LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 381/22

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (sestā palāta paplašinātā sastāvā) 2015. gada 2. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-425/04 RENV un T-444/04 RENV Francija un Orange/Komisija 2015. gada 14. septembrī iesniedza Eiropas Komisija

(Lieta C-486/15 P)

(2015/C 381/25)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji – C. Giolito, B. Stromsky, D. Grespan un T. Maxian Rusche, juridiskā dienesta locekļi)

Pārējie lietas dalībnieki: Francijas Republika, Orange, agrāk France Télécom, Vācijas Federatīvā Republika

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (sestā palāta paplašinātā sastāvā) 2015. gada 2. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-425/04 Francijas Republika/Komisija un T-444/04 France Télécom/Komisija, ciktāl tā: — atcēla Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmuma 2006/621/EK par valsts finansiālo atbalstu, ko piešķīrusi Francija par labu France Télécom (1), 1. pantu; — piesprieda Komisijai segt savus, kā arī atlīdzināt astoņas desmitdaļas no Francijas Republikas un Orange tiesāšanās izdevumiem lietās T-425/04 un T-444/04;

— pieņemt galīgo nolēmumu lietā un noraidīt prasītāju prasības, kā arī piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus visās instancēs;

— pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jaunai izskatīšanai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem šajā instancē pieņemšanu atlikt.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija apelācijas sūdzības pamatošanai izvirza četrus pamatus.

Pirmkārt, tā uzskata, ka Vispārējās tiesas spriedumā norādītais pamatojums nav pietiekams un ir pretrunīgs. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā principus, kādi tika paredzēti spriedumā apelācijas tiesvedībā (2), un neesot pietiekami atbildējusi uz argumentiem, kādus bija iesniegusi Komisija pēc lietu nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai.

Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākus LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumus. Šo pārkāpumu rezultātā Vispārējā tiesa neņēma vērā valsts iestāžu paziņojumus laikā starp 2002. gada jūliju un decembri, kā arī 2002. gada 4. decembra paziņojuma daļu par “uzticības tirgiem atjaunošanu”, izvērtējot privātā investora kritēriju. Pirmkārt, cenšoties piemērot saprātīga privātā investora testu konkrētā momentā, Vispārējā tiesa neņēma vērā Tiesas risinājumu, saskaņā ar kuru ir jāņem vērā konteksts brīdī, kad tika pieņemti finansiāla atbalsta pasākumi, un visa atbilstošā informācija. Pēc Komisijas domām, Vispārējā tiesa, šķiet, neesot ņēmusi vērā, ka atbalsta pasākums var izrietēt no vairākiem savstarpēji saistītiem pasākumiem, kurus nav iespējams nošķirt. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā attiecībā uz saikni starp priekšrocības jēdzienu un saprātīga privātā investora kritērija piemērošanu. It īpaši Komisija pārmet, ka Vispārējā tiesa esot ierobežojusi saprātīga privātā investora testu, to attiecinot uz ierobežotu daļu perioda, kurā bija redzamas priekšrocības sekas. Treškārt, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā no sava vērtējuma apjoma esot izslēgusi konteksta elementus. Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot nepamatoti ierobežojusi kopīgu vērtējumu vairākām priekšrocībām, izvērtējot vienīgi līdzīga rakstura priekšrocības. Piektkārt, Vispārējā tiesa neesot piemērojusi Tiesas noteikto kritēriju, lai noteiktu, vai valsts pasākumi ir cieši saistīti un ir jāaplūko kopā. Sestkārt, Komisija apstrīd Vispārējās tiesas identificētos notikumus, kas radot “pārtraukumus” valsts pasākumu secībā laikā no 2002. gada septembra līdz decembrim. Pēc Komisijas domām, šādi “pārtraukumi” nevar pamatot pasākumu, kādi tika veikti pirms un pēc šī datuma, nošķirtu izvērtēšanu. Visbeidzot Komisija apstrīd Vispārējās tiesas pamatojumu attiecībā uz reputācijas aizskāruma risku.

Treškārt, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārsniegusi tās pilnvaras attiecībā uz administratīvu aktu likumības pārbaudi.

Visbeidzot Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi un pat sagrozījusi Komisijas lēmumu.

(1) OV 2006, L 257, 11. lpp.

(2) Spriedums Bouygues u.c./Komisija u.c. C-399/10 P un C-401/10 P, EU:C:2013:175.