Lieta C‑109/04

Karl Robert Kranemann

pret

Land Nordrhein-Westfalen

(Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

EK līguma 48. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants) – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās– Ierēdnis sagatavošanas praksē – Citā dalībvalstī veikta prakse – Ceļa izdevumu atlīdzināšana tikai par brauciena daļu valsts teritorijā

Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 27. janvārī

Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 17. martā.

Sprieduma kopsavilkums

Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme – Sagatavošanas prakse noteiktam darbam – Ceļa izdevumu atlīdzināšana tikai par valsts teritorijā veiktu brauciena daļu – Nepieņemamība

(EK līguma 48. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants))

EK līguma 48. pants (jaunajā redakcijā – EKL 39. pants) iestājas pret valsts pasākumu, ar ko personai, kas ir pabeigusi sagatavošanas praksi – reālu un faktisku apmaksātu darbību – dalībvalstī, kas nav šīs personas izcelsmes dalībvalsts, piešķir tiesības uz ceļa izdevumu atlīdzināšanu tikai par valsts teritorijā veiktu braucienu, vienlaikus paredzot, ka gadījumā, ja šīs darbības tiktu veiktas valsts teritorijā, tad atmaksātu visus ceļa izdevumus.

(sal. ar 36. punktu un rezolutīvo daļu)

TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)

2005. gada 17. martā ( )

EK līguma 48. pants (jaunajā redakcijā – EKL 39. pants) – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās– Ierēdnis sagatavošanas praksē – Citā dalībvalstī veikta prakse – Ceļa izdevumu atlīdzināšana tikai par brauciena daļu valsts teritorijā

Lieta C‑109/04

par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,

ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 17. decembrī un Tiesā reģistrēts 2004. gada 2. martā, tiesvedībā

Karl Robert Kranemann

pret

Land Nordrhein-Westfalen.

TIESA (pirmā palāta)

šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Levits,

ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

sekretārs R. Grass [R. Grass],

ņemot vērā rakstveida procesu,

ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

– K. R. Krānemans [K. R. Kranemann] – savā vārdā,

– Ziemeļreinas-Vestfālenes zemes vārdā – M. Štathalters [M. Statthalter], pārstāvis,

– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Rozē [G. Rozet] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 27. janvārī,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EK līguma 48. panta (pēc grozījumiem jaunajā redakcijā – EKL 39. pants) interpretāciju. Tas tika iesniegts Krānemana [Kranemann], jurista praktikanta, kas savas prakses daļu veica Apvienotajā Karalistē, prasības ietvaros, kurā viņš apstrīdēja Ziemeļreinas-Vestfālenes zemes atteikumu atlīdzināt ceļa izdevumus par braucienu uz prakses vietu ārpus Vācijas teritorijas.

Atbilstošās valsts tiesību normas

2 7. panta 4. punkta ceturtā un piektā daļa 1988. gada 29. aprīļa Ziemeļreinas- Vestfālenes zemes noteikumos par atšķirtības pabalstu izmaksu (Verordnung über die Gewährung von Trennungsentschädigung, turpmāk tekstā – “TEVO”) 1994. gada 27. jūnija redakcijā (GVBl. NW 1994, 444. lpp.), kas piemērojama šajā lietā, nosaka, ka dienas naudu un izmitināšanas izdevumus prakses laikā atsaucamiem ierēdņiem, kuri ir nosūtīti uz ārvalsti pēc viņu izvēles, aprēķina tikai pēc tām likmēm, kas attiecas uz ceļojumu valsts teritorijā. Radušos ceļa izdevumus atlīdzina tikai brauciena daļā līdz Vācijas robežai un atpakaļ ar parastu transporta veidu un lētākajā klasē.

3 Piemērojot TEVO 5. panta 4. punktu kopā ar 7. panta 7. punktu, analogi noteikumi attiecas uz ceļa naudu, kas rodas, atgriežoties mājās prakses laikā.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums

4 Obligātās juridiskās prakses laikā pirms otrā valsts eksāmena tiesību zinātnēs Krānemans kā atsaucams ierēdnis no 1995. gada 1. augusta līdz 30. novembrim tika apmācīts advokātu birojā Londonā (Apvienotajā Karalistē).

