ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET]

SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 10. janvārī ( 1 )

Lieta C‑266/16

Western Sahara Campaign UK,

The Queen

pret

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Karaļnama kompetences lietu departaments (Administratīva tiesa), Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Partnerības nolīgums zivsaimniecības nozarē starp Eiropas Kopienu un Marokas Karalisti – Protokols, ar kuru nosaka zvejas iespējas, kas paredzētas nolīgumā – Tiesību akti, ar kuriem apstiprināta nolīguma un protokola noslēgšana – Regulas, ar kurām dalībvalstīm tiek iedalītas zvejas iespējas, kas noteiktas protokolā – Spēkā esamība, ņemot vērā LES 3. pantu un starptautiskās tiesības – Piemērošana Rietumsahārai un tai piegulošajiem ūdeņiem

Satura rādītājs

I. Ievads II. Atbilstošās tiesību normas A. Zivsaimniecības nolīgums B. 2013. gada protokols C. Regula Nr. 764/2006 D. Lēmums 2013/785/ES E. Regula Nr. 1270/2013 III. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi IV. Tiesvedība Tiesā V. Par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu A. Par Tiesas kompetenci B. Par lietas būtību 1. Ievada apsvērumi 2. Iespēja atsaukties uz starptautisko tiesību normām, lai apšaubītu apstrīdēto aktu spēkā esamību a) Vispārējie principi b) Par iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām, kas ir piemērojamas tādu starptautisku nolīgumu noslēgšanai, kuru mērķis ir Rietumsahāras dabas resursu izmantošana 1) Tiesības uz pašnoteikšanos i) Tiesības uz pašnoteikšanos ietilpst cilvēktiesībās ii) Tiesības uz pašnoteikšanos kā vispārējo starptautisko tiesību, starptautisko līgumtiesību un “erga omnes” pienākumu princips – Savienībai ir saistošas tiesības uz pašnoteikšanos – Tiesības uz pašnoteikšanos ir starptautisko tiesību norma, kas satura ziņā ir beznosacījuma un pietiekami precīza – Tiesību uz pašnoteikšanos raksturs un sistēma neliedz veikt apstrīdēto aktu pārbaudi tiesā 2) Pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem princips 3) Starptautisko humanitāro tiesību normas, kas ir piemērojamas tādu starptautisku nolīgumu noslēgšanā, kuru mērķis ir okupētas teritorijas dabas resursu izmantošana 3. Par Regulas Nr. 764/2006, Lēmuma 2013/785 un Regulas Nr. 1270/2013 spēkā esamību, kā arī par Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola saderību ar starptautisko tiesību normām, uz kurām var atsaukties un uz kurām ir atsauce LES 3. panta 5. punktā a) Par Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos, kā arī pienākuma neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no šo tiesību pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību šīs situācijas saglabāšanā ievērošanu ar apstrīdētajiem aktiem 1) Par Rietumsahāras tautas brīvas gribas esamību ar apstrīdētajiem aktiem turpināt īstenot savu ekonomisko attīstību un rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem 2) Par pienākumu neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību šīs situācijas saglabāšanā 3) Vai starptautiskie nolīgumi, kuri ir piemērojami Rietumsahārai, varētu būt tikuši noslēgti ar Marokas Karalisti, pamatojoties uz citu statusu, nevis pamatojoties uz tās apgalvojumu par suverēno varu pār šo teritoriju? i) Marokas Karaliste kā Rietumsahāras “de facto” pārvaldītājvara ii) Marokas Karaliste kā Rietumsahāras okupētājvara – Par starptautisko humanitāro tiesību piemērojamību Rietumsahārai – Par militāras okupācijas esamību Rietumsahārā – Par okupētājvaras tiesībspēju noslēgt starptautiskus nolīgumus, kuri ir piemērojami okupētajai teritorijai, un par tiesiskuma nosacījumiem, kuri ir izvirzīti attiecībā uz šādu nolīgumu noslēgšanu b) Pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem principa un starptautisko humanitāro tiesību normu, kas ir piemērojamas okupētās teritorijas dabas resursu izmantošanai, ievērošana apstrīdētajos aktos 1) Pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem princips 2) 1907. gada Hāgas noteikumu 55. pants 3) Par pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem principa un 1907. gada Hāgas noteikumu 55. panta ievērošanu apstrīdētajos aktos c) Par neatzīšanas pienākuma ierobežojumiem 4. Kopsavilkums VI. Par Padomes lūgumu uz laiku ierobežot konstatējuma par spēkā neesamību iedarbību VII. Secinājumi

I. Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Partnerattiecību nolīguma zivsaimniecības nozarē starp Eiropas Kopienu un Marokas Karalisti ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Zivsaimniecības nolīgums”), Protokola starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti, ar kuru nosaka zvejas iespējas un finansiālo ieguldījumu, kas paredzēts Zivsaimniecības nolīgumā ( 3 ) (turpmāk tekstā – “2013. gada protokols”), un Padomes 2013. gada 15. novembra Regulas (ES) Nr. 1270/2013 par zvejas iespēju iedalīšanu atbilstīgi 2013. gada protokolam ( 4 ) spēkā esamību, ciktāl ar tiem ir izveidota un īstenota Rietumsahāras jūras ūdeņu dzīvo resursu izmantošana, ko veic Eiropas Savienība un Marokas Karaliste.

2. Runa ir par pirmo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamību, kas attiecas uz starptautiskiem nolīgumiem, kurus noslēgusi Savienība, kā arī tiesību aktiem, kas saistīti ar to noslēgšanu. Šajā ziņā tajā ir uzdoti jauni tiesību jautājumi vienlaikus gan par Tiesas kompetenci lemt par Savienības noslēgtajiem starptautiskajiem nolīgumiem, gan par nosacījumiem, kuri ir jāizpilda privātpersonām, lai atsauktos uz starptautisko tiesību normām šo starptautisko nolīgumu spēkā esamības pārbaudes ietvaros, kā arī par šo normu interpretāciju. Tie ir jautājumi, kuriem ir primāra nozīme saistībā ar Savienības ārējās darbības pārbaudi tiesā un Rietumsahāras dekolonizācijas procesu, kas norisinās kopš 1960. gada.

3. Protams, vairākām atbildēm, kas sniedzamas uz šiem jautājumiem, būs politiski atzarojumi. Tomēr, kā ir nospriedusi Starptautiskā tiesa, “fakts, ka juridiskais jautājums ietver arī politiskus aspektus, kā tas būtībā ir ar virkni jautājumu, kas tikko radušies starptautiskajā vidē”, nav pietiekams, lai tas zaudētu savu “juridiska jautājuma” raksturu un “vairs nebūtu Tiesas kompetencē, ko tai skaidri paredz tās statūti [..]”. Neatkarīgi no tā, kādi ir uzdotā jautājuma politiskie aspekti, Tiesa nevar noliegt, ka jautājumam, kurš liek tai veikt galvenokārt tiesas spriešanas uzdevumu, ir juridisks raksturs [..]” ( 5 ).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Zivsaimniecības nolīgums

4. Zivsaimniecības nolīgums izriet no virknes nolīgumu, kuri kopš 1987. gada starp Savienību un Marokas Karalisti noslēgti zivsaimniecības nozarē. Tā noslēgšana Kopienas vārdā ir tikusi apstiprināta ar Regulu Nr. 764/2006. Saskaņā ar šīs regulas 17. pantu tas stājās spēkā 2007. gada 28. februārī ( 6 ).

5. Kā tas izriet no šā zivsaimniecības nolīguma preambulas un tā 1. un 3. panta, ar šo nolīgumu tiek izveidotas partnerattiecības, kuru mērķis ir sekmēt Marokas Karalistes zivsaimniecības politikas efektīvu īstenošanu un, plašāk, sekmēt jūras ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, kā arī ilgtspējīgu un atbildīgu izmantošanu, izmantojot noteikumus par ekonomisko, finansiālo, tehnisko un zinātnisko sadarbību starp pusēm, saskaņā ar nosacījumiem, ar kādiem zvejas kuģi ar Savienības dalībvalsts karogu piekļūst Marokas zvejas zonām, zvejas darbību kontroles kārtību šajās zonās, kā arī sadarbību starp zivsaimniecības nozares uzņēmumiem.

6. 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts šādi: “Šajā nolīgumā, protokolā un pielikumā: a) “Marokas zvejas zona” ir ūdeņi, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverēnās tiesības vai jurisdikcija; [..].”

7. 5. pantā “Kopienas kuģu piekļuve Marokas zvejas zonām” ir noteikts: “1. Ar šo Maroka apņemas atļaut [Savienības] kuģiem veikt zvejas darbības tās zvejas zonās saskaņā ar šo nolīgumu, ietverot tam pievienoto protokolu un pielikumu. [..] 4. [Savienība] apņemas veikt visus attiecīgos pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka tās kuģi ievēro šā nolīguma prasības un tiesību aktus par zveju Marokas jurisdikcijā ietilpstošajos ūdeņos saskaņā ar Apvienoto Nāciju Jūras tiesību konvenciju.”

8. 7. pantā “Finansiālais ieguldījums” ir noteikts: “1. [Savienība] piešķir Marokai finansiālu ieguldījumu saskaņā ar protokolā un pielikumos paredzētajiem noteikumiem un nosacījumiem. Šo ieguldījumu veido divi saistīti komponenti, proti: a) finansiāla kompensācija Kopienas kuģu piekļuvei Marokas zvejas zonām, neskarot nodevas, kas Kopienas kuģiem jāmaksā par zvejas licencēm; b) [Savienības] finansiāls atbalsts nacionālās zivsaimniecības politikas izveidošanai, kas balstīta uz atbildīgu zveju un ilgtspējīgu zivsaimniecības resursu izmantošanu Marokas ūdeņos. 2. Šā panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto finansiālā ieguldījuma komponentu nosaka, ņemot vērā mērķus, ko Puses, savstarpēji vienojoties, izvirza saskaņā ar protokolu un ko ir paredzēts sasniegt ar Marokas zivsaimniecības nozares politiku un ar tās īstenošanas gada un daudzgadu programmu.”

9. 11. pantā “Nolīguma darbības ģeogrāfiskais apgabals” ir paredzēts šādi: “No vienas puses, šo nolīgumu piemēro teritorijām, kurās ir spēkā [LESD], saskaņā ar minētajā līgumā paredzētajiem nosacījumiem un, no otras puses, Marokas teritorijai un Marokas jurisdikcijā esošo ūdeņu teritorijai.”

10. 13. pantā “Domstarpību risināšana” ir paredzēts, ka “līgumslēdzējas puses savstarpēji apspriežas par katru domstarpību, kas skar šā nolīguma interpretāciju vai piemērošanu”.

11. Saskaņā ar 16. pantu “protokols un pielikums ar tā papildinājumiem ir šā nolīguma sastāvdaļa”. Šis protokols, tā pielikums ar papildinājumiem ir tikuši noslēgti uz četriem gadiem ( 7 ). Tādējādi tie vairs nav spēkā, bet tie ir aizstāti ar 2013. gada protokolu un tā pielikumu ar tā papildinājumiem.

B. 2013. gada protokols

12. 2013. gada 18. novembrī Savienība un Marokas Karaliste parakstīja 2013. gada protokolu, ar kuru nosaka zvejas iespējas un finansiālo ieguldījumu, kas paredzēts Zivsaimniecības nolīgumā. Tas stājās spēkā 2014. gada 15. jūlijā ( 8 ).

13. Tā 1. pantā “Vispārīgie principi” ir noteikts šādi: “Šis protokols un tā pielikumi un papildinājumi ir [..] [Zivsaimniecības nolīguma] neatņemama sastāvdaļa [..], kas ir daļa no [Asociācijas] nolīguma. [..] Šā protokola īstenošana notiek saskaņā ar [..] tā paša nolīguma 2. pantu par demokrātijas principu un cilvēka pamattiesību ievērošanu.”

14. 2. pantā “Piemērošanas laikposms, ilgums un zvejas iespējas” ir paredzēts: “Saskaņā ar zivsaimniecības nolīguma 5. pantu piešķirtās zvejas iespējas no protokola piemērošanas brīža un uz četriem gadiem ir noteiktas šim [protokolam] pievienotajā tabulā. Panta pirmo daļu piemēro atbilstīgi šā protokola 4. un 5. panta noteikumiem. [..]”

15. Saskaņā ar 3. pantu “Finansiālais ieguldījums”: “1. Protokolā aplēstā gada kopējā vērtība sasniedz EUR 40000000 laikposmā, kas minēts 2. pantā. Minētajā kopsummā: a) EUR 30000000 ir finansiālais ieguldījums, kas paredzēts zivsaimniecības nolīguma 7. pantā, un to veido: i) EUR 16000000 finansiāla kompensācija par resursu pieejamību; ii) EUR 14000000 atbalsts Marokas zivsaimniecības nozares politikai; b) EUR 10000000 ir summa, ko veido maksa, kas kuģu īpašniekiem jāmaksā saskaņā ar zvejas licencēm, kuras izdotas, piemērojot zivsaimniecības nolīguma 6. pantu un saskaņā ar kārtību, kas paredzēta šā protokola pielikuma I nodaļas D un E punktā. [..] 4. Finansiālo ieguldījumu, kas paredzēts 1. punkta a) apakšpunktā, iemaksā Marokas Karalistes Galvenajam kasierim kontā, kurš atvērts Marokas Karalistes Valsts kasē un kura rekvizītus paziņo Marokas iestādes. 5. Atbilstīgi šā protokola 6. pantam finansiālā ieguldījuma izmantošana ir vienīgi Marokas iestāžu kompetencē.”

16. 6. pantā “Atbalsts Marokas zivsaimniecības nozares politikai” ir noteikts šādi: “1. Šā protokola 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktā minētais finansiālais ieguldījums sekmē Marokas zivsaimniecības nozares politikas izstrādi un īstenošanu atbilstīgi zivsaimniecības nozares attīstības stratēģijai “Halieutis”. 2. Maroka izmanto un pārvalda šo ieguldījumu, pamatojoties uz sasniedzamajiem mērķiem, kurus abas Puses nosaka, savstarpēji vienojoties Apvienotajā komitejā, un ar tiem saistītajām gada un daudzgadu programmām, kā arī saskaņā ar stratēģiju “Halieutis” un īstenojamo projektu gaidāmās ietekmes novērtējumu. [..] 6. Atkarībā no projektu rakstura un īstenošanas ilguma Maroka iesniedz Apvienotajā komitejā ziņojumu par pabeigto projektu īstenošanu, kuros izmantots šajā protokolā paredzētais nozares atbalsts, tostarp par gaidāmajiem ekonomiskajiem un sociālajiem ieguvumiem, jo īpaši par ietekmi uz nodarbinātību un investīcijām un par jebkuru citu kvantificējamu ietekmi, ko rada veiktie pasākumi, kā arī par to ģeogrāfisko sadalījumu. Šos datus izstrādā, pamatojoties uz rādītājiem, kurus sīkāk precizē Apvienotā komiteja. 7. Turklāt pirms protokola darbības izbeigšanās Maroka iesniedz gala ziņojumu par šajā protokolā paredzētā nozares atbalsta izmantošanu, tostarp par iepriekšējos punktos minētajiem elementiem. 8. Abas Puses veic nozares atbalsta izmantošanas uzraudzību, ja nepieciešams – arī pēc šā protokola darbības izbeigšanās, kā arī attiecīgajā gadījumā, ja tā darbība tiek apturēta saskaņā ar šajā protokolā paredzēto kārtību. [..]”

