ĢENERĀLADVOKĀTA L. A. HĒLHUDA [L. A. GEELHOED] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 2. februārī ( )

Lieta C‑406/04

Gérald De Cuyper

pret

Office national de l'emploi

[Tribunal du travail de Bruxelles (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

EKL 17. un 18. panta, kas regulē Eiropas pilsonību, interpretācija, ņemot vērā valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru bezdarbnieka pabalstu piešķiršana ir atkarīga no reālas dzīvesvietas valsts teritorijā





I – Ievads

1. Šajā lietā Tribunal du travail de Bruxelles [Briseles Darba tiesa] saskaņā ar EKL 234. pantu būtībā ir uzdevusi Tiesai jautājumu, vai valsts likumdošanā ietvertā dzīvesvietas prasība, kas jāievēro, lai saņemtu tiesības uz pabalstu, ir pretēja EKL 17. un 18. pantā nostiprinātajām Savienības pilsoņa tiesībām brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā, kur pieteicējs ir bezdarbnieks, kam nav pienākuma būt pieejamam darba tirgū.

2. Tā pirmām kārtām izvirza jautājumu par to, kā pabalsti klasificējami Kopienu tiesību izpratnē.

3. Pēc klasifikācijas izdarīšanas galvenais jautājums būs par to, vai atbilstoši Kopienu sociālā nodrošinājuma noteikumiem šis pabalsts ir eksportējams.

II – Atbilstošās Kopienu tiesību normas

4. EKL 17. un 18. pants nosaka:

“17. pants:

1. Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība. Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis. [..]

2. Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.

18. pants:

1. Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.

[..]”

5. Regulas Nr. 1612/68 ( ) 7. pants nosaka:

“1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā − atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.

2. Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.”

6. Regula Nr. 1408/71 attiecas uz sociālā nodrošinājuma sistēmu darbiniekiem, kuri pārvietojas Kopienā ( ).

7. 1. panta a) apakšpunkta i) daļa definē darbinieku kā jebkuru personu, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku vai pašnodarbināto personu sociālā nodrošinājuma programma.

8. Tiktāl, cik tas ir būtiski [šajā lietā], 1. panta a) apakšpunkta o) daļa definē “kompetentu institūciju” kā institūciju, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta laikā, kad tā piesakās pabalsta saņemšanai.

9. Dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas kompetentā institūcija, ir definēta kā “kompetentā valsts” ( ).

10. Regulas Nr. 1408/71 10. panta 1. punkts nosaka:

“Izņemot gadījumus, kad šajā regulā paredzēts citādi, invaliditātes, vecuma pabalstus vai naudas pabalstus apgādnieka zaudējuma gadījumā, pensijas par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību un apbedīšanas pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, nevar nekādā veidā samazināt, pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt tāda iemesla dēļ, ka to saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas institūcija, kas ir atbildīga par to maksāšanu.

[..]”

11. Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkts nosaka:

“Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:

[..]

c) vecuma pabalsti;

[..]

g) bezdarbnieka pabalsti;

[..].”

12. Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 6. pants nosaka īpašus noteikumus attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem.

13. [Šīs] 6. nodaļas 2. iedaļā ir noteikumi, kas attiecas uz bezdarbniekiem, kas dodas uz dalībvalsti, kas nav kompetentā valsts. 2. iedaļas 69. pants piešķir bezdarbniekiem, kuri dodas darba meklējumos uz citu dalībvalsti, ierobežotas tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu.

14. 6. nodaļas 3. iedaļā ir noteikumi, kas attiecas uz bezdarbniekiem, kuri savu pēdējo darba tiesisko attiecību laikā dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts. 3. iedaļas 71. panta 1. punkta a) apakšpunkts attiecas uz pārrobežu darba ņēmēju tiesībām saņemt bezdarbnieka pabalstu, kuri ir daļēji vai periodiski bez darba, vai kuri ir pilnīgi bez darba. 3. iedaļas 71. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecas uz to bezdarbnieku tiesībām saņemt bezdarbnieka pabalstu, kuri nav pārrobežu darba ņēmēji un kuri savu pēdējo darba tiesisko attiecību laikā dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts.

III – Atbilstošās valsts tiesību normas

15. 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta par bezdarba tiesisko regulējumu ( ) 66. panta 1. punkts nosaka:

“Lai varētu saņemt pabalstu, bezdarbnieka parastajai dzīvesvietai jābūt Beļģijā, turklāt viņam Beļģijā reāli jādzīvo.

Pēc vadības komisijas atzinuma uzklausīšanas ministrs lemj par gadījumiem un apstākļiem, kuros pabalsti var tikt piešķirti bezdarbniekiem, kuri reāli nedzīvo Beļģijā.”

16. 1991. gada 26. novembra Ministra rīkojuma par noteikumu par bezdarbu īstenošanu 39. pantā nostiprinātas atkāpes no prasības par faktisko dzīvesvietu, kuras var noteikt ministrs. Pants atsaucas uz četrām specifiskām situācijām, kurās tāda uzturēšanās, kura ir pagaidu un īsa, proti, ne ilgāka par 4 nedēļām, neatņem tiesības uz pabalsta saņemšanu.

17. 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 89. panta 1. punkts 1995. gada 22. novembra Karaļa dekrēta izdarīto grozījumu redakcijā ( ) nosaka, ka pilnīgs bezdarbnieks, kurš sasniedzis vismaz 50 gadu vecumu, pēc viņa lūguma var tikt atbrīvots no atsevišķām 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrētā noteiktajām prasībām, ja viņš pēdējo divu gadu laikā pirms šī lūguma iesniegšanas saņēmis vismaz 312 pabalstus kā pilnīgs bezdarbnieks. Šo prasību vidū ir arī prasība būt pieejamam darba tirgū un pieņemt katru piemērotu darba piedāvājumu, personīgi ierasties attiecīgajā darbā iekārtošanās dienestā vai piedalīties atbalsta plānā un pienākums reģistrēties kā darba meklētājam.

