ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 15. jūlijā ( )

Lieta C‑240/09

Lesoochranárske zoskupenie VLK

pret

Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky

(Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

(Vide – Orhūsas konvencija – Sabiedrības dalība lēmumu pieņemšanas procesā un iespēja vērsties tiesu iestādēs vides jautājumos)

1. Šis Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz ANO un EEK Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”) 9. panta 3. punkta juridisko spēku ( ), it īpaši – jautājumu, vai tam ir, vai arī tas būtu jāinterpretē tādejādi, ka šim pantam ir tieša iedarbība attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā.

2. Šī lieta liek apsvērt svarīgus jautājumus par to, kā starp dalībvalstu valsts tiesām un Tiesu sadalīt kompetenci, kas attiecas uz jauktu nolīgumu noteikumu interpretēšanu.

Orhūsas konvencija

3. Orhūsas konvencijas preambulā atzīts, ka katrai personai ir tiesības dzīvot vidē, kas atbilst šīs personas veselības stāvoklim un labklājībai, un pienākums gan individuāli, gan sadarbībā ar citiem aizsargāt un uzlabot vidi pašreizējo un nākamo paaudžu labā. Lai īstenotu šīs tiesības un pildītu šo pienākumu, pilsoņiem jābūt pieejamai informācijai, jābūt tiesībām piedalīties lēmumu pieņemšanā un iespējai vērsties tiesā saistībā ar vides jautājumiem.

4. Orhūsas konvencijas 3. pants nosaka tās vispārīgos noteikumus. It īpaši 3. panta 1. punkts paredz, ka, “lai izveidotu un uzturētu skaidru, atklātu un saskaņotu struktūru šīs konvencijas noteikumu īstenošanai, katra Puse veic vajadzīgos pasākumus likumdošanas un valsts pārvaldes jomā un citus pasākumus, tostarp tādus, kuru mērķis ir nodrošināt tādu noteikumu savstarpējo saderību, ar kuriem īsteno šīs konvencijas noteikumus par informāciju, sabiedrības dalību un iespēju griezties tiesu iestādēs, kā arī atbilstošus piespiedu izpildes pasākumus”.

5. 6. pants ietver vairākus elementus, kas regulē sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanas procesā. Tā attiecīgie noteikumi ir šādi:

“1. Katra Puse:

a) piemēro šā panta noteikumus attiecībā uz lēmumiem par to, vai atļaut veikt ierosinātās darbības, kas uzskaitītas I pielikumā;

b) saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem piemēro šā panta noteikumus arī attiecībā uz lēmumiem par ierosinātajām darbībām, kuras nav uzskaitītas I pielikumā un kurām var būt nozīmīga ietekme uz vidi. Šādā gadījumā Puses nosaka, vai šie noteikumi attiecas uz ierosināto darbību [..].”

6. 9. panta nosaukums ir “Iespēja griezties tiesu iestādēs”. Tā attiecīgie noteikumi ir šādi:

“2. Katra Puse saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nodrošina to, ka ieinteresētās sabiedrības pārstāvjiem,

a) kuriem ir pamatota interese,

vai arī

b) kuri uzskata, ka noticis tiesību aizskārums, ja šādu priekšnosacījumu paredz attiecīgās Puses administratīvā procesa normas, ir iespēja pārskatīšanas nolūkā griezties tiesā un/vai kādā citā neatkarīgā un objektīvā institūcijā, kas izveidota ar likumu, lai – pamatojoties uz materiāliem vai procesuāliem aspektiem – apstrīdētu jebkura tāda lēmuma, darbības vai bezdarbības likumību, uz ko attiecas 6. panta noteikumi, ja šāda apstrīdēšana paredzēta attiecīgās valsts tiesību aktos, kā arī neskarot šā panta 3. punktu un citus attiecīgus šīs konvencijas noteikumus.

To, vai interese ir pamatota un vai ir noticis tiesību aizskārums, nosaka saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un ar mērķi nodrošināt ieinteresētajai sabiedrībai plašas iespējas griezties tiesu iestādēs saistībā ar šīs konvencijas piemērošanu. Tādēļ a) apakšpunkta piemērošanas nolūkā par pamatotu uzskata ikvienas tādas nevalstiskas organizācijas interesi, kura atbilst 2. panta 5. punktā minētajām prasībām. Šādas organizācijas uzskata arī par tādām, attiecībā uz kurām ir iespējams tiesību aizskārums, kā paredzēts b) apakšpunktā.

Šā panta 2. punkta noteikumi neizslēdz iespēju pārskatīšanas nolūkā iepriekš griezties administratīvā iestādē, kā arī neiespaido prasību, ka pirms vēršanās tiesā ir jāizmanto visas administratīvas pārskatīšanas procedūras, ja šāda prasība paredzēta attiecīgās valsts tiesību aktos.

3. Turklāt, neskarot 1. un 2. punktā minētās pārskatīšanas procedūras, katra Puse nodrošina to, ka sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, ja tādi būtu, ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu fizisku personu vai valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā.

[..]”

7. 19. pants paredz ratifikācijas noteikumus. 19. panta 5. punktā noteikts, ka “šīs konvencijas 17. pantā minētās reģionālās ekonomiskās integrācijas organizācijas ( ) attiecīgajos ratifikācijas, pieņemšanas, apstiprināšanas vai pievienošanās dokumentos norāda, kādas ir to pilnvaras jautājumos, uz kuriem attiecas šī konvencija. Šīs organizācijas informē depozitāriju arī par jebkādām nozīmīgām izmaiņām to pilnvarās”.

ES tiesības ( )

EK dibināšanas līgums

8. Lietas izskatīšanas laikā EKL 174. pants ( ) regulēja Kopienas politiku vides jomā. Tas nosaka, ka pieņemtajai politikai jāveicina noteiktu mērķu sasniegšana, proti, saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti, aizsargāt cilvēku veselību, apdomīgi un racionāli izmantot dabas resursus, un starptautiskā mērogā veicināt pasākumus, kas risina reģionu vai pasaules mēroga vides problēmas. EKL 175. panta 1. punktā ( ) noteikts, ka “Padome saskaņā ar [EKL] 251. pantā minēto procedūru, apspriedusies ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju un Reģionu komiteju, pieņem lēmumu par to, kā jārīkojas Kopienai, lai sasniegtu [EKL] 174. pantā minētos mērķus”.

9. EKL 300. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums un EKL 300. panta 3. punkta pirmā daļa nosaka procesuālas prasības, noslēdzot nolīgumu starp Kopienu un vienu vai vairākām valstīm vai starptautiskām organizācijām, kas saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu uzliek saistības Kopienas iestādēm un dalībvalstīm ( ).

Orhūsas konvencijas iekļaušana Kopienu tiesību aktos

10. Pirms Orhūsas konvencijas apstiprināšanas nepieciešamos pasākumus šīs konvencijas 9. panta 2. punkta iekļaušanai Kopienu tiesību aktos faktiski paredzēja Direktīva 2003/35 ( ).

Direktīva 2003/35

11. Piemērojamie apsvērumi ir šādi:

“(5) Kopiena 1998. gada 25. jūnijā parakstīja [Orhūsas konvenciju]. Lai minēto konvenciju ratificētu, atbilstīgi jāpieskaņo Kopienu tiesību akti.

