ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Minētās regulas 111. panta 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Lauksaimnieks, kurš savā saimniecībā tur zīdītājgovis, iesniedzot pieteikumu, var pretendēt uz piemaksas piešķiršanu par zīdītājgovju turēšanu (“piemaksa par zīdītājgovīm”). To katram lauksaimniekam piešķir kā ikgadēju piemaksu par kalendāro gadu, ievērojot individuālos maksimāli pieļaujamos apjomus. 2. Piemaksu par zīdītājgovīm piešķir jebkuram lauksaimniekam, kas: a) nepiegādā pienu vai piena produktus no savas saimniecības 12 mēnešos no dienas, kad tiek iesniegts pieteikums. Piena vai piena produktu piegāde patērētājam tieši no saimniecības tomēr nav šķērslis piemaksas piešķiršanai; b) piegādā pienu vai piena produktus, kuru kopējā individuālā kvota, kā minēts [Padomes] Regulas (EK) Nr. 1234/2007 [(2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”), (OV 2007, L 299, 1. lpp.] 67. pantā, nepārsniedz 120000 kilogramu. Tomēr dalībvalstis, pamatojoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, ko tās nosaka, var nolemt grozīt vai atcelt kvantitatīvo ierobežojumu, ja vismaz sešus mēnešus pēc kārtas no pieteikuma iesniegšanas dienas lauksaimnieks tur zīdītājgovis, kuru skaits nav mazāks par 60 % no skaita, par kuru tika prasīta piemaksa, un teles, kuru skaits nav lielāks par 40 % no skaita, par kuru tika prasīta piemaksa. Lai noteiktu piemaksas piešķiršanas kritērijiem atbilstošo dzīvnieku skaitu saskaņā ar 1. punkta a) un b) apakšpunktu, to, vai govis pieder zīdītājgovju ganāmpulkam vai piena govju ganāmpulkam, nosaka, pamatojoties uz attiecīgā kalendārā gada 31. martā piemaksas saņēmēja individuālo piena kvotu, kas izteikta tonnās un vidējā izslaukumā.”
12

Noteikumi par minimālās izmaksājamās daļas noteikšanu ir precizēti ligningslov 16.C panta 2.–6. punktā. Atbilstoši šī panta 2. punktam minimālo izmaksājamo daļu veido finanšu gadā iekasēto ienākumu un neto summu kopsumma, no kuras tiek atskaitīti zaudējumi un izdevumi. Ligningslov 16.C panta 3. punktā ir paredzēts, ka, to nosakot, ir ietverama virkne šajā pantā uzskaitītu ienākumu, it īpaši ienākumi no procentiem, dividendes no akcijām, ieņēmumi no parādu prasījumiem un finanšu līgumiem, kā arī kapitāla pieaugums no akciju nodošanas. Atbilstoši ligningslov 16.C panta 4. un 5. punktam 16.C panta fondi var atskaitīt pieļaujamos zaudējumus, kā arī administratīvās izmaksas.
72

Visbeidzot, kā tas ir paredzēts Direktīvas 2008/6 preambulas 27. apsvērumā, lai noteiktu, vai to pasta pakalpojumu sniedzējiem, kas nepieder pie universālā pakalpojuma, var likt piedalīties kompensācijas fonda finansēšanā, dalībvalstīm ir jāpārbauda, vai pakalpojumi, ko šie [pakalpojumu] sniedzēji sniedz, no patērētāja viedokļa var tikt uzskatīti par pakalpojumiem, kas pieder pie universālā pakalpojuma, tāpēc, ka tiem ir pietiekama savstarpējās aizstājamības pakāpe ar to, ņemot vērā to īpašības.
47

No iepriekš izklāstītā izriet, ka Monreālas konvencijas 31. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ja prasība par rakstveida formu ir atzīstama par izpildītu, ja gaisa pārvadātāja darbinieks ar pasažiera ziņu paziņojumu par bojājumu noformē rakstiski – vai nu uz papīra, vai elektroniskā veidā, ievadot to šī pārvadātāja informācijas sistēmā, – ja pasažieris līdz šīs konvencijas 31. panta 2. punktā paredzētā termiņa beigām var pārliecināties par rakstveidā sastādītās un informācijas sistēmā ievadītās sūdzības teksta pareizību un vajadzības gadījumā to grozīt, papildināt vai aizstāt.
42

