ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nepieciešamajai naudas sodu apmēru diferenciācijai starp uzņēmumiem atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir atzīta attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķināšanu, nav obligāti jānotiek “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu noteikšanas ietvaros, bet atšķirības starp uzņēmumiem un attiecīgo uzņēmumu konkrētie apstākļi attiecīgā gadījumā var tikt ņemti vērā citā naudas soda aprēķināšanas stadijā, piemēram, pielāgojot pamatsummu atkarībā no atbildību mīkstinošiem un pastiprinošiem apstākļiem saskaņā ar 28. un 29. punktu Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, vai arī pārdošanas apjoma vērtības ietvaros, kas ņemta vērā naudas soda pamatsummas aprēķināšanai, jo šī vērtība attiecībā uz katru uzņēmumu atspoguļo tā līdzdalības nozīmīgumu attiecīgajā pārkāpumā atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 13. punktam. Proti, šā pēdējā minētā punkta mērķis ir uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra aprēķinā kā sākumpunktu izmantot apmēru, kas atspoguļo pārkāpuma ekonomisko ietekmi un šī uzņēmuma nozīmi pārkāpumā.

Kaut arī, lai novērtētu LESD 101. panta pārkāpuma smagumu un tādējādi noteiktu uzliekamā naudas soda apmēru, var tostarp tikt ņemts vērā šā pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs un preču skaits, uz kurām tas attiecas, tomēr apstāklis, ka kāda pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs un aptverto preču skaits ir lielāks salīdzinājumā ar citu pārkāpumu, pats par sevi obligāti nenozīmē, ka šis pirmais pārkāpums – aplūkots kopumā un it īpaši ņemot vērā tā būtību – ir uzskatāms par smagāku nekā otrais pārkāpums un par tādu, kas līdz ar to attaisno lielāku “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu noteikšanu nekā tie koeficienti, kas ir izmantoti, lai aprēķinātu naudas sodu par šo otro pārkāpumu.

Par konkurences noteikumu pārkāpumu uzlikto naudas sodu pamatsummā ir ietverta summa saistībā ar pārkāpuma smagumu un papildsumma.

Summa saistībā ar pārkāpuma smagumu tiek noteikta atbilstoši procentuālai likmei, kuras lielums ir no 0 % līdz 30 % no attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjoma vērtības pēdējā tā dalības gadā aizliegtās vienošanās ietvaros. Līdz ar to šī summa ir pielāgota katram uzņēmumam, kas piedalījies pārmestajā pārkāpumā.

Lai noteiktu “pārkāpuma smaguma” koeficientu, ir jāņem vērā it īpaši pārmestā pārkāpuma būtība. Taču aizliegtā vienošanās, kuras mērķis ir cenu saskaņošana, sava rakstura dēļ ir viens no smagākajiem konkurences ierobežojumiem. Līdz ar to Komisijai un Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tās ir pieļāvušas kļūdas tiesību piemērošanā, “pārkāpuma smaguma” koeficienta likmi par šādu pārkāpumu nosakot 15 % apmērā un uzskatot, ka šī likme atbilst samērīguma principam.

(skat. 51.–54. punktu)
Tādējādi, ja uzņēmumu, ko Komisija uzskata par atbildīgu par LESD 101. panta pārkāpumu, iegādājas cits uzņēmums, kura ietvaros tas kā meitasuzņēmums saglabā atsevišķas ekonomiskas vienības statusu, Komisijai ir jāņem vērā katras šīs ekonomiskās vienības apgrozījums attiecībā uz laikposmu pirms iegādes, lai tām vajadzības gadījumā piemērotu ierobežojumu 10 % apmērā no to kopējā apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā, kas noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā.

Šajā ziņā 23. panta 2. punkta mērķis – nosakot 10 % no katra uzņēmuma, kas ir piedalījies pārkāpumā, apgrozījuma – ir it īpaši izvairīties no tāda naudas soda piemērošanas, kura apmērs pārsniedz šo maksimālo apmēru un minētā uzņēmuma maksātspēju brīdī, kad Komisija to ir atzinusi par vainīgu pārkāpumā un piemērojusi finansiālu sankciju. Šis konstatējums ir apstiprināts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā, kurā attiecībā uz ierobežojumu 10 % apmērā tiek prasīts, lai tas tiktu aprēķināts, balstoties uz finanšu gadu pirms Komisijas lēmuma par pārkāpuma sodīšanu pieņemšanas. Taču šāda prasība tiek pilnībā ievērota, ja, kā tas ir šajā gadījumā, šī maksimālā robeža tiek noteikta, pamatojoties tikai uz meitasuzņēmuma apgrozījumu, ciktāl tas attiecas uz naudas sodu, kas tai vienīgajai uzlikts par laika posmu, pirms to iegādājās mātesuzņēmums.

