ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 107/17

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) 2008. gada 13. februāra rīkojumu — Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG, Orange Personal Communications Services Ltd/Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform

(Lieta C-58/08)

(2008/C 107/25)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG, Orange Personal Communications Services Ltd

Atbildētāji: Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform

Ieinteresētās personas: Office of Communications, Hutchison 3G (UK) Limited

Persona, kas iestājusies lietā: GSM Association

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai tādēļ, ka EKL 95. pants nav atbilstošs juridiskais pamats, Regula (EK) Nr. 717/2007 (1) ir pilnīgi vai daļēji spēkā neesoša?

2) Vai tādēļ, ka viesabonēšanas mazumtirdzniecības cenas maksimālā apmēra noteikšana neatbilst samērīguma un/vai subsidiaritātes principam, Regulas (EK) Nr. 717/2007 4. pants (kopā ar 2. panta a) punktu un 6. panta 3. punktu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz Eiropas tarifu) ir spēkā neesošs?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 27. jūnija Regula (EK) Nr. 717/2007 par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā un grozījumiem Direktīvā 2002/21/EK (OV L 171, 32. lpp.).
1.

a) Vai 2004. gada 29. aprīļa Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (1) (turpmāk tekstā — “Direktīva”), 3. panta 1. punkts, 6. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tie Direktīvas 2. panta 2. punkta nozīmē ietver arī tos ģimenes locekļus, kuri uzņēmējas dalībvalstī ir ieceļojuši neatkarīgi no Savienības pilsoņa (Direktīvas 2. panta 3. punkts) un tikai tur ar Savienības pilsoni ir nodibinājuši radniecību vai ģimeni? b) Ja tas ir tā, vai papildus nozīme ir tam, ka ģimenes loceklis radniecības vai ģimenes dibināšanas brīdī uzņēmējas dalībvalstī uzturas likumīgi? Ja ir, vai, lai uzturēšanās būtu likumīga, pietiek ar to, ka ģimenes loceklis ir tiesīgs uzturēties, vienīgi pateicoties savam patvēruma meklētāja statusam? c) Ja atbildē uz 1. a) un b) jautājumu no Direktīvas “vienīgi” kā patvēruma meklētājam neizriet uzturēšanās tiesības kā ģimenes loceklim, kurš uzņēmējas dalībvalstī ir ieceļojis neatkarīgi no Savienības pilsoņa un tikai tur ar Savienības pilsoni ir nodibinājis radniecību vai ģimeni, vai, to neņemot vērā, situācijā, kad ģimenes loceklis uzņēmējas dalībvalstī ir uzturējies nepilnus četrus gadus un tur gadu ir precējies ar Savienības pilsoni, ar kuru viņš dzīvo kopā tieši trīsarpus gadus un viņiem ir kopīgs 20 mēnešus vecs bērns, ievērojot ar EKL 18. vai, attiecīgi, 39. pantu noteiktās pamattiesības uz ģimenes dzīvi, var atvasināt uzturēšanās tiesības?
2.

Ņemot vērā Tiesas judikatūru, Komisija uzskata, ka minētās pensijas, ko darba devējs izmaksā bijušajam darbiniekam, ņemot vērā to agrākās darba tiesiskās attiecības, ir uzskatāmas par darba samaksu EKL 141. panta nozīmē. Turklāt, ņemot vērā attiecīgo pensiju sistēmu īpašo raksturu, atbilstoši kurām pensija ir atkarīga no veiktā darba ilguma, kā arī no darbinieka algas pirms aiziešanas pensijā, pensionāri, kas saņem pensiju, kā uzskata Komisija, veido “īpašu darbinieku kategoriju”, kaut gan pensiju sistēmas finansēšanas un pārvaldības metode nav noteicošais faktors EKL 141. panta piemērošanai.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 8/9

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Court of Session (Scotland), Edinburgh (Apvienotā Karaliste) 2007. gada 5. novembrī rīkojumu — Royal Bank of Scotland plc/The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Lieta C-488/07)

(2008/C 8/16)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Session (Scotland), Edinburgh

