ĢENERĀLADVOKĀTA

MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR] SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 6. aprīlī ( 1 )

Lieta C‑133/16

Christian Ferenschild

pret

JPC Motor SA

(Cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 1999/44/EK – Lietotas preces – Patērētāja tiesības preces neatbilstības līgumam gadījumā – Saistību par preces neatbilstību līgumam periods – Ierobežojuma periodi

I. Ievads

1. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa, Beļģija) lūdz paskaidrot, vai noteikums Direktīvas 1999/44 ( 2 ) 5. panta 1. punkta otrajā teikumā, saskaņā ar kuru patērētāja no preces neatbilstības līgumam izrietošo prasījumu ierobežojuma periods ( 3 ) nebeidzas divu gadu laikā no preču piegādes laika, ir saistošs arī attiecībā uz lietotu patēriņa preču tirdzniecību.

2. Atbildot uz iesniedzējtiesas formulēto jautājumu, Tiesai būs iespēja paskaidrot, vai un kādā mērā saglabājas to patērētāju tiesību aizsardzība, kuri iegādājas lietotas preces. Ierobežojuma periodu beigas, uz kuriem attiecas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, var nozīmēt tiesību vai to īstenošanas iespējas izbeigšanos. Ja patērētājam ir tiesības, bet nav iespējas šīs tiesības īstenot, tas viņam var kaitēt vairāk nekā tiesību neesamība vispār ( 4 ).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

3. Saskaņā ar Direktīvas 1999/44 preambulas 16. un 17. apsvērumu: “(16) tā kā lietoto preču raksturīgo iezīmju dēļ tās parasti nav iespējams aizstāt; tā kā tādēļ attiecībā uz šīm precēm patērētāja tiesības uz nomaiņu parasti nav pieejamas; tā kā attiecībā uz šādām precēm dalībvalstis var dot pusēm iespēju vienoties par saīsinātu saistību termiņu; (17) tā kā ir lietderīgi ierobežot periodu, kurā pārdevējs ir atbildīgs par neatbilstību, kas konstatēta preču piegādes laikā; tā kā dalībvalstis var paredzēt arī ierobežojumu periodam, kurā patērētāji var izmantot savas tiesības, ja šāda perioda termiņš nebeidzas divos gados no piegādes laika; tā kā, ja saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem ierobežotais periods nesākas preču piegādes laikā, attiecīgās valsts tiesību aktu paredzētā ierobežotā perioda kopējais ilgums nevar būt īsāks par diviem gadiem, sākot no piegādes laika.”

4. Direktīvas 2. panta “Atbilstība līgumam” 1. punktā ir noteikts: “Pārdevējam ir jāpiegādā patērētājam tādas preces, kas atbilst pārdošanas līgumam.”

5. Direktīvas 1999/44 3. panta “Patērētāju tiesības” 1. un 2. punktā ir paredzētas šādas neatbilstības sekas: “1. Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību. 2. Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.”

6. Šīs direktīvas 5. panta “Termiņi” 1. punktā savukārt ir noteikts: “Saskaņā ar 3. pantu pārdevēju sauc pie atbildības, ja neatbilstība izpaužas divos gados no preču piegādes laika. Ja saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem uz 3. panta 2. punktā noteiktajām tiesībām attiecas ierobežojuma periods, šis periods nebeidzas divu gadu laikā no preču piegādes laika.”

7. Saskaņā ar Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punktu: “Līguma noteikumi vai nolīgumi, kas ir noslēgti ar pārdevēju pirms viņa informēšanas par neatbilstību, kuri tieši vai netieši atceļ vai ierobežo tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, kā paredzēts valsts tiesību aktos, nav patērētājam saistoši. Dalībvalstis var paredzēt, ka attiecībā uz lietotām precēm pārdevējs un patērētājs var vienoties par līguma noteikumiem vai noslēgt vienošanos, kam ir īsāks pārdevēja saistību termiņš, nekā noteikts 5. panta 1. punktā. Šāds termiņš nevar būt īsāks par vienu gadu.”

B. Beļģijas tiesības

8. Ar code civil (Beļģijas Civilkodekss) 1649 quater pantu, kas Beļģijas tiesību sistēmā ir ieviests ar 2004. gada 1. septembra likumu ( 5 ), ir transponēts Direktīvas 1999/44 3. panta 1. punkts, 5. panta 1. punkts, kā arī 7. panta 1. punkts. Šajā tiesību normā ir noteikts: “§ 1. Pārdevējs patērētājam atbild par jebkuru neatbilstību, kas pastāv preces piegādes brīdī un kas izpaužas divu gadu laikā no šā brīža. [..] Atkāpjoties no pirmajā daļā paredzētā, pārdevējs un patērētājs attiecībā uz lietotām precēm var vienoties par termiņu, kas ir īsāks par diviem gadiem, bet ne īsāks par vienu gadu. [..] § 3. Patērētāja prasījuma tiesību noilguma termiņš ir viens gads, sākot no dienas, kad viņš ir konstatējis neatbilstību, bet šis termiņš nevar beigties pirms 1. punktā paredzētā divu gadu termiņa beigām.”

III. Pamatlieta

9. 2010. gada 21. septembrīCh. Ferenschild no JPC Motor SA (turpmāk tekstā – “JPC”) iegādājās lietotu automobili VOLVO par cenu EUR 14000.

10. 2010. gada 22. septembrīCh. Ferenschild tika atteikta šī transportlīdzekļa reģistrācija, jo Šengenas informācijas sistēmā tas ir norādīts kā zagts automobilis.

11. Galu galā izrādījās, ka Ch. Ferenschild iegādātais automobilis nekad nav bijis nozagts. Tomēr 2007. gadā tikuši nozagti dokumenti uz šo transportlīdzekli, lai “legalizētu” līdzīgu nelegālas izcelsmes automobili Itālijā.

12. 2011. gada 7. janvārī kļuva iespējams reģistrēt Ch. Ferenschild transportlīdzekli.

13. 2012. gada 12. martāCh. Ferenschild cēla prasību tribunal de commerce de Mons (Monsas Komerctiesa, Beļģija) pret JPC, lūdzot piespriest viņam samaksāt summu EUR 5499,83, no kuras EUR 2000,00 – par zaudējumiem saistībā ar paaugstinātas transportlīdzekļa cenas samaksu, EUR 2999,83 – par aizstājoša transportlīdzekļa nomu laikā no 2010. gada 21. septembra līdz 2011. gada 14. janvārim, kā arī EUR 500 – par administratīvajiem un citiem izdevumiem.

14. Tribunal de commerce de Mons (Monsas Komerctiesa) noraidīja prasību pilnībā.

15. Saistībā ar Ch. Ferenschild iesniegto apelācijas sūdzību Cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) atzina, ka attiecīgais transportlīdzeklis neatbilst līgumam to Beļģijas Civilkodeksa tiesību normu izpratnē, ar kurām transponēta Direktīva 1999/44. Tomēr iesniedzējtiesa nosprieda, ka šī neatbilstība ir novērsta vēlāk, reģistrējot automobili. Vienlaikus pēc savas ierosmes tā sarīkoja tiesas sēdi, lai puses varētu iesniegt savus apsvērumus par noilgumu un zaudējumu apmēru.

16. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda šaubas, kas saistītas ar to prasījumu noilgumu, kas izriet no Ch. Ferenschild iegādātā transportlīdzekļa neatbilstības.

17. Tātad Ch. Ferenschild – atbilstoši iesniedzējtiesas konstatētajam – saņēma transportlīdzekli 2010. gada 21. septembrī, konstatēja trūkumu 2010. gada 22. septembrī, bet prasību cēla 2012. gada 12. martā.

