ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka KP pārcēlās uz Austriju un ka šajā dalībvalstī ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta. Tādējādi saskaņā ar Hāgas protokola 3. panta 1. punktu piemērojami ir Austrijas tiesību akti. Taču atbilstoši šī protokola 3. panta 2. punktam Austrijas tiesību akti ir piemērojami tikai kopš KP pārcelšanās uz Austriju, proti, no 2015. gada 28. maija. Attiecībā uz laikposmu no 2013. gada 1. jūnija līdz 2015. gada 28. maijamKP pastāvīgās dzīvesvietas tiesību akti ir Vācijas tiesību akti.
15

Iesniedzējtiesa apgalvo, ka produktu ar nosaukumu “ibérico de cebo” Spānijas ražotāji ir nelabvēlīgākā situācijā nekā citi Savienības ražotāji, jo tiem esot lielākas ražošanas izmaksas nekā pēdējiem minētajiem. Turklāt Savienības ražotāji tiekot atturēti no to produktu ievešanas Spānijā, jo to produktiem nevarot tikt piešķirts minētais nosaukums tāpēc, ka tie netiek iegūti no cūkām, kas būtu audzētas saskaņā ar Karaļa dekrētā 4/2014 paredzētajiem noteikumiem. Tomēr tā pieļauj, ka atbilstoši šī dekrēta trešajam papildnoteikumam Spānijai ir jāļauj tās teritorijā tirgot produktus no citām dalībvalstīm, kuriem ir līdzīgi vai identiski nosaukumi, pat tad, ja tie nav izgatavoti saskaņā ar minētā dekrēta prasībām, ar nosacījumu, ka tie atbilst šīs citas dalībvalsts kvalitātes normām.
21

Uzdodama jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 28. un 30. pants ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikts, ka iemaksu, ko iekasē no uzņēmumu kopējā gada apgrozījuma, – ar nosacījumu, ka tas sasniedz vai pārsniedz noteiktu summu, – aprēķina bāzi nosaka, ņemot vērā to preču atsauces vērtību, kuras sava uzņēmuma vajadzībām nodokļa maksātājs ir pārvietojis pats vai tas ir veikts viņa vārdā no šīs dalībvalsts uz citu Savienības dalībvalsti, un šī vērtība tiek ņemta vērā no pārvietošanas brīža, lai gan situācijā, kad sava uzņēmuma vajadzībām nodokļa maksātājs tās pašas preces pārvieto attiecīgās dalībvalsts teritorijā pats vai tas tiek veikts viņa vārdā, šo preču vērtība minētajā aprēķina bāzē tiek ņemta vērā, tikai tās vēlāk pārdodot.
105

Kā it īpaši izriet no Regulas Nr. 904/2010 preambulas 3., 4. un 7. apsvēruma, tās mērķis ir apkarot krāpšanu PVN jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un veicināt PVN pareizu piemērošanu. Tālab saskaņā ar šīs regulas 1. panta 1. punkta otro daļu tajā ir paredzēti noteikumi un procedūras, lai dalībvalstu kompetentās iestādes varētu sadarboties un apmainīties ar informāciju, kas varētu palīdzēt pareizi aprēķināt PVN, kontrolēt, vai PVN tiek piemērots pareizi, it īpaši darījumiem Kopienas iekšienē, un apkarot krāpšanu PVN jomā. It īpaši minētās regulas 7. panta 1. punktā šajā nolūkā ir paredzēts, ka valsts iestāde pēc pieprasījuma iesniedzējas iestādes pieprasījuma paziņo visu informāciju, kas ļauj pareizi noteikt PVN. Regulas Nr. 904/2010 54. panta 1. punktā ir paredzēti šīs valsts iestāžu informācijas apmaiņas ierobežojumi; tām nav jebkādos apstākļos jāsniedz visa pieprasītā informācija. Tātad, un tā kā minētajā regulā šajā ziņā nav skaidru normu, ar šo regulu nodokļa maksātājam nav piešķirtas nekādas īpašas tiesības pieprasīt nosūtīt informāciju gadījumā, ja tas pats nespētu sniegt pierādījumus, kas pamato tā tiesības uz atbrīvojumu no PVN (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 27. septembris, Twoh International, C‑184/05, EU:C:2007:550, 30.–34. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Fédération des entreprises de la beauté (turpmāk tekstā – “FEBEA”) un ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes [sociālo lietu, veselības un sieviešu tiesību ministru], ministre de l’Éducation nationale, de l’Enseignement supérieur et de la Recherche [valsts izglītības, augstākās izglītības un zinātnes ministru] un ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique [ekonomikas, rūpniecības un digitālo lietu ministru], tagadējo ministre de l’Économie et des Finances [ekonomikas un finanšu ministru] par prasību atcelt 2015. gada 25. februāra starpministriju rīkojumu par kosmētikas produktu drošuma cilvēka veselībai vērtētāju profesionālo kvalifikāciju (2015. gada 17. martaJORF, 4941. lpp.; turpmāk tekstā – “2015. gada 25. februāra starpministriju rīkojums”).
245

