ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Šīs pašas regulas 395. panta “Lielu riska darījumu limiti” 1. un 5. punktā ir noteikts: “1. Iestāde neiesaistās riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, ja šāda darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399.–403. pantu, – pārsniedz 25 % no tās atbilstošā kapitāla. Ja klients ir iestāde vai ja savstarpēji saistītu klientu grupā ir viena vai vairākas iestādes, šī vērtība nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla vai EUR 150 miljonus, atkarībā no tā, kura summa ir lielāka, ar nosacījumu, ka riska darījumu vērtību summa – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – ar visiem saistītajiem klientiem, kas nav iestādes, nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla. Ja [150 miljoni euro] ir vairāk nekā 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, riska darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – nepārsniedz saprātīgu limitu, ņemot vērā iestādes atbilstošo kapitālu. Minēto limitu nosaka iestāde saskaņā ar [Direktīvas 2013/36] 79.[81.] pantā minētajām politikām un procedūrām, lai risinātu un kontrolētu koncentrācijas risku. Šis limits nepārsniedz 100 % no iestādes atbilstošā kapitāla. Kompetentās iestādes var noteikt limitu, kas ir mazāks par [150 miljoniem euro], un par to informē [Eiropas Banku iestādi (EBI)] un Komisiju. [..] 5. Šajā pantā noteiktos limitus var pārsniegt iestādes tirdzniecības portfeļa riska darījumiem, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) netirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo saistīto klientu grupu nepārsniedz 1. punktā noteikto limitu, kas aprēķināts ar atsauci uz atbilstošo kapitālu, tā, lai pārsniegums rodas vienīgi tirdzniecības portfelī; b) iestāde atbilst papildu pašu kapitāla prasībai par 1. punktā noteiktā limita pārsniegšanu, ko aprēķina saskaņā ar 397. un 398. pantu; c) ja kopš brīža, kad pārsniegums parādījies, pagājušas ne vairāk kā 10 dienas, tirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo savstarpēji saistīto klientu grupu nedrīkst pārsniegt 500 % no iestādes atbilstošā kapitāla; d) visi pārsniegumi, kas pastāv ilgāk par 10 dienām, kopumā nedrīkst pārsniegt 600 % no iestādes atbilstošā kapitāla. Par katru gadījumu, kad limits tiek pārsniegts, iestāde nekavējoties ziņo kompetentajām iestādēm par pārsnieguma apmēru un dara zināmu attiecīgā klienta nosaukumu un, attiecīgā gadījumā, attiecīgās saistīto klientu grupas nosaukumu.”
24

Šajos apstākļos Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LESD 151. un 153. pants, kā arī Direktīvas [2008/94] 3., 4., 11. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesību normu kā [Likuma par darba ņēmēju prasījumu aizsardzību] 4. panta 1) punkts, saskaņā ar ko aizsardzība attiecībā uz neapmierinātiem prasījumiem, kuri izriet no darba attiecībām, tiek liegta personām, kuru darba attiecības ir beigušās ātrāk nekā noteiktajā triju mēnešu termiņā pirms nolēmuma par darba devēja sanācijas procesa uzsākšanu ierakstīšanas komercreģistrā? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai dalībvalstu procesuālās autonomijas princips, kurs izriet no līdzvērtības, efektivitātes un samērīguma principiem, saistībā ar LESD 151. un 153. panta un Direktīvas [2008/94] sociālajiem mērķiem ir jāsaprot tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts pasākumu kā [Likuma par darba ņēmēju prasījumu aizsardzību] 25. pants, atbilstoši kam, beidzoties divu mēnešu termiņam no nolēmuma par sanācijas procesa uzsākšanu reģistrācijas dienas, zūd garantēto prasījumu pieteikšanas un apmierināšanas tiesības, ja pastāv tāda dalībvalsts tiesību norma kā Kodeks na truda (Darba kodekss) 358. panta 1) punkta 3. apakšpunkts, saskaņā ar kuru neapmierinātu no darba attiecībām izrietošu prasījumu pieteikšanas termiņš ir trīs gadi, sākot no dienas, kad prasījums būtu bijis jāapmierina, un ja pēc šā termiņa beigām veiktie maksājumi netiek uzskatīti par izmaksātiem pamatoti? 3) Vai [Hartas] 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir pieļauts šādi nošķirt, pirmkārt, darba ņēmējus, kuru prasījumi nav apmierināti un kuru darba attiecības ir beigušās ātrāk nekā noteiktajā triju mēnešu termiņā pirms nolēmuma par darba devēja sanācijas procesa uzsākšanu reģistrācijas, un darba ņēmējus, kuru darba attiecības ir beigušās noteiktajā triju mēnešu termiņā, kā arī, otrkārt, šos darba ņēmējus un darba ņēmējus, kuriem saskaņā ar Kodeks na truda 358. panta 1) punkta 3. apakšpunktu darba attiecību izbeigšanās brīdī ir tiesības uz savu neapmierināto prasījumu aizsardzību trīs gadus, sākot no dienas, kurā prasījums būtu bijis jāapmierina? 4) Vai Direktīvas [2008/94] 4. pants kopsakarā ar tās 3. pantu un samērīguma principu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu tiesību normu kā [Likuma par darba ņēmēju prasījumu aizsardzību] 25. pants, saskaņā ar kuru, beidzoties divu mēnešu termiņam no nolēmuma par sanācijas procesa uzsākšanu reģistrācijas dienas, automātiski un bez iespējas individuāli novērtēt būtiskos apstākļus zūd garantēto prasījumu pieteikšanas un apmierināšanas tiesības?”
16

