ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6)

Ja uz iepriekšējo jautājumu tiktu sniegta apstiprinoša atbilde vai arī ja 2019. gada 27. novembra vēstuli izskatāmajā lietā vairs nevar apstrīdēt, vai pagaidu pasākums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 1223/2009 27. pantu, ir jāuzskata par nesaderīgu ar šo regulu no tā pieņemšanas brīža vai tikai no brīža, kad šī vēstule tika paziņota Valsts zāļu un veselības produktu drošības aģentūrai, vai arī no brīža, kad no šī paziņojuma izdošanas brīža ir beidzies saprātīgs termiņš, kurā var to atcelt, ņemot vērā arī nedrošību, kas ir saistīta ar šīs vēstules saturu, un to, ka Komisija neatbildēja aģentūrai, kura bija norādījusi, ka tā “pagaidām atstās spēkā savu 2019. gada 13. marta lēmumu līdz brīdim, kad tiks pieņemts Komisijas lēmums saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1223/2009 27. panta noteikumiem”?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020.gada 21. decembrī iesniedza Sąd Najwyższy (Polija) – Gmina Wieliszew/Syndykowi masy upadłości Spółdzielczego Banku Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie w upadłości likwidacyjnej

(Lieta C-698/20)

(2021/C 182/36)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Sąd Najwyższy

Pamatlietas puses

Prasītāja: Gmina Wieliszew

Atbildētājs: Syndyk masy upadłości Spółdzielczego Banku Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie w upadłości likwidacyjnej

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes Regula (EK) Nr. 1083/2006 (2006. gada 11. jūlijs), ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999 (1), it īpaši tās 2. panta 5) punkts, 3. pants, 4. pants, 57. panta 1. punkts, 70. un 80. pants, un šobrīd spēkā esošā Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1303/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu, Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1083/2006 (2), it īpaši tās 2. panta 15) punkts, 37. panta 1. punkts, 66. pants, 67. panta 1. punkts, 74. panta 1. punkts un 89. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kas liedz personai, kura ir saņēmusi līdzekļus no Eiropas Savienības budžeta, efektīvi vērsties tiesā ar lūgumu izslēgt šos līdzekļus no maksātnespējīgā parādnieka mantas, ja tie tika ieskaitīti tādā bankas kontā, kas ir atvērts bankā, kura pēc tam tika atzīta par maksātnespējīgu, vai arī tāds valsts tiesiskais regulējums, kas neizslēdz šos līdzekļus no maksātnespējīgās bankas mantas?

(1) OV 2006, L 210, 25. lpp.

(2) OV 2013, L 347, 320. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 22. decembrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – Avis Autovermietung Gesellschaft mbH/Verein für Konsumenteninformation

(Lieta C-701/20)

(2021/C 98/08)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Oberster Gerichtshof

Pamatlietas puses

Prasītāja: Avis Autovermietung Gesellschaft mbH

Atbildētāja: Verein für Konsumenteninformation

Prejudiciālais jautājums

Vai tiesību normas, kas ietvertas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (1) (Vispārīgā datu aizsardzības regula; turpmāk tekstā – “Vispārīgā datu aizsardzības regula”) VIII nodaļā, it īpaši 80. panta 1. un 2. punktā, kā arī 84. pantā 1. punktā, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas – līdztekus iejaukšanās pilnvarām, kas piemīt uzraudzības iestādēm, kuru kompetencē ir regulas piemērošanas uzraudzība un izpilde, un datu subjektu tiesību aizsardzības līdzekļiem –, neatkarīgi no individuālu datu subjektu konkrētu tiesību pārkāpumiem un bez datu subjekta pilnvarojuma par Vispārīgās datu aizsardzības regulas pārkāpumiem konkurentiem, no vienas puses, un atbilstoši valsts tiesībām pilnvarotām apvienībām, iestādēm un kamerām, no otras puses, piešķir tiesības vērsties pret pārkāpēju ar civilprasību tiesā jautājumos, kas skar negodīgas komercprakses aizlieguma neievērošanu vai tiesību aktu patērētāju tiesību aizsardzības jomā pārkāpumu vai aizliegumu izmantot spēkā neesošus Vispārējos darījumu nosacījumus?

