ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Proti, kā Tiesa nesen ir konstatējusi, neatsaucoties uz Direktīvu 2014/104, konkurences tiesību pārkāpums principā izraisa tā izdarītāju solidāru atbildību ( 35 ). Tas izriet jau no spriedumiem lietās Kone u.c. un Otis Gesellschaft u.c., kurās runa bija par prasībām, ko bija cēlušas no “cenu jumta efekta” cietušās personas vai attiecīgi valsts finansiālā atbalsta devēji, kuriem ar nevienu no aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija tiešas līgumiskas attiecības un kuri ne no viena no aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija iegādājušies aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces ( 36 ). Nav skaidrs, kāpēc situācijā, kurā prasītājs ir tieši iegādājies aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces no viena vai vairākiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, tā tiesībām celt prasību par zaudējumu atlīdzību, kas nodarīts ar kopīgu pārkāpumu, pret visiem vai arī tikai konkrētiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, būtu jābūt atkarīgām no tā, vai viņš ir iegādājies preces no tā vai tiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, pret kuru vai attiecīgi pret kuriem ir tikusi celta prasība, vai attiecīgi no tā, vai to ir ražojis viens vai vairāki aizliegtās vienošanās dalībnieki.
47.

Parlaments norāda, ka no šī lēmuma teksta izriet, ka augsta līmeņa ierēdņu atlases procedūra galvenokārt sastāv no diviem posmiem. Pirmais no tiem ir kandidātu nopelnu salīdzinošā analīze un to kandidātu saraksta apstiprināšana, kurus Prezidijs aicina uz interviju. Otrais ir šajā sarakstā iekļauto kandidātu intervēšana. Parlaments apgalvo, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji tiek izmantoti tikai procedūras pirmajā posmā, turpretim otrajā posmā nekas neliecina par tādu pašu kritēriju izmantošanu vai, citiem vārdiem sakot, nekas neaizliedz izmantot jaunus intervijas kritērijus. Tādējādi Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka atlases procedūrā ir pieļauts pārkāpums.
89.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā, 1. panta 1. punkta f) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punkta e) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs pirmās minētās tiesību normas izpratnē “tehniskie noteikumi” nav valsts tiesiskais regulējums, ar kuru nekustamo īpašumu īstermiņa īres starpniekiem, arī tiem, kas savu darbību veic tiešsaistē, tiek noteikts pienākums vākt un paziņot nodokļu iestādēm datus par starpnieka darbības rezultātā noslēgtajiem īres līgumiem, kā arī – gadījumā, ja šie starpnieki ir iesaistīti īres maksas maksājuma stadijā, – pienākums ieturēt nodokli, kas jāmaksā no summām, ko īrnieki ir samaksājuši izīrētājiem, un pārskaitīt šo nodokli Valsts kasei. 2) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) 5. panta a) punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 2. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru nekustamo īpašumu īstermiņa īres starpniekiem, arī tiem, kas savu darbību veic tiešsaistē, tiek noteikts a) pienākums vākt un paziņot nodokļu iestādēm datus par starpnieka darbības rezultātā noslēgtajiem īres līgumiem; b) gadījumā, ja šie starpnieki ir iesaistīti īres maksas maksājuma stadijā, pienākums ieturēt nodokli, kas jāmaksā no summām, ko īrnieki ir samaksājuši izīrētājiem, un pārskaitīt šo nodokli Valsts kasei, un c) pienākums iecelt pārstāvi nodokļu jautājumos, ja attiecīgajam starpniekam nav pastāvīgas iestādes Itālijā, ir izslēgts no šo direktīvu piemērošanas jomas. LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikti a) un b) punktā minētie noteikumi, bet ar to netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikts c) punktā minētais pienākums. 3) LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja pastāv Savienības tiesību interpretācijas jautājums, kuru izvirza viena no lietas pusēm, valsts tiesa, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami tiesā, saglabā iespēju patstāvīgi noformulēt prejudiciālos jautājumus.
68.

Turklāt it īpaši ir jānorāda, ka jautājums par noteiktas mantas piederību mantojuma masai ir atkarīgs nevis mantojuma statusa, bet gan no īpašumtiesību statusa ( 22 ). Mantojumam piemērojamās tiesības, kas regulē jautājumu par attiecīgā īpašuma nodošanu, un jautājums par to, kas kļūst par mirušā mantas īpašnieku, tik tiešām ir jānošķir no jautājuma par to, vai konkrētā manta piederēja mirušajam.
38.

