ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Šīs regulas 5. pantā “Atcelšana” ir noteikts: “1. Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem: a) apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 8. pantu un b) apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu, kā arī maršruta maiņas gadījumā, ja plānojamais jaunā reisa izlidošanas laiks ir vismaz dienu pēc atceltā reisa izlidošanas laika, atbalstu, kas paredzēts 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, un c) ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju, ja vien: i) pasažieri nav informēti par atcelšanu vismaz divas nedēļas pirms paredzētā izlidošanas laika vai ii) pasažieri nav informēti par atcelšanu laika posmā no divām nedēļām līdz septiņām dienām pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā divas stundas pirms paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā četras stundas pēc iepriekš paredzētā ielidošanas laika, vai arī iii) pasažieri nav informēti par atcelšanu mazāk nekā septiņas dienas pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā divas stundas pēc paredzētā ielidošanas laika. 2. Informējot pasažierus par lidojuma atcelšanu, sniedz paskaidrojumu par iespējamo alternatīvo transportu. 3. Apkalpojošajam gaisa pārvadātājam nav jāmaksā kompensācija saskaņā ar 7. pantu, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi. 4. Pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, vai un kad pasažieris ir informēts par lidojuma atcelšanu, ir apkalpojošajam gaisa pārvadātājam.”
10

Saskaņā ar loi no 86‑1067 du 30 septembre 1986 relative à la liberté de communication [1986. gada 30. septembra Likuma Nr. 86‑1067 par komunikācijas brīvību] (JORF, 1986. gada 1. oktobris, 11749. lpp.), redakcijā, kas izriet no 2006. gada 1. augusta Likuma Nr. 2006‑961 44. panta (JORF, 2006. gada 3. augusts, 11529. lpp.), 49. pantu: “[INA], valsts sabiedriskās organizācijas ar ražošanas un komerciālu raksturu, uzdevums ir saglabāt un palielināt valsts audiovizuālā mantojuma vērtību. I. – Institūts nodrošina valsts apraides sabiedrību audiovizuālo arhīvu saglabāšanu un sniedz pienesumu to izmantošanā. Dokumentāro pakalpojumu raksturu, tarifus, finanšu noteikumus un šo arhīvu izmantošanas kārtību nosaka vienošanās starp institūtu un katru no attiecīgajām sabiedrībām. Šīs vienošanās apstiprina ar ministru, kas atbildīgi par budžetu un komunikāciju, rīkojumu. II. – Institūts izmanto valsts apraides sabiedrību audiovizuālo arhīvu izvilkumus saskaņā ar specifikācijās izklāstītajiem noteikumiem. Tādējādi tam ir šo izvilkumu izmantošanas tiesības pēc tam, kad ir pagājis viens gads no to pirmās pārraidīšanas. Institūtam turpina piederēt tehniskie datu nesēji un materiāli un tiesības izmantot valsts apraides sabiedrību un 58. pantā minētās sabiedrības audiovizuālos arhīvus, kuras tam tika nodotas pirms 2000. gada 1. augusta Likuma Nr. 2000‑719 [ar ko groza 1986. gada 30. septembra Likumu Nr. 86‑1067 par komunikācijas brīvību (JORF, 2000. gada 2. augusts, 11903. lpp.)] publicēšanas. Tomēr valsts apraides sabiedrības, kā arī 58. pantā minētā sabiedrība, katra, ciktāl tas uz to attiecas, tomēr saglabā prioritāras lietošanas tiesības attiecībā uz šiem arhīviem. Šajā punktā norādītās izmantošanas tiesības institūts īsteno, ievērojot autortiesību vai blakustiesību īpašnieku vai to tiesību pārņēmēju morālās un mantiskās tiesības. Tomēr atbilstoši atkāpei no Intelektuālā īpašuma kodeksa L. 212‑3. un L. 212‑4. panta šajā pantā norādīto izpildītāju darbu arhīvu izmantošanas nosacījumi un atlīdzības par šādu izmantošanu tiek regulētas ar nolīgumiem, kas noslēgti starp pašiem izpildītājiem vai darba ņēmēju organizācijām, kuras pārstāv izpildītājus, un institūtu. Šajos nolīgumos tostarp ir jāprecizē atlīdzību skala un šo atlīdzību izmaksāšanas kārtība.”
56

