Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS

[GIOVANNI PITRUZZELLA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 14. jūlijā ( )

Lieta C‑690/20 P

Casino, Guichard‑Perrachon,

Achats Marchandises Casino SAS (AMC)

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Administratīvais process – Komisijas lēmums par pārbaudi – Iebilde par Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta prettiesiskumu – Apgalvojums par iedarbīga tiesību aizsardzības līdzekļa pret pārbaudes norisi neesamību – Atcelšanas prasība





1. Ar apelācijas sūdzību Casino, Guichard‑Perrachon (turpmāk tekstā – “Casino”) un Achats Marchandises Casino SAS (turpmāk tekstā – “AMC”, un kopā ar Casino – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”) lūdz daļēji atcelt Vispārējās tiesas 2020. gada 5. oktobra spriedumu Casino, Guichard‑Perrachon un AMC/Komisija ( ) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko Vispārējā tiesa ir daļēji noraidījusi to prasību, kura celta, pamatojoties uz LESD 263. pantu, un ar kuru lūgts atcelt Komisijas 2017. gada 9. februāra lēmumu C(2017) 1054 final ( ) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ar ko uzdots Casino, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētajām sabiedrībām pakļauties pārbaudei uz Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punkta pamata ( ).

Tiesvedības priekšvēsture

2. Tiesvedības priekšvēsturi, kas izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–8. punktā, šīs tiesvedības vajadzībām var rezumēt šādi.

3. Casino ir koncerna Casino mātessabiedrība, kas citastarp darbojas Francijā, galvenokārt pārtikas un nepārtikas izstrādājumu izplatīšanas nozarē. Tās meitassabiedrība AMC ir iepirkumu vadības centrāle, kas veic sarunas ar piegādātājiem par iepirkumu noteikumiem koncernā Casino ietilpstošajām mazumtirdzniecības ķēdēm Francijā.

4. Uzzinājusi, ka notiek informācijas apmaiņa starp Casino un citiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, it īpaši sabiedrību Intermarché, kas arī darbojas pārtikas un nepārtikas izstrādājumu izplatīšanas nozarē, Eiropas Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu.

5. Šā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:

“1. pants

Casino [...], kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām ir jāpakļaujas pārbaudei attiecībā uz to iespējamo dalību saskaņotās darbībās, kas ir pretrunā [LESD] 101. pantam, plaša patēriņa preču piegādes tirgos, tirgū, kurā pakalpojumi tiek pārdoti pazīstamu zīmolu izstrādājumu ražotājiem, un plaša patēriņa preču pārdošanas tirgos patērētājiem. Šīs saskaņotās darbības veido:

a) informācijas apmaiņa kopš 2015. gada starp uzņēmumiem un/vai uzņēmumu apvienībām, tostarp ICDC [..], un/vai tās dalībniekiem, tostarp Casino un AgeCore un/vai tās dalībniekiem, tostarp Intermarché, par atlaidēm, ko tie saņēmuši plaša patēriņa preču piegādes tirgos pārtikas produktu, higiēnas preču un kopšanas līdzekļu nozarēs, un par cenām tirgū, kurā pakalpojumi tiek pārdoti pazīstamu zīmolu izstrādājumu ražotājiem, pārtikas produktu, higiēnas preču un kopšanas līdzekļu nozarēs vairākās Eiropas Savienības dalībvalstīs, tostarp Francijā, un

b) informācijas apmaiņa vismaz kopš 2016. gada starp Casino un Intermarché par to tirdzniecības stratēģijām nākotnē, it īpaši attiecībā uz sortimentu, veikalu attīstību, interneta tirdzniecību un veicināšanas politiku plaša patēriņa preču piegādes tirgos un plaša patēriņa preču pārdošanas patērētājiem tirgos Francijā.

Šī pārbaude var notikt jebkurās uzņēmuma telpās [..].