18. 89. pants nesen tika grozīts ar 2002. gada 27. maija Karaļa dekrētu ( ), kas stājās spēkā 2002. gada 1. jūlijā. Saskaņā ar šo grozījumu 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrētā noteiktie izņēmumi attiecībā uz vecākiem bezdarbniekiem atšķiras atkarībā no tā, vai bezdarbnieks ir vecāks par 50 vai 58 gadiem. Tādējādi 50 līdz 58 gadus veci bezdarbnieki var tikt atbrīvoti no atsevišķām prasībām, bet ne no pienākuma būt pieejamiem darba tirgū un pieņemt katru piemērotu darba piedāvājumu, pienākuma personīgi ierasties attiecīgajā darbā iekārtošanās dienestā vai piedalīties atbalsta plānā un pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam. Turpretim uz bezdarbniekiem, kuri vecāki par 58 gadiem, neattiecas šīs trīs, kā arī citas prasības.

IV – Fakti un valsts tiesvedība

19. De Keipers [De Cuyper] ir 1942. gadā dzimis Beļģijas pilsonis. Iepriekš viņš strādāja Beļģijā, un 1997. gadā viņš ieguva tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu.

20. 1998. gadā viņš saskaņā ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 89. panta 1. punktu ieguva atbrīvojumu no pienākuma pakļauties pašvaldības kontrolei. Šim atbrīvojumam bija šādas sekas:

– gadījumā, ja viņš veica gadījuma darbus, viņam nebija jāuzrāda, ka viņš jau ir veicis šos darbus, ja viņš strādāja kā darbinieks trīs mēnešus pirms lūguma iesniegšanas par pabalsta piešķiršanu;

– uz viņu vairs neattiecās pienākums būt pieejamam darba tirgū un pieņemt katru piemērotu darba piedāvājumu, pienākums personīgi ierasties darbā iekārtošanās dienestā vai piedalīties atbalsta programmā;

– viņam bija tiesības par paša līdzekļiem veikt jebkādas darbības attiecībā uz savu īpašumu bez nolūka gūt peļņu;

– uz viņu neattiecās prasība reģistrēties kā darba meklētājam.

21. 1999. gada decembrī iesniegtajā deklarācijā par saviem personīgajiem un ģimenes apstākļiem de Keipers apstiprināja, ka dzīvo viens pats un uzturas Briselē.

22. 2000. gada aprīlī pēc parastās pārbaudes, lai pārliecinātos par saņēmēju iesniegto deklarāciju patiesumu, Office national de l’emploi (Valsts nodarbinātības birojs, turpmāk tekstā − “ONEM”) uzaicināja de Keiperu uz interviju Briselē, lai pārbaudītu viņa ģimenes apstākļus, uz kuru viņš pienācīgi ieradās. Attiecīgi viņš paziņoja ONEM, ka kopš 1999. gada janvāra viņš dzīvo Francijas dienvidos. Tur viņš ir nopircis laivu, ko atjauno kā mājvietu.

23. De Keipers atzina, ka aptuveni reizi trīs mēnešos viņš atgriežas Beļģijā, kur viņš izmanto mēbelētu istabu, un ka viņš nav ziņojis ONEM par apstākļu maiņu.

24. Pamatojoties uz veiktajiem izmeklējumiem, ONEM secināja, ka viņš dzīvoja Francijā kopā ar savu draudzeni, kura bija pensionējusies.

25. 2000. gada jūlijā de Keipers neieradās uz sēdi, uz kuru bija uzaicināts sniegt paskaidrojumus savai aizstāvībai.

26. 2000. gada septembrī ONEM viņu informēja par savu lēmumu izslēgt viņu no bezdarbnieka pabalsta saņemšanas ar atpakaļejošu datumu, sākot no 1999. gada, pamatojoties uz to, ka viņš vairs neatbilst 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 66. pantā paredzētajam pienākumam par reālo dzīvesvietu [Beļģijā] (turpmāk − “dzīvesvietas pienākums”).

27. De Keipers apstrīdēja šo lēmumu Tribunal du travail de Bruxelles.

28. Saskaņā ar lēmumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu no tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem ir skaidrs, ka uz viņu neattiecas neviens no valdības 1991. gada 26. novembra rīkojuma 39. pantā noteiktajiem izņēmumiem, un tāpēc uz viņu attiecas dzīvesvietas pienākums.

29. Šādos apstākļos Tribunal du travail saskaņā ar EKL 234. pantu ir uzdevusi Tiesai šādus jautājumus:

„Vai pienākums reāli dzīvot Beļģijā, kam 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta par bezdarba tiesisko regulējumu 66. pants pakļauj pabalstu piešķiršanu un kas tiek piemērots bezdarbniekam, kas vecāks par 50 gadiem un kas, pamatojoties uz minētā dekrēta 89. pantu, ir atbrīvots no atzīmēšanās pienākuma un tādējādi no nosacījuma par pieejamību darba tirgū, neveido šķērsli pārvietošanās un uzturēšanās brīvībai, ko ikvienam Eiropas pilsonim atzīst Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 17. un 18. pants?

Vai šis pienākums dzīvot dalībvalsts teritorijā, kuras kompetencē ir bezdarbnieka pabalsta piešķiršana, kurš valsts tiesībās tiek pamatots ar nepieciešamību nodrošināt kontroli un likumīgo nosacījumu bezdarbnieku atlīdzināšanai ievērošanu, apmierina samērīguma prasību, kurai jāatbilst mēģinājumam sasniegt šo vispārējo interešu mērķi, ciktāl tas ierobežo pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, ko ikvienam Eiropas pilsonim atzīst Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 17. un 18. pants?

Vai šis dzīvesvietas pienākums ar šī ierobežojuma radīto atturošo efektu neveido diskrimināciju starp tās dalībvalsts pilsoņiem, kuras kompetencē ir nodrošināt bezdarbnieka pabalstu piešķiršanu, atzīstot šīs tiesības tiem, kuri neizmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos, ko atzīst [EK] līguma 17. un 18. pants, un liedzot tās tiem pilsoņiem, kuri tās vēlas izmantot?”

30. De Keipers, ONEM, Komisija, Beļģija, Francija un Vācija iesniedza rakstiskus apsvērumus, un visi piedalījās tiesas sēdē. Nīderlande un Apvienotā Karaliste iesniedza apsvērumus tikai tiesas sēdē.

