Lieta T‑168/01

GlaxoSmithKline Services Unlimited

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – Medikamentu izplatīšana vairumā – Paralēlā tirdzniecība – Atšķirīgas cenas – EKL 81. panta 1. punkts – Vienošanās – Konkurences ierobežojums – Mērķis – Konkrētais tirgus – Sekas – EKL 81. panta 3. punkts – Ieguldījums tehniskās attīstības veicināšanā – Konkurences nelikvidēšana – Pierādījumi – Pamatojums – Subsidiaritāte

Sprieduma kopsavilkums

1. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Tiesas kontrole

(EKL 253. pants)

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Pamatojuma neesamība vai tā nepietiekamība – Nošķiršana no motivācijas pamatotības apstrīdēšanas

(EKL 230. un 253. pants)

3. Prasība atcelt tiesību aktu – Komisijas lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz EKL 81. panta 1. punktu – Sarežģīts ekonomisks vērtējums – Tiesas kontrole – Robežas

(EKL 81. panta 1. punkts un 230. pants)

4. Prasība atcelt tiesību aktu – Mērķis – Lēmums par EKL 81. panta piemērošanu – Pieļaujami pierādījumi

(EKL 81. pants un 230. pants)

5. Konkurence – Kopienu noteikumi – Materiālā piemērošanas joma – Valsts tiesību aktos paredzēta rīcība – Izslēgšana – Novērtējums “in concreto” gadījumā, kad pastāv brīva konkurence

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens – Vienīgi divpusēju vai daudzpusēju darbību ietveršana – Vienotas gribas esamība attiecībā uz uzvedību tirgū – Pietiekams nosacījums

(EKL 81. panta 1. punkts)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu – Vienošanās dalībuzņēmuma pienākums pierādīt norobežošanos, uz ko tas paredz atsaukties

(EKL 81. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Kopienu noteikumi – Materiālā piemērošanas joma – Zāļu, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, nozare – Iekļaušana, neraugoties uz valsts iejaukšanos cenu jomā

(EKL 81. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Izvērtēšana atkarībā no ekonomiskā un tiesiskā konteksta – Konkurenci deformējošs mērķis, kas padara par nevajadzīgu pierādījumu par konkurenci deformējošu iedarbību

(EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 81. panta 1. punkts)

10. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Nolīgumi ar mērķi ierobežot paralēlo tirdzniecību – Vērtēšanas kritēriji – Ietekmes uz galapatērētāju ņemšana vērā – Konkurenci deformējoša mērķa prezumpcija – Robežas – Zāļu, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, nozare – Izslēgšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Atšķirīgu nosacījumu piemērošana vienādiem pakalpojumiem – Atšķirīgu cenu sistēma – Novērtēšana – Nepieciešamība ņemt vērā dalībvalstu atšķirīgo tiesisko regulējumu – Valsts veselības apdrošināšanas sistēmas segto zāļu gadījums

(EKL 81. panta 1. punkta d) apakšpunkts)

12. Kopienu tiesības – Principi – Subsidiaritātes princips – Piemērošana konkurences nozarē – Prasība par ietekmes esamību uz tirdzniecību starp dalībvalstīm

(EKL 5. panta 2. punkts un 81. panta 1. punkts)

13. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Atbrīvojums – Nosacījumi – Pierādīšanas pienākums – Apjoms – Novērtējums, ko veic Komisija

(EKL 81. panta 3. punkts)

14. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Atbrīvojums – Nosacījumi – Sarežģīts ekonomisks vērtējums – Komisijas rīcības brīvība – Tiesas kontrole – Robežas

(EKL 81. panta 3. punkts)

15. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Atbrīvojums – Nosacījumi – Preču ražošanas vai izplatīšanas uzlabošana jeb ieguldījums tehniskajā vai ekonomiskajā attīstībā – Objektīvas konkurences priekšrocības, kas var kompensēt nolīguma radītos traucējumus – Novērtējums, ko veic Komisija

(EKL 81. panta 3. punkts)

16. Prasība atcelt tiesību aktu – Prasība, kas vērsta pret Komisijas lēmumu attiecībā uz pieteikumu par negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu, kas pieņemts atbilstoši Regulai Nr. 17 – Atceļošs spriedums – Sekas

(EKL 233. panta pirmā daļa; Padomes Regulas Nr. 17 un Nr. 1/2003)

1. EKL 253. pants cita starpā paredz, ka Komisijas lēmumos ir jānorāda pamatojums.

Komisijas lēmums ir pietiekami juridiski pamatots, ja tajā ir skaidra tā autora argumentācija, kas ieinteresētajām personām ļauj saprast, uz ko tas balstīts, un tiesai pārbaudīt tā pamatotību. Toties tajā nav jāprecizē visi atbilstošie tiesiskie un faktiskie apstākļi, jo lēmuma atbilstība EKL 253. pantam ir jāizvērtē, ņemot vērā gan tā tekstu, gan juridisko un faktisko kontekstu.

Tātad nepieciešamība norādīt lēmumu pamatojumu neuzliek Komisijai vispārēju pienākumu tās pieņemtajos lēmumos atsaukties uz konkrētu tiesas nolēmumu.

(sal. ar 49.–51. punktu)

2. Komisijas lēmuma pamatojuma esamības un apjoma pārbaude uzskatāma par lēmuma būtisko formas prasību pārbaudi un, tātad, par šī lēmuma formālā tiesiskuma pārbaudi. Tā ir jānošķir no šī lēmuma argumentācijas pamatotības pārbaudes, kas attiecīgi ir tā tiesiskuma pārbaude pēc būtības.

(sal. ar 54. punktu)

3. Izskatot prasību atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru ir piemērots EKL 81. panta 1. punkts, Kopienu tiesa saskaņā ar EKL 230. pantu pārbauda šī lēmuma tiesiskumu.

Šajā sakarā tiesa veic pilnīgu Komisijas veiktās pārbaudes kontroli, ja vien šīs pārbaudes veikšanai nav nepieciešams sarežģīts ekonomisks vērtējums, šajā gadījumā šī kontrole aprobežojas ar pilnvaru nepareizas izmantošanas, procedūras noteikumu ievērošanas un pamatojuma pārbaudi, faktu pareizības pārbaudi un acīmredzamas kļūdas šo faktu vērtējumā neesamības pārbaudi.

(sal. ar 57. un 145. punktu)

4. Tiesas, kas izskata prasību atcelt lēmumu par EKL 81. panta piemērošanu, kontrole ir veicama tikai tiem faktiem un tiesību normām, kas pastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, bet tas neietekmē lietas dalībnieku iespēju, īstenojot savas tiesības uz aizstāvību, papildus iesniegt pierādījumus, kas gan attiecas uz laiku pēc šī datuma, bet kam ir īpaša nozīme šī lēmuma apstrīdēšanai vai aizstāvībai.

(sal. ar 58. un 245. punktu)

5. EKL 81. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz konkurenci deformējošu rīcību, ko uzņēmumi ir izdarījuši pēc pašu iniciatīvas.

Ja, lemjot par šīs normas piemērojamību, ir iepriekš jānovērtē iespējamā valsts tiesiskā regulējuma ietekme, ir jānosaka, vai tas pieļauj iespēju, ka uzņēmumu autonomas darbības var traucēt, ierobežot vai izkropļot konkurenci.

Ja šīs novērtēšanas rezultātā noskaidrojas, ka attiecīgais tiesiskais regulējums paredz uzņēmumiem konkurenci deformējošas rīcības iespēju vai pilnībā izslēdz konkurenci deformējošas rīcības iespēju no uzņēmumu puses, EKL 81. panta 1. punkts nav piemērojams.

Ja turpretim noskaidrojas, ka šis regulējums ļauj pastāvēt iespējai uzņēmumiem ar autonomu rīcību nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams.

Kopienu tiesa ir ierobežoti piemērojusi iespēju izslēgt minēto rīcību no šīs normas piemērošanas jomas ar pamatojumu, ka tā ir radusies, balstoties uz valsts tiesībām.

(sal. ar 66.–70. punktu)

6. EKL 81. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz uzņēmumu divpusējām vai daudzpusējām darbībām, kas var izpausties vienošanās, saskaņotas darbības vai apvienību lēmumu formā.

Vienošanās ir tad, ja vismaz divi uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu tirgū rīkoties noteiktā veidā.

Kaut arī lēmumos, kuros Komisija piemēro EKL 81. panta 1. punktu, obligāti ir jāpierāda vienota griba tirgū rīkoties noteiktā veidā, taču nav noteikts, ka jākonstatē, ka vienotajai gribai ir konkurenci deformējošs mērķis.

(sal. ar 75.–77. punktu)

7. Komisijai ir pienākums sniegt pierādījumus par pārkāpumiem, ko tā konstatē, savos lēmumos par konkurences noteikumu piemērošanu sniedzot precīzus un atbilstošus pierādījumus, kas pārliecinoši pierāda šāda pārkāpuma fakta pastāvēšanu.

Šos faktus var konstatēt ar tiešiem pierādījumiem, kas būtu ietverti, piemēram, rakstiskā formā, vai, ja tādu nav, ar netiešiem pierādījumiem, kas izpaužas, piemēram, rīcībā.

Ja Komisija pierāda vienošanās esamību, iesaistītajam uzņēmumam, kurš apstrīd, ka ir izdarījis pārkāpumu, ir pienākums iesniegt pierādījumus, ka tas norobežojās no šīs vienošanās, pierādījumus, kam jāapliecina skaidri izteikta griba, kas darīta zināma pārējiem dalībuzņēmumiem, ka tas norobežojas no šīs vienošanās.

(sal. ar 82., 83. un 86. punktu)

8. Zāļu, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, nozarei daudzās dalībvalstīs ir raksturīgs tiesiskais regulējums, kas pārsniedz vienkāršu ekonomiskās darbības uzraudzību, it īpaši cenu jomā. Šo dažādo valsts regulējumu līdzāspastāvēšana var izkropļot konkurenci. Turklāt tā ir vērsta uz zināmu valsts tirgus sadalīšanu šajā jomā.

Tomēr EKL 81. panta 1. punkts nav piemērojams vienīgi tad, ja nozare, uz ko attiecas vienošanās, ir pakļauta tiesiskajam regulējumam, kas izslēdz konkurences, ko šī vienošanās varētu nepieļaut, izkropļot vai ierobežot, iespēju.

Šajā gadījumā attiecīgajā nozarē pastāv konkurence, kas galvenokārt nav balstīta uz cenu, bet uz citiem konkurences aspektiem, īpaši inovācijām.

Turklāt var pastāvēt konkurence starp ražotāju un tā izplatītājiem vai starp paralēlajiem tirgotājiem un izplatītājiem valstī, kuri gūst peļņu no nozīmīgām cenu svārstībām, ko rada attiecīgās valsts tiesiskais regulējums, un kas tad, ja zāles aizsargā patents, ar ko tā īpašniekam ir piešķirts monopols uz laiku, līdz šī patenta termiņa beigām ir vienīgais iespējamais cenu konkurences veids.

(sal. ar 104.–107. punktu)

9. EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā un EKL 81. punktā ir runa par efektīvu konkurenci, tas ir, tādu konkurences pakāpi, kas nepieciešama Līguma mērķu sasniegšanai. Tās intensitāte var būt dažāda atkarībā no attiecīgā produkta rakstura un attiecīgā tirgus struktūras. Turklāt dažādiem konkurences veidiem var būt atšķirīga nozīme, cenu konkurence nav vienīgā efektīvā konkurences forma, un tā nekādā ziņā nav absolūta prioritāte.

Tādējādi, kvalificējot konkurences ierobežojumus EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ir jāņem vērā faktiskā situācija un tātad tiesiskais un ekonomiskais konteksts, kurā tiek īstenota vienošanās, kam noteikts šis ierobežojums. Šāds pienākums paredz aptvert gan mērķi, gan sekas.

Tādējādi, ja pašā vienošanās noteikumu pārbaudē, kas veikta, ievērojot tiesisko un ekonomisko kontekstu, ir redzama konkurences vājināšanās, var pieņemt, ka šīs vienošanās mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, un nav jāpārbauda tā sekas.

Turpretim, ja tas tā nav, tad ir jāpārbauda šīs vienošanās iedarbība un juridiski pietiekami jāpierāda, ka tā patlaban vai potenciāli nepieļauj, ierobežo vai izkropļo konkurenci.

(sal. ar 109.–112. punktu)

10. Vienošanās, kuru mērķis ir pilnībā aizliegt paralēlo tirdzniecību, būtībā ir jāuzskata par tādām, kuru mērķis ir nepieļaut konkurenci, kurpretim vienošanās, kas nepārprotami ir paredzētas, lai kaitētu paralēlajai tirdzniecībai, būtībā ir jāuzskata par tādām, kuru mērķis ir ierobežot konkurenci.

Tomēr tikai ar to, ka vienošanās mērķis ir ierobežot paralēlo tirdzniecību, nepietiek, lai secinātu, ka ir noticis EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums. Šai tiesību normai noteiktais mērķis ir novērst to, ka uzņēmumi, ierobežojot konkurenci to starpā vai ar trešām personām, samazina attiecīgā produkta galapatērētāja iegūto labumu.

Tādējādi EKL 81. panta 1. punkta piemērošana nevar būt atkarīga tikai no tā, ka vienošanās mērķis ir ierobežot paralēlo tirdzniecību vai sadalīt kopējo tirgu – fakti, kas ļauj secināt, ka tas ietekmē tirdzniecību, bet piedevām ir jāveic cita analīze, lai noteiktu, vai tā mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci attiecīgajā tirgū, kas kaitē galapatērētājam. Šo analīzi, kuru var sašaurināt, ja no pašiem vienošanās noteikumiem ir redzama konkurences vājināšanās, turpretim ir jāveic saskaņā ar lietas apstākļiem, ja tā nav.

Kaut arī paralēlā tirdzniecība bauda zināmu aizsardzību, tā netiek aizsargāta pati par sevi, bet gan tiktāl, ciktāl tā veicina, pirmkārt, tirdzniecības attīstību un, otrkārt, konkurences nostiprināšanos, proti, saistībā ar otro aspektu tā rada galapatērētājiem efektīvas konkurences priekšrocības piedāvājuma vai cenu ziņā. Šis paralēlās tirdzniecības ierobežojums netieši ietekmē vai var ietekmēt vienu vai otru konkurences aspektu, kā apgādes ar produktu apjomu vai tā pārdošanas cenu, kas apliecina iespējama konkurences ierobežojuma esamību.

Līdz ar to, ja vienošanās, kas ir vērsta uz paralēlās tirdzniecības ierobežošanu, principā ir jāuzskata par tādu, kuras mērķis ir konkurences ierobežošana, tas ir tādēļ, ka var prezumēt, ka tā atņem galapatērētājiem to priekšrocības.

