Lieta C-181/03 P

Albert Nardone

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Bijušais ierēdnis – Invaliditātes pensijas pieteikums – Piešķiršanas nosacījumi

Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2004. gada 29. jūnijā

Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 13. janvārī

Kopsavilkums

Ierēdņi – Invaliditātes pensija – Invaliditātes statusa piešķiršanas procesa uzsākšana – Nosacījumi

(Civildienesta noteikumu 78. pants, VIII pielikuma 13. pants)

No Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta nepārprotamajiem noteikumiem, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu paredz nosacījumus, kādos ierēdnim piešķir tiesības uz invaliditātes pensiju, izriet, ka vienīgi ierēdnis, kurš ir spiests pārtraukt dienesta pienākumu izpildi, jo nevar tos turpināt savas invaliditātes dēļ, var būt par invaliditātes statusa piešķiršanas procesa objektu. No tā izriet – ierēdnim, kas pirms vairākiem gadiem ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus un kurš slimības dēļ nevarētu pildīt dienesta pienākumus, ja turpinātu strādāt, ar šādu pamatojumu vien nav tiesību pieprasīt invaliditātes statusa piešķiršanas procesa uzsākšanu.

(sal. ar 39. un 40. punktu)

TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)

2005. gada 13. janvārī ( )

Apelācija – Bijušais ierēdnis – Invaliditātes pensijas pieteikums – Piešķiršanas nosacījumi

Lieta C‑181/03 P

par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,

ko 2003. gada 25. aprīlī iesniedza

Albert Nardone, bijušais Eiropas Kopienu Komisijas ierēdnis, Piétrain (Beļģija), ko pārstāv I. Kleclens [I. Kletzlen], avocat,

apelācijas sūdzības iesniedzējs,

otrs lietas dalībnieks –

Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall], pārstāvis,

atbildētāja pirmajā instancē.

TIESA (pirmā palāta)

šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), S. fon Bārs [S. von Bahr] un K. Šīmans [K. Schiemann],

ģenerāladvokāts L. Pojarešs Maduru [L. Poiares Maduro],

sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 6. maijā,

noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 29. jūnijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Savā apelācijas sūdzībā Nardones kungs [Nardone] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 26. februāra spriedumu lietā T‑59/01 Nardone/Komisija (Recueil FP, I‑A‑55. lpp. un II‑323. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tika noraidīts lūgums atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2000. gada 20. marta lēmumu par atteikumu piešķirt invaliditātes pensiju (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas

2 Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 78. panta pirmā daļa (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) nosaka:

“Ierēdnis VIII pielikuma 13.–16. pantā paredzētajā veidā ir tiesīgs uz invaliditātes pensiju galīgas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā.”

3 Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pants ir formulēts šādi:

“Ievērojot 1. panta 1. punkta noteikumus, ierēdnis, kuram vēl nav 65 gadu un kuru laikā, kad tas iegūst pensijas tiesības, Invaliditātes komiteja atzīst par pilnīgi un pastāvīgi darba spējas zaudējušu, un invaliditātes dēļ tas nespēj veikt pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā, un kuram tādēļ ir jāpārtrauc dienesta attiecības ar Kopienām, ir tiesīgs visu šādas darbnespējas laiku saņemt invaliditātes pensiju saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu.

Invaliditātes pensiju un izdienas pensiju nedrīkst maksāt vienlaikus.”

Prāvas rašanās fakti

4 Nardone, 1963. gadā uzsākot darbu EOTK Augstajā iestādē vietējā darbinieka amatā un vēlāk kļūstot par Komisijas ierēdni, 1981. gada 18. oktobra vēstulē uzteica darba līgumu, sākot ar 1981. gada 31. decembri.

5 1999. gada 18. novembrī viņš iesniedza pieteikumu par invaliditātes pensijas piešķiršanu atbilstoši Civildienesta noteikumu 78. panta otrai daļai.

6 Ar apstrīdēto lēmumu Komisija noraidīja šo pieteikumu, nesasaucot Invaliditātes komiteju, tādēļ ka Nardone neatbilda piešķiršanas nosacījumiem, ko paredz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pants.

7 2000. gada 23. maijā Nardone atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. pantam iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. 2000. gada 23. septembrī tika pieņemts netieši izteikts lēmums noraidīt šo sūdzību. Tieši izteikts lēmums to noraidīt tika pieņemts 2000. gada 15. decembrī.