Casino ir jāļauj Komisijas amatpersonām un citām tās pilnvarotajām personām veikt pārbaudi, kā arī jāļauj attiecīgās dalībvalsts konkurences iestādes amatpersonām un citām personām, ko šī iestāde ir pilnvarojusi tiem palīdzēt vai izraudzījusi šim nolūkam, piekļūt visām šīm telpām un transportlīdzekļiem ierastajā darba laikā. Tai ir jāļauj arī pārbaudīt grāmatvedības dokumentus un citus dokumentus, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, neatkarīgi no nesēja veida, ja amatpersonas un citas pilnvarotās personas to pieprasa, kā arī jāļauj tām uz vietas tos pārbaudīt un jebkurā formā iegūt šādu grāmatvedības vai citu dokumentu kopijas vai izrakstus. Tai ir jāļauj aizzīmogot jebkuras uzņēmējdarbības telpas un grāmatvedības dokumentus vai citus dokumentus uz pārbaudes laiku, ciktāl tas ir vajadzīgs pārbaudes mērķiem. Tai nekavējoties un uz vietas jāsniedz mutiski paskaidrojumi par šādas pārbaudes priekšmetu un mērķi, ja amatpersonas vai pilnvarotās personas to prasa, un jāļauj jebkuram pārstāvim vai personāla loceklim sniegt šādus paskaidrojumus. Tai jāļauj veikt šādu paskaidrojumu reģistrēšanu jebkurā formā.

2. pants

Pārbaude var sākties 2017. gada 20. februārī vai neilgi pēc tam.

3. pants

Šis lēmums ir adresēts Casino, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām.

Šo lēmumu uzņēmumam, kas ir tā adresāts, paziņo tieši pirms pārbaudes veikšanas saskaņā ar [LESD] 297. panta 2. punktu.”

6. Francijas konkurences uzraudzības iestāde, saņēmusi no Komisijas informāciju par šo pārbaudi, vērsās pie Krēteijas [Créteil] (Francija) un Parīzes (Francija) Tribunaux de grande instance (vispārējās pirmās instances tiesas) izmeklēšanas tiesnešiem un lūdza tiem atļauju ierasties apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās un veikt tur informācijas iegūšanas darbības. Ar 2017. gada 17. februāra rīkojumiem šie izmeklēšanas tiesneši atļāva veikt preventīvi pieprasītos apmeklējumus un informācijas iegūšanu (turpmāk tekstā – “2017. gada 17. februāra rīkojumi”). Tā kā nevienā no pārbaudes laikā veiktajiem pasākumiem nebija nepieciešams izmantot “piespiedu pilnvaras” Regulas Nr. 1/2003 20. panta 6.–8. punkta izpratnē, šie rīkojumi apelācijas sūdzības iesniedzējām netika paziņoti.

7. Pārbaude sākās 2017. gada 20. februārī – dienā, kad Komisijas izmeklētāji, kuriem palīdzēja Francijas Konkurences iestādes [Autorité de la concurrence] pārstāvji, ieradās koncerna Casino mītnē Parīzē un ACM telpās un informēja apelācijas sūdzības iesniedzējas par [strīdīgo] lēmumu.

8. Saistībā ar šo pārbaudi Komisija citastarp ieradās birojos, kur veica materiālu, it īpaši elektronisko līdzekļu (portatīvo datoru, mobilo tālruņu, planšetdatoru, ārējo cieto disku) savākšanu, uzklausīja vairākas personas un pārkopēja savākto materiālu saturu.

9. Apelācijas sūdzību iesniedzējas 2017. gada 24. februārī nosūtīja Komisijai vēstuli, kurā izteica iebildumus par [strīdīgo] lēmumu un uz tā pamata veiktās pārbaudes norisi.

Tiesvedība Vispārējā Tiesā un pārsūdzētais spriedums

10. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 28. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzējas, pamatojoties uz LESD 263. pantu, cēla prasību par strīdīgā lēmuma atcelšanu. Eiropas Savienības Padomei tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

11. Apelācijas sūdzības pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā izvirzīja trīs pamatus. Pirmais pamats bija balstīts uz iebildi par Regulas Nr. 1/2003 20. panta prettiesiskumu, ar otro tika apgalvots par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, bet ar trešo – par tiesību uz domicila neaizskaramību neievērošanu. Pēdējā minētajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīja uz nesamērīgu iejaukšanos to privātās darbības sfērā, citastarp ņemot vērā to, kuras komercsabiedrības un telpas ir norādītas strīdīgajā lēmumā.

12. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, atzinusi, ka Komisijas rīcībā nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas radītu pamatotas aizdomas par tāda pārkāpuma esamību, kas sastāv no informācijas apmaiņas starp Casino un Intermarché attiecībā uz to turpmākām tirdzniecības stratēģijām, atcēla strīdīgā lēmuma 1. panta b) punktu ( ). Prasību pārējā daļā tā noraidīja ( ).

Apelācijas sūdzība un lietas dalībnieku prasījumi

13. Apelācijas sūdzības pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza četrus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka Komisijas iegūtos mutvārdu apliecinājumus nav nepieciešams ierakstīt, lai tos varētu izmantot kā netiešus pierādījumus strīdīgā lēmuma pamatošanai. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka pamattiesības uz domicila neaizskaramību nenozīmē, ka ar lēmumu Komisijas pilnvaru veikt pārbaudes izmantošana būtu jāierobežo laikā. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka pamattiesības uz domicila neaizskaramību neparedz, ka strīdīgajā lēmumā būtu precīzi jānorāda pārbaudāmās personas un telpas. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nenozīmē, ka patstāvīgi un uzreiz būtu jāceļ prasība par pārbaudes norisi.

14. Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi: atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktu, apmierināt to prasījumus pirmajā instancē un līdz ar to atcelt strīdīgo lēmumu un piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelāciju, kā arī tos, kas saistīti ar tiesvedību Vispārējā tiesā.

15. Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

16. Padome lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas tajā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neparedz pastāvīgi un uzreiz celt prasību par pārbaužu norisi, un ka ir jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību.

Par apelācijas sūdzības trešo pamatu

17. Atbilstoši Tiesas lūgumam izskatīšu galvenokārt apelācijas sūdzības trešo pamatu.

18. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka pamattiesības uz domicila neaizskaramību nenozīmē, ka strīdīgajā lēmumā būtu precīzi jānorāda pārbaudāmās personas un telpas; konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzējas iebilst pret pārsūdzētā sprieduma 144.–147. punktu.

19. Vispirms apkopošu Vispārējās tiesas argumentāciju, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas noraida, un pēc tam secīgi izvērtēšu katru nākamo no četriem iebildumiem, kas iekļauti aplūkojamajā pamatā.

Pārsūdzētais spriedums

20. Pārsūdzētā sprieduma 133. punktā Vispārējā tiesa vispirms konstatēja, ka strīdīgajā lēmumā nebija tieši nosauktas nedz pārbaudāmās sabiedrības, nedz pārbaudāmās telpas, jo, pirmkārt, strīdīgā lēmuma 1. panta otrā daļa ietver norādi, ka “pārbaude var notikt jebkurās uzņēmuma telpās”, kurai seko vārdi “un it īpaši”, kuriem savukārt seko divas adreses, otrkārt, šā lēmuma 1. panta pirmajā daļā, kā arī 3. panta pirmajā daļā ir norādīts, ka lēmums par pārbaudi attiecas uz “Casino [..], kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām”.

21. Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 135. punktā tā konstatēja, ka pārbaudes ļoti plašā piemērojamība, kuru izraisa šādas norādes, pati par sevi judikatūrā nav tikusi uzskatīta par pārmērīgu iejaukšanos uzņēmumu privātās darbības sfērā.

22. Pārsūdzētā sprieduma 137.–141. punktā atgādinājusi judikatūru, saskaņā ar kuru Regulā Nr. 1/2003 atzītās Komisijas plašās izmeklēšanas pilnvaras ir pakļautas nosacījumiem, kas būtībā nodrošina attiecīgo uzņēmumu tiesību ievērošanu, Vispārējā tiesa uz apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto iebildumu atbildēja tādējādi, ka Komisijai šajā lietā uz to garantiju pamata, kuru mērķis ir aizsargāt apelācijas sūdzības iesniedzējas pret nesamērīgu iejaukšanos, bija konkrētāk jānorāda sabiedrības un telpas, uz kurām attiecās šī pārbaude.

23. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 144. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka strīdīgajā lēmumā ietvertie netiešie pierādījumi, skatīti kopā, ļauj noteikt sabiedrības un telpas, uz kurām attiecas pārbaude. Šajā ziņā tā precizēja, ka, “pateicoties pārbaudes priekšmeta un mērķa, it īpaši attiecīgo preču un pakalpojumu tirgu konkretizācijai, kā arī precizējumam, ka runa ir par Casino un tās meitasuzņēmumiem, kā arī to telpām, no apstrīdētā lēmuma var viegli izsecināt, ka pārbaude attiecas uz Casino un tās meitasuzņēmumiem, kas darbojas nozarēs, uz kurām attiecas iespējamais pārkāpums, proti, plaša patēriņa preču piegādes tirgi (pārtikas produkti, higiēnas preces un kopšanas līdzekļi), šo preču pārdošanas patērētājam tirgi un tirgus, kurā plaša patēriņa preču nozarē pakalpojumi tiek pārdoti pazīstamu zīmolu izstrādājumu ražotājiem – un ka pārbaudi var veikt visās to telpās” ( ). Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pauda uzskatu, ka “tādēļ, lai aizsargātu prasītāju tiesības, nebija nepieciešama precīzāka pārbaudes jomas konkretizācija” ( ).

24. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 145. punktā Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju kritiku, ka joma, uz kuru attiecas pārbaude, bija pārāk plaša, jo nebija konkretizētas sabiedrības un telpas, kurās veicama pārbaude. Šajā ziņā tā arī uzsvēra, ka Komisija strīdīgajā lēmumā ir norādījusi “konkurences tiesību pamatsubjektu, proti, uzņēmumu, kurā visbiežāk ietilpst mātesuzņēmums, kā arī tā meitasuzņēmums vai meitasuzņēmumi, kuri var tikt vainoti pārkāpumos, it īpaši pārkāpumos, par kuriem ir aizdomas šajā lietā, tādējādi pamatojot to, ka apstrīdētajā lēmumā ir minēts gan mātesuzņēmums Casino, gan tā meitasuzņēmumi”.

25. Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 146. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “precizitātes trūkums attiecīgo sabiedrību un telpu noteikšanā veicina pienācīgu Komisijas pārbaužu norisi, jo tas tai piešķir nepieciešamo rīcības brīvību, lai iegūtu maksimālo iespējamo pierādījumu apjomu, un ļauj saglabāt pārsteiguma efektu, kas ir nepieciešams, lai novērstu šo pierādījumu iznīcināšanas vai slēpšanas risku”.

26. Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 147. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šo secinājumu 6. punktā minētajos 2017. gada 17. februāra rīkojumos preventīvi tika atļauta attiecīgā iekļūšana telpās un informācijas iegūšana gadījumam, ja notiktu pretošanās iekļūšanai telpās, konkrēti un izsmeļoši norādot telpas, kurās šādu apmeklēšanu un konfiskāciju var veikt. Tādēļ Vispārējā tiesa pauda uzskatu, ka papildu garantija, kas ietver apmeklēto telpu norādīšanu, tika atzīta, ja pārbaudes radītā iejaukšanās izrādītos apjomīgāka, šajā gadījumā tāpēc, ka tā tika veikta, neraugoties uz pārbaudīto sabiedrību pretošanos, uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 6.–8. punkta pamata izmantojot publisko varu. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas pret pārbaudi neiebilda, šī papildu garantija izskatāmajā lietā nebija nepieciešama.

Vērtējums

27. Apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantu un prasību aizsargāt pret valsts varas patvaļīgu iejaukšanos personas privātās darbības sfērā. Tās būtībā apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nenospriezdama, ka strīdīgais lēmums, kurā netika atsevišķi identificētas nedz pārbaudāmās juridiskās personas, nedz telpas, kurās pārbaudes tika atļautas, bija acīmredzami prettiesisks, jo ar to tika pārkāptas tiesības uz domicila neaizskaramību.

