuriem pagarināšana tiek atteikta.

17. Tātad beigu beigās Nīderlandes Karaliste ir izmantojusi Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju atbilstoši formulai “nē, izņemot, ja”, pārņemot Komisijas izmantoto formulējumu, un tātad, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu, varētu pamatoties uz šo premisu.

18. Tomēr man šķiet būtiski, lai Tiesa skaidri izšķirtu šo secinājumu 15. punktā norādīto jautājumu par Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine tvērumu, kā to tai ir lūguši lietā iestājušies lietas dalībnieki. Katrā ziņā es uzskatu, ka ģenerāladvokāta pienākumos ir atbildēt uz šo jautājumu, sniedzot Tiesai skaidrojumu, lai arī neizsmeļošu, par problemātiku, ko rada valstu iestādēm Savienības sekundārajās tiesībās piešķirtās iespējas.

19. Tam esot pateiktam, kaut gan līdz šim Tiesai nav bijusi iespēja interpretēt Regulas Nr. 883/2004 64. pantu, tai reiz jau ir bijis jāizskaidro tā priekšteces normas, proti, Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā ( 6 ), 69. panta tvērums.

20. Šajā judikatūrā ir noderīgi, lai arī manā ieskatā – neizšķiroši, orientieri izskatāmās lietas atrisināšanai, jo strīdīgā teikuma daļa (“kompetentie dienesti vai iestādes var pagarināt trīs mēnešu laika posmu līdz sešiem mēnešiem”) ir ar Regulu Nr. 883/2004 ieviests jauninājums. Tādējādi Regulas Nr. 1408/71 darbības laikā izveidotā judikatūra ir lielisks sākumpunkts, bet no tās vēlēties izsecināt viennozīmīgu atbildi uz pirmo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, kā to savos apsvērumos ir mēģinājusi darīt Komisija, manā ieskatā ir veltīgi.

21. Vispirms ir skaidrs, ka Tiesas judikatūra par Regulas Nr. 1408/71 69. panta 1. punkta c) apakšpunktu saglabā visu savu nozīmi attiecībā uz Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā ab initio paredzēto trīs mēnešu laikposmu.

22. Tādējādi pilnīgi droši var apgalvot, ka šajā pantā darba ņēmējam, kas meklē darbu, ir paredzēta iespēja minētajā laikposmā, meklējot darbu citā dalībvalstī, izvairīties no dažādajiem valsts tiesību aktos noteiktajiem pienākumiem būt kompetentās valsts nodarbinātības dienestu rīcībā, vienlaikus nezaudējot tiesības uz šīs valsts bezdarbnieka pabalstiem ( 7 ).

23. Šeit ir runa par darbu meklējošam darba ņēmējam atvēlētu “atvieglinājumu” ar mērķi atbalstīt personu brīvu pārvietošanos, kas viņam piešķir priekšrocību salīdzinājumā ar personu, kura paliek kompetentajā valstī, tiktāl, ciktāl šajā trīs mēnešu laikposmā šis darba ņēmējs ir atbrīvots no pienākuma būt šīs valsts nodarbinātības dienestu rīcībā un pakļauties tur organizētajai kontrolei, lai gan viņam ir jāreģistrējas valsts, uz kuru viņš dodas, nodarbinātības dienestos ( 8 ).

24. Tāda atvieglinājuma ierobežošana ar trīs mēnešu laikposmu nozīmē, ka pēc šā laikposma darba ņēmējam, kurš nav atradis darbu valstī, uz kuru viņš ir devies, principā ir jāatgriežas kompetentās valsts teritorijā, lai viņš saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem varētu turpināt saņemt bezdarbnieka pabalstu izmaksu, pretējā gadījumā zaudējot jebkādas tiesības uz šiem pabalstiem ( 9 ).

25. Citiem vārdiem, pēc trīs mēnešu laikposma kompetentā valsts no jauna ir tiesīga izvirzīt dzīvesvietu tās teritorijā kā priekšnosacījumu bezdarbnieka pabalstu izmaksai.

26. Tiesa ir secinājusi, ka Kopienas likumdevējs, pakārtojot Regulas Nr. 1408/71 69. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto atvieglinājumu nosacījumiem un ierobežojumiem, nav rīkojies pretrunā noteikumiem par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā ( 10 ).

27. Tā arī ir atzinusi, ka situācijās, kuras neregulē Regulas Nr. 1408/71, tostarp tās 69. panta, normas, pienākums dzīvot dalībvalstī, kurā atrodas pabalstus izmaksājošā iestāde, kas valsts tiesībās ir pamatots ar nepieciešamību kontrolēt tiesību aktos noteikto bezdarbnieku kompensēšanas noteikumu ievērošanu, ir saderīgs ar Eiropas Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām ( 11 ). Kā to savos rakstveida apsvērumos norādījusi Norvēģijas valdība, tas galvenokārt ir izskaidrojams ar valstu īpašo nepieciešamību kontrolēt bezdarbnieku pabalstu izmaksāšanas nosacījumus, kas ir kontrole, kurai piemīt “īpatnība, kas attaisno vairāk ierobežojošu kontroles mehānismu noteikšanu nekā tie, kas noteikti kontrolei citu pabalstu jomā” ( 12 ).