Tiesa šajā ziņā ir atzinusi, ka it sevišķi, ja runa ir par smagu psihiskās veselības traucējumu, nedrīkst apstāties tikai pie tām sekām, kas izriet no attiecīgās personas fiziskās transportēšanas no dalībvalsts uz trešo valsti, bet ir jāņem vērā visas izraidīšanas izraisītās ievērojamās un neatgriezeniskās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 16. februāris, C. K. u.c., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 76. punkts). Minētajam ir jāpiebilst, ka, ņemot vērā to, cik būtiski svarīgs ir Hartas 4. pantā paredzētais spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegums, ir jāpievērš sevišķa uzmanība to personu īpašajai ievainojamībai, kuru psiholoģiskās ciešanas, kas izraidīšanas gadījumā var saasināties, ir izraisījusi izcelsmes valstī piedzīvota spīdzināšana vai arī necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās.
37

Kā to savu secinājumu 66. un 67. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šāds vērtējums ir veicams, it īpaši ņemot vērā attiecīgo dizainparaugu, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, kuri atspoguļo iemeslus, kuri ir noteikuši attiecīgā ražojuma izskata iezīmju izvēli, datus saistībā ar tā izmantošanu vai arī alternatīvu dizainparaugu, kuri ļauj izpildīt to pašu tehnisko funkciju, esamību, ciktāl šie apstākļi, šie dati un šī esamība ir pamatoti ar uzticamiem pierādījumiem.
7

1998. gada 24. februāradecreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 58, kurā ir konsolidētas visas tiesību normas, kas attiecas uz finanšu starpniecību 1996. gada 6. februāra Likuma Nr. 52 8. un 21. panta izpratnē) (1998. gada 26. martaGURI Nr. 71 kārtējais pielikums), kas grozīts ar 2005. gada 18. aprīļalegge n. 62 – Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee. Legge comunitaria 2004 (Likums Nr. 62 par noteikumiem pienākumu, kas izriet no Itālijas piederības Eiropas Kopienām, izpildei. 2004. gada Kopienu likums) (2005. gada 27. aprīļaGURI Nr. 76 kārtējais pielikums), (turpmāk tekstā – “TUF”) 184. pantā “Iekšējās informācijas ļaunprātīga izmantošana” ir noteikts: “1. Ar brīvības atņemšanu no viena līdz sešiem gadiem un ar naudas sodu no 20000 EUR līdz 3000000 EUR soda ikvienu, kura rīcībā ir iekšējā informācija kā emitenta pārvaldes, pārvaldības vai pārraudzības struktūru loceklim vai kā emitenta kapitāla daļu turētājam, vai arī tāpēc, ka viņš veic darbu, strādā profesijā vai pilda dienesta, arī civildienesta, pienākumus, vai amata pienākumus, un kurš: a) izmantojot šo informāciju, tieši vai netieši, savā vārdā vai trešo personu vārdā iegādājas, pārdod finanšu instrumentus vai veic ar tiem citas darbības; b) izpauž šo informāciju citiem, un tas nenotiek, pildot darbu, strādājot profesijā vai pildot dienesta pienākumus vai amata pienākumus; c) iesaka citiem vai mudina citus uz šīs informācijas pamata veikt kādu no a) apakšpunktā minētajām darbībām. 2. Tādu pašu sodu, kas minēts 1. punktā, piemēro ikvienam, kura rīcībā ir iekšēja informācija un kurš noziedzīgas rīcības sagatavošanas vai veikšanas nolūkā veic kādu no tajā pašā 1. punktā minētajām darbībām. 3. Tiesa var palielināt naudas soda apmēru līdz [noteiktās summas] trīskāršam apmēram vai līdz summai, kas desmit reizes pārsniedz nodarījuma rezultātā iegūtos līdzekļus vai peļņu, ja, ņemot vērā nodarījuma nozīmīgumu, tā izdarītāja īpašības un iegūto līdzekļu vai peļņas apmēru, naudas sods nav pietiekams, lai arī tika piemērota maksimālā summa. [..]”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar divām tiesvedībām starp Western Sahara Campaign UK un attiecīgi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Apvienotās Karalistes Nodokļu un muitas dienests) un Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (vides, pārtikas un lauksaimniecības lietu ministrs, Apvienotā Karaliste) par to, kā šis dienests un šis ministrs ir īstenojuši starptautiskos nolīgumus, ko noslēgusi Eiropas Savienība un Marokas Karaliste, kā arī atvasinātos tiesību aktus, kas ir saistīti ar šiem nolīgumiem.
7

