PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(otrā palāta paplašinātā sastāvā)

2003. gada 6. martā ( )

Valsts atbalsts – Komisijas kompetences neesamība – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Būtisku formas prasību pārkāpums – Atbalsta jēdziens – EKL 87. panta un 295. panta pārkāpums – Tirgus ekonomikas ieguldītājs – Piemērotas atlīdzības likme – Pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums

Apvienotās lietas T‑228/99 un T‑233/99

Westdeutsche Landesbank Girozentrale, Diseldorfa (Vācija), ko pārstāv F. Montāgs [F. Montag], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

Ziemeļreina‑Vestfālene, ko pārstāv M. Šite [M. Schütte], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītājas,

ko atbalsta

Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv V. D. Plesings [W.–D. Plessing], pārstāvis, kam palīdz H. F. Visels [H.–F. Wissel], advokāts,

persona, kas iestājusies lietā,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv K. D. Borhards [K.–D. Borchardt] un V. Kreišics [V. Kreuschitz], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

ko atbalsta

Bundesverband deutscher Banken eV, Berlīne (Vācija), ko pārstāv H. J. Nīmeijers [H.–J. Niemeyer], advokāts,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību atcelt Komisijas 1999. gada 8. jūlija Lēmumu 2000/392/EK par Vācijas Federatīvās Republikas īstenoto pasākumu Westdeutsche Landesbank – Girozentrale (WestLB) atbalstam (OV 2000, L 150, 1. lpp.).

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs R. M. Mora Ramušs [R. M. Moura Ramos], tiesneši V. Tīli [V. Tiili], J. Pirungs [J. Pirrung], P. Mengoci [P. Mengozzi] un A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij],

sekretāre D. Kristensena [D. Christensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2002. gada 5. un 6. jūnija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas priekšvēsture

I – Prāvas rašanās fakti

1 Šīs lietas attiecas uz Ziemeļreinas-Vestfālenes Wohnungsbauförderungsanstalt (turpmāk tekstā – “WfA”) integrēšanu Westdeutsche Landesbank Girozentrale sastāvā (turpmāk tekstā – “WestLB”) (turpmāk tekstā – “nodošana” vai “strīdīgais darījums”).

A – Prasības, kas attiecas uz pašu kapitālu, ko paredz Pašu kapitāla direktīva un Maksātspējas direktīva

2 Atbilstoši Padomes 1989. gada 18. decembra Direktīvai 89/647/EEK par kredītiestāžu maksātspējas koeficientu (OV L 386, 14. lpp.) un Padomes 1989. gada 17. aprīļa Direktīvai 89/299/EEK par kredītiestāžu pašu kapitālu (OV L 124, 16. lpp.) bankām ir pienākums uzturēt pašu kapitālu vismaz 8 % apmērā no riska svērtiem aktīviem un ārpusbilances riska darījumiem. Ievērojot šīs direktīvas, 1992. gada 1. janvārī tika izdarīti grozījumi Kreditwesengesetz (Vācijas kredītiestāžu likums), un 1993. gada 30. jūnijā jaunās prasības stājās spēkā.

3 Attiecībā uz jauno 8 % minimumu, kas noteikts šajās direktīvās, vismaz pusei no pašu līdzekļiem jābūt “pašu pamatkapitālam”, ko veido kapitāla posteņi, kas pieejami kredītiestādei tūlītējai un neierobežotai lietošanai iespējamo zaudējumu segšanai. Pašu pamatkapitālam tādēļ ir izšķiroša nozīme kopējā bankas dotāciju kapitālā piesardzības nolūkos, jo “rezerves pašu kapitālu” (otrās kategorijas pašu kapitāls) atzīst tikai pašu pamatkapitāla apmērā, lai garantētu bankas riska darījumus.

4 Turklāt pašu kapitāls ierobežo bankas liela riska darījumu kopumu. WfA nodošanas laikā atbilstoši Kreditwesengesetz 13. pantam viens liela riska darījuma apmērs nedrīkst pārsniegt 50 % no kredītiestādes pašu kapitāla un lielo riska darījumu, kas pārsniedz 15 % no kredītiestādes pašu kapitāla, kopsumma nedrīkst pārsniegt kredītiestādes pašu kapitālu vairāk nekā astoņas reizes. Pēc Kreditwesengesetz grozījumiem 1994. gadā, lai to saskaņotu ar Padomes 1992. gada 21. decembra Direktīvu 92/121/EEK par kredītiestāžu liela riska darījumu uzraudzību un kontroli (OV 1993, L 29, 1. lpp.), maksimālais aizdevums vienai personai tika ierobežots ar līdz 25 % no kredītiestādes pašu kapitāla un visu lielo riska darījumu, kas pārsniedz 10 % no kredītiestādes pašu kapitāla, kopsumma nedrīkst pārsniegt kredītiestādes pašu kapitālu vairāk nekā astoņas reizes.

5 Turklāt Padomes 1989. gada 15. decembra Otrās direktīvas 89/646/EEK par normatīvu un administratīvu aktu koordinēšanu attiecībā uz kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu, ar ko groza Direktīvu 77/780/EEK (OV L 386, 1. lpp.), 12. pants ierobežo līdzdalības apmērus citās kredītiestādēs un finanšu iestādēs. Kreditwesengesetz 12. pants, kas ir norma, kura nav balstīta uz Kopienu tiesībām, bet atrodama arī citās dalībvalstīs, ierobežo ilgtermiņa ieguldījumus, tostarp līdzdalību nefinanšu sabiedrībās, kredītiestādes pašu kapitāla apmērā. Vācijas bankām līdz 1993. gada 30. jūnijam vajadzēja pielāgoties jaunajām prasībām attiecībā uz pašu kapitālu.

B – WestLB

6 WestLB ir publisko tiesību kredītiestāde, ko reglamentē Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes (turpmāk tekstā – “Ziemeļreina-Vestfālene”) tiesību akti. 1991. gada 31. decembrī WestLB pašu kapitāls bija 5,1 miljards Vācijas marku (DEM). Saskaņā ar Ziemeļreinas-Vestfālenes tiesību aktiem WestLB ir trīs funkcijas. Tā darbojas kā centrālā banka neatkarīgām krājbankām Ziemeļreinā-Vestfālenē un kopš 1992. gada 17. jūlija arī Brandenburgas zemes krājbankām. WestLB pilda valsts un komunālās bankas funkcijas, veicot finanšu darījumus savu akcionāru uzdevumā. Visbeidzot, tā veic arī vispārējas bankas operācijas.

7 WestLB 100 % apmērā pieder valsts sektoram. Lielākais akcionārs ir Ziemeļreina-Vestfālene (43,2 %), un pārējie akcionāri ir Landschaftsverband Rheinland un Landschaftsverband Westfalen‑Lippe (Reinzemes un Vestfālenes-Lippes reģionu pašvaldību apvienības), no kurām katrai pieder 11,7 %, Rheinischer Sparkassen‑ und Giroverband un Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband (Reinzemes un Vestfālenes-Lippes reģionu krājbanku asociācijas), no kurām katrai pieder 16,7 %. Šāds daļu sadalījums bija nodošanas laikā un palika nemainīgs vismaz līdz 1999. gada 8. jūlijam.

8 Pēc kopējās bilances vērtības WestLB ieņēma trešo vietu Vācijas kredītiestāžu sarakstā aiz Deutsche Bank AG un Dresdner Bank AG. WestLB koncerns piedāvā finanšu pakalpojumus sabiedrībām un valsts iestādēm, darbojas starptautiskajos kapitāla tirgos gan saviem norēķiniem, gan kā pārvaldītājs citiem parāda instrumentu emitentiem. Tāpat kā daudzas citas Vācijas universālās bankas, WestLB ir daļu īpašnieks citās finanšu iestādēs un komercsabiedrībās. 1997. gadā WestLB veica nozīmīgu savas darbības daļu ārpus Vācijas Federatīvās Republikas.

C – WfA

9 WfA tika dibināta 1957. gadā un līdz 1991. gada 31. decembrim darbojās kā Vācijas publisko tiesību iestāde; tai bija savs juridiskās personas statuss. Tās pamatkapitāls bija DEM 100 miljoni, un Ziemeļreina-Vestfālene bija vienīgais akcionārs. Saskaņā ar likumu WfA vienīgais uzdevums bija mājokļu būvniecības veicināšana, izsniedzot zemu procentu likmju vai bezprocentu aizdevumus. Kā sabiedrisko interešu iestāde tā bija atbrīvota no uzņēmuma ienākuma nodokļa, īpašuma nodokļa un kapitāla nodokļa.

10 Par WfA kā publisko tiesību subjektu atbildīga bija Ziemeļreina-Vestfālene, kas bija arī visu WfA saistību garantētāja. Šīs garantijas palika nemainīgas arī pēc nodošanas.

D – WfA integrācija WestLB sastāvā

11 Saskaņā ar Gesetz zur Regelung der Wohnungsbauförderung (Likums par atbalstu mājokļu būvniecībai), ko Ziemeļreinas-Vestfālenes parlaments pieņēma 1991. gada 18. decembrī, WfA 1992. gada 1. janvārī tika nodota WestLB.

12 Atbilstoši likuma pamatojumam nodošanas mērķis bija palielināt WestLB pašu kapitālu, lai kredītiestāde atbilstu stingrākām prasībām attiecībā uz pašu kapitālu, kuras stājās spēkā 1993. gada 30. jūnijā. Turklāt WfA un WestLB mājokļu būvniecības veicināšanas programmas apvienošana palielinātu efektivitāti.

13 Nodošanas ietvaros Ziemeļreina-Vestfālene atcēla WfA garantijas aptuveni DEM 7,4 miljardu apmērā par Ziemeļreinas-Vestfālenes saistībām, balstoties uz iegūto kapitālu mājokļu būvniecības veicināšanai.

14 WestLB kļuva par WfA universālo tiesību pārņēmēju (izņemot pirms nodošanas atceltās WfA garantijas Ziemeļreinai-Vestfālenei par Ziemeļreinas-Vestfālenes parādiem mājokļu būvniecības veicināšanai). WfA kļuva par strukturāli un ekonomiski neatkarīgu iestādi, publisko tiesību subjektu, bez tiesībspējas WestLB sastāvā. Tādējādi WfA pamatkapitāls un rezerves jāuzrāda WestLB bilancē kā īpašās rezerves. Sakarā ar tās kā garantētāja atbildību par iespējamajiem uzņēmuma zaudējumiem, Ziemeļreina-Vestfālene turpināja uzņemties atbildību par WfA zaudējumiem un garantēja visas WfA saistības.

15 WfA aktīvi, tas ir, tās pamatkapitāls, rezerves, mājokļu būvniecības veicināšanas līdzekļi un citi WfA prasījumi, kā arī visi nākotnes ienākumi no mājokļu kredītiem pēc nodošanas WestLB palika rezervēti mājokļu būvniecības veicināšanai saskaņā ar iepriekš 11. punktā minētā likuma 2. panta 16. punkta otro daļu. Taču šis likums paredzēja arī to, ka nodotajiem aktīviem ir cita funkcija – tas bija paredzēts kā pašu kapitāls Kreditwesengesetz un līdz ar to Direktīvas 89/299 nozīmē, kas tiek izmantots, lai aprēķinātu bankas maksātspējas koeficientu, un kas tādējādi kalpo kā garantija WestLB komercdarbībai, kura ir pakļauta konkurencei.

16 Nodošanas laikā WestLB akcionāri grozīja ietvara līgumu un vienojās vienmēr saglabāt mājokļu būvniecības veicināšanai paredzētos aktīvus, pat ja WestLB ciestu zaudējumus, kas mazinātu sākotnējo kapitālu. Iekšēji WfA kapitālu izmantotu tikai pēc tam, kad būtu izmantots WestLB pašu kapitāls. Ietvara līgumā tika skaidri paredzēts, ka WestLB akcionāru atbildība par jebkuriem zaudējumiem attiecās arī uz WfA īpašajām rezervēm. Ja WestLB tiktu likvidēta, tad Ziemeļreinai-Vestfālenei būtu prioritāras prasījuma tiesības uz WfA kapitālu. Ietvara līgums paredzēja arī to, ka WestLB pašu kapitāla bāzes palielinājums, integrējot WfA, uzskatāms par Ziemeļreinas-Vestfālenes naudas ieguldījumu un ka gada atlīdzība par to jānolemj akcionāriem, tiklīdz būs pieejami pirmie finanšu ziņojumi par 1992. un turpmākajiem gadiem. Tas tika izdarīts ietvara līgumam pievienota protokola veidā 1993. gada 11. novembrī. Tas paredzēja, ka peļņas gadījumā WestLB maksās Ziemeļreinai-Vestfālenei gada atlīdzību 0,6 % pēc nodokļiem no tās WfA kapitāla daļas, ko var izmantot kā garantiju WestLB darījumiem.

17 Tomēr, pat esot šim iekšējam līgumam par WfA aktīvu nodrošināšanu, starp WfA aktīvu divām funkcijām nav nekādas prioritātes, proti, starp to novirzīšanu mājokļu būvniecībai un to funkciju kā garantijas kapitālam WestLB ārējās attiecībās ar kreditoriem. Nodotie aktīvi ir pilnībā un tieši pieejami WestLB zaudējumu segšanai vai bankrota gadījumā – kreditoru prasījumu apmierināšanai.

18 Ziemeļreinas-Vestfālenes un WestLB noslēgtais pārvaldes līgums par mājokļu būvniecības atbalsta likumu paredz, ka WestLB izmantos īpašās rezerves savas darbības nodrošināšanai tikai tiktāl, lai izpildītu likumā paredzētos WfA uzdevumus.

19 WfA zaudēja savu juridisko neatkarību, kļūstot par WestLB mājokļu būvniecības veicināšanas nodaļu. Taču tās komercdarbība netika pilnībā iekļauta WestLB. WfA palika kā nošķirta vienība WestLB sastāvā ar nosaukumu “Wohnungsbauförderungsanstalt Nordrhein Westfalen – Anstalt der Westdeutschen Landesbank Girozentrale” (Ziemeļreinas-Vestfālenes Mājokļu būvniecības veicināšanas iestāde – WestLB iestāde). Šī jaunā WestLB “mājokļu būvniecības veicināšanas” nodaļa ir iekļauta WestLB bilancē, taču tā publisko arī savu bilanci. Iepriekšējā WestLB mājokļu būvniecības veicināšanas nodaļa tika apvienota ar WfA.

20 WfA nodotie aktīvi WestLB, tas ir, pamatkapitāls, rezerves, citi līdzekļi un nākotnes ienākumi, joprojām ir paredzēti mājokļu būvniecības veicināšanai un tādēļ tie jāpārvalda atsevišķi no citiem WestLB komercdarījumiem. Šāda nošķiršana ir priekšnosacījums, lai mājokļu būvniecības veicināšanas darbības atzītu par darbību sabiedrības interesēs Vācijas nodokļu tiesību vajadzībām. Nodokļu atbrīvojumi, ko saņēma WfA, līdz ar to netika atcelti.