5 Šajā laika posmā viņš papildus praktikanta algai no Ziemeļreinas-Vestfālenes zemes saņēma atšķirtības pabalstu DEM 1686,68 apmērā. Viņa lūgums atlīdzināt tā ceļa izdevumus no mājām Āhenē (Vācija) uz prakses vietu un atpakaļ, kā arī ceļa izdevumus par braucienu mājup nedēļas nogalē tika apmierināts tikai DEM 83,25 apmērā, kas atbilst vairāku dienu komandējuma dienas naudai un izmitināšanas izdevumiem. Bet, ņemot vērā to, ka TEVO atlīdzina ceļa izdevumus tikai tādā apmērā, kas ir vajadzīgs braucienam līdz Vācijas robežai un atpakaļ, un tā kā Āhene tika uzskatīta par Vācijas robežpilsētu, Krānemana pārējie pieprasītie ceļa izdevumi DEM 539,60 apmērā netika atlīdzināti.

6 Prasību, ar kuru viņš apstrīdēja šo atlīdzināšanas atteikumu, noraidīja pirmajā instancē un apelācijas instancē; viņš to “Revision” apelācijas kārtībā pārsūdzēja Bundesverwaltungsgericht (Federālajā Administratīvajā tiesā).

7 Iesniedzējtiesa savā nolēmumā norādīja, ka Tiesas judikatūrā vēl nav izskaidrots, vai uz atsaucamu ierēdni, kurš veic juridisko praksi (“Rechtsreferendare” jeb “jurists praktikants”), attiecas darba ņēmēja jēdziens Līguma 48. panta nozīmē.

8 Turklāt minētā tiesa jautā, vai atteikums atlīdzināt tikai viņa ceļa izdevumus par braucienu ārpus valsts teritorijas pats par sevi pietiekami tieši ierobežo personu brīvu pārvietošanos un vai vajadzības gadījumā Līguma 48. pants nosaka pienākumu atlīdzināt ne tikai ceļa izdevumus, kas saistīti ar braucienu uz prakses vietu, bet arī izdevumus par braucienu mājup prakses laikā.

9 Visbeidzot iesniedzējtiesa jautā, vai iespējamais personu brīvas pārvietošanās apdraudējums ir attaisnojams ar valsts budžeta apsvērumiem un vai, pamatojoties uz šādiem apsvērumiem, praktikantam vispārīgā veidā var atteikt praktikantu atšķirtības pabalsta izmaksu un ceļa izdevumu atlīdzināšanu.

10 Šajos apstākļos Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai valsts tiesību noteikums, kas juristam praktikantam, kurš veic daļu savas obligātās apmācību prakses citā dalībvalstī pēc viņa izvēles, piešķir tiesības uz ceļa izdevumu atlīdzināšanu tikai brauciena daļā līdz valsts robežai un atpakaļ, ir saderīgs ar [Līguma 48.] pantu?”

Par prejudiciālo jautājumu

11 Vispirms ir jānoskaidro, vai uz situāciju, kādā atrodas jurists praktikants, kas veic daļu savas prakses dalībvalstī, kura nav viņa pilsonības dalībvalsts, attiecas Līguma 48. pants.

Par Līguma 48. panta piemērošanas jomu

12 Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka jēdzienam “darba ņēmējs” Līguma 48. panta nozīmē ir Kopienu [tiesību] nozīme un tas nav jāinterpretē sašaurināti. Par “darba ņēmējiem” ir jāuzskata visas personas, kas veic reālas un faktiskas darbības, izņemot tik nebūtiskas darbības, kuras tiešām var uzskatīt par maznozīmīgām darbībām un palīgdarbībām. Saskaņā ar šo judikatūru, darba tiesisko attiecību būtiska īpašība ir tā, ka noteiktu laika posmu persona sniedz pakalpojumus citai personai tās vadībā, par ko pirmā persona saņem atlīdzību (skat. jo īpaši 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā 66/85 Lawrie-Blum, Recueil, 2121. lpp., 16. un 17. punkts; 1992. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑3/90 Bernini, Recueil, I‑1071. lpp., 14. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 15. punkts).

