Lieta T‑23/03

CAS SpA

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

EEK un Turcijas Republikas Asociācijas līgums – Ievedmuitas nodokļu atlaišana – Turcijas izcelsmes augļu sulas koncentrāts – Kopienas Muitas kodekss – Pārvadājumu apliecības – Īpaša situācija – Tiesības uz aizstāvību

Sprieduma kopsavilkums

1. Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana

(Padomes Regulas Nr. 2913/92 239. pants)

2. Kopienu tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību

(EKL 255. pants; Padomes Regulas Nr. 2913/92 239. pants)

3. Starptautiskie līgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Muitas savienība – Preču izcelsme

(EEK un Turcijas Asociācijas līgums)

4. Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību

(EKL 230. pants)

5. Starptautiskie līgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Komisijas pienākumi

(EKL 211. pants; EEK un Turcijas Asociācijas līgums)

6. Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa

(Padomes Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts)

1. Ievedmuitas nodokļu atlaides procedūrā ir jāievēro tiesības tikt uzklausītam, it īpaši ņemot vērā Komisijas rīcības brīvību attiecībā uz lēmumiem, ko tā pieņem, ievērojot Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 239. pantā paredzēto taisnīguma klauzulu.

(sal. ar 87. punktu)

2. Administratīvajā procesā attiecībā uz ievedmuitas nodokļu atlaidi tiesību uz aizstāvību ievērošana nozīmē tikai ieinteresētās puses iespēju lietderīgi paust savu viedokli par elementiem, tostarp dokumentiem, kurus pret šo pusi vērš Komisija, lai pamatotu savu lēmumu. Šis princips neliek Komisijai pēc pašas iniciatīvas sniegt piekļuvi visiem dokumentiem, kas varētu būt saistīti ar attiecīgo lietu, kuras ietvaros Komisija izskata nodokļu atbrīvojuma lūgumu. Ja ieinteresētā puse uzskata, ka šie dokumenti ir noderīgi, lai pierādītu, ka ir bijusi īpaša situācija un/vai ka tā nepārprotami nav veikusi nekādas krāpnieciskas darbības, šai pusei arī ir jālūdz iespēja piekļūt šiem dokumentiem atbilstoši noteikumiem, kurus iestādes ir pieņēmušas saskaņā ar EKL 255. pantu.

Tikai pēc ieinteresētās puses lūguma Komisijai ir jādod iespēja piekļūt visiem nekonfidenciālajiem dokumentiem, kas saistīti ar apstrīdēto lēmumu. Ja šāds lūgums nav izteikts, tad nav automātiskas piekļuves Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem.

(sal. ar 88. un 89. punktu)

3. Preču izcelsmes noteikšanā tostarp ar EEK un Turcijas Asociācijas līgumu izveidotās Muitas savienības jomā kompetenci dala eksportētājas valsts iestādes un importētājas valsts iestādes, respektīvi, izcelsmi nosaka eksportētājas valsts iestādes, bet režīma kontroli nodrošina, pateicoties ieinteresēto iestāžu sadarbībai. Šī sistēma ir pamatota tāpēc, ka eksportētājas valsts iestādēm ir vieglāk tieši pārbaudīt faktus, kas saistīti ar preču izcelsmi.

Paredzētais mehānisms var darboties tikai tad, ja importētājas valsts muitas administrācija atzīst eksportētājas valsts muitas iestādes tiesiski sniegtos novērtējumus. Šādi lēmumi dalībvalstu muitas iestādēm ir jāatzīst tādēļ, lai Kopiena savukārt varētu pieprasīt no citām valstīm, kuras ar to saista brīvas tirdzniecības režīmi, lai tās ievēro kompetento dalībvalstu muitas iestāžu lēmumus par to produktu izcelsmi, kurus no Kopienas izved uz šīm valstīm.

(sal. ar 120. un 121. punktu)

4. Prasītājai nav nekādu leģitīmu interešu panākt lēmuma atcelšanu formas trūkuma dēļ, jo pēc šī lēmuma atcelšanas tā vietā tiktu pieņemts jauns, pēc būtības identisks lēmums.

(sal. ar 132. punktu)

5. Saskaņā ar EKL 211. pantu un labas pārvaldības principu Komisijai ir pienākums nodrošināt EEK un Turcijas Asociācijas līguma pareizu piemērošanu. Šis pienākums izriet arī no paša Asociācijas līguma un dažādiem lēmumiem, ko pieņēmusi Asociācijas padome.

(sal. ar 234. punktu)

6. Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts paredz, ka kompetentās iestādes var a posteriori neņemt vērā ievedmuitas nodokļus, ja ir ievēroti trīs kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, nodokļiem jābūt neiekasētiem kompetento iestāžu kļūdas dēļ, otrkārt, kļūdai jābūt tādai, lai labticīgs nodokļu maksātājs to nevarētu attaisnojošu iemeslu dēļ atklāt pats, un, treškārt, nodokļu maksātājam jāievēro visi noteikumi, kas spēkā esošajos tiesību aktos paredzēti attiecībā uz viņa muitas deklarāciju.

Minētās normas mērķis ir aizsargāt nodokļu maksātāja tiesisko paļāvību saistībā ar visu elementu pamatotību lietā, kurā ir pieņemts lēmums atgūt vai neatgūt muitas nodokļus. Tomēr šādu tiesisko paļāvību var piešķirt nodokļu maksātājam tikai tad, ja kompetentās iestādes pašas ir radījušas šādai paļāvībai attiecīgu pamatu. Tādējādi vienīgi tādas kļūdas, ko var piedēvēt kompetento iestāžu aktīvai rīcībai un ko nodokļu maksātājs attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējis atklāt, vēlāk dod tiesības uz muitas nodokļu nepiedzīšanu.

(sal. ar 303. un 304. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(piektā palāta)

2007. gada 6. februārī ( )

EEK un Turcijas Republikas Asociācijas līgums – Ievedmuitas nodokļu atlaišana – Turcijas izcelsmes augļu sulas koncentrāts – Kopienas Muitas kodekss – Pārvadājumu apliecības – Īpaša situācija – Tiesības uz aizstāvību

Lieta T‑23/03

CAS SpA, Verona (Itālija), ko pārstāv D. Ēle [D. Ehle], advokāts,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv K. Lūiss [X. Lewis], pārstāvis, kam palīdz M. Nunjess Millers [M. Nuñez Müller], advokāts,

atbildētāja,

par prasību daļēji atcelt Komisijas 2002. gada 18. oktobra Lēmumu REC 10/01 par lūgumu atbrīvot no ievedmuitas nodokļa.

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneses E. Martinša Ribeiru [E. Martins Ribeiro] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 15. novembrī,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Atbilstošās tiesību normas

A – Atvieglojumu sistēmas noteikumi

1 Šī lieta noris saistībā ar Eiropas Ekonomikas kopienas (EEK) un Turcijas Asociācijas līgumu (turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”), ko Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses (turpmāk tekstā – “Līgumslēdzējas puses”). Asociācijas līgums tika apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu Nr. 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.). Tas stājās spēkā 1964. gada 1. decembrī.

2 Asociācijas līguma mērķis saskaņā ar 2. pantu I sadaļā par principiem, ir pastāvīgi uzlabot un līdzsvarot tirdzniecību un ekonomiskās attiecības Līgumslēdzēju pušu starpā.

3 Asociācijas līgums paredz sagatavošanās posmu, lai Turcijas Republika ar Kopienas palīdzību varētu nostiprināt ekonomiku (3. pants), pārejas posmu, kura laikā ir paredzēts pakāpeniski panākt Muitas savienības izveidošanu un ekonomikas politiku tuvināšanu (4. pants), un noslēguma posmu, kas balstīts uz Muitas savienību un ietver Līgumslēdzēju pušu ekonomikas politiku pastiprinātu koordinēšanu (5. pants).

4 Līgumslēdzējas puses saskaņā ar 7. pantu veic visus vispārīgos vai konkrētos pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to saistību izpildi, ko rada Asociācijas līgums, kā arī atturas no darbībām, kas varētu apdraudēt tā mērķus.

5 22. un 23. pantā, kas atrodami III sadaļā par vispārīgiem un nobeiguma noteikumiem, paredzēta Asociācijas padomes izveide, kurā, no vienas puses, būtu dalībvalstu valdību locekļu, Padomes un Komisijas pārstāvji, un, no otras puses, Turcijas valdības pārstāvji (turpmāk tekstā – “Asociācijas padome”), kura ar vienprātīgu balsojumu var pieņemt lēmumus, lai tiktu sasniegti Asociācijas līgumā noteiktie mērķi. 25. pantā šai padomei ir piešķirta kompetence pēc vienas vai otras Līgumslēdzējas puses pieprasījuma izšķirt domstarpības, kas saistītas ar Asociācijas līguma piemērošanu vai interpretāciju, vai arī lūgt tās izšķirt Tiesai.

6 Muitas savienības galīgais posms stājās spēkā 1995. gada 31. decembrī (1. pants un 65. panta 1. punkts Asociācijas padomes 1995. gada 22. decembra Lēmumā Nr. 1/95 par Muitas savienības galīgā posma uzsākšanu (OV 1996, L 35, 1. lpp.), turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/95” jeb “pamatlēmums”).

7 Saskaņā ar Asociācijas līguma 11. pantu asociācijas režīms attiecas uz lauksaimniecību un tirdzniecību ar lauksaimniecības produktiem, ievērojot Kopienas Kopējās lauksaimniecības politikas īpašos noteikumus.

1. Pārejas posma laika noteikumi

8 Asociācijas Padome ar 1980. gada 19. septembra Lēmumu Nr. 1/80 par Asociācijas pilnveidi nolēma atcelt muitas nodokļus, kas Kopienā bija jāpiemēro Turcijas izcelsmes lauksaimniecības to produktu importam, kuri vēl nebija atbrīvoti no Kopienas nodokļiem.

9 Saskaņā ar 1. panta 1. punktu Padomes 1986. gada 22. decembra Regulā (EEK) Nr. 4115/86 par Turcijas izcelsmes lauksaimniecības produktu importu Kopienā (OV L 380, 16. lpp.) EEK līguma II pielikumā uzskaitītos Turcijas izcelsmes produktus, izņemot minētās regulas pielikumā sniegtos, Kopienas tirgū laiž bez muitas nodokļiem. Atbilstoši Regulas Nr. 4115/86 2. panta 2. punktam par Turcijas izcelsmes produktiem uzskata tādus produktus, kas atbilst nosacījumiem, kuri uzskaitīti Asociācijas padomes 1972. gada 29. decembra Lēmumā Nr. 4/72 par Turcijas “izcelsmes produktu” definīciju, lai varētu piemērot 6. pielikuma I sadaļas noteikumus, ko paredz Asociācijas līguma papildu protokols, kurš pievienots Padomes 1973. gada 5. februāra Regulai (EEK) Nr. 428/73 par Asociācijas padomes Lēmumu Nr. 5/72 un 4/72 piemērošanu (OV L 59, 73. lpp.), kas grozīts ar Asociācijas padomes 1975. gada 26. maija Lēmumu Nr. 1/75, kas pievienots Padomes Regulai (EEK) Nr. 1431/75, kas groza Regulu Nr. 428/73 (OV L 142, 1. lpp.).

10 Saskaņā ar Lēmuma Nr. 4/72 1. pantu par Turcijas izcelsmes produktiem uzskata:

“a) Turcijā novāktos augu valsts produktus,

[..]

f) no a) līdz e) apakšpunktā minēto produktu pārstrādes rezultātā Turcijā iegūtos produktus, pat ja to izgatavošanas laikā tiem pievienoti citi produkti, ja vien tie nav produkti, kas nav iegūti Turcijā vai Kopienā.”

11 Komisijas 1988. gada 16. novembra Regula (EEK) Nr. 3719/88, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus lauksaimniecības produktu eksporta un importa licencēm un nodevu noteikšanai (OV L 331, 1. lpp.), attiecas uz licencēm, ko paredz 1. pantā noteiktās regulas. Tās 28. panta 4. punktā ir noteikts:

“4. Dalībvalstis nosūta Komisijai arī savu oficiālo zīmogu nospiedumus un, vajadzības gadījumā, arī attiecīgo iestāžu spiedogus. Komisija par to nekavējoties informē pārējās dalībvalstis.”

12 Ar 1972. gada 29. decembra Lēmumu Nr. 5/72 par administratīvās sadarbības metodēm saistībā ar Asociācijas līguma papildu protokola 2. un 3. panta piemērošanu (OV 1973, L 59, 74. lpp.) Asociācijas padome izstrādāja noteikumus, kas paredz, ka atvieglojumu režīmu var piemērot tikai tad, ja tiek uzrādīts apliecinošs dokuments, kuru pēc eksportētāja pieprasījuma izsniegušas vai nu Turcijas Republikas, vai kādas dalībvalsts muitas iestādes. Precēm, ko no Turcijas tieši ieved dalībvalstī, tas ir preču pārvadājumu apliecība A.TR.1 (turpmāk tekstā – “A.TR.1 apliecība”), kuras paraugs sniegts lēmuma pielikumā (2. pants). Šo paraugu aizstāja ar veidlapu, kas pievienota Asociācijas padomes 1978. gada 18. jūlija Lēmumam Nr. 1/78, ar ko groza Lēmumu Nr. 5/72 (OV L 253, 2. lpp.). Šis paraugs savukārt tika nedaudz grozīts ar Asociācijas padomes 1995. gada 22. decembra Lēmumu Nr. 4/95, ar ko groza Lēmumu Nr. 5/72 (OV 1996, L 35, 48. lpp.).

13 Lēmuma Nr. 5/72 11. pantā noteikts, ka dalībvalstis un Turcijas Republika ar savu muitas iestāžu starpniecību palīdz viena otrai kontrolēt šo apliecību autentiskumu un likumību, lai “nodrošinātu šī lēmuma noteikumu pareizu ievērošanu”.

14 Lēmuma Nr. 5/72 12. pantā ir noteikts:

“Turcijas Republika, dalībvalstis un Kopiena veic attiecīgus pasākumus šī lēmuma noteikumu izpildei, ciktāl sniedzas to kompetence.”

15 Saskaņā ar Regulas Nr. 4115/86 2. panta 3. punktu administratīvās sadarbības metodes, ar kurām nodrošina muitas nodokļu samazinājumu 1. pantā minētajiem produktiem, ir metodes, kas noteiktas Lēmumā Nr. 5/72, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Lēmumu Nr. 1/78.

2. Noslēguma posmā spēkā esošie noteikumi

16 Lēmumā Nr. 1/95 sīki reglamentēta Muitas savienības noslēguma posma ieviešana. Tā 29. pantā ir noteikts:

“Līgumslēdzēju pušu administratīvo iestāžu sadarbību muitas jautājumos reglamentē 7. pielikuma noteikumi, kuros saistībā ar Kopienu ir aplūkoti jautājumi, kas attiecas tieši uz Kopienu.”

17 Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikuma 2. panta 1. punkts saistībā ar savstarpēju atbalstu muitas jautājumos paredz:

“Līgumslēdzējas puses sniedz viena otrai atbalstu jomās, kas ir to kompetencē [..], lai garantētu pareizu muitas tiesību aktu piemērošanu, proti, novēršot un atklājot darbības, kas ir prettiesiskas, kā arī veicot to izmeklēšanu.”

