ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-173/08

Kloosterboer Services BV

pret

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane Rotterdam

(Gerechtshof te Amsterdam lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Kopējais muitas tarifs — Tarifu pozīcijas — Datoru ventilācijas iekārtas, kas sastāv no dzesētāja un ventilatora — Klasifikācija Kombinētajā nomenklatūrā”

Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 18. jūnija spriedums I ‐ 5349

Sprieduma kopsavilkums

Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas – Datoru ventilācijas iekārtas, kas sastāv no dzesētāja un ventilatora

(Padomes Regula Nr. 2658/87; Komisijas Regula Nr. 1789/2003)

Regula Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kas grozīta ar Regulu Nr. 1789/2003, ir jāinterpretē tādējādi, ka preces, kas sastāv no dzesētāja, kā arī no ventilatora un kuras ir paredzētas iekļaušanai vienīgi datoros, ir jāklasificē minētās regulas I pielikumā ietvertās Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 84733090.

Apstāklis, ka minētās preces sastāv no diviem atšķirīgiem elementiem, proti, dzesētāja un ventilatora, un neviena no abām apakšpozīcijām, kurā šīs sastāvdaļas varētu būt iekļautas, nav precīzāka par otru, tad, veicot minēto preču klasifikāciju, ir jāatsaucas uz Vispārējo noteikumu 3. punkta b) apakšpunktā minēto noteikumu un ir jānosaka, kurš no elementiem, kas ir tā sastāvdaļas, ir tas, kas piešķir precei tās pamatīpašības.

Šajā gadījumā precēm pamatīpašību piešķir dzesētājs, nevis ventilators. Tā kā šo preču galvenā funkcija ir uztvert un izvadīt procesora siltumu, elements, kas ļauj tām pildīt šo funkciju un kas ir īpaši izstrādāta šim nolūkam, ir dzesētājs.

(sal. ar 29.–34., 37. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
8

2003. gadā tiesisko regulējumu attiecībā uz loto spēlēm un derībām pielāgoja, lai tas atbilstu tehniskajai attīstībai, kura ļauj spēles piedāvāt elektroniskā vidē, it īpaši internetā. Šie pasākumi ir ietverti 2003. gada 8. novembra Dekrētlikumā Nr. 282/2003 (Diário da República I, A sērija, Nr. 259, .). Tie būtībā paredz, no vienas puses, atļaut Santa Casa izplatīt savus produktus elektroniskā vidē un, no otras puses, paplašināt Santa Casa ekskluzīvās tiesības, tajās iekļaujot tiesības rīkot spēles, ko piedāvā elektroniskā vidē, it īpaši internetā, aizliedzot šos līdzekļus izmantot citiem operatoriem.
88

Visbeidzot, ir jāatgādina — kā norādīts šī sprieduma 44. punktā —, ka ir jāpastāv atbilstošai cēloņsakarībai starp novadītajiem ūdeņiem un jutīgo zonu piesārņojumu. Tādēļ, kaut arī Baltijas jūras ūdeņi ir eitroficēti īpaši slāpekļa dēļ, tikmēr, kamēr Komisija nav pierādījusi, ka slāpeklis, kas novadīts no attīrīšanas iekārtām, kurās tiek attīrīti komunālie notekūdeņi no aglomerācijām ar CE lielāku par 10000 un no kurām ūdeņi ieplūst Baltijas jūrā, veicina šīs jūras eitrofikāciju, attiecībā uz šīm iekārtām nav jāparedz slāpekļa terciārā novēršana.
13