C. Regula Nr. 764/2006

17. Saskaņā ar šīs regulas preambulas pirmo apsvērumu “[Savienība] un Marokas Karaliste pēc sarunām ir parafējusi Partnerattiecību nolīgumu zivsaimniecības nozarē, ar ko [Savienības] zvejniekiem dod iespējas zvejot ūdeņos, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverenitāte vai jurisdikcija”.

18. Saskaņā ar tās 1. pantu “ar šo [Savienības] vārdā apstiprina [Zivsaimniecības nolīgumu]”.

D. Lēmums 2013/785/ES

19. Saskaņā ar šī lēmuma preambulas 2. apsvērumu “Savienība risināja sarunas ar Marokas Karalisti par jaunu protokolu, ar kuru Savienības kuģiem piešķir zvejas iespējas ūdeņos, kas attiecībā uz zveju ir Marokas Karalistes suverenitātē vai jurisdikcijā”.

20. Saskaņā ar tā 1. pantu “Savienības vārdā apstiprina [2013. gada protokolu]”.

E. Regula Nr. 1270/2013

21. Saskaņā ar šīs regulas preambulas 2 apsvērumu “Savienība veda sarunas ar Marokas Karalisti par jaunu Partnerattiecību nolīguma protokolu, ar kuru piešķir Savienības kuģiem zvejas iespējas ūdeņos, kas attiecībā uz zveju ir Marokas Karalistes suverenitātē vai jurisdikcijā. Jaunais protokols tika parafēts 2013. gada 24. jūlijā”.

22. Tās 1. panta 1. punktā atbilstīgi 2013. gada protokolam starp dalībvalstīm ir sadalītas zvejas iespējas. Saskaņā ar šo sadalījumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste saņem kvotu 4525 t apmērā rūpnieciskās pelaģiskās zvejas zonā.

III. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

23. Western Sahara Campaign UK (turpmāk tekstā – “WSC”) ir brīvprātīga neatkarīga organizācija, kura ir reģistrēta Apvienotajā Karalistē un kuras mērķis ir veicināt Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos atzīšanu.

24. Tā ir cēlusi divas saistītas prasības pret Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Apvienotās Karalistes Nodokļu un muitas dienests) un Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs).

25. Apvienotās Karalistes Nodokļu un muitas dienests ir atbildētāja pirmajā prasībā, ar kuru WSC apstrīd preferenciālo tarifu režīmu, kas piešķirts Rietumsahāras izcelsmes produktiem, kuri ir sertificēti kā produkti ar izcelsmi Marokas Karalistē. Vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs ir atbildētājs otrajā prasībā, kurā WSC apstrīd iespēju, ka ministrs, izmantojot apstrīdētos aktus, var izsniegt zvejas licences zvejai Rietumsahārai piegulošajos ūdeņos.

26. Šajās prasībās WSC apstrīd Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm un Marokas Karalisti un kas parakstīts Briselē 1996. gada 26. februārī (OV 2000, L 70, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas nolīgums”) un Zivsaimniecības nolīguma tiesiskumu, ciktāl tie ir piemērojami Rietumsahārai. WSC uzskata, ka šie nolīgumi nav spēkā, pamatojoties uz to, ka tie ir pretrunā Savienības tiesību vispārējiem principiem un LES 3. panta 5. punktam, ar kuru Savienībai ir noteikts pienākums ievērot starptautiskās tiesības. Šādā kontekstāWSC uzskata, ka ar minētajiem nolīgumiem, kuri noslēgti nelikumīgas okupācijas apstākļos, tiek pārkāptas vairākas starptautisko tiesību normas, īpaši Rietumsahāras tautas tiesības uz pašnoteikšanos, Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 73. pants, pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem princips un starptautisko humanitāro tiesību normas, kas ir piemērojamas militārai okupācijai.

27. Apvienotās Karalistes Nodokļu un muitas dienests un vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs iebilst, ka WSC nav tiesību atsaukties uz starptautisko tiesību normām, lai apstrīdētu minēto nolīgumu spēkā esamību, un ka katrā ziņā tās celtās prasības, ar kurām Anglijas tiesās tiek apšaubīta Marokas Karalistes politika attiecībā uz Rietumsahāru, nevar tikt atrisinātas tiesas ceļā. Pēc būtības tie apgalvo, ka nekas minētajos nolīgumos neļaujot secināt, ka Savienība ir atzinusi vai sniegusi palīdzību starptautisko tiesību imperatīvo normu pārkāpšanā. Turklāt tie uzskata, ka fakts, ka Marokas Karaliste turpina okupēt Rietumsahāru, nerada šķērsli tam, lai ar to tiktu noslēgts nolīgums par šīs teritorijas dabas resursu izmantošanu, un ka katrā ziņā minēto nolīgumu līgumslēdzējas puses atzīst, ka labums no šīs izmantošanas ir jāgūst šīs teritorijas tautai.

28. Šajā kontekstā High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Karaļnama kompetences lietu departaments (Administratīva tiesa), Apvienotā Karaliste) uzskata, ka “[Savienības iestādēm] ne vienmēr ir tiesības būt vienaldzīgām attiecībā uz to, kur atrodas trešās valsts suverēnās robežas, īpaši tad, ja kāda cita valsts ir nelikumīgi okupējusi teritoriju” ( 9 ), pretējā gadījumā tiek pārkāpti Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principi un principi, kas ir saistoši Savienībai, neatkarīgi no plašās novērtējuma brīvības, kas Savienības iestādēm ir ārlietu jomā.

29. Minētā tiesa uzskata, ka, pat ja Marokas Karaliste apgalvo, ka Rietumsahāra ir daļa no tās suverēnās teritorijas, šo pretenziju nav atzinusi ne starptautiskā sabiedrība kopumā, ne konkrēti Savienība. Gluži pretēji, iesniedzējtiesa uzskata, ka Marokas Karalistes klātbūtne ir okupācija, ko tā pat kvalificē kā “nepārtrauktu okupāciju” ( 10 ). Tādējādi jautājums esot par to, vai ir likumīgi tādai organizācijai kā Savienība, kas ievēro Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principus, noslēgt ar trešo valsti nolīgumu attiecībā uz teritoriju, kas atrodas ārpus šīs valsts atzītajām robežām.

30. Šajā ziņā minētā tiesa uzskata, ka, lai gan Savienības iestādes neesot pieļāvušas acīmredzamu kļūdu, secinot, ka Rietumsahāras teritorijas nepārtraukta okupācija, ko īsteno Marokas Karaliste, saistībā ar starptautiskajām tiesībām nerada šķērsli tam, ka tiek noslēgs jebkāds nolīgums par konkrētās teritorijas dabas resursu izmantošanu, rodas jautājums pēc būtības par to, vai attiecīgie specifiskie nolīgumi ir pretrunā noteiktiem starptautisko tiesību principiem un vai pietiekami ir ņemta vērā Rietumsahāras iedzīvotāju un tās atzīto pārstāvju griba.

31. Kā uzskata minētā tiesa, pastāv argumenti, lai secinātu, ka Savienības iestādes ir pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot starptautiskās tiesības, tādējādi, ka minētie nolīgumi ir tikuši noslēgti, Marokas Karalistei neatzīstot savu pārvaldītājas varas statusu un neievērojot arī pienākumus, kuri izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 73. panta, kā arī pienākumu veicināt Rietumsahāras tautas tiesības uz pašnoteikšanos.

32. Šajos apstākļos High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Karaļnama kompetences lietu departaments (Administratīva tiesa), Apvienotā Karaliste) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Asociācijas nolīguma] 9., 17. un 94. pantā un 4. protokolā atsauces uz “Maroku” nozīmē vienīgi Marokas suverēno teritoriju, ko ir atzinušas Apvienoto Nāciju Organizācija un Savienība, un tādējādi saskaņā ar Asociācijas nolīgumu ir aizliegts importēt ES produktus ar izcelsmi Rietumsahārā, nepiemērojot muitas nodevas? 2) Ja saskaņā ar Asociācijas nolīgumu produktus ar izcelsmi Rietumsahārā drīkst importēt ES, nepiemērojot muitas nodevas, vai Asociācijas nolīgums ir spēkā, ņemot vērā [LES] 3. panta 5. punktā noteikto prasību veicināt attiecīgo starptautisko tiesību principu ievērošanu un ievērot Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principus un to, kādā mērā Asociācijas nolīgums ir ticis noslēgts sahravi (Saharawi) tautas labā, tās vārdā, saskaņā ar tās gribu un/vai apspriežoties ar tās atzītajiem pārstāvjiem? 3) Vai [Zivsaimniecības] nolīgums (kas tika apstiprināts un īstenots ar Regulu Nr. 764/2006, Lēmumu 2013/785 un Regulu Nr. 1270/2013) ir spēkā, ņemot vērā [LES] 3. panta 5. punktā noteikto prasību veicināt attiecīgo starptautisko tiesību principu ievērošanu un respektēt Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principus un to, kādā mērā Zivsaimniecības nolīgums ir ticis noslēgts sahravi tautas labā, tās vārdā, saskaņā ar tās gribu un/vai apspriežoties ar tās atzītajiem pārstāvjiem? 4) Vai prasītājam ir tiesības apstrīdēt ES tiesību aktu spēkā esamību, pamatojoties uz iespējamo ES izdarīto starptautisko tiesību pārkāpumu, it īpaši ņemot vērā: a) to, ka, lai arī prasītājam saskaņā ar valsts tiesībām ir tiesības celt prasību, lai apstrīdētu ES tiesību aktu spēkā esamību, tas neaizstāv nekādas tiesības saskaņā ar ES tiesību aktiem, un/vai b) lietā Case of the Monetary Gold Removed from Rome in 1943 (ICJ Reports 1954, 19. lpp.) noteikto principu, ka Starptautiskā Tiesa nedrīkst izdarīt secinājumus, kas apstrīd tādas valsts rīcību vai aizskar tādas valsts tiesības, kura nepiedalās tiesvedībā un nav piekritusi tam, ka tai būs saistoši šīs tiesas lēmumi?”

33. Ar 2016. gada 23. novembra rīkojumu iesniedzējtiesa ir atļāvusi iestāties lietā Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural [Marokas Lauksaimniecības un lauku attīstības konfederācija] (Comader) kā tiesvedībā, kas tajā norisinās, ieinteresētajai pusei.

IV. Tiesvedība Tiesā

34. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika iesniegts 2016. gada 13. maijā. Rakstveida apsvērumus iesniedza Spānijas, Francijas un Portugāles valdības, kā arī Padome un Eiropas Komisija.

35. Ar 2017. gada 17. janvāra vēstuli Tiesa uzdeva jautājumu iesniedzējtiesai, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā 2016. gada 21. decembra spriedumu Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), iesniedzējtiesa vēlētos uzturēt vai atsaukt savu pirmo un otro prejudiciālo jautājumu.

36. Ar 2017. gada 3. februāra vēstuli iesniedzējtiesa atsauca savu pirmo un otro prejudiciālo jautājumu, uzskatot, ka atbilde tai vairs nav nepieciešama.

37. Ar 2017. gada 17. februāra vēstuli Tiesa aicināja pamatlietas puses, kā arī personas, kas iestājušās lietā Tiesā, paust viedokli par 2016. gada 21. decembra sprieduma Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) iespējamo ietekmi uz atbildi uz trešo prejudiciālo jautājumu un aicināja atbildēt uz virkni jautājumu trīs nedēļu laikā, ko WSC, Comader, Spānijas un Francijas valdības ( 11 ), kā arī Padome un Komisija ir izdarījušas.

38. Tiesas sēde notika 2017. gada 6. septembrī, kuras laikā WSC, Comader, Spānijas un Francijas valdības, kā arī Padome un Komisija sniedza savus mutvārdu apsvērumus.

V. Par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu

39. Trešajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā Tiesai par Zivsaimniecības nolīguma, kāds tas ir ticis apstiprināts ar Regulu Nr. 764/2006 un īstenots ar 2013. gada protokolu (apstiprināts ar Lēmumu 2013/785), kā arī Regulas Nr. 1270/2013 spēkā esamību, ņemot vērā, pirmkārt, LES 3. panta 5. punktu, ar ko Savienībai ir noteikts pienākums “[veicināt] [..] starptautisko tiesību normu stingru ievērošanu [..] [un respektēt] Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principus”, un, otrkārt, par to, kādā mērā šis nolīgums ir ticis noslēgts sahravi tautas labā, tās vārdā, saskaņā ar tās gribu un/vai apspriežoties ar tās atzītajiem pārstāvjiem.

40. Ceturtajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā Tiesai par iespējas atsaukties uz starptautiskajām tiesībām nosacījumiem Savienības tiesību aktu pārbaudes tiesā ietvaros, izmantojot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamību.

41. Manuprāt, šie prejudiciālie jautājumi ir cieši saistīti un ir jāizvērtē kopā.

A. Par Tiesas kompetenci

42. Trešais prejudiciālais jautājums attiecas uz Zivsaimniecības nolīgumu (kas ir papildināts ar 2013. gada protokolu), un ar to Tiesa tiek aicināta lemt par šā starptautiskā nolīguma, kuru noslēgusi Savienība, spēkā esamību. Tomēr tajā ir veikta arī atsauce uz tiesību aktiem, kuri attiecas uz šā nolīguma apstiprināšanu un īstenošanu un kurus ir pieņēmusi Padome.

43. Padome uzskata, ka Tiesas kompetencē nav sniegt prejudiciālu nolēmumu par Zivsaimniecības nolīguma spēkā esamību, jo kā starptautisks nolīgums tas neesot iestāžu tiesību akts LESD 267. panta pirmās daļas b) punkta izpratnē. Padomes uzskata, ka Savienības noslēgta starptautiska nolīguma spēkā esamība var tikt izvērtēta tikai pirms tā noslēgšanas, izmantojot ar LESD 218. panta 11. punktu izveidoto atzinuma procedūru. Padome, kurai pievienojas Komisija un Spānijas un Francijas valdības, pakārtoti uzskata, ka varētu domāt, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu patiesībā attiecas uz to tiesību aktu spēkā esamību, ar kuriem ir apstiprināta Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola noslēgšana, proti, Regulas Nr. 764/2006 un Lēmuma 2013/785 spēkā esamību.

44. Manuprāt, šī iebilde par kompetences neesamību ir jānoraida šādu iemeslu dēļ.

45. Saskaņā ar LESD 267. panta pirmās daļas b) punktu Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus par “Savienības iestāžu [..] tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju”.

46. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši šai tiesību normai starptautisks nolīgums, kuru noslēgusi Savienība, ir uzskatāms, “ciktāl tas skar Savienību, par aktu, kuru pieņēmusi [Savienības] iestāde” LESD 267. panta izpratnē ( 12 ). Uz šā pamata Tiesai bieži ir bijusi iespēja prejudiciālā nolēmumā tiesvedībā interpretēt šādu Savienības noslēgtu nolīgumu ( 13 ), tostarp arī zivsaimniecības nolīguma ( 14 ), noteikumus.

47. Turklāt, pēc Tiesas domām, prejudiciālā nolēmuma tiesvedība saistībā ar spēkā esamības pārbaudi ietver ikvienu iestāžu tiesību aktu “bez jebkādiem izņēmumiem” ( 15 ), jo LESD, “pirmkārt, ar tā 263. un 277. pantu un, otrkārt, ar tā 267. pantu, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, to uzticot Savienības tiesai” ( 16 ).

48. Neraugoties uz to, starptautiskie nolīgumi, kurus noslēgusi Savienība, vienlaikus ietilpst starptautisko tiesību sistēmā, jo tie ir noslēgti ar trešo valsti, un Savienības tiesību sistēmā.

49. Ja starptautisko tiesību sistēmā starptautiska nolīguma spēkā neesamība var iestāties vienīgi atbilstoši kādam no iemesliem, kuri izsmeļoši uzskaitīti Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām, kas noslēgta Vīnē 1969. gada 23. maijā ( 17 ) (turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija par līgumtiesībām”), 46.–53. pantā, no LESD 218. panta 11. punkta izriet, ka “[..] [Savienības noslēgta] nolīguma noteikumiem ir jābūt pilnībā saderīgiem ar [LES un LESD] noteikumiem, kā arī ar konstitucionālajiem principiem, kas no tiem izriet” ( 18 ).

50. Lai maksimāli novērstu juridiskus un starptautiskās politikas sarežģījumus, kas ietvertu starptautiska nolīguma, kuru noslēgusi Savienība un kurš paliktu spēkā starptautiskajās tiesībās, nesaderību ar LES un LESD, minēto Līgumu autori ir radījuši preventīvo atzinuma procedūru, kas pašlaik ir paredzēta LESD 218. panta 11. punktā.

51. Lai pamatotu savu kompetenci izvērtēt starptautisku nolīgumu saderību atzinuma procedūras ietvaros, Tiesa turklāt ir balstījusies uz faktu, ka šī kompetence katrā ziņā tai ir tikusi piešķirta ar LESD 258., 263. un 267. pantu. Proti, tā ir nospriedusi, ka “jautājums par to, vai noteikta nolīguma noslēgšana ietilpst vai neietilpst [Savienības] kompetencē un vai, vajadzības gadījumā, tās kompetence ir tikusi īstenota atbilstoši Līguma noteikumiem, principā [var] tikt iesniegts Tiesā vai nu tieši atbilstoši [LESD 258.] pantam vai [LESD 263.] pantam, vai izmantojot prejudiciāla nolēmuma tiesvedību” ( 19 ).

52. Tātad Tiesas kompetencē ir izvērtēt “visus jautājumus, kas var izraisīt šaubas par [starptautiska] nolīguma materiāltiesisko vai formālo spēkā esamību saistībā ar [LES un LESD]” ( 20 ).

53. Šajā ziņā, lai izvairītos no iepriekš minētajiem sarežģījumiem, ja Tiesa ir sniegusi negatīvu atzinumu par “paredzētā” starptautiskā nolīguma saderību ar LES un LESD, tas nevar stāties spēkā, ja vien tas iepriekš nav ticis grozīts ( 21 ). Katrā ziņā Tiesa varēs veikt ex post pārbaudi par nolīguma materiāltiesisko vai formālo saderību ( 22 ) ar LES un LESD, ja tajā tiks celta prasība atcelt tiesību aktu vai iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamību.

54. No iepriekš minētā izriet, ka Tiesas kompetencē ir pārbaudīt Padomes tiesību akta, ar kuru ir apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, spēkā esamību ( 23 ), kas ietver šā lēmuma iekšējā tiesiskuma pārbaudi saistībā ar attiecīgo nolīgumu ( 24 ). Šajā kontekstā Tiesa var pārbaudīt Padomes tiesību akta tiesiskumu (ietverot starptautiska nolīguma, kura noslēgšana ar to tiek apstiprināta, noteikumus) attiecībā pret LES un LESD, kā arī konstitucionālajiem principiem, kas no tiem izriet, proti, pamattiesību ( 25 ) un starptautisko tiesību ( 26 ) ievērošanu atbilstoši LES 3. panta 5. punktam.

55. Līdz ar to Tiesas kompetencē ir atcelt (prasības atcelt tiesību aktu gadījumā) vai atzīt par spēkā neesošu (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu gadījumā) Padomes lēmumu, ar kuru ir apstiprināta attiecīgā starptautiskā nolīguma noslēgšana ( 27 ), un atzīt šā nolīguma nesaderību ar LES un LESD, kā arī ar konstitucionālajiem principiem, kas no tiem izriet.

56. Šādā gadījumā starptautiskais nolīgums turpina būt saistošs līgumslēdzējām pusēm starptautiskajās tiesībās, un Savienības iestādēm ir jānovērš nesaderības starp šo nolīgumu un LES un LESD, kā arī konstitucionālajiem principiem, kas no tiem izriet ( 28 ). Ja nesaderību novēršana izrādās neiespējama, tām nolīgums ir jādenonsē vai no tā ir jāizstājas ( 29 ) atbilstoši procedūrai, kas paredzēta Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 56. pantā un 65.–68. pantā ( 30 ) un – šajā gadījumā – Zivsaimniecības nolīguma 14. pantā. Šajā ziņā var tikt vilktas paralēles ar LESD 351. pantu, kurā tāda pati situācija ir paredzēta attiecībā uz līgumiem, kurus noslēgušas dalībvalstis pirms to pievienošanās Savienībai.

57. Visbeidzot, ir jāprecizē, ka principam, kuru Starptautiskā Tiesa minējusi lietā par monetāro zeltu, kas izvests no Romas 1943. gadā ( 31 ), un uz kuru ir atsauce ceturtajā prejudiciālajā jautājumā, ka minētā tiesa nevar īstenot savu kompetenci, lai atrisinātu strīdu starp divām valstīm, tad, ja, lai to izdarītu, tai ir jāizvērtē tādas trešās valsts rīcība, kura nav tiesvedības dalībniece ( 32 ), kā to apgalvo Padome un Komisija, nav nozīmes šajā gadījumā. Proti, šis princips, kas ir ietverts Starptautiskās Tiesas Statūtos, nepastāv Eiropas Savienības Tiesas statūtos un katrā ziņā nevar pastāvēt Savienības tiesībās, jo ar to automātiski tiktu izslēgta iespēja pārbaudīt Savienības noslēgtu starptautisku nolīgumu saderību ar LES un LESD bez trešās valsts, kura ir parakstījusi nolīgumu ar Savienību, piedalīšanās tiesvedībā Tiesā.

58. Ņemot vērā šos apsvērumus, ar prejudiciālajiem jautājumiem tiek mēģināts noskaidrot: – Regulas Nr. 764/2006, jo ar to ir apstiprināts Zivsaimniecības nolīgums, “ar ko [Savienības] zvejniekiem dod iespējas zvejot ūdeņos, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverenitāte vai jurisdikcija” ( 33 ), spēkā esamību; – Lēmuma 2013/785, jo ar to ir apstiprināts 2013. gada protokols, “ar kuru Savienības kuģiem piešķir zvejas iespējas ūdeņos, kas attiecībā uz zveju ir Marokas Karalistes suverenitātē vai jurisdikcijā” ( 34 ), un ar to nosaka finansiālo ieguldījumu par šo izmantošanu, spēkā esamību; – Regulas Nr. 1270/2013, jo ar to dalībvalstīm tiek iedalītas zvejas iespējas atbilstīgi 2013. gada protokolam, spēkā esamību un – Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola saderību ar LES un LESD, kā arī ar konstitucionālajiem principiem, kuri no tiem izriet, īpaši ar pamattiesību aizsardzību un starptautisko tiesību ievērošanu, kas attiecībā uz Savienības ārējo darbību noteikta LES 3. panta 5. punktā.

59. Turpinājumā uz šo tiesību aktu kopumu es atsaukšos kā uz “apstrīdētajiem aktiem”.

B. Par lietas būtību

1. Ievada apsvērumi

60. Gan pamatlietas dalībnieki, gan personas, kas iestājušās lietā Tiesā, uzskata, ka apstrīdētie akti ir piemērojami Rietumsahāras teritorijai un tai piegulošajiem ūdeņiem. Tomēr šis konstatējums neizriet acīmredzami no šā nolīguma un šā protokola formulējuma. Proti, nevienā to noteikumā skaidri nav minēta Rietumsahāra.

61. Tādēļ vispirms ir jāizvērtē, vai apstrīdētie akti ir piemērojami Rietumsahārai, jo pretējā gadījumā to spēkā esamība nevarētu tikt apstrīdēta, ņemot vērā normas, kuras ir norādījusi iesniedzējtiesa un WSC ( 35 ).

62. Manuprāt, ar Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola interpretāciju atbilstoši līgumu iztulkošanas noteikumiem, kuri minēti Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 31. pantā, nonāktu pie secinājuma, ka tie patiešām ir piemērojami Rietumsahāras teritorijai un tai piegulošajiem ūdeņiem turpmāk minēto iemeslu dēļ.

63. Atbilstīgi šīs konvencijas 31. panta 1. punktam “līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim”. Atbilstīgi tā 2. punktam “līguma iztulkošanas nolūkos līdz ar tekstu, ieskaitot preambulu un pielikumu, izmantojama arī [..] jebkura vienošanās, kas attiecas uz līgumu, kas veikta dalībnieku starpā sakarā ar līguma noslēgšanu.” Šis konteksts tādējādi ietver arī 2006. gada protokolu, kurš vairs nav spēkā, bet kura saturs attiecībā uz Zivsaimniecības nolīguma piemērošanas jomu būtībā bija identisks 2013. gada protokolam.

64. Šīs konvencijas 31. panta 3. punkts kopā ar tekstu liek ievērot tostarp “jebkur[u] vēlāk[u] vienošanos starp dalībniekiem attiecībā uz līguma iztulkošanu vai tā noteikumu piemērošanu”. Tādēļ, lai interpretētu Zivsaimniecības nolīguma piemērošanas jomu, ir jāņem vērā atbilstīgie 2013. gada protokola noteikumi.

65. Šajā gadījumā atbilstīgi Zivsaimniecības nolīguma 11. pantam attiecībā uz Marokas Karalisti to piemēro “Marokas teritorijai un Marokas jurisdikcijā esošo ūdeņu teritorijai”. Šā nolīguma 2. panta a) punktā jēdziens “Marokas zvejas zona”, kurā tiek veikta šajā nolīgumā paredzētā zivsaimniecības izmantošana, ir definēts kā “ūdeņi, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverēnās tiesības vai jurisdikcija” ( 36 ).

66. Šie jēdzieni ir paskaidroti 2013. gada protokola 2. un 4. papildinājumā. Pēc Tiesas lūguma Komisija ir iesniegusi sešas kartes, kas parāda zvejas zonu apmēru atbilstīgi ar specifikācijām, kuras sniegtas šajos papildinājumos:

67. Kā izriet no šīm kartēm, zvejas zona Nr. 3 (3. kat. – mazapjoma zveja dienvidos) sniedzas uz dienvidiem no 30°40’00”N paralēles un tālāk par 3 jūras jūdzēm, zvejas zona Nr. 4 (4. kat. – dziļūdens zveja) sniedzas uz dienvidiem no 29°N paralēles un 200 m no izobātas traleriem un 12 jūras jūdžu attālumā kuģiem zvejai ar āķu jedām, zvejas zona Nr. 5 (5. kat. – tunzivju zveja) aptver visu Marokai piederošo Atlantijas okeāna zonu tālāk par 3 jūras jūdzēm, izņemot aizsargājamo apgabalu uz austrumiem no līnijas, kas savieno punktus 33°30′N/7°35′W un 35°48′N/6°20′W, un zvejas zona Nr. 6 (6. kat. – rūpnieciskā pelaģiskā zveja) sniedzas uz dienvidiem no 29°N paralēles un aiz 15 jūras jūdzēm saldētājtraleriem un aiz 8 jūras jūdzēm RSW tipa kuģiem ( 37 ).

68. Attiecībā uz šo pēdējo minēto zvejas zonu no Zivsaimniecības nolīgumā paredzētās trešās Apvienotās komitejas sanāksmes protokola, kura notika 2008. gada 17. un 18. martā Briselē, izriet, ka Savienība un Marokas Karaliste ir vienojušās, ka darbība šajā zonā var tikt veikta vienīgi uz dienvidiem no 26°07’N paralēles. Proti, 2013. gada protokola pielikuma III nodaļa, kā arī šā pielikuma 4. papildinājums ļauj Marokas Karalistei vienpusēji grozīt šīs ģeogrāfiskās koordinātas ar nosacījumu, ka visi grozījumi tiek paziņoti Komisijai vienu mēnesi iepriekš.

69. Šo zvejas zonu dienvidu robeža nav precizēta ne Zivsaimniecības nolīgumā, ne 2013. gada protokolā ( 38 ). Ņemot vērā, ka robeža starp Rietumsahāru un Marokas Karalisti atrodas uz 27°42’N paralēles (Pointe Stafford) ( 39 ), ar vēlāk noslēgto nolīgumu starp Savienību un Marokas Karalisti vienīgi zvejas zona Nr. 6 skaidri iekļauj Rietumsahārai piegulošos ūdeņus. Tomēr Komisijas iesniegtajās kartēs ir redzams, ka zvejas zonas Nr. 3 līdz Nr. 5 sniedzas līdz jūras robežai starp Mauritānijas Islāma Republiku un Rietumsahāru, tādējādi aptverot tai piegulošos ūdeņus.

70. Turklāt nozveju daudzumi, kurus norādījusi Komisija tiesas sēdē, attiecībā uz katru zvejas zonu apstiprina, ka Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols gandrīz tikai un vienīgi attiecas uz Rietumsahārai piegulošajiem ūdeņiem ( 40 ). Saskaņā ar Komisijas datiem nozvejas, kas iegūtas tikai vienā zvejas zonā Nr. 6, ir aptuveni 91,5 % no kopējās nozvejas, kas iegūta Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola ietvaros. Tas skaidri parāda, ka Zivsaimniecības protokola un 2013. gada protokola piemērošana Rietumsahārai piegulošajiem ūdeņiem ir tieši tas, ko puses ir vēlējušās jau iesākumā.

71. Attiecībā uz Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola piemērošanu sauszemei 2013. gada protokola 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktā ir paredzēts, ka daļa finansiālā ieguldījuma, ko Savienība maksā Marokas Karalistei un kas ir 14 miljoni EUR, tiek maksāta kā atbalsts Marokas Karalistes zivsaimniecības nozares politikai, kas, pēc Padomes un Komisijas domām, ietver investīcijas infrastruktūrā, kuras tiek veiktas Rietumsahāras teritorijā. Turklāt 2013. gada protokola pielikuma X nodaļā ir paredzēts, ka viena daļa nozvejas ir jāizkrauj Marokas ostās, kas, pēc Padomes un Komisijas domām, ietver Rietumsahāras ostas. Visbeidzot, Padome un Komisija uzskata, ka Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols ir jāizmanto Rietumsahāras tautas labā, kas pats par sevi veido šā nolīguma un šā protokola piemērošanu sauszemei.