(1) OV 2016, L 119, 1. lpp.
1.

Pirmais pamats attiecas uz LES 5. panta 4. punktā noteiktā samērīguma principa pārkāpumu Rumānija uzskata, ka 1. panta 3) punktā paredzētais pasākums attiecībā uz pienākumu transportlīdzeklim atgriezties dalībvalsts, kurā tiek veikta uzņēmējdarbība, saimnieciskās darbības centrā astoņu nedēļu laikā [pēc izbraukšanas no tā] neesot nepieciešams, lai nodrošinātu uzņēmējsabiedrības reālu un efektīvu klātbūtni šādā dalībvalstī, un esot acīmredzami nepiemērots noteiktā mērķa sasniegšanai. Tas esot uzskatāms par nepamatotu un pārmērīgu finansiālu slogu autopārvadātājiem, kas radīs nevajadzīgas ekspluatācijas izmaksas, palielinās tukšbraucienu skaitu, kā arī paaugstinās CO2 emisijas. Rumānija turklāt uzskata, ka 2. panta 4) punkta a), b) un c) apakšpunktā paredzētais pasākums, ar ko papildus tiek ierobežoti kabotāžas pārvadājumi, esot acīmredzami nepiemērots noteikto mērķu sasniegšanai un neesot nepieciešams, lai risinātu konstatētās problēmas, kuras ir saistītas ar kabotāžu regulējošo normu neievērošanu. Tas esot uzskatāms par regresu attiecībā uz pašreizējo tirgus liberalizācijas līmeni, un ar to tikšos destabilizēta autopārvadājumu uzņēmējsabiedrību loģistikas ķēžu organizēšana, paildzināti dīkstāves periodi un palielināts tukšbraucienu skaits. Nesen ieviestās normas apgrūtināšot kabotāžu regulējošo tiesību normu piemērošanu un sarežģīšot kontroles mehānismus, radot autopārvadātājiem nevajadzīgus administratīvos slogus. Turklāt abi pasākumi esot nesamērīgi attiecībā uz negatīvo ietekmi, ko tie rada Savienības dalībvalstu autopārvadājumu uzņēmumiem, it īpaši no dalībvalstīm, kuras ģeogrāfiski atrodas Savienības nomalē.
3)

Ja arī šī atbilde būtu noliedzoša un šāda rīcība līdz ar to būtu iespējama, vai LESD 49. un 56. pants, Publiskā iepirkuma direktīvas 76. un 77. pants (saistībā ar 74. pantu un XIV pielikumu) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (2) 15. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzējas iestādes, izvēloties privāto tiesību bezpeļņas organizācijas (ne tikai brīvprātīgo apvienības), ar kurām būtu jāvienojas par visu veidu sociālo pakalpojumu sniegšanu personām, papildus minētās direktīvas 2. panta 2. punkta j) apakšpunktā minētajiem kritērijiem kā vienu no izvēles kritērijiem var paredzēt to, ka attiecīgā organizācija ir iedibināta pakalpojuma sniegšanas vietā?
C 414/22

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. septembrī iesniegusi tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Beļģija) – Viasat UK Ltd, Viasat Inc./ Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT), État belge, Inmarsat Ventures SE

(Lieta C-417/20)

(2020/C 414/30)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Pamatlietas puses

Prasītāji: Viasat UK Ltd, Viasat Inc.

Atbildētāji: Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT), État belge, Inmarsat Ventures SE

Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis 2020. gada 8. oktobra rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.
5)

Vai Regulas Nr. 261/2004 4. panta 3. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā šajā lietā, kur pasažieris kompleksā ceļojuma ietvaros rezervē pie tūrisma operatora savienoto reisu un tā pirmais lidojums, kuru veic atbildētāja aviosabiedrība, notiek paredzētajā laikā, bet uz otro lidojumu, kuru arī veic atbildētāja aviosabiedrība, pasažieriem tiek atteikta iekāpšana saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 2. panta j) punktu, norādot uz tūrisma operatora neveiktu “seguma rezervāciju”, kompensācijas apmērs ir atkarīgs no visa maršruta attāluma no pirmās izlidošanas vietas līdz pēdējam galamērķim, nevis tikai no traucētā otrā lidojuma attāluma?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 7. aprīlī iesniedza Appeals Service Northern Ireland (Apvienotā Karaliste) – VI/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-247/20)

(2020/C 313/11)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Appeals Service Northern Ireland

Pamatlietas puses

Prasītāja: VI

Atbildētājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai saskaņā ar 2016. gada noteikumu 4. panta 1. punktu bērnam, pastāvīgajam EEZ iedzīvotājam, lai saglabātu uzturēšanās tiesības, ir jābūt visaptverošai veselības apdrošināšanai, kāda viņam būtu kā personai, kura pati var sevi apgādāt?