28. Šie principi ir joprojām nozīmīgi arī Regulas Nr. 883/2004 spēkā esamības apstākļos.

29. Proti, pirmkārt un kā es to jau norādīju, Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkts nodrošina tiesības uz pabalstu saglabāšanu trīs mēnešu laikposmā, skaitot no dienas, kad bezdarbnieks ir pārstājis būt dalībvalsts nodarbinātības dienestu rīcībā, tai pat laikā šīs regulas 64. panta 2. punktā principā ir paredzēts, ka bezdarbnieks “zaudē visas tās tiesības uz pabalstiem, ko paredz kompetentās dalībvalsts tiesību akti, ja neatgriežas tajā minētā laika posma beigu dienā vai pirms tās”.

30. Otrkārt, kā to Tiesas sēdē atzina visi lietas dalībnieki, Regulas Nr. 883/2004 64. pants ir uzskatāms par lex specialis attiecībā pret šīs regulas 7. pantu, kurā ir paredzēta “noteikumu par dzīvesvietu nepiemērošana” kā vien “gadījumos, kas paredzēti 64. [..] pantā, ievērojot [tajā] noteiktos ierobežojumus” atbilstoši minētās regulas 63. pantam.

31. Tādēļ bez darba esošam darba ņēmējam, kurš atbilst visiem Regulas Nr. 883/2004 64. pantā uzskaitītajiem nosacījumiem, saskaņā ar šā panta 1. punkta c) apakšpunktu ir jāpiešķir viņa bezdarbnieka pabalstu eksports uz trīs mēnešu laikposmu ar nosacījumu, ka atbilstoši šīs regulas 7. pantam šajā laikposmā izmaksātos pabalstus “nesamazina, nemaina, neatliek, neatceļ un nekonfiscē tādēļ, ka pabalsta saņēmējs vai viņa ģimenes locekļi dzīvo dalībvalstī, kas nav tā, kurā atrodas par pabalstu piešķiršanu atbildīgā iestāde”.

32. Savukārt Regulas Nr. 883/2004 7. panta piemērošana nevar būt noderīga tam, lai apietu šīs pašas regulas 64. pantā noteiktos nosacījumus un ierobežojumus, it īpaši tos, kas attiecas uz pabalstu eksportēšanas ilgumu. Tātad minētās regulas 7. pants arī nevar pārvērst šīs regulas 64. pantā paredzēto iespēju pienākumā.

33. Tātad šeit nav nekādu šaubu par to, ka darba meklētājs nevar pieprasīt iegūt tiesības eksportēt savu bezdarbnieka pabalstu laikposmā pēc trīs un līdz maksimāli sešiem mēnešiem.

34. Šāds secinājums izriet jau no Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine redakcijas, kurā ir precizēts, ka trīs mēnešu laikposmu “var pagarināt [..] līdz sešiem mēnešiem” ( 13 ). To apstiprina arī šīs tiesību normas sagatavošanas darbi ( 14 ), kas parāda, ka sākotnējais Komisijas priekšlikums, kurā bija paredzēts obligāts sešu mēnešu eksportēšanas laikposms, neguva Padomes atbalstu (kura lēma saskaņā ar vienprātības principu), dalībvalstīm beigās vienojoties par kompromisa formulējumu, kas atspoguļots Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine pašreizējā redakcijā ( 15 ).

35. Tomēr šī atziņa neļauj atbildēt uz jautājumu, vai saistībā ar bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposma pagarināšanu pēc trīs mēnešiem – par kuru visi ieinteresētie lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka tā ir iespēja, – šīs iespējas adresāti ir vienīgi kompetentās valsts nodarbinātības dienesti, un tas izpaužas tādējādi, ka šiem dienestiem vienmēr ir jāvar izmantot šo iespēju katrā atsevišķā gadījumā, vai arī dalībvalstis ir tiesīgas izvēlēties vispār atsacīties no šādas iespējas.

36. Šis jautājums Tiesas judikatūrā nav izšķirts tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzētais fakultatīvais regulējums Regulas Nr. 1408/71 darbības laikā nepastāvēja.

37. Kā uz to īpaši uzmanību vērsusi Komisija, ir tiesa, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine redakciju šī iespēja pagarināt bezdarbnieka pabalstu izmaksu pēc trīs mēnešu laikposma beigām ir piešķirta nevis kompetentajai (dalīb‑)valstij, bet “kompetentajiem dienestiem vai iestādēm”.