Nevar prezumēt, ka vienošanos, kuru mērķis ir traucēt zāļu paralēlo tirdzniecību, sekas ir tādas, ka galapatērētājs zaudē ar šo importu saistītās priekšrocības. Cenas, par kurām zāles tiek pārdotas mazumtirdzniecībā, ir pakļautas dalībvalstu kontrolei, kuras tās tieši vai netieši nosaka tādā līmeni, kādu uzskata par atbilstošu, un tās veidojas strukturāli atšķirīgos līmeņos dažādās dalībvalstīs, tāpēc nevar pieņemt, ka paralēlā tirdzniecība ietekmē zāļu, kuras sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, cenas mazumtirdzniecībā un sniedz galapatērētājam jūtamas priekšrocības, kas atbilst tām, kas izrietētu no brīva pieprasījuma un piedāvājuma.

(sal. ar 115.–122., 133., 134. un 140. punktu)

11. Skaidrs ir, ka attiecībā uz minēto preci, šajā gadījumā zālēm, kuras kompensē valsts veselības aizsardzības sistēma, ikviena dalībvalsts ir atsevišķs tirgus sakarā ar atšķirībām tiesiskajā regulējumā attiecībā uz cenām un attiecīgo zāļu kompensācijām, tas, ka tiek praktizētas atšķirīgas cenas atkarībā no tā, kurā dalībvalstī zāles ir paredzēts pārdot tālāk un kompensēt, nav pietiekami, lai raksturotu diskrimināciju EKL 81. panta 1. punkta d) apakšpunkta nozīmē.

(sal. ar 178. un 179. punktu)

12. EKL 81. panta 1. punkta ietvaros subsidiaritātes princips ir precizēts, ierobežojot tajā noteiktā aizlieguma piemērošanu uz vienošanās uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumiem un saskaņotām darbībām, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Ja objektīvu tiesisku un faktisku apstākļu kopums ļauj ar pietiekami lielu iespējamības pakāpi uzskatīt, ka šāda rīcība var tieši vai netieši, pašreiz vai potenciāli ietekmēt tirdzniecības plūsmu starp dalībvalstīm, šī rīcība ir jāuzskata par tādu, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, tādējādi Kopienas iejaukšanās ir pamatota šīs rīcības apmēra un seku dēļ.

Ja šī darbība ir izdarīta ar Komisijas lēmumu, tad tai ir jāatbilst subsidiaritātes principam, ja juridiski pietiekami ir konstatēts, ka vienošanās uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmums vai saskaņota darbība, kuru tiesiskumu tā pārbauda, var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

(sal. ar 201. un 202. punktu)

13. Jebkurai vienošanās, kas ierobežo vai nu konkurences sekas vai mērķi, principā var piešķirt atbrīvojumu atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam.

Šīs tiesību normas piemērošana ir atkarīga no noteiktiem nosacījumiem, kurus vienlaikus ir jāizpilda un kuru izpilde ir pietiekama. Pirmkārt, attiecīgajai vienošanās ir jāuzlabo konkrētās preces ražošana vai izplatīšana vai jāveicina tehniskā vai ekonomiskā attīstība, otrkārt, lietotājiem ir jāsaņem pienācīga daļa no iegūtajiem labumiem, treškārt, tā nedrīkst attiecīgajiem uzņēmumiem paredzēt tādus ierobežojumus, kuri nav obligāti vajadzīgi un, ceturtkārt, ar to tiem netiek radīta iespēja likvidēt konkurenci attiecībā uz šo ražojumu būtisku daļu.

No minētā izriet, ka tirgus dalībniekam, kas atsaucas uz EKL 81. panta 3. punktu, ar argumentiem un pārliecinošiem pierādījumiem ir jāpierāda, ka ir izpildīti šie nosacījumi.

Komisijai savukārt ir atbilstoši jāpārbauda šie argumenti un pierādījumi, tas ir, jākonstatē, vai ar tiem ir pierādīts, ka ir izpildīti visi EKL 81. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumi. Dažos gadījumos šiem argumentiem un pierādījumiem var būt nepieciešams paskaidrojums vai pamatojums, pretējā gadījumā var secināt, ka persona, kas atsaucas uz EKL 81. panta 3. punktu, ir izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu. Komisijai šādā gadījumā ir jāatspēko šie argumenti un pierādījumi.

(sal. ar 233.–236. punktu)

14. Tiesa, kas izskata prasību atcelt lēmumu par EKL 81. panta 3. punkta piemērošanu, sarežģītu ekonomisku vērtējumu gadījumā veic tikai ierobežotu kontroli pēc būtības, pārbaudot faktu pareizību, acīmredzamas kļūdas neesamību šo faktu vērtējumā un no tā izrietošās juridiskās kvalifikācijas pareizību.

Jāpārbauda ne tikai, vai iesniegtie pierādījumi ir faktiski pareizi, ticami un atbilstoši, bet arī, vai tie sniedz visu informāciju, kas jāņem vērā, vērtējot sarežģītu situāciju, un vai tie pamato no tiem izdarītos secinājumus.

Turpretim tā nav tiesīga ar savu ekonomisko novērtējumu aizstāt lēmuma, kura tiesiskumu ir lūgts pārbaudīt, autora vērtējumu.

Komisijai īpaši ir rīcības brīvība, ko tiesa var kontrolēt tikai ierobežotā apmērā, izvērtēt priekšrocības, ko sniedz vienošanās izpilde, un negatīvo ietekmi, kas tai būtu uz galapatērētāju, ja tā konstatē, ka ir izpildīts viens no nosacījumiem, no kura atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam ir atkarīga iespējamā atbrīvojuma piešķiršana, turklāt šis vērtējums ir jābalsta uz vispārīgām interesēm Kopienas līmenī.

(sal. ar 241.–244. punktu)

15. Vienošanos var atbrīvot saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, ja tā palīdz uzlabot preču ražošanu vai izplatīšanu vai veicina tehnisko vai ekonomisko attīstību. Šis uzlabojums nav vienīgais labums, ko vienošanās dalībuzņēmumi gūst no tās darbības, bet gan tikai objektīvas, nozīmīgas priekšrocības, kas var kompensēt konkurencei radītos trūkumus.

Tātad Komisijai, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai tai iesniegtie argumenti par faktiem un pierādījumi pārliecinoši pierāda, ka šī vienošanās ļauj iegūt objektīvu, nozīmīgu labumu, kas turklāt var rasties ne tikai konkrētajā tirgū, bet arī citos tirgos, un ka netiek prasīts, lai tās tieši izriet no vienošanās.

Šāda pārbaude var paredzēt uz nākotni vērstu analīzi, kurā ir jāizpēta, vai, ņemot vērā iesniegtos argumentus par faktiem un pierādījumus, šķiet ticamāks, ka attiecīgā vienošanās ļauj vai neļauj iegūt objektīvu, nozīmīgu labumu.

Otrkārt, vajadzības gadījumā Komisijai ir jānovērtē, vai šis objektīvais, nozīmīgais labums var kompensēt traucējumus, kas, pārbaudot saistībā ar EKL 81. panta 1. punktu, konstatēti konkurencei.

Visbeidzot, tā kā Komisijas pienākums ir noteikt, vai ir izpildīti EKL 81. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumi tiesiskajā un ekonomiskajā kontekstā, kas raksturīgs farmācijas nozarei, kurā konkurenci izkropļo valsts tiesiskais regulējums, tai ar īpašu uzmanību ir jāpārbauda argumenti un pierādījumi, ko tai iesniedz persona, kas atsaucas uz šo tiesību normu.

(sal. ar 247.–250., 276., 280., 298. un 301. punktu)





16. Saskaņā ar EKL 233. panta pirmo daļu Komisijai ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu spriedumu, ar kuru ir atcelts lēmums par lūgumu atbrīvot, kas iesniegts atbilstoši Regulai Nr. 17.

Tādēļ, kaut arī Regulā Nr. 17 paredzētā paziņošanas procedūra atbilstoši Regulai Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, vairāk nepastāv, tās kompetencē ir lemt par lūgumu piešķirt atbrīvojumu atbilstoši lūguma iesniegšanas laikā esošajiem apstākļiem.

(sal. ar 319. un 320. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)

2006. gada 27. septembrī ( )

Konkurence – Medikamentu izplatīšana vairumā – Paralēlā tirdzniecība – Atšķirīgas cenas – EKL 81. panta 1. punkts – Vienošanās – Konkurences ierobežojums – Mērķis – Konkrētais tirgus – Sekas – EKL 81. panta 3. punkts – Ieguldījums tehniskās attīstības veicināšanā – Konkurences nelikvidēšana – Pierādījumi – Pamatojums – Subsidiaritāte

Lieta T‑168/01

GlaxoSmithKline Services Unlimited, iepriekš – Glaxo Wellcome plc, Brentforda, Midleseksa (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv S. Martiness Lažē [S. Martínez Lage], advokāts, I. Foresters [I. Forrester], QC, F. Deporters [F. Depoortere], A. Šulcs [A. Schulz], T. Luko [T. Louko] un I. Vandenbore [I. Vandenborre], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja P. Olivers [P. Oliver], pēc tam E. Džipīni‑Furnjē [É. Gippini Fournier], pārstāvji,

atbildētāja,

ko atbalsta

European Association of Euro Pharmaceutical Companies (EAEPC), Brisele (Beļģija), ko sākotnēji pārstāvēja U. Cinsmeisters [U. Zinsmeister] un M. Līnemeijers [M. Lienemeyer], pēc tam A. Martins‑Ēlers [A. Martin‑Ehlers], visbeidzot, M. Hartmans‑Ripels [M. Hartmann‑Rüppel], avocats,

Bundesverband der Arzneimittel-Importeure eV, Milheima pie Rūras [Mülheim an der Ruhr] (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Eppings [M. Epping] un V. Rēmans [W. Rehmann], pēc tam V. Rēmans, advokāti,

Spain Pharma, SA, Madride (Spānija), ko pārstāv P. Munjoss Karpena [P. Muñoz Carpena], B. Ortusara Somosa [B. Ortúzar Somoza] un R. Gutjeress Sančess [R. Gutiérrez Sánchez], advokāti,

un

Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar), Madride (Spānija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Arauho Boids [M. Araujo Boyd] un R. Sanss [R. Sanz], pēc tam Arauho Boids un H. L. Buendia Sjerra [J. L. Buendia Sierra], advokāti,

personas, kas iestājušās lietā,

par prasību atcelt Komisijas 2001. gada 8. maija Lēmumu 2001/791/EK par EK līguma 81. panta piemērošanu [Lietas IV/36.957/F3 Glaxo Wellcome (paziņojums), IV/36.997/F3 Aseprofar un Fedifar (sūdzība), IV/37.121/F3 Spain Pharma (sūdzība), IV/37.138/F3 BAI (sūdzība) un IV/37.380/F3 EAEPC (sūdzība)] (OV L 302, 1. lpp.).

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs I. Legāls [H. Legal], tiesneši P. Linda [P. Lindh] un I. Višņevska‑Bjalecka [I. Wiszniewska‑Białecka], V. Vadapals [V. Vadapalas] un E. Moavero Milanēzi [E. Moavero Milanesi],

sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 7. jūnijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas atbilstošās tiesību normas un faktiskie apstākļi

Kopienu tiesības

1 EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts noteic, ka Kopiena paredz sistēmu, kas nodrošina, ka iekšējā tirgū nav izkropļotas konkurences.

2 EKL 81. panta 1. punkts cita starpā noteic, ka ir aizliegti kā nesaderīgi ar kopējo tirgu visas tās vienošanās uzņēmumu starpā, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.

3 EKL 81. panta 3. punkts paredz, ka 81. panta 1. punktu tomēr var atzīt par nepiemērojamu, īpaši jebkurai starp uzņēmumiem noslēgtai vienošanās, kas palīdz uzlabot preču izplatīšanu vai veicina tehnisku vai ekonomisku attīstību, reizē ļaujot patērētājiem baudīt pienācīgu daļu no iegūtajiem labumiem, un kas neuzspiež attiecīgiem uzņēmumiem ierobežojumus, kuri nav obligāti vajadzīgi, lai sasniegtu šos mērķus, un neļauj šādiem uzņēmumiem likvidēt konkurenci attiecībā uz šo ražojumu būtisku daļu.

4 1988. gada 21. decembrī Padome, pamatojoties uz EK līguma 100.a pantu (jaunajā redakcijā – EKL 95. pants), pieņēma Direktīvu 89/105/EEK par to pasākumu pārskatāmību, kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas un to iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās (OV 1989, L 40, 8. lpp.). Tās mērķis ir iegūt vispārēju pārskatu pār cenu noteikšanas kārtību un zāļu cenu tiešu un netiešu kontroli dalībvalstīs, lai regulētu tos valsts izdevumus veselības aizsardzībai, kas saistīti ar šiem produktiem, un novērstu šo pasākumu nevienādību, kas var traucēt vai apgrūtināt zāļu tirdzniecību Kopienā un tādējādi tieši iespaidot zāļu kopējā tirgus darbību. Ar šādu mērķi tā pirmām kārtām noteica vairākas prasības, kas nodrošinātu, ka ieinteresētās personas var pārbaudīt, vai attiecīgie valstu pasākumi patiesībā nav importa vai eksporta kvantitatīvie ierobežojumi, vai pasākumi ar līdzīgu iedarbību. Tomēr šīs prasības neiespaido ne dalībvalstu iekšpolitiku, ne politiku cenu noteikšanas jomā un sociālā nodrošinājuma shēmu plānošanā, izņemot tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai sasniegtu pārskatāmību. Dalībvalstīm noteiktais termiņš šīs direktīvas transponēšanai beidzas 1989. gada 31. decembrī.

Spānijas tiesības

5 1990. gada 20. decembrī Spānijas Karaliste pieņēma Ley 25/1990 del Medicamento (likums 25/1990 par medikamentiem, BOE Nr. 306, 22.12.1990., 2643. lpp., turpmāk tekstā – “Likums 25/1990”). Šis likums ir grozīts, īpaši ar 1997. gada 30. decembra Ley 66/1997 (BOE Nr. 313, 31.12.1997., 38517. lpp.) un administratīvās procedūras laikā, kā rezultātā ir pieņemts šajā lietā apstrīdētais lēmums, ar 1999. gada 30. decembra Ley 55/1999 (BOE Nr. 312, 30.12.1997., 46095. lpp.).

6 1990. gada 23. februārī Spānijas Karaliste pieņēma Real Decreto 271/1990 de reorganización de la intervención de los precios de las especialidades farmacéuticas de uso humano (Karaļa dekrēts 271/1990 par intervences kārtības attiecībā uz cilvēkam paredzēto farmācijas produktu cenām reorganizāciju, BOE Nr. 53, 02.03.1990., 6086. lpp., turpmāk tekstā – “Dekrēts 271/1990”). Šis dekrēts ir īpaši paredzēts Direktīvas 89/105 transponēšanai Spānijas Karalistē.

