ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÀK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2008. gada 17. aprīlī ( 1 )

Apvienotās lietas C-101/07 P un C-110/07 P

Coop de France bétail et viande, iepriekš saukta Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) u.c.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Apelācija — Konkurence — Liellopu gaļas tirgus — Līgums, kas noslēgts starp nacionālām lopkopju un kautuvju federācijām un kura mērķis ir liellopu gaļas importa pārtraukšana un minimālās iepirkuma cenas noteikšana — Naudas sodi — Regula Nr. 17 — 15. panta 2. punkts — Federāciju biedru uzņēmumu apgrozījuma ņemšana vērā”

I — Ievads

1. Šajās apvienotajās apelācijas lietās Coop de France bétail et viande, iepriekš saukta — Fédération nationale de la coopération bétail et viande (Liellopu un liellopu gaļas kooperatīvu nacionālā federācija, turpmāk tekstā — “FNCBV”), (lieta C-101/07 P) un Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (Lauksaimniecības arodbiedrību nacionālā federācija, turpmāk tekstā — “FNSEA”), Fédération nationale bovine (Nacionālā lopkopības federācija, turpmāk tekstā — “FNB”), Fédération nationale des producteurs de lait (Piena ražotāju nacionālā federācija, turpmāk tekstā — “FNPL”) un Jeunes agriculteurs (Jaunie lauksaimnieki, turpmāk tekstā — “JA”) (lieta C-110/07 P) (turpmāk tekstā — “apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības”) pārsūdz Pirmās instances tiesas (pirmās palātas) 2006. gada 13. decembra spriedumu lietā FNCBV u.c./Komisija ( 2 ) (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), kurā Tiesa lielā mērā apstiprināja Komisijas 2003. gada 2. aprīļa Lēmumu 2003/600/EK par EKL 81. panta piemērošanu (lieta COMP/C.38.279/F3 — Francijas liellopu un teļa gaļa) ( 3 ) (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) un ar kuru cita starpā bija uzlikti naudas sodi apelācijas sūdzību iesniedzējām apvienībām par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpšanu, noslēdzot nolīgumus, kuru mērķis bija pārtraukt liellopu gaļas importēšanu Francijā un noteikt minimālo cenu atsevišķām liellopu kategorijām.

II — Apelācijas sūdzības priekšvēsture

A — Atbilstošās tiesību normas

2. Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā ( 4 ) ir paredzēts: “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 1000 līdz 1000000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ: a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu; [..] Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”

3. Komisijas Pamatnostādnēs soda naudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu [Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu] ( 5 ) (turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes”), paredzēta metodoloģija šādu naudas sodu noteikšanai. Saskaņā ar Pamatnostādņu 5. panta c) punktu “gadījumos, kad iesaistītas uzņēmumu apvienības, lēmumi, cik vien iespējams, ir jāadresē atsevišķiem uzņēmumiem, kuri ir apvienībā. Ja šo procedūru nav iespējams piemērot, piemēram, ir vairāki tūkstoši saistītu uzņēmumu, [..] apvienībai uzliek vispārēju sodanaudu [naudas sodu], ko aprēķina, pamatojoties uz tiem principiem, kuri izklāstīti iepriekš, bet tai jāatbilst individuālo sodanaudu [naudas sodu] summai, kuras noteiktas katram apvienības loceklim”.

B — Fakti un process

4. FNCBV, apelācijas iesniedzēja lietā C-101/07 P, Francijā apvieno 300 lopkopības, cūkkopības un aitkopības nozaru ražotāju kooperatīvus un 30 kaušanas un gaļas pārstrādes apvienības vai uzņēmumus. Apelācijas iesniedzējas lietā C-110/07 P, t.i., FNSEA, FNB, FNPL un JA, ir arodbiedrības, kas darbojas saskaņā ar Francijas tiesībām. FNSEA ir Francijas galvenā lauksaimnieku apvienība. FNSEA arī apvieno specializētas asociācijas, kas pārstāv visu ražotāju veidu, tostarp FNB un FNPL, intereses. JA pārstāv lauksaimniekus, kas ir jaunāki par 35 gadiem.

5. Šīs apelācijas lietas pamatā esošā konkurences lieta radās tā dēvētās “govju trakumsērgas” otrās krīzes rezultātā. Sākot no 2000. gada oktobra, vairākās dalībvalstīs tika atklāti jauni govju sūkļveida encefalopātijas jeb tā dēvētās “govju trakumsērgas” gadījumi. Vienlaicīgi nagu un mutes sērga skāra aitu ganāmpulkus Apvienotajā Karalistē. Šī situācija atstāja iespaidu uz gaļas patēriņu Eiropā un radīja krīzi liellopu gaļas nozarē. Lai gan bija virkne pasākumu, ko veica Eiropas Kopienas iestādes, lai atrisinātu krīzi, Francijas lauksaimnieki uzskatīja, ka šie pasākumi ir nepietiekami. 2001. gada septembrī un oktobrī attiecības starp lopkopjiem un kautuvēm Francijā kļuva īpaši saspringtas. Lauksaimnieku grupas prettiesiski aizturēja kravas automašīnas, lai pārbaudītu pārvadātās gaļas izcelsmi, un bloķēja kautuves. Šīs darbības reizēm izraisīja materiālu un gaļas iznīcināšanu. Lai pārtrauktu kautuvju blokādi, protestējošie lauksaimnieki pieprasīja kautuvēm uzņemties saistības pārtraukt importu un piemērot tā dēvēto “arodbiedrības” cenu skalu.

6. 2001. gada oktobrī notika vairākas sanāksmes starp apvienībām, kas pārstāvēja liellopu audzētājus ( 6 ), un apvienībām, kas pārstāvēja kautuves ( 7 ). 2001. gada 24. oktobra sanāksmē, kas tika sasaukta pēc Francijas zemkopības ministra lūguma, tika noslēgts nolīgums starp sešām apvienībām, t.i., FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV un FNICGV.

7. Nolīgumu veidoja divas daļas. Pirmā daļa bija par liellopu gaļas “importa pagaidu pārtraukuma apņemšanos”. Otrā daļa ietvēra “apņemšanos piemērot iepirkuma cenu skalu, nododot kautuvēs izbrāķētās govis”. Nolīgumā cita starpā bija ietverts saraksts ar cenām par kilogramu atsevišķu kategoriju govju liemeņiem. Nolīgumam bija jāstājas spēkā 2001. gada 29. oktobrī, un tas bija piemērojams līdz 2001. gada novembra beigām.

8. 2001. gada 30. oktobrī Komisija nosūtīja Francijas iestādēm vēstuli, aicinot sniegt informāciju par 2001. gada 24. oktobra nolīgumu. 2001. gada 9. novembrī Francijas iestādes atbildēja Komisijas 2001. gada 30. oktobra pieprasījumam sniegt informāciju. 2001. gada 9. novembrī Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu nosūtīja FNSEA, FNB, FNPL, JA un FNICGV pieprasījumu sniegt informāciju. Attiecīgās piecas apvienības atbildēja uz pieprasījumu 2001. gada 15. un 23. novembrī. 2001. gada 26. novembrī Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV un FNICGV, norādot, ka tās rīcībā esošie fakti liecina par Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu, un aicināja tās sniegt savus apsvērumus un ieteikumus vēlākais līdz 2001. gada 30. novembrim. 2001. gada 17. decembrī Komisija veica izmeklēšanu dažu apvienību telpās saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 2. punktu. 2002. gada 24. jūnijā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tika adresēts FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV un FNICGV, kuras savus rakstveida apsvērumus par šo paziņojumu iesniedza laikā no 2002. gada 23. septembra līdz 4. oktobrim. Apvienības tika uzklausītas 2002. gada 31. oktobrī.

C — Apstrīdētais lēmums

9. 2003. gada 2. aprīlī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības un FNICGVI bija pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, 2001. gada 24. oktobrī noslēgdamas rakstisku nolīgumu, lai noteiktu minimālo iepirkumu cenu atsevišķām liellopu kategorijām un pārtrauktu liellopu gaļas importu Francijā, kā arī laikā no 2001. gada novembra beigām līdz decembra sākumam noslēgdamas mutisku nolīgumu ar tādu pašu mērķi, kas bija piemērojams pēc rakstiskā nolīguma darbības beigšanās.

10. Ņemot vērā attiecīgā tirgus raksturu un ģeogrāfisko izmēru, pārkāpumu kvalificēja kā ļoti smagu. Lai noteiktu katras apvienības atbildības pakāpi, Komisija ņēma vērā attiecību starp FNSEA, galvenās lauksaimnieku apvienības, un pārējo apvienību saņemtajām ikgadējo biedru naudu iemaksām. Tā kā pārkāpums bija īslaicīgs, Komisija nepalielināja pamatsummu. Tāpat arī Komisija attiecībā uz sešām apvienībām ņēma vērā vairākus atbildību pastiprinošus un atbildību mīkstinošus apstākļus un attiecīgi pielāgoja tām uzliekamo naudas sodu pamatsummu.

11. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ir noteikts: “[FNSEA], [FNB], [FNPL], [JA], [FNICGV] un [FNCBV] ir pārkāpušas [EKL] 81. panta 1. punktu, 2001. gada 24. oktobrī noslēdzot nolīgumu, lai pārtrauktu liellopu gaļas importu Francijā un noteiktu minimālo cenu zināmām liellopu kategorijām, kā arī mutiski noslēdzot līdzīga rakstura nolīgumu 2001. gada novembra beigās un decembra sākumā. Pārkāpums sākās 2001. gada 24. oktobrī, un tā iedarbība turpinājās vismaz līdz 2002. gada 11. janvārim.”

12. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu 1. pantā uzskaitītajām apvienībām cita starpā nekavējoties bija jāizbeidz šajā pantā minētais pārkāpums. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. pantu FNSEA, FNB, JA, FNPL, FNICGV un FNCBV bija uzlikti naudas sodi attiecīgi 12 miljonu EUR, 1,44 miljonu EUR, EUR 600000, 1,44 miljonu EUR, EUR 720000 un EUR 480000 apmērā.

