Apvienotās lietas T‑217/03 un T‑245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) u.c.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – EKL 81. panta 1. punkts – Liellopu gaļa – Importa pārtraukšana – Arodbiedrības cenu skalas noteikšana – Regula Nr. 26 – Uzņēmumu apvienības – Konkurences ierobežojumi – Arodbiedrības darbība – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Pamatnostādnes naudas soda apmēra aprēķināšanai – Samērīguma princips – Pārkāpuma smagums un ilgums – Vainu pastiprinoši un mīkstinoši apstākļi – Sodu nesaskaitīšana – Tiesības uz aizstāvību





Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Kopienu noteikumi – Uzņēmumu apvienības – Jēdziens

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Kopienu noteikumi – Uzņēmumu apvienības – Jēdziens

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Cenas noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Valsts tiesību normas par aizliegtu vienošanos noslēgšanu

(EKL 81. pants)

6. Konkurence – Kopienu noteikumi – Materiālā piemērošanas joma

(EKL 81. pants)

7. Lauksaimniecība – Konkurences noteikumi – Regula Nr. 26

(EKL 33. pants, 36. pants un 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 26 2. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Administratīvā procedūra – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(Padomes Regula Nr. 17; Komisijas Regulas Nr. 99/63 4. pants)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

10. Iebilde par prettiesiskumu – Piemērošanas joma – Tiesību akti, uz kuru prettiesiskumu var atsaukties

(EKL 241. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma ilgums

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Komisijas lēmums, ar ko konstatēts pārkāpums un kas ir pieņemts vēlāk par lēmumu, par kuru nevar celt prasību un ar kuru tas pats uzņēmums sodīts vai atzīts par nevainīgu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

17. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Komisijas diskrecionārā vara – Tiesas kontrole – Neierobežota kompetence

1. EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams apvienībām tiktāl, ciktāl to pašu darbība vai to uzņēmumu darbība, kas ir to locekļi, rada sekas, ko šis noteikums paredz novērst. Ņemot vērā šī noteikuma mērķi, uzņēmumu apvienības jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver arī apvienības, kuras pašas veidotas no uzņēmumu apvienībām.

Tā kā nolīgums starp apvienībām ir iekļauts šī noteikuma piemērošanas jomā, nav vajadzīgs, lai attiecīgās apvienības varētu piespiest savus locekļus izpildīt saistības, ko tiem uzliek nolīgums.

(sal. ar 49. un 89. punktu)

2. Konkurences tiesību kontekstā uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida. Saimniecisku darbību veido jebkādas darbības, kas saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū.

Lauksaimnieku, zemnieku vai lopkopju darbībai katrā ziņā ir saimniecisks raksturs. Faktiski tie nodarbojas ar preču ražošanu, ko tie piedāvā pārdošanai pret atlīdzību. Lauksaimnieki līdz ar to ir uzņēmumi EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.

Tāpēc arodbiedrības, kas tos apvieno un pārstāv, kā arī federācijas, kas apvieno šīs arodbiedrības, var kvalificēt kā uzņēmumu apvienības minētā noteikuma piemērošanas nolūkos.

Šādu secinājumu nevar atcelt fakts, ka vietējās arodbiedrības var apvienot arī lauksaimnieku laulātos. Pirmkārt, iespējams, ka zemnieku vai lopkopju laulātie, kas paši ir kādas vietējās lauksaimniecības arodbiedrības biedri, piedalās arī ģimenes saimniecības uzdevumu izpildē. Otrkārt, katrā ziņā vienīgais apstāklis, ka uzņēmumu apvienība var apvienot arī personas vai struktūras, kas nav kvalificējamas kā uzņēmumi, nav pietiekams, lai šai apvienībai atņemtu tādu raksturiezīmi EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Tāpat nevar pieņemt argumentu par to, ka tāda lauksaimnieka gadījumā, kam ir sabiedrības statuss, nevis sabiedrība ar sava pārstāvja starpniecību, bet gan katrs tās dalībnieks pievienojas arodbiedrībai. Uzņēmuma kvalifikācijā nozīme ir nevis juridiskajam statusam vai attiecīgās saimniecības veidam, bet gan tās darbībai un tās dalībniekiem.

(sal. ar 52.–55. punktu)

3. EKL 81. panta 1. punkts attiecas tikai uz nolīgumiem, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Lai nolīgums starp uzņēmumiem varētu ietekmēt tirdzniecību Kopienā, tam, pamatojoties uz objektīvu juridisku un faktu apstākļu kopumu, jāļauj pietiekamā iespējamības līmenī paredzēt, ka tas var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmēt tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādā nozīmē, ka tas varētu kavēt vienotā tirgus īstenošanas mērķus starp valstīm.

Ja pārkāpums, kurā ir piedalījies uzņēmums vai uzņēmumu apvienība, var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, Komisijai nav pienākuma pierādīt, ka šī uzņēmuma vai uzņēmumu apvienības individuālā dalība ir ietekmējusi tirdzniecību Kopienā.

Turklāt konkurenci ierobežojošās darbības, kas aptver vienas dalībvalsts visu teritoriju, pēc to rakstura var konsolidēt valsts tirgu noslēgšanu, kavējot arī Līgumā paredzēto ekonomisko mijiedarbību. Visbeidzot, kad runa ir par importam atvērtu tirgu, aizliegtas vienošanās par nacionālu cenu dalībnieki var saglabāt savu tirgus daļu tikai tad, ja tie sevi aizsargā no ārvalstu konkurences.

(sal. ar 63., 66. un 67. punktu)

4. EKL 81. panta 1. punkta a) apakšpunkts skaidri paredz, ka konkurenci ierobežo jo īpaši darbības, ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas. Cenu noteikšana patiesi ir acīmredzams konkurences ierobežojums.

Nolīguma, kas noslēgts starp federācijām, kuras pārstāv lauksaimniekus, un federācijām, kuras pārstāv kautuves, un nosaka minimālās cenas noteiktu kategoriju govīm, lai padarītu šīs cenas obligātas visiem tirgus dalībniekiem, kas darbojas attiecīgajos tirgos, mērķis ir ierobežot brīvas konkurences darbību šajos tirgos, it īpaši mākslīgā veidā ierobežojot lopkopju un kautuvju tirgošanās pārrunu iespējas un kropļojot cenu veidošanos attiecīgajos tirgos.

Šādu secinājumu nevar atcelt arguments par to, ka lauksaimniecības tirgi ir reglamentēti tirgi, kuros konkurences noteikumi nav automātiski piemērojami un kuros bieži vien cenu veidošanās neatbilst brīvai piedāvājuma un pieprasījuma mijiedarbībai. Protams, lauksaimniecības nozarei ir zināma specifika un to regulē detalizēti noteikumi, bieži uzsvaru liekot uz intervenci. Taču Kopienu konkurences noteikumi ir piemērojami lauksaimniecības produktu tirgiem, pat ja ir noteikti zināmi izņēmumi, lai ņemtu vērā šo tirgu īpašo situāciju.

Turklāt vienkāršs fakts, ka minimālās cenas tika noteiktas, atsaucoties uz publiskās intervences cenām, nevar likvidēt attiecīgā nolīguma ierobežojošās raksturiezīmes. Šāda atsaukšanās uz publiskās intervences cenām neļauj minimālo cenu skalai atbrīvoties no konkurenci ierobežojošā mērķa, ko veido tieša un mākslīga konkrētas tirgus cenas noteikšana un ko var pielīdzināt dažādiem lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas atbalsta mehānismiem un publiskajai intervencei, kuru mērķis ir stabilizēt tirgus, kuros ir raksturīgs pārmērīgs piedāvājums, izņemot no apgrozījuma daļu no produkcijas.

(sal. ar 83. un 85.–87. punktu)

5. Atbilstošās tiesību normas, kuru ietvaros tiek pieņemti EKL 81. pantā aizliegtie nolīgumi uzņēmumu starpā, un šo normu juridiskā kvalifikācija, kas šajā sakarā paredzēta dažādās valsts tiesību sistēmās, neietekmē Kopienu konkurences noteikumu piemērošanu. Turklāt apgalvotā publisko pasākumu nepietiekamība noteiktas nozares problēmu atrisināšanai nevar attaisnot to, ka skartie privātie tirgus dalībnieki iesaistās darbībās, kas ir pretējas konkurences noteikumiem, vai ka tie pretendē uz tām prerogatīvām, kas ir saistītas ar publiskajām, valsts vai Kopienu pilnvarām, lai ar savu rīcību aizstātu publisko iestāžu rīcību.

Tāpat apstāklis, ka uzņēmumu rīcība valsts iestādēm ir bijusi zināma, tā ir atļauta vai tās pat to ir veicinājušas, katrā ziņā nevar ietekmēt EKL 81. panta piemērošanu. Visbeidzot, krīze, kāda valdīja vienā nozarē, pati par sevi nevar atbrīvot no EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas.

(sal. ar 90.–92. punktu)

6. Nolīgumi, kas kolektīvo pārrunu ietvaros ir noslēgti starp sociālajiem partneriem, lai kopēji meklētu pasākumus, kas paredzēti darba un nodarbinātības apstākļu uzlabošanai, to veida un mērķa dēļ ir uzskatāmi par tādiem, uz kuriem neattiecas EKL 81. panta 1. punkts. Taču nolīgums, kas noslēgts starp lauksaimnieku arodbiedrību federācijām un kautuvju federācijām un kura mērķis ir noteikt liellopu minimālās iepirkuma cenas kautuvēs un apturēt liellopu gaļas importu, nevar izvairīties no EKL 81. pantā noteikto aizliegumu piemērošanas.

(sal. ar 98.–100. punktu)

7. Efektīvas konkurences saglabāšana lauksaimniecības produktu tirgos ir viens no kopējās lauksaimniecības politikas mērķiem. Lai arī ar EKL 36. pantu Padomei ir uzlikts pienākums noteikt apjomu, kādā Kopienu konkurences noteikumi ir piemērojami lauksaimniecības produktu ražošanai un tirdzniecībai, lai ņemtu vērā šo produktu tirgu īpašo stāvokli, šajā pantā tomēr ir noteikts princips, ka Kopienu konkurences noteikumus piemēro arī lauksaimniecības nozarē.

Tā kā Regulas Nr. 26. 2. panta 1. punkts, kurā ir noteikts, ka EKL 81. panta 1. punktu nepiemēro nolīgumiem, lēmumiem un darbībām, kas ir nepieciešamas kopējās lauksaimniecības politikas mērķu sasniegšanai, ir izņēmums, tas ir jāinterpretē šauri. Turklāt šis noteikums ir piemērojams tikai tad, ja attiecīgais nolīgums pieļauj visu EKL 33. panta mērķu sasniegšanu, pieļaujot, ka, tā kā šie mērķi reizēm ir atšķirīgi, Komisija var mēģināt tos samierināt. Visbeidzot, šī atbrīvojuma piemērošanas nolūkā pasākumi ir uzskatāmi par nepieciešamiem kopējās lauksaimniecības politikas mērķu sasniegšanai tikai tad, ja tie ir samērīgi.

(sal. ar 197.–199. un 208. punktu)

8. Tiesību uz aizstāvēšanos ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt sankcijas, it sevišķi naudas sodus un kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procedūrā. Saskaņā ar šo principu paziņojums par iebildumiem ir būtiska procesuāla garantija. Šādā paziņojumā par iebildumiem ir skaidri jānosaka visi būtiskie elementi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procedūras stadijā.

Tā kā Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norādījusi, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un tā kā Komisija norādījusi galvenos faktu un tiesību elementus, uz kuru pamata var piemērot naudas sodu, piemēram, iespējamais pārkāpuma smagums un ilgums un tas, ka pārkāpums izdarīts tīši vai nolaidības dēļ, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi rīkojoties, Komisija tiem sniegusi informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret apsūdzību pārkāpumā, bet arī pret naudas soda uzlikšanu.

Gadījumā, ja paziņojumā par iebildumiem sniegtu norādījumus par paredzēto naudas sodu apmēru, kamēr uzņēmumiem vēl nav bijusi iespēja izteikt savus apsvērumus par iebildumiem, kas pret tiem vērsti, nepiemērotā veidā tiktu apsteigts Komisijas lēmums. Ja paziņojumā par iebildumiem tiktu izvirzīts jautājums par naudas soda 10 % robežas ievērošanu, kas beigu beigās tiktu uzlikts ar galīgo lēmumu, tas arī nepiemērotā veidā apsteigtu šo lēmumu.

(sal. ar 217., 218. un 222. punktu)

9. Ja Komisija uzliek naudas sodu atsevišķam uzņēmumam, kas ir pārkāpuma izdarītājs, un ja nepastāv īpaši apstākļi, tai nav obligāti skaidri jāpamato attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma 10 % robežas ievērošana. Šim uzņēmumam ir jāzina gan minētā tiesiskā robeža, gan savs konkrētais apgrozījums un tādēļ pat bez jebkāda pamatojuma nosodošajā lēmumā tas var novērtēt, vai ar tam piemēroto naudas sodu ir pārsniegta 10 % robeža.

Turpretī, ja Komisija soda uzņēmumu apvienību un pārbauda, vai apgrozījuma 10 % tiesiskā robeža ir ievērota, pamatojoties uz šīs apvienības visu biedru vai dažu biedru apgrozījuma kopējo summu, tai savā lēmumā tas ir skaidri jānorāda un jāizklāsta iemesli, kas attaisno biedru apgrozījuma ņemšanu vērā. Šāda pamatojuma trūkuma gadījumā ieinteresētās personas nevar nedz noskaidrot šāda lēmuma pamatojumu, nedz pareizi pārbaudīt, vai attiecīgajā gadījumā ir ievērota tiesiskā robeža.

(sal. ar 238. un 239. punktu)

10. Lai gan Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav juridiskais pamats lēmumam, ar kuru tirgus dalībniekam tiek uzlikts naudas sods, jo šis lēmums ir balstīts uz Regulu Nr. 17, tajās vispārīgā un abstraktā veidā ir paredzēta metode, ko Komisija izmanto, lai noteiktu naudas sodu apmērus. Līdz ar to pastāv tieša saikne starp šo lēmumu un Pamatnostādnēm, un tās var būt priekšmets iebildei par prettiesiskumu.