No tā izriet, ka, ciktāl mātesuzņēmumam nevar tikt piemērota atbildība par pārkāpumu, ko tā meitasuzņēmums ir izdarījis pirms datuma, kurā tas ir ticis iegādāts, Komisijai, lai aprēķinātu ierobežojumu 10 % apmērā, ir jāņem vērā šā meitasuzņēmuma paša apgrozījums finanšu gadā pirms lēmuma pieņemšanas, ar kuru ir uzlikts sods par pārkāpumu. Līdz ar to, ja tiek nošķirts sākotnējais laikposms, attiecībā uz kuru meitasuzņēmums tiek atzīts par vienpersoniski atbildīgu par pārkāpumu, un otrais laikposms, attiecībā uz kuru mātesuzņēmums tiek atzīts par solidāri atbildīgu par pārkāpumu kopā ar meitasuzņēmumu, tad Komisijai, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, ir jāpārbaudīta, vai naudas soda daļa, attiecībā uz kuru mātesuzņēmums nav atzīts par solidāri atbildīgu, nepārsniedz ierobežojumu 10 % apmērā no paša meitasuzņēmuma apgrozījuma.

(skat. 44., 46.–50. punktu)
Līdz ar to tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir reglamentēta nodokļa uzlikšana ieguldītāju, kuriem pieder ieguldījumu daļas kolektīvu ieguldījumu uzņēmumos, ienākumiem, paredzot atšķirīgus nodokļa uzlikšanas noteikumus atkarībā no tā, vai attiecīgais nerezidējošais ieguldījumu fonds ir ievērojis valsts tiesību normas, ir pasākums, kurš attiecas uz kapitāla apriti minētās nomenklatūras izpratnē.

No LESD 56. un 63. panta formulējuma, kā arī no to atrašanās vietas divās dažādās Līguma IV sadaļas nodaļās izriet, ka, lai gan tie ir savstarpēji cieši saistīti, šo noteikumu mērķis ir reglamentēt divas dažādas situācijas un tiem katram ir sava piemērošanas joma. Lai noteiktu, vai uz valsts tiesību aktiem attiecas viena vai otra Līgumā garantētā pamatbrīvība, ir jāņem vērā attiecīgo tiesību aktu mērķis.

Uz valsts tiesību aktiem, kuru mērķis galvenokārt ir nodrošināt finanšu pakalpojumu sniegšanu, attiecas Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību, lai arī tie varētu izraisīt vai ietvert kapitāla apriti.

Savukārt LESD 64. panta 1. punkta piemērošanas jomā ietilpst tādi valsts pasākumi, kuru priekšmets vismaz galvenokārt ir kapitāla aprite.

Šajos apstākļos izšķirošais kritērijs LESD 64. panta 1. punkta piemērošanai attiecas uz cēloņsakarības saikni, kas pastāv starp kapitāla apriti un finanšu pakalpojumu sniegšanu, nevis uz strīdīgā valsts pasākuma personālo piemērošanas jomu vai tā saikni ar šādu pakalpojumu sniedzēju, nevis to saņēmēju.

(sal. ar 30.–32., 34. un 39. punktu)
Pārbaudes pilnvaras, kas Komisijai ir saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punktu, ir ierobežotas ar to, ka tās amatpersonām tostarp ir tiesības darboties to norādītajās vietās, ievākt un kopēt to pieprasīto dokumentāciju, kā arī pieprasīt uzrādīt to norādīto mēbeļu saturu.

Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 6. un 7. punktu ir jāprasa tiesu iestādes atļauja, ja konkrētā uzņēmuma pretošanās gadījumā ieinteresētā dalībvalsts sniedz nepieciešamo atbalstu, vajadzības gadījumā lūdzot policijas vai līdzvērtīgas tiesībaizsardzības iestādes palīdzību, lai ļautu veikt pārbaudi, un ja minētā atļauja tikusi lūgta saskaņā ar valsts tiesībām. Šādu atļauju var lūgt arī preventīvi. Turklāt šīs regulas 20. panta 8. punktā ir precizēts, ka, lai gan valsts tiesa pārbauda tostarp, vai paredzētie piespiedu līdzekļi attiecībā uz pārbaudes priekšmetu nav patvaļīgi vai pārmērīgi, tā tomēr nevar apšaubīt to nepieciešamību. Šajā pašā tiesību normā ir paredzēta Tiesai rezervētā a posteriori tiesas pārbaude.

