ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 11. maijā ( )

Lieta C‑61/09

Landkreis Bad Dürkheim

pret

Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion

(Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Kopējā lauksaimniecības politika – Tiešā atbalsta shēmas – Regula (EK) Nr. 1782/2003 – Vienreizējo maksājumu shēma – Lauksaimniecības zemes, par kurām ir tiesības saņemt atbalstu – Platība, kas tiek izmantota vides aizsardzības nolūkos un lauksaimniecības produktu ražošanai – Ar lauksaimniecību nesaistīta darbība – Nosacījumi lauksaimniecības zemes uzskatīšanai par saimniecībai piederošu zemi

1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz [Reinzemes‑Pfalcas Augstākā administratīvā tiesa] (Vācija) uzdod Tiesai jautājumu saistībā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 ( ) 44. panta interpretāciju. Būtībā pamata lietas dalībnieku strīds ir par zemes, kura tiek izmantota vides aizsardzības nolūkos un lauksaimniecības produktu ražošanai, ņemšanu vērā, nosakot saimniecības tiesības uz maksājumiem.

I – Atbilstošās tiesību normas

2. Regulā Nr. 1782/2003 ir paredzēts ieņēmumu atbalsts lauksaimniekiem, kas tiek saukts par vienreizējo maksājumu shēmu (turpmāk tekstā – “VMS”).

3. Regulas Nr. 1782/2003 2. pantā “saimniecība” ir definēta kā “visas ražošanas vienības, ko pārvalda kāds lauksaimnieks un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā”, un “lauksaimnieciska darbība” ir definēta kā “lauksaimniecības produktu ražošana vai audzēšana, ieskaitot ražas novākšanu, slaukšanu, dzīvnieku audzēšanu un turēšanu lauksaimniecības nolūkiem, vai labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšana zemē, kā noteikts saskaņā ar 5. pantu”.

4. Attiecībā uz tiesību uz maksājumu izmantošanu Regulas Nr. 1782/2003 44. pantā ir noteikts:

“1. Jebkuras tiesības uz maksājumu saistībā ar hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, dod tiesības uz tādas summas maksājumu, kas noteikta ar tiesībām uz maksājumu.

2. “Hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” ir jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām.[..]

3. Lauksaimnieks deklarē zemes gabalus, kuri atbilst hektāram, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, saistībā ar visām tiesībām uz maksājumu. Izņemot force majeure gadījumu vai ārkārtas apstākļus, minētie zemes gabali ir lauksaimnieka rīcībā vismaz 10 mēnešus no datuma, kas jānosaka dalībvalstij, bet ne agrāk kā tā kalendārā gada 1. septembrī, kas ir pirms gada, kad iesniedz pieteikumu par dalību vienreizējā maksājuma shēmā [VMS].

[..]”

5. Komisijas Regulas (EK) Nr. 795/2004 ( ) 2. pantā ir paredzēts, ka “Regulas (EK) Nr. 1782/2003 III sadaļā un šajā regulā piemēro šādas definīcijas:

a) “lauksaimniecības zeme” ir aramzemes, pastāvīgo ganību un ilggadīgo kultūru kopējā platība;

b) “aramzeme” ir aramzeme Komisijas Regulas (EK) Nr. 795/2004 2. panta 1. punkta nozīmē;

[..]

e) “pastāvīgās ganības” ir pastāvīgās ganības Regulas Nr. 796/2004 2. panta 2. punkta nozīmē;

[..].”

6. Regulas Nr. 796/2004 ( ) 2. pantā savukārt ir paredzēts, ka “šajā regulā piemēro šādas definīcijas:

1. “aramzeme” ir zeme, kas apstrādāta augkopībai, un zeme, kas atstāta atmatā, vai zeme, kas uzturēta labā lauksaimnieciskā un ekoloģiskā stāvoklī saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 5. pantu, neatkarīgi no tā, vai tā ir siltumnīcām izmantota zeme vai zeme, kas pārklāta ar stacionāru vai pārvietojamu pārsegu;

2. “pastāvīgas ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot) un kas nav bijusi iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk, izņemot zemi, kas iekļauta atmatu shēmās saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1251/1999 [OV L 160, 1. lpp.] 6. pantu, zemi, kas iekļauta atmatu shēmās saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 54. panta 2. punktu un 107. pantu, atmatu platības saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2087/92 [OV 1999, L 215, 85. lpp.] un atmatu platības saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 [OV L 160, 80. lpp.] 22., 23. un 24. pantu;

[..].”

II – Fakti un uzdotie jautājumi

7. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir radies iesniedzējtiesā izskatāmās lietas ietvaros saistībā ar Aufsichts‑und Dienstleistungsdirektion, Trīre (Vācija) (Kontroles un pakalpojumu direkcija; turpmāk tekstā – “ADD”), un Landkreis Bad Dürkheim (Bādes Dirkheimas rajons; turpmāk tekstā – “Landkreis”) strīdu par atsevišķu zemju ņemšanu vērā (turpmāk tekstā – “attiecīgā zeme”), nosakot A. Nīdermairas‑Šīmanes [Niedermair-Schiemann] saimniecības tiesības uz maksājumiem VMS ietvaros 2005. un 2006. gadam. A. Nīdermaira‑Šīmane nodarbojas ar aitkopību. Viņa nav attiecīgās zemes īpašniece, bet viņai ir tiesības to lietot saskaņā ar līgumu.