(sal. ar 250. punktu)

11. Aizliegtas vienošanās par cenām vai tirgu sadali pēc sava rakstura ir sevišķi smagi pārkāpumi. Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu, 1.A punktā Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, noteikdama, ka šādi pārkāpumu veidi ir uzskatāmi par sevišķi smagiem pārkāpumiem, par kuriem sākotnējā pamatsumma ir paredzēta no 20 miljoniem EUR.

Katrā ziņā, tā kā Pamatnostādnēs paredzētās vienotas likmes summas ir tikai indikatīvas, tad, tās neievērojot, nevarētu per se rasties samērīguma principa pārkāpums.

(sal. ar 252. un 253. punktu)

12. Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, nosakot, ka Komisija var uzlikt naudas sodu līdz 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, prasa tikai to, lai uzņēmumam galīgi uzliekamais naudas sods tiktu samazināts gadījumā, ja tas pārsniedz 10 % no tā apgrozījuma, neatkarīgi no starpposma aprēķinu darbībām, kuras ir domātas tam, lai ņemtu vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Līdz ar to Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts neaizliedz Komisijai aprēķinos atsaukties uz starpsummu, kas pārsniedz 10 % no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma, ar nosacījumu, ka šim uzņēmumam galīgi uzliktā naudas soda apmērs nepārsniedz šo maksimālo robežu. Šis apsvērums attiecas arī uz viena miljona EUR maksimālo apmēru, kas ir noteikts tajā pašā noteikumā.

(sal. ar 255. punktu)

13. Ņemot vērā 1. punkta B. apakšpunktu Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, kurā ir noteikts, ka pārkāpuma ilgums var izraisīt naudas soda apmēra palielināšanu papildus tam, kas ir noteikts, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, šķiet, ka pārkāpuma īslaicīgums, proti, ja tas ir īsāks par vienu gadu, nozīmē vienīgi to, ka netiek palielināts naudas soda apmērs, kas ir noteikts par pārkāpuma smagumu. Apstāklis, ka pārkāpums ir bijis ļoti īsu laiku, katrā ziņā nerada šaubas par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma esamību.

(sal. ar 134., 257. un 258. punktu)

14. Nolīguma slepena turpināšana pēc tam, kad Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām darīja zināmu, ka tām tas ir jāizbeidz, kā arī vardarbības lietošana, lai kādu pusi piespiestu pieņemt nolīgumu vai nodrošināt tā izpildi, ir atbildību pastiprinoši apstākļi, ko Komisija var ņemt vērā, lai palielinātu naudas sodu, kas uzlikts saskaņā ar EKL 81. pantu.

(sal. ar 271., 278. un 289. punktu)

15. Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts neaizliedz Komisijai uzlikt naudas sodus, kas ir lielāki par vienu miljonu EUR, apvienībām, kurām iespējams nav sava apgrozījuma. Vispārējā jēdziena “pārkāpums” lietošana 15. panta 2. punktā, neizšķirot nolīgumus, saskaņotas darbības un uzņēmumu apvienību lēmumus, norāda, ka šajā noteikumā paredzētās robežas vienādi attiecas uz nolīgumiem un saskaņotām darbībām, kā arī uz uzņēmumu apvienību lēmumiem. Kad uzņēmumu apvienība neveic savu saimniecisko darbību vai tās apgrozījums neatspoguļo šīs apvienības ietekmi tirgū, Komisija zināmos apstākļos var ņemt vērā tās biedru apgrozījumu, lai aprēķinātu tai uzliekamā naudas soda maksimālo apmēru.

Lai gan šajā noteikumā vienīgā skaidrā atsauce uz uzņēmuma apgrozījumu attiecas uz maksimālo robežu naudas sodam, kas pārsniedz vienu miljonu EUR, Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, kā tās piemēro Komisija, 5. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka naudas soda galīgā summa nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 10 % no uzņēmumu kopējā apgrozījuma pasaulē, kā noteikts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā. Tādēļ apgrozījuma 10 % robeža ir jāievēro arī attiecībā uz naudas sodu noteikšanu, kuru apmērs ir mazāks par vienu miljonu EUR.

Turklāt apgrozījuma 10 % robeža ir jāaprēķina, pamatojoties uz katra uzņēmuma, kas ir nolīguma vai saskaņotas darbības dalībnieks, vai uz uzņēmumu apvienības visu biedru uzņēmumu apgrozījumu vismaz tajos gadījumos, kad saskaņā ar tās iekšējiem noteikumiem apvienība var uzlikt saistības saviem biedriem. Šāda iespēja ņemt vērā šajā sakarā visu uzņēmumu, apvienības biedru, apgrozījumu ir attaisnojama ar to, ka, nosakot naudas sodu apmēru, īpaši var ņemt vērā ietekmi, ko uzņēmums var īstenot tirgū, piemēram, pateicoties savam lielumam un ekonomiskajām spējām, par ko norāda uzņēmuma apgrozījums, kā arī preventīvo efektu, kāds jārada šiem naudas sodiem. Ietekme, ko uzņēmumu apvienība var īstenot tirgū, nav atkarīga no tās pašas apgrozījuma, kas neataino ne tās lielumu, ne ekonomiskās spējas, bet tā ir atkarīga no tās biedru apgrozījuma, kas ir norāde par tās lielumu un ekonomiskajām spējām.

Tomēr nav izslēgts, ka īpašos gadījumos apvienības biedru apgrozījuma ņemšana vērā ir iespējama arī tad, ja tai nav formālu pilnvaru uzlikt saistības saviem biedriem, ņemot vērā tādu iekšējo noteikumu trūkumu, kas tai piešķirtu šādu spēju. Citādi Komisijas spēja uzlikt attiecīgiem pārkāpumiem atbilstošus naudas sodus tiktu apdraudēta, jo apvienības ar ļoti mazu apgrozījumu, bet apvienojot ievērojamu tādu uzņēmumu skaitu, pat bez formālām pilnvarām uzlikt tiem saistības, kuriem kopā ir liels apgrozījums, būtu iespējams sodīt tikai ar ļoti maziem naudas sodiem, pat ja to izdarītajiem pārkāpumiem varētu būt ievērojama ietekme attiecīgajos tirgos. Piedevām šāds apstāklis būtu pretrunā nepieciešamībai nodrošināt preventīvo efektu sodiem Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumiem.

Tādējādi bez iekšējiem noteikumiem, kas apvienībai ļauj uzlikt saistības saviem biedriem, arī citi īpaši apstākļi var attaisnot attiecīgās apvienības biedru kopējā apgrozījuma ņemšanu vērā. Tas īpaši attiecas uz gadījumiem, kad apvienības izdarītais pārkāpums ietekmē tās biedru darbību un apvienība attiecīgās konkurenci ierobežojošas darbības izpilda tieši tās biedru labā un sadarbībā ar tiem, apvienībai iztrūkstot objektīvu autonomu interešu salīdzinājumā ar tās biedru interesēm. Lai gan zināmos šādos gadījumos Komisija papildus attiecīgās apvienības sodam var uzlikt individuālus naudas sodus katram uzņēmumam – biedram, tas var būt īpaši grūti vai pat neiespējami, ja apvienības biedru skaits ir ļoti liels.

Šādā gadījumā katrā ziņā iespēja ņemt vērā uzņēmumu apvienību zemākā līmeņa biedru apgrozījumu principā jāierobežo ar to biedru apgrozījumu, kas aktīvi darbojās tirgos, kurus ietekmēja pārkāpumi, kas tika nosodīti apstrīdētajā lēmumā.

Turklāt uzņēmumu apvienības biedru apgrozījuma ņemšana vērā, lai noteiktu 10 % robežu, nenozīmē nedz to, ka naudas sods ir uzlikts tiem, nedz arī to, ka attiecīgajai apvienībai ir pienākums atgūt šos maksājumus no saviem biedriem.

(sal. ar 313., 314., 317.–319., 325. un 343. punktu)

16. Non bis in idem princips ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa. Kopienu konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai iesūdzēt tiesā par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, par kuru tas ir sodīts vai atbildība ir noņemta ar iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas nav pārsūdzams. Principa non bis in idem piemērošana ir pakļauta trīs nosacījumiem: fakti ir vienādi, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās intereses ir vienas un tās pašas. Šis princips tādējādi aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisku rīcību, lai aizsargātu vienu un to pašu tiesisko interesi. Savukārt tas par vienu un to pašu nodarījumu neaizliedz sodīt dažādas uzņēmumu apvienības, kas tajā piedalījušas, atbilstoši katras dalībai un atbildības pakāpei par pārkāpumu, pat ja kādas no tām ir citu biedri.

(sal. ar 340.–344. punktu)

17. Lai gan Komisijai ir rīcības brīvība naudas sodu apmēra noteikšanā, lai sodītu Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, Pirmās instances tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu ir neierobežota kompetence EKL 229. panta nozīmē lemt par prasībām, kas celtas par Komisijas lēmumiem, kuros tā noteikusi naudas sodu, un līdz ar to tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Saskaņā ar šādu neierobežotu kompetenci Pirmās instances tiesa it īpaši var grozīt naudas soda samazinājuma apmēru, ko Komisija uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai ir piešķīrusi, ņemot vērā apstākļus, kas ir paredzēti 5. punkta b) apakšpunktā Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, kas ir uzlikts, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu.

(sal. ar 352. un 355.–361. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(pirmā palāta)

2006. gada 13. decembrī ( )

Konkurence – EKL 81. panta 1. punkts – Liellopu gaļa – Importa pārtraukšana – Arodbiedrības cenu skalas noteikšana – Regula Nr. 26 – Uzņēmumu apvienības – Konkurences ierobežojumi – Arodbiedrības darbība – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Pamatnostādnes naudas soda apmēra aprēķināšanai – Samērīguma princips – Pārkāpuma smagums un ilgums – Vainu pastiprinoši un mīkstinoši apstākļi – Sodu nesaskaitīšana – Tiesības uz aizstāvību

Apvienotās lietas T‑217/03 un T‑245/03

Fédération nationale de la coopération bétail un viande (FNCBV), Parīze (Francija), ko pārstāv R. Kolēns [R. Collin], M. Ponsārs [M. Ponsard] un N. Dekers [N. Decker], avocats,

prasītāja lietā T‑217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Parīze,

Fédération nationale bovine (FNB), Parīze,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), Parīze,

Jeunes agriculteurs (JA), Parīze,

ko pārstāv B. Neūzs [B. Neouze] un V. Ledū [V. Ledoux], avocats,

prasītājas lietā T‑245/03,

ko atbalsta

Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja Ž. de Bergess [G. de Bergues], F. Mijons [F. Million] un R. Abraāms [R. Abraham], pēc tam de Bergess, E. Beliāra [E. Belliard] un S. Ramē [S. Ramet], pārstāvji,

persona, kas iestājusies lietā,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv P. Olivers [P. Oliver], A. Bukē [A. Bouquet] un O. Beinē [O. Beynet], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību, primāri, atcelt Komisijas 2003. gada 2. aprīļa Lēmumu 2003/600/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/C.38.279/F3 – Francijas liellopu un teļa gaļa) (OV L 209, 12. lpp.) un, pakārtoti, par prasību atcelt vai samazināt ar šo lēmumu uzliktos naudas sodus.

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(pirmā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Garsija‑Valdekasass [R. García‑Valdecasas], tiesneši Dž. D. Kuks [J. D. Cooke] un I. Labucka,

sekretārs E. Kulons [E. Coulon],

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 17. maijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Atbilstošās tiesību normas

1 1962. gada 4. aprīļa Regulas Nr. 26, ar ko piemēro konkrētus konkurences noteikumus lauksaimniecības produktu ražošanai un tirdzniecībai (OV 30, 993. lpp.), 1. pantā ir paredzēts, ka EKL [81.]–[86.] pants un to piemērošanas noteikumi ir piemērojami visiem EKL [81.] panta 1. punktā un [82.] pantā minētajiem nolīgumiem, lēmumiem un darbībām, kas ir saistītas ar EK līguma [I] pielikumā uzskaitīto produktu ražošanu vai tirdzniecību, tostarp īpaši ar dzīviem dzīvniekiem, gaļu un pārtikas gaļu, turklāt ievērojot šīs regulas 2. panta noteikumus.

2 Minētās regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts:

“[EKL] [81.] panta 1. punktu nepiemēro tādiem [šīs regulas 1. pantā] minētiem nolīgumiem, lēmumiem un darbībām, kas veido būtisku valsts tirgus organizācijas daļu vai nepieciešami [EKL 33.] pantā ietverto mērķu sasniegšanai. It īpaši tas netiek piemērots vienas dalībvalsts lauksaimnieku, lauksaimnieku apvienību vai šādu apvienību nolīgumiem, lēmumiem un darbībām, kas attiecas uz lauksaimniecības produktu ražošanu vai tirdzniecību vai kopīgu iekārtu izmantošanu lauksaimniecības produktu uzglabāšanai, apstrādei vai pārstrādei un saskaņā ar ko nav pienākuma noteikt vienādas cenas, ja vien Komisija neuzskata, ka ar to izslēgta konkurence vai apdraudēti [EKL 33.] panta mērķi.”

Prāvas rašanās fakti

3 Prasītāja lietā T‑217/03, Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) [Liellopu un liellopu gaļas kooperatīvu nacionālā federācija], Francijā apvieno 300 lopkopības, cūkkopības un aitkopības nozaru ražotāju kooperatīvus un ap trīsdesmit kaušanas un gaļas pārstrādes apvienības vai uzņēmumus.

4 Prasītājas lietā T‑245/03, t.i., Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA) [Lauksaimnieku arodbiedrību nacionālā federācija], Fédération nationale bovine (FNB) [Nacionālā lopkopības federācija], Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) [Piena ražotāju nacionālā federācija] un Jeunes agriculteurs (JA) [Jaunie lauksaimnieki], ir atbilstoši Francijas tiesībām reģistrētas apvienības. FNSEA ir galvenā Francijas lauksaimniecības apvienība. Teritoriālā līmenī to veido vietējās apvienības, kas apvienotas zemnieku apvienību (FDSEA vai UDSEA) departamentu federācijās vai ūnijās. Katrā reģionā federācijas koordinē FDSEA un UDSEA darbību. Turklāt FNSEA apvieno 33 specializētas asociācijas, kuras pārstāv katra ražotāja, tostarp FNB un FNPL, intereses. Visbeidzot, JA pārstāv lauksaimniekus, kas ir jaunāki par 35 gadiem. Lai pievienotos JA vietējam centram, ir jābūt FDSEA vai UDSEA piederošas vietējās apvienības loceklim.