II – Administratīvais process

21 Bundesverband deutscher Banken eV (Vācijas banku asociācija, turpmāk tekstā – “BdB”), kas Vācijā pārstāv aptuveni 300 privātas bankas, 1993. gada 23. martā iesniedza sūdzību, lūdzot Komisiju uzsākt pret Vācijas Federatīvo Republiku EKL 226. pantā paredzēto procedūru. BdB apgalvoja, ka Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (Federālā kredītu kontroles komisija) ir pārkāpusi Padomes Direktīvas 89/299 4. panta 1. punktu, akceptējot WfA aktīvus, kas bija apvienoti ar WestLB, kā WestLB pašu kapitālu.

22 Savā 1994. gada 31. maija vēstulē BdB informēja Komisijas Konkurences ģenerāldirektorātu (ĢD IV) par aktīvu nodošanu, apgalvojot, ka tā rada konkurences izkropļošanu, no kā WestLB gūtu labumu. 1994. gada 21. decembrī tā iesniedza formālu sūdzību, lūdzot Komisiju uzsākt pret Vācijas Federatīvo Republiku EKL 88. panta 2. punktā noteikto procedūru. 1995. gada februārī un martā un 1996. gada decembrī sūdzībai pievienojās 10 bankas, kas bija BdB biedri.

23 Lai noskaidrotu, vai aktīvu nodošana bija valsts atbalsts, Komisija 1993. gada 12. janvāra, 9. februāra, 10. novembra un 13. decembra un 1996. gada 16. janvāra vēstulēs lūdza Vācijas iestādes iesniegt papildu informāciju. Vācijas iestādes sniedza šo informāciju attiecīgi 1993. gada 2. februāra un 16. marta, 1994. gada 8. marta, 1996. gada 12. un 26. aprīļa un 1997. gada 14. janvāra vēstulēs. Papildu vēstules un dokumentus iesniedza citas ieinteresētās personas. Komisijas pārstāvji vairākkārt tikās ar Vācijas iestāžu, WestLB un citu reģionālo banku, kā arī ar sūdzības iesniedzēju pārstāvjiem.

24 Pēc šīs informācijas apmaiņas Komisija 1997. gada 1. oktobrī pieņēma lēmumu par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”). Šajā lēmumā Komisija secināja, ka izvērtējamais pasākums, iespējams, bija atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē un ka tai vajadzēja papildu informāciju, lai veiktu nepieciešamo analīzi. Šī informācija galvenokārt attiecās uz pasākumiem, ko Ziemeļreina-Vestfālene bija veikusi, lai nodrošinātu piemērotu līdzdalību tās papildu peļņas sadalē, ko WestLB varētu gūt, pamatojoties uz kapitāla pieaugumu; informācija tika sniegta arī par nodotā kapitāla likviditātes trūkuma ietekmi, par to apstākļu ietekmi, ka Ziemeļreinas-Vestfālenes ietekme WestLB nav pieaugusi, par fiksētās atlīdzības priekšrocības raksturu, kā arī par citiem apstākļiem, kas nosaka piemērotu atlīdzību, un, visbeidzot, par pieejamo WfA kapitālu WestLB komercdarbības garantēšanai, par pārpalikumu, kas ir uzrādīts WestLB bilancē, par nodokļu atbrīvojumiem, par atbrīvošanu no saistībām, par WestLB ienesīgumu un iespējamo sinerģijas efektu.

25 Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru 1997. gada 23. oktobra vēstulē tika paziņots Vācijas valdībai. Vienošanās par konfidenciālo ziņu izņemšanu pirms publikācijas tika panākta 1997. gada 7. un 25. novembra un 2. decembra vēstulēs. Vācijas valdība iesniedza savus apsvērumus 1998. gada 27. februāra vēstulē pēc tam, kad tā 1997. gada 19. novembra vēstulē lūdza termiņa pagarinājumu, kurš tai tika piešķirts 1997. gada 1. decembra vēstulē.

26 Komisijas lēmums par procedūras uzsākšanu tika publicēts 1998. gada 5. maijā Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV C 140, 9. lpp.). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes par attiecīgo pasākumu. Tā saņēma piezīmes no WestLB (1998. gada 19. maijā), no Association française des banques (1998. gada 26. maijā), no British Bankers’ Association (1998. gada 2. jūnijā) un no BdB (1998. gada 4. jūnijā). Komisija šīs piezīmes 1998. gada 15. jūnija vēstulē nosūtīja Vācijas valdībai komentāru sniegšanai, ko tā saņēma 1998. gada 11. augusta vēstulē.

27 1998. gada 15. janvārī un 1998. gada 16. septembrī notika sanāksmes ar BdB pārstāvjiem, bet 1998. gada 9. septembrī – ar WestLB pārstāvjiem. Komisija 1998. gada 22. septembra vēstulē aicināja Vācijas iestādes, WestLB un BdB uz tikšanos, lai apspriestu dažādus lietas aspektus. BdB 1998. gada 30. oktobra vēstulē sniedza informāciju. Šo trīs pušu tikšanās notika 1998. gada 10. novembrī.

28 Pēc šīs tikšanās Komisijas dienesti 1998. gada 16. novembra vēstulē pieprasīja no Vācijas iestādēm un BdB papildu informāciju un dokumentus. Pēc termiņa pagarinājuma BdB iesniedza pieprasīto informāciju 1999. gada 14. janvāra vēstulē. Vācijas iestādes pēc termiņa pagarinājuma iesniedza informāciju divās 1999. gada 15. janvāra vēstulēs un 1999. gada 7. aprīļa vēstulē. Tā kā Vācijas iestādes noteiktu informāciju atteicās sniegt, Komisija 1999. gada 24. marta vēstulē nosūtīja Vācijas valdībai 1999. gada 3. marta lēmumu, ar ko pieprasīja šo informāciju. Vācijas valdība izpildīja šo rīkojumu 1999. gada 22. aprīļa vēstulē pēc termiņa pagarinājuma.

29 Komisija pasūtīja neatkarīgu pētījumu par piemērotu atlīdzību, ko Ziemeļreinai-Vestfālenei vajadzētu prasīt par WfA nodošanu WestLB. Konsultāciju sabiedrība, kurai bija uzdots šis uzdevums (First Consulting), arī piedalījās 1998. gada 10. novembra trīspusējā sanāksmē.

III – Apstrīdētais lēmums

30 Komisija 1999. gada 8. jūlijā pieņēma Lēmumu 2000/392/EK par Vācijas Federatīvās Republikas īstenoto pasākumu Westdeutsche Landesbank – Girozentrale (WestLB) atbalstam (OV 2000, L 150, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šis lēmums 1999. gada 4. augustā tika paziņots Vācijas Federatīvajai Republikai, kas to pārsūtīja Ziemeļreinai-Vestfālenei 1999. gada 6. augusta vēstulē. Ziemeļreina-Vestfālene informēja WestLB 1999. gada 9. augusta vēstulē, kuru tā saņēma tajā pašā dienā. Lēmuma rezolutīvā daļa ir šāda:

“1. pants

Valsts atbalsts, ko Vācija īstenojusi par labu Westdeutsche Landesbank Girozentrale laika posmā no 1992. gada līdz 1998. gadam par kopējo summu DEM 1 579 700 000 (EUR 807 700 000), nav saderīgs ar kopējo tirgu.

2. pants

1. Vācija veic vajadzīgos pasākumus, lai izbeigtu sniegt un atgūtu no atbalsta saņēmēja atbalstu, kas minēts 1. pantā un nelikumīgi tam piešķirts.

2. Atbalsta atgūšanu veic atbilstīgi valsts tiesību aktos paredzētajai procedūrai. Atgūstamais atbalsts ietver procentus no dienas, kad atbalsts tika nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai. Procentus aprēķina pēc pamatlikmes, ko izmanto reģionālā atbalsta subsīdijas ekvivalenta aprēķināšanai.

3. pants

Vācija divu mēnešu laikā no šī lēmuma paziņošanas dienas dara Komisijai zināmus pasākumus, kas veikti lēmuma izpildīšanai.

[..]” [Neoficiāls tulkojums]

A – Vispārēja analīze

31 Apstrīdētā lēmuma pamatojumā Komisija izklāsta savu novērtējumu izmeklējamajam pasākumam, ko var rezumēt šādi.

32 Pirmkārt, attiecībā uz konkurences izkropļošanu un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm Komisija uzskata, ka WestLB piedāvā savus bankas pakalpojumus, konkurējot ar citām Eiropas bankām gan Vācijā, gan ārpus Vācijas. Tādēļ jebkurš atbalsts, kas piešķirts WestLB, radīs konkurences izkropļojumus un iespaidos tirdzniecību Savienībā. Saskaņā ar atbildētājas apgalvoto, tā kā bankai vajadzīgs pietiekams pašu kapitāls, lai veiktu un paplašinātu savu komercdarbību, valsts īstenotais pasākums nodrošināja WestLB ar pašu kapitālu, kas nodrošināja maksātspēju un tieši ietekmēja WestLB komerciālās iespējas.

33 Turklāt Komisija uzskata, ka strīdīgais darījums uzskatāms par valsts kapitāla nodošanu komercsabiedrībai. Šāda veida valsts aktīvi, kuriem ir komerciāla vērtība un kuri nodoti komercsabiedrībai bez pienācīgas atlīdzības, ir valsts līdzekļi EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.

34 Lai pārbaudītu, vai valsts līdzekļu nodošana publiskam uzņēmumam (valsts uzņēmumam) rada tam priekšrocības un tādēļ, iespējams, veido valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, Komisija piemēro “tirgus ekonomikas ieguldītāja principu”.

35 Komisija tad izklāsta darījuma sīki izstrādāto analīzi no tirgus ekonomikas ieguldītāja viedokļa.

36 Pirmkārt, Komisija atzīst, ka, lai arī EKL 295. pants paredz to, ka EK līgums neaizstāj dalībvalstu īpašumtiesību sistēmu, tas nevar attaisnot Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus. Komisija neapšauba dalībvalstu tiesības radīt īpašus fondus vispārēju ekonomisko interešu nolūkā. Taču, tiklīdz šādi publiskie fondi un aktīvi tiek izmantoti komerciālām darbībām, tiem jāpiemēro tirgus ekonomikas noteikumi. Tas nozīmē, ka, tiklīdz valsts nolemj piešķirt publiskam mērķim domātus līdzekļus komerciālai lietošanai, tai jāsaņem atlīdzība, – pēc Komisijas uzskata – kas atbilst tirgus nosacījumiem.

37 Otrkārt, attiecībā uz darījuma īpašo raksturu Komisija norāda – ja dalībvalsts izvēlas tādu darījumu, kāds izskatāms šajā lietā, tad obligāti vajadzīga sīki izstrādāta analīze par to, kādu ekonomisko priekšrocību tas dod tai uzņēmuma daļai, kas pakļauta konkurencei.

38 Treškārt, Komisija uzsver, ka viens no veidiem, kā nodrošināt piemērotu atlīdzību par piešķirto kapitālu, būtu attiecīgs Ziemeļreinas-Vestfālenes līdzdalības WestLB palielinājums. Tā kā tas netika izdarīts, Ziemeļreinai-Vestfālenei saskaņā ar apstrīdēto lēmumu par piešķirto kapitālu vajadzēja pieprasīt piemērotu atlīdzību citā veidā atbilstīgi tirgus ekonomikas ieguldītāja principam. Komisija apgalvo, ka pretējā gadījumā Ziemeļreina-Vestfālene dod WestLB priekšrocību, kas ir valsts atbalsts.

39 Ceturtkārt, atbildētāja izskaidro, kā tā noteica kapitāla bāzi, ko izmantoja atlīdzības aprēķināšanai. Lai noteiktu piemērotu atlīdzību, jāizšķir starp dažādiem WfA īpašo rezervju elementiem, ņemot vērā to izmantošanu WestLB nolūkos.

40 Atbilstoši Komisijas teiktajam DEM 5,9 miljardi tika ierakstīti WestLB bilancē kā pašu kapitāls. Taču Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen atzina tikai DEM 4 miljardus kā pašu pamatkapitālu. No šīs summas atbilstīgi maksātspējas noteikumiem WestLB kā pašu kapitāla bāzi var izmantot tikai DEM 2,5 miljardus konkurencei pakļautās komercdarbības paplašināšanai un tādēļ tā uzskatāma par primāro bāzi Ziemeļreinas-Vestfālenes atlīdzībai. Atlikušie DEM 1,5 miljardi bija vajadzīgi WfA mājokļu būvniecības veicināšanas darbības garantēšanai. Bilancē uzrādīta vēl summa DEM 1,9 miljardu apmērā, kura netiek atzīta kā pašu kapitāls maksātspējas nolūkos. Tādēļ WestLB bilancē uzrādītā summa, kuru WestLB nevar izmantot konkurencei pakļautās komercdarbības paplašināšanai, ir DEM 3,4 miljardi. Tomēr šī summa palielina bankas pievilcīgumu kreditoriem, tāpēc ekonomiski to var salīdzināt ar garantiju, lai arī šī summa ir uzrādīta bilancē kā pašu kapitāls. Tā kā šī summa ir saimnieciski noderīga WestLB, tirgus ekonomikas ieguldītājs būtu prasījis par to atlīdzību. Tā tomēr būtu mazāka nekā atlīdzība par DEM 2,5 miljardiem, ko atbilstīgi maksātspējas noteikumiem var izmantot kā WestLB pašu kapitālu konkurencei pakļautās komercdarbības paplašināšanai.

41 Piektkārt, Komisija sīki izskaidro, kā tā aprēķināja piemērotu atlīdzību par kapitālu.

B – Analīze par piemērotu atlīdzību par kapitālu

42 Komisija vispirms norāda, ka, ievērojot EK līguma noteikumus par valsts atbalstu, darījums uzskatāms par kapitāla iemaksu, nevis par galvojumu, un tādēļ jānovērtē piemērota atlīdzība. Taču, aprēķinot piemērotu atlīdzību, daļu kapitāla Komisija var uzskatīt par galvojumu, jo šī kapitāla īpašā rakstura dēļ WestLB nevar to izmantot kā pašu kapitālu klasiskā veidā.

43 Tālāk Komisija, uzsverot, ka WfA integrācijas WestLB sastāvā īpašā rakstura dēļ grūti to salīdzināt ar citiem tirgū esošiem finanšu instrumentiem, pirmkārt, paskaidro, kādēļ salīdzinājums ar Vācijas valdības piedāvāto hibrīda pašu kapitāla instrumentu nav piemērots veids, kā noskaidrot piemērotu atlīdzību par WfA kapitālu tā īpatnību dēļ.

