ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA

[DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2008. gada 4. septembrī ( 1 )

Lieta C-396/07

Mirja Juuri

pret

Fazer Amica Oy

“Sociālā politika — Direktīva 2001/23/EK — Darba ņēmēju tiesību aizsardzība — Uzņēmuma īpašnieka maiņa — 4. panta 2. punkts — Būtiskas darba apstākļu izmaiņas, mainoties īpašniekam — Koplīgums — Darba ņēmēja veikts darba līguma uzteikums — Izbeigšana, kas uzskatāma par darba devēja atbildību — Sekas — Finansiāla kompensācija, kas jāmaksā darba devējam”

I — Ievads

1. Mirja Jūri [Mirja Juuri] deviņus gadus strādāja metālapstrādes nozares uzņēmuma ēdnīcā Somijā. Kad viņas darba devējs atsavināja sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumu citam uzņēmējam, Jūri darba apstākļi pasliktinājās. Kopienu tiesībās ir paredzēts risinājums šīs darba ņēmējas situācijai, bet valsts tiesai ir šaubas par to tiesību normu interpretāciju. Proti, Direktīvā 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, [uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu] īpašnieka maiņas gadījumā ( 2 ) atbildība par situāciju, kādā nonākusi Jūri, ir paredzēta viņas jaunajam darba devējam. Tiesai jāpaskaidro šīs atbildības attiecināšanas apjoms un no tās izrietošās finansiālās sekas.

2. Direktīva 2001/23/EK ir daļa no tā sauktajām “Kopienu sociālajām tiesībām”. Šajā tiesību sistēmas nozarē tiek nodrošināts darba ņēmēju aizsardzības minimums, neliedzot dalībvalstīm aizsardzības līmeni paaugstināt. Valstu darba tirgu regulējumam raksturīgā sarežģītība ir veicinājusi to, ka šis tiesiskais regulējums tiek pieņemts plašas vienprātības ceļā, un tādēļ tā atvērtajiem un neviennozīmīgajiem noteikumiem bieži vien vajadzīgs Tiesas prejudiciāls skaidrojums.

3. Turklāt Kopienu sociālajām tiesībām ir raksturīga sadrumstalotība. Tās sastāv no atsevišķiem noteikumiem darba attiecību gaitā radušos konkrētu problēmu risināšanai. Metaforiski izsakoties, šī nozare ir kā arhipelāgs ( 3 ), kura saliņas ne vienmēr šķiet esam savstarpēji savienotas ar tiltiem. Šajā lietā Tiesai tiek lūgts iztirzāt jautājumus, kas rodas uz vienas no šīm salām ( 4 ). Tādēļ pastāv risks, ka tiek apmierinoši atrisināti jautājumi saistībā ar interpretējamo direktīvu, bet ne pārējām [direktīvam], kurām ir sakars ar to. Tādēļ jārīkojas ārkārtīgi rūpīgi un nedrīkst neņemt vērā savstarpējo saistību tik izkliedētā jomā kā sociālās tiesības, kas tomēr ir krietni vien saliedētāka nekā sākotnēji šķiet.

II — Fakti

4. 1994. gada 5. aprīlī Mirja Jūri tika pieņemta darbā uzņēmumā Rautaruukki Oyj (turpmāk tekstā — “atsavinātājs”), Hemēnlinnā (Hämeenlinna) (Somija), lai strādātu uzņēmuma ēdnīcā. Kopš Jūri darba attiecības tika pārformētas algota darba attiecībās uz nenoteiktu laiku.

5. Lai gan Jūri [darba] pienākumi attiecās tikai uz ēdnīcu, viņai bija piemērojams metālrūpniecības nozares koplīgums, kurš bija spēkā līdz 2003. gada 31. janvārim un bija automātiski pagarināms uz viena gada termiņiem, ja vien kāds no līdzējiem to nelūdza atcelt divus mēnešus pirms spēkā esamības termiņa beigām. Atcelšana nebija vajadzīga, jo tika noslēgts cits nozares koplīgums, kurš stājās spēkā .

6. Minētajā dienā līdz ar agrākā koplīguma beigšanos atsavinātājs ēdnīcas pārvaldību nodeva Amica Ravintolat Oy (turpmāk tekstā — “ieguvējs”). Pēc īpašnieka maiņas darba ņēmēji sāka strādāt pie ieguvēja, bet uz tiem attiecās jauns, šajā gadījumā — viesnīcu un ēdināšanas nozares koplīgums.

7. Nepiekrītot viesnīcu un ēdināšanas nozares koplīguma piemērošanai savām darba tiesiskajām attiecībām, Jūri uzskatīja, ka uz viņu attiecas metālapstrādes nozares koplīgums. Darba ņēmēja apgalvo, ka tiesiskā regulējuma izmaiņas izraisījušas viņas darba samaksas samazinājumu par EUR 300 mēnesī, kā arī pārcelšanu uz citām darba vietām. Savukārt ieguvējs ir atzinis, ka atbilstoši jaunākajam koplīgumam attiecībā uz Jūri tika piemērota virkne pārmaiņu, tostarp — lai arī īslaicīgi — darba pienākumu izpilde citās darba vietās un darba samaksas samazinājums EUR 100 mēnesī sakarā ar atbilstošu darba laika saīsinājumu.

8. Šo Jūri darba tiesisko attiecību līgumiskā regulējumā izmaiņu dēļ 2003. gada 19. februārī viņa nolēma savu darba līgumu izbeigt. Pamatodamās uz Somijas darba tiesību aktiem, viņa tiesas ceļā ieguvējam lūdza atvaļinājuma kompensāciju par uzteikuma laiku un otru kompensāciju 14 mēnešu darba samaksas apmērā par prettiesisku darba līguma izbeigšanu. Helsingin käräjäoikeus (Helsinku Pirmās instances tiesa) Jūri prasību noraidīja. Gadu vēlāk — — Helsingin hovioikeus (Helsinku Apelācijas tiesa) šo pirmās instances tiesas spriedumu apstiprināja, bet Jūri vērsās Korkein oikeus (Augstākā tiesa), kura vaicā Tiesai par Direktīvas 2001/23 interpretāciju.

III — Atbilstošās tiesību normas

A — Kopienu tiesiskais regulējums

9. Direktīvā 2001/23 ir noteikts obligāto prasību minimums, lai aizsargātu darba ņēmēju tiesības uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā. Saistībā ar prāvu starp Jūri un ieguvēju būtiska nozīme ir [direktīvas] 3. panta 3. punktam un 4. panta 2. punktam. “3. pants [..] 3. Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums. Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu. [..] 4. pants [..] 2. Ja darba līgums vai darba attiecības ir izbeigtas tāpēc, ka īpašumtiesību pāreja saistās ar būtiskām darba apstākļu izmaiņām, kas kaitē darbinieku veselībai [kas ir nelabvēlīgas darba ņēmējam], tad darba devējs ir atbildīgs par darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu [tad uzskatāms, ka darba līguma vai darba attiecību izbeigšanā vainojams darba devējs].”

B — Valsts tiesiskais regulējums

10. Korkein oikeus lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādīts, ka Työsopimuslaki (Bezdarba likums) 6. nodaļas 2. pantā noteikts, ka “uz nenoteiktu laiku noslēgts vai citu iemeslu dēļ beztermiņa darba līgums tiek izbeigts, vienai no pusēm paziņojot otrai par tā uzteikumu”.

11. Ar 7. nodaļas 6. pantu Somijas tiesībās transponēts Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punkts, nosakot, ka, “ja darba līgums tiek izbeigts sakarā ar darba ņēmēja darba apstākļu būtisku pasliktināšanos darba devēja īpašnieka maiņas gadījumā, uzskatāms, ka līguma izbeigšanā vainojams darba devējs”.

12. Työsopimuslaki 8. nodaļas 1. panta 2. punktā darba ņēmējam ļauts lauzt darba līgumu, ja darba devējs ir nopietni pārkāpis savus pienākumus, kam ir būtiska nozīme darba tiesiskajās attiecībās, vismaz līdz uzteikuma termiņa beigām.

13. Työehtosopimuslaki (Likums par koplīgumiem) 5. pantā noteikts, ka, ja darba devējs ir koplīguma puse vai citādi saistīts ar to, visas no koplīguma izrietošās tiesības un pienākumi pāriet pie tā tiesību un pienākumu ieguvēja. Līdz ar to ieguvējam ir jāievēro atsavinātājam saskaņā ar Työehtosopimuslaki 4. pantu saistošie koplīguma noteikumi līdz koplīguma izbeigšanās brīdim un pēc tam.

14. Työsopimuslaki 12. nodaļas 2. pantā paredzētas darba ņēmēja prasījuma tiesības uz kompensāciju no darba devēja sakarā ar darba līguma nepamatotu izbeigšanu, uzliekot devējam pienākumu maksāt kompensāciju, ja viņš darba līgumu ir izbeidzis, nepamatojoties uz kādu no Työsopimuslaki par pienācīgiem atzītiem iemesliem un atlīdzināt darba ņēmējam, kas līgumu uzteicis pēc paša vēlēšanās.

15. Työsopimuslaki 12. nodaļas tajā pašā 2. pantā noteikti darba ņēmējam maksājamās atlīdzības ierobežojumi, nosakot tās lielumu trīs līdz augstākais divdesmit četru mēnešu darba algas apmērā.