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Royal Bank of Scotland plc

Atbildētājs: The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

Prejudiciālie jautājumi

1. Vai Sestās PVN Direktīvas 77/388/EEK (1) 19. panta 1. punkta otrā daļa uzliek par pienākumu katru gadu noteikt daļu, ko nodokļa maksātājs var atskaitīt atbilstoši 17. panta 5. punktam, izsakot to procentos un noapaļojot līdz ciparam, kas nepārsniedz nākamo vienību, ja: a. šī daļa ir daļa, kas ir tikusi noteikta nodokļa maksātāja uzņēmējdarbības nozarei atbilstoši 17. panta 5. punkta trešās daļas a) vai b) apakšpunktam; un/vai b. šī daļa ir daļa, kas ir tikusi noteikta, pamatojoties uz nodokļa maksātāja visu preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumu atbilstoši 17. panta 5. punkta trešās daļas c) apakšpunktam; un/vai c. šī daļa ir daļa, kas ir tikusi noteikta par visām precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs ir izmantojis visiem 17. panta 5. punkta pirmajā daļā minētajiem darījumiem atbilstoši šī punkta trešās daļas d) apakšpunktam?

2. Vai minētā 19. panta 1. punkta otrā daļa ļauj dalībvalstīm pieprasīt, lai daļa, ko nodokļa maksātājs drīkst atskaitīt atbilstoši 17. panta 5. punktam, tiktu noapaļota līdz skaitlim, kas ir atšķirīgs no nākamā augstākā veselā skaitļa?

(1) OV L 145, 1. lpp.
78.

Apliecinājumā, kas ir jāizsniedz saskaņā ar Regulas 39. pantu, iesniedzējtiesa centrālo iestādi un Peterborough City Council ir norādījusi kā personas, attiecībā pret kurām ir prasīta izpilde. Līdz ar to S. C. aizbildnis ad litem uzskata, ka nolēmumā neesot ietvertas nekādas norādes saistībā ar bērnu veikt kādas darbības vai atturēties no tām, bet tas esot adresēts aprūpes iestādei, kurai esot jāveic ievietošana. Tomēr nolēmumā par ievietošanu ir iekļauts rīkojums, ar kuru noteikts, ka S. C. ir jāpiekrīt, ka viņa tiek pārvesta uz aprūpes iestādi un ka viņai tajā ir jāuzturas.
50.

Otrām kārtām, ir taisnība, ka Tiesa spriedumā “Interpola sarkanais paziņojums”, interpretējot KĪŠN 54. pantu atbilstoši šī panta mērķim, balstās uz personu, it īpaši Savienības pilsoņu, brīvas pārvietošanās principu. Tādējādi minētā sprieduma 79. punktā Tiesa norāda, ka no judikatūras izriet – šajā pantā noteiktais ne bis in idem princips ir vērsts uz to, lai brīvības, drošības un tiesiskuma telpā novērstu to, ka persona, kura ir notiesāta ar galīgu spriedumu, saistībā ar savu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanu tiek saukta pie atbildības par tiem pašiem nodarījumiem vairāku līgumslēdzēju valstu teritorijā. Tā uzskata, ka šajā ziņā minētais pants ir jāinterpretē, ņemot vērā LES 3. panta 2. punktu ( 27 ). Tā precizē, ka no šīs judikatūras it īpaši izriet – personai, attiecībā uz kuru jau ir pasludināts galīgs spriedums, ir jābūt iespējai brīvi pārvietoties, nebaidoties no jaunas kriminālvajāšanas par tiem pašiem nodarījumiem citā līgumslēdzējā valstī. Tāpat ir taisnība, ka minētajā spriedumā Tiesas argumentācijā, ciktāl tā attiecas uz jautājumiem, kuri saistīti ar izskatāmo lietu ( 28 ), ir vairākas atsauces uz LESD 21. panta 1. punktu ( 29 ).
80.