Minētās direktīvas 15. pants “Novērtējamas prasības” ir formulēts šādi: “1. Dalībvalstis pārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un nodrošina, ka visas šādas prasības atbilst 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Dalībvalstis pielāgo savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem. 2. Dalībvalstis pārbauda, vai to tiesību sistēmā kā nosacījums, lai atļautu piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, ir paredzēta atbilstība jebkurai no šādām nediskriminējošām prasībām: [..] c) prasības, kas saistītas ar kapitāla daļu vai akciju turēšanu uzņēmumā; d) prasības, kas nav saistītas ar jautājumiem, uz ko attiecas [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīva 2005/36/EK [(2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.)] vai kas nav paredzētas citos Kopienas tiesību aktos, un kas konkrētiem pakalpojuma sniedzējiem paredz piekļuvi attiecīgajai pakalpojumu darbībai sakarā ar darbības īpašo veidu; [..] 3. Dalībvalstis pārbauda, vai 2. punktā minētās prasības atbilst šādiem nosacījumiem: a) nediskriminēšana: prasības nedrīkst ne tieši, ne netieši būt diskriminējošas saistībā ar valstspiederību vai uzņēmumu gadījumā – saistībā ar juridiskās adreses atrašanās vietu; b) nepieciešamība: prasībām ir jābūt pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm; c) samērīgums: prasībām ir jābūt piemērotām, lai sasniegtu noteikto mērķi; tās nedrīkst būt augstākas, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un nedrīkst pastāvēt iespēja šīs prasības aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem sasniedz to pašu rezultātu. [..]”
26

No tā izriet, ka administratīvas sūdzības fakultatīvajam vai obligātajam raksturam nav ietekmes uz faktu, ka iepriekšējs administratīvs process ir uzskatāms par pirmstiesas procesu. Proti, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 42. punktā, runājot par Parlamenta izvirzīto argumentu, ka Parlamenta administrācijai nav noteikts atbildes sniegšanas termiņš – atšķirībā no Eiropas Savienības Civildienesta noteikumos paredzētās sūdzības, attiecībā uz kuru šāds termiņš ir noteikts –, ir jānorāda, ka pēdējais minētais ietver obligātas administratīvas pārsūdzības gadījumā vajadzīgu garantiju, lai izvairītos no nokavējumiem vai pat neiespējamības attiecīgajai personai celt prasību tiesā administrācijas bezdarbības rezultātā. Savukārt šāda termiņa neesamība fakultatīva administratīvā procesa ietvaros nevar ierobežot piekļuvi tiesai, jo attiecīgā persona jebkurā brīdī var atteikties no šī iepriekšējā administratīvā procesa turpināšanas un celt prasību tiesā.
6

1990. gada 8. novembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 374 par muitas iestāžu reorganizāciju un aprēķina un pārbaužu procedūru pārskatīšanu (1990. gada 14. decembraGURI Nr. 291, GURI Nr. 80 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 374/1990”) 11. pantā “Nodokļu aprēķina pārskats, [muitas] biroju kompetence un tiesības”, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, ir noteikts: “1. Muitas iestāde var pārskatīt par galīgu kļuvušu konstatējumu, pat ja preces, uz ko tas attiecās, ir atstātas komersanta brīvā rīcībā vai arī tās jau ir izvestas no muitas teritorijas. Pārskatīšanu veic vai nu pēc savas ierosmes, vai arī pēc attiecīgā komersanta pieprasījuma [..]. 2. Aprēķina pārskatīšanas nolūkiem muitas birojs var aicināt komersantus [..] piedalīties pašiem vai to pārstāvjiem, vai iepriekš minētajā termiņā iesniegt informāciju vai dokumentus [..] par precēm, uz kurām attiecas muitas darbības. [..] [..] 5. Ja, veicot pārskatīšanu pēc savas ierosmes vai kādas puses lūguma, tiek konstatētas [..] kļūdas saistībā ar aprēķina pamatā esošajiem faktoriem, birojs veic atbilstošu korekciju un ar ad hoc paziņojumu par to informē komersantu. [..] 5.bis Akta pamatojumā ir jānorāda faktiskie apstākļi, kā arī tā pamatā esošie juridiskie apsvērumi. [..] Ja paziņojums nav pamatots atbilstoši šī punkta prasībām, aprēķins ir uzskatāms par spēkā neesošu. [..] 7. Komersants var apstrīdēt korekciju trīsdesmit dienu laikā, skaitot no paziņojuma nosūtīšanas. Apstrīdēšanas brīdī tiek sagatavots protokols sakarā ar iespējamo administratīvo procedūru uzsākšanu strīdu atrisināšanai, kas paredzētas muitas tiesiskā regulējuma vienotā teksta, kurš apstiprināts ar Republikas prezidenta 1973. gada 23. janvāra dekrētu Nr. 43, 66. un nākamajos pantos. 8. Tiklīdz kā korekcija ir kļuvusi galīga, iestāde uzsāk papildu nodokļu, kas jāmaksā komersantam, atgūšanu vai pēc savas ierosmes uzsāk procedūru pārmaksāto summu atmaksai. Aprēķina korekcija vajadzības gadījumā ietver iebildumus par pārkāpumiem sakarā ar nepatiesiem paziņojumiem vai par iespējami konstatētiem būtiskākiem pārkāpumiem. [..]”
16