18 Lēmuma Nr. 1/95 3. panta 6. punkts paredz, ka administratīvās sadarbības metodes nosaka Muitas sadarbības komiteja.

19 5. panta 2. punkts Muitas sadarbības komitejas 1996. gada 20. maija Lēmumā Nr. 1/96 par Lēmuma Nr. 1/95 piemērošanas kārtību (OV L 200, 14. lpp.) paredz, ka, apstiprinot dokumentu, kas vajadzīgs, lai attiecīgās preces varētu laist brīvā apritē, rodas importa nodokļa parāds. Saskaņā ar šī lēmuma 6. pantu no Turcijas ievestajiem lauksaimniecības produktiem atvieglojumus var piemērot tikai tad, ja tiek iesniegts apliecinošs dokuments, proti, A.TR.1. apliecība. Šīs apliecības paraugs sniegts I pielikumā, bet minētā lēmuma 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka Lēmumā Nr. 5/72 paredzētās veidlapas var turpināt izmantot līdz 1997. gada 30. jūnijam.

20 Lēmuma Nr. 1/96 15. pantā ir noteikts:

“Lai nodrošinātu šī lēmuma pareizu piemērošanu, dalībvalstis un Turcijas Republika ar savu muitas iestāžu starpniecību un, ievērojot 29. pantā un pamatlēmuma 7. pielikumā noteikto savstarpējo palīdzību, palīdz viena otrai kontrolēt šo apliecību autentiskumu un pareizību.”

21 Lēmuma Nr. 1/96 13. panta 2. punktā ir noteikts:

“[..] Izraksta 12. ailē jānorāda sākotnējās apliecības reģistrācijas numurs, datums, birojs un izsniegšanas valsts [..].”

22 Lēmuma Nr. 1/96 II pielikuma II punkta 12. apakšpunkts paredz, ka 12. ailes norādes saistībā ar A.TR.1 apliecību aizpilda kompetentā iestāde.

23 Visbeidzot, Lēmuma Nr. 1/96 4. pantā ir noteikts:

“Neskarot noteikumus par brīvu apriti, kas izklāstīti pamatlēmumā, Kopienas Muitas kodeksu un tā piemērošanas noteikumus, kuri ir spēkā Kopienas muitas teritorijā, kā arī Turcijas Muitas kodeksu un tā piemērošanas noteikumus, kuri ir spēkā Turcijas Republikas muitas teritorijā, piemēro tirdzniecībai starp abām Muitas savienības pusēm, ievērojot šai lēmumā paredzēto kārtību.”

B – Muitas tiesību akti

1. Noteikumi par atbrīvojumu no muitas nodokļiem

24 Attiecībā uz atbrīvojumu no muitas nodokļiem 239. pants Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “KMK”) paredz:

“Ievedmuitas nodokļus [..] var atlaist [..] gadījumos, kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai acīmredzamu nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru.”

25 905. panta 1. punktā Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, kas nosaka Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 piemērošanas kārtību (OV L 253, 1. lpp., turpmāk tekstā – “KMK piemērošanas regula”), ir noteikts:

“1. Ja lēmuma pieņēmēja muitas iestāde, kurai iesniegts atmaksas vai atlaišanas pieteikums saskaņā ar KMK 239. panta 2. punktu, nevar pieņemt lēmumu uz 899. panta pamata, bet pieteikumam ir pievienoti pierādījumi, ko varētu uzskatīt par īpašu situāciju, kurā attiecīgo personu nevar apsūdzēt maldināšanā vai acīm redzamā nolaidībā, tad šās iestādes piederības dalībvalsts šo lietu nosūta Komisijai izskatīšanai saskaņā ar 906.–909. pantā izklāstīto procedūru. [..]”

26 KMK piemērošanas regulas 904. panta c) punkts paredz:

“Ievedmuitu neatmaksā vai no tās neatbrīvo, ja vienīgais atmaksas vai atbrīvošanas pieteikuma pamatojums ir kāds no šādiem apstākļiem:

[..]

c) lai brīvai apgrozībai deklarētām precēm lūgtu tarifa atvieglojumus, ir uzrādīti dokumenti, kurus vēlāk atklāj par viltotiem, nepatiesiem vai konkrētam mērķim nederīgiem, pat tad, ja šādi dokumenti uzrādīti labticīgi.”

27 KMK 236. pantā ir noteikts:

“1. Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.

Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai kā tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.

Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura likumīgi nav bijusi maksājama, bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.

[..]”

28 KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts paredz, ka vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja saskaņā ar likumu apliekamais muitas nodoklis nav iegrāmatots pašu muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju.

2. Tiesību akti par izcelsmes noteikumiem

29 KMK 20. pantā ir noteikts:

“1. Muitas parāda rašanās gadījumā likumā noteikto muitas nodokļu pamats ir Eiropas Kopienu muitas tarifs.

2. Citi Kopienas noteikumos paredzētie pasākumi, kas regulē preču tirdzniecību īpašās jomās, attiecīgos gadījumos jāpiemēro saskaņā ar šo preču tarifa klasifikāciju.

3. Eiropas Kopienu muitas tarifā ietverti:

[..]

d) preferenciāli tarifa pasākumi, ko atsevišķām valstīm vai valstu grupām paredz līgumi ar Kopienu, kuros paredzēta tarifa preferenču režīma piešķiršana.”

30 KMK piemērošanas regulas 27. panta a) punkts paredz:

“Noteikumi par preferenciālu preču izcelsmi nosaka, kā atvieglojumu saņemšanai uz precēm attiecināma 20. panta 3. punkta d) vai e) apakšpunktā minētā izcelsme. Šos noteikumus piemēro:

a) precēm, uz kurām attiecas nolīgumi, kas minēti 20. panta 3. punkta d) apakšpunktā un kuras noteiktas šais nolīgumos.”

31 KMK piemērošanas regula redakcijā, kas piemērojama attiecībā uz izskatāmo lietu (93. pants, kas ar Komisijas 1994. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 3254/94 (OV L 346, 1. lpp.) ir grozīts un numurēts kā 92. pants, turpmāk tekstā – “KMK piemērošanas regulas 93. pants”), paredz:

“1. Saņēmējvalstis paziņo Komisijai to teritorijā esošo valdības iestāžu nosaukumus un adreses, kas ir pilnvarotas izdot A formas izcelsmes apliecības, pievienojot arī šo iestāžu izmantoto zīmogu paraugus. Komisija šo informāciju paziņo dalībvalstu muitas dienestiem.

2. Saņēmējvalstis paziņo Komisijai arī to valdības iestāžu nosaukumus un adreses, kas ir pilnvarotas izdot 86. pantā minētās autentiskuma apliecības, pievienojot to izmantoto zīmogu paraugus. Komisija šo informāciju paziņo dalībvalstu muitas dienestiem.

3. Komisija publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (C sērijā) dienu, kad 97. pantā minētās jaunās saņēmējvalstis ir izpildījušas 1. un 2. punktā noteiktos pienākumus.”

C – Noteikumi par dažu dokumentu konfidencialitāti

32 8. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Regulā (EK) Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) (OV L 136, 1. lpp.), paredz:

“Konfidencialitāte un datu aizsardzība

1. Neatkarīgi no tā, kādā formā veikta ārējā izmeklēšana, tajā iegūto informāciju aizsargā attiecīgi noteikumi.”

33 Savukārt šīs regulas 9. panta 2. punkts paredz:

“Ziņojums par izmeklēšanu un turpmāka rīcība

[..]

2. Sagatavojot šādus ziņojumus, ņem vērā attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos noteiktās procedūras prasības. Tā sagatavoti ziņojumi kļūst par pierādījumiem administratīvās lietās vai tiesvedībā tajā dalībvalstī, kurā šo ziņojumu izmantošana izrādās vajadzīga, tieši tāpat un ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā attiecīgās valsts administratīvo inspektoru sagatavotie administratīvie ziņojumi. Uz tiem attiecas tādi paši vērtēšanas noteikumi kā tie, ko piemēro valsts administratīvo inspektoru sagatavotiem administratīviem ziņojumiem, un tiem ir tāda pati vērtība kā šādiem ziņojumiem.”

34 8. panta 1. punkts Padomes 1996. gada 11. novembra Regulā (Euratom, EK) Nr. 2185/96 par pārbaudēm un apskatēm uz vietas, ko Komisija veic, lai aizsargātu Eiropas Kopienu finanšu intereses pret krāpšanu un citām nelikumībām (OV L 292, 2. lpp.), paredz:

“1. Uz informāciju, ko paziņo vai kā citādi iegūst saskaņā ar šo regulu, attiecas dienesta slepenība, un to aizsargā tāpat kā līdzīgu informāciju aizsargā valsts likumi saņēmējā dalībvalstī un pēc attiecīgajiem noteikumiem, ko piemēro Kopienas iestādēm.”

35 4. pants Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulā (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) paredz:

“Izņēmumi

1. Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:

a) sabiedrības interesēm saistībā ar:

– valsts drošību,

– aizsardzību un militāro jomu,

– starptautiskajām attiecībām,

– Kopienas vai kādas dalībvalsts finanšu, monetāro vai ekonomikas politiku;

b) personu privātajai dzīvei un neaizskaramībai, jo īpaši saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem par personas datu aizsardzību.

2. Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:

– fiziskas vai juridiskas personas komerciālo interešu, tostarp intelektuālā īpašuma, aizsardzībai,

– tiesvedības un juridisku konsultāciju aizsardzībai,

– pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem,

ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.”

Prāvas rašanās fakti

A – Apstrīdētais imports

36 Prasītāja, sabiedrība CAS SpA, kas ir dibināta atbilstoši Itālijas tiesībām un ir meitas sabiedrība 95,1 % apmērā sabiedrībai Steinhauser GmbH [(turpmāk tekstā – “Steinhauser”)], kura reģistrēta Rāvensburgā (Vācija). Prasītājas pamatdarbība ir importētu augļu sulu koncentrātu pārstrāde, ko tā veic, vienlaikus importējot šos produktus Itālijā. Darījuma attiecības ar ārvalstu piegādātājiem būtībā uztur sabiedrība Steinhauser.

37 No 1995. gada 5. aprīļa līdz 1997. gada 20. novembrim prasītāja Kopienā importēja un laida apritē koncentrētu ābolu un bumbieru sulu, kas bija deklarēta kā ievesta no Turcijas un ražota tur. Šī veida produkts Kopienā tika ievests, izmantojot A.TR.1. apliecību, tādējādi produktiem tika piemērots muitas nodokļu atbrīvojums, ko paredz Asociācijas līgums un tā papildu protokols.

38 Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/95 29. pantu Ravennas (Itālija) Muitas dienests veica vēlāku dokumentu kontroli saistībā ar A.TR.1. apliecības D 141591 autentiskumu, kuru prasītāja iesniedza, vienā importēšanas reizē, kas norisa laikposmā no 1995. gada 5. aprīļa līdz 1997. gada 20. novembrim. Saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem Turcijas iestādēm tika nosūtīts apliecības autentiskuma pārbaudes lūgums.

39 Ar 1998. gada 15. maija vēstuli Turcijas iestādes informēja Ravennas Muitas dienestu, ka, veicot kontroli, ir atklājies, ka minētā apliecība nav autentiska, proti, ka to nav izsniegušas Turcijas muitas iestādes. Tās norādīja, ka tiks veikta papildu kontrole.

40 Līdz ar to Itālijas iestādes pēc tam pārbaudīja 103 A.TR.1 apliecības, ko prasītāja iesniedza, importējot dažādas preces.

41 Ar 1998. gada 10. jūlija vēstuli Turcijas Republikas Pastāvīgā pārstāvniecība Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā – “Turcijas Pastāvīgā pārstāvniecība”) informēja Komisiju, ka 22 no prasītājas iesniegtajām A.TR.1 apliecībām, kuras uzskaitītas vēstules pielikumā un attiecas uz Turcijas sabiedrības Akman eksportu uz Itāliju, ir viltotas (false). Komisija ar 1998. gada 20. jūlija vēstuli nosūtīja šo vēstuli Itālijas muitas iestādēm.

42 No 1998. gada 12. līdz 15. oktobrim, kā arī 1998. gada 30. novembrī un 2. decembrī Komisijas Krāpšanas novēršanas koordinācijas daļa ((UCLAF), kas ir OLAF priekštece,) veica pārbaudes Turcijā.

43 Ar 1999. gada 8. marta vēstuli Turcijas Pastāvīgā pārstāvniecība informēja Ravennas Muitas dienestu, ka 32 prasītājas iesniegtās A.TR.1 apliecības (turpmāk tekstā – “Apstrīdētās apliecības”), tostarp 18 apliecības, kas uzskaitītas 1998. gada 10. jūlija vēstules pielikumā, Turcijas iestādes nav nedz rakstījušas, nedz apstiprinājušas. Minētās apliecības norādītas šīs vēstules pielikumā.

44 Itālijas muitas iestādes uzskatīja, ka no to sarakstes ar Komisiju, UCLAF un Turcijas iestādēm izriet, ka Turcijas iestādes uzskata 48 A.TR.1 apliecības, tostarp Apstrīdētās apliecības, kas attiecas uz prasītājas veikto produktu importu uz Itāliju ar Turcijas sabiedrības Akman starpniecību, par vai nu viltotām, vai nu nederīgām.

45 Šai gadījumā 32 Apstrīdētās apliecības (par muitas nodokļiem LIT 3 296 190 371 (Itālijas liru) jeb EUR 1 702 340,25 apmērā) tika uzskatītas par viltotām, jo Turcijas iestādes nebija tās ne izsniegušas, ne apstiprinājušas. Turpretim 16 pārējās apliecības (par muitas nodokļiem LIT 1 904 763 758 jeb EUR 983 728,38 apmērā) tika uzskatītas par nederīgām, jo, lai gan Turcijas iestādes tās bija izsniegušas, attiecīgās preces tomēr nebija no Turcijas.

46 Tā kā šīs 48 apliecības tika uzskatītas vai nu par viltotām, vai nederīgām, attiecīgajām precēm nevarēja piemērot atvieglojumu režīmu, kas paredzēts Turcijas lauksaimniecības produktiem.

47 Līdz ar to Itālijas muitas administrācija pieprasīja, lai prasītāja atmaksā savu muitas parādu LIT 5 200 954 129 jeb EUR 2 686 068,63 apmērā.

B – Kriminālprocess un administratīvais process Itālijas un Kopienas iestādēs

48 Ar 2000. gada 28. marta vēstuli prasītāja, atsaucoties uz KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 236. un 239. pantu, nosūtīja Ravennas Muitas dienestam lūgumu neņemt vērā šos nodokļus a posteriori un nelikt atlīdzināt pieprasītos muitas nodokļus. Prasītāja pamatoja savu lūgumu ar labticību, kompetento iestāžu nespēju atklāt kļūdas, kā arī trūkumiem, kuros tās vainojamas.

49 Ar 2000. gada 15. maija vēstuli Itālijas muitas iestādes informēja Ravennas Prokuratūru par faktiem, kas attiecas uz importētajām precēm, kuras prasītāja ievedusi ar viltotām apliecībām. Iepazinusies ar faktiem, Ravennas Prokuratūra uzsāka izmeklēšanu.

