ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-401/06

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

“Valsts pienākumu neizpilde — Nodokļi — Sestā PVN direktīva — Pakalpojumu sniegšana — Testamenta izpildītājs — Pakalpojuma sniegšanas vieta — 9. panta 1. punkts un 2. punkta e) apakšpunkts”

Ģenerāladvokāta Īva Bota [Yves Bot] secinājumi, sniegti 2007. gada 13. septembrī I - 10611

Tiesas (trešā palāta) 2007. gada 6. decembra spriedums I - 10622

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Pakalpojumu sniegšana – Nodokļu piesaistes vietas noteikšana

(Padomes Direktīvas 77/388 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta trešais ievilkums)

Neatceļot tiesību aktus, saskaņā ar kuriem par testamenta izpildītāja sniegto pakalpojumu vietu ir jānosaka tā vieta, kur pakalpojumu sniedzējs veic savu darbību, dalībvalsts nav pārkāpusi Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, normas. Uz testamenta izpildītāja sniegtu pakalpojumu neattiecas Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta trešais ievilkums, jo tam piemīt īpašs raksturs, kas to padara atšķirīgu no pakalpojumiem, kurus galvenokārt un parasti sniedz advokāti un kuru mērķis ir personas interešu pārstāvēšana un aizstāvēšana, nevis paustās gribas izpilde. Tāpat arī testamenta izpildītāja pakalpojumus un advokāta pakalpojumus nevar uzskatīt par līdzīgiem, jo tiem nav viens un tas pats mērķis. Ja lielākajā daļā gadījumu testamenta izpildītājam ir jānovērtē, kā arī jāsadala testatora īpašums starp pakalpojuma saņēmējiem un dažreiz, it īpaši pārvaldot nepilngadīgu bērnu lietas, jāaizsargā šis īpašums un jānodrošina, lai tas rada peļņu, tad advokāta sniegto pakalpojumu mērķis galvenokārt ir nodrošināt, lai virsroku gūtu tiesību sistēmas prasība.

(sal. ar 36., 37, 39., 40. un 42. punktu)
Lieta C-251/06

Firma ING. AUER — Die Bausoftware GmbH

pret

Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr

(Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Netiešie nodokļi — Kapitāla piesaistīšana — Sabiedrības juridiskās adreses pārcelšana — No sabiedrības iekasētā kapitāla nodokļa atcelšana”

Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2007. gada 21. jūnijā I - 9691

Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 8. novembra spriedums I - 9698

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai – Kapitāla nodoklis, ko iekasē no kapitāla sabiedrībām

(Padomes Direktīvas 69/335 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, 4. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 3. punkta b) apakšpunkts un 7. panta 2. punkts)

panta 1. punkta g) apakšpunkts un 3. punkta b) apakšpunkts Direktīvā 69/335 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 85/303 un Aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Eiropas Savienībai pamatā esošajiem līgumiem, ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts atteikšanās iekasēt kapitāla nodokli neliedz šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajām kategorijām piederošu sabiedrību kapitāla nodokļa iekasēšanai kvalificēt par kapitālsabiedrību šīs direktīvas 4. panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē, pārceļot faktiskās vadības centru no šīs dalībvalsts uz citu dalībvalsti, kurā šis nodoklis joprojām tiek iekasēts.

Direktīvas 69/335 3. panta 1. punktā imperatīvā veidā un visām dalībvalstīm vienādi ir noteiktas sabiedrības, kas ir uzskatāmas par kapitālsabiedrībām šīs direktīvas nozīmē. Tādējādi sabiedrība, kas atbilst kādai no minētā 3. panta 1. punktā paredzētajām juridiskajām formām, ir uzskatāma par kapitālsabiedrību Direktīvas 69/335 nozīmē un tādēļ tai nedrīkst uzlikt kapitāla nodokli par sava faktiskā vadības centra pārcelšanu no vienas dalībvalsts uz citu, jo tā nav uzskatīta par kapitālsabiedrību izcelsmes dalībvalstī. Tādēļ tas, ka kāda dalībvalsts ir izmantojusi 7. panta 2. punktā paredzēto iespēju, atceļot kapitāla nodokli, nenozīmē, ka pēc kapitālsabiedrības faktiskā vadības centra pārcelšanas no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti šī pēdējā dalībvalsts varētu par šo darbību automātiski uzlikt šo nodokli.

Tomēr šāda interpretācija nedrīkst veicināt darbības, kurām ir raksturīga fiktīvu mehānismu izveidošana, lai tikai saņemtu nodokļu priekšrocības. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamata lietā aplūkotie apstākļi ietver objektīvus apstākļus, kas veido šādu ļaunprātīgu praksi.