72. Otrkārt, konstatējumu, ka Zivsaimniecības nolīgums ir piemērojams Rietumsahārai un tai piegulošajiem ūdeņiem, pamato tā izcelsmes vēsture. Proti, kā norāda Komisija, Zivsaimniecības nolīguma izcelsme ir saistīta ar zivsaimniecības nolīgumiem, kurus ar Marokas Karalisti bija noslēgusi Spānijas Karaliste pirms savas pievienošanās Savienībai ( 41 ) un kuros Rietumsahārai piegulošie ūdeņi bija apzīmēti kā Marokas jurisdikcijā esoši ūdeņi ( 42 ). Tāpat norādīšu, ka attiecībā uz zivsaimniecības nolīgumiem, kuri tikuši noslēgti starp Savienību un Marokas Karalisti kopš 1988. gada, jau ir tikušas ierosinātas vairākas lietas saistībā ar zveju Rietumsahāras piekrastes ūdeņos ( 43 ). Šādā ziņā es uzskatu, ka Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols kā to priekšgājēji tikai pārņem un turpina Spānijas Karalistes zvejas darbības, kas jau norisinājās Rietumsahārai piegulošajos ūdeņos, pirms šī dalībvalsts kļuva par Savienības dalībvalsti.

73. Treškārt un visbeidzot, šīs konvencijas 31. panta 4. punktā ir piešķirta būtiska nozīme pušu nodomiem, precizējot, ka “noteikumam tiek piešķirta īpaša nozīme gadījumā, ja ir noteikts, ka dalībniekiem bijis tāds nodoms”. Manuprāt, Savienības un Marokas Karalistes nodoms bija tāds, lai Zivsaimniecības nolīgums būtu piemērojams Rietumsahārai un tai piegulošajiem ūdeņiem kā Marokas suverenitātē vai jurisdikcijā esošiem ūdeņiem. 1976. gadā atbilstoši Konvencijai par valsts robežas iezīmēšanu starp Mauritānijas Islāma Republiku un Marokas Karalisti, kas noslēgta Rabātā 1976. gada 14. aprīlī ( 44 ), Marokas Karaliste anektēja Rietumsahāras daļu, kura atrodas uz ziemeļiem no taisnas līnijas, kas sākas no Atlantijas okeāna piekrastes un 24°N paralēles krustošanās punkta un sniedzas līdz 23°N paralēles un 13°W meridiāna krustošanās punktam ( 45 ). 1979. gadā Marokas Karalistes īstenotā Rietumsahāras aneksija tika papildināta, pievienojot Rietumsahāras dienvidu daļu ( 46 ), kas ar šo konvenciju bija piešķirta Mauritānijas Islāma Republikai. Tādējādi Marokas Karaliste uzskata, ka Rietumsahāra ietilpst tās suverēnā varā un ka tādēļ tai piegulošie ūdeņi ietilpst Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola piemērošanas jomā.

74. Kas attiecas uz Savienību, vairāku dalībvalstu paziņojumos, kas sniegti Padomē 2013. gada protokola apstiprināšanas laikā, skaidri ir norādīts, ka gan šis protokols, gan Zivsaimniecības nolīgums ir piemērojami Rietumsahārai ( 47 ). Turklāt tieši tas bija iemesls tam, kādēļ, kā paskaidro iesniedzējtiesa un Komisija, Eiropas Parlaments pirmajā brīdī bija bloķējis atkārtotas pārrunas par protokolu, ar kuru nosaka zvejas iespējas un finansiālo ieguldījumu, kas paredzēts Zivsaimniecības nolīgumā. Tieši šā paša iemesla dēļ Dānijas Karaliste un Zviedrijas Karaliste balsoja pret šā protokola noslēgšanas apstiprināšanu, Nīderlandes Karaliste ( 48 ), Somijas Republika un Apvienotā Karaliste atturējās un Vācijas Federatīvā Republika, Īrija, kā arī Austrijas Republika izteica savas ierunas ( 49 ).

75. Šādā kontekstā pretēji Asociācijas nolīgumam, par ko bija 2016. gada 21. decembra spriedums Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), man šķiet, ka pušu nodoms ir acīmredzami pierādīts: Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols ir piemērojami Rietumsahārai un tai piegulošajiem ūdeņiem. Tādēļ Tiesai ir jāpārbauda, vai šis nodoms, kas īstenots ar apstrīdētajiem aktiem, ietekmē to likumību, ņemot vērā LES 3. panta 5. punktu un starptautisko tiesību normas, uz kurām atsaukusies WSC.

2. Iespēja atsaukties uz starptautisko tiesību normām, lai apšaubītu apstrīdēto aktu spēkā esamību

a) Vispārējie principi

76. WSC argumentācija būtībā ir vērsta uz to, lai apšaubītu apstrīdētos aktus divos aspektos. Pirmkārt, WSC apgalvo, ka Savienība nevar ar Marokas Karalisti likumīgi noslēgt nolīgumus, kuri ir piemērojami Rietumsahāras teritorijai un tai piegulošajiem ūdeņiem. Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka Savienība var likumīgi noslēgt līdzīgus nolīgumus, WSC apgalvo, ka apstrīdētie akti attiecībā uz to saturu nav spēkā, ņemot vērā LES 3. panta 5. punktu un starptautiskās tiesības. Savas argumentācijas pamatošanai WSC norāda uz vairākām starptautisko tiesību normām, īpaši tautu pašnoteikšanās tiesībām, Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 73. pantu, pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem principu un starptautiskajām humanitārajām tiesībām, ciktāl šīs normas attiecas uz tādu starptautisku nolīgumu noslēgšanu, kuri ir piemērojami okupētām teritorijām un to dabas resursu izmantošanai. Tiesas sēdē tā ir precizējusi, ka apstrīdēto aktu spēkā esamību saistībā ar starptautiskajām jūras tiesībām tā neapstrīd.

77. Šajā kontekstā, pamatojoties uz 2011. gada 21. decembra spriedumā Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864) minētajiem principiem, vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs, Comader, Spānijas, Francijas un Portugāles valdības, Padome, kā arī Komisija apstrīd WSC iespēju atsaukties uz šīm starptautisko tiesību normām.

78. Ir jāatgādina, ka – saskaņā ar 2011. gada 21. decembra sprieduma Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 51.–55. punktu – attiecībā uz iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām ir izvirzīti šādi nosacījumi: Savienībai ir jābūt saistošām šīm tiesību normām, to saturam ir jābūt bez nosacījumiem un pietiekami precīzam, un, visbeidzot, to raksturs un sistēma nedrīkst liegt veikt apstrīdētā akta pārbaudi tiesā.

79. Saskaņā ar 2011. gada 21. decembra sprieduma Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 101.–103. punktu un 107. punktu attiecībā uz iespēju atsaukties uz starptautisko paražu tiesību normām ir izvirzīti šādi nosacījumi: ar tām ir jābūt iespējai apšaubīt Savienības kompetenci pieņemt apstrīdēto aktu un attiecīgajam aktam ir jābūt tādam, kas varētu skart tiesības, kuras privātpersonai izriet no Savienības tiesībām, vai jāspēj radīt tai ar šīm tiesībām saistītus pienākumus.

80. Manuprāt, lai gan privātpersonām ir jāatbilst zināmiem nosacījumiem, lai varētu atsaukties uz starptautisko tiesību normām Savienības tiesību aktu pārbaudes tiesā ietvaros, šajā spriedumā minētie principi nav automātiski piemērojami izskatāmajai lietai. Proti, šie principi attiecas uz vienpusēju un pilnībā iekšēju atvasināto tiesību aktu (regulas, direktīvas utt.) pārbaudi tiesā ( 50 ), bet izskatāmajā lietā, kā norāda Komisija ( 51 ), ir uzdots atšķirīgs jautājums par tāda starptautiska nolīguma spēkā esamību, kuru Savienība noslēgusi, izmantojot tiesību aktu, ar kuru tiek apstiprināta tā noslēgšana (atvasinātās līgumtiesības) ( 52 ).

81. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) locekles statuss ir paredzēts valstīm ( 53 ). Nebūdama ANO locekle, Savienība nav Starptautiskās Tiesas Statūtu dalībniece, kā tas attiecībā uz ANO loceklēm ir paredzēts Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 93. pantā. Turklāt Starptautiskās Tiesas Statūtu 34. pantā iespēja uzstāties tajā ir paredzēta tikai valstīm.

82. No tā izriet, ka Savienības ārējās darbības pārbaude neietilpst nevienas starptautiskas tiesas kompetencē, pat ne Starptautiskās Tiesas kompetencē. Tādēļ, pat ja ar tās darbību tiktu pārkāptas starptautisko tiesību imperatīvās normas Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 53. panta vai starptautisko paražu tiesību pienākumu – sauktu par “erga omnes” pienākumiem ( 54 ) – izpratnē, lemt par līdzīgu pārkāpumu nebūtu nevienas starptautiskas tiesas kompetencē.

83. Tomēr daži starptautiskie nolīgumi ļauj Savienībai “pakļaut[ies] ar šiem nolīgumiem izveidotas vai izraudzītas tiesas nolēmumiem attiecībā uz šo nolīgumu noteikumu interpretāciju un piemērošanu”, kas ir iespēja, kura tai ir atzīta Tiesas judikatūrā ( 55 ).

84. Tas tā nav Zivsaimniecības nolīguma gadījumā, kura 13. pantā “Domstarpību risināšana” ir paredzēts, ka “līgumslēdzējas puses savstarpēji apspriežas par katru domstarpību, kas skar šā nolīguma interpretāciju vai piemērošanu”. Tā kā nav tikusi izveidota neatkarīga un objektīva tiesa, kuras kompetencē ir atrisināt iespējamās domstarpības, kas radušās saistībā ar Zivsaimniecības nolīgumu, to risinājums ir atkarīgs no līgumslēdzēju pušu labās gribas, jo katra no tām tādējādi var viegli to bloķēt ( 56 ).

85. Tādējādi, ja tādēļ, ka nav izveidota šāda tiesa, Tiesa ir vienīgā, kuras kompetencē ir kontrolēt Savienības ārējo darbību un pārbaudīt, vai šī darbība veicina “starptautisko tiesību normu stingru ievērošanu [..] [un] Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principu [ievērošanu]” ( 57 ), nav pārsteidzoši, ka tā ir nospriedusi, ka “[Savienības] iestādēm piešķirtās kompetences starptautiskajā jomā īstenošana nevar tikt izslēgta no spēkā esamības pārbaudes, ko īsteno tiesa” ( 58 ).

86. Šajā kontekstā, lai gan privātpersonām ir jāizpilda noteikti nosacījumi, lai varētu atsaukties uz starptautiskajām tiesībām, apstrīdot Savienības noslēgta starptautiska nolīguma saderību ar LES 3. panta 5. punktu, šie nosacījumi nevar būt tādi, kas padara Savienības ārējās darbības efektīvu pārbaudi tiesā praktiski neiespējamu.

87. Taču, manuprāt, tas tā būtu tad, ja principi, kas minēti 2011. gada 21. decembra spriedumā Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864), tiktu piemēroti tādi, kādi tie ir, apstrīdēto aktu spēkā esamības pārbaudei.

88. Proti, dažas no šajā lietā norādītajām starptautisko tiesību normām vienlaikus ir gan paražu tiesību normas, gan līgumtiesību normas, jo tās ir tikušas kodificētas vairākos starptautiskos līgumos un konvencijās, bet dažas citas, piemēram, tiesības uz pašnoteikšanos, ir vispārējo starptautisko tiesību sastāvdaļa ( 59 ) un šajā ziņā neietilpst vienīgi starptautiskajās līgumtiesībās vai paražu tiesībās, iespēju uz kurām atsaukties Tiesa ir izskatījusi 2011. gada 21. decembra spriedumā Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864).

89. Turklāt, ja tieši ar mērķi pēc savas ierosmes neizslēgt iespēju atsaukties uz starptautisko paražu tiesību normām Tiesa ir noteikusi atsaukšanās iespējas nosacījumus, kuri atšķiras no nosacījumiem, lai atsauktos uz starptautiskajām līgumtiesībām, šim pašam mērķim būtu pretrunā tas, kā to ierosina vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs, Spānijas, Francijas un Portugāles valdības, kā arī Padome un Komisija, ka iespēja atsaukties uz vispārējo starptautisko tiesību normām tiek pakļauta iespējas atsaukties uz starptautisko paražu tiesību normām nosacījumiem gadījumā, ja ir izpildīti atsaukšanās iespējas nosacījumi, kuri ir minēti attiecībā uz starptautisko līgumtiesību normām.

90. Līdzīgs risinājums automātiski izslēgtu iespēju privātpersonām atsaukties uz starptautisko tiesību normām, kas tomēr ir būtiskas, piemēram, uz vispārējo starptautisko tiesību imperatīvajām normām vai starptautisko tiesību pienākumiem, sauktiem par erga omnes pienākumiem, šādu iemeslu dēļ.

91. Vispirms saskaņā ar pirmo nosacījumu no iespējas atsaukties uz starptautisko paražu tiesību normām nosacījumiem, kuru ir norādījusi Tiesa gadījumā, ja apstrīdētais akts ir vienpusējs un pilnībā iekšējs atvasināto tiesību akts, ar norādītajām normām ir jāspēj apšaubīt Savienības kompetenci pieņemt šo tiesību aktu. Atgādināšu, ka lietā, kurā tika taisīts 2011. gada 21. decembra spriedums Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864), kā arī lietās, kurās ir pieņemti šā sprieduma 107. punktā minētie spriedumi, tika apstrīdēta Savienības kompetence pieņemt apstrīdēto aktu, par kuru ticis apgalvots, ka tam ir ārpusteritoriāla iedarbība.

92. Izskatāmajā lietā neviens neapstrīd Savienības kompetenci ( 60 ) noslēgt Zivsaimniecības nolīgumu un 2013. gada protokolu vai pieņemt Regulu Nr. 764/2006, Lēmumu 2013/785 un Regulu Nr. 1270/2013. Gluži pretēji, WSC apstrīd Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola saderību ar Savienības primārajām tiesībām, kā arī Regulas Nr. 764/2006, Lēmuma 2013/785 un Regulas Nr. 1270/2013 iekšējo tiesiskumu. Būtu absurdi ierobežot apstrīdēto aktu pārbaudi tikai ar vienu jautājumu par Savienības kompetenci un pēc savas ierosmes izslēgt to satura pārbaudi attiecībā pret visbūtiskākajām starptautisko tiesību normām, kuras ir norādītas izskatāmajā lietā.