16. Ja darba devējs darba līgumu izbeidz objektīvu un svarīgu iemeslu dēļ, darba ņēmējam nav tiesību saņemt kompensāciju saskaņā ar Työsopimuslaki 12. nodaļas 2. pantu, tomēr arī šajā gadījumā ir tiesības pieprasīt darba algas un citu uzteikuma termiņam atbilstošo pabalstu samaksu. Darbiniekam nav prasījuma nedz par darba algas, nedz citu pabalstu saņemšanu, ja tiek pierādīts, ka darba devējam ir bijis ārkārtīgi svarīgs iemesls tūlītējai darba līguma izbeigšanai.

17. Arī Työsopimuslaki 12. nodaļas 1. pantā darba devējam noteikts pienākums, ja tas ir tīši vai aiz neuzmanības pārkāpis vai nav ievērojis savus pienākumus, kas izriet no darba līguma vai Työsopimuslaki, atlīdzināt zaudējumus, kas šī iemesla dēļ ir radušies darba ņēmējam.

IV — Prejudiciālie jautājumi

18. 2007. gada 24. augusta nolēmumā saistībā ar prasību, ko Jūri cēlusi pret ieguvēju, Korkein oikeus vaicā: “1) Vai Padomes Direktīvas 2001/23/EK 4. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts pienākums ir garantēt darba ņēmējam likumīgas tiesības saņemt no darba devēja kompensāciju tāpat kā darba līguma prettiesiskas izbeigšanas gadījumā no darba devēja puses tādos gadījumos, kad darba devēja īpašnieka maiņas rezultātā būtiski pasliktinājušos darba apstākļu dēļ darba ņēmējs pats ir uzteicis darba līgumu, ņemot vērā, ka darba devējs saskaņā ar Darba devēja īpašnieka maiņas direktīvas 3. panta 3. punktu atsavinātājam saistošo koplīgumu, kurš darba ņēmējam nodrošinājis labākus darba apstākļus, ir ievērojis tikai līdz tā termiņa beigām un tas ir bijis par iemeslu darba apstākļu pasliktinājumam? 2) Vai darba devēja atbildība Direktīvas 2001/23 izpratnē gadījumā, ja tā nav tik plaša, kā aprakstīts pirmajā jautājumā, tomēr ir jāpiemēro tādējādi, ka darba devējam ir jāatlīdzina, piemēram, darba samaksa un citi pabalsti par darba līguma uzteikuma laiku?”

19. Tiesas Statūtu 23. pantā paredzētajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza Somijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisija.

20. 2008. gada 29. aprīļa vispārējā sanāksmē Tiesa uzdeva abu rakstisko jautājumu nosūtīšanu Somijas valdībai, kuras atbildes šīs iestādes kancelejā tika saņemtas tā paša gada 23. maijā.

V — Prejudiciālo jautājumu pārformulēšana

21. Abi Somijas augstākās tiesas uzdotie jautājumi attiecas uz vienu un to pašu fenomenu: darba attiecību tiesiskā regulējuma maiņa pēc metālapstrādes nozares koplīguma izbeigšanās. Šis sākumpunkts nav tik nestrīdīgs, kā varētu šķist, jo šo jautājumu savos iesniegumos ir iztirzājušas abas šajā prejudiciālajā tiesvedībā apsvērumus sniegušās valdības, kā arī Komisija. Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktu piemēro tad, ja ir pierādīta darba līgumu skarošo regulējuma izmaiņu likumība. Ja izmaiņas ir nelikumīgas, jo tās ir pretrunā iepriekš minētās direktīvas 3. panta 3. punktam, iznākums ir atšķirīgs. Tādēļ jānoskaidro pamata prāvas faktiskie lietas apstākļi, lai konstatētu, vai ir kāda nelikumība, jo koplīgums, kas sākotnēji bija saistošs Jūri, beidzās tajā pašā dienā, kad notika uzņēmuma īpašnieka maiņa. Šī sakritība radīja šaubas Tiesai un mudināja to uzdot jautājumus ( 5 ) Somijas valdībai, un mani mudina pārformulēt Korkein oikeus jautājumus ( 6 ).

22. Šajā gadījumā uzskatu par vajadzīgu abus valsts tiesas jautājumus apvienot, lai vispirms izvērtētu visus ar koplīgumu saistītos jautājumus un pēc tam noskaidrotu no iepriekš minētās direktīvas 4. panta 2. punkta izrietošo atlīdzību.

23. Tādēļ piedāvāju Tiesai abus prejudiciālos jautājumus pārformulēt šādi: 1) Vai Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkts netiek pārkāpts, uzturot koplīgumā paredzētos darba apstākļus līdz tā termiņa beigām, ja uzņēmuma īpašnieka maiņa notiek vienlaikus ar termiņa izbeigšanos? 2) Vai Padomes Direktīvas 2001/23/EK 4. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts pienākums ir garantēt darba ņēmējam likumīgas tiesības saņemt no darba devēja kompensāciju, vai [tas ir] interpretējams tikai un vienīgi kā noteikums par atbildības attiecināšanu?

VI — Pirmais prejudiciālais jautājums

24. Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā ir radīts darba ņēmēja aizsardzības līdzeklis, kas sniedz darbiniekiem tiesisko drošību darba devēja īpašnieka maiņas gadījumā. Ja pirms īpašnieka maiņas ir noslēgts koplīgums, darba ņēmēji uz to var atsaukties līdz tā beigām vai līdz brīdim, kad “stājas spēkā cits koplīgums”. Dalībvalstis var ierobežot šo prerogatīvu laikā, ja vien tās to neierobežo uz laiku, kas īsāks par vienu gadu ( 7 ).

25. Direktīva 2001/23 ir vērsta uz to, lai rastu līdzsvaru starp darba tiesisko attiecību stabilitāti un darba devēja rīcības brīvību. Darba ņēmēja tiesības saglabājas ierobežotu laiku pēc īpašnieka maiņas. Kad iepriekš minētās tiesības beidzas, darba ņēmējs ir tiesīgs šajā sakarā pieņemt lēmumu, tādējādi izraisot 4. panta 2. punktu piemērojamību. Šajā tiesību normā, ja īpašnieka maiņa izraisījusi “būtiskas darba apstākļu izmaiņas, kas kaitē darbiniekam” ( 8 ), darba attiecību izbeigšanā tiek vainots darba devējs. Turklāt, neraugoties uz Direktīvas 2001/23 noteikumu imperatīvumu, judikatūrā šīs izmaiņas ir pieļautas, ja valsts tiesībās tās parastajā darba attiecību gaitā ir atļautas, neatkarīgi no tā, vai notikusi īpašnieka maiņa ( 9 ).

26. [Direktīvas] 3. panta 3. punkts un 4. panta 2. punkts nav savstarpēji izolēti ( 10 ). Kopienu likumdevēja darba ņēmējam piešķirtās tiesības uzteikt darba līgumu izriet no attiecību ar darba devēju pasliktināšanās, kuras pamatā savukārt ir noteikumu izmaiņas. Šķiet acīmredzams, ka 3. pantā, lai arī nodrošinot sākotnējās darba ņēmēja tiesības, vajadzības gadījumā pieļautas darba tiesiskā regulējuma izmaiņas. Tieši tāpēc, ka tiek paredzētas šādas izmaiņas, Direktīvas 2001/23 izpratnē par līguma izbeigšanu kāds ir atbildīgs, un tas ir darba devējs ( 11 ). Šādi tiek atsvērti izņēmumi no tiesību normas, kurā ir aizliegta darba apstākļu mainīšana. Attiecinot atbildību uz ieguvēju, darba ņēmējs var saglabāt savas tiesības vismaz finansiālā ziņā ( 12 ).

27. Atlīdzība, kas izriet no Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktā minētās izbeigšanas, jāizvērtē otrajā prejudiciālajā jautājumā, tomēr daļu no argumentācijas izklāstīšu jau tagad, lai pamatotu šādu domu.

28. Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā paredzētajai darba ņēmēja tiesību aizsardzībai dalībvalstīm tiek uzlikts pozitīvs pienākums, kas galu galā gulstas uz darba devējiem. Ja tiek izpildīti tiesību normas nosacījumi, darba ņēmēja darba apstākļi pēc īpašnieka maiņas tiek saglabāti uz nenoteiktu laiku vai, ievērojot zināmu ierobežojumus, noteiktu laiku ( 13 ). Tomēr šā panta neizpildes gadījumā darba ņēmējam ir tiesības pieprasīt, tostarp tiesā, to darba attiecību regulējumu, kas bija spēkā pirms īpašnieka maiņas, vai līdzvērtīgu finansiālu atlīdzību ( 14 ). Šo pēdējo īsteno atbilstoši valsts darba tiesisko attiecību tiesiskā regulējuma sistēmas materiālo un procesuālo tiesību normām, bet paturot prātā Direktīvas 2001/23 ieceri, kas norāda uz mērķi, kas jāsasniedz valsts tiesību normām.