Ņemot vērā minēto četru putnu sugu [populācijas] lielumu, kas konstatēts Belovežas gāršas teritorijā saistībā ar IS ietvertajiem datiem, nevienas šīs sugas sastopamība vai dzīvesveids neesot apdraudēti. Turklāt Polijas iestādes esot apņēmušās saglabāt vismaz 60 pārus no katras no šīm sugām. Papildus visās Natura 2000 teritorijās Polijā esot iespējams konstatēt lielāku abu minēto dzeņu sugu īpatņu skaitu nekā skaits, kas norādīts IS. Konkrētāk, meža putnu populāciju skaitliskuma vispārējā indeksa vērtība laikposmā no 2000. līdz 2014. gadam esot augusi par 25 %.
31

Uzdodama pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai gadījumā, kad tiek piešķirtas tiesības slēgt publisku pakalpojumu līgumu, uz ko attiecas Direktīvas 92/50 9. pants un kurš līdz ar to ir pakārtots tikai šīs direktīvas 14. un 16. panta regulējumam, līgumslēdzējai iestādei tomēr ir pienākums ievērot LESD pamatnoteikumus un vispārējos principus, it īpaši no tā izrietošo vienlīdzīgas attieksmes principu un nediskriminācijas pilsonības dēļ principu, kā arī pārskatāmības pienākumu.
27

Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Berlin (Berlīnes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai “ūdeņraža ražošana” Lēmuma [2011/278] I pielikuma 2. punkta izpratnē notiek tikai tad, ja no diviem ūdeņraža atomiem [..] ķīmiskas sintēzes procesā tiek radīta ūdeņraža molekula [..], vai arī “ražošanas” jēdziens ietver arī procesu, kur ūdeņradi saturošam gāzu maisījumam – bez sintēzes – maisījumā tiek palielināts ūdeņraža [..] relatīvais saturs, fizikāli vai ķīmiski atdalot citas gāzes sastāvdaļas, lai – kā formulēts Lēmuma [2011/278] I pielikuma 2. punktā – iegūtu “produkt[u] [..], kas izteikt[s] kā tirgus (neto) produkcija, un attiecīgās vielas 100 % tīrību”? 2) Ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts tādējādi, ka ražošanas jēdziens neietver ūdeņraža [..] relatīvā satura palielināšanu gāzu maisījumā, papildus ir jājautā, vai formulējums “procesa elementi, kas tieši vai netieši ir saistīti ar ūdeņraža ražošanu un ūdeņraža un oglekļa monoksīda separēšanu”, ir jāinterpretē tādējādi, ka Lēmuma [2011/278] I pielikuma 2. punktā raksturotās ūdeņraža produkta līmeņatzīmes sistēmas robežas ietver tikai abus procesa elementus kopā (“un”), vai arī procesa elements “ūdeņraža un oglekļa monoksīda separēšana” var atrasties sistēmas robežās arī izolēti pats par sevi kā vienīgais procesa elements? 3) Ja uz otro jautājumu tiktu atbildēts tādējādi, ka procesa elements “ūdeņraža un oglekļa monoksīda separēšana” var atrasties sistēmas robežās arī izolēti pats par sevi kā vienīgais procesa elements, papildus ir jājautā, vai par procesa elementu “ūdeņraža un oglekļa monoksīda separēšana” runa ir tikai tad, ja ūdeņradis [..] tiek atdalīts vienīgi no oglekļa monoksīda [..], vai arī par procesa elementu “ūdeņraža un oglekļa monoksīda separēšana” runa ir arī tad, ja ūdeņradis tiek atdalīts ne tikai no oglekļa monoksīda, bet papildus arī no citām vielām, piemēram, no oglekļa dioksīda [..]? 4) Ja tiesai būtu jālemj, ka [Evonik Degussa] ir tiesības papildus saņemt bezmaksas emisijas kvotas, rastos jautājums, vai 2016. gada 28. aprīļa sprieduma Borealis Polyolefine u.c. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 un no C‑391/14 līdz C‑393/14, EU:C:2016:311) rezolutīvās daļas 3) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka a) [korekcijas koeficients], kas minēts Lēmuma [2013/448], tā sākotnējā redakcijā, 4. pantā un II pielikumā, kvotu sadalei, ko dalībvalsts kompetentā iestāde ir noteikusi pirms 2017. gada 1. marta, ir piemērojams laikā no 2013. līdz 2020. gadam un b) [korekcijas koeficients], kas minēts Lēmuma [2013/448], tā sākotnējā redakcijā, 4. pantā un II pielikumā, papildu kvotām, par kuru piešķiršanu ir lēmusi tiesa pēc 2017. gada 1. marta, ir piemērojams laikā no 2013. līdz 2017. gadam, un c) [korekcijas koeficients], kas minēts Lēmuma [2013/448], [..] kas ir spēkā no 2017. gada 1. marta, 4. pantā un II pielikumā, papildu kvotām, par kuru piešķiršanu ir lēmusi tiesa pēc 2017. gada 1. marta, ir piemērojams laikā no 2018. līdz 2020. gadam?”
24

Polijas Republikas gadījumā no 2004. gada 23. janvāra Likuma par akcīzes nodokli – redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, – 68. panta 3. punkta, no finanšu ministra 2004. gada 31. marta Rīkojuma par nodokļa bāzes alum aprēķināšanas noteikumiem 1. panta 1. punkta, kā arī no Poznaņas Muitas iestādes direktora rakstveida apsvērumiem izriet, ka šī dalībvalsts ir izvēlējusies aprēķina metodi atkarībā no hektolitru daudzuma/Plato grādiem galaproduktā.
31

No Komisijas 2001. gada 27. marta darba dokumenta par lēmumu par vecāku atbildību savstarpēju atzīšanu (COM(2001) 166 final) izriet, ka Savienības likumdevējs ir uzdevis jautājumu, kuras personas var īstenot vecāku atbildību vai izmantot saskarsmes tiesības. Tas bija apsvēris vairākas iespējas, it īpaši attiecīgo personu loka ierobežošanu attiecībā uz kādu no bērna vecākiem vai, gluži otrādi, nekādu ierobežojumu nenoteikšanu attiecībā uz konkrētām personām. Šajā dokumentā it īpaši ir minēti vecvecāki, atsaucoties uz Eiropas Padomes Konvenciju par saskari ar bērniem, kurā bērniem ir atzītas tiesības uzturēt personiskas attiecības ne tikai ar saviem vecākiem, bet arī ar citām personām, kurām ar bērnu ir ģimenes saites, piemēram, ar saviem vecvecākiem. Savienības likumdevējs galu galā izvēlējās variantu, saskaņā ar kuru neviens noteikums nedrīkstētu ierobežot to personu loku, kas var īstenot vecāku atbildību vai izmantot saskarsmes tiesības.
12

