Lieta T‑79/13

Alessandro Accorinti u.c.

pret

Eiropas Centrālo banku (ECB)

“Ārpuslīgumiskā atbildība — Ekonomikas un monetārā politika — ECB — Valstu centrālās bankas — Grieķijas valsts parāda restrukturizācija — Vērtspapīru iegādes programma — Nolīgums par vērtspapīru apmaiņu tikai Eurosistēmas centrālo banku labā — Privātā sektora iesaiste — Kolektīvās rīcības klauzulas — Papildu nodrošinājums, īstenojot vērtspapīru atpirkšanas programmu, ar kuru paredzēts stiprināt šo vērtspapīru spēju būt par nodrošinājumu — Privātie kreditori — Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums — Tiesiskā paļāvība — Vienlīdzīga attieksme — Atbildība tiesiska normatīva akta dēļ — Neparasts un īpašs kaitējums”

Kopsavilkums – Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2015. gada 7. oktobra spriedums

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 53. un 57. punktu)

Tikai izņēmuma kārtā un tālab, lai garantētu, ka netiek apiets termiņš prasībai atcelt tiesību aktu, atlīdzinājuma prasība, kas iesniegta kopīgi ar prasību atcelt tiesību aktu, tiek atzīta par nepieņemamu tāpēc, ka ar atlīdzinājuma prasību patiesībā ir gribēts panākt, lai tiktu atcelts individuāls lēmums, kas adresēts prasītājam un stājies likumīgā spēkā, un tāpēc, ka gadījumā, ja tā tiktu apmierināta, tās iznākumā tiktu iznīcinātas šā lēmuma tiesiskās sekas. Turklāt, ja prasība atcelt tiesību aktu ir celta LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā termiņā, minētā termiņa apiešana ar prasību par zaudējumu atlīdzību tiek uzreiz izslēgta. Šajā ziņā prasība par zaudējumu atlīdzību ir autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis, kam tiesību aizsardzības iespēju sistēmā ir pašam sava funkcija un uz kuru attiecas izmantošanas kritēriji, kas noteikti, ņemot vērā tā īpašo mērķi. Prasība atcelt tiesību aktu un prasība sakarā ar bezdarbību ir paredzētas, lai sodītu par juridiski saistoša tiesību akta prettiesiskumu vai par šāda akta neesamību, savukārt prasības par zaudējumu atlīdzību mērķis ir lūgt atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar aktu vai prettiesisku rīcību, kurā ir vainojama kāda Savienības iestāde. Pirmkārt, šī prasības par zaudējumu atlīdzību autonomija nav apšaubāma tāpēc vien, ka prasītājs nolemj secīgi iesniegt gan prasību atcelt tiesību aktu, gan atlīdzinājuma prasību. Otrkārt, prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamības rezultātā vēlāk iesniegtā prasība par zaudējumu atlīdzību nekļūst nepieņemama tāpēc vien, ka šīs prasības ir balstītas uz līdzīgiem vai pat identiskiem pamatiem par prettiesiskumu. Proti, šāda interpretācija būtu pretrunā pašam tiesību aizsardzības līdzekļu autonomijas principam un līdz ar to atņemtu lietderīgo iedarbību LESD 268. pantam, lasot to kopsakarā ar LESD 340. panta trešo daļu. (sal. ar 60. un 61. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 64.–66. un 116. punktu)