D — Tiesvedība Pirmās instances tiesā

13. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 19. jūnijā un reģistrēts kā lieta T-217/03, FNCBV cēla prasību par apstrīdēto lēmumu. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 20. jūnijā un reģistrēts kā lieta T-245/03, arī FNSEA, FNB, FNPL un JA cēla prasību par apstrīdēto lēmumu. Prasītājas lietās T-217/03 un T-245/03 cita starpā lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, atcelt tām uzliktos naudas sodus vai papildus pakārtoti — samazināt to apmērus. Francija abās lietās iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā, lai atbalstītu prasītāju prasījumus lietās T-217/03 un T-245/03, un ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2003. gada 6. novembra rīkojumu Francijai tika atļauts iestāties lietā. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas 2006. gada 3. aprīlī Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs izdeva rīkojumu apvienot lietas T-217/03 un T-245/03.

14. Pirmās instances tiesa (pirmā palāta) spriedumu apvienotajās lietās T-217/03 un T-245/03 pasludināja 2006. gada 13. decembrī. Pirmās instances tiesa noraidīja visus prasījumus šajās apvienotajās lietās, izņemot divas. Attiecībā uz šiem diviem prasījumiem Pirmās instances tiesa secināja, ka, pirmkārt, Komisija nebija izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, apstrīdētajā lēmumā nenorādot, ka tā bija ņēmusi vērā prasītāju pamata biedru apgrozījumu, lai pārliecinātos, ka naudas sodi nav augstāki par 10 % noteikto augšējo robežu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, kā arī nenorādot apstākļus, kas tai ļāva ņemt vērā šos kopējos apgrozījuma apmērus. Tā kā Pirmās instances tiesa secināja, ka Komisijai bija pamats ņemt vērā prasītāju pamata biedru apgrozījumu, lai noteiktu naudas sodu augšējo robežu, ar nosacījumu, ka pamata biedri darbojas tajos tirgos, ko ir ietekmējis pārkāpums, par kuru pieņemts apstrīdētais lēmums, tad Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šādā situācijā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildei nav jābūt par pamatu ne apstrīdētā lēmuma atcelšanai, jo tas tikai novestu pie identiska satura jauna lēmuma pieņemšanas, ne arī par pamatu uzlikto naudas sodu apmēra izmaiņām. Otrkārt, Pirmās instances tiesa secināja, ka prasītājām uzliktie naudas sodi, pamatojoties uz Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu, ir jāsamazina par 70 %, nevis 60 %, kas bija Komisijas piemērotais samazinājums.

15. Tādējādi Pirmās instances tiesa uzlika naudas sodu FNCBV — EUR 360000 apmērā, FNSEA — EUR 9000000 apmērā, FNB — EUR 1080000 apmērā, FNPL — EUR 1080000 apmērā un JA — EUR 450000 apmērā un noraidīja prasību pārējā daļā.

III — Apelācijas tiesvedība

16. 2007. gada 19. februārīFNSEA, FNB, FNPL un JA iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu, kura tika reģistrēta kā lieta C-110/07 P. 2007. gada 20. februārīFNCBV iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu, kura tika reģistrēta kā lieta C-101/07 P. 2007. gada 18. aprīlī Tiesas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas izdeva rīkojumu apvienot lietas C-101/07 P un C-110/07 P.

17. Lietās C-101/07 P un C-110/07 P apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības lūdz Tiesu: — atcelt pārsūdzēto spriedumu; — atcelt tām uzliktos naudas sodus; — pakārtoti — samazināt naudas sodu apmērus; — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar pagaidu pasākumu noteikšanas procesu tiesvedību Pirmās instances tiesā un tiesvedību Tiesā.

18. Francijas valdība lūdz Tiesu: — atcelt pārsūdzēto spriedumu; — piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Komisija lūdz Tiesu: — pilnībā noraidīt apelācijas sūdzības abās lietās; — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām apvienībām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20. Tiesas sēde netika nedz pieprasīta, nedz noturēta.

IV — Ievada apsvērumi

21. Apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C-101/07 P — FNCBV — izvirza piecus pamatus, pamatojot savu prasību atcelt pārsūdzēto spriedumu, un sesto pamatu — pamatojot prasību samazināt uzlikto naudas sodu. Ar pirmo pamatu tiek apgalvota tiesību kļūda, jo Pirmās instances tiesa neatzina, ka ar paziņojumu par iebildumiem Komisija bija pārkāpusi tiesības uz aizstāvību. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Pirmās instances tiesa sagrozījusi atsevišķus faktus, t.i., attiecībā uz FNB direktora rakstveida piezīmēm rokrakstā par 2001. gada 29. novembra sanāksmi (pārsūdzētā sprieduma 169.–174. punkts), 2001. gada 4. decembra interviju, ko sniedza FNB priekšsēdētāja vietnieks Vendée Agricole (pārsūdzētā sprieduma 176. punkts), Vandē [Vendée] apvienības 2001. gada 5. decembra piezīmēm (pārsūdzētā sprieduma 175.–177. punkts), FNPL2001. gada 10. decembrī izdotajam un pa faksu nosūtītajam informatīvajam ziņojumam (pārsūdzētā sprieduma 179. punkts) un FNB direktora rakstveida piezīmēm rokrakstā par 2001. gada 5. decembra sanāksmi (pārsūdzētā sprieduma 180. punkts). Trešais pamats ir par Pirmās instances tiesas pieļauto tiesību kļūdu, jo tā secinājumus par FNCBV piedalīšanos 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā pamatojusi ar pieņēmumu. Ar ceturto pamatu FNCBV pakārtoti apgalvo, ka gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka FNCBV ir piedalījusies 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pirmkārt, kvalificējot nolīgumu kā tādu, kas ir vērsts pret konkurenci, un, otrkārt, neizvērtējot šī nolīguma radītās sekas. Ar piekto pamatu FNCBV apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, jo tā, pirmkārt, nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz FNCBV biedru apgrozījuma ņemšanu vērā, lai noteiktu, vai nav pārsniegta minētajā pantā norādītā 10 % robeža, un, otrkārt, Pirmās instances tiesa esot izmantojusi pretrunīgu pamatojumu, jo tā uzsvērusi apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību aktīvo un tiešo lomu darbībā, par kuru tās tika sodītas, vienlaikus norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības ir bijušas tikai mehānismi, ar kuru palīdzību to biedri īstenojuši savas darbības. Ar sesto pamatu, kas vērsts uz piespriestā naudas soda samazināšanu, FNCBV apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu, pārkāpjot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, uzlikdama FNCBV naudas sodu, kas pārsniedz 10 % no tās apgrozījuma.

22. Apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C-110/07 P — FNSEA, FNB, FNPL un JA — izvirza četrus pamatus, pamatojot savu prasību atcelt pārsūdzēto spriedumu un samazināt uzliktos naudas sodus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvota faktu sagrozīšana, jo Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā divus būtiskus pierādījumus, kas liecina par to, ka 2001. gada 24. oktobra nolīgums netika pagarināts pēc 2001. gada 30. novembra. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijas paziņojums par iebildumiem bijis pietiekoši skaidrs un precīzs (pārsūdzētā sprieduma 210.–225. punkts). Trešais pamats attiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu, jo Pirmās instances tiesa ņēma vērā apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedru apgrozījumu, lai noteiktu, vai naudas sodi nepārsniedz likumīgi atļauto robežu. Ceturtais pamats attiecas uz principa, ka aizliegts piemērot vairākus sodus par vienu pārkāpumu, un sodu samērīguma principa pārkāpumiem, jo Pirmās instances tiesa piespriedusi naudas sodu katrai apelācijas sūdzību iesniedzējai apvienībai ņemot vērā biedru apgrozījumu, kas kopīgi vairāk nekā vienai apvienībai.

23. Pēc manām domām, tikai piektais un sestais pamats, ko izvirzījusi FNCBV, kā arī trešais pamats, ko izvirzījušas FNSEA, FNB, FNPL un JA, izvirza jaunu tiesību jautājumu. Tāpēc es turpmāk šos pamatus apspriedīšu detalizēti un pārējiem apelācijas sūdzību iesniedzēju pamatiem veltīšu īsu analīzi.

24. Ņemot vērā, ka šajā lietā daļa no apelācijas sūdzību iesniedzēju izvirzītajiem pamatiem lielā mērā pārklājas, es tos apskatīšu kopā.

V — Tiesību uz aizstāvību pārkāpums

25. Ar pirmo un otro pamatu, ko izvirzījušas apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības attiecīgi lietās C-101/07 P un C-110/07 P, tās apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu, neuzskatot, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību. Saskaņā ar apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību viedokli tiesību uz aizstāvību pārkāpums noticis tāpēc, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem nenorādīja, ka tā ņems vērā šo apvienību biedru apgrozījumu, lai noteiktu 10 % robežu, kas paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā. Apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības uzskata, ka šajā lietā Komisijas pienākums norādīt, ka tā ņems vērā apvienību biedru apgrozījumu, bija īpaši svarīgs, jo apstrīdētajā lēmumā Komisija neievēroja tās parasti izmantoto naudas soda aprēķināšanas metodoloģiju.

26. Komisija uzskata, ka paziņojumā par iebildumiem tai ir pienākums norādīt, ka tā apsver iespēju uzlikt naudas sodu attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, kā arī norādīt galvenos faktu un tiesību kritērijus, uz kuru pamata var piemērot naudas sodu. Komisija apgalvo, ka paziņojumā par iebildumiem tai nav pienākuma norādīt naudas soda aprēķināšanas metodoloģiju, ko tā varētu izmantot pēc tam, pieņemot savu lēmumu. Komisija arī norāda, ka Tiesas judikatūra un Pamatnostādņu 5. panta c) punkts paredz iespēju ņemt vērā uzņēmumu apvienības biedru apgrozījumu, lai noteiktu 10 % robežu, kas paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.

A — Novērtējums

27. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija nebija pārkāpusi apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību tiesības uz aizstāvību, paziņojumā par iebildumiem nenorādot, ka Komisija apsver iespēju ņemt vērā apvienības biedru apgrozījumu, lai noteiktu naudas sodu pamata summu un pārliecinātos par 10 % maksimālās robežas ievērošanu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu ( 8 ). Pamatojoties uz Tiesas pastāvīgo judikatūru, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka paziņojumā par iebildumiem, sniedzot norādi attiecībā uz paredzamo naudas sodu apmēru, tostarp 10 % robežu, pirms uzņēmums ir uzaicināts sniegt apsvērumus par iebildumiem, kas pret to vērsti, nozīmētu nepiemērotā veidā apsteigt Komisijas lēmumu ( 9 ).

28. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesības uz aizstāvību ir nodrošinātas, ja Komisija paziņojumā par iebildumiem norāda, ka tā apsver iespēju uzlikt naudas sodu, un norāda galvenos faktus un tiesību kritērijus, uz kuru pamata var piemērot naudas sodu, piemēram, šķietamā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī to, vai šis pārkāpums ir noticis tīšām vai aiz neuzmanības. Šāda informācija tiek uzskatīta par pietiekamu, lai uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām būtu iespēja aizstāvēt sevi pret pārkāpuma konstatējumu un naudas sodu uzlikšanu ( 10 ).

29. Pēc manām domām, naudas sodu pamata summu noteikšana, tostarp šo pamata summu izmaiņas, ņemot vērā visus atbildību pastiprinošus vai atbildību mīkstinošus apstākļus, un tai sekojošā pārbaude, vai naudas sodi nepārsniedz 10 % robežu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, ir daļa no procedūras, kurā aprēķina uzliekamo naudas sodu un pārliecinās, ka tas atbilst likumīgajai maksimālajai robežai. No Tiesas judikatūras ir skaidrs, ka Komisijai paziņojumos par iebildumiem nav pienākuma sniegt tik detalizētas pakāpes informāciju par faktisko naudas sodu aprēķināšanu un pārbaudīšanu, lai uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības varētu aizstāvēt savas intereses. Turklāt gadījumos, kad naudas sodus uzliek uzņēmumu apvienībām, gan Pirmās instances tiesa, gan Tiesa ir pieļāvusi iespēju ņemt vērā šo apvienību biedru apgrozījumu, lai pārbaudītu, vai nav pārkāpta 10 % robeža saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu ( 11 ). Tādējādi uzņēmumu apvienības būtu varējušas paredzēt iespēju, ka Komisija var ņemt vērā to biedru apgrozījumu, lai noteiktu, vai ir ievērota apelācijas sūdzību iesniedzējām apvienībām uzlikto naudas sodu likumīgā maksimālā robeža.

30. Tāpēc es uzskatu, ka pirmais un otrais pamats, ko izvirzījušas apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības attiecīgi lietās C-101/07 P un C-110/07 P, ir jānoraida kā nepamatoti.

VI — Pirmās instances tiesas pieļautā tiesību kļūda, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu

A — Pārsūdzētais spriedums

31. Pirmajā instancē apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības apgalvoja, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, uzliekot naudas sodus, kas ir lielāki par 10 % robežu no apvienību apgrozījuma. ( 12 ) Apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības apgalvoja, ka saskaņā ar judikatūru, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo robežu, uzņēmumu apvienību biedru apgrozījumu var ņemt vērā tikai tajos gadījumos, kad attiecīgajai apvienībai saskaņā ar tās iekšējiem noteikumiem ir pilnvaras uzlikt saistības saviem biedriem. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības apgalvoja, ka tām šādu pilnvaru nav.

32. Pārsūdzētā sprieduma 317.–319. punktā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka: “317. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apgrozījuma 10 % robeža ir jāaprēķina, pamatojoties uz katra uzņēmuma, kas ir nolīguma vai saskaņotu darbību dalībnieks, vai uz uzņēmumu apvienības visu biedru uzņēmumu apgrozījumu vismaz tajos gadījumos, kad saskaņā ar tās iekšējiem noteikumiem apvienība var uzlikt saistības saviem biedriem. Šāda iespēja ņemt vērā šajā sakarā visu uzņēmumu, apvienības biedru, apgrozījumu ir attaisnojama ar to, ka, nosakot naudas sodu apmēru, īpaši var ņemt vērā ietekmi, ko uzņēmums var īstenot tirgū, piemēram, sava lieluma un ekonomiskās varas dēļ, uz ko norāda uzņēmuma apgrozījums, kā arī preventīvo iespaidu, kādam jābūt šiem naudas sodiem. Ietekme, ko uzņēmumu apvienība var īstenot tirgū, nav atkarīga no tās pašas apgrozījuma, kas neataino ne tās lielumu, ne ekonomisko varu, bet tā ir atkarīga no tās biedru apgrozījuma, kas ir norāde par tās lielumu un ekonomisko varu [..]. 318. Taču šī judikatūra neizslēdz iespēju, ka īpašos gadījumos apvienības biedru apgrozījuma ņemšana vērā ir iespējama arī tad, ja tai nav formālu pilnvaru uzlikt saistības savem biedriem, ņemot vērā tādu iekšējo noteikumu trūkumu, kas tai piešķirtu šādu varu [..]. 319. [..] Tiesa uzskata, ka bez iekšējiem noteikumiem, kas apvienībai ļauj uzlikt saistības saviem biedriem, arī citi īpaši apstākļi var attaisnot attiecīgās apvienības biedru kopējā apgrozījuma ņemšanu vērā. Tas īpaši attiecas uz gadījumiem, kad apvienības izdarītais pārkāpums ietekmē tās biedru darbību un apvienība attiecīgās konkurenci ierobežojošas darbības izpilda tieši tās biedru labā un sadarbībā ar tiem, apvienībai iztrūkstot objektīvu autonomu interešu salīdzinājumā ar tās biedru interesēm. Lai gan zināmos šādos gadījumos Komisija papildus attiecīgās apvienības sodam var uzlikt individuālus sodus katram uzņēmumam — biedram, tas var būt īpaši grūti vai pat neiespējami, ja apvienības biedru skaits ir ļoti liels.”

33. Turpinot — Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 320.–324. punktā secināja, ka šajā lietā bija pamatoti ņemt vērā apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību pamata biedru apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo robežu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu ( 13 ), jo, pirmkārt, apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību galvenais uzdevums bija aizstāvēt un pārstāvēt savu pamata biedru, proti, lauksaimnieku, kooperatīvu apvienību un kautuvju intereses ( 14 ). Otrkārt, strīdīgais nolīgums neattiecās uz pašu apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību darbību, bet gan uz to pamata biedru darbību, jo apvienības nepārdod, neiepērk un neimportē liellopu gaļu ( 15 ). Treškārt, strīdīgais nolīgums bija noslēgts tieši apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību pamata biedru labā. ( 16 ) Ceturtkārt, strīdīgais nolīgums tika īstenots, noslēdzot vietējos nolīgumus starp apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedriem ( 17 ).

B — Argumenti

34. Apelācijas sūdzību iesniedzējas izvirzītajā piektajā un trešajā pamatā attiecīgi lietās C-101/07 P un C-110/07 P apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. FNCBV izvirzītajam piektajam pamatam ir divas daļas.

35. FNSEA, FNB, FNPL, JA (trešais pamats) un Francijas valdība, un FNCBV (piektā pamata pirmā daļa) būtībā apgalvo, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru ( 18 ), kā to apstiprinājusi Tiesa lietā C-298/98 P Finnboard/Komisija ( 19 ), lai aprēķinātu 10 % robežu, ko paredz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, apvienības biedru apgrozījumu var ņemt vērā tikai tādā gadījumā, ja šai apvienībai, pamatojoties uz tās iekšējiem noteikumiem, var radīt saistības saviem biedriem. Šajā sakarā apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir veikusi izmaiņas pastāvīgajā judikatūrā, 10 % robežu aprēķināšanu pamatodama ar apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedru apgrozījumu, neņemot vērā to, ka šīs apvienībās nevar radīt saistības saviem biedriem. Savā atbildē FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvo — lai arī dažas no agrākajām lietām ( 20 ), iespējams, ir bijušas neskaidras, jo tajās norādīts, ka 10 % maksimālo robežu var aprēķināt, atsaucoties uz apvienības biedru apgrozījumu “vismaz tajos gadījumos”, kad saskaņā ar iekšējiem noteikumiem attiecīgās apvienības var radīt saistības saviem biedriem, šī neskaidrība vairs nepastāv pēc Tiesas sprieduma lietā Finnboard/Komisija. No minētā sprieduma 66. punkta formulējuma ir skaidrs, ka “nav jāpierāda, ka apvienības biedri patiešām piedalījās pārkāpumā, bet apvienībai, pamatojoties uz tās iekšējiem noteikumiem, ir jābūt pilnvarām radīt saistības saviem biedriem”, līdz ar to ir skaidrs, ka apvienības pilnvaras radīt saistības saviem biedriem ir nepieciešams priekšnoteikums, lai varētu ņemt vērā tās biedru apgrozījumu 10 % robežas aprēķināšanai. FNCBV arī uzskata, ka Pirmās instances tiesa nesniedza nekādu pamatojumu izmaiņu veikšanai pastāvīgajā judikatūrā un ka veiktās izmaiņas ir pretrunā tiesiskās drošības principam.

36. FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvo, ka pirmie trīs no Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā sprieduma 320.–323. punktā norādītajiem “īpašajiem” apstākļiem ir nevis īpaši apstākļi, bet gan “dabiski” veidojušies apstākļi, jo visu apvienību pamata uzdevums ir aizstāvēt un pārstāvēt savu biedru intereses. Turklāt attiecībā uz ceturto apstākli par apvienības biedru piedalīšanos pārkāpumā FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvo: tas, ka virkne apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedru varētu būt piedalījušies strīdīgā nolīguma noteikumu īstenošanā, nepierāda, ka visi apvienības biedri netieši ir piedalījušies pārkāpumā.

37. Francijas valdība arī atzīmē, ka, tā kā gandrīz visos gadījumos būs izpildīti divi no nosacījumiem, kurus izvirzījusi Pirmās instances tiesa, lai Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzētās 10 % robežas aprēķināšanu pamatotu uz apvienības biedru apgrozījumu, tas būs pamats sistemātiskai apvienību biedru apgrozījuma izmantošanai, lai aprēķinātu minēto robežu. Saskaņā ar Francijas valdības viedokli divi nosacījumi, kas būs izpildīti gandrīz visos gadījumos, ir, pirmkārt, nosacījums, ka apvienības pārkāpumam ir jābūt saistītam ar tās biedru darbību, un, otrkārt, nosacījums, ka attiecīgās pret konkurenci vērstās darbības apvienībai ir jāveic tieši tās biedru labā un sadarbībā ar tiem.