38. Komisija, kā arī Čehijas un Polijas valdības no tā secina, ka dalībvalstīm esot jāatturas no iejaukšanās kompetentajiem dienestiem vai iestādēm atvēlētajā rīcības brīvībā izvērtēt iespēju pagarināt eksportēšanas laikposmu pēc trīs mēnešu laikposma beigām katrā atsevišķā gadījumā.

39. Šī argumentācija mani nepārliecina.

40. Pirmkārt, ja tas tā būtu, Savienības likumdevējs tātad būtu piekritis tam, ka laikposmā pēc trīs mēnešiem un līdz maksimāli sešiem mēnešiem dzīvesvietas nosacījums principā tiek atcelts.

41. Taču tādam principiālam lēmumam, tostarp administratīvu seku dēļ, kas it īpaši ir saistītas ar grūtībām nodrošināt pagarinātu kontroli pār ieinteresēto personu darba meklējumiem ārzemēs, un dalībvalstīm, kuras izmaksā bezdarbnieka pabalstus saskaņā ar to valsts tiesībām, būtisku finansiālu seku dēļ, manā ieskatā būtu viennozīmīgi jāizriet no Regulas Nr. 883/2004 tiesību normām. Šajā ziņā, tāpat kā to dara Zviedrijas valdība, ir svarīgi norādīt, ka šīs regulas 64. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir precizēts, ka pabalstus sniedz kompetentā iestāde “par saviem līdzekļiem saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro”. Minētās regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzētās iespējas kontekstā kompetentā iestāde tātad nevar atbrīvoties no tiem tiesiskajiem nosacījumiem, kas attiecas uz bezdarbnieka pabalstu izmaksu. Šie nosacījumi noteikti ietver tos, kas attiecīgā gadījumā ir nostiprināti valsts tiesību aktos un/vai regulējumā par valsts institūciju tiesībām sniegt šos pabalstus darba meklētājam, kurš ir devies uz citu valsti, kurai ir saistoši Regulas Nr. 883/2004 noteikumi, laikposmā, kas pārsniedz trīs mēnešus.

42. Otrkārt, lai gan ir tiesa, ka Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta i) apakšpunktā “kompetentā iestāde” ir definēta kā “iestāde, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai”, šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine redakcijā ir norādīts arī uz šajā tiesību aktā nedefinētu apzīmējumu “kompetentie dienesti”, ar ko tā vispārīgā rakstura dēļ ir iespējams apzīmēt jebkāda veida institūciju vai subjektu, kas ir atbildīgs par sociālā nodrošinājuma sistēmu vai kura uzdevums ir piemērot atbilstošo tiesisko regulējumu saskaņā ar katras dalībvalsts tiesību sistēmu.

43. Tātad Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine redakcija neļauj atzīt, ka Savienības likumdevējs būtu aizliedzis dalībvalstīm ierobežot bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu ar trīs mēnešu laikposmu, nosakot tām pienākumu atturēties aizliegt, ierobežot vai pārraudzīt to institūciju iespēju pagarināt šo laikposmu līdz maksimāli sešiem mēnešiem.

44. Treškārt, secinājumu, pie kā mēs te nonākam, neietekmē Komisijas papildu arguments, kas pēc analoģijas tiek ņemts no Tiesas judikatūras par Regulas Nr. 1408/71 69. panta 2. punkta interpretāciju un kas Komisijas ieskatā ļaujot saprast, ka kompetentajiem nodarbinātības dienestiem vienmēr ir jāvar pārbaudīt katra gadījuma īpašos apstākļus.

45. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 69. panta 2. punktā bija paredzēta jebkādu tiesību uz bezdarbnieka pabalstu atbilstoši kompetentās valsts tiesību aktiem zaudēšana gadījumā, ja pēc trīs mēnešu laikposma beigām ieinteresētā persona neatgriezās šajā valstī. Šīs tiesību normas otrajā teikumā bija mīkstināta pabalstu neatgriezeniskas zaudēšanas novēlotas atgriešanās gadījumā seku bardzība, atļaujot kompetentajiem dienestiem vai iestādēm pagarināt trīs mēnešu laikposmu “izņēmuma gadījumos”.

46. Ir tiesa, kā to uzsver Komisija, ka Tiesa ir atzinusi, ka Regulas Nr. 1408/71 69. panta 2. punkta otrais teikums ļāva panākt atbilstību samērīguma principam, kā ietvaros kompetentajiem dienestiem un iestādēm katrā atsevišķā gadījumā bija jāņem vērā, cik daudz ir pārsniegts trīs mēnešu termiņš, iemesls, kādēļ ieinteresētā persona ir atgriezusies kompetentajā valstī novēloti, un no šādas novēlotas atgriešanās izrietošo tiesisko seku smagums ( 16 ).

