Lieta C‑325/03 P

José Luis Zuazaga Meabe

pret

Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)

Apelācija – Kopienas preču zīme – Prasība atcelt tiesību aktu – Nepieņemamība nokavējuma dēļ – Acīmredzami nepamatota apelācija

Tiesas rīkojums (ceturtā palāta) 2005. gada 18. janvārī

Rīkojuma kopsavilkums

1. Tiesvedība – Termiņš tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanai – Prasība, kas ir nosūtīta pa faksu – Parakstīta oriģināla iesniegšanas termiņš – Atskaites punkts – Faksa kopijas saņemšanas datums, nevis prasības celšanai noteiktā termiņa beigu datums

(Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punkts un 102. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 5. punkts).

2. Tiesvedība – Termiņš tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanai – Noilgums – Force majeure – Jēdziens – Robežas – Konkrēts gadījums

(Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 45. pants)

1. No Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punkta redakcijas izriet, ka dienu, kurā parakstīta procesuālā dokumenta oriģināla kopiju Pirmās instances tiesas kanceleja saņem pa faksu, procesuālo termiņu ievērošanas nolūkos ņem vērā tikai ar nosacījumu, ka attiecīgā parakstītā procesuālā dokumenta oriģinālu minētajā kancelejā iesniedz vēlākais desmit dienu laikā no faksa kopijas saņemšanas.

Tādējādi attiecībā uz prasību, kas ir celta pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomes lēmumu, minētā desmit dienu termiņa tecējums sākas ar faksa kopijas saņemšanas, nevis ar divu mēnešu un desmit dienu termiņa izbeigšanās datumu, kurš izriet no Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 63. panta 5. punkta, lasot to kopā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 102. panta 2. punktu. Jo īpaši gadījumā, ja faksa kopija ir saņemta vairāk nekā desmit dienas pirms prasības Pirmās instances tiesā iesniegšanai noteiktā termiņa beigām, šo termiņu nevar pagarināt, balstoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punktu.

(sal. ar 17. un 18. punktu)

2. Jēdziens “force majeure” Tiesas Statūtu 45. panta izpratnē attiecībā uz prasības celšanas termiņu ietver ne tikai objektīvos apstākļus, kas attiecas uz neparastiem un ārpus ieinteresētās personas ietekmes esošiem apstākļiem, bet arī subjektīvos apstākļus, kas attiecas uz attiecīgās personas pienākumu vērsties pret neparasta notikuma sekām un bez pārmērīgām pūlēm veikt atbilstošus pasākumus. Konkrēti attiecīgajai personai ir rūpīgi jāseko tiesvedības gaitai un, jo īpaši, rūpīgi jāievēro paredzētie termiņi. Tātad force majeure jēdziens nav piemērojams situācijā, kad rūpīga un saprātīga persona objektīvi būtu varējusi novērst prasības celšanai noteiktā termiņa nokavējumu.

Šāds gadījums rodas, ja prasītājs palielina prasības pieteikuma Kopienu tiesā iesniegšanas ar nokavējumu risku, ļaujot paiet vairākām dienām no parakstītā prasības pieteikuma oriģināla kopijas nosūtīšanas pa faksu brīža līdz šī oriģināla nodošanai nevis pasta dienestam tieši, bet gan uzņēmumam‑starpniekam, kas pats arī kavējas dažas dienas šo dokumentu nosūtīt ar ierakstītu vēstuli minētās tiesas kancelejai.

(sal. ar 25. un 26. punktu)

TIESAS RĪKOJUMS (ceturtā palāta)

2005. gada 18. janvārī ( )

Apelācija – Kopienas preču zīme – Prasība atcelt tiesību aktu – Nepieņemamība nokavējuma dēļ – Acīmredzami nepamatota apelācija

Lieta C‑325/03 P

par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2003. gada 21. jūlijā iesniedza

José Luis Zuazaga Meabe, ar dzīvesvietu Bilbao [Bilbao] (Spānija), ko pārstāv H. A. Kalderons Čavero [J. A. Calderón Chavero] un N. Moija Fernandesa [N. Moya Fernández], abogados,

prasītājs,

pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:

Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv O. Montalto [O. Montalto] un I. de Medrano Kavaljero [I. de Medrano Caballero], pārstāvji,

atbildētājs pirmajā instancē,

Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), Madride (Spānija), ko pārstāv H. de Rivjera Lamo de Espinoza [J. De Rivera Lamo de Espinosa], abogado,

lietas dalībnieks ITSB Apelāciju padomē un persona, kas iestājusies lietā apelācijas tiesvedībā.

