ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Vispirms minētā tiesa norāda, ka, ģenerāladvokāta ieskatā, tas, ka tāds subjekts kā Enedis tiek kvalificēts par elektroenerģijas ražotāju, “ir pretrunā līgumisko un ekonomisko attiecību starp dažādiem nozares dalībniekiem realitātei”, jo, pirmkārt, sadales tīkla operators nevar ražot elektroenerģiju no izejvielām, ko tas nav iegādājies, un, otrkārt, ka šis operators nepārdod elektroenerģiju, jo patērētājs to ir iegādājies no piegādātāja.
12

A samaksāja C kopējo summu 77000 EUR, no tās 64705,88 EUR – par preces vērtību un 12294,12 EUR – kā ar to saistīto PVN. Visas šīs summas C paturēja pats. Savā grāmatvedībā un nodokļu deklarācijās C norādīja pārdošanas cenu 52100,84 EUR, kurai pieskaitīts PVN 9899,16 EUR apmērā, kāda tā norādīta rēķinā, ko tas izrakstīja W. Līdz ar to C pārskaitīja tikai attiecībā uz šo pēdējo minēto summu iekasēto nodokli, proti, 9899,16 EUR. Savukārt W nav reģistrējis darījumu ne savā grāmatvedībā, ne nodokļu deklarācijās un tātad nav samaksājis nodokli par to.
42

Lai gan šādas tiesību normas atcelšana, ko veic likumdevējs, sekas rada tikai nākotnē (ex nunc), un tāpēc ar to netiek apšaubīts ar atcelto tiesību normu radīto tiesisko seku raksturs attiecībā uz pastāvošām situācijām, valsts tiesību normas atcelšana tiesā rada sekas pagātnē (ex tunc) no tās pieņemšanas dienas, un tāpēc principā minētās tiesību normas radītās sekas uz esošajām situācijām vairs nepastāv, sākot no minētās dienas.
85

No vienas puses, kā par to ir vienojies arī Parlaments, apstrīdētās tiesību normas, ņemot vērā to priekšmetu un mērķi, nav ārkārtas pasākumi, lai reaģētu uz nopietnu apdraudējumu jūras bioloģisko resursu saglabāšanai Regulas Nr. 1380/2013 12. un 13. panta izpratnē. No otras puses, Padome iejaucās un pieņēma apstrīdētos noteikumus par pārejas periodu, kurā Komisija vēl nebija izmantojusi citu iespēju, kas skaidri paredzēta Regulas 2019/472 8. panta 2. un 3. punktā, un pieņēma vienu vai vairākus deleģētos aktus saskaņā ar šīm tiesību normām.
7

Minētās direktīvas 12. pantā “Abonentu saraksti” ir paredzēts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka abonenti bez maksas un pirms tie ir iekļauti abonentu sarakstā tiek informēti par drukāta vai elektroniska tādu abonentu sarakstu nolūku, par kuriem informācija ir pieejama publiski vai ir iegūta uzziņu dienestos, kuros var būt iekļauti to personas dati, kā arī par tālākām izmantošanas iespējām, pamatojoties uz meklēšanas iespējām, kas iestrādātas sarakstu elektroniskajās versijās. 2. Dalībvalstis nodrošina, ka abonentiem ir iespēja noteikt, vai to personas dati iekļaujami abonentu sarakstā, un ja tā, tad kādi dati līdz līmenim, kad šādi dati ir atbilstoši sarakstam, kā noteicis saraksta pakalpojumu sniedzējs, un pārbaudīt, labot vai atsaukt šādus datus. Personas datu neiekļaušana publiski pieejamā abonentu sarakstā, to pārbaude, labošana un atsaukšana ir bez maksas. Šis noteikums paredz, ka personas datu neiekļaušana publiski pieejamā abonentu sarakstā, to pārbaude, labošana un atsaukšana ir bez maksas. 3. Dalībvalstis var pieprasīt, ka, izmantojot publiski pieejama abonentu sarakstu tādam nolūkam, kas nav personu kontaktinformācijas meklēšana, pamatojoties uz to vārdiem vai nosaukumiem un nepieciešamības gadījumā uz citu minimālo identifikācijas informāciju, ir jāsaņem papildu piekrišana no abonentiem. [..]”
25

