ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 12. februārī ( 1 )

Lieta C‑18/14

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Insurance Holding NV,

J. M. Serra Farré,

M. A. Serra Farré,

J. Serra Farrépret

De Nederlandsche Bank NVun

De Nederlandsche Bank NVpretCO Sociedad de Gestión y Participación SA,Depsa 96 SA,INOC SA,Corporación Catalana Occidente SA,La Previsión 96 SA,Grupo Catalana Occidente SA,Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,Atradius NV,Atradius Insurance Holding NV,J. M. Serra Farré,M. A. Serra Farré,J. Serra Farré

(College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande)lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Piesardzīgs novērtējums par būtiskas līdzdalības iegūšanu apdrošināšanas uzņēmumā — Direktīva 2007/44/EK — Direktīva 92/49/EEK — Novērtējuma procedūra un kritēriji — Atļaujas sniegšana ar nosacījumiem — LESD 49. un 63. pants — Tiesības tikt uzklausītam — Pienākums norādīt pamatojumu”

I – Ievads

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko paudusi College van Beroep voor het bedrijfsleven [Tirdzniecības un rūpniecības administratīvā tiesa] (Nīderlande), ļaus Tiesai sniegt precizējumus attiecībā uz novērtējuma procedūru, kurā dalībvalstu kompetentās iestādes novērtē plānoto līdzdalības iegūšanu apdrošināšanas uzņēmumā.

2. Ikvienam uzņēmumam, kas vēlas veikt apdrošināšanas darbību, iepriekš ir jāsaņem licence no tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kuras teritorijā būs tās juridiskā adrese. Tāpat ikvienam uzņēmumam, kas vēlas iegūt būtisku līdzdalību licencētā apdrošināšanas uzņēmumā, iepriekš ir jāsaņem atļauja no tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kuras teritorijā atrodas uzņēmums, kurā plānots iegūt līdzdalību.

3. Prasība saņemt iepriekšēju atļauju plānotajai būtiskas līdzdalības iegūšanai attiecībā uz nedzīvības apdrošināšanu ir tikusi ieviesta ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) ( 2 ). Pēc tam Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 5. septembra Direktīvā 2007/44/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 92/49/EEK un Direktīvas 2002/83/EK, 2004/39/EK, 2005/68/EK un 2006/48/EK attiecībā uz procedūras noteikumiem un vērtēšanas kritērijiem, kas piemērojami, veicot piesardzīgu novērtējumu par līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu nozarē, ir precizēti novērtējuma kritēriji un procedūra ( 3 ).

4. Šajā ziņā ar Direktīvu 2007/44 ir grozīts Direktīvas 92/49 15. pants. Ar to Direktīvā 92/49 ir arī iekļauti jauni panti, tostarp 15.a pants par būtiskas līdzdalības iegūšanas vai tās nodošanas novērtējuma procedūru un 15.b pants par novērtējuma kritērijiem. Līdz ar to 15. panta formulējums veidojas, kopsakarā aplūkojot Direktīvas 92/49 15. pantu un Direktīvas 2007/44 1. pantu, ar kuru tas ir grozīts. 15.a un 15.b panta teksts ir iekļauts Direktīvas 2007/44 1. pantā. Ērtības labad es turpmāk atsaukšos uz šīm normām kā uz “grozītās Direktīvas 92/49 15. pantu”, “grozītās Direktīvas 92/49 15.a pantu” un “grozītās Direktīvas 92/49 15.b pantu”.

5. Izskatāmajā lietā Tiesai ir lūgts nospriest, vai dalībvalstis, nenonākot pretrunā Direktīvai 2007/44, var noteikt potenciālajam līdzdalības ieguvējam pienākumu ievērot konkrētus nosacījumus, kad tās atļauj līdzdalības iegūšanu. Proti, lai gan Direktīvā 2007/44 ir paredzēts, ka kompetentās iestādes var iebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu, tajā skaidri nav paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja ( 4 ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

6. Grozītās Diektīvas 92/49 15. pantā ir paredzēta iepriekšēja paziņošana par plānoto būtiskas līdzdalības ( 5 ) iegūšanu apdrošināšanas uzņēmumā.

7. Grozītās Direktīvas 92/49 15.a pants attiecas uz novērtējuma procedūru. Tajā tostarp ir noteikts maksimālais termiņš, lai novērtētu plānoto līdzdalības iegūšanu, un fiksēts tās pārtraukšanas ilgums.

8. Grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā ir uzskaitīti pieci kritēriji, kuri kompetentajām iestādēm ir jāņem vērā, lai novērtētu “potenciālā līdzdalības ieguvēja stabilitāti un plānotās līdzdalības iegūšanas finansiālo pamatotību”, proti, potenciālā līdzdalības ieguvēja reputācija, jebkuras personas, kura plānotās līdzdalības iegūšanas rezultātā vadīs uzņēmuma darbību, reputācija un pieredze, potenciālā līdzdalības ieguvēja finanšu stabilitāte, uzņēmuma, kurā plānots iegūt līdzdalību, spēja pildīt uzraudzības prasības, kā arī aizdomu par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu esamība.

B – Nīderlandes tiesību akti

9. 2006. gada 28. septembra Finanšu uzraudzības likuma (Wet op het financieel toezicht, turpmāk tekstā – “Wft”) 3:95. pantā ir paredzēta iepriekšēja paziņošana par plānoto būtiskas līdzdalības ( 6 ) iegūšanu apdrošināšanas uzņēmumā.

10. Wft 3:100. pantā ir paredzēts, ka kompetentā iestāde, proti, De Nederlandsche Bank (turpmāk tekstā – “DNB”), izsniedz “negatīvu apstiprinājumu” plānotajai būtiskās līdzdalības iegūšanai, “ja vien” nav izpildīti šajā normā paredzētie kritēriji. Wft 3:100. pants ir ticis grozīts, transponējot Direktīvu 2007/44 Nīderlandes tiesībās. Pirms transponēšanas kritērijs bija uzņēmuma, kurā plānots iegūt būtisku līdzdalību, “noturīga un rūpīga pārvaldība”. Pēc transponēšanas ir pieci kritēriji, proti, potenciālā līdzdalības ieguvēja uzticamība, lai “noteiktu [..] stratēģiju uzņēmumā”, kurā plānots iegūt līdzdalību; personu, kuras to vadīs, spējas; potenciālā līdzdalības ieguvēja finanšu stabilitāte; uzņēmuma, kurā plānots iegūt līdzdalību, spējas pildīt uzraudzības prasības, kā arī aizdomu par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu esamība.

11. Wft 3:104. panta 1. punktā ir paredzēts, ka DNB var izsniegt “negatīvu apstiprinājumu [..], nosakot prasības vai nosacījumus, ņemot vērā intereses”, kuras ir paredzēts aizsargāt tostarp tā paša likuma 3:100. pantā. Pretēji minētajam 3:100. pantam šī norma, transponējot Direktīvu 2007/44 Nīderlandes tiesībās, netika grozīta. DNB pārstāvis tiesas sēdē paskaidroja, ka tas, ka potenciālais līdzdalības ieguvējs neievēro kādu nosacījumu, nenozīmē Wft 3:100. pantā paredzēto automātisku negatīva apstiprinājuma spēkā neesamību – iepriekšējā situācija tiek atjaunota vienīgi tad, ja DNB atsauc negatīvo apstiprinājumu, ko tā izmanto tikai kā pēdējo līdzekli pēc, piemēram, naudassoda uzlikšanas.

III – Fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi

12. 2007. gadā Barselonā (Spānija) reģistrēta sabiedrība Grupo Catalana Occidente S.A. (turpmāk tekstā – “GCO”) ieguva līdzdalību 64,23 % apmērā sabiedrības Atradius NV (turpmāk tekstā – “ATNV”) un tās meitassabiedrības Atradius Credit Insurance NV (turpmāk tekstā – “ACINV”) kapitālā, kas reģistrētas Nīderlandē un kas ir vienas no lielākajām pasaules kredītapdrošinātājām. Ar 2007. gada 13. augusta lēmumu DNB attiecībā uz šo līdzdalības iegūšanu izsniedza negatīvu apstiprinājumu Wft 3:100. panta izpratnē.

13. Pēc tam GCO palielināja savu līdzdalību ATNV un ACINV kapitālā līdz 100 % apmēram. Ar 2010. gada 25. maija lēmumu DNB attiecībā uz šo darījumu izsniedza negatīvu apstiprinājumu Wft 3:100. panta izpratnē. Tomēr tā papildināja negatīvo apstiprinājumu ar trim nosacījumiem, proti, pirmkārt, ATNV un tās grupā ietilpstošajām sabiedrībām ir jāsniedz DNB piesardzīgai uzraudzībai nepieciešamā palīdzība; otrkārt, ATNV un ACINV dividenžu izmaksas rezultātā to maksātspējas rādītāji nedrīkst kļūt mazāki par noteikto robežlielumu, un, treškārt, vismaz pusei no ATNV un ACINV uzraudzības padomju locekļiem, tostarp to priekšsēdētājiem, jābūt neatkarīgiem no akcionāriem.

14. Turklāt ar 2010. gada 20. jūlija lēmumu DNB ir grozījusi 2007. gada 13. augustā izsniegto negatīvo apstiprinājumu, lai papildinātu to ar tādiem pašiem nosacījumiem, ar kādiem ir papildināts tās 2010. gada 25. maija lēmums.