Šī pieteikuma pamatojumam tā apgalvoja, ka no 2001. līdz 2003. gadam tā ir cietusi no pagrīdes paramilitāra grupējuma draudiem un vardarbības un ka 2003. gadā tā iesniedza sūdzību par šo grupējumu. Tā pieminēja faktu, ka uz to līdz 2012. gadam attiecās liecinieku aizsardzība, ko nodrošināja Serbijas iestādes un Apvienoto Nāciju Organizācijas Pagaidu pārvaldes misija Kosovā (MINUK), bet ka šīs aizsardzības rezultātā tai bija jāatrodas dažādās vietās Serbijā, tostarp cietumā. Šādos apstākļos tā bija spiesta kopš 2012. gada atteikties no aizsargāta liecinieka statusa un deva priekšroku patvērumam savā dzimtajā ciematā, un darīja to, neraugoties uz nāves draudiem, ko tā turpināja saņemt.
20

Ministra 2003. gada rīkojumā minētās 3. iedaļas 15. pantā ir reglamentēts arī “īpašais līgums attiecībā uz ārvalstīs strādājošiem Spānijas emigrantiem un viņu bērniem” (turpmāk tekstā – “īpašais līgums”). Šā panta 1. punktā ir paredzēts, ka šādu līgumu var noslēgt “Spānijas valstspiederīgie emigranti no Spānijas un viņu bērni, neņemot vērā ne to, vai viņi iepriekš ir vai nav bijuši Spānijas sociālās nodrošināšanas sistēmas dalībnieki, ne arī valsti, kurā viņi strādā, kā arī neatkarīgi no tā, vai šai valstij ar Spānijas Karalisti ir noslēgta vienošanās vai nolīgums sociālās apdrošināšanas jomā”, un “Spānijas valstspiederīgie emigranti no Spānijas un viņu bērni neatkarīgi no valsts, kurā tie strādā, brīdī, kad tie atgriežas Spānijā, ja vien viņi nav obligāti pakļauti Spānijas valsts sociālās aizsardzības shēmai.
71

Tādējādi šķiet, ka kontaktēto personu personas datu vākšana un to vēlāka apstrāde palīdz īstenot Jehovas liecinieku kopienas mērķi izplatīt tās ticību un tāpēc tās locekļi, kuri veic sludināšanu, to veic šīs kopienas mērķiem. Turklāt Jehovas liecinieku kopienai ne vien ir vispārīgi zināms par to, ka šī apstrāde notiek tās ticības izplatīšanas mērķiem, bet tā arī organizē un koordinē tās locekļu veikto sludināšanu, tostarp sadalot dažādu sludinātāju darbības teritorijas.
17