SGB XI sējuma 36. pantā ir paredzēts, ka personām, kurām nepieciešama aprūpe un ārstēšana viņu dzīvesvietā, ir tiesības uz pabalstiem natūrā, ko nodrošina ambulatoro pakalpojumu sniedzēju, kuriem ir noslēgti līgumi ar Pflegekasse (turpmāk tekstā — “aprūpes slimokase”) darbinieki. Slimokase sedz izdevumus par šiem pakalpojumiem maksimāli pieļaujamā apmēra ietvaros, kas mainās atkarībā no attiecīgās personas atkarības pakāpes. III kategorijai faktu pamata lietā norises laikā šis pieļaujamais apmērs bija DEM 2800 (aptuveni EUR 1432) mēnesī, un to varēja paaugstināt līdz DEM 3750 (aptuveni EUR 1918) mēnesī gadījumos, kuros ir nepieciešama intensīva aprūpe. Slimokase norēķinās par sniegtajiem pakalpojumiem pēc tarifiem, kas noteikti pakalpojumu sniegšanas līgumos, kas noslēgti ar dažādiem ambulatoro pakalpojumu sniedzējiem. Medicīniskā ārstēšana dzīvesvietā nav viens no natūrā sniegtā pabalsta veidiem SGB XI sējuma 36. panta izpratnē un tiek segta no veselības apdrošināšanas.
42

Turklāt šī sprieduma 28. punktā minētā regulas projekta motīvu izklāsta 36. punktā ir norādīts, ka Regulas Nr. 1768/92 3. panta c) punkta mērķis ir izvairīties no situācijas, kad attiecībā uz vienu un to pašu produktu attiecas vairāki secīgi PAS, kā rezultātā var tikt pārsniegts to pašu zāļu kopējais aizsardzības ilgums. Divos iepriekšējos punktos izklāstīto iemeslu dēļ ar vairākiem PAS pieteikumiem, ko iesnieguši dažādi ar attiecīgo produktu saistītu pamatpatentu īpašnieki, neatkarīgi no tā, vai tie ir vienlaikus izskatīšanas stadijā, nevar izraisīt ekskluzīvu tiesību periodu, kas pārsniedz piecpadsmit gadus no dienas, kad piešķirta pirmā šī produkta tirdzniecības Kopienā atļauja.
82

Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka “jaunās dalībvalstis par 2004. gada 1. maijā brīvā apgrozībā esošu produktu liekajiem krājumiem iekasē maksājumus no to īpašniekiem”. Saskaņā ar minētās regulas 10. pantu — tā bija piemērojama laikā no līdz ieskaitot. Tādējādi šajā laikposmā jaunajām dalībvalstīm saskaņā ar minētās regulas 4. pantu bija jānosaka maksājumi lieko krājumu īpašniekiem pēc tam, kad tās noteikušas to lieko krājumu daudzumu, kā arī maksājuma summu. Tādējādi jaunās dalībvalstis laikā no līdz drīkstēja attiecībā uz lieko krājumu īpašniekiem izdot paziņojumus par maksājuma aprēķinu.
63

Vispirms attiecībā uz argumentu par izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pasākums, kas ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību, var būt pamatots, ja tas specifiski attiecas uz pilnīgi fiktīviem mehānismiem, kuru mērķis ir izvairīties no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktu piemērošanas (šajā sakarā skat. 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-264/96 ICI, Recueil, I-4695. lpp., 26. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Marks & Spencer, 57. punkts, lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 51. punkts, un lietā Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 72. punkts).
24