[..]

(9) Orhūsas konvencijas 9. panta 2. un 4. punktā paredzēta tiesas procesu vai citu procedūru pieejamība, lai apstrīdētu tādu lēmumu, darbību vai bezdarbību būtības vai procesuālo likumību, uz kurām attiecas konvencijas 6. panta noteikumi par sabiedrības dalību.

(10) Attiecībā uz atsevišķām vides jomas direktīvām, kurās ir prasība dalībvalstīm izstrādāt vides plānus un programmas, bet nav pietiekami izstrādātu sabiedrības līdzdalības noteikumu, šādi noteikumi ir jāparedz, lai nodrošinātu sabiedrības līdzdalību saskaņā ar Orhūsas konvencijas, jo īpaši tās 7. panta, noteikumiem. Citos attiecīgos Kopienu tiesību aktos sabiedrības līdzdalība plānu un programmu izstrādē jau ir paredzēta, un turpmāk sabiedrības līdzdalības prasības, kas ir saskaņā ar Orhūsas konvenciju, attiecīgajos tiesību aktos jāiestrādā jau pašā sākumā.

(11) Padomes Direktīva 85/337/EEK ( ) un Padomes Direktīva 96/61/EK ( ) ir jāgroza, lai nodrošinātu pilnīgu to saderību ar Orhūsas konvencijas noteikumiem, jo īpaši tās 6. pantu un 9. panta 2. un 4. punktu.

(12) Tā kā iecerētās darbības mērķi – veicināt no Orhūsas konvencijas izrietošo saistību īstenošanu – nevar pietiekami sekmīgi īstenot dalībvalstu līmenī, bet minētās darbības mēroga un seku dēļ šo mērķi var labāk sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā noteikts Līguma 5. pantā [..].”

12. Lai ES tiesībās transponētu Orhūsas konvencijas 9. panta 2. punkta prasības, Direktīva 2003/35 papildināja Direktīvu 85/337 ar 10.a pantu un Direktīvu 96/61 ar 15.a pantu.

Padomes Lēmums 2005/370/EK

13. Orhūsas konvencija tika apstiprināta 2005. gada 17. februārī Eiropas Kopienas vārdā ar Padomes Lēmumu 2005/370/EK ( ). Šo lēmumu pieņēma, pamatojoties uz EKL 175. pantu, EKL 300. panta 2. punkta pirmās daļas pirmo teikumu un EKL 300. panta 3. punkta pirmo daļu.

14. Padomes Lēmuma 2005/370 pielikums ietver Eiropas Kopienas Deklarāciju saskaņā ar Orhūsas konvencijas 19. pantu ( ). Deklarācijas otrajā daļā paziņots, ka “spēkā esošie juridiskie instrumenti pilnībā neaptver to pienākumu izpildi, kas izriet no Konvencijas 9. panta 3. punkta, un ka tie attiecas uz administratīvām un tiesu procedūrām, lai apstrīdētu privātpersonu un valsts iestāžu, kas nav Eiropas Kopienas iestādes, darbību vai bezdarbību saskaņā ar Konvencijas 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu [..] Tādējādi laikā, kad Eiropas Kopiena Konvenciju apstiprina, par šo pienākumu izpildi ir atbildīgas dalībvalstis, un tās turpina būt atbildīgas, ja vien Kopiena, īstenojot pilnvaras saskaņā ar EK līgumu, nepieņem Kopienu tiesību aktus, kuri attiecas uz šo saistību izpildi, un kamēr Kopiena nepieņem šādus tiesību aktus”.

15. Regula (EK) Nr. 1367/2006 ( ), kas tomēr attiecas vienīgi uz ES iestādēm, ES tiesībās Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu ietver tikai daļēji. Lai gan Komisija 2003. gada 24. oktobrī ierosināja priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai ( ) par iespēju vērsties tiesu iestādēs vides aizsardzības lietās, šis priekšlikums nav apstiprināts un tas nav ieguvis likuma spēku.

16. Visbeidzot, ņemot vērā apstākļus, kas bija pamats tiesvedības uzsākšanai valsts tiesā, jāmin, ka saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas ( ) II pielikumu brūnais lācis (ursus arctos) ir noteikts kā Kopienā nozīmīga suga, kuras aizsardzībai jānosaka īpaši aizsargājamas dabas teritorijas, un saskaņā ar IV pielikumu – kā Kopienā nozīmīga suga, kam vajadzīga stingra aizsardzība.

Valsts tiesības

17. Ar 2005. gada 23. septembra Dekrētu Nr. 1840 Slovākijas Republikas Valsts Padome piekrita pievienoties Orhūsas konvencijai. Slovākijas Republikā konvencija stājās spēkā 2006. gada 5. martā.

18. Slovākijas Republikā administratīvo procesu cita starpā regulē Likums Nr. 71/1967 par administratīvi procesuālajām tiesībām (turpmāk tekstā – “Administratīvā procesa kodekss”). Šī kodeksa 14. pants personām paredz tiesības prasīt, lai tām tiktu piešķirts dalībnieka statuss tādā administratīvajā procesā, kas tieši skar to tiesības un likumīgās intereses.

19. Līdz 2007. gada 30. novembrim Likuma Nr. 543/2002 83. panta 3. punkta otrais teikums piešķīra “procesa dalībnieka” statusu apvienībām, kuru mērķis bija vides aizsardzība. Šo statusu varēja iegūt apvienības, kas līdz noteiktā termiņa beigām bija iesniegušas rakstisku lūgumu par atļauju dalībai procesā. Saskaņā ar šī likuma 6. punktu šādas apvienības varēja lūgt, lai tās informē par ikvienu procesu, kas varētu ietekmēt vidi. Saskaņā ar 7. punktu valsts iestādēm apvienības bija attiecīgi jāinformē. Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 250. panta 2. punktu šādām apvienībām bija arī tiesības apstrīdēt jebkuru pieņemto lēmumu.

20. Tomēr Likums Nr. 554/2007, kas stājās spēkā 2007. gada 1. decembrī, grozīja Likumu Nr. 543/2002. Šī grozījuma sekas, ciktāl tas ir svarīgi šajā gadījumā, bija tādas, ka vides aizsardzības apvienības (tādas kā prasītāja šajā lietā) tagad tiek klasificētas kā “ieinteresētās personas”, nevis kā “procesa dalībnieki”. Pēc būtības, kā tiesas sēdē norādīja Slovākijas valdība, statusa maiņa neļauj šīm apvienībām pašām tieši uzsākt procedūru, lai pārbaudītu lēmumu likumību. Tā vietā apvienībām jālūdz prokuroram rīkoties to vārdā.

Faktiskie apstākļi un uzdotie jautājumi

21. Lietā iesniedzējtiesā prasītāja, Lesoochranárske zoskupenie VLK (turpmāk tekstā – “LZ”), ir personu apvienība, kuras mērķis ir vides aizsardzība. LZ lūdza atbildētāju, Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Vides aizsardzības ministrija) informēt to par jebkuru administratīvu lēmumu pieņemšanas procedūru, kas varētu ietekmēt vides aizsardzību vai kas attiecas uz atkāpes no atsevišķu sugu vai teritoriju aizsardzības piešķiršanu.

