Lieta C‑662/17

E. G.

pret

Republika Slovenija

(Vrhovno sodišče lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā Eiropas patvēruma sistēma – Direktīva 2013/32/ES – 46. panta 2. punkts – Tāda lēmuma pārsūdzība, ar kuru ir atteikta bēgļa statusa piešķiršana, bet ir piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss – Pieņemamība – Pietiekamas intereses neesamība, ja dalībvalsts piešķirtais alternatīvās aizsardzības statuss sniedz tādas pašas tiesības un priekšrocības kā bēgļa statuss saskaņā ar Savienības un valstu tiesību aktiem – Pieteikuma iesniedzēja individuālās situācijas nozīme, izvērtējot minēto tiesību un priekšrocību identiskumu

Kopsavilkums – Tiesas (septītā palāta) 2018. gada 18. oktobra spriedums

Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32 – Tiesības uz efektīvu pārsūdzības tiesā iespēju – Tāda lēmuma pārsūdzība, ar kuru ir atteikta bēgļa statusa piešķiršana, bet ir piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss – Iespēja dalībvalstīm uzskatīt šādu pārsūdzību par nepieņemamu – Nosacījumi – Šo abu statusu sniegto tiesību un priekšrocību identiskums – Novērtējums “in abstracto” – Piemērojamība

(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32 46. panta 2. punkta otrā daļa)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 46. panta 2. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā, piešķirtais alternatīvās aizsardzības statuss nesniedz “tādas pašas tiesības un priekšrocības kā bēgļa statuss saskaņā ar Savienības un valstu tiesību aktiem” šīs tiesību normas izpratnē, un līdz ar to šīs dalībvalsts tiesa nevar noraidīt kā nepieņemamu tāda lēmuma pārsūdzību, ar kuru pieteikums attiecībā uz bēgļa statusa piešķiršanu ir atzīts par nepamatotu, bet ir piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, pamatojoties uz to, ka pieteikuma iesniedzējam nav pietiekamas intereses procedūras turpināšanā, ja ir apstiprinājies, ka saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu šīs abu starptautiskās aizsardzības statusu sniegtās tiesības un priekšrocības faktiski nav identiskas.

Šāda pārsūdzība nevar tikt noraidīta kā nepieņemama, pat ja, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja konkrēto situāciju, ir konstatēts, ka bēgļa statusa piešķiršana nevarētu viņam sniegt vairāk tiesību un priekšrocību nekā alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršana, jo pieteikuma iesniedzējs neatsaucas vai vēl neatsaucas uz bēgļa statusa sniegtajām tiesībām, kuras saskaņā ar alternatīvās aizsardzības statusu netiek sniegtas vai tiek sniegtas tikai mazākā apjomā.

Direktīvas 2013/32 46. panta 2. punkta otrajā daļā dalībvalstij ir ļauts paredzēt, ka pietiekamas intereses neesamības dēļ kā nepieņemama var tikt noraidīta tāda lēmuma pārsūdzība, ar kuru pieteikums par bēgļa statusa piešķiršanu ir atzīts par nepamatotu, bet ir piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, ja pēdējais minētais statuss, ko ir piešķīrusi šī dalībvalsts, sniedz “tādas pašas tiesības un priekšrocības” kā bēgļa statuss saskaņā ar Savienības un valstu tiesību aktiem. Līdz ar to Direktīvas 2013/32 46. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā pārsūdzības tiesību izslēgšana, tā kā tā ir izņēmums no šīs direktīvas 46. pantā noteiktajām tiesībām uz efektīvu pārsūdzības iespēju tiesā saistībā ar jebkādu lēmumu noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kā arī Hartas 47. pantā nostiprināto pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ierobežojums, ir jāinterpretē šauri. No minētā izriet, ka šī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību izslēgšana var būt attiecināma tikai uz gadījumu, kad dalībvalsts piešķirtā alternatīvās aizsardzības statusa sniegtās tiesības un priekšrocības ir faktiski identiskas tām, ko sniedz bēgļa statuss saskaņā ar piemērojamajiem Savienības un valstu tiesību aktiem.

Tomēr ir jākonstatē, ka attiecībā uz uzturēšanās tiesībām Slovēnijas tiesību aktos paredzētais alternatīvās aizsardzības statuss nesniedz tās pašas tiesības un priekšrocības kā tās, ko sniedz bēgļa statuss saskaņā ar Savienības un valstu tiesību aktiem, jo, kā izriet no konstatējumiem, kurus ir izdarījusi iesniedzējtiesa un kuri ir atgādināti šī sprieduma 33. punktā, ar alternatīvās aizsardzības statusu saistītais uzturēšanās atļaujas termiņš nav pielāgots uzturēšanās atļaujas termiņam, kas tiek attiecināts uz personām, kurām ir piešķirts bēgļa statuss.

Turpretim, kā ir apgalvojušas Nīderlandes valdība un Komisija, Slovēnijas tiesībās ietvertie noteikumi par attiecīgā starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanu, izbeigšanos, atsaukšanu un pagarināšanu, uz kuriem savā pirmajā jautājumā atsaucas iesniedzējtiesa, attiecas nevis uz šo statusu sniegto tiesību saturu, bet konkrētā statusa noteikšanu. Šie noteikumi ir formulēti imperatīvi un atšķirīgi abiem konkrētajiem starptautiskās aizsardzības statusiem, uz kuriem attiecas Direktīvas 2011/95 III–VI nodaļa. Minētie noteikumi – pretēji noteikumiem attiecībā uz minētā statusa sniegto tiesību saturu – līdz ar to nevar tikt pieskaitīti “tiesībām un priekšrocībām” Direktīvas 2013/32 46. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē.

Visbeidzot, iesniedzējtiesai ir šaubas arī par to, vai, izvērtējot Direktīvas 2013/32 46. panta 2. punkta otrajā daļā izvirzītā nosacījuma par abu konkrēto starptautiskās aizsardzības statusu sniegto tiesību un priekšrocību identiskumu, ir jāņem vērtā pieteikuma iesniedzēja individuālā situācija un ka tādējādi, pat ja šāda tiesību un priekšrocību identiskuma nebūtu, pietiekamas intereses pārsūdzēt lēmumu, ar kuru viņam ir atteikts bēgļa statuss, katrā ziņā nebūtu, izraisot pārsūdzības nepieņemamību, gadījumā, ja šī statusa piešķiršana, ņemot vērā viņa konkrēto situāciju, viņam nesniegtu vairāk tiesību un priekšrocību kā alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršana. Tomēr jautājums, vai ir izpildīts Direktīvas 2013/32 46. panta 2. punkta otrajā daļā izvirzītais nosacījums, ka ar abiem konkrētajiem starptautiskās aizsardzības statusiem saistītajām tiesībām un priekšrocībām ir jābūt faktiski identiskām, ir jāizvērtē, pamatojoties uz konkrētā valsts tiesiskā regulējuma izvērtējumu kopumā, nevis no attiecīgā pieteikuma iesniedzēja konkrētās situācijas viedokļa.

(skat. 43., 49., 50., 54., 57.–59., 62., 63. un 70. punktu un rezolutīvo daļu)