TIESA (ceturtā palāta)

šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši H.N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents),

ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

sekretārs R. Grass [R. Grass],

noklausījusies ģenerāladvokātu,

izdod šo rīkojumu.

Rīkojums

1 Ar šo apelāciju Suasaga Meabe [Zuazaga Meabe] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 28. aprīļa rīkojumu lietā Zuazaga Meabe/ITSB – BBVA (BLUE) (T‑15/03, Krājumā vēl nav publicēts, turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”), ar ko tā noraidīja viņa prasību par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi, turpmāk tekstā – “ITSB”) Apelāciju otrās padomes 2002. gada 24. oktobra lēmumu lietā R 918/2001‑2 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar ko ir noraidīts Suasagas Meabes iebildums par vārdiskas preču zīmes BLUE reģistrāciju, ko bija pieteikusi Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (turpmāk tekstā – “BBVA”).

Prāvas priekšvēsture, tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

2 Tā kā BBVA iesniedza vārdiskas preču zīmes “BLUE” kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu ITSB, Suasaga Meabe, pamatojoties uz Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 42. pantu, iesniedza iebildumu, norādot uz sajaukšanas iespēju ar viņam piederošo valsts vārdisku preču zīmi “BILBAO BLUE”.

3 Šis iebildums, ko ITSB Iebildumu nodaļa sākotnēji bija apmierinājusi, turpmāk tika noraidīts ar apstrīdēto lēmumu, kas Suasagam Meabem tika paziņots ar 2002. gada 4. novembra ierakstītu vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu.

4 Lai atceltu apstrīdēto lēmumu, Suasaga Meabe iesniedza prasību Pirmās instances tiesā. Pirmās instances tiesas kanceleja prasības pieteikuma faksa kopiju saņēma 2003. gada 3. janvārī, bet oriģinālu – 2003. gada 15. janvārī.

5 Vispirms Pirmās instances tiesa apstrīdētā rīkojuma 8.–11. punktā konstatēja, ka prasības celšanas termiņš, ko prasītājam piešķir Regulas Nr. 40/94 63. panta 5. punkts un Pirmās instances tiesas Reglamenta 102. panta 2. punkts, ir beidzies 2002. gada 14. janvārī.

6 Apstrīdētā rīkojuma 12. punktā tā turklāt norādīja, ka, lai gan prasības pieteikuma faksa kopija Pirmās instances tiesas kancelejā tiešām tika iesniegta 2003. gada 3. janvārī, tas ir, pirms prasības celšanas termiņa beigām, tad tomēr šī pieteikuma oriģināls minētajā kancelejā tika iesniegts tikai 2003. gada 15. janvārī, tas ir, pārsniedzot Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punktā noteikto desmit dienu termiņu, no kā izriet, ka vērā var ņemt tikai oriģināla iesniegšanas datumu un ka tādējādi prasības pieteikums ir iesniegts ar nokavējumu.

7 Visbeidzot, apstrīdētā rīkojuma 13. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka prasītājs nav pierādījis, nedz arī norādījis uz neparedzētu apstākļu vai force majeure gadījuma esamību, kas, pamatojoties uz Tiesas statūtu 45. panta otro daļu, ļautu atkāpties no termiņa.

8 Tādējādi tā noraidīja prasību kā acīmredzami nepieņemamu.

Apelācija

9 Apelācijā, kuras pamatojumam prasītājs izvirza sešus pamatus, viņš lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto rīkojumu un nosūtīt lietu izskatīšanai Pirmās instances tiesā.

10 ITSB atteicās iesniegt iebildumu rakstu.

11 BBVA lūdz apelāciju noraidīt un piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

12 Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 119. pantu, ja apelācija vai kāda tās daļa ir acīmredzami nepieņemama vai nepamatota, Tiesa jebkurā laikā, rīkojoties pēc tiesneša referenta ziņojuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu var noraidīt apelāciju vai kādu tās daļu.

