Keywords

Summary



Keywords

1. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmums par konkurences noteikumu piemērošanu

(EKL 81. un 253. pants)

2. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. pants)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Uzņēmuma darbinieku paziņojumi, kas sniegti vienīgi tā interesēs

(EKL 81. pants)

4. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Fakta par uzņēmuma atbildību, ko Komisija izvirzījusi apstiprinošā veidā, nepaziņošana – Ietekme uz konstatējuma par atbildību tiesiskumu – Neesamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

Summary

1. Ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu. Tādējādi attiecībā uz mātessabiedrību, kas solidāri tiek saukta pie atbildības par pārkāpumu, šādā lēmumā jāietver detalizēts iemeslu izklāsts, lai pamatotu, ka šī sabiedrība ir vainojama pārkāpumā.

Tomēr Komisijai nav jāizsaka viedoklis par visiem argumentiem, ko tai iesniedz ieinteresētās personas – tai ir pietiekami norādīt faktus un juridiskus apsvērumus, kam ir būtiska nozīme lēmuma loģikā.

(sal. ar 45. un 59. punktu)

2. Meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību tostarp tad, ja, kaut gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība tirgū nerīkojas patstāvīgi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības dotus rīkojumus, ievērojot it īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības. Šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv pieņēmums, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrību.

Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību par atbildīgu par attiecīgo pārkāpumu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šis pieņēmums, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi. Šajā ziņā prima facie pierādījums nevar būt pietiekams, lai atspēkotu šo prezumpciju.

Tādējādi, ja mātessabiedrība iesniedz pierādījumu kopumu par tās meitassabiedrības autonomiju, pierādot, ka meitassabiedrība būtībā neīsteno mātessabiedrības norādes un tātad uzvedas tirgū autonomā veidā, Komisija nevar to vainot par meitassabiedrības rīcību, vismaz lai atspēkotu šo pretējo pierādījumu.

Lai noteiktu, vai meitassabiedrība savu uzvedību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitassabiedrību un mātessabiedrību un kuras var atšķirties atkarībā no gadījuma un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitītas. Tāpat šis vērtējums nav jāierobežo vienīgi attiecībā uz faktiem, kas attiecas uz meitassabiedrības tādu komercpolitikas stricto sensu kā izplatīšanas stratēģija un cenas. It īpaši prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu nevar atspēkot, vienīgi pierādot, ka meitassabiedrība vada šos konkrētos komercdarbības politikas aspektus, šajā ziņā nesaņemot norādījumus. No tā izriet, ka meitassabiedrības autonomiju nevar pierādīt, vienīgi apliecinot, ka tā autonomā veidā pārvalda tādus savas politikas specifiskus aspektus, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto produktu tirdzniecību. Tā pat arī, tā kā meitassabiedrības autonomiju nevērtē, ņemot vērā vienīgi ar uzņēmuma darbības vadību saistītos aspektus, apstāklis, ka meitassabiedrība nekad konkrētajā tirgū nav īstenojusi īpašu informācijas politiku attiecībā uz mātessabiedrību, nav pietiekams, lai pierādītu tās autonomiju.

Turklāt fakts, ka no mātessabiedrības mērķa var secināt, ka tā veidoja holdingu, kura loma atbilstoši tā statūtiem bija pārvaldīt mātessabiedrības dalību citu sabiedrību kapitālā, pats par sevi nav pietiekams, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju.

Tas, ka nenotika uzņēmuma ikdienas komercdarbības vadībā iesaistīto darbinieku pārklāšanās, neliecina arī par tās meitassabiedrības autonomiju, jo šīs autonomijas vērtējums nav saistīts vienīgi ar uzņēmuma stricto sensu tirdzniecības politiku.

Turpretī to personu identiskums, kuras ir iesaistīto sabiedrību valdē, ir atbilstoša norāde tam, ka meitassabiedrība nav autonoma. Tas pats attiecas uz vienas no iesaistītajām personām tiešo dalību prettiesiskajos kontaktos. Mātessabiedrības darbinieka piedalīšanās slepenajās sanāksmēs var būt pierādījums, ka tā ir zinājusi par tās meitassabiedrības piedalīšanos pārkāpumā un līdz ar to ka tā bija aktīvi iesaistīta pret konkurenci vērstās darbībās, šo faktu tātad a fortiori var uzskatīt par norādi, ka mātessabiedrība īsteno tās izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību.

(sal. ar 96.–100., 104.–106., 108., 109., 117., 118., 130., 143. un 145. punktu)

3. Konkurences jomā nozīmīga pierādījuma spēka piešķiršana paziņojumiem, kas iesniegti lūguma par iecietību ietvaros, katrā atsevišķā gadījumā ir atkarīga no apsvēruma, vai runa ir par atzīšanos pārkāpumā, un tātad principā paziņojumiem, kas ir pret to iesniedzēja interesēm. Līdz ar to, tā kā uzņēmuma darbinieku paziņojumi tiek iesniegti vienīgi tā interesēs, tiem nav īpaši liels pierādījuma spēks salīdzinājumā ar to, kas piešķirts dažiem to uzņēmumu paziņojumiem, kuri bija iesnieguši lūgumu par iecietību, jo šie paziņojumi neietilpst tajā pašā kontekstā kā pieteikums par iecietību.

(sal. ar 156. un 157. punktu)

4. Tiktāl, ciktāl prasītājai administratīvā procesa par konkurences tiesību normu pārkāpumu laikā nebija iespējas iesniegt savus apsvērumus par faktiem, kurus Komisija bija izvirzījusi, lai pamatotu tās konstatējumu par [prasītājas] solidāro atbildību, šie fakti kā pierādīšanas līdzekļi ir jānoraida. Tomēr saistībā ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu prasītājai ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kā savā lēmumā nonākusi Komisija, būtu citāds, ja šie nepaziņotie pierādījumi būtu jānoraida.

Attiecībā uz faktiem, kurus Komisija ir izvirzījusi vienīgi apstiprinošā veidā, tas, ka tie ir jānoraida kā pierādījumi, neietekmē konstatējuma par prasītājas atbildību tiesiskumu, kas no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā izriet no citiem Komisijas lēmumā formulētajiem apsvērumiem.

(sal. ar 162.–166. punktu)