15. Pēc administratīvajām sūdzībām par DNB2010. gada 25. maija un 27. jūlija lēmumiem un Rechtbank Rotterdam [Roterdamas pirmās instances tiesa] sprieduma, tostarp GCO iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa jautā, vai pēc Direktīvas 2007/44 pieņemšanas DNB ir saglabājušās pilnvaras papildināt ar nosacījumiem negatīvos apstiprinājumus, kurus tā izsniegusi saskaņā ar Wft 3:100. pantu. College van Beroep voor het bedrijfsleven tāpēc nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai kompetentajai iestādei, ja tā nepārprotami atļauj plānoto līdzdalības iegūšanu [grozītās Direktīvas 92/49] ( 7 ) 15.a panta izpratnē, ir tiesības šo atļauju, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, papildināt ar prasībām vai nosacījumiem? Vai turklāt ir atšķirība, vai šīs prasības vai nosacījumi ir balstīti uz saistībām, kuras iepriekš uzņēmies potenciālais līdzdalības ieguvējs un uz kurām veikta atsauce Direktīvas 2007/44 preambulas 3. apsvērumā? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai kompetentās iestādes noteiktajām prasībām vai nosacījumiem ir jābūt nepieciešamiem tādā ziņā, ka, tos nenosakot, novērtējums, ņemot vērā [grozītās Direktīvas 92/49] 15.b panta 1. punktā minētos kritērijus, liktu kompetentajai iestādei iebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu? 3) Ja ir atļauts noteikt prasības vai nosacījumus – vai [grozītās Direktīvas 92/49] 15.b panta 1. punkts ir pamats, lai kompetentā iestāde līdzdalības iegūšanas ietvaros noteiktu prasības attiecībā uz uzņēmuma, kuru plānots iegūt, “korporatīvo vadību”, kā, piemēram, divlīmeņu sistēmu, veidojot uzraudzības padomi?”

16. Par šo jautājumu rakstveida apsvērumus iesniedza GCO, DNB, Nīderlandes, Beļģijas, Igaunijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija. GCO, DNB, Nīderlandes un Portugāles valdības, kā arī Komisija tika uzklausītas tiesas sēdē 2014. gada 26. novembrī.

IV – Juridiskā analīze

A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

17. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai valsts pasākums var paredzēt iespēju atļaut plānoto līdzdalības iegūšanu ar nosacījumiem, lai gan Direktīvā 2007/44 šāda iespēja nav paredzēta. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa jautā, vai valsts iestādes var vienpusēji noteikt nosacījumus vai arī tās var vienīgi piekrist potenciālā līdzdalības ieguvēja piedāvātajiem nosacījumiem.

1) Par to, ka Direktīvā 2007/44 tieši nav paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja

18. Direktīvā 2007/44 tieši ir paredzēts, ka kompetentās iestādes var iebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu. Grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 2. punktā šajā ziņā ir noteikts, ka kompetentās iestādes “var iebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu tikai tad, ja tām ir pamatots iemesls tā rīkoties, jo nav izpildīti 1. punktā norādītie kritēriji”, bet grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 4. punktā ir precizēts, ka, “ja kompetentās iestādes [..] nolemj iebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu”, tās informē potenciālo līdzdalības ieguvēju ar rakstveida lēmumu, norādot pamatojumu ( 8 ). Turpretim attiecībā uz piekrišanu plānotas līdzdalības iegūšanai grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 5. punktā ir paredzēta vienīgi klusējot izteikta piekrišana ( 9 ) un Direktīvas 2007/44 preambulas 5. apsvērumā ir norādīts, ka kompetentās iestādes dara zināmu “pozitīvu vērtējumu” potenciālajam līdzdalības ieguvējam, ja tas ir lūdzis sniegt šādu informāciju. A fortiori Direktīvā 2007/44 nav nekādas atsauces uz atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem.

19. Pretēji tam, ko apgalvo Nīderlandes valdība un Komisija, man nešķiet, ka grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 3. punktā ir paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja.

20. Šajā normā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nenosaka nekādus priekšnoteikumus attiecībā uz iegūstamo līdzdalības līmeni”. Nīderlandes valdība un Komisija piedāvā pretēju šīs normas izpratni, saskaņā ar kuru dalībvalstis var paredzēt “priekšnoteikumus”, atļauju līdzdalības iegūšanai papildinot ar nosacījumiem, jo tie neattiecas uz līdzdalības līmeni. Komisija atsaucas arī uz Direktīvas 2007/44 preambulas 3. apsvērumu, saskaņā ar kuru “šai direktīvai nevajadzētu liegt kompetentajām iestādēm ņemt vērā potenciālā līdzdalības ieguvēja saistības”, kā arī uz Eiropas Apdrošināšanas un pensiju fondu uzraugu komitejas vadlīnijām (turpmāk tekstā – “EAPFUK vadlīnijas”), kurās minēta saistību uzņemšanās iespēja ( 10 ).

21. Es tomēr vēlos norādīt, ka Direktīvā 92/49 un Padomes 1973. gada 24. jūlija Direktīvā 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana ( 11 ), attiecībā uz apdrošināšanas darbības sākšanas kritērijiem un šīs darbības veikšanas kritērijiem ir izmantoti termini “darbības sākšanas nosacījumi” un “darījumu veikšanas nosacījumi” ( 12 ). Tātad termins “nosacījumi” šķiet apzīmējam drīzāk normatīvos kritērijus, nevis nosacījumus, ar kādiem papildināma atļauja konkrētās plānotās līdzdalības iegūšanai. Turklāt grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 3. punktā ietvertais aizliegums attiecas uz dalībvalstīm, nevis uz kompetentajām iestādēm. Proti, tās ir kompetentās iestādes, kuras, izvērtējot konkrētās plānotās līdzdalības iegūšanu, nosaka nosacījumus.

22. Pretēji tam, ko apgalvo DNB un Nīderlandes valdība, man nešķiet, ka grozītās Direktīvas 92/49 15. panta 4. punktā, ne arī grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 3. punktā ir paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja.

23. Grozītās Direktīvas 92/49 15. panta 4. punktā ir paredzēts, ka, “ja 1. punktā minēto personu ietekme var kaitēt apdrošināšanas uzņēmuma stabilai un saimnieciskai vadībai, dalībvalstis pieprasa, lai piederības dalībvalstu kompetentās iestādes veic atbilstīgus pasākumus, lai labotu šo stāvokli”, pieņemot, “piemēram, rīkojumus, sankcijas pret direktoriem un vadītājiem vai attiecīgajiem akcionāriem vai [atceļot] dalībniekiem piederošajām daļām atbilstīgās balsstiesības”. Pretēji tam, ko apgalvo DNB un Nīderlandes valdība, šajā normā paredzētie “atbilstīgie pasākumi” nav plānotās līdzdalības iegūšanas atļaujai izvirzītie nosacījumi, kas būtu noteikti ex ante, proti, pirms šādas plānotās līdzdalības iegūšanas. Tie ir pasākumi, kurus kompetentās iestādes noteikušas, veicot piesardzīgu uzraudzību, kas tiek īstenota visā apdrošināšanas uzņēmuma darbības laikā ( 13 ). Tātad tie ir noteikti ex post, proti, pēc tam, kad tam izsniegta licence vai, attiecīgā gadījumā, pēc tam, kad atļauta plānotās būtiskas līdzdalības iegūšana. Tā grozītās Direktīvas 92/49 15. panta 4. punktā kā “atbilstīgu pasākumu” piemērs ir norādītas “sankcijas” pret direktoriem un vadītājiem. Tādējādi plānotās līdzdalības iegūšanas novērtējuma mērķis nav sodīt par rīcību; runa ir par [uzņēmuma] institūciju kontroli.

24. Tātad grozītās Direktīvas 92/49 15., 15.a un 15.b pants neļauj secināt par atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēju. Turklāt jāpiebilst, ka ECB, kas vēlējās papildināt minētās direktīvas tekstu, lai paredzētu šādu iespēju, priekšlikums nav ticis pieņemts ( 14 ).

25. Vai ir jāsecina, ka dalībvalstis nevar paredzēt atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēju? Attiecīgie lietas dalībnieki, izņemot GCO, atbalsta noliedzošu atbildi. GCO ieskatā ar Direktīvu 2007/44, kā tas ir norādīts tās preambulas 6. apsvērumā, tiek veikta “maksimāla saskaņošana” un tādēļ dalībvalstīm neesot atļauts pieņemt šajā direktīvā neparedzētu pasākumu ( 15 ). Tomēr šādai nostājai, manuprāt, nevar piekrist, jo grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 7. punktā ir aizliegts noteikt vienīgi pasākumus, kas veido “stingrākas prasības” par tajā noteiktajām. Tomēr atļaujas plānotās līdzdalības iegūšanai sniegšana ar nosacījumiem, kas nav paredzēta grozītajā Direktīvā 92/49, nevar tikt uzskatīta par stingrāku par šajā direktīvā paredzētajiem iebildumiem pret šādu plānoto līdzdalības iegūšanu.

2) Par “stingrākām prasībām”, kuru piemērošana aizliegta grozītajā Direktīvā 92/49

26. Grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 7. punktā ir aizliegts dalībvalstīm “attiecībā uz paziņojumu sniegšanu kompetentajām iestādēm un [..] atļaujām piemērot stingrākas prasības par šajā direktīvā noteiktajām”. Direktīvas 2007/44 preambulas 6. apsvērumā ir norādīts, ka saskaņošana ir “maksimāla”, un precizēts, ka tā aizliedz “dalībvalstīm paredzēt stingrākus noteikumus”.