Par otro, trešo, ceturto un piekto pamatu

13 Ar otro, trešo, ceturto un piekto pamatu, kas jāizskata kopā, prasītājs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi, attiecīgi, Pirmās instances tiesas Reglamenta 102. pantu, Tiesas Reglamenta 81. panta 2. punktu, Pirmās instances tiesas Reglamenta 103. pantu, Tiesas Reglamenta 82. pantu, kā arī Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 3. un 6. punktu.

14 Būtībā viņš norāda, ka šīs tiesību normas ir samērīguma principa un “likuma tolerances” izpausme procesuālo termiņu pagarināšanas jomā, no kā izriet, ka Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punktā prasības pieteikuma oriģināla iesniegšanai paredzētais desmit dienu termiņš sākas nevis ar faksa kopijas iesniegšanas dienu, bet gan beidzoties divu mēnešu un desmit dienu termiņam, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 63. panta 5. punkta, skatot to kopā ar minētā Reglamenta 102. panta 2. punktu.

15 Tādējādi šajā lietā prasības pieteikuma oriģināla iesniegšanas termiņš ir beidzies nevis 2003. gada 14. janvārī, bet gan vēlāk – 24. janvārī, no kā izriet, ka prasītāja prasību nevarēja atzīt par nepieņemamu.

16 Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši Tiesas Statūtu 45. panta otrajai daļai no Kopienu regulējuma attiecībā uz procesuālajiem termiņiem piemērošanas var atkāpties tikai būtisku izņēmuma apstākļu, neparedzētu apstākļu vai force majeure gadījumā, ievērojot, ka stingra šo noteikumu piemērošana atbilst tiesiskās drošības prasībām un nepieciešamībai izvairīties no jebkādas diskriminācijas vai patvaļīgas attieksmes tiesvedības ietvaros (skat. jo īpaši 1998. gada 7. maija rīkojumu lietā C‑239/97 Īrija/Komisija, Recueil, I‑2655. lpp., 7. punkts, un 2004. gada 19. februāra rīkojumu lietā C‑369/03 P Forum des migrants/Komisija, Recueil, I‑1981. lpp., 16. punkts).

17 Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punktu, dienu, kurā parakstīta procesuālā dokumenta oriģināla kopiju saņem kancelejā pa faksu, procesuālo termiņu ievērošanas nolūkos ņem vērā tikai ar nosacījumu, ka attiecīgā parakstītā procesuālā dokumenta oriģinālu iesniedz kancelejā vēlākais desmit dienu laikā no faksa kopijas saņemšanas.

18 Tādējādi interpretāciju, atbilstoši kurai minētā termiņa tecējums, neskatoties uz faksa kopijas saņemšanas dienu, sākas līdz ar divu mēnešu un desmit dienu termiņa, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 63. panta 5. punkta, skatot to kopā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 102. panta 2. punktu, izbeigšanos, nevar atzīt. Jo īpaši ir jānorāda, ka gadījumā, ja faksa kopija ir saņemta vairāk nekā desmit dienas pirms prasības Pirmās instances tiesā iesniegšanai noteiktā termiņa, kā tas ir šajā lietā, Pirmās instances tiesas Reglamenta 43. panta 6. punkts šo termiņu nevar pagarināt.

19 Tā kā prasītājs nosūtīja prasības pieteikumu faksa kopijas veidā, kas tika saņemta 2003. gada 3. janvārī, tad, lai Pirmās instances tiesa šo faksa kopiju šajā lietā varētu ņemt vērā, prasības pieteikuma oriģināls kancelejā bija jāiesniedz vēlākais 2003. gada 13. janvārī. Tā kā prasības pieteikuma oriģināls tika iesniegts tikai 15. janvārī, Pirmās instances tiesa pamatoti konstatēja, ka prasības celšanas termiņa ievērošanas vērtējumam vērā bija jāņem vienīgi šis datums.

20 Tādējādi otrais, trešais, ceturtais un piektais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.

Par pirmo pamatu

21 Ar pirmo pamatu prasītājs uzskata, ka Pirmās instances tiesa, nekonstatējot force majeure gadījumu Tiesas Statūtu 45. panta izpratnē, ir pieļāvusi šī panta pārkāpumu.