13 Attiecībā uz praktikantiem Tiesa ir nospriedusi – ja prakse ir veikta reālas un faktiskas apmaksātās darbības nosacījumos, tad fakts, ka šis laiks ir uzskatāms par praktisku sagatavošanu darbībai šai pašā profesijā, neliedz piemērot Līguma 48. pantu (iepriekš minētie spriedumi Lawrie-Blum, 19. punkts, un Bernini, 15. punkts).

14 Kā Tiesa secināja savā 2000. gada 7. decembra spriedumā lietā C‑79/99 Schnorbus (Recueil, I‑10997. lpp., 28. punkts), Vācijā paredzētā juridiskā prakse veido mācību laiku un ir obligāts priekšnoteikums darbam tiesu sistēmā vai augstākajā civildienestā.

15 Attiecībā uz juristu praktikantu veiktajām darbībām no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka, pirmkārt, šiem praktikantiem savas prakses ietvaros praksē ir jāizmanto zināšanas, ko tie ieguvuši studiju laikā, un tādējādi prakses vadītāja uzraudzībā jādod ieguldījums darbībās, ko veic prakses vadītājs, un, otrkārt, ka juristi praktikanti savas prakses laikā saņem atlīdzību dienas naudas veidā.

16 Pretēji Ziemeļreinas‑Vestfālenes zemes apgalvotajam, šādas darba attiecības nevar neietilpt Līguma 48. panta piemērošanas jomā tikai tādēļ, ka, pirmkārt, praktikantiem izmaksātais pabalsts ir tikai palīdzība, kas tiem ļauj apmierināt savas vajadzības, un, otrkārt, praktikantiem, kas veic praksi ārpus valsts sektora, šāda pabalsta piešķiršana no valsts puses nav uzskatāma par atlīdzību par praktikanta sniegtajiem pakalpojumiem.

17 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka nedz atalgojuma ierobežotajam lielumam, nedz atalgošanai domāto līdzekļu izcelsmei nevar būt nekādu seku attiecībā uz personas kā darba ņēmēja statusu Kopienas tiesību izpratnē (skat. 1982. gada 23. marta spriedumu lietā 53/81 Levin, Recueil, 1035. lpp., 16. punkts; 1989. gada 31. maija spriedumu lietā 344/87 Bettray, Recueil, 1621. lpp., 16. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Trojani, 16. punkts).

18 Tā kā juristi praktikanti veic reālu un faktisku algotu darbību, tātad tie ir jāuzskata par darba ņēmējiem Līguma 48. panta nozīmē.

19 Līguma 48. panta piemērošanu nevar izslēgt, pamatojoties uz šī noteikuma 4. punktā paredzēto izņēmumu, proti, “nodarbinātību civildienestā”. Ja praktikants veic, kā tas ir šajā lietā, savas prakses daļu ārpus valsts sektora, ir jāatgādina, ka jēdziens “nodarbinātība civildienestā” neietver nodarbinātību privātpersonas vai privāttiesību juridiskās personas labā neatkarīgi no darbinieka pienākumiem (2001. gada 31. maija spriedums lietā C‑283/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4363. lpp., 25. punkts).

20 Attiecībā uz juristu praktikantu, kas izbrauc no savas izcelsmes dalībvalsts, lai veiktu daļu savas prakses citā dalībvalstī, viņa situācija ir ietverama Līguma piemērošanas laukā, pat ja tā ir tikai dalībvalsts iekšējā situācija.

21 Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka jurists praktikants – dalībvalsts pilsonis –, kurš daļu savas prakses veic citā dalībvalstī, izpildot reālas un faktiskas algotas darbības, ir darba ņēmējs Līguma 48. panta nozīmē.