2) Vai prasība saskaņā ar 2016. gada imigrācijas (Eiropas Ekonomikas zona) noteikumu 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu (saskaņā ar kuru visaptverošas veselības apdrošināšanas Apvienotajā Karalistē kritērijs studenta vai personas, kura pati var sevi apgādāt saskaņā ar 2016. gada imigrācijas (Eiropas Ekonomikas zona) noteikumu 16. panta 2. punkta b) apakšpunkta ii) daļu, ir izpildīts tikai tad, ja šāda apdrošināšana ir gan šai personai, gan uz visiem tās attiecīgajiem ģimenes locekļiem), ir prettiesiska saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, ņemot vērā Direktīvas Nr. 2004/38 (1) 7. punkta 1. apakšpunktu un Eiropas Savienības Tiesas judikatūru, kas izriet no sprieduma Teixiera C-480/08 70. punkta?

3) Ņemot vērā lēmumu lietas Ahmad pret Secretary of State for the Home Department [2014. gads] EWCA Civ 988 53. punktā, vai spēkā esošie savstarpējie pasākumi attiecībā uz kopējo ceļošanas telpu, kuri piemērojami veselības apdrošināšanas jomā starp Apvienoto Karalisti un Īrijas Republiku, tiek uzskatīti par “savstarpējiem pasākumiem” un līdz ar to ir uzskatāmi par visaptverošu veselības apdrošināšanu 2016. gada noteikumu 4. panta 1. punkta izpratnē?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
—

daļēji atcelt Komisijas Īstenošanas Lēmumu (ES) 2018/873 (2018. gada 13. jūnijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), ciktāl tas attiecas uz Ungāriju un ciktāl ar to no Savienības finansējuma ir izslēgts atbalsts, kas ir piešķirts ražotāju grupām ar kvalificētu atzinumu;
3)

Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta s) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka: a) kredītlīgumā ir jānorāda arī valsts tiesībās reglamentētās kredītlīguma pušu tiesības to izbeigt, it īpaši arī kredītņēmēja tiesības izbeigt kredītlīgumu svarīgu iemeslu dēļ atbilstoši BGB 314. pantam terminētu kredītlīgumu gadījumā? b) (ja uz iepriekšējo a) jautājumu tiek atbildēts noliedzoši) tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram valsts tiesībās paredzētu īpašu tiesību izbeigt kredītlīgumu minēšana ir obligāti norādāmā informācija Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta s) apakšpunkta izpratnē? c) kredītlīgumā attiecībā uz visām kredītlīguma pušu tiesībām izbeigt kredītlīgumu ir jānorāda tiesību izbeigt kredītlīgumu izmantošanas gadījumā attiecīgi reglamentētais paziņojumam par izbeigšanu piemērojamais termiņš un forma?
5)

Ja valsts tiesai ir pienākums secināt, ka valsts pasākums nav saderīgs ar Direktīvas 2002/58/EK 15. panta normām, kas ir interpretētas Hartas gaismā, vai tai ir atļauts ierobežot šāda deklaratīva nolēmuma iedarbību laikā, ja tai ir pārliecība, ka to nedarot, tiktu “izraisīts haoss un kaitējums vispārējām interesēm” (saskaņā ar pieeju, kas ir izmantota, piemēram, lietā R (National Council for Civil Liberties) pret Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs (2018) EWHC 975, 46. punkts)?
C 201/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. februārī iesniedza Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Vācija) – HR/Finanzgericht Berlin-Brandenburg

(Lieta C-108/20)

(2020/C 201/21)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Berlin-Brandenburg