Saskaņā ar 68. pantu 2016. gada 18. aprīļadecreto legislativo no 50 – Codice dei contratti pubblici (Leģislatīvais dekrēts Nr. 50 par Sabiedrisko pakalpojumu līgumu kodeksu; 2016. gada 19. aprīļaGURI Nr. 91 kārtējais pielikums): “1. XIII pielikuma 1. punktā norādītās tehniskās specifikācijas tiek izklāstītas iepirkuma procedūras dokumentos, un tajās nosaka būvdarbu, pakalpojumu vai piegādes nepieciešamos raksturlielumus. [..] [..] 5. Neskarot obligātās valsts tehniskās normas, tehniskās specifikācijas formulē kādā no šādiem veidiem: [..] b) ar atsauci uz tehniskajām specifikācijām un – vēlamajā secībā – uz standartiem, kuros ir transponēti Eiropas standarti, Eiropas tehniskajiem novērtējumiem, kopējām tehniskajām specifikācijām, starptautiskiem standartiem, citām Eiropas standartizācijas institūciju noteiktām tehnisko atsauču sistēmām vai, ja tādu nav, uz valsts standartiem, tehniskajiem apstiprinājumiem vai tehniskajām specifikācijām attiecībā uz būvdarbu projektēšanu, tāmēšanu un izpildi un piegāžu izmantošanu. Katru atsauci papildina ar frāzi “vai līdzvērtīgs”; [..]. 6. Izņemot tad, ja līguma priekšmets to attaisno, tehniskajās specifikācijās nemin konkrētus ražotājus vai avotus vai konkrētus procesus, kuri raksturo kāda konkrēta ekonomikas dalībnieka nodrošinātos produktus vai pakalpojumus, vai tirdzniecības markas, patentus, tipus vai konkrētu izcelsmi, vai ražošanas veidu, kas dažiem uzņēmumiem vai produktiem var nodrošināt priekšrocības vai izraisīt to izslēgšanu. Izņēmuma gadījumos šādu atsauci var iekļaut, ja nav iespējams sagatavot pietiekami precīzu un saprotamu līguma priekšmeta aprakstu saskaņā ar 5. punktu. Šādu atsauci papildina ar vārdiem “vai līdzvērtīgs”. 7. Ja līgumslēdzējas iestādes izmanto iespēju atsaukties uz 5. punkta b) apakšpunktā minētajām tehniskajām specifikācijām, tās nevar atzīt piedāvājumu par nepieņemamu vai noraidīt to tāpēc, ka piedāvātie būvdarbi, piegādes vai pakalpojumi neatbilst atsaucē norādītajām tehniskajām specifikācijām, ja pretendents, izmantojot jebkādus piemērotus līdzekļus, tostarp 86. pantā minētos pierādīšanas līdzekļus, pierāda, ka piedāvātie risinājumi līdzvērtīgi nodrošina tehnisko specifikāciju prasību izpildi.”
17

Iesniedzējtiesa precizē, ka pirms šī lēmuma pieņemšanas visi apsūdzētie uzņēmumi apgalvoja, ka, nosakot naudas soda apmēru, Konkurences padomei bija jāņem vērā nevis visi to ieņēmumi, bet tikai to faktiskie ieņēmumi. Taču gan minētajā lēmumā, gan Konkurences likumā un Sodu individualizētas noteikšanas instrukcijās kā naudas soda aprēķina bāze esot minēts kopējais apgrozījums, kas izriet no gada pārskatiem, nenošķirot atkarībā no minētā apgrozījuma vai attiecīgā uzņēmuma darbību komponentēm. Instrukcijās par sodu individualizētu noteikšanu Konkurences padomei neesot paredzēta nekāda rīcības brīvība, lai izvairītos no patvaļas riska. Tādējādi apsūdzētais uzņēmums nevar atsaukties uz apgrozījuma, kas minēts tā peļņas un zaudējumu pārskatā, nesaderību ar attiecīgajiem grāmatvedības noteikumiem, jo šis apgrozījums ir norādīts šī uzņēmuma paša lēmumos un grāmatvedības dokumentos.
9

