No šiem noteikumiem izriet, ka operāciju kontrole, ko operāciju norises vietās veic misijas vadītājs, katrā ziņā nozīmē, ka tam ir iespējas pieņemt lēmumus, tostarp par personāla iecelšanu citā amatā, visīsākajos termiņos un piemērot šos lēmumus personālam, ko ir norīkojušas dalībvalstis, ar mērķi izpildīt misijas uzdevumus.

Turklāt jautājums par to, vai pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, principā ir jānovērtē, pamatojoties uz prasītājam pieejamo informāciju, vēlākais, prasības celšanas brīdī.

Tādēļ pietiek ar to, ka tiesību aktā, ar kuru ir noteikts pasākums personāla locekļa iecelšanai citā amatā Savienības civilās misijas ietvaros, uz kuru attiecas kopējā ārpolitika un drošības politika, ir norādīti īpaši un konkrēti iemesli, kuru dēļ šī tiesību akta autors, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka attiecīgajai personai ir jāpiemēro šāds pasākums.

Šajā ziņā netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu. Tādējādi, pirmkārt, nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma apmēru. Otrkārt, akta pamatojuma precizitātes pakāpei ir jābūt samērīgai ar materiālajām iespējām un tehniskajiem nosacījumiem vai termiņu, kurā tas jāsniedz.

Turklāt, iespējams, ka fakti, uz kuriem balstās, lai pierādītu psiholoģiskas vardarbības esamību, lai gan tos par tādiem nevar kvalificēt saskaņā ar judikatūru, kas iedibināta attiecībā uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 12.a pantu, tomēr ļauj secināt, ka lēmums par iecelšanu citā amatā ir pieņemts pilnvaru nepareizas izmantošanas rezultātā un ka līdz ar to tas tāpēc ir jāatceļ.

It īpaši jānorāda, ka psiholoģiskās vardarbības konteksta esamību var ņemt vērā tad, ja šīs vardarbības autors ir arī apstrīdētā lēmuma parakstītājs, lai secinātu, ka šis lēmums tika pieņemts ar mērķi nodarīt kaitējumu personāla loceklim un ka tādējādi tas ir pieņemts pilnvaru nepareizas izmantošanas rezultātā. Tādējādi, runājot par atsaukšanos uz apgalvoto psiholoģisko vardarbību, lai pamatotu prasījumus, kas vērsti pret lēmumu par iecelšanu citā amatā, šis lēmums varēja tikt pieņemts pilnvaru nepareizas izmantošanas rezultātā, ja tas tika pieņemts ar mērķi nodarīt kaitējumu personāla locekļa personībai, cieņai vai fiziskajai vai psiholoģiskajai integritātei.

Šajā ziņā Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība, organizējot savus dienestus atkarībā no tai uzticētajiem uzdevumiem un, lai izpildītu šos uzdevumus, ieceļot amatā to rīcībā esošo personālu ar nosacījumu, ka šī iecelšana amatā ir dienesta interesēs un tiek veikta, ievērojot darba līdzvērtību.

Atbilstoši LESD 275. pantam Savienības tiesai nav jurisdikcijas attiecībā uz lēmuma par valsts norīkota personāla locekļa iecelšanu citā amatā operatīvo aspektu. Tomēr tā var pārbaudīt atbilstību procesuālajiem noteikumiem, pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu un faktu patieso ticamību, kā arī to, vai iecelšanas citā amatā pasākums nav izraisījusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā un pilnvaru nepareizu izmantošanu. Tā kā Eiropas Savienības Tiesa nevar aizstāt misijas vadītāja veikto novērtējumu ar faktiem un apstākļiem, kas pamato šādu pasākumu veikšanu, tās veiktā kontrole ir ierobežota, un to it īpaši piemēro apsvērumiem par lietderību, uz kuriem balstīti šādi pasākumi.

Šajā ziņā misijas vadītājam, kurš ir pieņēmis šādu lēmumu, ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz apstākļiem, kas jāņem vērā, lai pieņemtu pasākumus par personāla pārvietošanu uz citu operāciju norises vietu. Tomēr šī plaša rīcības brīvība neaizliedz Tiesai, pārbaudot likumību, pārbaudīt, vai misijas vadītājs būtībā izmantoja pareizos faktus.

Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētā pārbaudes tiesā efektivitāte tostarp nozīmē, ka Savienības tiesai ir jāpārliecinās, ka lēmums, kam attiecībā uz konkrēto personu ir individuāla piemērojamība, ir balstīts uz pietiekami pārliecinošu faktisko pamatu. Tas nozīmē, ka ir jāpārbauda lēmuma pamatā esošie fakti, tādējādi pārbaudē tiesā nav jāizvērtē tikai norādīto iemeslu abstrakta ticamība, bet arī tas, vai ir pamatoti šie apsvērumi.

(skat. 155.–157. punktu)