7 Likuma 25/1990 VIII nodaļas un Dekrēta 271/1990 normas sevišķi nosaka Spānijas Veselības un patēriņa ministrijas un tai piesaistītās Comisión interministerial de precios de los medicamentos (Starpministriju zāļu cenu komisija) (turpmāk tekstā kopā – “Spānijas administrācija”) intervences kārtību attiecībā uz maksimālo zāļu vairumtirdzniecības cenu, ko sedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma.

Prāvas priekšvēsture

8 Prasītāja GlaxoSmithKline Services Unlimited, iepriekš – Glaxo Wellcome plc (turpmāk tekstā – “GSK”), ir saskaņā ar Lielbritānijas tiesībām dibināta sabiedrība ar juridisko adresi Brentfordā (Apvienotā Karaliste). Koncerns GlaxoSmithKline, pie kura tā pieder, ir viens no galvenajiem zāļu ražotājiem pasaulē. Tas tika izveidots ar koncentrāciju starp Glaxo Wellcome plc un Smithkline Beecham plc, ko Komisija atļāva ar 2000. gada 8. maija lēmumu (lieta N IV/M.1846 Glaxo Wellcome/Smithkline Beecham).

9 Glaxo Wellcome, SA (turpmāk tekstā – “GW”), saskaņā ar Spānijas tiesībām dibināta sabiedrība ar juridisko adresi Madridē (Spānija), ir viena no Spānijas koncerna GlaxoSmithKline meitas sabiedrībām. Tās pamatdarbība ir tieši un ar meitas sabiedrību starpniecību izvērst zāļu ražošanu un tirdzniecību Spānijā.

10 Ar 1998. gada 6. marta vēstuli GW nosūtīja Komisijai dokumentu ar nosaukumu “Vispārīgie nosacījumi [GW] un tās meitas sabiedrībām patentētu zāļu pārdošanai licencētiem vairumtirgotājiem” (turpmāk tekstā – “Vispārīgie pārdošanas nosacījumi”), lai saņemtu negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulai Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.). Ar 1998. gada 28. jūlija vēstuli GSK nosūtīja Komisijai papildu paziņojumu.

11 Vispārīgie pārdošanas nosacījumi attiecas uz 82 zālēm, kuras paredzēts pārdot Spānijas vairumtirgotājiem, ar ko GW saista tirdzniecības sakari ārpus jebkura izplatīšanas tīkla. Vairumtirgotāji var tās pārdot tālāk Spānijas slimnīcām vai aptiekām, kas tās izsniedz pacientiem, tiem uzrādot zāļu recepti. Tie zāles var arī pārdot tālāk citās dalībvalstīs, izmantojot paralēlo tirdzniecību, ko tie izmanto cenu atšķirību dēļ. 82 zāļu vidū, uz kurām attiecas Vispārīgie pārdošanas nosacījumi, ir astoņas zāles, kas, pēc GSK apgalvojumiem, ir īpaši piemērotas paralēlajai tirdzniecībai, pamatā Spānijas un Lielbritānijas starpā. Tās ir šādas zāles:

– pret alerģiju zāles ar nosaukumu Beconase;

– pret astmu piecas zāles ar nosaukumiem Becloforte, Becotide, Flixotide, Serevent un Ventolín;

– pret epilepsiju zāles ar nosaukumu Lamictal;

– pret migrēnu zāles ar nosaukumu Imigran.

12 Visām 82 zālēm Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants paredz divas atšķirīgas cenas (turpmāk tekstā – “cena 4A” un “cena 4B”). Šis pants ir izteikts šādi:

“A. Saskaņā ar [Likuma 25/1990] 100. panta 1. punkta pirmās daļas un 2. punkta normām [GW] un tās meitas sabiedrību farmaceitisko produktu cenas nekādā ziņā nedrīkst pārsniegt veselības jomā kompetento Spānijas iestāžu noteikto maksimālo ražošanas cenu, ja ir izpildīti divi minēto tiesību normu piemērošanas nosacījumi, proti:

– iepriekš minētos farmaceitiskos produktus finansē Spānijas sociālās drošības fondi vai Spānijas valsts fondi,

– nopirktie farmaceitiskie produkti tiek pārdoti tālāk valsts robežās, tas ir, ar Spānijas aptieku vai slimnīcu starpniecību.

B. Ja nav izpildīts viens no šiem nosacījumiem (tas ir, tad, ja Spānijas valdība atļauj laboratorijām brīvi noteikt savu farmaceitisko produktu cenu), [GW] un tās meitas sabiedrības nosaka savu farmaceitisko produktu cenu atbilstoši faktiskiem, objektīviem un nediskriminējošiem ekonomiskiem kritērijiem, neatkarīgi no pircēja noteiktā produkta galamērķa. [GW] un tās meitas sabiedrības piemēro saviem farmaceitiskajiem produktiem cenu, kas, pamatojoties uz to iekšējiem ekonomiskiem pētījumiem, sākotnēji tika piedāvāta veselības jomā kompetentajām Spānijas iestādēm un ieviesta, objektīvi ņemot vērā dzīves izmaksu pieaugumu, saskaņā ar [Likuma 25/1990] 100. panta 1. punkta pirmo daļu un 2. punktu un citiem iepriekš pieņemtiem Spānijas likumiem, kas attiecās uz zāļu cenas noteikšanu.”

13 Ar 1998. gada 6. marta vēstuli GW nosūtīja Vispārīgos pārdošanas nosacījumus 89 vairumtirgotājiem Spānijā. Šajās vēstulēs ir īpaši šāda piezīme:

“Svarīgi. Lūdzam Jūs paziņot mums par savu piekrišanu, mums nogādājot pievienotā dokumenta parakstītu kopiju līdz 1998. gada 13. martam.”

14 75 vairumtirgotāji, kas pārstāv vairāk nekā 90 % no kopējās GW tirdzniecības, Spānijā 1998. gadā izpildīja prasīto.

15 Vispārīgie pārdošanas nosacījumi stājās spēkā 1998. gada 9. martā.

16 Pēc tam divas Spānijas profesionālās apvienības, Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos(Aseprofar) un Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas, kā arī viens Spānijas vairumtirgotājs Spain Pharma, SA. to likumību apstrīdēja Spānijas konkurences iestādē un Spānijas tiesā.

17 Turklāt sūdzības par to, ka Vispārīgie pārdošanas nosacījumi pārkāpj EKL 81. panta 1. punktu, Komisijai iesniedza Aseprofar, ko atbalsta cita Spānijas profesionālā apvienība Federación nacional de asociaciones de mayoristas distribuidores de espacialidades farmacéuticas y productos parafarmacéuticos (Fedifar), Spain Pharma un divas citas Eiropas profesionālās apvienības Bundesverband der Arzneimittel‑Importeure eV (turpmāk tekstā – “BAI”) un European Association of Euro Pharmaceutical Companies(EAEPC).

18 2001. gada 8. maijā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/791/EK par EK līguma 81. panta piemērošanu [Lietas IV.36/957/F3 Glaxo Wellcome (paziņojums), IV.36/997/F3 Aseprofar un Fedifar (sūdzība), IV.37/121/F3 Spain Pharma (sūdzība), IV.37/138/F3 BAI (sūdzība) un IV.37/380/F3 EAEPC (sūdzība)] (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums”).

19 Lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka GW “pārkāpa [EKL] 81. panta 1. punktu, ar Spānijas vairumtirgotājiem noslēdzot vienošanos, ar kuru ir noteiktas atšķirības starp cenām, kas nosakāmas vairumtirgotājiem, ja kompensējamos medikamentus pārdod tālāk aptiekām vai slimnīcām valsts teritorijā, un augstākām cenām, ko nosaka zāļu eksportam uz jebkuru citu dalībvalsti”.

20 Lēmuma 2. pants paredz, ka ir noraidīts lūgums atbrīvot šo vienošanos.

21 Lēmuma 3. un 4. pantā ir prasīts, lai GW nekavējoties izbeidz 1. pantā norādīto pārkāpumu, ja tas jau nav izdarīts, un informē Komisiju par šajā sakarā veiktajiem pasākumiem.

Tiesvedība

22 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 23. jūlijā, GSK cēla šo prasību.

23 Ar dokumentiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā 2001. gada 8., 12. un 16. novembrī, EAEPC, BAI, Spain Pharma un Aseprofar atbilstoši Tiesas Statūtu 40. panta otrajai daļai un Pirmās instances tiesas reglamenta 115. panta 1. punktam lūdza iestāties prāvā Komisijas prasījumu atbalstam.

24 Ar dokumentiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā 2001. gada 28. novembrī, 2001. gada 14. decembrī un 2002. gada 21. martā, GSK lūdza, lai noteikti slepeni vai konfidenciāli dokumenti un informācija tiktu izslēgti no lietas dalībnieku procesuālajiem rakstiem, kas paziņojami personām, kam ir atļauts iestāties lietā atbilstoši Reglamenta 116. panta 2. punktam.

25 Ar 2002. gada 27. novembra rīkojumu pirmās palātas priekšsēdētājs apmierināja lūgumus par iestāšanos lietā un atlika lēmuma pieņemšanu par lūguma ievērot konfidencialitāti pamatotību.

26 Ar 2003. gada 5. augusta rīkojumu pirmās palātas priekšsēdētājs apmierināja daļu no lūgumiem ievērot konfidencialitāti un pārējos noraidīja.

27 Pirmās instances tiesas palātu sastāva maiņas rezultātā tiesnesis referents tika iekļauts ceturtās palātas sastāvā 2003. gada 1. oktobrī, kā rezultātā lieta tika piešķirta šai palātai.

28 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 25. martā, GSK lūdza atsevišķu slepenu vai konfidenciālu informāciju izslēgt no atbildes uz personu, kas iestājušās lietā, iestāšanās rakstu. Šis lūgums ir apmierināts.

29 Ar 2004. gada 16. aprīļa vēstuli Pirmās instances tiesa lūdza GSK un Komisiju iesniegt dokumentus un atbildēt uz rakstiskiem jautājumiem atbilstoši Reglamenta 49. un 64. pantam. Procesa organizatoriskie pasākumi tika veikti tiem paredzētajos termiņos.

30 Ar dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 7. maijā, Spain Pharma lūdza atļaut izmantot spāņu valodu mutvārdu procesā atbilstoši Reglamenta 35. panta 2. punktam. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tā apmierināja šo lūgumu.

31 Ar dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 27. maijā un 22. jūnijā, GSK lūdza, lai noteikta slepena vai konfidenciāla informācija tiek izslēgta no atbildēm, kuras paziņojamas personām, kas iestājušās lietā, un no Komisijas 2004. gada 16. aprīļa atbildēm uz Pirmās instances tiesas jautājumiem. Tā apmierināja šo lūgumu.

32 2006. gada 7. martā Pirmās instances tiesa, piemērojot Reglamenta 14. pantu un saskaņā ar ceturtās palātas priekšlikumu, pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas nolēma nodot lietu ceturtajai palātai paplašinātā sastāvā.

33 Pēc tiesneša referenta ziņojuma 2006. gada 15. martā Pirmās instances tiesa (ceturtā palāta) uzsāka mutvārdu procesu.

34 Ar 2006. gada 7. un 20. marta vēstulēm Pirmās instances tiesa lūdza GSK, Komisiju un personas, kas iestājušās lietā, atbildēt uz rakstiskiem jautājumiem un nosūtīt dokumentus atbilstoši Reglamenta 49. un 64. pantam. Procesa organizatoriskie pasākumi tikai veikti tiem paredzētajos termiņos, izņemot vienu jautājumu, uz kuru GSK atbildēja ar dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2006. gada 6. jūnijā. Tā kā lietas dalībnieki, kurus lūdza izteikties par šo jautājumu tiesas sēdē, neiebilda, šis dokuments ir iekļauts lietā.

35 Ar dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2006. gada 28. aprīlī, GSK lūdza atsevišķu slepenu vai konfidenciālu informāciju izslēgt no tās atbildēm uz Pirmās instances tiesas 2006. gada 7. un 20. marta jautājumiem, kas paziņojamas personām, kuras iestājās lietā. Tā apmierināja šo lūgumu.

36 Ar dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2006. gada 16. maijā, Aseprofar lūdza ļaut izmantot spāņu valodu mutvārdu procesā atbilstoši Reglamenta 35. panta 2. punktam. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas, tā apmierināja šo lūgumu.

37 Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva tiesas sēdē 2006. gada 7. jūnijā.

Lietas dalībnieku prasījumi

38 GSK prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest GSK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

40 Aseprofar prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest GSK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Aseprofar tiesāšanās izdevumus.

41 BAI prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest GSK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt BAI tiesāšanās izdevumus.

42 EAEPC prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest GSK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt EAEPC tiesāšanās izdevumus.

43 Spain Pharma prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest GSK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Spain Pharma tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

44 Savu prasījumu atbalstam GSK būtībā izvirza sešus pamatus, ko var sagrupēt atbilstoši tam, vai ar tiem vēlas panākt pilnīgu Lēmuma atcelšanu, vai vismaz daļēju Lēmuma atcelšanu.

45 Savu galveno prasījumu atbalstam, ar kuriem tā vēlas panākt Lēmuma 1. panta, kurā ir konstatēts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumus, atcelšanu GSK attiecīgi izvirza trīs pamatus:

– pamatojuma nepietiekamību;

– EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu;

– pilnvaru nepareizu izmantošanu, subsidiaritātes principa neievērošanu un EKL 43. panta pārkāpumu.

46 Savu pakārtoto prasījumu atcelt Lēmuma 2. pantu, ar kuru ir noraidīts GSK lūgums piešķirt atbrīvojumu atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam, atbalstam tā attiecīgi izvirza trīs pamatus:

– pamatojuma nepietiekamību;

– EKL 81. panta 3. punkta pārkāpumu;

– samērīguma principa neievērošanu.

I – Par pamatiem, kas vērsti uz Lēmuma 1. panta atcelšanu

A – Par pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nepietiekamību

1. Lietas dalībnieku argumenti

47 GSK būtībā apgalvo, ka Lēmums nav pamatots, jo tajā nav atsauces uz Pirmās instances tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑41/96 Bayer/Komisija (Recueil, II‑3383. lpp.).