Prasītājas pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, to izvirzītajā pirmajā un otrajā pamatā apgalvojot, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 163/2006 115. pants vai, pakārtoti, Civilkodeksa 1664. pants – pretēji Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Sardīnijas Reģionālā administratīvā tiesa) nospriestajam – ir piemērojami pamatlietā aplūkotajam līgumam. Turklāt prasītājas pamatlietā apstrīdēja tostarp Leģislatīvā dekrēta Nr. 163/2006 115. un 206. panta atbilstību Savienības tiesībām, norādot, ka šie noteikumi, ciktāl ar tiem transporta nozarē, it īpaši atbilstošajos ar uzkopšanu saistītajos līgumos, ir izslēgta cenu pārskatīšana, ir pretrunā tostarp LES 3. panta 3. punktam, LESD 26., 101. un nākamajiem pantiem, kā arī Direktīvai 2004/17. Tādējādi valsts tiesiskais regulējums, ņemot vērā Savienības tiesību aktus, esot pārmērīgi stingrs un nepamatots. Minētais tiesiskais regulējums esot arī nepamatoti nesamērīgs un ar to uzņēmums, kam piešķirtas tiesības slēgt līgumu par uzkopšanas pakalpojumu sniegšanu, varot tikt nostādīts pakļautības un vājākā stāvoklī attiecībā pret valsts uzņēmumu, un tādēļ netaisnīgi un nesamērīgi tiktu izmainīts līgumiskais līdzsvars un galu galā arī tirgus darbības noteikumi. Visbeidzot gadījumā, ja cenas pārskatīšanas izslēgšana visos līgumos, kas noslēgti un tiek piemēroti īpašajās nozarēs, izrietētu tieši no Direktīvas 2004/17, tā būtu jāatzīst par spēkā neesošu.
37

Kā izriet no Tiesas judikatūras, šo minimālo normu, tostarp prasības norādīt attiecīgās iestādes adresi, mērķis atbilstoši Regulas Nr. 805/2004 preambulas 12. apsvērumam ir nodrošināt parādnieka informēšanu, pirmkārt, par tiesvedību, kas pret to ir uzsākta, kā arī par prasībām, ka tam aktīvi jāpiedalās procesā, lai apstrīdētu prasījumu, un, otrkārt, par sekām, kas iestājas, ja tas nav to darījis, paredzot informēšanai termiņu un veidu, kas ir pietiekami, lai tas varētu parūpēties par savu aizstāvību. Īpašajā aizmuguriski pieņemta nolēmuma gadījumā šīs regulas 3. panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunkta izpratnē minēto minimālo procesuālo normu mērķis tādējādi ir nodrošināt pietiekamas garantijas par tiesību uz aizstāvību ievērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 16. jūnijs, Pebros Servizi, C‑511/14, EU:C:2016:448, 44. punkts).
46

Kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 63. punktā, no tā izriet, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais, kuram ir vienas dalībvalsts izsniegta uzturēšanās atļauja, nelikumīgi uzturas citas dalībvalsts teritorijā, viņam ir drīzāk jāatļauj izceļot uz dalībvalsti, kas viņam ir izsniegusi uzturēšanās atļauju, nevis uzreiz jāliek atgriezties savā izcelsmes valstī, it īpaši, ja to neprasa sabiedriskā kārtība vai valsts drošība.
Savukārt par PTO nolīgumiem no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ņemot vērā šo nolīgumu iedabu un sistēmu, tie principā nav pieskaitāmi normām, uz kuru pamata var tikt pārbaudīts Savienības iestāžu tiesību aktu tiesiskums (skat. tostarp spriedumus, 1999. gada 23. novembris, Portugāle/Padome, C‑149/96, EU:C:1999:574, 47. punkts; 2005. gada 1. marts, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, 39. punkts, kā arī 2016. gada 4. februāris, C & J Clark International un Puma, C‑659/13 un C‑34/14, EU:C:2016:74, 85. punkts).

Tikai divās izņēmuma situācijās saistībā ar Savienības likumdevēja vēlmi pašam ierobežot savu rīcības brīvību PTO noteikumu piemērošanā Tiesa ir atzinusi, ka Savienības tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārbauda, vai Savienības tiesību akts vai tā piemērošanai pieņemtie akti ir tiesiski, ņemot vērā PTO nolīgumus vai DSB nolēmumu, kurā konstatēta šo nolīgumu neizpilde (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 40. punkts).

Runa, pirmām kārtām, ir par situāciju, kad Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašu pienākumu, ko tā ir uzņēmusies šo nolīgumu ietvaros, un, otrām kārtām, par gadījumu, kad attiecīgajā Savienības tiesību aktā ir tieša atsauce uz konkrētām šo nolīgumu normām (skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

Tātad tieši pēc šiem kritērijiem šajā lietā ir jākonstatē, vai strīdīgo regulu spēkā esamība var tikt izvērtēta, ņemot vērā GATT 1994 VI pantu un DSB 2011. gada 28. jūlija nolēmumu.