27. Kas ir “stingrākas prasības”? Manuprāt, ņemot vērā ar Direktīvu 2007/44 īstenojamo mērķi, runa ir par valsts pasākumu, kas rada šķērsli vai padara grūtāku būtiskas līdzdalības iegūšanu citā dalībvalstī reģistrētā apdrošināšanas uzņēmumā, pieprasot potenciālajam līdzdalības ieguvējam izpildīt procedūras prasības, kas nav paredzētas grozītajā Direktīvā 92/49.

28. Proti, Direktīvas 2007/44 preambulas 13. apsvērumā ir norādīts, ka tās “mērķis ir saskaņotu procedūras noteikumu un vērtēšanas kritēriju apstiprināšana visā Kopienā”. Tādējādi tā ir vērsta uz to, lai palielinātu gan novērtējuma kritēriju, gan procedūras pārskatāmību, kā tas norādīts tās preambulas 2. apsvērumā, kurā minēts, ka “kritēriji un piesardzīga novērtējuma procedūra ir jāprecizē, lai nodrošinātu vajadzīgo tiesisko noteiktību, skaidrību un paredzamību”. Šajā ziņā Komisija tās priekšlikuma direktīvai paskaidrojuma rakstā ir norādījusi, ka “jebkāda pārmērīga regulatoru iejaukšanās” rada iespēju traucēt, pat lemt neveiksmei pārrobežu konsolidāciju ( 16 ). Piesardzīga novērtējuma procedūru ļaunprātīga izmantošana faktiski ir bijusi pamats prasībām sakarā ar pienākumu neizpildi pret dalībvalstīm, kuras iebilda pret līdzdalības iegūšanu valsts bankās ( 17 ).

29. Ievērojot šo mērķi, par “stingrāku prasību” būtu uzskatāms valsts pasākums, ar kuru, pārkāpjot grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 4. punktu, potenciālajam līdzdalības ieguvējam tiktu pieprasīts sniegt informāciju, kurai nav nozīmes plānotās līdzdalības iegūšanas novērtējumā (piemēram, par tirgus daļām), vai tiktu pieprasīta informācija, kura šajā novērtējumā, ņemot vērā konkrētās plānotās līdzdalības iegūšanu, nav strikti nepieciešama. Tāpat par “stingrāku prasību” būtu uzskatāms valsts pasākums, ar kuru, pārkāpjot grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 2. un 3. punktu, kompetentajām iestādēm būtu atļauts uz nenoteiktu laiku apturēt novērtējumu, lai potenciālajam līdzdalības ieguvējam lūgtu papildu informāciju.

30. Izskatāmajā lietā Wft 3:104. pantā ir paredzēta iespēja papildināt ar nosacījumiem šī paša tiesību akta 3:100. pantā paredzēto negatīvo apstiprinājumu. Ir tiesa, kā to tiesas sēdē paskaidroja DNB pārstāvis, ka nosacījumu neievērošana neietekmē negatīvā apstiprinājuma spēkā esamību – tā neizraisa tā absolūtu spēkā neesamību, un agrākā situācija tiek atjaunota vienīgi tad, ja DNB atsauc negatīvo apstiprinājumu. Tomēr Wft 3:104. pants neietver atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēju, jo nosacījumi ir obligāti un to neievērošanas dēļ kā pēdējais līdzeklis tiek piemērota negatīva apstiprinājuma atsaukšana. Šajā normā, bez šaubām, ir ietvertas dažas grozītajā Direktīvā 92/49 neparedzētas prasības šīs direktīvas 15.b panta 7. punkta izpratnē. Proti, tajā ir noteikta prasība, ka potenciālajam līdzdalības ieguvējam ir jāizpilda obligātas procedūras prasības, kas nav paredzētas grozītajā Direktīvā 92/49 (papildu informācijas sniegšana, nosacījumu izpilde). Tomēr es šaubos, ka šīs procedūras prasības varētu tikt uzskatītas par “stingrākām” nekā grozītajā Direktīvā 92/49 paredzētās, jo saistību izpilde potenciālajam līdzdalības ieguvējam nav “stingrāka” par atteikšanos no līdzdalības iegūšanas, kas ir Direktīvā 2007/44 tieši paredzētās lēmuma par iebildumiem [pret līdzdalības iegūšanu] sekas.

31. Līdz ar to ne grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 7. punkts, ne arī kāda cita šīs direktīvas norma neaizliedz dalībvalstīm paredzēt atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēju. Eiropas tiesiskā regulējuma attiecīgajā jautājumā neesamības gadījumā dalībvalstis ir brīvas noteikt procesuālos noteikumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu to potenciālā līdzdalības ieguvēja tiesību aizsardzību, kuras tam piešķirtas ar grozīto Direktīvu 92/49, proti, tiesības sagaidīt, ka kompetentās iestādes apstiprinās tā plānoto līdzdalības iegūšanu tādēļ, ka tā ļauj nodrošināt apdrošināšanas uzņēmuma “noturīgu un rūpīgu pārvaldību”. Tomēr valsts tiesībās paredzētie procedūras noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kuri regulē līdzīgas situācijas valsts līmenī (līdzvērtības princips), un tie nevar padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu tiesību, kuras piešķir ES tiesību sistēma, izmantošanu (efektivitātes princips) ( 18 ).

32. Tomēr, pirms tiek veikts vērtējums par Wft atbilstību līdzvērtības un efektivitātes principiem, uzskatu par vajadzīgu atbildēt uz GCO argumentu, kuru esmu minējis iepriekš ( 19 ), atbilstoši kuram ar Direktīvu 2007/44 veiktā “maksimālā” saskaņošana aizliedz dalībvalstīm noteikt ne vien “stingrākus” pasākumus, bet jebkuru grozītajā Direktīvā 92/49 neparedzētu pasākumu, jo šāds pasākums ietilpst tās piemērošanas jomā. Proti, es nedomāju, ka var tikt uzskatīts, ka Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2007/44, ir izslēdzis dalībvalstu tiesības pieņemt tiesību aktus dalītās kompetences jomā, kurā ietilpst apdrošināšanas tirgus ( 20 ). Uzsveru, ka jautājums, kas izraisa interesi izskatāmajā lietā (atļaujas sniegšana ar nosacījumiem), neattiecas uz materiālo tiesību normu (plānotās līdzdalības iegūšanas novērtējuma kritēriji) saskaņošanu, bet procedūras normu saskaņošanu. Piemērojot LESD 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu, Savienības tiesību īstenošana principā notiek saskaņā ar valsts procedūrām un to veic valsts iestādes. Tādēļ man šķiet, ka, ja Savienības likumdevējs bija vēlējies liegt dalībvalstīm jebkādu normatīvo kompetenci jomā, kurā tām tieši ir rīcības brīvība, kuru Tiesa ir kvalificējusi kā “autonomiju” ( 21 ), tas grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 7. punktā būtu tieši paredzējis, ka dalībvalstis nevar piemērot citas prasības kā vien minētajā direktīvā paredzētās, nevis aprobežojies ar to, ka aizliedzis tām noteikt “stingrākas prasības” ( 22 ).

33. Tomēr, pat pieņemot, ka ar Direktīvu 2007/44 dalībvalstīm ir liegta jebkāda normatīva kompetence, ar šo direktīvu tā var tikt liegta vienīgi tad, ja attiecīgais valsts pasākums ietilpst tās piemērošanas jomā. Man šķiet, ka, lai gan ar Direktīvu 2007/44, neapstrīdami, ir veikta “maksimāla” saskaņošana, ar to nav veikta izsmeļoša saskaņošana. Konkrēti, tajā nekas nav teikts par lēmumu atļaut [līdzdalības iegūšanu] – ar vai bez nosacījumiem. Tātad tās piemērošanas jomā neietilpst valsts pasākums, kurā paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja, un dalībvalstīm ir atļauts to paredzēt. Turpinājumā es pakārtoti īsumā paskaidrošu, kā ar Direktīvu 2007/44 netiek veikta izsmeļoša procedūras saskaņošana.

3) Par to, ka novērtējuma procedūras saskaņošana nav izsmeļoša

34. Ja ar Direktīvu 2007/44 tiek veikta – pie šī jautājuma es atgriezīšos – izsmeļoša novērtējuma kritēriju saskaņošana, ar to savukārt netiek veikta izsmeļoša novērtējuma procedūras saskaņošana.

35. Šajā ziņā Komisija, nepaužot viedokli par saskaņošanas izsmeļošo raksturu, norāda, ka ar Direktīvu 2007/44 dalībvalstīm ir piešķirta zināma elastīguma pakāpe. Faktiski man šķiet, ka Direktīvas 2007/44 preambulas apsvērumos dalībvalstīm ir piešķirta brīvība noteikt atsevišķus procedūras noteikumus. Ar tiem dalībvalstīm tiek atļauts paredzēt iepriekšēju paziņošanu (preambulas 7. apsvērums), lūgt (vai atļaut), lai tiktu sniegta papildu informācija pat pēc šajā direktīvā šim nolūkam paredzētā 50 darbdienu termiņa beigām (preambulas 7. apsvērums) un darīt zināmu potenciālajam līdzdalības ieguvējam ne vien, kā tas paredzēts minētajā direktīvā, lēmumu par iebildumiem [pret plānotās līdzdalības iegūšanu], bet arī “pozitīvu vērtējumu” saistībā ar novērtējumu (preambulas 5. apsvērums). Tātad “maksimālā” saskaņošana neaptver visu novērtējuma procedūru.