50 Ar 2000. gada 20. decembra spriedumu Ravennas Tribunale civile e penale (Civillietu un krimināllietu tiesa) izbeidza krimināllietu, kas bija uzsākta pret prasītājas pārstāvi M. B. Šteinhauzeru [M. B. Steinhauser], uzskatot, ka viņam pārmestie fakti nav pierādīti.

51 Itālijas Republika 2001. gada 30. novembrī nosūtīja Komisijai vēstuli, kas pienāca 2001. gada 12. decembrī, lūdzot tai izlemt, vai ir pamatoti neņemt a posteriori vērā ievedmuitas nodokļus, kas prasītājai pieprasīti saskaņā ar KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu, vai atbrīvot no šo nodokļu nomaksas saskaņā ar KMK 239. pantu.

52 Saskaņā ar KMK piemērošanas regulas 871. un 905. pantu prasītāja norādīja, ka ir iepazinusies ar lietu, kuru Itālijas iestādes nosūtīja Komisijai. Prasītāja turklāt pauda savu nostāju, sniedzot komentārus, kurus Itālijas iestādes pārsūtīja Komisijai 2001. gada 30. novembra vēstules pielikumā.

53 Ar 2002. gada 3. jūnija vēstuli Komisija lūdza Itālijas iestādēm sniegt papildu informāciju, un tās atbildēja ar 2002. gada 7. jūnija vēstuli.

54 Ar 2002. gada 25. jūlija vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka tā neredz iespēju apmierināt tās lūgumu. Pirms galīgā lēmuma pieņemšanas Komisija tomēr lūdza prasītāju nosūtīt tai savus komentārus, kā arī izskatīt lietas materiālus, lai iepazītos ar nekonfidenciālajiem dokumentiem.

55 2002. gada 6. augustā prasītājas pārstāvji Komisijas telpās iepazinās ar administratīvās lietas saturu. Viņi turklāt parakstīja apliecinājumu, ka ir iepazinušies ar tās pielikumā uzskaitītajiem dokumentiem.

56 Ar 2002. gada 15. augusta vēstuli prasītāja iesniedza Komisijai savus apsvērumus. Tā palika savos ieskatos, ka kompetentās muitas iestādes ir kļūdījušās un ka prasītāja šīs kļūdas nav spējusi atklāt, un tās, prasītājasprāt, ir pielīdzināmas trūkumiem, kuri var radīt īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē.

57 2002. gada 18. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu REC 10/01 (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), kas paziņots prasītājai 2002. gada 21. novembrī.

58 Komisija, pirmkārt, secināja, ka ir bijis pamatoti iegrāmatot ievedmuitas nodokļus, kas ir šīs prasības priekšmets.

59 Otrkārt, Komisija tomēr secināja, ka ir pamatoti kompensēt šo nodokli par to prasības daļu, uz kuru attiecas 16 nederīgās apliecības, jo attiecībā uz tām prasītāja ir bijusi KMK 239. panta īpašajā situācijā.

60 Treškārt, saistībā ar 32 Apstrīdētajām apliecībām Komisija secināja, ka apstākļi, ar kuriem aizbildinās prasītāja, nerada īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē. Līdz ar to Komisija Apstrīdētā lēmuma 2. pantā nolēma, ka nav pamata kompensēt ar tām saistītos ievedmuitas nodokļus EUR 1 702 340,25 apmērā.

61 Visbeidzot, ar 2003. gada 20. jūnija vēstuli prasītāja nosūtīja Komisijai lūgumu ļaut piekļūt citiem lietā esošajiem dokumentiem. Komisija ar 2003. gada 10. jūlija vēstuli šo lūgumu apmierināja. Prasītāja tomēr šo iespēju iepazīties ar citiem materiāliem neizmantoja.

C – Apliecība D 437214

62 Ar 2002. gada 17. decembra vēstuli prasītāja norādīja Komisijai, ka A.TR.1 apliecību D 437214, kas ieskaitīta Apstrīdētajās apliecībās, Turcijas iestādes ir uzskatījušas nevis par viltotu, bet tikai par nederīgu. Komisija 2003. gada 6. janvārī pārsūtīja šo vēstuli Itālijas muitas iestādēm.

63 Ar 2003. gada 24. janvāra vēstuli Itālijas muitas iestādes, atsaucoties uz Turcijas muitas iestāžu 1999. gada 8. marta vēstuli, kā arī UCLAF 1999. gada 6. maija vēstuli, norādīja, ka minētā apliecība ir viltota.

64 Ar 2003. gada 4. marta vēstuli Komisija aicināja Itālijas muitas iestādes informēt prasītāju par izmeklēšanas rezultātu saistībā ar A.TR.1 apliecību D 437214. Itālijas muitas iestāžu administrācija ar 2003. gada 18. marta vēstuli apstiprināja, ka apliecība ir viltota, jo to nav rakstījušas Turcijas muitas iestādes.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

65 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 29. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.

66 Atbilstoši tiesneša referenta ziņojumam tika nolemts uzsākt mutvārdu procesu. Tiesvedības organizācijas pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem tika lūgts iesniegt dažus dokumentus un atbildēt uz noteiktiem Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem. Lietas dalībnieki ievēroja šos lūgumus.

67 Lietas dalībnieki sniedza savus mutvārdu apsvērumus un atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumiem atklātā tiesas sēdē, kas notika 2005. gada 15. novembrī.

68 Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Apstrīdētā lēmuma 2. pantu;

– piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus.

69 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

70 Prasītāja savu prasījumu atbalstam izvirza trīs pamatus, pirmkārt, apgalvojot tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, otrkārt, apgalvojot KMK 239. panta pārkāpumu un, treškārt, apgalvojot KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

A – Par pirmo pamatu – apgalvojums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

71 Prasītāja apgalvo, ka administratīvajā procedūrā pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību. Pēc būtības, lai gan tai esot bijusi iespēja piekļūt lietas materiāliem, uz kuru pamata Komisija pieņēmusi Apstrīdēto lēmumu, tai tomēr nav ļauts piekļūt izšķirošajiem dokumentiem, pēc kuriem Komisija novērtējusi situāciju kopumā. Pēc prasītājas domām, turklāt daži dokumenti, ar kuriem tā iepazinusies, bijuši nepilnīgi. Visbeidzot, iepazīstoties ar dokumentiem, tā nav spējusi nošķirt konfidenciālos dokumentus no nekonfidenciālajiem, tai nav bijuši saprotami arī konfidencialitātes kritēriji.

72 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tai nav bijuši pieejami šādi dokumenti: 1) pilnīgi pārskati par UCLAF komandējumiem Turcijā; 2) visa UCLAF un Komisijas sarakste ar Turcijas Pastāvīgo pārstāvniecību un Turcijas kompetentajām iestādēm; 3) visa Komisijas un/vai UCLAF un dalībvalstu muitas iestāžu, konkrēti, Itālijas muitas iestāžu sarakste un 4) Muitas sadarbības komitejas sēdes protokols saistībā ar A.TR.1 apliecībām, kas uzskatītas par kļūdainām vai viltotām attiecībā uz koncentrētu sulu eksportu un citu Turcijas izcelsmes preču eksportu.

73 Prasītāja replikas rakstā norāda, ka tā arī nav spējusi atrast informāciju par UCLAF komandējumiem uz Turciju 1998. gada oktobrī, uz kuriem Komisija atsaucas Apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumā. Prasītāja uzskata, ka no lietas materiāliem izriet, ka 1998. gada 13. un 14. oktobrī starp UCLAF un Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības pārstāvjiem notika sanāksme, jo šī sanāksme minēta UCLAF 1998. gada 21. oktobra vēstulē. Prasītāja apstiprina, ka nav iepazinusies ar UCLAF 1998. gada 1. un 9. decembra vēstulēm, kuras Komisija minējusi savā aizstāvības rakstā.

74 Prasītāja apgalvo, ka visi šie dokumenti ir nevis potenciāli, bet gan tieši un ļoti cieši saistīti ar jautājumu, vai Apstrīdētās apliecības ir bijušas viltotas vai vienkārši kļūdainas.

75 Otrkārt, prasītāja apstrīd Komisijas nostāju, ka apstāklis, ka tās pilnvarotais ir parakstījis apliecinājumu par to, ka ir iepazinies ar visiem ar šo lietu saistītajiem dokumentiem, apliecina, ka prasītājai ir bijusi pieeja visai lietai. Šai ziņā prasītāja uzsver, ka šis apliecinājums ir tikai iepriekš rakstīts formulārs, un ka tā nevar uzskatīt situāciju par galīgi apmierinošu, iekams tai nav zināms, kādi dokumenti lietā ir. Līdz ar to prasītāja apliecina, ka tā nav iepazinusies nedz ar minēto apliecinājumu, nedz ar dokumentu sarakstu REC 10/01, kas pievienots Komisijas aizstāvības rakstam – ar to prasītāja iepazinusies tikai pēc šī raksta pielikuma atvēršanas.

76 Treškārt, prasītāja apliecina, ka daži dokumenti, kuriem tai izdevies piekļūt, bijuši nepilnīgi, līdz ar to tā nav varējusi iepazīties ar visiem apliecinājumā uzskaitītajiem dokumentiem. Prasītāja noraida Komisijas apgalvojumu, ka tā ir varējusi iepazīties ar visiem UCLAF Turcijas komandējuma pārskatiem, un norāda, ka ir iepazinusies tikai ar 1998. gada 9. un 23. decembra komandējuma pārskatiem, kuru garums nepārsniedz divas, trīs lappuses.

77 Ceturtkārt, prasītāja savā replikas rakstā apstrīd Komisijas argumentu, ka tā jebkurā gadījumā nav bijusi tiesīga iepazīties ar dažiem konfidenciāliem dokumentiem, tostarp UCLAF komandējumu pārskatiem, ciktāl tie ir konfidenciāli. Prasītāja norāda, ka tie ir nekonfidenciāli un, ka Komisija nav pierādījusi, ka tie būtu konfidenciāli, turklāt citās Pirmās instances tiesas tiesvedībās tiem līdzīgi pārskati bijuši pieejami.

78 Nekonfidencialitāte izrietot no Regulas Nr. 1073/1999 noteikumiem. Prasītāja norāda, ka saskaņā ar minētās regulas 9. panta 2. punktu izmeklēšanas ziņojumi kļūst par pierādījumiem administratīvās lietās vai tiesvedībā tajā dalībvalstī, kurā šo ziņojumu izmantošana izrādās vajadzīga, tieši tāpat un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts administratīvo inspektoru sagatavotie administratīvie ziņojumi, un šis princips vēl jo vairāk būtu jāievēro Eiropas tiesās.

79 Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka ar 2003. gada 20. jūnija vēstuli ir iesniegusi jaunu lūgumu piekļūt lietas materiāliem, kā to paredz EKL 255. pants – tas noticis pēc šīs prasības iesniegšanas dienas. Tomēr pēc Komisijas 2003. gada 10. jūlija rakstiskās atbildes tā nav izmantojusi iespēju iepazīties ar šiem materiāliem, jo Komisija norādījusi, ka atļaus iepazīties tikai ar tiem dokumentiem, ar kuriem prasītāja jau ir iepazinusies, proti, UCLAF komandējumu pārskatiem.

80 Komisija pēc būtības noraida prasītājas argumentus.

81 Pirmkārt, tā apgalvo, ka Apstrīdētā lēmuma pamatā ir tikai tie elementi, ar kuriem prasītāja varēja iepazīties un kuri jau ir Komisijas provizoriskajā atzinumā, kas izklāstīts 2002. gada 25. jūlija vēstulē. Komisija turklāt apgalvo, ka 2002. gada 6. augustā prasītāja varējusi piekļūt lietas materiāliem, uz kuru pamata pieņemts Apstrīdētais lēmums, un ka tā skaidri rakstiski apliecinājusi, ka ir iepazinusies ar visiem dokumentiem, kas tieši vai netieši saistīti ar lietu. Komisija apliecina, ka prasītājai pieejamo dokumentu sarakstā iekļauti UCLAF komandējumu pārskati, plaša UCLAF un dažādu Turcijas iestāžu sarakste, kā arī Komisijas un/vai UCLAF un dalībvalstu muitas iestāžu sarakste.

82 Savā atbildes rakstā uz repliku Komisija apstrīd prasītājas apgalvojumu, ka 2002. gada 6. augustā izskatītajos materiālos neesot bijuši UCLAF komandējumu pārskati, bet tikai ar tiem saistītie dokumenti. Komisija apgalvo, ka attiecīgie dokumenti esot īsi UCLAF pārskatu oriģināli, kas datēti ar 1998. gada 9. decembri (Nr. 8279) un 1998. gada 23. decembri (Nr. 8673), nevis tikai kopsavilkumi.

83 Otrkārt, Komisija atgādina, ka tai pēc pašas ierosmes nav obligāti jānodrošina piekļuve kontekstuāliem dokumentiem, kuru saikne ar lietu var būt tikai iespējama, bet, gluži pretēji, ieinteresētajai pusei ir jālūdz piekļuve šiem dokumentiem saskaņā ar EKL 255. pantu.

84 Šai lietā dokumenti, kuriem prasītāja nevarēja piekļūt, ir kontekstuāli dokumenti. Komisija uzsver, ka jauns lūgums piekļūt lietai, ko prasītāja iesniedza 2003. gada 20. jūnijā, proti, pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, kas tika apmierināts ar 2003. gada 10. jūlija vēstuli, situāciju juridiski nemaina. Prasītāja nav izmantojusi lūgto iespēju, turklāt lūgums, kas iesniegts pēc administratīvās procedūras beigām, lietai jau esot tiesvedībā, nespēj skart procesuālās tiesības attiecībā uz administratīvo procesu pirms šī lūguma iesniegšanas.

85 Treškārt, Komisija turklāt apgalvo, ka uz attiecīgajiem lietas materiāliem nevar attiecināt piekļuves tiesības, ciktāl tie ir konfidenciāli. Komisija šai ziņā atgādina, ka tiesības piekļūt lietas materiāliem neattiecas uz konfidenciāliem dokumentiem, piemēram, UCLAF vai OLAF dokumentiem, kā arī Komisijas saraksti ar trešām valstīm un to sanāksmju protokoliem, kurās ir piedalījušās trešās valstis, kā arī Komisijas un dalībvalstu iestāžu saraksti.

86 Komisija turklāt apstrīd prasītājas atsauču uz Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 2. punktu svarīgumu. Komisija uzskata, ka šis noteikums atteicas uz UCLAF galīgo pārskatu, ko izstrādā atbilstoši minētās regulas 9. panta 1. punktam, kurpretim regulas 8. pants attiecas uz datu aizsardzības konfidencialitāti OLAF izstrādātajos dokumentos.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

87 Iesākumā jāatgādina, ka ievedmuitas nodokļu atlaides procedūrā ir jāievēro tiesības tikt uzklausītam, it īpaši ņemot vērā Komisijas rīcības brīvību attiecībā uz lēmumiem, ko tā pieņem, ievērojot KMK 239. pantā paredzēto taisnīguma klauzulu (Pirmās instances tiesas 2001. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās T‑186/97, T‑187/97, no T‑190/97 līdz T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, no T‑216/97 līdz T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 un T‑147/99 Kaufring u.c./Komisija, saukta par “Téléviseurs turcs” [“Turku televizoru”] lietu, Recueil, II‑1337. lpp., 152. punkts, un 2003. gada 27. februāra spriedums lietā T‑329/00, Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Komisija, Recueil, II‑287. lpp., 45. punkts).