29. Šajos apstākļos šķiet skaidri redzams, ka strīdīgajā tiesību normā netieši un obligāto prasību minimuma formā darba attiecību izbeigšanas gadījumā tiek paredzēta divējāda atlīdzības kārtība. Pirmajā gadījumā darba ņēmējs uzteic darba līgumu, tomēr Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkta sīki izstrādātie noteikumi ir ievēroti. Otrajā gadījumā līguma izbeigšana pēc darba ņēmēja ierosmes notiek iepriekš minētā panta pārkāpuma rezultātā. Abiem gadījumiem ir atšķirīga smaguma sekas, jo otrajā gadījumā darba ņēmējs ir neaizsargātāks, un tādēļ valsts darba attiecību tiesiskajā regulējumā attiecībā pret darba devēju jāizturas bargāk. Šāds risinājums attiektos arī uz gadījumiem, kad, formāli ievērojot Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktu, tiek apiets likums, kā tas, iespējams, noticis šajā lietā, bet, ņemot vērā šīs tiesvedības prejudiciālo raksturu, to noskaidrot piekrīt valsts tiesai.

30. Lai konstatētu likuma apiešanu, ir vajadzīgi fakti, kas ne vienmēr ir zināmi Tiesai ( 15 ). Tomēr judikatūrā ( 16 ) ir pievērsta īpaša uzmanība strīdiem, kuros kāda no pusēm rīkojas ļaunprātīgi ( 17 ). Šis jutīgums ir parādījies arī lietās, kas saistītas ar Kopienu sociālajām tiesībām, konkrēti, piemērojot Direktīvu 2001/23. Tā lietā Bork International ( 18 ) Tiesa izvērtēja visa personāla atlaišanu, kurai nekavējoties sekoja uzņēmuma īpašnieka maiņa un ievērojamas agrākā personāla daļas pieņemšana atpakaļ darbā, bet jau ar mazāk izdevīgiem noteikumiem. Izmantojot ierasto metodoloģiju, Tiesa uzsvēra, ka izvērtēt faktus un pēc tam piemērot Kopienu tiesību normas piekrīt valsts tiesai, iezīmējot kritērijus, atbilstoši kuriem jārīkojas iesniedzējtiesai, kurai ir pienākums izsvērt “objektīvos apstākļus, kuros notikusi atlaišana no darba, un tādā gadījumā kā šis it īpaši — vai tā notikusi neilgi pirms vai pēc īpašnieka maiņas, kā arī vai darba ņēmējus ieguvējs no jauna pieņēmis darbā” ( 19 ). Šo apstākļu izvērtējuma iznākumā tika pieņemts spriedums, kurā apstiprināts, ka Direktīva 2001/23 ir piemērojama tādā situācijā kā šajā lietā esošā ( 20 ).

31. No sprieduma lietā Bork International secināms, ka Tiesa valsts tiesu apvelta ar plašu rīcības brīvību un vēlāk to atkal atņem. Nosakot specifiskus kritērijus un apstiprinot, ka lietas izskatīšanai piemērojamas Kopienu tiesību normas, tiek ierobežots faktisko lietas apstākļu izvērtējums, nostādot valsts tiesu neveiklā situācijā. Šo Tiesas rīcību es neatbalstu. Kaut vai tāpēc, ka tas ir slīpēts paņēmiens, ar kuru prejudiciālās tiesvedības dalībnieki tiek nostādīti grūtā stāvoklī, izrādot ne vien neremdināmas alkas atrasties uzmanības centrā, bet arī nostāju, kurā ne visai tiek ievērota valsts tiesai atzīstamā institucionālā autonomija ( 21 ). Šeit aplūkotajā lietā no šādām diskusijām var izvairīties, nevājinot nedz Tiesas autoritāti, nedz Korkein oikeus prerogatīvas.

32. Atzīdama, ka konstatēt, vai, uzņēmuma īpašnieka maiņas dienu pieskaņojot koplīguma termiņa beigu dienai, ir notikusi likuma apiešana, ir valsts tiesas piekritībā, Somijas valdība Tiesai ir iesniegusi interesantu papildinformāciju. Ticis konstatēts, ka Jūri un viņas darba devējam sākotnēji saistošais koplīgums beidzās īpašnieka maiņas dienā. Tas netika pagarināts klusuciešot, jo vairākus mēnešus pirms tam bija noslēgts jauns nozares koplīgums, ar kuru pilnībā tika aizstāts tā priekšgājējs. Jaunais koplīgums stājās spēkā drīz vien — teju pusotra mēneša laikā — pēc tā apstiprināšanas. Turklāt atsavinātāja izturēšanās laikā pirms īpašnieka maiņas, galvenokārt uzmanība, ko tas veltīja darbiniekiem un to pārstāvjiem, norāda uz to, kā noticis darījums. Novērtēt, vai šī līgumu aizstāšana, kā arī pagājušais laika sprīdis un darbiniekiem sniegtā informācija ļauj pieņemt, ka atsavinātājs un ieguvējs ir apgājuši likumu un tādējādi pārkāpuši tiesību normas, kurās aizliegta darba apstākļu mainīšana uzņēmuma īpašnieka maiņas gadījumā, piekrīt valsts tiesai.

33. Līdzko iesniedzējtiesa ir uzsākusi faktu izvērtēšanu, tās rīcībā jābūt skaidriem Tiesas norādījumiem juridiski pareiza risinājuma rašanai. Kopienu tiesai nevajadzētu skopoties ar savu palīdzību, un tādēļ atkārtoju šo secinājumu 29.–32. punktā izklāstītos argumentus: ja, ievērojot tai zināmos lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, Korkein oikeus konstatētu, ka ir apiets likums, Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkts būtu bijis pārkāpts. Šīs tiesību normas neievērošana liek šaurāk interpretēt iepriekš minētā tiesību akta 4. panta 2. punktu. Šajos apstākļos darba devējs pārkāpumu būtu izdarījis tīši un tādēļ viņa atbildībai jābūt pastiprinātai.

34. Līdz ar to un atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu, uzskatu, ka Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā netiek pieļauts, ka koplīgumā nolīgtie darba apstākļi beidzas līdz ar tā termiņa beigām, ja uzņēmuma īpašnieka maiņa notiek vienlaikus ar termiņa izbeigšanos un atsavinātājs un ieguvējs ir rīkojušies, apejot likumu. To, vai, īpašnieka maiņas dienu saskaņojot ar koplīguma termiņa beigām, ir izdarīta krāpnieciska darbība, noteikt piekrīt valsts tiesai.

35. Tagad jānoskaidro šīs atbildības apjoms un robežas un tādēļ jāinterpretē Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punkts.

VII — Otrais prejudiciālais jautājums

36. Somijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisija vienprātīgi uzskata, ka iepriekš minētajā 4. panta 2. punktā atbildība tiek nodalīta vienīgi darba attiecību būtisku izmaiņu rezultātā. Direktīvā 2001/23, nosakot [darba devēja] īpašnieka maiņu piedzīvojuša darba ņēmēja tiesisko statusu, netiek paredzētas nekādas konkrētas priekšrocības. Šī nostāja tiek pamatota ar domu, ka direktīva ir minimālās saskaņošanas līdzeklis, kura interpretācijai vajadzīga valsts likumdevēja plaša ieskatu brīvība ( 22 ). Lai arī šai tēzei būtībā piekrītu, jāiedziļinās tiesību normas nozīmes noskaidrošanā. Tas, ka Kopiena sākusi obligāto prasību minimuma saskaņošanu, nenozīmē, ka a priori būtu jāizslēdz kāds darba ņēmēja finansiālās aizsardzības veids. Pareizu skaidrojumu var rast, tikai pamatīgi izpētot redakciju, un tamdēļ tiesību norma jāsadala dažādās to veidojošās sastāvdaļās.

A — Būtiskas darba apstākļu izmaiņas, kas ir nelabvēlīgas darba ņēmējam

37. Priekšnoteikums, kas ļauj darbiniekam uzteikt līgumu un darba attiecību izbeigšanā vainot darba devēju, ir izklāstīts iepriekš minētā 4. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā, kurā noteikts, ka īpašnieka maiņai “[jā]saistās ar būtiskām darba apstākļu izmaiņām, kas kaitē darbinieku veselībai [kas ir nelabvēlīgas darba ņēmējam]”.

38. Valsts tiesa ir vispiemērotākā instance, lai noteiktu, vai šajā lietā ir bijušas būtiskas Jūri stāvokli pasliktinošas izmaiņas. Lai arī Somijas tiesību sistēmā, bez šaubām, ir paredzēti pasākumi, kas ļautu Korkein oikeus izlemt tā vai citādi, Tiesas judikatūrā rodamas vadlīnijas, lai diagnosticētu, vai izmaiņas bijušas in pejus ( 23 ). Lietā Merckx un Neuhuys ( 24 ) divi darba ņēmēji uzteica līgumus saskaņā ar Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktu, kad viņu jaunais darba devējs atteicās viņiem nodrošināt agrāko darba samaksu, kas tika aprēķināta, ņemot vērā saimnieciskās darbības apgrozījumu. Tiesa izvēlējās faktus izvērtēt pati un noteica, ka “darbiniekam noteiktā samaksas līmeņa izmaiņa ir būtisks darba noteikumu un apstākļu grozījums minētās tiesību normas izpratnē arī gadījumos, kad samaksa ir atkarīga jo īpaši no sasniegtā apgrozījuma” ( 25 ).