8. Atbilstoši apsaimniekošanas līgumam, kas noslēgts ar Reinzemes‑Pfalcas federālo zemi, A. Nīdermaira‑Šīmane drīkst bez atlīdzības, bet veicot iemaksas profesionālajai apvienībai, ar noteiktiem ierobežojumiem izmantot platību aptuveni 5 ha apmērā kā pļavas un ganības. Pļavās nedrīkst pļaut zāli laikā no 1. novembra līdz 15. jūnijam. Pļauju nedrīkst veikt ar pļaujmašīnām ar iesūkšanas cauruli vai ar rotējošiem diskiem. Otrreizējo pļauju var aizstāt ar pļavu noganīšanu ar aitām un kazām, izmantojot aploku vai ganu metodi, turklāt ganīšanas cikla ilgums ir jāsaskaņo ar kompetento zemkopības iestādi.

9. Atbilstoši sakopšanas un apsaimniekošanas līgumam ar Landkreis A. Nīdermaira‑Šīmane – kā “izpildītāja” – apņēmās sakopt un apsaimniekot noteiktas platības aptuveni 35 ha platībā dabas aizsardzības nolūkos. Par to viņa saņem atlīdzību EUR 13 870 gadā. Viņai ir jāpilda konkrēti līgumā paredzēti norādījumi, kā arī citi dabas aizsardzības iestādes rīkojumi – piemēram, attiecībā uz noganīšanas intensitāti, dabas aizsardzības iestādei viņu atbalstot ar attiecīgiem sakopšanas pasākumiem, piemēram, veicot pļauju uz atsevišķiem zemesgabaliem, kā arī uzdodot trešajām personām izcirst krūmus un izlauzt celmus.

10. A. Nīdermaira‑Šīmane pieteikumā par lauksamniecības atbalsta maksājumiem attiecīgo zemi norādīja kā saimniecības pastāvīgās ganības. Ar 2006. gada 20. februāra lēmumu viņai tika piešķirtas tiesības uz maksājumiem par aramzemi un ganībām. Pēc ministrijas rīkojuma šis lēmums tika grozīts ar 2007. gada 14. maija lēmumu, pamatojot, ka par platību, ko izmanto saskaņā ar apsaimniekošanas līgumiem, maksājumi nav piešķirami. A. Nīdermaira‑Šīmane šo lēmumu pārsūdzēja Landkreis juridiskajā komisijā, kura atcēla iepriekš minēto lēmumu par grozījumiem. Verwaltungsgericht (Administratīvā tiesa) 2008. gada 2. jūlijā apmierināja prasību saistībā ar Landkreis lēmumu par atcelšanu, atcēla pārsūdzības procedūras noslēgumā pieņemto lēmumu un līdz ar to atjaunoja 2007. gada 14. maija lēmumu par grozījumiem. Šis lēmums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā, kura nolēma, ka ir jāuzdod Tiesai šādi prejudiciāli jautājumi:

“1) Vai platību var uzskatīt par lauksaimniecības zemi Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja to izmanto arī lauksaimniecībai (ganībām, nodarbojoties ar aitkopību), taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:

vai ir jāuzskata, ka zemi neizmanto lauksaimniecībai Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē, ja attiecīgās darbības pārsvarā paredzētas dabas aizsardzībai vai arī tad, ja lauksaimniekam, īstenojot dabas aizsardzības mērķus, ir noteikti jāpilda dabas aizsardzības iestādes rīkojumi?

3) Ja tā ir lauksaimniecības zeme (pirmais jautājums), ko izmanto arī lauksaimnieciskām darbībām (otrais jautājums):

vai, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi (saimniecībai piederošu lauksaimniecības zemi Regulas 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē):

a) tai ir jābūt saimniecības rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai līdzīga veida uz noteiktu laiku noslēgtu atlīdzības darījumu?

b) Ja atbilde ir noliedzoša: vai tādā gadījumā, ja platība ir nodota saimniecībai lietošanā noteiktā veidā un uz noteiktu laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem, nemaksājot par to atlīdzību, vai saimniecībai veicot tikai iemaksas profesionālajai apvienībai, to var atzīt par saimniecībai piederošu zemi?

c) Ja atbilde ir apstiprinoša: vai tādā gadījumā, ja saimniecības pienākums ir veikt uz zemes noteiktus darbus, saņemot par to atlīdzību, to var uzskatīt par saimniecībai piederošu zemi?”

11. Landkreis, ADD, A. Nīdermaira‑Šīmane, Vācijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstiskos apsvērumus. 2010. gada 4. februāra tiesas sēdē visiem šiem lietas dalībniekiem, izņemot Vācijas valdību, pievienojās Polijas valdība.