Šajos apstākļos Verwaltungsgerichtshof nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai Sestā direktīva [..], it īpaši tās 17. pants, ir pretrunā Kopienu pamattiesībām (vienlīdzīgas attieksmes principam Kopienu tiesībās), jo izraisa, ka nodokļu maksātājs īpašumu — dzīvojamo objektu, ko viņš izmanto privātām vajadzībām (patēriņam), — var iegādāties aptuveni par 5% lētāk nekā citi Kopienu pilsoņi, turklāt šīs priekšrocības galīgā summa palielinās līdz ar attiecīgā dzīvojamā objekta iegūšanas un celtniecības izmaksu kāpumu? Vai šāds pārkāpums rodas arī tādēļ, ka nodokļu maksātājs īpašumu — dzīvojamo objektu, ko viņš izmanto privātām vajadzībām, ja pat nenozīmīga tā daļa tiek izmantota arī viņa uzņēmējdarbībā, — var iegādāties aptuveni par 5% lētāk nekā citi nodokļu maksātāji, kuri savas privātās dzīvojamās mājas uzņēmējdarbībai neizmanto nemaz? 2) Vai valsts tiesību normas, ar kurām ir transponēta Sestā direktīva, it īpaši tās 17. pants, ir pretrunā EKL 87. pantam, jo ar tām ar nodokli apliekamus darījumus veicošiem nodokļu maksātājiem tiek piešķirta 1) jautājumā minētā priekšrocība attiecībā uz īpašumiem, ko viņi izmanto privātām vajadzībām, taču šī priekšrocība netiek piešķirta nodokļu maksātājiem, kuri veic no nodokļa atbrīvotus darījumus? 3) Vai Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta iedarbība izpaužas arī tad, ja valsts likumdevējs valsts tiesību normu par izņēmumu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu (šajā gadījumā — UStG 1994 12. panta 2. punkta 1) apakšpunkts), [..] kas ir balstīta uz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu, ir grozījis ar skaidru nodomu saglabāt šo izņēmumu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, — tad no valsts tiesībām izrietētu šī izņēmuma no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu saglabāšana, bet tikai vēlāk pamanītas Kopienu tiesību (proti, Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkts) kļūdainas interpretācijas dēļ valsts tiesībās ir ieviesta norma, kura, apskatot to izolēti, saskaņā ar Kopienu tiesībām (Sestās direktīvas 13. panta B. daļas b) punkta interpretācijā [iepriekš minētajā spriedumā lietā Seeling]) atļauj veikt atskaitīšanu? 4) Gadījumā, ja atbilde uz 3. jautājumu ir noliedzoša: Vai uz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā noteikto “standstill” klauzulu balstīta izņēmuma no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu (šajā gadījumā — UStG 1994 12. panta 2. punkta 2) apakšpunkta a) daļa) iedarbību var ierobežot, ja valsts likumdevējs groza vienu no divām savstarpēji pārklājošām tiesību normām (UStG 1994 12. panta 2. punkta 2) apakšpunkta a) daļa un UStG 1994 12. panta 2. punkta 1) apakšpunkts), ar ko tiek aizliegta atskaitīšana, un pēc tam nerīkojas tālāk, jo ir atklājis savu kļūdu tiesību piemērošanā?”
56

Šī 1976. gada akta 12. panta 2. punktā esošās frāzes “ņem vērā” tā sākotnējā versijā, saskaņā ar kuru dalībvalstis informē Parlamentu par brīvu vietu, kas norisinās saskaņā ar valstu tiesībām, un Parlaments to ņem vērā, interpretācija ir spēkā arī attiecībā uz 1976. gada akta 12. pantā esošo frāzi tā pašreizējā redakcijā. Ja ar 1976. gada akta 12. panta 2. punktu tā sākotnējā versijā tika izslēgta jebkāda Parlamenta rīcības brīvība pat viena no tā locekļu deputāta mandāta atsaukšanas gadījumā, kas izriet no valstu tiesību normu piemērošanas, tādējādi ietekmējot esošo šīs iestādes sastāvu, tad Parlamentam patiešām šo lēmējpilnvaru, pārbaudot Parlamenta locekļu mandātus, ko oficiāli pasludinājušas dalībvalstis, nav saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu. Šajā kontekstā runa it īpaši ir par valstu iestāžu nākamo Parlamenta locekļu noteikšanu saskaņā ar vēlēšanu procedūru, kuru — kā tas skaidri izriet no 1976. gada akta 8. panta — regulē valstu tiesību normas.
15

Komisija apgalvo, ka, piemērojot Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. panta 4. punktu, Šlēsvigas–Holšteinas federālās zemes iestādes var iekasēt summas, kas atbilst svaigas gaļas bakterioloģiskās izmeklēšanas veikšanas izmaksām lielākā apmērā nekā Kopienu maksas standarta summa. Taču iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss Tiesa ir nospriedusi, ka gan no Direktīvu 64/433 un 85/73 formulējuma, gan no to mērķa izriet, ka šo izmeklēšanu izmaksas tiek segtas no Kopienu maksas, kuru dalībvalstis iekasē atbilstoši šai pēdējai direktīvai.
15