18. Beļģijas tiesībās patērētāja prasījumu, kas izriet no neatbilstības, termiņš parasti beidzas vienu gadu pēc dienas, kad patērētājs ir konstatējis preces neatbilstību līgumam (Beļģijas Civilkodeksa 1649 quater panta 3. punkts).

19. Tā kā prasība tika celta 2012. gada 12. martā, gandrīz 17 mēnešus pēc neatbilstības konstatēšanas, Ch. Ferenschild prasījumi esot atzīstami par noilgušiem ( 6 ).

20. Jau iepriekš minētajā Beļģijas Civilkodeksa 1649 quater panta 3. punktā in extenso ir noteikts, ka attiecībā uz patērētāja prasījumiem, kas izriet no neatbilstības, iestājas noilgums vienu gadu pēc tam, kad patērētājs to ir konstatējis, tomēr tas nevar iestāties pirms divu gadu termiņa beigām, kas ir noteikts šī kodeksa 1649 quater panta 1. punktā.

21. No tā varētu secināt, ka attiecībā uz 2012. gada 12. martā celto prasību vēl nebija iestājies noilgums. Līdz minētajai dienai vēl nebija beidzies divu gadu laikposms, ko skaita no piegādes dienas.

22. Beļģijas likumdevējs, transponējot Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otro daļu, Beļģijas Civilkodeksa 1649 quater panta 1. punkta trešajā daļā ir noteicis, ka lietotu mantu pārdošanas līguma līgumslēdzējas puses var vienoties par īsāku saistību periodu attiecībā uz neatbilstību, kas katrā ziņā nevar būt īsāks kā viens gads.

23. Šajā lietā puses šādi vienojās, nosakot, ka pārdevējs ir atbildīgs par preces neatbilstību līgumam viena gada laikā no piegādes dienas.

24. Iesniedzējtiesa norādīja, ka saskaņā ar interpretāciju, atbilstoši kurai tika veikts Direktīvas 1999/44 transponēšanas darbs, gadījumā, ja puses vienojas par saistību periodu, kas ir īsāks par diviem gadiem (piemēram, viena gada periodu), Beļģijas Civilkodeksa 1649 quater panta 3. punktā paredzētā atsauce uz šīs tiesību normas 1. punktu (“bet šis termiņš nevar beigties pirms 1. punktā paredzētā divu gadu termiņa beigām”) ir jāsaprot kā viena gada periods.

IV. Prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

25. Šādos apstākļos Cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Eiropas Parlamenta 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 5. panta 1. punkta – kopsakarā ar 7. panta 1. punkta otro daļu – tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā valsts tiesību norma, kas tiek interpretēta tādējādi, ka tā pieļauj, ka lietotām precēm patērētāja prasības celšanas noilguma termiņš beidzas pirms divu gadu termiņa, sākot no neatbilstīgās preces piegādes dienas, beigām, ja pārdevējs un patērētājs ir vienojušies par garantijas termiņu, kas ir īsāks par diviem gadiem?”

26. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir saņemts 2016. gada 4. martā.

27. Rakstveida apsvērumus iesniedza Ch. Ferenschild, Beļģijas un Austrijas valdības, kā arī Komisija.

V. Analīze

28. Uzdodot prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punktam un tās 7. panta 1. punktam ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija, saskaņā ar kuru attiecībā uz lietotām precēm ierobežojuma periods drīkst beigties pirms divu gadu termiņa beigām no preces piegādes datuma, ja līgumslēdzējas puses ir vienojušās, ka tāds saistību periods par neatbilstību, kas parasti ir divi gadi no preces piegādes datuma, tiks saīsināts līdz vienam gadam.

29. Lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, ir jāizšķiras par vienu no diviem scenārijiem.

30. Atbilstoši pirmajam scenārijam tāds pārdevēja saistību periods par neatbilstību, kāds ir noteikts Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā, ir periods, pirms kura beigām nevar beigties “ierobežojuma periods”, uz kuru attiecas Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta otrais teikums. Ja tiek saīsināts pirmais no šiem periodiem, tiek saīsināts arī otrais.

31. Atbilstoši otrajam scenārijam tiek pieņemts, ka minimālā patērētāju tiesību aizsardzības modeļa elements, kas izriet no Direktīvas 1999/44 – tāpat apmērā, kādā tā attiecas uz lietotām precēm, – ir noteikums, saskaņā ar kuru to prasījumu “ierobežojuma periods”, kas izriet no neatbilstības, nekādā gadījumā nevar beigties pirms divu gadu laikposma beigām no preces piegādes datuma. Tādēļ pat tad, ja līgumslēdzējas puses vienojas, ka – lietotu preču gadījumā – pārdevēja atbildība par neatbilstību, kas konstatēta viena gada laikā no piegādes datuma, nenozīmē, ka ierobežojuma periods var beigties pirms divu gadu no šī datuma termiņa beigām.

A. Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību

32. Pirms turpmākās analīzes veikšanas vēlos sniegt dažas ievada piezīmes. Ch. Ferenschild transportlīdzekļa neatbilstības īpašā rakstura dēļ izskatāmās lietas ietilpšana Direktīvas 1999/44 piemērošanas jomā var tikt apstrīdēta. Lai arī no slēdziena, kas tiks sniegts nākamajā šo secinājumu daļā, izrietēs, ka šīs raizes nav pamatotas, tomēr šim jautājumam veltītajiem apsvērumiem var būt nozīme iesniedzējtiesai, ja tā atzītu, ka direktīva, vismaz tieši, nereglamentē situācijas, uz kurām attiecas šīs lietas faktiskie apstākļi.

33. Iesniedzējtiesa norāda, ka Ch. Ferenschild, lai atspēkotu pamatu par prasījumu noilgumu, – kā var spriest no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtās informācijas, tikai pēc jaunas tiesas sēdes rīkošanas – atsaucās uz noteikumiem par atbildību par slēptajiem defektiem (vice caché).

34. Dažās tiesību sistēmās, tostarp Beļģijas tiesībās, papildus atbildībai par neatbilstību Direktīvas 1999/44 3. panta izpratnē tiek nodalīta atbildība par tā sauktajiem slēptajiem defektiem ( 7 ). Tomēr valsts tiesa atzina, ka, pat ja Ch. Ferenschild prasījumi tiktu balstīti uz šādu alternatīvo juridisko pamatu, tie tāpat būtu bijuši novēloti.

35. Valsts tiesai ir jāizvērtē to procesuālo darbību sekas, ko veic puses, pamatojoties uz valsts procesuālajām tiesību normām. Tomēr šī tiesa atzina, ka Tiesas sniegtā atbilde tai ir vajadzīga, lai atrisinātu lietu. Tādēļ es saprotu, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka tādēļ vien, ka atsauce tiek izdarīta uz citu juridisko pamatu, prasība netiek grozīta tā, ka nevar tikt piemērotas direktīvu transponējošās normas. Nākamā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu daļa ir veltīta tikai direktīvas tiesību normu interpretācijai.

36. Tāpat ir jānorāda, ka Direktīvā 1999/44 atbildība, kas izriet no pienākuma piegādāt līgumam atbilstošu preci pārkāpuma, netiek skaidri nošķirta no atbildības par pienākuma piegādāt preci bez slēptajiem defektiem pārkāpumu ( 8 ). Direktīvā pieņemtā modeļa ietvaros abas šīs kategorijas tiek atzītas par neatbilstību, par kuru ir runa šīs direktīvas 3. pantā ( 9 ).

37. Uzskatu, ka nav arī citu iemeslu tam, lai pieņemtu, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neattiecas uz Savienības tiesībām. Pat ja tiktu pieņemts, ka Direktīva 1999/44 neattiecas uz juridiskiem trūkumiem, par ko var uzskatīt transportlīdzekļa nodošanu pircējam kopā ar dokumentiem, kas izmantoti, lai “legalizētu” līdzīgu transportlīdzekli, manā skatījumā prejudiciālais jautājums joprojām būtu pieņemams.