I – Otrā jeb “govju trakumsērgas” krīze

5 Sākot ar 2000. gada oktobri vairākās dalībvalstīs tika atklāti jauni govju sūkļveida encefalopātijas jeb tā sauktās “govju trakumsērgas” gadījumi. Vienlaicīgi nagu un mutes sērga skāra aitu ganāmpulkus Apvienotajā Karalistē. Šāda situācija izraisīja uzticības zudumu patērētājos, kas ietekmēja gaļas patēriņu Eiropā kopumā un it īpaši radīja jaunu krīzi liellopu gaļas nozarē. Liellopu un teļa gaļas patēriņš būtiski samazinājās, it īpaši Francijā, un importa apjomi uz šo valsti vai eksports no tās arī ievērojami samazinājās. Tāpat Francijā ievērojami kritās liellopu gaļas produkcijas cenas, lai gan gala patēriņa cenas saglabājās relatīvi stabilas.

6 Lai risinātu šo krīzi, Kopienu iestādes veica virkni pasākumu. Paplašināta tika intervences mehānismu, ar kuriem tika paredzēta noteikta liellopu daudzuma izņemšana no tirgus aprites, lai izlīdzinātu piedāvājumu un pieprasījumu, piemērošanas joma un ieviests dzīvu dzīvnieku iepirkšanas režīms, kā arī liemeņu vai pusliemeņu iepirkšanas mehānisms konkursa kārtībā (saukts par “īpašu iepirkšanas režīmu”). Turklāt Komisija vairākām dalībvalstīm, tostarp Francijai, atļāva piešķirt subsīdijas liellopu nozarei.

7 Taču Francijas lauksaimnieki šos pasākumus uzskatīja par nepietiekamiem. 2001. gada septembrī un oktobrī attiecības starp lopkopjiem un kautuvēm Francijā bija īpaši saspringtas. Lopkopju grupas pretlikumīgi aizturēja kravas automašīnas, lai pārbaudītu pārvadātās gaļas izcelsmi, un veica kautuvju blokādi. Šāda rīcība reizēm izraisīja materiālu un gaļas iznīcināšanu. Lai pārtrauktu kautuvju blokādi, protestējošie lopkopji pieprasīja kautuvēm uzņemties saistības, tostarp pārtraukt importu un piemērot tā saukto “apvienības” cenu skalu.

II – Strīdīgo nolīgumu noslēgšana un administratīvā procedūra Komisijā

8 2001. gada oktobrī notika vairākas sanāksmes starp liellopu audzētāju federācijām (prasītājas lietā T‑245/03) un federācijām, kas pārstāvēja kautuves (t.i., Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) [Gaļas ražošanas un vairumtirgotāju nacionālā federācija] un prasītāja lietā T‑217/03). 2001. gada 24. oktobra sanāksmē, kas tika sasaukta pēc Francijas zemkopības ministra lūguma, tika noslēgts nolīgums (“Accord des fédérations des éleveurs et abatteurs sur la grille de prix minimum – vaches de reforme entrée‑abattoir” [Lopkopju un kautuvju federāciju nolīgums par minimālo cenu skalām, nododot kautuvēs kaujamas (izbrāķētas) govis]) starp sešām federācijām, proti, FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV un FNICGV.

9 Šo nolīgumu veidoja divas daļas. Pirmajā daļā par “importa pagaidu pārtraukuma apņemšanos” nebija norādītas liellopu gaļas veidu atšķirības. Otrā daļa ietvēra “apņemšanos piemērot iepirkuma cenu skalu, nododot kautuvēs kaujamas (izbrāķētas) govis” (t.i., vai nu vaislas govis, vai arī piena govis), kuras kārtība tika noteikta nolīgumā. Tajā bija ietverts saraksts ar cenām par kilogramu noteiktu kategoriju govju liemeņiem un cenas aprēķināšanas veids, kas piemērojams citām kategorijām, pamatojoties uz īpašo iepirkuma cenu, ko bija noteikušas Kopienu iestādes. Nolīgumam vajadzēja stāties spēkā 2001. gada 29. oktobrī un tas bija piemērojams līdz 2001. gada novembra beigām.

10 2001. gada 30. oktobrī Komisija nosūtīja Francijas iestādēm vēstuli, aicinot sniegt informāciju par 2001. gada 24. oktobra nolīgumu.

11 2001. gada 31. oktobrī prasītājas lietā T‑245/03 un FNICGV pēc pēdējās iniciatīvas sanāca kopējā sanāksmē Rinžisā [Rungis] (Francija). Šīs federācijas pieņēma šādu kompromisu (turpmāk tekstā – “Rungis protokols”):

“Sanāksme “Importētā gaļa”

2001. gada 31. oktobrī – Rungis

Francijas uzņēmumi, kas specializējas importa–eksporta nozarē, ir tikušies ar ražotāju federācijām (FNSEA, FNB, FNPL un [JA]), kuras ir 2001. gada 24. oktobra nacionālā starpprofesiju nolīguma līgumslēdzējas puses.

[..]

Tās apstiprina neatliekamu vajadzību no jauna līdzsvarot piedāvājumu un pieprasījumu [..].

Bezprecedenta krīzes apstākļos, kuros atrodas ražotāji, lopkopju pārstāvji stingri pieprasa importētājiem–eksportētājiem apzināties krīzes nopietnību.

Turpretī importētāji–eksportētāji apņemas izrādīt solidaritāti.”

12 2001. gada 9. novembrī Francijas iestādes atbildēja uz Komisijas 2001. gada 30. oktobra pieprasījumu sniegt informāciju.

13 2001. gada 9. novembrī Komisija saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.), nosūtīja pieprasījumu sniegt informāciju arī prasītājām lietā T‑245/03 un FNICGV. Tā kā Komisijai nebija zināms fakts, ka prasītāja lietā T‑217/03 arī bija 2001. gada 24. oktobra nolīguma līgumslēdzēja puse, tā šādu pieprasījumu nesaņēma. Attiecīgās piecas federācijas uz pieprasījumu atbildēja 2001. gada 15. un 23. novembrī.

14 2001. gada 19. novembrī FNICGV priekšsēdētājs informēja FNSEA priekšsēdētāju, ka viņš uzskata par pienākumu šo dienu noteikt kā pēdējo nolīguma piemērošanas dienu, kas sākotnēji bija paredzēta 2001. gada 30. novembrī.

15 2001. gada 26. novembrī Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli sešām federācijām, kas bija 2001. gada 24. oktobra nolīguma līgumslēdzējas puses, norādot, ka tās rīcībā esošie fakti liecina par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, un aicinādama tās sniegt savus apsvērumus un ieteikumus vēlākais līdz 2001. gada 30. novembrim. Šajā vēstulē Komisija norādīja, ka “nesaņemot apmierinošus ieteikumus šajā termiņā, tā paredz ierosināt procedūru, lai konstatētu šos pārkāpumus, nosakot pienākumu tos izbeigt gadījumā, ja nolīgums varētu tikt pagarināts, un vajadzības gadījumā uzliekot naudas sodu”. Federācijas atbildēja Komisijai, precizējot, ka nolīgums zaudē spēku 2001. gada 30. novembrī un ka tas netikšot pagarināts.

16 2001. gada 17. decembrī Komisija veica izmeklēšanu FNSEA un FNB birojos Parīzē saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, kā arī FNICGV birojos šajā pilsētā, pamatojoties uz minētās regulas 14. panta 2. punktu.

17 2002. gada 24. jūnijā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tika adresēts sešām federācijām. Tās savus rakstveida apsvērumus sniedza laikā no 2002. gada 23. septembra līdz 4. oktobrim. Federāciju nopratināšana tika veikta 2002. gada 31. oktobrī.

18 2003. gada 10. janvārī Komisija nosūtīja prasītājām informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu. Tām it īpaši tika prasīts norādīt kopējo summu par 2001. un 2002. gadu, tās sadali atbilstoši katras federācijas ieņēmumu izcelsmei un grāmatvedības bilances, kā arī to tiešo un/vai netiešo biedru apgrozījumu attiecībā uz pēdējo pieejamo taksācijas periodu (kopējo apgrozījumu un to, kas saistīts ar liellopu audzēšanu vai kaušanu). Prasītājas uz to atbildēja ar 2003. gada 22., 24., 27. un 30. janvāra vēstulēm.

III – Apstrīdētais lēmums

19 2003. gada 2. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu 2003/600/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/C.38.279/F3 – Francijas liellopu gaļa) (OV L 209, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kas tika adresēts prasītājām un FNICGV.

20 Šajā lēmumā bija noteikts, ka minētās federācijas ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, noslēgdamas 2001. gada 24. oktobrī rakstisku nolīgumu, lai noteiktu zināmu kategoriju liellopu minimālās iepirkuma cenas un pārtrauktu liellopu gaļas ievešanu Francijā, kā arī laikā no 2001. gada novembra beigām līdz decembra sākumam noslēgdamas mutisku nolīgumu ar tādu pašu mērķi, kas ir piemērojams pēc rakstiskā nolīguma beigām.

21 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 135.–149. apsvērumu Komisija šajā gadījumā atteicās piemērot Regulā Nr. 26 paredzēto atbrīvojumu attiecībā uz noteiktām darbībām, kas ir saistītas ar lauksaimniecības produktu ražošanu un tirdzniecību, uzskatot, ka nolīgums nebija vajadzīgs, lai pildītu lauksaimniecības politikas mērķus, kā to paredz EKL 33. pants. Turklāt strīdīgais nolīgums nebija viens no līdzekļiem, kas minēti Padomes 1999. gada 17. maija Regulā (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 160, 21. lpp.) vai tās piemērošanas aktos. Visbeidzot, veiktie pasākumi neesot samērīgi ar izvirzītajiem mērķiem.

22 Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu pārkāpums sākās 2001. gada 24. oktobrī un ilga vismaz līdz 2002. gada 11. janvārim, datumam, kad beidzās pēdējais no vietējiem nolīgumiem par nacionālās apņemšanās piemērošanu, kas Komisijai bija zināma.

23 Ņemot vērā attiecīgā tirgus ģeogrāfisko izmēru un pārkāpuma raksturu, tas tika kvalificēts kā sevišķi smags. Lai noteiktu katras federācijas atbildības pakāpi, Komisija ņēma vērā attiecību starp galvenās lauksaimniecības federācijas, proti, FNSEA, un pārējo federāciju saņemtajām ikgadējām biedru naudu iemaksām. Tā kā pārkāpums bija īslaicīgs, Komisija šajā sakarā nepalielināja naudas soda pamatsummu.

24 Turpinājumā Komisija attiecībā uz vairākiem prasītājiem konstatēja vainu pastiprinošus apstākļus:

– tā par 30 % palielināja FNSEA, JA un FNB uzliktā naudas soda summu tādēļ, ka to locekļi bija izmantojuši vardarbību, lai kautuvju federācijas piespiestu pieņemt 2001. gada 24. oktobra nolīgumu;

– attiecībā uz visām prasītājām kā vainu pastiprinošu apstākli tā uzskatīja nolīguma slepenu piemērošanu pēc tās brīdinājuma vēstules 2001. gada 26. novembrī un to naudas sodu palielināja par 20 %;

– tā ņēma vērā izšķirošo lomu, kāda iespējams bija FNB pārkāpuma sagatavošanā un īstenošanā, un tādējādi palielināja šai federācijai uzlikto naudas sodu par 30 %.

25 Turklāt Komisija ņēma vērā dažādus vainu mīkstinošus apstākļus:

– ņemot vērā FNPL pasīvo vai sekotājas lomu, Komisija samazināja tās naudas sodu par 30 %;

– attiecībā uz prasītāju lietā T‑217/03 Komisija ņēma vērā, pirmkārt, Francijas zemkopības ministra atbalstīto intervenci par labu nolīguma noslēgšanai (30 % samazinājums) un, otrkārt, lauksaimnieku pretlikumīgās prasītājas biedru – uzņēmumu blokādes darbības (vēl viens samazinājums par 30 %).

26 Turklāt saskaņā ar 5. punkta b) apakšpunktu Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), Komisija ņēma vērā attiecīgās lietas specifiskos apstākļus, it īpaši saimnieciskos apstākļus, kurus raksturoja krīze nozarē, un par 60 % samazināja naudas sodus, kas bija aprēķināti, piemērojot iepriekš minētos palielinājumus un samazinājumus.

27 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā it īpaši ir noteikts:

“Pirmais pants

[FNSEA], [FNB], [FNPL], [JA], [FNICGV] un [FNCBV] ir pārkāpušas [EKL] 81. panta 1. punktu, noslēdzot 2001. gada 24. oktobrī nolīgumu, lai pārtrauktu liellopu gaļas importu Francijā un noteiktu minimālo cenu zināmām liellopu kategorijām, kā arī noslēdzot līdzīga rakstura mutisku nolīgumu 2001. gada novembra beigās un decembra sākumā.

Pārkāpums sākās 2001. gada 24. oktobrī un tā iedarbība ilga vismaz līdz 2002. gada 11. janvārim.

2. pants

1. pantā minētās federācijas nekavējoties izbeidz tajā pantā minēto pārkāpumu, ja tas vēl nav izdarīts, un turpmāk atturas no jebkādas aizliegtas vienošanās ar tādu pašu vai līdzīgu mērķi vai iedarbību.

3. pants

Tiek uzlikti šādi naudas sodi:

– FNSEA: 12 miljoni EUR,

– FNB: 1,44 miljoni EUR,

– JA: EUR 600 000,

– FNPL: 1,44 miljoni EUR,

– FNICGV: EUR 720 000,

– FNCBV: EUR 480 000.”

Process un lietas dalībnieku prasījumi

28 Šīs prasības tika celtas ar prasības pieteikumiem, ko prasītājas iesniedza Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 19. un 20. jūnijā.

29 Ar 2003. gada 7. jūlija prasības pieteikumu arī FNICGV cēla prasību, kuras priekšmets, galvenokārt, bija atcelt naudas sodu, kas tai tika uzlikts ar apstrīdēto lēmumu, un, pakārtoti, samazināt šī naudas soda apmēru (lieta T‑252/03). Ar 2004. gada 9. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesa noraidīja FNICGV prasību kā nepieņemamu.