44 Otrkārt, Komisija atsaucas uz likviditātes trūkuma ietekmi uz atlīdzības par kapitālu aprēķiniem. WfA kapitāls nesniedza WestLB papildu likviditāti, jo nodotie aktīvi un WfA ienākumi saskaņā ar likumu bija paredzēti mājokļu būvniecības veicināšanai, līdz ar to WestLB būtu papildu finanšu izmaksas kapitāla apmērā, ja tā vēlētos iegūt vajadzīgos līdzekļus finanšu tirgū, lai gūtu pilnu atdevi no komercdarbības, ko radījis papildu pašu kapitāls. Šo papildu izmaksu dēļ, kuras nerodas parasta pašu kapitāla gadījumā, attiecīgi jāsamazina piemērotā atlīdzība par kapitālu.

45 Taču pretēji WestLB un Vācijas valdības uzskatiem Komisija apgalvo, ka nav jāņem vērā kopējā refinansēšanas likme. Jāņem vērā tikai neto izmaksas kā WestLB papildu slogs nodotā kapitāla īpašā rakstura dēļ. Kopumā Komisija piekrīt, ka WestLB jāuzņemas papildu “likviditātes izmaksas”, kas nosakāmas kā “refinansēšanas izmaksas pēc nodokļu nomaksāšanas”. Komisija piekrīt arī Vācijas valdības iesniegtajiem pētījumiem par atlīdzības apmēru, kuri paredz 8,26 % kā piemērotu ilgtermiņa refinansēšanas likmi. Pēc Vācijas nodokļu likmju piemērošanas likme tiek noteikta 4,2 % par neto refinansēšanas izmaksām.

46 Treškārt, Komisija paskaidro, kā tā aprēķināja piemērotu atlīdzību par DEM 2,5 miljardiem, kas atbilst WestLB pieejamā pašu kapitāla pieaugumam.

47 Komisija atgādina, ka pēc tās ārštata ekspertu apgalvojumiem par pamatu jāizmanto normāla ieguldījumu atdeves likme banku sektorā, kura pielāgota, ņemot vērā darījuma īpašās pazīmes. Šajā izmeklēšanā Komisija papildus savai pieredzei ņēma vērā arī vairākus investīciju banku un konsultāciju sabiedrību paziņojumus un pētījumus par faktisko un plānoto pašu kapitāla atdevi no ieguldījumiem, kā arī paziņojumus, kurus iesniedza lietā iesaistītās personas.

48 Balstoties uz šo informāciju, savu pieredzi, tirgus statistiku un saviem agrākajiem lēmumiem par valsts atbalstu, Komisija uzskata, ka minimālā atlīdzība par šāda veida kapitāla ieguldījumu nodošanas laikā ir 12 % pēc nodokļu nomaksāšanas.

49 Piemērotas atlīdzības aprēķinos Komisija ņēma vērā arī faktu, ka privātais ieguldītājs, kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, būtu pieprasījis lielāku atlīdzību par kapitālu, ņemot vērā darījuma īpašās pazīmes.

50 Palielinājuma pamatā ir trīs faktori. Pirmkārt, nodotā summa ir ievērojama, tai bija izšķiroša ietekme uz WestLB maksātspējas noteikumu nozīmē un WestLB vidēji guva mazāku peļņu nekā citas bankas. Otrkārt, WfA integrācijas dēļ Ziemeļreina-Vestfālene bija pakļauta lielākam riskam gadījumā, ja WestLB kļūtu maksātnespējīga. Turklāt WfA nodošana nedeva Ziemeļreinai-Vestfālenei papildu balsošanas tiesības. Lai kompensētu šādu lielāka riska uzņemšanos bez atbilstošas līdzdalības palielināšanas sabiedrībā, parasts tirgus ekonomikas ieguldītājs būtu prasījis lielāku atlīdzību. Treškārt, Ziemeļreinas-Vestfālenes ieguldījumam ir ilgtermiņa ieguldījuma akcijās, kuras netiek kotētas, raksturs. Ņemot vērā WfA nodošanas īpašos apstākļus, Ziemeļreinai-Vestfālenei nav iespēju atsaukt kapitālu un tādējādi izbeigt savu ieguldīšanu. Līdz ar to Komisija uzskata, ka šo īpašību dēļ minimālais piemērotais palielinājums ir 1,5 %.

51 Komisija secina, ka piemērota atlīdzība par aplūkojamo kapitālu būtu 9,3 %, proti, 12 % normālā atdeve no ieguldījuma, kam pieskaita 1,5 % palielinājumu par darījuma īpašo raksturu un atņem 4,2 % par finansēšanas izmaksām, kas jāsedz WestLB par nodoto līdzekļu likviditātes trūkumu.

52 Ceturtkārt, Komisija paskaidro, kā tā aprēķināja piemērotu atlīdzību par DEM 3,4 miljardiem, tas ir, par summu, kas uzskaitīta WestLB bilancē, bet kuru nevar izmantot tās konkurencei pakļautās komercdarbības paplašināšanai. Komisija norāda, ka savā lēmumā par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu tā minēja 0,3 % likmi, ko Vācijas valdība norādījusi kā piemērotu komisijas maksu par galvojumu tādai bankai kā WestLB. Tā uzskata, ka šāda summa pārsniedz šāda veida bankas galvojuma segto summu. Lai arī bankas galvojumi parasti ir saistīti ar noteiktiem darījumiem un tiem ir ierobežots termiņš, WfA īpašās rezerves ir nodotas WestLB rīcībā uz nenoteiktu laiku. Komisija uzskata, ka šo divu faktoru dēļ atlīdzības likme jāpalielina par 0,5–0,6 %. Garantijas prēmijas (iemaksas) parasti uzskata par pamatdarbības izmaksām un tādēļ tās atskaita no ienākumiem, kas apliekami ar nodokli, taču atlīdzība par WfA kapitālu Ziemeļreinai-Vestfālenei tiek maksāta no pēcnodokļu peļņas, tādēļ likme attiecīgi jāpielāgo. Komisija uzskata, ka 0,3 % likme pēc nodokļu atskaitīšanas ir piemērota šāda veida kapitālam.

53 Piektkārt, Komisija uzskata, ka sinerģijas efektus un ietaupījumus, kas Ziemeļreinai-Vestfālenei un WfA rodas WfA nodošanas un integrācijas WestLB sastāvā dēļ, nevar uzskatīt kā atlīdzinājumu par pašu pamatkapitāla piešķiršanu WestLB. Tā kā šie sinerģijas efekti nesamazina nodotā kapitāla izmantojamību un nepalielina izmaksas, kas WestLB radušās nodošanas rezultātā, tiem nevajadzētu ietekmēt atlīdzības apmēru par piešķirto pašu kapitālu, ko tirgus ekonomikas ieguldītājs varētu prasīt no bankas. Turpretī Komisija piekrīt, ka 1992. gadā WestLB samaksātie DEM 33 miljoni par WfA pensiju izmaksām ir uzskatāmi par daļu no atlīdzības, ko WestLB samaksājusi par nodošanu.

54 Visbeidzot, balstoties uz iepriekš minētajiem aprēķiniem par vērā ņemamo kapitālu un atlīdzību par to, Komisija kvalificēja valsts atbalsta elementu strīdīgajā darījumā. Tā uzskatīja atlīdzības likmi 9,3 % apmērā pēc nodokļu atskaitīšanas kā atbilstošu tirgus apstākļiem par to kapitāla daļu, ko WestLB var izmantot savas komercdarbības garantēšanai, proti, par DEM 2,5 miljardiem 1993. gada beigās, un likmi 0,3 % apmērā pēc nodokļu atskaitīšanas par starpību, ko veido šī summa un DEM 5,9 miljardi, kas WestLB bilancē uzrādīti kā pašu kapitāls, proti, DEM 3,4 miljardiem 1993. gada beigās. Turklāt, pēc Komisijas domām, vērā jāņem arī 0,6 %, ko WestLB ir maksājusi kopš 1993. gada par summu, ko tā var izmantot savas komercdarbības garantēšanai. Turklāt Komisija arī pieņem WestLB maksājumus 1992. gadā par WfA pensiju prasījumiem kā papildu atlīdzību Ziemeļreinai-Vestfālenei. Atbalsta elements tiek aprēķināts kā starpība starp faktiskajiem maksājumiem un maksājumiem, kuri atbilst tirgus apstākļiem. Kopējais šādi aprēķinātais atbalsts ir DEM 1 579 700 000 laikā no 1992. līdz 1998. gadam.

55 Pēc apsvērumu sniegšanas par tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošanu strīdīgajam darījumam Komisija pirms galīgā secinājuma sniegšanas turpina savas analīzes izklāstu par citiem darījuma aspektiem.

56 Attiecībā uz nodokļu atbrīvojumiem, ko saņem “WfA” mājokļu būvniecības veicināšanas darbība WestLB ietvaros, Komisija atzīst, ka tie palielina WfA peļņu (vai arī samazina zaudējumus) un tādējādi var palielināties WfA neto kapitāls. Līdz ar to WestLB rīcībā varētu būt lielākas summas savas konkurencei pakļautās darbības nodrošināšanai. Taču, ja šī daļa palielinās, tad palielinās arī Ziemeļreinai-Vestfālenei maksājamās atlīdzības aprēķinu bāzes apmērs. Komisija secina – ja atlīdzība ir noteikta piemērotā apmērā, tad nodokļu atbrīvojums mājokļu būvniecības atbalstam neradīs konkurences izkropļojumus par labu WestLB. Saskaņā ar iepriekš 51. un 52. punktā izklāstītajiem aprēķiniem piemērots apmērs būtu 9,3 % par summu, kas atbilst pašu kapitāla pieaugumam, un 0,3 % – par summu, kura ietverta WestLB bilancē, bet kuru nevar izmantot tās konkurencei pakļautās komercdarbības paplašināšanai.

57 Attiecībā uz garantijas saistību atcelšanu Komisija uzskata, ka tā noteikti ir palielinājusi WfA vērtību. Bet, tā kā WestLB maksājamā atlīdzība ir balstīta uz WfA novērtējumu pēc šo saistību atcelšanas, tas ir, ņemot vērā tās vērtības pieaugumu, tad saistību atcelšana nav priekšrocība WestLB, ja atlīdzība atbilst tirgus apstākļiem.

58 Ņemot vērā visus šos apsvērumus, Komisija secina, ka ir izpildīti visi EKL 87. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, un, tā kā šajā gadījumā nav piemērojams neviens no izņēmumiem, kas paredzēti EKL 86. panta 2. punktā un EKL 87. panta 2. un 3. punktā, tad atbalstu nevar uzskatīt par saderīgu ar Līgumu.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

59 Prasītājas uzsāka šīs tiesvedības, 1999. gada 12. oktobrī iesniedzot Pirmās instances tiesas kancelejā prasības pieteikumus.

60 Ar 2000. gada 22. augusta rīkojumu Pirmās instances tiesas ceturtās palātas (paplašinātā sastāvā) priekšsēdētājs atļāva lietā iestāties Vācijas Federatīvajai Republikai prasītāju prasījumu atbalstam un BdB atļāva iestāties lietā atbildētājas prasījumu atbalstam.

61 Šajā pašā rīkojumā Pirmās instances tiesa izskatīja lūgumu par konfidencialitātes piešķiršanu, ko iesniedza prasītājas un ko piešķīra konkrētai informācijai lietas materiālos. Šis rīkojums tika labots ar 2000. gada 23. oktobra rīkojumu.

62 Ar 2001. gada 11. jūlija rīkojumu Pirmās instances tiesas ceturtās palātas (paplašinātā sastāvā) priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas apvienoja lietas mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 50. pantu.

63 Tā kā ar 2001. gada 20. septembri tika izdarītas izmaiņas Pirmās instances tiesas palātu sastāvā, tiesnesis referents tagad darbojas otrajā palātā (paplašinātā sastāvā), kurai attiecīgi tika nodotas šīs lietas.

64 Noklausoties tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma atklāt mutvārdu procesu. Prasītājas, atbildētāja un Vācijas Federatīvā Republika atbildēja uz Pirmās instances tiesas rakstiskajiem jautājumiem, un atbildētāja iesniedza dokumentus, kurus pieprasīja procesa organizācijas pasākumos.

65 Ar 2002. gada 29. maija rīkojumu Pirmās instances tiesas otrās palātas (paplašinātā sastāvā) priekšsēdētājs provizoriski piešķīra konfidencialitāti, ko prasītājas lūdza attiecībā uz konkrētu informāciju vienā no dokumentiem, kas minēti iepriekšējā punktā.

66 2002. gada 5. un 6. jūnija tiesas sēdē lietas dalībnieki sniedza mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.

67 Tiesas sēdē personas, kuras iestājušās lietā, neņemot vērā izteikto uzaicinājumu, nesniedza savus apsvērumus par prasītāju lūgumu piešķirt konfidencialitāti konkrētai informācijai vienā no dokumentiem, ko Komisija iesniedza pēc Pirmās instances tiesas pieprasījuma. Tādēļ rīkojums, ar ko šai informācijai tika provizoriski piešķirta konfidencialitāte, ir apstiprināms.

68 WestLB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

69 Ziemeļreinas-Vestfālenes prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– piespriest BdB segt savus tiesāšanās izdevumus.

70 Vācijas Federatīvās Republikas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

71 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt abas prasības kā nepamatotas;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

72 BdB, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt abas prasības kā nepamatotas;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot BdB tiesāšanās izdevumus.

Par lietas būtību

73 Savas prasības pamatojumā WestLB atsaucas uz pieciem pamatiem par demisionējošās Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību, par nelikumīgu Komisijas sastāvu, par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu. Ziemeļreina-Vestfālene atsaucas uz četriem pamatiem par Komisijas kompetences neesamību un nelikumīgu sastāvu, par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, par būtisku formas prasību pārkāpumu un par EKL 87. panta 1. punkta un EKL 295. panta pārkāpumu.

74 Tiesas sēdē, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, prasītājas paziņoja, ka tās atsauc prasību par nelikumīgu Komisijas sastāvu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā.

75 Pirmās instances tiesa, pirmkārt, analizēs prasības pamatu par demisionējošās Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību, otrkārt, par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un, treškārt, pamatu par būtisku formas prasību pārkāpumu attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas tiesībām tikt uzklausītai, nepareizu faktisko apstākļu konstatēšanu un neitralitātes principa pārkāpumu.

76 Ceturtkārt, Pirmās instances tiesa izvērtēs prasības pamatu par EKL 87. panta 1. punkta un EKL 295. panta pārkāpumu attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā Komisijas sniegto valsts atbalsta jēdziena interpretāciju. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa analizēs prasības pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu kopā ar prasības pamatu, kas pakārtoti iesniegts, par divām iepriekš minētajām normām attiecībā uz Komisijas piemēroto tirgus ekonomikas ieguldītāja principu (turpmāk tekstā arī – “privātā ieguldītāja princips”).

IV – Par pirmo prasības pamatu, ar ko apgalvo, ka Komisija nebija kompetenta pieņemt apstrīdēto lēmumu

A – Lietas dalībnieku argumenti

77 Prasītājas apgalvo, ka, tā kā Komisija demisionēja 1999. gada 16. martā, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā tās funkcijas bija ierobežotas ar kārtējo un steidzamo jautājumu risināšanu. Tā kā apstrīdētais lēmums neietilpst šo jautājumu lokā, tas ir atceļams.

