ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eiropas Parlamenta un Padomes regula, ar ko koriģē Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensiju, kā arī korekcijas koeficientus, kurus piemēro šim atalgojumam un pensijām, kas ir pieņemta uz LESD 336. panta pamata saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, ietilpst vispārpiemērojamo aktu kategorijā, kam ir leģislatīvs raksturs, saistībā ar kuriem LESD 263. panta ceturtajā daļā fizisko vai juridisko personu celtās prasības ir pakļautas tiešas un individuālas skaršanas nosacījumu ievērošanai.

Attiecībā uz arodbiedrību vai personāla apvienību celtajām prasībām apstāklis, ka tās ir saņēmušas tiesības tikt informētām un uzklausītām saistībā ar Komisijas iesniegto priekšlikumu Parlamentam un Padomei par atalgojuma un pensiju korekcijām, kas noveda pie minētās regulas pieņemšanas, nav tāds, ar ko var pierādīt, ka šī regula tās skar tieši. Tas, ka persona tā vai citādi iestājas Savienības tiesību akta pieņemšanas procesā, var šo personu izcelt individuāli attiecībā uz konkrēto tiesību aktu tikai tad, ja piemērojamais Savienības tiesiskais regulējums tai piešķir noteiktas procesuālās garantijas. Izņemot tad, ja pastāv tiesību norma, ar kuru ir noteikts pretējais, ne vispārpiemērojamu aktu izstrādāšanas process, ne arī paši šie akti pēc savas būtības neparedz, pamatojoties uz vispārīgiem Savienības tiesību principiem – tādiem kā tiesībām tikt uzklausītam un informētam, skarto personu piedalīšanos, jo tiek uzskatīts, ka to intereses pārstāv politiskās varas institūcijas, kam ir pilnvaras pieņemt šos aktus.

Šajā ziņā Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pants, ar kuru, pastāvot zināmiem nosacījumiem, var atkāpties no šī pielikuma 3. pantā paredzētās parastās atalgojuma un pensiju ikgadējās koriģēšanas metodes, nav piemērojams saistībā ar procedūru, kuras noslēgumā tika pieņemta attiecīgā regula. Līdz ar to prasītājas nevar atsaukties uz procesuālajām tiesībām, kuras tām izriet no šīs tiesību normas, lai pierādītu savas tiesības celt prasību. Tas pats attiecas uz Civildienesta noteikumu 10.a pantu, 9. panta 3. punktu, II pielikuma 1. pantu, 24.b pantu un 55. pantu. Tomēr apstāklis, ka arodbiedrībām vai personāla apvienībām nav piešķirtas procesuālās tiesības ar šīm tiesību normām, neizslēdz to, ka tās var saņemt šādas tiesības pamatojoties uz citām Savienības tiesību normām, tostarp Civildienesta noteikumiem. Tādējādi ar Civildienesta noteikumu 10.b un 10.c pantu attiecīgi ir piedāvāta iespēja Komisijai uzklausīt minētās pārstāvju organizācijas par priekšlikumiem Civildienesta noteikumu pārskatīšanai un iespēja katrai iestādei tās iekšienē noslēgt ar šīm apvienībām nolīgumus attiecībā uz tās personālu. Apstāklis, ka ar šādiem nolīgumiem nevar izdarīt nekādus grozījumus Civildienesta noteikumos vai citās budžeta saistībās, ne arī ietekmēt attiecīgās iestādes darbu, un ka parakstošajām arodbiedrībam vai personāla apvienībām ir jārīkojas katrā iestādē ievērojot Personāla komitejas statūtos noteiktās kompetences, pats par sevi nav šķērslis tam, ka ar šādiem nolīgumiem varētu paredzēt procesuālās garantijas minētajām apvienībām.

(skat. 52.–54., 69., 89., 95., 97.–99. un 101. punktu)
Lai novērtētu, vai valsts pasākums ir atbalsts LESD 107. panta nozīmē, ir jānosaka, vai saņēmējs uzņēmums ir saņēmis ekonomisku priekšrocību, kuru tas nebūtu saņēmis parastos tirgus apstākļos.

Tādējādi, lai noskaidrotu, vai valsts iestāžu iesaistīšanās uzņēmuma kapitālā ir valsts atbalsts, ir jānovērtē, vai līdzīgos apstākļos privāts ieguldītājs, kura lielums ir salīdzināms ar tādu organizāciju lielumu, kas pārvalda publisko sektoru, varētu būt spiests veikt attiecīgo pasākumu.