28. Kā jau norādīts iepriekš, apelācijas sūdzības iesniedzējas trešā pamata pamatojumā izvirza četrus iebildumus.

29. Ar pirmo iebildumu tās apgalvo, ka pretēji tam, ko it īpaši pārsūdzētā sprieduma 144. punktā uzsvēra Vispārējā tiesa, pārbaudes priekšmeta un mērķa definīcija nevar kompensēt Komisijas pilnvaru neierobežošanu attiecībā uz pārbaudāmo personu vai telpu identificēšanu. Pamatojoties uz Vācijas konstitucionālās tiesas spriedumu ( ), tās piebilst: nebūtu pieņemami, ja tiesību uz domicila neaizskaramību subjektiem – šajā lietā ikvienai juridiskajai personai, kas ietilpst koncernā Casino, – to, vai uz šiem subjektiem attiecas pārbaude, būtu iespējams izsecināt tikai no pārbaudes priekšmeta definīcijas, tātad tad, kad ierodas izmeklētāji.

30. Šajā ziņā vispirms norādīšu: kā pareizi uzsver Komisija un pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, Vispārējā tiesa nav paudusi uzskatu, ka pārbaudes priekšmeta un mērķa definīcija kompensētu Komisijas pilnvaru neierobežošanu.

31. Gluži pretēji, pirmkārt, Vispārējā tiesa ir paudusi uzskatu, ka tiesību uz domicila neaizskaramību ievērošana neparedz, ka lēmumā par pārbaudi tiktu konkrēti nosauktas pārbaudāmās sabiedrības un telpas. Šajā ziņā tā ir norādījusi, ka norādes, kas ir līdzīgas strīdīgajā lēmumā iekļautajām, ir minētas attiecīgajos lēmumos citās lietās, kuras iztiesājusi Vispārējā tiesa ( ), un ka ļoti plašais pārbaudes apjoms, kas izriet no šādas norādes, saskaņā ar judikatūru nav uzskatāms par pārmērīgu iejaukšanos uzņēmumu privātās darbības sfērā.

32. Otrkārt, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka šajā lietā strīdīgajā lēmumā ietvertās specifikācijas par pārbaudes apjomu bija pietiekamas, lai varētu konstatēt pārbaudāmās sabiedrības un telpas, un ka nebija jāsniedz precīzāka specifikācija, lai varētu nodrošināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesību aizsardzību. Lai to secinātu, tā ņēma vērā ne tikai strīdīgajā lēmumā norādīto pārbaudes priekšmetu un mērķi, it īpaši attiecīgo preču un pakalpojumu tirgu specifikācijas, bet arī šajā lēmumā ietverto precizējumu, ka tas attiecas uz “Casino un tās meitasuzņēmumiem, kā arī to telpām”. Turklāt tā norādīja, ka visas šīs strīdīgajā lēmumā minētās norādes ļauj viegli saprast, ka pārbaude attiecas uz Casino un tās meitassabiedrībām, kas darbojas attiecīgajos tirgos.

33. Iepriekš aprakstītā Vispārējās tiesas pieeja, manuprāt, tomēr nav pretrunā Tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūrai attiecībā uz iekļūšanu komercsabiedrību mītnēs un telpās, lai citastarp veiktu pārbaudes ar mērķi sodīt konkurences tiesību pārkāpumus, nedz arī ļauj Komisijai veikt nesamērīgus vai patvaļīgus pasākumus, ar kuriem tiktu pārkāptas tiesības uz domicila neaizskaramību, kas noteiktas Hartas 7. pantā un 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 8. pantā.