47. Šķiet, ka Komisija no tā izsecina, ka, pieņemot, ka kompetentās valsts nodarbinātības dienesti izņēmuma gadījumā tādējādi var ierobežot tiesību uz pabalstu zaudēšanas tiesiskās sekas, ja ieinteresētā persona neatgriežas šajā valstī pēc trīs mēnešu laikposma beigām, Regulas Nr. 1408/71 darbības laikā Tiesa jau esot atzinusi, vismaz netieši, ka šie paši dienesti ir tiesīgi piešķirt pagarinājumu tiesībām uz pabalstiem pēc trīs mēnešu laikposma beigām. Sekojot Komisijas pamatojuma loģikai, manā ieskatā no tā izrietētu, ka Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzētā iespēja, visu apsverot, vien apstiprinātu Tiesas sniegto Regulas Nr. 1408/71 69. panta 2. punkta interpretāciju.

48. Taču jānorāda, ka savos apsvērumos Komisija izlaiž apstākli, ka Regulas Nr. 1408/71 69. panta 2. punkts ir aizstāts nevis ar Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine, bet gan ar šīs pašas regulas 64. panta 2. punktu.

49. Proti, šajā pēdējā tiesību normā ir noteikts, ka ieinteresētā persona zaudē visas tiesības uz pabalstiem, ja tā neatgriežas laikposma, kurā tai ir tiesības uz pabalstu saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktu, beigās vai pirms tām, izņemot izņēmuma gadījumus, kuros kompetentie dienesti vai iestādes var atļaut ieinteresētajai personai atgriezties vēlāk, nezaudējot savas tiesības.

50. Šajā ziņā ir saprotami un loģiski, ka, lai izvērtētu, vai pastāv “izņēmuma gadījums” (kā, piemēram, slimība vai negadījums) ( 17 ), kas ļauj atkāpties no tiesību uz pabalstu zaudēšanas tiesiskajām sekām, ja ieinteresētā persona neatgriežas kompetentajā dalībvalstī pēc Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā laikposma, dalībvalsts kompetentās institūcijas, kā Tiesa to ir apstiprinājusi savā judikatūrā, tiek mudinātas ņemt vērā katras “ieinteresētās personas” individuālos apstākļus.

51. Jāatzīst, ka šī judikatūra joprojām saglabā savu nozīmi pēc analoģijas attiecībā uz Regulas Nr. 883/2004 64. panta 2. punktu.

52. Konstatētais nozīmē, ka Regulas Nr. 883/2004 64. panta 2. punktā kompetentajiem dienestiem un iestādēm atvēlētā rīcības brīvība, lai pārbaudītu “izņēmuma gadījuma” esamību, tiek īstenota laikposmā, kurā ieinteresētajai personai ir tiesības uz pabalstu, tas ir, gan trīs mēnešu laikposmā, gan arī – attiecīgā gadījumā, ja dalībvalsts ir izmantojusi šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, – vēlākā laikposmā, ja darba meklētājs ir saņēmis trīs mēnešu laikposma pagarinājumu.

53. Līdz ar to nebūtu salīdzināmas situācija, kad kompetentajiem nodarbinātības dienestiem izņēmuma gadījumā ir atļauts ierobežot tiesību uz pabalstu zaudēšanas tiesiskās sekas ieinteresētās personas neatgriešanās gadījumā pēc obligātā trīs mēnešu (vai sešu mēnešu fakultatīvā) laikposma beigām, un situācija, kad dalībvalstī ir jānoskaidro, vai darba ņēmējs principā ir tiesīgs saņemt trīs mēnešu eksportēšanas laikposma pagarinājumu līdz maksimāli sešiem mēnešiem.

54. Ja, kā to apgalvo Komisija, dalībvalstīm būtu pienākums uzdot to attiecīgajām institūcijām jebkurā gadījumā pārbaudīt iespēju pagarināt trīs mēnešu laikposmu līdz maksimāli sešiem mēnešiem, Regulas Nr. 883/2004 64. panta 2. punktā paredzētie “izņēmuma gadījumi” zaudētu jebkādu lietderīgo iedarbību ( 18 ). Proti, ikvienam darba meklētājam, kurš nevarētu atgriezties kompetentajā dalībvalstī pirms trīs mēnešu laikposma beigām, tātad būtu pietiekami norādīt nevis uz tādu “izņēmuma gadījumu”, bet gan vienkārši pieprasīt pagarināt trīs mēnešu laikposmu līdz maksimāli sešiem mēnešiem saskaņā ar minētās regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine.

55. Tas, ka Savienības likumdevējs savulaik ir izlēmis saglabāt iespēju atsaukties uz “izņēmuma gadījumu”, lai mīkstinātu to tiesisko seku, kas rodas no atgriešanās kompetentajā dalībvalstī pēc trīs mēnešu laikposma beigām, pārāk asu piemērošanu, apstiprina, ka tas neizbēgami ir atzinis, ka bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposms var tikt ierobežots ar trīs mēnešiem saskaņā ar izvēli, ko šis likumdevējs pats ir veicis, izpildot savu pienākumu, kas izriet no tam LESD 48. pantā paredzētā uzdevuma izveidot sistēmu, kas ļauj darba ņēmējiem pārvarēt šķēršļus, kādi var rasties no valstu izdotajiem noteikumiem sociālā nodrošinājuma jomā ( 19 ).