22. 2008. gada sākumā LZ tika informēta par vairākiem uzsāktiem administratīviem procesiem, ko cita starpā bija ierosinājušas dažādas mednieku apvienības. 2008. gada 21. aprīlī ministrija pieņēma lēmumu apmierināt mednieku apvienības lūgumu par atkāpes no brūnajam lācim noteiktās aizsardzības sistēmas atļaušanu. Šī procesa un tam sekojošo procesu ietvaros LZ informēja ministriju par to, ka tā vēlas piedalīties procesā, lūdzot saskaņā ar Administratīvā procesa kodeksa 14. pantu to atzīt par administratīvā procesa dalībnieku. It īpaši LZ norādīja, ka šī procedūra tieši skar tās tiesības un likumīgās intereses, kas izriet no Orhūsas konvencijas. Tā arī uzskatīja, ka konvencijai ir tieša iedarbība.

23. Savā 2008. gada 26. jūnija lēmumā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ministrija apstiprināja tās 2008. gada 21. aprīļa lēmumu. Turklāt tā konstatēja, ka LZ nebija procesa dalībnieka statusa. Tāpēc LZ nevarēja pārsūdzēt 2008. gada 21. aprīļa lēmumu. Turklāt Ministrija uzskatīja, ka Orhūsas konvencija ir starptautisks nolīgums, kam jābūt ieviestam valsts tiesību aktos, pirms tas varētu iegūt juridisku spēku. Saskaņā ar tās viedokli Orhūsas konvencijas 9. panta 2. un 3. punkts ir adresēti Slovākijas Republikai un to tekstā nav nepārprotami atzītas pamattiesības vai brīvība, kas būtu tieši – starptautisko tiesību “self-executing effect” [tiešas piemērojamības] teorijas nozīmē – saistoša valsts iestādēm.

24. LZ Krajský súd v Bratislave [Bratislavas pirmās instances apgabaltiesā] (turpmāk tekstā – “Bratislavas apgabaltiesa”) ierosināja prasību par apstrīdēto lēmumu. Šī tiesa izskatīja apstrīdēto lēmumu un administratīvo procesu pirms tā pieņemšanas un noraidīja LZ prasību.

25. Nonākot pie šāda viedokļa, Bratislavas apgabaltiesa nolēma, ka loģiskā un gramatiskā 9. panta 2. un 3. punkta interpretācija nepiešķir prasītājam tiesības piedalīties administratīvos un tiesas procesos šo procesu dalībnieka statusā. Toties Orhūsas konvencija tās Līgumslēdzējām pusēm uzliek pienākumu – laika periodā, kas nav precizēts, – pieņemt valsts tiesību aktus, kuri ļautu attiecīgajai sabiedrības daļai tiesā vai citās administratīvās iestādēs piedalīties pārskatīšanas procedūrās attiecībā uz lēmumiem par tās 6. pantā minētajām darbībām.

26. LZ pārsūdzēja lietu Augstākajā tiesā, kas apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai ir iespējams atzīt, ka Orhūsas konvencijas 9. pantam, it īpaši tā 3. punktam – saistībā ar minētā starptautiskā līguma galveno mērķi, kas ir pārveidot klasisko izpratni par tiesībām būt prasītājam tiesā, procesa dalībnieka statusu atzīstot arī sabiedrībai, proti, attiecīgajai sabiedrības daļai, – piemīt starptautisko līgumu tieša iedarbība (“self‑executing effect”) apstākļos, kuros Eiropas Savienība pievienojās šim starptautiskajam līgumam 2005. gada 17. februārī, bet vēl nav pieņēmusi normas, ar kurām tas tiktu transponēts Kopienu tiesību sistēmā?

2) Vai ir iespējams atzīt Orhūsas konvencijas 9. pantam, it īpaši tā 3. punktam, kas tagad ir ietverts Kopienu tiesību sistēmā, Kopienu tiesību tiešu piemērojamību vai tiešu iedarbību atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai?

3) Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir apstiprinoša, vai ir iespējams Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu – saistībā ar minētā starptautiskā līguma galveno mērķi – interpretēt tādējādi, ka ar “valsts iestāžu darbību” jāsaprot arī lēmumu pieņemšana; proti, vai sabiedrības tiesības piedalīties tiesas procesā ietver arī tiesības apstrīdēt valsts iestādes lēmumus, kuru nelikumība ietekmē vidi?”

27. LZ un Vācijas, Grieķijas, Francijas, Polijas, Somijas, Zviedrijas, Slovākijas Republikas un Apvienotās Karalistes valdības un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Visi šie lietas dalībnieki , izņemot Grieķijas un Zviedrijas valdības, piedalījās 2010. gada 4. maija tiesas sēdē un sniedza mutvārdu apsvērumus.

Ievada piezīmes

Pieņemamība

28. Pirmie divi Tiesai iesniegtie jautājumi attiecas uz Orhūsas konvencijas “9. panta un it īpaši 9. panta 3. punkta” interpretāciju. Trešais jautājums attiecas vienīgi uz 9. panta 3. punktu. 9. panta nosaukums ir “Iespēja griezties tiesu iestādēs”. Tā secīgie punkti aplūko dažādus šī jautājuma aspektus.

29. Tādējādi 9. panta 1. punkts paredz iespēju pārskatīt procedūras, ja lūgums pēc informācijas ir atteikts. 9. panta 2. punkts uzliek pienākumu līgumslēdzējām pusēm to valsts tiesiskā regulējuma ietvaros nodrošināt, ka ieinteresētās sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst noteiktiem kritērijiem, ir iespēja pārskatīt attiecīgo procedūru, lai apstrīdētu jebkura tāda lēmuma, darbības vai bezdarbības materiālo vai procesuālo likumību, uz ko attiecas konvencijas 6. panta noteikumi ( ). 9. panta 3. punkts katrai līgumslēdzējai pusei uzliek papildu pienākumu nodrošināt, ka sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst valsts tiesību aktos noteiktiem kritērijiem, ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā. 9. panta 4. punkts paredz, ka pirmajos trīs punktos minētajām procedūrām jānodrošina pamatoti un efektīvi tiesiskie līdzekļi, un nosaka noteiktus standartus, kuriem šīm procedūrām ir jāatbilst. Visbeidzot, 9. panta 5. punkts uzliek līgumslēdzējām pusēm pienākumu informēt sabiedrību par administratīvajām vai tiesas procedūrām, kas tai pieejamas pārskatīšanas nolūkā, kā arī lemj par atbilstošu palīdzības sistēmu ieviešanu, lai nodrošinātu lielākas iespējas vērsties tiesu iestādēs.

30. Polijas un Apvienotās Karalistes valdības savos apsvērumos izvirzīja jautājumu par pieņemamību. Tās uzskata, ka iesniegto prejudiciālo jautājumu jēga attiecas tikai uz 9. panta 3. punktu, un tāpēc Tiesai ierosina atzīt lūgumu par prejudiciālu nolēmumu par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Orhūsas konvencijas 9. panta citiem punktiem.

31. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, sniedzot lūgumu par prejudiciālu nolēmumu, tikai iesniedzējtiesa var noteikt gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību, gan Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. Gadījumā, ja šie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, principā Tiesai ir pienākums pieņemt nolēmumu. Tomēr ārkārtas apstākļos Tiesa var pārbaudīt apstākļus, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci. It īpaši Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu, ja (cita starpā) problēma ir hipotētiska ( ).

32. Iesniedzējtiesā LZ paļāvās tikai uz Orhūsas konvencijas 9. panta 2. un 3. punktu. Jebkura atbilde, ko Tiesa varētu sniegt par 9. panta 1., 4. un 5. punktu, nebūtu saistīta ar valsts tiesā izskatāmo lietu. Tāpēc šīs tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par citiem 9. panta punktiem ir hipotētisks un līdz ar to nepieņemams.

33. Orhūsas konvencija saskaņā ar 9. panta 2. punktu nodrošina personām, kas vēlas apstrīdēt jebkuru lēmumu, darbību vai bezdarbību, uz ko attiecas konvencijas 6. panta noteikumi, iespēju vērsties tiesu iestādēs. 6. pantu piemēro darbībām, kas minētas konvencijas I pielikumā (sarakstā cita starpā minēti rūpnieciski projekti, metālu apstrāde un atkritumu apsaimniekošana) un darbībām, kam saskaņā ar valsts tiesību aktiem var būt svarīga ietekme uz vidi.

34. 9. panta 2. punkta darbības joma ir tāda pati kā tā, uz ko attiecas IVN direktīva un PINK direktīva (kura darbojas neatkarīgi un neizslēdz IVN direktīvas piemērošanu).

35. Šī jomu saderība liecina par to, ka 9. panta 2. punkts ir pilnībā ieviests ES tiesībās. Turklāt Direktīvas 2003/35 10. un 11. apsvērums norāda uz to, ka likumdevējs ir uzskatījis, ka šīs direktīvas veiktie grozījumi ir pietiekami, lai pilnībā ieviestu šo noteikumu.

36. Šādos apstākļos nerodas jautājums par to, vai 9. panta 2. punktam ir tieša iedarbība ( ).

37. Tāpēc es Tiesai ierosinu atbildēt uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem tikai tiktāl, ciktāl tie attiecas uz 9. panta 3. punktu.

38. Visbeidzot, kā Apvienotā Karaliste pareizi norādīja, lai gan iesniedzējtiesa savā jautājumā lieto abus terminus – “tieša iedarbība” un “tieša piemērojamība”, pirmie divi Tiesai uzdotie prejudiciālie jautājumi attiecas uz 9. panta 3. punkta tiešo iedarbību ( ). Tāpēc ierosinu pirmos divus jautājumus apskatīt tikai attiecībā uz tiešo iedarbību.

39. Skaidrības labad es piebildīšu, ka “tiešas iedarbības” pārbaude, kas svarīga šajā lietā, ir tā, kas ir piemērojama starptautisko tiesību noteikumiem, – pārbaude, kas nedaudz atšķiras no pārbaudes, ko piemēro ES tiesību “iekšējiem” noteikumiem. Vēlāk es īsumā aplūkošu atšķirību ( ).

Par pirmo prejudiciālo jautājumu

40. Ar savu pirmo un otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai iespējams atzīt, ka Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam ir tieša iedarbība.

41. Kā vairāki lietas dalībnieki, kas Tiesai iesniedza apsvērumus, ir norādījuši, pirmais jautājums netieši izraisa jautājumus par jauktu nolīgumu interpretēšanas kompetenci un piekritību. Patiešām, Eiropas Komisija un Somijas un Zviedrijas valdības īpaši apsvēra jautājumu par to, vai Tiesas kompetencē ietilpst šajā lietā uzdoto jautājumu lemšana.

42. Šos kompetences un piekritības jautājumus Tiesa ir aplūkojusi ilgstošā un dažkārt grūti saprotamā judikatūrā, kas sasniedza savu kulmināciju nesenajā lēmumā lietā Merck Genéricos ( ). Es ierosinu sākt ar šīs judikatūras izvērtēšanu.

Tiesas judikatūra attiecībā uz jauktiem nolīgumiem

43. Kā norādījusi virkne zinātnieku, Eiropas tiesībās jauktie nolīgumi ir īpaši strīdīgs normatīvo instrumentu veids ( ). Sākotnēji Tiesa koncentrējās uz kompetences sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm. Lietā ERTA Tiesa ieviesa noteikumu, ka dalībvalstu ārējā kompetence tiek samazināta, Kopienai iegūstot ekskluzīvu ārējo kompetenci. Kopiena var iegūt šādu ekskluzīvu kompetenci, pieņemot iekšējas normas ( ). Lietā ERTA ieviestais noteikums joprojām ir vispārējs sākumpunkts jebkurai jaukto nolīgumu izvērtēšanai ( ).

44. Vai tādējādi Tiesas pilnvaras interpretēt jauktus nolīgumus attiecas tikai uz tiem jauktu nolīgumu noteikumiem, kas ir Kopienas kompetencē?

45. Tāpat judikatūras pirmsākumos radās jautājums par Tiesas kompetenci attiecībā uz prejudiciālu nolēmumu par jauktu nolīgumu spēkā esamību un interpretāciju pieņemšanu. Spriedumā lietā Haegeman Tiesa nolēma, ka tai ir šāda kompetence. Šādi tā izlēma, pamatojoties uz to, ka tās kompetencē ietilpst Kopienas iestāžu pieņemti akti un ka starptautiskie nolīgumi, kas noslēgti saskaņā ar EKL 300. pantu, ir šādi akti ( ).

46. Sākotnēji jautājums par kompetences ierobežošanu netika tieši apskatīts ( ). Tad lietā Demirel ( ) Tiesa apsvēra, vai tai ir kompetence attiecībā uz EEK un Turcijas Asociācijas līguma interpretēšanu. Pamatojoties uz to, ka lietā izskatāmais jautājums par brīvu kustību ietilpst Kopienas kompetencē, Tiesa nolēma, ka tai ir šāda kompetence ( ). Pēc tam kādu laiku Tiesa piemēroja plašu pieeju attiecībā uz tās kompetenci šādu noteikumu interpretēšanā ( ).

47. Tomēr 1996. gadā prāvā lietā Hermès ( ), kas attiecas uz TRIPS līguma noteikumu interpretēšanu, Tiesas pieeja tika mainīta. Šajā tiesvedībā, kas attiecās uz jautājumu par to, vai valsts pagaidu pasākums ir “pagaidu pasākums” TRIPS līguma 50. panta nozīmē, Tiesas kompetence tika apstrīdēta, pamatojoties uz to, ka Kopiena nav pieņēmusi lēmumu jaukta nolīguma ietvaros īstenot kompetenci, kas nav ekskluzīva ( ).