48 Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd šī pamata pamatotību.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

49 EKL 253. pants cita starpā paredz, ka Komisijas lēmumos ir jānorāda pamatojums.

50 Komisijas lēmums ir pietiekami juridiski pamatots, ja tajā ir skaidra autora argumentācija, kas ieinteresētajām personām ļauj saprast, uz ko tas balstīts, un tiesai pārbaudīt tā pamatotību. Toties tajā nav jāprecizē visi atbilstošie tiesiskie un faktiskie apstākļi, jo lēmuma atbilstība EKL 253. pantam ir jāizvērtē, ņemot vērā gan tā tekstu, gan juridisko un faktisko kontekstu (Tiesas 1957. gada 20. marta spriedums lietā 2/56 Geitling/Augstā iestāde, Recueil, 9., 37. lpp., un Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑171/02 Regione Autonoma della Sardegna/Komisija, Krājums, II‑2123. lpp., 73. punkts).

51 Tātad nepieciešamība norādīt lēmumu pamatojumu neuzliek Komisijai vispārēju pienākumu tās pieņemtajos lēmumos atsaukties uz konkrētu tiesas nolēmumu.

52 Šajā gadījumā GSK apgalvo vienīgi, ka Lēmums nav pietiekami pamatots, jo tajā nav atsauces uz tiesas nolēmumu.

53 Tātad pamats, kas attiecas uz pamatojuma nepietiekamību, jo Lēmumā nav atsauces uz šī sprieduma 47. punktā minēto spriedumu lietā Bayer/Komisija, ir jānoraida.

54 Tā kā GSK ar šo pamatu patiesībā vēlas apstrīdēt Lēmuma saturu, ir jānorāda, ka Komisijas lēmuma pamatojuma esamības un apjoma pārbaude uzskatāma par lēmuma būtisko formas prasību pārbaudi un, tātad, par šī lēmuma formālā tiesiskuma pārbaudi. Tā ir jānošķir no šī lēmuma argumentācijas pamatotības pārbaudes, kas attiecīgi ir tā tiesiskuma pārbaude pēc būtības (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’sFrance, Recueil, I‑1719. lpp., 67. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. janvāra spriedums lietā T‑93/02 Confédération nationale du Crédit mutuel/Komisija, Krājums, II‑143. lpp., 67. punkts). Tādējādi šis pamats ir saistīts ar pamatu, kas izriet no EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma un kas tiks aplūkots turpmāk.

B – Par pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu

1. Ievada apsvērumi

55 EKL 81. panta 1. punkta piemērošana ir atkarīga no atšķirīgu nosacījumu kopuma izpildīšanas (1966. gada 30. jūnija Tiesas spriedums lietā 56/65 Société technique minière, Recueil, 337., 356.–360. lpp., un šī sprieduma 47. punktā minētais spriedums lietā Bayer/Komisija, 174. punkts), kas ir jāpierāda personai, kura uz šo tiesību normu atsaucas (2004. gada 7. janvāra Tiesas spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 78. punkts). Tāpat ir arī jākonstatē, ka, pirmkārt, pastāv vienošanās uzņēmumu starpā, saskaņota darbība vai uzņēmumu apvienību lēmums; otrkārt, ka to vai tā mērķis ir būtiski ierobežot konkurenci; un, treškārt, ka tirdzniecība starp dalībvalstīm var tikt iespaidota, pēdējā nosacījuma uzdevums ir vienīgi noteikt Kopienu tiesību piemērošanas jomu (iepriekš minētais spriedums lietā Société technique minière, 359. lpp.; Tiesas 1993. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās 89/85, 104/85, 114/85, C‑116/85, 117/85 un no 125/85 līdz 129/85 Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, Recueil, 1307. lpp., 176. punkts; šī sprieduma 47. punktā minētais spriedums lietā Bayer/Komisija, 174. punkts).

56 Šajā gadījumā attiecībā uz to, ka GSK apgalvo, ka Komisija piemēroja EKL 81. panta 1. punktu darbībai, kas nav nolīgums [vienošanās] šīs normas nozīmē, tas ir, ierobežojoša vienošanās, ir jāatgādina, ka vienošanās starp uzņēmumiem pastāvēšana un šīs vienošanās ierobežojošais raksturs ir atšķirīgi jautājumi, kas tātad ir jāpārbauda atsevišķi (šajā sakarā skat. šī sprieduma 55. punktā minēto spriedumu lietā Société technique minière, 358. un 359. lpp.).

57 Šajā sakarā tiesa, kas izskata lūgumu atcelt lēmumu par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu, uzsāk pilnīgu Komisijas veiktās pārbaudes kontroli (Tiesas 1985. gada 11. jūlija spriedums lietā 42/84 Remia u.c./Komisija, Recueil, 2545. lpp., 34. punkts, un šī sprieduma 47. punktā minētais spriedums lietā Bayer/Komisija, 62. punkts), ja vien šīs pārbaudes veikšanai nav nepieciešams sarežģīts ekonomisks vērtējums, šī kontrole aprobežojas ar pilnvaru nepareizas izmantošanas, procedūras noteikumu ievērošanas un pamatojuma pārbaudi, faktu pareizības pārbaudi un acīmredzamas kļūdas šo faktu vērtējumā neesamības pārbaudi (iepriekš minētais spriedums lietā Remia u.c./Komisija, 34. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 279. punkts).

58 Jāpiebilst, ka šī kontrole ir veicama tikai attiecībā uz faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem, kas pastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija, Recueil, 321. lpp., 7. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedums lietā T‑395/94 Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II‑875. lpp., 252. punkts), kas nekaitē lietas dalībnieku iespējai, īstenojot to tiesības uz aizstāvību, papildus iesniegt pierādījumus, kas gan attiecas uz laiku pēc šī datuma, bet kam ir īpaša nozīme šī lēmuma apšaubīšanai vai aizstāvībai (Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedums lietā T‑87/05 EDP/Komisija, Krājums, II‑3745. lpp., 158. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1986. gada 22. oktobra spriedumu lietā 75/84 Metro/Komisija, Recueil, 3021. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums Metro II”, 75. un 78. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Atlantic Container Lines u.c./Komisija, 254. punkts).

59 Šajā gadījumā no minētā izriet, ka, jau sākot lietas izskatīšanu tiesā, ir jānoraida faktiskie apstākļi, kas nepastāvēja Lēmuma pieņemšanas laikā, īpaši skaitliskā informācija par 2001.–2005. gada laikposmu, un pierādījumi, kas nepastāvēja šajā datumā un kam nav īpaša nozīme, lai Lēmumu apšaubītu vai aizstāvētu jautājumā par pārkāpuma konstatēšanu, it īpaši pētījumi, kas vispārīgi aptver zāļu paralēlās tirdzniecības Kopienā sekas, kas nav iesniegti administratīvās procedūras laikā.

2. Par vienošanās starp uzņēmumiem pastāvēšanu

a) Lēmuma saturs

60 Lēmuma 109. apsvērumā Komisija minēja, ka Vispārīgie pārdošanas nosacījumi ir vienošanās, kas noslēgta starp GW un Spānijas vairumtirgotāju kopumu, kas to parakstīja.

b) Lietas dalībnieku argumenti

61 GSK apgalvo, ka Vispārīgie pārdošanas nosacījumi nav vienošanās.

62 GW un Spānijas vairumtirgotāji, kas parakstīja Vispārīgos pārdošanas nosacījumus, neizteica patstāvīgu gribu, jo zāļu vairumtirdzniecības cenas, ko sedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma, ir noteiktas Spānijas tiesību aktos.

63 Turklāt tie nav izteikuši atbilstošu gribu ierobežot konkurenci, bet vienīgi atbilstošu gribu pārdot un pirkt zāles atbilstoši noteikumiem, kas iekļauti Vispārīgajos pārdošanas nosacījumos.

64 Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd šo argumentu pamatotību.

c) Pirmās instances tiesas vērtējums

65 Saistībā ar GSK argumentiem ir, pirmkārt, jāpārbauda, vai GW un Spānijas vairumtirgotāji ir izteikuši patstāvīgu gribu attiecībā uz Spānijas zāļu vairumtirdzniecības cenu, ko sedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma, tiesisko regulējumu, un tātad, vai Komisija pareizi konstatēja, ka tā ir uzņēmumu un nevis valsts darbība. Vajadzības gadījumā, otrkārt, ir jāpārbauda, vai GW un šie vairumtirgotāji izteikuši saskaņotu gribu, un tātad, vai Komisija pareizi konstatēja, ka ir notikusi divpusēja un nevis daudzpusējas darbības.

Par gribas izteikumu neatkarību

66 EKL 81. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz konkurenci deformējošu rīcību, ko uzņēmumi ir izdarījuši pēc pašu iniciatīvas (Tiesas 1988. gada 21. septembra spriedums lietā 267/86 Van Eycke, Recueil, 4769. lpp., 16. punkts; 1997. gada 11. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑359/95 P un C‑379/95 P Komisija un Francija/Ladbroke Racing, Recueil, I‑6265. lpp., 33. punkts, un 2003. gada 9. septembra spriedums lietā C‑198/01 CIF, Recueil, I‑8055. lpp., 45. punkts).

67 Ja, lemjot par šīs normas piemērojamību, ir iepriekš jānovērtē iespējamā valsts tiesiskā regulējuma ietekme, ir jānosaka, vai tas pieļauj iespēju, ka uzņēmumu autonomas darbības var traucēt, ierobežot vai izkropļot konkurenci (šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija un Francija/Ladbroke Racing, 32. un 35. punkts, un šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums lietā CIF, 66. punkts).

68 Ja šīs novērtēšanas rezultātā noskaidrojas, ka attiecīgais tiesiskais regulējums paredz uzņēmumiem konkurenci deformējošas rīcības iespēju vai savukārt pilnībā izslēdz konkurenci deformējošas rīcības iespēju no uzņēmumu puses, EKL 81. panta 1. punkts nav piemērojams (šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija un Francija/Ladbroke Racing, 33. punkts, un šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums lietā CIF, 67. punkts).

69 Ja turpretim noskaidrojas, ka šis regulējums ļauj pastāvēt iespējai uzņēmumiem ar autonomu rīcību nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams (šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija un Francija/Ladbroke Racing, 34. punkts, un šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums lietā CIF, 56. punkts).

70 Kopienu tiesa ir ierobežoti piemērojusi iespēju izslēgt minēto rīcību no šīs normas piemērošanas jomas ar pamatojumu, ka tā ir radusies, balstoties uz valsts tiesībām (šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums lietā CIF, 67. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā T‑513/93 Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali/Komisija, Recueil, II‑1807. lpp., 60. punkts).

71 Tātad ir jākonstatē, vai Spānijas tiesiskais regulējums uzliek GW pienākumu līgumos, ko tā slēdz ar Spānijas vairumtirgotājiem, paredzēt atšķirīgas cenas, atkarībā no tā, vai pārdoto zāļu cenu segs vai nesegs Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma, kā to apgalvo GSK.

72 Ir acīmredzami, ka Spānijas tiesiskais regulējums, kas izriet no kopā skatītām Likuma 25/1990 VIII nodaļas un Dekrēta 271/1990 normām, nekādā veidā nenosaka to zāļu vairumtirdzniecības cenas, ko nesedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma. GSK cita starpā gan dokumentos, gan tiesas sēdē piekrita, ka šo konstatējumu, kas netieši, bet nepārprotami, izriet no tā, ka šie produkti nav minēti Likuma 25/1990 tekstā, tā redakcijā, kas bija piemērojama laikā, kad stājās spēkā Vispārīgie pārdošanas nosacījumi, tieši apstiprina vēlāk izdarītie grozījumi, kā tas ir atzīmēts Lēmuma 37. un 139. apsvērumā.

73 Tādējādi, pat bez iebildumiem pieņemot GSK argumentu, ka Spānijas administrācija pilnībā neatkarīgi ir noteikusi zāļu vairumtirdzniecības cenu, ko sedz minētā sistēma un kas ir obligāti jāievēro GW un Spānijas vairumtirgotājiem, tomēr, pretēji personu, kas iestājušās lietā, apgalvotajam, ir skaidrs, ka Spānijas tiesību aktos nekādā ziņā nav paredzēts ar līgumu palīdzību īstenot atšķirīgu cenu sistēmu, atbilstoši kurai Spānijas vairumtirgotājiem, kam ir līgumi ar GW, ir aizliegts par šo cenu (cena 4A) pirkt zāles pārdošanai tālāk citās dalībvalstīs un kas liek šos produktus pirkt par augstāku cenu (cena 4B). Atbildot uz šādu jautājumu tiesas sēdē, GSK bija tam jāpiekrīt.

74 Līdz ar to nevar apgalvot, ka attiecīgais tiesiskais regulējums GW uzlika pienākumu līgumos, kurus tā slēdz ar Spānijas vairumtirgotājiem, paredzēt atšķirīgas cenas, atkarībā no tā, vai pārdoto zāļu cenu segs vai nesegs Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma.

Par gribu saskaņotību

75 EKL 81. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz uzņēmumu divpusējām vai daudzpusējām darbībām (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 79. un 112. punkts), kas var izpausties vienošanās, saskaņotas darbības vai apvienību lēmumu formā.

76 Vienošanās ir tad, ja vismaz divi uzņēmumi ir izteikuši vienotu gribu tirgū rīkoties noteiktā veidā (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 112. punkts, un 1990. gada 11. janvāra spriedums lietā C‑277/87 Sandoz Prodotti Farmaceutici/Komisija, Recueil, I‑45. lpp., kopsavilkums, 13. punkts; šī sprieduma 47. punktā minētais spriedums lietā Bayer/Komisija, 67. un 173. punkts).

77 Kaut arī lēmumos, kuros Komisija piemēro EKL 81. panta 1. punktu, obligāti ir jāpierāda vienota griba tirgū rīkoties noteiktā veidā, taču, pretēji GSK apgalvotajam, nav jākonstatē, ka vienotajai gribai ir konkurenci deformējošs mērķis.

78 Šajā gadījumā Lēmumā ir secināts, ka pastāv vienota griba, ko ir izteikuši GW un Spānijas vairumtirgotāji, parakstot Vispārīgos pārdošanas nosacījumus, tirgū rīkoties saskaņā ar 4. pantu, tas ir, jebkuru no 82 zālēm, uz ko tie attiecas, pārdot un pirkt par cenu 4A vai 4B atkarībā no tā, vai tās atbilst, vai neatbilst šī panta A punktā noteiktajiem nosacījumiem.