V – Prejudiciālie jautājumi

31. Tribunal du travail būtībā vaicā, vai dzīvesvietas pienākums, kas bezdarbniekiem, kuri vecāki par 50 gadiem un kuri atbrīvoti citastarp no pienākuma būt pieejamiem darba tirgū, tiek piemērots kā nosacījums, lai saņemtu bezdarbnieka pabalstu, rada ierobežojumus Eiropas Savienības pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties Kopienas teritorijā pretēji EKL 17. un 18. panta prasībām.

32. Lai noteiktu šim gadījumam piemērojamās Kopienu tiesību normas, jāapsver, kā klasificējams pabalsts, kas izmaksājams bezdarbniekam, kurš vecāks par 50 gadiem, uz kuru saskaņā ar valsts noteikumiem par tiesībām saņemt bezdarbnieka pabalstu neattiecas cita starpā prasība par pienākumu būt pieejamam darba tirgū (turpmāk tekstā − “pabalsts” vai “attiecīgais pabalsts”).

Pabalsta klasifikācija

33. De Keipers, ONEM, Beļģija, Francija un Vācija uzskata, ka pabalsts klasificējams kā bezdarbnieka pabalsts Regulas Nr. 1408/71 izpratnē. Komisija ir pretējās domās.

34. Pretēji Komisijas iesniegtajiem apsvērumiem šķiet skaidrs, ka Regulas Nr. 1612/68 7. pants neattiecas uz šo lietu.

35. Kā tiesas sēdē apgalvoja Apvienotā Karaliste, šī tiesību norma piešķir darbiniekam, kurš ir dalībvalsts pilsonis, tiesības saņemt otras dalībvalsts teritorijā tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā darbiniekiem, kuri ir otras dalībvalsts pilsoņi.

36. Turpretim de Keipers prasa tādu pašu attieksmi kā tā, ko saņem tās dalībvalsts pilsoņi, kuras pilsonis ir arī viņš, un kuri turpina uzturēties šajā valstī.

37. Tādējādi attiecīgais pabalsts nevar tikt kvalificēts kā sociālā priekšrocība Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē.

38. Komisija tālāk norāda, ka tiesības uz bezdarbnieka pabalstu nozīmē, ka bezdarbnieks ir pieejams, lai nodarbinātības dienests, kurā tas reģistrējies, tam varētu piedāvāt darbu. Šajā lietā de Keipers saskaņā ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 89. pantu ir atbrīvots no pienākuma būt pieejamam darba tirgū.

39. Savos rakstveida paskaidrojumos Komisija norādīja, ka de Keipera pieprasīto pabalstu var uzskatīt par “priekšlaicīgas pensionēšanās” pabalstu. Tomēr tiesas sēdē tā ierosināja, ka pabalsts nav obligāti uzskatāms par priekšlaicīgas pensionēšanās pabalstu, bet drīzāk par sui generis pabalstu. Katrā ziņā saskaņā ar Komisijas viedokli uz pabalstu neattiecas Regula Nr. 1408/71.

40. Lai atbalstītu savus argumentus, tā atsaucas uz lietu Otte ( ), kurā Tiesa nošķīra saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 noteiktos bezdarbnieka pabalstus no restrukturizācijas pabalstiem, kas tiek piešķirti neobligātu subsīdiju veidā vecākiem raktuvju strādniekiem, kuri kļuvuši bezdarbnieki Vācijas ogļu raktuvju restrukturizācijas rezultātā ( ) – no brīža, kad viņi tika atlaisti, līdz brīdim, kad viņi sasniedza pensionēšanās vecumu. Komisija pievērš uzmanību tam, ka restrukturizācijas pabalstu saņēmējiem nevajadzēja reģistrēties kā darba meklētājiem vai palikt pieejamiem darba tirgū; šīs abas prasības neattiecās arī uz de Keiperu saskaņā ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrētu. Tā atzīmē, ka lietā Otte Tiesa norādīja, ka nosacījumi restrukturizācijas pabalsta saņemšanai, kas izriet no mērķa, kas saistīts ar tā nodarbinātības politiku, it īpaši, izņemt atlaistos darbiniekus no apdrošināšanas bezdarba gadījumam jomas, skaidri atšķiras no tiem, kas raksturo bezdarba pabalstu Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē ( ).

41. Tas tiesa, ka pabalsts lietā Otte ir līdzīgs tam, kas izmaksāts de Keiperam, tādā ziņā, ka pabalsta pieprasītājs ir atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam un pienākuma būt pieejamam darba tirgū.

42. Tomēr restrukturizācijas pabalsts lietā Otte jāaplūko pienācīgā kontekstā kā pabalsts, kas izmaksājams vecākiem raktuvju darbiniekiem, kuri kļuvuši par bezdarbniekiem pēc Vācijas ogļu raktuvju rūpniecības restrukturizācijas. Patiešām, Tiesa noteica, ka restrukturizācijas pabalsta galvenais mērķis bija nodrošināt, lai darbiniekiem, kuri racionalizācijas pasākumu rezultātā bija atlaisti no darba, būtu kāds ienākums un lai viņi “tādējādi būtu izņemti no apdrošināšanas bezdarba gadījumam jomas” ( ).

43. Šis konteksts ir skaidri atšķirīgs no tā, kurā de Keipers pieteicās pabalsta seņemšanai.

44. Vēl citas restrukturizācijas pabalsta īpatnības to atšķir no esošā gadījuma. Tas tika piešķirts bezdarbniekam, kurš bija tuvu tam, lai izpildītu nosacījumu vecuma pensijas saņemšanai ( ). Restrukturizācijas pabalsta saņēmējam nevajadzēja atturēties no darba veikšanas darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā, ja ienākums no šī darba pārsniegtu noteiktu maksimālo apmēru, turpretim šajā lietā saskaņā ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 25. panta 3. punktu bezdarbnieks tikai drīkst veikt jebkādas darbības attiecībā uz viņa paša īpašumu, par saviem līdzekļiem un bez nolūka gūt peļņu.

45. Turklāt tas, ka attiecīgajam pabalstam ir maz kopīga ar vecuma pabalstu, apstiprina viedokli, ka to nevajadzētu uzskatīt par priekšlaicīgas pensionēšanās pabalstu.