III – Novērtējums

A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

12. Runājot par otro jautājumu, ADD uzsver, ka zemes lietošana dabas aizsardzības nolūkos nav lauksaimnieciska darbība. Attiecībā uz trešo jautājumu tā apgalvo, ka zeme, uz kuru attiecas dabas aizsardzības noteikumi, nav lauksaimniecības zeme Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta izpratnē. Šādā gadījumā zemi, proti, ražošanas vienības saskaņā ar šīs regulas 2. pantu, būtu jāpārvalda saimniecībai. Tomēr pārvaldīšanas jēdziens nozīmē neierobežotas rīcības pilnvaras attiecībā uz zemes izmantošanu lauksaimnieciskām darbībām.

13. Saskaņā ar Landkreis viedokli zeme, kas paredzēta lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanai, ir lauksamniecības zeme Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 3. punkta izpratnē. Par dabas aizsardzību atbildīgās iestādes rīkojumi nevar mainīt šo secinājumu. Runājot par trešo jautājumu, Landkreis uzskata, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 3. punktā nav noteikts, vai un uz kāda tiesiskā pamata attiecīgā platība ir piešķirama lauksaimniekam. Ne fakts, ka zeme tiek nodota lietošanai bez atlīdzības, ne arī tas, ka par tās izmantošanu noganīšanai tiek saņemta kompensācija, nevar ietekmēt to, ka tā tiek uzskatīta par piederošu attiecīgajai saimniecībai.

14. Saistībā ar pirmo jautājumu A. Nīdermaira‑Šīmane uzsver, ka platība, kas faktiski tiek lietota kā “aramzeme” atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 2. panta 1. punktam vai kā “pastāvīgās ganības” saskaņā ar šo pantu, ir lauksaimniecības zeme Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta izpratnē, pat ja galvenokārt tā paredzēta ainavu sakopšanai un dabas aizsardzībai. Attiecībā uz otro jautājumu viņa apgalvo, ka platība tiek lietota lauksaimniecības nolūkos saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktu, pat ja primārais lauksaimniecisko darbību mērķis ir dabas aizsardzība. Līdz ar to faktam, vai lauksaimnieks dabas aizsardzības iestādes rīkojumiem ir pakļauts saskaņā ar līgumu vai pamatojoties uz likumu, nav izšķiroša nozīme. Runājot par trešo jautājumu, A. Nīdermaira‑Šīmane apgalvo, ka, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi (saimniecībai piederošu lauksaimniecības zemi Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē), nav nepieciešams civiltiesisks līgums. Līdz ar to nav nepieciešams, lai platība saimniecības rīcībā tiktu nodota, pamatojoties uz nomas vai citu līdzīga veida un uz noteiktu laiku noslēgtu atlīdzības darījumu. Fakts, ka lauksaimniecības zeme tiek piešķirta saimniecībai bez atlīdzības vai arī apmaiņā pret iemaksām profesionālajai apvienībai, lai to ierobežotu laika posmu lietotu konkrētos nolūkos saskaņā ar dabas aizsardzības mērķiem, nenozīmē, ka šo zemi nevar uzskatīt par saimniecībai piederošu zemi. Tas ir tādēļ, ka šajā gadījumā lauksaimnieka darbības pilnībā nenosaka trešās personas. Visbeidzot, fakts, ka saimniecībai saskaņā ar līgumu vai lauksaimniecības un vides noteikumiem ir pienākums veikt konkrētas darbības uz zemes, saņemot atlīdzību, nenozīmē, ka šo zemi nevar uzskatīt par saimniecībai piederošu saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktu.

15. Vācijas valdība apgalvo, ka uz pirmo jautājumu būtu jāatbild tādejādi, ka platība ir uzskatāma par lauksaimniecības zemi atbilstoši Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktam, ja – lai arī tā tiek izmantota ganībām lauksaimniecības nolūkos – tā vienlaicīgi paredzēta arī ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem. Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad minētie ir zemes lietošanas primārie mērķi. Saistībā ar otro jautājumu Vācijas valdība apgalvo, ka fakts, ka lauksaimnieciskās darbības paredzētas arī – vai pat galvenokārt – dabas aizsardzībai, vai fakts, ka lauksaimnieks, izpildot ainavu sakopšanas pienākumu, ir pakļauts ainavu sakopšanas iestāžu rīkojumiem, nenozīmē, ka zemi nevar uzskatīt par lauksaimnieciskām darbībām piešķirtu zemi. Attiecībā uz trešo jautājumu šī valdība atzīst, ka, lai lauksaimniecības zemi, kas tiek lietota lauksaimnieciskām darbībām, varētu uzskatīt par saimniecībai piederošu zemi (saimniecībai piederošu lauksaimniecības zemi Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē) gadījumā, ja zemes izmantošana ir atļauta ierobežotu laika posmu, ir nepieciešams, lai šo platību pārvaldītu lauksaimnieks. Tomēr nav obligāti, lai par šādas zemes lietošanu tiktu maksāta atlīdzība. Lai varētu noteikt vai lauksaimnieks pārvalda platību, ir jāizvērtē visi attiecīgie apstākļi kopumā. Atkarībā no šīs lietas apstākļiem – it īpaši regulējuma apjoma vai līguma puses regulatīvajām pilnvarām – atļauja izmantot platības konkrētiem nolūkiem un ierobežotu laika posmu saskaņā ar dabas aizsardzības mērķiem tik tiešām var norādīt uz to, ka šīs platības nepieder saimniecībai, kura tās lieto, jo minētā saimniecība tās nepārvalda. Turklāt fakts, ka saimniecībai uz šīs zemes ir pienākums veikt konkrētus uzdevumus, par ko tiek saņemta atlīdzība, būtībā nozīmē, ka šo zemi nevar uzskatīt par saimniecībai piederošu.

