ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES

[JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 14. aprīlī 1( )

Lieta C‑109/10 P

Solvay SA

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Konkurence – Dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana (EKL 82. pants) – Lojalitātes atlaide – Tirdzniecības partneru diskriminācija – Tiesības uz aizstāvību – Piekļuve lietas materiāliem – Administratīvā procesa dokumentu pazaudēšana – Tiesības tikt uzklausītam – Pierādījumu izmantošanas aizliegums (Regulas Nr. 17 20. panta 1. punkts) – Tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu – Pārmērīgi ieildzis process – Sodas tirgus Eiropā









Satura rādītājs





I –IevadsI – 7

II –Prāvas priekšvēstureI – 8

III –Tiesvedība TiesāI – 10

IV –Par prasījumu atcelt pārsūdzēto spriedumuI – 10

A –Par dažiem tiesību jautājumiem saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu (sestais, septītais, astotais un devītais apelācijas pamats)I – 11

1)Sākotnējās piezīmesI – 11

2)Par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu (sestais pamats)I – 12

a)Sestā apelācijas pamata pirmā daļaI – 12

b)Sestā apelācijas pamata otrā daļaI – 13

c)Par dažiem citiem argumentiem saistībā ar sesto apelācijas pamatuI – 15

d)StarpsecinājumiI – 16

3)Par Solvay dominējošu stāvokli (septītais apelācijas pamats)I – 16

a)Par Solvay atsaucēm uz tās sesto apelācijas pamatuI – 16

b)Par dominējošu stāvokli valstu tirgos (septītā apelācijas pamata otrā daļa)I – 16

i)Par apgalvoto Vispārējās tiesas analīzes sašaurināšanu līdz tirgus daļu analīzeiI – 16

ii)Par apgalvoto dažādu Solvay argumentu ignorēšanuI – 17

iii)Par apgalvojumu, ka tirgus daļas neesot pietiekami pierādītasI – 18

c)Par apgalvotajiem ārkārtas apstākļiem (septītā apelācijas pamata trešā daļa)I – 18

i)Par prasībām pārsūdzētā sprieduma pamatojumamI – 18

ii)Par prasībām apstrīdētā lēmuma pamatojumamI – 19

iii)Par apgalvoto LESD 102. panta (EKL 82. pants) pārkāpumuI – 20

d)StarpsecinājumiI – 20

4)Par Solvay dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu (astotais un devītais apelācijas pamats)I – 20

a)Par Saint‑Gobain piešķirto “grupas” atlaidi (astotais apelācijas pamats)I – 20

i)Par argumentu attiecībā uz vienošanos par ekskluzivitāti neesamībuI – 21

ii)Par argumentu par grupas atlaides nelielo apmēruI – 23

iii)Par argumentu par ietekmes uz konkurenci neesamībuI – 24

iv)StarpsecinājumiI – 25

b)Par Solvay komercprakses diskriminējošo raksturu (devītais pamats)I – 25

i)Devītā apelācijas pamata pirmā daļaI – 25

–Par apgalvoto Solvay procesuālo dokumentu sagrozīšanuI – 25

–Par kļūdu materiālajās tiesībāsI – 26

ii)Devītā apelācijas pamata otrā daļaI – 29

–Par apgalvoto Solvay procesuālo dokumentu sagrozīšanuI – 29

–Par pamatojuma trūkumuI – 30

iii)StarpsecinājumiI – 31

B –Par aizliegumu izmantot pierādījumus, kas iegūti 1989. gada aprīlī veiktajā pārbaudē (otrais apelācijas pamats)I – 31

1)Otrā apelācijas pamata pieņemamībaI – 31

2)Otrā apelācijas pamata pamatotībaI – 32

a)Par otrā apelācijas pamata pirmo un otro daļu (Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta un 20. panta 1. punkta pārkāpums)I – 32

b)Par otrā apelācijas pamata trešo daļu (iebildums par faktu sagrozīšanu)I – 35

c)StarpsecinājumiI – 36

C –Par tiesībām uz aizstāvību (trešais, ceturtais un piektais apelācijas pamats)I – 36