46. Pabalsti ar šādām iezīmēm ir klasificēti kā vecuma pabalsti: tādi, kas piešķirti vecākiem pilsoņiem, lai nodrošinātu tiem minimālos iztikas līdzekļus ( ), un tādi, kas atkarīgi no tiesību uz pensiju esamības; pensiju apdrošināšanas iestādes izmaksājamais pabalsts; pabalsta lieluma aprēķināšana, atsaucoties uz kritēriju, kas saistīts ar pensiju; un tas, ka pabalsts ir domāts, lai papildinātu vecuma pensiju ( ).

47. Neviena no šīm iezīmēm nelīdzinās pabalstu piešķiršanas apstākļiem šajā gadījumā. Izņemot to, ka pabalsts izmaksājams personām, kas vecākas par 50 gadiem, kurām nav jābūt pieejamām darba tirgū, nekādā citādā ziņā pabalsts nelīdzinās vecuma pabalstam.

48. Tāpēc jānoraida Komisijas apgalvojums, ka de Keipera prasītais pabalsts ir priekšlaicīgas pensionēšanās pabalsts.

49. Nerunājot par dzīvesvietas pienākumu, saskaņā ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 89. panta 1. punktu nosacījumi pabalsta piešķiršanai ir tādi, ka persona ir bezdarbnieks, vecāka par 50 gadiem un ka persona kā bezdarbnieks ir saņēmusi vairāk nekā 312 maksājumus 2 gadu laikā pirms pieteikuma iesniegšanas.

50. Šie nosacījumi ir skaidri saistīti ar bezdarba risku. Tā kā tie liek domāt, ka pabalsts ir bezdarbnieka pabalsts, to, manuprāt, neatsver atbrīvojums no reģistrēšanās kā darba meklētājam un nepieciešamības būt pieejamam darba tirgum – kas ir nosacījumi, kuri parasti ir saistīti ar tiesībām uz bezdarbnieka pabalstu.

51. Tāpat, manuprāt, šis atbrīvojums nemaina de Keipera bezdarbnieka statusu. Kā tiesas sēdē norādīja ONEM, Beļģijas likumdošana nostāda vecākus bezdarbniekus vienādā statusā ar jaunākiem bezdarbniekiem. Nav uzskatāms, ka vecāki bezdarbnieki pretēji personām, kuras pensionējušās priekšlaicīgi, noteikti pametuši darba tirgu, neraugoties uz jebkādiem atbrīvojumiem no reģistrēšanās pienākuma kā darba meklētājiem un no pienākuma būt pieejamiem darba tirgū; vēlāk var atgriezties darbā.

52. Var arī atzīmēt, ka saskaņā ar 2002. gada 27. maija Karaļa dekrētu, sākot no 2002. gada jūlija vecāki bezdarbnieki, kuri ir jaunāki par 58 gadiem, vairs nevar lūgt atbrīvojumu no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājiem un pienākuma būt pieejamiem darba tirgū.

53. Lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu es nesaskatu neko tādu, kas norādītu, ka de Keipera pieprasītais pabalsts jebkādā veidā atšķirtos no pabalstiem, kas izmaksājami ar personas gribu nesaistīta bezdarba dēļ, un tāpēc es uzskatu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta g) apakšpunktu tas kvalificējams kā bezdarbnieka pabalsts.

Attiecīgais bezdarbnieka pabalsts

54. Tiesiskais regulējums pabalstiem, kas attiecas uz bezdarbu, kas iestājies bez personas gribas, ieņem īpašu vietu sociālā nodrošinājuma sistēmās.

55. Šo pabalstu mērķis ir piedāvāt darbiniekiem un viņu ģimenes locekļiem atbalsta garantiju pagaidu un ar personas gribu nesaistīta bezdarba gadījumā.

56. Tādējādi šos pabalstus ir tiesīgi saņemt cilvēki, kas ietilpst aktīvo strādājošo grupā parastajā darba tirgū. Parasti pabalsti raksturojami kā maksājumi, kas līdz noteiktam maksimumam ir saistīti ar pēdējo nopelnīto algu.

57. Pabalstus finansē vai nu no vispārējiem nodokļiem vai no speciālām kolektīvām nodevām, kas saistītas ar primārā darba ienākumiem.

58. Šis raksturojums nozīmē, ka tiem, kas saņem bezdarbnieka pabalstu, darba tirgū jāpaliek aktīviem, proti, tiem jāreģistrējas iestādē, kura palīdz tiem atrast jaunu darbu. Tiem, kuriem ir tiesības saņemt pabalstus, papildus tam jāpieņem katrs piemērots darba piedāvājums un tie nedrīkst veikt nekādas darbības, ar kurām tie saņemtu ienākumus papildus viņu bezdarbnieka pabalstam.

59. Šo prasību – kas principā ir stingri piemērojamas – mērķis ir nepieļaut nepareizu bezdarbnieka pabalstu izmantošanu vai šo pabalstu ļaunprātīgu izmantošanu un novērst negodīgu konkurenci darba tirgū, ko radītu tie, kas saņem bezdarbnieka pabalstus.

60. Bezdarbnieka pabalsti kā sociālā nodrošinājuma atzars, kas īpaši paredzēts strādājošajiem iedzīvotājiem, kopš 1980. gadiem aizvien biežāk ir izmantoti kā darba tirgus un nodarbinātības politikas līdzeklis.

61. Vairākās (galvenokārt kontinentālajās) valstīs šāda sociālā nodrošinājuma sistēma tiek izmantota, lai veicinātu politiku, saskaņā ar kuru darba tirgū gados vecākie atbrīvo vietu jaunākiem darba meklētājiem. Šādas politikas kontekstā vecākie darbinieki, kuri kļūst par bezdarbniekiem, tiek pilnīgi vai daļēji atbrīvoti no pienākuma būt pieejamiem darba tirgū. Šķiet, ka tas ir bijis loģiskais pamatojums Beļģijas 1991. gada noteikumiem, kas piemērojami šajā lietā.