Nešķiet, ka šī pēdējā minētā sabiedrība būtu nelabvēlīgā situācijā arī iepriekš aprakstītajā trešajā gadījumā, kurā pastāvīgā uzņēmuma pozitīvais darbības rezultāts pārsniedz tā atskaitījuma par riska kapitālu apmēru, kas attiecas uz šo uzņēmumu. Šķiet, ka, runājot par sabiedrību rezidenti, kurai ir pastāvīgs uzņēmums Beļģijā, šī atskaitījuma iedarbība attiecas vienīgi uz nodokļa bāzes komponenti, kas ir saistīta arī šī pastāvīgā uzņēmuma realizēto pozitīvo darbības rezultātu, tomēr nesamazinot minētās sabiedrības nodokļa bāzi, kura izriet no tās gūtajiem ienākumiem. Tādējādi nešķiet, ka šajā pēdējā minētajā gadījumā apstāklis, ka sabiedrība var veikt atskaitījumu par riska kapitālu, kurš attiecas uz tās uzņēmumu, bet sabiedrība rezidente, kam ir pastāvīgs uzņēmums citā dalībvalstī, kura ienākumi Beļģijā ir atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, to nevar, izraisītu to, ka šīs pēdējās minētās sabiedrības nodokļa bāze būtu lielāka par pirmās sabiedrības nodokļa bāzi.
110

Otrais (iekšējais) aspekts savukārt ir saistīts ar neitralitātes jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda attieksme attiecībā uz strīda dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu. Šī aspekta ietvaros ir jāievēro objektivitāte un, izņemot tiesību normu stingru piemērošanu, ir jābūt absolūtai neieinteresētībai strīda atrisinājumā (spriedumi, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 65. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2019. gada 24. jūnijs, Komisija/Polija (Augstākās tiesas neatkarība), C‑619/18, EU:C:2019:531, 73. punkts).
36

Tiesa attiecībā uz Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris) (OV 1997, L 28, 1. lpp.), 73. pantu, kas tika aizstāts ar Regulas Nr. 883/2004 67. pantu un kura saturs būtībā ir identisks pēdējam minētajam, ir precizējusi, ka šis pants ir paredzēts, lai migrējošiem darba ņēmējiem atvieglotu ģimenes pabalstu saņemšanu to nodarbinātības valstī, ja viņu ģimenes nav pārcēlušās kopā ar viņiem, un it īpaši – novērst to, ka kāda dalībvalsts ģimenes pabalstu piešķiršanai vai to apmēram varētu piemērot nosacījumu par to, ka darbinieka ģimenes locekļiem ir jādzīvo pabalstu maksājošajā dalībvalstī (spriedums, 2010. gada 14. oktobris, Schwemmer, C‑16/09, EU:C:2010:605, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Caseificio Sociale San Rocco Soc. coop. arl (turpmāk tekstā – “pirmais pircējs”), kas ir saskaņā ar Itālijas tiesībām dibināta kooperatīva sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kā arī S.s. Franco e Maurizio Artuso, Claudio Matteazzi, Roberto Tellatin un Sebastiano Bolzon, kas ir Itālijas piena ražotāji, no vienas puses, un Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) [Atbalsta piešķiršanas lauksaimniecības nozarē aģentūra (AGEA), Itālija] un Regione Veneto (Veneto reģions, Itālija), no otras puses, par piena kvotām un papildmaksājumiem par piena un piena produktu tirdzniecības laikposmu no 2003. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 31. martam (turpmāk tekstā – “references laikposms”).
5