1)Par tiesībām piekļūt lietas materiāliem (trešais un ceturtais apelācijas pamats)I – 38

a)Trešā un ceturtā apelācijas pamata pieņemamībaI – 39

b)Par lietas materiālu daļām, kas pieejamas tikai Vispārējā tiesā (ceturtais apelācijas pamats)I – 40

i)Ceturtā apelācijas pamata pirmā daļaI – 40

ii)Ceturtā apelācijas pamata otrā daļaI – 43

iii)StarpsecinājumiI – 45

c)Par lietas materiālu daļu pazaudēšanu (trešais apelācijas pamats)I – 45

2)Par tiesībām tikt uzklausītam (piektais apelācijas pamats)I – 49

a)Piektā apelācijas pamata pirmā daļaI – 49

b)Piektā apelācijas pamata otrā daļaI – 50

c)StarpsecinājumiI – 53

D –Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu (pirmais apelācijas pamats)I – 53

1)Procesa ilguma vērtējumam izvirzītās prasības (pirmā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa)I – 54

a)Par iepriekšēju jautājumu, vai Solvay iebildumi ir neefektīviI – 54

b)Par procesa ilguma izvērtēšanas kopumā nepieciešamību (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)I – 55

c)Par apgalvoto pamatojuma trūkumu (pirmā apelācijas pamata otrā daļa)I – 57

2)Pārmērīgi ieilguša procesa juridiskās sekas (pirmā apelācijas pamata trešā, ceturtā un piektā daļa)I – 57

a)Prasība par tiesību uz aizstāvību aizskārumu (pirmā apelācijas pamata trešā daļa)I – 57

b)Procesa ilguma ietekme uz Solvay iespējām aizstāvēties šajā lietā (pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa)I – 60

i)Par apgalvoto pamatojuma trūkumuI – 61

ii)Par apgalvoto materiālo tiesību kļūduI – 61

iii)Par dažiem citiem iebildumiemI – 63

iv)StarpsecinājumiI – 63

c)Šķietamais Solvay atteikums no naudas soda apmēra samazinājuma (pirmā apelācijas pamata piektā daļa)I – 63

3)StarpsecinājumiI – 65

E –Pārsūdzētā sprieduma atcelšanaI – 65

F –Pirmajā instancē celtās prasības izlemšanaI – 65

1)Par tiesībām uz piekļuvi lietas materiāliemI – 65

2)Par tiesībām tikt uzklausītamI – 66

3)Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanuI – 66

4)StarpsecinājumiI – 69

V –Par prasījumu samazināt naudas soda apmēruI – 69

A –Sākotnējās piezīmesI – 70

B –Naudas soda samazināšanaI – 71

1)Par administratīvā procesa un tiesvedības pārmērīgo ilgumuI – 72

2)Par naudas soda samazinājuma apmēruI – 75

VI –Par tiesāšanās izdevumiemI – 77

VII –SecinājumiI – 77





I – Ievads

1. To, vai laiks patiešām dziedē visas brūces, kā apgalvo sena paruna, var nopietni apšaubīt, ņemot vērā konkrēto tiesvedību. Šī lieta nu jau ilgāk nekā 20 gadus nodarbina Eiropas administratīvās un tiesu iestādes. Ar šo lietu ir nodarbojušās vairākas juristu paaudzes. Lietas materiāli ir pazuduši un tiesvedības ir izskatītas gadiem ilgi.

2. Šīs tiesvedības sākums ir meklējams 80. gados. Eiropas Komisija Beļģijas uzņēmumam Solvay citu starpā pārmet dominējoša stāvokļa sodas tirgū ( ) ļaunprātīgu izmantošanu laikā no 1983. līdz 1990. gadam. Tādēļ Komisija divos piegājienos (1990. un 2000. gadā) uzlika Solvay naudas sodu, ko Solvay līdz pat šai dienai apstrīd tiesā.