16. Komisija iesaka pārformulēt uzdotos jautājumus un uzskata, ka uz tiem ir jāatbild šādi. Pirmkārt, Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktam nav pretrunā, ka platības tiek uzskatītas par tādiem “hektāriem, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ja tādos apstākļos kā pamata lietā šie hektāri, pirmkārt, tiek izmantoti ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem vai arī ja darbībām, kas tiek veiktas šajā zemē, galvenokārt ir iepriekš minētais mērķis. Otrkārt, tādos apstākļos kā pamata lietā Regulas Nr. 1782/2003 44. pants ir jāinterpretē tādejādi, ka platības ir uzskatāmas par saimniecībai piederošām saskaņā ar VMS: a) neatkarīgi no tā, vai pastāv nomas vai cits līdzīga veida uz noteiktu laiku noslēgts atlīdzības darījums, pat ja platības ir nodotas saimniecībai lietošanā bez atlīdzības, bet tikai saimniecībai veicot iemaksas profesionālajai apvienībai; b) neatkarīgi no fakta, ka lauksaimnieks ir pakļauts dabas aizsardzības iestādes rīkojumiem, vai fakta, ka tam uz šīs zemes ir pienākums veikt konkrētus uzdevumus par atlīdzību, vai c) pat ja uz attiecīgajām platībām noteiktu laika posmu attiecas konkrēti ierobežojumi.

17. Polijas valdība apgalvo, ka tā būtībā piekrīt Komisijas viedoklim.

B – Vērtējums

1) Pirmais un otrais jautājums

18. Es uzskatu, ka pirmais un otrais jautājums ir jāapskata kopā ( ). Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai platību var uzskatīt par lauksaimniecības zemi Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja to izmanto arī lauksaimniecībai (ganībām, nodarbojoties ar aitkopību), taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ir jāuzskata, ka zemi neizmanto lauksaimniecībai Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē, ja attiecīgās darbības pārsvarā paredzētas dabas aizsardzībai vai arī tad, ja lauksaimniekam, īstenojot dabas aizsardzības mērķus, ir noteikti jāpilda dabas aizsardzības iestādes rīkojumi.

19. Spriedumā lietā Horvath ( ), kas tika pasludināts lietā saistībā ar Regulu Nr. 1782/2003, Tiesas virspalāta nolēma, ka, “tā kā saskaņā ar EKL 6. pantu, “nosakot un īstenojot Kopienas politiku un darbības”, ir jāparedz vides aizsardzības prasības, kas ir viens no [..] Kopienas būtiskajiem mērķiem, tad šāda aizsardzība ir uzskatāma par mērķi, kurš ietilpst arī kopējā lauksaimniecības politikā”.

20. Kopējās lauksaimniecības politikas un vides aizsardzības mērķi viens otru neizslēdz, gluži otrādi, tie uzskatāmi par tādiem, kas viens otru papildina. Tas ir svarīgi, jo no uzdotajiem jautājumiem var secināt, ka valsts tiesa šīs divas mērķu grupas uzskata par būtiski atšķirīgām.

21. Pievēršoties Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta tekstam, tajā ir paredzēts, ka “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir jebkura saimniecības “lauksaimniecības zeme”, ko aizņem “aramzeme” un “pastāvīgās ganības”, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto “ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām”.

22. Jēdziens “lauksaimniecības zeme” ir definēts Regulas Nr. 795/2004 2. panta a) punktā: proti, tā ir aramzemes, pastāvīgo ganību un ilggadīgo kultūru kopējā platība.

23. No iepriekš minētajām tiesību normām izriet, ka “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir jebkura aramzeme un pastāvīgās ganības – izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras un meži, kuras izmanto ar lauksaimniecību saistītām darbībām.

24. Tādēļ turpmāk viens pēc otra tiks apskatīti jēdzieni i) pastāvīgās ganības, ii) aramzeme un iii) lauksaimnieciskā darbība.

25. Aramzemes un pastāvīgo ganību jēdzieni ir izskaidroti Regulas Nr. 796/2004 2. pantā. Iesniedzējtiesa no šīm tiesību normām ir secinājusi, ka lauksaimniecības zeme ir jāizmanto lauksaimnieciskiem “mērķiem”. Līdz ar to tai rodas jautājums, vai tādā gadījumā, kad zeme tiek izmantota vairākiem mērķiem (piemēram, papildus kā zeme dabas aizsardzības nolūkos), ir pietiekami ar to, ka tā tiek izmantota vismaz vienam ar lauksaimniecisko darbību saistītam mērķim, vai arī šajā gadījumā izšķirošais ir galvenais mērķis.