39. Pēc vairākiem gadiem spriedumā lietā Delahaye ( 26 ) Tiesai atkal bija izdevība no jauna izteikties par darba līguma “būtiskām izmaiņām”, lai arī jautājumu nostādot citādi, nekā tas tika darīts lietā Merckx un Neuhuys. Strīdā starp kādu darbinieci un viņas jauno darba devēju, kura pamatā bija darba samaksas samazinājums par 37 %, spriedumā valsts tiesai netika atbildēts konkrēti, bet gan vienīgi konstatēts, ka “valsts tiesību noteikumu, kas regulē valsts darbinieku stāvokli, piemērošana ietver darbinieku, ko skar [īpašnieka maiņa], darba samaksas samazinājumu. Šāds samazinājums, ja tas ir būtisks, ir jāanalizē kā būtiska darba apstākļu grozīšana, kas ir nelabvēlīga attiecīgajam darbiniekam, direktīvas 4. panta 2. punkta nozīmē” ( 27 ).

40. Spriedumā lietā Delahaye atšķirībā no sprieduma lietā Merckx un Neuhuys [Tiesa] ar lielāku uzsvaru atgādināja, ka izmaiņām jābūt “būtiskām”, un atteicās izvērtēt pamata prāvas faktiskos apstākļus. Tomēr abi nolēmumi tika pasludināti līdzīgos apstākļos, ko raksturo darba samaksas samazinājums, kas mudina darbinieku vienpusēji uzteikt līgumu. Lai noskaidrotu, kas Direktīvā 2001/23 domāts ar “būtiskām” izmaiņām, šis formulējums jāaplūko subjektīvi, uzmanību pievēršot darba ņēmēja tiesiskajam un saimnieciskajam stāvoklim. Ja formulējumu aplūkotu objektīvi, izsverot ar darbinieka individuālo stāvokli nesaistītus faktorus, draudētu iespēja panākt ar Direktīvas 2001/23 mērķi nesaderīgu rezultātu. Abās nupat iztirzātajās lietās Tiesa valsts tiesai norādīja uz citiem vienlīdz būtiskiem faktoriem, kas svaru kausam lika sliekties par labu darba līguma vienpusējai uzteikšanai. Spriedumā lietā Delahaye tika norādīts uz prasītājas darba stāžu, lai ņemtu vērā darba ņēmējas stāvokli kopumā ( 28 ). Spriedumā lietā Merckx un Neuhuys, lai arī 38. punktā nenorādot uz citiem būtiskiem faktoriem, tika skaidri noteikts, ka prasītāju stāvoklis nepasliktinājās tikai darba samaksa ziņā vien, jo uzņēmuma īpašnieka maiņas rezultātā mainījās arī viņu darba vieta ( 29 ).

41. Tādēļ šķiet, ka Tiesa, to skaidri nenosakot, ir izvēlējusies formulējumu “būtiskas izmaiņas” izprast subjektīvi, izsverot faktiskos un tiesiskos lietas apstākļus, kuros atrodas darba ņēmējs, kad viņš uzsaka līgumu, pamatojoties uz Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktu. Izvērtēt šos apstākļus, balstoties uz spriedumos lietās Merckx un Neuhuys un Delahaye izklāstītajām vadlīnijām, piekrīt valsts tiesai. Tās piemērojot Jūri lietā, tiek konstatēts, ka viņas darba samaksa ir tikusi samazināta atbilstoši viņas darba laikam. Turklāt koplīguma aizstāšanas rezultātā, iespējams, mainījušies citi tiesiskā regulējuma aspekti, kas būtu jāizvērtē pamata prāvā, jo tie kalpotu par papildu faktoriem, kurus ievērojot, var noteikt notikušo izmaiņu patieso dabu. Tiem būtu pieskaitāma laiku pa laikam notiekošā Jūri darba vietas īslaicīgā pārcelšana. Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tiesiskajos un saimnieciskajos apstākļos, kuros atrodas Jūri, visi šie faktori kopumā veido būtisku darba līguma grozījumu.

B — Darba devēja atbildības noteikšana: sākumpunkts vai finišs?

42. Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktā noteikts, ka gadījumā, ja konstatētas darba attiecību būtiskas izmaiņas, “darba devējs ir atbildīgs” par līguma izbeigšanu. Prasītāja pamata prāvā apgalvo, ka šajos vārdos ne vien izklāstīts noteikums par atbildības noteikšanu, bet arī saistošs norādījums par saistībā ar [līguma] izbeigšanu radušos zaudējumu atlīdzību. Tiesvedībā, kurā tika uzdots šis prejudiciālais jautājums, Korkein oikeus interesējas par Jūri pienākošās atlīdzības apmēru gadījumā, ja Direktīvā 2001/23 paredzēta ne tikai atbildības noteikšana vien, un šaubās, vai tā ir atlīdzība, kas saskaņā ar Somijas tiesību aktiem viņai pienākas sakarā ar netaisnīgu atlaišanu vai saistībā ar uzteikuma periodu, kas jāievēro darba devējam.

43. Piekrītu Somijas un Ungārijas valdībām, kā arī Komisijai, ka Direktīvā 2001/23 tikai un vienīgi tiek nodalīta atbildība. Ja Kopienu likumdevējs būtu vēlējies paredzēt līguma izbeigšanas finansiālās sekas, tas tā būtu skaidri noteicis. [Direktīvas] 4. panta 2. punkta mērķis ir nodalīt atbildību par līguma izbeigšanu, nevis sīki aprakstīt tās tiesiskās sekas. Šis viedoklis ir pamatots ar Direktīvas 2001/23, kā arī citu Kopienu sociālās tiesības saskaņojošo tiesību aktu gan gramatisko, gan teleoloģisko izvērtējumu ( 30 ).

1. Taking words seriously

44. Filoloģiskā interpretācija nereti nav pats labākais no jurista rīcībā esošajiem rīkiem, bet tas vienmēr ir pirmais solis ejamajā ceļā. Kopienu tiesībās, kas ir dažnedažādās oficiālās valodās formulētu tiesību aktu kopums, pārliecinoši argumenti rodami tās tiesību normu burtiskajā nozīmē ( 31 ). Šī priekšrocība dažkārt pārtop trūkumā, vairojot zināmu neskaidrību jautājumā par konkrētā prāvā piemērojamām tiesību normām ( 32 ). Šī lieta pieder otrai no minētajām kategorijām, kurā valodu daudzums vieš drīzāk neskaidrību nekā skaidrību. Tas uzskatāmi redzams, izpētot Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punkta redakciju.

45. Tiesību normas pēdējā daļā precīzi noteikts, ka “darba devējs ir atbildīgs” par darba līguma izbeigšanu. Spāņu, kā arī franču, čehu un vācu valodu redakcija norāda uz atbildības attiecināšanu ( 33 ). Minētā panta tulkojumos citās valodās noteikta darba devēja atbildība, nenorādot uz [tās] attiecināšanu. Tā tas ir itāļu, portugāļu, poļu, bulgāru [un] angļu valodu redakcijās, kurās, piemēram, līguma izbeigšana “è considerata come dovuta alla responsabilità del datore di lavoro” ( 34 ) Tādējādi vienās redakcijās uzsvars tiek likts uz attiecināšanu, savukārt citās — uz atbildību ( 35 ). Plašā izpratnē redakcijas, kas ir vērstas uz “atbildību”, norāda uz to, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies ko vairāk par attiecināšanu vien, tādējādi atbalstot šā vārda autonomu izpratni, tā saimnieciskajam saturam esot iezīmētam Eiropas, nevis valstu tiesībās.

46. Atkārtoju vārdus, ar kuriem iesāku šo nodaļu, konstatējot, ka gramatiskā interpretācija dažkārt vieš vairāk neskaidrību nekā skaidru vienprātību. Rakstīto tiesību normu burtiskā nozīme ir jo sevišķi svarīga, kad to analīzes rezultātā nonāk pie viegli izdarāma secinājuma, bet nevis tādās lietās kā šī, kurās vārdi un to tulkojumi ļauj izdarīt gaužām atšķirīgus un pretrunīgus secinājumus. Nedomāju, ka dažu valodu redakcijās rodamajām formulējuma niansēm būtu tiesiskas sekas, un tādēļ šis ceļš aizved tikai neskaidrībā.

47. Šķietamā patvaļība vārdu “attiecināšana” un “atbildība” lietojumā dažādajos oficiālajos tulkojumos mani mudina domāt, ka risinājums slēpjas nevis tiesību normas burtiskajā nozīmē, bet gan tās mērķī.

2. Taking goals seriously

48. Direktīvas 2001/23, gluži tāpat kā pārējo Kopienu sociālo tiesību aktu mērķis ir aizsargāt darba ņēmējus Eiropas iekšējā tirgū. Tās uzdevums aizsargāt vājāko pusi darba attiecībās ir jāpēta tās kontekstā, proti, ievērojot tās mērķi sasniegt saskaņotu aizsardzības līmeni visā Kopienā, kur tiesiskā regulējuma atšķirības nedrīkstētu radīt šķēršļus ražošanas faktoru brīvai kustībai ( 36 ). Tādēļ sociālo tiesību normas ir sarežģītas ne vien savu mērķu, bet arī rakstura un seku ziņā. Nav nejaušība, ka šajā jomā tiek izmantota direktīva vai pat obligāto prasību minimuma direktīvas, kuru noteikumos pieļauta iespēja valsts mērogā paredzēt lielāku aizsardzību ( 37 ).