(sal. ar 21., 28., 29., 35. un 45.–47. punktu un rezolutīvo daļu)
31

It īpaši, kas attiecas uz, pamatojoties uz EKL 235. pantu, iesniegtās prasības pieņemamību, Pirmās instances tiesa Komisijas norādītā pamata ietvaros, kas izriet no prasības par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību noilguma, vispirms pārsūdzētā sprieduma 129. punktā atgādināja, ka Tiesas Statūtu 46. pantā noteikto noilguma termiņu sāk skaitīt tikai no brīža, kad ir izpildīti visi nosacījumi, no kuriem ir atkarīgs zaudējumu atlīdzības pienākums, proti, Kopienas iestāžu prettiesiska rīcība, norādītā zaudējuma esamība un cēloņsakarības pastāvēšana starp šo rīcību un norādīto zaudējumu.
51

Lai gan saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas (šajā sakarā skat. 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-273/97 Sirdar, Recueil, I-7403. lpp., 15. punkts, un 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-285/98 Kreil, Recueil, I-69. lpp., 15. punkts). Kā Tiesa jau ir secinājusi, atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir paredzētas EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu (skat. 2003. gada 11. marta spriedumu lietā C-186/01 Dory, Recueil, I-2479. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
3)

grozītās Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma C daļas ar nosaukumu “Vācija” 1. punkta noteikumi nav saderīgi ar personu brīvu pārvietošanos un it īpaši ar EKL 42. pantu tiktāl, ciktāl ar tiem tādos apstākļos kā pamata prāvā, lai, izmaksājot vecuma pabalstus, ņemtu vērā iemaksu periodus, kas laika posmā no 1953. līdz 1970. gadam Rumānijā pabeigti saskaņā ar Likumu par ārvalstu pensijām, var piemērot nosacījumu, ka saņēmēja dzīvesvietai jābūt Vācijas Federatīvajā Republikā.
11

Tomēr Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) veiktās izmeklēšanas laikā tika atklāts, ka ievesto produktu izcelsmes valsts patiesībā ir Indija. Pēc OLAF domām nerūsējošā tērauda stieples, kuras Kopienās Link Middle East Ltd ieveda laikposmā no 1999. gada jūnija līdz 2000. gada decembrim, ražoja Bombejā (Indija) nodibināta sabiedrība Venus Wire Industries Ltd.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 21. panta 3. punkta otro daļu Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu struktūrfondu savstarpējās sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem, no otras puses, koordinēšanu (OV L 374, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”).
38

Komisija it īpaši nav varējusi apšaubīt Grieķijas valdības pārstāvja tiesas sēdē norādīto apgalvojumu par to, ka, pamatojoties uz savstarpēji atbilstošiem dokumentiem, ko šī valdība iesniegusi, atbildot uz Tiesas šajā sakarā uzdotu jautājumu, pēc 2001. gada valsts budžetā nav tikusi paredzēta nekāda atlīdzība par VKS sniedzamajiem palīdzības pakalpojumiem, jo turpmāk tās saņēma maksājumus no katra lauksaimnieka saistībā ar tam sniegtajiem pakalpojumiem.
Tas, ka dalībvalsts pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem, kuri vēlas veikt mākslīgo apsēklošanu šajā teritorijā, nosaka pienākumu iegūt apsēklošanas tehniķa licenci un, kad ir iegūta minētā licence, nosaka, ka šie tirgus dalībnieki var veikt apsēklošanu ar liellopu spermu tikai ar teritoriāli kompetenta apsēklošanas centra atļauju, neatkarīgi no minētās licences izsniegšanas nosacījumiem rada pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, jo tā var citā dalībvalstī reģistrētu un tur likumīgi praktizējošu tirgus dalībnieku atturēt no apsēklošanas pakalpojuma sniegšanas vai padarīt to mazāk pievilcīgu.

Tas pats attiecas uz pienākumu uzglabāt spermu apstiprinātos mākslīgās apsēklošanas centros, kuri vienīgie nodrošina tās piegādi lauksaimniekiem. Pat tad, ja lauksaimniekiem būtu tiesības no centra, no kura tie ir atkarīgi, pasūtīt īpašu spermu no ražotāja, kurš ir nodibināts citā dalībvalstī, pienākums uzglabāt šo spermu minētajā centrā pēc tās nosūtīšanas tomēr var atturēt šo ražotāju no izplatīšanas pakalpojuma sniegšanas vai padarīt to mazāk pievilcīgu.