Tādējādi tas, vai neiekļauta atsauce uz nodokļa apgriezto maksāšanu trīspusējā darījumā Kopienas iekšienē arī ir nebūtiska, ir atkarīgs no šo juridiski noteikto rēķina datu mērķa. Līdz ar to vispirms ir jāaplūko tiesiskā regulējuma par trīspusējiem darījumiem Kopienas iekšienē mērķis (par to 2. apakšnodaļā). Pēc tam ir jānoskaidro, kāda nozīme šajā gadījumā ir prasītajai atsaucei uz nodokļa samaksas pienākuma pāreju uz preču pircēju vai pakalpojumu saņēmēju (par to 3. apakšnodaļā). No tā izrietēs, vai šī atsauce ir obligāta prasība, veicot trīspusēju darījumu Kopienas iekšienē (par to 4. apakšnodaļā).
1.

Direktīvā 90/270/EEK ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Displeju ierīču direktīva”), kas pieņemta 1990. gadā, kad darbs pie displeju ierīcēm vēl nebija tik izplatīts, ir noteiktas vairākas ar displeju ekrāniem saistītas arodveselības un drošības prasības. No mūsdienu viedokļa šajā direktīvā ir ietverti elementi, kas var šķist pašsaprotami vai pat nostalģiski, piemēram, rakstāmmašīnu izslēgšana no tās darbības jomas ( 3 ). Tomēr Displeju ierīču direktīvā ir paredzētas arī tiesības, kurām ir daudz lielāka rezonanse laikā, kad darbs pie displeja ekrāna tagad ir visuresošs. Tā tas ir, piemēram, ar tiesībām, kas izriet no šīs direktīvas 9. panta 3. punkta, attiecībā uz darbinieka tiesībām uz “speciāliem koriģējošiem līdzekļiem” darbam pie datoru ekrāniem.
9.

Pēc Büchel iesniegtās sūdzības par šo lēmumu Bundespatentgericht (Federālā patentu tiesa, Vācija) ar 2020. gada 27. februāra lēmumu pasludināja apstrīdētā dizainparauga spēkā neesamību, pamatojot ar to, ka tas neatbilst novitātes un individuālās būtības prasībām. Šī tiesa uzskata, ka saskaņā ar DesignG 4. pantu tikai tās sastāvdaļas, kuras “redzamas kā kompleksa ražojuma sastāvdaļas pēc to montāžas/iekļaušanas tajā”, var uzreiz izmantot dizainparaugu aizsardzību. Savukārt skats, kas redzams tikai sastāvdaļas atdalīšanā no kompleksā ražojuma vai saistībā ar to, nevar veidot redzamību, kas nepieļautu izslēgšanu no aizsardzības saskaņā ar DesignG 4. pantu. Minētā tiesa par parasto izmantošanu saskaņā ar DesignG 1. panta 4. punktu uzskatīja tikai braukšanu ar velosipēdu, kā arī uzkāpšanu uz velosipēda un nokāpšanu no tā. Tās viedoklis ir, ka saistībā ar šiem izmantošanas veidiem sēdekļa apakšējā daļa nav redzama ne gala lietotājam, ne trešajām personām. Monz iesniedza iesniedzējtiesā apelācijas sūdzību par šo lēmumu.
18.

Iesniedzējtiesa turklāt precizē, ka VSS 68. panta 6. punkts nav piemērojams arī tādēļ, ka nodomu nepildīt administratīvu aktu nevar automātiski secināt no attiecīgās personas paziņojumiem, ko tā izteikusi tiesas sēdes laikā procedūras par rīkojuma izdošanu par teritorijas atstāšanu, ja vien nepastāv citi apstākļi, kas norāda uz to, ka tā varētu izvairīties no izraidīšanas. Bēgšanas iespējamība neizriet arī no tā, ka šajā lietā administratīvās tiesas sēdē attiecīgā persona bija izteikusi vēlmi atgūt savas mantas no savas partneres un saņemt viņam pienākošos algu no darba devēja.
42.

Valsts iestāžu pienākums ievērot direktīvas 12. panta 3. un 4. punktu pat līdz tās transponēšanai, izriet nevis no šo tiesību normu iespējamās tiešās iedarbības, bet gan no “[pienākuma], kas piemīt valsts iestāžu kopumam, ievērot direktīvu noteikumus (LESD 288. panta trešā daļa), kā arī nodrošināt lojālu sadarbību un to pienākumu pilnīgu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no iestāžu aktiem (LES 4. panta 3. punkts)” ( 17 ).
29.