49. Aizsargājošā attieksme atspoguļojas Direktīvas 2001/23 preambulā, kur noteikts, ka tā ir pieņemta, lai nodrošinātu “darbinieku aizsardzīb[u] darba devēja maiņas gadījumā, jo īpaši [nodrošinātu] darbinieku tiesību aizsardzīb[u]” ( 38 ). Tādēļ likumdevējs nolēma izskaust dalībvalstīs pastāvējušās atšķirības “attiecībā uz darbinieku aizsardzības pakāpi” ( 39 ). Tiesas un tās ģenerāladvokātu veiktajā Direktīvas 2001/23 interpretācijā ir uzsvērts tās sociālo aspektu svarīgums. Ģenerāladvokāts Kosma [Cosmas] secinājumos lietā Spano atzīst, ka “tie ir tiesību akti, kuru mērķis noteikti ir sociāls” ( 40 ), un šis apgalvojums atbalsojās Tiesas judikatūrā ( 41 ).

50. Tomēr šo sociālo mērķi pavada citas ierosmes. Direktīvā 2001/23, kā arī tās priekšgājējā Direktīvā 77/187 ir atklāti mēģināts rast līdzsvaru starp darba ņēmēju aizsardzību un uzņēmumu organizatoriskā elastīguma vairošanu ( 42 ). Šim nolūkam Eiropas tiesību normās ir mēģināts padarīt pielaidīgākus atsevišķus valsts tiesiskos regulējumus, kuru piemērošana ne vien apgrūtināja pārstrukturēšanu noteiktās nozarēs, bet arī radīja šķēršļus brīvai kustībai un godīgai konkurencei iekšējā tirgū. Interešu saskaņa ir skaidri redzama, ja Komisijas sākotnējo redakciju ( 43 ) salīdzina ar Padomē sagatavoto. Galīgajā redakcijā izpaužas lielas rūpes par darba ņēmēja aizsardzības saskaņošanu ar uzņēmumu reorganizācijas veicināšanas pasākumiem, kas skaidri redzamas šajā lietā aplūkotajos pantos. Šo secinājumu 25.–29. punktā aprakstu, kā pēc īpašnieka maiņas darba ņēmēja tiesības var saglabāties kādu noteiktu vai nenoteiktu laiku. Direktīvā 2001/23 ieguvējs tiek apveltīts ar ievērojamu rīcības brīvību sava personāla darba apstākļu noteikšanā, bet šo piekāpību atsver darba ņēmēja interesēm atbilstošs pasākumu kopums, kurā izceļas vienpusēja uzteikuma iespēja. Šis rezultāts noslēdz abu pušu interešu saskaņošanu, jo Direktīvā 2001/23 ir piebilsts, ka darba līguma izbeigšanā vainojams darba devējs, ja īpašnieka maiņas rezultātā darba ņēmēja stāvoklis darba tiesiskajās attiecībās pasliktinās. Pati Komisija savā direktīvas projektā jau 1974. gadā apstiprināja, ka šīs izlīdzināšanas rezultātā 4. pantā vienīgi nodalīta vaina, tās apmēra noteikšanu atstājot valsts tiesību sistēmu ziņā ( 44 ).

51. Vidusceļš starp darbinieka aizsardzību un darba devēju elastīgumu tiek rasts, zaudējumu atlīdzības regulējumu nododot valsts tiesību ziņā. Prātīgs risinājums tiek rasts Direktīvā 2001/23, kurā noteikts obligāto prasību minimums, ļaujot tās noteikumus pastiprināt valsts mērogā. No vienas puses, tā rada darba ņēmējam drošību, ka ieguvējs atlīdzinās viņa darba apstākļu pasliktinājumu. No otras puses, uzdevums precizēt atlīdzības finansiālo saturu tajā tiek uzlikts valsts tiesībām. Ievērojot Direktīvas 2001/23 mērķi, esmu pārliecināts, ka tās 4. panta 2. punktā paredzēta darba devēja atbildības attiecināšana un nevis raksturošana.

3. Taking directives seriously

52. Turklāt iepriekš minētā 4. panta 2. punkta šauru interpretāciju pamato arī citi sistēmiskas dabas iemesli. Uz iestāžu nodomu, pieņemot Direktīvu 2001/23, norāda Kopienu sociālās tiesības kopumā, jo gadījumos, kad tās ir vēlējušās regulēt kārtību zaudējumu atlīdzināšanai, kas attiektos uz prasītāju, tās to ir darījušas bez aplinkiem. Tādēļ a contrario sensu jāsecina, ka 4. panta 2. punktā atbildība tikai attiecināta uz darba devēju, nevis noteikta.

53. Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos ( 45 ), kuras noteikumos apkopots vairums Kopienu pret diskrimināciju vērsto tiesību normu, 18. pantā dalībvalstīm uzlikts pienākums paredzēt mehānismus kaitējuma atlīdzībai no diskriminācijas cietušajiem. Principā tajā tiek mudināts veikt pasākumus, “kas vajadzīgi, lai nodrošinātu [..] kompensāciju vai atlīdzību”, ar noteikumu, ka tie ir “reāl[i] un efektīv[i]”, kā arī “preventīvi un samērīgi”. Tiesību normas aprises ievieš acīmredzamu Kopienu mēroga elementu valsts tiesību sistēmās, it īpaši to darba un zaudējumu/kaitējuma atlīdzības tiesību jomās ( 46 ). Tāpat Direktīvā 2006/54 atbildība ne vien tiek attiecināta uz darba devēju, bet arī aizliegts noteikt [tās] augstākās robežas, lai sargātu diskriminācijas upuru tiesības ( 47 ). Tas gaužām atšķiras no tā, kas noticis ar Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktu.

54. Direktīvā 2004/113/EK, ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm, attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu ( 48 ), tiek piedāvāts līdzīgs risinājums, jo Direktīvas 2006/54 formulējumam līdzīgā formulējumā tās 8. pantā tiek uzsvērts valstu pienākums ieviest “pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu reālu un efektīvu kompensāciju vai atlīdzību [..] personai, kura cietusi diskriminācijas dēļ [..], un lai tās būtu preventīvas un samērīgas ar radīto kaitējumu”. Šī tiesību norma valsts tiesībām ir saistoša ne vien pozitīvi, bet arī negatīvi, jo tās nobeigumā ir noteikts, ka “maksimālā apmēra iepriekšēja noteikšana nevar ierobežot šo kompensāciju vai atlīdzību”.

55. Pārējos sociālo tiesību saskaņošanas noteikumos nav nekas teikts par zaudējumu atlīdzības pienākumu, kas izriet no darba devēja saistību neizpildes. Direktīvā 2001/23 tas ir minēts, bet ne tik skaidri kā Direktīvā 2004/113 un Direktīvā 2006/54, un tas mani mudina domāt, ka Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punktā ir rasts zelta vidusceļš, izmantojot atbildības attiecināšanas kritēriju, nevis šādas atbildības savrupu regulējumu. Pie šo secinājumu 25.–29. punktā izklāstītā atliek vienīgi piebilst, ka atbilstoši tajā norādītajam Direktīvas 2001/23 3. un 4. pants viens otru papildina un tas, manuprāt, pamato atšķirīgu interpretāciju to piemērošanā.

4. Izņēmums no vispārīgā noteikuma par attiecināšanu: gradācijas faktors

56. Jau esmu argumentējis, ka darba līguma izbeigšana, pamatojoties uz Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkta izpildi, nav vērtējama tāpat kā [izbeigšana], kuras pamatā ir minētās tiesību normas neizpilde. Ir kāda atšķirība darba devēja rīcībā, kas liktu atkarībā no apstākļiem Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punkta interpretāciju niansēt. Tas izriet no Tiesas judikatūras, kurā no valsts tiesām tiek pieprasīta efektivitātes un līdzvērtības principiem atbilstoša līmeņa procesuāla un materiāltiesiska aizsardzība, tostarp jomās, kurās ir veikta obligāto prasību minimuma saskaņošana ( 49 ). Tādējādi, ja īpašnieka maiņas laikā ieguvējs ir ievērojis 3. pantu, bet darba līgums tiek izbeigts saskaņā ar 4. panta 2. punktu, atbildība tiek regulēta atbilstoši vispārīgajām valsts darba tiesību normām. Pretējā gadījumā 4. panta 2. punktā, manuprāt, lai arī nenosakot konkrētu zaudējumu atlīdzības kārtību, dalībvalstij tiek uzlikts pienākums savās iekšzemes tiesībās pret to attiekties atšķirīgi.

57. Tiesai nebūtu jānorāda Korkein oikeus, kāda atlīdzības kārtība ir vispiemērotākā, lai apmierinātu Jūri prasības. Tomēr tai būtu jāsniedz vadoši norādījumi un jāparāda, ka Direktīvā 2001/23 ir paredzēti divi atbildības līmeņi. Kopienu tiesības neinteresē konkrētais finansiālais iznākums, bet tām rūp, ka gaužām atšķirīgās situācijās iestājas vienādas sekas ( 50 ). Noteikt piemērotāko risinājumu attiecībā uz atbildību piekrīt valsts tiesai, ja vien tā izdara vajadzīgos pielāgojumus, balstoties uz iepriekš minētā 3. panta attiecībām ar iepriekš arī jau minētā 4. panta 2. punktu.

