Lieta C‑56/17

Bahtiyar Fathi

pret

Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite

(Administrativen sad Sofia‑grad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Robežas, patvērums un imigrācija – Regula (ES) Nr. 604/2013 – 3. pants – Dalībvalsts, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā kādā no dalībvalstīm iesniegta starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, noteikšana – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, nepieņemot tiešu lēmumu par tās dalībvalsts noteikšanu, kas ir atbildīga par izskatīšanu – Direktīva 2011/95/ES – 9. un 10. pants – Ar reliģiju pamatoti vajāšanas iemesli – Pierādījumi – Irānas tiesību akti par apostāzi – Direktīva 2013/32/ES – 46. panta 3. punkts – Efektīva tiesību aizsardzība

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2018. gada 4. oktobra spriedums

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 3. panta 1. punkts tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj, ka dalībvalsts iestādes pēc būtības izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu šīs regulas 2. panta d) punkta izpratnē, ja nav pieņemts tiešs šo iestāžu lēmums, ar ko, pamatojoties uz minētajā regulā paredzētajiem kritērijiem, ir noteikts, ka atbildība par šādas izskatīšanas veikšanu bija šai dalībvalstij. (skat. 56. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 46. panta 3. punkts tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā ir interpretējams tādējādi, ka, izskatot prasību, ko starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs ir cēlis pret lēmumu, kurā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums ir uzskatīts par nepamatotu, dalībvalsts kompetentajai tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes pārbaudīt, vai ir pareizi piemēroti Regulā Nr. 604/2013 paredzētie kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par minētā pieteikuma izskatīšanu. Protams, Direktīvas 2013/32 54. apsvērumā ir noteikts, ka tā būtu jāpiemēro pieteikuma iesniedzējiem, uz kuriem attiecas Dublinas III regula, papildus šīs regulas noteikumiem un neskarot tos. No tā tomēr nevar secināt, ka, izskatot prasību, ko starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punktu ir iesniedzis par lēmumu, kurā tā starptautiskās aizsardzības pieteikums ir uzskatīts par nepamatotu, dalībvalsts kompetentajai tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai pareizi ir piemēroti Dublinas III regulā paredzētie kritēriji un mehānismi tās dalībvalsts noteikšanai, kas ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu. Pirmkārt, no Direktīvas 2013/32 53. apsvēruma skaidri izriet, ka to nav paredzēts piemērot procedūrām starp dalībvalstīm, ko reglamentē Dublinas III regula. Otrkārt, Dublinas III regulas 2. panta d) punktā ir noteikts, ka šajā regulā “starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana” ir “jebkura pārbaude, lēmums vai nolēmums, ko attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu izdara vai pieņem kompetentās iestādes saskaņā ar Direktīvu [2013/32] un Direktīvu [2011/95], izņemot procedūras atbildīgās dalībvalsts noteikšanai saskaņā ar [minēto] regulu”. (skat. 67.–70. un 72. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)