Jautājumā par pirmo nosacījumu Savienības saucamībai pie atbildības saskaņā ar LESD 340. pantu par attiecīgajai iestādei vai attiecīgajam orgānam pārmesto prettiesisko rīcību, ir jābūt pierādītam pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, kurā piešķirtas tiesības privātpersonām. Izšķirošais kritērijs, kas ļauj uzskatīt, ka pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir tas, ka attiecīgā Savienības iestāde vai orgāns acīmredzami un būtiski neievēro savas rīcības brīvības robežas. Tikai tad, ja šai iestādei vai šim orgānam ir tikai ļoti šaura rīcības brīvība vai pat tās nav vispār, var pietikt ar vienkāršu Savienības tiesību pārkāpumu, lai tiktu pierādīts, ka pastāv pietiekami būtisks pārkāpums. Eiropas Centrālajai bankai pārmestās rīcības ir notikušas saistībā ar uzdevumiem, kas tai uzticēti, lai noteiktu un īstenotu Savienības monetāro politiku saskaņā ar LESD 127. un 282. pantu un Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 18. pantu, tostarp, iesaistoties kapitāla tirgos un pārvaldot kredītoperācijas. Šajos noteikumos Banka ir apveltīta ar plašu rīcības brīvību, kuras izmantošana nozīmē sarežģītu ekonomiskas un sociālas dabas vērtējumu veikšanu, kā arī ātri mainīgu situāciju vērtējumu, kas jāveic Eurosistēmas vai pat visas Savienības kontekstā. Tādējādi iespējamam pietiekami būtiskam attiecīgo tiesību normu pārkāpumam ir jābūt balstītam uz to, ka acīmredzami un smagi ir pārkāptas tās plašās rīcības brīvības robežas, ar ko Banka ir apveltīta, īstenojot savas pilnvaras monetārās politikas jomā. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka, lai varētu izmantot šo rīcības brīvību, Bankai, pirmkārt, ir jāprognozē un jānovērtē sarežģīta un nenoteikta ekonomisko notikumu attīstība, kā, piemēram, kapitāla tirgu, monetārās masas un inflācijas līmeņu attīstība, kas ietekmē Eurosistēmas un norēķinu un kredīta sistēmu pareizu darbību, un, otrkārt, jāveic politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēles, kas prasa līdzsvarot un savietot dažādos LESD 127. panta 1. punktā paredzētos mērķus, galvenais no kuriem ir cenu stabilitātes saglabāšana. Turklāt saistībā ar iestāžu normatīvo darbību, tostarp to, ka Banka pieņem vispārpiemērojamus aktus, ierobežojoša pieeja Savienības atbildībai minēto likumdošanas darbību dēļ ir skaidrojama ar to, ka, pirmkārt, likumdošanas funkcijas veikšanu, pat ja pastāv tiesas kontrole pār aktu likumību, nedrīkst kavēt iespēja, ka tiks celtas prasības par zaudējumu atlīdzību ikreiz, kad Savienības vispārīgās intereses liek pieņemt tiesību aktus, kas var apdraudēt privātpersonu intereses, un, otrkārt, likumdošanas kontekstā, ko raksturo plašas rīcības brīvības pastāvēšana, kas ir nepieciešama Savienības politikas īstenošanai, Savienības atbildība var iestāties tikai tad, ja attiecīgā iestāde ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi tai noteiktās pilnvaru īstenošanas robežas. (sal. ar 67.–69. punktu)

Tiesības pamatoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienam, kam kāda Savienības iestāde ir devusi pamatotas cerības. Tomēr tiesības atsaukties uz šo principu ir pakārtotas trīs kumulatīvu nosacījumu izpildei. Pirmkārt, Savienības iestādei ir jābūt sniegušai ieinteresētajai personai konkrētus, beznosacījumu un saskanīgus apliecinājumus no pilnvarotiem un ticamiem avotiem. Otrkārt, šīm garantijām ir jābūt tādām, kas var radīt tiesisku paļāvību personai, uz kuru tās attiecas. Treškārt, sniegtajām garantijām ir jāatbilst piemērojamajām tiesību normām. Turklāt, lai arī iespēja atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību kā Savienības tiesību pamatprincipu ir pavērta ikvienam saimnieciskās darbības subjektam, kuram kāda iestāde ir devusi pamatotas cerības, ja apdomīgs un piesardzīgs saimnieciskās darbības subjekts ir spējīgs paredzēt tāda Savienības pasākuma piemērošanu, kurš var ietekmēt viņa intereses, viņš nevar atsaukties uz šo principu, kad šis pasākums ir noteikts. Saimnieciskās darbības subjekti nevar arī tiesiski paļauties, ka tiks saglabāta pašreizējā situācija, kas var tikt mainīta, Savienības iestādēm īstenojot rīcības brīvību, it īpaši tādā jomā kā monetārā politika, kuras mērķis ir pastāvīga pielāgošanās atkarībā no ekonomiskās situācijas izmaiņām. (sal. ar 75. un 76. punktu)