3. Tiesa nu jau otro reizi apelācijas instances statusā izskata šo lietu. Pašreizējā stadijā lietas dalībnieki, līdztekus daudziem citiem punktiem, strīdas galvenokārt par diviem būtiskiem tiesību jautājumiem, no kuriem viens skar tiesības piekļūt lietas materiāliem un otrs – saprātīga termiņa principu.

4. Pirmkārt, Solvay ceļ iebildumus par to, ka tai nav bijusi atbilstīgi nodrošināta piekļuve lietas materiāliem, tādējādi ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību. Šajā ziņā Tiesa citu starpā saskaras ar jautājumu, kā ir vērtējams fakts, ka Komisija vairs nevar atrast daļu no administratīvā procesa lietas materiāliem.

5. Otrkārt, Solvay apgalvo, ka administratīvais process un tiesvedība šajā lietā ir pārmērīgi ieilguši. Tādējādi ir pārkāptas pamattiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu, par ko jāparedz efektīvs sods.

6. Turklāt iebildumu par pārmērīgu tiesvedības ilgumu Solvay paralēli šai apelācijas tiesvedībai izvirza arī savā sūdzībā Eiropas Cilvēktiesību tiesā (turpmāk tekstā – “ECT”), kas ir vērsta pret visām 27 Eiropas Savienības dalībvalstīm un ir pamatota uz apgalvojumu par ECPAK ( ) 6. panta 1. punkta ( ) pārkāpumu.

II – Prāvas priekšvēsture

7. Kā ir secinājusi Vispārējā tiesa ( ), Eiropas Komisija 1989. gada aprīlī atbilstoši Regulas Nr. 17 ( ) 14. pantam bez iepriekšēja brīdinājuma pārmeklēja (“veica pārbaudes”) vairāku uzņēmumu, kas darbojas sodas tirgū, telpas, citu starpā arī Beļģijas uzņēmuma Solvay telpas ( ). Vēlāk Komisija no attiecīgajiem uzņēmumiem ievāca papildu informāciju.

8. Pēc pārbaudes beigām Komisija Solvay pārmeta, pirmkārt, ka tā ir aizliegtu vienošanos dalībniece, un, otrkārt, ka tā ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli sodas tirgū.

9. Šajā tiesvedībā tiek izskatīta tikai dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, ko ir konstatējusi Komisija ( ). Par to Komisija 1990. gadā savā pirmajā lēmumā atbilstoši EEK līguma 86. pantam saistībā ar Regulu Nr. 17 (Lēmums 91/299/EEK ( )) uzlika Solvay – tā laika apstākļiem salīdzinoši lielu – naudas sodu, kas, veicot pārrēķinu, sasniedza EUR 20 miljonus ( ). Tomēr, tā kā pirmā lēmuma sagatavošanas procesā bija pieļauts procesuālo normu pārkāpums, Pirmās instances tiesā [tagad – Vispārējā tiesa] tas tika atcelts ( ). Pēc tam Komisija 2000. gadā, neveicot tālākus procesuālus pasākumus ( ), it īpaši, no jauna neuzklausot Solvay, pieņēma otro lēmumu, kas šoreiz tika pamatots ar EKL 82. pantu saistībā ar Regulu Nr. 17, kurā tā no jauna noteica Solvay naudas sodu tādā pašā apmērā (Lēmums 2003/6/EK) ( ). Šis pēdējais lēmums ir attiecīgās tiesvedības pamatā.

10. Pirmajā instancē Solvay prasība atcelt Lēmumu 2003/6 guva tikai minimālu panākumu: Vispārējā tiesa ar 2009. gada 17. decembra spriedumu gan samazināja naudas soda apmēru par 5 % līdz EUR 19 miljoniem, tomēr pārējā daļā Solvay prasību noraidīja kā nepamatotu ( ). Pret šo Vispārējās tiesas spriedumu, līdz kura pieņemšanai pagāja ne mazāk kā astoņi gadi un deviņi mēneši, Solvay ( ) tagad vēršas, iesniedzot šo apelācijas sūdzību.