48. Pamatojoties uz to, ka Regula (EK) Nr. 40/94 ( ), kas bija saistīta ar (un ko ietekmēja) TRIPS līguma 50. pantu, līguma parakstīšanas brīdī jau bija stājusies spēkā, Tiesa nolēma, ka tās kompetencē ietilpst attiecīgā panta interpretēšana. Tā kā uz šo situāciju attiecās gan valsts tiesību akti, gan Kopienu tiesības, tā bija Tiesas kompetencē galvenokārt tāpēc, lai novērstu interpretācijas atšķirības, kas varētu rasties nākotnē, ja šis jautājums tiktu atstāts izskatīšanai valsts tiesās ( ). Pieņemot šādu slēdzienu, Tiesa īpaši pamatojās uz spriedumiem lietā Giloy ( ) un lietā Leur-Bloem ( ) (abas lietas attiecas uz Kopienu tiesību un valsts tiesību aktu vienveidīgu interpretēšanu, neņemot vērā papildu sarežģījumus, kas saistīti ar jaukto nolīgumu kopīgo kompetenci).

49. Šādu pieeju Tiesa apstiprināja pāris gadus vēlāk spriedumā apvienotajās lietās Dior u.c. ( ), kas ir vēl viena lieta par TRIPS līguma 50. panta interpretēšanu. Šajā spriedumā tā paplašināja savu kompetenci attiecībā uz TRIPS līguma 50. panta interpretēšanu, aptverot arī pārējās intelektuālā īpašuma tiesības, bet pašreizējās lietas sakarā daudz interesantāks jauninājums ir ietverts šī sprieduma 49. punktā, kur Tiesa nošķīra preču zīmes no rūpnieciskā dizaina, pamatojoties uz to, ka Kopiena ir pieņēmusi tiesību aktus preču zīmju jomā, bet nav pieņēmusi tiesību aktus rūpnieciskā dizaina jomā. Tādējādi, ja attiecībā uz TRIPS līguma noteikumiem par preču zīmēm Tiesa atzina, ka tiem nav tiešas iedarbības (lai gan valsts tiesām ir pienākums nodrošināt saskaņotu interpretēšanu), attiecībā uz rūpniecisko dizainu tā nolēma, ka Kopienu tiesības nepieprasa un arī neaizliedz tiešu iedarbību ( ).

50. Spriedumi lietā Hermès un apvienotajās lietās Dior nesniedza atbildi uz daudziem jautājumiem. Piemēram, šīs lietas ne īpaši izskaidroja, kāda ir saikne starp kompetenci un piekritību, ne arī to, uz kādiem pamatiem balstoties, Tiesa pati noteikusi savu kompetences apmēru šajā jomā ( ).

51. Diemžēl spriedums lietā Schieving-Nijstad, kurā Tiesa noteica atšķirību starp piekritību noteikumu interpretēšanā un tiesībām noteikt procesuālās normas, kas realizēs šo noteikumu, nepalīdzēja atrisināt meklējumus pēc skaidrības ( ). Spriedumi lietā Étang de Berre un lietā Mox Plant ( ), ņemot vērā tiešas darbības saskaņā ar EKL 226. pantu, nevis prejudiciālus nolēmumus saskaņā ar EKL 234. pantu, neietekmēja iepriekš veikto analīzi. Šajās lietās Tiesa galvenokārt izvairījās no jautājuma par kompetenci, tikai nosakot, ka jauktiem līgumiem ir tāds pats statuss kā Kopienas iekšējiem līgumiem tiktāl, ciktāl uz to noteikumiem attiecas Kopienas kompetence ( ).

52. Tāpēc pirms sprieduma lietā Merck Genéricos ( ) bija kļuvis grūti noteikt jomas, kuras attiecībā uz jauktiem nolīgumiem ietilpst Tiesas kompetencē. Šī problēma ir atspoguļota vairākos šajā lietā izvirzītajos argumentos, īpaši Somijas un Zviedrijas valdību argumentos, kuras savos apsvērumos par attiecīgā noteikuma materiāli tiesisko interpretāciju aplūkoja šo jautājumu.

53. Šajā kontekstā spriedums lietā Merck Genéricos bija svaiga vēsma. Pati lieta attiecās uz TRIPS līguma 33. panta interpretēšanu, bet tā izraisīja to pašu jautājumu, kas šobrīd nodarbina Tiesu: kura tiesa vislabāk var noteikt, vai jaukta nolīguma attiecīgajam noteikumam ir vai varētu būt tieša iedarbība?

54. Tiesa stingri nolēma, ka kompetence noteikt, vai noteikumam ir tieša iedarbība, ir atkarīga no tā, vai šis noteikums regulē jomu, kurā Kopiena ir pieņēmusi tiesību aktus. Ja tas tā ir, Kopienu tiesības (kā tās interpretē Tiesa) būtu piemērojamas; ja nē, dalībvalsts tiesību sistēmai netiek ne prasīts, ne aizliegts piešķirt personām tiesības, tieši pamatojoties uz attiecīgo noteikumu. Turklāt Tiesa nosprieda, ka jautājuma par kompetences sadali starp Kopienu un tās dalībvalstīm pārbaude prasa vienotu atbildi Kopienas līmenī, kuru var sniegt vienīgi Tiesa, un tādēļ tās kompetencē ietilpst šādas pārbaudes veikšana ( ).

55. Neskatoties uz diezgan lakonisko pamatojumu, man šķiet, ka Tiesa spriedumā lietā Merck Genéricos pārcirta Gordija mezglu un sniedza skaidru atbildi uz jautājumu, vai Tiesai ir kompetence norādīt, kura tiesa vislabāk var noteikt, vai attiecīgam noteikumam ir tieša iedarbība. Tā nolēma, ka tai ir šāda kompetence.

56. Ar cieņu es piekrītu Tiesas secinājumiem lietā Merck Genéricos. Sprieduma priekšrocība ir tāda, ka tam ir ļoti praktiska pieeja jautājumam, kas bieži rodas politiski jūtīgā kontekstā. Kā daži zinātnieki ir norādījuši, jauktu nolīgumu pašu par sevi rada pragmatiski spēki – tas ir līdzeklis, lai risinātu problēmas, ko rada vajadzība pēc starptautiskiem līgumiem daudzpakāpju sistēmā ( ).

57. Sekojošā analīze cieši atspoguļo spriedumu lietā Merck Genéricos. Es tikai pievienošu dažus papildinājumus, kad es uzskatīšu, ka Tiesai tie varētu būt noderīgi.

Kompetence interpretēt jauktu nolīgumu

58. EKL 300. panta 7. punkts paredz, ka saskaņā ar šo pantu noslēgtie instrumenti uzliek saistības Kopienas iestādēm un dalībvalstīm. Orhūsas konvencija ir tieši šāds instruments. Tās noteikumi tagad ir Kopienu tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa ( ). Jauktiem nolīgumiem, kas noslēgti starp Kopienu, tās dalībvalstīm un trešām valstīm, ir tāda pati iedarbība Kopienas iekšējā tiesību sistēmā kā iekšējiem Kopienas līgumiem tiktāl, ciktāl to noteikumi ietilpst Kopienas kompetencē ( ).