88 Tomēr vienlaikus jāatzīmē, ka šai jomā tiesību uz aizstāvību ievērošana nozīmē tikai ieinteresētās puses iespēju lietderīgi paust savu viedokli par elementiem, tostarp dokumentiem, kurus pret šo pusi vērš Komisija, lai pamatotu savu lēmumu. Šis princips neliek Komisijai pēc pašas iniciatīvas sniegt piekļuvi visiem dokumentiem, kas varētu būt saistīti ar attiecīgo lietu, kuras ietvaros Komisija izskata nodokļu atbrīvojuma lūgumu. Ja ieinteresētā puse uzskata, ka šie dokumenti ir noderīgi, lai pierādītu, ka ir bijusi īpaša situācija un/vai ka tā nepārprotami nav veikusi nekādas krāpnieciskas darbības, šai pusei arī ir jālūdz iespēja piekļūt šiem dokumentiem atbilstoši noteikumiem, kurus iestādes ir pieņēmušas saskaņā ar EKL 255. pantu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑205/99 Hyper/Komisija, Recueil, II‑3141. lpp., 63. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Komisija, 46. punkts).

89 Turklāt ir jāatgādina, ka saistībā ar administratīvo procedūru muitas nodokļu atbrīvojuma jomā Pirmās instances tiesa ir skaidri precizējusi, ka tikai pēc ieinteresētās puses lūguma atbildētājam ir jādod iespēja piekļūt visiem nekonfidenciālajiem dokumentiem, kas saistīti ar apstrīdētu lēmumu. Ja šāds lūgums nav izteikts, tad nav automātiskas piekļuves Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem (Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. februāra spriedums lietā T‑42/96 Eyckeler & Malt/Komisija, Recueil, II‑401. lpp., 81. punkts; 1998. gada 17. septembra spriedums lietā T‑50/96 Primex Produkte Import‑Export u.c./Komisija, Recueil, II‑3773. lpp., 64. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Komisija, 46. punkts).

90 Tieši ievērojot šo principu, ir jāaplūko pamats par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

91 Uzreiz jāatzīmē, ka prasītāja savā prasībā nepārprotami norāda, ka ir piekļuvusi visiem dokumentiem, uz kuru pamata Komisija pieņēmusi savu lēmumu. Tomēr tā neesot piekļuvusi izšķirošajiem dokumentiem, kas ļāvuši Komisijai gūt vispārēju priekšstatu par situāciju. Tā apgalvo, ka pieejamie dokumenti tai nodotajā lietā bijuši nepilnīgi. Tādējādi prasītāja apliecina, ka neesot varējusi iepazīties ar UCLAF 1998. gada 9. un 23. decembra ziņojumiem pilnībā, bet ir saņēmusi tikai “ziņojumus par komandējuma ziņojumiem”. Tā tāpat apgalvo, ka neesot varējusi iepazīties ar Kopienas līmeņa 1998. gada oktobra komandējuma atskaiti, kas minēta Apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumā, kā arī UCLAF 1998. gada 1. un 9. decembra vēstulēm, kas nosūtītas Turcijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai un ko Komisija min savā aizstāvības rakstā.

92 Šeit jākonstatē, ka dokumenti, uz kuriem atsaucas prasītāja, nav skaidri minēti Apstrīdētajā lēmumā. Tas gan neizslēdz, ka Apstrīdētais lēmums varētu būt bijis pieņemts uz to pamata. Tomēr to nevar teikt par visu plašo saraksti, uz kuru atsaucas prasītāja. Vismaz daļa no šiem dokumentiem ir tikai attāli saistīti ar šīs lietas kontekstu.

93 It īpaši nav nekāda pamata apgalvot – un to neļauj darīt neviens Apstrīdētā lēmuma elements –, ka Muitas sadarbības komitejas sēdes protokoli saistībā ar A.TR.1 apliecībām, kas uzskatītas par kļūdainām vai viltotām koncentrētu sulu eksportam un citu Turcijas izcelsmes preču eksportam, ir kalpojuši par pamatu Apstrīdētā lēmuma pieņemšanai. Tāds pats secinājums izdarāms attiecībā uz Ravennas Muitas dienesta 1998. gada 12. jūnija atzinumu, kuru Komisija min savā aizstāvības rakstā un attiecībā uz kuru prasītāja norāda, ka nav spējusi ar to iepazīties.

94 Jebkurā gadījumā – kad nav nosūtīti dokumenti, kas nav bijuši Apstrīdētā lēmuma pamatā, to nenodošanas faktam nav nozīmes, jo šie dokumenti jebkurā gadījumā nevarēja ietekmēt Apstrīdēto lēmumu. Līdz ar to šis pamats saistībā ar minēto dokumentu nepaziņošanu jānoraida kā nepamatots.

95 Tomēr situācija ir atšķirīga attiecībā uz tiem nenodotajiem Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem, uz kuriem balstīts Apstrīdētais lēmums.

96 Izskatot šos dokumentus, jāatgādina, ka šai lietā Komisija ar 2002. gada 25. jūlija vēstuli informēja prasītāju par veikto provizorisko analīzi, saskaņā ar kuru nosacījumi atbrīvojumam no ievedmuitas nodokļa nav izpildīti. Ir zināms, ka ar šo vēstuli Komisija pirms Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ir sniegusi prasītājai iespēju paust savu nostāju un darīt zināmu savu viedokli attiecībā uz elementiem, kuri Komisijasprāt pamato atbrīvojuma lūguma noraidījumu.

97 Turklāt prasītāja neapstrīd šo konstatējumu, bet apgalvo, ka esot pārkāpts tiesību uz aizstāvību aizsardzības princips, jo tā nav varējusi piekļūt dažiem dokumentiem, ar kuriem Komisija pamato savu lēmumu, vai arī tā ir varējusi tiem piekļūt tikai daļēji.

98 Tomēr jākonstatē, ka pēc Komisijas 2002. gada 25. jūlija vēstules prasītājas pārstāvis Komisijas telpās 2002. gada 6. augustā iepazinās ar lietas materiāliem, kas bija saistīti ar Apstrīdēto lēmumu. Iepazīstoties ar šiem dokumentiem, pārstāvis parakstīja rakstisku apliecinājumu, kurā skaidri norādīja, ka ir iepazinies ar dokumentiem, kas tieši vai netieši ir saistīti ar domstarpībām šai lietā. Turklāt šim apstiprinājumam bija pievienots saraksts, kurā bija uzskaitīti visi dokumenti, ar kuriem minētais pārstāvis iepazinies.

99 Jāatzīmē, ka šai sarakstā minēti UCLAF 1998. gada 9. un 23. decembra komandējumu pārskati attiecīgi ar numuriem 8279 un 8673. Atbildot uz rakstisku Pirmās instances tiesas jautājumu, Komisija iesniedza divus pārskatus ar šādiem pašiem numuriem. Tiesas sēdē Komisija informēja Pirmās instances tiesu, ka minētie pārskati ir nesaīsināti īsie pārskati, proti, 1998. gada 9. decembra pārskats par komandējumu, kas notika no 1998. gada 12. līdz 15. oktobrim (Nr. 8279), un 1998. gada 23. decembra pārskats par izmeklēšanas komandējumu no 1998. gada 30. novembra līdz 2. decembrim (Nr. 8673), un ka par šiem diviem UCLAF komandējumiem nav uzrakstīti nekādi citi pārskati. Pirmās instances tiesa uzskata, ka apstāklis, ka uz pārskata pirmās lappuses norādītie numuri sakrīt ar prasītājas pārstāvja 2002. gada 6. augustā parakstītā apstiprinājuma pielikumā norādītajiem numuriem, apliecina, ka, pretēji prasītājas apgalvojumiem, tai ir bijusi iespēja iepazīties ar komandējuma pārskatiem. Attiecībā uz prasītājas apgalvojumiem, ka tā neesot varējusi iepazīties ar Kopienas līmeņa 1998. gada oktobra komandējuma atskaiti, ir jākonstatē, ka šāda atskaite neeksistē. Pirmkārt, Komisija tiesas sēdē precizēja, ka pārskats Nr. 8279 ir vienīgais pārskats, kas uzrakstīts par 1998. gada 12. līdz 15. oktobra komandējumu, un, otrkārt, ka Apstrīdētajā lēmumā šāda atskaite nekur nav minēta.

100 Attiecībā uz UCLAF 1998. gada 1. un 9. decembra vēstulēm, ko min prasītāja, ir jākonstatē, ka 2002. gada 6. augusta sarakstā uzskaitīto dokumentu klāstā ir minēta UCLAF 1998. gada 9. decembra vēstule Nr. 8281, kas adresēta Turcijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai. Līdz ar to jākonstatē, ka prasītājai šis dokuments bijis pieejams. Attiecībā uz 1998. gada 1. decembra vēstuli Komisija, atbildot uz rakstisku Pirmās instances tiesas jautājumu, precizēja, ka šāda vēstule neeksistējot un ka aizstāvības rakstā minētā UCLAF 1998. gada 1. decembra vēstule esot kļūda. Šai ziņā ir jāsecina, ka šo precizējumu apliecina arī 2002. gada 6. augusta saraksts, kurā attiecībā uz šo datumu – 1998. gada 1. decembri – minēta tikai viena Turcijas Tieslietu ministrijas vēstule, kas adresēta UCLAF.

101 Attiecībā uz Komisijas un UCLAF saraksti ar Turcijas iestādēm un dalībvalstu muitas iestādēm jāatzīmē, ka neviens elements neliecina par to, ka Komisija būtu pamatojusi Apstrīdēto lēmumu ar dokumentiem, kuri nav iekļauti lietas materiālos, ar ko prasītāja varēja iepazīties 2002. gada 6. augustā.

102 Administratīvās procedūras laikā prasītāja nav iesniegusi nevienu citu lūgumu piekļūt lietas materiāliem. Attiecībā uz lūgumu piekļūt dokumentiem, ko prasītāja iesniedza pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un šīs prasības iesniegšanas, jākonstatē, ka tam nav nozīmes, vērtējot, vai administratīvās procedūras laikā nav pārkāptas prasītājas tiesības uz aizstāvību, līdz ar to šis apstāklis nekādi neietekmē minētā lēmuma likumību. Katrā ziņā jākonstatē, ka Komisija ar 2003. gada 10. jūlija vēstuli prasītājai norādīja, ka tai būtu vēlams iepazīties ar minētajiem dokumentiem, ievērojot lūgumu, kas izteikts saskaņā ar EKL 255. pantu. Prasītāja uz šo ieteikumu nekādi nereaģēja.

103 Līdz ar to pirmais pamats ir noraidāms.

B – Par otro pamatu – apgalvojums par KMK 239. panta pārkāpumu

104 Šim pamatam ir četras daļas. Pirmā attiecas uz nepareizu A.TR.1 apliecības D 437214 klasificēšanu. Otrajā un trešajā daļā aplūkoti smagie pārkāpumi, ko pieļāvušas Turcijas iestādes un Komisija. Ceturtajā daļā argumentēts, ka prasītāja nav bijusi acīmredzami nolaidīga, izvērtējot komercriskus.

1. 1. Par pārvadājumu apliecību A.TR.1 D 437214

a) Lietas dalībnieku argumenti

105 Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, iekļaujot Apstrīdētajā lēmumā norādīto viltoto apliecību klāstā A.TR.1 apliecību D 437214. Prasītājasprāt, no lietas materiāliem izriet, ka šī apliecība vienkārši jāuzskata par nederīgu, līdz ar to arī ievedmuitas nodokļi, kas ar to saistīti, būtu bijuši atlaižami. Vairāki lietas materiāli apliecinot, ka Turcijas iestādes neuzskatot apliecību D 437214 par viltotu. Prasītāja norādījusi Komisijai uz šo kļūdu savā 2002. gada 17. decembra vēstulē.

106 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tikai viena – 1999. gada 8. marta – Turcijas muitas iestāžu vēstule (Prime Minister, Undersecretariate for Customs), kas adresēta Itālijas muitas iestādēm, varētu vedināt uz domām par apliecības neīstumu. Tomēr tajā nav norādīts, vai apliecība ir kļūdaina vai viltota, bet gan tikai norādīts, ka to “nav izsniegusi un apstiprinājusi [Turcijas] muitas iestāde” (was not issued and endorsed by our customs office).

107 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka šī vēstule ir atsaukta ar Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa sūtījumu, kur skaidri norādīts, ka “minētā apliecība nebija pareiza un netika izsniegta saskaņā ar noteikumiem” ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), proti, ka tā izsniegta nepareizi.

108 Replikas rakstā prasītāja norāda, ka vārdi “not correct” nenozīmējot neko citu kā to, ka apliecība ir kļūdaina. Papildinājums “not issued according to the rules” ir interpretējams tikai tādējādi, ka Turcijas muitas iestāde ir rakstījusi un izsniegusi minēto apliecību, pārkāpjot noteikumus par Turcijas izcelsmes precēm. Šo pieņēmumu apliecinot šai pašā sūtījumā lietotais teikums “uzskata, ka šie dokumenti ir izdoti tranzīta režīmam” (it has been understood that these documents had been issued for transit trade). Turcijas muitas iestāde tātad ir pieļāvusi, ka tā ir izsniegusi preču pārvadājumu apliecības tranzīta režīma, citiem vārdiem sakot, Irānas izcelsmes ābolu sulas koncentrātam, kas nav pārstrādāts ar procedūru ievešanai pārstrādei.

109 Treškārt, prasītāja uzsver, ka Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa vēstulē bez apliecības A.TR.1 D 437214 minētas vēl divas apliecības – C 982920 un C 982938. Turcijas Pastāvīgā pārstāvniecība uzskatījusi, ka “minētās apliecības nebija pareizas un netika izsniegtas saskaņā ar noteikumiem” ([were] not correct and [were] not issued according to the rules), tās nekādi nenošķirot. Prasītāja tātad lūdz atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem par šīm divām apliecībām. Itālijas muitas iestādes esot uzskatījušas minētās apliecības pa nederīgām un iekļāvušas tās to apliecību skaitā, par kurām Apstrīdētais lēmums paredz, ka nodokļi ir jāmaksā. Tātad prasītāja apgalvo, ka neesot nekāda juridiska vai faktiska pamata vērtēt šo apliecību D 437214 atšķirīgi no apliecībām C 982920 un 982938. Pretēji Komisijas apgalvojumiem 1999. gada 22. aprīļa vēstulē neesot neviena 1999. gada 8. marta vēstules labojuma, jo tā nemaz nav konkrēti minēta – ir minētas tikai iepriekšējās vēstules.

110 Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka tās pieņēmuma pareizību apliecinot arī Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 10. augusta vēstule. Minētās vēstules 3. lpp. X sadaļā vēlreiz apliecināts, ka 1999. gada 22. aprīļa vēstulē minētās preču pārvadājumu apliecības, tostarp apliecība D 437214, tranzīta režīmā esot izsniegtas par ābolu sulu, kas nav no Turcijas. Šai vēstulē nav minēts, vai attiecīgās apliecības ir autentiskas vai viltotas. UCLAF 1998. gada 9. decembra vēstulē Turcijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai sniegts tāds pats vērtējums, proti, A.TR.1 apliecība D 437214 nosaukta par “nepareizu” (not correct).