Minētās direktīvas 3. pantā “Valsts vispārējie obligātie mērķi un pasākumi saistībā ar enerģijas izmantošanu no atjaunojamajiem energoresursiem” ir paredzēts: “1. Katra dalībvalsts nodrošina, ka no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvars, kas aprēķināts saskaņā ar 5. līdz 11. pantu, 2020. gada enerģijas bruto galapatēriņā vismaz atbilst tās vispārējam valsts mērķim minētajā gadā attiecībā uz enerģijas īpatsvaru, kas saražota no atjaunojamajiem energoresursiem, kā norādīts I pielikuma A daļas tabulas trešajā ailē. Šie obligātie vispārējie valsts mērķi atbilst mērķim, kas paredz, ka 2020. gadā [Savienības] galīgajā enerģijas bruto patēriņā no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvars veido vismaz 20 %. Lai varētu vieglāk sasniegt šajā pantā izvirzītos mērķus, katra dalībvalsts veicina un sekmē energoefektivitāti un energotaupību. 2. Dalībvalstis veic pienācīgi izstrādātus pasākumus, lai nodrošinātu, ka no atjaunojamajiem energoresursiem saražotās enerģijas īpatsvars ir vienāds vai lielāks par to, kas norādīts I pielikuma B daļas indikatīvajā līknē. 3. Lai izpildītu šā panta 1. un 2. punktā noteiktos mērķus, dalībvalstis drīkst īstenot arī šādus pasākumus: a) atbalsta shēmas; [..].”
36

Runājot par citiem īpašiem apstākļiem, ko ir norādījusi iesniedzējtiesa un kas ir saistīti ar to, ka Tibor-Trans ir vērsusies tiesā tikai pret vienu no uzņēmumiem, kuri ir iesaistīti attiecīgajā pārkāpumā, no kura tā neveica tiešu iegādi, tāpat kā to dara Komisija, ir jānorāda, ka vienots un turpināts konkurences tiesību pārkāpums izraisa tā izdarītāju solidāru atbildību. Tādējādi tas, ka Tibor-Trans ir vērsusies tiesā tikai pret vienu no autoriem, no kura tā neveica tiešu iegādi, nevar atspēkot šī sprieduma 31.–33. punktā ietvertos apsvērumus saistībā ar jurisdikcijas noteikumu, kas ir paredzēts Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Aleš un Jožef Kuhar, no vienas puses, un Slovēnijas banku Addiko Bank d.d., no otras puses, par prasījuma, kas izriet no hipotekārā kredīta līguma, kurš noslēgts tieši izpildāma notariālā akta formā, piespiedu izpildi.
7

Pārsūdzētā sprieduma 18.–21. punktā ir noteikts: “18. Komisija iesākumā atgādināja, ka atbilstoši Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”) 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, naudas soda pamatsumma ir jānosaka, ņemot vērā apstākļus, kādos tika izdarīts pārkāpums, kā arī it īpaši pārkāpuma smagumu un ilgumu, un ka ir jāveic individuāls novērtējums par katra dalībnieka lomu pārkāpumā, un vienlaikus tajā attiecīgā gadījumā ir jābūt aplūkotiem vainu pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem ([strīdīgā] lēmuma 284. apsvērums). 19. Komisija norādīja, ka 2006. gada pamatnostādnēs ir sniegts pavisam maz norāžu par metodiku naudas soda aprēķināšanai tiem, kas sniedz atbalstu. Tā kā Icap darbojās starpniecības pakalpojumu tirgū, nevis procentu likmju atvasināto produktu tirgū, Komisija uzskatīja, ka apgrozījuma un naudas soda apmēra noteikšanai tā nevarēja aizstāt starpniecības izdevumus ar Japānas jenas procentu likmju atvasināto instrumentu cenām, jo šāda aizstāšana neatspoguļotu ne pārkāpuma smagumu, ne tā veidu. Komisija no tā būtībā secināja, ka ir jāpiemēro 2006. gada pamatnostādņu 37. punkts, atbilstoši kuram ir atļauts atkāpties no pamatnostādņu piemērošanas saistībā ar naudas soda pamatsummas noteikšanu ([strīdīgā] lēmuma 287. apsvērums). 20. Ņemot vērā rīcības šajā lietā smagumu un ilgumu un Icap dalības katrā no sešiem pārkāpumiem šajā lietā ilgumu, Komisija par katru no tiem noteica naudas soda pamatsummu, proti, 1 040 000[EUR] par UBS/RBS 2007. gada pārkāpumu, 1 950 000[EUR] par UBS/RBS 2008. gada pārkāpumu, 8 170 000[EUR] par UBS/DB pārkāpumu, 1 930 000[EUR] par Citi/RBS pārkāpumu, 1 150 000[EUR] par Citi/DB pārkāpumu un 720 000[EUR] par Citi/UBS pārkāpumu ([strīdīgā] lēmuma 296. apsvērums). 21. Attiecībā uz naudas soda galīgā apmēra noteikšanu Komisija nav konstatējusi neviena vainu pastiprinoša vai mīkstinoša apstākļa pastāvēšanu, un tā ir ievērojusi, ka netiek pārsniegts 10 % no ikgadējā apgrozījuma maksimālais apmērs ([strīdīgā] lēmuma 299. apsvērums). Līdz ar to ar [strīdīgā] lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu prasītājām ir uzlikti naudas sodi, kuru galīgais apmērs ir vienāds ar to pamatsummu.”
21