78 Pirmkārt, tās apgalvo, ka, tā kā EK līgumā nav paredzētas visu Komisijas locekļu brīvprātīgas atkāpšanās tiesiskās sekas, pēc analoģijas jāpiemēro EKL 201. panta otrās daļas otrais teikums, kas ir vienīgais EK līguma noteikums par visas Komisijas atkāpšanos. Līdz ar to Komisijas pilnvaras bija ierobežotas ar kārtējo jautājumu risināšanu.

79 EKL 215. pantu nevarot piemērot šajā gadījumā. Komisijas atkāpšanās nebija brīvprātīga, jo tās vienīgais mērķis bija izvairīties no neizbēgamās Eiropas Parlamenta neuzticības izteikšanas. Ziemeļreina-Vestfālene piebilst – ja EK līgums ierobežo Komisijas pilnvaras ar kārtējo jautājumu risināšanu neuzticības izteikšanas gadījumā, tad būtu pretrunā EKL 201. pantam ļaut Komisijai izvairīties no šī ierobežojuma preventīvas brīvprātīgas atkāpšanās gadījumā. Turklāt, Ziemeļreina-Vestfālene uzskata, ka, lai izvairītos no EKL 201. panta apiešanas, visas Komisijas atkāpšanās gadījumā ir jāpiemēro tādi paši ierobežojumi, kādus piemēro neuzticības izteikšanas gadījumā.

80 Turklāt demisionējošās Komisijas pilnvaru ierobežošana ar kārtējo jautājumu risināšanu izriet arī no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, kas gūti no dalībvalstu tiesību sistēmām. Ziemeļreina-Vestfālene šajā sakarā atsaucas uz Komisijas Juridiskā dienesta 1995. gada 9. janvāra atzinumu.

81 Prasītājas arī apgalvo, ka visu Komisijas locekļu atkāpšanos nevar uzskatīt par atsevišķu locekļu atkāpšanās virkni. EKL 215. pants attiecas tikai uz atsevišķu Komisijas locekļu atkāpšanos un līdz ar to paredz, ka Komisija turpina darboties un brīvajā amatā var iecelt jaunu locekli. Ja visas Komisijas atkāpšanos uzskatītu par atsevišķu locekļu atkāpšanās summu, tad tas prettiesiski paplašinātu EKL 215. panta piemērošanas jomu un ierobežotu Parlamenta tiesības jaunas Komisijas iecelšanas procedūrā. Tās apstrīd, ka Parlaments varētu izteikt Komisijai neuzticību pat pēc visu tās locekļu atkāpšanās, un atgādina, ka šāda neuzticības izteikuma priekšlikuma projektu Parlamenta priekšsēdētājs noraidīja kā nepieņemamu.

82 Pakārtoti, prasītājas apgalvo, ka Komisijas funkcijas tika ierobežotas ar kārtējo un steidzamo jautājumu risināšanu, jo Komisijai bija saistošs pašas izdots 1999. gada 17. marta paziņojums un 1999. gada 23. marta vadlīnijas par darbībām, ar kuru veikšanu Komisija ierobežotu savu darbu pēc atkāpšanās. WestLB atgādina, ka Tiesa bieži lēmusi, ka Komisijas vispārēja rakstura paziņojumi ir tai saistoši, pat ja tiem nav EKL 249. pantā minēto tiesību aktu formas (Tiesas 1993. gada 24. marta spriedums lietā C‑313/90 CIRFS u.c./Komisija, Recueil, I‑1125. lpp., 34.–36. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums lietā T‑380/94 AIUFFASS un AKT/Komisija, Recueil, II‑2169. lpp., 57. punkts, un 1997. gada 5. novembra spriedums lietā T‑149/95 Ducros/Komisija, Recueil, II‑2031. lpp., 61. punkts).

83 Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir parauglieta un precedents valsts atbalsta tiesībās un līdz ar to tas nav ne kārtējs, ne steidzams jautājums.

84 Tās apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir ārpus dienišķo pārvaldības jautājumu loka. WfA integrācija WestLB sastāvā tās īpašās struktūras dēļ atšķiras no jebkura cita pasākuma, ko varētu kvalificēt kā valsts atbalstu. Turklāt šī bija pirmā reize, kad Komisija piemēroja tirgus ekonomikas ieguldītāja principu stabilam uzņēmumam, pieprasot tam maksāt vidējo atdevi attiecīgajā nozarē par kapitālu, ko piešķīris publiskais ieguldītājs (turpmāk tekstā – “vidējā atdeve”). Arī procedūras rezultāts bija izšķirošs citām līdzīgām lietām.

85 Tās piebilst, ka jautājums par to, vai procedūra tika uzsākta pirms atkāpšanās, nav būtisks, jo citādi Komisija varētu turpināt savu darbu tāpat kā pirms atkāpšanās. Attiecībā uz Komisijas argumentu par to, ka nevajadzēja izvērtēt faktus vai jaunus apstākļus formālās izmeklēšanas procedūras laikā, Ziemeļreina-Vestfālene uzsver, ka, gluži pretēji, tieši šīs procedūras laikā atklājās izmeklēšanas nozīmīgums un vienīgais izšķirošais faktors bija lēmums par procedūras izbeigšanu. Ņemot vērā šīs īpatnības un lietas ārkārtējo svarīgumu, apstrīdēto lēmumu attiecībā uz procedūras izbeigšanu nevar uzskatīt par lēmumu, ko Komisija pieņēma kā kārtējā jautājuma sastāvdaļu.

86 Tāpat lēmums neattiecās uz steidzamu lietu. Komisijai nebija jārīkojas, lai novērstu papildu kaitējumu Kopienai vai personām. Valsts atbalsta procedūrā nav termiņa ierobežojumu. Turklāt procedūra norisinājās jau kopš 1994. gada.

87 Ziemeļreina-Vestfālene uzsver arī to, ka Komisijas iepriekšējā prakse pārejas laikā apstiprina tās uzskatu, ka Komisijai vairs nebija pilnvaru pieņemt apstrīdēto lēmumu, jo tas nedz bija kārtējais jautājums, kas ietilptu tās dienišķajā sabiedrisko lietu pārvaldībā, nedz arī tā pieņemšana bija steidzama. Vienīgā Komisija, kuras pilnvaru laiks bija beidzies un kura turpināja savas funkcijas līdz jaunas Komisijas iecelšanai, bija Komisija Ž. Delora [J. Delors] vadībā, kura pārejas laikā stingri ierobežojās ar tādu lēmumu pieņemšanu, kuri bija par kārtējiem un tiešām steidzamiem jautājumiem. Tajā laikā netika pieņemts neviens lēmums par valsts atbalsta oficiālās izmeklēšanas procedūras izbeigšanu.

88 Komisija, ko atbalsta BdB, apstrīd to, ka priekšsēdētāja Ž. Santēra [J. Santer] vadītās Komisijas atkāpšanās 1999. gada martā tiesiskās sekas ierobežoja tās pilnvaras ar kārtējo jautājumu risināšanu, un pakārtoti apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts šī ierobežojuma ietvaros.

89 Komisija apgalvo, ka Ziemeļreinas-Vestfālenes iesniegtais Komisijas Juridiskā dienesta atzinums, kas minēts iepriekš 80. punktā, ir nepieņemams, jo tas bija iekšējs dokuments, kurš iegūts nelikumīgi. Tā lūdz Pirmās instances tiesu izņemt šo dokumentu no lietas materiāliem lietā T‑233/99 saskaņā ar Reglamenta 64. panta 4. punktu.

B – Pirmās instances tiesas vērtējums

90 Pirmkārt, saskaņā ar Reglamenta 49. pantu un 64. panta 4. punktu Pirmās instances tiesai jāizskata Komisijas lūgums izdot rīkojumu par Komisijas Juridiskā dienesta atzinuma attiecībā uz Komisijas pilnvaru apjomu pēc tās locekļu pilnvaru izbeigšanās izņemšanu no lietas materiāliem lietā T‑233/99.

91 Tā kā tas ir Komisijas iekšējs dokuments un Ziemeļreina-Vestfālene nav varējusi pierādīt, ka ieguvusi to likumīgi, tad Komisijas lūgums ir apmierināms (skat. pēc analoģijas Tiesas 1986. gada 15. oktobra rīkojumu lietā 31/86 LAISA/Padome, Krājumā nav publicēts, 5. punkts, un Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 1998. gada 3. marta rīkojumu lietā T‑610/97 R Carlsen u.c./Padome, Recueil, II‑485. lpp., 36.–41. punkts un 45.–49. punkts).

92 Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā atzinumā nav nekā tāda, kas būtu izšķirošs tās veicamajai likumīguma pārbaudei (šajā sakarā skat. Tiesas 1986. gada 11. decembra rīkojumu lietā 212/86 ICI/Komisija, Krājumā nav publicēts, 5.–8. punkts, un 1991. gada 20. marta rīkojumu lietā C‑308/90 Advanced Nuclear Fuels/Komisija, Krājumā nav publicēts, 12. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑9/89 Hüls/Komisija, Recueil, II‑499. lpp., 85. un 86. punkts).

93 Šajā prasības pamatā prasītājas būtībā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo Komisija savu funkciju izpildē bija ierobežota ar kārtējo un steidzamo jautājumu risināšanu un šis lēmums nebija šāda veida jautājumu lokā.

94 Šajā sakarā jāizskata, vai neatkarīgi no Komisijas pilnvaru ierobežojumiem apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā šo lēmumu var kvalificēt kā aktu attiecībā uz kārtēju jautājumu.

95 Prasītājas apgalvo, ka lēmums attiecās uz darījumu, kurš tā īpašās struktūras dēļ atšķīrās no citiem Komisijai iesniegtajiem darījumiem, un ka Komisija pirmo reizi piemēroja tirgus ekonomikas ieguldītāja principu stabilam uzņēmumam, pieprasot tam maksāt vidējo atlīdzību. Turklāt apstrīdētais lēmums bija precedents līdzīgām lietām.

96 Pirmkārt, Pirmās instances tiesa uzsver, ka apstrīdētais lēmums nebija jauna politiska iniciatīva, kas pārsniegtu Komisijas pilnvaras, kura bija ierobežota ar kārtējo jautājumu risināšanu.

97 Pirmās instances tiesa atzīst – pat ja šajā lietā bija kādas atšķirības no citām lietām, ar kurām Komisija nodarbojusies iepriekš valsts atbalsta jomā, Komisija apstrīdētajā lēmumā katrā ziņā šai lietai piemēroja sen iedibinātu noteikumu un principu tiesisko sistēmu.

98 Šādas sistēmas piemērošana ietilpst Komisijas uzraudzības funkciju jomā saskaņā ar EKL 211. pantu un it īpaši atbilstoši tās pienākumam piemērot EKL 87. panta 1. punktu tādā veidā, lai nodrošinātu, ka atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem, nerada vai nedraud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem.

99 Šāds pienākums ir Kopienas būtiska uzdevuma izpildījuma sastāvdaļa, proti, saskaņā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu nodrošināt, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence.

100 Līdz ar to jāatzīst, ka apstrīdētais lēmums attiecās uz jautājumu, kas ietilpa kārtējo jautājumu risināšanas lokā.

101 Turklāt prasītājas nevar apgalvot, ka veids, kādā Komisija piemēroja Kopienu tiesības šajā lietā, maina lietas būtību.

102 Attiecībā uz tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošanu stabiliem uzņēmumiem Komisija jau bija izvērtējusi konkrētu pasākumu atbilstību šim principam lietā, kurā uzņēmums, kam pasākums deva priekšrocību, guva peļņu (Komisijas 1997. gada 1. oktobra Lēmums 98/365/EK par iespējamo Francijas atbalstu, kas piešķirts SFMI‑Chronopost, OV 1998, L 164, 37. lpp., I.B un II punkts), turklāt Komisija paziņoja šādu pieeju 22. un 23. punktā savā 1993. gada paziņojumā dalībvalstīm par [EK] līguma [87.] un [88.] panta un Komisijas Direktīvas 80/723/EEK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu finansiālo attiecību pārskatāmību 5. panta piemērošanu (OV C 307, 3. punkts; turpmāk tekstā – “Komisijas 1993. gada paziņojums”, skat. tālāk 211. punktu).

103 Attiecībā uz prasību par vidējo atlīdzību jāatzīst, ka vidējā atlīdzība ir tikai analītisks instruments tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošanai (skat. tālāk 243.–277. punktu).

104 Tādos apstākļos fakts, ka apstrīdētais lēmums varētu būt precedents citās līdzīgās lietās, neliedz izdarīt secinājumu, ka šī lieta ir kārtējo jautājumu lokā.

105 Līdz ar to šis prasības pamats ir noraidāms un nav vajadzīgs lemt par tāda argumenta pamatotību, ka Komisijas pilnvaras bija ierobežotas tās atkāpšanās dēļ.

V – Par otro prasības pamatu, ar ko apgalvo tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

A – Lietas dalībnieku argumenti

106 Prasītājas, ko atbalsta Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka Komisija pārkāpa prasītājas un Vācijas Federatīvās Republikas tiesības tikt uzklausītām, liedzot tām pieeju ekspertu atzinumam, ko sagatavoja First Consulting, un divām BdB vēstulēm, kuras datētas ar 1998. gada 30. oktobri un 1999. gada 14. janvāri (turpmāk tekstā – “divas BdB vēstules”), kā arī iespēju sniegt savus apsvērumus par šiem dokumentiem, ieskaitot profesora Šultes‑Matlera [Schulte‑Mattler] eksperta viedokli, kas pievienots pēdējai no minētajām vēstulēm. Turklāt Ziemeļreina-Vestfālene norāda, ka Komisija savā lēmumā pieņēma piemērotu atlīdzības likmi pēc nodokļu atskaitīšanas, kas bija daudz augstāka par likmi, ko varēja saņemt, ņemot vērā procedūras pamatā esošo BdB sūdzību un lēmuma projektu par oficiālas izmeklēšanas uzsākšanu, kurā bija norādīta likme pirms nodokļu atskaitīšanas. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika un Ziemeļreina-Vestfālene šajā sakarā nevarēja iesniegt savus apsvērumus, tika pārkāptas to tiesības uz aizstāvību.

107 Attiecībā uz First Consulting atzinumu prasītājas un Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka tas ir būtisks elements apstrīdētā lēmuma pamatojumā.

108 Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka tiesības tikt uzklausītam ir ne tikai dalībvalstij, kas ir valsts atbalsta procedūras ietvaros pieņemtā lēmuma adresāts, bet arī uzņēmumam, kuru uzskata par atbalsta saņēmēju (Tiesas 1992. gada 12. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑48/90 un C‑66/90 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑565. lpp., 50. un nākamie punkti). Lai arī šīs tiesības tika atzītas attiecībā uz EKL 86. panta piemērošanu, tās jāatzīst a fortiori valsts atbalsta procedūrā saskaņā ar EKL 87. pantu. Tās noraida Komisijas argumentu, kas balstīts uz Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94 British Airways u.c. un British Midland Airways/Komisija (Recueil, II‑2405. lpp., 57.–64. punkts), kur atsauce uz ieinteresētajām personām attiecas tikai uz konkurentiem, bet neattiecas uz atbalsta saņēmējiem.