Līdz ar to iepriekšējas tiesas atļaujas neesamība nevar pati par sevi izraisīt pārbaudes pasākuma prettiesiskumu.

Šajā ziņā a posteriori tiesas pārbaudes esamība ļauj atsvērt iepriekšējas atļaujas neesamību un tādējādi veido pamata garantiju, lai nodrošinātu konkrētā pārbaudes pasākuma saderību ar Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantu. Tā tas tieši ir Eiropas Savienībā iesviestās sistēmas ietvaros, jo Regulas Nr. 1/2003 20. panta 8. punktā ir tieši norādīts, ka Tiesas kompetencē ir veikt Komisijas pieņemtā pārbaudes lēmuma tiesiskuma pārbaudi. Minētā pārbaude nozīmē, ka Savienības tiesai, pamatojoties uz prasītāja sniegtajiem pierādījumiem, lai argumentētu izvirzītos pamatus, ir jāveic visaptveroša pārbaude, proti, novērtējot gan tiesību, gan faktu jautājumus.

(sal. ar 23.–25. un 32.–34. punktu)
Lēmuma 2011/273 par ierobežojošiem pasākumiem pret Sīriju, kas grozīts ar Lēmumu 2011/522, 3. panta 1. punktā un 4. panta 1. punktā cita starpā ir minētas personas un vienības, kuras gūst labumu no Sīrijas režīma vai atbalsta to, kā arī ar tām saistītās personas un vienības, savukārt Regulas Nr. 442/2011 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Sīrijā, kas grozīta ar Regulu Nr. 878/2011, 5. panta 1. punktā cita starpā ir minētas personas un vienības, kas gūst labumu no šī režīma vai atbalsta to, kā arī ar tām saistītās personas un vienības.

Nedz Lēmumā 2011/273, nedz arī Regulā Nr. 442/2011 nav ietverta ne jēdziena “gūst labumu” vai “atbalsta” Sīrijas režīma īstenoto politiku, ne šim režīmam sniegtā “atbalsta” jēdziena, ne arī ar personām un vienībām, kas gūst labumu no režīma vai atbalsta to, “saistīto” personu jēdziena definīcija. Tajās arī nav precizēta šo elementu pierādīšanas kārtība.

Līdz ar to nedz Lēmumā 2011/273, nedz arī Regulā Nr. 442/2011 nav paredzēta pret Sīrijas galveno uzņēmumu vadītājiem vērsta prezumpcija par atbalstu Sīrijas režīmam.

(sal. ar 41.–43. punktu)
Direktīvas 90/232 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu, kas grozīta ar Direktīvu 2005/14, 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka “vienreizējas prēmijas” jēdzienam šī panta izpratnē neatbilst prēmija, kuras lielums ir mainīgs atkarībā no tā, vai apdrošināto transportlīdzekli ir paredzēts izmantot vienīgi tajā dalībvalstī, kurā tas parasti atrodas, vai visā Eiropas Savienības teritorijā. Šī 2. panta normas attiecas ne vien uz attiecībām starp apdrošinātāju un cietušo, bet arī uz attiecībām starp apdrošinātāju un apdrošināto personu. Šīs normas it īpaši paredz, ka apmaiņā par to, ka apdrošinātā persona samaksā vienreizēju apdrošināšanas prēmiju, apdrošinātājs principā uzņemas risku izmaksāt atlīdzību tādos ceļu satiksmes negadījumos cietušajiem, kuros iesaistīts apdrošinātais transportlīdzeklis, neatkarīgi no dalībvalsts, kuras teritorijā šis transportlīdzeklis tiek izmantots vai notiek ceļu satiksmes negadījums. Ar prēmijas lieluma izmaiņām pretēji šajā pantā paredzētajam apdrošinātāja apņemšanās uzņemties ar šī transportlīdzekļa izmantošanu ārpus dalībvalsts, kurā tas parasti atrodas, saistīto risku tiek pakārtota papildu prēmijas maksājumam.