34. Šajā ziņā, kā Tiesa precizējusi 2015. gada 18. jūnija spriedumā Deutsche Bahn u.c./Komisija ( ) (turpmāk tekstā – “spriedums Deutsche Bahn”), vispirms ir jāatgādina, ka, lai arī no ECT judikatūras izriet, ka ECPAK 8. pantā paredzētā aizsardzība var attiekties arī uz atsevišķām komerctelpām, tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka valsts iejaukšanās var būt plašāka attiecībā uz profesionālajām vai komerciālajām telpām un darbību nekā citos gadījumos.

35. Turpinājumā ir jāuzsver, ka izmeklēšanas pilnvaras, kas Komisijai ir piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punktu, ierobežo tas, ka tās amatpersonām citastarp ir tiesības darboties to norādītajās vietās, ievākt un kopēt to pieprasīto dokumentāciju, kā arī pieprasīt uzrādīt to norādīto mēbeļu saturu ( ). Konkrētāk, šīs regulas 20. panta 2. punktā ir precizēts, ka amatpersonas un citas pavadošās personas, kuras Komisija pilnvarojusi veikt pārbaudi, ir tiesīgas iekļūt jebkurās uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību telpās, zemes īpašumos un transportlīdzekļos. Tomēr Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka tiesībām iekļūt visās uzņēmumu telpās ir īpaša nozīme, jo šo tiesību nolūks ir dot Komisijai iespēju iegūt pierādījumus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem vietās, kurās tie parasti ir konstatējami, proti, uzņēmumu komerciālajās telpās, un ka gan Regulas Nr. 1/2003 mērķis, gan tās 20. pantā veiktais Komisijas darbinieku pilnvaru uzskaitījums liecina, ka pārbaužu apjoms var būt ļoti plašs ( ).

36. Visbeidzot jāatgādina, pirmkārt, ka Komisijas izmeklēšanas pilnvaru izmantošana ir saistīta ar pietiekamām garantijām, kas sniedz aizsardzību pret valsts iestāžu patvaļīgiem uzbrukumiem ( ), – un, kā to precizējusi Tiesa, būtiska loma ir speciāla pamatojuma norādīšanai lēmumā par pārbaudi ( ) – un, otrkārt, ka tādas pārbaudes kā izskatāmajā lietā, kas tiek veiktas, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu, neietver piespiedu pilnvaru īstenošanu, jo valsts iestādes tās var izmantot tikai šīs regulas 20. panta 6.–8. punktā minētās procedūras ietvaros.

37. Šajos apstākļos, manuprāt, Vispārējai tiesai nevar pārmest to, ka tā secināja, ka, ja lēmumā par pārbaudi nav nosaukti pārbaudāmie uzņēmumi un telpas, bet no šā lēmuma pamatojuma var viegli un līdz ar to bez pārmērīgām interpretēšanas grūtībām izsecināt, uz kurām tieši juridiskajām personām un telpām attiecas pārbaudes, tad nav pārkāpts samērīguma princips, kas ir jāievēro, pieņemot pasākumus, kuri ietver Hartas 7. pantā minēto iejaukšanos ( ).

38. Līdzīgu pieeju ECT piemēroja 2010. gada 20. decembra spriedumā Société Canal Plus u.c. pret Franciju ( ), kurā tā nosprieda: apstāklis, ka lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, pārbaudītie uzņēmumi nebija precīzi nosaukti rīkojumā, ar ko tika atļauti attiecīgie domicila apmeklējumi, “neapšaubīja iejaukšanās tiesiskumu, jo rīkojums par atļauju vispārēji attiecās uz Canal Plus telpām, neprecizējot dažādu šajā ziņā iesaistīto struktūru korporatīvo formu, bet noteikti ietilpa šajā sadaļā”.

39. Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju minēto Vācijas Konstitucionālās tiesas spriedumu norādīšu, ka šajā spriedumā minētā tiesa konstatēja tiesību uz domicila neaizskaramību pārkāpumu, jo attiecīgais rīkojums par kratīšanu neļāva identificēt uzņēmumu, kura telpās bija jāveic kratīšana, un tātad tas nebija nosakāms.

