ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 260/27

Prasība, kas celta 2013. gada 25. jūnijā — Eiropas Komisija/Grieķijas Republika

(Lieta C-351/13)

2013/C 260/48

Tiesvedības valoda — grieķu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — A. Markoulli un B. Schima)

Atbildētāja: Grieķijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, nenodrošinot to, ka no 2012. gada 1. janvāra dējējvistas vairs netiek audzētas neuzlaboto būru sistēmās, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri noteikti Padomes 1999. gada 19. jūlija Direktīvas 1999/74/EK (1), ar ko paredz minimālos standartus dējējvistu aizsardzībai, 3. pantā un 5. panta 2. punktā;

— piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar Direktīvas 1999/74/EK 5. panta 2. punktu no 2012. gada 1. janvāra ir aizliegts audzēt dējējvistas neuzlaboto būru sistēmās. Turklāt Direktīvas 1999/74/EK 3. pantā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, lai dējējvistu īpašnieki vai turētāji dējējvistām izmantotu tikai ar šo direktīvu atļautās audzēšanas sistēmas.

Komisija ir vērsusi dalībvalstu uzmanību uz to pienākumiem izpildīt iepriekš minētās šīs direktīvas normas līdz 2011. gadam. No ziņām, ko sniegusi Grieķijas Republika, izriet, ka ievērojams skaits dējējvistu audzētavu īpašnieku un turētāju direktīvā paredzētajā transponēšanas termiņā neesot varējuši izpildīt pienākumus, kas tiem izriet no Direktīvas 1999/74/EK.

No ziņām, ko Grieķijas Republika sniegusi pirmstiesas procedūras gaitā, kā arī no šo ziņu nesenākajiem atjauninājumiem izriet, ka Grieķijas Republika vēl nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Direktīvas 1999/74/EK 3. pantā un 5. panta 2. punktā.

(1) OV L 203, 3.8.1999., 53.-57. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 252/19

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2013. gada 14. marta spriedumu lietā T-587/08 Fresh Del Monte Produce, Inc./Eiropas Komisija 2013. gada 27. maijā iesniedza Eiropas Komisija

(Lieta C-294/13 P)

2013/C 252/28

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji — A. Biolan, M. Kellerbauer, P. J. O. Van Nuffel)

Pārējie lietas dalībnieki: Fresh Del Monte Produce, Inc. un Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2013. gada 14. marta sprieduma lietā T-587/08 Fresh Del Monte Produce Inc./Komisija rezolutīvās daļas 1. punktu;

— taisīt galīgu spriedumu, nosakot Fresh Del Monte Produce Inc. naudas sodu EUR 9 800 000 apmērā;

— piespriest Fresh Del Monte Produce Inc. atlīdzināt apelācijas instancē radušos tiesāšanās izdevumus, kā arī tādu tiesvedībā Vispārējā tiesā radušos izdevumu daļu, ko Tiesa uzskata par piemērotu.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, uzskatot, ka informācija, kas sniegta Komisijai atbildē uz informācijas pieprasījumu, ir jāņem vērā naudas soda samazināšanas mērķiem kā brīvprātīga sadarbība, kas veicinājusi Komisijas veikto izmeklēšanu, ir pārkāpusi Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (1), 23. pantu, to aplūkojot kopsakarā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (2) un LESD 101. un 102. panta efektīvās īstenošanas principu.

Pakārtoti, Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. pantu un pienākumu norādīt pamatojumu, samazinot Del Monte uzlikto naudas sodu par Weichert sadarbību administratīvajā procesā, lai gan apgalvotās Weichert sadarbības laikā Del Monte un Weichert vairs neveidoja vienu un to pašu uzņēmumu.

(1) OV L 1, 1. lpp.