22 Tālāk ir jānoskaidro, vai pamata prāvā piemērojamie noteikumi par ceļa izdevumu atlīdzināšanu rada šķēršļus brīvai pārvietošanās, ko darba ņēmējiem sniedz Līguma 48. pants.

Par šķērsli darba ņēmēju brīvai pārvietošanās

23 Ir jānorāda, ka, pakļaujot jurista praktikanta, kas daļu savas prakses veic ārpus Vācijas, izdevumu atlīdzināšanu tarifiem, kuri ir piemērojami dienesta komandējumiem valsts teritorijā, TEVO 7. pants izslēdz tādu izdevumu atlīdzināšanu, kas praktikantam radušies ārpus Vācijas teritorijas.

24 No tā izriet – ja praktikanti veic savu praksi darba vietā Vācijas teritorijā, tiem ir tiesības uz visu savu ceļa izdevumu atlīdzināšanu, lai arī kāds būtu attālums starp viņu dzīves vietu un prakses vietu, bet tiem, kuri ir izvelējušies veikt daļu savas prakses citā dalībvalstī, pašiem ir jāsedz ceļa izdevumi par braucienu ārpus Vācijas teritorijas.

25 Attiecībā uz to ir jāuzsver, ka Tiesa vairākos gadījumos ir nospriedusi, ka Līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Kopienas pilsoņu jebkura veida profesionālo darbību veikšanu visā Kopienā un tie iestājas pret pasākumiem, kas varētu traucēt šiem pilsoņiem veikt ekonomiskas darbības citas dalībvalsts teritorijā (1988. gada 7. jūlija spriedums apvienotajās lietās 154/87 un 155/87 Wolf u.c., Recueil, 3897. lpp., 13. punkts; 1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 94. punkts; 1999. gada 26. janvāra spriedums lietā C‑18/95 Terhoeve, Recueil, I‑345. lpp., 37. punkts, un 2000. gada 27. janvāra spriedums lietā C‑190/98 Graf, Recueil, I-493. lpp., 21. punkts).

26 Valsts tiesību noteikumi, kas kavē vai attur dalībvalsts pilsoni – darba ņēmēju –atstāt savas izcelsmes valsti, lai izmantotu savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, rada šķēršļus šai brīvībai pat tad, ja tos piemēro neatkarīgi no attiecīgo darba ņēmēju pilsonības (iepriekš minētie spriedumi lietās Bosman, 96. punkts, Terhoeve, 39. punkts, un Graf, 23. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑224/01 Köbler, Recueil, I‑10239. lpp., 74. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑232/01 Van Lent, Recueil, I‑11525. lpp., 16. punkts).

27 No tā izriet, ka, ja dalībvalsts paredz sistēmu pieejai noteiktiem darbiem, kas balstās uz sagatavošanas posmu, kura laikā praktikanti veic reālas un faktiskas apmaksātas darbības, un ja tā turklāt atļauj, ka praktikants praksi veic citā dalībvalstī, tai ir jānodrošina, ka šīs prakses organizēšanas nosacījumi nerada šķēršļus Līgumā garantētām pamatbrīvībām.

28 Tomēr, ja tāds valsts tiesiskais regulējums kā TEVO pieprasa, lai praktikanti, kuri veic savu praksi citā dalībvalstī, paši sedz savus ceļa izdevumus par braucienu ārpus valsts teritorijas, ieskaitot izdevumus par atgriešanos mājup prakses laikā, praktikants, kurš veic praksi citā dalībvalstī, atrodas daudz nelabvēlīgākā situācijā nekā tad, ja tas praksi veiktu savas izcelsmes dalībvalstī, jo tādā gadījumā viņš saņemtu atlīdzību par ceļa izdevumiem.