(sal. ar 61., 64. un 65. punktu)
Tiesa nav kompetenta EKL 234. panta ietvaros lemt par iespējamu divpusējas konvencijas, lai atceltu vai mazinātu nodokļu dubultas uzlikšanas negatīvās sekas, normu pārkāpumu no līgumslēdzējas dalībvalsts puses. Tiesa nevar pārbaudīt saikni starp valsts pasākumu un konvencijas par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu normām, jo šis jautājums neattiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju.

EKL 43. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tādi valsts nodokļu tiesību akti, saskaņā ar kuriem valsts rezidenta ienākumi no kapitāla, kas ir ieguldīts uzņēmumā, kura juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, pretēji konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta ar dalībvalsti, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, nav atbrīvoti no valsts ienākuma nodokļa, bet gan no tiem uzliktā valsts nodokļa tiek atskaitīts otrā dalībvalstī iekasētais nodoklis.

Pašreizējā Kopienu nodokļu tiesību saskaņošanas stadijā dalībvalstīm ir noteikta autonomija. No šādas nodokļu kompetences izriet, ka sabiedrību brīvība izvēlēties kādu no dažādām dalībvalstīm kā dibināšanas vietu, nekādā veidā nenozīmē, ka dalībvalstīm ir jāpielāgo sava nodokļu sistēma citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām, lai nodrošinātu, ka sabiedrībai, kas ir izvēlējusies reģistrēties kādā dalībvalstī, valsts līmenī tiek uzlikti nodokļi tādā pašā veidā kā sabiedrībai, kas ir izvēlējusies reģistrēties citā dalībvalstī. Minētā nodokļu autonomija paredz arī, ka dalībvalstīm ir tiesības brīvi noteikt nosacījumus un līmeni nodokļu uzlikšanai dažādu veidu nacionālajām sabiedrībām, kas darbojas ārvalstīs, ja vien attieksme pret tām nav diskriminējoša salīdzinājumā ar līdzīgiem nacionālajiem uzņēmumiem.

(sal. ar 43., 45., 51., 53., 57. punktu un rezolutīvo daļu)
Personu kontroles pie dalībvalstu ārējām robežām un tātad arī efektīva kopīgo noteikumu par šo kontroļu standartiem un procedūrām īstenošana jāuzskata par Šengenas acquis elementiem Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.

Tā kā pasu un citu ceļošanas dokumentu autentiskuma pārbaude ir galvenais personu kontroļu pie ārējām robežām elements, pasākumi, kas ļauj vieglāk un ticamāk noteikt šo autentiskumu un attiecīgā dokumenta turētāja identitāti, jāuzskata par pasākumiem, kas var garantēt un uzlabot šo kontroļu, kā arī ar Šengenas acquis ieviestās integrētās ārējo robežu pārvaldības efektivitāti.

Ievērojot Regulas Nr. 2252/2004 par drošības elementu un biometrijas standartiem dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas dokumentos mērķi un saturu, tā jāuzskata par šādu pasākumu. No šīs regulas preambulas otrā un trešā apsvēruma, kā arī no 4. panta 3. punkta izriet, ka tās mērķis ir cīnīties pret dalībvalstu izdotu pasu un citu ceļošanas dokumentu viltošanu un krāpniecisku izmantošanu. Lai šo mērķi sasniegtu, ar šo regulu, kā izriet no tās 1. un 2. panta, tiek saskaņoti un uzlaboti minimālie drošības standarti, kam jāatbilst dalībvalstu izdotām pasēm un ceļošanas dokumentiem, un tiek paredzēts šajos dokumentos iekļaut noteiktus biometriskus elementus, kas attiecas uz šo dokumentu turētājiem.

(sal. ar 58.–60., 65. un 66. punktu)
Ar Direktīvu 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2004/27, zāļu reklāmas jomā ir īstenota pilnīga saskaņošana, jo tajā ir skaidri uzskaitīti gadījumi, kādos dalībvalstis ir tiesīgas pieņemt noteikumus, kuros ir atkāpes no šajā direktīvā noteiktajām normām. Tādēļ minētā direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts valsts tiesību aktos nevar noteikt absolūtu un beznosacījuma aizliegumu zāļu reklāmā iedzīvotājiem izmantot trešo personu apgalvojumus, lai gan to izmantošanu saskaņā ar šo pašu direktīvu var ierobežot tikai to specifiskā satura vai to autoru statusa dēļ.