93. Turpinot – iespējas atsaukties uz starptautisko paražu tiesību normām otrā nosacījuma piemērošana tādā lietā, kāda ir izskatāmā lieta, ir vēl problemātiskāka. Atbilstoši šim nosacījumam – apstrīdētajam aktam ir jābūt tādam, kas spētu ietekmēt tiesības, kuras privātpersonai izriet no Savienības tiesībām, vai radīt tai ar šīm tiesībām saistītus pienākumus ( 61 ).

94. Šajā gadījumā ar apstrīdētajiem aktiem tiek piešķirtas tiesības un pienākumi vienīgi Savienībai un Marokas Karalistei. Proti, šajos tiesību aktos nesaredzu nevienu tiesību normu, kas potenciāli radītu tiesības vai pienākumus citām privātpersonām (tomēr es par to šaubos), nevis Savienības kuģu īpašniekiem, kuru kuģiem ir zvejas licence, kas izdota Zivsaimniecības nolīguma ietvaros. Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka kāda privātpersonu kategorija varētu aizsākt apstrīdēto aktu pārbaudi tiesā saskaņā ar šo nosacījumu, to veidotu vienīgi personas, kuras gūst labumu no Zivsaimniecības nolīguma un kurām tādējādi nav nekādas intereses to apstrīdēt tiesā.

95. Visbeidzot, kādēļ ierobežot pārbaudi tiesā ar to, “vai, pieņemot attiecīgo aktu, Savienības iestādes saistībā ar šo principu piemērošanas nosacījumiem nav pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā” ( 62 ), ja šo principu “precizitātes pakāpe [ir] tāda pati kā starptautiskā nolīguma tiesību normām” ( 63 ) to kodificēšanas dēļ?

96. Izdarot secinājumu šajā jautājumā, uzskatu, ka starptautisku nolīgumu, kurus noslēgusi Savienība, kā arī Savienības tiesību aktu, ar kuriem tiek apstiprināti vai īstenoti līdzīgi nolīgumi, pārbaudes tiesā ietvaros attiecībā uz iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām, protams, ir jābūt izvirzītiem noteiktiem nosacījumiem, bet neatkarīgi no to formālās piederības vienam vai vairākiem starptautisko tiesību avotiem saskaņā ar klasifikāciju, kas veikta Starptautiskās Tiesas Statūtu 38. panta 1. punktā. Šie nosacījumi ir minēti 2011. gada 21. decembra sprieduma Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 53.–55. punktā, un saskaņā ar tiem Savienībai ir jābūt saistošai norādītajai normai, kuras saturam ir jābūt bez nosacījumiem un pietiekami precīzam un, visbeidzot, kuras raksturs un sistēma neliedz veikt apstrīdētā akta pārbaudi tiesā.

97. Tieši, atsaucoties uz šiem principiem, izvērtēšu iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām, kuras ir norādījusi WSC un kuras ir būtiskas izskatāmajā lietā.

b) Par iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām, kas ir piemērojamas tādu starptautisku nolīgumu noslēgšanai, kuru mērķis ir Rietumsahāras dabas resursu izmantošana

98. Ar apstrīdētajiem aktiem Savienība ar Marokas Karalisti ir noslēgusi un īstenojusi starptautisku nolīgumu, kurā ir paredzēta Rietumsahāras zivsaimniecības resursu izmantošana, ko īsteno Savienība. Šajā kontekstā izvērtēšu iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām, ar kurām varētu tikt apšaubīta gan starptautiska nolīguma, kas ir piemērojams Rietumsahārai un tai piegulošajiem ūdeņiem, noslēgšana ar Marokas Karalisti, gan šīs teritorijas dabas resursu izmantošana. Šādi rīkojoties, ņemšu vērā to, ka Marokas Karaliste uzskata sevi par Rietumsahāras suverēnu, ka no Savienības iestāžu viedokļa Marokas Karaliste ir Rietumsahāras de facto pārvaldītājvara un, kā uzskata iesniedzējtiesa un WSC, tā ir Rietumsahāras okupētājvara.

1) Tiesības uz pašnoteikšanos

i) Tiesības uz pašnoteikšanos ietilpst cilvēktiesībās

99. Vispirms, es uzskatu, ka tiesības uz pašnoteikšanos nav pakļautas nosacījumiem par iespēju atsaukties uz starptautisko tiesību normām, jo tās ir cilvēktiesību sastāvdaļa.

100. Kā Tiesa ir nospriedusi 2008. gada 3. septembra sprieduma Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (C‑402/05 P un C‑415/05 P, EU:C:2008:461) 284. un 285. punktā, atbilstība cilvēktiesībām ir Savienības tiesību aktu likumības priekšnoteikums un Savienības tiesību sistēmā nav pieļaujami pasākumi, kas nav saderīgi ar to ievērošanu. Tādējādi pienākumi, kurus uzliek starptautisks nolīgums, nevar radīt sekas, kas pārkāpj LES un LESD konstitucionālos principus, piemēram, LES 3. panta 5. punktu un LES 21. pantu, kuros noteikts, ka Savienības ārējā darbībā ir jāievēro cilvēktiesības. Tādējādi Tiesai ir jānodrošina šī ievērošana pilnīgas tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas, kas paredzēta LES un LESD, ietvaros.

101. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai “pamattiesības ir neatņemama vispārīgo tiesību principu – kuru ievērošanu nodrošina Tiesa – sastāvdaļa. Šajā nolūkā Tiesa vadās no dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām, kā arī norādēm, ko sniedz cilvēktiesību aizsardzības jomā noslēgtie starptautiskie nolīgumi, kuru izstrādē dalībvalstis ir piedalījušās vai kuriem tās ir pievienojušās” ( 64 ).

102. Visas dalībvalstis (un Marokas Karaliste) ir Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām (ICESCR) ( 65 ) un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām (ICCPR) ( 66 ), kuri parakstīti Ņujorkā 1966. gada 16. decembrī, dalībvalstis, un to kopīgajā 1. pantā ir noteikts šādi: “1. Visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības. Pamatojoties uz šīm tiesībām, tās brīvi nosaka savu politisko statusu un brīvi nodrošina savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību. 2. Visas tautas savu mērķu sasniegšanai var brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem, nepārkāpjot nekādas saistības, kas izriet no starptautiskās ekonomiskās sadarbības, kura balstās uz savstarpēja izdevīguma principu, un no starptautiskajām tiesībām. Nevienai tautai nekādā gadījumā nedrīkst atņemt tai piederošos eksistences līdzekļus. 3. Visām šā pakta dalībvalstīm, arī tām, kas ir atbildīgas par nepastāvīgo un aizbilstamo teritoriju pārvaldīšanu, saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem jāsekmē pašnoteikšanās tiesību īstenošana un jācienī šīs tiesības” ( 67 ).

103. Turklāt 1975. gada Helsinku Nobeiguma akta VIII sadaļā “Tautu līdztiesība un tautu pašnoteikšanās tiesības”, uz kuru ir atsauce LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunktā un kura puses ir visas dalībvalstis, tiesības uz pašnoteikšanos ir nostiprinātas, izmantojot gandrīz identisku formulējumu ICESCR un ICCPR kopīgā 1. panta formulējumam. Šajā sadaļā ir noteikts šādi: “Dalībvalstis ievēro tautu līdztiesību un pašnoteikšanās tiesības, vienmēr rīkojoties saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu mērķiem un principiem un atbilstošajām starptautisko tiesību normām, tostarp tām, kuras attiecas uz valstu teritoriālo integritāti. Saskaņā ar tautu līdztiesības un pašnoteikšanās principu visām tautām vienmēr ir tiesības brīvi noteikt savu iekšējo un ārējo politisko statusu, kad un kā tās to vēlas, bez ārējas iejaukšanās, un pēc saviem ieskatiem īstenot savu politisko, ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību. Iesaistītās valstis no jauna apstiprina vispārējo nozīmi tam, ka tautas ievēro un efektīvi īsteno tautu līdztiesību un pašnoteikšanās tiesības draudzīgu attiecību attīstībai starp tām, tāpat kā starp visām valstīm; tās arī atgādina, cik svarīgi ir novērst ikvienu šā principa pārkāpumu neatkarīgi no formas, kādā tas ir izdarīts.”

104. Tādējādi tiesības uz pašnoteikšanos ir cilvēktiesības, kas ir tikušas atzītas vairākās starptautiskās organizācijās un vairākos starptautiskos dokumentos, kā arī doktrīnā ( 68 ). Kā uzskata Starptautiskā Tiesa, šo tiesību ieguvējas ir tautas, kas vēl nav sasniegušas pilnīgu pašpārvaldi ANO Statūtu 73. panta izpratnē un tās, kas vēl ir ārvalstu pakļautībā (subjugation ( 69 )), dominancē vai ekspluatācijā ( 70 ).

ii) Tiesības uz pašnoteikšanos kā vispārējo starptautisko tiesību, starptautisko līgumtiesību un “erga omnes” pienākumu princips

105. Katrā ziņā kā vispārējo starptautisko tiesību norma ( 71 ) un erga omnes pienākums ( 72 ), kas ir kodificēts vairākos starptautiskajos līgumtiesību ( 73 ) dokumentos, tiesības uz pašnoteikšanos atbilst atsaukšanās iespējas kritērijiem, kuri ir minēti šo secinājumu 96. punktā, proti, tās ir saistošas Savienībai, to saturs ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzs, un to raksturs un sistēma neliedz veikt apstrīdēto aktu pārbaudi tiesā.

– Savienībai ir saistošas tiesības uz pašnoteikšanos

106. Kā Tiesa ir nospriedusi 2016. gada 21. decembra spriedumā Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Savienībai ir saistošas tiesības uz pašnoteikšanos, kas ir erga omnes piemērojamas tiesības, kā arī viens no starptautisko tiesību galvenajiem principiem ( 74 ). Tādējādi “šis princips ietilpst starptautisko tiesību normās, kuras piemērojamas attiecībās starp Savienību un Marokas Karalisti” ( 75 ).

107. Proti, tiesības uz pašnoteikšanos ir nostiprinātas Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 1. panta 2. punktā ( 76 ). Tomēr LES 3. panta 5. punktā, 21. panta 1. punktā, 21. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā, 23. pantā un LESD 205. pantā Savienībai ir noteikts pienākums ievērot Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principus. 13. deklarācijā par kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kas pievienota 2007. gada 13. decembrī parakstīto Lisabonas līgumu pieņēmušās starpvaldību konferences nobeiguma aktam, ir noteikts, ka “Eiropas Savienībai un tās dalībvalstīm vēl aizvien būs saistoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu noteikumi” ( 77 ).

108. Turklāt tiesības uz pašnoteikšanos ir norādītas starp Helsinku Nobeiguma akta principiem, uz kuriem ir atsauce LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunktā ( 78 ).

109. Visbeidzot, kā tas izriet no 2013. gada protokola 1. panta, tā īstenošana ir pakļauta demokrātijas principu un cilvēka pamattiesību ievērošanai, kas ietver tautu tiesību uz pašnoteikšanos ievērošanu.

– Tiesības uz pašnoteikšanos ir starptautisko tiesību norma, kas satura ziņā ir beznosacījuma un pietiekami precīza

110. Kā Tiesa ir nospriedusi 2011. gada 21. decembra sprieduma Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 55. punktā, “[šis] nosacījums ir izpildīts tad, ja norādītā tiesību norma paredz skaidru un precīzu pienākumu, kurš tā izpildes vai seku ziņā nav atkarīgs no jebkāda tālāka akta pieņemšanas”.

111. Kā to parāda 90., 92. un 93. punkts 2016. gada 21. decembra spriedumā Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), kurā Tiesa ir piemērojusi šīs tiesības attiecībā uz Rietumsahāru un tās tautu, nepaužot nekādas šaubas par to saturu vai piemērojamību, tiesības uz pašnoteikšanos atbilst šim nosacījumam.

112. Tas, ka Starptautiskā Tiesa ir nospriedusi, ka Izraēlas veikta sienas celtniecība Jordānas Rietumkrastā ir palestīniešu tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpums, jo tā atbilstot de facto aneksijai ( 79 ), parāda, ka runa ir par tiesībām, kuru saturs ir pietiekami skaidrs un precīzs piemērošanai.

113. Proti, to saturs ir pietiekami detalizēti izklāstīts vairākos dokumentos.

114. Šajā ziņā Starptautiskā Tiesa ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 1. panta 2. punktu ir pamatojusi to, ka pastāv “tiesības uz neatkarību teritoriju, kurām nav savas pārvaldes, tautu labā un to tautu labā, kuras ir ārvalstu pakļautībā, dominancē vai ekspluatācijā” ( 80 ).

115. Šo tiesību saturs ir precizēts ICESCR un ICCPR ( 81 ) kopīgajā 1. pantā, un to īstenošanas nosacījumi detalizēti ir izklāstīti vairākās ANO Ģenerālās Asamblejas rezolūcijās, īpaši Rezolūcijās 1514 (XV), 1541 (XV) un 2625 (XXV), uz kurām bieži ir atsaukusies Starptautiskā Tiesa ( 82 ).

116. Šajā ziņā Rezolūcijā 1514 (XV) ir atzīts šādi: “1. Tautu pakļaušana ārvalstu pakļautībai, dominancei un ekspluatācijai ir cilvēka pamattiesību liegšana, ir pretrunā Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem un apdraud pasaules miera un sadarbības pamatu. 2. Visām tautām ir tiesības uz brīvu pašnoteikšanos; saskaņā ar šīm tiesībām tās brīvi nosaka savu politisko statusu un brīvi īsteno savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību. [..] 4. Ir jāizbeidz jebkādas bruņotas darbības un jebkādi represīvi pasākumi, kas vērsti pret pakļautām tautām, lai ļautu šīm tautām mierīgi un brīvi īstenot savas tiesības uz pilnīgu neatkarību, un ir jāievēro to valsts teritorijas integritāte. [..]”

117. Rezolūcijā 1541 (XV) ir noteikti principi, kas ir jāievēro pārvaldītājām valstīm, izpildot savus pienākumus, kuri izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 73. panta. Ir jāatzīmē, ka VI princips paredz to, ka tiek uzskatīts, ka tiesības uz pašnoteikšanos ir tikušas īstenotas tad, kad neautonoma teritorija, kļūst par neatkarīgu un suverēnu valsti vai brīvi pievienojas neatkarīgai valstij, vai tad, kad tā integrējas neatkarīgā valstī.

118. Attiecībā uz integrāciju neatkarīgā valstī IX principa b) punktā ir paredzēts, ka “integrācijai ir jāizriet no vēlēšanās, kuru brīvi ir izteikuši teritorijas iedzīvotāji, pilnībā apzinoties sava statusa maiņu, apspriešanai notiekot atbilstoši demokrātiskām un plaši izplatītām metodēm, kuras tiek piemērotas objektīvi un pamatojas uz pieaugušo vispārējām vēlēšanu tiesībām. [ANO] varēs kontrolēt šo metožu piemērošanu, kad tā to uzskatīs par nepieciešamu”.