62. Citās valstīs, it īpaši Skandināvijā, sociālā nodrošinājuma likumdošana attiecībā uz bezdarbniekiem tiek izmantota kā līdzeklis, lai “aktivizētu” darba tirgus politiku, padarot tiesības uz pabalstu un tā apmēru atkarīgas no aktīvas piedalīšanās pārkvalifikācijas programmās, kuru mērķis ir uzturēt vai paaugstināt attiecīgo darba meklētāju peļņas iespējas darba tirgū.

63. Pēdējā laikā lielākajā daļā ES valstu darba tirgus politikas mērķis ir panākt lielāko iespējamo vecāko strādājošo līdzdalību darba tirgū. Tas ir acīmredzami saistīts ar Eiropas iedzīvotāju novecošanos. Šāda politika ir novedusi pie tā, ka attiecībā uz vecākiem bezdarbniekiem stingrāk tiek piemērots kritērijs par pieejamību darba tirgum, nekā tas bija pierasts līdz šim. Šī pārmaiņa ir redzama arī 2002. gada 27. maija Karaļa dekrētā ( ).

64. Papildus klasiskajiem argumentiem pret bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu – ļaunprātīgas izmantošanas un negodīgas konkurences novēršana darba tirgū – būtisks ir arī arguments, ka valstīm jāspēj izmantot šādu pabalstu kā līdzekli darba tirgus un nodarbinātības politikā.

65. Tas, ka dalībvalstis izmanto kritēriju par pieejamību darba tirgum kā līdzekli, lai “aktivizētu” darba tirgus politiku, acīmredzami saskan ar kompetences sadalījumu [EK] Līguma pantos par nodarbinātību un sociālajām tiesību normām.

66. EKL 125. pants noteic, ka dalībvalstīm un Kopienai, lai sasniegtu mērķus, kas izvirzīti LES 2. pantā un EKL 2. pantā, ir jāizstrādā koordinēta stratēģija nodarbinātības jomā, īpaši atbalstot kvalificētu, mācītu un pielāgoties spējīgu darbaspēku, kā arī darba tirgu, kas spētu reaģēt uz pārmaiņām ekonomikā. Šo mērķu vidū ir augsta līmeņa nodarbinātības un sociālās aizsardzības veicināšana Kopienā.

67. Saskaņā ar EKL 126. panta 1. punktu dalībvalstīm ar savu nodarbinātības politiku jāveicina šo mērķu sasniegšana.

68. EKL 125. pants, 127. panta 1. punkts un 129. pants attiecas uz sadarbības un atbalsta lomu, kāda Kopienai ir attiecībā uz dalībvalstu nodarbinātības politiku, un uz augsta līmeņa nodarbinātības veicināšanu. Tomēr saskaņā ar EKL 127. panta 1. punktu jārespektē dalībvalstu kompetence šajā jomā. Kopienas noteikto veicināšanas pasākumu vidū saskaņā ar EKL 129. panta otro daļu nevar būt dalībvalstu likumu un noteikumu saskaņošana.

69. Tiktāl, ciktāl tas ir būtiski šajā lietā, EKL 136. pants, kas attiecas uz sociālajām tiesību normām, noteic, ka Kopienai un dalībvalstīm par saviem mērķiem jāizvirza nodarbinātības veicināšana, dzīves un darba apstākļu uzlabošana un atbilstīga sociālā aizsardzība, lai uzturētu pastāvīgi augstu nodarbinātību un cīnītos pret sociālo atstumtību, un, lai to panāktu, Kopienai un dalībvalstīm ir jāīsteno pasākumi, kuros tiek ņemta vērā valstu atšķirīgā prakse.

70. EKL 137. panta 1. punkts citastarp noteic, ka Kopienai jāatbalsta un jāpapildina dalībvalstu darbības darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma un sociālās aizsardzības jomā, un darba ņēmēju, kuru darba līgumi ir izbeigti, aizsardzības jomā.

71. Pasākumi, kas tiek īstenoti saskaņā ar EKL 137. pantu, saskaņā ar EKL 137. panta 4. punkta pirmo daļu nedrīkst aizskart dalībvalstu tiesības noteikt sava sociālā nodrošinājuma sistēmas pamatprincipus un nedrīkst būtiski ietekmēt to finansiālo līdzsvaru.

72. Kopumā skaidrs, ka nodarbinātības un sociālā nodrošinājuma politikas noteikšanas kompetence galvenokārt ir dalībvalstu rokās, bet Kopienai ir koordinēšanas un papildināšanas loma.

73. Šķiet, ka Kopienu likumdevējs ir atļāvis dalībvalstīm izmantot bezdarbnieka pabalstu kā darba tirgus un nodarbinātības politikas līdzekli, grozot Regulu Nr. 1408/71, kuras jaunā redakcija (Regula Nr. 883/2004) ( ) skaidri turpina izslēgt bezdarbnieka pabalsta eksportu.

Bezdarbnieka pabalsta eksportējamība saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71

74. Ņemot vērā šo kontekstu, kas izskaidro loģiku, kāpēc tiek ierobežota bezdarbnieka pabalsta eksportēšana, tālāk jāpārbauda, kā šis princips atspoguļojas Regulas Nr. 1408/71 tiesību normās un kā šīs tiesību normas piemērojamas šajos apstākļos.

75. Regulas Nr. 1408/71 10. panta 1. punkts attiecas uz atteikšanos no noteikumiem par dzīvesvietu, kas ietverti valstu likumdošanā par sociālā nodrošinājuma shēmām. Tajā ir aizliegums samazināt, pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt noteiktus sociālā nodrošinājuma pabalstus tāda iemesla dēļ, ka to saņēmējs dzīvo dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas institūcija, kas atbildīga par to maksāšanu. Sociālā nodrošinājuma pabalsti, kas uzskaitīti 10. panta 1. punktā, uz kuriem attiecas šis aizliegums, neietver bezdarbnieka pabalstu.

76. Tāpēc, kā atzīmē ONEM, ja valsts normas regulē bezdarbnieka pabalstu, Regula Nr. 1408/71 vispārīgi neaizliedz ne dzīvesvietas pienākumu, ne maksājuma apturēšanu, pamatojoties uz to, ka saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī.