30 Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2003. gada 2. un 11. jūlijā, prasītājas iesniedza pieteikumus par pagaidu pasākumu noteikšanu, lai saņemtu pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no pienākuma iesniegt bankas garantijas, kas apstrīdētajā lēmumā tika noteiktas kā nosacījums tam, lai uzliktais naudas sods netiktu piedzīts nekavējoties.

31 2003. gada 7. oktobrī Francijas Republika attiecībā uz katru lietu iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā, lai atbalstītu prasītāju prasījumus. Ar 2003. gada 6. novembra rīkojumiem Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētājs atļāva šādu iestāšanos. 2003. gada 23. decembrī Francijas Republika iesniedza savus iestāšanās rakstus.

32 Pirmās instances tiesa ar tās priekšsēdētāja 2004. gada 21. janvāra rīkojumiem uz noteiktu laiku un paredzot zināmus nosacījumus, atlika pienākumu prasītājām – izņemot FNPL, kas nebija iesniegusi šādu pieteikumu, – nodrošināt par labu Komisijai bankas garantijas, lai izvairītos no naudas sodu tūlītējas piedziņas.

33 Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Pirmās instances tiesa 2006. gada 21. februārī, 8. un 9. martā aicināja lietas dalībnieces iesniegt zināmus dokumentus un atbildēt uz noteiktiem jautājumiem. Lietas dalībnieces uz šiem lūgumiem atbildēja noteiktajā termiņā.

34 Ņemot vērā tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (pirmā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.

35 Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieču uzklausīšanas 2006. gada 3. aprīlī izdeva rīkojumu par lietu T‑217/03 un T‑245/03 apvienošanu.

36 Lietas dalībnieču mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem tika uzklausītas 2006. gada 17. maija tiesas sēdē.

37 Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– primāri, atcelt apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti, atcelt naudas sodus, kas tām uzlikti ar apstrīdēto lēmumu, vai, turpinājumā pakārtoti, samazināt to apmērus;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

38 Francijas Republika, kas iestājusies lietā prasītāju atbalstam, izvirza Pirmās instances tiesai šādus prasījumus:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasības;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

40 Ar 2006. gada 19. un 22. maija vēstulēm prasītājas nosūtīja Pirmās instances tiesai dokumentus, Komisijas administratīvās lietas daļu, kas agrāk Pirmās instances tiesai nebija pilnībā iesniegti. Ar 2006. gada 7. jūlija rīkojumu Pirmās instances tiesa nolēma no jauna uzsākt mutvārdu procesu saskaņā ar Reglamenta 62. pantu.

41 Pēc lietas dalībnieču uzklausīšanas Pirmās instances tiesa veica procesa organizatorisku pasākumu saskaņā ar Reglamenta 64. pantu, paredzot lietas materiāliem pievienot prasītāju 2006. gada 19. un 22. maijā iesniegtos dokumentus. Ar 2006. gada 2. augusta vēstuli Komisija sniedza savus apsvērumus par minētajiem dokumentiem.

42 Mutvārdu process tika noslēgts 2006. gada 2. septembrī.

Par lietas būtību

43 Primāri, prasītājas lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu. Pakārtoti, tās lūdz atcelt vai samazināt tām ar apstrīdēto lēmumu uzliktos naudas sodus.

I – Par prasījumiem attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu

44 Prasītājas savu prasījumu atbalstam attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un kļūdām tiesību piemērošanā, izvērtējot vajadzīgos nosacījumus EKL 81. panta 1. punkta piemērošanai. Otrais pamats attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un kļūdām tiesību piemērošanā, nosakot pārkāpuma apjomu un ilgumu. Trešais pamats attiecas uz Regulā Nr. 26 paredzētā atbrīvojuma nepiemērošanu strīdīgajam nolīgumam. Ceturtais pamats ir saistīts ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Un, visbeidzot, piektais pamats attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.

A – Par pirmo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un kļūdām tiesību piemērošanā, izvērtējot vajadzīgos nosacījumus EKL 81. panta 1. punkta piemērošanai

45 Prasītājas nenoliedz 2001. gada 24. oktobra nolīguma noslēgšanu, bet gan apstrīd to, ka ar šo nolīgumu tiek pārkāpts EKL 81. panta 1. punkts. Prasītājas lietā T‑245/03 kritizē, ka Komisija tās kvalificējusi kā uzņēmumu apvienības šī noteikuma izpratnē, kā arī apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz prasītājām ir ierobežojusi arodbiedrības brīvības izmantošanu. Turklāt prasītāja lietā T‑217/03 apgalvo, ka attiecīgais nolīgums ievērojami neietekmēja tirdzniecību starp dalībvalstīm. Visbeidzot, prasītājas abās lietās apgalvo, ka strīdīgais nolīgums nerada konkurences ierobežojumus.

1. Par prasītāju kvalifikāciju kā uzņēmumu apvienības

a) Lietas dalībnieku argumenti

46 Prasītājas lietā T‑245/03 apgalvo, ka, pirmkārt, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, uzskatīdama tās par uzņēmumu apvienībām. Tās apgalvo, ka, pat ja ņemtu vērā viņu piramīdveida hierarhijas organizāciju divus zemākos līmeņus (t.i., departamentu federācijas vai vietējās arodbiedrības), to biedri ir nevis uzņēmumi, bet gan lauksaimniecības federācijas vai arodbiedrības. Tāpat vietējo arodbiedrību biedri arī nav pielīdzināmi uzņēmumiem tādēļ, ka biedru pievienošanās kritērijs nav lauksaimniecības uzņēmuma statuss, jo šāda pievienošanās nav saistīta ne ar saimniecības veidu individuālas saimniecības gadījumā (individuāla lauksaimnieka laulātais arī var pievienoties), ne ar juridiskas personas pārstāvi gadījumā, kad saimniecība ir noformēta kā uzņēmējsabiedrība (katrs tās dalībnieks lemj individuāli par pievienošanos vai nepievienošanos vietējai arodbiedrībai). Otrkārt, tās uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pietiekami pamatojusi to kvalifikāciju kā uzņēmumu apvienības. It īpaši Komisija nav atbildējusi uz apsvērumiem, ko šajā sakarā FNSEA izteica administratīvajā procedūrā.

47 Komisija norāda, ka, pirmkārt, lai noteiktu, vai prasītājas ir uzņēmumu apvienības, ir jānosaka, kas galu galā ir to biedri. Šajā gadījumā runa ir par lauksaimniekiem, kas pilnīgi nešaubīgi ir uzņēmumi EKL 81. panta izpratnē. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir detalizēti norādīti iemesli, kādēļ tā ir secinājusi, ka prasītājas ir uzņēmumu apvienības šī noteikuma izpratnē.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

48 Vispirms ir jānorāda, ka prasītāja lietā T‑217/03 neapstrīd, ka 2001. gada 24. oktobra nolīgums tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas, ir nolīgums uzņēmumu apvienību starpā EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Turpretī prasītājas lietā T‑245/03 apgalvo, ka tās nav kvalificējamas kā uzņēmumu apvienības šī noteikuma izpratnē. Tās būtībā norāda, ka ne to tiešie, ne netiešie biedri neesot uzņēmumi.

49 EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams apvienībām tiktāl, ciktāl to pašu darbība vai to uzņēmumu darbība, kas ir to locekļi, rada sekas, ko šis noteikums paredz novērst (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 Van Landewyck u.c./Komisija, Recueil, 3125. lpp., 88. punkts). Ņemot vērā šī noteikuma mērķi, uzņēmumu apvienības jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver arī apvienības, kuras pašas veidotas no uzņēmumu apvienībām (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 26. janvāra spriedumu lietā T‑193/02 Piau/Komisija, Krājums, II‑209. lpp., 69. punkts; skat. arī pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑136/94 Eurofer/Komisija, Recueil, II‑263. lpp., 9. punkts).

50 Šajā gadījumā prasītājas ir noslēgušas strīdīgos nolīgumus nevis savu tiešo biedru, kas faktiski ir lauksaimniecības federācijas vai arodbiedrības, bet gan lauksaimnieku interesēs un vārdā, kas ir šo pēdējo zemākā līmeņa biedri. Tādējādi 2001. gada 24. oktobra nolīgumu ar nosaukumu “Accord des fédérations des éleveurs et abatteurs” [“Lopkopju un kautuvju federāciju nolīgums”] ir noslēgušas “lopkopjus pārstāvošās federācijas”, “lai radītu nozarē jaunu attiecību perspektīvas visu tās dalībnieku, lopkopju un uzņēmumu godīgai un leģitīmai atalgošanai”. Tāpat Rungis protokolā ir tieši izteikta atsauce uz “ražotāju federācijām”. Tādēļ ir jāsecina, ka Komisija bija tiesīga ņemt vērā prasītāju lietā T‑245/03 netiešos vai zemākā līmeņa biedrus, proti, lauksaimniekus, lai novērtētu, vai tie ir uzskatāmi par uzņēmumu apvienībām EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.

51 Tādēļ ir jāpārbauda, vai Komisija ir pareizi uzskatījusi, ka lauksaimnieki, t.i., prasītāju zemākā līmeņa vai netiešie biedri, ir uzskatāmi par uzņēmumiem EKL 81. panta nozīmē.

52 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību kontekstā uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida (Tiesas 1997. gada 11. decembra spriedums lietā C‑55/96 Job Centre, Recueil, I‑7119. lpp., 21. punkts). Saimniecisku darbību veido jebkādas darbības, kas saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū (Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā T‑513/93 Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali/Komisija, Recueil, II‑1807. lpp., 36. punkts).

53 Lauksaimnieku, zemnieku vai lopkopju darbībai katrā ziņā ir saimniecisks raksturs. Faktiski tie nodarbojas ar preču ražošanu, ko tie piedāvā pārdošanai pret atlīdzību. Lauksaimnieki līdz ar to ir uzņēmumi EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.

54 Tāpēc arodbiedrības, kas tos apvieno un pārstāv, kā arī federācijas, kas apvieno šīs arodbiedrības, var kvalificēt kā uzņēmumu apvienības minētā noteikuma piemērošanas nolūkos.

55 Šādu secinājumu nevar atcelt fakts, ka vietējās arodbiedrības var apvienot arī lauksaimnieku laulātos. Pirmkārt, iespējams, ka zemnieku vai lopkopju laulātie, kas paši ir kādas vietējās lauksaimniecības arodbiedrības biedri, piedalās arī ģimenes saimniecības uzdevumu izpildē. Otrkārt, katrā ziņā vienīgais apstāklis, ka uzņēmumu apvienība var apvienot arī personas vai struktūras, kas nav kvalificējamas kā uzņēmumi, nav pietiekams, lai šai apvienībai atņemtu tādu raksturiezīmi EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Tāpat noraidāms ir prasītāju arguments par to, ka tāda lauksaimnieka gadījumā, kam ir sabiedrības statuss, nevis sabiedrība ar sava pārstāvja starpniecību, bet gan katrs tās dalībnieks pievienojas arodbiedrībai. Kā jau norādīts iepriekš (skat. 52. punktu), uzņēmuma kvalifikācijā nozīme ir nevis juridiskajam statusam vai attiecīgās saimniecības veidam, bet gan tās darbībai un tās dalībniekiem.

56 Visbeidzot, noraidāms ir arī pārmetums par iespējamo pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, kas būtībā pamatots ar to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot atbildējusi uz apsvērumiem, ko FNSEA esot paudusi administratīvajā procedūrā, iebilstot pret tās kvalifikāciju kā uzņēmumu apvienību.

57 Jāatgādina – kaut arī saskaņā ar EKL 253. pantu Komisijai jāpamato savi lēmumi, norādot faktiskos un juridiskos apstākļus, no kuriem ir atkarīgs pasākuma tiesiskais pamatojums, un apsvērumus, kuru rezultātā tā pieņēmusi lēmumu, tai tomēr nav jāizklāsta visi faktiskie un juridiskie apstākļi, kas aplūkoti administratīvās procedūras laikā (Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, II‑931. lpp., 388. punkts).

58 Šajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā kopsavilkuma veidā ir minēta FNSEA tēze, saskaņā ar kuru tā neesot nedz uzņēmums, nedz uzņēmumu apvienība, bet gan profesionāla arodbiedrība, kā arī FNPL un JA argumenti šajā sakarā (skat. apstrīdētā lēmuma 97. apsvēruma otro ievilkumu, 98. apsvērumu un 99. apsvēruma otro ievilkumu). Šie argumenti apstrīdētajā lēmumā tiek detalizēti noraidīti. Attiecīgi ir skaidrots, ka prasītājas pārstāv zemniekus, kuri nodarbojas ar preču ražošanu, ko piedāvā pārdošanā, un ka Regulai Nr. 26 nebūtu nekādas nozīmes, ja šie pēdējie nebūtu uzskatāmi par uzņēmumiem (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums), ka fakts, ka prasītājas Francijas Darba kodeksa izpratnē ir izveidotas kā profesionālas arodbiedrības, nemaina to kā uzņēmumu apvienību statusu (apstrīdētā lēmuma 110. un 111. apsvērums), ka to arodbiedrības darbība nedod tām tiesības neievērot konkurences tiesības un ka Francijas Konkurences padome ir sodījusi līdzīgas organizācijas (skat. apstrīdētā lēmuma 112.–114. apsvērumu). Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā ir atgādināta Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse un attiecīgā judikatūra (apstrīdētā lēmuma 104. un 116. apsvērums).

59 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā bija pietiekami pamatojusi prasītāju kvalifikāciju kā uzņēmumu apvienības.

60 Līdz ar to šis iebildums ir noraidāms kopumā.

2. Par tirdzniecības starp dalībvalstīm ievērojamas ietekmes neesamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

61 Prasītāja lietā T‑217/03 apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi to, ka strīdīgais nolīgums ievērojami ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tā apgalvo, ka minētā nolīguma daļa par importa pārtraukšanu tika nekavējoties atlikta ar Rungis protokolu un ka katrā ziņā tā gandrīz nemaz neievedot liellopus un tādējādi šis aspekts to pilnībā neietekmējot. Faktiski tā apvieno tādu lopkopju kooperatīvus, kuri paši ir kautuvju filiāles, un šie kooperatīvi savāc un tirgo gandrīz tikai un vienīgi savu biedru liellopu produkciju. Turklāt Komisija nevar aprobežoties un balstīt šādu tirdzniecības ietekmi tikai uz nolīguma potenciālās iedarbības analīzi, tai ir jāpārbauda arī faktiskā iedarbība. Tirgus attīstības analīze par attiecīgo laika periodu neatklāja, ka nolīgums ietekmēja importa plūsmu. Runājot par minimālajām iepirkuma cenām, prasītāja norāda, ka nolīgums bija spēkā gandrīz vienu mēnesi, un apgalvo, ka tik īss termiņš atņēma tam jebkādu ietekmi uz importu Francijā.