8 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 13. martā, Nardone cēla prasību galvenokārt atcelt apstrīdēto lēmumu.

Pārsūdzētais spriedums

9 Savā prasības pieteikumā Pirmās instances tiesā Nardone uzsvēra, ka Komisija ir pārsniegusi pilnvaras, noraidot viņa 1999. gada 18. novembra pieteikumu par invaliditātes pensijas piešķiršanu, nesasaucot Invaliditātes komiteju, kas atbilstoši Civildienesta noteikumu 53. pantam vienīgā ir pilnvarota lemt par šo pieteikumu.

10 Tāpat prasītājs atsaucas uz 1984. gada 17. maija spriedumu lietā 12/83 Bähr/ Komisija (Recueil, 2155. lpp.), kurā Tiesa nosprieda, ka ierēdnim, kas pirms vairākiem gadiem ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus un kas slimības dēļ nevarētu pildīt dienesta pienākumus, ja turpinātu strādāt, ar šādu pamatojumu vien netiek piešķirtas tiesības pieprasīt invaliditātes statusa piešķiršanas procesa uzsākšanu. Viņš no tā secināja, ka invaliditātes pensiju varētu piešķirt bijušajam ierēdnim, neskatoties uz to, ka tas ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus, ja viņš iesniedz pietiekamu medicīnisku attaisnojumu.

11 Turklāt Nardone uzsvēra – Tiesa šajā pašā spriedumā bija nospriedusi, ka Komisija nebija izpildījusi savu pienākumu sasaukt Invaliditātes komiteju ierēdņa atlaišanas laikā, ja ir noteikts, ka invaliditāte, kas viņu skārusi, ir tieši un tūlītēji saistīta ar viņa veselības stāvokli brīdī, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus.

12 Lai uzsvērtu sava lēmuma pamatotību, Komisija apgalvoja, ka invaliditātes pensijas piešķiršanas nosacījumi, kas paredzēti Civildienesta noteikumu 78. pantā un to VIII pielikuma 13. pantā, šajā gadījumā netika izpildīti. Tā jo īpaši uzsvēra, ka atbilstoši iepriekš minēto tiesību normu tekstam un interpretācijai, kas ietverta iepriekš minētajā spriedumā lietā Bähr/ Komisija un Pirmās instances tiesas 1999. gada 3. jūnija spriedumā lietā T‑295/97 Coussios/ Komisija (Recueil FP, I‑A‑103. lpp un II‑577. lpp.), “tikai tas ierēdnis, kas ir spiests pārtraukt dienesta pienākumu pildīšanu, jo nevar to turpināt savas invaliditātes dēļ, var būt par invaliditātes statusa piešķiršanas procesa objektu”.

13 Turklāt tā pasvītroja – ja Invaliditātes komiteja ir vienīgā instance, kas ir pilnvarota konstatēt invaliditātes faktu Civildienesta noteikumu 78. panta izpratnē, tad tā ir kompetenta to darīt vienīgi ierēdņa dienesta pienākumu pildīšanas laikā.

14 Attiecībā uz iespējamo Komisijas pilnvaru pārsniegšanu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 29. punktā konstatēja, ka Komisija noraidīja Nardones pieteikumu par invaliditātes pensijas piešķiršanu tādēļ, ka acīmredzami netika izpildīti administratīvajai situācijai atbilstošie, nevis medicīniskie noteikumi attiecīgo tiesību saņemšanai. Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija nav pārsniegusi pilnvaras, noraidot Nardones pieteikumu, nesasaucot Invaliditātes komiteju, jo šī komiteja ir kompetenta risināt vienīgi medicīniska rakstura jautājumus, nevis juridiska rakstura jautājumus.

15 Attiecībā uz pamatu par interpretāciju, kas sniegta iepriekš minētajā spriedumā lietā Bähr/Komisija, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 31. punktā ir uzsvērusi, ka “no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta noteikumiem izriet, ka tikai tas ierēdnis, kas ir spiests pārtraukt dienesta pienākumu pildīšanu, jo nevar to turpināt invaliditātes stāvokļa dēļ, ir tiesīgs saņemt invaliditātes pensiju” (iepriekš minētie spriedumi lietās Bähr/ Komisija, 12. punkts, un Coussios/Komisija, 37. punkts).