56. Līdz ar to, ņemot vērā Regulas Nr. 883/2004 normu, kuras attiecas uz darba meklētājiem, kuri dodas uz citu dalībvalsti, kontekstu un struktūru, minētās regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine ir atļauts dalībvalstīm neizmantot tajā paredzēto iespēju un tādējādi nepagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposmu pēc trīs mēnešu laikposma beigām ( 20 ).

57. Manā ieskatā tāds secinājums nenonāk pretrunā Regulas Nr. 883/2004 64. panta mērķim veicināt darba meklētāju mobilitāti ( 21 ). Proti, pirmkārt, šie pēdējie jau izmanto bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu uz trīs mēnešiem. Otrkārt, viņi nekādi nevar atsaukties uz tiesībām saņemt trīs mēnešu laikposma pagarinājumu, pat ja kādas dalībvalsts iestādes, ņemot vērā, ka šī dalībvalsts nav definējusi apstākļus un kritērijus, kas ietekmētu šīm iestādēm šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine piešķirtās rīcības brīvības īstenošanu, būtu izmantojušas tām šajā tiesību normā paredzēto iespēju. Pie šā jautājuma es atgriezīšos vēlāk ( 22 ).

58. Ceturtkārt, no principu skatpunkta diskusija starp ieinteresētajiem lietas dalībniekiem par Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzētās iespējas adresātiem manā ieskatā nav tālu no tās, ko Tiesa ir izšķīrusi kontekstā ar Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 4. panta 6. punkta interpretāciju ( 23 ).

59. Šajā 4. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamats” saskaņā ar tā redakciju “izpildes tiesu iestādei” ir piešķirta iespēja atteikt izpildīt tādu orderi, ja saskaņā ar šī panta 6. punktu tas ir izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ja tā ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un ja šī valsts apņemas pati nodrošināt šā soda izpildi.

60. Tādējādi radās jautājums, vai Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētā neizpildes pamata īstenošana valsts tiesībās ir atstāta dalībvalstu ziņā vai arī, tieši otrādi, tai ir obligāts raksturs un tādā gadījumā šajā pantā tieši minētajai “izpildes tiesu iestādei” valsts tiesībās vienmēr ir jāpastāv iespējai iebilst pret Eiropas apcietināšanas ordera izpildi šī pamatlēmuma 4. panta 6. punktā norādītajos apstākļos ar mērķi palielināt pieprasītās personas sociālo reintegrāciju pēc soda, ar kādu šī persona ir notiesāta, izciešanas.

61. Savos secinājumos lietā Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:183, 102.–107. punkts) ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot] ierosināja Tiesai izvēlēties šo otro interpretāciju, kas ir tuvāka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta tekstam.

62. Savā 2012. gada 5. septembra spriedumā Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 35. un 50. punkts), kā arī 2017. gada 29. jūnija spriedumā Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 21. punkts) Tiesa gan lēma citādi. Proti, tā atzina, ka, neraugoties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, kas ir adresēts izpildes tiesu iestādei, dalībvalstīm ir brīva izvēle īstenot vai neīstenot valsts tiesībās šajā pantā norādīto fakultatīvo neizpildes pamatu.

63. Citiem vārdiem, dalībvalstīm nav pienākuma izmantot Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzēto iespēju.

64. Tāpat tas ir attiecībā uz Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine atvēlēto iespēju.

65. Protams, izskatāmajā lietā aplūkojamā akta, proti, regulas, raksturs principā atšķiras no pamatlēmuma rakstura.

66. Proti, atšķirībā no pamatojoties uz agrāko LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu pieņemtajiem pamatlēmumiem, kuriem nav tiešās iedarbības ( 24 ), regula atbilstoši LESD 288. panta otrajai daļai uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs, un tas nozīmē, ka tās tiesību normām principā nav vajadzīgi dalībvalstu veikti īstenošanas pasākumi ( 25 ).

67. Taču tas nemaina to, ka, pirmkārt, neatkarīgi no konkrētā akta rakstura iespēja paliek iespēja, Tiesai atzīstot, ka gadījumā, ja dalībvalsts ir izvēlējusies neizmantot tādu Padomes regulā piedāvātu iespēju, tā nepārkāpj LESD 288. pantu ( 26 ). Otrkārt, kā to regulāri konstatē Tiesa, var būt tā, ka regulas normās, neraugoties uz tās raksturu, var būt atstāts dalībvalstu ziņā pašām īstenot normatīvus, administratīvus un/vai finansiālus pasākumus, kas ir nepieciešami, lai minētās regulas normas varētu tikt efektīvi piemērotas ( 27 ).