Šķiet, ka Tiesas judikatūra šajā ziņā galvenokārt ir vērsta uz juridiskā pamata publisko tiesību vai privāttiesību raksturu. Tomēr juridiskā pamata tīri formāla ņemšana vērā vienmēr tad ir apšaubāma, ja dalībvalsts tiesību akti ļauj publisko tiesību subjektiem slēgt līgumattiecības arī saskaņā ar publiskajām tiesībām. PVN direktīvas piemērošanas jomai vajadzētu būt atkarīgai nevis no akta formas izvēles (publisko tiesību vai civiltiesību līgums), bet gan drīzāk no kritērijiem pēc būtības. Tomēr, ciktāl publiskā tiesību subjekta saimniecisko darbību novērtē, izmantojot kategorijas salīdzinājumu (par to skat. iepriekš C iedaļā), lielāko daļu problēmu visdrīzāk var atrisināt jau PVN direktīvas 9. panta līmenī.
24.

Šī iemesla dēļ PVN direktīvas 203. pants vispirms tiek interpretēts, pamatojoties uz pieņēmumu, ka 22557 rēķini, kuros norādīts pārāk liels nodoklis, nerada nodokļu ieņēmumu zaudējumu risku (par to B iedaļā). Pēc tam tiek pieņemts, ka noteiktu nodokļu ieņēmumu zaudējumu risku tomēr nevar izslēgt (par to C iedaļā). Nākamais ir jautājums par PVN direktīvas 203. pantā paredzēto nodokļu saistību korekciju, kura ietvaros ir jāizskata arī nepieciešamība koriģēt 22557 rēķinus (par to D iedaļā). Visbeidzot tiks izvērtēts, vai iebildumu par nepamatotu iedzīvošanos var izmantot pret P GmbH, ja klienti ir samaksājuši cenu pilnā apmērā (par to E iedaļā).
136.

Lai gan formulējums “[rīcība], kuras mērķis bija paturēt konkurentus ārpus tirgus” (angļu valodas versijā, proti, tiesvedības valodā – “conduct [..] seeking to keep competitors away from the market”) ir daudznozīmīgs un, izrautu no konteksta, to patiešām varētu saprast kā norādi uz pretkonkurences nodoma esamību, tas tomēr ir jāvērtē konkrētajā kontekstā ( 63 ).
13.

Noteikumi Nodokļu kodeksa 397. panta īstenošanai paredz: “81. (1) Gadījumos, kas saistīti ar tiešu atbrīvojumu Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punktā minētajām precēm, atbrīvojumu no akcīzes nodokļa piešķir tikai lietotājam ar nosacījumu, ka piegādi veic tieši no akcīzes preču noliktavas, no lietotāja paša pirkumiem Kopienas iekšienē vai no lietotāja paša importa darījumiem. (2) Gadījumos, kas saistīti ar netiešu atbrīvojumu Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punktā minētajām precēm, atbrīvojumu no akcīzes nodokļa piešķir tikai lietotājam ar nosacījumu, ka piegādi veic tieši no akcīzes preču noliktavas, no reģistrēta saņēmēja vai no paša lietotāja importa darījumiem. Reģistrēts saņēmējs, kurš piegādā produktus, kas izmantojami no akcīzes nodokļa atbrīvotam mērķim, pavadzīmē izceļ summu, kas atbilst valsts budžetā iemaksātā akcīzes nodokļa vērtībai. (3) Ja lietotājs Kopienas iekšienē pērk etilspirtu, lai to izmantotu Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punkta b)–i) apakšpunktā minētajiem mērķiem, šim lietotājam ir jābūt arī reģistrētam saņēmējam. (4) Ja etilspirtu importē no trešās valsts, lai to izmantotu Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punkta b)–i) apakšpunktā minētajiem mērķiem, importētājam jābūt arī izejvielu lietotājam. 82. (1) Atbrīvojumu no akcīzes nodokļa piešķir tieši: a) gadījumos, kas minēti Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punkta d) un f) apakšpunktā; b) Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajā gadījumā tikai sanitārā spirta ražošanai; c) gadījumos, kas minēti Nodokļu kodeksa 397. panta 1. punkta a), c) un e) apakšpunktā. (2) 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētais tiešais atbrīvojums attiecas tikai uz pilnvarotiem noliktavas turētājiem, kas darbojas integrētā sistēmā. “Integrēta sistēma” ir etilspirta un citu alkohola produktu izmantošana akcīzes preču noliktavā, kurā šie produkti ir ražoti, lai ražotu gatavus produktus patēriņam bez to papildu izmainīšanas. (3) Visās ar tiešu atbrīvojumu saistītās situācijās atbrīvojumu piešķir, pamatojoties uz galalietotāja pilnvarošanu.”
Ar šādu premisu norādu, ka jau no 1995. gada 13. jūlija sprieduma Danværn Production ( 24 ), kurā Tiesai bija jānosaka, vai atbildētāja izvirzīts kompensācijas pieprasījums ir uzskatāms par “pretprasību” Briseles konvencijas 6. panta 3. punkta izpratnē ( 25 ), izriet skaidrs nošķīrums starp pretprasību, kuras priekšmets ir no prasītāja prasības atšķirams prasījums un kuras mērķis ir panākt prasītāju notiesājošu spriedumu, un vienkāršu izņēmumu, kas ir aizstāvības līdzeklis bez autonomas spēkā esamības attiecībā pret pamatprasību un kura vienīgais mērķis ir paralizēt to ( 26 ). Šo tēmu padziļināti skatīja arī ģenerāladvokāts F. Ležē lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums. Secinājumos viņš it īpaši uzsvēra, ka pretprasība ir “jauna prasība, ko tiesvedības norises laikā ceļ atbildētājs, kurš savukārt pats kļūst par prasītāju [..]”, ka tās “mērķis ir panākt atsevišķu notiesājošu nolēmumu, kas neaprobežojas ar sākotnējā prasītāja prasījumu noraidīšanu”, un ka tās izskatīšana un iznākums ir “neatkarīgs no pamatprasības, tāpēc tiesvedība par to nebeidzas, ja prasītājs atsakās no prasības” ( 27 ).
6.