26. Tomēr, kā izriet no jēdziena “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, definīcijas šo secinājumu 21. punktā un kā tas redzams no iepriekš minētajām tiesību normām, ir skaidrs, ka šādā gadījumā ir svarīgi, kam šī platība tiek faktiski izmantota vai varbūt kas šajā platībā tiek stādīts, un nevis nolūks vai (galvenie) mērķi, kādiem tā tiek lietota.

27. Patiesībā no Regulas Nr. 795/2004 2. panta e) punkta (kurā savukārt ir atsauce uz Regulas Nr. 796/2004 2. panta 2. punktu) izriet, ka “pastāvīgas ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot) un kas nav bijusi iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk, izņemot zemi, kas iekļauta attiecīgajās atmatu shēmās. Acīmredzot, būtisks ir fakts, ka tiek kultivētas stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarībai, izņemot zemi, kas ir iekļauta attiecīgajās atmatu shēmās.

28. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka zeme, par kuru ir runa šajā lietā, tiek izmantota aitkopībai. Tas nozīme, ka zeme tiek faktiski lietota stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarībai audzēšanai.

29. Līdz ar to tiktāl, ciktāl attiecīgā zeme nav bijusi iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus – kas nav skaidrs no Tiesai iesniegtajiem materiāliem –, šķiet, ka attiecīgā zeme atbilst definīcijai “pastāvīgas ganības”, jo, kā ir acīmredzams, tā paredzēta aitu ganībām.

30. Turpinot attiecībā uz jēdzienu “aramzeme”, arī tas ir balstīts uz attiecīgās zemes faktisko lietošanu: no Regulas Nr. 795/2004 2. panta b) punkta (kurā savukārt ir atsauce uz Regulas Nr. 796/2004 2. panta 1. punktu) izriet, ka aramzeme ir zeme, kas faktiski tiek apstrādāta augkopībai, un zeme, kas atstāta amatā, vai zeme, kas uzturēta labā lauksaimniecības un ekoloģiskā stāvoklī saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 5. pantu.

31. Pēdējā minētā panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka zemēs, jo “īpaši zemē, ko vairs neizmanto ražošanai” ( ), ir jāsaglabā labi lauksaimniecības un vides apstākļi. Turklāt ir svarīgi, lai dalībvalstis noteiktu obligātās prasības attiecībā uz labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, pamatojoties uz IV pielikumā izklāstīto sistēmu. Šī pielikuma daļā ar virsrakstu “Problēmas” ir noteikts: “nodrošināt obligāto saglabāšanas līmeni un novērst biotopa pasliktināšanos” ( ).

32. Kā es to jau sākotnēji apskatīju šo secinājumu 23. punktā, attiecīgā zeme ir arī jāizmanto “lauksaimnieciskām darbībām”.

33. Lauksaimnieciskas darbības definīcija ir paredzēta Regulas Nr. 1782/2003 2. panta c) punktā: tā ir “lauksaimniecības produktu ražošana vai audzēšana, ieskaitot ražas novākšanu, slaukšanu, dzīvnieku audzēšanu un turēšanu lauksaimniecības nolūkiem, vai labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšana zemē, kā noteikts saskaņā ar 5. pantu”.

34. No otrā jautājuma var secināt, ka iesniedzējtiesa ar to vēlas noskaidrot, vai darbība nav uzskatāma par lauksaimniecisku darbību, ja tās galvenais mērķis ir dabas aizsardzība. Šajā sakarā Komisija ir pareizi uzsvērusi, ka, lai noteiktu, vai zeme ir piešķirta tādām darbībām, kas atbilst Regulas Nr. 1782/2003 2. panta c) punktā minētajiem nosacījumiem, ir lietderīgi atzīmēt, ka šajā definīcijā lauksaimnieciskas darbības nav uzsvērtas kā primārais mērķis. Jēdziens “lauksaimniecības nolūkiem” šajā definīcijā attiecas uz dzīvnieku audzēšanu un turēšanu, nevis uz “lauksaimniecības produktu ražošanas vai audzēšanas” vispārējo raksturu. Patiesībā atbilstoši iesniedzējtiesas viedoklim fakts, ka uz attiecīgās zemes tiek audzētas aitas peļņas gūšanas nolūkos, pierāda, ka uz šīs zemes tiek veiktas lauksaimnieciskas darbības. Ir lietderīgi uzsvērt, ka zemes noganīšana ar mājdzīvniekiem ienākumu gūšanai ir klasiska lauksaimnieciska darbība.

35. Es arī neuzskatu, ka šajā kontekstā izšķiroša nozīme ir tam, vai lauksaimnieks saistībā ar attiecīgās zemes lietošanu ir vai nav pakļauts dabas aizsardzības iestādes rīkojumiem, kad tas īsteno dabas aizsardzības mērķus. Lai lauksaimnieks varētu deklarēt “hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir nepieciešams, lai zemi varētu uzskatīt par saimniecībai piederošu Regulas Nr. 1782/2003 44. panta nozīmē.