58. Īsumā sakot, uz otro prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/23 4. panta 2. punkts interpretējams kā noteikums par atbildības noteikšanu. Tomēr Kopienu tiesību sistēmā paredzēta šīs atbildības gradācija atkarībā no tā, vai ir ievērots Direktīvas 2001/23 3. pants. Tādēļ valsts tiesa ņem vērā savās valsts tiesībās paredzētos atbildību mīkstinošos vai pastiprinošos apstākļus.

VIII — Secinājumi

59. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Korkein oikeus prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt, nosakot, ka: 1) Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 3. panta 3. punktā netiek pieļauts, ka koplīgumā nolīgtie darba apstākļi izbeidzas līdz ar tā termiņa beigām, ja uzņēmuma īpašnieka maiņa notiek vienlaikus ar minēto termiņa izbeigšanos un atsavinātājs un ieguvējs rīkojas, apejot likumu. Noteikt, vai, īpašnieka maiņas dienu saskaņojot ar koplīguma termiņa beigām, ir izdarīta krāpnieciska darbība, piekrīt valsts tiesai; 2) Direktīvas 2001/23/EK 4. panta 2. punkts interpretējams tikai un vienīgi kā noteikums par atbildības noteikšanu. Tomēr Kopienu tiesību sistēmā paredzēta šīs atbildības gradācija atkarībā no tā, vai ir ievērots Direktīvas 2001/23 3. pants. Tādēļ valsts tiesa ņem vērā savās valsts tiesībās paredzētos atbildību mīkstinošos vai pastiprinošos apstākļus.

( 1 ) Oriģinālvaloda — spāņu.

( 2 ) Padomes 2001. gada 12. marta Direktīva 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.), ar kuru jaunā redakcijā izteikta Padomes Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Direktīvu 98/50/EK (OV L 201, 88. lpp.).

( 3 ) Izteicienu aizgūstu no Rodríguez-Piñero Royo, M. C., “Transmisión de empresas y derecho europeo”, La transmisión de empresas en Europa, Cacucci Editore, Bari, 1999, 1. lpp., kurā tiek apgalvots, ka, lai gan ir Kopienu sociālo tiesību svarīgums, tām ir gaužām maza ietekme, jo tajā aplūkoti tikai šā regulējuma daži aspekti, pārējo atstājot nesaskaņotu. Šādi tiek radīta Kopienu darba tiesību tā saucamā “salu” jeb “arhipelāga” struktūra, kurā uzmanība tiek pievērsta tikai atsevišķiem valsts tiesību aktu jautājumiem, atšķirībā no valsts darba tiesībām, kuras ir “kontinentālākas” un aptver visus darba attiecību aspektus.

( 4 ) Atminos donu Kihotu dodam padomus Sančo Pansam, neilgi pirms viņš kļūst par Baratarijas salas gubernatoru. Apzinādamies, ka viņa pamācībām ir tikai izklāstīto argumentu spēks, dons Kihots savu sakāmo nobeidz šādi: “Lai tava sirds ir līdzjūtīga pret nabaga asarām un taisna pret bagātnieka apsūdzību. Centies visās lietās atklāt patiesību, nocietini sirdi pret dāvanām un bagātnieku solījumiem un pret nabagu vaimanām un lūgšanām. Kur drīkst un var būt vieta taisnīgumam, tur vainīgo nenodod likuma bardzībai, jo barga tiesneša slava ne ar ko nav labāka par iežēlas spējīga tiesneša [varu] [..]” Cervantes, M. de El ingenioso caballero Don Quijote de la Mancha, segunda parte, capítulo XLII, edición, introducción y notas de Martín de Riquer, izd. RBA, Barselona, 1994, 935. lpp. [Migels de Servantess Saavedra, Lamančas atjautīgais idalgo dons Kihots, otrā daļa, XLII nodaļa, no spāņu valodas tulkojis Konstantīns Raudive, Jumava, Rīga, 555. lpp.]

( 5 ) Somijas valdībai rakstiski uzdotie jautājumi attiecās tikai uz metālapstrādes nozares koplīguma spēkā stāšanās un izbeigšanas kārtību.

( 6 ) Pārformulēšana ir Tiesas judikatūrā ļoti labi iesakņojusies prakse kopš lietas Schwarze (1965. gada 1. decembra spriedums lietā 16/65, Recueil, 1081. lpp.). Skat. nesenāko spriedumu apvienotajās lietās C-171/94 un C-172/94 Merckx un Neuhuys (Recueil, I-1253. lpp., 28. punkts); spriedumu lietā C-66/95 Sutton (Recueil, I-2163. lpp., 35. punkts); spriedumu lietā C-334/95 Krüger (Recueil, I-4517. lpp., 22. punkts); spriedumu lietā C-284/96 Tabouillot (Recueil, I-7471. lpp., 20.–21. punkts); spriedumu lietā C-88/99 Roquette Frères (Recueil, I-10465. lpp., 18. punkts); spriedumu lietā C-469/00 Ravil (Recueil, I-5053. lpp., 27. punkts); spriedumu lietā C-286/05 Haug (Krājums, I–4121. lpp., 17. punkts) un spriedumu lietā C-429/05 Rampion un Godard (Krājums, I-8017. lpp., 27. punkts). Kādā 1998. gadā publicētā rakstā “La cooperación entre el Tribunal de Justicia y los jueces nacionales. Límites del procedimiento prejudicial”, Scritti in onore di G. F. Mancini, Milāna, 1998, 481. un 482. lpp., esmu uzslavējis šo Tiesas metodi. Šajā sakarā skat. arī Adinolfi, A., L’accertamento in via pregiudiziale della validità di atti comunitari, Milāna, 1997, 129.–137. lpp., un Jimeno Bulnes, M., La cuestión prejudicial del artículo 177 CEE, Barselona, 1996, 365. un 366. lpp. Pazīstamajā Rasmussen, H., darbā On Law and Policy in the European Court of Justice, Dordrehta, 1986, 481. un 482. lpp., pārformulēšanas metode ir asi kritizēta.

( 7 ) Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkta otrā daļa.

( 8 ) Direktīvas 2001/23 pirmsākumi, kā arī tās grozījumi norāda, ka tās noteikumu piekāpības pamatā ir panāktā politiskā vienprātība. Šajā sakarā skat. Hardy, S. un Painter, R., “Revising the Acquired Rights Directive”, Industrial Law Journal, 25. sēj., Nr. 2, 1996

( 9 ) Atkārtodama 1988. gada 10. februāra spriedumā lietā 324/86 Daddy’s Dance Hall (Recueil, 739. lpp.) iedibināto judikatūru, Tiesa apstiprināja, ka “[..] šāda veida izmaiņas netiek izslēgtas tāpēc vien, ka pa to laiku uzņēmums ir pārgājis cita īpašumā un tādēļ līgums ticis noslēgts ar jauno darba devēju. Kad ieguvējs saskaņā ar Direktīvas 3. panta 1. punktu aizstāj atsavinātāju viņa tiesībās un pienākumos, kas izriet no darba attiecībām, tās attiecībā uz ieguvēju var mainīties tādā pašā mērā, kā tas būtu bijis atsavinātāja gadījumā, un esot skaidram, ka uzņēmuma īpašnieka maiņa pati par sevi nekādā gadījumā nevar kalpot par pamatu šādām izmaiņām” ( spriedums lietā C-209/91 Watson Rask un Christensen, Recueil, I-5755. lpp., 28. punkts).

( 10 ) Tā uzskata Barnard, C., EC Employment Law, 3. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2006, 663. un 664. lpp.

( 11 ) Uz darba apstākļu elastīguma svarīgumu norāda Arrigo, G., Il diritto del lavoro dell’Unione europea, II sējums, Guiffrè, Milāna, 2001, 97.–103. lpp.

( 12 ) Šis elastīgums nav pasargāts no interpretācijas problēmām, kā uz to norāda iepriekš minētais Barnard, C., 657. un 658. lpp.

( 13 ) Direktīvā 2001/23 paredzēto tiesību imperatīvumu Tiesa ir apstiprinājusi vairākkārt. Pirmoreiz iepriekš minētajā lietā Daddy’s Dance Hall, nosakot, ka “attiecīgie darba ņēmēji nevar atteikties no tiesībām, kuras tiem piešķirtas direktīvā, un ka šīs tiesības nevar ierobežot pat ar pašu darba ņēmēju piekrišanu. Šo izpratni neatspēko tas apstāklis, kā tas noticis šajā gadījumā, ka nostādīšana neizdevīgākā stāvoklī viņa darba attiecību grozījumu rezultātā darba ņēmējam tiek atlīdzināta ar cita veida priekšrocībām, tādējādi, ka viņa stāvoklis galu galā kopumā nav mazāk labvēlīgs par agrāko”. Šī judikatūra ir atkārtota 1991. gada 25. jūlija spriedumā lietā C-362/89 D’Urso u.c. (Recueil, I-4105. lpp., 9. punkts); iepriekš minētajā spriedumā lietā Watson Rask un Christensen (28. punkts); ); spriedumā lietā C-305/94 Rotsart de Hertaing (Recueil, I-5927. lpp., 18. punkts); spriedumā lietā C-4/01 Martin u.c. (Recueil, I-12859. lpp., 42. un 43. punkts, un spriedumā lietā C-499/04 Werhof (Krājums, I-2397. lpp., 26. punkts).