38. FNCBV arī uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi piemērodama tās jauno pieeju attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu konkrētajā lietā. FNCBV apgalvo, ka divi no četriem kumulatīvajiem un īpašajiem apstākļiem, ko Pirmās instances tiesa izcēlusi pārsūdzētā sprieduma 320.–323. punktā, nebija īstenojušies. Pirmkārt, 2001. gada 24. oktobra nolīgums bija pretrunā ar FNCBV biedru interesēm, jo tas noteica minimālo iepirkuma cenu liellopiem. Otrkārt, tas, ka FNCBV intereses nav atkarīgas no tās biedru interesēm, ir pierādīts ne tikai tāpēc, ka apvienība nevar radīt saistības saviem biedriem, bet arī tāpēc, ka bija ierobežots iekšējo nolīgumu skaits pēc 2001. gada 24. oktobra nolīguma pieņemšanas. FNCBV arī apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā neparādīja, ka apstrīdēto lēmumu nebija iespējams adresēt FNCBV biedriem un uzlikt tās biedriem individuālus naudas sodus. Saskaņā ar FNCBV viedokli Komisija, pamatojoties uz Pamatnostādņu 5. panta c) punktu, var uzlikt uzņēmumu apvienībai naudas sodu, kas atbilst individuālo naudas sodu kopsummai, kuri tiktu uzlikti katram apvienības biedram, tikai tad, ja Komisija var pierādīt, ka nebija iespējams uzlikt naudas sodu apvienības biedriem individuāli.

39. Sava piektā pamata otrajā daļā FNCBV uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 320. un tam sekojošajos punktos ir uzsvērts, ka Pirmās instances tiesa 2001. gada 24. oktobra nolīgumu neattiecināja uz apelāciju iesniedzēju apvienību darbību, tomēr pārsūdzētā sprieduma 341. punktā tika uzsvērts, ka apelācijas iesniedzējas apvienības parakstīja šo nolīgumu, piedalījās tā pieņemšanā, bija atbildīgas par to, tām bija individuāla loma tā pieņemšanā un tās pat īstenoja šo nolīgumu. Tādējādi Pirmās instances tiesai pārsūdzētajā spriedumā esot bijis pretrunīgs pamatojums. Faktiski, pārsūdzētā sprieduma 341. punktā norādot, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības piedalījās nolīguma pieņemšanā, Pirmās instances tiesa netieši atzinusi, ka apvienību biedru apgrozījuma ņemšana vērā saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu nebija pamatota. Tāpēc apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.

40. Komisija apgalvo, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru “apgrozījuma 10 % maksimālā robeža ir jāaprēķina, atsaucoties uz apgrozījumu, ko sasniedzis katrs uzņēmums, kas ir attiecīgā nolīguma vai saskaņoto darbību dalībnieks, vismaz tajos gadījumos, kur apvienību iekšējie noteikumi tām paredz pilnvaras radīt saistības saviem biedriem” ( 21 ). Tomēr Komisija uzskata, ka tas, ka apvienība nevar radīt saistības saviem biedriem, nenozīmē, ka tās biedru apgrozījumu nevar ņemt vērā, lai aprēķinātu apvienībai uzliekamā naudas soda robežu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu.

41. Lai nodrošinātu uzņēmumu apvienībām uzlikto naudas sodu efektivitāti gadījumos, kad ir uzņēmumi ar ļoti mazu apgrozījumu, bet apvienots ievērojams tādu uzņēmumu skaits, pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instance tiesa uzskatīja, ka apvienības biedru apgrozījumu attiecīgā naudas soda robežas aprēķināšanai var ņemt vērā, ja ir izpildīti četri īpaši nosacījumi. Tāpēc Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību apgalvojums par to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā attiecībā uz izskatāmo jautājumu nav ievērojusi judikatūru vai ir veikusi izmaiņas tajā, ir noraidāms, it īpaši ņemot vērā to, ka iedibinātā judikatūra cenšas saglabāt naudas sodu efektivitāti. Komisija arī norāda, ka pat tādā gadījumā, ja Pirmās instances tiesas pieņemtais risinājums paskaidro vai paplašina esošo judikatūru, šāda paskaidrošana vai paplašināšana nav tiesību kļūda, ja pieņemtais risinājums ir labi pamatots. Līdzšinējā judikatūra šajā jomā patiešām neizslēdz iespēju ņemt vērā apvienības biedru apgrozījumu gadījumos, kad apvienības saskaņā ar to iekšējiem noteikumiem nevar radīt saistības saviem biedriem. Tas ir redzams no formulējuma, kāds ir izmantots judikatūrā, — “vismaz tajos gadījumos” ( 22 ) —, kas nozīmē, ka spēja radīt saistības saviem biedriem ir tikai viens piemērs gadījumiem, kad var ņemt vērā apvienības biedru apgrozījumu, lai noteiktu naudas soda robežas saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Atbildot uz repliku, Komisija apgalvo, ka lietā C-298/98 P Finnboard/Komisija ( 23 ) Tiesa uzskatīja, ka nav jāpierāda, ka apvienības biedri piedalījās pārkāpumā, lai varētu ņemt vērā to apgrozījumu, ar nosacījumu, ka apvienībai ir jārada saistības saviem biedriem. Tādējādi Pirmās instances tiesa varēja, nenonākot pretrunā ar šo judikatūru, secināt, ka gadījumos, kad apvienības biedri ir aktīvi piedalījušies pārkāpuma īstenošanā, to apgrozījumu var ņemt vērā, lai noteiktu 10 % robežu.

42. Komisija uzskata, ka tad, ja sekotu apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību argumentācijai, tas iedrošinātu visus uzņēmumus, kas vēlas noslēgt aizliegtas vienošanās kādā tirgus sektorā, to arī darīt, kā mehānismu izmantojot apvienību, kura formāli nevar radīt saistības saviem biedriem. Pretēji FNCBV paustajam viedoklim Komisija arī apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav precizējusi, ka tās minētie četri īpašie apstākļi, lai aprēķinātu 10 % robežu, pamatojoties uz apvienības biedru apgrozījumu, ir kumulatīvi. Pirmās instances tiesa drīzāk tikai uzskaitīja apstākļus, kas attaisno šādu pieeju šajā lietā. Turklāt FNCBV kļūdaini apgalvo, ka strīdīgais nolīgums nebija noslēgts tās biedru interesēs. Cenu noteikšana un importa pārtraukšana bija pieņemtas apmaiņā pret kautuvju blokāžu atcelšanu. Turklāt tas, ka dažas blokādes turpinājās, nav pretrunā ar šo secinājumu. Komisija norāda, ka FNCBV nevar pierādīt, ka tās intereses atšķiras no tās biedru interesēm. Papildus tam FNCBV nav nedz definējusi savas atšķirīgās intereses, nedz izskaidrojusi, kāpēc kautuvju apvienība parakstīja nolīgumu par liellopu gaļas cenām un importu, neņemot vērā to, ka tā neveic šādas darbības. Patiesi, kā to atkārtoti norādījusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 321. punktā, šis nolīgums neattiecās uz FNCBV darbību, bet gan uz tās biedru darbību. Komisija arī apgalvo — FNSEA, FNB, FNPL un JA norādītais, ka trīs no četriem apstākļiem, ko noteikusi Pirmās instances tiesa, ir dabiski īstenojušies visu apvienību gadījumos, nenozīmē, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt, lai visiem naudas sodiem būtu pietiekoša preventīva iedarbība.

43. Atbildot uz FNCBV apgalvojumu, ka Komisija un Pirmās instances tiesa nesniedza pienācīgu pamatojumu, kādēļ tās atkāpās no Pamatnostādņu 5. panta c) punkta, Komisija apgalvo, ka šī Tiesa pārsūdzētajā spriedumā neatsaucās uz minēto tiesību normu, lai gan tā viegli būtu varējusi uz to atsaukties sakarā ar apelācijas sūdzību iesniedzēju ļoti lielo biedru skaitu.

44. Komisija tāpat arī uzskata, ka FNCBV izvirzītais arguments par to, ka Pirmās instances tiesa nav sniegusi nekādu pamatojumu tās veiktajām izmaiņām iepriekšējā judikatūrā attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, ir nepamatots. Pārsūdzētā sprieduma 312.–334. punktā Pirmās instances tiesas analīze par šo jautājumu ir detalizēti izskaidrota. Turklāt Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 320. un tam sekojošie punkti un 341. punkts nav pretrunīgi. Tas, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības ir izdarījušas pārkāpumu, nav pretrunā ar to, ka tās to ir darījušas savu biedru labā.

45. Komisija norāda, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas nav apstrīdējušas pārsūdzētā sprieduma 325., 327. un 333. punktu, kuros Pirmās instances tiesa secina, ka 10 % robeža attiecībā uz pamata biedru apgrozījumu nav pārsniegta.

C — Novērtējums

46. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām var uzlikt naudas sodus, kas cita starpā nepārsniedz 10 % no katra uzņēmuma, kas piedalījušies pārkāpumā, iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma. Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā tālāk paredzēts, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums.

47. Pirmās instances tiesa vairākos gadījumos ir secinājusi, ka uzņēmumu apvienībai uzliktā naudas soda augšējās robežas noteikšanu, kas paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, var pamatot ar apvienības biedru apgrozījumu, nevis ar pašas apvienības apgrozījumu gadījumos, kad šī apvienība var radīt saistības saviem biedriem ( 24 ).

48. Tādējādi saskaņā ar Pirmās instances tiesas pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā, ka termins “pārkāpums” Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā bez atšķirības ietver uzņēmumu apvienību nolīgumus, saskaņotas darbības un lēmumus, “apgrozījuma 10 % augšējā robeža ir jāaprēķina, pamatojoties uz katra uzņēmuma, kas ir nolīguma un saskaņotas darbības dalībnieks, vai visu biedru uzņēmumu apgrozījumu, vismaz tajos gadījumos, kad saskaņā ar saviem iekšējiem noteikumiem šī apvienība var radīt saistības saviem biedriem” ( 25 ).

49. Pirmās instances tiesa attaisnoja šīs pieejas pareizību ar to, ka “ietekme, ko uzņēmumu apvienība var īstenot tirgū, nav atkarīga no tās pašas apgrozījuma, kas neataino ne tās lielumu, ne ekonomisko varu, bet tā ir atkarīga no tās biedru apgrozījuma, kas ir norāde par tās lielumu un ekonomiskajām spējām” ( 26 ).