Pamatlietas puses

Prasītāja: HR

Atbildētāja: Finanzamt Wilmersdorf

Prejudiciālie jautājumi

Vai Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 167. pants un 168. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību piemērošanu, saskaņā ar kuru priekšnodokļa atskaitīšana ir jāatsaka arī tad, ja agrākā posmā tika izdarīta krāpšana apgrozījuma nodokļa jomā un nodokļu maksātājs par to zināja vai tam par to vajadzēja zināt, bet viņš ar darījumu, uz kura pamata viņš saņēma izpildījumu, nebija nedz piedalījies nodokļu krāpšanā, nedz arī bija saistīts ar to un neveicināja vai neatbalstīja izdarīto nodokļu krāpšanu?

(1) OV 2006, L 347, 1. lpp.
C 161/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 22. janvārī iesniedza Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Spānija) – RH/AB Volvo u.c.

(Lieta C-30/20)

(2020/C 161/33)

Tiesvedības valoda – spāņu

Iesniedzējtiesa

Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid

Pamatlietas puses

Prasītāja: RH

Atbildētājas: AB Volvo, Volvo Group Trucks Central Europ GmbH, Volvo Lastvagnar AB un Volvo Group España S.A.

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (1) 7. panta 2. punkts, kurā ir noteikts, ka pret personu, kurai ir domicils kādas dalībvalsts teritorijā, var celt prasību citā dalībvalstī “[..] lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir vienīgi noteikta dalībvalsts, kurā atrodas minētā vieta, tiesu iestāžu starptautiskā jurisdikcija, līdz ar to, lai konkretizētu teritoriāli piekritīgo valsts tiesu šajā valstī, ir jāizmanto valsts procesuālās tiesību normas, vai arī tas ir jāinterpretē kā jaukta tiesību norma, ar kuru līdz ar to tieši tiek noteikta gan starptautiskā jurisdikcija, gan valsts teritoriālā jurisdikcija, neatsaucoties uz valsts iekšējām tiesību normām?

(1) OV 2012, L 351, 1. lpp.
3)

Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša: a) vai attiecībā uz izvirzītajām prasībām par likumīgajām interesēm Regulas Nr. 1151/2012 49. panta 3. punkta pirmās daļas un 4. punkta otrās daļas izpratnē ir jānošķir reģistrācijas procedūra saskaņā ar šīs regulas 49.–52. pantu, no vienas puses, un procedūra par grozījumiem specifikācijā saskaņā ar šīs pašas regulas 53. pantu, no otras puses, un b) tādēļ procedūrā par tādiem grozījumiem specifikācijā, kas nav maznozīmīgi, likumīgas intereses Regulas Nr. 1151/2012 53. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē, skatot to kopsakarā ar 49. panta 3. punkta pirmo daļu un 4. punkta otro daļu, ir tikai ražotājiem, kuri ģeogrāfiskajā apgabalā ražo produktus, kas atbilst produkta specifikācijai, vai arī ir konkrēti iecerējuši šādu ražošanu, tādējādi “apgabalam nepiederošas personas”a priori izslēdzot no likumīgo interešu īstenošanas?
C 95/21

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 21. janvārī iesniedza Tribunal de grande instance de Rennes (Francija) – PF, QG/Caisse d’allocations familiales d’Ille et Vilaine (CAF)

(Lieta C-27/20)

(2020/C 95/25)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Tribunal de grande instance de Rennes

Pamatlietas puses

Prasītāji: PF, QG

Atbildētāja: Caisse d’allocations familiales d’Ille et Vilaine (CAF)

Prejudiciālais jautājums

Vai Savienības tiesības, it īpaši Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. un 45. pants, kā arī Regulas Nr. 883/2004 (1) 4. pants un Regulas Nr. 492/2011 (2) 7. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā Sociālā nodrošinājuma kodeksa R 532-3. pants, kurā kā atsauces kalendārais gads ģimenes pabalstu aprēķināšanai ir noteikts priekšpēdējais gads pirms izmaksas perioda, kura piemērošanas rezultātā situācijā, kad pabalsta saņēmēja ienākumi ir ievērojami palielinājušies vienā dalībvalstī un pēc viņa atgriešanās izcelsmes valstī tie ir būtiski samazinājušies, šim pabalsta saņēmējam, atšķirībā no iedzīvotājiem, kuri nav izmantojuši savas brīvas pārvietošanās tiesības, ir atņemta daļa no tiesībām uz ģimenes pabalstiem?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.)