(sal. ar 29.–31. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, tvērums, ņemot vērā tās 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 3. punktu, skatot tos kopā ar šīs direktīvas preambulas trīspadsmito apsvērumu, ir jāsaprot kā tāds, kas neattiecas uz valsts sociālā nodrošinājuma vai sociālās aizsardzības sistēmām, ar kurām saistītās priekšrocības nav pielīdzināmas darba samaksai tajā šī jēdziena izpratnē, kāda tam ir attiecībā uz LESD 157. panta 2. punkta piemērošanu.

LESD 157. panta 2. punktā paredzētais “darba samaksas” jēdziens ietver jebkādu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs par darbu faktiski vai nākotnē kaut vai netieši saņem no darba devēja.

Vecuma pensijas apmērs ir atkarīgs no dienesta laiku un tam pielīdzināmiem laikposmiem, kā arī no ierēdņa atalgojuma. Vecuma pensija ir maksājums nākotnē naudā, ko darba devējs pārskaita saviem darbiniekiem, un tas tieši izriet no pēdējo minēto darba tiesiskajām attiecībām. Faktiski šī pensija valsts tiesībās ir uzskatāma par darba samaksu, ko tiek turpināts maksāt atbilstoši dienesta attiecībām, kas turpinās pēc tam, kad ierēdnis ir pensionējies. Šādā ziņā pensija ir darba samaksa LESD 157. panta 2. punkta izpratnē.

(sal. ar 20., 21. un 23. punktu)
Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punktā esošā vārdkopa “vieta, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu” attiecas gan uz vietu, kur kaitējums ir materializējies, gan uz vietu, kur iestājies šo kaitējumu radījušais notikums, tādējādi atbildētājs atkarībā no prasītāja izvēles var tikt iesūdzēts vienā vai otrā no šo vietu tiesām. Tā kā viena no piesaistes faktoriem identificēšana līdz ar to ļauj noteikt to kompetento tiesu, kura objektīvi vislabāk var novērtēt, vai ir izpildīti personas, pret kuru celta prasība, atbildību veidojošie nosacījumi, un tādējādi var vērsties tikai tajā tiesā, kuras teritoriālajā jurisdikcijā atrodas attiecīgais piesaistes faktors.

(sal. ar 18. un 20. punktu)
Regulas Nr. 1408/71, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 3. panta 1. punktā ietvertajam vienlīdzīgas attieksmes principam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, atbilstoši kurai, lai piešķirtu vecuma pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās, tiek prasīts, lai pakāpeniskā priekšlaicīgā pensionēšanās būtu notikusi vienīgi saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesisko regulējumu.

Šāda tiesību norma, pirmkārt, var pasliktināt īpaši to darba ņēmēju stāvokli, kuri ir izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ciktāl ar to migrējošs darba ņēmējs, kurš pēc lielākās daļas no savas karjeras nostrādāšanas vienā dalībvalstī ir nodarbināts citā dalībvalstī, kurā viņš saņem tiesības uz pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos, tiek nostādīts nelabvēlīgākā situācijā nekā darba ņēmējs, kurš visu savu karjeru ir nostrādājis vienā un tajā pašā dalībvalstī un tajā saņem tiesības uz pakāpenisko priekšlaicīgo pensionēšanos un, otrkārt, var atturēt darba devējus, kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, saistībā ar pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās režīmu pieņemt darbā tās dalībvalsts pilsoni, kurā tiek lūgts piešķirt pensiju, ja šīs valsts tiesību normas atšķiras no tām, ar kādām regulē pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās kārtību šajā pēdējā dalībvalstī.

Turklāt iepriekš minētā tiesību norma nevar tikt attaisnota, ievērojot, ka tā pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu izvirzīto mērķus, proti, nodrošināt labākos iespējamos apstākļus darba ņēmējiem, kuri vēlas doties pensijā, un veicināt bezdarbnieku un mācekļu pieņemšanu darbā.

Tīra un vienkārša citā dalībvalstī notikušas pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās vērā ņemšanas izslēgšana, lai saņemtu valsts pensiju, nozīmē neņemt vērā faktu, ka attiecīgā gadījumā šīs citas dalībvalsts pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās mērķi var būt tādi paši vai līdzīgi kā tie, kuri ir noteikti tās dalībvalsts, kurā lūdz piešķirt pensiju, tiesiskajā regulējumā, atbilstoši nosacījumiem, kuri arī ir identiski vai līdzīgi ar šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajiem, un līdz ar to ar šīs kārtības piemērošanu var tik pat labi īstenot attiecīgos leģitīmos mērķus.