Tā kā V. Elshani par šo lēmumu cēla prasību Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (neatkarīgā nodokļu palāta, Grācas sekcija), tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai, ņemot vērā, ka attiecībā uz [Muitas kodeksa] 233. panta pirmās daļas d) punktā paredzēto faktisko situāciju, kad [muitas parāds] tiek dzēsts, nav jāņem vērā muitas parāda rašanās brīdis, bet gan laika posms pēc muitas parāda rašanās tādēļ, ka tā priekšnoteikums ir muitas parāds, kas “rodas” saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu, vārdi “sakarā ar to nelikumīgu ievešanu” Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, — ka preču ievešana Kopienas muitas teritorijā, par ko saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu rodas muitas parāds, beidzas jau ar to ievešanu vietā, kur atrodas [muitas] iestāde vai citā muitas iestāžu norādītā vietā, bet, vēlākais, ar robežas muitas punkta vai citas muitas dienestu norādītas vietas atstāšanu tādēļ, ka preces ir nokļuvušas muitas teritorijas iekšienē un pēc šī brīža preču aizturēšana un konfiskācija vairs nevar būt pamats muitas parāda dzēšanai, vai arī ir jāinterpretē tādējādi, — ka preču ievešana Kopienas muitas teritorijā, par ko saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu rodas muitas parāds, aplūkojot to no ekonomiskā aspekta, turpinās tik ilgi, cik ilgi vēl turpinās to pārvadāšana kā vienots darbības process, kas laika ziņā seko preces ievešanai muitas teritorijā; tātad preces vēl nav sasniegušas pirmo galamērķa vietu un neatrodas miera stāvoklī un preču aizturēšana un konfiskācija vēl līdz šim brīdim var būt pamats muitas parāda dzēšanai? 2) Vai, ņemot vērā, ka pretlikumīgas rīcības gadījumā Muitas kodeksa 202. panta izpratnē, ko atklāj preču ievešanas brīdī, muitas parāds bez atrunām tiek dzēsts, bet turpretim preču aizturēšana brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības, kas ir pretlikumīga rīcība Muitas kodeksa 203. panta izpratnē, nav pamats muitas parāda tūlītējai dzēšanai, Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī muitas parāda dzēšana, kas ir attiecināma vienīgi uz Muitas kodeksa 202. pantā paredzētajiem parāda rašanās gadījumiem, tomēr atbilst vienlīdzīgas attieksmes pret prettiesiskām darbībām principam?”
32

Saistībā ar šīm pārdomām iesniedzējtiesa ir īpaši minējusi 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-434/03 Charles un Charles-Tijmens (Krājums, I-7037. lpp.) un it īpaši šī sprieduma 23.–25. punktu, kuros Tiesa ir atgādinājusi judikatūru attiecībā uz PVN sistēmu, kas piemērojama jaukti lietotiem ražošanas līdzekļiem, tas ir, kad tos lieto gan profesionālos, gan privātos nolūkos. No tā izriet, ka nodokļu maksātājs saistībā ar PVN var izvēlēties, vai pilnībā iekļaut šo mantu sava uzņēmuma kapitālā, vai arī to pilnībā saglabāt savā privātā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tiktāl, cik to faktiski lieto profesionālos nolūkos. Ja nodokļu maksātājs izvēlas uzskatīt ražošanas līdzekli, ko vienlaikus lieto profesionālos un privātos nolūkos, par uzņēmuma kapitālu, par šo preču pirkumu kā priekšnodoklis maksājamais PVN principā ir pilnībā un nekavējoties atskaitāms. Šādos apstākļos, ja uzņēmumam piešķirtā manta dod tiesības pilnībā vai daļēji atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN, tās lietošana nodokļu maksātāja vai personāla privātām vajadzībām vai ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos ir pielīdzināma pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību atbilstoši Direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktam.
130

Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti varēja secināt pārsūdzētā sprieduma 344. punktā, ka princips non bis in idem nav ticis aizskarts, jo likumpārkāpēji nav identiski, un nav pārkāpts samērīguma princips, jo federāciju prasītāju tiešajiem vai netiešajiem biedriem nav uzlikts dubults naudas sods par vienu un to pašu pārkāpumu.
“(5)

