130.

Ņemot vērā visus iepriekš norādītos apsvērumus, uz Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem es iesaku Tiesai atbildēt šādi: 1) Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kura grozīta ar Padomes Direktīvu 2009/69/EK (2009. gada 25. jūnijs) attiecībā uz krāpšanu nodokļu jomā, kas saistīta ar importu, 143. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, tas neatļauj dalībvalsts kompetentajām iestādēm atteikt šīs direktīvas 143. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa, vienīgi pamatojoties uz to, ka importēšanas brīdī preces bija paredzēts piegādāt nodokļa maksātājam citā dalībvalstī, kas izskaidro to, ka šā nodokļu maksātāja pievienotās vērtības nodokļa (PVN) identifikācijas numurs tiek norādīts importa deklarācijā, kamēr vēlākas apstākļu izmaiņas rezultātā preces ir tikušas piegādātas citam nodokļa maksātājam (kurš arī ir PVN maksātājs), un to, ka pirmās dalībvalsts iestādes ir saņēmušas pilnīgu informāciju par īstā pircēja identitāti. 2) Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2009/69, 143. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādus dokumentus kā elektroniskais administratīvais dokuments (tā sauktais “e‑AD” dokuments) un kravas pavadzīme, kas sastādīta uz Ženēvā 1956. gada 19. maijā noslēgtās Konvencijas par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu pamata (tā sauktā “CMR” pavadzīme), var uzskatīt par informāciju, ar kuru iespējams pierādīt, ka importēšanas brīdī importētās preces bija paredzēts nosūtīt vai transportēt uz citu dalībvalsti. Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2009/69, 138. pants, uz kuru ir norādīts šīs šādi grozītās direktīvas 143. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka paziņojumus par e‑AD dokumentu saņemšanu un tā sauktās “e‑ROR” apstiprinājuma pavadzīmes var uzskatīt par informāciju, ar kuru iespējams pierādīt, ka importētās preces, kas tikušas piegādātas Kopienas iekšienē, ir atstājušas importa un piegādes dalībvalsts teritoriju un ir nosūtītas uz galamērķa dalībvalsti. 3) Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2009/69, 143. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neatļauj dalībvalsts kompetentajām iestādēm atteikt importa atbrīvojumu no PVN, kad tiesības rīkoties ar importētajām un piegādātajām precēm kā īpašniekam nav tikušas tieši nodotas pircējam, ja vien šīs tiesības tomēr ir nodotas šim nodokļa maksātājam, nevis citām personām, un par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai. 4) Tiesiskās noteiktības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts muitas iestāde atsaka tiesības uz importa atbrīvojumu no PVN tādam nodokļa maksātājam, kurš rīkojas labticīgi, ja nav pierādīts, ka šis pēdējais zināja vai ka viņam vajadzēja zināt, ka viņš piedalās krāpšanā nodokļu jomā, pamatojoties uz to, ka vairs neizpildās viens no materiālajiem nosacījumiem piegādes Kopienas iekšienē, kas ir sekojusi importam, atbrīvošanai no PVN, kaut gan pēc nodokļa maksātāja iesniegtās informācijas un dokumentu pārbaudes šīs pašas dalībvalsts kompetentā iestāde jau reiz ir atzinusi, ka šis nosacījums ir bijis izpildīts. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietas fakti ļauj konstatēt, ka visi šie apstākļi un šie nosacījumi ir izpildīti, ievērojot to, ka vienkārši fakts, ka nodokļa maksātājs ir izmantojis elektroniskos līdzekļus, lai sazinātos ar saviem līgumpartneriem, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas liecina par minētā nodokļa maksātāja nolaidību vai nelabticību. 5) Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2009/69, 143. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir nodokļa maksātāja, kurš atsaucas uz importa atbrīvojumu no PVN, uzdevums pierādīt, ka izpildās šā atbrīvojuma materiālie nosacījumi, un šis nodokļa maksātājs nevar pieprasīt no importa dalībvalsts kompetentajām iestādēm, lai tās, izskatot jautājumu par tiesību rīkoties ar piegādātajām precēm kā īpašniekam nodošanu pircējam, no citiem nodokļa maksātājiem ievāktu tādu informāciju, kurai piekļūt var vienīgi valsts iestādes.