59. Spriedums lietā Merck Genéricos – tāpat kā šī lieta – attiecās uz jauktiem nolīgumiem, kuros nebija noteikti Kopienas un dalībvalstu atbilstošie pienākumi attiecībā pret citām līgumslēdzējām pusēm. Tiesa lēma, ka tās kompetencē ietilpst – un tā patiešām ir vispiemērotākā – pārbaudīt jautājumu par kompetences sadali starp Kopienu un tās dalībvalstīm un noteiktu saistības, ko Kopiena tādā veidā ir uzņēmusies ( ).

60. Es piekrītu šim viedoklim. Man šķiet skaidrs, ka Tiesa ir vienīgā iestāde, kas spēj uzņemties šāda novērtējuma veikšanu ( ). Mākslīga Tiesas ierobežošana uzņemties sākotnēju tiesību aktu interpretēšanu kopumā, lai visas jaukta nolīguma puses zinātu savus pienākumus un to, kādas ir to materiālās tiesības interpretēt, šķiet, nav pareiza nostāja. Šāda nostāja ne tikai nevajadzīgi līdzsvarotu eņģeļus uz kniepadatas galviņas, bet arī apgādātu šos eņģeļus ar liesmojošiem zobeniem.

61. Turklāt citāds lēmums varētu izraisīt tiesības aktu piemērošanas nevienveidību. Tas attiecīgi varētu palielināt tiesisko neskaidrību Kopienai, tās dalībvalstīm, trešām valstīm un iespējamiem prasītājiem. Turklāt pastāv iespēja, ka šāda pieeja varētu Kopienai radīt stāvokli, kas ir atvērts apsūdzībām par to, ka tā kā līgumslēdzēja puse nepilda savas saistības.

62. Šo iemeslu dēļ šķiet saprātīgi piemērot pieeju, ko Tiesa izmantoja lietā Merck Genéricos: ka Tiesai ir vismaz pietiekama kompetence lemt par to, kas – pati Tiesa vai dalībvalsts kompetentā tiesa – vislabāk var noteikt, vai konkrētajam noteikumam ir tieša iedarbība.

Kura tiesa vislabāk var noteikt, vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam ir tieša iedarbība?

63. Spriedumā lietā Merck Genéricos Tiesas noteiktais kritērijs šī jautājuma izlemšanai ( ) ir, vai attiecībā uz jomu, kas regulē pārbaudāmo noteikumu, Kopiena ir pieņēmusi tiesisko regulējumu.

64. Šī pārbaude atspoguļo atšķirību, ko Tiesa noteica spriedumā lietā ERTA ( ), tas ir, ka to, vai noteikums ietilpst, vai neietilpst Kopienas ekskluzīvajā kompetencē, nosaka, pamatojoties uz to, vai šajā jomā ir pieņemtas pietiekami vispusīgas iekšējās normas. Tas arī saglabā vienu no sprieduma lietā Hermès pozitīvajiem aspektiem, proti, novērš interpretācijas atšķirības, kas varētu rasties nākotnē, gadījumos, kad tiek skartas Kopienu tiesības un kad attiecīgi vajag nodrošināt vienveidību.

65. Vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkts ir norma, kas ietilpst jomā, kurai Kopiena ir noteikusi tiesisko regulējumu?

66. Šajā brīdī kļūst acīmredzama viena no sprieduma lietā Merck Genéricos problēmām. Šis spriedums neietver nekādus ieteikumus par to, kādā mērā Kopienas pilnvaru īstenošana ir uzskatāma par “pietiekami svarīgu”, lai pieņemtu slēdzienu, ka Kopiena attiecībā uz konkrēto “jomu” ir noteikusi tiesisko regulējumu.

Vai “standarta” tiesiskais regulējums varētu palīdzēt?

67. Atsaucoties uz “standarta” tiesisko regulējumu, es domāju tiesisko regulējumu par administratīva lēmuma saturu (t.i., attiecīgās aizsargājamās sugas), nevis tiesisko regulējumu, kas tieši paredz iespēju vērsties tiesu iestādēs attiecībā uz šo lēmumu. Pieņemot savu iespējamo lēmumu, tiesa noteikti vēlēsies ņemt vērā šādu tiesisko regulējumu, bet tas izraisa jautājumu, vai šāda tiesiskā regulējuma esamībai ir nozīme saistībā ar piekļuvi tiesai saskaņā ar Orhūdas konvenciju.

68. Kasācijas sūdzība iesniedzējtiesā attiecas uz brūno lāci. Tāpēc ir uzdots jautājums par to, vai apstāklis, ka brūnais lācis ir minēts sugu, ko aizsargā Dzīvotņu direktīva, sarakstā, ir būtisks, lai noteiktu, vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkts ietilpst jomā, ko regulē Kopienu tiesības.

69. Manuprāt, tas tā nav.

70. Ja šādu “standarta” tiesisko regulējumu ņemtu vērā, 9. panta 3. punkta interpretēšana varētu kļūt nevienveidīga. Tā būtu atkarīga no konkrētajiem lietas apstākļiem interpretējošā tiesā. Piemēram, šajā lietā jautājums, kuras tiesas – Tiesas vai valsts tiesas – kompetencē ietilpst Orhūsas konvencijas interpretēšana, būtu atkarīgs no tā, vai suga, attiecībā uz kuru tiek prasīta medību atļauja, ir minēta Dzīvotņu direktīvas attiecīgajā sarakstā. Tas ir pārāk nejaušs un patvaļīgs veids, lai tas būtu pietiekams pamats kompetences noteikšanai.

71. Protams, liela daļa “standarta” tiesiskā regulējuma var ierobežot valsts tiesas rīcības brīvību attiecīgā gadījumā neatkarīgi no 9. panta 3. punkta. Tādējādi šajā tiesvedībā būtu piemēroti atsaukties uz Dzīvotņu direktīvu, kas nosaka brūno lāci kā aizsargājamu sugu ( ). Šai direktīvai nav nekādas tiešas saistības ar Tiesai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem un nekādas nozīmes, lai noteiktu, vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam varētu būt tieša iedarbība. Tomēr Slovākijas Republikai ir pienākums nodrošināt Dzīvotņu direktīvas efektīvu īstenošanu ( ).

“Jomas” noteikšana

72. Cik cieši būtu jānosaka joma, kurā Kopienai bija jāpieņem tiesību akti? Var paredzēt vairākas iespējas – sākot no plašas abstraktas koncepcijas (“tiesību akti, kas ietekmē vidi”) ( ), līdz definīcijai, kas atbilst Orhūsas konvencijas saturam vai tās daļai (“pieeja informācijai, sabiedrības dalība lēmumu pieņemšanā un iespēja griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem”) ( ), līdz tam, vai attiecīgā noteikuma konkrētais saturs ir ietverts ES tiesībās ar normatīvu līdzekli.

73. Kompetences sadali jauktos nolīgumos gan mīkstina pragmatisms, gan tai ir tendence attīstīties. Jauktie nolīgumi dažkārt ir likumdošanas kompromiss, kas izriet no politiskas vajadzības noslēgt vienošanos. Tādēļ šķiet saprātīgi, ka Tiesa nosaka “jomas” attiecībā uz konkrētā noteikuma īstenošanu pragmātiskā veidā, ņemot vērā gan pašu starptautisko konvenciju, gan to, vai ir pieņemts ES tiesību akts, kas attiecībā uz dalībvalstīm ievieš konkrēto noteikumu.