(2) OV C 45, 3. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 252/17

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta paplašinātā sastāvā) 2013. gada 7. marta spriedumu lietā T-96/10 Rütgers Germany GmbH u.c./Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA)2013. gada 27. maijā iesniedza Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd

(Lieta C-290/13 P)

2013/C 252/26

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd (pārstāvis — K. Van Maldegem, avocat)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA)

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-96/10 un

— atcelt Eiropas Ķimikāliju aģentūras (turpmāk tekstā — “ECHA”) Lēmumu ED/68/2009 (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), ar kuru antracēna eļļa (pasta) ir apzināta kā viela, kas iekļaujama kandidātvielu sarakstā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1907/2006 (turpmāk tekstā — “REACH”) (1) 59. pantu, vai,

— pakārtoti, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību par tiesību akta atcelšanu, un

— piespriest atbildētājai atlīdzināt visus šīs tiesvedības izdevumus (ieskaitot izdevumus Vispārējā tiesā).

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka, noraidot viņu prasību par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Kopienas tiesības. Jo īpaši apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas apelācijas sūdzības iesniedzēju situācijā piemērojamā tiesiskā regulējuma interpretācijas kļūdas. Tā rezultātā Vispārējā tiesa pieļāva vairākas kļūdas tiesību normu piemērošanā, proti:

— secinot, ka uz konkrēto gadījumu attiecināmajos sarežģītajos zinātniskajos un tehniskajos faktos un secinājumā, ka antracēna eļļai (pastai) piemīt PBT vai vPvB īpašības, ņemot vērā tās sastāvdaļas, ko tā satur vismaz 0,1 % koncentrācijā, nav pieļauta acīmredzama kļūda;

— secinot, ka sastāvdaļas nav atsevišķi jāidentificē kā tādas, kurām piemīt PBT vai vPvB īpašības, atsevišķā ECHA lēmumā, kas balstīts uz sīku šī jautājuma izpēti;

— secinot, ka REACH 59. panta 3. punkts un XV pielikums netika pārkāpts, jo informācija par alternatīvajām vielām nebija iekļauta XV pielikumā, un

— ka netika pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.

Minēto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējās tiesas spriedums lietā T-96/10 būtu jāatceļ un apstrīdētais lēmums jāatceļ.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK, OV L 396, 1. lpp.
—

pieņemot nolēmumu pēc būtības, atcelt šādus aktus: — Eiropas Komisijas Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta 2009. gada 2. februāra vēstuli Nr. 000841 par “Komisijas veiktajiem maksājumiem, kas atšķiras no pieprasītās summas”, kas ietver šādu lēmumu: “Līdz ar to datums, sākot no kura Eiropas Komisija uzskatīs par nepieņemamiem ar 2000.-2006. gada reģionālās darbības programmas 1.7 pasākumu saistītos izdevumus, ir 2007. gada 29. jūnijs, nevis 2006. gada 17. maijs, kā norādīts iepriekš minētajā 2008. gada 22. decembra paziņojumā”; — Eiropas Komisijas Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta 2009. gada 6. februāra vēstuli Nr. 001059 par “Maksājuma pieprasījuma apturēšanu un lūgumu sniegt informāciju attiecībā uz finanšu korekcijām, kas atbilstoši Regulas Nr. 1260/99 39. pantam veiktas attiecībā uz Kampānijas reģionālo darbību”, kas ietver šādu lēmumu: “Līdz ar to datums, sākot no kura Eiropas Komisija uzskata par nepieņemamiem ar 2000.-2006. gada reģionālās darbības programmas 1.7 pasākumu saistītos izdevumus, ir 2007. gada 29. jūnijs, nevis 2006. gada 17. maijs, kā norādīts iepriekš”; — Eiropas Komisijas Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta 2008. gada 22. decembra vēstuli Nr. 012480 par Kampānijas 2000.-2006. gada reģionālās darbības programmu (CCI Nr. 1999 IT 16 1 PO 007) — Pārkāpuma procedūras 2007/2195 sekas attiecībā uz atkritumu apsaimniekošanu Kampānijā, ar kuru “Komisija lūdz, sākot no nākamā maksājuma pieprasījuma, atskaitīt visus uz 1.7 pasākumu attiecinātos izdevumus, kas radušies pēc 2007. gada 29. jūnija”.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 226/7

Prasība, kas celta 2013. gada 7. jūnijā — Eiropas Parlaments/Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-317/13)

(2013/C 226/13)

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītājs: Eiropas Parlaments (pārstāvji — F. Drexler, A. Caiola un M. Pencheva)

Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

Prasītāja prasījumi:

— atcelt Padomes 2013. gada 7. marta Lēmumu 2013/129/ES par kontroles pasākumu piemērošanu 4-metilamfetamīnam (1);

— saglabāt Padomes Lēmuma 2013/129/ES iedarbību līdz brīdim, līdz tas tiks aizstāts ar jaunu pienācīgā kārtībā pieņemtu tiesību aktu;

— piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Vispirms Parlaments atgādina, ka apstrīdētā lēmuma preambulā ir atsauce uz šādiem juridiskajiem pamatiem: Padomes 2005. gada 10. maija Lēmuma 2005/387/TI par informācijas apmaiņu, riska novērtējumu un kontroli attiecībā uz jaunām psihoaktīvām vielām (2) 8. panta 3. punktu un Līgumu par Eiropas Savienības darbību. Parlaments no minētā secina, ka Padome netieši atsaucas uz bijušā Līguma par Eiropas Savienību 34. panta 2. punkta c) apakšpunktu.

Parlaments savas prasības atcelt tiesību aktu pamatošanai izvirza divus pamatus.

Pirmkārt, Parlaments apgalvo, ka Padome esot balstījusi savu lēmumu uz tādu juridisko pamatu, proti, LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktu, kurš tika atcelts kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā. Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir balstīts vairs tikai uz Lēmumu 2005/387/TI. Pēdējais minētais ir uzskatāms par atvasinātu juridisko pamatu un līdz ar to ir prettiesisks.

Otrkārt, un ņemot vērā iepriekš minēto, Parlaments uzskata, ka lēmuma pieņemšanas procesā tika pieļauti būtiski formas prasību pārkāpumi. No vienas puses, kaut arī bija piemērojams LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunkts, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas saskaņā ar LES 39. panta 1. punktu bija jāapspriežas ar Parlamentu. Taču Parlaments apgalvo, ka tā tas nenotika. No otras puses, ja tiek uzskatīts, ka piemērojamās tiesību normas ir tās, kas paredzētas Lisabonas līgumā, tad Parlaments bija jāiesaista likumdošanas procesā, pamatojoties uz LESD 83. panta 1. punktu. Jebkurā gadījumā, tā kā Parlaments netika iesaistīts apstrīdētā lēmuma pieņemšanā, saistībā ar šo lēmumu tika pieļauts būtisks formas prasības pārkāpums.

Visbeidzot, gadījumā, ja Tiesa nolems atcelt apstrīdēto lēmumu, Parlaments uzskata, ka saskaņā ar LESD 264. panta otro daļu ir jāsaglabā apstrīdētā lēmuma ietekme līdz brīdim, kad tas tiks aizstāts ar jaunu pienācīgā kārtībā pieņemtu tiesību aktu.

(1) OV L 72, 11. lpp.

(2) OV L 127, 32. lpp.
3)

Vai no minētā viedokļa darbības minimālo izmaksu noteikšana var līdz ar to tikt fiksēta brīvprātīgo nozares ieinteresēto uzņēmēju līgumā vai, pakārtoti, to var veikt iestādes, kuru sastāvā lielākoties ir personas, kas pārstāv nozares privātos uzņēmējus, nepastāvot iepriekš noteiktiem kritērijiem tiesību normu līmenī?
1)

Vai LESD 101. pantam (iepriekš — EK līguma 81. pants, to aplūkojot kopsakarā ar tā 10. pantu) un LES 4. panta 3. punktam atbilst tāds tiesiskais regulējums kā tas, kas ir ieviests ar Noteikumiem par pārstāvju tiesā atlīdzības tarifiem, proti, ar [2003. gada] 7. novembra Karaļa dekrētu Nr. 1373/2003, kurā to atlīdzībai ir noteikts minimālais tarifs vai skala, kuru var palielināt vai samazināt tikai 12 % apmērā, un dalībvalsts iestādēm, tostarp tiesām, nav faktiskas iespējas atkāpties no tiesību aktos noteiktajā skalā paredzētājām minimālajām likmēm, ja rodas ārkārtēji apstākļi?
5)