68. Manā ieskatā Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine atbilst abiem šiem gadījumiem.

69. Proti, pirmkārt, kā es to jau norādīju, ar Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktu in fine dalībvalstīm nekādi nav uzlikts pienākums nodrošināt, lai bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas obligātais trīs mēnešu termiņš varētu tikt pagarināts līdz maksimāli sešiem mēnešiem.

70. Otrkārt, ir svarīgi norādīt, ka, ja dalībvalsts izvēlas izmantot Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, šajā tiesību normā nav norādīti nekādi kritēriji, saskaņā ar kuriem kompetentās valsts institūcijas varētu pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposmu līdz maksimāli sešiem mēnešiem. Līdz ar to, lai šis pants varētu darboties pilnībā un lai vienlaikus tiktu nodrošināta tiesiskā noteiktība un vienlīdzīga attieksme pret pieprasītājiem, tam ir nepieciešami valsts īstenoti pasākumi, ar kuriem tiek precizēti nosacījumi, kādos trīs mēnešu laikposma pagarināšana tiek vai netiek dota, un ar kuriem tiek noteikts ietvars rīcības brīvībai, kas kompetentajām valsts institūcijām ir atstāta šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine.

71. Vai šeit konstatētais ļauj no tā secināt, ka dalībvalsts, tāda kā Nīderlande, kas ir izmantojusi šo iespēju, tomēr var izlemt principā atteikt visus trīs mēnešu laikposma pagarināšanas lūgumus, ja vien, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpašos apstākļus, tāds risinājums nenoved pie nesaprātīga, tas ir, visu apsverot, – nesamērīga, iznākuma?

72. Apstiprinoša atbilde jau a priori būtu saprotama, balstoties uz teicienu “qui potest majus potest et minus”.

73. Tomēr Komisija rosina uz šo secinājumu 71. punktā uzdoto jautājumu atbildēt noraidoši. Tā uzskata, ka kompetentajai valsts institūcijai jebkurā gadījumā tās rīcības brīvību ir jāvar īstenot nevis saskaņā ar formulu “nē, izņemot, ja”, bet gan ar “jā, ja vien”.

74. Es šādai nostājai nepiekrītu.

75. Proti, pirmkārt un kā es to jau norādīju, un kā to cita starpā būtībā ir atzinusi Polijas valdība, bez tā, ka Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine nav minēti kritēriji, saskaņā ar kuriem kompetentajām valsts institūcijām ir jāizskata lūgums pagarināt trīs mēnešu laikposmu, tajā arī nav norādīta kārtība, kādā šīm institūcijām šādi piešķirtā rīcības brīvība ir jāīsteno.

76. Otrkārt, kaut gan ir tiesa, ka, īstenojot savu rīcības brīvību, kompetentajām valsts institūcijām ir jāievēro arī Savienības tiesības, it īpaši nediskriminācijas princips un samērīguma princips, šis pienākums nenozīmē, ka tāda rīcības brīvība ir jāizmanto saskaņā tikai ar vienu kārtību, kas, kā to apgalvo Komisija, atbilst veidam “jā, ja vien”.

77. Citiem vārdiem, Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunkta in fine, skatot to nediskriminācijas principa un samērīguma principa gaismā, cita starpā ir pieļauts, ka dalībvalsts nosaka vispārējus, objektīvus un nediskriminējošus kritērijus, kas izveido ietvaru tās institūciju rīcības brīvībai, norādot apstākļus – kuros – vai gadījumus – kad – šīs pēdējās izņēmuma kārtā var atļaut, ka darba meklētājs citā dalībvalstī pagarina bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu līdz maksimāli sešiem mēnešiem.

78. Tādējādi manā ieskatā dalībvalsts iekļaujas Savienības tiesībās noteiktajās robežās, ja tā īsteno pasākumus, saskaņā ar kuriem bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposma pagarinājums līdz maksimāli sešiem mēnešiem tiek dots vienīgi tad, ja ir izpildīti tādi konkrēti nosacījumi kā iesniedzējtiesas norādītie, proti, ka ieinteresētā persona atrodas procesā, kas konkrēti var novest pie darba iegūšanas, kas prasa uzturēšanās turpināšanu konkrētajā dalībvalstī, vai ja darba meklētājs ir iesniedzis minētās dalībvalsts darba devēja nodomu paziņojumu, ar ko viņam tiek piedāvāta reāla darba līguma noslēgšanas perspektīva. Tādi valsts pasākumi pat var pastiprināt ieinteresēto personu tiesisko noteiktību, ļaujot viņām iepriekš uzzināt nosacījumus un/vai kritērijus, pamatojoties uz kuriem valsts institūcijas īstenos savu rīcības brīvību, kā arī attiecīgā gadījumā atvieglot šo pēdējo pieņemto lēmumu kontroli tiesā.