Šīs regulas 81. pantā ir paredzēts, ka to “piemēro no 2015. gada 10. janvāra, izņemot 75. un 76. pantu, ko piemēro no 2014. gada 10. janvāra”.
14

Iesniedzējtiesa, kurā tika iesniegta kasācijas sūdzība par apelācijas instances tiesas nolēmumu, norāda, ka risinājums pamatlietā ir atkarīgs no tā, vai jaunu vieglo automobiļu modeļu reklāmas video pārraidīšana Youtube veido “audiovizuālo mediju pakalpojumu” Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Faktiski, ja šajā lietā tas tā būtu, Peugeot Deutschland būtu atbrīvota no Pkw‑ENVKV 5. panta 1. punktā paredzētā pienākuma sniegt šajos videomateriālos informāciju par attiecīgo modeļu oficiāli noteikto degvielas patēriņu un oficiāli noteikto īpatnējo CO2 emisiju saskaņā ar šī 5. panta 2. punkta pirmā teikuma otro daļu. Šis atbrīvojums būtu pamatots ar Komisijas 2003. gada 26. marta ieteikumu par Direktīvas 1999/94 prasību attiecībā uz reklāmizdevumiem piemērošanu citiem medijiem, savukārt šis ieteikums ir pamatots ar minētās direktīvas 9. panta 2. punkta pirmās daļas c) punktu.
8

KN 27. nodaļas 2. papildu piezīmē ir noteikts: “Piemērojot pozīciju 2710: [..] c) “vidējās eļļas” (apakšpozīcijas 2710 19 11–2710 19 29) ir eļļas un naftas produkti, no kuru tilpuma mazāk par 90 % (ieskaitot zudumus) destilējas 210 °C temperatūrā un no kuru tilpuma 65 % vai vairāk (ieskaitot zudumus) destilējas 250 °C temperatūrā pēc ISO 3405 metodes (kas ekvivalenta ASTM D 86 metodei); d) “smagās eļļas” (apakšpozīcijas 2710 19 31–2710 19 99 un 2710 20 11–2710 20 90) ir eļļas un naftas produkti, no kuru tilpuma mazāk par 65 % (ieskaitot zudumus) destilējas 250 °C temperatūrā pēc ISO 3405 metodes (kas ekvivalenta ASTM D 86 metodei), vai eļļas, kuru pārtvaices procents 250 °C temperatūrā nav nosakāms ar minēto metodi; e) “gāzeļļas (vieglā dīzeļdegviela)” (apakšpozīcijas 2710 19 31–2710 19 48 un 2710 20 11–2710 20 19) ir d) apakšpunktā minētās smagās eļļas, no kuru tilpuma 85 % vai vairāk (ieskaitot zudumus) destilējas 350 °C temperatūrā pēc ISO 3405 metodes (kas ekvivalenta ASTM D 86 metodei); [..].”
17

Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motivācijas ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (it īpaši skat. spriedumus, 2009. gada 27. oktobris, ČEZ, C‑115/08, EU:C:2009:660, 81. punkts, un 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, 43. punkts).
d)