Šīs direktīvas IV pielikumā “Universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu, ja tādas ir, aprēķināšana un atlīdzināšanas vai sadales mehānisma izveide saskaņā ar 12. un 13. pantu” ir ietverta A daļa “Neto izmaksu aprēķināšana”, kurā ir noteikts: “Universālā pakalpojuma saistības attiecas uz tām saistībām, ko dalībvalsts uzliek uzņēmumam attiecībā uz tīkla un pakalpojuma nodrošināšanu kādā īpašā ģeogrāfiskā apgabalā, to skaitā, ja vajadzīgs, vidējās cenas šī pakalpojuma vai īpašu izvēles tarifu nodrošināšanai šajā ģeogrāfiskajā apgabalā patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai īpašām sociālajām vajadzībām. Valsts pārvaldes iestādēm jāizskata visi līdzekļi, lai nodrošinātu atbilstīgus stimulus, lai uzņēmumi (izraudzītie vai neizraudzītie) veiktu universālā pakalpojuma saistības par efektīvām izmaksām. Veicot aprēķināšanu, universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas aprēķina kā starpību starp izraudzītā uzņēmuma ar universālā pakalpojuma saistībām un izraudzītā uzņēmuma bez universālā pakalpojuma saistībām neto izmaksām. [..] Pienācīga uzmanība ir jāpievērš pareizai to izmaksu izvērtēšanai, no kurām izraudzītais uzņēmums izvēlētos izvairīties, ja tam nebūtu universālā pakalpojuma saistības. Neto izmaksu aprēķināšanā būtu jāizvērtē universālā pakalpojuma operatora ieguvumi, ietverot netiešos ieguvumus. Aprēķinus pamato ar izmaksām, kas ir attiecināmas uz: i) norādīto pakalpojumu elementiem, ko var nodrošināt tikai ar zaudējumiem vai tādiem izmaksu nosacījumiem, kas neatbilst parastiem komerciāliem standartiem. Šajā kategorijā var būt iekļauti pakalpojuma elementi, tādi kā piekļuve neatliekamās palīdzības telefonpakalpojumiem, konkrētu taksofonu nodrošināšana, konkrētu pakalpojumu vai aprīkojuma nodrošināšana invalīdiem u.c.; ii) īpašiem pakalpojumu lietotājiem vai pakalpojumu lietotāju grupām, ko, ņemot vērā īpaša tīkla un pakalpojumu nodrošināšanas izmaksas, radītos ieņēmumus un dalībvalsts uzlikto cenu vienādošanu ģeogrāfiskajā apgabalā, var apkalpot tikai ar zaudējumiem vai tādiem izmaksu nosacījumiem, kuri neatbilst parastiem komerciāliem standartiem. Šajā kategorijā ir iekļauti tie pakalpojumu lietotāji vai to grupas, ko neapkalpotu komercoperators, kam nav universālā pakalpojuma saistības. Universālā pakalpojuma saistību īpašu aspektu neto izmaksu aprēķināšana jāveic atsevišķi un tā, lai izvairītos no jebkuru tiešu vai netiešu ieguvumu un izmaksu divkāršas uzskaitīšanas. Universālā pakalpojuma saistību vispārējās neto izmaksas jebkuram uzņēmumam jāaprēķina kā to neto izmaksu summa, kas rodas no īpašiem universālā pakalpojuma saistību komponentiem, ņemot vērā visus nemateriālos ieguvumus. Neto izmaksu pārbaudīšana ir valsts pārvaldes iestādes pienākums.”
36