Pretēji šīm iebildēm uzskatu, ka: — lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverts pietiekams to iemeslu izklāsts, kuri lika iesniedzējtiesai formulēt prejudiciālos jautājumus. Tāpēc ir izpildīta Tiesas Reglamenta 94. panta c) punktā noteiktā prasība. — pastāv saikne starp pamatlietas priekšmetu un Savienības tiesībām, ņemot vērā, ka sākotnējais strīds, no kura izriet turpmākā prasība par zaudējumu atlīdzību, bija par Direktīvas 2012/27 piemērošanu. Iespēja celt šo prasību var būt atkarīga no Bulgārijas tiesību normās paredzēto procesuālo tiesību aizsardzības līdzekļu piemērotības, lai panāktu atbilstību Savienības tiesībām. — VAS2020. gada 11. februāra sprieduma res judicata spēks nav apstrīdēts. Citas jautājums ir par to, vai pēc šī statusa atzīšanas ir vai nav atbilstīgi atzīt tiesības uz sprieduma iespējami izraisīta kaitējuma un zaudējumu atlīdzību, ciktāl ir piemērojama strīdīgā procesuālā norma.
37.

Šajā ziņā es precizēju, ka pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība, šāda interpretācija nerada diskrimināciju par sliktu precētam nepilngadīgajam, kas lūdz ģimenes atkalapvienošanos dalībvalstī ar apgādnieku, kas ir viens no vecākiem vai laulātais. Kā to uzsver Komisija un X, tāda nepilngadīgā situācija, kas apvienojas ar vecāku vai laulāto, kas ir apgādnieks, objektīvi atšķiras no nepilngadīgā bez pavadības, kas atrodas dalībvalstī, situācijas un kam varētu pievienoties viņa vecāks. Lai gan abos gadījumos nepilngadīgo noteikti var uzskatīt par neaizsargātu, šajā otrā situācijā nepilngadīgais bez pavadības ir īpaši neaizsargātā stāvoklī ( 9 ), ja viņš ir ieceļojis un uzturas viens pats citas valsts teritorijā, kas nav viņa izcelsmes valsts, atšķirībā no nepilngadīgā, kas uzturas savā izcelsmes valstī un kur viņš ir saglabājis savas saiknes ( 10 ).
69.

