Šo secinājumu neatspēko tas, ka atbalsta saņēmējs ir nodots likvidācijai tiesvedības laikā, jo apstrīdētais lēmums nav atcelts vai atsaukts, līdz ar to šai prasībai saglabājas tās priekšmets. Turklāt apstrīdētais lēmums turpina radīt tiesiskās sekas attiecībā uz prasītāju, kuras nav zaudējušas aktualitāti tādēļ vien, ka atbalsta saņēmējs ir nodots likvidācijai. Vienīgi tas, ka saistībā ar uzņēmumu notiek bankrota procedūra, it īpaši, ja šī procedūra izraisa uzņēmuma likvidāciju, neietekmē atbalsta atgūšanas principu. Šādā gadījumā agrākās situācijas atjaunošana un konkurences izkropļošanas, kas radusies nelikumīgā atbalsta piešķiršanas dēļ, izbeigšana principā var tikt panākta, reģistrējot likvidējamā uzņēmuma pasīvu sarakstā tādu prasījumu, kas attiecas uz attiecīgā atbalsta atgūšanu. Tādēļ prasītājam vismaz ir pienākums nodrošināt, ka tā prasījumi attiecībā uz saņēmēju saistībā ar jau izmaksāto apstrīdētā atbalsta daļu tiek ierakstīti tā pasīvos. Pirmkārt, no šiem secinājumiem skaidri izriet, ka tam, vai saņēmējs var turpināt savu ekonomisko aktivitāti un vai līdz ar to prasītājam ir interese turpināt šo darbību, nav ietekmes uz prasītāja intereses celt prasību saglabāšanos. Tāpat tāpēc, ka prasītājam ir tiesības celt prasību nevis atbalsta saņēmēja kreditora statusā, bet gan valsts varas iestādes, kas piešķīrusi atbalstu, statusā, nav nozīmes apstāklim, ka tam kā atbalsta saņēmējam kreditoram neesot intereses atcelt apstrīdēto lēmumu, jo šis saņēmējs ir nodots likvidācijā.

Saistībā ar administratīvi reģionālās vienības prasību atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru šādas vienības piešķirtais atbalsts ir atzīts par nesaderīgu un nelikumīgu un ir uzdots to atgūt, ir jānorāda, ka šāds lēmums ir nelabvēlīgs prasītājam, ciktāl tas var gūt labumu no tā atcelšanas. Tikai šīs atcelšanas dēļ vien šī lēmuma juridiskās sekas attiecībā pret prasītāja tiesību aktu, ar kuriem piešķirts apstrīdētais atbalsts, spēkā esamību un pienākumiem, kas izriet no šīs lēmuma attiecībā pret prasītāju, t.i., aizliegums īstenot šos tiesību aktus un pienākums atgūt attiecīgo atbalstu, būtu automātiski izbeigušies uz to attiekties un tā juridiskā situācija būtu obligāti mainījusies.

Savienības iestādēm, it īpaši Savienības tiesām, nav jālemj par kompetenču sadalījumu, kuru nosaka dalībvalstu iekšējo tiesību institucionālie noteikumi, starp dažādām valsts vienībām un par to attiecīgajiem pienākumiem. Līdz ar to arguments par to, ka administratīvi reģionālajai vienībai neesot bijusi kompetence piešķirt valsts atbalstu, nevar tikt atbalstīts.

It īpaši tādēļ, ka publisko pakalpojumu izmaksu kompensācijas noteikšana ir pakļauta ierobežotai pārbaudei no iestāžu puses, otrais Altmark nosacījums nozīmē, ka minētajām iestādēm ir jāspēj pārbaudīt iepriekš noteiktu objektīvu un pārskatāmu parametru esamība, jo šiem parametriem ir jābūt precizētiem tā, lai izslēgtu jebkādu VTNP koncepta ļaunprātīgu izmantošanu no dalībvalsts puses, ar kuru publiskajam pārvaldniekam tiek piešķirta ekonomiska priekšrocība kompensācijas formā. Tādējādi šis nosacījums ļauj dalībvalstīm brīvi izvēlēties praktisko kārtību, lai nodrošinātu tā izpildi, ciktāl kompensācijas aprēķina parametru noteikšanas kārtība paliek objektīva un pārskatāma. Komisijas vērtējumam šajā sakarā ir jābūt balstītam uz konkrētu juridisko un ekonomisko apstākļu analīzi, kurus ņemot vērā, ir noteikti šie parametri.