Šādas darbības nepārtrauktības un identitātes gadījumā ir jāuzskata, ka tās turpināšana attiecas uz vienu un to pašu un jau atļautu projektu, par kuru nav jāveic jauns novērtējums saskaņā ar Direktīvas 92/43 6. panta 3. punkta pirmo teikumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 7. novembris, Coöperatie Mobilisation for the Environment u.c., C‑293/17 un C‑294/17, EU:C:2018:882, 78. un 79. punkts; 2019. gada 29. jūlijs, Inter‑Environnement Wallonie un Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, C‑411/17, EU:C:2019:622, 128. punkts, kā arī 2020. gada 9. septembris, Friends of the Irish Environment, C‑254/19, EU:C:2020:680, 35. punkts).
8

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1305/2013 (2013. gada 17. decembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 (OV 2013, L 347, 487. lpp.; labojums – OV 2016, L 130, 1. lpp.), 33. panta “Dzīvnieku labturība” 3. punktā ir paredzēts: “Maksājumus piešķir katru gadu, un tie kompensē lauksaimniekiem visas no šīm saistībām izrietošās papildu izmaksas un neiegūtos ienākumus vai daļu no tiem. Vajadzības gadījumā tie var kompensēt arī darījumu izmaksas, kuru vērtība nepārsniedz 20 % no maksājuma, kas izmaksāts par dzīvnieku labturības saistībām. Atbalsts nepārsniedz maksimālo summu, kas noteikta I pielikumā.”
54

Līdz ar to, tā kā – šā sprieduma 41. punktā izklāstīto iemeslu dēļ – kompetentajām valsts tiesu iestādēm katrā atsevišķā gadījumā ir jānosaka, kurš no Direktīvas 2004/48 10. panta 1. punktā paredzētajiem pasākumiem var tikt piemērots saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu, nevar tikt uzskatīts, ka ar šā 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu paredzētais korektīvais pasākums, kas izpaužas kā preču iznīcināšana, būtu piemērojams tikai ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta a) apakšpunktu piešķirto tiesību pārkāpuma gadījumā un ka tā piemērošana būtu izslēgta šīs regulas 9. panta 3. punkta b) vai c) apakšpunktā piešķirto tiesību pārkāpuma gadījumā.
54

No vienas puses, no judikatūras par sistēmu, kas izveidota ar 1968. gada 27. septembra konvenciju, kura ir grozīta un vēlāk secīgi pārņemta Regulā Nr. 44/2001 un Regulā Nr. 1215/2012, izriet, ka ar nolūku nodrošināt pareizu tiesvedību iespēja celt pretprasību ļauj pusēm vienā un tajā pašā tiesvedībā un tajā pašā tiesā noregulēt visus to savstarpējos prasījumus, kuriem ir viena un tā pati izcelsme, un tādējādi to mērķis ir novērst nevajadzīgas un vairākas tiesvedības, kas rada pretrunīgu spriedumu risku (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 31. maijs, Nothartová, C‑306/17,EU:C:2018:360, 21. un 22. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, 2018. gada 21. jūnijs, Petronas Lubricants Italy, C‑1/17, EU:C:2018:478, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā izriet no Regulas 2017/1001 32. apsvēruma, uz šādiem mērķiem attiecas šajā regulā kopumā un it īpaši tās 124. un 128. pantā paredzētais regulējums.
2)

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004, 60. panta 1. punkta trešais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka: tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir atļauts atgūt ģimenes pabalstus, kas saistībā ar to, ka viens no vecākiem, kuram uz to ir tiesības saskaņā ar šo tiesisko regulējumu, nav iesniedzis pieteikumu par minēto pabalstu piešķiršanu, ir piešķirts otrajam no vecākiem, kura pieteikumu kompetentā iestāde ir ņēmusi vērā atbilstoši šai tiesību normai un kurš faktiski vienīgais sedz ar bērnu saistīto finansiālo slogu.
21