109 Katrā ziņā WestLB, ko atbalsta Vācijas Federatīvā Republika, norāda, ka tā netika pienācīgi iesaistīta administratīvajā procesā, ņemot vērā šīs lietas apstākļus (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās British Airways u.c. un British Midland Airways/Komisija, 60. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 16. decembra spriedums lietā T‑158/96 Acciaierie di Bolzano/Komisija, Recueil, II‑3927. lpp., 45. punkts). Tā arī apgalvo, ka Komisijas administratīvās prakses principi attiecībā uz trešo personu tiesībām tikt uzklausītām koncentrācijas kontroles ietvaros pēc analoģijas jāpiemēro arī valsts atbalsta procedūrā. Tikai šādā veidā iespējams izpildīt iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās British Airways u.c. un British Midland Airways/Komisija Pirmās instances tiesas noteiktās prasības.

110 Turklāt prasītājas norāda, ka Komisija nevar izlemt, vai kāds dokuments ietver vai neietver ieinteresētajām pusēm noderīgu informāciju, bet gan tai jādod iesaistītajiem uzņēmumiem pieeja visiem inkriminējošiem un attaisnojošiem dokumentiem, izņemot konfidenciālus dokumentus, ko tā ieguvusi izmeklēšanā (Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 54. punkts; 1995. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑30/91 Solvay/Komisija, Recueil, II‑1775. lpp., 101. punkts, un T‑36/91 ICI/Komisija, Recueil, II‑1847. lpp., 111. punkts).

111 Attiecībā uz tiesībām iesniegt piezīmes (apsvērumus) saskaņā ar 20. pantu Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), WestLB apgalvo, ka šis pants nosaka tikai vispārēju principu par tiesībām tikt uzklausītam un nevar ierobežot tā piemērošanas jomu valsts atbalsta tiesībās.

112 Ziemeļreina-Vestfālene norāda, ka tā var sūdzēties par savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo procedūra attiecās tikai uz pasākumu, ko tā veikusi, un kā vienīgajai atbalsta sniedzējai tās pozīcija atšķīrās no otra dalībnieka, ko skāra procedūra, pozīcijas.

113 Otrkārt, attiecībā uz tiesību tikt uzklausītam apjomu prasītājas atsaucas uz Tiesas judikatūru, apstrīdot argumentu, ka tiesības tikt uzklausītam var lietderīgi un efektīvi izmantot tikai attiecībā uz faktiem, bet nevis uz šo faktu novērtējumu, ko veikusi Komisija (Tiesas 1986. gada 10. jūlija spriedumi lietā 234/84 Beļģija/Komisija, Recueil, 2263. lpp., 27. punkts, un lietā 40/85 Beļģija/Komisija, Recueil, 2321. lpp., 28. punkts).

114 Prasītājas apstrīd argumentu, ka First Consulting atzinumu nevar tām atklāt, jo tas esot iekšējs dokuments, un apgalvo, ka šo dokumentu nevajadzēja kā tādu klasificēt. Sava viedokļa pamatojumam WestLB atsaucas uz Komisijas paziņojumu par iekšējiem procedūras noteikumiem pieprasījumu izskatīšanai par pieeju lietas materiāliem saskaņā ar EK līguma [81.] un [82.] pantu, EOTK līguma 65. un 66. pantu un Padomes Regulu (EEK) Nr. 4046/89 (OV 1997, C 23, 33. lpp.), kas attiecas uz lietām karteļu un koncentrācijas kontroles tiesību jomā.

115 Turklāt WestLB un Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka 1998. gada 10. novembra sanāksmē Mārtins Pauers [Martin Power], ĢD IV direktors, apsolīja sniegt pieeju First Consulting atzinumam pirms administratīvās procedūras beigām, un tās lūdz Pirmās instances tiesu šajā sakarā noklausīties mutvārdu procesā Pētera Fleišera [Peter Fleischer] un Gerharda Knokes [Gerhard Knoke], kuri piedalījās šajā sanāksmē, liecības par šo jautājumu.

116 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 9. un 10. apsvērumā minētajām divām BdB vēstulēm prasītājas un Vācijas Federatīvā Republika uzsver to nozīmīgumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanā un sūdzas, ka Komisija neļāva ar tām iepazīties.

117 Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka pietiek pat ar negatīvas ietekmes iespējamību uz procedūru, lai tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ šādu lēmumu atceltu (Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija, saukts par “Boussac”, Recueil, I‑307. lpp., 31. punkts, un ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumi šajā lietā, Recueil, I‑328. lpp., 24. punkts). Tā norāda, ka tikai šāda interpretācija ir saskaņā ar tiesību uz aizstāvību fundamentālo nozīmi, jo procedūrā katra ieinteresētā persona jāuzklausa par visiem galvenajiem jautājumiem un tai jādod iespēja aizstāvēties iespējami labākos apstākļos.

118 Komisija, ko atbalsta BdB, apstrīd prasītāju argumentu un apgalvo, pirmkārt, ka tām nebija tiesību tikt uzklausītām valsts atbalsta procedūras laikā, otrkārt, šajā lietā tās tika pienācīgi iesaistītas procedūrā un, treškārt, prasītāju vai Vācijas Federatīvās Republikas iespējamo apsvērumu attiecībā uz First Consulting atzinumu vai BdB vēstulēm zināšana neliktu Komisijai pieņemt citu lēmumu, kas atšķirtos no šajā lietā apstrīdētā lēmuma.

B – Pirmās instances tiesas vērtējums

119 Pirmkārt, saskaņā ar Reglamenta 49. un 65. pantu jāizskata lūgums uzklausīt Fleišera un Knokes – kā 1998. gada 10. novembra sanāksmes dalībnieku – liecības par jautājumu, vai šajā sanāksmē Mārtins Pauers, ĢD IV direktors, apsolīja prasītājām un Vācijas Federatīvajai Republikai sniegt pieeju First Consulting atzinumam pirms administratīvās procedūras izbeigšanas.

120 Pirmās instances tiesa norāda – ja šos lieciniekus uzklausītu, tas nesniegtu nekādus izšķirošus pierādījumus likumības pārbaudei, kas jāveic Kopienu tiesai, jo attiecīgais jautājums par prasītāju vai Vācijas Federatīvās Republikas tiesību pārkāpumu nav par to, vai Mārtins Pauers apsolīja sniegt pieeju šim dokumentam, bet gan par to, vai Komisijai bija pienākums sniegt tām šādu pieeju (skat. pēc analoģijas iepriekš 92. punktā minēto judikatūru).

121 Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesību tikt uzklausītam ievērošana visās pret personu uzsāktajās procedūrās, kuru rezultātā var pieņemt šai personai nelabvēlīgu aktu, ir fundamentāls Kopienu tiesību princips, kas jāgarantē pat specifisku noteikumu neesamības gadījumā. Šis princips prasa, lai attiecīgajam uzņēmumam administratīvajā procedūrā būtu dota iespēja efektīvā veidā izklāstīt savus uzskatus par tādu faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un attiecināmību, uz ko balstās Komisija (Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā T‑65/96 Kish Glass/Komisija, Recueil, II‑1885. lpp., 32. punkts).

122 Valsts atbalsta administratīvo procedūru uzsāk tikai pret attiecīgo dalībvalsti. Uzņēmumi, kas saņem atbalstu, un tās pašvaldību iestādes šajā valstī, kas piešķir atbalstu, kā šajā gadījumā prasītājas, tāpat kā atbalsta saņēmēja konkurenti šajā procedūrā tiek uzskatīti tikai par “ieinteresētajām personām” (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Acciaierie di Bolzano/Komisija, 42. punkts).

123 Turklāt pastāvīgā judikatūra paredz, ka EKL 88. panta 2. punktā paredzētās izmeklēšanas ietvaros Komisijai ir pienākums aicināt attiecīgās puses iesniegt savas piezīmes (Tiesas 1993. gada 19. maija spriedums lietā C‑198/91 Cook/Komisija, Recueil, I‑2487. lpp., 22. punkts; 1993. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑225/91 Matra/Komisija, Recueil, I‑3203. lpp., 16. punkts, un 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 59. punkts).

124 Attiecībā uz šo pienākumu Tiesa ir lēmusi, ka paziņojuma publicēšana Oficiālajā Vēstnesī ir piemērots veids, kā informēt visas attiecīgās personas par procedūras uzsākšanu (Tiesas 1984. gada 14. novembra spriedums lietā 323/82 Intermills/Komisija, Recueil, 3809. lpp., 17. punkts), tajā pašā laikā norādot, ka “šāda paziņojuma vienīgais mērķis ir saņemt no ieinteresētajām personām visu informāciju, kas Komisijai vajadzīga attiecībā uz tās nākotnes rīcību” (Tiesas 1973. gada 12. jūlija spriedums lietā 70/72 Komisija/Vācija, Recueil, 813. lpp., 19. punkts, un Pirmās instances tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedums lietā T‑266/94 Skibsværftsforeningen u.c./Komisija, Recueil, II‑1399. lpp., 256. punkts).

125 Šī judikatūra piešķir ieinteresētajām personām informācijas avota lomu Komisijas vajadzībām administratīvajā procedūrā, kas uzsākta saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu. No tā izriet, ka ieinteresētajām personām nav tādu pašu tiesību uz aizstāvību, kādas atzītas personām, pret kurām uzsākta procedūra, bet gan tām ir tikai tiesības piedalīties administratīvajā procedūrā, cik tas ir vajadzīgs, ņemot vērā lietas apstākļus (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās British Airways u.c. un British Midland Airways/Komisija, 59. un 60. punkts).

126 Šajā lietā prasītājas apgalvo, ka Komisija pārkāpa to un Vācijas Federatīvās Republikas tiesības tikt uzklausītām, pirmkārt, liedzot pieeju First Consulting atzinumam, divām BdB vēstulēm un profesora Šultes‑Matlera eksperta atzinumam, kas pievienots vienai no šīm vēstulēm, un, otrkārt, tādēļ, ka savā lēmumā Komisija pieņēma atlīdzības likmi pēc nodokļu atskaitīšanas, ko tā nebija minējusi iepriekš.

127 Attiecībā uz prasītājām Pirmās instances tiesa uzskata, ka neatkarīgi no to ierobežotām tiesībām piedalīties un to tiesībām uz iepriekš minēto informāciju, tām tomēr bija iespēja paust savu viedokli efektīvi par faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un attiecināmību, uz ko Komisija atsaucās attiecībā uz strīdīgo darījumu.

128 Pirmās instances tiesai pieejamie pierādījumi par prasītāju tiešo un netiešo piedalīšanos administratīvajā procedūrā skaidri norāda, ka tās varēja iesniegt savas piezīmes par faktiem un iebildumiem, ko Komisija cēlusi apstrīdētajā lēmumā.

129 Šajā sakarā īpaši jāatgādina, ka prasītājām bija iespēja apspriest lietas dažādos aspektus vairākās sanāksmēs ar Komisijas pārstāvjiem un iesniegt Komisijai savu nostāju pamatojošus dokumentus. Piemēram, attiecībā uz piemērotu atlīdzību par strīdīgo darījumu WestLB iesniedza Komisijai investīciju bankas atzinumu, kurai tā bija uzdevusi novērtēt šādu atlīdzību. Ņemot vērā šādus apstākļus, prasītājām nav pamata apgalvot, ka atteikšanās sniegt tām pieeju attiecīgajiem dokumentiem vai arī atlīdzības likmes izvēle ierobežoja to piedalīšanos administratīvajā procedūrā lietas apstākļiem piemērotā veidā.

130 Šādu secinājumu apstiprina fakts, ka apstrīdētajā lēmumā analizēti prasītāju argumenti un bieži veiktas atsauces uz tiem. To apstiprina arī fakts, kā tiks norādīts tālāk, ka Vācijas Federatīvās Republikas tiesības tikt uzklausītai arī netika pārkāptas.

131 Šādos apstākļos šis prasības pamats attiecībā uz iebildumu par prasītāju tiesību tikt uzklausītām pārkāpumu ir noraidāms.

132 Tomēr jāatgādina, ka ieinteresēto personu tiesību ierobežotais raksturs neietekmē Komisijas pienākumu saskaņā ar EKL 253. pantu pienācīgi pamatot savu galīgo lēmumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās British Airways u.c. un British Midland Airways/Komisija, 64. un 94. punkts).

133 Attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku iebildums par tās tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu tiks izskatīts tālāk saistībā ar Pirmās instances tiesas vērtējumu par to, vai Komisija ievēroja būtiskās formas prasības.

VI – Par trešo prasības pamatu, ar ko apgalvo būtisku formas prasību pārkāpumu

134 Prasītājas apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir spēkā neesošs būtisku formas prasību pārkāpuma dēļ EKL 230. panta otrās daļas nozīmē. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa sniegs savu vērtējumu trīs daļās. Pirmā attiecas uz Vācijas Federatīvās Republikas tiesībām tikt uzklausītai, otrā – uz faktisko apstākļu nepareizu konstatēšanu un trešā – uz neitralitātes principa pārkāpumu.

A – Pirmā daļa – Vācijas Federatīvās Republikas tiesības tikt uzklausītai

1. Lietas dalībnieku argumenti

135 Prasītājas un Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka tās tiesības tikt uzklausītai tika pārkāptas, jo tai tika liegta pieeja First Consulting atzinumam un BdB vēstulēm. Šajā sakarā lietas dalībnieki izvirza tos pašus argumentus, kas minēti iepriekš 106., 107., 110., 113., 114., 116. un 117. punktā. WestLB apgalvo, ka ar atteikšanos sniegt pieeju First Consulting atzinumam tiek pārkāpts Regulas Nr. 659/1999 6. panta 2. punkts, kas paredz, ka ieinteresēto personu piezīmes, kuras Komisija saņēmusi pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu publikācijas Oficiālajā Vēstnesī, nosūta attiecīgajai dalībvalstij. Šī norma ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalstij jābūt iespējai sniegt savus apsvērumus par visu informāciju, kas ir būtiska galīgā lēmuma pieņemšanā. WestLB apgalvo – tai kā atbalsta saņēmējam ir savas tiesības uzstāt, lai Komisija ievērotu Regulā Nr. 659/1999 paredzēto procedūru, jo pienācīga valsts atbalsta procedūras izpilde ir arī attiecīgā uzņēmuma interesēs. Nevar izslēgt, ka, pamatojoties uz Vācijas Federatīvās Republikas sniegtajiem apsvērumiem, Komisija būtu atzinusi savas kļūdas un būtu pieņēmusi tādu lēmumu, kas atšķirtos no faktiski pieņemtā galīgā lēmuma.