62 Komisija apgalvo, ka nolīgums, kura mērķis ir ierobežot importu, pēc rakstura var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tā apgalvo arī to, ka nolīgums par cenām arī varēja ietekmēt tirdzniecību Kopienā.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

63 EKL 81. panta 1. punkts attiecas tikai uz nolīgumiem, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Lai nolīgums starp uzņēmumiem varētu ietekmēt tirdzniecību Kopienā, tam, pamatojoties uz objektīvu juridisku un faktu apstākļu kopumu, jāļauj pietiekamā iespējamības līmenī paredzēt, ka tas var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmēt tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādā nozīmē, ka tas varētu kavēt vienotā tirgus īstenošanas mērķus starp valstīm (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑359/01 P British Sugar/Komisija, Recueil, I‑4933. lpp., 27. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96 SCK un FNK/Komisija, Recueil, II‑1739. lpp., 175. punkts).

64 Šajā gadījumā 2001. gada 24. oktobra nolīgums ietver apņemšanos par liellopu gaļas importa pagaidu pārtraukumu Francijā. Kā tas norādīts apstrīdētajā lēmumā, Francija ir viena no galvenajām liellopu gaļas importētājām Kopienā. Importa lielākā daļa (aptuveni 95 %) turklāt nāk no citām dalībvalstīm (apstrīdētā lēmuma 11. apsvērums). No tā izriet, ka strīdīgais nolīgums katrā ziņā var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm.

65 Šo secinājumu nevar atcelt prasītājas arguments, saskaņā ar kuru 2001. gada 24. oktobra nolīguma sadaļa ar nosaukumu “Imports” tika atmesta tikai dažas dienas vēlāk, noslēdzot 2001. gada 31. oktobra Rungis protokolu. Jebkurš nolīgums, attiecībā uz kuru izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi, ir iekļauts šī noteikuma piemērošanas jomā. Katrā ziņā, kā tiks nospriests turpmāk (skat. turpmāk 136. punktu), Rungis protokols ar nosaukumu “Réunion ‘Viande d’importation’” [“Sanāksme par “Importēto gaļu””] skaidri atsaucas uz importu un tajā nav paredzēts pilnībā atteikties no importa pārtraukšanas pasākumiem, ko bija nolēmušas prasītājas.

66 Tāpat ir jānoraida prasītājas tēze, ka uz to neattiecoties nolīguma sadaļa “Imports”, jo tās biedri gandrīz nemaz neievedot liellopus. Spriežot pēc prasītājas iesniegtajiem datiem, tās biedru importa darbības atspoguļo daļu no kopējā liellopu gaļas importa Francijā, un lai gan neliels, tas tomēr nav pilnībā maznozīmīgs (aptuveni 1,5 % 2001. gadā, proti, 3865 tonnas). Turklāt Komisija tiesas sēdē apgalvoja, kam neiebilda prasītāja, ka tās biedri agrāk ir ieveduši daudz lielākas liellopu gaļas partijas (15 000 tonnas iepriekšējā gadā pirms krīzes sākuma). Tāpat ir jānorāda – ja tas ir patiesi, ka kooperatīvi, prasītājas biedri, savāca un tirgoja attiecīgi savu biedru liellopus, tās tikpat labi līdz 20 % no to gada apgrozījuma varēja tirgot to lopkopju produkciju, kas nav biedri. Visbeidzot, katrā ziņā pārkāpums, kurā piedalījās prasītāja, varēja iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, tāpēc Komisijai nav pienākuma pierādīt, ka prasītājas individuālā dalība varēja ietekmēt tirdzniecību Kopienā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑14/89 Montedipe/Komisija, Recueil, II‑1155. lpp., 254. punkts).

67 Turklāt ir jāatgādina, ka strīdīgā nolīguma sadaļa paredzēja izveidot minimālo cenu skalas, kas varēja ietekmēt tirdzniecību Kopienā. Konkurenci ierobežojošās darbības, kas aptver vienas dalībvalsts visu teritoriju, pēc to rakstura var konsolidēt valsts tirgu noslēgšanu, kavējot arī Līgumā paredzēto ekonomisko mijiedarbību (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās SCK un FNK/Komisija, 179. punkts). Šajā sakarā svarīgi ir noskaidrot aizliegtās vienošanās relatīvo nozīmi attiecīgajā tirgū un ekonomisko kontekstu, kurā šī vienošanās atrodas. Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Francijas liellopu ganāmpulks veido 25 % no Kopienas kopējā ganāmpulka (apstrīdētā lēmuma 10. apsvērums). Visbeidzot, Tiesa jau ir lēmusi – kad runa ir par importam atvērtu tirgu, aizliegtas vienošanās par nacionālu cenu dalībnieki var saglabāt savu tirgus daļu tikai tad, ja tie sevi aizsargā no ārvalstu konkurences (iepriekš minētais spriedums lietā British Sugar/Komisija, 28. punkts).

68 Visbeidzot, pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisijai nebija pienākuma pierādīt, ka strīdīgajam nolīgumam praksē bija ievērojama ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Kā jau norādīts iepriekš 63. punktā, EKL 81. panta 1. punkts prasa tikai to, lai konkurenci ierobežojoši nolīgumi un saskaņotas darbības varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm (skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Montedipe/Komisija, 253. punkts).

69 Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.

3. Par konkurences ierobežojumu neesamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

70 Prasītājas būtībā apgalvo, ka strīdīgais nolīgums neierobežojot konkurenci un ka tādēļ tam nav piemērojams EKL 81. panta 1. punkts.

71 Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka attiecīgajam nolīgumam bija konkurenci ierobežojošs mērķis. Tās norāda, ka Komisija nevarēja uz tām attiecināt minētā nolīguma sadaļu “Imports” un ka tai vajadzēja spriest tikai par iespējamo konkurences ierobežošanu saistībā ar cenām. Strīdīgās cenu skalas tika noteiktas, kā pamatu ņemot pašas Komisijas noteiktās intervences cenas tirgu kopīgajā organizācijā (TKO) liellopu un teļa gaļas nozarē, kas uzskatāmas par tirgus referenci un turklāt bija ļoti zemas. Arī nolīguma konkrētā iedarbība bija ļoti ierobežota, gandrīz nekāda, īsā laika periodā, un tas neatstāja nekādu iespaidu uz patēriņa cenām.

72 Prasītājas apgalvo arī to, ka 2001. gada 24. oktobra nolīgums attiecās tikai uz ieteiktu minimālo cenu, kuras ievērošanu prasītājas nevarēja uzspiest saviem biedriem. Tā kā runa ir par vertikālu nolīgumu, ieteiktās cenas noteikšana būtībā nav uzskatāma par konkurences ierobežošanu. 4. panta a) apakšpunkts Komisijas 1999. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 2790/99 par [EKL] 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām (OV L 336, 21. lpp.) aizliedz noteikt cenu tikai atkārtotai pārdošanai pircējam, lai gan šajā gadījumā kautuves varēja brīvi noteikt cenas, ko tās prasīja no lielajiem izplatītājiem vai vairumtirgotājiem. Visbeidzot, prasītājas atsaucas uz lauksaimniecības nozares īpatnībām, kas nepieļauj piedāvājuma un pieprasījuma spontāna līdzsvara ilglaicīgu uzturēšanu un ko vajag regulēt ne tikai ar tirgus mehānismiem, jo konkurences tiesības tai nav piemērojamas automātiski. Savu argumentu atbalstam prasītājas lietā T‑245/03 pielikumā pievienoja 2003. gada 2. jūnija juridisku atzinumu.

73 Turklāt prasītājas norāda – kad Komisija vērtē konkurences ierobežošanu, tai jāņem vērā viss juridiskais un ekonomiskais konteksts, kurā strīdīgais nolīgums ir noslēgts, tās atgādina, ka visi nolīgumi uzņēmumu starpā, kas ierobežo pušu vai vienas no pusēm rīcības brīvību, uzreiz nav uzskatāmi par EKL 81. panta 1. punktā noteikto ierobežojumu (Tiesas 2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑309/99 Wouters u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 97. punkts). Nolīgumam, kura mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana, nepiemēro šo aizliegumu, ja tas ļauj sasniegt cita rakstura mērķus un ja turklāt šādas ierobežojošās sekas ir vajadzīgas minēto mērķu sasniegšanai un tās pilnībā nelikvidē konkurenci ievērojamā kopējā tirgus daļā. Tādēļ Komisijai vajadzēja veikt padziļinātu un konkrētu analīzi par attiecīgā nolīguma raksturu un mērķi, kā arī par tā sekām, ko tā nedarīja.

74 Prasītājas arī apgalvo, ka Komisija nepietiekami ir novērtējusi ārkārtējo krīzes situāciju, kādā faktu rašanās laikā atradās Francijas liellopu audzētāji. Tās atgādina, ka liellopu gaļas cenas, uz ko attiecās strīdīgais nolīgums, 2001. gadā samazinājās caurmērā līdz to zemākajam līmenim kopš 1980. gada un ka ražotājam samaksāta cena pēc transportēšanas izdevumu atskaitīšanas kļuva zemāka par pašizmaksas cenu pat pēc saņemtā atbalsta atskaitīšanas. Liellopu gaļas patēriņš Eiropā samazinājās teju par 10 % 2001. gadā, kas tieši ietekmēja Francijas lopkopjus, kuri riskēja ar pazušanu no tirgus.

75 Prasītājas apgalvo arī to, ka secīgi veiktie Kopienu pasākumi izrādījušies nepietiekami, lai atrisinātu krīzi. Sevišķi īpašais iepirkšanas režīms tiek piemērots tikai izvešanas no kautuves stadijā, lai gan ražotāju ienākumi tiek noteikti ievešanas kautuvē stadijā. Tādēļ Kopienas cenu jomā veikto pasākumu sekas uz ražotājiem katrā ziņā iedarbojās caur starpprofesiju nolīgumu, ko noslēguši ražotāji un kautuves.

76 Šajā sakarā prasītājas lietā T‑245/03 apgalvo, ka Komisijai vajadzēja izvērtēt 2001. gada 24. oktobra nolīgumu kā tiesiskā regulējuma aktu, un piebilst, ka Francijā valsts un arodbiedrību federāciju saskaņota pārvalde ir tradicionāla lauksaimniecības nozarē. Prasītājas esot atsaukušās uz skaidru un publisku Francijas valdības lūgumu, kura mērķis bija novērst liellopu gaļas ražotāju ekonomisko katastrofu, kas varēja radīt liellopu gaļas nozares sabrukumu un kas jau bija izraisījusi nopietnas problēmas sabiedriskajā kārtībā. Tās norāda, ka Francijas zemkopības ministrs bija šī nolīguma iniciators un ka viņš Francijas parlamenta deklarācijā izteica savu atbalstu minētā nolīguma izstrādei.

77 Komisija norāda – tā kā strīdīgā nolīguma pušu nodoms bija slēgt valsts tirgus un noteikt minimālās cenas, jāsecina, ka arī tā mērķis bija ierobežot konkurenci. Tā apgalvo, ka katrā ziņā apstrīdētajā lēmumā tā ir ņēmusi vērā nolīguma ekonomisko un juridisko kontekstu. Komisija piebilst, ka Kopienu līmenī ir īstenoti vairāki pasākumi, lai apturētu šo krīzi. Visbeidzot, tā apgalvo, ka Francijas zemkopības ministra mudinājumam tajā laikā noslēgt nolīgumu nav nekādas likumdošanas spēka.

78 Turklāt Komisija prasa, lai juridiskais atzinums, ko prasītājas lietā T‑245/03 pievienojušas pielikumā, tiktu noraidīts kā nepieņemams. Rakstu pielikumiem vienkārši ir nosacīta un papildinoša nozīme (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99 ABB Asea Brown Boveri/Komisija, Recueil, II‑1881. lpp.), juridiskajiem pārstāvjiem Kopienu tiesību jautājumi ir jāizskata pašos procesuālajos dokumentos.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

79 Vispirms ir jānoraida Komisijas prasība noraidīt kā nepieņemamu prasītāju lietā T‑245/03 iesniegto juridisko atzinumu. Jānorāda, ka visi dokumenti, kas iesniegti kopā ar prasības pieteikumu, tiek pievienoti lietas materiāliem. Citāds ir jautājums par to, vai prasītāja var atsaukties uz dažiem no šiem dokumentiem un vai Pirmās instances tiesa var ņemt tos vērā. Jānorāda, ka prasības pieteikuma pamatdaļas noteiktus punktus var pamatot un papildināt, atsaucoties uz izvilkumiem no tam pievienotajiem materiāliem, ja vien juridiskās argumentācijas būtiskie elementi ir ietverti pašā prasības pieteikumā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedumu lietā T‑87/05 EDP/Komisija, Krājums, II‑3745. lpp., 155. punkts, un 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑209/01 Honeywell/Komisija, Krājums, II‑5527. lpp., 57. punkts). Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītājas savos rakstos ir pietiekami attīstījušas savu tēzi, saskaņā ar kuru strīdīgais nolīgums ir uzskatāms par valsts regulējuma aktu. Attiecīgais pielikums līdz ar to kalpo tikai kā šīs tēzes pamatojums un papildinājums. Tādēļ prasītāja var uz to atsaukties.

80 Runājot par prasītāju izvirzīto iebildumu, tās būtība apgalvo, ka ne strīdīgā nolīguma mērķis, ne sekas nav nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.

81 Vispirms svarīgi atgādināt, ka prasītāju 2001. gada 24. oktobrī noslēgtais nolīgums paredzēja, pirmkārt, apņemšanos par liellopu gaļas importa pagaidu pārtraukumu Francijā un, otrkārt, apņemšanos piemērot minimālās iepirkuma cenas skalu, nododot kautuvēs kaujamas (izbrāķētas) govis. Pretēji prasītāju apgalvojumiem un, ņemot vērā iepriekš 65. un 66. punktā izklāstītos iemeslus, strīdīgā nolīguma ierobežojošā rakstura vērtējumā ir jāņem vērā ne tikai iepriekš minētie pasākumi, kas attiecas uz cenām, bet arī tie, kas attiecas uz importa pārtraukšanu.