Ņemot vērā “[informācijas sabiedrības] pakalpojumu sniedzēja” definīciju, kas dota 2. pantā Direktīvā 2000/31/EK un 1. panta 2. punktā Direktīvā 98/34/EK, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 98/48/EK, — cik lielā mērā var uzskatīt, ka šajos pakalpojumos ir ietverta “vienkāršā līnija (mere conduit)” vai “superātrā līnija (caching)”, vai arī “glabāšana” saskaņā ar Direktīvas 2000/31/EK 12., 13. un 14. pantu, ja pastāv viens vai vairāki no turpmāk minētajiem apstākļiem: a) avīze, kurai ir bez maksas pieejama tīmekļa vietne, kurā tiek publicēts papīra versijas elektroniskais izdevums ar visiem papīra versijas rakstiem un reklāmām, PDF formātā vai citā analogā elektroniskajā formātā; b) avīze tiešsaistē, kas ir brīvi pieejama, kuras nodrošinātājs atlīdzību saņem, pateicoties komercreklāmām, kuras parādās tīmekļa vietnē. Tiešsaistes avīzēs publicēto informāciju sniedz avīzes darbinieki un/vai pašnodarbināti žurnālisti; c) maksas tīmekļa vietne, kurā sniegts kāds no a) un b) punktā minētajiem pakalpojumiem?
4)

Vēl pakārtotāk — ja uz to, ka kādas Itālijas ostas iestādes priekšsēdētāja amatu ieņem citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis, neattiecas neviens no iepriekš minētajiem noteikumiem, vai to — neraugoties uz iepriekš minēto — un vispārīgāk atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. pantam, var uzskatīt par Kopienas pilsoņu prerogatīvām tiesībām “strādāt, izmantot tiesības veikt uzņēmējdarbību un sniegt dažādus pakalpojumus jebkurā dalībvalstī”, neraugoties uz īpašajiem “sektorālajiem” noteikumiem, kas ir ietverti LESD 45. un 49. un nākamajos pantos, kā arī Direktīvā 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū, un vai valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais aizliegums attiecībā uz šo amata vietu līdz ar to ir nesaderīgs ar vienlīdz vispārīgo diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, kas ir noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta 2. punktā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 207/25

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 20. februāra rīkojumu apvienotajās lietās no T-278/00 līdz T-280/00, no T-282/00 līdz T-286/00 un no T-288/00 līdz T-295/00 Albergo Quattro Fontane u.c./Komisija 2013. gada 2. maijā iesniedza Manutencoop Soc. coop., iepriekš — Manutencoop Soc. coop. r.l. un Astrocoop Universale Pulizie, Manutenzioni e Trasporti Soc. coop. r.l.

(Lieta C-246/13 P)

2013/C 207/39

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Manutencoop Soc. coop., iepriekš — Manutencoop Soc. coop. r.l. un Astrocoop Universale Pulizie, Manutenzioni e Trasporti Soc. coop. r.l. (pārstāvji — A. Vianello, A. Bortoluzzi un A. Veronese, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija un Comitato “Venezia vuole vivere”

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt un/vai pārformulēt Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 20. februāra rīkojumu lietās T-280/00 un T-285/00, par kuru paziņots 2013. gada 25. februārī;

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatojumam ir izvirzīti divi pamati.

Pirmkārt, Vispārējās tiesas rīkojumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, piemērojot principus, ko Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā Comitato “Venezia vuole vivere” saistībā ar pienākumu pamatot valsts atbalsta jomā pieņemtos Komisijas lēmumus. Vispārējā tiesa neesot ievērojusi Tiesas nospriesto, atbilstoši kam jau pašā Komisijas lēmumā “ir jābūt visiem būtiskajiem elementiem, lai valsts iestādes to varētu izpildīt”. Kaut arī attiecīgajā lēmumā nebija ietverti visi būtiskie elementi, lai valsts iestādes varētu to izpildīt, Vispārējā tiesa neesot konstatējusi nekādus pārkāpumus saistībā ar metodi, kuru Komisija bija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, kas ir uzskatāms par kļūdu tiesību piemērošanā.