11. Hronoloģiski svarīgākos līdzšinējos šīs lietas posmus var apkopot šādi:

– Administratīvais process līdz pirmā lēmuma par naudas sodu pieņemšanai:

1989. gada aprīlis – Komisijas veiktā pārbaude;

1990. gada marts – paziņojums par iebildumiem;

1990. gada decembris – Komisijas Lēmums 91/299 par naudas sodu;

– Tiesvedība, lai atceltu pirmo lēmumu par naudas sodu:

1991. gada maijs – Solvay prasība atcelt lēmumu Pirmās instances tiesā (T‑32/91);

1995. gada jūnijs – Lēmuma 91/299 atcelšana;

1995. gada augusts – Komisijas apelācijas sūdzība (C‑288/95 P);

2000. gada aprīlis – apelācijas sūdzības noraidīšana;

– Administratīvais process līdz otrā lēmuma par naudas sodu pieņemšanai:

2000. gada decembris – Komisijas Lēmums 2003/6 par naudas sodu;

– Tiesvedība kopš otrā lēmuma par naudas sodu pieņemšanas:

2001. gada marts – Solvay prasība atcelt lēmumu Pirmās instances tiesā (T‑57/01);

2009. gada decembris – pārsūdzētais Vispārējās tiesas spriedums (T‑57/01);

2010. gada marts – izskatāmā Solvay apelācijas sūdzība (C‑109/10 P).

III – Tiesvedība Tiesā

12. Šajā apelācijas tiesvedībā Solvay prasījumi ir šādi:

– atcelt pārsūdzēto 2009. gada 17. decembra spriedumu;

– no jauna izskatīt prasību attiecībā uz atceltajiem punktiem un pilnībā vai daļēji atcelt Komisijas 2000. gada 13. decembra lēmumu atbilstoši attiecīgajiem pamatiem;

– atcelt naudas sodu EUR 19 miljonu apmērā vai, ja tas netiks izdarīts, to ļoti ievērojami samazināt, lai atlīdzinātu smago kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radies ārkārtīgi ieilgušā procesa dēļ;

– piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē, kā arī attiecībā uz tiesvedību Vispārējā tiesā.

13. Savukārt Komisijas prasījumi ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzību, un

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

14. Apelācijas sūdzība Tiesā vispirms tika izskatīta rakstiski un pēc tam, 2011. gada 18. janvārī, tā tika izskatīta tiesas sēdē. Tiesas sēdē tika kopīgi izskatītas lietas C‑109/10 P un C‑110/10 P.

IV – Par prasījumu atcelt pārsūdzēto spriedumu

15. Savā pamata prasījumā, kas ir balstīts uz kopumā deviņiem apelācijas pamatiem, Solvay lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu. Šos pamatus es aplūkošu mainītā secībā. Sākumā tiks aplūkoti tiesību jautājumi saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu (skat. turpmāk A daļu), pēc tam tiks analizētas procesuālās problēmas (skat. turpmāk B un C daļu) un apelācijas pamati saistībā ar tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu tiks vērtēti pašās beigās (skat. turpmāk D daļu).

16. Kaut arī šai lietai bija piemērojama vēl vecā pretmonopola regula, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 17, tomēr izvirzītie tiesību jautājumi nav zaudējuši savu nozīmību arī pēc tam, kad ar Regulu (EK) Nr. 1/2003 ( ) tika modernizētas tiesības saistībā ar aizliegto vienošanos.

A – Par dažiem tiesību jautājumiem saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu (sestais, septītais, astotais un devītais apelācijas pamats)

17. Sestajā, septītajā, astotajā un devītajā apelācijas pamatā Solvay izvirza dažādus jautājumus saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu šai lietai.