Saskaņā ar Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta b) apakšpunktu, “novērtējot vajāšanas iemeslus, dalībvalstis ņem vērā šo: [..] reliģijas jēdziens jo īpaši ietver teisma, neteisma un ateisma uzskatu esamību, piedalīšanos vai nepiedalīšanos oficiālos privātos vai publiskos dievkalpojumos vienatnē vai kopā ar citiem, citas reliģiskas darbības vai uzskatu izteikšanu vai arī personīgu vai grupas uzvedību, kuras pamatā ir vai kuru izraisa jebkāda reliģiska ticība”. Tiesai, runājot par Direktīvas 2004/83 interpretāciju, jau ir bijusi iespēja uzsvērt, ka šajā tiesību normā ir sniegta plaša “reliģijas” jēdziena definīcija, kas ietver visus to veidojošos elementus, gan publiskus, gan privātus, gan kolektīvus, gan individuālus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Y un Z, C‑71/11 un C‑99/11, EU:C:2012:518, 63. punkts). Šajā ziņā no šīs tiesību normas teksta un it īpaši no frāzes “jo īpaši” izmantošanas skaidri izriet, ka tajā ietvertajā “reliģijas” jēdziena definīcijā ir sniegts tikai neizsmeļošs to elementu uzskaitījums, kas var raksturot šo jēdzienu starptautiskās aizsardzības pieteikuma kontekstā, kurš ir pamatots ar bailēm no vajāšanas reliģijas dēļ. Kā tas izriet no šīs definīcijas, “reliģijas” jēdziens ietver, pirmkārt, teisma, neteisma vai ateisma uzskatu esamību, kas, ņemot vērā izmantoto terminu vispārējo raksturu, norāda, ka tas attiecas gan uz “tradicionālajam” reliģijām, gan uz citu pārliecību, un, otrkārt, piedalīšanos vai nepiedalīšanos dievkalpojumos vienatnē vai kopā ar citiem, kas nozīmē, ka piederības reliģiskai kopienai neesamība pati par sevi nav noteicoša šī jēdziena vērtējumā. Turklāt, runājot par “reliģijas” jēdzienu, kas ir paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 10. pantā, kurš, kā tas izriet no Direktīvas 2011/95 16. apsvēruma, ir jāņem vērā, arī interpretējot šo direktīvu, Tiesa uzsvēra šī jēdziena plašo izpratni, kas var ietvert gan forum internum, proti, uzskatu esamību, gan forum externum, proti, reliģiskas ticības publisku paušanu, jo reliģija var izpausties gan vienā, gan otrā formā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 29. maijs, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen u.c., C‑426/16, EU:C:2018:335, 44. punkts, kā arī 2018. gada 10. jūlijs, Jehovan todistajat, C‑25/17, EU:C:2018:551, 47. punkts un tajā minētā judikatūra). (skat. 77.–81. punktu)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu 10. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, kas sava pieteikuma pamatojumam atsaucas uz vajāšanas draudiem ar reliģiju saistītu iemeslu dēļ, lai pamatotu savus apgalvojumus par savu reliģisko ticību, nav jāsniedz paziņojumi vai jāiesniedz dokumenti, kuri attiecas uz visiem šajā tiesību normā paredzētā “reliģijas” jēdziena elementiem. Pieteikuma iesniedzējam tomēr ir ticami jāpamato minētie apgalvojumi, iesniedzot elementus, kas kompetentajai iestādei ļauj pārliecināties par to patiesumu. Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis arī secinājumu 43. un 44. punktā, darbības, ko, pieteikuma iesniedzējam atgriežoties savā izcelsmes valstī, pret šo pieteikuma iesniedzēju varētu veikt šīs valsts iestādes ar reliģiju saistītu iemeslu dēļ, ir jānovērtē atkarībā no to smaguma. Tādējādi atbilstoši šim kritērijam tās var tikt kvalificētas kā “vajāšana”, un nav vajadzīgs, lai tās apdraudētu katru no reliģijas jēdziena elementiem. Tomēr ir svarīgi, ka pieteikuma iesniedzējs pienācīgi pamato savus apgalvojumus par viņa iespējamo pāriešanu citā reliģijā, jo paziņojumi par reliģisko pārliecību vai piederību kādai reliģiskai kopienai vien ir tikai Direktīvas 2011/95 4. pantā paredzētā faktu un apstākļu pārbaudes procesa sākuma punkts (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2014. gada 2. decembris, A u.c., no C‑148/13 līdz C‑150/13, EU:C:2014:2406, 49. punkts, kā arī 2018. gada 25. janvāris, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 28. punkts). Ja daži starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja paziņojumu aspekti nav pamatoti ar dokumentāriem vai citiem pierādījumiem, kompetentās iestādes, veicot pārbaudes saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu, šos aspektus var ņemt vērā tikai tad, ja ir izpildīti šīs pašas direktīvas 4. panta 5. punkta a)–e) apakšpunktā noteiktie kumulatīvie nosacījumi. Šo nosacījumu vidū it īpaši ir tas, ka pieteikuma iesniedzēja paziņojumi tiek uzskatīti par saskaņotiem un ticamiem un ka tie nav pretrunā specifiskai un vispārējai informācijai, kas ir pieejama par pieteikuma iesniedzēja lietu, kā arī apstāklis, ka ir konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējam kopumā var uzticēties (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. janvāris, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 33. punkts). Kompetentajai iestādei attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā arī paskaidrojumi, kas sniegti saistībā ar pierādījumu neesamību un pieteikuma iesniedzēja vispārēju uzticamību (spriedums, 2018. gada 25. janvāris, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā ģenerāladvokāts to ir uzsvēris secinājumu 47. punktā, izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, kas ir pamatoti ar bailēm no vajāšanas reliģisku iemeslu dēļ, papildus pieteikuma iesniedzēja individuālajam statusam un personiskajai situācijai it īpaši ir jāņem vērā viņa reliģiskā pārliecība un apstākļi, kādos tā ir iegūta, veids, kādā viņš saprot un praktizē savu ticību vai savu ateismu, viņa attiecības ar tās reliģijas doktrīnu, rituāliem vai preskriptīvajiem aspektiem, kurai, kā viņš apgalvo, viņš pieder vai no kuras viņš vēlas attālināties, viņa iespējamā loma savas ticības nodošanā vai arī reliģisko faktoru un identitātes, etnisko vai dzimuma faktoru kombinācija. (skat. 83., 84., 86.–88. un 90. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)