38. Dažās dalībvalstīs papildus fiziskajiem defektiem tiek izšķirts noteikts īpašs neatbilstības gadījums, kas attiecas uz pārdotu lietu un ko sauc par juridisku trūkumu (défaut juridique, Rechtsmängel). Daži likumdevēji tomēr nesaista nekādas normatīvas sekas ar šo dalījumu, un līdz ar to ir grūti novilkt robežu starp fizisku defektu un juridisku trūkumu. Tāpat arī dažreiz šai nošķiršanai ir tikai doktrināls raksturs. Katrā ziņā juridiska trūkuma rašanās galvenokārt attiecas uz situāciju, kurā pārdotā lieta kļūst par trešās personas īpašumu vai ir apgrūtināta ar trešās personas tiesībām ( 10 ).

39. Neesmu pārliecināts, ka šajā lietā runa ir par tā saukto juridisko trūkumu. Katrā ziņā man ir šaubas par to, vai direktīva patiešām nav piemērojama juridiskajiem trūkumiem iepriekš izklāstītajā šā jēdziena nozīmē.

40. Tomēr es piekrītu iesniedzējtiesas vērtējumam, atzīstot, ka šajā lietā ir radies preces neatbilstības līgumam gadījums Direktīvas 1999/44 3. panta izpratnē. Direktīvā pārdevējam ir paredzēts pienākums nodot preci, kas atbilst līgumam, ar ko ir jāsaprot arī lietas nodošana stāvoklī, kas ļauj to izmantot saskaņā ar tās mērķi ( 11 ). Neiespējamība reģistrēt mehānisko transportlīdzekli principā liedz iespēju to lietot normāli.

41. Tomēr, pat ja tiktu pieņemts, ka šajā lietā attiecīgajam transportlīdzeklim bija juridisks trūkums, kas neietilpst jēdzienā “preces neatbilstība līgumam” Direktīvas 1999/44 izpratnē, Tiesai tāpat ir jāatzīst, ka tās kompetencē ir atbildes sniegšana uz valsts tiesas jautājumu. Beļģijas likumdevējs varēja izlemt izmantot arī direktīvā paredzētos risinājumus, lai noteiktu patērētāja tiesības arī gadījumos, uz kuriem neattiecas pati direktīva. Atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas aizsākta ar spriedumu Dzodzi ( 12 ), Savienības tiesību vienveidīgas interpretācijas nodrošināšanas vajadzība neatkarīgi no apstākļiem, kādos tās ir jāpiemēro, liecina par šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību ( 13 ).

42. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams. Tādēļ varu pievērsties turpmākiem apsvērumiem, pirms kuriem vēlos norādīt dažas ievada piezīmes. Uzskatu, ka tās Tiesai ļaus pilnīgāk izvērtēt šo lietu.

B. Ievada piezīmes

43. Savienības patērētāju tiesību aizsardzības sistēmas galvenais elements ir pārdevēja atbildības par preces neatbilstību līgumam režīms, kas ir ieviests Direktīvā 1999/44.

44. Lai arī šī direktīva ir balstīta uz minimālās saskaņošanas modeli, tomēr tā ir veicinājusi augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa sasniegšanu visās dalībvalstīs. Šādā veidā tā ļāva īstenot vienu no galvenajiem Savienības politikas mērķiem ( 14 ).

45. Direktīvas 1999/44 3. panta 1. punkts, lasot to kopā ar tās 2. panta 1. punktu, ir pacta sunt servanda principa izpausme. Šajās tiesību normās ir noteikts, ka pārdevējs ir atbildīgs par preces neatbilstību līgumam, ja šī neatbilstība pastāv preces piegādes brīdī. Šo principu nemaina vēlāka trūkuma konstatēšana. Lai izvērtētu, vai ir radusies neatbilstība, noteicošais brīdis ir preces piegādes datums.

46. Tiesiskajā regulējumā par pārdevēja atbildību ir jānošķir divi institūti, kas ir saistīti ar laika ritējumu, – saistību jeb atbildības periods par neatbilstību un periods, kādā ir iespējams izmantot savas tiesības saistībā ar neatbilstību, ko sauc arī par ierobežojuma jeb noilguma periodu (délai de prescription, Verjährungsfrist, limiation period).

47. Periods, uz ko attiecas Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta pirmais teikums, ir laika robežas, kurās ir jāizpaužas neatbilstībai. Neatbilstības konstatēšana pēc šā perioda beigām neizraisa pārdevēja atbildību.

48. Tomēr ierobežojuma periods, par kuru ir runa Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta otrajā teikumā, ir termiņš, pirms kura iestāšanās patērētājs var īstenot savas tiesības pret pārdevēju preces neatbilstības līgumam dēļ.

49. Tātad tiesību normas, kurās ir noteikti saistību perioda sākums un beigas, sniedz atbildi uz jautājumu, kad neatbilstībai ir jāizpaužas, lai šajā saistībā pircējam būtu noteiktas tiesības pret pārdevēju. Ierobežojuma periodiem veltītais tiesiskais regulējums reglamentē, kad patērētājs vēlākais var izmantot šīs tiesības, kas ir radušās saistību periodā.

C. Par atšķirībām starp saistību periodiem un ierobežojuma periodiem patērētāju tiesību aizsardzības modeļa ietvaros, kas noteikts Direktīvā 1999/44

50. Saskaņā ar Direktīvas 1999/44 noteikumiem pārdevēja saistību par preces neatbilstību līgumam periodam un periodam, par kuru ir runa šīs direktīvas 5. panta 1. punkta otrajā teikumā, ir dažādi mērķi.

51. Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka “pārdevēju sauc pie atbildības, ja neatbilstība izpaužas divos gados no preču piegādes laika” ( 15 ). 5. panta 1. punkta otrajā teikumā tomēr ir ieviests noteikums, kas attiecas uz ierobežojuma periodu. Tātad, “ja saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem uz 3. panta 2. punktā noteiktajām tiesībām attiecas ierobežojuma periods, šis periods nebeidzas divu gadu laikā no preču piegādes laika”.

52. Direktīvā 1999/44 ir paredzēts, ka ir jānosaka vismaz divu gadu pārdevēja saistību par neatbilstību periods. Turklāt valsts likumdevēju ziņā ir atstāta patērētāju iespējas īstenot savas tiesības, kas ir saistītas ar šādu neatbilstību, ierobežošana laikā, ieviešot ierobežojuma periodus. Šajā direktīvā pat nav noteikts šo periodu ilgums. Tomēr, ja tas tiek noteikts, tad saskaņā ar Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta otro teikumu tas nevar beigties divu gadu laikā no preču piegādes brīža.

53. Par to, ka starp šiem periodiem nav saiknes, manuprāt, liecina jau pats direktīvas 5. panta 1. punkta otrā teikuma saturs. Šajā tiesību normā ierobežojuma periods nav saistīts ar saistību periodu, par kuru ir runa 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā, bet gan ar divu gadu periodu, ko skaita no preces piegādes brīža. Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta otrajā teikumā nav nekādas atsauces uz šīs tiesību normas pirmo teikumu, kurš attiecas uz pārdevēja saistību par neatbilstību periodu.

54. Šādu argumentācijas virzienu apstiprina arī direktīvas preambulas 17. apsvērums, kurā atsauce par divu gadu periodu, kurš attiecas uz ierobežojuma periodiem, parādās pat divas reizes: pirmkārt, ļoti vispārīgā kontekstā, kad tiek apstiprināts, ka šādi periodi var tikt ieviesti valsts tiesību aktos, un otrkārt, attiecībā uz gadījumu, ja valsts likumdevējs nolemtu šāda perioda ritējuma sākumu saistīt ar citiem laika brīžiem, nevis ar preces saņemšanas brīdi.