50. Papildus Tiesa lietas C-298/98 P Finnboard/Komisija sprieduma 66. punktā izteica viedokli, ka “gadījumos, kad naudas sods ir uzlikts uzņēmumu apvienībai, kuras pašas apgrozījums visbiežāk neatspoguļo tās lielumu vai ietekmi tirgū, naudas sodu ar preventīvu raksturu var noteikt tikai tad, ja tiek ņemts vērā apvienības biedru apgrozījums (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion Française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 120. un 121. punkts). Nav jāpierāda, ka apvienības biedri faktiski ir piedalījušies pārkāpumā, bet apvienībai saskaņā ar tās iekšējiem noteikumiem jārada saistības saviem biedriem”.

51. Pirmās instances tiesas un Tiesas judikatūra norāda, ka uzņēmumu apvienības pilnvaras uzlikt saistības saviem biedriem ir pietiekams pamatojums, lai šīs apvienības biedru apgrozījumu varētu ņemt vērā, pārbaudot, vai nav pārsniegta apvienībai uzliktā naudas soda likumīgā maksimālā robeža.

52. Tomēr rodas jautājums par to, vai šīs pilnvaras ir obligāts priekšnoteikums, lai aprēķinātu uzņēmumu apvienībai uzliktā naudas soda tiesisko maksimālo robežu, ko paredz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, pamatojoties uz šīs apvienības biedru apgrozījumu. Šajā sakarā apelācijas sūdzību iesniedzējas un Francijas valdība būtībā uzskata, ka Tiesas sprieduma lietā C-298/98 P Finnboard/Komisija 66. punktā izmantotie vārdi “iekšējo noteikumu rezultātā ir jāvar radīt saistības saviem biedriem” uzsver to, ka uzņēmumu apvienības spējai radīt saistības saviem biedriem ir obligāts raksturs. Es uzskatu, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju un Francijas valdības argumenti šajā jautājumā ir jānoraida.

53. Ievadam ir jānorāda, ka Tiesa sprieduma lietā C-298/98 P Finnboard/Komisija 66. punktā uzskatīja, ka vairumā gadījumu uzņēmumu apvienības apgrozījums neatspoguļo tās lielumu vai ietekmi tirgū. Turklāt es uzskatu, ka no lietas C-298/98 P Finnboard/Komisija sprieduma 66. punkta formulējuma izriet, ka gadījumos, kad apvienības biedri nav piedalījušies pārkāpumā, apvienībai ir jābūt pilnvarām radīt saistības saviem biedriem, lai biedru apgrozījumu varētu ņemt vērā. Pēc manām domām, Tiesas prasība, ka apvienībai ir jābūt pilnvarām radīt saistības saviem biedriem, pamatojas uz prezumpciju par šo biedru nepiedalīšanos pārkāpumā.

54. Tāpēc es uzskatu, ka no Tiesas sprieduma formulējuma lietā C-298/98 P Finnboard/Komisija ir skaidrs, ka gadījumos, kad apvienības biedri faktiski ir piedalījušies pārkāpumā, nevar izslēgt iespēju, ka uzņēmumu apvienībai uzliktā naudas soda tiesisko maksimālo robežu var aprēķināt, pamatojoties uz tās biedru apgrozījumu, neraugoties uz to, ka apvienībai nav pilnvaru radīt saistības saviem biedriem.

55. Pēc manām domām, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pareizai piemērošanai uzņēmumu apvienību gadījumos ir jānodrošina, ka naudas soda apmērs, kāds ir noteikts apvienībai, ir samērīgs attiecībā uz ekonomisko ietekmi, kāda apvienībai ir tirgū, tādējādi nodrošinot naudas sodu efektivitāti kā līdzekli prettiesisku darbību pārtraukšanai un to atkārtošanās novēršanai.

56. Pavisam nesenā konkurences tiesību lietā Tiesa patiešām uzsvēra nepieciešamību novērtēt apstākļu ekonomisko realitāti attiecībā uz uzņēmumu un tādējādi arī tā ietekmi tirgū. Lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija ( 27 ) Tiesa norādīja, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēts novērst, ka Komisijas uzliktie naudas sodi būtu nesamērīgi ar attiecīgā uzņēmuma lielumu ( 28 ). Tiesa arī uzsvēra, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta mērķis ir piešķirt Komisijai pilnvaras uzlikt naudas sodus, lai tā varētu veikt uzraudzības uzdevumu, kas tai piešķirts Kopienu tiesībās. Šajā uzdevumā it īpaši ietilpst uzdevums apturēt pretlikumīgas darbības un novērst to atkārtošanos. Minētajā lietā Tiesa nolēma, ka gadījumos, kad attiecīgajam uzņēmumam nav bijis apgrozījuma finanšu gadā pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas, Komisijai ir tiesības atsaukties uz citu finanšu gadu, lai spētu pareizi novērtēt šī uzņēmuma finanšu līdzekļus un nodrošināt, ka uzliktajam naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība.

57. Tāpat arī Tiesa lietā ETI u.c. ( 29 ) nesen uzsvēra naudas sodu preventīvo mērķi EK konkurences tiesību pārkāpuma gadījumos un nepieciešamību nodrošināt, lai šis mērķis netiktu apdraudēts uzņēmumu restrukturizācijas gadījumos.

58. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka gadījumos, kad apvienības biedri piedalās apvienības izdarītajā pārkāpumā un apvienība iesaistās attiecīgajās pret konkurenci vērstajās darbībās tieši savu biedru labā un sadarbībā ar tiem, un apvienībai nav objektīvu interešu, kas atšķirtos no tās biedru interesēm, apvienības biedru apgrozījumu var ņemt vērā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta sakarā ( 30 ).

59. Pēc manām domām, Pirmās instances tiesas noteiktie apstākļi vai kritēriji, ja tie ir īstenojušies, pierāda, ka uzņēmumu apvienības konkurences tiesību normu pārkāpums pēc sava rakstura ir bijis saistīts ar tās biedru interesēm un darbību un apvienības biedri tam ir piekrituši. Tāpēc es uzskatu, ka Pirmās instances tiesas izvēlētie kritēriji ir atbilstoši, lai varētu noteikt uzņēmumu apvienību patieso ekonomisko stāvokli vai ietekmi tirgū. Pirmās instances tiesas pieeja, pēc manām domām, nodrošina, ka uzņēmumu apvienībām par EK konkurences tiesību pārkāpumiem uzlikto sankciju efektivitāte ir nodrošināta gadījumos, kad šo apvienību apgrozījums neatspoguļo patieso ekonomisko ietekmi, kāda šīm apvienībām ir tirgū. Tādējādi uzņēmumu apvienības lielā mērā nevar izvairīties no šīm sankcijām tikai tāpēc, ka tās formāli nevar radīt saistības saviem biedriem, bet faktiski, ja nepieciešams, var izmantot šo biedru ekonomisko ietekmi tirgū, lai pārkāptu EK konkurences tiesības.

60. Šo secinājumu neliek apšaubīt argumenti, ko izvirzījušas FNSEA, FNB, FNPL, JA un Francijas valdība ( 31 ), proti, ka “īpašie” kritēriji vai apstākļi, ko konstatējusi Pirmās instances tiesa, daudzos gadījumos attiecībā uz uzņēmumu apvienībām būs īstenoti. Pēc manām domām, Pirmās instances tiesas izvēlētie kritēriji ir pareizi un savstarpēji atbilstoši, jo to mērķis ir noteikt uzņēmumu apvienības patieso ietekmi tirgū. Tas, ka, iespējams, daudzos vai patiešām vairumā gadījumu uzņēmumu apvienības apgrozījums neatspoguļo tās ietekmi tirgū, nevājina Pirmās instances tiesas izvirzīto kritēriju pamatotību.

61. Turklāt, pēc manām domām, FNCBV izvirzītais arguments, ka nolīgums patiesībā nebija tās biedru labā, ir secinājums par faktiskajiem apstākļiem, ko nevar izvērtēt apelācijas tiesvedībā. Jebkurā gadījumā, kā to apgalvo Komisija, no lietas dokumentiem ir skaidrs, ka FNCBV piekrita cenu noteikšanai un importa pārtraukšanai apmaiņā pret cita starpā tās biedru kautuvju blokāžu atcelšanu. Es arī papildus norādītu, ka tas, ka šāda veida vienošanās “parasti” nav kautuvju interesēs, nevājina šo secinājumu, ņemot vērā pārkāpuma specifisko kontekstu. Turklāt FNCBV argumentam, ka nolīguma izpildes rezultātā blokādes netika atceltas, šajā kontekstā pilnīgi nav nozīmes.

62. Pirmās instances tiesas secinājums, ka nolīgums neattiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzēju uzņēmumu darbību, jo tās nepārdod, nepērk un neimportē liellopa gaļu ( 32 ), bet gan uz to pamata biedru darbību, arī ir secinājums par faktiskajiem apstākļiem, ko nevar izvērtēt apelācijas tiesvedībā. Jebkurā gadījumā FNCBV nav sniegusi nekādus argumentus, kas šo secinājumu vājinātu.

63. Attiecībā uz FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvojumu, ka viens no Pirmās instances tiesas izvirzītajiem īpašajiem nosacījumiem nebija izpildīts, jo nebija pierādīts, ka visi apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedri sadarbojās pārkāpuma īstenošanā ( 33 ), es uzskatu, ka šādai prasībai nevar piekrist ( 34 ). Lai Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto apvienībām uzliktā naudas soda 10 % robežu pamatotu ar šo apvienību biedru apgrozījumu, tad attiecībā uz šo kritēriju pietiek pierādīt, ka uzņēmumu apvienības biedri sadarbojās konkurences tiesību pārkāpuma īstenošanā ( 35 ). No pārsūdzētā sprieduma ir skaidrs, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības varēja iesaistīt savus biedrus nolīguma īstenošanā ( 36 ).

64. Attiecībā uz FNCBV apgalvojumu par to, ka Pirmās instances tiesa nepareizi piemēroja Pamatnostādņu 5. panta c) punktu ( 37 ), es uzskatu, ka minētā tiesību norma neattiecas uz šo lietu, jo no pārsūdzētā sprieduma ir skaidrs, ka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums tika konstatēts attiecībā uz apelācijas sūdzību iesniedzējām apvienībām, nevis to biedriem. Turklāt es neuzskatu, ka Pirmās instances tiesas pamatojums pārsūdzētā sprieduma 320. un tam sekojošos punktos, kā arī 341. punktā būtu pretrunīgs, jo Pirmās instances tiesa šajos punktos būtībā norādīja, ka nolīgumu noslēdza apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības savu biedru labā un nolīgumu vietējā līmenī īstenoja to biedri.