Par konkrētiem, beznosacījumu un saskanīgiem apliecinājumiem no pilnvarotiem un ticamiem avotiem, kas būtu varējuši radīt pamatotas cerības privātajiem kreditoriem, kuru turējumā ir Grieķijas parāda vērtspapīri, nav uzskatāmi vairāku Eiropas Centrālās bankas locekļu 2010. un 2011. gadā veiktie publiskie izteikumi par to, ka būtu izslēdzama iespējama Grieķijas valsts parāda restrukturizācija. Proti, ievērojot, pirmkārt, to vispārīgumu, otrkārt, to, ka Bankas kompetencē nav lemt par iespējamu selektīvas parādsaistību neizpildes skartas dalībvalsts valsts parāda restrukturizāciju, un, treškārt, finanšu tirgos toreiz valdošo nedrošību, it īpaši jautājumā par Grieķijas Republikas finansiālā stāvokļa turpmāko attīstību, šie paziņojumi nebija uzskatāmi par konkrētiem un beznosacījumu apliecinājumiem no pilnvarotiem un ticamiem avotiem, kur nu vēl jautājumā par iespēju, ka šī dalībvalsts nepieņems lēmumu par šādu restrukturizāciju. Proti, lai arī Banka bija iesaistīta Grieķijas Republikas finansiālā stāvokļa attīstības pārraudzībā tās, Starptautiskā valūtas fonda (SVF) un Komisijas veidotās troikas ietvaros, tās kompetencē nebija lemt par šādu pasākumu, kas galvenokārt – ja pat ne tikai un vienīgi – ietilpst attiecīgās dalībvalsts suverēnajā varā un budžeta pilnvarās, konkrēti, tās likumdošanas varā, un zināmā mērā ir saistīts ar dalībvalstu ekonomiskās politikas saskaņošanu atbilstoši LESD 120. un nākamajiem pantiem. Šajos apstākļos iebildums pret šādu restrukturizāciju, ko secīgie Bankas priekšsēdētāji publiski atkārtoti ir izteikuši pieaugošā finanšu tirgu dalībnieku nedrošības gaisotnē, ir interpretējams kā vienīgi tīri politiski ekonomiskas nozīmes iebildums. Proti, šādi rīkojoties, šo paziņojumu autori vēlējās šos saimnieciskās darbības subjektus brīdināt, pirmkārt, par turpmāku toreizējā ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanos vai pat iespējamu Grieķijas Republikas maksātnespēju, jo tās vērtspapīrus, attiecībā uz kuriem potenciāli netiktu izpildītas parādsaistības, vairs nevarēja pieņemt kā nodrošinājumus Eurosistēmas kredītoperāciju kontekstā, un, otrkārt, par riskiem, ko šāda notikumu attīstības gaita varētu radīt finanšu sistēmas stabilitātei un Eurosistēmas darbībai kopumā. Turklāt secīgo Bankas priekšsēdētāju iebildumā bija arī paskaidrots, ka gadījumā, ja šāda neizpilde tomēr rastos un attiecīgās dalībvalstis nolemtu veikt valsts parāda restrukturizāciju, Banka pieprasītu, lai šī restrukturizācija tiktu atbalstīta ar pietiekamām garantijām, lai nosargātu tā veselumu un saglabātu stabilitāti un paļāvību finanšu tirgos. No tā izriet, ka, šādi rīkojoties, Banka nav arī vairojusi pamatotas cerības jautājumā par to, ka tā joprojām iebildīs gadījumā, ja attiecīgās dalībvalstis tomēr nolemtu veikt šādu restrukturizāciju, vai par jautājumā par savu eventuālo – neesošo – juridisko spēju novērst šādu risinājumu. Turklāt investora veikta valsts parāda vērtspapīru iegāde pēc savas būtības ir darījums, kas ietver zināmu finansiālu risku, jo tas ir pakļauts kapitāla tirgos notiekošās attīstības gaitas nejaušībām. Taču, ievērojot Grieķijas Republikas ekonomisko stāvokli un toreiz ar to saistīto nedrošību, investori, kas Grieķijas parāda vērtspapīrus iegādājušies laikā, kad Grieķijas Republikas finanšu krīze norisinājās pilnā sparā, nevar apgalvot, ka tie būtu rīkojušies kā tādi rūpīgi un piesardzīgi saimnieciskās darbības subjekti, kas varētu atsaukties uz pamatotu cerību esamību. Gluži pretēji, ievērojot iepriekš minētos Bankas publiskos izteikumus, šiem investoriem bija jāapzinās ļoti svārstīgais ekonomiskais stāvoklis, kas nosaka viņu iegādāto Grieķijas parāda vērtspapīru vērtības svārstības, kā arī ievērojamais risks, ka Grieķijas Republika nespēs – kaut vai arī tikai selektīvi – izpildīt savas parādsaistības. Turklāt rūpīgs un piesardzīgs saimnieciskās darbības subjekts, uzzinādams par šiem publiskajiem izteikumiem, nevarētu izslēgt Grieķijas valsts parāda restrukturizācijas risku, ņemot vērā viedokļu atšķirību, kas šajā jautājumā valdīja euro zonas dalībvalstīs un citos iesaistītajos orgānos, piemēram, Komisijā, SVF un Bankā. (sal. ar 78., 79., 81. un 82. punktu)

Vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips liedz līdzīgas situācijas risināt atšķirīgi un atšķirīgas situācijas risināt vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnota. Atšķirīgo situāciju salīdzināmība tiek novērtēta, ņemot vērā visus to raksturojošos faktorus. Šie faktori ir jānosaka un jānovērtē tostarp attiecīgo atšķirību paredzošā Savienības tiesību akta priekšmeta un mērķa gaismā. Turklāt ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā attiecīgais akts ietilpst. Šajā ziņā privātie investori, kas iegādājušies Grieķijas parāda vērtspapīrus vienīgi savās privātās mantiskās interesēs, neatkarīgi no tā, kas tieši motivējis viņu lēmumus investēt, atrodas situācijā, kas ir atšķirīga no tās, kurā atrodas Eurosistēmas centrālās bankas, kuras šos vērtspapīrus arīdzan iegādājušās, pildot savus LESD 127. panta 1. un 2. punktā, lasot tos kopsakarā ar LESD 282. panta 1. punktu, kā arī tostarp Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 18. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, noteiktos pamatuzdevumus nolūkā saglabāt cenu stabilitāti un nodrošināt pareizu monetārās politikas darbību, kā arī Lēmumā 2010/281, ar ko izveido vērtspapīru tirgus programmu, noteiktajās robežās. Tādējādi, tā kā attiecīgās situācijas nav salīdzināmas, apmaiņas nolīguma – ar kuru tiek apmainīti Eiropas Centrālās bankas un Eurosistēmas valstu centrālo banku turējumā esošie Grieķijas parāda vērtspapīri, lai novērstu šo nupat minēto subjektu dalību Grieķijas valsts parāda restrukturizācijā – noslēgšana un īstenošana nevar būt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Tāpat privātie investori un Eurosistēmas centrālās bankas nav arīdzan salīdzināmās situācijās saistībā ar to, kā Eiropas tautsaimniecību ietekmē viņu prasījumu vērtības samazinājums. Proti, ievērojot kopvērtību, kādā Grieķijas parāda vērtspapīrus ir iegādājušās un tur minētās centrālās bankas, iespējamā minēto banku iesaiste euro zonas dalībvalsts valsts parāda restrukturizācijā, vai tā būtu tiesiska vai prettiesiska, ievērojot LESD 123. pantu, draudētu ietekmēt Eurosistēmas finansiālo veselumu kopumā un tostarp tās spēju iejaukties kapitāla tirgos un refinansēt kredītiestādes saskaņā ar Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 18. panta 1. punkta pirmo un otro ievilkumu. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka valsts parāda vērtspapīri vienlaikus ir arī nodrošinājumi, kas šīm centrālajām bankām parasti ir jāpieņem Eurosistēmas kredītoperāciju mērķiem un tālab, lai saglabātu nacionālo kredītiestāžu piekļuvi likvīdiem. No tā izriet, ka ir jānoraida arī iebildums, ka Bankas un Eurosistēmas valstu centrālās bankas esot sev saglabājušas privileģētas šķiras kreditora statusu par ļaunu privātajam sektoram, aizbildinoties ar savu sūtību monetārās politikas jomā. Turklāt tas, ka, noslēdzot un īstenojot minēto apmaiņas nolīgumu, Eurosistēmas centrālajām bankām it kā esot radīts privileģēta kreditora statuss, lai pasargātos no Grieķijas valsts parāda restrukturizācijas, nav uzskatāms par rīcību, kas būtu ļaunprātīga vai pārsniegtu Bankas kompetences. Gluži pretēji – šie pasākumi ietilpst tās kompetenču izmantošanas un pamatuzdevumu izpildes kontekstā, jo ar tiem tieši ir paredzēts nosargāt minēto centrālo banku rīcības brīvības robežas un nodrošināt Eurosistēmas pareizas darbības kontinuitāti. Šajā ziņā minētā nolīguma noslēgšanas mērķis bija novērst Eurosistēmas centrālo banku dalību Grieķijas valsts parāda restrukturizācijā, upurējot daļu no to attiecīgajos portfeļos turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru vērtības. Šo centrālo banku beznosacījumu iesaiste minētajā restrukturizācijā iespējami būtu kvalificējama par iejaukšanos, kuras sekas būtu līdzvērtīgas tam, ja šīs bankas valsts vērtspapīrus iegādātos tieši, kas gan ir aizliegts LESD 123. pantā. (sal. ar 87., 88., 92., 93., 108. un 114. punktu)