No vienas puses, es uzskatu, ka ir pietiekami skaidrs, ka no formālā viedokļa pārbaude, kas ļauj noteikt izraktas augsnes kvalitāti un nepiesārņotību, ir piemērota, lai to uzskatītu par “pārbaudīšanas darbību”, tādējādi ietilpstot jēdziena “sagatavošana atkārtotai izmantošanai” jomā, kā tas definēts Direktīvas 2008/98 3. panta 16. punktā. Austrijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar minēto tiesību normu šis darbības veids ir attiecināms tikai uz “produktiem vai sastāvdaļām” un ka izraktā augsne, uz kuru attiecas izskatāmā lieta, nevar tikt kvalificēta kā tāda. Tomēr šis arguments nav atbalstāms, pamatojoties uz iemesliem, kas ir līdzīgi šo secinājumu 41. un 42. punktā minētajiem, kuros Tiesa tiek aicināta zemes pārveides darbības, piemēram, būvdarbus, uzskatīt par ražošanas procesu un līdz ar to izrakto augsni – par šīs darbības produktu. Izraktā augsne tādējādi var būt sagatavošanas atkārtotas izmantošanas darbībai priekšmets.
67.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) uzdoto trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu un atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI, 6. panta a) punkts, lasot to kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā paredzēts, ka tās kompetentās krimināltiesas kontrole – kam tiek iesniegts pieteikums, lai saņemtu atļauju veikt personas datu, it īpaši biometrisko un ģenētisko datu, piespiedu kriminālreģistrēšanu, kurai persona, kas apsūdzēta tīšā noziedzīgā nodarījumā, kurš ir publiskās apsūdzības priekšmets, ir atteikusies pakļauties, – aptver tikai apsūdzības lēmuma un attiecīgās personas atteikuma konstatēšanu un šī tiesa nevar novērtēt to pierādījumu pietiekamību, kas ir pamatā lēmumam izvirzīt apsūdzību pret minēto personu, jo jautājumu par to pierādījumu pietiekamību, uz kuriem balstīta apsūdzība, vajadzības gadījumā var lietderīgi uzdot tiesā vēlākā kriminālprocesa posmā. Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta [1. punkta] b) un c) apakšpunktu un 8. pantu un interpretējot to Pamattiesību hartas 7. un 8. panta un 52. panta 1. punkta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu biometrisko un ģenētisko datu vākšana un apstrāde kā, piemēram, fotogrāfijas, pirkstu nospiedumi un paraugu ņemšana DNS profila noteikšanai kā nopietna iejaukšanās tiesībās uz personas datu aizsardzību ir atļauta tikai tad, ja tas ir absolūti nepieciešams, lai sasniegtu mērķus, kas saistīti ar smagiem noziegumiem, kuriem jābūt skaidri identificētiem valsts tiesībās. Apstrādāto personas datu veidam un apjomam ir stingri jāatbilst un jābūt saskanīgam ar izvirzīto mērķi un nolūku. Šajā ziņā valsts tiesībās jānodrošina atbilstība vienam no Direktīvā 2016/680 noteiktajiem nolūkiem. Tajās arī jānorāda konkrēti sasniedzamie mērķi, kas var palīdzēt īstenot šo nolūku. Ir arī konkrēti jāprecizē iemesli, kādēļ, lai gan tā ir nopietna iejaukšanās, šo datu, it īpaši ģenētisko datu, apstrāde ir absolūti nepieciešama šī mērķa sasniegšanai. Turklāt valsts tiesībās skaidri jānosaka apstrādes nosacījumi visās tās dimensijās, t.i., sākot ar datu vākšanas nosacījumiem un beidzot ar piekļuves datiem un datu dzēšanas nosacījumiem, tostarp precīzi un absolūti stingri jāierobežo datu vākšanas un apstrādes pasākuma piemērojamība personām. Katrs no šiem nosacījumiem jāierobežo līdz noteikti nepieciešamajam. Šādi definētajai sistēmai jābūt tādai, lai efektīvi aizsargātu personas pret ļaunprātīgas izmantošanas riskiem, ko ietver it īpaši ģenētisko datu apstrāde. Iesniedzējtiesai jāpārliecinās, ka visas šīs prasības ir ievērotas.
52.

Šajā ziņā svarīgi uzsvērt, ka efektivitātes princips nozīmē, ka dalībvalstīm katrā atsevišķā gadījumā ir jānodrošina efektīva to tiesību aizsardzība, kuras ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, un it īpaši jāgarantē, no vienas puses, ka tiek ievērots princips, saskaņā ar kuru tādu lēmumu adresātiem, ar kuriem būtiski tiek ietekmētas to intereses, ir jādod iespēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par informāciju, ar kuru iestāde ir iecerējusi pamatot savu lēmumu, un, no otras puses, ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā, kā noteikts Hartas 47. panta otrajā daļā ( 12 ).
3.

Uzņēmumu, kas pārņem preces no sava parādnieka, kurš tam ir daudz parādā, lai segtu daļu no parāda, vienmēr var apsūdzēt par to, ka tam vajadzēja zināt, ka parādnieks varētu nesamaksāt (vai nespēt samaksāt) PVN, kas maksājams par preču pārdošanu. Lietuvā tā, šķiet, ir kļuvusi par nodokļu administrācijas pastāvīgu praksi. Tur preču iegāde no uzņēmuma, kas nonācis maksājumu grūtībās, tiek uzskatīta par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, un tāpēc tiek atteikts atskaitīt priekšnodokli.
13.

No 1996. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. jūlijam TO bija nodarbināta pie LB nodokļu un grāmatvedības jautājumos. Kalendārajā gadā viņai bija tiesības uz 24 atvaļinājuma dienām. LB ar 2012. gada 1. marta vēstuli apliecināja TO, ka 2012. gada 31. martā nezūd viņas tiesības uz uzkrāto 76 dienu atvaļinājumu par 2011. kalendāro gadu un iepriekšējiem gadiem, jo viņa neesot varējusi izmantot atvaļinājumu lielā darba apjoma dēļ darba devēja advokātu birojā. 2012.–2017. gadā LB piešķīra TO atvaļinājumu kopumā 95 darbdienas. Viņa savu likumā paredzēto minimālo atvaļinājumu neizmantoja pilnībā. LB neizteica aicinājumu TO izmantot atvaļinājumu aktīvāk, nedz arī informēja viņu, ka tiesības uz neizmantoto atvaļinājumu varētu zust, beidzoties kalendārajam gadam vai uzkrāto atvaļinājuma dienu pārcelšanas laikposmam.
56.