Tomēr, ja runa ir par valsts parādu atgūšanu, nav jāpārbauda, vai attiecīgās organizācijas, kas pārvalda publisko sektoru, ir rīkojušās kā privāti ieguldītāji, kuru iejaukšanās būtu jāsalīdzina ar tāda privāta ieguldītāja rīcību, kas īsteno strukturālu, globālu vai sektoriālu politiku un ievēro investētā kapitāla ilgtermiņa rentabilitātes perspektīvas. Šīs organizācijas patiesībā ir jāsalīdzina ar tāda privātā kreditora rīcību, kas cenšas panākt to summu samaksu, kuras tam pienākas no finansiālās grūtībās nonākuša debitora.

Šajā kontekstā varētu būt racionāli, ka tirgus dalībnieks, kam pieder kapitāldaļas kādā sabiedrībā, kurai tas ir piešķīris arī garantiju, veic pasākumus, kas rada zināmas izmaksas, ja tie ļauj būtiski samazināt vai pat novērst risku zaudēt savu kapitālu un izpildīt garantiju. Konkrētāk, no ekonomikas viedokļa racionāli var būt, ka dalībvalsts piekrīt tādiem pasākumiem kā samazinātas vērtības aktīvu nodošana, ciktāl to izmaksas ir ierobežotas un tie ir saistīti ar samazinātu risku un ciktāl to neveikšanas gadījumā būtu ļoti iespējams, ka tam būs jāsedz zaudējumi, kas ir lielāki nekā minētās izmaksas.

Turklāt tas vien, ka dalībvalsts jau ir veikusi par atbalstu atzītus kapitālieguldījumus kādā uzņēmumā, a priori neizslēdz iespēju, ka vēlāks kapitālieguldījums varētu tikt atzīts par ieguldījumu, kas atbilst privāta tirgus ekonomikas dalībnieka kritērijam. Analizējot vēlāko pasākumu, noteicošais ir tas, vai valsts rīcība atbilst ekonomiskās racionalitātes kritērijam.

Visbeidzot, privāta tirgus ekonomikas dalībnieka kritērijs nav izņēmums, kas ir piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma. Šis kritērijs, ja tas ir piemērojams, ir viens no elementiem, kas Komisijai ir jāņem vērā, lai konstatētu atbalsta esamību.

(skat. 54.–57., 59., 60., 65., 66. un 74. punktu)
Jebkurš cits risinājums turklāt nostādītu ieinteresēto personu procesuāli sevišķi nelabvēlīgā situācijā no tās tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā viedokļa, jo, lai apstrīdētu pret to noteiktos ierobežojošos pasākumus, tā varētu tikt aicināta apstrīdēt kontrolējošo vienību atbildību par kodoldarbību izplatīšanu bez iespējas šajā ziņā paļauties uz šo vienību atbalstu, pret kurām neviens ierobežojošs pasākums nav noteikts.

Proti, šajās tiesību normās paredzētā kontroles kritērija piemērošana ir balstīta uz ievērojama riska pastāvēšanu, ka, ja tiek iesaldēti tādas personas vai vienības līdzekļi, kas ir apzināta kā tāda, kura piedalās kodoldarbību izplatīšanā, šāda rīcība uz tās īpašumā vai kontrolē esošām personām un vienībām rada spiedienu apiet pret to noteikto pasākumu sekas, mudinot tās vai nu nodot tai savus līdzekļus tieši vai netieši, vai arī veikt darījumus, ko tā pati nevar veikt līdzekļu iesaldēšanas dēļ. Ņemot vērā šādu risku, tādu personu un vienību līdzekļu iesaldēšana, ko kontrolē persona vai vienība, kuras līdzekļi ir iesaldēti, ir nepieciešama un atbilstoša, lai nodrošinātu veikto pasākumu efektivitāti un garantētu, ka šie pasākumi netiek apieti.

Kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā kritērijs par atbalstu Irānas valdībai, kas ir noteikts Lēmuma 2010/413, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP, 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā un Regulas Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas Nr. 961/2010 atcelšanu 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā un ar kuru tiek paplašināta ierobežojošo pasākumu piemērošanas joma tādējādi, lai pastiprinātu uz Irānas Islāma Republiku izdarīto spiedienu, attiecas tikai uz tādas personas vai vienības darbību, kas pat neatkarīgi no jebkādas pierādītas tiešas vai netiešas saiknes ar kodoldarbību izplatīšanu var tās kvantitatīvās vai kvalitatīvās nozīmes dēļ veicināt šo izplatīšanu, sniedzot Irānas valdībai atbalstu, kurš izpaužas kā saimnieciskie resursi vai materiālas, finansiālas vai loģistikas iespējas, kas ļauj turpināt kodoldarbību izplatīšanu. Šis kritērijs tātad neietver visa veida, lai cik niecīgu vai simbolisku, atbalstu, kas tiek sniegts Irānas valdībai, bet tas ietver tikai tādas atbalsta formas, kuras to kvantitatīvās vai kvalitatīvās nozīmes dēļ var dot iespēju šai valdībai turpināt kodoldarbību izplatīšanu. Interpretējot strīdīgo kritēriju – Savienības tiesas kontrolē – saistībā ar mērķi izdarīt spiedienu uz Irānas valdību, lai tā pārtrauktu kodoldarbību izplatīšanu, ar šo kritēriju tādējādi objektīvā veidā tiek definēta to personu un vienību kategorija, kurām var tikt piemēroti līdzekļu iesaldēšanas pasākumi.

(skat. 147. punktu)
Tā kā nav Savienības tiesiskā regulējuma par pierādījumu jēdzienu, visi pierādīšanas līdzekļi, ko pieļauj dalībvalsts procesuālās tiesības līdzīgās procedūrās, principā ir pieļaujami.

Tomēr noteiktus pieradījumus no lietas materiāliem var izslēgt, īpaši, ja ir šaubas par paša apstrīdētā dokumenta raksturu, kā arī par to, vai persona, kas to izvirzījusi, šo pieradījumu ir ieguvusi likumīgā ceļā.

Turklāt pierādījumu likumības pārbaudē nedrīkst novērsties no iestāžu pienākuma ieverot ieinteresēto personu pamattiesības. Tādējādi Savienības tiesībās nevarētu tikt atzīti pierādījumi, kas iegūti, pilnīgi neievērojot pierādījumu savākšanas procedūru, kuras mērķis ir aizsargāt attiecīgo personu pamattiesības. Tātad šīs procedūras izmantošana ir uzskatāma par būtisku procedūras noteikumu LESD 263. panta 2. punkta izpratnē.

Šajā kontekstā telefonsarunu ieraksti, kurus, pirmkārt, bija ieguvusi Komisija, veicot inspekciju uzņēmumu, kas bija iesaistīti Savienības konkurences noteikumiem pretrunā esošā aizliegtā vienošanās, birojos un kurus tādējādi nebija veikusi nedz Komisija, nedz cita valsts iestāde, bet gan privātpersona, kura piedalījās šajā sarunās un, otrkārt, ka Komisija šos pierādījumus ieguva likumīgi, tie ir pierādījumi, kurus Komisija ir ieguvusi likumīgi un kuri principā ir pieļaujami izmeklēšanā saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu.

Attiecībā uz to, vai Komisijas likumīgi iegūtos pierādījumus tā var izmantot, pat ja tos sākotnēji ir ieguvusi trešā persona, šajā gadījumā – nelikumīgi –, piemēram, pārkāpjot personas, kura piedalījās ierakstītajās telefonsarunās, tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, nelikumīgi veikta ieraksta kā pierādījuma izmantošana pati par sevi nav pretrunā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1. punktā nostiprinātajam lietas taisnīgas izskatīšanas principam un līdz ar to arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantam, tostarp tad, ja šis pierādījums ir iegūts, pārkāpjot šīs konvencijas 8. panta, kurš atbilst Pamattiesību hartas 7. pantam, prasības, ja, pirmkārt, prasītājam nav bijušas liegtas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nedz arī tiesības uz aizstāvību, un, otrkārt, šis pierādījums nav vienīgais pieradījums, kas izmantots apsūdzības pamatošanai.