136 Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka tās tiesības tikt uzklausītai jāizskata šajā tiesvedībā Pirmās instances tiesā, un atsaucas uz Tiesas 2000. gada 8. februāra rīkojumu lietā C‑376/99 Vācija/Komisija (Krājumā nav publicēts), kurā saskaņā ar Tiesas Statūtu 47. panta trešo daļu apturēja tiesvedību attiecībā uz Tiesā pret apstrīdēto lēmumu celto prasību. Tā norāda, ka tikai ar šādu nosacījumu pašreizējā tiesvedība radīs tādus pašus interpretācijas jautājumus šī noteikuma nozīmē, kā tas notika tiesvedībā Tiesā.

137 Komisija, ko atbalsta BdB, norāda, ka prasītājas var apgalvot tikai to, ka pārkāptas to pašu procesuālās tiesības, un ka Pirmās instances tiesas noteiktais izņēmums 1997. gada 19. jūnija spriedumā lietā T‑260/94 Air Inter/Komisija (Recueil, II‑997. lpp.) par būtisku formas prasību pārkāpumu nav piemērojams pašreizējā lietā, jo šāds pārkāpums nav pierādīts.

138 Turklāt Komisija apstrīd to, ka Vācija šajā lietā var apgalvot, ka tai bija tiesības tikt uzklausītai, atsaucoties uz Tiesas Statūtu 37. panta ceturto daļu, Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta 3. punktu, Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P Chemie Linz/Komisija (Recueil, I‑4643. lpp.) un Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 18. novembra rīkojumu lietā C‑329/99 P(R) Pfizer Animal Health/Padome (Recueil, I‑8343. lpp.).

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

139 Vispirms Pirmās instances tiesa izskatīs prasītāju un Vācijas Federatīvās Republikas tiesību esamību šajā tiesvedībā Pirmās instances tiesā pamatoties uz dalībvalsts tiesībām tikt uzklausītai.

140 Pirmkārt, attiecībā uz prasītāju tiesībām pamatoties uz Vācijas Federatīvās Republikas tiesībām tikt uzklausītai jānorāda, ka valsts atbalsta izmeklēšanas administratīvā procedūra tiek uzsākta tikai pret attiecīgo dalībvalsti un procedūras beigās pieņemtie Komisijas lēmumi ir adresēti attiecīgajai dalībvalstij (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 45. punkts). Turklāt saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu dalībvalsts ir atbildīga par jebkura Komisijas lēmuma izpildīšanu, kas uzliek pienākumu atcelt vai grozīt attiecīgo valsts atbalstu.

141 Šādos apstākļos, ņemot vērā dalībvalsts centrālo lomu šajā procedūrā, jāatzīst, ka dalībvalsts tiesības tikt uzklausītai šajā procedūrā ir būtiska formas prasība un ka šīs prasības neievērošana nozīmē Komisijas lēmuma, kas uzliek pienākumu atcelt vai grozīt atbalstu, spēkā neesamību (skat. pēc analoģijas Tiesas 1991. gada 7. maija spriedumus lietā C‑291/89 Interhotel/Komisija, Recueil, I‑2257. lpp., 17. punkts; lietā C‑304/89 Oliveira/Komisija, Recueil, I‑2283. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Air Inter/Komisija, 80. punkts).

142 Līdz ar to atbalsta saņēmējam un vietējās pašvaldības iestādei, kas piešķīrusi atbalstu, ir tiesiska interese izvirzīt šādu Komisijas lēmuma trūkumu, ja dalībvalsts tiesību tikt uzklausītai neievērošana var ietekmēt apstrīdētā akta likumību (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Oliveira/Komisija, 17. punkts).

143 Katrā ziņā jāatgādina, ka pastāvīgā judikatūra paredz, ka Kopienu tiesa var pēc savas iniciatīvas izskatīt būtisku formas prasību pārkāpumu (Tiesas 1954. gada 21. decembra spriedumi lietā 1/54 Francija/Augstā iestāde, Recueil, 7. lpp., un lietā 2/54 Itālija/Augstā iestāde, Recueil, 73. lpp.; 1959. gada 20. marta spriedums lietā 18/57 Nold/Augstā iestāde, Recueil, 89. lpp.; iepriekš minētais spriedums lietā Interhotel/Komisija, 14. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Oliveira/Komisija, 18. punkts).

144 Otrkārt, attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas iespēju šajā lietā atsaukties uz savām tiesībām tikt uzklausītai jākonstatē, ka nav neviena Kopienu tiesību noteikuma vai judikatūras precedenta, kas šādu iespēju liegtu.

145 Turpretī no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesas Statūtu 37. panta ceturtā daļa neliedz personai, kas iestājusies lietā, iesniegt argumentus, kas atšķiras no tā lietas dalībnieka argumentiem, ko viņa atbalsta, ja vien viņas mērķis ir atbalstīt šī lietas dalībnieka prasījumus (Tiesas 1961. gada 23. februāra spriedums lietā 30/59 De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Augstā iestāde, Recueil, 1. lpp.; 1998. gada 19. novembra spriedums lietā C‑150/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, I‑7235. lpp., 36. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑200/92 P ICI/Komisija, Recueil, I‑4399. lpp., 31.–33. punkts, 37. un 38. punkts). Šajā lietā ir skaidrs, ka Vācijas Federatīvā Republika neizvirza prasījumus, kas atšķirtos no prasītāju prasījumiem. Turklāt attiecībā uz šo jautājumu prasītājas un Vācijas Federatīvā Republika izvirza vienu un to pašu argumentu, proti, ka Vācijas Federatīvās Republikas tiesības tikt uzklausītai tika pārkāptas.

146 Atbildētājas argumenti šajā sakarā ir neatbilstoši. Izņemot Tiesas Statūtu 37. panta ceturto daļu, kas jau tika minēta, Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta 3. punkts vienīgi paredz, ka “personai, kas iestājas lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās laikā”. Turklāt iepriekš minētajā spriedumā lietā Chemie Linz/Komisija piemērota pastāvīgā judikatūra tādējādi, ka persona, kas iestājusies lietā, var atbalstīt prasītāja prasījumu pat ar atšķirīgiem argumentiem, taču nevar izvirzīt prasījumu, kas neatbilst prasītāja izvirzītajam prasījumam (skat. arī iepriekš minēto 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā ICI/Komisija, 22.–33. punkts). Visbeidzot, iepriekš minētā rīkojuma lietā Pfizer Animal Health/Padome 92.–97. punktā vienīgi noteikts – lai arī attiecībā uz lūgumu apturēt kāda akta izpildi persona, kas iestājusies lietā, var aizstāvēt savas intereses, tā nevar paplašināt strīda objektu, uzstājot uz savām tiesībām uz pagaidu tiesisko aizsardzību.

147 Tādēļ jāatzīst prasītāju un Vācijas Federatīvās Republikas tiesības atsaukties šajā tiesvedībā uz dalībvalsts tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu kā uz būtisku formas prasību pārkāpumu izskatāmajā administratīvajā procedūrā.

148 Attiecībā uz šī iebilduma attiecināmību jāatgādina, kā tas ir izklāstīts iepriekš 121. punktā, ka tiesību tikt uzklausītam ievērošana visās pret personu uzsāktās procedūrās, kuru rezultātā var pieņemt tai nelabvēlīgu aktu, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas jāgarantē pat specifisku noteikumu neesamības gadījumā. Šis princips paredz, ka personai, pret kuru Komisija ir uzsākusi administratīvo procedūru, jādod iespēja šajā procedūrā efektīvi darīt zināmu savu viedokli par tādu faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un attiecināmību, uz ko balstās Komisija.

149 Šajā lietā prasītājas un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Komisija pārkāpa minētās dalībvalsts tiesības tikt uzklausītai, pirmkārt, liedzot Vācijas valdībai pieeju First Consulting atzinumam, divām BdB vēstulēm un profesora Šultes‑Matlera eksperta atzinumam, kas pievienots vienai no šīm vēstulēm, un, otrkārt, tādēļ, ka savā lēmumā Komisija pieņēma atlīdzības likmi pēc nodokļu atskaitīšanas, kas bija daudz lielāka nekā varēja gaidīt saskaņā ar procedūras pamatā esošo BdB sūdzību un lēmuma projektu par formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, kuros abos minēta likme pirms nodokļu atskaitīšanas.

150 Tādēļ jāizskata, vai atteikšanās sniegt Vācijas Federatīvajai Republikai pieeju šiem dokumentiem un atlīdzības likmes izvēle pēc nodokļu atskaitīšanas liedza Vācijas Federatīvajai Republikai efektīvi darīt zināmu savu viedokli par tādu faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un attiecināmību, uz ko Komisija balstās savu secinājumu pamatojumā par to, ka pārkāptas Kopienu tiesības, kā tas norādīts apstrīdētajā lēmumā.

151 Attiecībā uz iepriekš minētajiem dokumentiem jākonstatē, ka First Consulting atzinums tika sagatavots gandrīz administratīvās procedūras beigās. Tajā bija šīs procedūras dalībnieku viedokļu kopsavilkums un komentāri, un dažos būtiskos aspektos Komisijas viedoklis atšķīrās no tajā paustā. BdB 1998. gada 30. oktobra vēstulē sniegta atbilde uz 1998. gada 16. septembrī Komisijas divpusējā sanāksmē ar BdB uzdotajiem jautājumiem un pausta nostāja par dažiem aspektiem WestLB sniegtajā eksperta atzinumā.

152 BdB 1999. gada 14. janvāra vēstulē iztirzāts jautājums, kas tika apspriests 1998. gada 10. novembra ekspertu sanāksmē, un šajā sakarā pielikumā pievienots profesora Šultes‑Matlera eksperta atzinums. Šajā vēstule īsumā izcelti daži aspekti strīdīgā darījuma analīzē un atkārtots lūgums, ka procedūras rezultātā jāpieņem lēmums. Profesora Šultes‑Matlera atzinums strīdīgā darījuma vērtējuma kontekstā sīkāk analizē jautājumu par pašu kapitāla atdevi.

153 Pieejas šiem dokumentiem nozīmīgums jāizskata visas administratīvās procedūras kontekstā (skat. šīs procedūras aprakstu iepriekš 23. punktā un 25.–28. punktā). Pirms procedūras uzsākšanas saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu Komisija pieprasīja, lai Vācijas iestādes sniegtu tai informāciju, un tās pārstāvji vairākkārt tikās ar Vācijas iestāžu pārstāvjiem. Turklāt lēmumā par procedūras uzsākšanu tika izklāstīta Komisijas provizoriskā sīki izstrādātā analīze par strīdīgo darījumu, it īpaši par piemērotu atlīdzību par WfA sniegto kapitālu, un provizoriski secināts, ka darījumā, “iespējams, bija valsts atbalsta elementi [EKL] [87.] panta 1. punkta nozīmē” (lēmums par procedūras uzsākšanu, 11. punkts). Pēc šīs procedūras uzsākšanas Komisija nosūtīja Vācijas valdībai piezīmes, ko tai bija iesniegušas ieinteresētās personas, un Vācijas valdība sniedza par tām savus komentārus. Vācijas iestādes tika arī aicinātas piedalīties sanāksmē, kas notika 1998. gada 10. novembrī, lai apspriestu dažādus strīdīgā darījuma aspektus. Pēc šīs tikšanās Komisija pieprasīja un saņēma no Vācijas valdības papildu informāciju.

154 Šie kontakti starp Vācijas iestādēm un Komisiju attiecās uz dažādiem strīdīgā darījuma aspektiem, tostarp uz jautājumiem, kuri būtībā tika iztirzāti dokumentos, kas minēti iepriekš 151. un 152. punktā. Šo secinājumu apstiprina apstrīdētā lēmuma sīki izstrādātā analīze par Vācijas valdības nostāju attiecībā arī uz šiem jautājumiem.

155 Attiecībā uz atlīdzības likmes pēc nodokļu atskaitīšanas izmantošanu apstrīdētajā lēmumā jānorāda, ka, pirmkārt, lēmums par procedūras uzsākšanu atsaucas uz atlīdzības likmi pēc nodokļu atskaitīšanas un šādas atlīdzības sakarā nosaka, ka “tas [būtu] ļoti apšaubāmi, ka, ievērojot atlīdzības likmi, ko parasti varētu saņemt no ieguldījuma, tirgus ekonomikas ieguldītājs būtu pieņēmis fiksētu atlīdzību 0,6 % apmērā no kapitāla, ko saņēma WestLB,” un nosaka, ka, “vēl nenosakot šajā stadijā konkrētus salīdzināšanas kritērijus, tomēr var uzskatīt, ka summa ir acīmredzami mazāka par to summu, kādu par līdzīgu ieguldījumu prasītu tirgus ekonomikas ieguldītājs” (7.2. punkts).

156 Turklāt Komisija pamatoti norāda, ka ne BdB iebildumi, ne lēmuma projekts par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu nav pasākums, kas būtu pamats tiesiskai paļāvībai, kura Komisijai būtu jāievēro, izstrādājot galīgo lēmumu. Visbeidzot, Vācijas Federatīvajai Republikai patiesībā bija iespēja iesniegt savus komentārus par piemērotu atlīdzību strīdīgajam darījumam un līdz ar to tā nevar apgalvot savu tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu tikai tāpēc, ka tā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nezināja par atlīdzības likmes veidu, kāda tika noteikta lēmumā.

157 Tāpat netika pārkāpts Regulas Nr. 659/1999 6. panta 2. punkts, jo piezīmes, ko Komisija saņēma no ieinteresētajām personām šajā lietā pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu publikācijas Oficiālajā Vēstnesī, Komisija nosūtīja Vācijas valdībai, un dokumenti, uz kuriem atsaucas prasītājas savas sūdzības pamatojumā, tika iesniegti Komisijai administratīvās procedūras vēlākā stadijā. Turklāt šie dokumenti būtībā bija tikai tādu uzskatu iztirzājums vai skaidrojums, ko bija pauduši administratīvās procedūras dalībnieki, kā tas ir minēts iepriekš 151. un 152. punktā.

158 No visa iepriekš minētā izriet, ka Vācijas Federatīvajai Republikai bija iespēja efektīvi darīt zināmu savu viedokli par tādu faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un attiecināmību, uz ko Komisija balstījās savu secinājumu pamatojumā par to, ka pārkāptas Kopienu tiesības, kā tas norādīts apstrīdētajā lēmumā.

159 Līdz ar to apstrīdētais lēmums nav spēkā neesošs būtisku formas prasību pārkāpuma dēļ, kas izrietētu no Vācijas Federatīvās Republikas tiesību tikt uzklausītai neievērošanas. Tādējādi prasītāju un Vācijas Federatīvās Republikas iebildumi šajā sakarā ir noraidāmi.