65. FNCBV tāpat arī apgalvoja, ka Pirmās instances tiesa nesniedza nekādu pamatojumu tās veiktajām izmaiņām judikatūrā attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un uzņēmumu apvienībām ( 38 ). Es uzskatu, ka FNCBV savos prasījumos būtībā apstrīd Pirmās instances tiesas secinājumu pareizību attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta piemērošanu, nevis, ka tā nesniedza pamatojumu. Es tomēr norādītu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā sniedza plašu pamatojumu tam, kāpēc 10 % robeža, kas paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, pamatota uz apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību pamata biedru apgrozījumu. Turklāt FNCBV arguments, ka Pirmās instances tiesas veiktās izmaiņas pastāvīgajā judikatūrā ir pretrunā ar tiesiskās drošības principu, pēc manām domām, nav pamatots. Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesas pieņemtais pārsūdzētais spriedums pilnībā atbilst Pirmās instances tiesas un Tiesas judikatūrai ( 39 ). Ir jāuzsver, ka Tiesa lietas Finnboard/Komisija sprieduma 66. punktā ir sniegusi norādi, ka vairumā gadījumu uzņēmumu apvienības apgrozījums neatspoguļo to lielumu vai ietekmi tirgū.

66. Tāpēc es iesaku Tiesai apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību izvirzīto piekto un trešo pamatu attiecīgi lietās C-101/07 P un C-110/07 P noraidīt kā nepamatotus.

VII — Vairāku sodu par vienu pārkāpumu piespriešanas aizlieguma un sodu samērīguma principa pārkāpums

67. Savā ceturtajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības lietā C-110/07 P, Francijas valdībai tās atbalstot, apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā pārkāpa aizliegumu noteikt vairākus sodus par vienu pārkāpumu un sodu samērīguma principu, uzliekot atsevišķus naudas sodus katrai apvienībai un arī ņemot vērā šo apvienību kopīgo biedru kopējo apgrozījumu, lai noteiktu šīm apvienībām uzlikto naudas sodu apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C-110/07 P cita starpā norāda, ka FBN, FNPL un JA ir FNSEA biedri un tādējādi to biedri ir kopīgi.

68. Komisija apgalvo, ka naudas sodi, kas uzlikti ar apstrīdēto lēmumu, nebija pamatoti uz apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedru kopējo apgrozījumu. Naudas sods bija aprēķināts, atsaucoties uz, no vienas puses, pārkāpuma smagumu, kas savukārt bija noteikts, pamatojoties uz pārkāpuma raksturu, ģeogrāfisko apmēru un iespaidu, kādu tas atstāja, un, no otras puses, atsaucoties uz pārkāpuma ilgumu. Apvienības biedru apgrozījumu ņēma vērā, tikai lai noteiktu, ka nav pārsniegta augstākā robeža, kas paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.

A — Novērtējums

69. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa norādīja, ka “340. No judikatūras izriet, ka non bis in idem princips ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Kopienu tiesas. Kopienu konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai iesūdzēt tiesā par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, par kuru tas ir sodīts vai atbildība ir noņemta ar iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas nav pārsūdzams [..]. Principa non bis in idem piemērošana ir pakļauta trīs nosacījumiem: fakti ir vienādi, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās intereses ir vienas un tās pašas. Šis princips tādējādi aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses [..]. 341. [..] Komisija varēja pamatoti sodīt katru [apvienību], kas piedalījās strīdīgajā nolīgumā, pamatojoties uz katras [apvienības] individuālo lomu nolīguma parakstīšanā un piemērošanā, kā arī uz katras [apvienības] atbildību pastiprinošiem un atbildību mīkstinošiem apstākļiem. 342. Šo secinājumu [..] nevar likt apšaubīt apstāklis, ka FNB, FNPL un JA ir FNSEA biedri. Šīs [apvienības] ir neatkarīgas juridiskas personas ar atsevišķiem budžetiem un mērķiem, kas vienmēr nesakrīt. Tādējādi tās īsteno savu arodbiedrības darbību, lai aizstāvētu savas specifiskās intereses [..]. Fakts, ka šajā lietā šīs [apvienības] lielā mērā saskaņoja kā savu, tā arī savu attiecīgo biedru darbību, lai īstenotu kopīgus mērķus, nevar atbrīvot šīs [apvienības] no attiecīgās atbildības par pārkāpumu. 343. Turklāt pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo prasītājas, apstrīdētajā lēmumā netika noteikts naudas sods to tiešiem vai netiešiem pamata biedriem. Uzņēmumu apvienības biedru apgrozījuma ņemšana vērā, lai noteiktu 10 % robežu, nenozīmē [..] to, ka naudas sods ir uzlikts tiem [..]. 344. No tā izriet, ka šajā gadījumā pārkāpēji nav vieni un tie paši, jo apstrīdētais lēmums nesoda vairākas reizes vienas un tās pašas vienības vai personas par vieniem un tiem pašiem nodarījumiem. Tādēļ ir jāsecina, ka princips non bis in idem netika pārkāpts. Līdzīgi, tā kā — pretēji Francijas Republikas apgalvotajam — prasītāju tiešajiem vai netiešajiem biedriem nav uzlikts dubults naudas sods par vienu un to pašu pārkāpumu, šajā lietā netika pārkāpts arī samērīguma princips.” ( 40 )

70. Es uzskatu, ka no augstāk citētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem ir skaidrs, ka naudas sodi, ko uzlika ar apstrīdēto lēmumu, bija uzlikti katrai apelācijas sūdzības iesniedzējai apvienībai atsevišķi par to individuālajiem EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem ( 41 ). Lēmumā nebija konstatēts, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību biedri būtu pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu, un biedriem arī nebija uzlikti arī nekādi naudas sodi. Tāpēc ir acīmredzams, ka FNSEA, FNB, FNPL un JA netika uzlikti vairāki sodi par vienu nodarījumu.

71. Attiecībā uz apgalvojumu, ka naudas sodi, kas tika uzlikti FNSEA, FNB, FNPL un JA, nebija samērīgi, jo vērā tika ņemts to biedru apgrozījums, kuri ir kopīgi šīm apvienībām, lai noteiktu šīm apvienībām uzlikto naudas sodu apmērus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, es uzskatu, ka šim apgalvojumam nevar piekrist.

72. Netiek apstrīdēts, ka FNSEA, FNB, FNPL un JA ir kopīgi biedri.

73. Tomēr Pirmās instances tiesa, pēc manam domām, pareizi uzsvēra, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības ir neatkarīgas juridiskas personas ar atsevišķiem budžetiem un ka to mērķi ne vienmēr sakrīt. Tas, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības izvēlējās saskaņot savas darbības tirgū, nekādā gadījumā nenorāda, ka tām bija vienādas intereses. Turklāt tas, ka attiecīgajām apvienībām ir kopīgi biedri, pēc manām domām, nebūt nemazina ekonomisko ietekmi, kāda var būt tirgū katrai apvienībai atsevišķi. Jebkurā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C-110/07 P, šķiet, neapstrīd Pirmās instances tiesas secinājumus, ko tā formulēja pārsūdzētā sprieduma 331. punktā, par to, ka, lai noteiktu apgrozījuma 10 % robežas ievērošanu, attiecīgajām četrām apelācijas sūdzības iesniedzējām apvienībām uzlikto naudas sodu kopējā summa ir mazāka par 10 % no to lauksaimnieku apgrozījuma, kas ir pamata biedri FNSEA, apvienībā, kura apvieno FNB, FNPL un JA. Tāpēc es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C-110/07 P nav pienācīgi pierādījušas, ka tām uzliktie naudas sodi bija nesamērīgi.

74. Tāpēc es iesaku Tiesai noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēju lietā C-110/07 P ceturto pamatu kā nepamatotu.

VIII — Naudas soda samazināšana

75. Ar to sesto un trešo pamatu apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības attiecīgi lietās C-101/07 P un C-110/07 P uzskata, ka pat gadījumā, ja Tiesa neatceļ pārsūdzēto spriedumu, Tiesai tomēr būtu jāsecina, ka Pirmās instances tiesa pārkāpa Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, un tāpēc Tiesai būtu jāsamazina tām uzliktos naudas sodus. FNCBV norāda, ka tai uzliktais naudas sods bija līdzvērtīgs gandrīz 20 % no tās apgrozījuma (pamatojoties uz tās ieņēmumiem). Tāpēc Tiesai būtu jāsamazina FNCBV uzliktais naudas sods līdz apmēram, kas nepārsniedz EUR 360000 un ir līdzvērtīgs 10 % no tās apgrozījuma.

76. Komisija uzskata, ka šis pamats ir jānoraida, ņemot vērā tās apsvērumus, kas minēti šo secinājumu 40.–45. punktā. Komisija arī pakārtoti apgalvo, ka gadījumā, ja Tiesa pieņemtu apvienību, apelācijas sūdzību iesniedzēju, argumentus attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu, uzliktajam naudas sodam būtu jābūt pamatotam uz apvienību ieņēmumiem, nevis biedru naudu iemaksām.

A — Novērtējums

77. Ņemot vērā manus secinājumus 46.–66. punktā par to, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, es iesaku noraidīt apelācijas sūdzību iesniedzēju apvienību izvirzīto sesto un trešo pamatu attiecīgi lietās C-101/07 P un C-110/07 P, kas vērsti uz to, lai samazinātu apvienībām uzliktos naudas sodus, pamatojoties uz to, ka Pirmās instances tiesa pārkāpusi minēto tiesību normu.

IX — Pirmās instances tiesas izdarīta pierādījumu elementu sagrozīšana attiecībā uz 2001. gada 24. oktobra nolīguma darbības pagarināšanu pēc 2001. gada 30. novembra

78. Lietas C-101/07 P otrajā pamatā un lietas C-110/07 P pirmajā pamatā apelācijas sūdzību iesniedzējas apvienības apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi pierādījumus.