36. No šo secinājumu 19. un 20. punkta izriet, ka starp lauksaimniecības zemes vai lauksaimnieciskas darbības jēdzieniem, no vienas puses, un dabas aizsardzības aspektiem, no otras puses, nepastāv nekādas pretrunas ( ). Turklāt varētu apgalvot, ka šajā gadījumā dabas aizsardzība pati par sevi nav autonoma darbība, bet gan mērķis, kuru Eiropas Savienība un/vai dalībvalstis cenšas sasniegt – tai skaitā arī lauksaimniecisko darbību ietvaros.

37. Attiecībā uz iestāžu rīkojumu atbilstību, Regulas Nr. 1782/2003 3. panta 2. punktā ir skaidri paredzēts, ka “kompetentā valsts iestāde dara lauksaimniekam zināmu likumā noteikto pārvaldības prasību sarakstu un labus lauksaimniecības un vides apstākļus, kas jāievēro”. Tikai faktam, ka lauksaimnieks ir pakļauts rīkojumiem, nevajadzētu radīt šķērsi viņam vai viņai autonomā veidā veikt lauksaimniecisku darbību attiecīgajā zemē.

38. Kā A. Nīdermaira‑Šīmane un Polijas valdība jau pareizi uzsvērušas, lauksaimnieciska darbība jau pēc definīcijas nekad nav pilnībā brīva no ierobežojumiem un lauksaimnieki ir pakļauti dažādiem attiecīgiem nosacījumiem, ieskaitot tos, kas attiecas uz apkārtējo vidi, un it īpaši tos, kas saistīti ar savstarpējo atbilstību.

39. Es piekrītu Komisijai, ka pamata lietas apstākļi atspoguļo ideālu ekoloģiskas lauksaimniecības piemēru. A. Nīdermairas‑Šīmanes autonomā lauksaimnieciskā darbība, proti, aitkopība, paredzēta dabas aizsardzības mērķim. Patiesībā būtu neloģiski, ja šāds ilgtspējīgas lauksaimniecības piemērs tiktu kvalificēts kā ar lauksaimniecību nesaistīta darbība, it īpaši ņemot vērā tās ekoloģisko raksturu. Šajā sakarā būtu jāatgādina, ka Regulas Nr. 1782/2003 un 2003. gada kopējās lauksaimniecības politikas reformas mērķis bija padarīt Eiropas lauksaimniecību ilgtspējīgāku, konkurētspējīgāku un vairāk orientētu uz tirgu ( ). Turklāt A. Nīdermaira‑Šīmane apgalvo, ka zeme, kas tiek izmantota aitkopībai, nereti ir uzskatāma par īpašu no lauksaimniecības un vides aspekta: tā ir zeme, kuras lietošana gandrīz nekad nav saistīta ar ekonomiskajām interesēm (neproduktīva lauksaimniecības teritorija) un kas tiek izmantota zemes īpašnieka interesēs ar mērķi saglabāt tās ekoloģisko vērtību.

40. Visbeidzot, ir lietderīgi uzsvērt, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Austrijas un Francijas atbalsta programmu ietvaros zeme, kas tiek lietota dabas aizsardzības mērķim, arī tiek ņemta vērā saistībā ar atbalsta maksājumu noteikšanu saimniecībām.

41. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādejādi, ka platību var uzskatīt par lauksaimniecības zemi Padomes Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja to izmanto arī lauksaimniecībai (ganībām, nodarbojoties ar aitkopību), taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem. Uz otro jautājumu būtu jāatbild tādejādi, ka zemi izmanto lauksaimniecībai Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja lauksaimnieciskās darbības galvenais mērķis ir dabas aizsardzība un pat ja lauksaimniekam ir noteikti jāpilda dabas aizsardzības iestādes rīkojumi.

2) Trešais jautājums

42. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi (saimniecībai piederošu lauksaimniecības zemi Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē), a) tai ir jābūt saimniecības rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai līdzīga veida uz noteiktu laiku noslēgtu atlīdzības darījumu; b) ja atbilde ir noliedzoša, vai tādā gadījumā, ja zeme ir nodota saimniecībai lietošanā noteiktā veidā un uz noteiktu laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem, nemaksājot par to atlīdzību vai saimniecībai veicot iemaksas profesionālajai apvienībai, to var atzīt par saimniecībai piederošu zemi; c) ja atbilde uz a) punktu ir apstiprinoša, vai tādā gadījumā, ja saimniecības pienākums ir veikt uz zemes noteiktus darbus, saņemot par to atlīdzību, to var uzskatīt par saimniecībai piederošu zemi.

43. Tā kā iepriekš tika noskaidrots, ka šajā gadījumā runa ir par lauksaimniecības zemi, kas arī tiek izmantota lauksaimnieciskām darbībām, iesniedzējtiesa vēlas iegūt informāciju saistībā ar jautājumu par to, kādu zemi var uzskatīt par saimniecībai piederošu lauksaimniecības zemi.

44. Būtībā jautājums par to, vai zemi var uzskatīt par piederošu lauksaimniecības saimniecībai, var radīt problēmas it īpaši gadījumos, kad vienu platību deklarē vairāki lauksaimnieki, lai arī nepastāv nekāda zemes kopīga lietošana. Tomēr šī nav pamata lietas situācija. Šajā lietā iesniedzējtiesa ir izvirzījusi jautājumu par zemes piederību saimniecībai saistībā ar šīs platības lietošanas nosacījumiem.