36. Konkrēti, “pozitīvs vērtējums” saistībā ar novērtējumu, ko saskaņā ar Direktīvas 2007/44 preambulas 5. apsvērumu dalībvalstīm ir atļauts brīvi paredzēt, var attiekties gan uz vienkāršu atļauju plānotās līdzdalības iegūšanai, gan tās atļauju ar nosacījumiem, jo šāda atļauja potenciālajam līdzdalības ieguvējam ir “pozitīvāka” nekā iebildumi [pret līdzdalības iegūšanu]. Ir grūti saprast, kā potenciālajam līdzdalības ieguvējam varētu tikt darīta zināma atļaujas sniegšana ar nosacījumiem, izņemot vienīgi rakstveidā, tātad, lēmuma formā. Pretējā gadījumā – kā tas varētu zināt precīzu to nosacījumu, kuri tam ir jāizpilda, saturu? Līdz ar to, atzīstot kompetento iestāžu iespēju darīt zināmu potenciālajam līdzdalības ieguvējam “pozitīvu vērtējumu” par līdzdalības iegūšanu, Direktīvas 2007/44 preambulas 5. apsvērumā ir atzīts, ka dalībvalstis var atļaut kompetentajām iestādēm pieņemt formālu lēmumu par atļauju, vismaz gadījumā, kad atļauja tiek papildināta ar nosacījumiem ( 23 ).

37. Tātad ar Direktīvu 2007/44 nav tikusi veikta izsmeļoša novērtējuma procedūras saskaņošana. Konkrēti, ar to nav saskaņots akts, ar kuru kompetentās iestādes pabeidz procedūru gadījumā, kad tās iznākumā tiek pieņemts “pozitīvs vērtējums”. Kā to uzsver DNB un Itālijas valdība, saskaņošana neaptver administratīvo tiesību aktu, ar kuru kompetentās iestādes pabeidz procedūru. Līdz ar to, pat pieņemot, ka Tiesa uzskata – manuprāt, kļūdaini –, ka Direktīvā 2007/44 dalībvalstīm ir aizliegts piemērot ne vien “stingrākus” pasākumus, bet visus grozītajā Direktīvā 92/49 neparedzētus pasākumus, tajā dalībvalstīm nav aizliegts paredzēt atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēju. Proti, tā ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.

4) Par efektivitātes principa ievērošanu

38. Valsts pasākums, ar kuru dalībvalsts paredz atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēju, izriet no tās procesuālās autonomijas. Līdz ar to tai, īstenojot šo autonomiju, ir jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi.

39. Šajā gadījumā interese ir pievēršama vienīgi efektivitātes principam.

40. Tomēr man nav skaidrs, kā lēmuma par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem pieņemšana varētu padarīt pārmērīgi sarežģītu to tiesību īstenošanu, kuras Direktīvā 2007/44 piešķirtas potenciālajam līdzdalības ieguvējam. Proti, šajā direktīvā potenciālajam līdzdalības ieguvējam ir piešķirtas tiesības iegūt būtisku līdzdalību apdrošināšanas uzņēmumā vienīgi tad, ja plānotā līdzdalības iegūšana atbilst grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā norādītajiem kritērijiem. Savukārt nosacījumi ir paredzēti tieši tāpēc, lai nodrošinātu šo kritēriju ievērošanu. Tiem nevar būt cits mērķis, jo grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā paredzēto kritēriju saraksts ir izsmeļošs.

41. Proti, grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 2. punktā ir paredzēts, ka kompetentās iestādes “var iebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu tikai tad, ja tām ir pamatots iemesls tā rīkoties, jo nav izpildīti 1. punktā norādītie kritēriji” ( 24 ). Turklāt grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 3. punkts nevar tikt saprasts pretēji, proti, kā tāds, ar kuru dalībvalstīm ir atļauts definēt citus kritērijus, nevis tos, kuri uzskaitīti minētajā 1. punktā, jo tie neattiecas uz plānotās līdzdalības līmeni. Proti, Direktīvas 2007/44 preambulas 3. apsvērumā ir norādīts, ka šajā direktīvā ir norādīti “ierobežota skaita skaidri novērtēšanas kritēriji”. Visbeidzot, nodoms sagatavot izsmeļošu sarakstu izriet no sagatavošanas darbiem. Komisijas priekšlikumā ir norādīts, “ka grozītajās direktīvās ir ietverti slēgti saraksti ar kritērijiem, kas paredzēti, lai novērtētu potenciālā līdzdalības ieguvēja piemērotību” ( 25 ). Tātad dalībvalstis nevar definēt kritērijus, kas nav paredzēti grozītās direktīvas 92/49 15.a panta 1. punktā. Turklāt attiecīgie lietas dalībnieki šajā ziņā ir vienisprātis (vismaz tie, kuri pauduši viedokli šajā jautājumā).

42. Līdz ar to, ievērojot grozītajā Direktīvā 92/49 paredzētos kritērijus, atļaujas nosacījumi nav domāti, lai ierobežotu tiesības, kuras potenciālajam līdzdalības ieguvējam izriet no minētās direktīvas, bet, gluži pretēji, ir domāti, lai tam piešķirtu pilnīgu šo tiesību izpausmi, ievērojot ierobežojumus, kuri pašā minētajā direktīvā noteikti šīm tiesībām, proti, ievērot tajā paredzētos kritērijus. Kā to norāda DNB, iespēja papildināt atļauju ar nosacījumiem veicina piesardzīgas kontroles efektivitāti.

43. Izskatāmajā lietā, lai gan vienīgi valsts tiesai ir jāinterpretē valsts tiesības ( 26 ), manuprāt, valsts likumdevējs ir paredzējis, ka nosacījumiem nevar būt cits mērķis kā vien piecu grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā paredzēto novērtējuma kritēriju izpilde. Proti, Wft 3:104. pantā ir paredzēts, ka “DNB var papildināt negatīvo apstiprinājumu [..] ar prasībām vai nosacījumiem, ņemot vērā intereses”, kuru aizsardzība paredzēta Wft 3:100. pantā. Šī 3:100. panta formulējums, saskaņā ar kuru “[DNB] izsniedz negatīvu apstiprinājumu [..], ja kaut” viens no pieciem kritērijiem nav izpildīts, manuprāt, norāda, ka tie ir izsmeļoši ( 27 ). Turklāt minētajā 3:100. pantā, manuprāt, ir ticami pārņemti šī 15.b panta 1. punkta kritēriji ( 28 ). Ir tiesa, ka Direktīvas 2007/44 transponēšana bija novēlota un ka šī iemesla dēļ tika nospriests, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi [šajā direktīvā] paredzētos pienākumus ( 29 ). Līdz ar to Wft 3:100. pantā, redakcijā, kas bija piemērojama šīs lietas faktisko apstākļu laikā, nebija atsauces uz grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā norādītajiem kritērijiem. Tomēr, tā kā iesniedzējtiesa ir norādījusi savu nodomu interpretēt šo normu Direktīvas 2007/44 gaismā, transponēšanas nokavējuma sekas nav bijušas tādas, lai atļautu DNB noteikt nosacījumus, kuriem ir cits mērķis, nevis piecu iepriekš minēto kritēriju izpilde.

44. Atbilde uz jautājumu par to, vai dalībvalstis var pilnvarot to kompetentās iestādes vienpusēji noteikt nosacījumus potenciālajam līdzdalības ieguvējam, nevis tikai atļaut tām akceptēt tā piedāvātos nosacījumus, manuprāt, ir apstiprinoša.

45. Ir tiesa, ka atsauce Direktīvas 2007/44 preambulas 3. apsvērumā uz potenciālā līdzdalības ieguvēja “saistībām” vedina domāt par tā brīvprātīgu rīcību, ciktāl Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulā (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās Regula) ( 30 ) arī ir izmantots termins “saistības” attiecībā uz izmaiņām, kuras koncentrācijas dalībnieki ierosinājuši attiecībā uz izziņotu koncentrāciju ( 31 ). Tomēr man nav skaidrs, kā vienpusēja nosacījumu noteikšana praktiski padarītu pārmērīgi sarežģītu to tiesību īstenošanu, kuras potenciālajam līdzdalības ieguvējam piešķirtas ar Direktīvu 2007/44, jo nosacījumi dod iespēju izpildīt tikai un vienīgi grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā norādītos kritērijus.

46. Pirms tiek uzsākts otrā prejudiciālā jautājuma vērtējums, vēl ir jāpārbauda, vai Wft atbilst Līgumam par Eiropas Savienības darbību. Protams, iesniedzējtiesa par to nav uzdevusi Tiesai jautājumu. Tomēr man šķiet, ka, lai sniegtu tai lietderīgu atbildi ( 32 ), tas ir jāizvērtē. Proti, ar Direktīvu 2007/44 netiek veikta izsmeļoša novērtējuma procedūras saskaņošana. Tomēr vienīgi izsmeļošas saskaņošanas gadījumā valsts pasākums tiek vērtēts, ņemot vērā tikai direktīvu ( 33 ). Izsmeļošas saskaņošanas neesamības gadījumā ir jāpārbauda tā atbilstība LESD. Turklāt šis jautājums, lai gan netieši, ir minēts Igaunijas, Francijas un Itālijas valdību rakstveida apsvērumos ( 34 ), un tiesas sēdē par to ir ticis uzdots jautājums Komisijas pārstāvim.