Šī tiesa jautā, vai tas, ka ekskursija pa stadionu gida pavadībā un AFC Ajax muzeja apmeklējums ir tik cieši savstarpēji saistīti, ka PVN mērķiem tie ir jāuzskata par vienotu pakalpojumu, nozīmē, ka šim pakalpojumam neapšaubāmi ir piemērojama viena un tā pati PVN likme. Šīs tiesas ieskatā, lai gan šķiet, ka šī interpretācija izriet no Tiesas judikatūras, it īpaši no 1999. gada 25. februāra sprieduma lietā CPP (C‑349/96, EU:C:1999:93), 2010. gada 11. februāra sprieduma lietā Graphic Procédé (C‑88/09, EU:C:2010:76) un 2013. gada 17. janvāra sprieduma lietā BGŻ Leasing (C‑224/11, EU:C:2013:15), Stadion Amsterdam interpretācija, saskaņā ar kuru vienota pakalpojuma dažādām sastāvdaļām noteiktos apstākļos var tikt piemērotas dažādas PVN likmes, var tikt pamatota ar citiem Tiesas spriedumiem, it īpaši 2006. gada 6. jūlija spriedumu Talacre Beach Caravan Sales (C‑251/05, EU:C:2006:451) un 2010. gada 6. maija spriedumu Komisija/Francija (C‑94/09, EU:C:2010:253).
62

Pirmām kārtām, Spānijas Karaliste uzskata, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 104. punktā nospriežot, ka Komisijai nebija pienākums norādīt detaļas par publisko iepirkumu paraugiem, ko tā ņēmusi vērā secinājumā, ka nav ievērots tehnoloģiskās neitralitātes princips, nav pienācīgi pārbaudījusi to elementu precizitāti, uz kuriem ir balstīts apstrīdētais lēmums. Šajā ziņā šajā punktā Vispārējās tiesas minētā judikatūra neesot atbilstoša, jo lietās, no kurām izriet šī judikatūra, individuālie publiskie iepirkumi neveidoja daļu no atbalsta pasākuma apraksta. Proti, šajā gadījumā, kā jau izriet no apstrīdētā lēmuma 23.–36. apsvēruma, publiskie iepirkumi esot bijuši attiecīgā pasākuma neatņemama sastāvdaļa.
40

Ir taisnība, kā to uzsver Audi, Porsche un Vācijas valdība, ka norāde uz nepieciešamību, lai “aizsargātais dizainparaugs [būtu atkarīgs]” no kompleksā ražojuma izskata, ir saglabājusies Regulas Nr. 6/2002 preambulas 13. apsvēruma tekstā. Tomēr, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, šis apstāklis nav uzskatāms par izšķirošu. Turklāt, kā izriet no Tiesas judikatūras, lai gan Savienības tiesību akta preambula var precizēt tā saturu, uz to nevar atsaukties, lai atkāptos no pašiem attiecīgā akta noteikumiem (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
7

Elinkeinotulon verottamisesta annettu laki (Likums par nodokļa uzlikšanu ienākumiem no saimnieciskās darbības), ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “EVL”), 52.e panta trešā daļa ir izteikta šādā redakcijā: “Ja pārvestie citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrēta pastāvīga uzņēmuma aktīvi un saistības tiek piesaistīti Somijā reģistrētai sabiedrībai, ticamais kapitāla pieaugums no šiem aktīviem un no pastāvīgā uzņēmuma, uzliekot nodokli, atskaitītie uzkrājumi vai rezerves tiek pieskaitīti pārvedamās sabiedrības ar nodokli apliekamiem ienākumiem. No nodokļa, kas Somijā jāmaksā no šiem ienākumiem, tiek atskaitīts nodoklis, kas no šiem ienākumiem, ja nebūtu minētās [Apvienošanas direktīvas] 52. panta noteikumu, tiktu samaksāts pastāvīgā uzņēmuma valstī.”
42