45. No Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta izriet, ka “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir uzskatāms par “lauksaimniecības zemi”, kas pieder saimniecībai.

46. Turklāt 2. panta b) punktā ir paredzēts, ka “saimniecība” ir visas ražošanas vienības, ko “pārvalda” (vācu valodā – “verwaltet”) kāds lauksaimnieks un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā.

47. Visbeidzot, 44. panta 3. punktā ir minēta prasība, ka lauksaimniecības zeme “ir lauksaimnieka rīcībā vismaz 10 mēnešus”.

48. Ne Regulā Nr. 1782/2003, ne arī Regulā Nr. 795/2004 un Regulā Nr. 796/2004 nav ietverta jēdzienu “pārvaldīt” un “[būt] [..] rīcībā” definīcija.

49. Kā norādījusi Vācijas valdība, no Regulas Nr. 1782/2003 44. panta izriet, ka platībai (zemes gabali, kas atbilst hektāriem, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu) ir jātiek lietotai; un lauksaimniekam tā ir jāizmanto lauksaimniecības vajadzībām. Var uzskatīt, ka ražošanas vienības pārvalda lauksaimnieks, ja viņš vai viņa tos lieto lauksaimniecības nolūkos savā vārdā. Tādēļ patiesībā līgumslēdzējas puses var brīvi sakārtot tiesiskās attiecības, uz kurām pamatojoties tiek izmantota platība. To, vai zeme tiek lietota lauksaimniecības nolūkos lauksaimnieka vārdā, būtu jāpārbauda iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus šīs lietas attiecīgos apstākļus.

50. Es arī piekrītu Komisijas viedoklim, ka īpašuma tiesiskajām attiecībām vai attiecīgajam tiesiskajam režīmam, piemēram, esošajam nomas līgumam vai arī atlīdzībai, par kuru lauksaimnieks var deklarēt zemes platību, nav izšķirošas nozīmes šajā gadījumā. Turklāt der pieminēt, ka Regulas Nr. 1782/2003 46. panta 2. punktā, kurš ietilpst tajā pašā nodaļā, kurā 44. pants, Kopienas likumdevējs tiesību uz maksājumu nodošanas kontekstā ir paredzējis konkrētus tiesiskos režīmus, proti, nomu vai līdzīgus darījumu veidus, kā arī galīgu nodošanu ( ).

51. Tomēr Regulas Nr. 1782/2003 44. pantā šie aspekti nav skaidri paredzēti. Līdz ar to es piekrītu iesniedzējtiesas viedoklim, ka saimniecības rīcības pilnvaras attiecībā uz zemi nepastāv tikai tajos gadījumos, kad runa ir par nomu vai līdzīgu darījumu.

52. Visbeidzot, kā to pareizi ir uzsvērusi Polijas valdība, īpašumtiesību uz zemi juridiskais pamats ir civiltiesību jautājums, kas var atšķirties starp dalībvalstīm. Ja tas būtu atkarīgs no Regulas Nr. 1782/2003 interpretācijas, pastāvētu risks, ka tā netiktu piemērota vienveidīgi 27 dalībvalstīs.

53. Turklāt iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai tāda zeme, kas ir nodota saimniecības rīcībā, lai to izmantotu lauksaimniecībā, nemaksājot atlīdzību vai saimniecībai veicot iemaksas profesionālajai apvienībai, pastāvot laika un izmantošanas veida ierobežojumiem, ir uzskatāma par saimniecībai piederošu zemi.

54. Šajā sakarā, bet arī ņemot vērā iepriekš minētos jautājumus saistībā ar nomu, iesniedzējtiesa norāda, ka tradicionāli tieši aitkopji bieži bez atlīdzības plaši izmanto lauksaimniecības zemi, ņemot vērā to, ka zemes īpašnieki saskaņā ar paražu tiesībām pret to izturas iecietīgi ( ).

55. Attiecībā uz faktu, ka platību ir atļauts izmantot ierobežotu laika posmu saskaņā ar dabas aizsardzības mērķiem, Komisija pareizi uzsver, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 3. punktā paredzētie 10 mēneši norāda, ka lauksaimnieks ir tiesīgs lietot attiecīgo zemi savām lauksaimnieciskajām darbībām vismaz 10 mēnešus. Tas arī ietver labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanu zemē. Tādēļ gadījumos, kad zemes lietošana ir ierobežota, brīdī, kad pastāv laika ierobežojums, zemei jāturpina kalpot lauksaimnieciskām darbībām, bez kā nevar būt runa par zemes faktisku piederību saimniecībai.

56. Kā izriet no Padomes Regulas (EK) Nr. 146/2008 ( ) preambulas otrā apsvēruma, Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 3. punkts nodrošina, ka prasības par vienu un to pašu zemi neceļ divas reizes. Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgo zemi lieto tikai viens lauksaimnieks, proti, A. Nīdermaira‑Šīmane, un viņa ir vienīgā persona, kurai ir tiesības lietot šo zemi.