5) Par Wft atbilstību LESD 49. un 63. pantam

47. Ja attiecīgais valsts pasākums ir iecerēts, lai tiktu piemērots vienīgi attiecībā uz tādas līdzdalības iegūšanu, kas ļauj īstenot zināmu ietekmi uz uzņēmumu, tas ir jāvērtē, ņemot vērā LESD 49. pantu. Ja tas ir iecerēts, lai tiktu piemērots attiecībā uz jebkuru, pat mazākuma līdzdalību, tas ir jāvērtē, ņemot vērā LESD 49. un 63. pantu ( 35 ). Izskatāmajā lietā šķiet – lai gan tas skaidri neizriet no rakstveida procesuālajiem dokumentiem –, ka Wft ir iecerēts tikt piemērots gan attiecībā uz līdzdalību, kas piešķir zināmu ietekmi, gan attiecībā uz tādu, kas to nepiešķir. Tātad Wft ir jāizvērtē, ņemot vērā LESD 63. un 49. pantu.

a) Par atbilstību LESD 63. pantam

48. Wft 3:104. pants, kurā paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja, veido kapitāla brīvas aprites ierobežojumu ( 36 ). Proti, valsts pasākums, ar kuru ir noteikts pienākums izpildīt kompetento iestāžu formulētās prasības, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgu būtiskas līdzdalības iegūšanu.

49. Tomēr man šķiet, ka šāds ierobežojums var tikt attaisnots ar primāru vispārējo interešu apsvērumu. Tā vietā, lai atsauktos uz patērētāju tiesību aizsardzību, jo kredītapdrošināšana – kas iesaistīta šajā lietā – attiecas arī uz profesionāļiem, es ierosinu Tiesai atzīt apdrošināšanas uzņēmuma pārvaldīto aktīvu stabilitātes un drošības garantēšanu par primāru vispārējo interešu apsvērumu, līdzīgi kā spriedumos Komisija/Polija un VBV – Vorsorgekasse ( 37 ), kuros Tiesa ir nospriedusi, ka interese garantēt, attiecīgi, pensiju fonda un kolektīvo ieguldījumu uzņēmuma pārvaldīto aktīvu stabilitāti un drošību, it īpaši, pieņemot uzraudzības noteikumus, ir primārs vispārējo interešu apsvērums.

50. Izskatāmajā lietā “intereses”, kuras paredzēts aizsargāt ar Wft 3:104. pantā minētajiem nosacījumiem, ir identiskas grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā norādītajiem kritērijiem, kuru mērķis ir nodrošināt apdrošināšanas uzņēmuma “noturīgu un rūpīgu pārvaldību”, kas vispirms nozīmē garantēt tā īpašuma stabilitāti. Tātad Wft ir piemērots īstenojamā mērķa sasniegšanai.

51. Attiecībā uz tā samērīgumu, manuprāt, rodas divi jautājumi.

52. Pirmkārt, ir jānosaka, vai drīzāk ir nepieciešams noteikt nosacījumus a apriori, uzraudzības ietvaros sniedzot atļaujas, nevis noteikt tos a posteriori piesardzīgas uzraudzības ietvaros, kad rodas grūtības. Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša. Grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem, manuprāt, vienlaikus ir jābūt nosacījumu un piesardzīgas uzraudzības pasākumu priekšmetam. Piemēram, būtu absurdi, ja apdrošināšanas uzņēmumam, kuram ir finanšu grūtības brīdī, kad tiek atļauta plānotās līdzdalības iegūšana, uzreiz nosacījumu formā netiktu noteikti pienākumi šajā ziņā. Šim apdrošināšanas uzņēmumam vēlāk būtu jāpiemēro piesardzīgas uzraudzības pasākumi, kuru mērķis ir garantēt tā finanšu stabilitāti, kā tas paredzēts Direktīvas 2007/44 preambulas 4. apsvērumā, kurā precizēts, ka “piesardzīgam novērtējumam [..] nevajadzētu [..] aizstāt uzsākta piesardzīgas uzraudzības procesa prasības”.

53. Otrkārt, ir jāpārliecinās, kā to prasa Tiesa attiecībā uz iepriekšējām atļauju sniegšanas sistēmām, ka Wft patiešām ir paredzēta iepriekšēja atļaujas sniegšanas sistēma, kuras ietvaros tiek noteikti nosacījumi – nosacījumu noteikšanā ir jāievēro “objektīvi, nediskriminējoši un iepriekš zināmi kritēriji”, un ka jebkurš lēmums par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem var tikt pārsūdzēts tiesā ( 38 ). Attiecībā uz tiesībām pārsūdzēt tiesā es vēlos norādīt, ka Direktīvā 2007/44 ir paredzēts, ka pamatojums ir jānorāda vienīgi lēmumos par iebildumiem [pret plānoto līdzdalības iegūšanu] ( 39 ). Tomēr tiesa nevar veikt efektīvu nosacījumu kontroli, ja lēmumā par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem nav norādīts pamatojums. Tādēļ man šķiet, ka atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem gadījumā kompetentajām iestādēm ir pienākums pieņemt rakstveida lēmumu, kurā norādīts pamatojums ( 40 ). Šajā gadījumā Wft 3:100. pantā ir paredzēti objektīvi un nediskriminējoši kritēriji, kuros ir pārņemti ar Direktīvu 2007/44 ieviestie kritēriji. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāvērtē, vai potenciālajam līdzdalības ieguvējam tie ir paredzami, ņemot vērā šīs direktīvas novēloto transponēšanu. Turklāt DNB lēmumi acīmredzami var tikt pārsūdzēti tiesā. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka attiecīgajos lēmumos ir norādīts pietiekams pamatojums, lai ļautu GCO īstenot savas tiesības uz tiesību aizsardzību tiesā, pilnībā zinot argumentus, kurus tā varēja izvirzīt.

54. Tātad Wft 3:104. pants, kurā paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja, manuprāt, veido kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kas var tikt attaisnots ar vispārējām interesēm garantēt apdrošināšanas uzņēmuma pārvaldīto aktīvu stabilitāti un drošību. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds ierobežojums ir samērīgs. Tai, pirmkārt, jāizvērtē, vai, ņemot vērā Direktīvas 2007/44 novēloto transponēšanu, GCO bija paredzami novērtējuma kritēriji, otrkārt, jāpārbauda, vai attiecīgajos DNB lēmumos ir norādīts pietiekams pamatojums, lai ļautu GCO īstenot savas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

b) Par atbilstību LESD 49. pantam

55. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiktāl, ciktāl attiecīgais valsts pasākums izraisa brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus, šāds ierobežojums ir tiešas sekas iepriekš aplūkotajiem kapitāla brīvas aprites ierobežojumiem, no kuriem tas nav atdalāms ( 41 ).

56. Tātad Wft 3:104. pants veido arī brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu. Tomēr tas, tāpat kā kapitāla brīvas aprites ierobežojums, var tikt attaisnots ar vispārējām sabiedrības interesēm garantēt apdrošināšanas uzņēmuma pārvaldīto aktīvu stabilitāti un drošību. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāveic iepriekš šo secinājumu 54. punktā minētās pārbaudes.

B – Par otro jautājumu

57. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai kompetentās iestādes var noteikt nosacījumus, kuri nav nepieciešami, lai atļautu plānotās līdzdalības iegūšanu, proti, nosacījumus, kuru mērķis nebūtu piecu grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā norādīto kritēriju izpilde.

58. Atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša. Kā esmu norādījis iepriekš ( 42 ), dalībvalstis nevar papildināt šo sarakstu ar jauniem kritērijiem un kompetentās valsts iestādes nevar noteikt nosacījumus, kas neatbilstu kādam no šiem kritērijiem, kuri ir transponēti valsts tiesībās.

59. Turklāt es vēlos norādīt, ka nosacījumiem – kā Komisija to ir atzīmējusi tiesas sēdē –,ir jābūt ne vien nepieciešamiem, lai izpildītu kādu no novērtējuma kritērijiem, bet arī samērīgiem, proti, tie nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo kritēriju izpildei. Lai gan iesniedzējtiesa nejautā Tiesai, vai nosacījumiem jābūt samērīgiem, manuprāt, Tiesai jāizvērtē šis jautājums, kas izriet no jautājuma par nosacījumu nepieciešamību.

60. Proti, pirmkārt, lai gan Direktīvā 2007/44 ir paredzēta samērīguma principa ievērošana vienīgi attiecībā uz informāciju, kas potenciālajam līdzdalības ieguvējam ir jāiesniedz kopā ar paziņojumu ( 43 ), EAPFUK vadlīnijās attiecībā uz potenciālā līdzdalības ieguvēja reputāciju ir norādīts, ka tam ir jāatbilst visaugstākajām prasībām, it īpaši, kad runa ir par kontroles, nevis par mazākuma līdzdalības iegūšanu ( 44 ). No tā izriet, ka kontroles iegūšanas gadījumā nosacījumiem būtu jābūt striktākiem.

61. Otrkārt, samērīguma princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš dalībvalstīm ir jāievēro, tiklīdz valsts tiesiskais regulējums ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā ( 45 ). Tātad kompetentajām iestādēm un valsts tiesai ir jāpārbauda, vai nosacījumi ir ne vien nepieciešami, bet arī samērīgi.