Direktīvas 2001/83 28. pantā paredzētā decentralizētā procedūra sastāv no vairākiem posmiem un sākas ar to, ka pieteikuma iesniedzējs iesniedz tirdzniecības atļaujas pieteikumu visās attiecīgajās dalībvalstīs un lūgumu vienai dalībvalstij rīkoties kā atsauces dalībvalstij. Šī panta 4. punktā ir paredzēts, ka atsauces dalībvalsts konstatē visu pušu vienošanos, slēdz procedūru un informē par to pieteikuma iesniedzēju. Saskaņā ar minētā panta 5. punktu katra dalībvalsts 30 dienu laikā pēc visu pušu vienošanās konstatēšanas pieņem lēmumu par tirdzniecības atļauju atbilstoši novērtējuma ziņojumam un ar to saistītajiem dokumentiem.
2)

Vai PVN direktīvas 176. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā ir obligātā svītrošana no Pievienotās vērtības nodokļa maksātāju reģistra, ko paredz kopš 2007. gada 1. janvāra spēkā esošie [ZDDS] grozījumi, gadījumos, kad pienākumam pakļautajai personai obligātās svītrošanas no PVN maksātāju reģistra brīdī ir izpildīti priekšnoteikumi obligātai atkārtotai ierakstīšanai PVN maksātāju reģistrā, pienākumam pakļautā persona ir spēkā esošu līgumu puse un paziņo, ka tā nav pārtraukusi saimniecisko darbību un turpina to veikt, kā arī tādā ziņā, ka nodokļu maksātājam ir faktiski jāsamaksā obligātās svītrošanas brīdī aprēķinātais un maksājamais PVN, lai viņš varētu iegūt tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu par esošajiem aktīviem, kas tika aplikti ar nodokli brīdī, kad notika svītrošana no reģistra, un pastāv arī atkārtotās reģistrācijas brīdī? Ja obligātā svītrošana no reģistra minētajos apstākļos ir pieļaujama, vai tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu par saistībā ar svītrošanu no reģistra ar nodokli apliktajiem aktīviem, kas pastāv atkārtotās reģistrācijas brīdī un ar kuru palīdzību persona veic vai veiks ar nodokli apliekamus darījumus, drīkst tikt saistītas ar nodokļa faktisko iemaksāšanu valsts budžetā, vai arī ir pieļaujams, ka svītrošanas no reģistra brīdī aprēķinātais nodoklis tiek ieskaitīts nodokļa aktīvu summā, kas noteikta atkārtotās reģistrācijas brīdī [ZDDS] izpratnē, vēl jo vairāk tāpēc, ka nodoklis ir jāmaksā personai, kurai rodas tiesības veikt priekšnodokļa atskaitīšanu?”
34

Attiecībā uz 2006. gadā notikušo darījumu Apvienotā Karaliste apgalvo, ka tas bija esošo akciju nodošanas klīringa sistēmā darījums, no jauna neiegūstot kapitālu sabiedrībai, par kuru varētu tikt iekasēta zīmognodeva, saskaņā ar Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka, atkāpjoties no tās 10. un 11. panta, dalībvalstis var iekasēt nodokļus par vērtspapīru pārvedumu. Tā apstrīd Air Berlin izdarīto interpretāciju, saskaņā ar kuru šīs direktīvas 12. pants ir jāattiecina tikai uz situācijām, kurās norisinās īpašnieka maiņa starp personām, kas rīkojas kā investori, tādējādi šī tiesību norma neattiecoties uz pārvešanu klīringa sistēmā. Apvienotā Karaliste uzskata, ka jēdziens “vērtspapīru pārvedums”, kas ir minēts šajā 12. pantā, attiecas uz jebkuru darījumu, ar kuru tiesības uz vērtspapīriem vai ar tiem saistītie procenti tiek nodoti no vienas personas otrai, un nav atkarīgs no vērtspapīru nodevēja stāvokļa vai kapacitātes vai to saņēmēja šajā pārvedumā. Tā tas ir gadījumā, ja vērtspapīri tiek nodoti klīringa sistēmā, kas ietekmē vērtspapīra īpašumtiesības un pamatos groza pušu attiecīgās tiesības, neatkarīgi no tā, ka faktiskās īpašumtiesības nav cedētas šai klīringa sistēmai.
98