(sal. ar 39. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Uzņēmuma īpašumtiesību pāreja – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – Direktīva 2001/23

(Padomes Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkts)

Summary

Lai Direktīva 2001/23 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā būtu piemērojama, darbinieku pārņemšanai jābūt saistītai ar stabilu ekonomisku vienību, kuras darbība attiecas tikai uz specifiska darba izpildi. Tā kā pagaidu darba uzņēmumā nepastāv nosakāma organizācijas struktūra, ir jāveic pārbaude, ņemot vērā tā specifiku, un nevis vērtējums, lai noteiktu ekonomiskas vienības esamību tā organizācijas kontekstā.

Minētās direktīvas 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka to piemēro, ja daļa no administrācijas darbiniekiem un daļa no pagaidu darbiniekiem pāriet uz citu pagaidu darba uzņēmumu, lai tur tiem pašiem klientiem izpildītu tādus pašus darba pienākumus, un iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, notiekot pārejai, attiecīgie resursi kā tādi ir pietiekami, lai bez citu ievērojamu resursu un citu uzņēmuma daļu palīdzības turpinātu sniegt attiecīgajai komercdarbībai raksturīgos pakalpojumus.

(sal. ar 31., 34. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā

(Padomes Direktīvas 89/391 5. panta 1. punkts un 6.–12. pants)

Summary

Komisija juridiski pietiekami nav pierādījusi, ka, aprobežojot darba devēja pienākumu nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību visos ar darbu saistītajos aspektos tikai tiktāl, ciktāl tas praktiski ir iespējams, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 5. panta 1. un 4. punkts.

Attiecībā uz darba devēja atbildību jebkāda tāda notikuma, kas kaitē darba ņēmēju veselībai un drošībai, sekām Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktā darba devējam ir noteikts pienākums nodrošināt darba ņēmējiem drošu darba vidi, kura saturs ir precizēts šīs direktīvas 6.–12. pantā, kā arī vairākās atsevišķās direktīvās par aizsargpasākumiem, kas jāveic noteiktās speciālās ražošanas nozarēs. Faktiski šajā noteikumā ir paredzēts tikai vispārējs darba devēja pienākums nodrošināt drošību un tajā nekas nav teikts par jebkādu atbildības veidu un it īpaši – par atbildību bez vainas.

Attiecībā uz Direktīvas 89/391 5. panta 4. punkta pirmo daļu, kurā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja ierobežot darba devēju atbildību, “ja nelaimes gadījumi notiek neparastu un neprognozējamu apstākļu dēļ, kas nav darba devēju varā, vai ārkārtēju notikumu dēļ, no kuru sekām nevar izvairīties, kaut arī pielikti visi pūliņi”, tad tā ir domāta, lai skaidrotu noteiktu Direktīvas 89/391 noteikumu piemērošanas jomu, precizējot to rīcības iespēju, kas dalībvalstīm ir piešķirta, transponējot šos noteikumus valsts tiesībās. Savukārt, pamatojoties uz interpretāciju a contrario , no šī noteikuma nevar izsecināt Kopienu likumdevēja nodomu noteikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt darba devēju atbildības bez vainas regulējumu.

(sal. ar 41., 42., 48., 49. un 58. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas – Pārstrādāti produkti, kas nav uzskaitīti Līguma II pielikumā – Piešķiršanas nosacījumi

(Komisijas Regulas Nr. 1222/94 7. panta 1. punkts)

Summary

7. panta 1. punkta trešā daļa Regulā Nr. 1222/94, kura paredz kopējas sīki izstrādātas normas, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu atsevišķiem lauksaimniecības produktiem, ko eksportē Līguma II pielikumā neuzskaitītu preču veidā, un kritērijus šādu kompensāciju apmēru noteikšanai, Regulas Nr. 229/96 grozījumu redakcijā ir interpretējama tādējādi, ka tā neiestājas pret to, ka gadījumā, ja eksportētājs, pat ja tas būtu nepārvaramas varas dēļ, savas eksporta deklarācijas pamatojumam nevar iesniegt dokumentārus pierādījumus attiecībā uz produktu daudzumu, kas faktiski izmantots eksportētās preces saražošanai, viņš to pierāda ar citiem līdzekļiem. Valsts iestādes novērtē šo citu pierādījumu veidu saskaņā ar valsts tiesībās noteikto kārtību, tomēr ievērojot nosacījumu, ka šie noteikumi neietekmē ne Kopienu tiesību piemērojamību, ne to efektivitāti, tādējādi nemazinot šī 7. panta 1. punktā prasīto pierādīšanas standartu. Šai nolūkā valsts iestādēm jāņem vērā arī dokumenti, ar kuriem jau ir bijusi darīšana attiecībās ar eksportētāju, ja lūgums tiek iesniegts saistībā ar vienkāršoto procedūru, kas paredzēta šīs regulas 3. panta 2. punkta trešajā daļā.