Tāpat minētā tiesa uzsver, ka Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta ungāru valodas redakcijā, atšķirībā no šīs tiesību normas citās valodu redakcijās, vārdi “pielīdzināmu laulības ietekmei” ir iztulkoti kā “pielīdzināmu laulības tiesiskai ietekmei”. Tādēļ tai rodas jautājums, vai lielāka nozīme ir piešķirama nereģistrētu partnerattiecību saturam vai to tiesiskajām sekām. Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka no satura viedokļa nepastāv būtiska atšķirība starp šādām partnerattiecībām un laulību, jo abu pamatā ir emocionālas un saimnieciskas saites. Turpretim no juridiskā viedokļa Ungārijas tiesībās abu kopdzīves formu tiesiskais regulējums esot atšķirīgs, it īpaši attiecībā uz kopējās mantas sadalīšanu, uzturlīdzekļu maksāšanas pienākumu, mājokļa lietošanu un mantošanu. Tomēr attiecībā uz sociālajiem pabalstiem, nodokļu priekšrocībām ģimenēm un mājokļu atbalstu ģimenēm starp laulātajiem un partneriem nereģistrētās partnerattiecībās būtisku atšķirību neesot.
11

Iesniedzējtiesa norāda, ka šo grozījumu pamatošanai DLV atsaucas uz to, ka par Vācijas čempionu būtu jākļūst tikai sportistam ar Vācijas pilsonību, kurš būtu tiesīgs piedalīties sacensībās, pārstāvot to ar saīsinājumu “GER”, kas atvasināts no vārda “Germany”, tātad Vāciju. Attiecībā uz senioriem neesot iespējams noteikt kādas atkāpes no priekšrakstiem, kas piemērojami arī pārējām sportistu kategorijām, proti, jauniešiem, kas nav sasnieguši 20 gadu vecumu, un “elites” kategorijas sportistiem.
70

No Tiesas judikatūras izriet, ka “darba samaksas” jēdziens LESD 157. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē plaši. Tas ietver tostarp jebkuru šā brīža vai nākotnē paredzētu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs, kaut arī netieši, saņem par darbu no darba devēja neatkarīgi no tā, vai to saņem saskaņā ar darba tiesiskajām attiecībām, tiesību aktiem vai brīvprātīgi. Turklāt apstāklis, ka atsevišķi pabalsti tiek izmaksāti pēc darba tiesisko attiecību izbeigšanās, neliedz tiem pēc to rakstura būt par darba samaksu šīs tiesību normas izpratnē (spriedumi, 2012. gada 6. decembris, Dittrich u.c., C‑124/11, C‑125/11 un C‑143/11, EU:C:2012:771, 35. punkts, kā arī 2018. gada 19. septembris, Bedi, C‑312/17, EU:C:2018:734, 33. punkts).
63