No minētā ir jāsecina, ka, ciktāl Regulas Nr. 864/2007 8. panta 2. punktā ir paredzēts īpašs piesaistes kritērijs, kas atšķiras no šīs regulas 4. panta 1. punktā paredzētā vispārējā principa lex loci damni, šis kritērijs attiecībā uz “valsts, kurā izdarīts pārkāpums” tiesībām ir jāsaprot kā tāds, kas atšķiras no šīs regulas 4. panta 1. punktā minētā tās valsts kritērija, “kurā radies kaitējums”. Tādējādi jēdziens “valsts, kurā izdarīts pārkāpums” šīs regulas 8. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz tās vietas valsti, kurā ir iestājies notikums, kas rada kaitējumu, tas ir, valsti, kuras teritorijā ir izdarīta pārkāpuma darbība.
30

No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, kā arī no 2015. gada 15. oktobra sprieduma lietā Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) 20. un 60. punkta izriet, ka Vācijas tiesībās paredzētais priekšraksts par sodu tiek izdots vienkāršotā procedūrā, saskaņā ar kuru šis priekšraksts būtībā tiek izsniegts, pirmkārt, tikai pēc tam, kad tiesa ir lēmusi par apsūdzības pamatotību, un, otrkārt, tā attiecīgajai personai ir pirmā iespēja uzzināt par pret to izvirzīto apsūdzību. Turklāt, ja šī persona neiesniedz iebildi divu nedēļu laikā no paziņošanas brīža, priekšraksts par sodu stājas spēkā un tajā paredzētās sankcijas kļūst izpildāmas.
1

Ar apelāciju Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. un Valentino Pesca Sas di Ciaccio Luciano e Camplone Arnaldo & C. lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 27. aprīļa spriedumu Pappalardo u.c./Komisija (T‑316/13, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2016:247), ar ko Vispārējā tiesa noraidīja to prasību saņemt kaitējuma atlīdzinājumu, kas, iespējams, radies tādēļ, ka tika pieņemta Komisijas 2008. gada 12. jūnija Regula (EK) Nr. 530/2008, ar ko nosaka ārkārtas pasākumus attiecībā uz seineriem, kas zvejo zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā (OV 2008, L 155, 9. lpp.).
18

2016. gada 14. jūnijāMinistrstvo za notranje zadeve (Iekšlietu ministrija, Slovēnija) nolēma A.S. iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu neizskatīt, pamatojot ar to, ka viņam esot jābūt nosūtītam uz Horvātiju, kura esot par šī pieteikuma izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts saskaņā ar Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā minēto kritēriju, jo A.S. esot nelikumīgi šķērsojis Horvātijas robežu, ierazdamies no trešās valsts.
12

Glencore šajā tiesā norādīja, ka Ungārijas tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nokavējuma procentu izmaksa tiek aprēķināta, sākot no protokola, ar kuru tiek slēgta kontroles par pārmaksātā PVN atmaksāšanu procedūra, izsniegšanas, ir pretrunā Savienības tiesībām, it īpaši samērīguma, tiesiskās drošības un nodokļu neitralitātes principiem. Pamatlietā aplūkotā kontroles procedūra esot ilgusi vairāk nekā divus gadus nevis to iemeslu dēļ, kas esot saistīti ar novēlotu pieprasīto dokumentu iesniegšanu, bet gan galvenokārt ar nodokļu administrācijas darbību. Turklāt pēdējā minētā esot pieprasījusi Glencore tai iesniegt lielu daudzumu datu divu pirmo šīs kontroles procedūras nedēļu laikā, katra pieprasījuma gadījumā tam piešķirot tikai trīs darba dienas šo datu iesniegšanai. Glencore uzskata, ka nodokļu administrācijai bija jāveic pieprasītā PVN atmaksa 45 dienu termiņā, kas Nodokļu procedūras kodeksa 37. pantā paredzēts pieteikumiem, kuri pārsniedz HUF 500000 (aptuveni EUR 1600). Šādas atmaksāšanas neveikšanas gadījumā šai administrācijai esot bijuši jāsamaksā Glencore nokavējuma procenti. Nodokļu neitralitātes princips pieprasot, lai nodokļu maksātājs varētu saņemt pārmaksātā PVN atmaksu saprātīgā termiņā, un šīs atmaksāšanas brīdi nevarot ietekmēt nodokļu iestāžu veikto procedūru darbības.