91.

Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesai uz Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi: Apstākļos, kad pircēja ir ierosinājusi tiesvedību pret pārdevēju par kaitējuma atlīdzību, balstoties uz valsts tiesību aktu normām, kas cita starpā ir piemērojami patērētāju līgumiem, bet nav īpaši apgalvojusi, ka viņa ir patērētāja, ar valsts procesuālo tiesību normu nevar liegt valsts tiesai pārbaudīt to, vai attiecīgā persona patiesi ir patērētājs Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām nozīmē, un pēc tam piemērot valsts patērētāju tiesību aizsardzības tiesību normas, kas interpretētas atbilstoši Direktīvai 1999/44. Tomēr šī prasība ir atkarīga no nosacījuma, ka tiesiskajiem un faktiskajiem elementiem, kas nepieciešami attiecīgā uzdevuma izpildei, ir jābūt pieejamiem valsts tiesai vai nu tāpēc, ka šie elementi jau ir daļa no lietas materiāliem, vai tāpēc, ka valsts tiesa tos var iegūt saskaņā ar valsts procesuālajām tiesību normām. Valsts tiesa nevar lemt ārpus konkrētā strīda, kā to definējušas puses, robežām. Šis pats pienākums veikt ex officio pārbaudi un šie paši nosacījumi ir piemērojami apelācijas sūdzībai, ja i) vismaz viena puse ir balstījusies uz valsts tiesību normām, ar kurām (vismaz daļēji) īsteno Direktīvu 1999/44, un ii) atkarībā no tā, vai viena puse ir (vai nav) patērētājs, viņš (vai viņa) var (vai nevar) izmantot pastiprināto aizsardzību, ko sniedz minētās normas. Fakts, ka patērētājai palīdzēja jurists, nemaina šo secinājumu. Lai īstenotu efektivitātes principu, ir jāveic 5. panta 3. punkta ex officio pārbaude, ar nosacījumu, ka valsts tiesai ir pieejami nepieciešamie juridiskie un faktiskie elementi un tā nemaina pušu noteiktās strīda robežas. Ciktāl 5. panta 3. punktā ir ietvertas līdzīgas iezīmes kā tās, kas raksturīgas kādai valsts tiesībās ietvertai sabiedriskās kārtības normai, saskaņā ar līdzvērtīguma principu arī var pieprasīt, lai tāda valsts tiesa kā pamatlietā iesaistītā, pēc savas ierosmes piemērotu jebkuru valsts tiesību normu, ar ko transponē 5. panta 3. punktu. Ar Direktīvas 1999/44 noteikumiem netiek ierobežota dalībvalstu kompetence noteikt un piemērot pierādījumu normas attiecībā uz prasību atbilstoši Direktīvas 1999/44 5. panta 2. punktam, ka patērētājam ir jāinformē pārdevējs par neatbilstību, ja valsts tiesībās i) ir paredzēts laika posms, kas nav īsāks par diviem mēnešiem, ii) netiek paredzēti noteikumi, kas grozītu Direktīvas 1999/44 5. pantā paredzēto pienākumu saturu, un iii) piemērojamās normas nav citādi mazāk labvēlīgas kā tās, ar kurām regulē valstī celtas prasības, un tās nav veidotas tādējādi, lai padarītu praktiski neiespējamu vai pārlieku sarežģītu ar ES tiesībām piešķirto tiesību izmantošanu. Ar Direktīvu 1999/44 5. panta 3. punktu pierādīšanas pienākums tiek daļēji grozīts patērētāja labā, kuram, ievērojot ierobežojumu laikā, nav jāpierāda, ka neatbilstība jau pastāvēja preces piegādāšanas brīdī. Tādējādi patērētājam joprojām ir jākonstatē, ka piegādātā prece neatbilst tam, ko viņš saprātīgi varēja sagaidīt saņemt, saskaņā ar līgumu un informāciju, kas izklāstīta 2. panta 2. punktā. Tomēr patērētājam nav jāpierāda, ka neatbilstība ir radusies pārdevēja dēļ.