79. Lietā C-101/07 P FNCBV sūdzas par to, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi atsevišķus faktus, t.i., par FNB direktora rakstveida piezīmēm rokrakstā par 2001. gada 29. novembra sanāksmi (pārsūdzētā sprieduma 169.–174. punkts), 2001. gada 4. decembra interviju, ko sniedza FNB priekšsēdētāja vietnieks Vendée Agricole (pārsūdzētā sprieduma 176. punkts), Vandē apvienības 2001. gada 5. decembra piezīmēm (pārsūdzētā sprieduma 175.–177. punkts), FNPL2001. gada 10. decembrī izdotajam un pa faksu nosūtītajam informatīvajam ziņojumam (pārsūdzētā sprieduma 179. punkts) un FNB direktora rakstveida piezīmēm rokrakstā par 2001. gada 5. decembra sanāksmi (pārsūdzētā sprieduma 180. punkts). Būtībā FNCBV apgalvo, ka Pirmās instances tiesa izmainīja minēto dokumentu vai pierādījumu nozīmi un tāpēc Pirmās instances tiesas juridiskais novērtējums pierādījumiem bija nepareizs.

80. Lietā C-110/07 P FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvo, ka notikusi faktu sagrozīšana, jo Pirmās instances tiesa neapsvēra divus būtiskus pierādījumus, kas pierāda, ka 2001. gada 24. oktobra nolīguma darbība netika pagarināta pēc 2001. gada 30. novembra. Pirmais pierādījums attiecas uz faksu, ko 2001. gada 11. decembrīFNB direktors nosūtīja reģionālajām apvienībām, un otrs — uz 2001. gada 12. decembraFédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (Lauksaimnieku arodbiedrību reģionālā federācija (turpmāk tekstā — “FRSEA”)) piezīmēm.

81. Saskaņā ar EKL 225. pantu un Kopienu Tiesas statūtu 58. panta 1. punktu apelācijas sūdzību iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Faktu un pierādījumu izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie varētu būt sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā ( 42 ). Ir jāatgādina, ka pierādījumu sagrozīšana ir gadījumos, kad, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums šķiet nepārprotami nepareizs ( 43 ).

82. Ņemot vērā šo kritēriju un izvērtējot iesniegtos pierādījumus ( 44 ), es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa lietā C-101/07 P minētos pierādījumus nav sagrozījusi.

83. Lietā C-110/07 P FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā divus pierādījumus, lai gan tā no jauna uzsāka mutvārdu procesu apvienotajās lietās T-217/03 un T-245/03, lai minētos pierādījumus pievienotu lietas materiāliem ( 45 ). Šis apgalvojums būtībā ir pamatots uz to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā šos pierādījumus nepieminēja, un uz to, ka Pirmās instances tiesa 187. punktā norādīja, ka 2001. gada 24. oktobra nolīguma turpināšanu nevar izslēgt, pamatojoties vienīgi uz FNICGV piezīmēm.

84. Ņemot vērā īpašos apstākļus, kuros FNB priekšsēdētāja 2001. gada 11. decembrī nosūtītais fakss un FRSEA2001. gada 12. decembrī izdotās piezīmes tika pievienoti Pirmās instances tiesas materiāliem lietās T-217/03 un T-245/03, un tikai to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā īpaši neatsaucās uz šiem pierādījumiem, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C-110/07 P nav pierādījušas, ka Pirmās instances tiesa neizvērtēja attiecīgos pierādījumus.

85. Katrā ziņā, izvērtējot attiecīgos pierādījumus, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C-110/07 P nav pierādījušas, ka Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi pierādījumus, nebūtu apsvērusi vai būtu pavirši apsvērusi būtiskus pierādījumus par 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanu vai citādu paildzināšanu pēc 2001. gada 30. novembra.

86. Tāpēc es iesaku Tiesai otro pamatu lietā C-101/07 P un pirmo pamatu lietā C-110/07 P noraidīt kā nepamatotus.

X — Pirmās instances tiesas pieļautā tiesību kļūda, nospriežot, ka FNCBV piedalījās 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā

87. Trešajā pamatā, kas ir sadalīts divās daļās, FNCBV apgalvo, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu atsevišķu pierādījumu novērtēšanā un secinājumos, kas minēti pārsūdzētā sprieduma 185. punktā, par to, ka Komisija juridiski pietiekami ir pierādījusi, ka FNCBV mutiski un slepeni turpināja piemērot 2001. gada 24. oktobra nolīgumu pēc 2001. gada novembra beigām. Otrkārt, FNCBV apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums ir pretrunīgs, jo tajā atzīts vienpusējais spiediens, ko lauksaimnieki izdarīja uz kautuvēm, lai nodrošinātu, ka tiek ievērota minimālā liellopu gaļas cena un apturēts imports, vienlaikus secinot, ka FNCBV piedalījās 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā.

88. Šī pamata pirmajā daļā FNCBV būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi interpretējusi FNB priekšsēdētāja rakstveida piezīmes rokrakstā par 2001. gada 29. novembra sanāksmi (pārsūdzētā sprieduma 172. punkts), 2001. gada 6. decembra e-pasta vēstuli, ko Bretaņas FRSEA pārstāvis bija nosūtījis sava reģiona FDSEA priekšsēdētājiem (pārsūdzētā sprieduma 178. punkts), FNPL informatīvo ziņojumu, kas nosūtīts pa faksu 2001. gada 10. decembrī (pārsūdzētā sprieduma 179. punkts), FNB direktora rokraksta piezīmju izvilkumus (pārsūdzētā sprieduma 180. punkts); Vandē FDSEA2001. gada 18. decembra piezīmi (pārsūdzētā sprieduma 182. punkts) ( 46 ) un rakstiskos dokumentus attiecībā uz vietēja līmeņa darbību (pārsūdzētā sprieduma 183. un 184. punkts).

89. Pēc manām domām, Pirmās instances tiesa nekļūdījās minēto dokumentu vērtējumā un secinājumos, ka šie dokumenti kopā ar citiem pierādījumiem, kas minēti pārsūdzētā sprieduma 164.–184. punktā, pierāda FNCBV līdzdalību 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā.

90. Attiecībā uz šī pamata otro daļu FNCBV apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, nenonākot pretrunā, nevar uzskatīt, no vienas puses, ka FNCBV piedalījās 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā, vienlaikus konstatējot vardarbīgo rīcību pret kautuvēm. Šajā sakarā FNCBV uzsver, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai bija taisnība, uzskatot vardarbības izmantošanu par atbildību pastiprinošu apstākli pret FNSEA, FNB un JA un palielinot tām noteiktos naudas sodus par 30 % ( 47 ). Turklāt Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija samazināja FNCBV uzlikto naudas sodu par 60 %, kā atbildību mīkstinošus apstākļus cita starpā ņemot vērā FNCBV biedru kautuvju prettiesisko blokādi ( 48 ). FNCBV uzskata, ka Pirmās instances tiesai bija jāpierāda, ka FNCBV nepārprotami izteica vēlmi piedalīties lauksaimnieku ieteiktā nolīguma pagarināšanā.

91. Būtībā FNCBV mēģina pierādīt, ka tā nepiedalījās 2001. gada 24. oktobra rakstiskā nolīguma pagarināšanā un ka pēc šī nolīguma darbības izbeigšanās pēc 2001. gada 30. novembra lauksaimnieku grupu darbība bija vienpusēja.

92. Ir skaidrs, ka 2001. gada 24. oktobra rakstiskais nolīgums bija noslēgts ārkārtēji saspringtos apstākļos, kādi valdīja Francijā liellopu gaļas tirgū tā sauktās “govju trakumsērgas” otrās krīzes sākumā, un ka lauksaimnieki izdarīja ievērojamu spiedienu uz kautuvju īpašniekiem, cita starpā — bloķējot kautuves. Neraugoties uz kontekstu, kādā tika pieņemts 2001. gada 24. oktobra nolīgums, FNCBV tomēr neapstrīd šī nolīguma tiesisko kvalifikāciju kā tādu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punktu. Turklāt, kā esmu norādījis iepriekš ( 49 ), tas, ka nolīgumu slēgšana vai nolīgumu pagarināšana attiecībā uz minimālo cenu noteikšanu vai importa pārtraukšanu “parasti” nav kautuvju ekonomiskajās interesēs, manuprāt, nevājina Pirmās instances tiesas secinājumus, ka FNCBV ir piedalījusies 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, es uzskatu, ka tas, ka kautuvju uzņēmumi cieta no noteikta līmeņa spiediena vai piespiešanas, neatceļ to, ka FNCBV faktiski piedalījās minētā nolīguma pagarināšanā.

93. Kā esmu norādījis iepriekš ( 50 ), es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 164.–184. punktā sniedza pietiekamus pierādījumus tam, ka FNCBV piedalījās 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā. Turklāt Pirmās instances tiesas secinājumu, ka FNCBV faktiski piedalījās minētā nolīguma pagarināšanā, nevājina tas, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija, nosakot naudas sodu apmērus, ir rīkojusies pareizi, ņemdama vērā ekonomisko un faktisko kontekstu, kurā tika noslēgts 2001. gada 24. oktobra nolīgums un tā pagarināšana.

94. Es uzskatu, ka FNCBV nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa pieļāva tiesību kļūdu, nospriežot, ka FNCBV piedalījās 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā.

95. Tāpēc es iesaku Tiesai trešo pamatu lietā C-101/07 P noraidīt kā nepamatotu.

XI — Pirmās instances tiesas pieļautā tiesību kļūda, kvalificējot 2001. gada 24. oktobra nolīgumu kā tādu, kas vērsts pret konkurenci un neanalizējot nolīguma radītās sekas

96. Ceturtajā pamatā, kas sastāv no divām daļām, FNCBV pakārtoti apgalvo, ka gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka apvienība piedalījās 2001. gada 24. oktobra nolīguma pagarināšanā, Tiesai būtu šo nolīgumu jāuzskata par tādu, kas nav vērsts pret konkurenci, un ka Pirmās instances tiesa tāpēc nevarēja izvairīties no šī nolīguma radīto seku analīzes.

97. Šī pamata pirmajā daļā FNCBV būtībā apgalvo, ka 2001. gada 24. oktobra nolīguma analīze, kas veikta, ņemot vērā tā specifisko tiesisko un ekonomisko kontekstu, Pirmās instances tiesai būtu ļāvusi secināt, ka nolīguma ierobežojošo raksturu nevar netieši izsecināt, vienkārši to izlasot. Minētais nolīgums bija pieņemts, lai kompensētu to, ka Kopienu iestāžu veiktie pasākumi bija neapmierinoši. FNCBV tāpat arī norāda, ka 2001. gada 24. oktobra nolīguma rezultātā ieguvēji bija patērētāji.

