LESD 263. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesas īsteno tiesiskuma kontroli attiecībā uz procesa uzsākšanas aktiem, sagatavojošiem aktiem vai nesaistošu lēmuma priekšlikumu, kurus valsts kompetentās iestādes pieņēmušas procesā, kas paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK, 22. un 23. pantā, Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību, 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 15. pantā, kā arī Eiropas Centrālās bankas Regulas (ES) Nr. 468/2014 ((2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (“VUM pamatregula”), 85. līdz 87. pantā. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka valsts tiesa izskata īpaša veida pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu apgalvota res judicata spēka pārkāpuma dēļ, kas pieļauts attiecībā uz valsts tiesas nolēmumu.

Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tad, kad Savienības likumdevējs izvēlas izmantot administratīvo procesu, kurā ir paredzēts, ka valsts iestādes izdod tādu Savienības iestādes galīgo lēmumu sagatavojošos aktus, kurš rada tiesiskās sekas un var radīt kaitējumu, šis likumdevējs vēlas izveidot starp šo iestādi un šīm valsts iestādēm īpašu sadarbības mehānismu, kas balstīts uz ekskluzīvu Savienības iestādes lēmumpieņemšanas kompetenci. Proti, šāda lēmumpieņemšanas procesa efektivitāte noteikti paredz tikai vienu tiesas kontroli, kuru Savienības tiesas īsteno tikai tad, kad ir pieņemts Savienības iestādes lēmums, ar kuru izbeigts administratīvais process; vienīgi šis lēmums var radīt tādas saistošas tiesiskās sekas, kuras var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā grozot tā juridisko situāciju.

Līdz ar to ir jāuzskata, ka vienīgi Savienības tiesas kompetencē ir pakārtoti vērtēt, vai ECB 2016. gada 25. oktobra lēmuma tiesiskumu ietekmē eventuālie pārkāpumi, kas pieļauti šo lēmumu sagatavojošajos aktos, kurus pieņēmusi Itālijas Banka. Šī kompetence ir ekskluzīva attiecībā uz jebkuru valsts tiesas kompetenci saistībā ar minētajiem aktiem, un šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka valsts tiesai ir jāizskata tāda veida pieteikums kā azione di ottemperanza. Attiecībā uz pēdējo minēto, kā to ir norādījusi Komisija, ECB ekskluzīvā kompetence, lai lemtu atļaut vai neatļaut būtiskas līdzdalības iegūšana kredītiestādē un papildus ekskluzīvā Eiropas tiesu kompetence, lai kontrolētu šāda lēmuma tiesiskumu un, pakārtoti, vērtētu, vai valsts aktos ir pieļauti pārkāpumi, kuri var ietekmēt ECB lēmuma tiesiskumu, nepieļauj to, ka valsts tiesa var izlemt prasību, kas celta, lai apstrīdētu šāda akta atbilstību valsts tiesību normai attiecībā uz res judicata spēku (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, 62. un 63. punkts).

(skat. 48., 49. un 57.–59. punktu un rezolutīvo daļu)