B – Otrā daļa – faktisko apstākļu nepareiza konstatēšana

1. Lietas dalībnieku argumenti

160 Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka noteiktos aspektos Komisijas faktu atspoguļojums apstrīdētajā lēmumā ir nepilnīgs vai kļūdains. Tā norāda, ka, pirmkārt, Komisijas apgalvojumi apstrīdētā lēmuma 13. un nākamajos apsvērumos ir nepilnīgi attiecībā uz Vācijas banku sistēmas uzbūvi, WestLB uzdevumiem un funkcijām un tiem uzdevumiem valsts interesēs, kas tai ir jāveic. Otrkārt, Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini faktu konstatējumi, kuriem ir būtiska nozīme šajā lietā pieļautajā kļūdā vērtējumā. Tā apstrīd, ka WestLB ir uzņēmums, kam nepieciešama rehabilitācija, ka WfA nodošana WestLB ir neatsaucams darījums un ka WfA aktīvu nodošana bija vienīgais veids, kā WestLB varēja nodrošināt jauno piesardzības prasību ievērošanu, nesamazinot savus svērtos riska aktīvus.

161 Komisija apstrīd to, ka, ja tā apstrīdētajā lēmumā būtu ņēmusi vērā Ziemeļreinas-Vestfālenes minētos jautājumus, tad tās juridiskais novērtējums atšķirtos no pašreizējā novērtējuma lēmumā. Attiecībā uz apgalvojumiem par kļūdainu faktu konstatēšanu Komisija noliedz, ka tā apstrīdētajā lēmumā atzina WestLB par grūtībās nonākušu uzņēmumu. Tā paskaidro, kāpēc pamatots ir apgalvojums, ka Ziemeļreina-Vestfālene vismaz daļēji zaudē savas tiesības brīvi rīkoties ar WfA aktīviem, un atkārto, ka WestLB nebija citas izvēles, kā vien integrēt WfA aktīvus, lai izpildītu jaunos maksātspējas kritērijus, nesamazinot savus svērtos riska aktīvus.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

162 Tā kā iebildums ir par faktiski kļūdainu pamatojumu, jāatgādina, ka pastāvīgā judikatūra paredz – pat ja vienā apstrīdētā lēmuma apsvērumā ir faktiski kļūdains apgalvojums, šāds procesuāls trūkums nevar izraisīt šī akta atcelšanu, ja visi pārējie apsvērumi sniedz tam pietiekami pamatojumu (Tiesas 1987. gada 20. oktobra spriedums lietā 119/86 Spānija/Padome un Komisija, Recueil, 4121. lpp., 51. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑129/95, T‑2/96 un T‑97/96 Neue Maxhütte Stahlwerke un Lech-Stahlwerke/Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 160. punkts). Jautājums par apstrīdētā lēmuma pamatojumu tiks izskatīts tālāk, izvērtējot piekto prasības pamatu.

163 Ciktāl šajā iebildumā kritizēts faktu izklāsts, ar ko šajā lietā pamato tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošanu, jānorāda, ka, pirmkārt, Ziemeļreina-Vestfālene nav pierādījusi, kā Komisijas iespējami kļūdainais faktu atspoguļojums noveda pie strīdīgā darījuma kļūdaina juridiska vai ekonomiska novērtējuma, un, otrkārt, šis jautājums izvērtējams, izskatot lietu pēc būtības, kas tiks veikts tālāk, izskatot sesto prasības pamatu (skat. tālāk it īpaši 336., 350. un 351. punktu, 405. un 419. punktu).

C – Trešā daļa – neitralitātes principa pārkāpums

1. Lietas dalībnieku argumenti

164 Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka Komisija pārkāpa savu objektivitātes pienākumu, procedūrā izturoties pret BdB labvēlīgāk un maldinoši atspoguļojot faktus. Komisija pārkāpa savu objektivitātes pienākumu, jo, neskaitot pieprasījumu Vācijas iestādēm, tā tikai BdB prasīja iesniegt dokumentus un liedza citām ieinteresētajām personām pieeju BdB iesniegtajiem dokumentiem. Attiecībā uz maldinošu faktu atspoguļošanu WestLB it īpaši apstrīd faktu, ka apstrīdētajā lēmumā tā tiek uzskatīta par neatkarīgu komercbanku.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

165 Iebildums par iespējami nepareizu faktu atspoguļošanu būtībā ir tāds pats kā iebildums par kļūdainu faktisko apstākļu konstatēšanu, kas tika analizēts saistībā ar šī prasības pamata otro daļu.

166 Iebildums, ka Komisija neatklāja noteiktus BdB dokumentus, būtībā ir tāds pats kā iebildums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas iepriekš tika izskatīts un noraidīts, vai arī tāds pats kā pamatojuma sniegšanas pienākuma pārkāpums, kas tiks izskatīts tālāk saistībā ar piekto prasības pamatu.

167 Attiecībā uz objektivitātes pienākumu ir tiesa, ka Komisijas pienākums ir izvērtēt lietu rūpīgi un objektīvi, it īpaši saistībā ar EKL 88. pantu. Šis pienākums ir saistīts ar tiesībām uz labu pārvaldību, kas ir viens no tiesiskas valsts vispārējiem pamatprincipiem, kuri ir kopīgi dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā T‑54/99 max.mobil/Komisija, Recueil, II‑313. lpp., 48. un 49. punkts un tajos minētā judikatūra).

168 Taču šajā lietā argumentu par objektivitātes pienākuma pārkāpumu nevar pieņemt. Administratīvajā procedūrā Komisija neizturējās pret BdB labvēlīgāk. Pirmkārt, tā vairākas reizes pieprasīja informāciju no Vācijas Federatīvās Republikas un, otrkārt, prasītājām netika liegta iespēja iesniegt dokumentus un informāciju, gluži otrādi, tām bija iespēja izklāstīt un pamatot savu nostāju. Turklāt administratīvā procedūra valsts atbalsta jautājumos nav sacīkstes procedūra attiecībā uz prasītājām.

169 Ņemot vērā iepriekš minēto, prasības pamata pirmā un trešā daļa ir noraidāmas. Otrā daļa tiks izskatīta tālāk kopā ar piekto un sesto prasības pamatu.

VII – Par ceturto prasības pamatu, ar ko apgalvo EKL 87. panta 1. punkta un EKL 295. panta pārkāpumu attiecībā uz valsts atbalsta jēdziena interpretāciju

170 Prasītājas apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts un EKL 295. pants, jo tajā nepareizi interpretēts valsts atbalsta jēdziens.

171 Pirmajā prasības pamata daļā Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka strīdīgais darījums nav atbalsts, kas piešķirts no valsts līdzekļiem EKL 87. panta 1. punkta nozīmē. Otrajā daļā prasītājas norāda, ka Komisija paplašināja valsts atbalsta jēdzienu, piemērojot tirgus ekonomikas ieguldītāja principu peļņu nesošam uzņēmumam un interpretējot šo principu tādā veidā, kas uzliek pienākumu maksāt vidējo atlīdzību attiecīgajā nozarē par kapitālu, ko piešķīris publisks ieguldītājs.

A – Pirmā daļa – valsts līdzekļu pastāvēšana

1. Lietas dalībnieku argumenti

172 Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka strīdīgais darījums nav atbalsts, kas sniegts no valsts līdzekļiem EKL 87. panta 1. punkta nozīmē. Tā norāda, ka valsts līdzekļi nav iesaistīti tad, ja valsts, nepārsniedzot savas īpašnieka vai komersanta pilnvaras, piešķir kapitālu pastāvīgi pelnošam uzņēmumam tīri komerciālos nolūkos. Tā norāda, ka darījums notika tādēļ, ka no tās kā no komersanta viedokļa tas ļāva izmantot WfA aktīvus pēc iespējas efektīvāk no ekonomiskā viedokļa.

173 Ziemeļreina-Vestfālene norāda, ka vispirms jāpierāda atbalsta esamība, kas piešķirts no valsts līdzekļiem, iekams tiek izskatīts jautājums, vai šāds pasākums radīja priekšrocības.

174 Ziemeļreina-Vestfālene, ko atbalsta Vācijas Federatīvā Republika, apgalvo, ka to, vai kapitāla piešķiršana ir atbalsts, kas piešķirts no valsts līdzekļiem, iespējams novērtēt, salīdzinot to tikai ar darījumiem, ko veic ieguldītājs normālos tirgus ekonomikas apstākļos, un tādējādi veicot novērtējumu no šāda ieguldītāja viedokļa. Taču Komisija savā lēmumā vienkārši atzina, ka uzņēmums ir guvis priekšrocību, kļūdaini pieprasot, lai valsts iestāžu kapitāla piešķiršana komerciālos nolūkos vienmēr būtu saistīta ar piemērotu pretizpildījumu.

175 Ziemeļreina-Vestfālene norāda, ka Komisijas iebildums, ka nepieciešams saņemt piemērotu atlīdzību, ir svešs kapitāla piešķiršanas būtībai, kuras pamatā ir komerciāli apsvērumi. Šādu ieguldījumu gadījumā nepastāv abpusējas attiecības (sinalagmātiskas attiecības) un “atlīdzība”, par kuru konkrēti jāvienojas. Ieguldītājs rēķinās tikai ar faktu, ka saņēmējs no šāda ieguldījuma gūs labumu, kas radīs kapitāla pieaugumu ieguldītājam. Uzņēmuma vērtības palielināšanās starpposmā ir būtiska ieguldītāja atlīdzības sastāvdaļa par viņa kapitāla piešķiršanu. Fakts, ka līdzekļi ir pakļauti noteiktam riskam un atlīdzību nevar garantēt, ir tieši tā pazīme, kas raksturo kapitāla ieguldījumu komerciālos nolūkos.

176 Komisija apgalvo, ka valsts līdzekļi joprojām paliek valsts līdzekļi, pat ja valsts tos izmanto “komercdarbības” nolūkos. Valsts līdzekļu piešķiršana nav atbalsts nevis tāpēc, ka valsts tos piešķīrusi komercdarbības ietvaros, bet gan tikai tāpēc, ka valsts ir nodrošinājusies, ka tā par šādu ieguldījumu saņems piemērotu atlīdzību. Tādēļ jāizvērtē, vai valsts, piešķirot finanšu līdzekļus, faktiski rīkojas kā privātais ieguldītājs līdzīgā situācijā.

177 Komisija norāda, ka tās pieeja valsts atbalsta atzīšanā neizslēdza tirgus ekonomikas ieguldītāja viedokli, lai arī tika ņemti vērā saņēmēja uzņēmuma viedoklis un tā konkurentu viedoklis. Pretēji Ziemeļreinas-Vestfālenes un Vācijas Federatīvās Republikas apgalvojumiem šāda pieeja nav pretrunā nedz iepriekšējiem lēmumiem, nedz judikatūrai (Pirmās instances tiesas 2000. gada 14. decembra spriedums lietā T‑613/97 Ufex u.c./Komisija, Recueil, II‑4055. lpp., 69. punkts).

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

178 EKL 87. panta 1. punkts paredz, ka ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

179 Priekšrocības var kvalificēt kā atbalstu EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, ja tās ir piešķirtas tieši vai netieši no valsts līdzekļiem un tās ir piedēvējamas valstij (Tiesas 2002. gada 16. maija spriedums lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

180 Taču šī norma nešķiro valsts intervenci atkarībā no tās iemesliem vai mērķiem, bet definē to pēc tās ietekmes (skat. Tiesas 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑241/94 Francija/Komisija, Recueil, I‑4551. lpp., 19. un 20. punkts). Līdz ar to valsts atbalsta jēdziens ir objektīvs, kas ir atkarīgs vienīgi no tā, vai valsts pasākums piešķir vienam vai vairākiem konkrētiem uzņēmumiem priekšrocību (Pirmās instances tiesas 1998. gada 27. janvāra spriedums lietā T‑67/94 Ladbroke Racing/Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 52. punkts, un 2000. gada 10. maija spriedums lietā T‑46/97 SIC/Komisija, Recueil, II‑2125. lpp., 83. punkts).

181 Ziemeļreinas-Vestfālenes arguments būtībā ir apgalvojums – ja valsts līdzekļi tiek izmantoti ekonomiski saprātīgākā veidā, tad tiem zūd valsts līdzekļu raksturs. Taču, kā norāda Komisija, valsts līdzekļi nezaudē šādu statusu tikai tāpēc, ka to izmantošana līdzinās tam, kā tos izmantotu privātais ieguldītājs. Jautājums, vai valsts ir rīkojusies kā komersants, attiecas uz valsts atbalsta esamību un nevis uz novērtējumu, vai attiecīgie līdzekļi pēc būtības ir publiski līdzekļi.

182 Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka WfA ir organizācija, kura ir publisko tiesību subjekts un kurai ir piešķirti publiskie līdzekļi, un ka Ziemeļreina-Vestfālene ir vienīgais akcionārs. Tās kapitāls tika iekļauts WestLB kapitālā saskaņā ar likumu, ko pieņēma Ziemeļreinas-Vestfālenes parlaments. Šādos apstākļos strīdīgajā darījumā tika piešķirti valsts līdzekļi.

183 Līdz ar to šī ceturtā prasības pamata daļa ir noraidāma.

B – Otrā daļa – valsts atbalsta jēdziena nelikumīga paplašināšana

184 Prasītājas iebilst, ka Komisija nelikumīgi paplašinājusi valsts atbalsta jēdzienu, pārkāpjot, pirmkārt, EKL 295. pantu un, otrkārt, piemērojot tirgus ekonomikas ieguldītāja principu pelnošam uzņēmumam, un, treškārt, interpretējot šo principu tādā veidā, kas uzliek pienākumu maksāt vidējo atlīdzību attiecīgajā nozarē par kapitālu, ko piešķīris publisks ieguldītājs.

1. EKL 295. panta pārkāpums

a) Lietas dalībnieku argumenti

185 Prasītājas apgalvo, ka EKL 295. pants paredz kompetences ierobežojumus par labu dalībvalstīm un ka Kopienu konkurences tiesības ir jāsaskaņo ar dalībvalstu tiesībām reglamentēt savu īpašumtiesību sistēmu. Lai arī dalībvalstu tiesības saskaņā ar EKL 295. pantu nevar ļaut tām izvairīties no citiem EK līgumā paredzētiem pienākumiem, EK līguma noteikumus nevar interpretēt tik plaši, ka aizsardzības apjoms saskaņā ar EKL 295. pantu tiek ierobežots tā, ka dalībvalstīm praktiski tiek liegta rīcības brīvība publisku uzņēmumu darbībā vai arī to kapitāldaļu pārvaldīšanā, kas tām pieder šajos uzņēmumos. Līdz ar to ar šo normu paredzēti skaidri neizteikti ierobežojumi valsts atbalsta jēdzienam EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.

186 Ziemeļreina-Vestfālene uzsver, ka nav iespējams skaidri izšķirt starp publisku uzņēmumu publiskām un privātām darbības jomām un ka saskaņā ar EKL 295. pantu valsts kā ieguldītājs vai komersants var vadīties pēc tādiem apsvērumiem, kas nav saistīti tikai ar peļņas gūšanu, tostarp stratēģiskiem vai ilgtermiņa apsvērumiem, kā, piemēram, esošas līdzdalības uzņēmumā stiprināšana vai palielināšana un sinerģijas efektu radīšana.