111 Visbeidzot, savā replikā prasītāja apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka Itālijas muitas iestāžu 2003. gada 24. marta vēstule apliecinot minētās apliecības neīstumu. Prasītāja uzskata, ka Itālijas iestādes atsaucas uz šo apliecību tikai saistībā ar Turcijas muitas administrācijas 1999. gada 8. marta vēstuli, tomēr nekomentējot turpat pievienoto Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa vēstuli. Vēl jāatzīmē, ka Itālijas Finanšu ministrijas 1999. gada 18. maija vēstulē, kas sniegta lietas pielikumā, acīmredzot izmantota Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa vēstule un attiecībā uz apliecību D 437214 norādīts, ka runa ir par kļūdainu apliecību. Itālijas iestādes pat ir nosūtījušas vēl vienu vēstuli Turcijas muitas administrācijai, lūdzot precizēt apliecības D 437214 statusu, bet uz šo lūgumu pagaidām nav saņēmusi atbildi.

112 Komisija vispirms atzīmē, ka saskaņā ar Asociācijas līguma noteikumiem, kas šeit piemērojami, tieši Turcijas iestādes ir kompetentas konstatēt, vai Turcijas izcelsmes apliecības ir autentiskas. Šeit Komisija atgādina, ka Pirmās instances tiesa iepriekšminētajā spriedumā lietā Bonn Fleisch Ex‑undImport/Komisija (77. punkts) ir nospriedusi, ka Komisija var pieņemt Spānijas iestāžu paziņojumus par importa apliecību izrakstu autentiskumu bez jebkādas papildu izmeklēšanas. Komisijasprāt, ja var ticēt dalībvalstu iestāžu paziņojumiem par šādu dokumentu autentiskumu, tad jāuzticas ir arī trešo valstu iestāžu paziņojumiem, jo tām nav saistošs EK līgums un tās šai jomā nav pakļautas Komisijai.

113 Komisija apstrīd prasītājas dažādo sūtījumu interpretāciju un apgalvo, ka tai nevar piedēvēt nekādu kļūdu, ja Turcijas iestādes ir uzskatījušas minēto apliecību par viltotu.

114 Komisija atsaucas uz Turcijas muitas iestāžu 1999. gada 8. marta vēstuli, kas saprotama tādējādi, ka minētā apliecība ir atzīta par viltotu tāpēc, ka to nav izsniegušas Turcijas muitas iestādes. Komisijas norāda, ka Turcijas iestādes nevienā brīdī un nevienā dokumentā nav atsaukušas šo 1999. gada 8. marta konstatējumu, saskaņā ar kuru preču pārvadājumu apliecību nav izsnieguši Turcijas dienesti.

115 Pirmkārt, Komisija apliecina, ka savā 1999. gada 22. aprīļa vēstulē Turcijas Pastāvīgā pārstāvniecība nav atsaukusi iepriekšējo konstatējumu, kurā noteikts, ka apliecība bijusi viltota, bet gan vienkārši secinājusi, ka tā nav pareiza un nav izsniegta atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem.

116 Otrkārt, minētās apliecības neīstumu savā 1999. gada 6. maija vēstulē apliecinājusi arī UCLAF, kā arī 1999. gada 18. maija vēstulē – arī Itālijas Centrālā muitas administrācija, un uz abiem šiem sūtījumiem Itālijas muitas iestādes atsaucas savā 2003. gada 24. janvāra vēstulē, kas adresēta Komisijai. Prasītāja par šiem konstatējumiem informēta ar 2003. gada 18. marta vēstuli.

117 Treškārt, Itālijas muitas iestādes savā 2002. gada 7. jūnija un 2003. gada 10. septembra vēstulē tāpat Komisijai apliecināja, ka Turcijas muitas iestādes ir secinājušas, ka minētā apliecība ir viltota.

118 Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka Turcijas muitas iestādes savā 2003. gada 22. augusta vēstulē, kas nosūtīta Itālijas muitas iestādēm, vēlreiz apstiprināja savu 1999. gada 8. marta konstatējumu, proti, ka minētā apliecība ir viltota. Turklāt tika precizēts, ka kompetentais Turcijas muitas administrācijas kontrolieris ir izskatījis šo lietu un secinājis, ka apliecība ir viltota.

119 Visbeidzot, Komisija uzsver, ka prasītājas informācijai par Turcijas muitas iestāžu izsniegtajām preču pārvadājumu apliecībām tranzīta režīmā šai lietā nav nozīmes. Komisija norāda, ka prasītāja atsaucoties uz neprecīzām preču pārvadājumu apliecībām, kas nav šīs tiesvedības priekšmets. Turklāt šīs neprecīzās apliecības Turcijas iestādes izsniegušas nevis precēm, kas paredzētas tranzītam, bet, gluži otrādi, precēm, kas nāk no tranzīta.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

120 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka preču izcelsmes noteikšanā kompetenci dala eksportētājas valsts iestādes un importētājas valsts iestādes, respektīvi, izcelsmi nosaka eksportētājas valsts iestādes, bet režīma kontroli nodrošina, pateicoties attiecīgo muitas iestāžu sadarbībai. Šī sistēma ir pamatota tāpēc, ka eksportētājas valsts iestādēm ir vieglāk tieši pārbaudīt faktus, kas saistīti ar preču izcelsmi (Tiesas 1996. gada 14. maija spriedums apvienotajās lietās C‑153/94 un C‑204/94 Faroe Seafood u.c., Recueil, I‑2465. lpp., 19. punkts).

121 Paredzētais mehānisms var darboties tikai tad, ja importētājas valsts muitas administrācija atzīst eksportētājas valsts muitas iestādes tiesiski sniegtos novērtējumus (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Faroe Seafood u.c., 20. punkts). Šādi lēmumi dalībvalstu muitas iestādēm ir jāatzīst tādēļ, lai Kopiena savukārt varētu pieprasīt no citām valstīm, kuras ar to saista brīvas tirdzniecības režīmi, lai tās ievēro kompetento dalībvalstu muitas iestāžu lēmumus par to produktu izcelsmi, kurus no Kopienas izved uz šīm valstīm (Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedums lietā 218/83 Les Rapides Savoyards, Recueil, 3105. lpp., 27. punkts).

122 Lai noteiktu, vai Komisija pamatoti ir secinājusi, ka apliecība D 437214 ir viltota, šai lietā ir jāpārbauda Itālijas un Turcijas kompetento muitas iestāžu sarakste. Jāatzīmē, ka Komisija attiecībā uz Apstrīdētā lēmuma daļu, kura saistīta ar viltotajām apliecībām, galvenokārt izmantoja Turcijas iestāžu 1999. gada 8. marta vēstuli, kas nosūtīta Ravennas Muitas dienestam.

123 Šīs vēstules pielikumā ir to 32 apliecību saraksts, kuras Turcijas iestādes uzskatīja par viltojumiem, tostarp minēta arī apliecība D 437214. Šai ziņā jākonstatē, ka Turcijas iestādes šai vēstulē lieto šādu formulējumu: “pielikumā uzskaitītās apliecības ir nepareizas un tās nav izsniedzis vai apstiprinājis mūsu muitas dienests” (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), tādējādi skaidri norādot, ka tās ir secinājušas, ka uzskaitītās apliecības ir viltotas.

124 Tomēr jākonstatē, ka, salīdzinot 1999. gada 8. marta vēstules nozīmi ar vēlākajiem Turcijas iestāžu sūtījumiem, attiecībā uz apliecību D 437214 atklājas zināmas neskaidrības. Tā Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības tajā 1999. gada 22. aprīļa vēstulē UCLAF, kas rakstīta angliski, ir minētas sešas apliecības, kas “nav pareizas un nav izsniegtas atbilstoši noteikumiem” (not correct and [..] not issued according to the rules). Šai vēstulē norādīts, ka sešas apliecības izsniegtas preču tranzītam.

125 Šķiet, ka 1999. gada 8. marta un 1999. gada 22. aprīļa vēstuļu konstatējumu atšķirība ir atkarīga no tā, kā interpretē teikumu “not correct [..] and not issued according to the rules”. Pat ja formulējums “not correct”, kas atkārtots UCLAF 1998. gada 9. decembra vēstulē, nav saistīts ar viltojuma iespēju, tik un tā šo izteicienu var saprast tādējādi, ka attiecīgās apliecības nav viltotas.

126 Ņemot vērā atklātās neskaidrības, no Komisijas rīcībā esošajiem elementiem pirms Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nebija iespējams nepārprotami izsecināt, ka apliecība D 437214 ir bijusi viltota vai vienkārši kļūdaina. Komisijas argumenti, tai atsaucoties uz Itālijas iestāžu 2003. gada 24. janvāra un 2002. gada 7. jūnija vēstulēm, nekādā veidā neatspēko šo secinājumu.

127 Pirmkārt, 2003. gada 24. janvāra vēstulē minēti abi sūtījumi, proti, UCLAF 1999. gada 6. maija vēstule un Romas Centrālās muitas pārvaldes 1999. gada 18. maija vēstule. Tātad jākonstatē, ka abās vēstulēs izmantoti Turcijas iestāžu konstatējumi 1999. gada 22. aprīļa vēstulē. Attiecībā uz 2002. gada 7. jūnija vēstuli jāatzīmē, ka tajā uzskaitītas tikai apliecības, kas atzītas par viltotām, tās pamatā ir Turcijas iestāžu 1999. gada 8. marta vēstule un tā nesniedz nekādus jaunus elementus. Prasītāja ar 2001. gada 12. novembra vēstuli Komisijai norādīja, ka no Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa vēstules izriet, ka apliecība D 437214 ir uzskatāma par nepareizu, nevis viltotu.

128 No iepriekšminētā izriet, ka, ņemot vērā šīs atšķirības, Komisija pirms Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nevarēja pamatoti secināt, ka minētā apliecība D 437214 ir viltota.

129 Tomēr jāatzīmē, ka pēc prasītājas 2002. gada 17. decembrī Komisijai iesniegtā pieprasījuma, t.i., pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Komisija atkārtoti vērsās Itālijas iestādēs saistībā ar to, kā klasificēt attiecīgo apliecību. Tās savukārt ieskatīja par nepieciešamību pieprasīt papildu informāciju no Turcijas iestādēm. Ar 2003. gada 22. augusta vēstuli Turcijas iestādes ne tikai apstiprināja 1999. gada 8. marta vēstules secinājumus, bet norādīja, ka to muitas kontrolieris ir atzinis, ka runa ir par viltojumu, tādējādi kliedējot jebkādas šaubas par apliecības D 437214 neīstumu.

130 Jākonstatē, ka tikai pēc šai pēdējā paziņojumā sniegtā apliecinājuma Komisija attiecībā uz lietā pieejamajiem administratīvajiem pierādījumiem varēja droši secināt, ka minētā apliecība ir viltota. Līdz ar to, izvērtējot attiecīgos elementus, Komisija Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā nevarēja pamatoti atteikt muitas nodokļa atmaksu par precēm, uz kurām attiecās apliecība D 437214, tāpēc tai, ņemot vērā šos elementus, vajadzēja apturēt minēto atmaksu.

131 Šis apsvērums tomēr nav pietiekams, lai Apstrīdētais lēmums zaudētu spēku.

132 Faktiski prasītājai nav nekādu leģitīmu interešu panākt lēmuma atcelšanu formas trūkuma dēļ, jo pēc šī lēmuma atcelšanas tā vietā tiktu pieņemts jauns, pēc būtības identisks lēmums (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. decembra spriedumu lietā T‑16/02 Audi/ITSB (“TDI”), Recueil, II‑5167. lpp., 97. un 98. punkts un tajos minētā judikatūra). Šai gadījumā no 129. punkta izriet, ka apliecība D 437214 ir uzskatāma par viltotu.

133 Līdz ar to jāuzskata, ka prasītājai nav leģitīmas intereses panākt daļēju Apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo tā vietā tiktu pieņemts pēc būtības identisks jauns lēmums. Līdz ar to šī otrā pamata daļa ir noraidāma kā nepamatota.

2. Par pārkāpumiem, kuros vainojamas Turcijas iestādes

134 Prasītāja būtībā apgalvo, ka Turcijas iestādes ir pieļāvušas acīmredzamu nolaidību attiecībā uz saviem pienākumiem, ko tām uzliek Asociācijas līgums un tā papildu noteikumi. Faktiski tās ne tikai ir noslēpušas patiesību, klasificējot 32 Apstrīdētās apliecības kā viltotas, bet arī sistemātiski ir rīkojušās pretlikumīgi, izsniedzot pārvadājumu apliecības par precēm, kuru izcelsmes valsts nav Turcija. Prasītāja apgalvo, ka atvieglojumu režīms, ko paredz Asociācijas līgums, esot apiets, lai ar atvieglotiem tarifiem eksportētu uz Eiropas Savienību lielus to preču daudzumus, kas nākušas no trešām valstīm, ar preču pārvadājumu apliecībām noformējot tās kā Turcijas produktus. Šo politiku apliecinot tas, ka Turcijas izcelsmes importa un eksporta apjoms no 1993. līdz 1996. gadam ir pieaudzis. Šai lietā Apstrīdētās apliecības esot autentiski dokumenti, ko reģistrējis un izsniedzis Mersinas (Turcija) Muitas dienests.

135 Komisija būtībā noraida prasītājas argumentus un apgalvo, ka visas prasības pamatā ir apgalvojums, ka minētās 32 Apstrīdētās apliecības esot nevis viltojumi, bet gan esot izsniegtas Mersinas Muitas birojā, kas prasītāju maldinājis. Tomēr Komisija atzīmē, ka prasītāja nav sniegusi ne mazāko pierādījumu šim apgalvojumam, ko atspēko skaidri un precīzi Turcijas iestāžu paziņojumi.

a) Par zīmogu un parakstu paraugiem

Lietas dalībnieku argumenti

136 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Apstrīdētās apliecības ir ar parakstiem un zīmogiem, kas pierāda, ka, visticamāk, tās izsniegušas un apliecinājušas Turcijas iestādes.

137 Prasītāja norāda, ka Turcijas Centrālā muitas administrācija ir apstiprinājusi, ka tā ir nosūtījusi Komisijai zīmogu nospiedumu paraugus, kas pirms 1995. gada nosūtīti visām Kopienas dalībvalstu muitas iestādēm. Lai šo apgalvojumu pamatotu, prasītāja atzīmē, ka Itālijas Finanšu ministrija ir atļāvusi tai nokopēt piecus dokumentus, kas ir arī Komisijas rīcībā un kas apliecina, ka Turcijas iestādes ir nosūtījušas minētos paraugus gan Itālijas iestādēm, gan Komisijai.

138 Tātad Itālijas iestādes, kuru rīcībā bijušas oriģinālo zīmogu kopijas, ir salīdzinājušas zīmogus un parakstus, kas atrodami uz Apstrīdētajām apliecībām, un tās pieņēmušas. Turklāt Apstrīdēto apliecību kopijas, ko uzskata par neīstām vai viltotām, neatšķiras no citām apliecībām, kas atzītas par normālām. Turklāt zīmogi, kas uzspiesti apliecībām vai vismaz kopijām, nereti ir pavirši uzspiesti un tik tikko salasāmi. Tātad Mersinas muitnieki esot apliecinājuši prasītājai, ka viņu lietotie zīmogi ir bijuši tik tikko salasāmi.