77. Attiecībā uz vispārīgo priekšlikumu, ka nav aizliegti ierobežojumi eksportēt tiesības uz bezdarbnieka pabalstu, Regula Nr. 1408/71 paredz divus izņēmumus.

78. 69. pants paredz tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu, ja bezdarbnieks dodas uz citu dalībvalsti uz laika posmu, kas nepārsniedz trīs mēnešus, kā reģistrēts darba meklētājs, lai meklētu darbu. 71. panta 1. punkts paredz tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu bezdarbniekiem, ja tie savas pēdējās nodarbinātības laikā dzīvojuši dalībvalstī, kas nav valsts, kurā viņi apdrošināti sociālā nodrošinājuma mērķiem.

79. Uz de Keipera apstākļiem neattiecas apstākļi, kas regulēti 69. un 71. pantā. Tāpēc piemērojams vispārīgais priekšlikums, ka bezdarbnieka pabalsta saņemšanai nav aizliegts uzlikt dzīvesvietas pienākumu.

80. Komisija norāda, ka prasības būt pieejamam darba tirgum un darba meklēšana ir tādas prasības, kas nav atdalāmas no bezdarbnieka statusa, un ka tās attaisno iespēju ierobežošanu eksportēt tiesības uz bezdarbnieka pabalstiem. Tā kā Beļģijas likumdošana ir atcēlusi šīs prasības attiecībā uz bezdarbniekiem, kuri ir vecāki par 50 gadiem, tā apgalvo, ka tiesību uz bezdarbnieka pabalstu eksportēšanu ierobežojums vairs nav attaisnojams.

81. Šim argumentam varētu būt nozīme jautājumā tad, ja dalībvalstīm būtu pienākums saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 neierobežot šādas tiesības, pamatojoties uz apstākļiem, kas saistīti ar atkalpieņemšanu darbā.

82. Tomēr, kopā skatot 10. panta 1. punktu un noteikumus par tiesībām uz bezdarbnieka pabalstu, nepārprotami redzams pretējais: dalībvalstīm nav aizliegts ierobežot tiesību eksportu. Būtu savādi, ja šīs tiesību normas tiktu interpretētas kā tādas, kas nozīmē, ka dalībvalstīm jāattaisno tāds noteikums, kāds šajā lietā aplūkojams, kas uzliek ierobežojumu eksportēt tiesības.

83. Iepriekš minēto iemeslu dēļ Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas nedod tiesības bezdarbniekam, kam nav pienākuma būt pieejamam darba tirgum, uz bezdarbnieka pabalstu, ja viņš dzīvo dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts.

84. Turklāt pastāv nopietni praktiski iemesli neatļaut bezdarbnieka pabalsta eksportu, kurus es jau pieminēju ( ) un uz kuriem vairāki lietas dalībnieki atsaukušies savos apsvērumos.

85. Pirmkārt, dalībvalstīm jāspēj izmantot bezdarbnieka pabalstus kā līdzekļus savā darba tirgus un nodarbinātības politikā, it īpaši ņemot vērā apstākli, ka pēdējos gados attiecībā uz gados vecākiem bezdarbniekiem bargāk tiek piemērots kritērijs par pieejamību darba tirgum. Dzīvesvietas pienākums acīmredzami ir nepieciešams, lai nodrošinātu šādas politikas apmierinošu ieviešanu.

86. Otrkārt, kā norāda Francija, bezdarbniekam ir vislielākās iespējas atrast darbu pēdējā valstī, kurā tas bijis nodarbināts. Tādējādi nodarbinātības politikas interesēs ir, lai tiesības uz bezdarbnieka pabalstu tiktu padarītas atkarīgas no dzīvesvietas šajā valstī.

87. Treškārt, kā norāda ONEM, Francija un Vācija, dzīvesvietas pienākums ir vajadzīgs, lai būtu iespējams veikt pārbaudes par prasītāja ģimenes stāvokli un par ikvienu darbību par atlīdzību, kas varētu ietekmēt tiesības uz bezdarbnieka pabalstu. Šādas pārbaudes ir nepieciešamas, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu. Nerunājot par Regulas Nr. 1408/71 69. un 71. pantā minētajiem izņēmuma gadījumiem, kas šeit nav piemērojami, starp dalībvalstīm nepastāv organizēta sadarbība, lai uzraudzītu personu, kas saņem bezdarbnieka pabalstu un kas pārvietojas no kompetentās valsts uz citu valsti, situāciju.

88. Tādējādi šajā lietā nepastāv uzraudzības sistēma, lai varētu veikt pārbaudes par de Keipera ģimenes stāvokli un jebkādām darbībām par atlīdzību, ko viņš varētu būt veicis, būdams Francijā. Tā kā nav nekādas sadarbības sistēmas starp Beļģijas un Francijas valsts varas iestādēm, lai regulāri uzraudzītu tiesības uz bezdarbnieka pabalstu, nevienas valsts varas iestādes nav kompetentas pārbaudīt šīs lietas.

89. Tas nozīmē, ka dzīvesvietas pienākums ir piemērots, lai nodrošinātu, ka tiek veiktas efektīvas pārbaudes par bezdarbnieka ģimenes stāvokli un par jebkādām darbībām par atlīdzību.

90. Ceturtkārt, atļaut bezdarbnieka pabalsta eksportu nozīmētu pieļaut negodīgu konkurenci tās dalībvalsts darba tirgū, uz kuru pārceļas bezdarbnieks. Tieši tāds būtu rezultāts, ja vienas dalībvalsts pilsoņi ar šādām tiesībām varētu iekļūt otras dalībvalsts darba tirgū: viņiem būtu negodīgas finansiālas priekšrocības pār otras dalībvalsts pilsoņiem, kuri censtos iekļūt darba tirgū, bet kuru ienākumi, protams, vispārīgi nebūtu subsidēti.

91. Piektkārt, kā tiesas sēdē norādīja Nīderlande, jāsaglabā saikne starp pabalstu finansēšanu un piešķiršanu. Pabalstu izmaksa no dalībvalsts budžeta ir tās iedzīvotāju solidaritātes izteiksme. Tas ir veids, kādā notiek sociālās kohēzijas veicināšana un izvairīšanās no sociālās atstumtības un tās radītajām problēmām. Pabalstu eksportēšana varētu vājināt sociālo kohēziju un varētu novest pie nesamērīgas finansiālās nastas, kas uzlikta vienas dalībvalsts iedzīvotājiem.