( 14 ) Neizpildes tiesiskās sekas nosakāmas valsts tiesībās, kā Tiesa to ir uzsvērusi 1985. gada 11. jūlija spriedumā lietā 105/84 Danmols Inventar (Recueil, 2639. lpp., 26.–28. punkts); spriedumā apvienotajās lietās 144/87 un 145/87 Berg un Busschers (Recueil, 2559. lpp.); spriedumā apvienotajās lietās C-132/91, C-138/91 un C-139/91 Katsikas u.c. (Recueil, I-6577. lpp., 21. punkts) un spriedumā lietā C-399/96 Europièces (Recueil, I-6965. lpp., 37. punkts).

( 15 ) “Likuma apiešana” notiek, kad “darbības, kas veiktas saskaņā ar kādu tiesību normu, ir vērstas uz likumā aizliegtu mērķi [..], neliedzot pienācīgi piemērot tiesību normu, kuru gribēts apiet”. Šādi tas definēts Spānijas Civilkodeksa 6. panta 4. punktā, kuram līdzinās Itālijas Civilkodeksa 1344. pants, lai arī attiekdamies tikai uz līgumu jomu: “si reputa altresì illecita la causa quando il contratto costituisce il mezzo per eludere l'applicazione di una norma imperativa” (pamats ir nelikumīgs arī tad, ja līgums kalpo par līdzekli, lai izvairītos no imperatīvas tiesību normas piemērošanas). Neminot apiešanu, Čehijas Civilkodeksa 39. pantā tā aprakstīta līdzīgi: “Neplatný je právní úkon, který svým obsahem nebo účelem odporuje zákonu nebo jej obchází anebo se příčí dobrým mravům.” (nav spēkā neviens tiesisks akts, kura saturs vai mērķis neatbilst likumam, to apiet vai ir pretrunā labiem tikumiem). Francijas tiesībās likuma apiešana ieviesusies drīzāk judikatūras nekā likumdošanas ceļā, bet Civilkodeksa 336. pantā ir īpaši norādīts uz šo institūtu. Valstu tiesību sistēmās dažkārt tiek jaukti “likuma apiešanas” un “tiesību ļaunprātīgas izmantošanas” jēdzieni, kā arī citi tādi tiesību jēdzieni kā labticība. Kā raksta Miquel González, J. M., “Comentario al artículo 7”, Comentario del Código Civil, Ministerio de Justicia, Madride, 1993, 45. lpp., “atšķirības starp abiem jēdzieniem nav skaidras. Centieni juridiskajā literatūrā tos savstarpēji nodalīt nav vainagojušies panākumiem. Arī judikatūrā tas nav izdevies pietiekami [..]”. Neuzskatu par vajadzīgu iedziļināties visu šo institūtu atšķirībās, jo Tiesa to nav darījusi.

( 16 ) Gadījumos, kad apgalvota likuma apiešana, faktisko lietas apstākļu novērtējumu Tiesa uzticējusi valstu tiesām (konkrēti, 1974. gada 3. decembra spriedums lietā 33/74 Van Binsbergen (Recueil, 1299. lpp., 13. punkts); spriedums lietā 115/78 Knoors (Recueil, 399. lpp.); spriedums lietā 205/84 Komisija/Vācija (Recueil, 3755. lpp., 22. punkts); spriedums lietā C-370/90 Singh (Recueil, I-4265. lpp., 24. punkts); spriedums lietā C-148/91 Veronica Omroep Organisatie (Recueil, I-487. lpp., 12. punkts) un spriedums lietā C-23/93 TV10 (Recueil, I-4795. lpp., 21. punkts)). Pašreizējo judikatūras stāvokli ģenerāladvokāts Tezauro [Tesauro] izklāsta secinājumos spriedumā lietā C-367/96 Kefalas u.c. (Recueil, I-2843. lpp., 24. un 25. punkts): “Jebkurā tiesību sistēmā, kurā ir centieni panākt vismaz minimālu pabeigtības līmeni, jābūt [paredzētiem] pašaizsardzības pasākumiem, lai nodrošinātu, ka tajā piešķirtās tiesības netiek izmantotas ļaunprātīgi, pārmērīgi vai izkropļoti. Šī prasība nepavisam nav sveša nedz Kopienu tiesībās, nedz šīs Tiesas judikatūrā, saskaņā ar kuru [..] “ar Līgumu radīto priekšrocību sekas nav ļaut personām, kas no tām gūst labumu, ļaunprātīgi izvairīties no valsts tiesību aktu ietekmes un aizliegt dalībvalstīm veikt vajadzīgos pasākumus šādas ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai”.” Šī doma ir izvērsta ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [Poiares Maduro] secinājumos spriedumā lietā C-255/02 Halifax u.c. (Krājums, I-1609. lpp., 80. un 81. punkts).

( 17 ) Neuzskatu par vajadzīgu šeit polemizēt par to, vai likuma apiešana (vai arī tiesību ļaunprātīga izmantošana) ir vispārīgs Kopienu tiesību princips. 1998. gada 2. aprīļa spriedumā lietā C-296/95 EMU Tabac u.c. (Recueil, I-1605. lpp.) manis sniegto secinājumu 89. punktā aicinu Tiesu ņemt talkā “vispārējo tiesību principu, kas aizliedz apiet likumu”, bet vajadzība šo jautājumu izpētīt pamatīgāk ir aktuāla vēl šodien. Lai arī iepriekš minētajā spriedumā lietā Halifax u.c. šķiet apstiprināta šī tendence, diskusija joprojām turpinās. Šajā sakarā skat. Feria, R., “Prohibition of abuse of (Community) Law: the creation of a new general principle of EC Law through tax”, CMLRev, 2008, 45. lpp.

( 18 ) 1988. gada 15. jūnija spriedums lietā 101/87 (Recueil, 3057. lpp.).

( 19 ) Turpat.

( 20 ) Tiesa norādīja, ka direktīvas 1. panta 1. punkts bija jāinterpretē “tādējādi, ka direktīvu piemēro gadījumā, ja pēc tam, kad paziņots par nomas līguma izbeigšanu vai laušanu, uzņēmuma īpašnieks no jauna to pārņem savā valdījumā un vēlāk to pārdod trešai personai, kura turpina tā darbību, kas līdz ar nomas līguma izbeigšanu nupat tikusi pārtraukta, ar mazliet vairāk kā pusi personāla, ko uzņēmumā nodarbināja agrākais nomnieks, ja vien attiecīgais uzņēmums saglabā savu identitāti”.

( 21 ) Savu nostāju jautājumā par prejudiciālā nolēmuma robežām un iesniedzējtiesas institucionālās autonomijas ievērošanu paužu secinājumos 2004. gada 17. jūnija spriedumā lietā C-30/02 Recheio — Cash & Carry (Krājums, I-6051. lpp., 35. punkts).

( 22 ) Iepriekš minētie spriedumi lietās Daddy’s Dance Hall, 16. punkts; Watson Rask un Christensen, 27. punkts; Martin u.c., 41. punkts. Jautājumā par valstu rīcības brīvības ierobežojumiem un robežām jomās, kurās veikta obligāto prasību minimuma saskaņošana, skat. Curtin, D., “Emerging Institutional Parameters and Organised Difference in the European Union”, de Witte, B., Hanf, D. un Vos, E. (red.), The Many Faces of Differentiation in EU Law, Intersentia, Antverpene, 2001, 348.–354. lpp., un Marciali, S., La flexibilité du droit de l’Union européenne, Bruylant, Brisele, 2007, 61.–65. lpp.

( 23 ) Vispārīgs šīs judikatūras pārskats sniegts iepriekš minētajā Barnard, C., 656.–664. lpp.

( 24 ) Iepriekš minētais spriedums.

( 25 ) Turpat, 38. punkts.

( 26 ) 2004. gada 11. novembra spriedums lietā C-425/02 (Krājums, I-10823. lpp.).

( 27 ) Turpat, 33. punkts.

( 28 ) Turpat, 34. punkts.

( 29 ) Iepriekš minētais spriedums lietā Merckx un Neuhuys, 9. punkts.

( 30 ) Pretēji pazīstamajā Dworkin, R., Taking Rights Seriously, Harvard University Press, Kembridža, 1977, apgalvotajam šī metodoloģija nenoved pie vienīgās pareizās atbildes, lai arī ļauj rast vismaz pareizāko atbildi.

( 31 ) Tiesa to atzina 2000. gada 23. marta spriedumā apvienotajās lietās C-310/98 un C-406/98 Met-Trans un Sagpol (Recueil, I-1797. lpp., 32. punkts): “Lai arī kādi apsvērumi varētu tikt piesaukti, [..] Tiesai nepiekrīt aizstāt Kopienu likumdevēju un interpretēt tiesību normu pretēji tās burtiskajai redakcijai.” Dažkārt izšķiroša nozīme var būt komatam vien, kā tas noticis spriedumā lietā C-83/96 Dega (Recueil, I-5001. lpp., 13. un 14. punkts).