Ir jākonstatē, ka no iesniedzējtiesas veiktajiem faktiskajiem konstatējumiem, kas ir atgādināti šī sprieduma 22.–25. punktā, izriet, ka tādi savienotāji kā tie, kas tiek aplūkoti pamatlietā, ņemot vērā to objektīvās pazīmes un īpašības, ar to izgatavošanas rūpīgumu un lielo precizitāti, ņemot vērā to ražošanas metodi un to funkcionālo specifiskumu, atšķiras no parastajiem ražojumiem, it īpaši no izolētiem vadiem, kabeļiem un citiem visu veidu vadītājiem, ko izmanto kā elektrības vadītājus, kas ir minēti KN pozīcijā 8544.
47

Šajā gadījumā Spānijas valdība atsaucas uz atšķirību starp kontekstu, kādā tiek izmaksāts Darba likuma 49. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais pabalsts, un to, kādā tiek izmaksāts šī likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais pabalsts. Pirmais ir jāmaksā tad, kad ir pabeigts uzdevums, par ko ir noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku, piemēram, pamatlietā aplūkotie līgumi konkrēta uzdevuma izpildei, savukārt otrais, kas ir lielāks, tiek maksāts tad, kad notiek atlaišana kāda no minētā likuma 52. pantā minētajiem iemesliem dēļ, piemēram, darba devējam radušos ekonomisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ. Minētā valdība būtībā uzsver, ka pirmā pabalsta izmaksa notiek tādā gadījumā, ko darbinieks var paredzēt, noslēdzot darba līgumu uz noteiktu laiku. Savukārt otrā pabalsta mērķis esot kompensēt darbinieka vilšanos, ņemot vērā tiesisko paļāvību, kas viņam varēja būt saistībā ar darba attiecību turpināšanos, jo šo vilšanos rada viņa atlaišana kāda no minētajā 52. pantā paredzētajiem iemesliem dēļ. Šī konteksta atšķirība pamato to, ka darbiniekam piešķirtā pabalsta apmērs, izbeidzoties darba līgumam, abos šajos gadījumos nav identisks.
51

Runājot par pamatlietu, no tās izriet, ka, lai gan iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka Likuma par PVN 88. panta 1. punkta 4) apakšpunkta a) punktā paredzētā noteikuma atcelšana nekādā veidā neietekmēja Grupa Lotos situāciju, uz izņēmumu no tiesībām uz tā PVN atskaitīšanu, kas ir jāmaksā par izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumu iegādi, kurš ir ieviests pirms Polijas Republikas pievienošanās Savienībai un kurš ir saglabāts pēc šīs pievienošanās, attiecas PVN direktīvas 176. panta otrajā daļā paredzētā “atteikšanās no jebkādas darbības” klauzula, un tādējādi tas nav pretrunā šīs direktīvas 168. panta a) punkta noteikumiem.
35

Apelācijas sūdzības atbalstam Alfamicro ir izvirzījusi četrus pamatus, no kuriem pirmais ir saistīts ar to, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi sākotnējās prasības prasījumus tādējādi, ka tie ir vērsti uz to, ka Komisijai saskaņā ar apstrīdēto nolīgumu par subsīdiju nav prasījumu, otrais ir balstīts uz to, ka ir ticis pārkāpts apstrīdētais nolīgums par subsīdiju, trešais ir saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu un ceturtais – ar tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
42

Iesniedzējtiesai tādējādi ir šaubas par to, vai bērna, kas ir nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu, tiesības ieceļot Savienības pilsoņa uzņemošajā dalībvalstī var tikt ierobežotas saskaņā ar Direktīvas 2004/38 27. un 35. pantu, ja bērns ir cietis no ekspluatācijas, ļaunprātīgas izmantošanas vai cilvēku tirdzniecības vai ja pastāv risks, ka viņš var no tās ciest. Tā turklāt nav pārliecināta par to, vai šīs direktīvas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta piemērošanas nolūkā dalībvalsts var pārliecināties, vai, nododot bērnu aizbildnībā, ir ievērotas bērna intereses.
17