79 Šo secinājumu acīmredzami apstiprina lietas materiāli, no kuriem vispirms izriet, ka GW pieņēma Vispārīgos pārdošanas nosacījumus, nosakot atšķirīgu cenu sistēmu. Pēc tam GW nosūtīja šos Vispārīgos pārdošanas nosacījumus 89 vairumtirgotājiem, ar kuriem tā Spānijā uztur tirdzniecības sakarus. Šajā gadījumā tā, uzsverot, ka šim lūgumam tā piešķir īpaši nozīmi, lūdza noteiktā termiņā nosūtīt atpakaļ parakstītu kopiju, kas “apliecinātu [viņu] piekrišanu”. Šie fakti apliecina GW izteikto gribu panākt Spānijas vairumtirgotāju piekrišanu Vispārīgajiem pārdošanas nosacījumiem un tātad izdarīt šādu piedāvājumu. Visbeidzot, 75 no 89 adresātiem vairumtirgotājiem veica GW prasītās darbības, parakstot Vispārīgos pārdošanas nosacījumus un tos nosūtot tai noteiktajā termiņā. Šie fakti apliecina vairumtirgotāju izteikto gribu piekrist GW piedāvājumam un tādējādi noslēgt ar to vienošanos, ko GSK cita starpā atzina tiesas sēdē.

80 Neviens no GSK iesniegtajiem argumentiem neliek apšaubīt šo secinājumu.

81 Sevišķi GSK nevar kā argumentu minēt to, ka Komisija nav pierādījusi, pirmkārt, ka GW būtu noteikusi Spānijas vairumtirgotājiem formālu eksporta aizliegumu, un, otrkārt, ka minētie vairumtirgotāji būtu klusējot piekrituši šādam aizliegumam.

82 Komisijai ir pienākums sniegt pierādījumus par pārkāpumiem, ko tā konstatē, savos lēmumos par konkurences noteikumu piemērošanu sniedzot precīzus un atbilstošus pierādījumus, kas pārliecinoši pierāda šāda pārkāpuma fakta pastāvēšanu (Tiesas 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 CRAM un Rheinzink/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 20. punkts, un 2004. gada 6. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑2/01 P un C‑3/01 P BAI un Komisija/Bayer, Recueil, I‑23. lpp., 62. punkts).

83 Šos faktus var konstatēt ar tiešiem pierādījumiem, kas būtu ietverti, piemēram, rakstiskā formā (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95, Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 862. punkts, un par apelāciju šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 237. punkts), vai, ja tādu nav, ar netiešiem pierādījumiem, kas izpaužas, piemēram, rīcībā (šī sprieduma 47. punktā minētais spriedums lietā Bayer/Komisija, 73. punkts, un par apelāciju šī sprieduma 82. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās BAI un Komisija/Bayer, 100. punkts).

84 Šajā gadījumā iepriekš ir atzīmēts, ka Komisija balstījās uz dokumentu apmaiņu, kas neapšaubāmi pierāda, ka GW piedāvāja Spānijas vairumtirgotājiem tirgū rīkoties saskaņā ar Vispārīgo pārdošanas nosacījumu noteikumiem un ka to vairākums piekrita šim piedāvājumam. Tātad tai nebija vajadzības, kā tā uzsvēra tiesas sēdē, meklēt citus pierādījumus par GW un šo vairumtirgotāju rīcību.

85 Tāpat arī GSK būtībā nevar apgalvot, ka vairumtirgotāji, pie kuriem vērsās GW, tai galīgi nebūtu piekrituši.

86 Ja, kā šajā gadījumā, Komisija pierāda vienošanās esamību, iesaistītajam uzņēmumam ir pienākums iesniegt pierādījumus, ka tas norobežojās no šīs vienošanās, pierādījumus, kam jāapliecina skaidri izteikta griba, kas darīta zināma pārējiem dalībuzņēmumiem, ka tas norobežojas no šīs vienošanās (šajā sakarā skat. šī sprieduma 82. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās BAI un Komisija/Bayer, 63. punkts; šī sprieduma 55. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 81.–84. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā T‑61/99 Adriatica di Navigazione/Komisija, Recueil, II‑5349. lpp., 135.–138. punkts).

87 Šajā gadījumā, lai gan patiešām daži no Spānijas vairumtirgotājiem, kas parakstīja Vispārīgos pārdošanas nosacījumus, apšauba to likumību, kā tas ir atzīmēts Lēmuma 12. apsvērumā, no lietas materiāliem neizriet, ka tie būtu norobežojušies tādā veidā, kā to saprot judikatūrā. Patiesībai atbilst arī, ka daži no tiem eksportēja no GW nopirktās zāles par cenu 4A. Neņemot vērā, ka no lietas materiāliem izriet, ka tie galu galā pēc GSK prasības piekrita samaksāt starpību starp šo cenu un cenu 4B. Katrā ziņā šie fakti attiecas vienīgi uz dažiem vairumtirgotājiem un tātad neļauj secināt, ka tie visi būtu norobežojušies no vienošanās, ko tie iepriekš noslēdza ar GW.

88 Cita starpā ir skaidrs, ka trīs profesionālās apvienības Aseprofar, Asociación de empresarios de cooperativasfarmacéuticas un Fedifar, iesniedza sūdzības Komisijai un Servicio de defensa de competencia (Konkurences aizsardzības dienestam), kā tas ir atzīmēts Lēmuma 3. apsvērumā, un ka šo apvienību biedri – pirmo divu apvienību tieši un trešās netieši biedri – ir daži vairumtirgotāji, kas ir parakstījuši Vispārīgos pārdošanas nosacījumus. Tomēr viens pats apstāklis, ka profesionālās apvienības, kas kopā ar citiem dalībniekiem apvieno dažus Vispārīgo pārdošanas nosacījumu parakstītājus, iesniedza šādas sūdzības, nav pietiekams, lai pierādītu, ka visi vairumtirgotāji faktiski negribēja vai kopš šo sūdzību iesniegšanas dienas vairāk negrib būt saistīti ar GW vienošanos.

89 Tādējādi nevar secināt, ka GW un vairumtirgotāji, kas parakstīja Vispārīgos pārdošanas nosacījumus, nav pauduši saskaņotu gribu.

90 No iepriekš minētajiem GSK argumentiem neizriet, ka Komisija vienošanos būtu konstatējusi nepamatoti.

3. Par konkurences ierobežojuma pastāvēšanu

a) Lēmuma saturs

91 Lēmuma 116.–143. apsvērumā un 189. apsvērumā Komisija apgalvo, ka gan Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta mērķis, gan tā sekas bija konkurences ierobežošana.

92 Vispirms, pārbaudot šīs normas mērķi, Lēmuma 116. apsvērumā Komisija atzīmēja, ka tas ir ierobežot GW tirgoto zāļu paralēlo tirdzniecību starp Spāniju un citām dalībvalstīm. Tā Lēmuma 117. apsvērumā konstatēja arī, ka, salīdzinot cenu 4A, kas piemērojama zālēm, kuras tiek pārdotas tālāk un kompensētas Spānijā, un cenu 4B, kas piemērojama zālēm, kuras tiek pārdotas vai kompensētas citās dalībvalstīs, ir skaidrs, ka to piemērošanas rezultātā paralēlā tirdzniecība, atkarībā no gadījuma, tiek vai nu likvidēta, vai arī traucēta.

93 Turpinājumā Lēmuma 117.–119. apsvērumā Komisija secināja, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pantam ir tādas pašas sekas kā eksporta aizliegumam, kas ievērojamā skaitā gadījumu paralēlo tirdzniecību vai nu vispār, vai arī gandrīz nepieļauj, jo tas rada dubultas cenas sistēmu. Lēmuma 120.–123. apsvērumā tā uzskata arī, ka tas, ka Spānijā valsts regulē zāļu, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, vairumtirdzniecības cenu noteikšanu, nevar mainīt šo analīzi.

94 Visbeidzot, Lēmuma 124. un 125. punktā Komisija apgalvo, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa vienmēr ir uzskatījušas vienošanās, kurās ir eksporta aizliegumi, dubultas cenas sistēmas vai citus paralēlās tirdzniecības ierobežojumus par vienošanās, kuru mērķis ir ierobežot konkurenci, tāpēc tā uzskatīja, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta mērķis ir ierobežot konkurenci.

95 Turpinājumā, pārbaudot Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta sekas, Komisija Lēmuma 126. apsvērumā vispirms secināja, ka tas, ka eksporta gadījumā ir noteikta augstāka vairumtirdzniecības cena, kam tiek pievienotas ar šo darījumu saistītās izmaksas (nosūtīšana, iepakošana no jauna utt.), neizbēgami ierobežo paralēlo tirdzniecību, kas būtu iespējama, ja šāda cena nebūtu noteikta.

96 Turpinājumā Lēmuma 127.–135. apsvērumā Komisija apgalvo, ka šis noteikums neaprobežojas ar konkurences izkropļojuma Spānijas Karalistē neitralizēšanu, un to neattaisno īpaša tiesiskā regulējuma pastāvēšana.

97 Turklāt Lēmuma 136.–140. apsvērumā Komisija apgalvo, ka atšķirīgo cenu, kas noteiktas Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pantā, sekas ir tādas, ka, pirmkārt, netiek pieļauta rīcības brīvība tiem vairumtirgotājiem, kas darbojas dalībvalstī, no kuras nāk paralēlā tirdzniecība, un, otrkārt, ka netiek pieļauta konkurence starp vairumtirgotājiem un izplatītājiem, kas darbojas paralēlās tirdzniecības galamērķa dalībvalstī.

98 Visbeidzot, Lēmuma 141.–143. apsvērumā Komisija norāda, kādā mērā valūtas svārstības 1996.–1998. gadā ietekmēja zāļu paralēlo tirdzniecību, īpaši Spānijā un Apvienotajā Karalistē.

b) Lietas dalībnieku argumenti

99 GSK būtībā apgalvo, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants neierobežo konkurenci.

100 Pirmkārt, tā apgalvo, ka zāļu, ko sedz medicīnas apdrošināšanas sistēma, nozarē konkurence ir jau sākotnēji izkropļota un ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta mērķis ir vienīgi neitralizēt šo situāciju, kas radusies, pirmkārt, minēto zāļu cenu valsts tiesiskā regulējuma dēļ un, otrkārt, Kopienu tiesiskā regulējuma, kas tās harmonizētu, trūkuma dēļ.

101 Otrkārt, GSK apgalvo, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta mērķis nav nepieļaut konkurenci un ka Komisija nav pierādījusi, ka tam ir šādas sekas, ņemot vērā konkrētā tirgus īpatnības un, kopumā ņemot, šī noteikuma rašanās tiesisko un ekonomisko kontekstu.

102 Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd šo argumentu pamatotību. Tā apgalvo, ka ir pamatoti secinājusi, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta, kas var izslēgt vai kavēt paralēlo tirdzniecību, mērķis un sekas ir konkurences ierobežošana.

c) Pirmās instances tiesas vērtējums

103 GSK neapstrīd to faktu precizitāti, uz kuriem Komisija balstās, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, bet apstrīd šīs iestādes izdarīto vērtējumu. Šie iebildumi kopumā attiecas būtībā uz secinājumiem, kas, analizējot konkurences ierobežojuma pastāvēšanu, ir izdarīti, pamatojoties uz zāļu nozares tiesisko un ekonomisko kontekstu. Šie iebildumi precīzāk attiecas, pirmkārt, uz stāvokli konkurences jomā pirms Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta pieņemšanas, otrkārt, uz šim noteikumam piedēvēto konkurences ierobežojumu.

Par stāvokli konkurences jomā pirms Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta pieņemšanas

104 Kā GSK pamatoti apgalvo, zāļu, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, nozarei daudzās dalībvalstīs ir raksturīgs tiesiskais regulējums, kas pārsniedz vienkāršu ekonomiskās darbības uzraudzību, it īpaši cenu jomā (Tiesas 1983. gada 29. novembra spriedums lietā 181/82 Roussel u.c., Recueil, 3849. lpp., 8. punkts). Šo dažādo valsts regulējumu līdzāspastāvēšana var izkropļot konkurenci (Tiesas 1996. gada 5. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑267/95 un C‑268/95 Merck un Beecham, Recueil, I‑6285. lpp., 47. punkts). Turklāt tas ir vērsts uz zināmu valsts tirgus sadalīšanu šajā jomā (skat. pēc analoģijas Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73, Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 24. punkts).

105 Tomēr saskaņā ar šī sprieduma 67.–70. punktā minēto judikatūru EKL 81. panta 1. punkts nav piemērojams vienīgi tad, ja nozare, uz ko attiecas vienošanās, ir pakļauta tiesiskajam regulējumam, kas izslēdz konkurences, ko šī vienošanās varētu nepieļaut, izkropļot vai ierobežot, iespēju.

106 Šajā gadījumā starp zāļu ražotājiem pastāv konkurence, kas galvenokārt nav balstīta uz cenu, bet uz citiem konkurences aspektiem, īpaši inovācijām (šī sprieduma 104. punktā minētais spriedums lietā Roussel u.c., 9. punkts), kā to uzsvēra GSK procesuālajos rakstos un tiesas sēdē.

107 Turklāt var pastāvēt konkurence starp ražotāju un tā izplatītājiem vai starp paralēlajiem tirgotājiem un izplatītājiem valstī, kuri gūst peļņu no nozīmīgām cenu svārstībām, ko rada attiecīgās valsts tiesiskais regulējums, un kas tad, ja zāles aizsargā patents, ar ko tā īpašniekam ir piešķirts monopols uz laiku, līdz šī patenta termiņa beigām ir vienīgais iespējamais cenu konkurences veids, kā to arī uzsvēra GSK savos procesuālajos rakstos.

108 Tādējādi GSK aprakstītais tiesiskais regulējums var ierobežot konkurenci, bet nevar to nepieļaut vispār, un līdz ar to tas nav iemesla, lai nepiemērotu EKL 81. panta 1. punktu.

Par Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta radīto konkurences ierobežojumu

109 Attiecībā uz to, ka GSK apgalvo, ka, pārbaudot konkurences ierobežojuma pastāvēšanu, Komisija nav pareizi ņēmusi vērā attiecīgo tiesisko un ekonomisko kontekstu, vispirms jāatzīmē, ka EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā un EKL 81. punktā ir runa par efektīvu konkurenci, tas ir, tādu konkurences pakāpi, kas nepieciešama Līguma mērķu sasniegšanai. Tās intensitāte var būt dažāda atkarībā no attiecīgā produkta rakstura un attiecīgā tirgus struktūras. Turklāt dažādiem konkurences veidiem var būt atšķirīga nozīme, cenu konkurence nav vienīgā efektīvā konkurences forma, un tā nekādā ziņā nav absolūta prioritāte (Tiesas 1977. gada 25. oktobra spriedums lietā 26/76 Metro/Komisija, Recueil, 1875. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums Metro I”, 20. un 21. punkts, un šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums lietā CIF, 68. punkts).