( 32 ) Apvienotās Karalistes Court of Appeal (Apelācijas tiesa) 1974. gada 22. maija spriedumā lietā Bulmer pret Bollinger, kas pazīstamāka kā franču šampanieša lieta, Lords Denings [Denning] uzsvēra gramatiskā aspekta relatīvo nozīmi Kopienu tiesībās: “Seeing these differences, what are the English courts to do when they are faced with a problem of interpretation? They must follow the European pattern. No longer must they examine the words in meticulous detail. No longer must they argue about the precise grammatical sense. They must look to the purpose or intent. [..]

They must not confine themselves to the English text. They must consider, if need be, all the authentic texts [..]. They must divine the spirit of the treaty and gain inspiration from it. If they find a gap, they must fill it as best they can. They must do what the framers of the instrument would have done if they had thought about it. So we must do the same. Those are the principles, as I understand it, on which the European Court acts.”

( 33 ) Franču valodas redakcijā “la résiliation du contrat de travail ou de la relation de travail est considérée comme intervenue du fait de l'employeur”; čehu valodas redakcijā “je zaměstnavatel považován za osobu, z jejíž strany byly pracovní smlouva nebo pracovní poměr ukončeny” un vācu valodas redakcijā “dass die Beendigung des Arbeitsvertrags oder Arbeitsverhältnisses durch den Arbeitgeber erfolgt ist”.

( 34 ) Portugāļu valodas redakcijā “a rescisão do contrato ou da relação de trabalho considera-se como sendo da responsabilidade da entidade patronal”; poļu valodas redakcijā “pracodawcę uważa się za odpowiedzialnego za rozwiązanie umowy o pracę lub stosunku pracy”; bulgāru valodas redakcijā “работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение” un angļu valodas redakcijā “the employer shall be regarded as having been responsible for termination of the contract of employment or of the employment relationship”.

( 35 ) Slovāku valodas redakcijā ir rasts vidusceļš, ietverot gan attiecināšanu, gan atbildību: “zodpovednosť za skončenie pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu sa bude pripisovať zamestnávateľovi”.

( 36 ) Jautājumā par līdzsvara rašanu starp darba aizsardzību un saimnieciskās darbības veicināšanu skat. Ball, C. A., “The Making of a transnational capitalist society: The European Court of Justice, social policy and individual rights under the European Community’s legal order”, Harvard International Law Journal, Nr. 37, 1996, 307. un turpmākās lpp. Ļoti jutīga pret šo interešu saplūšanu Tiesa ir izrādījusies, arī interpretējot Kopienu sociālo tiesību normas, kā uz to norāda O’Leary, S., Employment Law and the European Court of Justice. Judicial Structures, Policies and Processes, Hart Publishing, Oksforda, Portlanda, Oregona, 2002, 119.–128. lpp.

( 37 ) Direktīvas izmantošana šajā jomā ir pieaugusi, bet sakarā ar to, ka jebkāda iejaukšanās šajā nozarē ir kutelīga, bieži vien tiek izmantoti “soft law” līdzekļi, kā norāda Kenner, J., “EC Labour Law: The Softly, Softly Approach”, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, Nr. 14, 1995; Goetschy, J., “The European Employment Strategy: Genesis and Development”, European Journal of Industrial Relations, Nr. 5, 1999; Santana, M., “La Internalización de la Estrategia Europea de Empleo en España”, Revista Española de Derecho Europeo, Nr. 21, 2007; un Zeitlin, J. un Trubek, D., (red.) Governing Work and Welfare in a New Economy, Oxford University Press, Oksforda, 2003. Plašajai soft law izmantošanai ir ne vien tiesiskas, bet arī institucionālas sekas, kā uz to norāda Senden, L., Soft law in European Community Law, Hart Publishers, Oksforda, 2004; Alonso García, R., “El soft law comunitario”, Revista de Administración Pública, Nr. 154, 2001; Sarmiento, D., El soft law administrativo, Thomson-Civitas, Pamplona, 2008; Cini, M., “The Soft law Approach: Commission Rule-Making in the EU’s State Aid Regime”, Journal of European Public Policy, Nr. 8, 2001; Hillgenberg, H., “A Fresh Look at Soft law”, European Journal of International Law, Nr. 10, 1999, un Klabbers, J., “The Undesirability of Soft law”, Nordic Journal of International Law, Nr. 36, 1998.

( 38 ) Preambulas trešais apsvērums.

( 39 ) Preambulas ceturtais apsvērums.

( 40 ) Ģenerāladvokāta Kosmas [Cosmas] 1995. gada 17. oktobra secinājumi spriedumā lietā C-472/93 Spano u.c. (Recueil, I-4321. lpp., 15. punkts).

( 41 ) 1987. gada 17. decembra spriedums lietā 287/86 Ny Mølle Kro (Recueil, 5465. lpp., 12. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Daddy’s Dance Hall, 9. punkts, un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Berg un Busschers, 13. punkts.

( 42 ) Iepriekš minētajā O’Leary, S., 242. un 243. lpp., apgalvots: “[t]he purpose of the Directive was to ensure that the rights of employees, in the event of a change of employer, were safeguarded. However, the Preamble also made clear that one of the principal reasons for the introduction of a minimum level of employment protection at EC level was the fear that disparities in employment protection legislation between Member States might have a deleterious effect on the transfers and mergers which it was the common market's aim to bring about as a result of greater economic integration. Thus, the Directive reflected the dual economic and social aims that characterised much of the Community's Social Action Programme. Like Article 141 EC [..], Directive 77/187 [tagad Direktīva 2001/23] reflected both the Community’s attempts to ameliorate “the unacceptable by-products of growth” and its intention to eliminate distortions of competition”.

( 43 ) 1974. gada 29. maija COM(74) 351, galīgā redakcija.

( 44 ) Komentāros par tās projektu Komisija (8. lpp.) apgalvoja: “if the worker does not wish to continue the employment relationship with the transferee because a merger or takeover has led to some essential change in his terms of employment, it seems only fair, as provided for in article 3, that the worker should be treated as if his dismissal was due to the action of his employer. The legal consequences involved, such as severance payment, compensation, etc., should again be prescribed by the laws, regulations and administrative provisions of the Member States”.

( 45 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīva (OV L 204, 23. lpp.).

( 46 ) Ar šo tiesību normu tiek sistematizēts agrākais Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvas 2002/73/EK (OV L 269, 15. lpp.) 1. panta 5. punkts, ar kuru grozīts Direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba iespējām, profesionālo izglītību un paaugstināšanu amatā, kā arī darba nosacījumiem, 2. panta 6. punkts. Jāuzsver, ka šīs tiesību normas galīgā redakcija vēl jo vairāk aizsargā diskriminācijas upurus. Komisijas priekšlikumā nebija nevienas norādes uz atlīdzības reālumu, efektīvumu un preventīvumu, bet gan vienīgi bija aizliegts ierobežot tās summu un garantēti nokavējuma procenti. Tomēr no Komisijas paskaidrojumiem par tās projektu skaidri izriet vēlme noteikt atbildības saturu: “attiecībā uz personas, kura cieš no diskriminācijas, tiesībām uz īstas un iedarbīgas tiesas aizsardzības nodrošināšanai paredzēto kompensāciju, kas patiešām atturētu darba devēju un kas katrā ziņā būtu samērīga ar nodarīto zaudējumu” (COM(2000) 334, galīgā redakcija, 12. lpp.).

( 47 ) Šajā tiesību normā normatīvs spēks tiek piešķirts Tiesas judikatūrai, konkrēti 1984. gada 10. aprīļa spriedumam lietā 14/83 von Colson un Kamann (Recueil, 1891. lpp., 23. punkts); spriedumam lietā 79/83 Harz (Recueil, 1921. lpp., 26. punkts); spriedumam lietā C-271/91 Marshall (Recueil, I-4367. lpp., 34. punkts) un spriedumam lietā C-180/95 Draehmpaehl (Recueil, I-2195. lpp., 40. punkts). Jautājumā par šo kompensēšanas metodi vienlīdzības jomā skat. McCrudden, C., “The Effectiveness of European Equality Law: National Mechanisms for Enforcing Gender Equality Law in the Light of European Requirements” izdevumā Hepple, B. un Szyszczak, E., Discrimination: Limits of Law, Mansell, Londona, 1992.

( 48 ) Padomes 2004. gada 13. decembra Direktīva (OV L 373, 37. lpp.).

( 49 ) Kopš 1986. gada 15. maija sprieduma lietā 222/84 Johnston (Recueil, 1651. lpp., 18.–21. punkts) Kopienu tiesības ietver procesuālās aizsardzības pasākumu valsts jomā, kas izriet no pamattiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību.

( 50 ) —1995. gada 14. februāra spriedums lietā C-279/93 Schumacker (Recueil, I-225. lpp., 30. punkts); spriedums lietā C-354/95 National Farmers’ Union u.c. (Recueil, I-4559. lpp., 61. punkts) un spriedums lietā C-148/02 Garcia Avello (Recueil, I-11613. lpp., 31. punkts).