ja kalendārā pusgada laikā šī persona nav iesniegusi, bet neatrodas a) vai b) punktā aprakstītajā situācijā, 156.ter pantā paredzēto PVN deklarāciju, sākot no pirmās tā otrā mēneša dienas, kas seko pēc attiecīgā kalendārā pusgada. Šos noteikumus piemēro tikai personām, kurām taksācijas periods ir kalendārais mēnesis vai ceturksnis. Sākot no deklarācijas par 2012. gada jūlija mēnesi, gadījumos, kad taksācijas periods ir kalendārais mēnesis, vai no deklarācijas par 2012. gada trešo ceturksni, ja nodokļu maksātāja taksācijas periods ir kalendārais ceturksnis, kompetentās nodokļu iestādes atceļ personas PVN identifikācijas numuru, ja tā nav iesniegusi nevienu 156.ter pantā paredzēto deklarāciju par sešiem secīgiem mēnešiem gadījumos, kad personas taksācijas periods ir kalendārais mēnesis, un par diviem secīgiem ceturkšņiem, gadījumos, kad nodokļa maksātāja taksācijas periods ir kalendārais ceturksnis, taču šīs personas neatrodas a) vai b) punktā minētajā situācijā, pirmajā gadījumā – sākot no tā mēneša pirmās dienas, kas seko mēnesim, kurā ir beidzis sestās deklarācijas iesniegšanas termiņš, un otrajā gadījumā – sākot no pirmās tā mēneša dienas, kas seko mēnesim, kurā ir beidzies otrās deklarācijas iesniegšanas termiņš”.
52

Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka kaulu lūzumu ārstēšana ir tikai viens no daudziem pamatlietā aplūkoto mugurkaula fiksācijas sistēmu izmantošanas veidiem un ka tādēļ to nevar uzskatīt par to galveno funkciju – līdz ar to tās nevar klasificēt KN apakšpozīcijā 9021 10 90, pēc analoģijas piemērojot KN XVI iedaļas 3. piezīmi.
25

Šādos apstākļos Monomeles Protodikeio Athinon (Atēnu pirmās instances tiesa, tiesnesis vienpersoniski) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Kā ir jāinterpretē jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” [Regulas Nr. 2201/2003] 11. panta 1. punkta izpratnē, kad runa ir par zīdaini, kurš apstākļu sakritības vai force majeure dēļ ir piedzimis citā vietā, nevis tajā, ko viņa vecāki, kuri attiecībā uz viņu kopīgi īsteno vecāku atbildību, bija iecerējuši kā viņa parasto dzīvesvietu, un kuru no tā brīža viens no vecākiem ir nelikumīgi aizturējis viņa piedzimšanas valstī, vai kurš ticis aizvests uz trešo valsti? Precīzāk – vai fiziska klātbūtne katrā ziņā ir nepieciešamais un acīmredzamais priekšnoteikums, lai noteiktu personas, it īpaši jaundzimušā, pastāvīgo dzīvesvietu?”
19

Tālāk iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesa spriedumā Taricco ir izteikusies par jautājumu par šajā spriedumā minētā noteikuma saderību ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. pantu tikai un vienīgi saistībā ar atpakaļejošā spēka aizlieguma principu. Tiesa tomēr neesot vērtējusi citu noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa aspektu, proti, prasību, saskaņā ar kuru tiesiskajam regulējumam par sodu sistēmu ir jābūt pietiekami precīzam. Runa esot par prasību, kas ir daļa no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir atrodama arī ECPAK aizsardzības sistēmā, un kas līdz ar to atbilst vienam no vispārējiem Savienības tiesību principiem. Taču, pat ja noilguma regulējums krimināltiesību jomā Itālijas tiesību sistēmā būtu jāuzskata par procesuālu jautājumu, tas tomēr nemaina to, ka tas būtu jāpiemēro saskaņā ar precīziem noteikumiem.
4

Šīs direktīvas 2. panta “Darbības joma” 1. punktā ir noteikts: “Šo regulu piemēro civillietām un komerclietām neatkarīgi no tiesas iestādes veida. To nepaplašina, jo īpaši attiecībā uz nodokļu, muitas vai administratīvām lietām vai valsts atbildību par darbībām un to trūkumu, īstenojot valsts varu (“acta iure imperii”).”
Turklāt Savienības tiesībās valstu tiesām nav uzlikts pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu par Savienības tiesību pārkāpumu, ja saistībā ar šā pamata izskatīšanu tām būtu jāatsakās no sev piekrītošās pasivitātes, pārsniedzot lietas dalībnieku noteiktās strīda robežas un balstoties uz citiem faktiem un apstākļiem, nevis tiem, ar kuriem savu prasījumu ir pamatojis minēto tiesību normu piemērošanā ieinteresētais lietas dalībnieks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 14. decembris, van Schijndel un van Veen, C‑430/93 un C‑431/93 , EU:C:1995:441 , 21. un 22. punkts).

