Tāpēc, runājot par prasību par zaudējumu atlīdzību, kuras mērķis ir atlīdzināt kaitējumu, kāds esot nodarīts Eiropas ombuda izskatītas sūdzības rezultātā, minētās prasības pieņemamību nedrīkst ietekmēt fakts, ka ombuds vēl nav pieņēmis galīgu lēmumu noteiktos jautājumos, par kuriem tas ir veicis pēc savas iniciatīvas uzsāktu izmeklēšanu ar mērķi pārbaudīt, vai nevar runāt par sliktas pārvaldības gadījumu no tā puses, izvērtējot prasītājas situāciju.

Prasība par zaudējumu atlīdzību tika ieviesta ar LESD kā autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis, kuram ir īpaša funkcija tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā un kura izmantošanas nosacījumi ir atkarīgi no tā konkrētā mērķa. Lai arī prasības atcelt tiesību aktu un prasības sakarā ar bezdarbību mērķis ir noteikt sankcijas par kāda juridiski saistoša akta prettiesiskumu vai šāda akta neesamību, prasības par zaudējumu atlīdzību mērķis ir lūgums atlīdzināt kaitējumu, kas radies kāda prettiesiska akta, kurš ir vai nav juridiski saistošs, vai rīcības, kurā ir vainojama Kopienas iestāde vai struktūra, rezultātā.

Tomēr, tā kā ombudam rīcības brīvība izmeklēšanas jomā ir jāīsteno, ievērojot Savienības augstāka juridiskā spēka tiesību normas, tad rīcības brīvība, kāda ir piešķirta ombudam ar Lēmumu 94/262 un Īstenošanas noteikumiem attiecībā uz izmeklēšanas pasākumiem, kādi veicami, īstenojot tā uzdevumus, neatbrīvo ombudu no rūpības principa ievērošanas. Lai arī ombuds var brīvi lemt par izmeklēšanas uzsākšanu un, nolemjot to uzsākt, var veikt visus izmeklēšanas pasākumus, kurus tas uzskata par pamatotiem, viņam tomēr ir jānodrošina, ka pēc šiem izmeklēšanas pasākumiem tiek rūpīgi un objektīvi izvērtēti visi atbilstošie elementi, lai lemtu par apgalvojuma par sliktas pārvaldības gadījumu pamatotību un iespējamo turpmāko rīcību šī apgalvojuma sakarā. Pienākums ombudam ievērot rūpības principu, tam īstenojot savas pilnvaras, ir vēl jo svarīgāks tāpēc, ka tieši viņam saskaņā ar LESD 228. panta 1. punktu un Lēmuma 94/262 3. panta 1. punktu ir piešķirts īpašs uzdevums atklāt un censties novērst sliktas pārvaldības gadījumus sabiedrības un attiecīgā pilsoņa interesēs.

Šajā ziņā kompetentās iestādes pienākuma rūpīgi savākt faktiskos pierādījumus, kas nepieciešami tās rīcības brīvības īstenošanai, izpilde, kā arī šīs izpildes pārbaude Savienības tiesā ir vēl jo svarīgākas, jo minētās rīcības brīvības īstenošana ir pakļauta tikai ierobežotai pārbaudei tiesā pēc būtības, proti, pārbaudei, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda. Tādējādi kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus attiecīgās lietas atbilstošos apstākļus ir uzskatāms par priekšnoteikumu, kāds nepieciešams, lai Savienības tiesa varētu pārbaudīt faktisko un tiesību elementu, no kuriem ir atkarīga šīs plašās rīcības brīvības īstenošana, klātesamību

Ombudam pēc savas iniciatīvas uzsāktās izmeklēšanas kontekstā nebija pienākuma ex officio izbeigt izmeklēšanu, ja pret šo izmeklēšanu iebilst persona, attiecībā uz kuru tā tiek veikta. Nevienā Lēmuma 94/262 par noteikumiem un vispārējiem nosacījumiem, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi, vai Īstenošanas noteikumu, kurus ir pieņēmis ombuds, piemērojot minētā lēmuma 14. pantu, normā nav prasīts ombudam saņemt sūdzības iesniedzēja piekrišanu veikt izmeklēšanu kādā Savienības iestādē vai struktūrā. Tāpat neviena tiesību norma neuzliek pienākumu ombudam izmeklēt pēc savas iniciatīvas tikai tad, ja to pamato prioritāras sabiedrības intereses

Tomēr, ja lēmumā ombuds balsta savu vērtējumu uz konfidenciāliem elementiem un sūdzības iesniedzēja apšauba Savienības tiesā šī lēmuma tiesiskumu, tad ombuds nevar pamatoti iebilst pret sūdzības iesniedzējas iebildumiem ar pamatiem, kuri ir balstīti uz konfidenciāliem elementiem, attiecībā uz kuriem nav piekļuves ne sūdzības iesniedzējai, ne tiesai. Faktiski, ja ombuds iebilst pret visu vai kādas daļas no šiem elementiem paziņošanu, jo tie ir konfidenciāli, tad Savienības tiesa pārbauda apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, pamatojoties vienīgi uz paziņotajiem elementiem.