1) Sākotnējās piezīmes

18. Pirms iztirzāt Solvay izvirzītos iebildumus, ir jāizdara divas īsas piezīmes, kas, pirmkārt, attiecas uz piemērojamām materiālām tiesību normām un, otrkārt, konkrētu Komisijas paziņojumu par konkurences politiku nozīmi.

19. Vispirms, kas attiecas uz piemērojamām materiālo tiesību normām, Solvay visu laiku atsaucas uz LESD 102. pantu. Tomēr, tā kā būtiska nozīme ir juridiskajai situācijai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, uzskatu par vajadzīgu dot priekšroku atsaucei uz EKL 82. pantu ( ). Protams, tas nekādi neietekmē apelācijas sūdzības tiesisko vērtējumu, jo abas tiesību normas, ciktāl tām šajā lietā ir nozīme, pēc būtības ir identiskas.

20. Kas attiecas uz Komisijas paziņojumiem par konkurences politiku, Solvay savā apelācijas sūdzībā vairākkārt pamatojas uz Komisijas 2009. gada paziņojumu, kurā ir “norādījumi par Komisijas prioritātēm, piemērojot EK līguma 82. pantu dominējošu uzņēmumu ļaunprātīgai, izslēdzošai rīcībai” ( ).

21. Vērtējot šo apelācijas sūdzību, attiecīgo paziņojumu nevar ņemt vērā. Nav nozīmes tam, kā Komisija paredz nākotnē veidot konkurences politiku, ņemot vērā LESD 102. pantu (iepriekš EKL 82. pants), jo, pirmkārt, iespējamiem jauniem akcentiem šīs tiesību normas piemērošanā var būt nozīme tikai attiecībā uz turpmākiem Komisijas lēmumiem, nevis attiecībā uz jau pieņemta lēmuma tiesisko vērtējumu. Otrkārt, pat ja Komisija maina savu administratīvo praksi, tai arī turpmāk ir jārīkojas tajos ietvaros, ko nosaka Līgumi saskaņā ar Tiesas sniegto interpretāciju ( ).

2) Par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu (sestais pamats)

22. Sestajā pamatā, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 252.–259. punktu, ir kritizēti Vispārējās tiesas apsvērumi par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu.

23. Solvay Vispārējai tiesai galvenokārt pārmet pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu. Pirmkārt, sprieduma pamatojums ir neskaidrs un pretrunīgs (sestā apelācijas pamata pirmā daļa), otrkārt, tas ir nepilnīgs un tajā nav analizēti daudzi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, kurus tā ir norādījusi pirmajā instancē (sestā apelācijas pamata otrā daļa). Tādējādi šī pamata uzmanības centrā ir Vispārējās tiesas pienākums pienācīgi pamatot savus spriedumus (Tiesas Reglamenta 36. pants saistībā ar 53. panta 1. punktu).

a) Sestā apelācijas pamata pirmā daļa

24. Sestā apelācijas pamata pirmā daļa pievēršas zināmām neskaidrībām attiecībā uz jēdzienu lietošanu apstrīdētajā lēmumā. Tajā Komisija attiecīgo ģeogrāfisko tirgu definē, proti, kā “[sodas] tirgu Kopienā (izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju)” ( ), tomēr dažviet tā izmanto arī tādus apzīmējumus kā “Kopiena”, “Rietumeiropa” un “Rietumeiropas tirgus” ( ). Ja Komisija apstrīdētajā lēmumā būtu izmantojusi skaidru un vienveidīgu terminoloģiju, Savienības tiesām nebūtu jāizskata jautājums par šajā ziņā izteiktajiem argumentiem.

25. Solvay uzskata, ka no pārsūdzētā sprieduma nevar secināt, vai Vispārējā tiesa ar jēdzieniem “Kopiena”, “Kopiena, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju”, “Rietumeiropa” un “Rietumeiropas tirgus” ir domājusi vienu un to pašu vai arī starp tiem ir saskatījusi pretrunas.