Telekomunikāciju, mediju un informācijas tehnoloģiju nozaru saplūšana nozīmē to, ka visiem pārraides tīkliem un pakalpojumiem būtu jābūt iekļautiem vienotos reglamentējošos noteikumos. Minētie reglamentējošie noteikumi sastāv no šīs direktīvas un [..] [“Universālā pakalpojuma” direktīvas] [..] (še turpmāk “īpašās direktīvas”). Jāatdala pārraides regulēšan[a] no satura regulēšanas. Tāpēc šie noteikumi neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus, tādus kā pārraides saturs, finansiāli pakalpojumi un daži informācijas sabiedrības pakalpojumi, un tāpēc neierobežo Kopienas vai valsts līmenī veiktos pasākumus attiecībā uz minētajiem pakalpojumiem, saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, lai veicinātu kultūras un valodu daudzveidību un lai nodrošinātu mediju plurālisma aizsardzību. [..] Pārraidīšanas noteikumu un satura noteikumu atdalīšana neierobežo starp tiem esošo saikņu ņemšanu vērā, jo īpaši, lai garantētu mediju plurālismu, kultūras daudzveidību un patērētāju aizsardzību.
3)

Vai gazifikācijas iekārtā saražotās un gazifikācijas procesa rezultātā attīrītās gāzes sadedzināšana spēkstacijas katlā ir jāuzskata par procesu, uz kuru attiecas Direktīvas 2000/76/EK 3. pants? Vai šajā ziņā ir nozīme tam, ka attīrītā gāze aizstāj fosilo kurināmo un spēkstacijas emisijas uz katru saražoto enerģijas vienību, izmantojot no atkritumiem saražoto un attīrīto gāzi, ir mazākas nekā izmantojot citu kurināmo? Vai Direktīvas 2000/76/EK darbības jomas interpretācijai ir svarīgi, ka gazifikācijas iekārta un spēkstacija, vērtējot no tehniski funkcionālā viedokļa un ņemot vērā to attālumu vienai no otras, veido vienu vienīgu iekārtu vai arī ka gazifikācijas iekārtā radusies un attīrīta gāze tiek pārvadāta un var tikt izmantota citur, piemēram, kā kurināmais enerģijas ražošanai vai citiem mērķiem?
Šādā gadījumā attiecībā uz aparātiem, kas sastāv no dažādiem komponentiem, proti, vai nu no printera un skenera, vai no printera, skenera un datora, tie ir jāklasificē, piemērojot vispārīgo noteikumu 3. punkta b) apakšpunktu, atbilstoši tai no šīm divām vai trim iekārtām, kas nosaka preces pamatīpašības, ja vien to ir iespējams noteikt. Pretējā gadījumā tie būtu jāklasificē, piemērojot vispārīgo noteikumu 3. punkta c) apakšpunktu, pozīcijā, kam ir lielākais kārtas numurs no tām, kas varētu tikt likumīgi ņemtas vērā.
53