79. Starp citu, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, no pirmā prejudiciālā jautājuma formulējuma, kā arī no Uwv apsvērumiem izriet, ka šī institūcija nav atsacījusies pārbaudīt, vai konkrētā gadījuma īpašie apstākļi attaisno, ka prasītājam pamatlietā tiek piešķirts bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas pagarinājums pēc trīs mēnešu laikposma beigām, kura laikā viņam šie pabalsti jau bija piešķirti saskaņā ar Regulu Nr. 883/2004.

80. Piebildīšu, ka tas, ka nosacījumi un/vai kritēriji, kas ietekmē bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposma pagarinājuma piešķiršanu, dalībvalstīs, kuras ir izšķīrušās par Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, var atšķirties, izriet tieši no Savienības likumdevēja, pieņemot šo regulu, šīm pēdējām piešķirtās rīcības brīvības.

81. Šīs atšķirības starp dalībvalstu tiesiskajiem regulējumiem un pasākumiem, ar kuriem tiek īstenota Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzētā iespēja, Savienības likumdevējs ir paredzējis ( 28 ). Tās nevar tikt uzskatītas par darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumiem, jo tās rodas tādēļ, ka nav saskaņoti nosacījumi – saskaņā ar kādiem – un kārtība – kādā – dalībvalstu institūcijas var pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanas laikposmu līdz maksimāli sešiem mēnešiem ( 29 ). Še konstatētais ir attiecināms arī uz EK un Šveices nolīguma noteikumiem par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kuriem nav plašāks tvērums par LESD paredzētajiem noteikumiem.

82. Nevis Tiesas, bet gan Savienības likumdevēja ziņā ir mazināt šīs atšķirības vai pat izbeigt tās, ja šis pēdējais to uzskatītu par nepieciešamu.

83. Tātad uz pirmo iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu es ierosinu atbildēt, ka, ievērojot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, kā arī nediskriminācijas un samērīguma principus, Regulas Nr. 883/2004 noteikumi pieļauj, ka dalībvalsts īsteno šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, principā atsakot visus lūgumus pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu pēc trīs mēnešu laikposma beigām un līdz maksimāli sešiem mēnešiem, ja vien šīs dalībvalsts kompetentā institūcija nesecina, ka konkrētā gadījuma īpašie apstākļi, piemēram, konkrētu un taustāmu nodarbinātības perspektīvu esamība, saprātīgi neļauj tai atteikt šo pabalstu eksportēšanas laikposma pagarināšanu.

84. Šajos apstākļos atbilde uz otro prejudiciālo jautājumu – kas attiecas uz kārtību, kādā dalībvalstīm ir jāīsteno Regulas Nr. 883/2004 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzētā iespēja, – kļūst lieka. Starp citu, šis jautājums ir uzdots vienīgi gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts noraidoši, kā iepriekš norādīto iemeslu dēļ es aicinu to nedarīt.

IV. Secinājumi

85. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz Centrale Raad van Beroep (Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa, Nīderlande) iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu es iesaku Tiesai atbildēt šādi: Ievērojot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, kā arī nediskriminācijas un samērīguma principus, Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu noteikumi pieļauj, ka dalībvalsts īsteno šīs regulas 64. panta 1. punkta c) apakšpunktā in fine paredzēto iespēju, principā atsakot visus lūgumus pagarināt bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu pēc trīs mēnešu laikposma beigām un līdz maksimāli sešiem mēnešiem, ja vien šīs dalībvalsts kompetentā institūcija nesecina, ka konkrētā gadījuma īpašie apstākļi, piemēram, konkrētu un taustāmu nodarbinātības perspektīvu esamība, saprātīgi neļauj tai atteikt šo pabalstu eksportēšanas laikposma pagarināšanu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2004, L 166, 1. lpp.

( 3 ) Mans izcēlums.

( 4 ) OV 2002, L 114, 6. lpp.

( 5 ) OV 2012, L 103, 51. lpp.

( 6 ) OV 1971, L 149, 2. lpp.

( 7 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1980. gada 19. jūnijs, Testa u.c. (41/79, 121/79 un 796/79, EU:C:1980:163, 4. punkts), kā arī 2002. gada 21. februāris, Rydergård (C‑215/00, EU:C:2002:111, 17. punkts).

( 8 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 19. jūnijs, Testa u.c. (41/79, 121/79 un 796/79, EU:C:1980:163, 5. un 13. punkts).

( 9 ) Skat. spriedumu, 1980. gada 19. jūnijs, Testa u.c. (41/79, 121/79 un 796/79, EU:C:1980:163, 8. punkts).

( 10 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 19. jūnijs, Testa u.c. (41/79, 121/79 un 796/79, EU:C:1980:163, 14.–16. punkts).

( 11 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 18. jūlijs, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, 38. un 47. punkts).

( 12 ) Spriedums, 2006. gada 18. jūlijs, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, 45. punkts).

( 13 ) Mans izcēlums.