55. Apzinos, ka saistību un ierobežojuma periodu minimālo ilgumu sakritība, kuri principā nevar beigties divu gadu laikā no piegādes brīža, var likt secināt, ka starp tiem varētu pastāvēt cieša saikne.

56. Tomēr ir jānorāda, ka pārdevēja divu gadu saistību par neatbilstību periods ir kompromiss attiecībā uz dažādiem risinājumiem, kas šajā jomā ir paredzēti atsevišķās dalībvalstīs ( 16 ). Tomēr tiek pieņemts, ka – lai arī ir nolemts, ka šis periods būs īsāks nekā līdzīgu funkciju pildošie periodi, kas ir paredzēti dažu dalībvalstu tiesībās, – ņemot vērā pieņemto minimālās saskaņošanas modeli, ar to pietiek, lai paredzētu vēlamo patērētāju tiesību aizsardzības līmeni ( 17 ).

57. Pats saistību perioda, uz kuru attiecas Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta pirmais teikums, ilgums tika modelēts, pamatojoties uz 1980. gada 11. aprīļa Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par starptautiskajiem preču pirkuma-pārdevuma līgumiem noteikumiem ( 18 ), kuras 39. panta 2. punktā ir noteikts, ka “jebkurā gadījumā pircējs zaudē tiesības atsaukties uz preces neatbilstību, ja viņš nenosūta pārdevējam paziņojumu par to ne vēlāk kā divu gadu ilga termiņa ietvaros, skaitot no datuma, kad prece tika faktiski nodota pircējam, ja vien šis termiņš nav pretrunā ar līgumā noteikto garantijas laiku”.

58. Konvencijas modelis, kurš kļuva par Eiropas likumdevēja iedvesmas avotu, nav balstīts uz pieņēmumu, ka attiecībā uz pircēja prasījumiem nevar iestāties noilgums, pirms ir beidzies saistību termiņš ( 19 ).

59. Tāpat arī neuzskatu, ka Eiropas likumdevējs centās saistīt šos periodus, balstoties uz pieņēmumu, ka pirms saistību izbeigšanās nevar iestāties prasījumu noilgums. Starp saistību periodiem un ierobežojuma periodiem pastāv tikai tāda veida saikne, ka prasījumam – lai varētu iestāties noilgums – ir jārodas saistību periodā. Tomēr apvērsta saikne nekādi nav izsecināma. Tā nav paredzēta arī direktīvas noteikumos.

60. Lai izskaidrotu Direktīvā 1999/44 noteikto perioda ilgumu, pirms kura beigām nevar iestāties prasījumu noilgums, var tikai pieņemt, ka divu gadu periods ir ticis atzīts par pietiekamu, lai nodrošinātu patērētājiem minimālo tiesību aizsardzības līmeni.

61. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, esmu pārliecināts, ka Savienības tiesībās nodrošinātās patērētāju tiesību aizsardzības elements ir noteikums, saskaņā ar kuru pirms divu gadu perioda no preces piegādes brīža beigām nevar iestāties to patērētāja prasījumu noilgums, kas izriet no preces neatbilstības līgumam.

D. Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas kā izņēmuma noteikumu interpretācija

62. Esmu pārliecināts, ka Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrā daļa, kurā ir paredzēta iespēja noteikt īsāku saistību termiņu attiecībā uz lietotām precēm, nav pamats atšķirīgai interpretācijai.

1. Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrajā daļā regulētās atsauces tvērums

63. Izšķirošā nozīme šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izvērtēšanai ir Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas, saskaņā ar kuru “dalībvalstis var paredzēt, ka attiecībā uz lietotām precēm pārdevējs un patērētājs var vienoties par līguma noteikumiem vai noslēgt vienošanos, kam ir īsāks pārdevēja saistību termiņš, nekā noteikts 5. panta 1. punktā”, un ka “šāds termiņš nevar būt īsāks par vienu gadu”, interpretācijai.

64. Rakstveida apsvērumos Komisija gan norādīja, ka 7. panta 1. punkta otrajā daļā atsauce uz “termiņu”, kas noteikts 5. panta 1. punktā, ir salīdzinoši neveiksmīgs, jo skaidri nenorāda, uz kuriem periodiem tas attiecas. Nav zināms, vai runa ir par periodu, kurā ir jāizpaužas neatbilstībai (5. panta 1. punkta pirmais teikums), vai par ierobežojuma periodu (5. panta 1. punkta otrais teikums) ( 20 ).

65. Dažās direktīvas valodu redakcijās tās 7. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēta iespēja saīsināt pārdevēja saistību periodus (la responsabilité du vendeur, liability of the seller, responsabilità del venditore). Šie paši izteicieni ir izmantoti direktīvas 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā attiecībā uz periodiem, kuros ir jāizpaužas preces neatbilstībai ( 21 ). Tātad man nav šaubu, ka Direktīvas 7. panta 1. punkta otrā daļa attiecas tikai uz saistību periodiem, par kuriem ir runa 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā, bet ne vairs uz ierobežojuma periodiem, uz kuriem attiecas 5. panta 1. punkta otrais teikums.

66. Šādu uzskatu pamato arī tā likumdošanas procesa analīze, kurā tika pieņemta Direktīva 1999/44. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai Savienības tiesību normas ģenēze var sniegt tās interpretācijai būtisku informāciju ( 22 ).

67. Sākotnējā direktīvas projektā ( 23 ) nebija iekļauti noteikumi par lietotu preču apriti.

68. Šajā posmā bija pieņemts vienots pārdevēja divu gadu saistību periods, kas attiecas uz visām precēm, kuras ietilpa direktīvas piemērošanas jomā.

69. Turpmākā darba gaitā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja norādīja, ka, ņemot vērā pārdotās preces veidu (“la nature particulière du bien vendu”), divu gadu pārdevēja saistību periods dažkārt var būt pārāk ilgs. Komiteja piedāvāja noteikt līgumslēdzējām pusēm iespēju, atkāpjoties no divu gadu perioda, saīsināt saistību periodu (“la durée de cette garantie”) līdz vienam gadam ( 24 ).

70. Visbeidzot, Padomes un Parlamenta kopējā nostāja sliecas par labu šajā garā noteiktajam risinājumam, atbilstoši kuram attiecībā uz lietotām mantām ir pieļaujams līgumā saīsināt direktīvas 5. panta 1. punktā noteikto periodu, ja šāda iespēja ir paredzēta valsts tiesībās. Tomēr šis periods nevar būt īsāks par vienu gadu (7. panta 1. punkta otrā daļa). Gan likumdošanas materiālos ( 25 ), gan Direktīvas 1999/44 preambulas 16. apsvērumā šī atkāpe ir pamatota ar lietoto preču īpatnībām (“tenir compte de leur spécificité”).

71. Manuprāt, šajā saistībā tiek norādīts uz Komitejas nostāju, kurā analoģiska noteikuma ieviešana tiek skaidrota ar vajadzību nošķirt saistību periodus, ņemot vērā dažu preču īpašo raksturu. Tāpēc esmu pārliecināts, ka 7. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais noteikums attiecas uz saistību periodu, par kuru ir runa 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā, atbilstoši grozījumu virzienam, ko ierosinājusi Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja priekšlikumā, kurš attiecās uz pārdevēja saistību periodiem (“la durée de [..] garantie”).

72. Šajā apsvērumu posmā tātad konstatēju, ka, pamatojoties uz Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otro daļu, valsts likumdevēji var ieviest regulējumu, kurā attiecībā uz lietotu preču pārdošanu līgumslēdzējām pusēm ir ļauts līdz vienam gadam saīsināt tikai saistību periodu, par kuru ir runa šīs direktīvas 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā.

2. Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas interpretācija

73. Saskaņā ar Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta pirmo teikumu pārdevēja divu gadu saistību par neatbilstību periods ir Savienības tiesībās garantētā minimālā patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa galvenais elements. Līgumslēdzējas puses nevar ierobežot, ne arī atcelt šo periodu, kas izriet no direktīvas 7. panta 1. punkta pirmās daļas.

74. Izņēmuma kārtā dalībvalstīm tomēr ir tiesības paredzēt valsts tiesībās noteikumu, saskaņā ar kuru lietotu preču gadījumā līgumslēdzējas puses var vienoties par īsāku pārdevēja saistību periodu. Tomēr šis periods nevar būt īsāks par vienu gadu (7. panta 1. punkta otrā daļa).

75. Tātad 7. panta 1. punkta otrā daļa, kurā ir ļauts noteikt īsākus pārdevēja saistību par neatbilstību periodus, kā izņēmuma noteikums ir jāinterpretē šauri, nepārsniedzot to, kas ir vajadzīgs tā mērķa sasniegšanai, kādam šis noteikums ir paredzēts ( 26 ).

76. Tā kā izņēmuma kārtā valsts likumdevēji var pieņemt lēmumu piešķirt līgumslēdzējām pusēm tiesības vienoties par īsāku saistību periodu, tad šīs tiesības nevar tikt paplašinātas, aptverot arī iespēju iejaukties regulējumā par ierobežojuma periodu, uz kuru attiecas direktīvas 5. panta 1. punkta otrais teikums. Valsts tiesībās tātad pirkuma – pārdevuma līgumslēdzējām pusēm nevar tikt atļauts izslēgt noteikumu, saskaņā ar kuru patērētāja prasījumu noilgums nevar iestāties pirms divu gadu perioda beigām no preces piegādes brīža.

77. Uzskatu, ka direktīvai tāpat ir pretrunā citu risinājumu pieņemšana, kuriem ir līdzīgs rezultāts. Konkrētāk, prasībai šauri interpretēt 7. panta 1. punkta otro daļu ir pretrunā laika, kurā var iestāties noilgums, saistīšana ar saistību periodu, ja šīs pašas līgumslēdzējas puses var samazināt pēdējo minēto periodu līdz gadam.

78. Iepriekš minēto apsvērumu dēļ ir jāsecina, ka Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas izņēmuma raksturam ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija, kuras dēļ tiek pārkāpts noteikums, saskaņā ar kuru ierobežojuma periods nevar beigties pirms divu gadu laikposma beigām no preces piegādes dienas.

E. Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktā izņēmuma mērķis

79. Neuzskatu, ka būtu jāpieņem no izklāstītās interpretācijas atšķirīga, proti, plašāka, Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas interpretācija, pamatojoties uz mērķi, kādam šī tiesību norma tikusi pieņemta.

1. Direktīvas 7. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktais izņēmums un līgumiskais līdzsvars

80. No šo secinājumu 69. un 70. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka direktīvas 7. panta 1. punkta otrajā daļā ir ļauts ņemt vērā lietoto preču īpatnības patēriņa preču apritē.

81. Šis regulējums, manuprāt, vispirms jau ir balstīts uz mēģinājumu līdzsvarot pārdevēja un pircēja intereses tā, lai pārdevēja saistību periods nebūtu nesamērīgs ar lietoto preču raksturu. Analizējot Direktīvas preambulas 17. apsvērumu, ir jāsecina, ka divu gadu saistību perioda ieviešana pati par sevi tika pamatota ar raizēm noteikt pārdevējam pārāk plašu atbildību. Šis pats arguments, manuprāt, liecināja par tāda risinājuma attiecībā uz lietotām precēm pieņemšanu, kas ļautu vairāk ierobežot pārdevēja atbildību.

82. Tāpēc uzskatu, ka Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktā izņēmuma mērķis ir nevis lietotu preču īpatnību ņemšana vērā, bet gan iespējas līgumslēdzējām pusēm pārvaldīt līgumiskos riskus došana. Runa ir par to, lai papildus līguma noslēgšanai attiecībā uz lietotām precēm līgumslēdzējas puses varētu atkāpties no dažiem noteikumiem direktīvā. Ja līgumslēdzējām pusēm tiktu uzlikts pienākums izpildīt visas direktīvas prasības, varētu tikt radīts šķērslis lietotu mantu tirgus attīstībai. Augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa uzturēšana ir saistīta ar salīdzinoši lielām komercdarījumu apkalpošanas izmaksām. Tas uzņēmējus var atturēt no iesaistīšanās šāda veida darbībā. Ja šīs izmaksas būtu jāņem vērā cenā un tiktu pārliktas uz patērētāju, lietotu mantu tirgus zaudētu savu galveno īpašību, proti, iespēju piedāvāt patērētājiem preces par pievilcīgu cenu.

83. Tāpēc, rūpējoties par augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, nevar aizmirst, ka iekšējā tirgus attīstībai ir jāsaglabā līdzsvars starp pirkuma – pārdevuma līguma līgumslēdzēju pušu interesēm. Līdzīgu argumentāciju izmanto Tiesa, kura, interpretējot Direktīvas 1999/44 noteikumus, aizsargā pārdevēja finansiālās intereses ( 27 ).

84. Rodas jautājums, vai rūpes par vēlamā līdzsvara starp pirkuma – pārdevuma līguma līgumslēdzēju pušu interesēm saglabāšanu liecina par labu risinājumam, atbilstoši kuram saistību perioda saīsināšana izraisa tā divu gadu perioda saīsinājumu, pirms kura beigām nevar beigties ierobežojuma periods.

85. Manuprāt, uz šādi formulēto jautājumu ir jāsniedz noraidoša atbilde.

86. Pašā Direktīvā 1999/44 ir daudz risinājumu, kas ir rūpju par līgumiskā līdzsvara saglabāšanu izpausme. Papildus jau minētajam divu gadu saistību par neatbilstībām periodam, kuru vidū – kā spriedumā Quelle ( 28 ) ir atgādinājusi Tiesa – ir jāmin iespēja atteikties mainīt preci atbilstoši direktīvas 3. panta 3. punktam, ja šāds kaitējuma novēršanas veids ir saistīts ar pārmērīgu izmaksu radīšanu pārdevējam. Tiesa šo uzskaitījumu papildināja spriedumā Gebr. Weber GmbH, paskaidrojot, ka šīs direktīvas 4. pantā pārdevējam ir paredzētas regresa tiesības pret ražotāju, iepriekšējo pārdevēju vai jebkuru citu starpnieku ( 29 ).

87. Tādējādi, lai gan direktīvā ir mēģināts saglabāt līgumisko līdzsvaru, visu tiesību aizsardzības līdzekļu liegšana patērētājam ir pēdējais līdzeklis, no kura Eiropas likumdevējs cenšas izvairīties.

88. Tādi paši secinājumi ir jāizdara, analizējot tos direktīvas noteikumus, kas attiecas uz lietotām precēm.

89. Tātad pašā direktīvā papildus iespējai saīsināt saistību periodu es saredzu vēl divus risinājuma piemērus, kam var būt nozīme saistībā ar lietotām precēm.

90. Direktīvas 1999/44 preambulas 16. apsvērumā ir norādīts, ka lietotas preces to raksturīgo iezīmju dēļ principā nav iespējams aizstāt. Pašos direktīvas noteikumos šī doma ir iekļauta tās 3. panta 3. punktā, saskaņā ar kuru pārdevējs var atteikties aizstāt preci, ja tas nav iespējams.