Tiesa tātad nosprieda, ka kompozīta balona pārdošana “izsmeļ tiesības [..] preču zīmes tiesību licences īpašniekam un [..] nodod pircējam tiesības brīvi izmantot šo balonu, tostarp tiesības pēc oriģinālās gāzes izlietošanas to apmainīt vai uzpildīt pēc sava ieskata brīvi izraudzītajā uzņēmumā, [..] arī pie kāda no to konkurentiem. Šīs pircēja tiesības nenovēršami izriet no minēto konkurentu tiesībām [Pirmās d]irektīvas 89/104 7. panta 2. punktā noteikto robežu ietvaros veikt tukšo balonu uzpildīšanu un apmaiņu” ( 71 ), un šīs robežas ir saistītas ar to, ka pastāv likumīgi iemesli, kas var attaisnot iebildumus pret preču zīmes īpašnieka tirgū laisto preču turpmāku tirdzniecību. Šādi likumīgi iemesli var būt preču, uz kurām ir preču zīme, stāvokļa izmaiņas vai pasliktināšanās, ja preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana, ko veic trešā persona, nopietni apdraud tās reputāciju vai arī ja šī izmantošana tiek veikta tādā veidā, lai radītu iespaidu, ka starp preču zīmes īpašnieku un šo trešo personu pastāv ekonomiska saikne (piemēram, ka starp šīm abām personām pastāv īpašas attiecības vai ka [šī trešā persona] ietilpst [preču zīmes] īpašnieka izplatīšanas tīklā) ( 72 ). Novērtējot to, vai ir radies ekonomiskās saiknes iespaids, ir jāņem vērā etiķešu piestiprināšana minētajām pudelēm, kā arī apstākļi, kādos notiek to apmaiņa ( 73 ), kas samērā informētam, uzmanīgam un apdomīgam vidusmēra patērētājam nedrīkst likt domāt, ka pastāv saikne starp abiem attiecīgajiem uzņēmumiem vai ka uzpildīšanai izmantotā gāze ir no preču zīmes īpašnieka. Ir jāņem vērā arī nozares prakse un tas, vai patērētāji ir pieraduši, ka pudeles uzpilda citi izplatītāji. Tad būs iespējams pieņemt, ka patērētājam, kas vēršas tieši pie konkurenta, lai apmainītu savu tukšo pudeli pret uzpildītu pudeli vai lai uzpildītu savu tukšo pudeli, būs vieglāk saprast, ka nepastāv saikne starp minēto konkurentu un preču zīmes īpašnieku ( 74 ). Tiesa arī atzina, ka fakts, ka, neraugoties uz konkurenta veikto papildu marķēšanu ( 75 ), uz pudeles esošā preču zīme joprojām ir redzama, ir būtisks faktors, jo tas, šķiet, izslēdz, ka marķēšana ir mainījusi pudeļu stāvokli, pilnībā slēpjot to izcelsmi ( 76 ).
66.

Konkrētajā gadījumā no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā aplūkotie pārdošanas ar turpmāku finanšu līzingu (sale and lease back) darījumi ir finanšu darījumi, kuru mērķis ir palielināt RED likviditāti, un ka pamatlietā aplūkotais nekustamais īpašums ir palicis RED, kurš to nepārtraukti un ilgstoši izmantoja ar nodokli apliekamu darījumu vajadzībām, valdījumā. Šķiet, ka šie fakti liecina – neskarot pārbaudi, kas ir jāveic iesniedzējtiesai –, ka katrs no šiem darījumiem veido vienu vienotu darījumu, jo īpašumtiesību nodibināšana attiecībā uz pamatlietā aplūkoto īpašumu ir neatdalāma no nekustamā īpašuma nomas tiesībām uz to pašu īpašumu ( 41 ).
–

Pirmajā scenārijā tiek uzraudzīts, lai kosmētikas līdzeklis atbilstu Regulas Nr. 1223/2009 prasībām, kas ir minētas 25. panta 1. punktā. Valsts iestāde var vērsties pie atbildīgās personas, lai tā veiktu visus atbilstīgos pasākumus ( 35 ), vai likt izņemt to no tirgus vai atsaukt to, ja līdzeklis neatbilst kādai no šīm prasībām ( 36 ).
12.