57. Zemi nevar izmantot 10 mēnešus gadā, jo izmantošana ir ierobežota laika ziņā. Tomēr ir pietiekami ar to, ka šajā laika posmā nenotiek cita veida lauksaimnieciska izmantošana un saimniecība 10 mēnešos uz tās izaugušo zelmeni var izmantot kā lopbarību. Līdz ar to iesniedzējtiesa pareizi uzskata, ka šajā gadījumā, neskatoties uz lietošanas ierobežojumu, zemes lietošana lauksaimniecības nolūkos bija iespējama. Līdz ar to attiecīgā zeme kalpoja lauksaimnieciskām darbībām pat tajā laika posmā, kad tās lietošana bija ierobežota.

58. Noslēgumā es piekrītu A. Nīdermairai‑Šīmanei, ka, lai platību varētu uzskatīt par saimniecībai piederošu, ir pietiekami, ka lauksaimniekam, kurš faktiski lieto šo platību, 1) ir iespēja novērst, ka šo platību vienlaicīgi lieto trešās personas; 2) ir tiesības izmantot no sava darba iegūtos augļus, 3) lauksaimnieks nav pilnībā pakļauts trešo personu pieņemtajiem lēmumiem.

59. Līdz ar to, lai atbildētu uz trešā jautājuma pirmo un otro daļu (a) un b) apakšpunkti), es uzskatu, ka, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi, nav nepieciešams, lai tā būtu saimniecības rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai līdzīga veida uz noteiktu laiku noslēgtu atlīdzības darījumu. Turklāt tādā gadījumā, ja zeme ir nodota saimniecībai lietošanā noteiktā veidā un uz noteiktu laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem, nemaksājot par to atlīdzību vai saimniecībai veicot iemaksas profesionālajai apvienībai, to var atzīt par saimniecībai piederošu zemi.

60. Tā kā atbilde uz trešā jautājuma pirmo daļu (proti, a) apakšpunktu) ir noliedzoša, patiesībā nav jāatbild uz šī jautājuma trešo daļu (proti, c) apakšpunktu). Tomēr skaidrības labad es apskatīšu arī šo jautājumu un izklāstīšu šādus apsvērumus. Kā jau iepriekš tika apskatīts, šajā kontekstā nav svarīgas formālās līgumiskās attiecības, bet gan lauksaimnieka tiešās lietošanas tiesības. Faktam, ka lauksaimnieks ir norādīts kā “izpildītājs” (“le mandataire” franču valodā), nav izšķirošas nozīmes. Līdz ar to tiktāl, ciktāl lauksaimnieks autonomā veidā veic lauksaimniecisku darbību attiecīgajā zemē, neskatoties uz to, vai viņš vai viņa saņem papildu atlīdzību, šī attiecīgā zeme ir uzskatāma par saimniecībai piederošu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka atlīdzība nav alga par noganīšanu, bet piemaksa par apgrūtinājumu tādēļ, ka ekoloģisku apsvērumu dēļ apsaimniekošana esot jāveic noteiktā veidā, kas prasa daudz līdzekļu; acīmredzami attiecīgā summa vairāk vai mazāk nosedz papildu izmaksas, kas rodas saistībā ar neproduktīvu lauksaimniecības teritoriju lietošanu. Tomēr pati noganīšana esot saimniecībai nepieciešama, jo citādi aitas būtu jāgana citur.

61. Es uzskatu, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka šajā gadījumā lauksaimnieks nevarēja nodarboties ar aitkopību autonomā veidā uz attiecīgās zemes.

62. Līdz ar to, atbildot uz trešā jautājuma trešo daļu (proti, c) apakšpunktu), es uzskatu, ka zemi var uzskatīt par saimniecībai piederošu, ja saimniecībai ir pienākums tajā veikt konkrētus uzdevumus, pretī saņemot atlīdzību.

IV – Secinājumi

63. Es ierosinu Tiesai uz Oberverwaltungsgericht Rheinland‑Pfalz uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) platību var uzskatīt par “lauksaimniecības zemi” Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulu (EEK) Nr. 2019/93, kā arī vairākas citas regulas šajā jomā, 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja to izmanto arī lauksaimniecībai (ganībām, nodarbojoties ar aitkopību), taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem;

2) zemi izmanto lauksaimniecībai Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja attiecīgās darbības pārsvarā paredzētas dabas aizsardzībai un arī tad, ja lauksaimniekam ir noteikti jāpilda dabas aizsardzības iestādes rīkojumi;

3) lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi, nav nepieciešams, lai tā būtu saimniecības rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai līdzīga veida uz noteiktu laiku noslēgtu atlīdzības darījumu. Turklāt gadījumā, ja zeme ir nodota saimniecībai lietošanā noteiktā veidā un uz noteiktu laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem, nemaksājot par to atlīdzību vai saimniecībai veicot iemaksas profesionālajai apvienībai, to var atzīt par saimniecībai piederošu zemi. Visbeidzot, zemi var uzskatīt par saimniecībai piederošu, ja saimniecībai ir pienākums tajā veikt konkrētus uzdevumus par atlīdzību.