Attiecībā uz pirmo no šīm lietām saistībā ar bankas aplaupīšanu iesniedzējtiesa norāda, ka Bulgārijas tiesa noraidīja apcietinājuma piemērošanu E. Milev, motivējot ar to, ka viena no galvenajiem apsūdzības lieciniekiem BP liecības nav ticamas. Minētajā lietā vēl nav pieņemts neviens tiesas nolēmums pēc būtības.
35

Ņemot vērā divos iepriekšējos punktos izklāstītos aizsardzības mērķus, apdrošināšanas līgumi katrā no šiem gadījumiem ir vērsti vienīgi uz to, lai apdrošinājuma ņēmēju, neatkarīgi no tā, vai tas darbojas kā mērķsabiedrības pircējs vai kā pārdevējs, aizsargātu pret risku, kas saistīts ar to, ka pārdevējs neizpilda garantijas un saistības, kuras tas ir uzņēmies pirkuma līgumā.
LES 50. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai dalībvalsts paziņojums par savu nodomu izstāties no Savienības saskaņā ar šo pantu nenozīmē, ka šīs dalībvalsts Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas attiecībā uz personu gadījumā izpildes dalībvalstij ir pienākums atteikt šī Eiropas apcietināšanas ordera izpildi vai atlikt tā izpildi, gaidot precizējumu par konkrēto tiesisko regulējumu, kurš tiks piemērots izsniegšanas dalībvalstī pēc tās izstāšanās no Savienības. Gadījumā, ja nepastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka personai, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, varētu tikt liegtas Eiropas Savienības Pamattiesību Hartā un Padomes pamatlēmumā 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), atzītās tiesības pēc izsniegšanas dalībvalsts izstāšanās no Savienības, izpildes dalībvalsts nevar atteikt šī Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kamēr izsniegšanas dalībvalsts ir Eiropas Savienībā. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka šāda paziņojuma sekas nav Savienības tiesību piemērošanas pārtraukšana dalībvalstī, kura paziņoja par savu nodomu izstāties no Savienības, un ka līdz ar to šīs tiesības, kuras ietilpst Pamatlēmuma tiesību normās, kā arī savstarpējās uzticēšanās un atzīšanas principi, kas ir minētā pamatlēmuma neatņemama sastāvdaļa, pilnībā paliek spēkā šajā valstī, līdz tā faktiski izstājas no Savienības. Līdz ar to, kā tas arī norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 70. punktā, ka tādā lietā, kāda ir pamatlieta, lai izlemtu jautājumu par to, vai Eiropas apcietināšanas orderis ir jāizpilda, ir svarīgi, ka šī lēmuma pieņemšanas brīdī izpildes dalībvalsts tiesu iestāde var sagaidīt, ka izdevēja dalībvalsts attiecībā uz personu, kas tiek faktiski nodota, ievēro Pamatlēmuma materiāltiesisko saturu, tai skaitā par situāciju pēc nodošanas pēc tam, kad šī dalībvalsts ir izstājusies no Eiropas Savienības. Šāda prezumpcija ir pieļaujama, ja dalībvalsts, kas izstājas no Eiropas Savienības, valsts tiesībās ir būtībā ieviests šo tiesību saturs, jo īpaši turpinot piemērot pārējos starptautiskos nolīgumus, tādus kā 1957. gada 13. decembra Eiropas konvencija par izdošanu un ECPAK, arī pēc attiecīgās valsts izstāšanās no Eiropas Savienības. Tikai tad, ja ir pamatotas aizdomas par pretējo, dalībvalsts tiesu iestādes var nolemt neizpildīt Eiropas apcietināšanas orderi.