Regulas Nr. 1896/2006 20. pantā “Pārskatīšana izņēmuma gadījumos” ir noteikts: “1. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja: a) i) pavēsti par maksājuma rīkojumu piegādāja, izmantojot vienu no metodēm, kas paredzētas 14. pantā, un ii) pavēstes piegāde nenotika savlaicīgi no atbildētāja neatkarīgu apstākļu dēļ, neļaujot viņam sagatavoties aizstāvībai, vai b) ja atbildētāju no iebilšanas pret prasījumu kavējuši nepārvaramas varas apstākļi vai ārkārtas apstākļi, kas nav radušies viņa vainas dēļ, visos gadījumos ar noteikumu, ka viņš rīkojas nekavējoties. 2. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs arī lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja maksājuma rīkojums ir izdots acīmredzami aplami, ņemot vērā šajā regulā noteiktās prasības, vai citu ārkārtas apstākļu dēļ. 3. Ja tiesa noraida atbildētāja pieteikumu, pamatojoties uz to, ka nav piemērojams neviens no 1. un 2. punktā minētajiem pārskatīšanas iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums paliek spēkā. Ja tiesa nolemj, ka pārskatīšana ir pamatota saskaņā ar vienu no 1. un 2. punktā norādītajiem iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums nav spēkā.”
29.

Taču ir iespējams atbalstīt arī atšķirīgu minētās regulas 15. panta interpretāciju, jo, no vienas puses, šis instruments ir radies no Komisijas apņemšanās Baltajā grāmatā, uz kuru tas atsaucas. No tās izrietētu, ka šai regulai ir divējādi mērķi, proti, palielināt transporta konkurētspēju un līdz 2050. gadam samazināt par vismaz 60 % transporta radītās siltumnīcefekta gāzu emisijas. No otras puses, šāda interpretācija varētu balstīties uz Regulas Nr. 1315/2013 5., 10., 16. un 34. pantu, kā arī uz tās 7. un 8. apsvērumā minētajām pamatnostādnēm.
106.

Apelācijas sūdzības iesniedzējas skatījumā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka no šā mehānisma izriet, ka iemaksa par 2015. gadu ir tikai “avanss” VNF un rezultātā tā ir jāatmaksā bankām, kuras to ir veikušas. Tā kā attiecībā uz banku, kas izstājas no sistēmas pirms sākotnējā laikposma beigām, to neesot iespējams izdarīt ar ieskaitu turpmākajās iemaksās, tad atlikums tai esot jāizmaksā izstāšanās brīdī. To, ka šāda izmaksa ir iespējama, pierādot Lēmums SRB/ES/SRF/2018/03 par ex ante iemaksu aprēķinu par 2018. gadu ( 59 ). Saskaņā ar šo lēmumu bankām, kurām to 2018. gada iemaksas ieskaits ar 2015. gada iemaksas daļu radīs negatīvu summu, tiks izmaksāta starpība. Tāpēc Vispārējās tiesas secinājumā, ka, pamatojoties uz VNM regulas 70. panta 4. punktu, nav iespējams atmaksāt 2015. gada iemaksas “atlikumu”, esot pieļauta tiesību kļūda.
21.

Šādos apstākļos šajā atbalsta shēmā bija paredzēts, ka ražotājs no pārvades sistēmas operatora ar konkrētiem nosacījumiem var saņemt atbalstu elektroenerģijas ražošanai no atjaunīgajiem energoresursiem. Pirmkārt, atbalsts bija paredzēts vienīgi jaunajiem ražotājiem, kas ienāk tirgū un izmanto konkrētu veidu ražošanas iekārtas ar iepriekš noteiktu jaudu. Otrkārt, atbalsta apmērs tika noteikts nevis attiecībā pret operatora ieguldījumu izmaksām ražošanas iekārtu uzstādīšanai, bet bija atkarīgs no saražotās atjaunīgās enerģijas daudzuma. Treškārt, atbalsta summas izmaksāšana bija piesaistīta nevis enerģijas ražotājam, bet gan ražošanas iekārtai, lai principā viens un tas pats ražotājs varētu saņemt valsts atbalstu vairākām atšķirīgām iekārtām. Ceturtkārt, minētajā shēmā atbalsta izmaksāšanas termiņš bija ierobežots līdz 12 gadiem no ražošanas sākšanas dienas, kad elektroenerģija no šīs iekārtas pirmoreiz tika piegādāta tīklā.