Lai gan starp šiem Altmark spriedumā izklāstītajiem nosacījumiem ir noteikta savstarpējā saistība, tomēr šiem visiem nosacījumiem ir jābūt izpildītiem atsevišķi, lai apstrīdētais kompensācijas pasākums netiktu kvalificēts kā atbalsts. Ņemot vērā Altmark nosacījumu kumulatīvo un autonomo raksturu, Komisijai nav jāizvērtē visi šie nosacījumi, ja tā konstatē, ka viens no tiem nav izpildīts, un līdz ar to apstrīdētais pasākums ir jākvalificē kā valsts atbalsts. Tāpat, ja Komisija ir pamatoti veikusi šādu konstatāciju, tas, ka tā, iespējams, ir kļūdījusies savos vērtējumos saistībā ar vienu vai vairākiem citiem nosacījumiem, principā nevar izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

Kā izriet Pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai 9. punkta, grūtībās nonākuša uzņēmuma jēdziens ir objektīvs jēdziens, kurš ir jāizvērtē vienīgi saistībā ar attiecīgā uzņēmuma finanšu un ekonomiskās situācijas konkrētajām norādēm, kuras liecina, ka šis uzņēmums nespēj apturēt zaudējumus, kuri bez valsts iestāžu ārējas iejaukšanās īstermiņā vai vidējā termiņā gandrīz noteikti izraisīs nespēju turpināt darbību. Līdz ar to šī uzņēmuma iztrūkumu izcelsme, kuri ir it īpaši saistīti ar sabiedriskā pakalpojuma izpildi, nevar būt atbilstošs apstāklis, lai noteiktu, vai uzņēmums ir nonācis grūtībās.

Lai būtu izpildīti LESD 106. panta 2. punkta nosacījumi, ir vajadzīgs, lai uzņēmumam, neesot spēkā apstrīdētajām tiesībām vai subsīdijām, nebūtu iespējams veikt konkrētos tam uzticētos uzdevumus vai lai šo tiesību vai subsīdiju uzturēšana būtu nepieciešama, lai ļautu to ieguvējam veikt vispārējus ekonomiska rakstura uzdevumus, kuri tam uzticēti ar ekonomiski pieņemamiem nosacījumiem. Līdz ar to, lai šajā tiesību normā paredzētā atkāpe būtu piemērojama, ir nepieciešams, lai uzņēmuma, kuram tiek piešķirtas šīs tiesības vai subsīdijas, ekonomiskā un finanšu situācija to piešķiršanas brīdī padara to patiešām spējīgu izpildīt tam uzticētos sabiedriskā pakalpojuma uzdevumus. Pretējā gadījumā LESD 106. panta 2. punktā paredzētajai atkāpei varētu būt liegta lietderīgā iedarbība, un tādēļ tās pamatojums līdz ar to nevarētu izvairīties no riska, ka valsts iestādes ļaunprātīgi izmanto vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma jēdzienu.

Tomēr, Pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai izpratnē pati grūtībās nonākuša uzņēmuma pastāvēšana ir apdraudēta vairāk vai mazāk īsā termiņā, līdz ar to tas nevar tikt uzskatīts par spējīgu pienācīgi izpildīt tam uzticētos sabiedriskā pakalpojuma uzdevumus, ja tā dzīvotspēja nav nodrošināta. Šajos apstākļos subsīdijai, kas piešķirta grūtībās nonākušam uzņēmuma, lai kompensētu iztrūkumu, kas izriet no šādu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu izpildes, nevar piemērot LESD 106. panta 2. punktā paredzēto atkāpi, bet vienīgi attiecīgajā gadījumā LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto atkāpi. LESD 106. panta 2. punkta piemērošanā, kurā tostarp ir pieprasīts kompensācijas stingrs samērīgums sabiedriskā pakalpojuma izmaksām, šī kompensācija neļautu garantēt attiecīgo uzdevumu izpildi uzņēmuma grūtību dēļ. Taču šāda kompensācija var veicināt attiecīgā uzņēmuma dzīvotspējas atgriešanos, ja tiek ievēroti LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi, kā tie izklāstīti glābšanas un pārstrukturēšanas atbalsta pamatnostādnēs. Tādējādi atkāpe no valsts atbalsta aizlieguma, kas paredzēta šajā pēdējā minētajā līguma tiesību normā, saglabā savu lietderīgo iedarbību un līdz ar to savu pamatojumu.

Tāpat atbalsts, kas piešķirts grūtībās nonākušam uzņēmumam, kuram uzticēts sabiedriskā pakalpojuma uzdevums, vēl jo vairāk nevar tikt atļauts atbilstoši Lēmumam 2012/21 par LESD 106. panta 2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kurš pēc definīcijas attiecas vienīgi uz sabiedriskā pakalpojuma kompensācijām, kas uzskatāmas par atbilstošām atkāpes, kas paredzēta LESD 106. panta 2. punktā, mērķiem. Šo pašu iemeslu dēļ sabiedriskā pakalpojuma kompensācijas, attiecībā uz kurām ir piemērojams Lēmums 2012/21, neatrodas līdzīgā situācijā salīdzinājumā ar tā atbalsta situāciju, kurš piešķirts grūtībās nonākušu sabiedriskā pakalpojuma sniedzējiem.

(skat. 194.–196. un 199. punktu)