16 Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 32. punktā ir atgādinājusi, ka “ierēdnim, kas pirms vairākiem gadiem ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus un kas slimības dēļ nevarētu pildīt dienesta pienākumus, ja turpinātu strādāt, ar šādu vien pamatojumu netiek piešķirtas tiesības pieprasīt invaliditātes pensijas piešķiršanas procesa uzsākšanu” (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Bähr/ Komisija 13. punkts, un lietā Coussios/Komisija, 38. punkts). Pirmās instances tiesa turpmāk konstatēja, ka prasītājs, 1981. gadā pārtraucot dienesta pienākumu pildīšanu un 1999. gadā iesniedzot pieteikumu par invaliditātes pensijas piešķiršanu, atradās šādā situācijā.

17 Jāpiebilst, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 33. punktā nosprieda – Nardone vairāk neatbilda otrajam no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantā ietvertajiem diviem nosacījumiem, saskaņā ar kuru ierēdnim, kurš lūdz piešķirt invaliditātes pensiju, ir jābūt tiesīgam saņemt pensijas tiesības brīdī, kad Invaliditātes komiteja atzīst iegūto pastāvīgo invaliditāti par galīgu, jo viņš ir atstājis ierēdņa amatu 1981. gadā.

18 Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 34. punktā nolēma – tā kā neviens no diviem nosacījumiem, kas ietverti Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantā, netika izpildīts, lūgums par apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir jānoraida.

19 Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 36. punktā ir konstatējusi, ka lietas apstākļi iepriekš minētajā spriedumā lietā Bähr/Komisija bija ļoti atšķirīgi, salīdzinot ar tiem, kas pastāv šajā gadījumā. Tā Bērs [Bähr] saglabāja “ierēdņa” statusu pēc tam, kad viņš bija pārtraucis dienesta pienākumu izpildi, pamatojoties uz Padomes 1972. gada 4. decembra Regulu (Euratom, EOTK, EEK) Nr. 2530/72, kas ievieš īpašus pagaidu pasākumus, kuri piemērojami Eiropas Kopienu ierēdņu pieņemšanai darbā jaunu dalībvalstu pievienošanās rezultātā un šo Kopienu ierēdņu darba pārtraukšanai (OV L 272, 1. lpp.). Tādējādi atšķirībā no Nardones Bērs saskaņā ar Regulas Nr. 2530/72 noteikumiem turpināja veikt iemaksas, lai iegūtu pensijas tiesības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bähr/Komisija, 5. un 8. punkts), un attiecīgi atbilda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta piemērošanas nosacījumam.

20 Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 37. punktā ir nospriedusi, ka jebkurā gadījumā Komisijai nav pienākuma pārliecināties par prasītāja veselības stāvokli, sasaucot Invaliditātes komiteju, brīdī, kad viņš ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus un atstājis Kopienu dienestu.

21 Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 38. punktā ir atzīmējusi, ka ne no iepriekš minētā sprieduma lietā Bähr/Komisija, ne no kāda cita Kopienu tiesību avota neizriet, ka pastāv vispārējs katras Kopienu iestādes pienākums pārliecināties par ierēdņa darbaspējām gadījumā, ja viņš pārtrauc darbu pēc paša vēlēšanās.

22 Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā ir atgādinājusi – tā kā Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Bähr/Komisija precizēja, ka iestādes pienākums ir vajadzības gadījumā sasaukt Invaliditātes komiteju brīdī, kad tiek pārtraukta dienesta pienākumu izpilde, jautājums, vai ir nepieciešams sasaukt Invaliditātes komiteju prasītāja gadījumā, ir jāizvērtē, vadoties tikai no tiem faktiem, kas bija iestāžu rīcībā tad, kad viņš 1981. gadā pārtrauca pildīt dienesta pienākumus.

23 Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. un 41. punktā šajā sakarā ir nospriedusi:

“40. Ja ierēdnis uzskata, ka viņa veselības stāvoklis liek tam pārtraukt dienesta pienākumu izpildi, viņam atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. pantam pirms aiziešanas no darba ir jāiesniedz pieteikums par invaliditātes pensijas piešķiršanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu. Šajā gadījumā no prasības pieteikuma izriet, ka prasītājs bija ievērojami noraizējies par savu veselības stāvokli kopš 70. gadiem un ka viņš ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus 1981. gadā jo īpaši tādēļ, ka bija pārliecināts, ka darba apstākļi ir kaitējuši viņa veselībai. Tā kā tiek uzskatīts, ka ierēdņi pārzina Civildienesta noteikumu tiesību normas (skat., piemēram, Pirmās instances tiesas 2000. gada 17. oktobra spriedumu lietā T‑27/99 Drabbe/Komisija, Recueil FP, I‑A‑213. lpp. un II‑955. lpp.), ierēdnim, atrodoties tādā situācijā, ir jāatsaucas uz šīm tiesībām, ja viņš vēlas saņemt invaliditātes pensiju. Ja viņš to nav izdarījis, viņš nav bijis pietiekami rūpīgs – vēl jo vairāk tādēļ, ka teorētiski viņš zināja par savām agrākajām slimībām un savu fizisko stāvokli brīdī, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, labāk nekā iestāde, kura viņam izsniedza izziņas. Tādējādi, ja nepastāv izņēmuma gadījums, iestādei nevar pārmest to, ka administratīvā kārtībā netika sasaukta Invaliditātes komiteja, – vismaz ne tad, ja ierēdnis ir labprātīgi pārtraucis pildīt dienesta pienākumus, lai gan neviens nav lūdzis viņu aiziet no darba, un ja ieinteresētā persona pati nav izteikusi šādu lūgumu.

41. Informācija par Bēra agrākajām sevišķi smagajām slimībām, proti, par pirmo infarktu, ko viņš pārcieta sešus gadus pirms tam, kad pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, tika ietverta viņa lietā (iepriekš minētais spriedums lietā Bähr/ Komisija, 14. punkts, in fine). Šajā gadījumā, kaut arī no lietas materiāliem izriet, ka prasītājs ir vērsies iestādē, lai saņemtu medicīnisku konsultāciju par savu veselības stāvokli, jo īpaši par biežu slimošanu ar bronhītu, kā arī par veselībai kaitīgiem darba apstākļiem, ir jākonstatē, ka Komisija nebija informēta ne par vienu agrāku slimību, kas pēc savas smaguma būtības būtu salīdzināmas ar Bähr pirmo infarktu, ļaujot Pirmās instances tiesai uzskatīt, ka Komisija varēja sasaukt Invaliditātes komiteju administratīvajā kārtā brīdī, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, neskatoties uz to, ka viņš pats šādu lūgumu nebija izteicis (iepriekš minētais spriedums lietā Bähr/Komisija, 15. punkts). Šajā ziņā ir jāatzīst, ka prasītāja advokāts tiesas sēdes laikā ir apstiprinājis, ka prasītājs bija ignorējis to, cik liela ietekme uz viņa veselību bija 1981. gadā ieelpotajiem ogļu putekļiem, un turpināja to ignorēt līdz pat 1992. gadam.”

24 Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 42. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka, pat, ja pieņem, ka tāda slimība tika konstatēta, – saistība starp prasītāja veselības stāvokli brīdī, kad viņš iesniedza savu 1999. gada 18. novembra pieteikumu, un viņa veselības stāvokli laikā, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, nevarēja būt pietiekams pierādījums tam, ka Komisijai 1981. gadā bija jāsasauc Invaliditātes komiteja.

25 Ņemot vērā iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka lūgums atcelt apstrīdēto lēmumu ir jānoraida, jo lūgto invaliditātes pensiju prasītājam minētajos apstākļos nevarēja piešķirt.

Process Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

26 Prasības pieteikumā, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2003. gada 25. aprīlī, Nardone lūdz bezmaksas juridisko palīdzību, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 76. pantā.

27 Ar 2004. gada 6. februāra rīkojumu Tiesa ir apmierinājusi šo lūgumu.

28 Nardones prasījumi Tiesai ir šādi:

prioritāri:

– paziņot, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama un pamatota;

– pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu;

pakārtoti:

– atcelt iecēlējinstitūcijas izteikto 2000. gada 15. decembra lēmumu, ar kuru tika noraidīta sūdzība, ko Nardone iesniedza 2000. gada 23. maijā, par invaliditātes pensijas piešķiršanu;

– atcelt apstrīdēto 1999. gada 18. novembra lēmumu, ar kuru tika noraidīts Nardones pieteikums par invaliditātes pensijas piešķiršanu, piemērojot Civildienesta noteikumu 78. panta otro daļu;

jebkurā gadījumā:

– izlemt par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar piemērojamajām Reglamenta tiesību normām.