91. Turklāt Direktīvas 1999/44 5. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja atkāpties no pieņēmuma, ka neatbilstība, kas ir izpaudusies sešu mēnešu laikā no piegādes datuma, jau pastāvēja piegādes brīdī, ja šāds pieņēmums neatbilst preces iezīmēm. Vēl pirms direktīvas transponēšanas termiņa beigām doktrīnā tika norādīts, ka šī tiesību norma var tikt piemērota lietotām mantām ( 30 ). Šo iespēju izmantoja arī Beļģijas likumdevējs. Beļģijas Civilkodeksa 1649 quater panta 4. punktā “neatbilstības preces raksturam” jēdziens jau valsts tiesību līmenī ir noteikts, izmantojot norādi, ka, izvērtējot šo neatbilstību, ir jāņem vērā, vai runa ir par jaunām vai lietotām lietām.

92. Katrā ziņā lietotu preču raksturīgo iezīmju ņemšanas vērā mērķis ir nevis liegt patērētājam viņam garantēto tiesību aizsardzību, bet gan tikai ierobežot viņam nodrošināto tiesību sarakstu (Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts), it īpaši ierobežojot pierādīšanas iespējas (5. panta 3. punkts).

93. Savukārt, ja tiktu apstiprināts risinājums, atbilstoši kuram tiek pieņemts, ka saistību perioda saīsinājums izraisa tā perioda saīsināšanu, pirms kura beigām nevar beigties ierobežojuma periods, patērētājam pilnībā tiktu liegti tiesību aizsardzības līdzekļi, vēl pirms beidzas divu gadu laikposms no preces piegādes dienas.

94. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka, lai tiktu ņemtas vērā abu līgumslēdzēju pušu intereses, nav pieļaujama atkāpe no noteikuma, saskaņā ar kuru uz patērētāja prasījumiem nevar iestāties noilgums, pirms nebeidzas divu gadu laikposms no preces piegādes dienas.

2. Preču raksturīgo iezīmju ņemšana vērā kā Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas tiešais mērķis

95. Izņēmuma Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēšanas mērķis, kā jau minēts, ir ņemt vērā lietotu preču raksturīgās iezīmes.

96. Austrijas valdība rakstveida apsvērumos norāda, ka, tā kā šāds mērķis bija 7. panta 1. punkta otrās daļas ieviešanai, īsāks saistību periods attiecībā uz neatbilstību būtu jāsaista ar periodu, pirms kura beigām attiecībā uz patērētāja tiesībām nevar iestāties noilgums. Attīstot šo argumentu, ir norādīts, ka, ņemot vērā to lietoto mantu iezīmes, kuras jau tikušas izmantotas, no vienas puses, pieaug iespējamība, ka radīsies neatbilstība, kas pastāv mantas saņemšanas brīdī, bet, no otras puses, ritot laikam, arvien grūtāk var izrādīties pierādīt, ka tieši tajā brīdī neatbilstība pastāvēja.

97. Tomēr neuzskatu, ka ar šiem uzskatiem būtu attaisnots viedoklis, ka periods, par kuru ir runa Direktīvas 1999/44 5. panta 1. punkta otrajā teikumā, ir jāsaista ar saistību attiecībā uz neatbilstību periodu.

98. Tātad, kas attiecas uz palielinātu iespējamību, ka izpaudīsies neatbilstība, jau pati pārdevēja atbildības ierobežošana tādējādi, ka tā attiecas tikai uz trūkumiem, kas izpaudušies viena gada laikā no saņemšanas dienas, nozīmē pietiekamu to lietu raksturīgo iezīmju ņemšanu vērā, kas iepriekš jau tikušas laistas tirgū. Savukārt pats noteikums par ilgākiem ierobežojuma periodiem – vismaz neatbilstības izpaušanās, laikam ritot, iespējamības palielināšanās kontekstā – nepaplašina šo atbildību. Proti, noilgums var iestāties tikai attiecībā uz tiesībām, kas ir radušās saistību periodā. Savukārt pārdevēja nenoteiktības par to, vai patērētājs izlems izmantot viņam paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus, novēršana ir cits jautājums.

99. Mani nepārliecina arī arguments par pierādīšanas grūtībām, kas rodas, laikam ritot.

100. Izskatāmajā lietā runa ir par salīdzinoši īsiem periodiem. Par to liecina pamatlietas apstākļi šajā lietā, kurā gada periods, ko skaita no preces saņemšanas dienas, tika pārsniegts tikai par nepilniem sešiem mēnešiem ( 31 ).

101. Tāpat arī uzskatu, ka šāda veida pierādīšanas šķēršļu pastāvēšana, uz ko vērš uzmanību Austrijas valdība, nebūtu pretēja pārdevēja interesēm. Laika ritējums tikai pakļauj patērētāju tādām pierādīšanas grūtībām, kas ir saistītas ar pierādīšanu, ka neatbilstība bija jau preces saņemšanas brīdī. Attiecībā uz lietotām mantām ir jānorāda, ka patērētājs tāpat galu galā var sastapties ar šāda veida neatbilstībām. Piemēram, tā kā manta ir lietota, var būt arī tā, ka patērētājs nevarēs atsaukties uz pieņēmumu, ka neatbilstība pastāvēja preces piegādes dienā, pat ja šī neatbilstība izpaužas sešu mēnešu laikā no piegādes dienas ( 32 ).

102. Tādējādi uzskatu, ka centieni nodrošināt līdzsvaru starp pirkuma – pārdevuma līgumslēdzēju pušu interesēm nav pamatojums šādas Direktīvas 1999/44 noteikumu interpretācijas apstiprināšanai, saskaņā ar kuru perioda, par kuru ir runa šīs direktīvas 5. panta 1. punkta otrajā teikumā, ilgums ir atkarīgs no 5. panta 1. punkta pirmajā teikumā minētā perioda ilguma, ja šīs pašas līgumslēdzējas puses pēdējo minēto periodu ir saīsinājušas līdz vienam gadam.

103. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka no Direktīvas 1999/44 izrietošās minimālās patērētāju tiesību aizsardzības elements ir noteikums, saskaņā ar kuru, pirms beidzas divu gadu laikposms no piegādes dienas, patērētājam nevar tikt liegta iespēja īstenot tiesības, kas tam ir attiecībā uz pārdevēju preces neatbilstības līgumam dēļ.

VI. Secinājumi

104. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) jautājumu atbildēt šādi: Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 5. panta 1. punkta otro teikumu minimālās patērētāju tiesību, ko garantē Savienības tiesības, aizsardzības elements – arī attiecībā uz lietotām precēm – ir noteikums, saskaņā ar kuru, pirms beidzas divu gadu periods no piegādes dienas, patērētājam nevar tikt liegta iespēja īstenot tiesības, kas tam ir attiecībā uz pārdevēju preces neatbilstības līgumam dēļ.

( 1 ) Tiesvedības valoda – poļu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 12. lpp.). Šajā direktīvā ir izdarīti grozījumi ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvu 2011/83/ES par patērētāju tiesībām (OV L 304, 64. lpp.). Tomēr tā ir piemērojama tikai līgumiem, kas noslēgti pēc 2014. gada 13. jūnija (28. panta 2. punkts). Turklāt izdarītie grozījumi neattiecas uz problēmjautājumiem, kam ir būtiska nozīme šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīšanā.

( 3 ) [Piezīme attiecas tikai uz secinājumu redakciju poļu valodā]. Šajos secinājumos tiek izmantots jēdziens “ierobežojuma termiņš”, kurš tāpat tiek lietots Direktīvas 1999/44 poļu valodas redakcijā, lai arī Polijas likumdevējs – vismaz civiltiesību kontekstā – drīzāk atsaucas uz jēdzienu “noilguma termiņš” (skat. Polijas Civilkodeksa 118. pantu).