110 Tādējādi, kvalificējot konkurences ierobežojumus EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ir jāņem vērā faktiskā situācija un tātad tiesiskais un ekonomiskais konteksts, kurā tiek īstenota vienošanās, kam noteikts šis ierobežojums. Šāds pienākums paredz aptvert gan mērķi, gan sekas (šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Société technique minière, 359. un 360. lpp.; Tiesas 1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten un Grundig/Komisija, Recueil, 429., 497. lpp., un 1995. gada 12. decembra spriedums lietā C‑399/93 Oude Luttikhuis u.c., Recueil, I‑4515. lpp., 20. punkts).

111 Tādējādi, ja pašā vienošanās noteikumu pārbaudē, kas veikta, ievērojot tiesisko un ekonomisko kontekstu, ir redzama konkurences vājināšanās, var pieņemt, ka šīs vienošanās mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci (skat. šī sprieduma 55. punktā minēto spriedumu lietā Société technique minière, 359. un 362. lpp., un šī sprieduma 110. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Consten un Grundig/Komisija, 497. lpp.), un nav jāpārbauda tā sekas (šī sprieduma 110. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Consten un Grundig/Komisija, 496. lpp., un šī sprieduma 75. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 99. punkts).

112 Turpretim, ja tas tā nav, tad ir jāpārbauda šīs vienošanās iedarbība un juridiski pietiekami jāpierāda, ka tā patlaban vai potenciāli nepieļauj, ierobežo vai izkropļo konkurenci (šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Société technique minière, 359., 360. un 362. lpp., un Tiesas 1998. gada 28. maija spriedums lietā C‑7/95 P Deere/Komisija, Recueil, I‑3111. lpp., 75. un 77. punkts).

113 Šajā gadījumā ir secīgi jāpārbauda GSK argumenti, kas attiecas uz Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta mērķi un sekām.

– Par konkurenci deformējoša mērķa pastāvēšanu

114 GSK neapstrīd, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants tika radīts, lai ierobežotu 82 GW tirgoto zāļu paralēlo tirdzniecību starp Spāniju, no vienas puses, un citām dalībvalstīm, īpaši Apvienoto Karalisti, no otras puses.

115 No judikatūras izriet, ka vienošanās, kuru mērķis ir pilnībā aizliegt paralēlo tirdzniecību, būtībā ir jāuzskata par tādām, kuru mērķis ir nepieļaut konkurenci (šī sprieduma 110. punktā minētais spriedumus apvienotajās lietās Consten un Grundig/Komisija, 496.–498. lpp.; Tiesas 1978. gada 1. februāra spriedums lietā 19/77 Miller International/Komisija, Recueil, 131. lpp., 7. un 18. punkts; 1979. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās 32/78, 36/78 un 82/78 BMW Belgium/Komisija, Recueil, 2435. lpp., 20.–28. un 31. punkts; šī sprieduma 76. punktā minētais spriedums lietā Sandoz Prodotti Farmaceutici/Komisija, 16. punkts).

116 No tā izriet arī, ka vienošanās, kas nepārprotami ir paredzētas, lai kaitētu paralēlajai tirdzniecībai, būtībā ir jāuzskata par tādām, kuru mērķis ir ierobežot konkurenci (Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedums apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 23.–25. punkts, un 2006. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑551/03 P GeneralMotors/Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 67. un 68. punkts).

117 Tomēr GSK pamatoti apgalvo, ka, ņemot vērā tiesisko un ekonomisko kontekstu, Komisija nevarēja balstīties tikai uz apstākli, ka ar Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pantu ir ieviesta atšķirīgu cenu sistēma, kuras mērķis ir ierobežot paralēlo tirdzniecību, lai secinātu, ka šī noteikuma mērķis ir konkurences ierobežošana.

118 EKL 81. panta 1. punktam noteiktais mērķis, kas ir nepieciešams pamatnoteikums Kopienai uzticēto uzdevumu īstenošanai, īpaši attiecībā uz iekšējā tirgus darbību (Tiesas 1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑126/97 Eco Swiss, Recueil, I‑3055. lpp., 36. punkts, un 2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑453/99 Courage un Crehan, Recueil, I‑6297. lpp., 20. punkts), ir novērst to, ka uzņēmumi, ierobežojot konkurenci to starpā vai ar trešām personām, samazina attiecīgā produkta galapatērētāja iegūto labumu (Pirmās instances tiesas 2006. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑213/01 un T‑214/01 Österreichische Postsparkasse un Bank für Arbeit und Wirtschaft/Komisija, Krājums, II‑1601. lpp., 115. punkts; šajā sakarā skat. arī šī sprieduma 110. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Consten un Grundig/Komisija, 493. punkts, Tiesas 1978. gada 20. jūnija spriedumu lietā 28/77 Tepea/Komisija, Recueil, 1391. lpp., 56. punkts). Tiesas sēdē Komisija vispirms vairākkārt uzsvēra, ka pārbaudi šajā lietā tā veica šādā aspektā un, pirmkārt, secināja, ka Vispārīgie pārdošanas nosacījumi katrā ziņā ietekmē labumu, ko gūst galapatērētāji, otrkārt, tā apšaubīja, ka šo ierobežojumu kompensē efektivitātes pieaugums, kas labvēlīgi ietekmē patērētājus.

119 Tādējādi šajā lietā EKL 81. panta 1. punkta piemērošana nevar būt atkarīga tikai no tā, ka šīs vienošanās mērķis ir ierobežot zāļu paralēlo tirdzniecību vai sadalīt kopējo tirgu – fakti, kas ļauj secināt, ka tas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un tātad attiecas uz Kopienu tiesībām, –, bet piedevām ir jāveic cita analīze, lai noteiktu, vai tā mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci attiecīgajā tirgū, kas kaitē galapatērētājam. Kā izriet no šī sprieduma 111. un 112. punktā minētās judikatūras, šo analīzi, kuru var sašaurināt, ja no pašiem vienošanās noteikumiem ir redzama konkurences vājināšanās, kā Komisija atzīmēja tiesas sēdē, turpretim ir jāveic saskaņā ar lietas apstākļiem, ja tā nav (šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Société technique minière, 358.–361. lpp., un šī sprieduma 110. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Consten un Grundig/Komisija, 495.–498. lpp.).

120 Īpaši šī sprieduma 110. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās Consten un Grundig/Komisija, no kā ir radusies šī sprieduma 115. un 116. punktā minētā judikatūra, Tiesa – pretēji Komisijas procesuālajos rakstos apgalvotajam – neuzskatīja, ka vienošanās, kuras mērķis ir ierobežot paralēlo tirdzniecību, automātiski, tas ir, neveicot nekādu analīzi no konkurences viedokļa, ir jāuzskata par tādu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci. Tieši otrādi, Tiesa, pirmkārt, vienīgi secināja, ka starp ražotāju un izplatītāju vienošanās, kas vērsta uz valstu tirgu atdalīšanas atjaunošanu tirdzniecībā starp dalībvalstīm, varētu būt pretrunā Kopienas pamatmērķiem (494. lpp.); ar šādu secinājumu tā noraidīja pamatu par EKL 81. panta 1. punkta nepiemērojamību vertikālām vienošanās (492.–494. lpp.). Otrkārt, tā veica īsu, bet precīzu konkurences analīzi, kuras gaitā tā atklāja, ka šīs vienošanās mērķis ir likvidēt jebkuru konkurences vairumtirdzniecības līmenī iespēju, lai piemērotu cenas, kas izslēdz efektīvu konkurenci; šie apsvērumi tai lika noraidīt pamatu par konkurences ierobežojuma nepastāvēšanu (496.–498. lpp.).

121 Kaut arī paralēlā tirdzniecība bauda zināmu aizsardzību, tā netiek aizsargāta pati par sevi, bet gan, kā Tiesa ir nospriedusi, tiktāl, ciktāl tā veicina, pirmkārt, tirdzniecības attīstību un, otrkārt, konkurences nostiprināšanos (Tiesas 1992. gada 16. janvāra spriedums lietā C‑373/90 X, Recueil, I‑131. lpp., 12. punkts), proti, saistībā ar otro aspektu tā rada galapatērētājiem efektīvas konkurences priekšrocības piedāvājuma vai cenu ziņā (šī sprieduma 118. punktā minētais spriedums lietā Tepea/Komisija, 43. un 56. punkts). Līdz ar to, ja vienošanās, kas ir vērsta uz paralēlās tirdzniecības ierobežošanu, principā ir jāuzskata par tādu, kuras mērķis ir konkurences ierobežošana, tas ir tādēļ, ka var prezumēt, ka tā atņem galapatērētājiem to priekšrocības.

122 Ņemot vērā GSK Vispārīgo pārdošanas nosacījumu īstenošanas tiesisko un ekonomisko kontekstu, nevar prezumēt, ka tie zāļu galapatērētājiem atņem viņu priekšrocības. Vairumtirgotāji, kuru uzdevums ir, kā Tiesa ir nospriedusi, nodrošināt mazumtirdzniecībai apgādi, gūstot labumu no konkurences starp ražotājiem (šī sprieduma 109. punktā minētais spriedums lietā Metro I, 40. punkts), ir tirgus dalībnieki, kas darbojas vērtības veidošanās ķēdes vidū un var piesavināties labumus, kurus paralēlā tirdzniecība var sniegt cenu ziņā, tādējādi tie neietekmē galapatērētāju stāvokli.

123 Šī konteksta apraksts ir ietverts Lēmuma I nodaļā, kas veltīta faktiem, it īpaši F apakšnodaļā ar nosaukumu “Farmācijas produktu paralēlā tirdzniecība Kopienā: valsts tiesiskā regulējuma un valūtu kursu svārstību ietekme” un G apakšnodaļā ar nosaukumu “GW produktu paralēlā tirdzniecība Kopienā: ietekme uz pārdošanas nosacījumiem”.

124 Šis apraksts atklāj, ka tiesisko un ekonomisko kontekstu pamatā raksturo turpmākais, kam GSK piekrita gan procesuālajos rakstos, gan tiesas sēdē.

125 Pirmkārt, atbilstoši Lēmuma 31., 36. un 50. apsvērumam zāļu cena, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, neveidojas konkurences procesā visā Kopienā, bet lielākajā daļā dalībvalstu to tieši nosaka administratīvā procedūrā un pārējās dalībvalstis to kontrolē netieši.

126 Otrkārt, atbilstoši Lēmuma 31. apsvērumam šajā jomā piemērojamo valsts tiesību normu tuvināšana šajā stadijā ir ierobežota. Direktīva 89/105 faktiski paredz, ka zāļu cenas noteikšanai, ja tā ir paredzēta valsts tiesību normās, ir jānotiek caurskatāmā procedūrā un pamatojoties uz objektīviem un ticamiem kritērijiem. Attiecībā uz pārējo Lēmuma 50. apsvērumā ir noteikts, ka valsts tiesībās var paredzēt dažādus kritērijus atkarībā no attiecīgās dalībvalsts politikas sabiedrības veselības un valsts veselības apdrošināšanas sistēmas finansēšanas jomā, kā to paredz arī Direktīva 89/105. Tā tas ir arī Spānijas tiesību gadījumā, kas, kā minēts Lēmuma 37. un 38. punktā, paredz tieši noteikt maksimālo vairumtirdzniecības cenu un netieši noteikt maksimālo mazumtirdzniecības cenu. Savukārt Apvienotās Karalistes tiesību normās nav paredzēts noteikt cenu, bet, kā minēts Lēmuma 44.–46. apsvērumā, kontrolēt farmācijas sabiedrību peļņu.

127 Treškārt, saskaņā ar Lēmuma 29.–31. un 34. apsvērumu atšķirības, kas pastāv starp šajā jomā piemērojamām valsts tiesību normām, ir strukturāls cēlonis būtiskām cenu atšķirībām starp dalībvalstīm.

128 Ceturtkārt, saskaņā ar Lēmuma 30., 32. un 53. apsvērumu valūtas maiņas kursa svārstības ir cenu atšķirību īslaicīgs cēlonis. Šis fenomens, kas, potenciāli varēja skart visas valstis, kuras bija Kopienas dalībvalstis 1998. gada 6. martā – brīdī, kad GSK paziņoja Vispārīgos pārdošanas nosacījumus Komisijai, – un 2001. gada 8. maijā – brīdī, kad Komisija pieņēma Lēmumu, – skāra arī Apvienoto Karalisti, Dāniju un Zviedriju, kā tas izriet no Lēmuma 53. apsvēruma.

129 Piektkārt, pašas šīs cenu atšķirības ir paralēlās zāļu tirdzniecības cēlonis Kopienā saskaņā ar Lēmuma 29. apsvērumu. Galvenās šīs paralēlās tirdzniecības galamērķa valstis ir – kā tas norādīts Lēmuma 33. un 34. apsvērumā – Dānija, Nīderlande un Apvienotā Karaliste.

130 Sestkārt, dažas dalībvalstis ir pieņēmušas noteikumus, kam var būt šādas sekas neatkarīgi no tā, vai to mērķis ir veicināt paralēlo tirdzniecību – kā Komisija paskaidro Lēmuma 31., 33., 34., 36. un 52. apsvērumā, bet ko apstrīd GSK. Tā tas ir it īpaši Apvienotajā Karalistē, kur – kā tas minēts Lēmuma 49. apsvērumā – National Health Service [Valts veselības aprūpes dienests] automātiski atlīdzina farmaceitiem summu, kas vienāda ar cenu, par kādu ražotājs pārdod šīs zāles Apvienotās Karalistes tirgū, atņemot 4–5 %, kas attiecas uz farmaceitu ietaupījumu, ja tie iepērk citur par zemāku cenu.

131 Septītkārt, kā tas izriet no Lēmuma 31. un 51. apsvēruma, pacients vispār sedz tikai ierobežotu daļu, kas atšķiras dažādās dalībvalstīs, no viņa patērēto zāļu cenas, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma. Valsts veselības apdrošināšanas sistēma sedz būtiskāko daļu. Tas it īpaši tā ir Apvienotajā Karalistē, kur, kā norādīts Lēmuma 48. apsvērumā, pacients maksā 6 sterliņu mārciņas (GBP) par zālēm, ja vien viņš nepieder pie to personu kategorijas, kas ir atbrīvotas no šī maksājuma.

132 Komisija atsaucas uz dažiem šī apraksta aspektiem, kas norādīti Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta mērķa pārbaudes ietvaros. Lai noteiktu šī noteikuma ietekmi uz paralēlo tirdzniecību, kas nav apstrīdēta, tā šajā sakarā atsaucas uz Lēmuma 117. apsvērumu. Lēmuma 121. apsvērumā tā uz to atsaucas arī, lai izskaidrotu, ka, pretēji GSK apgalvotajam, farmācijas sabiedrībām ir tiesības piedalīties Spānijas zāļu vairumtirdzniecības cenu noteikšanas procedūrā.