Šajā ziņā visupirms jāuzsver – Direktīvas 2004/18 32. panta 4. punkta otrajā daļā, lasot to šīs direktīvas 11. apsvēruma gaismā, ir paredzēts, ka, pamatnolīgumu noslēdzot ar vairākiem izraudzītajiem pretendentiem, turpmākie pasūtījumi tiek izdarīti pēc tam, kad pamatnolīguma pušu starpā tiek rīkots jauns konkurss par noteikumiem, kas vēl nebija noteikti. No šīm tiesību normām izriet, ka prasība sākotnēji būt pamatnolīguma pusēm attiecas tikai uz saimnieciskās darbības subjektiem, jo nevar būt ne runas par atkārtota konkursa rīkošanu pašu līgumslēdzēju iestāžu starpā.

No iepriekš izklāstītā izriet, ka Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta otrajā daļā ir domāts ļaut līgumslēdzējai iestādei dot iespēju citām līgumslēdzējām iestādēm pievienoties pamatnolīgumam, ko tā iecerējusi noslēgt ar tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri būs sākotnēji šā pamatnolīguma puses. Tātad Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta otrā daļa neprasa, lai tāda “sekundārā” līgumslēdzēja iestāde kā pamatlietā esošā ASST Valcamonica būtu piedalījusies pamatnolīguma parakstīšanā, lai tā pēc tam varētu noslēgt turpmāku iepirkuma līgumu. Pietiek ar to, ka šāda līgumslēdzēja iestāde ir zināma kā iespējamais šā pamatnolīguma labuma guvējs kopš tā noslēgšanas dienas, būdama skaidri norādīta konkursa dokumentācijā ar tādu skaidri izteiktu norādi, ar kuru par šo iespēju var uzzināt gan pati šī “sekundārā” līgumslēdzēja iestāde, gan ikviens ieinteresētais saimnieciskās darbības subjekts. Šī norāde var būt vai nu pašā pamatnolīgumā, vai kādā citā dokumentā kā, piemēram, specifikācijās esošajā paplašināšanas klauzulā, ja vien tiek ievērotas publicitātes un tiesiskās drošības un – līdz ar to – pārskatāmības prasības.

(skat. 51., 52., 55. un 56. punktu)
LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs nerezidents, kas šajā dalībvalstī maksā ienākuma nodokli atbilstoši ierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, nevar no ienākuma nodokļa bāzes atskaitīt to obligāto iemaksu summu, kuras ir samaksātas aroda pensiju shēmā, proporcionāli tai ienākumu daļai, kas šajā dalībvalstī ir apliekama ar nodokli, ja tai ir tieša saikne ar darbību, kura ir radījusi šos ienākumus, lai gan nodokļu maksātājs rezidents, kas maksā ienākuma nodokli atbilstoši neierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, šādas iemaksas var atskaitīt no ienākuma nodokļa bāzes, ievērojot valsts tiesībās noteiktās robežas.

LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs nerezidents, kas šajā dalībvalstī maksā ienākuma nodokli atbilstoši ierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, nevar no ienākuma nodokļa bāzes atskaitīt to papildu iemaksu summu, kuras ir samaksātas aroda pensiju shēmā, kā arī to iemaksu summu, kas ir samaksātas privātā pensiju apdrošināšanas shēmā, lai gan nodokļu maksātājs rezidents, kurš maksā ienākuma nodokli atbilstoši neierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, šādas iemaksas, ievērojot valsts tiesībās paredzētās robežas, var atskaitīt no ienākuma nodokļa bāzes.