(sal. ar 29. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
30

Polijas Republika, kuru atbalsta dalībvalstis, kas iestājušās lietā, uzskata, pirmkārt, ka termiņš, kas ir jauno dalībvalstu rīcībā prasības atcelt tiesību aktu iesniegšanai, pamatojoties uz Pievienošanās akta 23. pantu, sākas tikai no šīs dalībvalsts pievienošanās brīža, lai novērstu, no vienas puses, ka minētās dalībvalsts rīcībā būtu saīsināts prasības iesniegšanas termiņš un, no otras puses, ka Kopienu iestāde, kas pieņēmusi šādu tiesību normu, varētu izvairīties no Tiesas kontroles, pieņemot un publicējot šādu tiesību normu vismaz divus mēnešus pirms valstis, kas pievienojas, iegūst dalībvalstu raksturu.
Keywords

Summary



Keywords

1. Eiropas Kopienu privilēģijas un imunitāte – Kopienu nodokļu imunitāte – Tiešie nodokļi – Jēdziens

(Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta pirmā daļa, Padomes Direktīvas 77/799 1. panta 2. punkts)

2. Eiropas Kopienu privilēģijas un imunitāte – Kopienu nodokļu imunitāte – Tiešie nodokļi

(Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta pirmā daļa)

Summary

1. Lai gan Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās nesniedz tiešā nodokļa definīciju un nepastāv attiecīgie Protokola īstenošanas noteikumi, dažus interpretācijas elementus attiecībā uz šo jēdzienu sniedz Direktīva 77/799 par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo nodokļu jomā. Šīs direktīvas, kuras piemērošanas joma pirms grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 79/1070, attiecās tikai uz tiešajiem nodokļiem, 1. panta 2. punktā sniegta ienākumu nodokļu un kapitāla nodokļu definīcija, tajā iekļaujot nodokļus, kas uzlikti kopējam kapitālam vai kapitāla sastāvdaļām neatkarīgi no iekasēšanas formas.

Līdz ar to reģionālais nodoklis, kas attiecas uz lietu tiesību uz ēkām turētājiem un tieši skar personas atkarībā no viņām piederošās mantas vai mantiska rakstura lietu tiesībām, ir tiešais nodoklis saistībā ar minētā protokola 3. panta 1. punktu, jo var uzskatīt, ka tas ir uzlikts kapitāla sastāvdaļai Direktīvas 77/799 izpratnē. Turklāt šā nodokļa īpašības ir nosakāmas, ņemot vērā visus šā nodokļa maksātājus, t.i., fiziskās un juridiskās personas, kuru aplikšanai tas ir ieviests, nevis atkarībā no finansiālajām sekām, ko iespējami un netieši šis nodoklis var izraisīt attiecībā uz Kopienām.

(sal. ar 44.–46. punktu)

2. Kaut arī Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka Kopienas ir atbrīvotas no tiešajiem nodokļiem, tas tomēr neparedz šādu atbrīvošanu personām, kas noslēdz līgumus ar Kopienām. Turklāt šajā noteikumā nekas nav teikts par tiešo nodokļu, ar kuriem ir aplikti minētie kontrahenti, ekonomiskās vērtības pārnešanu. Tātad Komisija un Padome nevar apstrīdēt dalībvalstī noteiktā reģionālā nodokļa maksāšanas pienākuma pārnešanu, pamatojoties uz Protokola 3. panta pirmo daļu.

Pirmkārt, ja šī pārnešana ir ieviesta ar nomas līgumā ietverto noteikumu, tā noteikti atbilst līgumslēdzēju pušu gribai, ņemot vērā, ka šāda noteikuma iekļaušana ietilpst šo līgumslēdzēju pušu līgumu slēgšanas brīvībā. Otrkārt, ja minētā nodokļa pārnešana notiek, palielinot nomas maksu, tā tāpat ietilpst līgumslēdzēju pušu līgumu slēgšanas brīvībā, jo, lai noteiktu līguma saturu, tostarp noteiktu tādu līguma elementu kā nomas maksas apmērs, arī ir nepieciešama līgumslēdzēju pušu piekrišana. Turklāt pēdējā gadījumā šis pats īpašniekiem uzliktais nodoklis nebūtu obligāti pārnesams automātiski un pilnā apjomā no īpašniekiem uz nomniekiem.

(sal. ar 50. un 51. punktu)