62. Visbeidzot, es vēršu uzmanību uz to, ka tiesas sēdē GCO norādīja, ka tā bijusi “pārsteigta” par lēmuma sniegt atļauju ar nosacījumiem pieņemšanu. Ir tiesa, ka grozītajā Direktīvā 92/49 nav nekādas atsauces uz tiesībām tikt uzklausītam, pat ne iebildumu pret plānoto līdzdalības iegūšanu gadījumā. Tomēr tiesību tikt uzklausītam, kas ir neatņemama Savienības tiesību uz aizstāvību sastāvdaļa, ievērošana ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ikvienai personai garantē iespēju lietderīgi un efektīvi darīt zināmu savu viedokli administratīvajā procesā un, pirms tiek pieņemts jebkāds lēmums, kas var nelabvēlīgi ietekmēt tās intereses ( 46 ). Šis pienākums dalībvalstu iestādēm ir tad, kad tās pieņem lēmumus, kas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, pat ja piemērojamajos Savienības tiesību aktos skaidri nav paredzēta šāda prasība ( 47 ). Līdz ar to kompetentajām iestādām ir pienākums darīt zināmu potenciālajam līdzdalības ieguvējam savu nodomu noteikt nosacījumus un atļaut tam sniegt savus apsvērumus par šo jautājumu pirms lēmuma par atļaujas izsniegšanu ar nosacījumiem pieņemšanas ( 48 ).

63. Tātad iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai GCO ir bijusi iespēja sniegt savus apsvērumus pirms DNB lēmumu pieņemšanas.

C – Par trešo jautājumu

64. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai kompetentās iestādes var noteikt nosacījumu attiecībā uz uzņēmuma vadību, proti, vai šāds nosacījums ir domāts, lai izpildītu kādu no grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem. Jāatgādina, ka izskatāmajā lietā DNB ir pieprasījusi, lai vismaz puse no ATNV un ACINV uzraudzības padomju locekļiem, tostarp to priekšsēdētāji, būtu neatkarīgi no akcionāriem.

65. Komisija uzskata, ka DNB nevarēja noteikt nosacījumu attiecībā uz uzņēmuma vadību, tādēļ ka tā nav saistīta ne ar vienu no grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem, pat ne ar d) apakšpunktā paredzēto kritēriju. Pārējie lietas dalībnieki vienprātīgi atzīst, ka attiecībā uz uzņēmuma vadību var tikt noteikti nosacījumi.

66. Manuprāt, Komisijas nostāja nevar tikt atbalstīta. Nosacījums attiecībā uz plānotajā līdzdalības iegūšanā paredzēto uzņēmuma vadību man šķiet atbilstam grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajam kritērijam.

67. Šis kritērijs paredz, ka kompetentās iestādes pārliecinās par uzņēmuma “spēju pildīt un [turpmāk pildīt]” tās uzraudzības prasības, “jo īpaši – vai uzņēmumu grupas struktūra, kuras sastāvā tas iekļausies, ļauj īstenot efektīvu uzraudzību”. Atsauce uz uzņēmumu grupas struktūru tika ieviesta, pamatojoties uz ECB priekšlikumu, kurā tas izskaidrots šādi: “[..] ir jānodrošina, ka mērķa iestādes efektīvu uzraudzību neapdraudēs apstāklis, ka grupai, par kuras daļu mērķa iestāde kļūs ierosinātās iegādes rezultātā, ir nepietiekami pārskatāma struktūra” ( 49 ). Tātad ir jānovērš potenciālā līdzdalības ieguvēja nepamatota ietekme.

68. Iepriekš 64. punktā minētā nosacījuma samērīgums ir jāvērtē iesniedzējtiesai. Tomēr Tiesas kompetencē ir sniegt tai Savienības tiesību interpretācijas elementus ( 50 ). Šajā ziņā es vēlos norādīt, ka Nīderlandes tiesību sistēmā ir paredzēta divu līmeņu sabiedrības struktūra, kurā divas atsevišķas institūcijas īsteno sabiedrības vadības pienākumus un šīs vadības uzraudzības pienākumus. DNB pārstāvis tiesas sēdē norādīja, ka iepriekš 64. punktā minētais nosacījums skar ATNV un ACINV uzraudzības institūcijas. Savukārt nosacījums, kas domāts, lai nodrošinātu uzņēmuma, kurā plānots iegūt līdzdalību, uzraudzības institūcijas neatkarību, man šķiet piemērots, lai novērstu nepamatotu potenciālā līdzdalības ieguvēja ietekmi. Ja šis ieguvējs, ņemot vērā tā nozīmīgumu mērķuzņēmuma akcionāru struktūrā, ir izvirzījis lielāko daļu no uzraudzības institūciju locekļiem, tam nekas nevarētu liegt pieņemt lēmumus, kas ir pretrunā “noturīgai un rūpīgai pārvaldībai”, kas paredzēta grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punktā ( 51 ). Turklāt es vēlos norādīt, ka EAPFUK vadlīnijās saistībā ar grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 1. punkta d) apakšpunktu ir veikta atsauce uz iespēju noteikt nosacījumus attiecībā uz uzņēmuma vadību ( 52 ).

69. Attiecībā uz GCO noteiktā nosacījuma samērīgumu iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā GCO nozīmīgums ATNV un ACINV akcionāru struktūrā, uz ko tiesas sēdē ir norādījuši vairāki lietas dalībnieki. Tāpat tai būtu jāņem vērā, ka DNB noteiktais nosacījums attiecas nevis uz ATNV un ACINV vadības, bet uzraudzības institūcijas sastāvu. Šie divi apstākļi runā par labu GCO noteiktā nosacījuma samērīgumam. Attiecībā uz prasību, lai uzraudzības padomes priekšsēdētāji būtu arī neatkarīgi no akcionāriem, manuprāt, iesniedzējtiesai būs jāvērtē tās samērīgums, ņemot vērā valsts tiesības sabiedrību jomā un pilnvaras, kas šajās tiesībās ir atzītas uzraudzības padomes priekšsēdētājam.

V – Secinājumi

70. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz College van Beroep voor het bedrijfsleven uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 5. septembra Direktīvu 2007/44/EK, 15., 15.a un 15.b pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz dalībvalstīm atļaut to kompetentajām iestādēm papildināt ar nosacījumiem atļauju plānotās būtiskas līdzdalības iegūšanai apdrošināšanas uzņēmumā. Dalībvalstīm ir tiesības atļaut to kompetentajām iestādēm ne vien piekrist potenciālā līdzdalības ieguvēja ierosinātajiem nosacījumiem, bet arī vienpusēji noteikt tam nosacījumus; 2) Direktīvas 92/49, kas grozīta ar Direktīvu 2007/44, 15.b panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā kompetentajām iestādēm ir aizliegts noteikt nosacījumus, kas nav nepieciešami, proti, kas nav paredzēti, lai izpildītu kādu no šajā normā definētajiem novērtējuma kritērijiem. Vispārējais samērīguma princips aizliedz kompetentajām iestādēm noteikt nosacījumus, kas nav samērīgi ar šo kritēriju izpildi; 3) vispārējais tiesību uz aizstāvību princips uzliek kompetentajām iestādēm pienākumu uzklausīt potenciālo līdzdalības ieguvēju pirms lēmuma par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem pieņemšanas; 4) Direktīvas 92/49, kas grozīta ar Direktīvu 2007/44, 15.b panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā kompetentajām iestādēm ir atļauts noteikt nosacījumu attiecībā uz mērķuzņēmuma vadību. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē šāda nosacījuma samērīgums, ņemot vērā galvenā akcionāra nozīmīgumu mērķuzņēmuma kapitālā, vadības vai uzraudzības funkcijas, ko īsteno institūcija, attiecībā uz kuru noteikts nosacījums, un pilnvaras, kas valsts tiesībās ir atzītas šīs institūcijas priekšsēdētājam; 5) valsts pasākums, ar ko paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja, veido LESD 49. un 63. pantam pretēju kapitāla brīvas aprites ierobežojumu un brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu. Tomēr tie var tikt attaisnoti ar vispārējām interesēm garantēt apdrošināšanas uzņēmuma pārvaldīto aktīvu stabilitāti un drošību. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, pirmkārt, vai nosacījumi ir nepieciešami, lai izpildītu šo mērķi, un, otrkārt, vai nosacījumi ir samērīgi. Lai izvērtētu lēmuma par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem samērīgumu, iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka tas atbilst objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš paredzamiem kritērijiem un ka tas var tikt efektīvi pārsūdzēts tiesā. Šajā pārbaudē tostarp jāņem vērā transponēšanas novēlotais raksturs un tā ietekme uz nosacījumu paredzamību, kā arī, vai lēmumā par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem ir norādīts pietiekams pamatojums, kas pats par sevi ļauj potenciālajam līdzdalības ieguvējam īstenot savas tiesības uz tiesību aizstāvību tiesā.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 228, 1. lpp.

( 3 ) OV L 247, 1. lpp.