Turklāt minētā tiesa uzskata, ka principā ir atzīts, ka ar Regulas Nr. 910/2014 25. pantu ir noteikts aizliegums apstrīdēt elektroniskos dokumentus, un tādējādi, pat ja tiktu pierādīts, ka uz elektroniskā dokumenta ir norādīts nekvalificēts elektroniskais paraksts, tas tiktu uzskatīts par derīgu. Šāda pieeja radītu nelīdzsvarotību starp papīra formāta dokumentu ar pašrocīgu parakstu, no vienas puses, un elektronisko dokumentu ar elektronisko parakstu, no otras puses. Ja tiek iesniegta sūdzība par dokumentu, kas sagatavots papīra formātā, un, to izskatot, tiek konstatēts, ka paraksts uz papīra nav norādītā autora paraksts, attiecīgais dokuments tiek atzīts par spēkā neesošu paraksta neesamības dēļ. Savukārt elektroniska dokumenta gadījumā, pat ja tiktu konstatēts, ka elektroniskais paraksts nav “kvalificēts elektroniskais paraksts”, neesot iespējams uzskatīt, ka dokuments nav parakstīts, un līdz ar to šis dokuments paliekot spēkā.
37

No tā izriet, ka VDAR 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts daļēji atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.) 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma turpinātībai. Līdz ar to VDAR 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu nevar interpretēt tādējādi, ka tiem būtu plašāks tvērums nekā izņēmumam, kas izriet no Direktīvas 95/46 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma, ar kuru no šīs direktīvas piemērošanas jomas jau bija izslēgta tostarp personas datu apstrāde, kas veikta “tādu pasākumu gaitā, uz kuru neattiecas Kopienas tiesību akti, kā Līguma par Eiropas Savienību [tā redakcijā pirms Lisabonas līguma] V un VI sadaļā paredzētie pasākumi, un, jebkurā gadījumā, [..] apstrādes operācij[as] attiecībā uz sabiedrisko drošību, aizsardzību, valsts drošību [..]” (spriedums, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti), C‑439/19, EU:C:2021:504, 64. punkts).
80

Paturot to prātā, ir jānorāda – kā izriet no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm –, ka pamatlieta attiecas uz 2019. gada 12. augusta lēmuma par prasītāja pamatlietā pārsūtīšanu uz Itāliju atbilstoši Dublinas III regulai likumību. Kā izklāstīts šī sprieduma 77. punktā, Direktīva 2004/81 pieļauj, ka pārsūtīšanas lēmums tiek pieņemts tās 6. panta 1. punktā paredzētajā nogaidīšanas periodā. No minētā izriet, ka, pat pieņemot, ka tāds nogaidīšanas periods prasītājam pamatlietā būtu piešķirts, Nīderlandes iestāžu pārkāpums, ko tās veica, šajā gadījumā nepiešķirot šādu nogaidīšanas periodu, nevar ietekmēt iesniedzējtiesā pārsūdzētā pārsūtīšanas lēmuma likumību, jo Direktīvas 2004/81 6. pants nepieļauj tikai to, ka šāds lēmums tiek izpildīts, ja trešās valsts valstspiederīgajam nav piešķirts nogaidīšanas periods, uz kuru viņam bija tiesības saskaņā ar minēto 6. pantu.
21

Šajā ziņā B un C it īpaši atsaucās uz parasto praksi grāmatu tirdzniecības nozarē un to, ka astoņu gadu sadarbības laikā A tiem nekad nav prasījis samaksāt nokavējuma procentus vai maksāt kompensāciju par atgūšanas izmaksām, lai gan B lielāko daļu no A izrakstītajiem rēķiniem bija samaksājis pēc to termiņa beigām. Tie apgalvoja, ka starp A un B pastāvēja vismaz “klusējot izteikta vienošanās”, saskaņā ar kuru B drīkstēja samaksāt izrakstītos rēķinus, kas izrakstīti saprātīgā laikā pēc to samaksas termiņa, nemaksājot nokavējuma procentus. Tādējādi starp A un B pastāvēja arī vienošanās, saskaņā ar kuru A nav tiesību uz fiksētas likmes kompensāciju par atgūšanas izmaksām, kura paredzēta Parādu atgūšanas likuma 10.e pantā.
15