(skat. 62. punktu un rezolutīvo daļu)
Prasībās par zaudējumu atlīdzību, kuru mērķis ir atbilstoši LESD 340. panta otrajai daļai panākt, ka tiek novērsts kaitējums, ko radījis tas, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu lietu izspriest saprātīgā termiņā, ir jānošķir, pirmkārt, “Eiropas Savienības Tiesa” kā iestāde, kura kā Eiropas Savienības iestāde tiek uzskatīta par tādu, kas ir pamatā apgalvotajam kaitējumam un kurai tātad ir atbildētājas pirmajā instancē un attiecīgā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas statuss, un, otrkārt, Vispārējā tiesa un Tiesa, kas ir tās sastāvā esošas tiesas un kas ir kompetentas attiecīgi izskatīt šīs prasības. Tādējādi apstāklis, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecībā uz apelācijas sūdzību ir Eiropas Savienība, kuru pārstāv iestāde “Eiropas Savienības Tiesa”, un ka tai pat laikā tiesa, kam jāizskata apelācija, ir Tiesa, izriet nevis no šīs apelācijas sūdzības iesniedzējas izvēles, bet gan no stingras Savienības tiesību normu šajā jautājumā piemērošanas. Šajos apstākļos nevar tikt pamatoti apgalvots, ka Tiesa būtu nolēmusi pati sev iesniegt apelācijas sūdzību pretrunā tiesībām uz neatkarīgu un objektīvu tiesu, kas ir paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā.

Gan bankas garantijas iesniegšana, gan tās saglabāšana ir attiecīgā uzņēmuma brīva izvēle, ņemot vērā savas finansiālās intereses. Nekas Savienības tiesībās šim uzņēmumam neliedz jebkurā brīdī izbeigt tā sniegto bankas garantiju un samaksāt uzlikto naudas sodu, ja, ņemot vērā apstākļu attīstību salīdzinājumā ar tiem apstākļiem, kas pastāvēja šīs garantijas sniegšanas brīdī, minētais uzņēmums uzskata, ka šis variants ir tam izdevīgāks. Tā tas varētu būt it īpaši tad, ja tiesvedības gaita Savienības tiesā attiecīgajam uzņēmumam liek domāt, ka spriedums tiks pasludināts vēlākā datumā, nekā tas sākotnēji paredzēja, un ka līdz ar to bankas garantijas izmaksas būs augstākas par šīs garantijas sniegšanas brīdī tā sākotnēji paredzētajām.

Jebkuram kaitējumam, kura atlīdzinājums tiek prasīts prasībā par Savienības ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu, ir jābūt reālam un droši zināmam. Šajā kontekstā jānorāda, ka, tā kā Savienības iestādes darbība vai bezdarbība var dažādos veidos radīt uzņēmumam konkrētas izmaksas, bet vienlaikus arī konkrētus ienākumus, uzskatīt, ka pastāv kaitējums LESD 340. panta izpratnē, var tikai tad, ja no šai iestādei pārmestās rīcības izrietošo izmaksu un ienākumu neto starpība ir negatīva.

Līdz ar to prasībā par zaudējumu atlīdzību, ar kuru tiek lūgta tāda kaitējuma atlīdzināšana, kas izriet no nokavējuma procentu samaksas par naudas soda summu saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa lietā par Komisijas lēmumu, ar ko šis naudas sods ir uzlikts, nav ievērojusi saprātīgu termiņu sprieduma taisīšanai, var tikt uzskatīts, ka kaitējums ir reāls un droši zināms tikai tad, ja procenti, kuru skaitījums ir noticis laikposmā, kas atbilst saprātīgam termiņam sprieduma taisīšanai, ir lielāki par labumu, ko prasītāja var iegūt no tā, ka tā minētajā laikposmā tās rīcībā bija summa, kura ir vienāda ar naudas soda summu, kam pieskaitīti nokavējuma procenti.

(skat. 86.–88. punktu)