82 Tādējādi, pirmkārt, ir jāsecina, ka strīdīgajā nolīgumā paredzētās apņemšanās pārtraukt importu mērķis it īpaši bija nepieļaut liellopu gaļas ievešanu Francijā par zemākām cenām nekā prasītāju noteiktajā cenu skalā, lai nodrošinātu Francijas lopkopju ražojumu noietu un minētās skalas efektivitāti. Jāsecina arī tas, ka strīdīgā nolīguma mērķis bija Francijas valsts tirgus noslēgšana un tādējādi konkurences ierobežošana vienotajā tirgū.

83 Otrkārt, attiecībā uz cenu skalas noteikšanu ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkta a) apakšpunkts skaidri paredz, ka konkurenci ierobežo jo īpaši darbības, ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru cenu noteikšana patiesi ir acīmredzams konkurences ierobežojums (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 109. punkts, un 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94 European Night Services u.c./Komisija, Recueil, II‑3141. lpp., 136. punkts).

84 Šajā gadījumā prasītājas ir vienojušās par iepirkuma cenu skalu, nododot kautuvēs noteiktu kategoriju liellopus, kurā bija noteikts cenu saraksts par liemeņa kilogramu noteiktām govju kategorijām un cenas aprēķina metode citām kategorijām saskaņā ar Kopienu iestāžu noteiktajām cenām īpašā iepirkšanas režīma ietvaros. Pretēji prasītāju apgalvojumam jau no strīdīgā nolīguma noteikumu satura izriet, ka runa nebija par ieteiktajām vai indikatīvajām cenām, bet gan par minimālajām cenām, kuru ievērošanu apņēmās nodrošināt līgumslēdzējas federācijas. Minētais nolīgums paredzēja, ka “biedru naudām vismaz jābūt atbilstošām šai skalai”. Tāpat 2001. gada 8. novembra vēstulē, ko prasītājas lietā T‑245/03 bija nosūtījušas saviem biedriem, runājot par 2001. gada 24. oktobra nolīguma piemērošanu, bija minēta atsauce uz “minimālo cenu skalas” piemērošanu.

85 Pat pēc sava rakstura tāda nolīguma kā šajā lietā, kas noslēgts starp federācijām, kuras pārstāv lauksaimniekus, un federācijām, kuras pārstāv kautuves, un nosaka minimālās cenas noteiktu kategoriju govīm, lai padarītu šīs cenas obligātas visiem tirgus dalībniekiem, kas darbojas attiecīgajos tirgos, mērķis ir ierobežot brīvas konkurences darbību šajos tirgos (šajā sakarā skat. Tiesas 1985. gada 30. janvāra spriedumu lietā 123/83 BNIC, Recueil, 391. lpp., 22. punkts), it īpaši mākslīgā veidā ierobežojot lopkopju un kautuvju tirgošanās pārrunu iespējas un kropļojot cenu veidošanos attiecīgajos tirgos.

86 Šādu secinājumu nevar atcelt prasītāju arguments par to, ka lauksaimniecības tirgi ir reglamentēti tirgi, kuros konkurences noteikumi nav automātiski piemērojami un kuros bieži vien cenu veidošanās neatbilst brīvai piedāvājuma un pieprasījuma mijiedarbībai. Protams, lauksaimniecības nozarei ir zināma specifika un to regulē detalizēti noteikumi, bieži uzsvaru liekot uz intervenci. Taču ir jānorāda, kā tas tiks izvērtēts arī trešā pamata ietvaros, ka Kopienu konkurences noteikumi ir piemērojami lauksaimniecības produktu tirgiem, pat ja ir noteikti zināmi izņēmumi, lai ņemtu vērā šo tirgu īpašo situāciju.

87 Prasītājas arīdzan nevar atsaukties uz argumentu, ka strīdīgo cenu skalai nebija ierobežojošas raksturiezīmes, jo tās bija noteiktas, atsaucoties uz īpašā iepirkšanas režīma cenām, ko Komisija pati bija izveidojusi. Izvērtējot salīdzinošās tabulas, kuras pēc Pirmās instances tiesas lūguma bija iesniegušas lietas dalībnieces, atklājās, ka vidējas vai zemas kvalitātes govīm nolīgumā cenas ir noteiktas, balstoties uz īpašā iepirkšanas režīmā piemērotajām cenām, turpretī augstas kvalitātes govīm (kuras veido 30 % no 2001. gadā nokautajām govīm) nolīgumā noteiktās cenas bija ievērojami augstākas nekā intervences cenas. Katrā ziņā vienkāršs fakts, ka minimālās cenas tika noteiktas, atsaucoties uz publiskās intervences cenām, nevar likvidēt strīdīgā nolīguma ierobežojošās raksturiezīmes. Šāda atsaukšanās uz publiskās intervences cenām neļauj strīdīgajai cenu skalai atbrīvoties no konkurenci ierobežojošā mērķa, ko veido tieša un mākslīga konkrētas tirgus cenas noteikšana un ko var pielīdzināt dažādiem lauksaimniecības TKO atbalsta mehānismiem un publiskajai intervencei, kuru mērķis ir stabilizēt tirgus, kuros ir raksturīgs pārmērīgs piedāvājums, izņemot no apgrozījuma daļu no produkcijas.

88 Prasītājas turklāt apgalvo, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2790/1999 4. panta a) punkta noteikumiem vertikālā vienošanās ir aizliegts ierobežot pircēja iespēju noteikt savu pārdošanas cenu, un norāda, ka strīdīgajā nolīgumā noteiktā cenu skala neierobežo kautuvju iespējas noteikt savas cenas klientiem. Taču šāda atsauce uz Regulu Nr. 2790/1999 šajā gadījumā nav atbilstoša. Minētās regulas 3. pants no vertikālu vienošanos grupveida atbrīvojuma piemērošanas jomas izslēdz tādus gadījumus, kuros piegādātāja tirgus daļa pārsniedz 30 % no attiecīgā tirgus. Komisija norādīja, pret ko neiebilda prasītājas, ka prasītāju lopkopju federāciju biedru produkcija ievērojami pārsniedza šo 30 % slieksni Francijas liellopu gaļas tirgū.

89 Attiecībā uz prasītāju apgalvojumu, ka tās saviem biedriem nevarot piespiest ievērot noteiktās minimālās cenas, ir jāatzīst, ka, ja uz nolīgumu starp apvienībām attiecas EKL 81. panta 1. punkts, nav vajadzīgs, lai attiecīgās apvienības varētu piespiest savus locekļus izpildīt saistības, ko tiem uzliek nolīgums (šajā sakarā skat. Tiesas 1975. gada 15. maija spriedumu lietā 71/74 Frubo/Komisija, Recueil, 563. lpp., 29.–31. punkts). Turklāt ir jānorāda, ka atsauce uz iepriekš minēto spriedumu lietā Wouters u.c. šajā gadījumā nav atbilstoša, jo faktiskie apstākļi un juridiskās problēmas tajā lietā, kurā taisīts spriedums, kas attiecās uz profesionālas apvienības regulējumu par advokātu profesijas darbību un organizāciju, nav pielīdzināmi pašreizējai lietai.

90 Lai attaisnotu strīdīgo nolīgumu, prasītājas arīdzan nevar atsaukties uz krīzi, kāda valdīja liellopu nozarē faktu rašanās laikā, kas it īpaši ietekmēja Francijas liellopu audzētājus. Šis apstāklis pats par sevi nevar būt iegansts secinājumam, ka nav izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 740. punkts). Katrā ziņā ir jānorāda, ka Komisija savā vērtējumā nebija ignorējusi krīzi nozarē, kā tas sevišķi izriet no apstrīdētā lēmuma 10.–15. un 130. apsvēruma. Turklāt Komisija to bija ņēmusi vērā, nosakot naudas sodu, samazinādama to par 60 % (skat. apstrīdētā lēmuma 182.–185. apsvērumu).

91 Jānoraida arī prasītāju tēze, ka strīdīgais nolīgums ir uzskatāms par valsts regulējuma aktu, kas atbilst Francijas tradicionālai saskaņotas pārvaldes praksei starp administrāciju un lauksaimniecības federācijām un ko attaisnojot valsts iestāžu veikto pasākumu neefektivitāte. Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka atbilstošās tiesību normas, saskaņā ar kurām tiek pieņemti EKL 81. pantā paredzētie nolīgumi, un šo normu juridiskā kvalifikācija, kas šajā sakarā paredzēta dažādās valsts tiesību sistēmās, neietekmē Kopienu konkurences noteikumu piemērošanu (iepriekš minētais spriedums lietā BNIC, 17. punkts). Otrkārt, jānorāda, ka tiesas sēdē Francijas Republikas pārstāvji noliedza to, ka strīdīgais nolīgums būtu uzskatāms par kopīgu pārvaldību starp administrāciju un lauksaimniecības federācijām, precizēdami, ka tā izpaužas kā pēdējo pārstāvēšana valsts un Kopienu konsultatīvajās struktūrās. Visbeidzot, treškārt, ir jāatzīst, ka apgalvotā publisko pasākumu nepietiekamība noteiktas nozares problēmu atrisināšanai nevar attaisnot to, ka skartie privātie tirgus dalībnieki iesaistās darbībās, kas ir pretējas konkurences noteikumiem, vai ka tie pretendē uz tām prerogatīvām, kas ir saistītas ar publiskajām, valsts vai Kopienu pilnvarām, lai ar savu rīcību aizstātu publisko iestāžu rīcību.

92 Tāpat, runājot par Francijas zemkopības ministra lomu 2001. gada 24. oktobra nolīguma noslēgšanā, pietiek atzīt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstāklis, ka uzņēmumu rīcība valsts iestādēm ir bijusi zināma, tā ir atļauta vai tās pat to ir veicinājušas, katrā ziņā nevar ietekmēt EKL 81. panta piemērošanu (Pirmās instances tiesas 1993. gada 29. jūnija spriedumi lietā T‑7/92 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil, II‑669. lpp., 71. punkts, un iepriekš minētajā lietā Tréfilunion/Komisija, 118. punkts).

93 Visbeidzot, jānoraida arī prasītāju arguments, ka Komisija neesot pierādījusi, ka strīdīgais nolīgums esot izraisījis sekas attiecībā uz importu vai tirgus cenu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai piemērotu EKL 81. panta 1. punktu, nolīguma konkrētai ietekmei nav nozīmes, ja izrādās, ka tās mērķis ir traucēt, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū. Līdz ar to faktisku konkurenci ierobežojošu seku pierādīšana nav vajadzīga, ja ir nodibināts pārmestās rīcības konkurenci ierobežojošais mērķis (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 741. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 178. punkts). Kā jau iepriekš tika secināts, Komisija bija pierādījusi, ka strīdīgā nolīguma mērķis bija ierobežot brīvu konkurenci attiecīgajos tirgos (skat. iepriekš 82.–85. punktu). Komisijai tādēļ nebija pienākuma pārbaudīt šo pasākumu konkrētās sekas attiecībā uz konkurenci kopējā tirgū, it īpaši Francijā.

94 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šis iebildums ir jānoraida.

4. Par arodbiedrību darbības kvalifikāciju

a) Lietas dalībnieku argumenti

95 Prasītājas lietā T‑245/03 apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ierobežojot attiecībā uz tām biedrošanās brīvības izmantošanu, kas atzīta Nicā 2000. gada 7. decembrī proklamētās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 12. panta 1. punktā (OV 2000, C 364, 1. lpp.). Komisija it īpaši nav ņēmusi vērā pārvaldības funkcijas, kas ir raksturīgas Francijas lauksaimniecības arodbiedrībām. Tāpat Komisija esot bijusi ārkārtīgi neprecīza, kad tā sodītajām federācijām uzlika pienākumu nākotnē atturēties no jebkāda nolīguma, saskaņotas darbības vai lēmuma, kura mērķis vai sekas varētu būt līdzīgas tām pārmestajam pārkāpumam, lai gan profesionālai arodbiedrībai vajadzētu organizēt starp tās biedriem saskaņotas darbības savu kolektīvo interešu aizstāvēšanai.

96 Komisija apgalvo – fakts, ka prasītājas ir arodbiedrības, neatbrīvo tās no konkurences noteikumu piemērošanas, kas ir sabiedriskās kārtības noteikumi.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

97 Saskaņā ar EKL 3. panta 1. punkta g) un j) apakšpunktu Kopienas darbība paredz vienlaicīgi sistēmu, kas nodrošina to, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence, un sociālo politiku. EKL 137. panta 1. punkta f) apakšpunkts paredz arī to, ka Kopiena atbalsta un papildina dalībvalstu darbības darba ņēmēju un darba devēju pārstāvības un kolektīvās interešu aizsardzības jomā, un EKL 139. panta 1. punkts paredz, ka sociālo partneru dialogs Kopienas līmenī var radīt līgumattiecības. EKL 81. panta 1. punkts aizliedz nolīgumus, kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū. Šis pants ir uzskatāms par fundamentālu normu, kas ir neizbēgama Kopienai uzticēto uzdevumu sasniegšanā un sevišķi iekšējā tirgus darbībā (Tiesas 1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑126/97 Eco Swiss, Recueil, I‑3055. lpp., 36. punkts).

98 Tiesa ir lēmusi, ka, ja zināmas konkurenci ierobežojošas sekas ir skaidri ietvertas kolektīvajos nolīgums, kas noslēgti starp darba devēju un darbinieku pārstāvju organizācijām, šo nolīgumu sociālās politikas mērķi tiktu nopietni kompromitēti, ja sociālie partneri būtu pakļauti EKL 81. panta 1. punktam, kopīgi meklējot pasākumus, kas paredzēti darba un nodarbinātības apstākļu uzlabošanai. Tādējādi no Līguma noteikumu, skatot tos kopumā, lietderīgas un konsekventas interpretācijas izriet, ka nolīgumi, kas kolektīvo pārrunu ietvaros ir noslēgti starp sociālajiem partneriem, lai ievērotu šos mērķus, to veida un mērķa dēļ ir uzskatāmi par tādiem, uz kuriem neattiecas EKL 81. panta 1. punkts (Tiesas 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑67/96 Albany, Recueil, I‑5751. lpp., 59. un 60. punkts). Savukārt Tiesa ir noteikusi, ka šis pēdējais noteikums ir piemērojams starpprofesiju nolīgumiem, ko ir noslēgušas organizācijas, kas publisko tiesību organizāciju ietvaros pārstāv ražotājus, kooperatīvus, strādniekus un ražošanas nozares (iepriekš minētais Tiesas spriedums lietā BNIC, 3. un 16.–20. punkts, un 1987. gada 3. decembra spriedums lietā 136/86 BNIC, Recueil, 4789. lpp., 3. un 13. punkts).