29 Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

– pasludināt apelācijas sūdzību, kas iesniegta par pārsūdzēto spriedumu, par nepieņemamu vai vismaz par nepamatotu;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam segt apelācijas tiesvedības tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību

Par pirmo pamatu

Lietas dalībnieku argumenti

30 Savā pirmajā pamatā Nardone pārmet Pirmās instances tiesai to, ka tā nosprieda – tā kā viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus 1981. gadā un iesniedza pieteikumu par invaliditātes pensijas piešķiršanu 1999. gadā, viņš neatradās situācijā, kas paredzēta Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantā, kā ierēdnis, kas ir spiests pārtraukt dienesta pienākumu izpildi invaliditātes dēļ.

31 Viņš uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi interpretējusi iepriekš minēto spriedumu lietā Bähr/ Komisija, un apgalvo, ka viņam ir tiesības uzsākt invaliditātes statusa piešķiršanas procesu šobrīd, kad ir noskaidrots patoloģiju, kas turklāt tiek uzskatītas par arodslimību, raksturs un tas, ka tās varētu padarīt viņu par nederīgu dienesta pienākumu pildīšanai, ja viņš tos turpinātu pildīt.

32 Tā rezultātā, kaut arī apelācijas sūdzības iesniedzējs nav uzsācis invaliditātes statusa piešķiršanas procesu, kas paredzēts Civildienesta noteikumu 78. pantā un VIII pielikuma 13. pantā, brīdī, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, ignorējot savu toreizējo veselības stāvokli, viņš uzskata, ka juridiski noteicošais faktors šā procesa uzsākšanai ir cēloņsakarība starp ierēdņa veselības stāvokli laika periodā, kad viņš atradās dienestā, un viņa veselības stāvokli brīdī, kas seko pilnīgai dienesta pienākumu izpildes pārtraukšanai.

33 Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentā nav ņemti vērā skaidri un precīzi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta noteikumi. Saskaņā ar šo tiesību normu invaliditātes pensija, kas ir paredzēta Civildienesta noteikumu 78. pantā, var tikt piešķirta tikai tādam ierēdnim, kuram ir pastāvīga un galīga invaliditāte un kurš tās dēļ nespēj veikt pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā, un tādēļ ir spiests pārtraukt pildīt dienesta pienākumus Kopienā.

34 Uzsverot to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus 1981. gadā, Komisija norādīja – tāpat nav iespējams, ka viņš faktiski “bija spiests pārtraukt dienesta pienākumu pildīšanu Kopienā” pastāvīgas un galīgas invaliditātes dēļ, jo viņa dienests jau bija pilnībā beidzies.

35 Pēc Komisijas domām, no iepriekš minētā sprieduma lietā Bähr/ Komisija, kas tiek skatīts kopsakarā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantu, izriet, ka ierēdnim, kurš pirms vairākiem gadiem ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus un kura slimība liegtu viņam pildīt dienesta pienākumus, ja viņš turpinātu strādāt, nav tiesību ar šādu pamatojumu pieprasīt invaliditātes pensijas piešķiršanas procesa uzsākšanu. Ir vēl nepieciešams, lai viņš “būtu spiests pārtraukt pildīt dienesta pienākumus Kopienā”.

36 Tā uzsvēra, ka iestādes pienākums ir vajadzības gadījumā sasaukt Invaliditātes komiteju brīdī, kad tiek pārtraukta dienesta pienākumu izpilde. Līdz ar to šis jautājums apelācijas sūdzības iesniedzēja gadījumā ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai tos faktus, kas bija iestādes rīcībā laikā, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, tas ir, 1981. gadā. Taču Komisija uzskata, ka 1981. gadā – laikā, kad pieteikuma iesniedzējs pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, – tai nebija pienākuma un tā nevarēja sasaukt Invaliditātes komiteju, jo pieteikuma iesniedzēja veselības stāvoklis šajā laikā neattaisnoja šādu pasākumu. Tā šajā sakarā atzīmē, ka pieteikuma iesniedzējs pats atzīst – 1981. gadā viņš nezināja par patoloģijām, kas varēja ietekmēt viņa veselības stāvokli. Vēl jo vairāk, Komisija par to nevarēja būt informēta un tai nebija nekāda iemesla šajā datumā sasaukt Invaliditātes komiteju.

Tiesas vērtējums

37 Vispirms ir jāatzīmē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd pārsūdzēto spriedumu tajā daļā, kurā ir nolemts, ka Komisija nav neizpildījusi savu pienākumu, nesasaucot Invaliditātes komiteju brīdī, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus 1981. gadā.