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.).
5)

Vai – gadījumā, ja uz trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde – tādā gadījumā kā aplūkotais, kurā rēķina izsniedzējs preču piegādes brīdī zināja, ka preces tika nopirktas tālākpārdošanai, bet ārvalstu pircējs tomēr vēlējās tās izvest no valsts teritorijas saskaņā ar ārvalstu ceļotājiem piemērojamo režīmu, un līdz ar to rēķina izsniedzējs rīkojās negodprātīgi, jo nosūtīja nodokļa atmaksas pieteikuma veidlapu, kas ir jāaizpilda minētajā režīmā, un atmaksāja pārnesto pievienotās vērtības nodokli, piemērojot atbrīvojumu no nodokļa ārvalstu ceļotājiem, ar PVN direktīvas 146. un 147. pantu un Savienības tiesībās noteiktajiem nodokļu neitralitātes un samērīguma principiem ir saderīga dalībvalsts prakse, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsakās atmaksāt nodokli, kas ir nepareizi deklarēts un samaksāts par preču piegādēm ārvalstu ceļotājiem, nekvalificējot šos darījumus kā preču piegādes eksportam un neveicot attiecīgas korekcijas, lai arī nav apstrīdams, ka preces tika izvestas no Ungārijas kā ceļotāju bagāža?
4.

Ja atbilde uz jautājumu 2.a) vai c) ir apstiprinoša un uz jautājumu 3.a) vai b) tā ir noliedzoša: vai situācijā, kāda tā ir šajā lietā, Regulas Nr. 531/2012 6.b panta 1. punkta 1. rindkopa, skatot to kopsakarā ar Īstenošanas regulas Nr. 2016/2286 4. panta 2. punkta 1. rindkopu, ir jāinterpretē tādējādi, ka mobilo sakaru tarifu plāna iekšzemes mazumtirdzniecības kopējā cena ir jāņem vērā arī, nosakot to apjomu, kuru datu viesabonēšanas klientiem jānodrošina atbilstoši “Fair Use Policy”, kas attiecināta atsevišķi uz izvēles tarifu plānu kā tādu?
4)

Vai Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) 176. panta otrā daļa nepieļauj to, ka Portugāles pievienošanās Eiropas Kopienām dienā stājas spēkā noteikumi (tādi, kādi ir paredzēti Pievienotās vērtības nodokļa kodeksa 21. panta 1. punktā), kuri nosaka izņēmumus no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu par noteiktiem izdevumiem (tostarp izdevumiem par izmitināšanu, pārtiku, dzērieniem, automašīnu nomu, degvielu un ceļu nodokļu maksu), ja šie noteikumi ir jau bijuši publicēti un to stāšanās spēkā ir bijusi sākotnēji paredzēta pirms pievienošanās, bet tad ir atlikta un pārcelta uz pievienošanās dienu?
1)