Pirmkārt, runājot par pamatlietā aplūkoto Regulu Nr. 91/2009, ir jānorāda, ka šajā tiesību aktā nav izdarīta skaidra atsauce uz konkrētiem GATT 1994 VI panta noteikumiem un nekas neliecina par to, ka, pieņemot šo regulu, Padome būtu vēlējusies izpildīt kādu konkrētu pienākumu, ko tā uzņēmusies saistībā ar šo nolīgumu vai vispārīgāk – PTO nolīgumiem.

Otrkārt, runājot par Īstenošanas regulām Nr. 924/2012 un 2015/519, ir jānorāda, ka, lai arī šīs regulas zināmā mērā atspoguļo Savienības vēlmi izpildīt DSB 2011. gada 28. jūlija nolēmumu, ar to – ņemot vērā, ka tiesiskuma pārbaude attiecībā uz PTO noteikumiem, kā atgādināts šā sprieduma 47. punktā, ir pieļaujama tikai ārkārtas apstākļos, – nepietiek, lai varētu uzskatīt, ka, pieņemot minētās regulas, Savienība būtu vēlējusies izpildīt kādu konkrētu pienākumu, ko tā uzņēmusies PTO ietvaros un kura gadījumā būtu attaisnojams izņēmums no neiespējamības atsaukties uz PTO noteikumiem Savienības tiesā un tai būtu ļauts pārbaudīt, vai Savienības tiesību akti ir tiesiski, ņemot vērā šos noteikumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 1. marts, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, 42.–48. punkts, kā arī 2016. gada 4. februāris, C & J Clark International un Puma, C‑659/13 un C‑34/14, EU:C:2016:74, 93.–98. punkts).

Šādos apstākļos nav uzskatāms, ka strīdīgo regulu tiesiskums būtu vērtējams, ņemot vērā GATT 1994 VI pantu vai DSB 2011. gada 28. jūlija nolēmumu.

(skat. 44., 47.–50., 52. un 56. punktu)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta trešajā teikumā nostiprinātais vieglāka kriminālsoda atpakaļejoša spēka princips ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā, ka persona tiek notiesāta par to, ka tā ir ieguvusi Komisijas Regulā (EEK) Nr. 1964/82 (1982. gada 20. jūlijs), ar ko paredz nosacījumus īpašu eksporta kompensāciju piešķiršanai noteiktiem atkaulotas liellopu gaļas izcirtņiem, paredzētās īpašās eksporta kompensācijas ar krāpnieciskām darbībām vai nepatiesām deklarācijām par preču, par kurām kompensācijas tika pieprasītas, veidu, lai gan pēc šīs regulas grozījumiem, kas tika pieņemti pēc apsūdzībā norādīto faktu rašanās, bija radušās tiesības saņemt kompensācijas par šīs personas eksportētajām precēm.

Taču ir jānorāda, pirmkārt, kā izriet no Tiesā iesniegtajiem materiāliem, ka kopš pamatlietā aplūkotā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas Francijas likumdevējs nav grozījis Muitas kodeksa 426.4° pantā paredzēto nodarījuma saturu. Nepatiesas deklarācijas vai krāpnieciskas darbības, kuru rezultātā ir iegūta tāda eksporta priekšrocība kā Regulā Nr. 1964/82 paredzētā īpašā eksporta kompensācija, tādējādi joprojām ir krimināli sodāmas tāpat kā pamatlietas faktu norises laikā. Otrkārt, attiecībā uz šī sprieduma 31. punktā atgādinātajiem grozījumiem Savienības tiesiskajā regulējumā ir jāuzsver, kā izriet no Regulas Nr. 2469/97 otrā apsvēruma, ka īpašās eksporta kompensācijas paredzēšana par atkaulotiem izcirtņiem no buļļu priekšējām ceturtdaļām bija paredzēta, lai šo regulējumu pielāgotu gaļas tirgus situācijas izmaiņām, tostarp pasaules tirgus situācijas izmaiņām, kuras notika pēc Urugvajas daudzpusējo tirdzniecības sarunu kārtas. Līdz ar to Savienības likumdevēja lēmums grozīt Regulas Nr. 1964/82 1. pantā paredzētos saņemšanas kritērijus ir pamatots ar tīri ekonomisku un tehnisku pasaules gaļas tirgus situācijas vērtējumu.