(sal. ar 35.–37., 39., 41., 42. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 41. panta 1. punkts, 43. un 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad nav izpildīti nosacījumi 45. pantā paredzēto izslēgšanas pamatu piemērošanai, šis pēdējais minētais pants neliedz līgumslēdzējai iestādei pieņemt lēmumu atteikties noslēgt publiskā iepirkuma līgumu, attiecībā uz kuru ir tikusi rīkota publiskā iepirkuma procedūra, un neveikt galīgo šī līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu vienīgajam izraudzītajam pretendentam, kurš ir izturējis konkursu un ir ticis atzīts par provizorisku izraudzīto pretendentu;

Līdz ar to Savienības tiesības neliedz dalībvalstīm paredzēt savos tiesību aktos iespēju pieņemt lēmumu par uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus atsaukšanu. Tādējādi šāda lēmuma par atsaukšanu iemesli var būt balstīti uz pamatiem, kuriem ir saistība inter alia ar novērtējumu par to, vai no sabiedrības interešu viedokļa ir lietderīgi pabeigt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, ņemot vērā arī ekonomiskā konteksta vai faktisko apstākļu iespējamās izmaiņas, vai arī ar attiecīgās līgumslēdzējas iestādes vajadzībām. Šāds lēmums var tikt pamatots arī ar nepietiekamo konkurences līmeni sakarā ar to, ka attiecīgās līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras beigās tikai viens pretendents bija piemērots šī līguma izpildei. Rezultātā, ievērojot pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principus, līgumslēdzējai iestādei nevar prasīt pabeigt uzsākto līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru un noslēgt attiecīgo līgumu pat tad, ja ir palicis tikai viens piemērots pretendents.

(sal. ar 35.–37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑546/13

Agenzia delle Dogane

un

Ufficio di Verona dell’Agenzia delle Dogane

pret

ADL American Dataline Srl

(Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EEK) Nr. 2658/87 — Kopējais muitas tarifs — Tarifu klasifikācija — Kombinētā nomenklatūra — Pozīcijas 8471 un 8518 — Skaļruņi, kas rada skaņu, pārveidojot elektromagnētisko signālu par skaņas viļņiem, ir savienojami tikai ar datoru un tiek tirgoti atsevišķi”

Kopsavilkums – Tiesas (desmitā palāta) 2014. gada 6. novembra spriedums

Muitas savienība — Kopējais muitas tarifs — Tarifu pozīcijas — Skaļruņi, kas rada skaņu, pārveidojot elektromagnētisko signālu par skaņas viļņiem, ir savienojami tikai ar datoru un tiek tirgoti atsevišķi — Klasifikācija Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 8518 22 90

(Padomes Regulas Nr. 2658/87 I pielikums; Komisijas Regulas Nr. 2388/2000, Nr. 2031/2001, Nr. 1832 un Nr. 1789/2003)

Kombinētā nomenklatūra, kas ietverta I pielikumā Regulai Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, redakcijās, kas secīgi izriet no Regulas Nr. 2388/2000, Regulas Nr. 2031/2001, Regulas Nr. 1832/2002 un Regulas Nr. 1789/2003, ir jāinterpretē tādējādi, ka preces, kuras aplūkotas pamatlietā un ir savienotas ar datoru, kas ir aprīkots ar operētājsistēmu “MAC OS 9” vai vēl modernāku sistēmu, ir jāklasificē kā skaļruņi šīs nomenklatūras apakšpozīcijā 8518 22 90.

Turklāt attiecībā uz Kombinētās nomenklatūras pozīcijā 8518 ietvertā jēdziena “skaļrunis” interpretāciju ir jāņem vērā Preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizētās sistēmas paskaidrojošās piezīmes saistībā ar šo pozīciju 8518 B punkts arī attiecībā uz attiecīgo preču importēšanas laikposmu pirms šīs paskaidrojošās piezīmes stāšanās spēkā. Faktiski, tā kā minētās pozīcijas formulējums attiecībā uz “skaļruņiem” redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 1789/2003, ir identisks šai pašai kombinētās nomenklatūras pozīcijai redakcijās, kas izriet no Regulām Nr. 2388/2000, Nr. 2031/2001 un Nr. 1832/2002, principā jēdzienam “skaļrunis” nav jāpiešķir cita nozīme salīdzinājumā ar to, kāda tam būtu jāpiešķir, ņemot vērā minētās paskaidrojošās piezīmes B punktu. No minētās paskaidrojošās piezīmes saistībā ar Kombinētās nomenklatūras pozīciju 8518 B punkta izriet, ka tā ietver skaļruņus, kas ir izveidoti savienošanai ar automātisku datu apstrādes iekārtu, ja tie tiek tirgoti atsevišķi.