a) Vai Padomes Direktīvas 92/13/EEK (1) (1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV 1992, L 76), 1. panta 3. punkts, 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, un 2.bis panta 2. punkts, tos skatot, ņemot vērā judikatūras secinājumus spriedumos Fastweb (C-100/12), PFE (C-689/13), Archus un Gama (C-131/16) un Lombardi (C-333/18), ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesu praksi, saskaņā ar kuru gadījumā, ja nevis līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas pēdējā posmā, bet gan iepirkuma procedūras iepriekšējā posmā (tādā kā tehnisko piedāvājumu pārbaudes posms) ar līgumslēdzējas iestādes lēmumu ir izslēgts viens pretendents un savukārt ir pielaists cits pretendents (konkurents), noraidītais pretendents, gadījumā, ja kompetentā tiesa noraida tā prasību apturēt akta (AEPP lēmuma) izpildi daļā, kas attiecas uz tā izslēgšanu no konkursa, saglabā likumīgās intereses tajā pašā prasībā apturēt akta izpildi prasīt otrā pretendenta izslēgšanu, norādot vienīgi, ka tas esot pielaists, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentu piedāvājumiem principu? b) Ja atbilde uz a) jautājumu ir apstiprinoša, vai minētās tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka iepriekš minētos apstākļos noraidītajam pretendentam ir tiesības prasībā par akta izpildes apturēšanu apstrīdēt jebkādu trūkumu konkurenta dalībā iepirkuma procedūrā, proti, celt iebildumus arī pret citām atšķirīgām konkurenta piedāvājuma nepilnībām, kuras atšķiras no nepilnībām, kuru dēļ tika izslēgts viņa paša piedāvājums, lai, pirmkārt, apturētu iepirkuma konkursa turpināšanu un līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu konkurentam ar aktu, kas būtu jāpieņem nākamajā procedūras posmā, un, otrkārt, gadījumā, ja pamatprasība (prasība atcelt aktu) tiek apmierināta, šis konkurents tiktu izslēgts, līguma slēgšanas tiesību piešķiršana tiktu izbeigta un, iespējams, šī iemesla dēļ tiktu rīkota jauna iepirkuma procedūra, kurā piedalītos izslēgtais prasītājs?
1)

Vai atbilstoši iedibinātajai Tiesas judikatūrai, tostarp tās spriedumiem, 2010. gada 20. aprīlis (lieta C-265/08, Federutility) (1), un 2016. gada 7. septembris (lieta C-121/15, ANODE) (2), ar Direktīvas 2009/72 (3) 3. panta 2. punkta prasībām ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums — kā tas, kas ir noteikts 2013. gada 26. decembra Likuma 24/2013 45. panta 4. punktā, kurš vēlāk ir īstenots ar 2014. gada 21. novembra Karaļa dekrēta 968/2014 2. un 3. pantu — kurā sociālās atlaides (bono social) finansēšanas pienākums tiek uzlikts noteiktiem elektrosistēmas uzņēmumiem, proti, uzņēmumu grupu mātesuzņēmumiem vai attiecīgajā gadījumā uzņēmumiem, kas vienlaikus īsteno elektroenerģijas ražošanas, sadales un tirdzniecības darbības, lai gan daži no šiem pienākuma subjektiem ir maznozīmīgi nozarē kopumā, turpretī atbrīvojot no šā pienākuma citus uzņēmumus vai uzņēmumu grupas, kas iespējami ir labākā situācijā, lai uzņemtos šīs izmaksas vai nu sava apgrozījuma vai relatīvā lieluma kādā no darbības nozarēm dēļ, vai tāpēc, ka tie vai tās veic divas no šīm darbībām vienlaikus un integrētā veidā?
1.

Vai Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2017/271 (2017. gada 16. februāris), ar kuru paplašina galīgo antidempinga maksājumu, kas ar Padomes Regulu (EK) Nr. 925/2009 noteikts konkrētas Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes alumīnija folijas importam, attiecinot to uz konkrētu nedaudz pārveidotu alumīnija foliju (1) (Regula 2017/271) 1. panta 1. punkts nav spēkā, jo tas ir pretrunā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (Regula 2016/1036) (2), 13. panta 1. punktam, kur ar tiesību normu antidempinga maksājums, kas saskaņā ar Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2015/2384 (2015. gada 17. decembris), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes alumīnija foliju importam un ar ko pēc termiņbeigu pārskatīšanas saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1225/2009 (3) 11. panta 2. punktu izbeidz procedūru attiecībā uz konkrētu Brazīlijas izcelsmes alumīnija foliju importu (Regula 2015/2384), tika ieviests attiecībā uz saimniecības alumīnija foliju, to paplašinot arī uz pārveidoto alumīnija foliju, un pārveidoto alumīnija foliju no antidempinga maksājuma atbrīvojot vienīgi tad, ja ir izpildīti Regulas 2017/271 1. panta 4. punkta nosacījumi?
3)

Vai apstāklis, ka nodokļa maksātājam ir iespēja/tiesības daļu no izmaksām pieprasīt segt trešajai personai, kas [no tām] gūst labumu, taču tas to nedara, ietekmē jautājumu par PVN, kas piemērojams šīm izmaksām, atskaitāmību?