Par nevienlīdzīgu attieksmi par ļaunu privātajiem investoriem, kurā būtu vainojama Eiropas Centrālā banka, nav uzskatāms apstāklis, ka tās Lēmuma 2012/153 par Grieķijas valdības emitētu vai pilnībā garantētu tirgojamu parāda instrumentu atbilstību Grieķijas Republikas parāda apmaiņas priekšlikuma kontekstā, 1. pantā bija paredzēts pēdējās minētās pienākums valstu centrālo banku labā sniegt papildu nodrošinājumu, īstenojot iegādes programmu, ar kuru paredzēts stiprināt Grieķijas parāda vērtspapīru spēju būt par nodrošinājumu. Proti, ar minēto pienākumu, ar kuru bija vienīgi domāts garantēt, ka tiek saglabāta iespēja šīm centrālajām bankām pieņemt Grieķijas parāda vērtspapīrus kā pienācīgus nodrošinājumus Eurosistēmas kredītoperāciju mērķiem Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Bankas statūtiem 18. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē, tātad esot nodrošināta Eurosistēmas centrālo banku rīcības brīvības saglabāšana atbilstoši tam, kas noteikts LESD 127. panta 1. un 2. punktā, lasot tos kopsakarā ar LESD 282. panta 1. punktu, kā arī Protokola par minētajiem statūtiem 18. panta 1. punkta pirmo un otro ievilkumu, un līdz ar to attiecās uz tādu situāciju, kas nebija salīdzināma ar to, kurā bija privātie investori. Proti, tāpēc, ka šie nupat minētie investori bija iegādājušies un turēja Grieķijas parāda vērtspapīrus tikai un vienīgi privātiem mērķiem, viņi bija situācijā, kas atšķiras no tās, kurā bija atbilstoši iepriekš minētajiem noteikumiem ar pilnvarām un pienākumiem apveltītās Eurosistēmas centrālās bankas. No tā izriet, ka šie investori nevarēja, pamatojoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu, pretendēt uz analoģisku iespēju izmantot programmu, kurā viņu parāda vērtspapīrus atpērk Grieķijas valsts. Šajā ziņā šis pasākums nav uzskatāms par ļaunprātīgu vai Bankas pilnvaru robežas pārsniedzošu, bet gan par tādu, kas ietilpst tās kompetenču izmantošanas un pamatuzdevumu izpildes kontekstā, jo ar tiem tieši ir paredzēts nosargāt minēto centrālo banku rīcības brīvības robežas un nodrošināt Eurosistēmas pareizas darbības kontinuitāti. (sal. ar 94. un 108. punktu)

Tā dēvētais par condicio creditorum jeb pari passu noteikums, ka norēķinos attieksmei pret kreditoriem jābūt vienlīdzīgai, Savienības tiesību sistēmā neeksistē. Šajā ziņā Regulā Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām ir konstatēts, ka valstu tiesību sistēmās ir ievērojamas atšķirības šajā ziņā, ieskaitot jautājumu par preferenciālu attieksmi pret kreditoriem, un ir vienīgi noteikti vienoti tiesību normu kolīziju noteikumi, tostarp tālab, lai koordinētu no realizācijas gūto līdzekļu sadalījumu, lai pēc iespējas saglabātu vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem. Turklāt, ja noteikums par pari passu nozīmētu vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem, neņemot vērā atšķirīgumu situācijās, kurās konkrēti atrodas, no vienas puses, privātie investori un, no otras puses, savus uzdevumus saskaņā ar LESD 127. pantu un Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 18. pantu pildošās Eurosistēmas centrālās bankas kas, šāda noteikuma atzīšana Savienības tiesību sistēmā varētu būt pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, kā tas izklāstīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā. Līdz ar to pari passu noteikums attiecīgajā gadījumā juridiski saistošs var kļūt tikai tad, ja tas tiek ietverts līguma noteikumos – tostarp jautājumā par valsts parāda vērtspapīru emisiju un pārdošanu –, kas reglamentē attiecības starp obligācijas emitentu un parādnieku, no vienas puses, un tās turētāju un kreditoru, no otras puses. (sal. ar 98.–101. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 106. punktu)