99 Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka strīdīgā nolīguma būtība un mērķis neattaisno tā izslēgšanu no EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomas.

100 Pirmkārt, jāatzīst, ka minētais nolīgums nav kolektīvs darba koplīgums un to nav noslēgušas darba devēju un darbinieku pārstāvju organizācijas. Lopkopji neatrodas nekādās darba tiesiskās attiecībās ar kautuvēm, jo tie neveic darbu to labā un pakļautībā, ne arī ir integrēti tajās (šajā sakarā skat. Tiesas 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑22/98 Becu u.c., Recueil, I‑5665. lpp., 26. punkts). Turpretī, kā tas jau ir izlemts iepriekš, lopkopji ir uzskatāmi par uzņēmumiem EKL 81. panta 1. punkta nozīmē (skat. iepriekš 53. punktu). Strīdīgais nolīgums tādējādi ir uzskatāms par starpprofesiju nolīgumu, kas noslēgts starp diviem ražošanas ķēdes posmiem liellopu gaļas nozarē. Otrkārt, nolīgumā nav paredzēti pasākumi darba un nodarbinātības nosacījumu uzlabošanai, bet gan tikai liellopu gaļas importa pārtraukšana un minimālās cenas noteikšana konkrētu kategoriju govīm. Šo pasākumu mērķis šajā gadījumā ir ierobežot konkurenci vienotajā tirgū (skat. iepriekš 82. un 85. punktu).

101 No tā attiecīgi izriet – pat ja prasītājas lietā T‑245/03 kā lauksaimniecības arodbiedrību federācijas tiešām leģitīmi varēja rīkoties savu biedru aizstāvības nolūkos, tās šajā gadījumā nevarēja atsaukties uz arodbiedrību brīvību, lai attaisnotu konkrētas darbības, kas bija pretrunā EKL 81. panta 1. punktam.

102 Tāpat ir jānoraida prasītāju tēze, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 2. pantā noteikdama tām pienākumu turpmāk atturēties no jebkādas aizliegtas vienošanās ar konstatētajam pārkāpumam identisku vai līdzīgu mērķi vai sekām, esot kaitējusi to misijai kā profesionālām arodbiedrībām ilgtermiņā veikt saskaņotas darbības savu kolektīvo interešu aizsardzībai. Uzliekot prasītājām pienākumu atturēties no inkriminēto pārkāpumu atkārtošanas vai līdzīgu pasākumu veikšanas, Komisija norādīja tikai sekas, kuras attiecībā uz to rīcību nākotnē izriet no prettiesiskuma konstatācijas apstrīdētā lēmuma 1. pantā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98 Krupp Thyssen Stainless un Acciai speciali Terni/Komisija, Recueil, II‑3757. lpp., 311. punkts). Šāda prasība turklāt ir pietiekami precīza un tā balstīta uz faktiem, kas Komisijai ļāva konstatēt sankcionētās rīcības prettiesiskumu, no kā skaidri izriet, ka šāds pienākums neattiecas uz prasītāju vispārējo arodbiedrības darbību.

103 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šis iebildums ir jānoraida.

104 Līdz ar to šis pamats ir noraidāms.

B – Par otro pamatu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un tiesību kļūdām, novērtējot pārkāpuma apjomu un ilgumu

105 Prasītājas apstrīd Komisijas noteiktā pārkāpuma apjomu un ilgumu. Pirmkārt, tās apgalvo, ka 2001. gada 24. oktobra nolīguma sadaļa “Imports” zaudēja spēku tiklīdz 2001. gada 31. oktobrī tika parakstīts Rungis protokols. Otrkārt, tās noliedz, ka 2001. gada 24. oktobra nolīgums būtu ticis pagarināts ar tāda paša satura mutisku nolīgumu.

1. Sākotnēji jautājumi

a) Par vietējo nolīgumu ņemšanu vērā

Lietas dalībnieku argumenti

106 Prasītājas apgalvo, ka Komisija nevarēja pamatoties uz vietējā līmenī noslēgtajiem atsevišķu lopkopju un kautuvju arodbiedrību nolīgumiem, lai noteiktu nacionālajām federācijām pārmestā pārkāpuma ilgumu. Tās atgādina, ka Komisijas pienākums ir pierādīt nolīguma ilgumu un ka tiktāl, ciktāl tā izvēlas pamatoties uz tiešiem dokumentāriem pierādījumiem, lai pierādītu pārkāpumu un dalību tajā, tā nevar prezumēt līdzdalības kādā nolīguma daļā turpināšanos pēc pēdējās pierādītās dalības kādā no īstenošanas pasākumiem (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 4281.–4283. punkts).

107 Prasītājas norāda, ka tās nav attiecīgo vietējo nolīgumu līgumslēdzējas puses, jo tos ir noslēgušas atsevišķas juridiskas vienības, proti, departamentu lauksaimniecības federācijas, departamentu JA vai vietējās arodbiedrības. Šie vietējie nolīgumi, it īpaši pēc 2001. gada 30. novembra noslēgtie, bija tikai un vienīgi šo pēdējo rīcības rezultāts un tie bija atkarīgi no to spējas panākt minimālo cenu piemērošanu pircējiem. Prasītājas šajā sakarā uzsver FNB direktora rokraksta anotācijas attiecībā 2001. gada 29. novembra sanāksmi (“vest sarunas par cenu skalām reģionā”). Fakts, ka FNB atsauces cenu skalu nosūtīja departamentu federācijām, kas to pieprasīja, nevar apgāzt šo secinājumu, jo šāds sūtījums esot noticis nevis saskaņā ar nacionālo nolīgumu, bet gan šo federāciju veikto vietējo pārrunu ietvaros. Tāpat E. C., viens no FNB direktoriem, 2001. gada 11. decembrī adresēja šo skalu kādai departamenta federācijai, skaidri tai atgādinot, ka nolīgums neatjauno minēto skalu. Visbeidzot, prasītājas apstrīd Komisijas tēzi, ka vietējo nolīgumu teksts gandrīz burtiski tiek atkārtots nacionālajā nolīgumā.

108 Prasītājas turklāt norāda, ka šo vietējo nolīgumu līgumslēdzējas puses nav piedalījušās administratīvajā procedūrā Komisijā. Prasītājas nevarot atbildēt to vietā un vārdā. Līdz ar to šo materiālu neizsvītrošana no debatēm būtu pretrunā tiesībām uz aizstāvību un 6. panta 1. punktam Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (ECTK).

109 Komisija iebilst, ka tā pārkāpuma ilguma novērtējumā varēja gan pamatoti ņemt vērā daudzos vietējos nolīgumus, kas tika noslēgti pēc 2001. gada 24. oktobra nolīguma parakstīšanas. Šie vietējie nolīgumi bija strīdīgā nolīguma galvenie īstenošanas instrumenti, it īpaši pēc rakstveida nolīguma izbeigšanās. Turklāt visi dokumenti par šiem nolīgumiem tika atrasti pie prasītājām, kas pierāda to, ka nacionālās federācijas cieši sekoja to nacionālā nolīguma izpildei vietējā līmenī.

Pirmās instances tiesas vērtējums

110 Prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija pārkāpuma ilguma novērtējuma nolūkā nevarēja ņemt vērā nolīgumus, ko bija noslēgušas nevis pašas prasītājas, bet gan departamentu federācijas vai lopkopju vietējās arodbiedrības, no vienas puses, un kautuvju uzņēmumi, no otras puses.

111 Taču netiek apstrīdēts, ka attiecīgās lopkopju federācijas vai vietējās arodbiedrības ir tieši vai netieši prasītāju lietā T‑245/03 biedri.

112 Jānorāda, ka pēc 2001. gada 24. oktobra nolīguma parakstīšanas lopkopju nacionālās federācijas aicināja savus biedrus īstenot šo nolīgumu vietējā līmenī. Prasītājas lietā T‑245/03 2001. gada 25. oktobra vēstulē saviem biedriem, informējot par iepriekšējā dienā parakstīto nolīgumu, norādīja: “Katram no mums no šī brīža jāpievērš liela uzmanība šī nolīguma stingrai piemērošanai visā teritorijā [..]. Mēs jūs arī aicinām iespējami īsā laikā iegūt to uzņēmumu parakstus, kas vēl nav parakstījuši nolīgumu. Uzņēmumu iesaistīšana ir saistīta ar prioritāti, kāda tiek veltīta piegādēm valsts līmenī.” Tāpat prasītāju lietā T‑245/03 vēstulē to biedriem, kas datēta 2001. gada 13. decembrī, ir šāda rindkopa: “[..] mēs aicinām mobilizēties visam FNSEA tīklam [..], lai katrā kautuvē pārbaudītu faktiski piemērotās cenas, lai tiktu ievērotas mūsu minimālās mērķu cenas. Šajā nolūkā mēs jūs lūdzam organizēt vizītes katrā kautuvē, kas atrodas jūsu departamentā.” Visbeidzot, 2001. gada 8. novembra vēstulē, ko prasītājas lietā T‑245/03 nosūtījušas savām biedru federācijām, norādīts, ka pēdējām ir pienākums paziņot nacionālajām federācijām jebkādu informāciju par darbībām, kas veiktas, lai sagatavotu arodbiedrību stratēģijas izpildi; šī informācija it īpaši ietvēra “precīzu un detalizētu to uzņēmumu sarakstu, kas vēl nebija parakstījuši cenu skalu vai kas to bija parakstījuši, bet nepiemēroja”.

113 Tādējādi no lietas materiāliem izriet, ka prasītājas lietā T‑245/03 ir aicinājušas savus biedrus veikt konkrētas darbības ar kautuvju uzņēmumiem, kas darbojās to attiecīgajās teritorijās, un piedalīties arī strīdīgā nolīguma izpildē. Šī fakta dēļ departamentu federāciju vai vietējo arodbiedrību darbība iekļaujas kopīgā stratēģijā ar nacionālajām federācijām, kuras mērķis ir visā Francijas teritorijā nodrošināt nacionālajā līmenī izlemto pasākumu efektivitāti. Viens no šīs stratēģijas instrumentiem tieši ir nolīgumu noslēgšana starp lopkopju vietējām arodbiedrībām un kautuvju uzņēmumiem.

114 2001. gada 9. novembra faksā, ko Lejasnormandijas Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (FRSEA) [Lauksaimnieku arodbiedrību reģionālā federācija] nosūtīja FNSEA, atbildot uz pēdējās 2001. gada 8. novembrī nosūtīto jautājumu anketu, ir norādīts: “Darbības un stratēģija cenu skalas piemērošanai: [..] Reģionāla apņemšanās līguma formāla parakstīšana: Nosacījumu un cenu skalas ievērošana starp FRSEA [Lejasnormandija] un kautuvēm. Viņi visi ir uzņēmušies saistības rakstiski un nodevuši mums dokumentu.” Tāpat 2001. gada 19. novembra faksā, ko Finistēras [Finistère] FDSEA nosūtījusi FNB, var lasīt: “Attiecībā uz darbībām, kuras veiktas [minimālo] cenu skalas sakarā, ar kautuvēm ir panāktas mutiskas vienošanās. Mums vēl nav atdots rakstveida nolīgums un mēs neesam saņēmuši sūdzības no lopkopjiem par skalas neievērošanu.” Visbeidzot, 2001. gada 13. novembra faksa, ko Izēras [Isère] FDSEA nosūtījusi FNSEA un FNB, pielikumā ir atrodams tipveida vietējais nolīgums; tā nosaukums ir “Nacionālā nolīguma piemērošana minimālo cenu skalai” un tas ietver klauzulas par apņemšanos ievērot cenu skalu un uz pagaidu laiku pārtraukt importu “līdz jaunām pārrunām nacionālā līmenī”.

115 Turklāt fakts, ka šos vietējos nolīgumus bija parakstījuši kautuvju uzņēmumi, nevis to pārstāvju organizācijas nacionālajā līmenī (proti, FNICGV un prasītāja lietā T‑217/03), nav pamats tam, lai šajā gadījumā šie nolīgumi netiktu ņemti vērā. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzskata, ka starp lopkopju un kautuvju pārstāvjiem noslēgta nacionāla nolīguma esamība bija izšķirošs faktors, lai pārvarētu kautuvju uzņēmumu pretošanos vietējo nolīgumu pieņemšanai, kuriem tos uzspieda lopkopju pārstāvji.

116 Visbeidzot, no lietas materiāliem un pretēji prasītāju apgalvojumiem izriet, ka attiecīgajos vietējos nolīgumos būtībā bija pārņemts nacionālā nolīguma saturs. Minētie vietējie nolīgumi nebija nekas cits kā nacionālā nolīguma burtiska transpozīcija (piemēram, skat. 2001. gada 31. oktobrī starp Luāras [Loire] FDSEA un tā paša departamenta kautuvju uzņēmumiem parakstīto nolīgumu).

117 Ņemot vērā iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa norāda, ka šie vietējie nolīgumi uzskatāmi par neatkarīgu pārrunu iznākumu, kas nav saistīti ar nacionālā nolīguma piemērošanu. Vietējā līmenī noslēgtie nolīgumi pagarina un īsteno strīdīgo nolīgumu.

118 Tādēļ Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija bija tiesīga ņemt vērā šos vietējos nolīgumus, lai novērtētu prasītājām pārmestā pārkāpuma apjomu un ilgumu.