(sal. ar 43.–45., 47., 57.–60., 62., 73. un 76. punktu)
Saistībā ar prasību daļēji atcelt zināmus ierobežojošos pasākumus, kas ir noteikti pret fiziskām un juridiskām personām, ar kuru darbībām tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, ko ir cēlusi fiziska persona, kuru Padome ir uzskatījusi par tādu personu, kas aktīvi sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas lēmumpieņēmējiem, kuri ir atbildīgi par Krimas aneksiju vai Ukrainas austrumu daļas destabilizāciju, vai arī par tādu, kas gūst labumu no šiem lēmumpieņēmējiem, ar šo kritēriju minētās personas iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi, netiek prasīts, lai attiecīgās personas vai vienības gūtu personīgu labumu no Krimas aneksijas vai no Ukrainas austrumu daļas destabilizācijas. Pietiek, ka tās gūst labumu no “Krievijas lēmumpieņēmējiem”, kuri ir atbildīgi par šiem notikumiem, neesot vajadzībai pierādīt saikni starp labumu, ko ir guvušas sarakstos iekļautās personas, un Krimas aneksiju vai Ukrainas austrumu daļas destabilizāciju.

Turklāt, lai minētais kritērijs būtu piemērojams, ir nepieciešams, lai Krievijas lēmumpieņēmēji, kuri stāv aiz priekšrocībām, kuras ir ieguvušas sarakstos iekļautās personas, būtu vismaz jau sākuši plānot Krimas aneksiju un Ukrainas austrumu daļas destabilizāciju. Tiklīdz šis nosacījums ir izpildīts, ir jāpieņem, ka minēto priekšrocību saņēmēji nevar nezināt par šo lēmumpieņēmēju iesaisti šajos plānos un tie var sagaidīt, ka viņu resursiem, kas ir iegūti, vismaz daļēji pateicoties minētajām priekšrocībām, tiks piemēroti ierobežojošie pasākumi, lai novērstu, ka tie varētu sniegt atbalstu attiecīgajiem lēmumpieņēmējiem.

Turpretī, ja otro atbilstošo kritēriju varētu piemērot pat tad, ja iepriekš minētais nosacījums nebūtu izpildīts, tas būtu pretrunā tiesiskās noteiktības principam.

(skat. 87., 91. un 92. punktu)
2.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Vārdiska preču zīme, kas sastāv no vairākiem elementiem — Kopējā iespaida, ko preču zīme radījusi konkrētai sabiedrības daļai, ņemšana vērā — Sabiedrības valodu zināšanas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 19. un 52. punktu)
Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2016. gada 18. februāra spriedums – Harrys Pubar un Harry's New York Bar /ITSB – Harry's New York Bar un Harrys Pubar (“HARRY'S NEW YORK BAR ”)

(apvienotās lietas T‑84/14 un T‑97/14)

“Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas vārdiskas preču zīmes “HARRY'S NEW YORK BAR” reģistrācijas pieteikums — Agrāka valsts grafiska preču zīme “PUB CASINO Harrys RESTAURANG” — Daļējs reģistrācijas atteikums — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts”

1. Tiesvedība — Pieteikums par lietas ierosināšanu — Formas prasības — Strīda priekšmeta noteikšana — Izvirzīto pamatu kopsavilkums (Tiesas statūtu 21. panta pirmā daļa; Vispārējās tiesas Reglamenta (1991) 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 27. punktu)

2. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja — Vērtēšanas kritēriji (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 47.–49., 51., 52., 103. un 104. punktu)

3. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzība — Preču vai pakalpojumu papildinošais raksturs (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 61. un 62. punktu)

4. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Attiecīgo preču zīmju līdzība — Vērtēšanas kritēriji — Kombinēta preču zīme (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 76., 77., 84. un 85. punktu)

5. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja — Vārdiska preču zīme “HARRY’S NEW YORK BAR” un grafiska preču zīme “PUB CASINO Harrys RESTAURANG” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 92.–101., 108. un 110. punktu)

Priekšmets

Divas prasības par ITSB Apelācijas pirmās padomes 2013. gada 14. novembra lēmumu apvienotajās lietās R 1038/2012‑1 un R 1045/2012‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Harrys Pubar AB un Harry's New York Bar SA

Rezolutīvā daļa:

1) lietā T‑84/14 atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelācijas pirmās padomes 2013. gada 14. novembra lēmuma apvienotajās lietās R 1038/2012‑1 un R 1045/2012‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Harrys Pubar AB un Harry's New York Bar SA rezolutīvās daļas 1. punktu;

2) lietā T‑97/14 noraidīt Harry's New York Bar prasību;
Interese celt prasību ir fiziskas personas vai juridiskas personas iesniegtas prasības atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījums. Šāda interese nozīmē, ka pārsūdzētā akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas un tādējādi prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to cēlis. Tādējādi interesei celt prasību ir jābūt tādai, kas ir radusies un pastāvoša dienā, kad ir celta prasība, un turklāt tai ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz.