( 14 ) Sagatavošanas darbus Tiesa regulāri ņem vērā kā Savienības tiesību aktu interpretācijas avotu; saistībā ar Regulu Nr. 883/2004 it īpaši skat. spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Jeltes u.c. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 33. un 34. punkts), kā arī, nesenāk – citos normatīvajos kontekstos, spriedumus, 2016. gada 18. oktobris, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, 45. punkts), un 2017. gada 26. jūlijs, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, 89. un 90. punkts).

( 15 ) Šajā ziņā skat. attiecīgi Komisijas 1998. gada 21. decembra Priekšlikuma Padomes Regulai (EK) par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu (COM (1998) 779, galīgā redakcija, 45. lpp.) 50. panta 1. punkta d) apakšpunktu un Komisijas Paziņojuma Eiropas Parlamentam atbilstoši EK līguma 251. panta 2. punkta otrajai daļai par Padomes panākto kopējo nostāju, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes regulu par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu (COM (2004) 44, galīgā redakcija, 9. lpp.) 3.3.9. punktu. Par dalībvalstu atteikšanos piešķirt obligātu raksturu pabalstu eksportēšanas sešu mēnešu laikposmam skat. Cornelissen, R., “The New EU Coordination System for Workers Who Become Unemployed”, European Journal of Social Security, Nr. 3, 2007, 204. lpp. Par pašreizējām dalībvalstu viedokļu atšķirībām skat. arī Komisijas 2016. gada 13. decembrī iesniegtā Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar kuru groza Regulu [..] Nr. 883/2004 un Regulu (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai [..] Nr. 883/2004 (COM (2016) 815, final, 7. lpp.), paskaidrojuma rakstu.

( 16 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1980. gada 19. jūnijs, Testa u.c. (41/79, 121/79 un 796/79, EU:C:1980:163, 21. un 22. punkts). Skat. arī spriedumu, 1979. gada 20. marts, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75, 8. un 9. punkts).

( 17 ) 1979. gada 20. marta spriedumā Coccioli (139/78, EU:C:1979:75) un 1980. gada 19. jūnija spriedumā Testa u.c. (41/79, 121/79 un 796/79, EU:C:1980:163) Tiesa saskārās ar situācijām, kurās konkrētie bezdarbnieki pirms viņu atgriešanās tās dalībvalsts, kura viņiem izmaksāja pabalstus, teritorijā bija saslimuši.

( 18 ) Atgādināšu, ka saskaņā ar judikatūru, ja Savienības tiesību norma var tikt dažādi interpretēta, priekšroka ir dodama tai interpretācijai, kas saglabā tās lietderīgo iedarbību. Skat. it īpaši spriedumus, 2008. gada 18. decembris, Afton Chemical (C‑517/07, EU:C:2008:751, 43. punkts), un 2014. gada 10. septembris, Holger Forstmann Transporte (C‑152/13, EU:C:2014:2184, 26. punkts).

( 19 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Jeltes u.c. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 40. punkts).

( 20 ) Lai gan tas nav izšķiroši, piebildīšu, ka, šķiet, tāpat uzskata Komisijas dienesti darba dokumentā, kurā veikts Komisijas 2016. gada 13. decembrī iesniegtā Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai, ar kuru groza Regulu Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu un Regulu (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 883/2004 (COM(2016) 815 final), ietekmes izvērtējums; skat. Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation No. 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004 (SWD (2015) 460 final), Daļa 1/6, 69. lpp., kurā ir atzīts: “Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum period of six months”. Saskaņā ar šo dokumentu šobrīd, neieskaitot Nīderlandes Karalisti, šādu pagarināšanu neatbalsta 11 dalībvalstis.

( 21 ) Pēc analoģijas ar Regulas Nr. 1408/71 69. pantu skat. spriedumu, 2003. gada 6. novembris, Komisija/Nīderlande (C‑311/01, EU:C:2003:598, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 22 ) Skat. šo secinājumu 70.–82. punktu.

( 23 ) OV 2002, L 190, 1. lpp.

( 24 ) Tieši attiecībā uz Pamatlēmumu 2002/584 skat. spriedumus, 2012. gada 5. septembris, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 53. punkts), un 2017. gada 29. jūnijs, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 28. punkts).

( 25 ) Šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumu, 2017. gada 15. marts, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 26 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Imtech Marine Belgium (C‑300/14, EU:C:2015:825, 27.–31. punkts).

( 27 ) Šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumus, 2015. gada 5. maijs, Spānija/Padome (C‑147/13, EU:C:2015:299, 94. punkts); 2017. gada 9. februāris, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, 48. punkts), un 2017. gada 15. marts, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, 27. punkts).

( 28 ) Visādā ziņā no iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minētā Komisijas dienestu darba dokumenta (69. lpp.) izriet, ka 15 dalībvalstīs, kuras ir atzinušas trīs mēnešu laikposma pagarināšanu līdz maksimāli sešiem mēnešiem, šo pagarināšanu ietekmējošie kritēriji ievērojami atšķiras.

( 29 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Jeltes u.c. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 45. punkts).