Saskaņā ar 13.3. pantu Īstenošanas noteikumos, kurus ir pieņēmis Eiropas ombuds, piemērojot Lēmuma 94/262 par noteikumiem un vispārējiem nosacījumiem, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi, 14. pantu, sūdzības iesniedzējam nav piekļuves dokumentiem vai informācijai, ko ombuds iegūst no iestādēm izmeklēšanas laikā, ja šie dokumenti vai informācija ir identificēta kā konfidenciāla un paredzēta ombudam. Īstenošanas noteikumu 10.1. pantā ir paredzēts, ka sūdzību ombuds kvalificē kā konfidenciālu pēc sūdzības iesniedzēja lūguma. Minētajos noteikumos nav paredzēti izņēmumi vai īpaša procedūra, lai pārbaudītu pamatotību lūgumiem ievērot konfidencialitāti.

No Civildienesta noteikumu 29. un 30. panta, lasot tos kopā, izriet, ka iecēlējinstitūcija nosaka konkursa piemēroto kandidātu saraksta spēkā esamības termiņu. Iecēlējinstitūcijai šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība, kura ir jāīsteno, ievērojot tādus vispārējos principus kā vienlīdzīgas attieksmes princips un pienākums norādīt pamatojumu.

Turpretim fakts, ka ombuds ir kļūdaini balstījies uz Parlamenta apgalvojumiem, no juridiskā viedokļa pietiekami nepierāda ombuda ļaunprātību vai centienus slēpt paša vainu.

Fakts, ka izmeklēšanas laikā iestādes sniegtais paskaidrojums ombudam var šķist pārliecinošs, neatbrīvo ombudu no atbildības nodrošināt, ka fakti, uz kuriem ir balstīts šis paskaidrojums, ir pierādīti, ja minētais paskaidrojums ir uzskatāms par vienīgo pamatojumu viņa konstatējumam par šīs iestādes neveiktu sliktu pārvaldību. Tādējādi ombuds, nekonstatējot sliktu Parlamenta veiktu pārvaldību, bet gan paļaujoties uz Parlamenta skaidrojumiem par konkursu izturējušo kandidātu pieņemšanu darbā, taču nesaņemot pierādījumus par katra no šiem kandidātiem darbā pieņemšanas brīdi, kad šie skaidrojumi izrādījās nepamatoti, nav rīkojies ar visu prasīto rūpību. Šis rūpības trūkums var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos sakarā ar ombuda rīcību.

Eiropas Labas administratīvās prakses kodekss nav normatīvs akts, bet gan Parlamenta rezolūcija, ar kuru tika izdarīti grozījumi projektā, kuru tam bija iesniedzis Eiropas ombuds, un ar kuru Komisija bija aicināta šajā sakarā izteikt likumdošanas iniciatīvu. Šajā ziņā, pieņemot šo kodeksu, ombuda mērķis nebija uzrakstīt tiesību normas, ar kurām tiek piešķirtas tiesības privātpersonām. Tādēļ ar to neievērošanu nav pietiekami, lai konstatētu pietiekami būtisku tiesību normas, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, pārkāpumu, kas var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos. Tikai ar nosacījumu, ka minētā kodeksa noteikumi izsaka pamattiesības uz labu pārvaldību, kādas ir piešķirtas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā, šie noteikumi var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.

Prasības par zaudējumu atlīdzību kontekstā cēloņsakarība tiek atzīta tad, ja konkrētajā gadījumā pastāv pietiekami tieša saikne starp rīcību, kas tiek pārmesta iestādei, un apgalvoto kaitējumu, bet šī saikne ir jāpierāda prasītājam. Tādējādi rīcībai, kas tiek pārmesta, ir jābūt noteicošajam kaitējuma cēlonim.

Tā tas nav gadījumā, kad runa ir par cēloņsakarību starp kaitējumu, ko kandidātam, kurš ir piedalījies konkursā, ir radījusi iespējas tikt pieņemtam darbā zaudēšana, un Eiropas ombuda pieļautām kļūdām, ja galvenais kaitējuma cēlonis ir Savienības iestādes, kas organizējusi konkursu, nevis ombuda rīcība. Kaut arī ombudam bija jāsadarbojas ar minēto iestādi, lai rastu mierizlīgumu, un gadījumā, kad mierizlīgums nav iespējams, bija jāizsaka kritisks komentārs vai arī jāsagatavo ziņojums, neviens no šiem pasākumiem nav juridiski saistošs. Fakts, ka sadarbības rezultātā tiek panākts mierizlīgums, ir atkarīgs gan no ombuda, gan no attiecīgās iestādes. Ja nav saistošu pasākumu, kādus var noteikt ombuds attiecībā pret minēto iestādi, tad šie pasākumi var tikt uzskatīti par noteicošo cēloni kaitējumam, kas ietver prasītājas iespējas tikt pieņemtai darbā zaudēšanu.

Šis vērtējums nevar tikt apšaubīts ar argumentu, saskaņā ar kuru attiecīgā iestāde vienmēr ir ievērojusi ombuda ieteikumus un atteikums varētu būt bijis pamats celt pret minēto iestādi prasību par zaudējumu atlīdzību. Pat minētā pierādīšanas gadījumā netiktu radīta pietiekami tieša saikne starp ombuda izdarītajām nelikumībām un prasītājas iespējas tikt pieņemtai darbā zaudēšanu.

(sal. ar 275., 281., 284.–286. punktu)