119. Visbeidzot, Rezolūcijā 2625 (XXV) ir ietverta “Deklarācija par starptautisko tiesību principiem, kas attiecas uz draudzīgām attiecībām un sadarbību starp valstīm atbilstīgi ANO Statūtiem”. Attiecībā uz “tautu līdztiesības un pašnoteikšanās principu” šajā rezolūcijā visām valstīm ir noteikts “pienākums kopā ar citām valstīm vai atsevišķi veicināt tautu līdztiesības un pašnoteikšanās tiesību principa īstenošanu atbilstīgi Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu noteikumiem”.

120. Tāpat tajā valstīm ir noteikts “pienākums atturēties izmantot jebkādu piespiedu līdzekli, kas iepriekš minētajām tautām, īstenojot minēto principu, atņemtu tiesības uz pašnoteikšanos, brīvību un neatkarību”.

121. Attiecībā konkrētāk uz tādām neautonomām teritorijām kā Rietumsahāra šajā rezolūcijā ir paredzēts, ka tām “ir atsevišķs un atšķirīgs statuss no tās valsts teritorijas statusa, kura šo teritoriju pārvalda; šis atsevišķais un atšķirīgais statuss atbilstīgi [Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem] pastāv tik ilgi, līdz [..] neautonomas teritorijas tauta atbilstoši ANO Statūtiem, īpaši to mērķiem un principiem, īsteno tiesības uz pašnoteikšanos” ( 83 ).

122. Visbeidzot, tās vispārējos noteikumos Rezolūcijā 2625 (XXV) ir atzīts, ka “Statūtu principi, kuri ir ietverti šajā deklarācijā, ir starptautisko tiesību pamatprincipi, un tādēļ visām valstīm, rīkojoties starptautiskā līmenī, tiek pieprasīts ievērot šos principus un attīstīt savas savstarpējās attiecības, pamatojoties uz minēto principu precīzu ievērošanu”.

123. No iepriekš minētā izriet, ka tiesības uz pašnoteikšanos to izpildes vai seku ziņā nav atkarīgas no jebkāda vēlāka akta pieņemšanas.

124. Šajā gadījumā, kā to ir nospriedusi Starptautiskā Tiesa un Tiesa, Rietumsahāras tautai ir tiesības uz pašnoteikšanos ( 84 ).

– Tiesību uz pašnoteikšanos raksturs un sistēma neliedz veikt apstrīdēto aktu pārbaudi tiesā

125. 2016. gada 21. decembra sprieduma Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) 89. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka “[tiesības uz pašnoteikšanos] Vispārējai tiesai bija jāņem vērā” saistībā ar Front Polisario celto prasību atcelt Asociācijas nolīgumu. No tā izriet, ka šo tiesību raksturs un sistēma neliedz veikt Savienības tiesību aktu pārbaudi tiesā.

126. Proti, Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 103. pantā ir noteikts, ka “gadījumā, ja Apvienoto Nāciju Dalībvalsts pienākumi saskaņā ar šiem statūtiem izrādīsies pretrunā ar jebkāda cita starptautiska nolīguma pienākumiem, lielāks spēks ir pienākumiem, kas noteikti šajos statūtos”.

127. Turklāt Starptautiskā Tiesa uzskata, ka “tautu tiesības uz pašnoteikšanos [..] ir erga omnes piemērojamas tiesības” ( 85 ). Tas nozīmē, ka “šādi pienākumi pēc savas būtības “attiecas uz visām valstīm” un, “ņemot vērā attiecīgo tiesību nozīmību, visas valstis var tikt uzskatītas par tādām, kurām ir juridiska interese, lai šīs tiesības tiktu aizsargātas”” ( 86 ). Šajā ziņā Starptautiskā Tiesa ir lēmusi, ka “visām valstīm ir pienākums neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no [erga omnes pienākuma neizpildes]. Tām ir arī pienākums nesniegt atbalstu vai palīdzību, lai saglabātu situāciju, ko radījis šis [pārkāpums]”. Turklāt visām valstīm, ievērojot Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtus un starptautiskās tiesības, ir jānodrošina, lai tiktu izskausti šķēršļi, kuri izriet no [pārkāpuma], [attiecīgās] tautas [kas šajā gadījumā ir Palestīnas tauta] tiesību uz pašnoteikšanos īstenošanai” ( 87 ).

128. Visbeidzot, tiesības uz pašnoteikšanos bieži tiek norādītas kā starptautisko tiesību imperatīva norma, kuras pārkāpums var izraisīt starptautiska līguma spēkā neesamību atbilstoši Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 53. pantam ( 88 ). Ir jāuzsver, ka konsultatīvā atzinuma procedūras laikā Starptautiskajā Tiesā Rietumsahāras lietā Spānijas Karaliste ir atzinusi, ka tiesības uz pašnoteikšanos pašas par sevi ir starptautisko tiesību imperatīva norma ( 89 ), lai gan Marokas Karaliste imperatīvas normas statusu ir atzinusi dekolonizācijas principam, kura nosacījums ir pašnoteikšanās ( 90 ).

129. No tā izriet, ka, nebūt neliedzot veikt pārbaudi tiesā, tiesību uz pašnoteikšanos sistēma un raksturs liek Tiesai pārbaudīt, vai ar apstrīdētajiem aktiem Savienība ir ievērojusi šīs tiesības, nav atzinusi prettiesisku situāciju, kas izriet no šo tiesību pārkāpuma, un nav sniegusi atbalstu vai palīdzību šādas situācijas saglabāšanā ( 91 ).

2) Pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem princips

130. Pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem princips garantē suverēnas tiesības katrai valstij un katrai tautai brīvi rīkoties ar tās teritorijā esošajām dabas bagātībām un resursiem, valsts attīstības un savas tautas labklājības interesēs ( 92 ). Tas ir starptautisko paražu tiesību princips ( 93 ), kas kā tāds ir saistošs Savienībai.

131. Kā to norādījis ANO ģenerālsekretāra vietnieks juridiskajos jautājumos, juridiskais padomnieks Hans Corell savā 2002. gada 29. janvāra vēstulē, kas adresēta ANO Drošības padomes priekšsēdētājam, “[pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem principa] tvērums un precīzas tiesiskās sekas vēl aizvien ir apspriežamas” ( 94 ).

132. Proti, viņa juridiskais atzinums apliecina šīs grūtības, jo tajā ir izmantoti dažādi termini, lai raksturotu to, kas ir dabas resursu izmantošana neautonomas teritorijas tautas labā. Proti, tajā ir runāts par izmantošanu, kas netiek veikta, “neievērojot [neautonomas teritorijas] iedzīvotāju vajadzības un intereses, tiem negūstot no tās labumu” ( 95 ), vai izmantošanu “[neautonomu teritoriju] tautu labā, to vārdā vai apspriežoties ar to pārstāvjiem” ( 96 ), un ir secināts, ka izmantošana nevar tikt veikta, “neievērojot [neautonomas teritorijas] tautas intereses un gribu” ( 97 ).

133. Lai arī tā, neraugoties uz terminoloģiskām atšķirībām, nav apšaubāms, ka dabas resursu izmantošana vismaz ir jāveic neautonomas teritorijas tautas labā, kas ir pietiekami, lai piešķirtu šim pastāvīgas suverēnas varas pār dabas resursiem principa kritērijam pietiekami skaidru un precīzu raksturu.

134. Ar to arī var pamatot apstrīdēto aktu pārbaudi tiesā. Proti, Parlaments sākotnēji bija bloķējis protokola, kas galu galā tika noslēgts 2013. gadā, pieņemšanu, uzskatot, ka tajā nebija paredzētas pietiekamas garantijas, lai nodrošinātu, ka Rietumsahāras dabas resursu izmantošana zivsaimniecības jomā, ko veic Savienības kuģi, tiek veikta šīs teritorijas tautas labā. Turklāt Padome un Komisija atzīst, ka kritērijs par labumu Rietumsahāras tautai, ir viens no nolīgumu, kuri noslēgti starp Savienību un Marokas Karalisti un kuri attiecas uz šo teritoriju, tiesiskuma nosacījumiem.

3) Starptautisko humanitāro tiesību normas, kas ir piemērojamas tādu starptautisku nolīgumu noslēgšanā, kuru mērķis ir okupētas teritorijas dabas resursu izmantošana

135. Iesniedzējtiesa, WSC, kā arī Apvienotās Karalistes Nodokļu un muitas dienests un vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs uzskata, ka Marokas Karalistes klātbūtne Rietumsahārā ir okupācija ( 98 ).

136. Šajā ziņā norādīšu, ka jautājums par to, vai Marokas Karaliste ir Rietumsahāras okupētājvara un vai tā ir noslēgusi Zivsaimniecības nolīgumu un 2013. gada protokolu šajā statusā, ir starptautisko tiesību interpretācijas jautājums, uz kuru nosacījumi par iespēju atsaukties uz tām Savienības tiesībās neattiecas.

137. Tomēr, ja Marokas Karaliste ir Rietumsahāras okupētājvara (jautājums, pie kura es atgriezīšos vēlāk ( 99 )), starptautisko humanitāro tiesību normām, kuras ir kodificētas 1907. gada 18. oktobra Hāgas Konvencijai par sauszemes kara likumiem un paražām pievienotajos noteikumos (turpmāk tekstā – “1907. gada Hāgas noteikumi”) un 1949. gada 12. augusta Ženēvas Konvencijā par civiliedzīvotāju aizsardzību kara laikā (turpmāk tekstā – “Ženēvas IV konvencija”) un kuri attiecas uz okupētajai teritorijai piemērojamu starptautisku nolīgumu noslēgšanu (1907. gada Hāgas noteikumu 43. pants un Ženēvas IV konvencijas 64. panta otrā daļa) un šīs teritorijas dabas resursu izmantošanu (1907. gada Hāgas noteikumu 55. pants), ir jābūt tādām, uz kurām var atsaukties.

138. Proti, tātad šīs tiesību normas atbilst iespējas atsaukties uz starptautiskajām tiesībām kritērijiem, kuri ir minēti šo secinājumu 96. punktā.

139. Pirmkārt, 1907. gada Hāgas noteikumu un Ženēvas IV konvencijas normas veido nepārkāpjamus un erga omnes piemērojamus starptautisko paražu tiesību principus ( 100 ), un kā tādas tās ir saistošas Savienībai.

140. Otrkārt, to saturs ir pietiekami precīzs un bez nosacījumiem, jo pienākumi, kuri ar tām ir noteikti okupētājai valstij, to izpildes vai seku ziņā nav atkarīgi no jebkāda vēlāka akta pieņemšanas.

141. Treškārt un visbeidzot, to raksturs un sistēma kā nepārkāpjamām normām neliedz veikt apstrīdēto aktu, īpaši Regulas Nr. 764/2006, Lēmuma 2013/785 un Regulas Nr. 1270/2013, pārbaudi tiesā, jo ar tiem ir apstiprināta un īstenota Rietumsahāras dabas resursu izmantošana, par kuru ir panākta vienošanās starp Savienību un Marokas Karalisti. Tomēr Savienībai ir pienākums neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no šo tiesību normu pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību tādas situācijas saglabāšanai, kas radīta ar šo pārkāpumu ( 101 ).

142. Noteicis starptautisko tiesību normas, uz kurām var atsaukties, tagad izvērtēšu apstrīdēto aktu saderību ar šīm normām.

3. Par Regulas Nr. 764/2006, Lēmuma 2013/785 un Regulas Nr. 1270/2013 spēkā esamību, kā arī par Zivsaimniecības nolīguma un 2013. gada protokola saderību ar starptautisko tiesību normām, uz kurām var atsaukties un uz kurām ir atsauce LES 3. panta 5. punktā

a) Par Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos, kā arī pienākuma neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no šo tiesību pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību šīs situācijas saglabāšanā ievērošanu ar apstrīdētajiem aktiem

143. 2016. gada 21. decembra spriedumā Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) Tiesa ir nospriedusi, ka Asociācijas nolīgums, kurš noslēgts starp Savienību un Marokas Karalisti un kurš saskaņā ar tā formulējumu ir piemērojams “Marokas Karalistes teritorijai”, nav piemērojams Rietumsahāras teritorijai, jo šāda piemērošana būtu nesaderīga ar šīs teritorijas tautas tiesībām uz pašnoteikšanos, kā arī ar Vīnes konvencijas par līgumu tiesībām 29. pantu (līgumu darbības aptvertā teritorija) un 34. pantu (līgumu relatīvās iedarbības princips, saskaņā ar kuru līgumi nedrīkst ne uzlikt pienākumus, ne piešķirt tiesības attiecībā uz trešajām valstīm bez to piekrišanas) ( 102 ).

144. Padome un Komisija uzskata, ka izskatāmā lieta ir jānošķir no lietas, kurā pieņemts 2016. gada 21. decembra spriedums Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), jo pretēji Asociācijas nolīgumam Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols ir piemērojami Rietumsahārai. Proti, atbilstoši tam, kā šo spriedumu iztulkojusi Padome un Komisija, problēma saistībā ar Asociācijas nolīgumu bija tajā, ka tas tika piemērots Rietumsahārai, nebūdams tai juridiski piemērojams, jo šāda piemērošana būtu pretrunā šīs teritorijas tautas tiesībām uz pašnoteikšanos, kā arī Vīnes konvencijas par līgumu tiesībām 29. pantam (līgumu darbības aptvertā teritorija) un 34. pantam (līgumu relatīvās iedarbības princips, saskaņā ar kuru līgumi nedrīkst ne uzlikt pienākumus, ne piešķirt tiesības attiecībā uz trešajām valstīm bez to piekrišanas). Pamatojoties tieši uz šo argumentāciju, ar risinājumu, kuru ir paredzējusi Padome un Komisija, lai Asociācijas nolīguma piemērošanu Rietumsahārai padarītu atbilstošu 2016. gada 21. decembra spriedumam Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), tiktu paplašināta Savienības un Marokas Karalistes nolīguma vēstuļu apmaiņas veidā darbības joma, lai skaidri ietvertu Rietumsahāru.

145. Šī argumentācija mani nepārliecina. Ja ar Marokas Karalisti noslēgta starptautiska nolīguma piemērošana Rietumsahārai, kas skaidri neietilpst tā teritoriālajā piemērošanas jomā, ir nesaderīga ar šīs teritorijas tautas tiesībām uz pašnoteikšanos, tas a fortiori tāpat būtu attiecībā uz starptautisku nolīgumu, kurš, tāpat kā Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols, ir piemērojams Rietumsahāras teritorijai un tai piegulošajiem ūdeņiem ( 103 ) un ar kuru Savienībai ( 104 ) ir atļauta Rietumsahāras zivsaimniecības resursu izmantošana.

146. Šis arguments a fortiori man šķiet pietiekams, lai konstatētu Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpumu. Pilnības labad vēlos piebilst, ka ar apstrīdētajiem aktiem netiek ievērotas Rietumsahāras tautas tiesības uz pašnoteikšanos, jo tie neatbilst ne tam, ka brīvi tiek turpināts īstenot tās ekonomisko attīstību, ne tam, ka notiek brīva rīkošanās ar tās dabas bagātībām un resursiem ( 105 ), un ka katrā ziņā, pat ja ar tiem pašiem par sevi netiktu pārkāptas tiesības uz pašnoteikšanos, ar tiem netiek ievērots Savienības pienākums neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību šīs situācijas saglabāšanā ( 106 ).