119 Turklāt ir jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru vietējo nolīgumu ņemšana vērā pārkāpjot tiesības uz aizstāvēšanos. Jāatzīst, ka dokumenti par vietējiem nolīgumiem, uz kuriem Komisija pamatojās apstrīdētajā lēmumā un kas tika atrasti prasītāju biroju izmeklēšanās, ir lietas administratīvo materiālu sastāvdaļa. Tādēļ prasītājām procedūrā Komisijā bija iespēja formulēt savus apsvērumus par šiem dokumentiem.

b) Par lietas materiālu dokumentu organizāciju, izvēli, citēšanu un interpretāciju

Lietas dalībnieku argumenti

120 Prasītājas apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot sagrozījusi rokraksta piezīmes, kas tika atrastas FNB direktora birojā un uz kurām tā lielā mērā pamatojās, lai pierādītu strīdīgā nolīguma apjomu un ilgumu. Tāpat Komisija prasītājām esot darījusi zināmus tikai pašas izvēlētus izvilkumus, neesot šos izvilkumus klasificējusi hronoloģiskā kārtībā un neesot tos apkopojusi, tādējādi tie esot iejaukti starp citiem lietas materiāliem. Turklāt šīs anotācijas esot bijušas uz labojumiem pārpilnām lapām, nesakārtotā veidā un bieži vien neatšifrējamas.

121 Prasītājas turklāt apstrīd veselas citātu virknes, kas minēta apstrīdētajā lēmumā, precizitāti vai interpretāciju, norādīdama, ka tie ir nepilnīgi, izolēti no konteksta vai kļūdaini, ka tie faktiski ir pretrunā Komisijas tēzei, ka tie nav datēti un ka sanāksmju dalībnieki, uz ko ir atsauces, nav identificējami. Visbeidzot, tās apgalvo, ka Komisija, interpretējot lietas materiālu dokumentus, esot mainījusi pierādīšanas pienākumu, jo tā esot prezumējusi prasītāju pārkāpumu un ņēmusi vērā tikai inkriminējošos, nevis attaisnojošos dokumentus.

122 Komisija norāda, ka tā lēmumā nevar pilnībā citēt visus dokumentus, uz kuriem tā pamatojas, un apgalvo, ka atsevišķu izvilkumu norādīšana ir kritizējama tikai tad, ja tās dēļ tiek sagrozīti lietas materiāli. Tā noraida pārējos prasītāju iebildumus.

Pirmās instances tiesas vērtējums

123 Prasītājas neapstrīd, ka tām bijusi pieeja visiem dokumentiem, kas iekļauti Komisijas administratīvās lietas materiālos (izņemot divas vēstules, kas nosūtītas starp Komisiju un Francijas Republikas Pastāvīgo pārstāvniecību Eiropas Savienībā). It īpaši Komisija norāda, ka prasītājām bija pieeja FNB direktora attiecīgās rokraksta piezīmju grāmatas pilnīgai kopijai, ko prasītājas nenoliedz. No tā izriet, ka prasītājām bija iespēja identificēt un atsaukties uz visiem attaisnojošiem pierādījumiem, kas atrodami lietas materiālos. Turklāt prasītājas nav apgalvojušas, ka Komisija no administratīvās lietas materiāliem izņēmusi vai nav tajos iekļāvusi attaisnojošos dokumentus, ko prasītājas identificējušas vai iesniegušas.

124 Turklāt ir jānorāda, ka tāpat kā prasītājas, Komisija apstrīdētajā lēmumā savus secinājumus bieži pamatoja ar izvilkumiem no vairākām rokraksta piezīmēm, kas tika atrastas un kopētas prasītāju birojos veiktajās pārbaudēs. Pārsvarā šīs piezīmes nav ne parakstītas, ne datētas un to saturs ne vienmēr ir salasāms. Taču jāatzīst, ka dokumenta datuma vai paraksta neesamība vai fakts, ka tas ir slikti uzrakstīts, neatņem šis dokumentam pierādījuma spēku, ja tā izcelsme, iespējamais datums un saturs ir nosakāms ar pietiekamu pārliecību (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑11/89 Shell/Komisija, Recueil, II‑757. lpp., 86. punkts).

125 Šajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, kad dokuments nav datēts, un piešķīra tam aptuvenu datumu saskaņā ar tā saturu vai kontekstu. Tāpat gadījumos, kad bija norādīti tikai sanāksmju dalībnieku iniciāļi, Komisija parasti pēc konteksta secināja, kas bija attiecīgās personas. Visbeidzot, runājot par prasītāju kritiku attiecībā uz rokraksta piezīmju organizāciju un klasifikāciju, Komisija paskaidroja, ka lietas materiālu dokumenti tika klasificēti hronoloģiski atbilstoši to izdošanas datumam vai atklāšanas datumam izmeklēšanā atrasto dokumentu gadījumā, turklāt šie pēdējie dokumenti tika numurēti saskaņā ar izveidoto sarakstu kārtību.

126 Runājot par prasītāju iebildumiem it īpaši attiecībā uz noteiktu pierādīšanas līdzekļu izmantošanu un interpretāciju apstrīdētajā lēmumā, tie tiks izskatīti turpmāk, jo tie var apstrīdēt Komisijas secinājumus par pārkāpuma apjomu un ilgumu.

2. Nolīguma par importu attiecināšana uz prasītājām

a) Lietas dalībnieku argumenti

127 Prasītājas apgalvo, ka 2001. gada 31. oktobra Rungis protokola parakstīšana izraisīja to, ka nacionālā nolīguma sadaļa par importa pārtraukšanu, kas stājās spēkā 2001. gada 29. oktobrī, zaudēja spēku tikai divas dienas vēlāk, proti, 2001. gada 31. oktobrī. Tādēļ nolīguma sadaļai “Imports” nebija laika pastāvēt un līdz ar to tā nav attiecināma uz prasītājām.

128 Prasītājas apgalvo, ka Komisija šajā lietā ir sagrozījusi faktus un pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka minētais Rungis protokols ietver nolīgumu par importa apjoma ierobežošanu. Tajā ietvertā importētāju un eksportētāju apņemšanās īstenot “solidaritāti” neattiecas uz importu un nav nekas cits kā apstiprinājums no FNICGV puses pēc lopkopju federāciju pieprasījuma turpināt piegādes saskaņā ar cenu skalā paredzētajiem nosacījumiem. Prasītāja lietā T‑217/03 turklāt norāda – tā kā tā nav parakstījusi Rungis protokolu, uz to katrā ziņā neattiecas minētā “solidaritātes” apņemšanās. Visbeidzot, FNICGV priekšsēdētāja deklarācijas protokola parakstīšanas dienā apstiprina, ka “Importa” sadaļa ir atmesta.

129 Tāpat prasītājas apgalvo, ka Komisija, apstiprinādama, ka pastāvēja nepieciešama saikne starp cenas skalu un importa pārtraukšanu, ir sajaukusi to, ko patiešām vēlējās ražotāji, ar to, kādi bija patiesie fakti pēc Rungis protokola. Prasītājas arī atgādina jau no paša sākuma pastāvošo kautuvju–importētāju un lieltirgotāju–importētāju, FNICGV biedru, kritisko nostāju pret 2001. gada 24. oktobra nolīguma “Importa” sadaļu un uzskata, ka šīs sadaļas pieņemšana no šīs federācijas puses bija tikai simbolisks žests un tas nav uzturams.

130 Turklāt prasītājas pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā dokumentus, kas pierāda to, ka nolīgums par importu vairāk nepastāvēja. Pirmkārt, tās atsaucas uz lopkopju nacionālo federāciju 2001. gada 8. novembra vēstuli saviem biedriem, no kuras izriet, ka 2001. gada 24. oktobra nolīgums attiecas tikai un vienīgi uz minimālo cenu skalas piemērošanu, jo nav nekādu norāžu par importa ierobežošanu. Otrkārt, prasītājas min 2001. gada 14. novembra rokraksta piezīmi, kurā teikts: “nolīgums ierobežots: šodien turpinām importēt; nekādu [pretpasākumu]”.

131 Turklāt prasītājas apgalvo, ka Komisija ir identificējusi tikai vietējo nolīgumu, kas noslēgts pēc Rungis protokola parakstīšanas un ietver klauzulu par importa pārtraukšanu, proti, Izēras departamentā noslēgto nolīgumu. 2001. gada 9. novembra dokumenti, kas iegūti no Lejasnormandijas FRSEA, un 2001. gada 19. novembra dokumenti, kas iegūti no Finistēras FDSEA, ir tikai atskaites, kas nepierāda, ka attiecīgie vietējie nolīgumi ietvēra apņemšanos pārtraukt importu. Komisijas minētie pārējie vietējie nolīgumi nav datēti pēc Rungis protokola. Tāpat Luārā pieņemtais nolīgums ir datēts ar 2001. gada 31. oktobri.

132 Visbeidzot, prasītājas apgalvo, ka tirdzniecības apjoma līkņu analīze apstiprina, ka importa pārtraukums neturpinājās pēc 2001. gada 31. oktobra. Tās skaidro, ka apgalvotais importētās liellopu gaļas apjoma kritums 2001. gada novembrī un decembrī ir izskaidrojams ar pastāvīgām izmaiņām ikmēneša importa apjomos un nekāda cēloņsakarība nav rodama starp konkrēto samazinājumu un apgalvotā nolīguma esamību.

133 Komisija apgalvo, ka 2001. gada 24. oktobra nolīguma sadaļa “Imports” pēc 2001. gada 31. oktobra netika atcelta ar Rungis protokolu. Tā apgalvo, ka šī protokola mērķis bija mazināt pārāk stingro apņemšanos pilnīgi pārtraukt importu, bet, atsaucoties uz “solidaritāti”, tas izraisīja importa ierobežošanu ar labākām cenām. Saskaņā ar tās teikto prasītājas nav paskaidrojušas, kā nolīgums par minimālajām cenām var pastāvēt, ja vienlaicīgi iespējams imports par lētākām cenām. Visbeidzot, vairāki vietējie nolīgumi, kas noslēgti Rungis protokola parakstīšanas dienā vai pēc tam, piemērojot nacionālo nolīgumu, vienmēr ietvēra apņemšanos pārtraukt importu.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

134 Iesākumā ir jānoraida prasītāju tēze, ka tā kā sadaļa “Imports” esot tikusi atcelta pēc Rungis protokola, minēto sadaļu nevar attiecināt uz prasītājām. Apstāklis, ka pārkāpums ir bijis ļoti īsu laiku, nerada šaubas par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma esamību.

135 Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka, lai nolīgums par minimālo cenu noteikšanu būtu efektīvs, tam vajadzīgi kontroles pasākumi vai importa ierobežošana. Šajā gadījumā citu dalībvalstu izcelsmes liellopu gaļa, it īpaši Vācijas un Nīderlandes, bija lētāka nekā Francijā ražotā gaļa un, ņemot vērā pārmērīgo piedāvājumu, cenu skalas efektivitāte katrā ziņā bija atkarīga no Francijas lopkopju piegādēm Francijā dibinātajiem kautuvju uzņēmumiem. Ja tā nebūtu, tad ne tikai cenu skala nespētu atrisināt Francijas lopkopju krīzi, [bet] tā to drīzāk pasliktinātu, jo kautuves būtu pievērsušās produktiem no citām dalībvalstīm vai pat no trešām valstīm.

136 Katrā ziņā Pirmās instances tiesa pretēji prasītāju apgalvojumam uzskata, ka 2001. gada 31. oktobra Rungis protokols pilnībā neizskauda tos importa pārtraukšanas pasākumus, kas bija noteikti 2001. gada 24. oktobra nolīgumā, pat ja tie tika ierobežoti, kā to Komisija atzina apstrīdētajā lēmumā.

137 Uzreiz ir jānoraida arī prasītāju tēze, ka šis protokols attiecās uz cenu skalu, nevis uz importu. Rungis protokola nosaukums ir “Sanāksme “Importētā gaļa””. Tajā ir norādīts, ka “Francijas uzņēmumi, kas specializējas importa–eksporta nozarē, ir tikušies ar ražotāju federācijām [..], kuras ir 2001. gada 24. gada nacionālā starpprofesiju nolīguma līgumslēdzējas puses”. Atsauces šajā protokolā tiek izdarītas uz importētājiem–eksportētājiem, turpretī tā tekstā nav nekādas norādes uz cenu skalu. No tā izriet, ka Rungis protokols attiecās uz strīdīgā nolīguma sadaļu “Imports”. FNICGV priekšsēdētāja 2001. gada 31. oktobra vēstule šīs federācijas biedriem apstiprina šādu secinājumu (skat. turpmāk 140. punktu).

138 Jāatzīst, ka pēc dažiem ievada apsvērumiem Rungis protokolā ir minēts šāds izvilkums:

“Bezprecedenta krīzes apstākļos, kuros atrodas ražotāji, lopkopju pārstāvji stingri pieprasa importētājiem–eksportētājiem apzināties krīzes nopietnību.

Turpretī importētāji–eksportētāji apņemas izrādīt solidaritāti.”

139 Ņemot vērā lietas apstākļus, tostarp nepieciešamību kontrolēt importu, lai nodrošinātu cenu skalas efektivitāti, kas neapstrīdami palika spēkā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šāda “solidaritātes” apņemšanās no importētāju–eksportētāju puses ir jāsaprot, kā to norāda arī Komisija apstrīdētā lēmuma analīzes daļā, kā piekrišana no to puses ierobežot liellopu gaļas importu par labu Francijas lopkopju produkcijai.

140 Šādu secinājumu nevar apgāzt iepriekš minētā FNICGV priekšsēdētāja 2001. gada 31. oktobra vēstule tās biedriem, kurā ir teikts: “Mēs esam raduši kompromisu [..], kas importētājiem ļauj turpināt to darbību un nodrošināt pēc iespējas labāku mūsu uzņēmumu ražotās un tirgotās produkcijas brīvu apriti.” Ņemot vērā 2001. gada 24. oktobra nolīguma skaidros nosacījumus (t.i., “importa pagaidu pārtraukuma apņemšanos”), ko FNICGV priekšsēdētājs cita starpā atgādina savā vēstulē, šī daļa paliek neskaidra. FNICGV priekšsēdētājs runā par “kompromisu” un atsaucas nevis uz pilnīgi brīvas attiecīgo preču aprites īstenošanu, bet gan uz tās “iespējami labāko” īstenošanu.

141 Ņemot vērā iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa uzskata, ka ar Rungis protokolu strīdīgā nolīguma sadaļa “Imports” nav pilnībā atcelta.

142 Šādam secinājumam nav pretrunā divi dokumenti, uz k