( 4 ) Es vēršu Tiesas uzmanību uz faktu, ka Direktīvas 2007/44, kuras interpretācija ir lūgta, normas – kā to tiesas sēdē norādīja De Nederlandsche Bank NV (turpmāk tekstā – “DNB”) pārstāvis –,ir identiskas normām, kas ir ietvertas Direktīvā 2013/36/ES par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV L 176, 338. lpp.), skat. Direktīvas 2013/36 22. un 23. pantu. Lai gan apdrošināšanas nozarē kompetentajām iestādēm ir ekskluzīvas pilnvaras izsniegt licences un atļaut plānoto līdzdalības iegūšanu, banku nozarē šobrīd tā ir Eiropas Centrālā banka (turpmāk tekstā – “ECB”), kurai ir ekskluzīvas pilnvaras izsniegt licences un atļaut plānoto līdzdalības iegūšanu saskaņā ar Padomes 2013. gada 15. oktobra Regulu (ES) Nr. 1024/2013, ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV L 287, 63. lpp.), skat. šīs regulas 4. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu. Šajā ziņā minētās regulas 4. panta 3. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “ECB piemēro visus attiecīgos Savienības tiesību aktus un gadījumos, kad Savienības tiesību akti ir direktīvas, – valsts tiesību aktus, kas transponē šīs direktīvas” (šajā ziņā skat. Witte A. “The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law”. No: Maastricht journal of European and comparative law, 21. sējums, 2014, Nr. 1, 89.–109. lpp.). Līdz ar to gadījumā, ja Tiesa interpretēs Direktīvu 2007/44 tādējādi, ka tajā ir aizliegts dalībvalstīm paredzēt iespēju sniegt atļauju ar nosacījumiem, nav izslēgts, ka Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 3. punkta pirmās daļas dēļ var tikt uzskatīts, ka ECB ir liegta šī iespēja, kad tā novērtē plānoto līdzdalības iegūšanu kredītiestādē.

( 5 ) “Būtiska līdzdalība” ir definēta kā līdzdalība uzņēmumā, kas ir vismaz 10 % no tā kapitāla vai balsstiesībām vai ļauj ievērojami ietekmēt pārvaldību uzņēmumā (Direktīvas 92/49 1. panta g) punkts). Saskaņā ar grozītās Direktīvas 92/49 15. pantu ir jāpaziņo par būtiskas līdzdalības iegūšanu, ja ieguvējam piederošā balsstiesību vai kapitāla daļa sasniegtu vai pārsniegtu 20 %, 30 % vai 50 % vai apdrošināšanas uzņēmums kļūtu par potenciālā līdzdalības ieguvēja meitasuzņēmumu. Tāpat ir jāpaziņo par būtiskas līdzdalības nodošanu, ciktāl ieguvējs samazinātu šos pašu robežlielumus.

( 6 ) “Būtiska līdzdalība” ir definēta kā līdzdalība uzņēmumā, kas ir vismaz 10 % no parakstītā kapitāla vai balsstiesībām vai ļauj īstenot salīdzināmu kontroli uzņēmumā (Wft 1.1. pants).

( 7 ) Iesniedzējtiesa sauc Direktīvu 2007/44 par “Antonveneta direktīvu”, proti, publiskā akciju piedāvājuma (turpmāk tekstā – “PAP”) vārdā; 2005. gadā Nīderlandes banka ABN AMRO realizēja šo PAP attiecībā uz Banca Antonveneta (skat. šo secinājumu 17. zemsvītras piezīmi). Reaģējot tostarp uz Itālijas iestāžu īstenoto šī PAP nepārskatāmo norisi, Savienības likumdevējs ir pieņēmis Direktīvu 2007/44 (skat. Raas, R., “A Legislator’s Job Is Never Easy”, No: European Company Law, 2009, 6. sējums, Nr. 5, 186. lpp.).

( 8 ) Mans izcēlums.

( 9 ) Grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 5. punktā ir paredzēts, ka, “ja kompetentās iestādes vērtēšanas perioda laikā rakstveidā neiebilst pret plānoto līdzdalības iegūšanu, tad to uzskata par apstiprinātu”. Šī panta 1. punktā ir paredzēts, ka vērtēšanas periods nevar pārsniegt 60 darbdienas pēc apstiprinājuma par paziņojuma saņemšanu dienas un ka kompetentās iestādes apliecina paziņojuma saņemšanu.

( 10 ) Eiropas Banku uzraugu komiteja, Eiropas Apdrošināšanas un pensiju fondu uzraugu komiteja un Eiropas Vērtspapīru uzraugu komiteja, Vadlīnijas attiecībā uz Direktīvā 2007/44/EK paredzēto piesardzīgu novērtējumu par līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu nozarē, 70. punkts. Šis dokuments ir pieejams vienīgi angļu valodā.

( 11 ) OV L 228, 3. lpp.

( 12 ) Direktīvas 73/239 II sadaļas A iedaļas nosaukums ir “Darbības sākšanas nosacījumi”, šīs pašas sadaļas B iedaļas nosaukums ir “Darījumu veikšanas nosacījumi”. Direktīvas 73/239 konsolidētajā redakcijā, kurā integrēti ar Direktīvu 92/49 un Direktīvu 2007/44 veiktie grozījumi, grozītās Direktīvas 92/49 15.a, 15.b un 15.c pants ir iekļauti minētās II sadaļas B iedaļā.

( 13 ) Direktīvas 73/239 19. pantā ir paredzēts apdrošināšanas uzņēmuma ikgadējs un sistemātisks pienākums iesniegt kompetentajām iestādēm informāciju, lai tās varētu kontrolēt apdrošināšanas darbības veikšanas noteikumu (tostarp šīs pašas direktīvas 15.–17. pantā paredzēto finanšu pienākumu) ievērošanu. Tās 20. un 20.a pantā ir paredzēti dalībvalstu rīcības līdzekļi gadījumā, kad šie pienākumi netiek ievēroti.

( 14 ) Eiropas Centrālās bankas 2006. gada 18. decembra atzinums par priekšlikumu direktīvai, ar kuru izdara grozījumus dažās Kopienas direktīvās attiecībā uz procedūras noteikumiem un novērtēšanas kritērijiem, kādi uzraudzības iestādēm jāizmanto, lai novērtētu līdzdalības iegādi un palielināšanu finanšu sektora iestādēs (OV 2007, C 27, 1. lpp.), 2.8. punkts.

( 15 ) Uzsveru, ka GCO rakstveida apsvērumos izvērstā argumentācija ir nedaudz pretrunīga, ciktāl tajā vispirms apstiprināts, ka maksimālā saskaņošana aizliedz dalībvalstīm pieņemt striktākus tiesību aktus, kuru elements būtu atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja, pirms tam (ilgstoši) apgalvojot, ka maksimālā saskaņošana tām atļauj noteikt vienīgi pasākumus, kas neietilpst Direktīvas 2007/44 piemērošanas jomā.

( 16 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko groza Padomes Direktīvu 92/49/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/83/EK, 2004/39/EK, 2005/68/EK un 2006/48/EK attiecībā uz procedūras noteikumiem un vērtēšanas kritērijiem, kas piemērojami, veicot piesardzīgu novērtējumu par līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu nozarē (COM(2006) 507, galīgā redakcija), paskaidrojuma raksta 1.2. punkts).

( 17 ) Komisijas dienestu darba dokuments, kas papildina priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai (SEC(2006) 1118, 5.2. punkts). Šis dokuments ir pieejams tikai angļu valodā. Attiecībā uz šīm prasībām par pienākumu neizpildi, kas nav tikušas apmierinātas, skat. Komisijas 2005. gada 14. decembra preses relīzi IP/05/1595 (PAP mēģinājumi, ko Banco Bilbao Vizcaya Argentaria veica attiecībā uz Banca Nazionale del Lavoro un ABN AMRO veica attiecībā uz Banca Antonveneta) un Komisijas 1999. gada 20. jūlija preses relīzi IP/99/551 (lieta Champalimaud).

( 18 ) Spriedums CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, 23. punkts).

( 19 ) Skat. iepriekš 25. punktu.

( 20 ) LESD 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts.

( 21 ) Spriedums CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, 23. punkts).

( 22 ) Turklāt es vēlos piebilst, ka Tiesa izmanto argumentāciju par [kompetenču] liegšanu vienīgi ārējo kompetenču vai kopējās lauksaimniecības politikas jomā. Ārpus šīm jomām tā atturas izmantot šo argumentāciju, pat ja tā to ir varējusi darīt, piemēram, spriedumā British American Tobacc (Investments) un Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:471, 77. punkts). Skat. Timmermans, C., “ECJ Doctrines on Competences”. No: The Question of The Competences in the EU, Azoulai, L. redakcijā, Oxford University Press, 2014, 155.–167. lpp.; Gormley, L., “Free Movement of Goods and Pre-emption of State Power”. No: A Constitutional Order of States? Essays in EU law in Order of Alan Dashwood, Hart Publishing, 2011, 365.–374. lpp., un attiecībā uz ārējām kompetencēm – Cremona, M., “External Relations and External Comptence of the European Union: the Emergence of an Integrated Policy”. No: The Evolution of EU Law, Craig, P. un de Búrca, G. redakcijā, Oxford University Press, 2011, 217.–268. lpp.

( 23 ) Šo secinājumu 17. zemsvītras piezīmē iepriekš minētajā Komisijas veiktajā ietekmes novērtējumā turklāt skaidri ir paredzēts (novērtējuma 6.2.3. punkta b) apakšpunkts): “pašreiz spēkā esošo tiesību normu grozījumos varētu konkrēti noteikt, kā lēmumi tiek darīti zināmi gan pozitīva, gan negatīva vērtējuma gadījumā [..]. Uzraugošajām iestādēm noteiktā laika posmā būtu jānosūta to lēmumu kopija visām attiecīgajām iesaistītajām pusēm” (mans izcēlums).

( 24 ) Mans izcēlums.

( 25 ) Priekšlikums direktīvai, minēts iepriekš šo secinājumu 16. zemsvītras piezīmē, paskaidrojumu raksta 1.4. punkta ceturtā daļa.

( 26 ) Spriedums CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, 26. punkts).

( 27 ) Mans izcēlums.

( 28 ) Skat. iepriekš 8. un 10. punktu.