1) Par Rietumsahāras tautas brīvas gribas esamību ar apstrīdētajiem aktiem turpināt īstenot savu ekonomisko attīstību un rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem

147. To, ka šāda griba nepastāv, manuprāt, apliecina šādi fakti ( 107 ), kuru būtību WSC ir norādījusi iesniedzējtiesā un kurus šī pēdējā minētā ir atgādinājusi ( 108 ).

148. ANO Ģenerālā asambleja 1966. gada 20. decembrī pieņēma Rezolūciju 2229 (XXI) par Ifni un Spānijas Sahāras jautājumu, kurā tā “no jauna apstiprin[āj]a Spānijas Sahāras [..] tautas neatņemamās tiesības uz pašnoteikšanos” un aicināja Spānijas Karalisti kā pārvaldītājvaru, cik vien ātri iespējams, noteikt “referenduma organizēšanas kārtību, kuru var[ētu] rīkot [ANO] paspārnē, lai ļautu teritorijas pirmiedzīvotājiem brīvi izmantot savas tiesības uz pašnoteikšanos”.

149. Spānijas Karaliste 1974. gada 20. augustā informēja ANO par to, ka tā piedāvā ANO paspārnē organizēt referendumu Rietumsahārā ( 109 ).

150. 1975. gadā maijā, lai arī bija radušās grūtības, ANO apmeklējuma misija Rietumsahārā “pēc uzturēšanās šajā teritorijā ir varējusi secināt, ka Rietumsahāras iedzīvotāju lielākā daļa ir par neatkarību” ( 110 ).

151. Starptautiskā Tiesa pēc ANO Ģenerālās asamblejas lūguma 1975. gada 16. oktobrī Rietumsahāras dekolonizācijas pasākumu ietvaros sniedza konsultatīvo atzinumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, Rietumsahāra nebija bezsaimnieka teritorija (terra nullius), kad to kolonizēja Spānijas Karaliste, un, otrkārt, pat ja noteikti elementi liecina, ka Spānijas kolonizācijas laikā ir pastāvējušas juridiskas uzticības saites starp Marokas sultānu un dažām ciltīm, kas apdzīvoja Rietumsahāras teritoriju, tie neļauj konstatēt teritoriālās suverenitātes saikni starp Rietumsahāras teritoriju un Marokas Karalisti ( 111 ). Tādējādi Tiesa nav konstatējusi tādu tiesisku attiecību esamību, kas varētu grozīt ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijas 1514 (XV) piemērošanu attiecībā uz Rietumsahāras dekolonizāciju un, konkrētāk, attiecībā uz pašnoteikšanās principa piemērošanu, pateicoties teritorijas iedzīvotāju brīvas un autentiskas gribas izpausmei ( 112 ).

152. Marokas karalis savā runā, ko viņš teica minētā konsultatīvā atzinuma publicēšanas dienā, “apgalvoja, ka “visa pasaule [bija] atzinusi, ka [Rietum]sahāra pieder Marokas Karalistei” un ka tai neatliek nekas cits kā vien “mierīgi pārņemt šo teritoriju””, šajā nolūkā aicinot organizēt gājienu, kas pulcētu 350000 cilvēku, sauktu par “Zaļo gājienu” ( 113 ).

153. ANO Drošības padome, kurā bija vērsusies Spānijas Karaliste, lūdza ANO ģenerālsekretāru K. Valdheimu [K. Waldheim] izstrādāt ziņojumu par apspriešanās ar iesaistītajām pusēm, īpaši ar Marokas Karalisti, rezultātiem ( 114 ).

154. Viņa tēze, kas aprakstīta šajā ziņojumā, bija tāda, ka referendums nav nepieciešams, jo Starptautiskā Tiesa ir atzinusi vēsturisku uzticības saišu pastāvēšanu starp Marokas sultānu un ciltīm, kas tradicionāli apdzīvojušas Rietumsahāras teritoriju, un ka katrā ziņā “teritorijas iedzīvotāji faktiski jau bija īstenojuši savas tiesības uz pašnoteikšanos un bija atbalstījuši teritorijas atdošanu Marokai”, un visnesenākais pierādījums tam bija “uzticības zvērests, kuru Marokas karalim sahravi cilšu vārdā izteicis [Khatri Ould Said a Ould El Jomaini], kurš ir Djemââ [Vecajo padomes] priekšsēdētājs [ ( 115 )]”, ceremonijā kas bija notikusi 1975. gada 4. novembrī Agādīras pilī ( 116 ).

155. Pēc Spānijas Karalistes protestiem pret Zaļo gājienu ANO Drošības padome 1975. gada 6. novembrī pieņēma Rezolūciju 380 (1975) par Rietumsahāru, kurā tā “iz[teica] nožēlu par paziņotā gājiena rīkošanu” un “piepras[īj]a Marokas [Karalistei] nekavējoties atsaukt visus [šā] gājiena dalībniekus no Rietumsahāras teritorijas”. Marokas Karaliste izpildīja šo prasību dažas dienas vēlāk.

156. Zaļā gājiena izraisītās krīzes laikā Spānijas Karaliste, Marokas Karaliste un Mauritānijas Islāma Republika iesaistījās trīspusējās sarunās, kuru rezultātā 1975. gada 14. novembrī tika pieņemta Spānijas, Marokas un Mauritānijas principiāla deklarācija par Rietumsahāras jautājumu ( 117 ) (turpmāk tekstā – “Madrides nolīgums”). Atbilstīgi šim nolīgumam “Spānija nekavējoties izveido[šot] pagaidu administrāciju [Rietumsahāras] teritorijā, kurā piedalīsies Maroka un Mauritānija, sadarbojoties ar Djemââ, un kurai [tikšot] nodota atbildība un pilnvaras, [kas tai šajā teritorijā bijušas kā pārvaldītājvarai]”, kas ir ticis izdarīts.

157. Minētajā nolīgumā bija arī paredzēts, ka “Spānijas klātbūtne pilnībā [tikšot] izbeigta līdz 1976. gada 28. februārim” un ka “Rietumsahāras iedzīvotāju viedoklis, kas izteikts ar Djemââ starpniecību, [tikšot] respektēts”.

158. Vēlāk atklājās, ka minētajam nolīgumam bija pievienota virkne nolīgumu starp šīm trim valstīm, kuri formāli nosaukti par “sarunu dokumentiem” un kuru mērķis bija noregulēt atsevišķus Rietumsahāras pārvaldes nodošanas ekonomiskus aspektus, īpaši zvejas tiesības šai teritorijai piegulošajos ūdeņos ( 118 ). Šo nolīgumu esamību, kā arī to, ka tie attiecās uz zvejniecību, ir apstiprinājis Spānijas Karalistes ārlietu ministrs Oreja Aguirre parlamenta debašu laikā par 1977. gada zivsaimniecības nolīguma starp Spānijas Karalisti un Marokas Karalisti ratifikāciju ( 119 ). Viņš uzskatīja, ka runa bija par “vadlīnijām [vai] norādēm” ( 120 ).

159. Nolīguma par zvejas tiesībām Rietumsahārai piegulošajos ūdeņos esamība, kā arī tas, ka par tā pastāvēšanu nav ticis paziņots ANO ģenerālsekretāram, ir apstiprināts arī Amerikas Savienoto valsts sekretāra diplomātiskajā sarakstē ( 121 ).

160. 67 Djemââ locekļi, tostarp tā priekšsēdētāja vietnieks, kuri 1975. gada 28. novembrī tikās El Guelta Zemmur (Rietumsahāra), vienprātīgi atzina, ka Djemââ, tā kā to nav demokrātiski ievēlējusi Rietumsahāras tauta, nevarot izlemt par tās pašnoteikšanos. Viņi vienprātīgi izlēma par tās darbības galīgu izbeigšanu ( 122 ).

161. 1975. gada 10. decembrī ANO Ģenerālajā asamblejā tika balsots par divām rezolūcijām Rietumsahāras jautājumā, kuru saturs nav identisks ( 123 ), jo nebija vienprātības par secinājumiem, kas ir izdarāmi no Madrides nolīguma. Šajā ziņā Rezolūcijā 3458 A (XXX) nav veikta neviena atsauce uz šo nolīgumu un ir atsauce uz Spānijas Karalisti kā Rietumsahāras “pārvaldītājvaru” ( 124 ), savukārt Rezolūcijā 3458 B (XXX) “ir ņemts vērā” ( 125 ) šis nolīgums un ir veikta atsauce nevis uz pārvaldītājvaru, bet uz “1975. gada 14. novembra Madrides nolīguma līgumslēdzējām pusēm” ( 126 ) un “pagaidu administrāciju” ( 127 ).

162. Tomēr ir jāatzīmē, ka no 144 valstīm, kuras piedalījās Ģenerālās asamblejas 2435. plenārsēdē, 88 valstis ir balsojušas par Rezolūciju 3458 A (XXX), neviena valsts nav bijusi pret to, 41 valsts ir atturējusies un 15 nav balsojušas. Savienības pašreizējās dalībvalstis ir balsojušas par šo rezolūciju, izņemot Portugāles Republiku un Spānijas Karalisti, kuras ir atturējušās, kā arī Maltas Republiku, kas nav balsojusi. Marokas Karaliste arī nav balsojusi.

163. Vēl vairāk apšaubītā Rezolūcija 3458 B (XXX) ir tikusi apstiprināta, tikai 56 valstīm balsojot par šo rezolūciju, lai gan 42 valstis ir balsojušas pret to, 34 ir atturējušās un 12 nav balsojušas. Tikai 11 no Savienības pašreizējām dalībvalstīm ir balsojušas par šo rezolūciju ( 128 ), 10 ir balsojušas pret to ( 129 ), 6 valstis ir atturējušās ( 130 ), un viena valsts nav balsojusi ( 131 ). Marokas Karaliste ir balsojusi par rezolūciju.

164. Neraugoties uz atšķirībām abās rezolūcijās, tajās ir “no jauna apstiprin[ātas] [Rietum]sahāras tautas neatņemamās tiesības uz pašnoteikšanos” ( 132 ) saskaņā ar ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūciju 1514 (XV), un tām kopīgs ir tas, ka šīs tiesības ir jāīsteno brīvi ( 133 ).

165. Turklāt Rezolūcijā 3458 A (XXX) ir paredzēts, ka tiesības uz pašnoteikšanos ir jāīsteno “[ANO] uzraudzībā”, un ir “lūgts ģenerālsekretāram, kas rīkojas, apspriežoties ar Spānijas valdību kā pārvaldītājvaru, [..] pieņemt visus vajadzīgos noteikumus pašnoteikšanās akta uzraudzībai” ( 134 ).

166. Līdzīgi Rezolūcijā 3458 B (XXX) ir paredzēts, ka Rietumsahāras tauta īsteno savas tiesības uz pašnoteikšanos, “izmantojot brīvu apspriešanos, kas organizēta, iesaistoties [ANO] pārstāvim, kuru iecēlis ģenerālsekretārs” ( 135 ).

167. No 1975. gada beigām Spānijas Karaliste uzsāka savas administrācijas atsaukšanu no Rietumsahāras. Kamēr Spānijas karaspēks atkāpās, Marokas un Mauritānijas spēki ienāca Rietumsahāras teritorijā. Atsevišķās vietās notika bruņotas sadursmes starp to spēkiem un Front populaire pour la libération de la saguia‑el‑hamra et du rio de oro (Front Polisario) (Polisario fronte) spēkiem ( 136 ).

168. 1976. gada februāra preses konferences laikā Zviedrijas vēstnieks ANO un ANO ģenerālsekretāra īpašais sūtnis Rietumsahārā Olof Rydbeck paziņoja, ka “tāda, kāda [bija] militārā situācija [Rietumsahārā], padar[īja] jēgpilno apspriešanos ar Rietumsahāras tautu par ļoti grūtu, pat neiespējamu” ( 137 ).

169. Savā 1976. gada 25. februāra memorandā, kas adresēts ANO ģenerālsekretāram, Spānijas Karaliste viņu informēja, ka no nākamās dienas (1976. gada 26. februāra) tā ir izlēmusi pilnībā izbeigt savu klātbūtni Rietumsahārā un ka šajā dienā tika sasaukta Djemââ apspriede, kuras laikā Spānijas pārvaldītājs, rīkojoties kā pagaidu administrācijas loceklis, to esot informējis par šo lēmumu ( 138 ).

170. Spānijas Karaliste 1976. gada 26. februārī pilnībā izbeidza savu klātbūtni Rietumsahāras teritorijā un ar šajā pašā dienā datētu vēstuli, kas adresēta ANO ģenerālsekretāram, sevi uzskatīja “par atbrīvotu no jebkādas starptautiskas atbildības par [Rietumsahāras] pārvaldīšanu, izbeidzot piedalīties pagaidu administrācijā, kas ir tikusi ieviesta Rietumsahārā” ( 139 ), un apgalvoja, ka “Rietumsahāras dekolonizācija tiks pabeigta tad, kad Rietumsahāras iedzīvotāji varēs darīt zināmu savu viedokli pienācīgi” ( 140 ).

171. Tajā pašā dienā, neraugoties uz darbības izbeigšanu, par kuru bija izlēmuši tās 67 locekļi, Djemââ apstiprināja “[Rietumsahāras] reintegrāciju Marokā un Mauritānijā” un “tādējādi izteica Rietumsahāras iedzīvotāju un visu cilšu, kuru veidojums un autentisks un leģitīms pārstāvis tā ir, vienprātīgu viedokli” ( 141 ). No Marokas Karalistes viedokļa šis lēmums ir Madrides nolīguma noteikuma, ka “Rietumsahāras iedzīvotāju viedoklis, kas izteikts ar Djemââ starpniecību, tiks respektēts”, konkretizācija.

172. Runājot par šo Djemââ sanāksmi, ne Spānijas Karaliste, ne ANO to nav atzinusi kā Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos īstenošanu atbilstoši ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijām 3458 A un B (XXX) ( 142 ).

173. Saskaņā ar 1975. gada 25. februāra memorandu, ko Spānijas Karaliste ir adresējusi ANO ģenerālsekretāram, “šajā apspriedē [nenotiks] apspriešanās ar tautu, kas kā tāda ir paredzēta 1975. gada 14. novembra Madrides nolīgumā un Ģenerālās asamblejas Rezolūcijā 3458 B (XXX), ja vien netiks izpildīti nepieciešamie nosacījumi, tostarp īpaši [ANO] pārstāvja, kuru iecēlis [ģenerālsekretārs] saskaņā ar iepriekš minētās rezolūcijas 4. punktu, klātbūtne” ( 143 ).