TO par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Landesarbeitsgericht Düsseldorf (Federālās zemes Darba lietu tiesa Diseldorfā, Vācija), kas nolēma, ka viņa var pretendēt uz kompensāciju par 76 neizmantotām papildu ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienām par laikposmu no 2013. līdz 2016. gadam. Šī tiesa uzskatīja, ka LB nav sekmējusi to, lai TO varētu laikus izmantot atvaļinājumu par šiem gadiem, līdz ar to viņas tiesības nav izbeigušās un uz tām arī neattiecas BGB 194. un nākamajos pantos paredzētais vispārējais noilgums.
50

Tā kā Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunktā paredzētais pienākums ir piemērojams tikai tad, ja attiecīgās personas tiesības piekļūt lietas materiāliem ir ierobežotas kāda no šajā tiesību normā minēto iemeslu dēļ, ir svarīgi atgādināt, ka tiesības uz aizstāvību nav absolūtas prerogatīvas un ka tādēļ tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas izriet no šīm tiesībām, var ierobežot, pamatojoties uz līdzsvaru starp, no vienas puses, attiecīgās personas tiesībām uz labu pārvaldību un tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un, no otras puses, interesēm, kas attaisno lietas materiālu neizpaušanu šai personai, jo īpaši, ja šīs intereses ir saistītas ar valsts drošību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, 54., 57. un 64. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
6

Šīs pašas regulas 29. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi: “1. Pieteikuma iesniedzēja [..] pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 2. Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
23

2014. gada 25. jūlijā Slovēnijas nodokļu iestādes pieņēma lēmumu attiecībā uz RED, kurā noraidīja tās pieteikumu par PVN atskaitīšanu saistībā ar minēto līgumu. Ar minēto nodokļu iestādes lēmumu tika novērsts nodokļu ieņēmumu zaudējuma risks, un līdz ar to Raiffeisen Leasing ieguva tiesības, veicot koriģēšanu, samazināt maksājamo PVN. Tomēr nodokļu iestāde konstatēja, ka šī sabiedrība nav samaksājusi PVN, kas bija jāmaksā par laikposmu no 2008. gada 3. janvāra līdz 2014. gada 25. jūlijam. Līdz ar to šī iestāde izdeva rīkojumu Raiffeisen Leasing samaksāt procentus par nodokļu parādu 50571,88 EUR apmērā.
3

Saskaņā ar 1994. gada 23. decembralegge n. 724 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (Likums Nr. 724 par valsts finanšu racionalizācijas pasākumiem; 1994. gada 30. decembraGURI Nr. 304 kārtējais pielikums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 724/1994”), 30. panta 1. punktā bija paredzēts: “Akciju sabiedrības, akciju komandītsabiedrības, sabiedrības ar ierobežotu atbildību, pilnsabiedrības un komandītsabiedrības, kā arī jebkāda veida nerezidējošas sabiedrības un vienības, kurām ir pastāvīgs uzņēmums valsts teritorijā, tiek uzskatītas, ja vien netiek pierādīts pretējais, par fiktīvām sabiedrībām, ja kopējā ienākumu summa, atlikuma un produktu pieaugums, izņemot ārkārtas ienākumus, kas izriet no peļņas aprēķina, ja tas ir obligāts, ir mazāks par summu, kas iegūta, piemērojot: a) 1 % 1986. gada 22. decembradecreto del Presidente della Repubblica n. 917 – Approvazione del testo unico delle imposte sui redditi (Republikas prezidenta Dekrēts Nr. 917, ar ko apstiprina konsolidēto tekstu par ienākuma nodokli; 1986. gada 31. decembraGURI Nr. 302 kārtējais pielikums) 53. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto īpašumu vērtībai, pat ja tie ir finanšu pamatlīdzekļi, pieskaitot kredītu vērtību; b) 4 % pamatlīdzekļu vērtībai, kurus veido nekustamie īpašumi un 1972. gada 26. oktobradecreto del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (Republikas prezidenta Dekrēts Nr. 633 par pievienotās vērtības nodokļa ieviešanu un regulējumu; 1972. gada 11. novembraGURI Nr. 292 kārtējais pielikums, 2. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, 8.a panta 1. punkta a) apakšpunktā minētie īpašumi, tostarp līzingā esošie; c) 15 % citu pamatlīdzekļu, tostarp līzinga, vērtībai. [..] Iepriekš minētos noteikumus nepiemēro: [..] 5) sabiedrībām un vienībām, kuru vērtspapīri tiek tirgoti Itālijas regulētajos tirgos; [..].”
32