( 29 ) Spriedums Komisija/Nīderlande (C‑233/10, EU:C:2010:791). Direktīvas 2007/44 transponēšanas termiņš beidzās 2009. gada 21. martā, nosacījumi GCO tika noteikti ar 2010. gada 25. maija un 20. jūlija lēmumiem, bet Nīderlandes likums par transponēšanu stājās spēkā 2011. gada 7. maijā.

( 30 ) OV L 24, 1. lpp.

( 31 ) Komisijas paziņojums par pieņemamiem aizsardzības līdzekļiem saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 802/2004 (OV 2008, C 267, 1. lpp.), 6. punkts.

( 32 ) Spriedums Cipra un Kvasnicka (C‑439/01, EU:C:2003:31, 24. punkts).

( 33 ) Spriedums Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, 64. punkts).

( 34 ) Igaunijas valdība uzskata, ka valsts pasākums, ar kuru paredzēta atļaujas sniegšanas ar nosacījumiem iespēja, veido LESD 49., 56. un 63. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvības un kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, jo visas dalībvalstis neparedz šādu iespēju, tomēr šāds ierobežojums esot attaisnots. Francijas valdība norāda, ka lēmums par atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem nodara mazāku kaitējumu kapitāla brīvai apritei nekā lēmums par iebildumiem [pret plānotās līdzdalības iegūšanu] un ka, tas tātad atbilst Direktīvas 2007/44 mērķim interpretēt grozītās Direktīvas 92/49 15.a un 15.b pantu tādējādi, ka dalībvalstīm ir iespēja paredzēt atļaujas sniegšanu ar nosacījumiem. Itālijas valdība norāda, ka nosacījumi nevis ierobežo, bet veicina kapitāla brīvu apriti un brīvību veikt uzņēmējdarbību.

( 35 ) Spriedums Komisija/Itālija (C‑531/06, EU:C:2009:315, 40. punkts).

( 36 ) Ierobežojumus LESD 63. panta izpratnē veido pasākumi, “kas var kavēt vai ierobežot akciju iegūšanu” attiecīgajos uzņēmumos vai “kas var atturēt citu dalībvalstu investorus ieguldīt to kapitālā” (skat. spriedumu Komisija/Portugāle, C‑171/08, EU:C:2010:412, 50. punkts).

( 37 ) Spriedumi Komisija/Polija (C‑271/09, EU:C:2011:855, 57. punkts) un VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327, 31. punkts).

( 38 ) Skat. spriedumus Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 21. un 22. punkts), Analir u.c. (C‑205/99, EU:C:2001:107, 38. punkts), Komisija/Spānija (C‑207/07, EU:C:2008:428, 48. punkts), kā arī Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505, 87. punkts).

( 39 ) Grozītās Direktīvas 92/49 15.a panta 4. punkts. Tiesības pārsūdzēt tiesā lēmumus, kas, “ievērojot normatīvos un administratīvos aktus, [..] pieņemti saskaņā ar šo direktīvu”, ir paredzētas Direktīvas 92/49 56. pantā.

( 40 ) Šajā ziņā vēlos norādīt, ka Tiesa ir nospriedusi, ka pienākums norādīt pamatojumu ir tiesību tikt uzklausītam “sekas”; šīs tiesības ir tiesību uz aizstāvību, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, neatņemama sastāvdaļa (skat. spriedumus M., C‑277/11, EU:C:2012:744, 88. punkts, un Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 48. punkts). Tā ir arī nospriedusi, ka pienākums norādīt pamatojumu izriet no būtiskas prasības, ka “visi valsts iestāžu lēmumi, ar kuriem tiek atteikta [Savienības] tiesībās atzīto tiesību izmantošana, var tikt pārbaudīti tiesā, lai nodrošinātu šo tiesību efektīvu aizsardzību” (spriedumi Heylens u.c., 222/86, EU:C:1987:442, 15. punkts; BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, EU:C:2007:99, 36. punkts, un Mellor, C‑75/08, EU:C:2009:279, 59. punkts; kā arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumi Housieaux (C‑186/04, EU:C:2005:70, 32. punkts) un viņas secinājumi Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, 26.–34. punkts).

( 41 ) Spriedums Komisija/Portugāle (C‑171/08, EU:C:2010:412, 80. punkts).

( 42 ) Skat. šo secinājumu 40. un 41. punktu.

( 43 ) Grozītās Direktīvas 92/49 15.b panta 4. punkts.

( 44 ) EAPFUK vadlīnijas, iepriekš minētas šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmē, 44. punkts: “prasības attiecībā uz kompetenci ir samazinātas tiem līdzdalības ieguvējiem, kuri nevar vai neparedz īstenot jebkādu ietekmi uz mērķsabiedrību”.

( 45 ) Spriedums Dokter u.c. (C‑28/05, EU:C:2006:408, 71. punkts).

( 46 ) Spriedums Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 45.–48. punkts).

( 47 ) Spriedums Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, 38. punkts).

( 48 ) Kompetento iestāžu pienākumam uzklausīt potenciālo līdzdalības ieguvēju ir jābūt atzītam – kā esmu to norādījis šo secinājumu 62. punktā –, pamatojoties uz vispārējo Savienības tiesību principu, proti, tiesību uz aizstāvību ievērošanu (spriedums Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 45. punkts). Tomēr man šķiet, ka šis pienākums varētu tikt atzīts arī, pamatojoties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantu par tiesībām uz labu pārvaldību. Proti, šī panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka ikvienai personai ir “tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt”. Protams, Hartas 41. pantā skaidri ir atzītas tiesības tikt uzklausītam vienīgi Eiropas Savienības iestādēs, nevis dalībvalstu kompetentajās iestādēs. Tā 1. punktā ir paredzēts, ka ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās (mans izcēlums). Tas ir ļāvis Tiesai nospriest, ka Hartas 41. panta 2. punkts nav piemērojams attiecībā uz dalībvalstīm (skat. spriedumus Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, 28. punkts; YS u.c., C‑141/12 un C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67. punkts; Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44. punkts, kā arī Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, 32. un 33. punkts). Tomēr es vēlos norādīt, ka Hartas 51. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums piemērot Hartas noteikumus, “ja tās īsteno Savienības tiesību aktus”. Līdz ar to, kad dalībvalstis īsteno Savienības tiesību aktus, tām ir jāievēro Hartas noteikumi, tostarp, manuprāt, pārvaldības procesā iesaistītā indivīda tiesības tikt uzklausītam, kas paredzētas tās 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Proti, Hartas 41. panta gramatiskā interpretācija, saskaņā ar kuru šis pants nav piemērojams attiecībā uz dalībvalstīm, varētu būt pamats, lai pieļautu, ka minētajā 41. pantā paredzētās tiesības tikt uzklausītam veido izņēmumu no tās 51. panta, kurā paredzēts, ka visi “Hartas noteikumi” attiecas dalībvalstīm, kad tās īsteno Savienības tiesību aktus. Kā to norāda ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet], nav “konsekventi [..], ka ar Hartas 41. panta formulējumu varētu ieviest izņēmumu noteikumam, kas paredzēts tās 51. pantā, kurš tādējādi ļautu dalībvalstīm nepiemērot kādu Hartas pantu, pat ja tās īsteno Savienības tiesību aktus” (ģenerāladvokāta M. Vatelē secinājumi lietā Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, 56. punkts); skat. arī ģenerāladvokāta M. Vatelē viedokli lietā G. un R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:553, 49.–52. punkts), kā arī viņa secinājumus lietā Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2032, 46.–48. punkts). Turklāt šķiet, ka Tiesa ir piemērojusi Hartas 41. pantu attiecībā uz dalībvalstīm spriedumos M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, 84. punkts), kā arī N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, 49. un 50. punkts). Attiecībā uz šo jautājumu skat. arī ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [D. Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus apvienotajās lietās SECAP un Santorso (C‑147/06 un C‑148/06, EU:C:2007:711, 50. un 51. punkts), ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, 33. punkts), manus secinājumus lietā Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:492, 75.–79. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā N (C‑604/12, EU:C:2013:714, 36. punkts). Katrā ziņā šajā lietā nav jāatrisina jautājums par Hartas 41. panta 2. punkta attiecināmību uz dalībvalstīm. Proti, kā esmu norādījis iepriekš, dalībvalstu iestāžu pienākumam uzklausīt potenciālo līdzdalības ieguvēju ir jebkādā veidā jābūt atzītam, pamatojoties uz Savienības vispārējiem tiesību principiem.

( 49 ) ECB atzinums, minēts iepriekš šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē, 2.4. punkts.

( 50 ) Spriedums Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski (C‑188/09, EU:C:2010:454, 30. punkts).

( 51 ) Šajā ziņā ir maznozīmīgi, ka Nīderlandes likumdevējs, transponējot šo 15.b panta 1. punkta d) apakšpunktu, nav pārņēmis atsauci uz “grupas struktūru” un ir vienīgi paredzējis apdrošināšanas uzņēmuma spēju pildīt uzraudzības prasības. Proti, atsauce uz grupas struktūru saskaņā ar minētā 15.b panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumiem ir tikai “īpašs” gadījums, ko paredz šis kritērijs.

( 52 ) EAPFUK vadlīnijas, iepriekš minētas šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmē, 70. punkts: “šīs saistības varētu attiekties, piemēram, uz finanšu atbalstu likviditātes vai maksātspējas problēmu gadījumā, korporatīvās vadības jautājumiem, līdzdalības ieguvēja nākotnes mērķakcijām sabiedrībā, vadību un attīstības mērķiem, u.c.” (mans izcēlums).