38 Atliek izvērtēt jautājumu par to, vai – kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs – šī Invaliditātes komitejas sasaukšana pēc tam, kad bija pārtraukta dienesta pienākumu izpilde, bija jārealizē pieteikuma par invaliditātes pensijas saņemšanu iesniegšanas brīdī – 1999. gadā.

39 Šajā ziņā no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta nepārprotamajiem noteikumiem, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu paredz nosacījumus, kādos ierēdnim piešķir tiesības uz invaliditātes pensiju, izriet, ka vienīgi ierēdnis, kurš ir spiests pārtraukt dienesta pienākumu izpildi, jo nevar tos turpināt savas invaliditātes dēļ, var būt par invaliditātes statusa piešķiršanas procesa objektu (iepriekš minētais spriedums lietā Bähr/Komisija, 12. punkts).

40 No tā izriet – ierēdnim, kas pirms vairākiem gadiem ir pārtraucis pildīt dienesta pienākumus un kurš slimības dēļ nevarētu pildīt dienesta pienākumus, ja turpinātu strādāt, ar šādu pamatojumu vien nav tiesību pieprasīt invaliditātes statusa piešķiršanas procesa uzsākšanu (iepriekš minētais spriedums lietā Bähr/Komisija, 13. punkts).

41 Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka Nardone ar 1981. gada 18. oktobra vēstuli pārtrauca pildīt dienesta pienākumus pēc paša vēlēšanās, neziņojot par veselības problēmām, ne arī lūdzot Invaliditātes komitejai izmeklēt viņa veselības stāvokli. Tikai 18 gadus vēlāk, 1999. gadā, apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza pieteikumu invaliditātes pensijas saņemšanai.

42 Šādos faktiskajos apstākļos Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 30.–32. punktā ir pamatoti nospriedusi, ka prasītājs neatradās situācijā, kas ir paredzēta Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantā, kā ierēdnis, kas ir spiests pārtraukt dienesta pienākumu izpildi, jo nevar to turpināt invaliditātes dēļ.

43 Šādos apstākļos pirmais pamats nav pamatots un tātad ir noraidāms.

Par otro pamatu

Lietas dalībnieku argumenti

44 Savā otrajā pamatā Nardone uzsvēra – Pirmās instances tiesa ir kļūdaini nolēmusi, ka viņš vairāk neizpilda otro no diviem nosacījumiem, ko izvirza Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pants, saskaņā ar kuru ierēdnim, kas lūdz piešķirt invaliditātes pensiju, ir jāiegūst pensijas tiesības. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka viņš ieguva pensijas tiesības Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. panta nozīmē, jo laikā, kad viņš pārtrauca pildīt dienesta pienākumus, viņš bija saņēmis atlaišanas pabalstu atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. pantam.

45 Komisija apstrīd šā pamata pieņemamību, kas, pēc Komisijas domām, pirmo reizi tika iesniegts Tiesā.

46 Turklāt Komisija uzskata, ka šim pamatam trūkst pamatojuma.

Tiesas vērtējums

47 Ir jāatzīmē, kā to pārsūdzētā sprieduma 33. punktā ir darījusi Pirmās instances tiesa, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pants izvirza divus saistītus nosacījumus. No tā izriet, ka, konstatējot minētajā 33. punktā, ka prasītājs neizpilda otro no šiem nosacījumiem, pirms tam 30. un 32. punktā norādot, ka viņš neizpilda pirmo nosacījumu, Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi lieku lēmumu.

48 Tā kā otrais pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma lieko pamatojumu, tas noraidāms kā neatbilstošs (skat. jo īpaši Tiesas 1993. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑244/91 P Pincherle/Komisija, Recueil, I‑6965. lpp., 25. un 31. punkts, un 1996. gada 12. decembra rīkojumu lietā C‑49/96 P Progoulis/Komisija, I‑6803. lpp., 27. punkts).

Par tiesāšanās izdevumiem

49 Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas ir piemērojama apelācijas procesam saskaņā ar šā reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 70. pantam tiesvedībā par darbinieku prasībām iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tajā pašā laikā, pamatojoties uz Reglamenta 122. panta otro daļu, Reglamenta 70. pants nav piemērojams apelācijā, ko pret iestādi ir uzsācis ierēdnis vai tās darbinieks. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) Nardoneatlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]