EKL 17. un 18. panta piemērošana, ja piemērojama Regula Nr. 1408/71

92. Gadījumā, ja tiks konstatēts, ka Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama, paliek problēma, kā izlemjams jautājums, ņemot vērā EKL 17. un 18. pantu.

Lietas dalībnieku argumenti

93. De Keipers norāda, ka 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 66. pantā noteiktais dzīvesvietas pienākums pārkāpj Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties uz dzīvot Kopienā. Komisija sniedz līdzīgu argumentu, neatkarīgi no tā, vai attiecīgais pabalsts tiek uzskatīts par sociālo pabalstu Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē vai par bezdarbnieka pabalstu saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71.

94. De Keipers norāda, ka dzīvesvietas pienākums attur Savienības pilsoni no tiesību uz brīvu pārvietošanos īstenošanas, atņemot tiesības uz bezdarbnieka pabalstu, kad tas pārceļas uz citu dalībvalsti. Viņa gadījumā, viņš apgalvo, viņš tiek atturēts no šādu tiesību izmantošanas, jo bez šīm tiesībām viņam vairs nav pietiekamu līdzekļu, lai nekļūtu par finansiālu nastu dalībvalstij, uz kuru viņš pārceļas, un tāpēc viņš zaudē tiesības dzīvot Francijā saskaņā ar Direktīvu 90/364/EEK ( ). Viņš apgalvo, ka dzīvesvietas pienākums nav samērīgs attiecībā pret mērķi kontrolēt, vai izpildīti nosacījumi, lai saņemtu attiecīgo pabalstu, jo sevišķi, kad piešķirts atbrīvojums no pienākuma ziņot nodarbinātības dienestiem un būt pieejamam darba tirgū. Papildus tam viņš norāda, ka attiecībā uz tiem, kuriem ir tiesības saņemt pabalstu, dzīvesvietas pienākums arī diskriminē saņēmējus, kuri izmanto savas tiesības kā Savienības pilsoņi pārvietoties uz citu dalībvalsti, attiecībā pret tiem, kuri paliek Beļģijā.

95. Komisija norāda, ka, ja pabalsts saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu kvalificējams kā sociālā priekšrocība, tad atteikums to piešķirt, ja saņēmējs pārceļas uz citu dalībvalsti, pārkāpj Savienības pilsoņa tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi ar tās dalībvalsts pilsoņiem, kuras pilsonis ir arī viņš, kuras pilsoņi paliek tajā valstī. Pēc Komisijas domām, lietā Pusa ( ) Tiesa piemēroja šo argumentāciju situācijai ar Somijas pilsonības iedzīvotāju Spānijā, kurš prasīja vienlīdzīgu attieksmi ar Somijā dzīvojošajiem Somijas pilsoņiem.

96. Komisija apgalvo, ka objektīvi apsvērumi, kas saistīti ar nepieciešamību nodrošināt, ka saņēmējam ir saikne ar attiecīgo darba tirgu, nav būtiski, ņemot vērā atbrīvojumu no pienākuma būt pieejamam darba tirgū. Turklāt apsvērumi, kas saistīti ar administratīvajām grūtībām, pārbaudot atbilstību pabalsta piešķiršanas nosacījumiem, neattaisno atkāpes no Kopienu tiesību noteikumiem, un jo sevišķi šis princips piemērojams gadījumā, kad pastāv iespējamība, ka ierobežota pamatbrīvību īstenošana ( ).

97. Ja pabalsts saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 kvalificējams kā bezdarbnieka pabalsts, tad Komisija norāda, ka nosacījumi saistībā ar tā piešķiršanu var būt attaisnojami, pamatojoties uz to, ka tie ir saistīti ar darba meklēšanas veicināšanu. Tā kā ir piešķirts atbrīvojums no pienākuma meklēt darbu, tad bezdarbnieka pabalsta tiesību eksporta ierobežojums vairs nav attaisnojams.

98. ONEM, Beļģija, Francija un Vācija apgalvo, ka ikviens Savienības pilsoņa tiesību ierobežojums brīvi pārvietoties un uzturēties var būt attaisnojams.

99. ONEM norāda, ka tiesību uz brīvu pārvietošanos ierobežojums, kas uzlikts ar dzīvesvietas pienākumu, ir attaisnojams ar Regulā Nr. 1408/71 ietverto principu, ka tiesības uz bezdarbnieka pabalstu nevar tikt eksportētas, un to, ka tā nevar veikt pārbaudes, kas nepieciešamas, lai nodrošinātu atbilstību nosacījumiem, lai saņemtu bezdarbnieka pabalstu. Tā kā dzīvesvieta Beļģijā ir vajadzīga, lai ONEM nodrošinātu, ka pabalsti nav izmaksāti nepamatoti, tad dzīvesvietas pienākums ir samērīgs. Šis pienākums attiecas neatkarīgi no pilsonības, un tāpēc tas nerada iemeslu nevienlīdzīgai attieksmei.

100. Francija norāda, ka dzīvesvietas pienākums var būt attaisnojams, pamatojoties uz trim apsvērumiem. Pirmkārt, lietā Müller-Fauré un van Riet ( ) Tiesa nosprieda, ka, nepastāvot saskaņošanai, dalībvalstīm jānosaka apstākļi, saskaņā ar kuriem tiek piešķirti sociālā nodrošinājuma pabalsti. Tāpēc vispārīgi dalībvalstis var izvēlēties, kurus nosacījumus piemērot, piešķirot bezdarbnieka pabalstus. Otrkārt, dzīvesvietas pienākums ir attaisnojams tāpēc, ka bezdarbniekam ir vislielākās iespējas atrast darbu pēdējā valstī, kurā tas bijis nodarbināts. Treškārt, to attaisno arī nepieciešamība pārbaudīt ikvienu darbību par atlīdzību, ko veicis saņēmējs, un pārbaudīt viņa ģimenes stāvokli.