74. 9. panta 3. punkts Orhūsas konvencijas līgumslēdzējām pusēm uzliek noteiktu, skaidru pienākumu kopumu. Lai gan šis punkts ietilpst plašajā “vides tiesību” jomā (ko Kopienas līmenī ir skārusi virkne likumdošanas iniciatīvu), pienākumi, ko tas uzliek, ir pietiekami atšķirīgi no tiem pienākumiem, kas noteikti 9. panta citos punktos (kā to uzsvēra Padome Deklarācijā), lai Tiesai būtu jāpārbauda, vai Kopiena ir pieņēmusi tiesību aktus jomā, ko regulē 9. panta 3. punkts.

Vai Kopiena ir pieņēmusi tiesību aktus jomā, ko regulē 9. panta 3. punkts?

75. Gan Polijas, gan Somijas valdības norāda, ka Kopiena līdz šim brīdim nav pieņēmusi tiesību aktus attiecīgajā jomā, kurā ietilpst 9. panta 3. punkts.

76. Lai gan Direktīva 2003/35 attiecas uz 9. panta 2. punktu, 9. panta 3. punkts vēl nav kļuvis par ES tiesību sastāvdaļu ( ). Ar Regulu Nr. 1367/2006 9. panta 3. punkts tika transponēts vienīgi attiecībā uz pašas ES iestādēm. Manuprāt, šeit varētu būt piemērojama atkāpe no vispārīgo tiesību principa inclusio unius est exclusio alterius. Tādēļ regula, kas piemēro 9. panta 3. punktu attiecībā uz iestādēm, tikai uzsver faktu, ka nav ES līdzekļa, kas ietver līdzvērtīgus pienākumus dalībvalstu tiesību sistēmās ( ). Komisijas priekšlikums direktīvai, kas ieviestu 9. panta 3. punktu attiecībā uz dalībvalstu pienākumiem, tika noraidīts. Tomēr 9. panta 3. punktā noteiktie pienākumi ir jātransponē valsts tiesību aktos ar ES tiesību aktiem.

77. Man šķiet, ka priekšlikums direktīvai par 9. panta 3. punkta ieviešanu, kas netika virzīts tālāk, ir ļoti svarīgs. Es nedomāju, ka Tiesai būtu jāignorē attiecīgo Kopienu tiesību aktu neesamība un jāpiešķir sev kompetence lemt par to, vai 9. panta 3. punktam ir, vai nav tieša iedarbība. To darot, Tiesa iekāps likumdevēja kurpēs. Bet likumdevējs līdz šim ir apzināti izvēlējies nerīkoties.

78. Turklāt Deklarācija norāda, ka Kopiena uzskatīja, ka “pienākumu izpilde, kas izriet no Konvencijas 9. panta 3. punkta un kas attiecas uz administratīvām un tiesu procedūrām, lai apstrīdētu privātpersonu un valsts iestāžu, kas nav Eiropas Kopienas iestādes, darbību vai bezdarbību”, ietilpst dalībvalstu kompetencē; un ka par šo pienākumu izpildi ir atbildīgas dalībvalstis un tās turpina būt atbildīgas, ja vien un tik ilgi, kamēr Kopiena nerīkojas. Man šķiet, ka tam, ka Kopiena nav rīkojusies, ir izšķiroša nozīme ( ).

79. Tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pamatpienākumiem, kas ir apskatāmi šajā lietā, es secinu, ka 9. panta 3. punkts neietilpst jomā, ko regulē Kopienu tiesības.

80. Tāpēc dalībvalstu tiesām jānosaka, vai 9. panta 3. punkts ir jātulko tā, ka tam ir tieša iedarbība konkrētās dalībvalsts tiesību sistēmā. ES tiesību akti nepieprasa un neaizkavē šādu interpretāciju. Tādējādi valsts tiesas ziņā ir lemt par jautājumu par normas tiešu piemērošanu saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajiem nosacījumiem; bet ES tiesību akti to nepieprasa. Drīzāk tiktāl, ciktāl 9. panta 3. punkts uzliek pienākumus dalībvalstīm, tas, lai dalībvalstis pildītu savus pienākumus, ir starptautisko tiesību jautājums.

Secinājums

81. Tāpēc es Tiesai ierosinu lemt, ka valsts tiesām jānosaka, vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam ir tieša iedarbība attiecīgās valsts tiesību sistēmā, apstākļos, kuros Eiropas Savienība 2005. gada 17. februārī ir pievienojusies šim starptautiskajam nolīgumam, bet līdz šim laikam nav pieņēmusi tiesību aktus, kas Eiropas Savienības tiesībās ietvertu nolīguma konkrēto noteikumu attiecībā uz pienākumiem, ko tas uzliek dalībvalstīm (atšķirībā no tā, kā tas ir attiecībā uz Eiropas Savienības iestādēm).

82. Ja Tiesa nepiekristu maniem secinājumiem par pirmo prejudiciālo jautājumu, ir jāapsver otrais un trešais prejudiciālais jautājums.

Par otro prejudiciālo jautājumu

83. Vai 9. panta 3. punktam ir tieša iedarbība?

84. Ja Tiesa uzskatīs, ka uz šo jautājumu ir jāatbild, es tai ierosinu lemt, ka 9. panta 3. punktam nav tiešas iedarbības.

85. ES saistoša starptautiska nolīguma noteikuma tiešo iedarbību (vai citādi) līgumslēdzējas puses var noteikt pašā nolīgumā. Pretējā gadījumā šo pušu tiesām ir jāvērtē, vai noteikumam ir tieša iedarbība. Tādējādi Tiesa ir nolēmusi, ka Kopienas ar trešām valstīm noslēgta starptautiska nolīguma noteikumam ir tieša iedarbība, ja, ņemot vērā tā formulējumu, kā arī šī līguma mērķi un raksturu, noteikums paredz skaidru un precīzu pienākumu, kura ieviešana vai iedarbība nav atkarīga no jebkāda tālāka pasākuma veikšanas ( ).

86. 9. panta 3. punkts nosaka, ka “turklāt, neskarot 1. un 2. punktā minētās pārskatīšanas procedūras, katra Puse nodrošina to, ka sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, ja tādi būtu, ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu fizisku personu vai valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā”.

87. Manuprāt, 9. panta 3. punkts nenosaka pienākumus, kas ir pietiekami skaidri un precīzi, lai tieši regulētu personu tiesisko situāciju bez papildu paskaidrojumiem vai precizējumiem.

88. LZ ir taisnība, apgalvojot, ka sabiedrības pārstāvjiem, pamatojoties uz 9. panta 3. punktu, būtu jābūt pieejamām administratīvām vai tiesas procedūrām. Tomēr šīs tiesības rodas tikai tad, ja tie atbilst valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem ( ). Ne pats 9. panta 3. punkts, ne arī citi Orhūsas konvencijas noteikumi nesniedz ieteikumus par to, kādi varētu būt vai kādiem jābūt šiem kritērijiem. Drīzāk, kā to ir pareizi norādījusi Vācijas valdība, Orhūsas konvencijas sagatavošanas materiāli atklāj, ka autoru nodoms bija šo definīciju atstāt līgumslēdzēju valstu pārziņā ( ).