Šīs regulas 6. pantā (“Apstrādes likumīgums”) ir noteikts: “1. Apstrāde ir likumīga tikai tādā apmērā un tikai tad, ja ir piemērojams vismaz viens no turpmāk minētajiem pamatojumiem: a) datu subjekts ir devis piekrišanu savu personas datu apstrādei vienam vai vairākiem konkrētiem nolūkiem; [..] c) apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu; [..] e) apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras; f) apstrāde ir vajadzīga pārziņa vai trešās personas leģitīmo interešu ievērošanai, izņemot, ja datu subjekta intereses vai pamattiesības un pamatbrīvības, kurām nepieciešama personas datu aizsardzība, ir svarīgākas par šādām interesēm, jo īpaši, ja datu subjekts ir bērns. Pirmās daļas f) apakšpunktu nepiemēro apstrādei, ko veic publiskas iestādes, pildot savus uzdevumus. [..] 3. Šā panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā minēto apstrādes pamatu nosaka ar: a) Savienības tiesību aktiem; vai b) dalībvalsts tiesību aktiem, kas piemērojami pārzinim. Apstrādes nolūku nosaka minētajā juridiskajā pamatā vai – attiecībā uz 1. punkta e) apakšpunktā minēto apstrādi – tas ir vajadzīgs, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras. Minētajā juridiskajā pamatā var būt ietverti konkrēti noteikumi, lai pielāgotu šīs regulas noteikumu piemērošanu [..]. Savienības vai dalībvalsts tiesību akti atbilst sabiedrības interešu mērķim un ir samērīgi ar izvirzīto leģitīmo mērķi. 4. Ja apstrāde citā nolūkā nekā tajā, kādā personas dati tika vākti, nav balstīta uz datu subjekta piekrišanu vai uz Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kas demokrātiskā sabiedrībā ir vajadzīgs un samērīgs pasākums, lai aizsargātu 23. panta 1. punktā minētos mērķus, pārzinis, lai pārliecinātos, vai apstrāde citā nolūkā ir savietojama ar nolūku, kādā personas dati sākotnēji tika vākti, cita starpā ņem vērā: a) jebkuru saikni starp nolūkiem, kādos personas dati ir vākti, un paredzētās turpmākās apstrādes nolūkiem; b) kontekstu, kādā personas dati ir vākti, jo īpaši saistībā ar datu subjektu un pārziņa attiecībām; c) personas datu raksturu, jo īpaši to, vai ir apstrādātas īpašas personas datu kategorijas, ievērojot 9. pantu, vai to, vai ir apstrādāti personas dati, kas attiecas uz sodāmību un pārkāpumiem, ievērojot 10. pantu; d) paredzētās turpmākās apstrādes iespējamās sekas datu subjektiem; e) atbilstošu garantiju esamību, kas var ietvert šifrēšanu vai pseidonimizāciju.”
49.