174. Savā atbildē uz Spānijas Karalistes 1975. gada 25. februāra memorandu ANO ģenerālsekretārs atgādināja Rezolūcijas 3458 A (XXX) 7. un 8. punktu, kā arī Rezolūcijas 3458 B (XXX) 4. punktu un secināja šādi: “Atbilstīgi iepriekš minētajiem punktiem ir skaidrs, ka ne Spānijas valdība kā pārvaldītājvara, ne pagaidu administrācija, kuras locekle ir [Spānijas Karaliste], nav veikušas nepieciešamos pasākumus, lai Rietumsahāras iedzīvotājiem nodrošinātu tiesību uz pašnoteikšanos īstenošanu. Tādēļ, pat ja laiks to būtu ļāvis un būtu tikuši sniegti nepieciešamie paskaidrojumi par Djemââ sanāksmi, par kuru Jūs vakar man devāt zināt, ka Jūsu valdība nebija par to informēta, manis iecelta [ANO] pārstāvja klātbūtne šajā sanāksmē pati par sevi neveidotu iepriekš minēto Ģenerālās asamblejas rezolūciju piemērošanu.” ( 144 )

175. Marokas Karaliste 1976. gada 14. aprīlī noslēdza līgumu ar Mauritānijas Islāma Republiku par Rietumsahāras teritorijas sadalīšanu ( 145 ) un formāli anektēja provinces, kuras tai tika piešķirtas ar šo līgumu ( 146 ).

176. Pa to laiku šajā reģionā izcēlās bruņots konflikts starp Marokas Karalisti, Mauritānijas Islāma Republiku un Front Polisario.

177. 1979. gada maijā Mauritānijas Islāma Republika informēja ANO ģenerālsekretāru, ka tā ir gatava piemērot ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūciju 3458 A (XXX) un 3458 B (XXX) noteikumus un izpētīt veidus un līdzekļus, lai panāktu to, ka Rietumsahārā tiek īstenotas tiesības uz pašnoteikšanos ( 147 ). Tomēr “kopš 1978. gada jūlija Marokas valdība vairākkārt [bija] paziņojusi, ka tā nenodošot ne vienu no “savām atgūtajām Sahāras provincēm” un ka tā nepiekritīšot minivalsts, kuru kontrolē Front [Polisario], izveidei Rietumsahāras Mauritānijas sektorā” ( 148 ).

178. Mauritānijas Islāma Republika 1979. gada 10. augustā noslēdza vienošanos par mieru ar Front Polisario, saskaņā ar kuru tā atteicās no jebkādām teritoriālajām pretenzijām uz Rietumsahāru ( 149 ). Marokas Karaliste nekavējoties pārņēma kontroli teritorijā, ko bija atstājuši Mauritānijas spēki ( 150 ), un īstenoja aneksiju ( 151 ).

179. ANO Ģenerālā asambleja 1979. gada 21. novembrī pieņēma Rezolūciju 34/37 par Rietumsahāras jautājumu, kurā tā “no jauna apliecin[āj]a Rietumsahāras tautas neatņemamās tiesības uz pašnoteikšanos un neatkarību saskaņā ar [ANO] [s]tatūtiem [..] un tās Rezolūcijas 1514 (XV) mērķiem”, tā “pau[da] dziļu nožēlu par situācijas pasliktināšanos, kas ir sekas Marokas ilgstošajai Rietumsahāras okupācijai”, “lūdz[a] arī Marokas Karalisti nekavējoties iesaistīties miera procesa attīstībā un pārtraukt Rietumsahāras teritorijas okupāciju” un “šajā ziņā tā ieteica, lai [Front Polisario], kas pārstāv Rietumsahāras tautu, pilnībā piedalās visos taisnīga, ilgstoša un galīga politiska Rietumsahāras jautājuma risinājuma meklējumos atbilstīgi [ANO] rezolūcijām un deklarācijām [..]” ( 152 ).

180. Bruņotais konflikts starp Marokas Karalisti un Front Polisario turpinājās, līdz 1988. gada 30. augustā puses principā piekrita noregulējuma priekšlikumiem, kurus izteica ANO ģenerālsekretārs un kuri tostarp paredzēja uguns pārtraukšanas pasludināšanu, kā arī pašnoteikšanās referenduma organizēšanu, ko kontrolētu ANO ( 153 ).

181. Kopš tā laika nekāds progress, kas ļautu Rietumsahāras tautai īstenot savas tiesības uz pašnoteikšanos, nav ticis panākts. Kā norāda ANO ģenerālsekretārs savā pēdējā ziņojumā par Rietumsahāru, “grūtības [risinājuma meklējumos] rodas galvenokārt no viedokļu un interpretācijas atšķirības starp pusēm attiecībā uz konflikta vēsturi un ar to saistītajiem dokumentiem. Maroka turpina apgalvot, ka Rietumsahāra jau ir daļa no valsts teritorijas un ka sarunas var attiekties tikai uz priekšlikumu par autonomu statusu, uz kuru attiecas Marokas suverenitāte, un Alžīrijai ir jāpiedalās šajās sarunās. Front Polisario apgalvo, ka, tā kā Ģenerālā asambleja Rietumsahāru ir definējusi kā neautonomu teritoriju, pirmiedzīvotājiem ir jāizlemj sava nākotne tāda referenduma ietvaros, kurā neatkarība būtu iespējamā izvēle, ka visi kādas no pusēm izvirzītie priekšlikumi un idejas ir apspriežami un ka tikai Marokai un tai pašai ir jāpiedalās sarunās” ( 154 ).

182. No visiem šiem faktiem izriet, ka tā vietā, lai varētu īstenot savas tiesības uz pašnoteikšanos atbilstīgi norādēm, kuras sniegusi Starptautiskā Tiesa savā konsultatīvajā atzinumā par Rietumsahāru ( 155 ), Rietumsahāras tautai līdz šim brīdim ir tikusi liegta pat iespēja īstenot šīs tiesības atbilstīgi ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijās 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) un 3458 A un B (XXX) paredzētajiem nosacījumiem, izmantojot virkni pasākumu, kuri ir izraisījuši Rietumsahāras teritorijas sadalīšanu 1976. gadā un tās aneksiju 1976. un 1979. gadā. Fakts, ka daži no šiem pasākumiem ir piedēvējami vairākām valstīm, nekādi nemazina šīs tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpuma pastāvēšanu un smagumu.

183. Turklāt, lai gan šajās rezolūcijās ir paredzēts, ka tiesības uz pašnoteikšanos ietver brīvu izvēli starp trim iespējām ( 156 ), proti, neatkarību ( 157 ), apvienošanos ar citu neatkarīgu valsti un integrāciju neatkarīgā valstī, kā arī referenduma organizēšanu ( 158 ) (apspriešanās ar Djemââ vietā), Marokas Karaliste ir veikusi Rietumsahāras integrāciju savā teritorijā ar sadalīšanu un aneksiju bez apspriešanās ar Rietumsahāras tautu un ANO uzraudzības.

184. Šajā ziņā tāda uzticības zvēresta nodošana Marokas karalim, kuru sahravi cilšu vārdā 1975. gada 4. novembrī paveicis Djemââ priekšsēdētājs, un 1976. gada 26. februāraDjemââ sanāksme, ko nav atzinusi ANO un Spānijas Karaliste kā Rietumsahāras pārvaldītājvara un tās pagaidu administrācijas locekle, nav apspriešanās ar Rietumsahāras tautu attiecībā uz pašnoteikšanos, kas pieprasīta ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijās 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) un 3458 A un B (XXX).

185. No iepriekš minētā izriet, ka Rietumsahāra ir tikusi integrēta Marokas Karalistē un šīs teritorijas tauta nav varējusi brīvi izteikt savu gribu šajā ziņā. Tā kā Zivsaimniecības nolīgumu un 2013. gada protokolu Marokas Karaliste ir noslēgusi, pamatojoties uz Rietumsahāras vienpusēju integrāciju savā teritorijā un apgalvojumu par tās suverēno varu pār šo teritoriju, ir skaidrs, ka Rietumsahāras tauta nav brīvi rīkojusies ar saviem dabas resursiem, kā tas noteikts ICESCR un ICCPR kopīgajā 1. pantā, ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijas 1514 (XV) 2. punktā un 1975. gada Helsinku Nobeiguma akta VII sadaļā.

186. Tādējādi ar Rietumsahārai piegulošo ūdeņu zivsaimniecības izmantošanu, kas ir ieviesta un īstenota ar apstrīdētajiem aktiem, netiek ievērotas šis teritorijas tautas tiesības uz pašnoteikšanos ( 159 ).

2) Par pienākumu neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību šīs situācijas saglabāšanā

187. Pat ja Tiesa nospriestu, ka ar apstrīdētajiem aktiem pašiem par sevi netiek pārkāptas Rietumsahāras tautas tiesības uz pašnoteikšanos un ka šo tiesību pārkāpums ir piedēvējams nevis Savienībai, bet tikai un vienīgi Marokas Karalistei, ar apstrīdētajiem aktiem tomēr netiktu ievērots Savienības pienākums neatzīt nelikumīgu situāciju, kas izriet no Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos pārkāpuma, un nesniegt atbalstu vai palīdzību šīs situācijas saglabāšanā ( 160 ).

188. Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols, kā izriet no to formulējuma, aptver Rietumsahāru un tai piegulošos ūdeņus kā nolīgums, kas būtu piemērojams vienīgi teritorijā, kuru starptautiskā kopiena ir atzinusi par Marokas Karalistes suverēno teritoriju.

189. Šajā ziņā ir jāuzsver, kā ir nospriedusi Starptautiskās Justīcijas Pastāvīgā palāta, ka “iespēja uzņemties starptautiskas saistības tieši ir valsts suverenitātes atribūts” ( 161 ) teritorijā, uz kuru attiecas šīs saistības.

190. Tas pats sakāms arī par starptautiskiem nolīgumiem, kuri attiecas uz jūru. Proti, saskaņā ar Starptautiskās Tiesas pastāvīgo judikatūru “tiesības uz jūru izriet no piekrastes valsts suverēnās varas pār sauszemi, kas ir princips, ko var rezumēt šādi – “sauszeme dominē pār jūru” [..]. Tādējādi tieši zemes teritoriālā situācija ir jāņem vērā kā atskaites punkts, lai noteiktu piekrastes valsts tiesības uz jūru” ( 162 ).

191. Starptautiskā Tiesa arī uzskata, ka “ir iedibināts, ka “valsts statuss [..] saistībā ar ekskluzīvo ekonomisko zonu pamatojas uz principu, ka sauszeme dominē pār jūru krasta un piekrastes izvirzījumu dēļ” [..]. Kā minētā tiesa ir nospriedusi [..], “sauszeme ir tās varas juridiskais avots, ko valsts var īstenot jūras turpinājumos” [..]” ( 163 ).

192. Tādējādi, ja sauszeme dominē pār jūru, nav šaubu, kā to apgalvo Comader, ka Marokas Karaliste ir noslēgusi Zivsaimniecības nolīgumu, sevi uzskatot par Rietumsahāras suverēno varu, kam ir tādas tiesības un pienākumi attiecībā pret šai teritorijai piegulošajiem ūdeņiem, kādi starptautiskajās tiesībās piešķirti piekrastes valstij ( 164 ). Proti, kā to paziņojis karalis Mohameds VI [Mohammed VI] saistībā ar Zaļā gājiena 39. gadadienu, “es saku “nē” mēģinājumam, kura mērķis ir grozīt šā reģionālā konflikta būtību, parādot to kā dekolonizācijas lietu. Proti, Maroka savā Sahārā nekad nav bijusi okupācijas vara vai pārvaldītājvara. Tā drīzāk īsteno suverēnās varas atribūtus pār savu zemi” ( 165 ).

193. Tādēļ ir jānoraida Padomes un Komisijas arguments, ka, atsaucoties uz “ūdeņiem, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverenitāte vai jurisdikcija”, apstrīdētajos aktos nav atzīts apgalvojums par Marokas Karalistes suverēno varu pār Rietumsahāras teritoriju un suverenitāti vai jurisdikciju, ko šī valsts apgalvo īstenojam šai teritorijai piegulošajos ūdeņos.

194. Pirmkārt, sarunas un tāda starptautiska nolīguma noslēgšana ar Marokas Karalisti, kurš ir piemērojams Rietumsahārai un tai piegulošajiem ūdeņiem, paši par sevi ir Rietumsahāras integrācijas ( 166 ), to anektējot 1976. un 1979. gadā Marokas Karalistē, de jure atzīšana, kas nozīmē, ka tiek atzīta tās suverēnā vara pār šo teritoriju, iekšējiem ūdeņiem un Rietumsahāras teritoriālo jūru, kā arī suverēnās tiesības un jurisdikcija, kas starptautiskajās tiesībās piešķirtas piekrastes valstij attiecībā uz jūras rajoniem, kuri atrodas aiz tās teritoriālās jūras robežas.

195. Atgādināšu, ka Austrumtimoras lietā starp Portugāles Republiku (kā pārvaldītājvaru, kuru no Austrumtimoras izraidīja Indonēzijas Republika) un Austrālijas Commonwealth [Savienību] (kā trešo valsti, kas ar Indonēzijas Republiku bija noslēgusi starptautisku nolīgumu, kurš piemērojams Austrumtimorai) Austrālijas Commonwealth uzskatīja, ka sarunu uzsākšana 1989. gada līguma par Timor Gap noslēgšanai” nozīmē[ja] to, ka Austrālija de jure atzīst Austrumtimoras integrāciju Indonēzijā” ( 167 ).

196. Faktu, ka kādai teritorijai un tās jūras rajoniem piemērojams zivsaimniecības nolīgums var kalpot par pierādījumu suverenitātes atzīšanai, parāda pati Rietumsahāras vēsture. Šajā ziņā atgādināšu, ka Marokas Karaliste kā savas suverēnās varas pār Rietumsahāru pierādījumu bija iesniegusi starptautiskus nolīgumus, kurus tā noslēgusi ar vairākām valstīm, īpaši tirdzniecības un zivsaimniecības nolīgumus, kuri ar Spānijas Karalisti noslēgti kopš 1767. gada ( 168 ).

197. Tomēr, kā ir nospriedusi Starptautiskā Tiesa, tādas teritorijas anektēšana, kuras tautai ir tiesības uz pašnoteikšanos, lai gan šī tauta šīs tiesības vēl nav izmantojusi, ir pienākuma ievērot šīs tiesības pārkāpums ( 169 ). Tādēļ trešā puse pārkāpj savu pienākumu neatzīt prettiesisku situāciju, kas izriet no šo tiesību pārkāpuma, ar starptautiska nolīguma noslēgšanu de jure atzīstot šādas teritorijas anektēšanu.

198. Otrkārt, ar formulējumu “ūdeņi, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverenitāte vai jurisdikcija” nepietiek, lai izslēgtu Marokas Karalistes suverēnās varas Rietumsahārā de jure atzīšanu divu galveno iemeslu dēļ.

199. Pirmais iemesls ir tāds, ka Zivsaimniecības nolīgums un 2013. gada protokols nav piemērojami vienīgi Rietumsahārai piegulošajiem ūdeņiem, bet ir piemērojami arī tās teritorijai ( 170 ). Šajā ziņā ar formulējuma “ūdeņi, uz kuriem attiecas Marokas Karalistes suverenitāte vai jurisdikcija” izmantošanu nevar izslēgt Ma