22 Prasītājs norāda, ka 2003. gada 7. janvārī, tas ir, septiņas dienas līdz prasības celšanas termiņa beigšanās dienai, viņš uzticēja prasības pieteikuma oriģinālu sabiedrībai Cibeles Mailing SA (turpmāk tekstā – “Cibeles Mailing”), lai pēdējā to nodotu Spānijas pasta dienestā. Tādējādi nokavējums, ar kuru šis pasts ir nonācis Pirmās instances kancelejā, nebija paredzams. Viņš uzskata, ka viņam nevar pārmest, ka viņš nav izvēlējies ātrāku pasta pārvadājumu veidu (privātu piegādes dienestu), jo pasta dienests ir visdrošākais un visefektīvākais veids no visiem, kas pastāv Spānijā.

23 Viņš piebilst, ka, ja lietas dalībnieks ir izdarījis visu iespējamo, lai nodotu apstiprinājumu parastajam pasta dienestam, tad Tiesai, ņemot vērā samērīguma principu, termiņi ir jāmīkstina.

24 Vispirms ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa, izdodot rīkojumu uz tās Reglamenta 111. panta pamata, Suasagu Meabi par savu nodomu noraidīt prasību kā iesniegtu ar nokavējumu nav informējusi un pamatot nokavējumu, ar ko prasības pieteikuma oriģināls ir saņemts kancelejā, viņu nav aicinājusi. Tādēļ prasītājam nevar pārmest, ka force majeure gadījuma esamību viņš apelācijas instancē norāda pirmo reizi.

25 Jēdziens “force majeure” Tiesas Statūtu 45. panta izpratnē ietver ne tikai objektīvos apstākļus, kas attiecas uz neparastiem un ārpus ieinteresētās personas ietekmes esošiem apstākļiem, bet arī subjektīvos apstākļus, kas attiecas uz attiecīgās personas pienākumu vērsties pret neparasta notikuma sekām un bez pārmērīgām pūlēm veikt atbilstošus pasākumus. Attiecīgajai personai ir rūpīgi jāseko tiesvedības gaitai un, jo īpaši, rūpīgi jāievēro paredzētie termiņi (1994. gada 15. decembra spriedums lietā C‑195/91 P Bayer/Komisija, Recueil, I‑5619. lpp., 32. punkts). Tātad force majeure jēdziens nav piemērojams situācijā, kad rūpīga un saprātīga persona objektīvi būtu varējusi novērst prasības celšanai noteiktā termiņa nokavējumu (Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedums lietā 209/83 Ferriera Valsabbia/Komisija, Recueil, 3089. lpp., 22. punkts).

26 Šajā lietā no apelācijas izriet, ka Suasaga Meabe ļāva paiet četrām dienām no faksa kopijas nosūtīšanas brīža līdz prasības pieteikuma oriģināla nodošanai – tikai septiņas dienas pirms prasības celšanas termiņa beigām – nevis pasta dienestam tieši, bet Cibeles Mailing, kas pats arī kavējās divas dienas šo dokumentu nosūtīt ar ierakstītu vēstuli Pirmās instances tiesas kancelejai. No minētā izriet, ka ar savu uzvedību Suasaga Meabe palielināja prasības pieteikuma Pirmās instances tiesā iesniegšanas ar nokavējumu risku, līdz ar ko viņš nav izrādījis no vidēji saprātīga prasītāja gaidāmo rūpību attiecībā uz termiņu ievērošanu.

27 Šāds rūpības trūkums izslēdz force majeure gadījumu, un tādējādi pirmais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.

28 Līdz ar to apelācija ir jānoraida kā acīmredzami nepamatota.

Par tiesāšanās izdevumiem

29 Atbilstoši Reglamenta 69. panta, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, 1. punktam lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ietver galīgajā spriedumā vai rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu, un atbilstoši šī panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā BBVA ir prasījusi piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tam spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež prasītājiem segt savus izdevumus un atlīdzināt personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus. Tā kā ITSB, turpretim, nav prasījis piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tas sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) izdod rīkojumu:

1) apelāciju noraidīt;

2) Suasaga Meabe sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA tiesāšanās izdevumus;

3) Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

[Paraksti]