101. Vācija norāda, ka dzīvesvietas pienākumam ir leģitīms mērķis – garantēt pārbaudes par to prasību ievērošanu, kas dod tiesības saņēmējam uz bezdarbnieka pabalstu, un novērst jebkādu pārkāpumu šādu pabalstu piešķiršanā. Tā kā nav nekādu iespēju nodrošināt šī mērķa sasniegšanu citādi kā tikai ar pārbaudi uz vietas, tad dzīvesvietas pienākums ir piemērots un, kā Vācija secina, samērīgs. EKL 12. un 18. pants var vienīgi būt pamats diskriminācijas aizliegumam tiesiskajā regulējumā, kas tieši saistīts ar pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī.

Vērtējums

102. De Keipers ir Francijā dzīvojošs Beļģijas pilsonis. Viņš ir Savienības pilsonis, kurš izmantojis tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Viņa sūdzība valsts tiesā izriet no tā, ka tiesības uz pabalstu, ko viņš saņēma, dzīvojot Beļģijā, tika zaudētas, kad viņš pārcēlās uz Franciju.

103. Šie apstākļi ietilpst Kopienu tiesību darbības jomā, un tāpēc de Keipers var paļauties uz tiesībām, ko tās viņam piešķir, jo sevišķi tiesībām brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā ( ).

104. Lai piemērotu EKL 18. pantu, nav nepieciešams konstatēt diskrimināciju.

105. Šī tiesību norma piešķir Savienības pilsonim tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus. Neviens no šiem noteikumiem neparedz, ka tie būtu piemērojami tikai tad, kad tiek konstatēta diskriminācija.

106. Turklāt pat tad, kad Līgums skaidri garantē pārvietošanās brīvību citos aspektos, aizliedzot diskrimināciju, Tiesa ir interpretējusi šīs tiesības kā tādas, kas izslēdz nediskriminējošus pasākumus ( ). Judikatūra par EKL 39. panta piemērošanu parāda, ka strādājošo pārvietošanās brīvība, piemēram, var izslēgt nediskriminējošus pasākumus ( ).

107. Tāpēc, šķiet, nav jāinterpretē EKL 18. pants, kas nosaka pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, neatsaucoties uz diskriminācijas aizliegumu, kā tāds, kas nozīmē, ka tas ir piemērojams tikai tad, kad pasākums ir diskriminējošs.

108. Drīzāk jautājums ir par to, vai pasākums uzliek kādus ierobežojumus Savienības pilsoņa tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties un, ja tā, vai šāds ierobežojums var būt attaisnojams.

109. Šajā lietā jāuzdod jautājums, vai dzīvesvietas pienākums ir neattaisnojams ierobežojums tiem, kas izmanto šīs tiesības.

110. Acīmredzami dzīvesvietas pienākuma nolūks ir ierobežot Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties Kopienas teritorijā.

111. Tāpēc jāapsver, vai šāds ierobežojums var būt attaisnojams saskaņā ar EKL 17. un 18. pantu.

112. Kā norāda ONEM un Beļģija, tad EKL 18. panta 1. punktā sacīts, ka šīs tiesības ierobežo Līgumā noteiktie ierobežojumi un nosacījumi, kā arī tā īstenošanai paredzētie pasākumi; EKL 42. pants paredz šādu pasākumu noteikšanu sociālās nodrošināšanas jomā, kas vajadzīgi, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību. Tā kā Regula Nr. 1408/71 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 42. pantu, tā uzskatāma par pasākumu, kas pieņemts, lai saskaņā ar EKL 18. panta 1. punktu īstenotu Līgumu.

113. Manuprāt, tādēļ nav jautājuma par to, ka vispārīgais princips, kas izriet no Regulas Nr. 1408/71 par to, ka bezdarbnieka pabalsts nedrīkst tikt eksportēts, ierobežo tiesības uz brīvu pārvietošanos saskaņā ar EKL 18. pantu.

114. Šo viedokli atbalsta Francijas pieminētā judikatūra, kurā noteikts, ka Kopienu tiesības neatņem dalībvalstīm pilnvaras organizēt savas sociālā nodrošinājuma sistēmas. Regula Nr. 1408/71 drīzāk sasaista, nevis saskaņo dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmas tādējādi, ka tiek saglabāta valsts kompetence. Nepastāvot saskaņošanai, kā Tiesa iepriekš ir norādījusi, dalībvalstīm ir pienākums noteikt nosacījumus, saskaņā ar kuriem tiek piešķirti sociālā nodrošinājuma pabalsti ( ).

115. Tādējādi vispārīgi Kopiena nevar iejaukties šo nosacījumu noteikšanas procesā, kas izriet arī no EKL 137. panta ( ).

116. Turklāt uzskats, ka dzīvesvietas pienākums ir nepamatots ierobežojums Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvībai, pilnīgi iedragā Regulā Nr. 1408/71 noteikto bezdarbnieka pabalsta normu mērķi un ir pretrunā šīs regulas 10. panta 1. punktam.

117. Nav iemesla uzskatīt, ka Līguma ievada pantiem par Savienības pilsonību bija domāta šāda ietekme.

118. Tas nozīmē, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām dalībvalsts uzliktais nosacījums bezdarbnieka pabalsta saņēmējam uzturēties šajā valstī nav pretrunā EKL 17. un 18. pantam.

119. Tāpēc dzīvesvietas pienākums, kas uzlikts ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 66. pantu, nepārkāpj EKL 17. un 18. pantu. Šāds ierobežojums Savienības pilsoņa tiesībām uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos ir attaisnojams, pamatojoties uz to, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 normām tiesības uz bezdarbnieka pabalstu nevar tikt eksportētas uz citu dalībvalsti.

VI – Secinājumi

120. Iepriekš minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka Tiesai uz Tribunal du travail uzdotajiem jautājumiem būtu jāatbild šādi:

1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 66. pantā noteiktā prasība kā nosacījums bezdarbnieka pabalsta saņemšanai bezdarbniekam, kas vecāks par 50 gadiem un uz kuru attiecas šī dekrēta 89. pantā noteiktais izņēmums, lai tas uzturas Beļģijā, nav pretrunā EKL 17. un 18. pantam.