Pirmkārt, ir būtiskas norādes, ka pastāv ievērojams bēgšanas risks. Proti, pieprasītās personas jau ir aizbēgušas no Zviedrijas, lai izvairītos no Eiropas apcietināšanas ordera izpildes, un, iespējams, pirms tam jau no Rumānijas. Tomēr saistībā ar termiņiem lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanai Tiesa jau ir nolēmusi, ka atbrīvošana no apcietinājuma nav saderīga ar Pamatlēmumu 2002/584, ja pastāvošo bēgšanas risku, veicot atbilstīgus pasākumus, nevar samazināt līdz pieņemamam līmenim ( 15 ).
96.

Citiem vārdiem sakot, ar šo jautājumu tiek vaicāts, vai juridiskajai personai, kurai ir jāmaksā finansiāla priekšrocība, piešķirtais juridiskais statuss un uzdevumi ir atbilstoši, lai novērtētu, vai šī priekšrocība ir piešķirta no “valsts līdzekļiem”. Šķiet, ka šis jautājums izriet no šo lietu īpašajām iezīmēm un it īpaši no valsts tiesību īpatnībām, ar kurām šajā gadījumā paaugstināta elektroenerģijas tarifa noteikšana ir uzticēta personai, kas ir nošķirta no personas, kuras kompetencē ietilpa iegādāties “zaļo” elektroenerģiju par šo tarifu ( 47 ). Saskaņā ar valsts tiesībām regulatīvā iestāde principā nevarēja izmantot savu budžetu, lai izmaksātu valsts atbalstu, ņemot vērā valsts tiesībās noteiktos ierobežojumus, kas tai ļauj izmantot savus līdzekļus vienīgi savas darbības nodrošināšanai.
126.

Attiecībā uz atlīdzības ( 45 ) pieprasīšanas nosacījumiem man ir zināmas šaubas par to, vai tie šajā gadījumā ir izpildīti. Jo īpaši man šķiet apšaubāms, ka varētu pastāvēt cēloņsakarība starp lēmumu par atstādināšanu no amata, ko atsauca pati iecēlējinstitūcija, un materiālajiem zaudējumiem, kas esot nodarīti PV. Kā Vispārējā tiesa norādīja pārsūdzētā sprieduma 81. punktā, 2017. gada 24. jūlija lēmuma par atstādināšanu no amata atsaukšanas dēļ PV, pirmkārt, tika atjaunots darbā Komisijā no 2017. gada 16. septembra un, otrkārt, viņam ar atpakaļejošu spēku tika piešķirts atalgojums un ikgadējais atvaļinājums par laikposmu no 2016. gada 1. augusta līdz 2017. gada 15. septembrim.
“(93)

Saskaņā ar 4.2. punktu [..] paziņojumā par garantijām Komisija uzskata, ka katras garantijas atbalsta apmērs ir vienāds ar garantijas dotācijas elementu, t.i., apmēram to veido atšķirība starp, no vienas puses, ar valsts garantiju iegūtā aizdevuma procentu likmi plus garantijas maksu un, no otras puses, procentu likmi, kas tiktu piemērota aizdevumam bez valsts garantijas. Komisija norāda, ka, ņemot vērā nelielo skaitu līdzīgu tirgū novērotu darījumu, šāds rādītājs nenodrošinās jēgpilnu salīdzinājumu. Tādēļ Komisija izmantos atbilstīgo atsauces likmi, kas ir 1000 bāzes punkti, ņemot vērā visu trīs futbola klubu grūtības un aizdevumu nodrošinājumu ļoti zemo vērtību, plus 124–149 bāzes punkti, kas bija Spānijas bāzes likme atbalsta pasākumu īstenošanas laikā. Katra aizdevuma nodrošinājums patiešām bija ķīla uz klubos iegūtajām kapitāla daļām. Taču klubi bija nonākuši grūtībās, t.i., tie veica darbības, kas noveda pie zaudējumiem, un tiem nebija ticama dzīvotspējas plāna, kas liecinātu, ka šīs darbības novedīs pie to kapitāla daļu īpašnieku peļņas. Tādēļ šo klubu zaudējumi aptvēra šo klubu kapitāla daļu vērtību, tātad šo kapitāla daļu vērtība kā aizdevuma nodrošinājumam bija tuvu nullei. Pamatojoties uz Komisijas aprēķiniem, novērtējamo pasākumu atbalsta apmērs ir [..] Valencia CF gadījumā (EUR 19,193 miljoni 1. pasākumam [..]”.
31.