89. Tā kā nav noteikti šādi skaidri ierobežojumi, 9. panta 3. punkta iespējamā darbības joma varētu būt ļoti plaša. Tiešas iedarbības attiecināšana uz 9. panta 3. punktu, tādējādi nedodot dalībvalstīm iespēju noteikt tā piemērošanas kritērijus, būtu līdzvērtīga actio popularis noteikšanai ar tiesas rīkojumu, nevis ar likumdošanas aktu. Apstāklis, ka priekšlikums direktīvai joprojām nav apstiprināts, norāda, ka šajā konkrētajā kontekstā šāds solis patiešām būtu nepiemērots.

90. Tiesas sēdē LZ apgalvoja, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka prasība dalībvalstīm noteikt kritērijus katrā ziņā neizslēdz tiešu iedarbību. Tomēr lietas, uz ko tā pamatojās – proti, lieta Deutscher Handballbund ( ) un lieta Simutenkov ( ), – ir atšķirīgas ar to, ka kritēriji, kas dalībvalstīm bija jānosaka šajās lietās, bija diezgan ierobežoti procesuāli kritēriji, nevis plaša spektra materiāli tiesiski kritēriji.

91. Visbeidzot, kā Komisija pareizi norādīja, tiešas iedarbības piešķiršana 9. panta 3. punktam tādā veidā, ka (nepastāvot kritērijiem, kas noteiktu citādi) jebkurš sabiedrības pārstāvis varētu uz to atsaukties, radītu ievērojamu tiesisko neskaidrību tām institūcijām, kuru darbību vai bezdarbību var apstrīdēt administratīvā vai tiesas procesā. Šādas institūcijas var būt kā fiziskas personas, tā arī valsts iestādes. Manuprāt, tas ir vēl viens iemesls, lai apsvērtu to, ka 9. panta 3. punktam nebūtu jābūt tiešai iedarbībai.

92. Es vienkārši piebildīšu, ka tas, ka starptautiskā nolīguma konkrētajam noteikumam nav tiešas iedarbības, nenozīmē, ka līgumslēdzēju pušu valsts tiesām tas nav jāņem vērā ( ).

93. Ja Tiesa uzskatīs, ka tai ir jāatbild uz otro prejudiciālo jautājumu, es ierosinu lemt, ka Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam ES tiesībās nav tiešas iedarbības.

Par trešo jautājumu

94. Ar savu trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktā minētais jēdziens “valsts iestāžu darbība” ietver lēmumus, ko pieņēmusi administratīva iestāde.

95. Skaidrs, ka Tiesas kompetencē ir Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta interpretēšana attiecībā uz saistībām, ko šis pants, pamatojoties uz Regulu Nr. 1367/2006, uzliek ES iestādēm. Tā kā valsts tiesām, piemērojot šo noteikumu savu valsts tiesību aktu kontekstā, būtu vēlams – atbilstoši spriedumiem lietā Dzodzi ( ) un lietā Leur‑Bloem ( ) – saprast, kāda nozīme galvenajiem terminiem tiks piedēvēta ES tiesību kontekstā, Tiesa varētu vēlēties atbildēt uz trešo prejudiciālo jautājumu.

96. Šķiet, ka šajā lietā neskaidrības rodas Orhūsas konvencijas teksta slovāku valodā lingvistiskās īpatnības dēļ. Vārds “akt” – termins, ar ko Slovākijas tiesību aktos parasti apzīmē administratīvu darbību, – tiek lietots 6. pantā un visur citur 9. pantā, izņemot 9. panta 3. punktu. Tā vietā šajā punktā tiek lietots vārds “ukon”. Tādēļ Slovākijas Augstākā tiesa uzskatīja, ka vārdi “darbība vai bezdarbība” 9. panta 3. punktā neietver administratīvo iestāžu individuālus lēmumus.

97. Tomēr tulkojumi citās valodās liek domāt, ka “akt” vienkārši nozīmē pozitīvas darbības, ko administratīva iestāde var veikt, un ka tas ir pretējs “opomenutí” (bezdarbība), kas ietver visu, kas šādai iestādei būtu bijis jādara, bet ko tā nav izdarījusi ( ).

98. Apstāklis, ka 9. panta 3. punkta teksts atšķiras no 9. panta 2. punkta teksta (kas runā par “jebkuru lēmumu, darbību vai bezdarbību”), manuprāt, nenozīmē to, ka tas katrā ziņā jālasa tādējādi, ka oficiāli lēmumi vai 9. panta 2. punktā noteiktās darbības vai bezdarbības tiek izslēgti. Ja tāds būtu bijis likumdevēja nodoms, man šķiet, ka tiktu lietots tāds teksts kā “citas, nevis 9. panta 2. punktā minētās”.

99. 9. panta 3. punktā minētā termina “darbības” izpratni tā, ka tas ietver lēmumus, atbalsta vārdi “neskarot 1. un 2. punktā minētās pārskatīšanas procedūras”. 9. panta 3. punkts ir papildu noteikums. To nevajadzētu tulkot ierobežojoši, tādējādi no tā piemērošanas jomas mākslīgi izslēdzot lēmumus, uz ko varētu attiekties procedūras saskaņā ar 9. panta 1. vai 2. punktu.

100. Tāpēc es Tiesai ierosinu uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka 9. panta 3. punkts jāinterpretē tā, ka termins “valsts iestāžu darbība” ietver lēmuma izdošanu. Sabiedrības tiesībām pārskatīšanas nolūkā vērsties tiesā 9. panta 3. punktā atļauto ierobežojumu ietvaros jāietver tiesības pārsūdzēt administratīvās iestādes lēmumu, kas pārkāpj dalībvalsts tiesību aktu noteikumus vides jomā.

Secinājumi

101. Tādēļ ierosinu Tiesai uz Najvyšší súd Slovenskej republiky uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) uzdotie prejudiciālie jautājumi ir nepieņemami tiktāl, ciktāl tie neattiecas uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu;

2) valsts tiesām jānosaka, vai Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam ir tieša iedarbība attiecīgās valsts tiesību sistēmā apstākļos, kuros Eiropas Savienība 2005. gada 17. februārī ir pievienojusies šim starptautiskajam nolīgumam, bet līdz šim laikam nav pieņēmusi tiesību aktus, kas Eiropas Savienības tiesībās transponētu nolīguma konkrēto noteikumu attiecībā uz pienākumiem, ko tas uzliek dalībvalstīm;

3) 9. panta 3. punkts jāinterpretē tā, ka termins “valsts iestāžu darbība” ietver lēmuma izdošanu. Sabiedrības tiesībām 9. panta 3. punktā atļauto ierobežojumu ietvaros pārskatīšanas nolūkā vērsties tiesā jāietver tiesības pārsūdzēt administratīvās iestādes lēmumu, kas pārkāpj dalībvalsts tiesību aktu noteikumus vides jomā.

Ja Tiesa uzskatītu, ka tās kompetencē ietilpst jautājuma par Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta tiešo iedarbību lemšana:

4) Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam ES tiesībās nav tiešas iedarbības.