(sal. ar 41.–43. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2000/31 par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas izpratnē jēdzienā “informācijas sabiedrības pakalpojumi” ietilpst pakalpojumi, ar kuriem tiek sniegta informācija tiešsaistē, par kuriem pakalpojumu sniedzējs saņem atlīdzību nevis no pakalpojuma saņēmēja, bet gan ar ienākumiem no reklāmām, kuras tiek izplatītas tīmekļa vietnē.

Direktīvas 2000/31 par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū 12.–14. pantā paredzētie civiltiesiskās atbildības ierobežojumi neattiecas uz preses izdevējsabiedrību, kurai pieder tīmekļa vietne, kurā ir publicēta avīzes elektroniskā versija, ja turklāt šīs sabiedrības ienākumi tiek gūti no šajā vietnē izplatītās komercreklāmas, ja vien tai ir zināma informācija, kuru tā publicē, un tā veic kontroli pār to neatkarīgi no tā, vai piekļuve minētajai vietnei ir maksas vai bezmaksas. Šādu sabiedrību nevar uzskatīt par starpnieku pakalpojumu sniedzēju iepriekš minēto 12.–14. panta izpratnē.

(sal. ar 45. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Ja pieprasījums ir par ļoti apjomīgu dokumentu vai lielu skaitu dokumentu, šīs regulas 8. panta 1. punktā paredzētajam termiņam ārkārtas gadījumā ir paredzēts tikai viens piecpadsmit darba dienu pagarinājums. Kaut arī šādā gadījumā minētās regulas 6. panta 3. punktā iestādei ir dota iespēja ar personu, kas lūgusi piekļuvi tās turējumā esošajiem dokumentiem, meklēt pieņemamu risinājumu, šis risinājums tomēr var attiekties tikai uz pieprasīto dokumentu saturu vai skaitu. Tādēļ, lai aizsargātu labas pārvaldības intereses, iestāde izņēmuma kārtā varētu atteikt piekļuvi noteiktiem dokumentiem, jo ar to publiskošanu saistītā darba slodze ir nesamērīga ar piekļuves dokumentiem pieprasījuma mērķi. Katrā ziņā atsaukšanās uz samērīguma principu neļauj grozīt Regulā Nr. 1049/2001 noteiktos termiņus, tādējādi neradot tiesiskās nedrošības situāciju.

Regulā Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem nav paredzēta iespēja atkāpties no tās 7. un 8. pantā noteiktajiem termiņiem, jo šie termiņi ir noteicoši piekļuves attiecīgo iestāžu dokumentiem procedūras norisei, kuras mērķis ir ātri un vienkārši apstrādāt piekļuves dokumentiem pieprasījumus.

Regulā Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem paredzētās sistēmas ietvaros pieprasītā dokumenta neesamība vai apstāklis, ka tā nav attiecīgās iestādes rīcībā, nerada šīs regulas nepiemērojamību.

Katrā ziņā atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 1. un 3. punktam ikviens iestādei pieprasītās piekļuves dokumentiem atteikums var tikt pārsūdzēts tiesā, neatkarīgi no tā, kāds ir šī piekļuves atteikuma, un ieinteresēto personu tiesības celt prasību neietekmē apgalvojums, ka piekļuve dokumentam ir jāatsaka kāda no minētās regulas 4. pantā minētajiem iemesliem dēļ vai ja tiek apgalvots, ka pieprasītā dokumenta nav. Jebkāds cits risinājums padarītu neiespējamu kontroli, kas Savienības tiesām jāīsteno attiecībā uz piekļuves dokumentiem atteikuma lēmumu pamatotību, jo tādējādi, lai izvairītos no pārbaudes tiesā, attiecīgajai iestādei atliktu vien apstiprināt, ka pieprasītais dokuments nepastāv. Tieši pretēji, attiecīgajai iestādei pieprasītājam ir jāatbild un attiecīgā gadījumā piekļuves atteikums jāpamato tiesā.

Faktiski nedz Regulas Nr. 1049/2001 11. pantā, nedz ar tās 6. panta 2. punktā paredzēto pienākumu sniegt palīdzību iestādei nav noteikts pienākums radīt tai pieprasītu, tomēr nepastāvošu dokumentu.

(sal. ar 39.–42. un 46. punktu)