Otrkārt, Vispārējās tiesas rīkojumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, piemērojot principus, ko Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā Comitato “Venezia vuole vivere” saistībā ar pierādīšanas pienākuma sadalījumu, ņemot vērā LESD 107. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus. Ņemot vērā Tiesas nospriesto, veicot atgūšanu, dalībvalstij — un nevis konkrētajam atbalsta saņēmējam — katrā konkrētajā gadījumā ir jāpierāda LESD 107. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu izpilde. Tomēr šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā nav precizējusi šādas pārbaudes “kārtību”. Līdz ar to, tā kā tās rīcībā nebija būtisko elementu, lai saistībā ar atgūšanu pierādītu, ka piešķirtās priekšrocības attiecībā uz atbalsta saņēmējiem ir uzskatāmas par valsts atbalstu, Itālijas Republika esot pārnesusi pierādīšanas pienākumu, liekot katram uzņēmumam, kurš ir saņēmis atbrīvojuma no sociālā nodrošinājuma maksājumiem veidā piešķirto atbalstu, pierādīt, ka attiecīgās priekšrocības nav izkropļojušas konkurenci, nedz arī ir ietekmējušas tirdzniecību starp dalībvalstīm; pretējā gadījumā tiek pieņemts, ka piešķirtā priekšrocība var izkropļot konkurenci un ietekmēt Kopienu iekšējo tirdzniecību.
—

apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus un līdz ar to: — tiktāl, ciktāl tas ir saprātīgi un prasītāju interesēs, atcelt Eiropas Komisijas 1999. gada 25. novembra Lēmumu 2000/394/EK par atbalsta pasākumiem Venēcijas un Kjodžas teritorijās dibinātajiem uzņēmumiem, kas ir paredzēti Likumos Nr. 30/1997 un Nr. 206/1995, ar ko nosaka atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem; — pakārtoti, atcelt šo iepriekš minēto lēmumu, ciktāl tajā ir uzdots atgūt piešķirtos atbrīvojumus no sociālā nodrošinājuma maksājumiem un ciktāl tajā papildus atgūstamajai atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem summai ir piedzenams arī procentu maksājums par nolēmumā paredzētajiem laikposmiem;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 189/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 30. aprīlī iesniedza High Court of Ireland (Īrija) — Ewaen Fred Ogieriakhi/Minister for Justice and Equality, Ireland, Attorney General, An Post

(Lieta C-244/13)

2013/C 189/24

Tiesvedības valoda — anglų

Iesniedzējtiesa

High Court of Ireland

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Ewaen Fred Ogieriakhi

Atbildētāji: Minister for Justice and Equality, Ireland, Attorney General, An Post

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai var teikt, ka Savienības pilsoņa laulātais, kurš pats tobrīd nebija dalībvalsts pilsonis, ir “kopā ar Savienības pilsoni likumīgi un nepārtraukti uzturējies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus” Direktīvas 2004/38/EK (1) 16. panta 2. punkta izpratnē tādos apstākļos, kad pāris ir apprecējies 1999. gada maijā, uzturēšanās tiesības ir tikušas piešķirtas 1999. gada oktobrī un, vēlākais, 2002. gada sākumā puses bija vienojušās dzīvot šķirti un abi laulātie bija sākuši dzīvot ar pilnīgi citiem partneriem līdz 2002. gada beigām?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, un, paturot prātā, ka trešās valsts pilsonim, pieprasot pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar 16. panta 2. punktu, pamatojoties uz piecu gadu nepārtrauktu uzturēšanos pirms 2006. gada aprīļa, ir arī jāpierāda, ka viņa vai viņas uzturēšanās bija, cita starpā, atbilstoša Regulas (EEK) Nr. 1612/68 (2) 10. panta 3. punkta prasībām, vai tas fakts, ka šķietamajā piecu gadu periodā Savienības pilsonis ir pametis ģimenes mājokli un trešās valsts pilsonis tad ir sācis dzīvot ar citu personu jaunā ģimenes mājoklī, kuru nebija sagādājis vai nodrošinājis (kādreizējais) laulātais, kurš ir ES pilsonis, nozīmē, ka Regulas (EEK) Nr. 1612/68 10. panta 3. punkta prasības tādējādi nav izpildītas?