Ja prasītājs ir atteicies no prasības par kādas dalībvalsts tiesas sprieduma izpildi, ar kuru šīs valsts iestādēm ir bijis piespriests maksāt prasītājam kompensāciju un kuru šīs iestādes ir atteikušās izpildīt, tas, ka Vispārējā tiesa atceļ Komisijas lēmumu, ar ko ir atzīts, ka šī kompensācija ir valsts atbalsts, izraisa to, ka minētajām valsts iestādēm katrā ziņā joprojām ir jāizpilda attiecīgas dalībvalsts tiesas spriedums, neatkarīgi no tiesvedības par prasītāja prasību izpildīt minēto spriedumu pārtraukšanas. Šajos apstākļos prasītājs, kas ir iesniedzis prasību atcelt lēmumu par valsts atbalstu, saglabā interesi panākt risinājumu strīdā, un tā prasība ir pieņemama.

(sal. ar 64.–66., 69., 72. un 74. punktu)
2.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Jēdziens — Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 18., 20. un 21. punktu)
Saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu prasītāja interesei celt prasību ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz, tādējādi prasības rezultātam ir jāspēj sniegt labumu lietas dalībniekam, kas to ir cēlis.

Attiecībā uz prasību atcelt Padomes aktus, ar kuriem prasītāja vārds ir iekļauts personu, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi saistībā ar situāciju Ukrainā, sarakstā, apstāklis, ka šie akti vairs nav spēkā tiesas nolēmuma pasludināšanas brīdī, jo tajos ir izdarīti grozījumi attiecībā uz prasītāju, nevar tikt pielīdzināts iespējamai Vispārējās tiesas izdarītai sākotnēji pieņemto aktu atcelšanai, jo šis grozījums nav attiecīgajos aktos pieļautā prettiesiskuma atzīšana. Līdz ar to prasītājs saglabā interesi celt prasību, kas izriet no fakta, ka apstrīdēto aktu prettiesiskums var būt par pamatu vēlākai prasībai morālā kaitējuma un materiālo zaudējumu atlīdzināšanai, kas ir nodarīti ar šiem aktiem to piemērošanas laikposmā.

(sal. ar 27. un 31.–33. punktu)
No Regulas Nr. 491/2009, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula), 118.s panta 1. punkta izriet, ka vīna nosaukumi, kas aizsargāti atbilstoši it īpaši Regulas Nr. 1493/1999 par vīna tirgus kopīgo organizāciju 51. un 54. pantam, automātiski tiek aizsargāti saskaņā ar minēto regulu un ka Komisija ieraksta tos reģistrā, kas paredzēts [Regulas Nr. 491/2009 118.n pantā, proti, E-Bacchus datubāzē. No šī jau aizsargātu vīnu nosaukumu automātiskās aizsardzības rakstura saskaņā ar Regulu Nr. 1493/1999 izriet, ka tie nav jāreģistrē E-Bacchus datu bāzē, lai minētie nosaukumi tiktu aizsargāti Savienībā, jo šī reģistrācija ir vien jau spēkā esošas aizsardzības automātiskas pārejas no viena tiesiskā režīma uz otru sekas, nevis šīs aizsardzības priekšnosacījums.

Šī “automātiskā” aizsardzība, ja tā ir balstīta tieši uz atbilstošajiem valsts tiesību aktiem, noteikti nenozīmē, ka Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) atbilstoši Regulai Nr. 491/2009 ir pienākums ievērot minēto tiesību aktu normas vai tajos paredzētās aizsardzības nosacījumus. Formulējumi “aizsargātie cilmes vietas nosaukumi” un “aizsargātās ģeogrāfiskās izcelsmes norādes”, kas minēti Regulas Nr. 491/2009 118.m panta 1. un 2. punktā ir tikai to formulējumu atkārtojums, kas izmantoti šīs pašas regulas 118.n pantā, kurā ir vienīgi atsauce uz cilmes vietas nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, kas uzskaitīti E‑Bacchus datubāzē, tostarp tie, kuri izriet no valsts tiesību aktiem, tomēr ar to nav uzlikts pienākums piemērot minētajos atbilstošajos valsts tiesību aktos paredzētos aizsardzības nosacījumus.