(skat. 45., 61., 62. punktu un rezolutīvo daļu)
23

Attiecībā uz ADR prasības vērtējumu pēc būtības Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70. punktā iesākumā atgādināja, ka Savienības tiesai, kam ir jāizskata prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, ir jānovērtē apstrīdētā tiesību akta tiesiskums no LESD vai jebkāda cita tāda tiesību noteikuma viedokļa, kurš attiecas uz tā piemērošanu, un līdz ar to – no Savienības tiesību viedokļa. Tā piebilda, ka savukārt tādā prasībā, kas ir celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu, prasītājs var pārmest aplūkotajai iestādei tikai attiecīgā līguma noteikumu neizpildi vai šim līgumam piemērojamo tiesību pārkāpumu. Pēc tam Vispārējā tiesa izvērtēja ADR izvirzīto piecu pamatu raksturu, lai noteiktu, vai šo pamatu pamatošanai minēto argumentu mērķis bija apstrīdēt strīdīgā lēmuma tiesiskumu LESD 263. panta izpratnē vai arī, gluži pretēji, šie argumenti būtībā bija izvirzīti līgumiska rakstura strīdā un līdz ar to bija jāizvērtē no dotācijas līgumu neizpildes vai tiem piemērojamo tiesību pārkāpuma viedokļa.
58

Tieši šādā kontekstā ir jāatbild, otrām kārtām, uz jautājumu par to, vai Direktīvas 2004/48 9. panta 7. punkts, it īpaši šajā tiesību normā paredzētais jēdziens “atbilstoša kompensācija”, šādos apstākļos nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, ar ko būtībā ir izslēgts, ka atbildētājs var saņemt atlīdzību par kaitējumu, kurš viņam radies tādēļ, ka viņš nav rīkojies tā, kā to parasti var gaidīt no jebkuras personas attiecīgajā situācijā, lai novērstu vai samazinātu minēto kaitējumu, ja vien prasītājs, lūdzot īstenot pagaidu pasākumus, pats ir rīkojies tā, kā to parasti var gaidīt no jebkuras personas attiecīgajā situācijā.
13

Lauksaimniecības un mežsaimniecības ministrija 2015. gada 22. janvārī pieņēma jaunu plānu par vilku populācijas pārvaldību Somijā, kas balstīts uz rezultātiem, kuri iegūti, izvērtējot valsts politikas attīstību lielo plēsēju jomā (turpmāk tekstā – “vilku pārvaldības plāns”). Šajā plānā, kura mērķis ir izveidot un saglabāt vilku populācijai labvēlīgu aizsardzības statusu, ir teikts, ka dzīvotspējīgas vilku populācijas minimālais lielums ir 25 reproduktīvi pāri. No tā izriet arī tas, ka vilku populācijas pārvaldība Somijā ir lemta neveiksmei, ja netiek ņemtas vērā to personu vajadzības, kuras dzīvo un strādā teritorijās, kur uzturas bari, it īpaši ņemot vērā to, ka sabiedrībā pieaug piekrišana vilku nelikumīgām medībām konkrētos apstākļos. Tātad pārvaldības atkāpju mērķis ir nodrošināt vietējā bara eksistenci, vienlaikus veicinot vilku un cilvēku līdzāspastāvēšanu. Paturot prātā šo mērķi, ir paredzēts veikt pasākumus pret īpatņiem, kas rada traucējumus, un līdz ar to novērst vilku nelikumīgu nonāvēšanu.
42

Šai sakarā jāuzsver, kā tas izriet no šī sprieduma 37. punkta, ka šie kritēriji tika izstrādāti lietā, kurā tika taisīts 2016. gada 24. maija spriedums MT Højgaard un Züblin (C‑396/14, EU:C:2016:347) un kura būtībā attiecās uz apstākļiem, kādos sākotnēji izraudzītā pretendenta spējas samazinājās, savukārt šī lieta attiecas uz situāciju, kurā viens no pretendentiem savas spējas ir palielinājis, jo ir iegādājies vienu no izraudzītajiem pretendentiem. Šī atšķirīgā situācija noteikti ietekmē minēto kritēriju piemērošanu šajā lietā, jo atšķirībā no pretendenta spēju palielināšanās tā spēju samazināšanās rada grūtības publiska iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.