133 Tomēr Komisija nav pārbaudījusi nozares specifiskās un būtiskās iezīmes, kas saistītas ar to, ka attiecīgo produktu, kas pakļauti dalībvalstu kontrolei, cenas, ko tās tieši vai netieši nosaka tādā līmenī, kādu uzskata par atbilstošu, Kopienā veidojas strukturāli atšķirīgos līmeņos un, pretēji citu patēriņa preču cenām, uz ko Komisija atsaucas procesuālajos rakstos un tiesas sēdē, kā, piemēram, sporta preces vai motocikli, katrā ziņā tās ievērojamā apmērā nav pakļautas brīvā piedāvājuma un pieprasījuma attiecībām.

134 Šis apstāklis ir šķērslis, lai varētu pieņemt, ka paralēlā tirdzniecība ietekmē galapatērētājiem piemērotās zāļu, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēmas, cenas un ka tādēļ tā dod ievērojamu labumu, kas vienlīdzīgs tam, kāds būtu, ja šīs cenas noteiktu piedāvājuma un pieprasījuma process.

135 Vispirms Komisija pati piekrīt šķietami divdomīgajai zāļu paralēlās tirdzniecības ietekmei uz galapatērētāju labumu, jo tā norāda 1999. gada 25. novembra Paziņojumā COM(1998) 588 galīgā redakcija par kopēju farmaceitisko produktu tirgu, kas ir minēts Lēmuma 161. apsvērumā un uz ko lietas dalībnieki atsaucas procesuālajos rakstos un atbildēs uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, ka, lai gan paralēlā tirdzniecība nevar dinamiski ietekmēt cenu, tā samazina efektivitāti, jo lielāko daļu, kaut arī ne visu, finanšu peļņas iegūst drīzāk tie, kas nodarbojas ar paralēlo tirdzniecību, nevis veselības aprūpes sistēma vai pacients (6. lpp.).

136 Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta, kā mērķis, pēc GSK uzskatiem, ir nodrošināt, lai Spānijas Karalistē noteiktā vairumtirdzniecības cena tiktu efektīvi piemērota tikai tām zālēm, kam tā ir likumīgi paredzēta, pārbaudē būtu atklājies, ka konkurence nav pieļauta, ir ierobežota vai izkropļota.

137 Neviens no Komisijas un personu, kas iestājušās lietā, argumentiem nerada šaubas par šo secinājumu.

138 Komisija it īpaši nevar, kā tā ir darījusi Lēmuma 118. un 119. apsvērumā un procesuālajos rakstos, vienīgi vilkt paralēles ar vienošanās, ko tai ir bijusi iespēja pārbaudīt iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē, nosakot, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants atbilst šīm vienošanās vai ir tām pielīdzināms. Šāda rīcība pilnībā abstrahē faktus no iepriekš aprakstītā tiesiskā un ekonomiskā konteksta, kas nav aplūkots tajos lēmumos par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu, uz kuriem Komisija atsaucas.

139 Jāpiebilst, ka Komisija nav pamatojusi savu apgalvojumu, ka Spānijas tiesiskā regulējuma par vairumtirdzniecības cenu noteikšanu pastāvēšana nav pilnībā izšķiroša, ņemot vērā farmācijas sabiedrībām piešķirtās tiesības piedalīties sarunās, ko Komisija apgalvo Lēmuma 120.–123. apsvērumā un procesuālajos rakstos. Nav pamatots arī apgalvojums, ka atšķirīgu valsts tiesisko regulējumu par šo jautājumu līdzāspastāvēšana nav izšķiroša, ņemot vērā judikatūru (šī sprieduma 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās BMW Belgium/Komisija, 5. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 19. maija spriedums lietā T‑175/95 BASF/Komisija, Recueil, II‑1581. lpp., 121.–123. un 136. punkts), kā tā darīja procesuālajos rakstos.

140 Pat pieņemot, ka Spānijas tiesiskajā regulējumā farmācijas sabiedrībām ir piešķirtas tiesības piedalīties sarunās, kā to Komisija un personas, kas iestājušās lietā, vēlreiz apgalvoja tiesas sēdē, tomēr šim regulējumam kopā ar pārējo dalībvalstu regulējumiem ir būtiska ietekme uz vienu no konkurences rādītājiem (skat. pēc analoģijas šī sprieduma 104. punktā minēto spriedumu lietā Suiker Unie u.c./Komisija, 17. un 71. punkts), un no šī konteksta elementa nevar abstrahēties konkurences analīzes gaitā.

141 Tātad nevar vilkt nekādas paralēles starp Komisijas minētajām lietām, kas, kā šī iestāde pati atzīmēja tiesas sēdē, attiecas uz jaunu automašīnu cenu bloķēšanas pasākumiem (šī sprieduma 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās BMW Belgium/Komisija, 5. punkts) vai automašīnu pārkrāsošanas produktiem (šī sprieduma 139. punktā minētais spriedums lietā BASF/Komisija, 123. punkts), kas ir spēkā tikai vienā no Kopienas dalībvalstīm, un šo lietu, ko raksturo tas, ka attiecīgo produktu cena, ko galīgi nosaka dalībvalsts, strukturāli nav pakļauta piedāvājumam un pieprasījumam un visā Kopienā atrodas strukturāli atšķirīgos līmeņos, neņemot vērā atlikušo konkurenci, kas var izpausties kā konkurences paralēlā tirdzniecībā.

142 Visbeidzot, no šī sprieduma 116. punktā minētā sprieduma lietā General Motors/Komisija 75. punkta, ko Komisija minēja atbildēs uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem un tiesas sēdē, nevar secināt, ka ir pilnībā jāabstrahējas no iepriekšējā punktā minētās faktiskās situācijas.

143 No minētā sprieduma 75. punkta izriet, ka, neņemot vērā, ka nav saskaņoti nodokļi, var uzskatīt, ka vienošanās, kas vērsta uz automašīnu paralēlās tirdzniecības ierobežošanu, mērķis ir ierobežot konkurenci, kaut arī šāda nodokļu nesaskaņotība, kā Komisija atzīmēja tiesas sēdē, ietekmē konkurenci nozarē. Bet no tā nekādā ziņā neizriet, ka valsts tiesiskajam regulējumam, analizējot konkurenci, šajā lietā nav nozīmes, kaut gan tā mērķis ir nepieļaut, ka zāļu cenas, ko sedz valsts veselības apdrošināšanas sistēma, veidojas konkurences iespaidā.

144 Personas, kas iestājušās lietā, nevar atsaukties uz to, ka faktiski valstu attiecīgo tiesisko regulējumu mērķis nav nepieļaut, ka zāļu cenas veidojas piedāvājuma un pieprasījuma rezultātā, bet gan labot konkurences trūkumu tirgū, farmācijas sabiedrību nozīmīgumu tirgū un garantēt taisnīgas cenas, kā tās apgalvoja tiesas sēdē.

145 Izskatot prasību atcelt Komisijas lēmumu, kurā ir piemēroti konkurences noteikumi, Kopienu tiesa saskaņā ar EKL 230. pantu pārbauda šī lēmuma tiesiskumu. Personu, kas iestājušās lietā, argumenti balstīti uz faktiem, kas Lēmumā nav minēti un ko turklāt Komisija nav pārbaudījusi. Pirmās instances tiesa nevar pildīt Komisijas lomu, pārbaudot šos faktus.

146 Turklāt šie argumenti ir jāpretnostata GSK argumentiem, atbilstoši kuriem valsts tiesiskais regulējums patentu jomā ir vērsts uz to, lai uzticot farmācijas sabiedrībām pagaidu monopolu, ļautu tām savās izmaksās iekļaut pētniecību un attīstību (turpmāk tekstā – “pētniecība un attīstība”), beidzoties šim monopolam, atjaunojas generic zāļu [oriģinālpreparātu bioekvivalentas kopijas] ražotāju cenu konkurence, tādējādi paralēlie tirgotāji, kas darbojās tirgū patentu spēkā esamības laikā, ir mākslīgas konkurences un nevis efektīvas konkurences EKL 81. panta un EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē subjekti.

147 No iepriekš minētā nevar atbalstīt Komisijas galveno secinājumu, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants ir aizliegts EKL 81. panta 1. punktā, jo tā mērķis ir ierobežot paralēlo tirdzniecību. Tā kā attiecīgo zāļu cena lielā mērā neatradās brīva piedāvājuma un pieprasījuma ietekmē piemērojamā tiesiskā regulējuma dēļ un to noteica vai kontrolēja valsts varas iestādes, tad pirmām kārtām nevar ņemt vērā, ka paralēlās tirdzniecības mērķis ir to pazemināt un tādējādi palielināt galapatērētāju iegūto labumu. Tātad, analizējot šādā kontekstā Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta noteikumus, nevar prezumēt, ka šis noteikums, ar ko paredzēts ierobežot paralēlo tirdzniecību, līdz ar to samazina galapatērētāju iegūto labumu. Šādā situācijā, kas lielā mērā ir pavisam jauna, vienošanās ierobežojošo ietekmi uz konkurenci nevar secināt tikai no šo noteikumu interpretācijas konteksta, bet obligāti ir jāaplūko šī ietekme, kaut vai, lai pārbaudītu, ko regulējošā iestāde varēja izpētīt ar šādu interpretāciju.

– Par konkurenci deformējošu seku pastāvēšanu

148 Lai pārbaudītu vienošanās ietekmi uz konkurenci, pirmkārt, ir jānosaka konkrētais materiālais un ģeogrāfiskais tirgus (Tiesas 1991. gada 28. februāra spriedums lietā C‑234/89 Delimitis, Recueil, I‑935. lpp., 15., 16. un 18. punkts).

149 Attiecībā uz konkrēto produktu tirgu šajā gadījumā Komisija Lēmuma 112. un 113. apsvērumā uzskatīja, ka nebija precīzi jānosaka katras no attiecīgajām 82 zālēm GW tirgus daļas, ņemot vērā GSK apgalvojumus, ka paralēlās tirdzniecības raksturs un saturs un Vispārīgie pārdošanas nosacījumi var apstiprināt, ka pastāv produktu tirgus, ko veido visas pret recepti izsniedzamās zāles. Tā kā Komisija tiesas sēdē apšaubīja, ka pastāv GSK apgalvojumi, uz kuriem balstīti šie apsvērumi, ir jākonstatē, ka paziņojuma papildu interpretācijas rezultātā kļuva skaidrs, ka Lēmumā par šo jautājumu nav pieļauta faktiska kļūda.

150 Attiecībā uz konkrēto ģeogrāfisko tirgu Komisija Lēmuma 114. apsvērumā galīgi nolēma, ka tas ir valsts tirgus, īpaši tādēļ, ka Kopienu dalībvalstīs pastāv atšķirības starp regulējumu attiecībā uz cenu un kompensāciju, starp politiku attiecībā uz preču zīmēm un iepakojumu, izplatīšanas sistēmām un izrakstīšanas paradumiem.

151 Komisija savukārt nav nepārprotami uzskaitījusi tirgus, ko skar vienošanās. Tomēr no Lēmuma 112.–114., 117. un 126. apsvēruma izriet, kā Komisija apgalvo atbildēs uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, ka runa ir, pirmkārt, par Spānijas tirgu, kurā Spānijas vairumtirgotāji var no GW nopirkt zāles, un, otrkārt, par visiem Kopienu valstu tirgiem, kuros tās var pārdot tālāk, tas ir, kuros starpība starp Spānijas cenu un vietējo cenu ir pietiekama, lai paralēlā tirdzniecība nestu peļņu.

152 GSK neapstrīd Komisijas pieņemto viedokli par konkrēto ģeogrāfisko tirgu, kā tā vēlreiz apstiprināja tiesas sēdē. Tātad ir skaidrs, ka par šo tirgu, kas ietver teritoriju, kurā konkurences objektīvie nosacījumi, kas attiecas uz attiecīgo produktu, ja arī nav gluži vienādi, tad tomēr pietiekami viendabīgi attiecībā uz visiem tirgus dalībniekiem (Tiesas 1978. gada 14. februāra spriedums lietā 27/76 United Brands/Komisija, Recueil, 207. lpp., 44. un 53. punkts, un Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91 Tetra Pak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 91. punkts), šajā gadījumā var uzskatīt valsts tirgu, īpaši ņemot vērā cenu un zāļu kompensēšanas tiesiskā regulējuma atšķirības.

153 Turpretim GSK apstrīd Komisijas viedokli par konkrēto produktu tirgu. Tā apgalvo, ka, ņemot vērā Spānijas tiesisko regulējumu šajā sakarā, Komisijai bija jānošķir, pirmkārt, reglamentētais tirgus, kas ietver zāles, kuras paredzēts pārdot tālāk un segt Spānijā, un, otrkārt, brīvais tirgus, kas ietver zāles, kuras paredzēts pārdot tālāk un segt visās pārējās dalībvalstīs. Tomēr šie iebildumi nav pamatoti.

154 No Komisijas Lēmuma 112. un 113. apsvēruma izriet, ka tā nav precizējusi konkrēto produktu tirgus definīciju. Uz jautājumiem, kādu produktu tirgu tā ir faktiski domājusi, tomēr atbildēs uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem norādīja, ka, tā kā tā uzskatīja, ka tai nav jādefinē konkrēto produktu tirgus, jo tā varēja secināt, ka pastāv konkurenci deformējoši mērķi, Komisija definēja minēto tirgu īsumā.

155 Tā arī atbildēs tiesas sēdē paskaidroja, ka, nepieņemot sīki izstrādātu nostāju šajā sakarā, tā principā palika pie šajā jomā izmantotās tradicionālās definīcijas, proti, pie definīcijas, kas balstīta uz 3. līmeni anatomiski terapeitiski [ķīmiskajā] klasifikācijā (ATC), ko ir izstrādājusi Eiropas Farmācijas mārketinga izpētes asociācija (EphMRA). Tā atbilst, kā ir norādīts Lēmuma 16. un 110. apsvērumā, apakšgrupām, kas noteiktas atkarībā no attiecīgo zāļu terapeitiskās ietekmes un farmakoloģiskajām īpašībām.

156 Pirmās instances tiesai, lemjot par prasību atcelt Kopienu tiesību aktu, ir jāinterpretē pats šis akts, īpaši tad, ja iestāde, kas ir tā autors, sniedz paskaidrojumus par to, kādā veidā tas ir jāsaprot (Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 55. un 56. punkts). Šajā gadījumā, interpretējot Lēmumu kopumā, ir skaidrs, ka Komisija ir netieši, bet nepārprotami argumentējusi, ka attiecīgais tirgus aptver zāļu, ko sedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma, izplatīšanas tirgu tādā mērā, kādā šīs zāles var būt paralēlās tirdzniecības uz citām Kopienas dalībvalstīm priekšmets. Tādējādi Lēmuma 64.–71. apsvērumā Komisija vispārīgi raksturoja GW pārdoto zāļu paralēlo tirdzniecību Spānijā un Lēmuma 72.–75. apsvērumā Vispārīgo pārdošanas nosacījumu ietekmi uz šo parādību. Tādā pašā veidā tā pārbaudīja to 4. panta ierobežojošās sekas Lēmuma 117., 126., 137., 139. un 140. apsvērumā, vēršot visu uzmanību uz astoņu zāļu piemēru, kas īpaši var būt paralēlās tirdzniecības priekšmets un par ko GSK tai bija piegādājusi informāciju. Tādā pašā veidā tā galu galā arī Lēmuma 144. apsvērumā novērtēja šīs konkurenci deformējošās sekas, kā arī Lēmuma 146. apsvērumā – ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.