(skat. 34., 36., 37. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑323/17

People Over Wind

un

Peter Sweetman

pret

Coillte Teoranta

[High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu aizsardzība – Īpaši aizsargājamas dabas teritorijas – 6. panta 3. punkts – Iepriekšēja izpēte, lai noteiktu, vai ir jāveic īpaši aizsargājamas dabas teritorijas plāna vai projekta ietekmes novērtējums vai arī tas nav jāveic – Pasākumi, kas var tikt ņemti vērā šajā ziņā

Kopsavilkums – Tiesas (septītā palāta) 2018. gada 12. aprīļa spriedums

Vide – Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība – Direktīva 92/43 – Īpaši aizsargājamas dabas teritorijas – Dalībvalstu pienākumi – Projekta ietekmes uz teritoriju novērtējums – Iepriekšēja izpēte, lai noteiktu, vai ir jāveic īpaši aizsargājamas dabas teritorijas plāna vai projekta ietekmes novērtējums vai arī tas nav jāveic – Pasākumi, kas var tikt ņemti vērā šajā ziņā

(Padomes Direktīvas 92/43 6. panta 3. punkts)

Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 6. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noteiktu, vai vēlāk ir jāveic atbilstošs plāna vai projekta ietekmes uz attiecīgo teritoriju novērtējums, iepriekšējas izpētes posmā nav jāņem vērā pasākumi, kas ir vērsti uz šī plāna vai šī projekta kaitīgās ietekmes uz šo teritoriju novēršanu vai samazināšanu.

Kā to apgalvo prasītāji pamatlietā un Komisija, lai, izvērtējot vajadzību veikt atbilstošu novērtējumu, tiktu ņemti vērā pasākumi plānu vai projektu kaitīgās ietekmes uz attiecīgo teritoriju novēršanai vai samazināšanai, kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, ir jāpastāv iespējamībai, ka teritorija tiek būtiski ietekmēta un ka līdz ar to ir jāizdara šāds novērtējums. Šo secinājumu apstiprina fakts, ka iespējamas būtiskas ietekmes uz attiecīgo teritoriju novēršanas vai samazināšanas pasākumu pilnīga un precīza analīze ir jāveic nevis iepriekšējas izpētes posmā, bet tieši atbilstoša novērtējuma posmā. Šādu pasākumu ņemšana vērā pēc iepriekšējas izpētes posma varētu apdraudēt Dzīvotņu direktīvas lietderīgo iedarbību kopumā, kā arī it īpaši – novērtēšanas posmā, jo šis pēdējais posms zaudētu savu mērķi un pastāvētu šī novērtēšanas posma apiešanas risks, kurš ir šajā direktīvā paredzēta būtiska garantija.

(skat. 35.–37. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑268/17

AY

(Županijski Sud u Zagrebu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – 1. panta 2. punkts, 3. panta 2. punkts un 4. panta 3. punkts – Neizpildīšanas pamati – Kriminālizmeklēšanas pabeigšana – Ne bis in idem princips – Pieprasītā persona, kas ir bijusi liecinieka statusā kādā agrākā procedūrā par to pašu nodarījumu – Vairāku Eiropas apcietināšanas orderu izdošana attiecībā uz vienu un to pašu personu

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2018. gada 25. jūlija spriedums

Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās–Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm–Prejudiciāli jautājumi–Pieņemamība–Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas tiesu iestādes uzdotie jautājumi par šā ordera izpildes tiesu iestādes pienākumiem–Pieņemami jautājumi (LESD 267. pants un Padomes Pamatlēmums 2002/584, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299) Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās–Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm–Dalībvalstu īstenota izpilde–Pienākums pieņemt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi–Apjoms–Otrs Eiropas apcietināšanas orderis attiecībā uz to pašu personu un par to pašu nodarījumu kā agrāks orderis, par kuru jau ir pieņemts izpildes lēmums–Iekļaušana (Padomes Pamatlēmuma 2002/584, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 1. panta 2. punkts) Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās–Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm–Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildes pamati–Pieprasītā persona, attiecībā uz kuru ir pieņemts galīgs spriedums par to pašu nodarījumu–Jēdziens “spriedums”–Lēmums, ar ko tiek galīgi izbeigta kriminālvajāšana un kuru pieņem par kriminālās tiesvedības īstenošanu attiecīgajā valsts tiesu sistēmā atbildīgā iestāde–Iekļaušana (Padomes Pamatlēmuma 2002/584, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 3. panta 2. punkts) Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās–Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm–Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildes pamati–Pieprasītā persona, attiecībā uz kuru ir pieņemts galīgs spriedums par to pašu nodarījumu–Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamati–Pieprasītā persona, attiecībā uz kuru ir pieņemts vai nu galīgs spriedums par to pašu nodarījumu vai lēmums neveikt vai izbeigt kriminālvajāšanu–Apcietināšanas orderis, kas izsniegts attiecībā uz personu, kas ir bijusi liecinieka statusā kādā pabeigtā procedūrā par to pašu nodarījumu–Izslēgšana (Padomes Pamatlēmuma 2002/584, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 3. panta 2. punkts un 4. panta 3. punkts)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (ES) Nr. 1251/2011 (2011. gada 13. decembris), un tās pamatā esošie vispārējie principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tādas valsts tiesību normas kā pamatlietā aplūkotās, kurās nav paredzēta periodiska cenas pārskatīšana pēc tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, kuri ietilpst šajā direktīvā paredzētajās nozarēs.

Šajā ziņā jānorāda, ka ne no viena minētās direktīvas noteikuma neizriet, ka tā būtu interpretējama tādējādi, ka tai pretrunā ir tādas valsts tiesību normas kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 163/2006 115. un 206. pants, tos aplūkojot kopsakarā, kuros nav paredzēta cenas periodiska pārskatīšana pēc to līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, kuri ietilpst šajā pašā direktīvā paredzētajās nozarēs, jo tajā nav noteikts nekāds konkrēts pienākums dalībvalstīm paredzēt noteikumus, kas liktu līgumslēdzējai iestādei piešķirt otrai līgumslēdzējai pusei cenas palielināšanu pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas. Tāpat Direktīva 2004/17 pamatā esošie vispārējie principi, tostarp no tiem izrietošais vienlīdzīgas attieksmes princips un pārskatāmības pienākums, kas paredzēti šīs direktīvas 10. pantā, arī neaizliedz šādas tiesību normas. Tieši pretēji – nevar izslēgt, ka cenas pārskatīšana pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas varētu nelabvēlīgi ietekmēt šo principu un pienākumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, Finn Frogne, C‑549/14, EU:C:2016:634, 40. punkts). Proti, kā savos rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija, līguma cena ir nozīmīgs elements līgumslēdzējas iestādes veiktajā piedāvājumu izvērtējumā, kā arī tās lēmumā par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu kādam saimnieciskās darbības subjektam. Šis nozīmīgums turklāt izriet no Direktīvas 2004/17 55. panta 1. punktā ietvertās norādes uz cenu gan vienā, gan otrā no abiem kritērijiem saistībā ar līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu. Šādos apstākļos valsts tiesību normas, kuros nav paredzēta periodiska cenas pārskatīšana pēc tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas, kuri ietilpst šajā direktīvā paredzētajās nozarēs, var drīzāk veicināt minēto principu ievērošanu.

(skat. 29., 30., 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Lai gan nav strīda, ka, tā kā nav tieša kontakta patērētāja un uzņēmuma starpā, internetā piedāvātās azartspēles ietver dažāda rakstura un mēroga riskus saistībā ar iespējamu krāpšanu, ko veic uzņēmumi pret patērētājiem, salīdzinājumā ar šo spēļu tradicionālo tirgu (spriedums, 2009. gada 8. septembris, Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International, C‑42/07 , EU:C:2009:519 , 70. punkts), attiecīgajam noteikumam, runājot par samērīgumu, tomēr ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Tiesas judikatūras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 6. marts, Placanica u.c., C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04 , EU:C:2007:133 , 48. punkts).

LESD 56. pants, to skatot kopā ar Pamattiesību hartas 47. un 48. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kas ir īstenojusi ierobežojošu tiesisko regulējumu, ir pienākums sniegt pierādījumus par to, ka pastāv mērķi, kuri var padarīt likumīgu ar LESD garantētas pamatbrīvības ierobežojumu, un pierādīt tā samērīgumu, un, ja tas netiek izdarīts, valsts tiesai ir jābūt iespējai izdarīt visus secinājumus, kas izriet no šīs neizpildes.

(skat. 60. punktu un rezolutīvās daļas 5) punktu)