Tiesa ir kompetenta interpretēt Savienības tiesības jaunā dalībvalstī tikai attiecībā uz to piemērošanu no tās pievienošanās dienas Eiropas Savienībai ( 12 ). Principā Savienības tiesības nevar automātiski piemērot notikumiem, kas risinājušies pirms jaunas dalībvalsts pievienošanās. Tajā pašā laikā jaunas dalībvalsts pievienošanās akta pamatā būtībā ir vispārējais princips, ka Savienības tiesību aktu normas šai valstij tiek piemērotas nekavējoties un pilnībā, turklāt atkāpes ir pieļaujamas tikai tiktāl, cik tās ir skaidri paredzētas pārejas noteikumos ( 13 ). Līdz ar to, ja Līgumā par jaunas dalībvalsts pievienošanos nav noteikts citādi, Savienības tiesības kopš pievienošanās dienas principā ir piemērojamas arī to situāciju turpmākajām sekām, kas radušās pirms pievienošanās ( 14 ).
17.

Iesniedzējtiesa norāda, ka apstrīdētajā normā nav prasīts, lai tajā, ko tā uzskata par zāļu reklāmu iedzīvotājiem, tiktu ietverta tāda informācija par konkrētām zālēm kā zāļu nosaukums, bet ir aizliegts to reklāmā norādīt konkrētu informāciju, tostarp attiecībā uz to cenu. Līdz ar to, tā kā šajā tiesību normā esot reglamentēta nevis informācija par pašām zālēm un to parasto nosaukumu, bet gan informācija par to cenu, minētajā tiesību normā paredzētās darbības varot uzskatīt nevis par reklāmu Direktīvas 2001/83 izpratnē, bet gan par informācijas izplatīšanas veidu, tādēļ šī pati tiesību norma neietilpstot šīs direktīvas piemērošanas jomā.
19.

Ar 2019. gada 15. oktobra spriedumu pirmās instances tiesa Juzgado de lo Mercantil de León (Leonas Komerclietu tiesa) daļēji apmierināja zaudējumu atlīdzināšanas prasību un piesprieda atbildētājām atmaksāt prasītājam 15 % no kravas automobiļu iegādes cenas, pieskaitot likumiskos procentus, bet nepiesprieda šīm sabiedrībām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Precīzāk, šī tiesa noraidīja atbildētāju izvirzīto pamatu, kas bija balstīts uz prasības noilguma termiņu, pamatojoties it īpaši uz to, ka ir piemērojams piecu gadu noilguma termiņš, kas paredzēts Likuma Nr. 15/2007 74. panta 1. punktā, ar ko ir transponēts Direktīvas 2014/104 10. panta 3. punkts. Turklāt minētā tiesa piemēroja prezumpciju par aizliegtas vienošanās ietvaros izdarītu pārkāpumu dēļ radīta kaitējuma esamību, kas ir paredzēta šīs direktīvas 17. panta 2. punktā, kurš transponēts ar Likuma Nr. 15/2007 76. panta 3. punktu, un īstenoja pilnvaras noteikt kaitējuma apmēru, kā tas ir paredzēts minētās direktīvas 17. panta 1. punktā, kurš transponēts ar Likuma Nr. 15/2007 76. panta 2. punktu, pamatojoties uz to, ka tiesiskajā regulējumā par pierādīšanas pienākumu šīs divas tiesību normas ir procesuāli noteikumi.
53.