3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noraidoša, tad, lai izvērtētu, vai dalībvalsts ir nepareizi transponējusi vai citādi nav pienācīgi piemērojusi 2004. gada direktīvas 16. panta 2. punkta prasības, vai fakts, ka valsts tiesa, kura izskata prasību par zaudējumu atlīdzināšanu par Savienības tiesību pārkāpumu, ir uzskatījusi par nepieciešamu uzdot būtisko jautājumu par prasītāja pastāvīgas uzturēšanās tiesībām, pats par sevi ir apstāklis, kuru šī tiesa var ņemt vērā, nosakot, vai Savienības tiesību pārkāpums ir bijis acīmredzams?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.).

(2) Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.).
—

apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus un līdz ar to: — tiktāl, ciktāl tas ir saprātīgi un prasītāju interesēs, atcelt Eiropas Komisijas 1999. gada 25. novembra Lēmumu 2000/394/EK par atbalsta pasākumiem Venēcijas un Kjodžas teritorijās dibinātajiem uzņēmumiem, kas ir paredzēti Likumos Nr. 30/1997 un Nr. 206/1995, ar ko nosaka atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem; — pakārtoti, atcelt šo iepriekš minēto lēmumu, ciktāl tajā ir uzdots atgūt piešķirtos atbrīvojumus no sociālā nodrošinājuma maksājumiem un ciktāl atbilstoši tam papildus atgūstamajai atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem summai ir piedzenams arī procentu maksājums par nolēmumā paredzētajiem laikposmiem;
1)

Vai Estatuto de los Trabajadores 57. panta tiesiskais regulējums, skatot to kopsakarā ar Texto Refundido de la Ley de Procedimiento Laboral 116. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru Spānijas Karaliste darba devēja maksātnespējas gadījumā tieši izmaksā darbiniekiem tā saucamās “tiesvedības” algas [“salarios de tramitación”], kuras ir maksājamas, ja tiesvedība ir ilgāka par 60 (tagad 90) darba dienām no prasības piekritīgajā tiesā iesniegšanas brīža, ietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (1), konkrētāk, tās 1. panta 1. punkta, 2. panta 3. un 4. punkta, 3., 5. un 11. panta piemērošanas jomā?
1)

Vai azartspēļu nozarē ierobežojuma nesaskaņotība ir tad, — ja, no vienas puses, vienā dalībvalstī, kura ir veidota kā federatīva valsts, publisku azartspēļu organizēšana un starpniecības pakalpojumi internetā principā ir aizliegti saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas ir spēkā lielākajā daļā federālo zemju, un izņēmuma kārtā var tikt atļauti — nepastāvot iegūtām tiesībām — tikai attiecībā uz loterijām un sporta derībām, lai sagatavotu atbilstošu alternatīvu nelikumīgam azartspēļu piedāvājumam, kā arī novērstu to attīstību un izplatību, — ja, no otras puses, šīs dalībvalsts federālajā zemē saskaņā ar tajā spēkā esošo tiesisko regulējumu, ievērojot sīkāk aprakstītus objektīvus nosacījumus, ikvienam Savienības pilsonim un ikkatrai tam pielīdzinātai juridiskai personai ir jāizsniedz atļauja sporta derību komerciālai organizēšanai internetā, un tādējādi var tikt ietekmēta to pārējā Vācijas teritorijā spēkā esošo ierobežojumu komerciāli organizēt azartspēles internetā piemērotība, kuri ir paredzēti ar šo ierobežojumu īstenojamo vispārīgo interešu leģitīmos mērķu sasniegšanai?
c)

vai, visbeidzot, Regulas Nr. 2790/1999 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz vienošanos, kas iever pret konkurenci vērstas saistības, no 2002. gada 1. janvāra no jauna ir jāpiemēro piecu gadu termiņš, kas izbeidzas 2006. gada 31. decembrī, gadījumā, kad pret konkurenci vērsto saistību spēkā esamības atlikušais termiņš 2002. gada 1. janvārī nepārsniedz piecus gadus, turpretim uz to neattiecas atbrīvojumi un tās atbilstība EKL 81. panta 1. punktam ir jāvērtē individuāli gadījumā, kad pret konkurenci vērsto saistību spēkā esamības atlikušais termiņš 2002. gada 1. janvārī pārsniedz piecus gadus?