40. Vācijas Konstitucionālā tiesa izdarīja šo secinājumu pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka neviens uzņēmums, kam bija rīkojumā par kratīšanu norādītais nosaukums, neizmantoja telpas šajā rīkojumā norādītajā adresē un ka nebija iespējams saprast, uz kuru no uzņēmumiem, kuri izmantoja birojus šajā adresē un kuru nosaukumā bija minētajā rīkojumā lietotie vārdi, kam sekoja papildu norāde, attiecās šis rīkojums. Turklāt minētā tiesa konstatēja, ka nebija iespējams novērst neskaidrības par uzņēmumu, uz kuru attiecās rīkojums, ņemot vērā citas rīkojumā par kratīšanu minētās norādes.

41. Tātad, šādi nospriezdama, tā neizslēdza iespēju, ka, ja aktā par domicila apmeklējumu nav norādīts apmeklējamās sabiedrības nosaukums, to var netieši identificēt no akta satura. Šajā ziņā jānorāda, ka savukārt Vācijas Konstitucionālā tiesa ir iebildusi pret iespējamību veikt šādu identifikāciju, izmantojot informāciju, kas nav iekļauta attiecīgajā rīkojumā par kratīšanu, piemēram, to, kas ir atrodama izmeklēšanas lietas materiālos.

42. Tomēr, ņemot vērā strīdīgajā lēmumā sniegtās norādes, Vispārējā tiesa izskatāmajā lietā uzskatīja, ka uzņēmumi, uz ko attiecās šis lēmums, bija skaidri identificējami.

43. Turklāt ir jānorāda, ka viens no faktoriem, kas neļāva precīzi identificēt sabiedrību, uz kuru attiecās attiecīgais rīkojums par kratīšanu lietā, kurā pasludināts minētais Vācijas Konstitucionālās tiesas spriedums, bija precizējuma nesniegšana par šīs sabiedrības darbības nozari. Tomēr strīdīgajā lēmumā ir skaidri norādīti tirgi, kuros bija prezumēts LESD 101. panta pārkāpums, un tādējādi ir iespējams nepārprotami identificēt pārbaudāmo sabiedrību darbības nozari.

44. Ar trešā pamata otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka jēdziens “uzņēmums” – kas ir ekonomisks un tīri funkcionāls jēdziens, ko izmanto vienīgi tam, lai piemērotu konkurences materiāltiesiskās normas, piemēram, par aizliegtās vienošanās kvalifikāciju, – nevar liegt ievērot pamattiesības, kas piesaistītas jēdzienam “juridiska persona”. Attiecībā uz sabiedrībām vienīgais tiesību uz domicila neaizskaramību subjekts esot juridiska persona un nevis uzņēmums, kuram nav juridiskas personas statusa. Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz 2011. gada 25. oktobra spriedumu Uralita/Komisija ( ), kurā Vispārējā tiesa apgalvoja, ka, ja Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar LESD 101. pantu, tai ir jāidentificē fiziska vai juridiska persona vai personas, ko var saukt pie atbildības par attiecīgā uzņēmuma rīcību un sodīt par to.

45. Šajā ziņā, pirmkārt, norādīšu, ka arguments, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzījušas saistībā ar šo otro iebildumu, nevar atspēkot Vispārējās tiesas pieejas un pārsūdzētā sprieduma 144. punktā izdarītā secinājuma pamatotību.

46. Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, no pārsūdzētā sprieduma 145. punkta, manuprāt, nepārprotami izriet, ka, atsaucoties uz uzņēmumu kā “konkurences tiesību pamatsubjektu”, Vispārējā tiesa nevēlējās apgalvot, ka par pamattiesību uz domicila neaizskaramību, kas tiek ierobežotas, pieņemot pārbaudes pasākumu, subjektu ir jāuzskata “uzņēmums” konkurences tiesību izpratnē, nevis juridiskas personas, kas to veido. Šī atsauce drīzāk ir jāsaprot kā precizējums tam, kāda nozīme ir jāpiešķir šā lēmuma 3. panta pirmajā daļā minētajai norādei, saskaņā ar kuru pārbaude attiecās uz “Casino [..], kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām”, lai pareizi noteiktu šā lēmuma piemērošanas jomu ratione personae.