Iesniedzējtiesa šajā ziņā vēlas noskaidrot, vai lēmums par nodokļa maksātāja likvidāciju, kā arī lūgums izslēgt no PVN maksātāju reģistra, kurus šis nodokļa maksātājs principā ir iesniedzis pēc savas iniciatīvas, ļauj konstatēt, ka pastāv no nodokļa maksātāja “gribas neatkarīgi apstākļi” šī sprieduma 31. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tā norāda, ka šajā gadījumā Vittamed ir atzinusi, ka lēmums par tās likvidāciju pieņemts pastāvīga zaudējumu pieauguma dēļ, iespējamo pasūtījumu un ienākumu neesamības dēļ, kā arī vienīgā akcionāra šaubu par plānotās saimnieciskās darbības rentabilitāti dēļ. Nodokļu administrācija un citas iestādes, kas bija iesaistītas pamatlietas izskatīšanā, uzskatīja, ka Vittamed vienīgā akcionāra lēmums uzsākt tās likvidāciju tika pieņemts, nesniedzot nekādus pierādījumus par to, ka Vittamed darbība nebija rentabla, un ka šis lēmums, kā arī lūgums svītrot no PVN maksātāju reģistra nav no Vittamed“gribas neatkarīgi apstākļi” šī sprieduma 31. punktā minētās judikatūras izpratnē.
29

Turklāt, lai gan Tiesa, protams, ir atzinusi, ka komersants, kurš uz savu risku iegādājas nedrošus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību, nesniedz pakalpojumus “par atlīdzību” Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.) izpratnē, ja starpība starp šo parādu nominālvērtību un to pirkuma cenu atspoguļo attiecīgo parādu faktisko ekonomisko vērtību to nodošanas brīdī (spriedums, 2011. gada 27. oktobris, GFKL Financial Services, C‑93/10, EU:C:2011:700, 26. punkts), tomēr pamatlietā pakārtotais līdzdalībnieks uz savu risku neiegūst nedrošus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību. Turklāt, kā atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem precizē arī nodokļu iestāde, ņemot vērā pakārtotās līdzdalības līguma īpatnības, iniciatora rīcībā nodotā finansiālā ieguldījuma summa parasti tiek noteikta citādi nekā cena, ko cesionārs samaksājis par parādu cesiju.
49

No konteksta, ko veido PVN direktīvas 193.–205. pants, izriet, ka šīs direktīvas 205. pants iekļaujas to tiesību normu kopumā, kuru mērķis ir noteikt PVN maksātāju atkarībā no dažādām situācijām. Tādējādi šo tiesību normu mērķis ir nodrošināt Valsts kasei efektīvu PVN iekasēšanu no personas, kas ir vispiemērotākā attiecībā uz paredzēto situāciju, it īpaši, ja līgumslēdzējas puses neatrodas vienā un tajā pašā dalībvalstī vai ja ar PVN apliekamais darījums attiecas uz darījumiem, kuru īpašais raksturs prasa identificēt citu personu, nevis to, kas minēta šīs direktīvas 193. pantā (spriedums, 2021. gada 20. maijs, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, 28. punkts).
22

Šajā nozīmē ir jānorāda, ka Direktīvas 2006/112, kā tā ir grozīta ar Direktīvu 2008/8, 59. pants ir piemērojams no 2010. gada 1. janvāra. Taču no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka pamatlietas strīds attiecas uz Uniqa nedeklarētajiem PVN pakalpojumiem, ko sniegušas partneru sabiedrības un Coris International laikposmā no 2007. gada 1. janvāra līdz 2009. gada 31. decembrim. Šādos apstākļos šī tiesību norma nav piemērojama ratione temporis pamatlietā.