No minētā izriet, ka šī prasība par atbildību ietilpst to saistību vai prasījumu kategorijā, kuri tiek uzskatīti par izpildītiem visiem nolūkiem, ja noregulējuma brīdī tie nav uzkrājušies un ja tātad uz tiem nevar atsaukties vēlākā procedūrā attiecībā uz iestādi, kura ir noregulējuma objekts, vai struktūru, kas to aizstājusi. Tādējādi minēto prasību par atbildību pret iestādi vai struktūru, kas to aizstājusi, nevar celt pēc brīža, kad veikts bankas noregulējums, izmantojot iekšējo rekapitalizāciju.
4.

Direktīvas 2009/28/EK ( 2 ) 60. apsvērumā ir noteikts: “Prioritāras un garantētas tiesības piekļūt elektroenerģijai, ko iegūst no atjaunojamajiem energoresursiem, ir svarīgas, lai atjaunojamos energoresursus iekļautu iekšējā elektroenerģijas tirgū saskaņā ar 11. panta 2. punktu un turpinātu attīstīt Direktīvas 2003/54/EK [ ( 3 )] 11. panta 3. punktu. Prasības, kas ir saistītas ar elektrotīklu uzticamības un drošuma profilaksi un enerģijas izplatīšanu, var būt dažādas atkarībā no attiecīgās dalībvalsts elektrotīkla un tā drošas darbības īpatnībām. Prioritāra piekļuve tīklam nodrošina, ka elektroenerģijas ražotāji, kas izmanto atjaunojamos energoresursus, var vienmēr, kad vien energoresurss kļūst pieejams, pārdot un izplatīt no atjaunojamajiem energoresursiem saražotu elektroenerģiju saskaņā ar pieslēgšanās noteikumiem. Ja elektroenerģija, ko iegūst no atjaunojamajiem energoresursiem, ir iekļauta tūlītējas piegādes tirgū, garantēta piekļuve nodrošina to, ka visa elektroenerģija, kuru pārdod un veicina, gūst piekļuvi tīklam, ļaujot izmantot maksimālo elektroenerģijas apjomu no atjaunojamajiem energoresursiem, ko ražo tīklam pieslēgtas iekārtas. Tomēr tas nenozīmē, ka dalībvalstu pienākums ir veicināt vai noteikt iepirkuma saistības attiecībā uz enerģiju no atjaunojamajiem energoresursiem. Citās sistēmās nemainīgu cenu nosaka elektroenerģijai, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem, un to parasti nosaka kopā ar iegādes saistībām sistēmas operatoram. Tādā gadījumā prioritāra piekļuve jau ir nodrošināta.”
97.

Šie sadales noteikumi ir tikai veids, kādā no tirgus izņemt kvotu pārpalikumu un visas vai daļu no tām iekļaut atpakaļ tirgū, ja apritē esošais kvotu skaits samazinās zem 400 miljoniem apritē esošu kvotu. Kvotas, kuras būtu bijis jāpiešķir iekārtas operatoram, ja Direktīva 2003/87 un Lēmums 2011/278 būtu piemērots pareizi, neveido šādu pārpalikumu un tāpēc tās var ņemt no tirgus stabilitātes rezerves, neietekmējot kvotu kopskaitu. Tāpat arī tirgus stabilitātes rezerves mērķi neapdraud tas, ka no tirgus stabilitātes rezerves atskaita ierobežotu skaitu kvotu un pievieno tās apritē esošajam skaitam. Tā kā saskaņā ar Direktīvas 2003/87 ( 82 ) 13. panta pirmo teikumu kvotām par trešo tirdzniecības laikposmu, ko var šādi piešķirt, ir beztermiņa derīgums, saņēmējs tās var izmantot vai nu trešajā tirdzniecības laikposmā, vai tirdzniecības laikposmos pēc trešā tirdzniecības laikposma.
2.

Lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu faktu izklāstā nav norādītas dažas detaļas, kurām varētu būt nozīme. Visbūtiskākā ir tā, kas ļautu nošķirt norīkotos darba ņēmējus, no vienas puses, no darba ņēmējiem, kuri, lai gan tiem nav šāda statusa, parasti savu darbu veic citā valstī, kas nav tā, kurā atrodas darba devēja juridiskā adrese un kurā tika noslēgts līgums, no otras puses.