139 Otrkārt, prasītāja apstiprina, ka Turcijas iestāžu pienākums nosūtīt Komisijai to zīmogu un parakstu paraugus, kas lietoti muitas birojos, lai vizētu preču pārvadājumu apliecības, izriet gan no atvieglojumu režīma, kas izveidots ar Turcijas Republiku, gan arī no KMK piemērošanas regulas 93. panta. Pretēji Komisijas apgalvojumiem Lēmuma Nr. 1/96 4. pantā esot atsauce uz KMK piemērošanas regulas 93. pantu, un tā noteikumi ir ievēroti, jo vārdi “A veidlapa” ir aizstāti ar apzīmējumu “A.TR.1”. Līdz ar to Asociācijas padomes lēmumos neesot skaidri jāparedz pienākums nosūtīt paraugus. Komisija nepamatoti apgalvojot, ka attiecībā uz izcelsmes valsts noteikumiem atsauce uz Asociācijas līgumu, kā arī attiecīgajiem noteikumiem, kas ir izdarīta ar KMK 27. panta a) punktu un 20. panta 3. punkta d) apakšpunktu, nošķir vajadzību nosūtīt minētos paraugus.

140 Turklāt pienākums nosūtīt paraugus ir jāievēro ne tikai attiecībā uz apliecībām, kas izsniegtas saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/96 12. panta 5. punktā paredzēto vienkāršoto procedūru, bet ir jāievēro visos gadījumos, jo tas ir minēto apliecību īstuma un pareizības kontroles pamats. Šis pienākums izrietot no Lēmuma Nr. 1/95 26. panta, tā kā tas lauksaimniecības produktu tirdzniecības jomā paredz pakāpeniski uzlabot atvieglojumu režīmu.

141 Attiecībā uz Komisijas argumentu par to, ka Turcijas Republika neesot Kopienas dalībvalsts un ka tās suverēnā vara ļauj tai izvēlēties, vai tā vēlas uzņemties šādu paraugu nosūtīšanas pienākumu, prasītāja atzīmē, ka eksistē daudzas citas suverēnas valstis, ar kurām administratīvās sadarbības ietvaros panākta vienošanās par šāda pienākuma izpildi. Piemēram, prasītāja min Eiropas Vidusjūras reģiona valstu un Izraēlas valsts noslēgto 2000. gada 21. jūnija nolīgumu (OV L 147, 1. lpp.).

142 Visbeidzot, prasītāja uzsver – ja dalībvalsts muitas iestādei ir pienākums par apliecībām, kas izsniegtas, piemērojot 1994. gada Vispārējo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību (VVTT), nosūtīt Komisijai zīmogu un parakstu paraugus Eiropas Savienības iekšienē, kur darbojas Muitas savienība un Kopējā lauksaimniecības politika, tad šāds pats pienākums vēl jo vairāk ir spēkā attiecībās starp Kopienu un Turcijas Republiku.

143 Komisija apliecina, ka Turcijas iestādēm nebija nekāda pienākuma nosūtīt tai zīmogu un parakstu paraugus, kas lietoti muitas birojos. Komisija uzskata, ka KMK piemērošanas regulas 93. pants šai situācijā nav piemērojams, jo tas attiecas tikai uz APR veidlapām un “A veidlapas” izcelsmes valsts apliecībām, kuras lieto, importējot preces no jaunattīstības valstīm, turklāt KMK 20. pantā nav teikts, ka tas pēc analoģijas būtu piemērojams arī Asociācijas līgumam.

144 Komisija apgalvo, ka 28. panta 4. punkts Komisijas 1988. gada 16. novembra Regulā (EEK) Nr. 3719/88, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus lauksaimniecības produktu eksporta un importa licencēm un nodevu noteikšanai (OV L 331, 1. lpp.), ko Tiesa skaidrojusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Komisija, neparedz šādu pienākumu, jo šīs regulas 1. pants ierobežojot tās piemērošanas jomu. Tajā nav minēta Muitas savienība un/vai Asociācijas līgums, turklāt Asociācijas padomes lēmumi un Kopienas regulas, ar kurām tie apstiprināti, neparedz, ka šai kontekstā Regula Nr. 3719/88 būtu piemērojama pēc analoģijas.

145 Komisija turklāt uzskata, ka līdzības ar Vidusjūras reģiona valstu konvenciju, kas ir saistoša Eiropas Savienībai un Izraēlas valstij, neļauj secināt, ka būtu piemērojams KMK piemērošanas regulas 93. pants. Tam pretrunā būtu Asociācijas līguma un Asociācijas padomes lēmumu skaidrs saturs.

146 Komisija arī norāda, ka prasītāja ignorē faktu, ka saskaņā ar Asociācijas līgumā noteikto kārtību A.TR.1 preču pārvadājumu apliecību eventuālo viltojumu atklāšana ir kompetento Turcijas iestāžu, nevis Kopienas iestāžu uzdevums. Komisija norāda – Turcijas iestādes vairākkārt, proti, arī iepriekšminētajā 1999. gada 8. marta vēstulē, ir skaidri norādījušas, ka 32 Apstrīdētās apliecības nav autentiskas, jo tās ir viltotas. Līdz ar to prasītājas pieņēmumi attiecībā uz Apstrīdēto apliecību īstumu ir nebūtiski.

147 Attiecībā uz prasītājas apgalvojumiem, ka zīmogi un paraksti esot grūti salasāmi vai novecojuši, Komisija norāda, ka, ja arī tie tādi ir kopijās, uz kurām atsaucas prasītāja, tas nenozīmē, ka tādi ir arī oriģināli. Turklāt tas, ka zīmogi ir veci vai nesalasāmi, nebūt neļauj secināt, ka attiecīgās apliecības ir nākušas no Turcijas iestādēm.

Pirmās instances tiesas vērtējums

– Ievada apsvērumi

148 Vispirms jāatzīmē, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, vērtējot, vai trešo valstu iestādes un/vai Komisija ir pieļāvusi pārkāpumus, kas varētu radīt īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē, katrā konkrētajā gadījumā ir jāpārbauda minēto iestāžu un Komisijas pienākumi saistībā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem (iepriekš minētais spriedums lietā Hyper/Komisija, 117. punkts).

149 Šeit būtiski ir atzīmēt, ka prasītājas argumentu pamatā ir pieņēmums, ka Turcijas iestādes patiešām ir izsniegušas šīs Apstrīdētās apliecības. Dažādie Turcijas iestāžu pārkāpumi šo pieņēmumu varētu pamatot. Prasītāja tādējādi apgalvo, ka īpašā situācija, kurā tā nonākusi, izriet no visiem lietas apstākļiem kopumā, proti, pārkāpumiem, kuros vainojamas Turcijas iestādes.

– Lietas būtība

150 Attiecībā uz pārkāpumiem, kas saistīti ar Turcijas iestāžu zīmogiem un parakstiem, jāatzīmē, ka prasītājas argumenti par to, ka uz Apstrīdētajām apliecībām redzamie zīmogi un paraksti esot autentiski, ir nebūtiski. To, vai dokumenti ir īsti vai viltoti, var noteikt tikai iestādes, kas ir tos izsniegušas, kā tas norādīts iepriekš 120. un 121. punktā. Šai gadījumā Turcijas iestādes konstatēja, ka Apstrīdētās apliecības ir viltotas. Līdz ar to pat pieņemot, ka Mersinas Muitas dienesta zīmogu oriģināli ir grūti salasāmi, fakts, ka uz Apstrīdētajām apliecībām ir uzspiesti grūti salasāmi zīmogi, neko nenozīmē. Līdzīgs secinājums jāizdara attiecībā uz prasītājas argumentiem par to, ka tās rīcībā esošās Apstrīdēto apliecību kopijas līdzinoties autentiskām apliecībām.

151 Visbeidzot, ir noraidāms arī prasītājas arguments par to, ka Itālijas muitas iestādes esot salīdzinājušas zīmogu paraugus ar Apstrīdētajām apliecībām, pirms tās pieņemtas, un tas apliecinot to autentiskumu. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka nodokļu maksātājs nevar tiesiski paļauties uz apliecības derīgumu, tiklīdz to pieņem kādas dalībvalsts muitas iestādes, jo tas, ka tās pirmo reizi ir pieņemtas, nebūt neizslēdz iespēju tās pārbaudīt vēlāk (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Faroe Seafood u.c., 93. punkts un tajā minētā judikatūra).

152 Tā kā ar prasītājas argumentiem tai nav izdevies rast pamatojumu nekādai īpašai situācijai, tie ir noraidāmi.

b) Par apliecību reģistrēšanu Turcijas iestādēs

Lietas dalībnieku argumenti

153 Prasītāja apgalvo, ka Apstrīdētās apliecības esot autentiskas, jo tās ir oficiāli reģistrētas. Šai sakarā prasītāja apgalvo, ka Mersinas Muitas dienestā esot reģistrs, kurā ierakstīti visu 32 Apstrīdēto apliecību numuri. Pamatojot šo apgalvojumu, prasītāja norāda, ka tās pilnvarotie ir redzējuši Mersinas muitas reģistrus un lūguši Turcijas ierēdnim tos nokopēt. Viņš sākotnēji ir bijis gatavs izpildīt šo lūgumu, bet pēc tam atteicies, jo viņam izteikti draudi.

154 Attiecībā uz Turcijas iestāžu pienākumu ierakstīt A.TR.1 apliecību numurus muitas reģistros prasītāja noraida Komisijas argumentu, ka nav neviena Asociācijas padomes lēmuma, kas to paredzētu. Pēc prasītājas domām, šāda reģistrācija ir Turcijas tiesību sistēmas jautājums. Reģistrācija ir tik acīmredzama lieta, ka to neesot vajadzības paredzēt nevienā Asociācijas padomes lēmumā.

155 Tomēr laba sadarbība prasot, lai A.TR.1 apliecības Turcijā tiek ne tikai reģistrētas, bet arī arhivētas. Šeit prasītāja atsaucas uz Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikuma 7. panta 2. punktu, kas paredz, ka palīdzības lūgumu apmierina saskaņā ar tās līgumslēdzējas puses tiesību aktiem, kurai tiek izteikts šis lūgums. Šis noteikums uzliekot Turcijas iestādēm pienākumu reģistrēt izsniegtās apliecības, norakstot vismaz tos datus, kas minēti A.TR.1 apliecības 12. ailē. Apliecības esot jāreģistrē, jo bez reģistrācijas nav iespējams sniegt informāciju par to autentiskumu un pareizību, un atvieglojumu režīms sakarā šādu reģistrāciju ir Turcijas un Kopienu sadarbības stūrakmens.

156 Prasītāja turklāt norāda, ka Lēmuma Nr. 1/96 8. panta 1. punkts paredz, ka A.TR.1 preču pārvadājumu apliecību paraksta eksportētājvalsts muitas iestādes. Lēmuma Nr. 1/96 II pielikuma II punkta 12. apakšpunkts paredz, ka 12. ailes norādes aizpilda kompetentā iestāde. Tātad visu 32 Apstrīdēto A.TR.1 apliecību 12. ailē ir ne tikai zīmogs un paraksts, bet arī speciāls reģistrācijas numurs un konkrēts datums, kas ir jāieraksta kompetentās muitas iestādes reģistrā.

157 Prasītāja visbeidzot apgalvo, ka 32 Apstrīdēto apliecību pārbaude liecinot, ka tās atbilst spēkā esošajiem paraugiem (Lēmuma Nr. 1/96 10. panta 2. punkta otrajai daļai un 1. pielikumam). Kreisajā iekšējā malā šīm apliecībām uzdrukāts apstiprinātas tipogrāfijas nosaukums, adrese un logo, kā arī sērijas numurs, pēc kura tās identificēt. Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka viltotāji būtu varējuši maksimāli ievērot oriģinālu sērijas numurus, prasītāja atzīmē, ka tā esot tikai spekulācija.

158 Komisija vispirms atzīmē, ka nedz Asociācijas līgums, nedz Asociācijas padomes lēmumi neparedz nekādus muitas apliecību reģistrus.

159 Pat ja tādi eksistē, Turcijas iestādes tikpat labi varēja izsniegt prasītājai minētās 32 A.TR.1 apliecības citām preču partijām, nevis tām, par kurām ir radušās domstarpības. Līdz ar to ir iespējams, ka viltotāji ir nokopējuši 32 autentiskās apliecības, kas attiecās uz citām precēm, un pēc tam lietojuši tās apstrīdētajiem sūtījumiem.

160 Komisija visbeidzot norāda, ka prasītājas arguments par viltoto apliecību atbilstību pareizajiem paraugiem ir nebūtisks, jo paraugi ir pieejami visiem. Attiecībā uz argumentu, ka uz Apstrīdētajām apliecībām esot bijis arī likumīgas turku tipogrāfijas nosaukums, adrese un logo, Komisija norāda, ka tas sakāms tikai par dažām no šīm 32 Apstrīdētajām apliecībām, turklāt pēc uzspiestajiem uzrakstiem ir grūti noteikt, vai tie patiešām ir tipogrāfiju raksturlielumi vai kaut kādas fiktīvas norādes. Šeit Komisija atzīmē, ka, pat ja ir runa par apstiprinātu tipogrāfiju norādēm, var pieņemt, ka no tām apritē nonācis ir pietiekami liels autentisku apliecību skaits, kas ļauj viltotājam iegūt īstu apliecību vai kopētu paraugu, lai pēc tā izgatavotu viltojumu.

Pirmās instances tiesas vērtējums

161 Attiecībā uz Turcijas iestāžu veikto apliecību reģistrāciju jāatzīmē, ka nedz Asociācijas līgums, nedz tā piemērošanas noteikumi neparedz šādu reģistru uzturēšanu. Tomēr Lēmuma Nr. 1/96 II pielikuma II punkta 12. apakšpunkts paredz, ka 12. ailē ierakstāms dokumenta numurs – A.TR.1 apliecība. Tā paša lēmuma 13. pantā noteikts, ka gadījumos, kad apliecība ir vairākās daļās, 12. ailē īpaši norādāms sākotnējās [pirmās] apliecības reģistrācijas numurs. Tātad pastāv iespēja, ka šīs A.TR.1 apliecības reģistrē iestādes, kas tās izsniegušas, tomēr prasītāja nekādi nepierāda, ka šādi reģistri tiešām pastāv.

162 Jākonstatē, ka, pat pieņemot, ka 12. ailes numuri ir reģistrēti Turcijas muitas iestādē, tas nenozīmē, ka apliecības ir autentiskas. Komisija pamatoti atzīmē, ka viltotāji esot ieinteresēti lietot viltotas apliecības ar reģistrācijas numuriem, kas atbilst īstām apliecībām.

163 Bet prasītāja nekādi nepierāda, ka šajos reģistros sniegtie numuri patiešām sakrīt ar Apstrīdēto apliecību numuriem. Tā tikai apgalvo, ka tās pārstāvji esot konstatējuši, ka šādi reģistri eksistē, kā arī piedāvā pieaicināt viņus par lieciniekiem.