29 Tādējādi šāds tiesiskais regulējums rada finansiālu šķērsli, kas var atturēt juristus praktikantus, jo īpaši tos, kuru finanšu līdzekļi ir ierobežoti, doties uz prakses vietu citā dalībvalstī neatkarīgi no tā, vai lēmumu par šādu praksi pamato, kā to norāda Ziemeļreinas-Vestfālenes zeme, iemesli, kas saistīti ar praktikanta specializāciju, vai personīgi iemesli, tādi kā vēlme gūt pieredzi citā juridiskā vidē.

30 Līdz ar to tāds pasākums kā TEVO 7. pantā minētais var radīt šķēršļus darba ņēmēju brīvai pārvietošanās, ko principā aizliedz Līguma 48. pants.

31 Tomēr iesniedzējtiesa jautā, vai šādu šķērsli var attaisnot ar budžeta apsvērumiem.

32 Krānemans uzskata, ka atteikumu atlīdzināt tikai to praktikantu ceļa izdevumus, kuri veikuši praksi ārzemēs, nevar pamatot ar budžeta apsvērumiem, ja izrādās, ka šie izdevumi ne vienmēr pārsniedz tos izdevumus, kas rodas praktikantiem, izvēloties prakses vietu Vācijā. Budžeta apsvērumi varētu lielākais novest pie atlīdzināmās summas limita noteikšanas.

33 Attiecībā uz šo ir jānorāda, ka pasākums, kas rada šķēršļus darba ņēmēju brīvai pārvietošanās, ir pieņemams tikai tad, ja tas īsteno likumīgu mērķi, kas ir saderīgs ar Līgumu un ko pamato vispārējo interešu neatliekami iemesli. Tomēr pat tādā gadījumā šāda pasākuma piemērošanai ir jābūt tādai, kas garantē attiecīgā mērķa īstenošanu un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai vajadzīgo (skat. jo īpaši 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92Kraus u.c., Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietās Bosman, 104. punkts, un Köbler, 77. punkts).

34 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka ekonomiska rakstura iemesli nevar veidot vispārējo interešu neatliekamus iemeslus, kas varētu pamatot Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu (1988. gada 26. aprīļa spriedums lietā 352/85, Bond van Adverteerders u.c., Recueil, 2085. lpp., 34. punkts; 1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑288/89Collectieve Antennevoorziening Gouda, Recueil, I‑4007. lpp., 11. punkts; 1997. gada 5. jūnija spriedums lietā C‑398/95SETTG, Recueil, I‑3091. lpp., 23. punkts; 2000. gada 6. jūnija spriedums lietā C‑35/98Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 48. punkts, un 2003. gada 16. janvāra spriedums lietā C‑388/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑721. lpp., 22. punkts).

35 Jebkurā gadījumā, kā to norādījuši Krānemans un Eiropas Kopienu Komisija, atsevišķos gadījumos nevar izslēgt, ka izdevumi par braucienu Vācijas teritorijā var pārsniegt izdevumus par braucienu uz citu dalībvalsti.

36 Tādējādi uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Līguma 48. pants iestājas pret valsts pasākumu, ar ko personai, kas ir pabeigusi sagatavošanas praksi – reālu un faktisku apmaksātu darbību – dalībvalstī, kas nav šīs personas izcelsmes dalībvalsts, piešķir tiesības uz ceļa izdevumu atlīdzināšanu tikai par valsts teritorijā veiktu braucienu, vienlaikus paredzot, ka gadījumā, ja šīs darbības tiktu veiktas valsts teritorijā, tad atmaksātu visus ceļa izdevumus.

Par tiesāšanās izdevumiem

37 Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

EK līguma 48. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants) iestājas pret valsts pasākumu, ar ko personai, kas ir pabeigusi sagatavošanas praksi – reālu un faktisku apmaksātu darbību – dalībvalstī, kas nav šīs personas izcelsmes dalībvalsts, piešķir tiesības uz ceļa izdevumu atlīdzināšanu tikai par valsts teritorijā veiktu braucienu, vienlaikus paredzot, ka gadījumā, ja šīs darbības tiktu veiktas valsts teritorijā, tad atmaksātu visus ceļa izdevumus.

[Paraksti]