( 4 ) Pārfrāzēju E. Łętowska teikto, kura ir uzsvērusi, ka patērētāju – kā vājākas līgumsaistību puses – tiesību aizsardzība nevar nozīmēt tikai likumdošanas darbību. Tāpat arī ir jārūpējas par to, lai nodrošinātu patērētājiem efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, jo: “ja ir (teorētiskas) tiesības, bet nav iespējas tās īstenot, tiesības tiek liegtas smagākā formā (no bezspēcības izrietošas cerību mokas), nekā tiesību neesamības vispār gadījumā”. E. Łętowska, “Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych”, no: Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, izd. M. Boratyńska, Varšava, Wolters Kluwer SA 2016, 73. lpp.

( 5 ) Šis likums stājās spēkā jau pēc tam, kad 2004. gada 19. februāra spriedumā Komisija/Beļģija, C‑312/03, EU:C:2004:116, Tiesa nosprieda, ka, netransponējot Direktīvu 1999/44 līdz 2002. gada 1. janvārim, Beļģija nav izpildījusi Savienības tiesībās paredzētos pienākumus.

( 6 ) Tikai kā piezīmi vēlos norādīt, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstīto uzskatu divu gadu ierobežojuma periods nebija sācies pirms 2011. gada 7. janvāra, kad kļuva iespējams reģistrēt transportlīdzekli. Šī tiesa arī min, ka Ch. Ferenschild apgalvoja, ka šis periods nebija sācies arī nākamo mēnešu laikā pēc šā datuma, jo līgumslēdzējām pusēm esot bijusi jāpārrunā neatbilstība. Iesniedzējtiesa šos apstākļus neņēma vērā, formulējot prejudiciālo jautājumu, un nelūdz norādes par iepriekš minēto apstākļu ietekmi uz ierobežojuma perioda ritējumu. Arī pašā Direktīvā 1999/44 nav noteiktas īpašas prasības attiecībā uz ierobežojuma perioda ritējuma apturēšanu. Šīs direktīvas preambulas 18. apsvērumā ir tikai norādīts: “tā kā dalībvalstis var apturēt vai pārtraukt periodu, kurā jāizpaužas neatbilstībai, un – vajadzības gadījumā un saskaņā ar saviem tiesību aktiem – ierobežoto periodu, ja notiek labošana, aizstāšana vai pārdevēja un patērētāja sarunas, lai panāktu izlīgumu”.

( 7 ) Direktīvas 1999/44 transponēšanas kontekstā skat. D. Boden, “Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE «sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation»”, no: Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, 4. sēj., 2003.–2004. gads, 192. lpp.; A. Pinna, “La transposition en droit français”, no: European Review of Private Law, 9. sēj., Nr. 2, 2001, 224.–231. lpp.

( 8 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām, COM(95) 520, galīgā redakcija, 96/0161 (COD), 11. lpp.

( 9 ) Zināmā mērā vienotas “preces neatbilstības līgumam” koncepcijas apstiprināšanas sekas mīkstina direktīvas 2. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru netiek uzskatīts, ka neatbilstība ir tad, ja līguma noslēgšanas laikā patērētājs apzinājies vai viņam pamatoti bija jāapzinās, ka ir neatbilstība. Skat. S. Pelet, “L'impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français”, no: Revue européenne de droit de la consommation, 1. sēj., 2000, 49. un 50. lpp.

( 10 ) Piemēram, saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss) 435. pantu lieta ir brīva no juridiskiem trūkumiem, ja trešā persona nevar pretstatīt pircējam nekādas tiesības attiecībā uz lietu, vai arī var pretstatīt tikai tādas tiesības un tādā apmērā, kādā tas ir paredzēts pārdošanas līgumā. Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Austrijas Civilkodekss) 923. pantā kā viens no apstākļiem, kas izraisa pārdevēja atbildību, ir minēta svešas lietas pārdošana, kā arī informācijas slēpšana no pircēja par lietas apgrūtinājumu pastāvēšanu vai nepatiesu garantiju sniegšana tam par to, ka lietai nav apgrūtinājumu. Saskaņā ar Apvienotajā Karalistē vēl nesen spēkā esošā Sale of Goods Act 1979 (1979. gada Likums par preču pārdošanu) 12. pantu pārdevējs ir atbildīgs par to, ka tam ir tiesības rīkoties ar lietu (vai tādas tam būs brīdī, kad īpašumtiesībām ir jāpāriet pircējam), kā arī par to, ka pārdošanas brīdī lieta ir brīva no jebkādiem apgrūtinājumiem un tāda arī paliks līdz brīdim, kad īpašumtiesībām ir jāpāriet pircējam. Šodien – vismaz attiecībā uz patērētāju noslēgtajiem līgumiem – šī problemātika līdzīgi ir reglamentēta Consumer Rights Act 2015 (2015. gada Likums par patērētāja tiesībām) 17. panta 2. punktā. Saskaņā ar Kodeks cywilny (Polijas Civilkodekss) 556.3 pantu pārdevējs ir atbildīgs pircēja priekšā, ja pārdotā lieta kļūst par trešās personas īpašumu vai arī ja tā ir apgrūtināta ar trešās personas tiesībām. Visbeidzot, saskaņā ar 41. pantu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par starptautiskajiem preču pirkuma-pārdevuma līgumiem, kas parakstīta Vīnē 1980. gada 11. aprīlī, kas ir Eiropas likumdevēja iedvesmas avots Direktīvas 1999/44 izstrādē, par ko vēl būs runa turpmākajā šo secinājumu daļā, “pārdevēja pienākums ir piegādāt preci brīvu no jebkurām trešo personu tiesībām vai interesēm”. Šis tiesiskais regulējums ir atspoguļots Eiropas vienotajā privāttiesību modeļa regulā (Draft Common Frame of Reference), kura tostarp tikusi izstrādāta, izmantojot salīdzinošo tiesību metodi. Saskaņā ar šīs regulas 2:305. panta pirmo teikumu kopsakarā ar 2:301. panta d) punktu, kas iekļauti 4. grāmatas A daļā, par preces neatbilstību līgumam tiek uzskatīts lietas apgrūtinājums ar trešās personas tiesībām vai likumīgām interesēm (“The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party”). Skat. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). speciālizdevums, izd. Ch. Von Bar, E. Clive, H. Schulte‑Nölke u.c. (izd.), Minhene, Sellier European Law Publishers, 2009, 282. lpp.

( 11 ) Skat. Direktīvas 1999/44 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu.

( 12 ) Skat. spriedumu, 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi, C‑297/88 un C‑197/89, EU:C:1990:360, 38.–41. punkts.

( 13 ) Skat. spriedumus, 1997. gada 17. jūlijs, Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, 28. punkts; 2003. gada 7. janvāris, BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, 18.–20. un 92.–94. punkts.

( 14 ) Skat. Direktīvas 1999/44 preambulas 1. apsvērumu, kurā ir atsauce uz EKL 153. pantu, kas ticis aizstāts ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 169. pantu, un kura nozīmi šodien papildus apstiprina Pamattiesību hartas 38. pants.

( 15 ) Mans izcēlums.

( 16 ) Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Komisijas direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām paskaidrojuma raksts, COM(95) 520, galīgā redakcija, 96/0161(COD), 12. lpp.

( 17 ) Skat. Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām paskaidrojuma rakstu, COM(95) 520, galīgā redakcija, 96/0161(COD), 9. un 16. lpp.