47. Šādos apstākļos, kā pamatoti norādījusi Komisija, apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar lietderīgi atsaukties uz 2011. gada 25. oktobra spriedumu Uralita/Komisija ( ), kas attiecās uz lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumu. Pārbaudes tiek veiktas posmā, kad Komisijas rīcībā vēl nav detalizētas informācijas, tajā skaitā informācijas par apgalvotā pārkāpuma izdarītājiem, un tai vispirms ir jāpārbauda savu aizdomu pamatotība, kā arī notikušo faktu apjoms, jo pārbaudes mērķis tieši ir savākt pierādījumus saistībā ar iespējamo pārkāpumu.

48. Ar trešā pamata trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas iebilst pret Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 146. punktā minēto apgalvojumu, ka precizitātes trūkums attiecīgo sabiedrību un telpu noteikšanā veicina pienācīgu Komisijas pārbaužu norisi. Tās apgalvo, ka to jurisdikciju piemērs, kurās tiek prasīts norādīt attiecīgās sabiedrības un/vai telpas, liecinot, ka šāda precizitāte nekaitē domicila apmeklējumu pienācīgai norisei.

49. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda: pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi novērtējusi vai pārvērtējusi priekšrocības pārbaužu efektivitātes ziņā, kas saistītas ar pārbaudāmo sabiedrību un telpu norādīšanas neprecizitāti, ar to nepietiktu, lai apšaubītu tās izvēlētās pieejas un pārsūdzētā sprieduma 144. punktā izdarītā secinājuma pamatotību.

50. Otrkārt, ir jāatgādina, ka valstu likumdošanas vai tiesu prakse, pat pieņemot, ka tās ir kopējas visām dalībvalstīm, nevar ietekmēt Līguma konkurences noteikumu piemērošanu ( ).

51. Visbeidzot, izvirzot trešā pamata ceturto iebildumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas – pretēji tam, ko Vispārējā tiesa nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 147. punktā,– uzsver: nevar apgalvot, ka patvaļas risku, kas saistīts ar apstrīdētā lēmuma neprecizitāti attiecībā uz pārbaudāmajām personām un telpām, kompensē alternatīvā aizsardzība, kas tiktu nodrošināta ar 2017. gada 17. februāra rīkojumu iespējamo izpildi. Proti, būtu jāpiemēro tikai Savienības tiesības, ar ko attiecīgajām personām ir tieši piedāvātas visas nepieciešamās garantijas pamattiesību aizsardzībai, neatsaucoties uz valsts tiesību normām, kuras arī var tikt piemērotas. Turklāt, lai šie rīkojumi būtu izpildāmi, apelācijas sūdzības iesniedzējām nebija jāļauj Komisijas ierēdņiem piekļūt to telpām, tādējādi uzliekot tiem pienākumu pieprasīt Francijas iestāžu iejaukšanos. Šādas pretestības dēļ tās būtu pakļautas liela naudas soda riskam.

52. Man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija atkal ir balstīta uz pārsūdzētā sprieduma kļūdainu interpretāciju. Proti, Vispārējā tiesa neuzskatīja, ka prettiesiskums, kas izriet no neprecīzām norādēm uz pārbaudāmajiem sabiedrībām un telpām, tika kompensēts ar to, ka 2017. gada 17. februāra rīkojumos tika skaidri norādītas telpas, kuras varēja tikt apmeklētas. Tā tikai norādīja, ka, ja Komisijas iejaukšanās apelācijas sūdzības iesniedzēju pretestības dēļ būtu saistīta ar piespiedu pilnvaru izmantošanu, tās saņemtu papildu garantiju, proti, pārbaudāmo telpu nepārprotamu un ierobežojošu specifikāciju.

53. Balstoties uz visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, uzskatu, ka apelācijas sūdzības trešajam pamatam nevar piekrist.

Secinājumi

54. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai apelācijas sūdzības trešo pamatu noraidīt kā nepamatotu.