Gluži pretēji, atbilstoši kopējās lauksaimniecības politikas normatīvās vides jēgai un sistēmai (Regulas Nr. 491/2009 preambulas 1. apsvērums) saistībā ar Regulas Nr. 491/2009 piemērošanas jomu šīs aizsardzības precīzi nosacījumi un piemērošanas joma ir paredzēti vienīgi šīs pašas regulas 118.m panta 1. un 2. punktā. Šajā pantā vienveidīgi un izsmeļoši ir reglamentēta gan aizsargātu cilmes vietas nosaukumu un ar Savienības tiesībām aizsargātu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu komerciālās izmantošanas atļauja, gan tās ierobežojumi vai pat aizliegums, kā rezultātā Apelācijas padomei nav jāpiemēro aizsardzības nosacījumi, kuri ir īpaši paredzēti atbilstošajās valsts tiesībās, uz kuru pamata cilmes vietas nosaukumi vai ģeogrāfiskās norādes ir tikuši iekļauti E-Bacchus datubāzē.

(sal. ar 37., 38. un 41. punktu)
Regulas Nr. 1974/2006, ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no ELFLA, 55. panta 1. punkta pirmā daļa ir galvenais vai vispārējais noteikums jautājumā par pieļaujamiem izdevumiem ieguldījumu gadījumā, un otrajā daļā ir paredzēts atšķirīgs risinājums attiecībā uz mikrouzņēmumiem, maziem un vidējiem uzņēmumiem, kas ļauj to katrā ziņā kvalificēt kā atkāpes noteikumu. Tomēr šāda kvalifikācija ne vienmēr ir līdzvērtīga kvalifikācijai par izņēmumu striktā nozīmē, bet var norādīt uz to, ka pastāv specifisks režīms, kas atšķiras salīdzinājumā ar režīmu, kāds ir izveidots ar galveno vai vispārējo noteikumu. Šajā ziņā no minētās otrās daļas skaidri neizriet Savienības likumdevēja nodoms vai nu ieviest šādu izņēmumu striktā nozīmē, vai arī tikai paredzēt atļauju dalībvalstij izveidot specifisku atkāpes režīmu attiecībā uz mikrouzņēmumiem, maziem un vidējiem uzņēmumiem, jo vārdus “atkāpjoties” un “un tikai”, kas aplūkoti kopā, var interpretēt abās šajās nozīmēs. Tādējādi abu iepriekš minēto ierobežojošo elementu vienlaicīga esamība vienā un tajā pašā teikumā nesniedz pietiekami skaidru un precīzu norādi par to, vai otrā daļa ir izņēmums striktā nozīmē vai tikai atkāpes noteikums, kurā ir paredzēta iespēja izveidot atšķirīgu un specifisku režīmu attiecībā uz mikrouzņēmumiem, maziem un vidējiem uzņēmumiem.

No tā izriet, ka obligāti nav piemērojama judikatūra, kas ir balstīta uz romiešu tiesību principu singularia non sunt extendenda, saskaņā ar ko Savienības tiesību normas, kurās ir paredzēti izņēmumi, ir interpretējamas šauri, lai saglabātu vispārējā noteikuma, no kura tās paredz atkāpi, lietderīgo iedarbību, jo šāda šaura interpretācija nav obligāta, ja Regulas Nr. 1974/2006 55. panta 1. punkta otrā daļa ir kvalificējama kā atkāpes noteikums, kas paredz iespēju izveidot atšķirīgu un specifisku režīmu attiecībā uz mikrouzņēmumiem, maziem un vidējiem uzņēmumiem.

(sal. ar 28.–30. punktu)
2.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Vārdiska preču zīme, kas sastāv no vairākiem elementiem — Kopējā iespaida, ko preču zīme radījusi konkrētai sabiedrības daļai, ņemšana vērā (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 23. un 24. punktu)