164 No tā izriet, ka šiem argumentiem nav nozīmes, līdz ar to tie noraidāmi.

c) Par Turcijas muitas iestāžu iesaisti

Lietas dalībnieku argumenti

165 Prasītāja apgalvo, ka neesot iespējams precēm dabūt A.TR.1 apliecību bez Turcijas iestāžu līdzdalības. Spēkā esošie tiesību akti paredz dažādus drošības pasākumus pret ļaunprātīgu A.TR.1 apliecību izmantošanu – tās paraksta tikai eksportētājvalsts muitas iestādes, vienlaikus tās reģistrē, kontrolējot arī preces, uz kurām tās attiecas, lai garantētu, ka tās tiek patiešām izvestas. A.TR.1 apliecības esot eksportētāja rīcībā, veicot eksportu, un tās parakstīt pēc eksporta iespējams tikai izņēmuma gadījumā (skat. Lēmuma Nr. 1/96 8. panta 1. punktu, kā arī Lēmuma Nr. 5/72 4. panta 1. punktu). Šie noteikumi garantē kompetentajai muitas iestādei iespēju pēc A.TR.1 apliecības nodošanas eksportētājam pārbaudīt, vai apliecība atbilst preču izcelsmei.

166 Komisija atzīmē, ka prasītājas argumenti par Turcijas iestāžu līdzdalību Apstrīdēto apliecību izsniegšanā esot nebūtiski. Komisija uzsver, ka nav nekādu šaubu, ka spēkā esošo tiesību aktu uzdevums ir nepieļaut, ka A.TR.1 apliecības tiek iesniegtas par produktiem, kas nav no Turcijas. Šai gadījumā A.TR.1 apliecību iesniegšana attiecībā uz apstrīdēto eksportu nenozīmē, ka būtu pastāvējusi kāda pretlikumīga vienošanās ar Turcijas muitas iestādēm.

Pirmās instances tiesas vērtējums

167 Attiecībā uz Turcijas iestāžu līdzdalību jāatgādina, ka Apstrīdētās apliecības ir izrādījušās viltotas. Viltotu dokumentu iesniegšana neļauj secināt, ka pastāv kāda pretlikumīga vienošanās starp eksportētājiem un muitas iestādēm, kuras tos izsniedz.

168 Šis arguments ir nepamatots un tāpēc noraidāms.

d) Par noteikumu pārkāpumiem administratīvā atbalsta jomā

Lietas dalībnieku argumenti

169 Prasītāja apgalvo, ka Turcijas iestādēm saskaņā ar Asociācijas līguma piemērošanas noteikumiem esot saistošs pienākums sniegt administratīvu atbalstu. Prasītāja šeit atsaucas uz Lēmuma Nr. 1/96 15. pantu un Lēmuma Nr. 1/95 26. pantu un 7. pielikumu. Attiecībā uz Komisijas argumentu par to, ka Lēmumi Nr. 1/95 un Nr. 1/96 esot piemērojami tikai no 1995. gada 31. decembra, prasītāja apstiprina, ka, pirmkārt, administratīvā atbalsta princips jau bija spēkā atbilstoši iepriekšējiem lēmumiem un, otrkārt, ka Lēmumi Nr. 1/95 un Nr. 1/96 izveidoja formālas tiesības, kas ir piemērojamas arī ar atpakaļejošu spēku.

170 Šai lietā Turcijas iestādes esot pārkāpušas savu pienākumu sniegt ātru un efektīvu palīdzību izmeklēšanai attiecībā uz apritē esošām apliecībām un it īpaši pienākumu ātri darīt zināmu precīzu informāciju par Apstrīdēto apliecību autentiskumu. Šie pārkāpumi vedinot uz visnotaļ ticamām domām par to, ka tās ir piedalījušās to izsniegšanā.

171 Pēc tam prasītāja izklāsta principus, pēc kuriem Turcijas iestādes būtu varējušas noteikt, vai A.TR.1 apliecības ir kļūdainas vai viltotas. Līdz ar to apliecības par Turcijā pārstrādātiem un vēlāk eksportētiem sulu koncentrātiem no trešām valstīm esot atzītas par kļūdainām, jo tās ir nepareizi vizētas. Toties A.TR.1 apliecības, kas izsniegtas par augļu sulu koncentrātiem, kuri Turcijā izgājuši tranzīta režīmu (t.s., Transit‑Trade‑Regime) esot uzskatītas par viltotām. Šis nošķīrums esot manāms Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1998. gada 10. jūlija un 1999. gada 1. oktobra vēstulēs, kas, attiecīgi, sūtītas Komisijai un OLAF, kā arī 1999. gada 12. oktobra vēstulē, ko UCLAF adresējusi Guardia di Finanza (iestāde, kuras uzdevums ir cīnīties pret finanšu pārkāpumiem). Prasītājas pieņēmumu apliecinot UCLAF 1998. gada 21. decembra pārskats, kurā apliecināts, ka notikušajā nav vainojami tikai eksportētāji, tāpēc ir vajadzīga pamatīgāka izmeklēšana Mersinas Muitas birojā.

172 Lai pierādītu Turcijas iestāžu nevēlēšanos sniegt administratīvo atbalstu, prasītāja, pirmkārt, atsaucas uz Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1998. gada 9. janvāra vēstuli UCLAF, kurā Turcijas iestādes norādīja, ka tobrīd UCLAF pārstāvjiem Turcijā ierasties neesot nepieciešams. Prasītāja apstrīd Komisijas apgalvojumus, ka šai vēstulē neesot minēts koncentrētas ābolu sulas eksports.

173 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1998. gada 10. jūlija vēstulē, kas minēta 41. punktā, atbilstoši A.TR.1 apliecības 14. ailes norādēm nav precizēt, vai minētās 22 apliecības ir viltotas vai kļūdainas, bet lietots tikai vārds “false”, kas ietverot abas iespējas. Prasītāja šai sakarā apgalvo, ka, lai gan A.TR.1 apliecības 14. ailes virsraksts ir “Kontroles pieprasījums”, bet 15. ailes nosaukums ir “Kontroles rezultāts”, dokumenti attiecībā uz konkrētu atbildi, kas sniegta uz Apstrīdēto apliecību kontroles pieprasījumiem, neesot uzrādīti.

174 Treškārt, prasītāja uzsver, ka Komisija C punktā savā 1999. gada 26. augusta vēstulē, kas adresēta Ķelnes [Cologne] (Vācija) Muitas Kriminālpolicijai, norāda, ka OLAF ir lūgusi Turcijas iestādēm attiecībā uz ikvienu nederīgo apliecību precizēt, vai tā ir falsificēta vai kļūdaina. Prasītāja apliecina, ka nezina, vai tas ir izdarīts.

175 Kas attiecas uz dažādajiem pretrunīgajiem Turcijas iestāžu apgalvojumiem, prasītāja norāda, ka dažkārt vienas un tās pašas apliecības atzītas par derīgām, citkārt tās atzītas par kļūdainām un, visbeidzot, apliecības, kas sākotnēji uzskatītas par viltotām, vēlāk atzītas par kļūdainām. Komisijas aizstāvības raksta pielikumā pievienoto dokumentu saraksts pierāda, ka laikposmā no 1998. līdz 1999. gadam starp Komisiju un Turcijas iestādēm bijušas 28 vēstules, turklāt faktu konstatējumi nav bijuši galīgi, bet sarakste ar Turcijas Pastāvīgo pārstāvniecību pārtrūka 1999. gadā, jo Turcijas iestādes no 2000. gada ir atteikušās no pilnīgi jebkādas sadarbības ar Komisiju.

176 Kā piemēru prasītāja min A.TR.1 apliecību D 437214, kura 1999. gada 8. martā nosaukta par viltotu, bet pēc tam atzīta par kļūdainu.

177 Tāpat no 1999. gada 16. jūlija līdz 27. septembrim A.TR.1 apliecību D 412662 trijos atšķirīgos sūtījumos Turcijas iestādes nosaukušas par kļūdainu, daļēji pareizu un beigās arī par autentisku (1999. gada 16. jūlija, 19. augusta un 27. septembra vēstules).

178 Turklāt A.TR.1 apliecība D 141591 sākotnēji uzskatīta par viltotu (1998. gada 15. maija vēstulē), bet pēc tam atzīta par kļūdainu (1999. gada 19. augusta vēstulē), jo preces, uz kurām attiecās šī apliecība, nenāca no Turcijas. Prasītāja uzskata, ka A.TR.1 apliecība D 141591 ir pielīdzināma apliecībām A.TR.1 C 982920 un C 982938, kuras klasificētas kā kļūdainas un attiecībā uz kurām Komisija pēc tam atteikusies piedzīt muitas nodokļus. Uz Komisijas apgalvojumu, ka Ravennas Muitas dienests 1998. gada 12. jūnijā sniedzis atzinumu, norādot, ka A.TR.1 apliecība D 141591 ir viltota, prasītāja atbild, ka nav varējusi iepazīties ar šo dokumentu, kad tai ļauts piekļūt lietai.

179 Arī Ravennas Tribunale civile e penale apliecinājusi, ka sniegtā informācija ir pretrunīga. Šai sakarā prasītāja norāda, ka Veronas (Itālija) Prokuratūra arī ir izbeigusi kriminālizmeklēšanu, secinot, ka kriminālpolicijas pieprasījumi pēc pierādījumiem ir palikuši bez atbildes. Prasītāja norāda, ka kompetents Veronas prokurors ir lūdzis Guardia di Finanza [Finanšu uzraugs] norādīt, uz kādu dokumentu, elementu un pierādījumu pamata Turcijas iestāžu izsniegtās apliecības atzītas par faktiski viltotām, jo Itālijas iestādes nav saņēmušas nekādu atbildi.

180 Prasītāja turklāt uzskata, ka tas, ka Turcijas muitas iestādes ir atzinušas, ka no 103 izkontrolētajām apliecībām kļūdainas bijušas 17 vai 16, ja neņem vērā A.TR.1 apliecību D 437214, nozīmē, ka tās apzināti ir vizētas nepareizi, līdz ar to minēto apliecību kontrole ir apšaubāma un nevar paļauties uz administratīvā atbalsta ietvaros sniegto ziņu precizitāti.

181 Pretēji Komisijai prasītāja saskata tiešas paralēles šai lietā un iepriekšminētajā spriedumā apvienotajās lietās Téléviseurs turcs, proti, apstāklī, ka Turcijas iestādes nekad nav paziņojušas, ka trešās puses būtu tās maldinājušas un ka to pretrunīgie paziņojumi liegtu tām konstatēt faktus.

182 Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka prasītāja mēģinot radīt sajukumu, atsaucoties uz Turcijas iestāžu paziņojumiem par to, ka neparakstītas apliecības ir kļūdainas, prasītāja atzīmē, ka dažādo Turcijas iestāžu sniegto ziņu pretrunīgums par citām apliecībām, kas nav Apstrīdētās apliecības, ir būtisks, analizējot visus Turcijas iestāžu paziņojumus kopumā, tostarp tos, kas attiecas uz Apstrīdētajām apliecībām.

183 Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka daži Turcijas iestāžu paziņojumi atspoguļo tikai pagaidu secinājumus, prasītāja norāda, ka savstarpējā atbalsta noteikumi neparedz šādu secinājumu vai darba dokumentu nosūtīšanas iespēju.

184 Komisija noraida prasītājas apgalvojumus par Turcijas iestāžu dažādajiem pārkāpumiem attiecībā uz sadarbības pienākumu, kā arī apstrīd, ka tās būtu sniegušas pretrunīgus paziņojumus.

185 Attiecībā uz sadarbības pienākumu Komisija, pirmkārt, atzīmē, ka Lēmumi Nr. 1/95 un Nr. 1/96, ar kuriem prasītāja pamato šo Turcijas iestāžu pienākumu, stājās spēkā tikai asociācijas režīma beigu posmā, līdz ar to tas neattiecas uz Apstrīdētajām apliecībām, kas uzrakstītas pārejas posma laikā. Līdz ar to uz tām attiecas Regulas Nr. 4115/86 2. panta 3. punkts un 11. pants Lēmumā Nr. 5/72, kas grozīts ar 12. punktā minēto Lēmumu Nr. 1/78.

186 Komisija norāda, ka līdzība minēto spriedumu apvienotajās lietās Téléviseurs turcs nav pamatota, jo šai lietā ir pilnīgi atšķirīgi fakti. Komisija šeit atgādina, ka šais lietās pasludinātie spriedumi nebija saistīti ar viltotām apliecībām, bet gan Turcijas iestāžu izsniegtām apliecībām, kas izrādījās nederīgas, jo tās neatbilda likumos noteiktajām prasībām. Šai lietā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Turcijas iestādes ir vilcinājušās noskaidrot šo situāciju, jo, sadarbojoties, tās būtu atklājušas pašas savus pārkāpumus. Bet šai lietā Turcijas iestādes nevarēja gribēt “piesegt” savus eventuālos pārkāpumus, jo tās nav piedalījušās Apstrīdēto apliecību sagatavošanā. Turklāt Pirmās instances tiesa nekādā ziņā nav apliecinājusi, ka Turcijas iestāžu nesadarbošanās varētu būtiski liecināt par to līdzdalību pretlikumībās, kā to apgalvo prasītāja.

187 Saistībā ar prasītājas argumentu, ka Turcijas iestādes ir zinājušas, ka tās ir izsniegušas 16 vai 17 kļūdainas A.TR.1 apliecības, Komisija atzīmē, ka tam nav nozīmes, jo šīs apliecības nav šīs tiesvedības priekšmets, turklāt prasītāja ir jau saņēmusi muitas nodokļu kompensāciju par tām, kā to paredz KMK 239. pants. Gluži otrādi – apstāklis, ka Turcijas iestādes ir godīgi atzinušas, ka tās ir izsniegušas 16 vai 17 kļūdainas apliecības, liecina, ka tās ir piedalījušās faktu noskaidrošanā, nerūpējoties par savu reputāciju, un tas nozīmē, ka to paziņojumi par Apstrīdēto apliecību autentiskumu ir ticami.

188 Turklāt, pievēršoties prasītājas argumentam, ka Turcijas iestādes nav aizpildījušas Apstrīdēto apliecību 14. un 15. aili, Komisija norāda, ka šīs ailes ir paredzētas tikai kontroles pasākumiem attiecībā uz apliecību saturu, proti, attiecīgo preču faktisko izcelsmi. Tā kā Apstrīdētās apliecības ir viltojumi, Turcijas iestādēm nebija nekāda pamata tās kontrolēt vēl sīkāk un aizpildīt 14. un 15. aili.

189 Visbeidzot, Komisija paziņo, ka nepiekrīt prasītājas tēzei, saskaņā ar kuru Turcijas iestāžu paziņojumi 1998. gada 9. janvāra vēstulē UCLAF, kurā norādīts, ka UCLAF nav jāsāk pārbaudes Turcijā, apliecinot šo iestāžu līdzdalību. Komisijasprāt, šis paziņojums neattiecas uz turpmāku Apstrīdēto apliecību kontroli, kas tai laikā vēl nebija uzsākta. Turklāt Komisija norāda, ka pēc sākotnējās ad hoc izmeklēšanas 1998. gada decembrī Turcijā ieradās kāda UCLAF kontroles grupa, kuras veiktās izmeklēšanas rezultātā drīz vien – 1999. gada 8. martā – bija iespējams secināt, ka Apstrīdētās apliecības nav autentiskas, jo tās ir viltotas.

190 Otrkārt, Komisija apgalvo, ka prasītājas apgalvojumi par Turcijas iestāžu sniegto paziņojumu pretrunīgumu arī ir nebūtiski.