98. Šī pamata otrajā daļā FNCBV apgalvo, ka nolīgums neradīja nekādas būtiskas sekas importam, patēriņa cenām vai lauksaimnieku/kautuvju attiecībām.

99. Pēc manām domām, 2001. gada 24. oktobra nolīguma un tā mutiskās pagarināšanas mērķis bija apturēt liellopu gaļas importu Francijā un noteikt minimālo cenu atsevišķām liellopu kategorijām. Neraugoties uz kontekstu, kurā nolīgums tika pieņemts un kuru analizēja Pirmās instances tiesa, es uzskatu, ka minētā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, kvalificējot 2001. gada 24. oktobra nolīgumu kā vērstu pret konkurenci.

100. Tāpēc es ierosinu Tiesai ceturto papildu pamatu lietā C-101/07 P noraidīt kā nepamatotu.

101. Pēc FNSEA, FNB, FNPL un JA norādīto četru pamatu un FNCBV norādīto sešu pamatu analīzes es uzskatu, ka neviens no tiem nav pamatoti un ka apelācijas sūdzības lietās C-101/07 P un C-110/07 P ir jānoraida.

102. Saskaņā ar Kopienu Tiesas Reglamenta 122. panta pirmo daļu gadījumos, kad apelācijas sūdzība ir nepamatota, Tiesa lemj jautājumu par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam pusei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi, ja otra puse savā prasībā to ir norādījusi. Ņemot vērā, ka Komisija ir lūgusi piespriest tiesāšanās izdevumus apvienībām, apelācijas sūdzību iesniedzējām, un spriedums tām ir nelabvēlīgs, es uzskatu, ka tām ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu es uzskatu, ka Francijas Republikai ir jāsedz pašai savi tiesāšanās izdevumi.

XII — Secinājumi

103. Tāpēc es uzskatu, ka Tiesai: 1) jānoraida apelācijas sūdzības; 2) jāpiespriež FNCBV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus lietā C-101/07 P un FNSEA, FNB, FNPL un JA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus lietā C-110/07 P; 3) jāpiespriež Francijas Republikai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda — angļu.

( 2 ) Apvienotās lietas T-217/03 un T-245/03, Krājums, II-4987. lpp.

( 3 ) OV L 209, 12. lpp.

( 4 ) Padomes 1962. gada 6. februāra Regula (EEK) Nr. 17, Pirmā regula par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.). Apstrīdētais lēmums tika pieņemts, pirms stājās spēkā Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), un pirms tika pieņemtas Komisijas jaunās Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.). Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu “Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ: a) pārkāpj Līguma 81. vai 82. pantu [..]. Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Ja apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, soda nauda nepārsniedz 10 % no kopējā katra tā dalībnieka apgrozījuma summas, kas darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums” (izcēlums mans).

( 5 ) OV 1998, C 9, 3. lpp.

( 6 ) FNSEA, FNB, FNPL un JA.

( 7 ) Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes [Gaļas ražošanas un vairumtirgotāju nacionālā federācija, (turpmāk tekstā — “FNICGV”)] un FNCBV. FNICGV nav šīs lietas dalībniece, un ar 2004. gada 9. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesa tās prasību noraidīja kā nepieņemamu.

( 8 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 224. punktu.

( 9 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 222. punktu. Skat. arī Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija (Recueil, 1825. lpp., 21. punkts) un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T-31/99 ABB Asea Brown Boveri/Komisija (Recueil, II-1881. lpp., 66. punkts).

( 10 ) Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 21. punkts. Skat. arī Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija (Krājums, I-5425. lpp., 428. punkts).

( 11 ) Skat., piemēram, Pirmās instances tiesas 1994. gada 23. februāra spriedumu apvienotajās lietās T-39/92 un T-40/92 CB un Europay/Komisija (Recueil, II-49. lpp.), 1995. gada 21. februāra spriedumu lietā T-29/92 SPO u.c./Komisija (Recueil, II-289. lpp.), 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T-338/94 Finnboard/Komisija (Recueil, II-1617. lpp.) un Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C-298/98 P Finnboard/Komisija (Recueil, I-10157. lpp.).

( 12 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 301. punktu. No apstrīdētā lēmuma 1. panta ir skaidrs, ka tas ir adresēts, inter alia, apvienībām — apelācijas sūdzību iesniedzējām, nevis to biedriem. Turklāt saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. pantu naudas sodus robežās no EUR 480000 līdz 12 miljoniem euro uzlika apvienībām, apelācijas sūdzību iesniedzējām, par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, nevis to biedriem. Naudas sodus, kas apvienībām, apelācijas sūdzības iesniedzējām, bija uzlikti ar apstrīdēto lēmumu, pārsūdzētais spriedums samazināja, un tie bija robežās no EUR 360000 līdz 9 miljoniem EUR. Tomēr netiek apstrīdēts, ka Komisija, lai aprēķinātu apvienībām, apelācijas sūdzību iesniedzējām, uzliekamo naudas sodu augšējo robežu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu par apvienību izdarīto EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ņēma vērā nevis šo apvienību apgrozījumu, bet gan to biedru apgrozījumu. Šo pieeju apstiprināja Pirmās instances tiesa. Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 312.–334. punktu. Apvienības — apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza prasījumus Pirmās instances tiesā par to, ka ar apstrīdēto lēmumu uzliktie naudas sodi pārsniedza 10 % no to apgrozījuma, un Komisija to neapstrīdēja. Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 301. punktā apvienības — apelācijas sūdzību iesniedzējas apgalvoja, ka uzliktie naudas sodi pārsniedz 25 % no FNCBV apgrozījuma, 200 % no FNSEA, 240 % no FNB, 80 % no FNPL un 200 % no JA ikgadējām biedru naudām. Lai gan Pirmās instances tiesa samazināja apvienībām, apelācijas sūdzību iesniedzējām, uzliktos naudas sodus, apstrīdētajā lēmumā šie naudas sodi tik un tā paliktu lielāki nekā 10 % no attiecīgo apvienību apgrozījuma. Patiesi, FNCBV savos apsvērumos, ko tā iesniedza Tiesai, apgalvo, ka tai uzliktais naudas sods saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu ir līdzvērtīgs gandrīz 20 % no tās apgrozījuma attiecībā uz ieņēmumiem.

( 13 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 324. punktu.

( 14 ) Turpat, 320. punkts.

( 15 ) Turpat, 321. punkts.

( 16 ) Turpat, 322. punkts.

( 17 ) Turpat, 323. punkts.

( 18 ) Skat. iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus apvienotajās lietās CB un Europay/Komisija, 136. punkts, lietā SPO u.c./Komisija, 385. punkts, un lietā T-338/94 Finnboard/Komisija, 270. punkts.

( 19 ) Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums, 66. punkts.

( 20 ) Skat. spriedumus lietās, kas iepriekš minētas 11. zemsvītras piezīmē.

( 21 ) Skat. iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā SPO u.c./Komisija, 385. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T-213/95 un T-18/96 SCK un FNK/Komisija (Recueil, II-1739. lpp., 252. punkts).

( 22 ) Skat. spriedumus lietās, kas iepriekš minētas 11. zemsvītras piezīmē.

( 23 ) Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums.

( 24 ) Skat. spriedumus lietās, kas minētas 11. zemsvītras piezīmē.

( 25 ) Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā T-338/94 Finnboard/Komisija, 270. punkts.

( 26 ) Turpat.

( 27 ) 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C-76/06 P (Krājums, I-4405. lpp., 22. punkts).

( 28 ) Turpat, 24. punkts.

( 29 ) 2007. gada 11. decembra spriedums lietā C-280/06 (Krājums, I-10893. lpp., 38.–42. punkts). Šīs lietas pamatā bija nevis Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, bet gan EKL 81. pants, un tā attiecās uz to, kā noteikt tiesību subjektu, kuru var sodīt par minētā panta pārkāpumu.

( 30 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 319. punktu.

( 31 ) Skat. šo secinājumu 36. un 37. punktu.

( 32 ) Skat. šo secinājumu 36. punktu un cita starpā pārsūdzētā sprieduma 319., 321. un 323. punktu.

( 33 ) Skat. FNSEA, FNB, FNPL un JA apgalvojumus šo secinājumu 36. punktā.

( 34 ) Šāds priekšnoteikums šķiet pārmērīgs, un to būtu grūti vai pat neiespējami izpildīt, piemēram, gadījumos, kad ir uzņēmumu apvienība, kurai ir vairāk nekā daži biedri.

( 35 ) Manuprāt, kritēriji, ko noteica Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 319. un tam sekojošos punktos, mēģina noteikt uzņēmumu apvienību ietekmi tirgū, nevis noteikt, vai attiecīgās apvienības šo ietekmi ir pilnībā realizējušas.

( 36 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 112. un tam sekojošos punktus.

( 37 ) Skat. šo secinājumu 38. punktu.

( 38 ) Skat. šo secinājumu 35. punktu.

( 39 ) Skat. spriedumus lietās, kas minētas 11. zemsvītras piezīmē.

( 40 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 340.–344. punktu.

( 41 ) Skat. šo secinājumu 12. punktu.

( 42 ) Skat. Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C-37/03 P BioID/ITSB (Krājums, I-7975. lpp., 43. un 53. punkts).

( 43 ) Skat. Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome (Krājums, I-439. lpp., 37. punkts) un Tiesas 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C-551/03 P General Motors/Komisija (Krājums, I-3173. lpp., 54. punkts).

( 44 ) Skat. šo secinājumu 79. punktu.

( 45 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 40. punktu.

( 46 ) FNCBV apgalvo, ka minētos dokumentus pārsūdzētajā spriedumā nevar identificēt. Es uzskatu, ka šos dokumentus var identificēt, un Komisija uz tiem ir atsaukusies apstrīdētā lēmuma 93. punktā. Dokumentus, ko Pirmās instances tiesa ņēma vērā, Komisija iesniedza kā pielikumu savai aizstāvībai lietā T-245/03 un atsaucās uz tiem savas aizstāvības 76. punktā.

( 47 ) Skat. pārsūdzētā sprieduma 289. punktu.

( 48 ) Turpat, 294. punkts.

( 49 ) Skat. šo secinājumu 61. punktu.

( 50 ) Turpat, 89. punkts.