It īpaši, lai arī Komisija vispirms gan Lēmuma 7. panta otrajā daļā, gan savos turpmākajos rakstveida lūgumos uzsvēra vajadzību izveidot to uzņēmumu sarakstu, no kuriem ir jāatgūst atbalsts, un nekavējoties veikt efektīvu atgūšanu un pēc tam piekrita elastīgāk piemērot attiecīgos Kopienu noteikumus, Francijas iestādes: — nosūtīja tai sarakstu ar 464 uzņēmumiem, kuriem nebija jāveic atmaksa; — sākot no 2005. gada pirmā ceturkšņa nolūkā veikt efektīvu atgūšanu atturējās no rīcības attiecībā uz 55 uzņēmumiem, kuri bija minēti 2005. gada 16. martā nosūtītajā sarakstā un kuri laikā no 1994. līdz 2002. gadam bija saņēmuši bruto atbalstu virs Kopienas noteiktās robežas, proti, vairāk nekā 1 miljonu euro; — sākot no 2006. gada jūlija tāpat atturējās no šādas rīcības attiecībā uz 105 uzņēmumiem, kuri bija minēti 2006. gada 7. jūlijā nosūtītajā sarakstā un kuriem bija jāatdod neto atbalsts, kas nepārsniedza EUR 200000; — tikai 2007. gada 22. oktobrī, proti, gandrīz četrus gadus pēc Lēmuma pieņemšanas, šajā tiesvedībā iesniegtā atbildes uz repliku raksta pielikumā nosūtīja sarakstu ar 88 uzņēmumiem, kuriem bija jāatmaksā atbalsts, kas pārsniedza EUR 200000; — minētajā atbildes uz repliku rakstā atzina, ka vēl joprojām nebija izdoti pieprasījumi par parādu iekasēšanu, lai arī pirmā pieprasījumu izsniegšana tika paziņota 2006. gada 12. aprīlī ar termiņu ; — minēja bažas par efektivitāti, lai pamatotu pieprasījumu sadalīšanu pa departamentiem, tomēr šo bažu rezultātā netika izsniegts kaut vai viens pieprasījums par parādu iekasēšanu.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Canterbury Hockey Club un Canterbury Ladies Hockey Club (turpmāk tekstā kopā — “Hokeja klubi”) un The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Viņas Augstības Ienākumu un muitas dienestu] (turpmāk tekstā — “Commissioners”) par England Hockey Limited (turpmāk tekstā — “England Hockey”) par Hokeja klubiem sniegtajiem pakalpojumiem iekasētās dalības maksas aplikšanu ar pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā — “PVN”), lai gan šie klubi uzskata, ka šiem pakalpojumiem ir jābūt atbrīvotiem no PVN.
31

Tādējādi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka diskrecionārā vara, kas dalībvalstīm noteikta ar tādu ievaddaļas formulējumu kā Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punktā ietvertais, saskaņā ar kuru dalībvalstis atbrīvojumus piešķir “saskaņā ar nosacījumiem, kurus tās nosaka, lai nodrošinātu pareizu un tūlītēju šo atbrīvojumu piemērošanu un nepieļautu nekādu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, nodokļu apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu”, neietekmē pienākuma ieviest atbrīvojumu no nodokļa beznosacījumu raksturu. Dalībvalsts tādam nodokļu maksātājam, kas var apliecināt, ka viņa nodokļu situācija ietilpst kādā no direktīvā paredzētām nodokļa atbrīvojuma kategorijām, tik un tā nevar norādīt uz to, ka šī valsts nav pieņēmusi attiecīgus noteikumus, lai atvieglotu šī izņēmuma piemērošanu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Becker, 33. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Braathens, 31. punkts; 2002. gada 10. septembra spriedumu lietā C-141/00 Kügler, Recueil, I-6833. lpp., 52. punkts; 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C-45/01 Dornier, Recueil, I-12911. lpp., 79. punkts, kā arī 2005. gada 17. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-453/02 un C-462/02 Linneweber un Akritidis, Krājums, I-1131. lpp., 34. punkts).
36

Turklāt ir jāņem vērā neskaidrības, kuras radījis Ieteikums 2003/558 attiecībā uz veidu, kādā ir jāīsteno pienākumi, kuri izriet no universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta, un attiecībā uz termiņu, kurš ir noteikts šim nolūkam. Par valsts pienākumu neizpildi būtu runa tikai tad, ja no paša sākuma būtu bijis zināms, kāda metode var tikta izmantota vai jāizmanto un sākot no kura datuma. Lietuvas Republika uzskata, ka, ja jau no paša sākuma būtu ticis skaidri noteikts, ka dalībvalstis var brīvi piemērot “pull” metodi, kura no tehniskā viedokļa ir vienkāršāka, tā būtu varējusi izmantot šo iespēju, kura tai būtu ļāvusi ievērojami ietaupīt laiku.
No šī sprieduma 32.–41. punkta izriet, ka ceļojums turp un atpakaļ nav uzskatāms par vienu un to pašu lidojumu. Līdz ar to Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts nav piemērojams tādam ceļojumam turp un atpakaļ kā pamata lietā aplūkotais, kurā pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts teritorijā, atgriežas šajā lidostā, izlidojot no lidostas trešās valsts teritorijā.
45