187 Komisija uzskata, ka saistība starp EKL 295. pantu un Kopienu valsts atbalsta tiesībām ir noteikta EKL 86. pantā. Vispārējā kārtā valsts pasākumus, kurus aizsargā EKL 295. pants, var atbrīvot no EKL 87. panta piemērošanas tikai tad, ja izpildīti EKL 86. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi. Ja šie nosacījumi nav izpildīti, tad valsts atbalsta noteikumu piemērošana neietekmē EKL 295. panta būtību, jo šo noteikumu piemērošana neliedz valstij turpināt uzņēmumu pārvaldi, ko reglamentē publiskās tiesības, vai arī piedalīties šādos uzņēmumos.

188 Pēc Komisijas domām, fakts, ka publisks uzņēmums pilda arī publiskus uzdevumus, nav uzskatāms par īpašu pazīmi, aprēķinot piemērotu atlīdzību par ieguldījumu, jo EKL 86. panta 2. punkts aizsargā šo uzdevumu izpildi pietiekoši un izsmeļoši.

189 Komerciāli apsvērumi, kas attaisno valsts veiktu finanšu pasākumu, kā, piemēram, stratēģiska vai ilgtermiņa rakstura apsvērumi, negūst īpašu aizsardzību saskaņā ar EKL 295. pantu. Tie ir tikai daži no faktoriem, ko ņem vērā, lai noteiktu, vai kapitāla ieguldījums notika saskaņā ar normāliem tirgus apstākļiem.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

190 EKL 295. pantā paredzēts:

“Šis Līgums nekādi neietekmē dalībvalstu tiesību aktus, kas reglamentē īpašumtiesību sistēmu.”

191 EKL 86. pantā noteikts:

“1. Attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz uztur spēkā tādus pasākumus, kas ir pretrunā šim Līgumam, jo īpaši noteikumiem, kas ietverti 12. pantā un 81.–89. pantā.

2. Uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas šajā Līgumā ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Kopienas interesēm.

[..]”

192 No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai arī īpašumtiesību sistēmas joprojām paliek dalībvalstu ziņā saskaņā ar EKL 295. pantu, šis pants neatbrīvo dalībvalstu īpašumtiesību sistēmas no Līguma pamatnoteikumiem (skat. Tiesas 1984. gada 6. novembra spriedumu lietā 182/83 Fearon, Recueil, 3677. lpp., 7. punkts; 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑302/97 Konle, Recueil, I‑3099. lpp., 38. punkts, un 2002. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑367/98 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑4756. lpp., 48. punkts).

193 Tādējādi un saskaņā ar EKL 86. panta 1. punktu konkurences tiesības, kas ir pamatnoteikumi, vienādi piemēro publiskiem un privātiem uzņēmumiem (Pirmās instances tiesas 2000. gada 13. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑204/97 un T‑270/97 EPAC/Komisija, Recueil, II‑2267. lpp., 122. punkts).

194 Tādēļ nevar uzskatīt, ka EKL 295. pants ierobežo valsts atbalsta jēdziena apjomu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

195 Turklāt pretēji prasītāju apgalvojumam šāda konkurences tiesību piemērošana uzņēmumiem neatkarīgi no īpašumtiesību sistēmām, kuru subjekti tie ir, neierobežo aizsardzību saskaņā ar EKL 295. pantu un nenozīmē to, ka dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības publisko uzņēmumu pārvaldīšanā, līdzdalības saglabāšanā šajos uzņēmumos vai tādu apsvērumu ievērošanā, kas neietver tikai peļņas gūšanas kritērijus.

196 Gadījumos, kad intereses, uz kurām attiecas šie argumenti, nav saderīgas ar konkurences tiesībām, tās tiek ņemtas vērā EKL 86. panta 2. punktā, kas paredz, ka uzņēmumi, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, var izvairīties no konkurences noteikumu piemērošanas, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto traucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus.

197 Šajā gadījumā prasītājas nav norādījušas, ka EKL 86. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi ir izpildīti, lai WestLB atbrīvotu no konkurences noteikumu piemērošanas.

198 Visbeidzot, jānorāda, ka Ziemeļreinas-Vestfālenes arguments par to, ka valsts kā ieguldītājs vai uzņēmējs var vadīties pēc citiem apsvērumiem, kas nav īstermiņa peļņas gūšanas kritēriji, jāanalizē nevis saistībā ar EKL 295. pantu, bet gan kontekstā ar Ziemeļreinas-Vestfālenes darbību no tirgus ekonomikas ieguldītāja viedokļa.

199 No iepriekš minētā izriet, ka arguments par EKL 295. panta pārkāpumu nav pamatots.

2. Tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošana peļņu nesošam uzņēmumam

a) Lietas dalībnieku argumenti

200 Prasītājas apgalvo, ka Komisija piemēroja tirgus ekonomikas ieguldītāja principu peļņu nesošam uzņēmumam. Tās norāda, ka WestLB gadiem ilgi guva peļņu un plāno gūt peļņu arī nākotnē. WestLB norāda, ka šādu principu, ko piemēro saistībā ar valsts pasākumiem uzņēmumu atbalstīšanā, nevar tādā pašā veidā piemērot pasākumiem peļņu nesošiem uzņēmumiem. Jautājums par peļņu ilgtermiņā nav nozīmīgs, tiklīdz uzņēmums ir pierādījis savu ekonomisko dzīvotspēju, regulāri izmaksājot dividendes. Turklāt ieguldījumi uzņēmumā, kas nav vairs dzīvotspējīgs, ir pakļauti lielākam riskam nekā ieguldījumi peļņu nesošā uzņēmumā, un līdz ar to tirgus ekonomikas ieguldītāja sagaidītā atlīdzība abās situācijās atšķiras.

201 Prasītājas norāda, ka Komisija piemēroja un Tiesa atzina tirgus ekonomikas ieguldītāja principu tikai attiecībā uz uzņēmumiem, kuri tiek reorganizēti. Ziemeļreina-Vestfālene noliedz, ka BdB minētā judikatūra šajā sakarā ir atbilstoša, un norāda, ka Komisijas pienākums, izmeklējot kādu darbību, ir pierādīt, ka neviens tirgus ekonomikas ieguldītājs nebūtu tā rīkojies, citādi pierādīšanas pienākums būtu apvērsts otrādi. Tā atsaucas uz Komisijas 1993. gada paziņojuma 2. un 16. punktu un 20. punktu Tiesas 1991. gada 21. marta spriedumā lietā C‑305/89 Itālija/Komisija, sauktu par “Alfa Romeo” (Recueil, I‑1603. lpp.). Atbilstoši Ziemeļreinas-Vestfālenes apgalvotajam EKL 295. pants nav saderīgs ar pozitīvu pārbaudes pienākumu valsts iestādēm, kas uzliktu tām pienākumu pierādīt, ka visi tirgus ekonomikas ieguldītāji būtu rīkojušies tieši tāpat.

202 Komisija apstrīd prasītāju argumentus un apgalvo, ka svarīgi ir noteikt, vai valsts kapitāla ieguldīšana valsts uzņēmumā ir uzskatāma par “normālu” komercdarījumu, vai arī valsts ir pārsniegusi savu uzņēmēja lomu. Ja valsts dod valsts uzņēmumam kapitālu ar nosacījumiem, kas nav tirgus nosacījumi, tad tā nerīkojas kā uzņēmējs, bet gan dod priekšroku šādam valsts uzņēmumam, tam radot priekšrocības salīdzinājumā ar citiem konkurentiem, kuri var iegūt papildu kapitālu tikai ar tirgus nosacījumiem. Šāda priekšrocība ir būtiska valsts atbalsta tiesībās neatkarīgi no peļņas, ko gūst valsts uzņēmums.

203 Komisija norāda – ja šo principu nepiemēro rentablam uzņēmumam, tad tādējādi valsts bez jebkādas kontroles varētu nodrošināt savam peļņu nesošajam uzņēmumam neierobežotus finanšu līdzekļus bez piemērotas atlīdzības, tādējādi radot konkurences izkropļojumus pretrunā EKL 87. panta 1. punktam.

204 Taču Komisija atzīst, ka attiecībā uz pierādījumiem, kas tai jānodrošina, piemērojot šo principu peļņu nesošam uzņēmumam, prasības ir stingrākas nekā gadījumos, kad to piemēro uzņēmumiem, kuri darbojas ar zaudējumiem vai kuriem vajadzīga reorganizācija.

205 Komisija atzīst, ka tirgus ekonomikas ieguldītāja princips Komisijas iepriekšējā praksē un Tiesas judikatūrā piemērots gadījumos, kad valsts ieguldījusi kapitālu uzņēmumos, kuri cietuši zaudējumus vai kurus vajadzējis reorganizēt. Taču tā norāda, ka šis fakts neliedz principa piemērošanu peļņu nesošiem uzņēmumiem un ka to jau ir noteikusi gan Komisija, gan Tiesa.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

206 Kā norādīts iepriekš 178. punktā, EKL 87. panta 1. punkta mērķis ir novērst, ka tirdzniecību starp dalībvalstīm iespaido priekšrocības, ko piešķir valsts iestādes, kas dažādos veidos rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai.

207 Lai noteiktu, vai valsts pasākums ietver atbalstu, ir jānosaka, vai uzņēmums iegūst ekonomisku priekšrocību, ko tas nebūtu guvis normālos tirgus apstākļos (Tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑39/94 SFEI u.c., Recueil, I‑3547. lpp., 60. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑342/96 Spānija/Komisija, Recueil, I‑2459. lpp., 41. punkts; 1999. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑256/97 DM Transport, Recueil, I‑3913. lpp., 22. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā SIC/Komisija, 78. punkts).

208 Principā jautājums par atbalstu saņemoša uzņēmuma peļņu vai zaudējumiem nav izšķirošs, lai noteiktu, vai šāda priekšrocība pastāv. Taču šis apsvērums ir ņemams vērā saistībā ar jautājumu, vai publiskais ieguldītājs rīkojās kā tirgus ekonomikas ieguldītājs, vai arī atbalsta saņēmējs guva ekonomisku priekšrocību, ko tas nebūtu ieguvis normālos tirgus apstākļos.

209 Turklāt prasītāju arguments, ka Komisijas prakse un Tiesas judikatūra piemēro tirgus ekonomikas ieguldītāja principu tikai uzņēmumiem, ko reorganizē, nav ne pareizs, ne arī spēj likt apšaubīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

210 Attiecībā uz Tiesas judikatūru jāatgādina, ka neatkarīgi no fakta, ka Tiesa nekad expressis verbis nav ierobežojuši šī principa piemērošanu ar zaudējumus nesošiem uzņēmumiem, judikatūrā bieži izmantoti formulējumi, kas attiecas uz valsts atbalsta jēdzienu, kurš nevis izslēdz, bet, gluži otrādi, paredz tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošanu peļņu nesošam uzņēmumam (šajā sakarā papildus iepriekš 207. punktā minētajai judikatūrai skat. Tiesas 1994. gada 15. marta spriedumu lietā C‑387/92 Banco Exterior de España, Recueil, I‑877. lpp., 13. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā SFEI u.c., 58.–62. punkts).

211 Attiecībā uz Komisijas praksi jānorāda, ka Komisija 1993. gada paziņojuma 22. punktā norāda, ka Kopienu tiesības jāpiemēro atbalstam, “ko piešķir valsts uzņēmumiem, visos gadījumos, nevis tikai tad, ja uzņēmums cieš zaudējumus, kā šajā gadījumā”. Līdz ar to ar argumentiem, ko prasītājas balsta uz minētā paziņojuma 2. un 16. punktu, nevar izslēgt tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošanu peļņu nesošam uzņēmumam.

212 Turklāt BdB norāda, ka iepriekš minētajā Lēmumā 98/365 attiecībā uz SFMI‑Chronopost, kaut arī uzņēmumi, kas guva priekšrocības no attiecīgā pasākuma, guva ar nodokli apliekamu peļņu, Komisija izvērtēja, vai attiecīgie darījumi tika veikti saskaņā ar tirgus ekonomikas ieguldītāja principu.

213 Visbeidzot – pat ja tirgus ekonomikas ieguldītāja principa piemērošana peļņu nesošam uzņēmumam bija pārmaiņas, salīdzinot ar Komisijas iepriekšējo ierasto praksi un Kopienas judikatūru, tādēļ netiek apšaubīts tā piemērošanas tiesiskais pamats. Šī principa piemērošana nav pretrunā nevienam Kopienu tiesību noteikumam, bet, kā izskaidrots iepriekš, pilnībā atbilst Līguma noteikumiem, kas piemērojami šajā jomā.

214 Līdz ar to prasītāju argumenti, apgalvojot, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo tajā piemērots tirgus ekonomikas ieguldītāja princips peļņu nesošam uzņēmumam, ir noraidāmi.

3. Publiskā ieguldītāja ieguldītā kapitāla vidējās atdeves prasība attiecīgajā nozarē

a) Lietas dalībnieku argumenti

215 Prasītājas apgalvo, ka Komisijas apstrīdētajā lēmumā noteiktā prasība par to, ka jābūt minimālai atdevei, kas atbilst vidējai atdevei attiecīgajā nozarē no publiskā ieguldītāja ieguldītā kapitāla, pirmkārt, nav saderīga ar EKL 87. panta 1. punktu, it īpaši tādēļ, ka tā ignorē efektu, ko rada īpašnieka statuss, otrkārt, tā ir pretrunā gan Komisijas 1993. gada paziņojumam un tās iepriekšējai praksei, gan Tiesas judikatūrai un, treškārt, tā ir pretrunā EKL 295. pantam.

i) Par prasības par vidējās atdeves nesaderību ar EKL 87. panta 1. punktu

216 Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā par pamatu izmantoja vienīgi vidējo atdevi, lai noteiktu piemērotu atdevi par ieguldīto kapitālu, un atzina, ka tirgus ekonomikas ieguldītājs ir ieinteresēts tikai peļņas optimizācijā, un tādējādi neņēma vērā faktu, ka ir privātie ieguldītāji, kas īsteno citus mērķus, kā, piemēram, tādus, kas saistīti ar uzņēmējdarbības, sociālās, kultūras vai citas stratēģijas apsvērumiem. Turklāt tās norāda, ka vidējās atdeves piemērošana pretlikumīgi liedz novērtēt lietas īpašos apstākļus attiecībā uz ieguldītāju, uzņēmumu, attiecīgo darījumu un darījuma salīdzināšanu ar citu uzņēmumu darbību pielīdzināmā situācijā. Ziemeļreina-Vestfālene apgalvo, ka Komisija pārkāpa izvērtēšanas pilnvaras, kuras tai piemīt sarežģītās ekonomiskās lietās, balstoties uz vidējo atdevi kā salīdzinājuma kritēriju, neņemot vērā uzņēmumu salīdzināmību. Banku nozarē ļoti grūti noteikt vidējo atdevi, jo starp bankām ir atšķirības.

217 WestLB norāda, ka Komisija izveidojusi nepareizu priekšstatu par privāto ieguldītāju. Pat ieguldītājs, kurš vadās pēc peļņas principiem, piemēro arī riska diversifikācijas st