( 18 ) Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Komisijas direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām paskaidrojuma raksts, COM(95) 520, galīgā redakcija, 96/0161(COD), 13. lpp. Savienības likumdevēja iedvesmas avots Direktīvas 1999/44 izstrādē tāpat arī tika pamanīts doktrīnā. Skat. arī U. Magnus, “The CISG's Impact on European Legislation”, no: The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, izd. F. Ferrari, Sellier European Law Publishers 2003, Milāna, 135.–141. lpp.; C. Montfort, “A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Etude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales”, no: European Review of Private Law, 4. sēj., 2006, 499. lpp.

( 19 ) Konvencijā vispār nav reglamentēts no starptautiskajiem preču pirkuma – pārdevuma līgumiem izrietošo prasījumu noilguma jautājums. Šī jautājuma neregulēšana tajā ir pieskaitāma tā sauktajiem iekšējiem trūkumiem, proti, tādiem, kuru risinājumi ir jāmeklē tiesībās, kas tiek noteiktas ar starptautisko privāttiesību palīdzību. U. Magnus, “CISG vs. CESL”, no: CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, izd. U. Magnus, Minhene, 2012, 112. un 113. lpp. Jautājums par no līguma, uz kuru attiecas konvencija, izrietošo prasījumu noilgumu galu galā tiek izšķirts, pamatojoties uz valsts tiesību normām. Šeit nebūtu jāizklāsta atšķirīgais regulējums konkrētajās dalībvalstīs. Tomēr netiek kliedētas šaubas par to, ka šajā jomā tiek izmantoti atšķirīgi risinājumi. Par noilguma problemātiku tika pieņemts atsevišķs regulējums konvencijā, kas ieguva Konvencijas par noilgumu starptautiskajā preču pārdošanā formu, kura tika parakstīta Ņujorkā 1974. gada 14. jūnijā. Šeit nevēlos iedziļināties jautājumā, kā šī konvencija var kļūt piemērojama. Katrā ziņā valsts tiesību vietā tā var tikt piemērota vērtējumam par no līguma, uz kuru attiecas 1980. gada konvencija, izrietošo prasījumu noilgumu. Saskaņā ar konvencijas 8. pantu principā noilguma periods ir 4 gadi. Šis konstatējums ir tik svarīgs, ka viens no atteikšanās no jautājuma par noilgumu regulējuma 1980. gada konvencijā iemesliem bija pieņēmums, ka šajā jomā būs iespējams pielāgot konvencijas noteikumus par noilgumu tā, lai šis regulējums būtu papildinošs. S. A. Kruisinga, “What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods”, no: European Review of Private Law, 9. sēj., Nr. 2, 2001, 185. lpp.

( 20 ) Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas franču valodas redakcijā uz 5. panta 1. punktu atsauce ir izdarīta, izmantojot jēdzienu “délai”, kas ir izmantots šīs tiesību normas otrajā teikumā vārdu salikumā “délai de prescription”. Līdzīgi direktīvas 7. panta 1. punkta angļu valodas redakcijā ir atsauce uz periodu (“period”), kas minēts 5. panta 1. punktā, kura otrajā teikumā attiecībā uz ierobežojuma periodiem ir norādīts izteiciens “limitation period”. Tāpat arī no šāda veida divdomības nav brīvs arī direktīvas poļu valodas tulkojums, kura 7. panta 1. punkta otrajā daļā ir atsauce uz 5. panta 1. punkta “periodiem”. Pēdējā minētajā tiesību normā jēdziens “periods” parādās tikai tad, kad tiek minēti noteikumi, kas attiecas uz “ierobežojuma periodiem”. Direktīvas 7. panta 1. punkta otrās daļas spāņu valodas redakcijā atsauce uz 5. panta 1. punktu ir izdarīta, izmantojot jēdzienu “plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5”, lai arī pats jēdziens “plazo” 5. panta 1. punktā tiek minēts, lai noteiktu ierobežojuma periodus (“plazo de prescripción”). Šaubas var radīt direktīvas itāļu valodas redakcija. Tās 7. panta 1. punkta otrajā daļā atsauce uz 5. panta 1. punktu ir izdarīta, izmantojot vārdu salikumu “periodo di tempo”. Tomēr šāds jēdziens nav minēts 5. panta 1. punktā, kurā ir runa par pārdevēja atbildību tādas neatbilstības gadījumā, kas izpaužas divos gados no preču piegādes laika (5. panta 1. punkta pirmais teikums: “il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni”), kā arī par ierobežojuma perioda beigu sekām (5. panta 1. punkta otrais teikums: “[..] prescrizione, questa non può intervenire [..]”). Vēlos norādīt, ka dažās valodu redakcijās atsauce uz Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punktu nerada šāda veida interpretācijas grūtības. Piemēram, Direktīvas 7. panta 1. punkta otrās daļas lietuviešu valodas redakcijā runa ir par šīs direktīvas 5. panta 1. punkta saistību periodu (“trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje”), bet 5. panta 1. punkta otrajā teikumā lietuviešu valodas redakcijā ir atsauce uz ierobežojuma periodiem, izmantojot vārdu salikumu “senaties terminas”.

( 21 ) Vācu valodas redakcijas gadījumā par papildu norādi var uzskatīt Direktīvas 1999/44 7. panta 1. punkta otrās daļas otro teikumu. Lai arī jau 7. panta 1. punkta otrās daļas pirmajā teikumā ir norāde uz iespēju saīsināt pārdevējam saistošos direktīvas 5. panta 1. punkta periodus (“der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen”), papildus 7. panta 1. punkta otrās daļas otrajā teikumā ir paskaidrots, ka runa ir par saistību periodiem (“Haftungsdauer”), kas nevar būt īsāki par vienu gadu.

( 22 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 2. septembris, Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, 28. punkts.

( 23 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām, COM(95)520, galīgā redakcija, – 96/0161(COD), 17. un nākamās lpp.

( 24 ) Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par priekšlikumu direktīvai par dažiem patēriņa preču pārdošanas un garantiju aspektiem, OV C 66, 1997, 8. un 10. lpp.

( 25 ) Skat. Padomes un Eiropas Parlamenta 1998. gada 24. septembra Kopējo nostāju par direktīvas pieņemšanu par dažiem patēriņa preču pārdošanas un garantiju aspektiem, Nr. 51/98, OV C 333, 1998, 50. un 54. lpp.

( 26 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 1. marts, González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, 26. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 27 ) Spriedumi, 2008. gada 17. aprīlis, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, 42. punkts; 2011. gada 16. jūnijs; Gebr. Weber un Putz, C‑65/09 un C‑87/09, EU:C:2011:396, 58. punkts. Skat. arī ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā Quelle, C‑404/06, EU:C:2007:682, 48. punkts un apsvērumi 32. zemsvītras piezīmē, un ģenerāladvokāta J. Mazaka [J. Mazák] secinājumus lietā Gebr. Weber, C‑65/09, EU:C:2010:274, 30., 85. un 86. punkts.

( 28 ) Spriedums, 2008. gada 17. aprīlis, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, 42. punkts.

( 29 ) Spriedums, 2011. gada 16. jūnijs, Gebr. Weber un Putz, C‑65/09 un C‑87/09, EU:C:2011:396, 58. punkts.

( 30 ) Tomēr uzmanība ir vērsta uz to, ka atkāpe no šajā tiesību normā paredzētā pieņēmuma var attiekties uz tāda veida neatbilstībām, kas izriet no lietas lietošanas, tātad, kā uzskatu, ne uz katru neatbilstību pašu par sevi. D. Staudenmayer, “The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law”, no: European Review of Private Law, 4. sēj., 2000, 561. lpp.

( 31 ) Pamatlietā, kuras ietvaros valsts tiesa ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pieteicējs cēla prasību 2012. gada 12. martā, transportlīdzeklis tika saņemts 2010. gada 21. septembrī, bet trūkums tika konstatēts 2010. gada 22. septembrī.

( 32 ) Skat. šo secinājumu 91. punktu.