No otras puses, ir jānorāda, ka Direktīvas 4. panta 2. punkts ļauj dalībvalstij noteikt neatskaitāmās vadības izmaksas vienotā veidā, nepārsniedzot 5 % no meitas sabiedrības sadalītās peļņas, neizšķirot, vai šī valsts ir piemērojusi atbrīvojuma no nodokļa sistēmu vai nodokļu atskaitīšanas sistēmu. No tā izriet, ka attiecībā uz sadalītās peļņas jēdzienu šī norma neparedz nekādu atšķirību atkarībā no tā, vai minētajai dalībvalstij ir pienākums paredzēt iespēju atskaitīt meitas sabiedrības dalībvalstī ieturēto nodokli.
EKL 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts tiesību regulējums, ar kuru mājokļu jomā licencēta uzņēmuma pārrobežu darbības veikšana ir pakļauta iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanai, ar šo pantu netiek pieļauts tiktāl, ciktāl šāds regulējums nav balstīts uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, ar kuriem var pietiekami ierobežot valsts iestāžu tām piešķirtās rīcības brīvības izmantošanu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Minētajiem uzņēmumiem izvirzītā prasība saņemt iepriekšēju kompetentā ministra atļauju, lai varētu veikt ieguldījumu nekustamā īpašumā citās dalībvalstīs, nevis tajā, kur tie atrodas, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums.

Protams, ka prasības saistībā ar dalībvalsts sociālo mājokļu politiku un tās finansēšanu var būt primāri vispārējo interešu iemesli un tādējādi var attaisnot attiecīgus ierobežojumus. Dažas situāciju attiecīgajā valsts tirgū raksturojošās īpatnības, tādas kā strukturālais mājokļu trūkums un īpaši augsts iedzīvotāju blīvums, šādus apsvērumus var tikai pastiprināt.

Saistībā ar minēto noteiktos gadījumos iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtība neapšaubāmi var būt nepieciešama un samērīga ar sasniedzamajiem mērķiem, ja tos nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, proti, atbilstošu deklarēšanas sistēmu. Var izrādīties, ka kompetentās administrācijas veiktā iepriekšējā kontrole tieši ir piemērotāka, lai nodrošinātu, ka licencēto uzņēmumu resursi tiek izmantoti, lai pirmām kārtām nodrošinātu noteiktu personu kategoriju vajadzību pēc mājokļiem attiecīgajā valstī, kamēr pārbaudes sistēma a posteriori radītu pārāk vēlas iejaukšanās risku, it īpaši gadījumā, ja ievērojami izdevumi jau ir tikuši veikti un ir grūti atgūstami.

Tomēr, lai iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanas kārtība, kaut gan ar to tiek izdarīta atkāpe no pamatbrīvības, būtu pamatota, tai ir jābūt balstītai uz nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem objektīviem kritērijiem, kuri nodrošina, ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek pietiekami ierobežota. Tas tā nav, ja ar attiecīgajām valsts tiesību normām kompetentā ministra iepriekšējās atļaujas izsniegšana ir pakļauta tikai vienam nosacījumam, proti, ka paredzētajam projektam jābūt veiktam sociālo mājokļu attiecīgajā valstī interesēs, un ja attiecībā uz jautājumu, vai šāds nosacījums ir izpildīts, šāda pārbaude tiek veikta katrā atsevišķā gadījumā, bet pārbaudes apraksts nav nevienā reglamentējošā dokumentā un nepastāv nekādi citi specifiski un objektīvi kritēriji, atbilstoši kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem būtu iespēja iepriekš uzzināt nosacījumus, kādos to atļaujas izsniegšanas pieteikumi tiks apmierināti, un tiesu instancēm, kurās, iespējams, tiks izskatīta pret atļaujas izsniegšanas atteikumu vērsta sūdzība, būtu iespēja pilnā apmērā veikt savu pārbaudi tiesā.

(sal. ar 24., 30., 33.–35., 37. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)