157 Tādējādi, kā izriet no Komisijas Paziņojuma 97/C 372/03 par konkrētā tirgus definīciju atbilstoši Kopienu konkurences tiesībām (OV 1997, C 372, 5. lpp., 13. un 14. punkts) 13. un 14. punkta, šī iestāde ir apņēmusies produktu konkrēto tirgu noteikt, ievērojot galvenokārt savstarpējo aizstājamību, pirmkārt, pieprasījuma un, otrkārt, piedāvājuma aspektā.

158 Attiecībā uz pirmo aspektu no Komisijas 1999. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 2790/99 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām (OV L 336, 21. lpp.) 1. panta a) apakšpunkta izriet, ka attiecībā uz tādu vienošanos, kā šajā lietā aplūkotā, vispirms ir jāizpēta, kurus produktus pircējs uzskata par savstarpēji aizvietojamiem vai aizstājamiem to īpašību, cenas vai paredzētā izmantojuma dēļ.

159 Acīmredzami kļūdains nav uzskats, ka pircējs, tas ir, Spānijas vairumtirgotājs, kas var nodarboties ar paralēlo tirdzniecību, ir mazāk ieinteresēts katras no zālēm, ko tas pērk no GW, terapeitiskajā efektā un farmakoloģiskajās īpašībās, kā tajā, ka visas zāles sedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma, kā rezultātā to cenu nosaka Spānijas administrācija. Turklāt nav acīmredzami kļūdains arī uzskats, ka šo pircēju mazāk interesē katras no zālēm cena, kā tas, ka pastāv cenu starpība, kas ir pietiekama, lai visu šo zāļu paralēlā tirdzniecība starp Spāniju un galamērķa dalībvalsti varētu pelnīt. Ar šādiem nosacījumiem nav acīmredzamas kļūdas secinājumā, ka produkta tirgus ir visas zāles, ko sedz Spānijas veselības apdrošināšanas sistēma, kuru pārdošana tālāk rada peļņu cenu starpības Spānijā un galamērķa dalībvalstī dēļ.

160 Attiecībā uz otro aspektu var konstatēt, kā tas izriet no GSK apgalvojumiem, ar ko Komisija pamato Lēmuma 112. un 113. apsvērumu, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants ir izstrādāts, lai kopsakarā risinātu jautājumu par GW tirgoto zāļu paralēlo tirdzniecību starp Spāniju un dalībvalstīm, uz kurām eksportējot, šī darbība var nest peļņu Spānijas vairumtirgotājiem.

161 Tādējādi Spānijas tiesiskais regulējums dod labumu gan pircējiem, gan GSK, jo tas dod savu ieguldījumu konkrētajā produktu tirgū kā elements, kas sadala zāļu, kuras paredzētas iekšzemes patēriņam, izplatīšanas reglamentēto tirgu un zāļu, kas paredzētas eksportam, brīvo tirgu. Faktiski GSK piedāvātais dalījums ir saistīts drīzāk ar Spānijas tiesiskā regulējuma acīmredzami teritoriālo raksturu un konkrētā tirgus valsts mērogu, kā tā turklāt atzina tiesas sēdē.

162 Otrkārt, ir jāpārbauda vienošanās pašreizējā vai potenciālā ietekme uz konkurenci. Šī pārbaude paredz, ka konkurences stāvoklis pēc vienošanās noslēgšanas ir jāsalīdzina ar to, kāds tas būtu, ja vienošanās nepastāvētu (šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā Société technique minière, 360. lpp., un šī sprieduma 112. punktā minētais spriedums lietā Deere/Komisija, 76. punkts).

163 Šajā sakarā ir vispirms jāatgādina, ka no Lēmuma 26. un 28. apsvēruma izriet, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu, kas stājās spēkā 1998. gada 9. martā, piemērošana tika pārtraukta 1998. gada 16. oktobrī un pārtraukums turpinājās līdz Lēmuma pieņemšanai, ko lietas dalībnieki atgādināja tiesas sēdē. Tā rezultātā Komisijas veiktā pārbaude ir galvenokārt veltīta iespējamajai ietekmei uz konkurenci, kam lietas dalībnieki piekrita tiesas sēdē.

164 Šajā sakarā GSK pieļauj, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta sekas ir vai var būt paralēlās tirdzniecības ierobežošana, bet apstrīd, ka tā sekas ir vai varētu būt konkurences ierobežošana. Galvenie tās izvirzītie argumenti attiecas būtībā uz četriem aspektiem, ko Komisija izmantojusi Lēmuma pamatojumā. Pirmkārt, tas, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants ierobežo paralēlo tirdzniecību un tādējādi skar Spānijas vairumtirgotāju rīcības brīvību, pats par sevi nenozīmē, ka tā sekas ir konkurences ierobežošana. Otrkārt, ņemot vērā tiesisko un ekonomisko kontekstu, kādā šis noteikums tiek īstenots, tas, ka tas rada atšķirīgu cenu sistēmu, pats par sevi nenozīmē, ka tā sekas ir konkurences ierobežošana. Treškārt, Komisija apmierinājās ar secinājumu, ka šis noteikums ierobežo paralēlo tirdzniecību, ietekmē Spānijas vairumtirgotāju rīcības brīvību un paredz atšķirīgas cenas, tāpēc tā nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka tā sekas ir konkurences ierobežošana. Ceturtkārt, Komisija nav ņēmusi katrā ziņā vērā, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants tikai neitralizē konkurences izkropļojumu Spānijas Karalistē.

165 Ir jānosaka, vai šie dažādie iebildumi liecina par to, ka Lēmumā ir kļūdaini secināts, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta sekas ir konkurences ierobežošana.

166 Pirmkārt, ir skaidrs, kā tas izriet no Lēmuma 126. apsvēruma, ka šī noteikuma sekas ir GW Spānijā tirgoto zāļu paralēlās tirdzniecības ierobežošana. Daudzos gadījumos cena 4A, kas ir ievērojami zemāka par atsevišķās dalībvalstīs, izņemot Spāniju, spēkā esošo cenu, ir aizstāta ar cenu 4B, kas atšķiras mazāk vai neatšķiras nemaz. Līdz ar to zūd vai samazinās peļņa, ko Spānijas vairumtirgotāji varētu gūt, eksportējot.

167 Tomēr ir jāatgādina, ka pats par sevi tas, ka vienošanās sekas ir vai var būt paralēlās tirdzniecības ierobežošana, norāda uz to, ka patiešām ir skarta tirdzniecība starp dalībvalstīm, bet tas nepārprotami nenorāda uz konkurences ierobežojumu. Šis paralēlās tirdzniecības ierobežojums netieši ietekmē vai var ietekmēt vienu vai otru konkurences aspektu, kā apgādes ar produktu apmēru vai tā pārdošanas cenu, kas apliecina šāda ierobežojuma esamību (šajā sakarā skat. šī sprieduma 118. punktā minēto spriedumu lietā Tepea/Komisija, 41., 43. un 56. punkts).

168 Tādējādi, neatkarīgi no izpētes par to, kādā mērā paralēlā tirdzniecība piedalās cenu konkurencē, ņemot vērā dalībvalstu lomu šajā jomā, nevar secināt, ka pastāv konkurenci ierobežojoša ietekme tāpēc, ka, nepastāvot Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pantam, Spānijas vairumtirgotāji varētu pirkt zāles par vairumtirdzniecības cenu, ko noteikusi Spānijas administrācija, neatkarīgi no tā, kurai dalībvalstij šīs zāles ir paredzētas un kuras valsts veselības apdrošināšanas sistēma tās segs, un pēc tam tās pārdot tālāk visās dalībvalstīs, kurās cena ir pietiekami augstāka par cenu Spānijā, lai ļautu gūt peļu, ņemot vērā darījumu izmaksas.

169 Līdz ar to GSK pamatoti apgalvo, ka Komisijai bija ne tikai jānorāda uz Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta ietekmi uz paralēlo tirdzniecību, bet tai bija arī jāpierāda tā ietekme uz konkurenci.

170 Otrkārt, nav apstrīdēts, kā izriet no Lēmuma 137.–139. apsvēruma, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta sekas ir Spānijas vairumtirgotāju rīcības brīvības, īpaši brīvības izvēlēties savus klientus, ierobežošana.

171 Tomēr jebkura vienošanās, kas ierobežo līgumslēdzēja uzņēmuma rīcības brīvību, nepārprotami neietilpst EKL 81. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma piemērošanas jomā (Tiesas 2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑309/99 Wouters u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 97. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 18. septembra spriedums lietā T‑112/99 M6 u.c./Komisija, Recueil, II‑2459. lpp., 76. punkts). Jebkurš līgums, kas noslēgts starp tirgus dalībniekiem, kuri darbojas ražošanas un izplatīšanas ķēdes dažādos posmos, tos saista īpaši un atbilstoši tā noteikumiem arī attiecīgi ierobežo to rīcības brīvību. Šajā gadījumā, lai kāda arī nebūtu cena, par ko Spānijas vairumtirgotāji vienojās pirkt zāles no GW Spānijas tirgū (cena 4A vai cena 4B), to rīcības brīvība ir ierobežota no ekonomiskā viedokļa ar to, ka tie ilgstoši nevar pārdot tālāk par zemāku cenu pārējo Kopienas valstu tirgos. Tomēr Kopienas konkurences noteikumu mērķis ir novērst, ka uzņēmumi samazina attiecīgā produkta galapatērētāja iegūto labumu, ierobežojot konkurenci uzņēmumu starpā vai ar trešām personām (skat. šī sprieduma 118. punktu), vēl ir jāpierāda, ka konkrētais ierobežojums ierobežo konkurenci un tai kaitē. Starp citu, Komisija pati tiesas sēdē paskaidroja, ka Spānijas vairumtirgotāju rīcības brīvības ierobežošanu bija grūti konstatēt izolēti, un tā tika pieņemta, lai veiktu tālāku pārbaudi.

172 Līdz ar to GSK pamatoti apgalvo, ka, Komisijai bija ne tikai jānorāda uz Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. panta ietekmi uz Spānijas vairumtirgotāju rīcības brīvību, bet tai bija arī jāpierāda, kā šī noteikuma rezultātā tiek ierobežota konkurence, kas kaitē galapatērētājam.

173 Treškārt, nav apstrīdēts, ka Vispārīgo pārdošanas nosacījumu 4. pants izveido atšķirīgu cenu sistēmu, atkarībā no tā, vai ikvienu no attiecīgajām 82 zālēm ir paredzēts pārdot tālāk un kompensēt Spānijā vai arī citā dalībvalstī.

174 Lai gan Lēmuma 139. apsvērums pirmajā brīdī var šķist divdomīgs šajā jautājumā, pārbaudē noskaidrojās, ka Komisija uzskatīja, ka šādai sistēmai ir diskriminējošas sekas attiecīgo produktu galamērķa dēļ (pirmkārt, Spānijas tirgus, otrkārt, pārējo valstu tirgi). Komisijas procesuālo rakstu saturs apstiprina šo interpretāciju. Pirmkārt, GW ieviestā atšķirīgu cenu sistēma tajā ir salīdzināta ar aizliedzošu cenu diskrimināciju atkarībā no galamērķa valsts, Komisijai uzskatot, ka tās rezultātā tiek piemēroti atšķirīgi nosacījumi līdzvērtīgiem darījumiem EKL 81. panta 1. punkta d) apakšpunkta nozīmē. Otrkārt, Komisija tajā atsaucās uz judikatūru, kura attiecas uz EKL 82. panta c) apakšpunktu, kuras saturs atbilst šīs normas tekstam.

175 EKL 81. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir aizliegti nolīgumi [vienošanās], ar kuriem līdzvērtīgos darījumos ar dažādiem tirdzniecības partneriem piemēro atšķirīgus nosacījumus, tādējādi radot tiem neizdevīgus konkurences apstākļus.

176 Šajā gadījumā nav šaubu, ka Spānijas vairumtirgotāji ir GW tirdzniecības partneri un ka tā tos pakļauj atšķirīgiem nosacījumiem atkarībā no tā, vai tie zāles pārdod tālāk Spānijā vai citās Kopienas dalībvalstīs. Turpretim nav pierādīts, ka šīs pārdošanas ir līdzvērtīgi darījumi un tātad, ka ir izpildīti būtiski EKL 81. panta 1. punkta d) apakšpunkta nosacījumi.

177 No judikatūras, uz kuru atsaucas Komisija, izriet, ka EKL 82. panta c) apakšpunkts neaizliedz uzņēmumam, kas atrodas dominējošā stāvoklī, noteikt atšķirīgas cenas dažādās dalībvalstīs, īpaši ja cenu svārstības ir pamatojamas ar izmaiņām tirdzniecības nosacījumos un konkurences intensitātē, bet tas aizliedz piemērot tās mākslīgi radītās cenu atšķirības dažādās dalībvalstīs, kas var kaitēt klientiem un deformēt konkurenci, mākslīgi sadalot valstu tirgus (šī sprieduma 152. punktā minētais spriedums lietā Tetra Pak/Komisija, 160. punkts un tajā minētā judikatūra). Plašākā nozīmē no minētā izriet, ka, lai arī tas, ka uzņēmums, kas atrodas dominējošā stāvoklī, piemēro atšķirīgas cenas bez objektīva pamatojuma, var radīt diskrimināciju, šīs cenas piemērojot konkrētajā ģeogrāfiskajā tirgū, ko raksturo pietiekami viendabīgi konkurences apstākļi, tomēr diskriminācijas nav, ja cenas piemēro nošķirtos ģeogrāfiskajos tirgos, ko raksturo nepietiekami viendabīgi konkurences apstākļi, īpaši ņemot vērā piemērojamo tiesisko regulējumu (šajā sakarā skat. šī sprieduma 152. punktā minēto spriedumu lietā United Brands/Komisija, 44.–56. un 207., 208., 225., 228. un 233. punkts, un šī sprieduma 152. punktā minēto spriedumu lietā Tetra Pak/Komisija, 92.–96. un 161., 164., 165., 167. un 170. punkts).

178 Šie apsvērumi var