191 Komisija, pirmkārt, norāda, ka prasītājas minētā sarakste ir saistīta ar nederīgām, tomēr autentiskām apliecībām, kas nav Apstrīdētās apliecības. Otrkārt, runa ir par pagaidu secinājumiem, kas paziņoti pirmajā izmeklēšanas posmā – šādi secinājumi var būt tikai provizoriski. Turcijas iestādes nekad nav atsaukušas savus konstatējumus, kuri sniegti 1999. gada 8. marta vēstulē un saskaņā ar kuriem Apstrīdētās apliecības ir viltotas, jo tās nav izsniegušas Turcijas iestādes.

192 Saistībā ar prasītājas apgalvojumiem apliecības Nr. D 141591 sakarā Komisija apgalvo, ka tiem nav nozīmes, jo to nav Apstrīdēto apliecību sarakstā, kuru Turcijas iestādes atsūtījušas ar 1999. gada 8. marta vēstuli. Komisija tomēr atgādina, ka ar 2002. gada 3. jūnija vēstuli tā izteikusi Itālijas muitas iestādēm skaidru lūgumu precizēt, vai attiecīgā apliecība ir viltota, vai tikai neprecīzi aizpildīta. Ar 2002. gada 6. jūnija vēstuli, kas nosūtīta Komisijai ar 2002. gada 7. jūnija vēstuli, Ravennas Muitas dienests informēja augstākstāvošās struktūras Boloņā un Romā, ka minēto pārvadājumu apliecību Turcijas iestādes 1998. gada 15. maija dienesta vēstulē klasificējušas kā viltotu. Šo viltojumu apliecinājusi arī UCLAF, kad tā 1998. gada oktobrī veikusi izmeklēšanu Ankarā. Turklāt Ravennas Muitas dienests norādījis, ka prasītāja nav cēlusi apelāciju pret vēlāko nodokļu iekasēšanu, kas notikusi pēc viltojuma konstatēšanas, un nav iesniegusi arī lūgumu par šo nodokļu kompensāciju, tādējādi atzīstot, ka minētā apliecība ir viltota.

Pirmās instances tiesas vērtējums

193 Jāatgādina, ka saskaņā ar tiesību aktiem, kas bijuši spēkā lietas faktu rašanās laikā, Asociācijas līguma Līgumslēdzējas puses sniedz viena otrai atbalstu, lai garantētu pareizu muitas tiesību aktu piemērošanu. Savstarpējais atbalsts nozīmē preču pārvadājumu apliecību autentiskuma un pareizības kontroli (Muitas savienības pārejas posmā skat. Regulas Nr. 4115/86 2. panta 3. punktu un 11. pantu Lēmumā Nr. 5/72, kas grozīts ar Lēmumu Nr. 1/78; Muitas savienības beigu posmā skat. Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikuma 2. pantu un 29. pantu, kā arī Lēmuma Nr. 1/96 15. pantu).

194 Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Turcijas iestāžu neizpildītais pienākums sniegt ātru un efektīvu palīdzību liecinot, ka tās piedalījušās viltoto apliecību uzrakstīšanā un izsniegšanā, vispirms jākonstatē, ka vēlākā prasītājas importa apliecību kontrole sākās pēc Turcijas iestāžu 1998. gada 15. maija vēstules Ravennas muitas dienestam, kurā bija norādīts, ka apliecība D 141591 ir viltota. Pēc šī atklājuma UCLAF devās pirmajā izmeklēšanas komandējumā uz Turciju no 1998. gada 12. līdz 15. oktobrim, proti, tikai piecus mēnešus pēc tam, kad tika saņemta informācija no Turcijas iestādēm. Laikposmā no 1998. gada 30. novembra līdz 2. decembrim notika otrais komandējums. Jāatzīmē, ka prasītāja uzskata, ka Turcijas iestāžu 1998. gada 9. janvāra vēstule ar norādi, ka UCLAF komandējums nav nepieciešams, apliecinot, ka tās negrib sadarboties. Tomēr ir zināms, ka izmeklēšana Apstrīdēto apliecību sakarā sākās tikai pēc 1998. gada 15. maija, turklāt pēc pirmā viltojuma atklāšanas UCLAF uzsāka laicīgu izmeklēšanu.

195 Jākonstatē, ka Turcijas iestādes izskatīja lielu apliecību skaitu, tostarp 103 prasītājas iesniegtās apliecības, tomēr par spīti šim apstāklim saraksts ar apliecībām, kuras minētās iestādes uzskatīja par viltotām, tika nosūtīts Ravennas Muitas dienestam ar 1999. gada 8. marta vēstuli, proti, nepilnus trīs mēnešus pēc pēdējā UCLAF komandējuma uz Turciju.

196 Jāatzīmē, ka Kopienas iestādes un Turcijas iestādes Apstrīdēto apliecību sakarā apmainījās ar plašu saraksti. Tāpēc jāatzīmē, ka prasītājas apgalvojumiem par Turcijas iestāžu, konkrēti, Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības atteikšanos no 2000. gada sadarboties ar Komisiju trūkst jebkādu pierādījumu. Arī Veronas Prokuratūras lēmuma saturs, ar kuru izbeigta pret prasītāju uzsāktā izmeklēšana, neļauj šai sakarā izdarīt nekādus lietderīgus secinājumus. Šai lēmumā kompetentais prokurors tikai min grūtības, kas radušās, vācot pierādījumus, nekādā veidā tomēr nenorādot, kas tajās vainojams. Līdz ar to šis arguments ir nepamatots un ir noraidāms.

197 Otrkārt, jāatzīmē, ka prasītāja apgalvo, ka Turcijas iestādes ir traucējušas konstatēt faktus, jo tās ir sniegušas pretrunīgas ziņas par preču pārvadājumu apliecību pareizību un autentiskumu. Šeit prasītāja min trīs konkrētas apliecības, proti, A.TR.1 D 437214, D 141591 un D 412662, par kurām Turcijas iestādes sniegušas nevienādus vērtējumus.

198 Kā norāda Komisija, tikai viena A.TR.1 apliecība D 437214 iekļauta Apstrīdēto apliecību skaitā, bet uz abām pārējām šī tiesvedība neattiecas. Tomēr ir jāatzīmē arī tas, ka prasītāja izmanto eventuālās pretrunas šo trīs apliecību vērtējumā, lai pierādītu, ka visu Turcijas iestāžu veikto prasītājas preču pārvadājumu apliecību pārbaudes nav bijušas pietiekami stingras. Tā kā kļūdas apliecību autentiskuma kontrolē var būt smags Turcijas iestāžu pārkāpums saistībā ar pienākumiem, kurus tām uzliek Asociācijas līgums, ir jāpārbauda prasītājas apgalvojumu nozīme arī attiecībā uz apliecībām, kas nav Apstrīdētās apliecības.

199 Runājot par apliecību D 141591, jāatzīmē, ka no šīs lietas materiāliem izriet, ka Turcijas iestādes tās vispirms uzskatījušas par viltotām, bet pēc tam par kļūdainām. Tieši šo neskaidrību dēļ Komisija 2002. gada 3. jūnijā lūgusi precizējumus. No Itālijas iestāžu atbildes 2002. gada 7. jūnijā izriet, ka minētās apliecības neīstumu Turcijas iestādes vēlāk apliecinājušas 1999. gada 8. marta vēstulē, kurā norādīti Turcijā veiktās izmeklēšanas galīgie rezultāti. No šī 2002. gada 7. jūnija paziņojuma izriet, ka minētās apliecības neīstuma konstatējuma pamatā ir arī secinājumi, ko izdarījusi UCLAF, 1998. gada oktobrī veicot izmeklēšanu Turcijā. Līdz ar to jāsecina, ka eventuālās pretrunas šīs apliecības vērtējumā ir novērstas jau 1998. gada oktobrī, līdz ar to par tās neautentiskumu 1999. gada 8. martā vairs nevarēja būt šaubu. Visbeidzot jāatzīmē, ka šī apliecība nav iekļauta Apstrīdēto apliecību skaitā. Turklāt prasītāja patiešām nav cēlusi ne apelāciju pret nodokļu iekasēšanu, kas notikusi pēc viltojuma konstatēšanas, ne arī lūgusi iekasētos nodokļus kompensēt, tādējādi netieši atzīstot, ka minētā apliecība ir viltota.

200 Attiecībā uz apliecību D 412662 jākonstatē, ka 1999. gada 16. jūlija vēstulē Turcijas iestādes ir klasificējuši to kā kļūdainu, jo preces, uz kurām tā attiecās, nebija Turcijas izcelsmes. Pēc tam Turcijas iestādes ar 1999. gada 10. augusta vēstuli informēja OLAF, ka tās ir kļūdījušās un ka minētā apliecība ir jāuzskata par daļēji kļūdainu, jo daļa preču, uz kurām attiecās šī apliecība, nav Turcijas izcelsmes. Šo konstatējumu apliecina arī vēstule, kas 1999. gada 19. augustā nosūtīta Ravennas muitas dienestam. No visiem trim iepriekšminētajiem sūtījumiem izriet, ka Turcijas iestādes nav rīkojušās pretrunīgi, administratīvi sadarbojoties ar Kopienas iestādēm, bet vienkārši ir papildinājušas un daļēji grozījušas sākotnējo 1999. gada 16. jūlija paziņojumu.

201 Faktiski prasītājas norādītā pretruna izriet no vēlāka sūtījuma, kurš tapis 1999. gada 27. septembrī un nosūtīts tās mātes sabiedrībai Steinhauser, kurā Turcijas iestādes ir norādījušas, ka apliecība D 411262 ir kļūdaina. Vispirms jāatzīmē, ka šī vēstule nav nosūtīta muitas iestāžu sadarbības ietvaros, līdz ar to tā nav oficiāls preču pārvadājumu apliecības kontroles procedūras rezultāts. Turklāt ir iespējams, ka Turcijas iestādes sarakstē ar prasītāju nav bijušas pārāk uzcītīgas, tāpēc nav minējušas, ka minētā apliecība ir tikai daļēji pareiza. Līdz ar to jāsecina, ka prasītāja nevar no šī apstākļa izdarīt nekādus noderīgus secinājumus. Šo secinājumu neatspēko fakts, ka Ravennas Tribunale civile e penale savā 2000. gada 20. decembra spriedumā ir atsaukusies uz Turcijas iestāžu kļūdu sākotnējā minētās apliecības vērtējumā.

202 Attiecībā uz apliecību D 437214 no 120 un turpmākajiem punktiem izriet, ka Turcijas iestādes ir pārskatījušas sākotnējo konstatējumu, saskaņā ar kuru minētā apliecība ir novērtēta kā viltota. Tomēr jāatzīmē, ka šāda pretruna nav acīmredzama, jo Turcijas iestādes savos paziņojumos nav lietojušas precīzu terminoloģiju. Turklāt jānorāda, ka Turcijas iestāžu sniegto ziņu pārprotamība ir likusi Komisijai lūgt precizējumus. Vēlākās pārbaudēs bez jebkādām šaubām apstiprinājās, ka šīs apliecības sākotnējais vērtējums bijis pareizs, proti, ka tā patiešām ir viltota.

203 No visa iepriekšminētā izriet, ka pretrunas, uz kurām atsaucas prasītāja, neļauj secināt, ka Turcijas iestāžu veiktajās apliecību pārbaudēs būtu pieļauti acīmredzami pārkāpumi. Faktiski šīs neskaidrības muitas dienestu sadarbības ietvaros saistītas tikai ar divām apliecībām, proti, A.TR.1 D 437214 un D 141591. Turklāt, kā jau norādīts, pēc neskaidrībām minēto apliecību vērtējumā bija lūgumi sniegt precizējumus, līdz ar to par to galīgo vērtējumu nav nekādu šaubu. Konkrētās neskaidrības Turcijas iestāžu paziņojumos saistītas tikai ar nelielu daļu no visu pārbaudīto apliecību kopskaita. Līdz ar to šie paziņojumi, kas vēlāk precizēti, nav uzskatāmi par smagiem pārkāpumiem attiecībā uz administratīvajiem pienākumiem, kuri izriet no Asociācijas līguma un tā piemērošanas noteikumiem. Līdz ar to šai sakarā Turcijas iestādes nevar vainot nekādos pārkāpumos.

204 Treškārt, pievēršoties prasītājas argumentam, ka Turcijas iestādes nav aizpildījušas Apstrīdēto apliecību 14. un 15. aili, pietiek atzīmēt, ka šīs ailes ir paredzētas tikai kontroles pasākumiem attiecībā uz apliecību saturu, proti, attiecīgo preču faktisko izcelsmi. Turcijas iestādēm secinājušām, ka apliecības ir viltotas, nebija jāaizpilda 14. un 15. aile, jo pēc definīcijas nevar rasties jautājums par preču atbilsmi viltotiem dokumentiem.

205 Visbeidzot, jāatzīmē, ka prasītāja balstās uz pieņēmumu, ar kuru tā cenšas rekonstruēt Turcijas iestāžu metodes, ar kurām tās ir vērtējušas tādas pašas apliecības, dažbrīd uzskatot tās par kļūdainām, un dažbrīd – par viltotām. Jākonstatē, ka šim pieņēmumam trūkst jebkādu pierādījumu, līdz ar to tas ir noraidāms.

206 Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, prasītājas argumenti par Turcijas iestāžu pārkāpumiem administratīvā atbalsta noteikumu jomā ir jānoraida kā nepamatoti.

e) Par papildu pazīmēm

Prasītājas argumenti

207 Prasītāja apgalvo, ka ir citi elementi, kas apliecinot Turcijas iestāžu pārkāpumus un liecinot, ka prasītāja ir nonākusi īpašā situācijā.

208 Pirmkārt, prasītāja apliecina, ka Mersinas Muitas iestāžu pārkāpums izriet no Turcijas iestāžu vispārējām un strukturālām problēmām. Lai pamatotu šos apgalvojumus, tā uzsver, ka tās pārstāvis Nothelfers [Nothelfer] Ankarā ticies ar Turcijas Centrālās muitas administrācijas ierēdni, kurš viņu informējis par kriminālizmeklēšanu, kas uzsākta, lai pārbaudītu šīs preču pārvadājumu apliecības. Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka šāda kriminālizmeklēšana tikai vairojot ticamību Turcijas muitas administrācijai, prasītāja piebilst, ka Komisijai vajadzētu apzināties, ka tā ir tikai minētās administrācijas aizbildināšanās, lai radītu iespaidu, ka darbs virzās uz priekšu. Izsniegtās apliecības īstenībā neesot nonākušas nekādā kriminālizmeklēšanā.

209 No citas tikšanās, kurā piedalījās prasītājas pārstāvji un Dograns [Dogran], kas pārstāvēja Turcijas premjerministra Ekonomikas lietu biroju, izriet, ka Turcijas Republika galvenokārt rūpējoties tikai par savu uzņēmumu ekonomisko attīstību, un tai nav zināms, kāds ir atvieglojumu režīma un preču izcelsmes valsts noteikumu saturs un nozīme. Šī attieksme atbilstot konstatējumiem lietās, kurās pasludināts spriedums apvienotajās lietās Téléviseurs turcs, un UCLAF tikai vēlāk ir informējusi Turcijas iestādes par to, cik svarīgi ir ievērot atvieglojumu noteikumus. Šai ziņā prasītāja uzsver, ka pretēji Komisijas apgalvojumiem Turcijas premjerministra birojam bija jāzina par preču pārvadājumu apliec