26. Šis iebildums neiztur rūpīgu pārbaudi.

27. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumam jābūt tādam, ka tas ļauj skaidri un nepārprotami konstatēt Vispārējās tiesas apsvērumus, lai ieinteresētās personas varētu izprast argumentus, ar kuriem pamatots Vispārējās tiesas nolēmums, un lai Tiesa varētu veikt savas kontrolējošās funkcijas ( ).

28. Aplūkojot pārsūdzētā sprieduma 251.–254. punktu kontekstā, skaidri un nepārprotami izriet, ka Vispārējā tiesa nav uzskatījusi, ka starp minētajiem jēdzieniem būtu kādas atšķirības.

29. Vispārējā tiesa saviem apsvērumiem par pamatu izvēlējās Komisijas sniegto attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus kā “[sodas] tirgus Kopienā, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju”, definīciju ( ). Tiesvedībā pirmajā instancē tā lika Komisijai arī apstiprināt, ka atsauces uz “Rietumeiropas tirgu”, “Rietumeiropu” vai “Kopienu” noteiktās apstrīdētā lēmuma daļās attiecas uz vienu un to pašu ģeogrāfisko tirgu, tātad uz “[sodas] tirgu Kopienā, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju” ( ). Turklāt Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka apstrīdētā lēmuma 136. apsvērumā noteiktā ģeogrāfiskā tirgus kā “[sodas] tirgus Kopienā, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju”, definīcija “nav pretrunā citiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem” ( ).

30. Tādējādi pārsūdzētais spriedums jautājumā, par ko iebildumus ceļ Solvay, ir skaidri un bez pretrunām pamatots. Var būt, ka Solvay Vispārējās tiesas apsvērumus par attiecīgo ģeogrāfisko tirgu uzskata par pēc būtības nepareiziem. Tas, ka Vispārējā tiesa, izskatot lietu pēc būtības, ir izdarījusi citādu secinājumu nekā apelācijas sūdzības iesniedzēja, pats par sevi nevar padarīt pārsūdzēto spriedumu par tādu, kuram trūkst pamatojuma ( ). Tādējādi iebildumu par pamatojuma trūkumu nevar pieņemt.

b) Sestā apelācijas pamata otrā daļa

31. Sestā apelācijas pamata otrajā daļā Solvay pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav detalizētāk argumentējusi, kādēļ, vērtējot apstrīdētā lēmuma likumību, tā par īpaši svarīgiem uzskata valstu tirgus. Turklāt Vispārējā tiesa ir atstājusi bez ievērības daudzus argumentus, kurus Solvay šajā ziņā ir minējusi tiesvedībā pirmajā instancē.

32. Šo sestā apelācijas pamata daļu nevar pieņemt divu iemeslu dēļ.

33. Pirmkārt, Solvay izvirzītais iebildums pamatojas uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Pretēji Solvay viedoklim, Vispārējā tiesa nekādā ziņā nav “uzskatījusi par īpaši svarīgiem valstu tirgus”. Tā tikai pakārtoti ir aplūkojusi jautājumu par valstu tirgiem gadījumam, ja Komisija būtu – kā to apgalvo Solvay – neprecīzi definējusi ( ) attiecīgo ģeogrāfisko tirgu kā “[sodas] tirgu Kopienā, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju” ( ).

34. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums par valstu tirgiem ir vērsts pret juridiskā pamatojuma daļām, kurās nav minēti sprieduma galvenie pamati, bet kas ietver tikai obiter dicta. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šādi iebildumi ir noraidāmi kā “neefektīvi” vai arī “neizmantojami” (franču valodā – “inopérant”) ( ).

35. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja savā iebildumā izvirza pārmērīgas prasības attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu apjomu pirmajā instancē taisītajos spriedumos. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākums norādīt pamatojumu Vispārējai tiesai neliek sniegt izsmeļošu un detalizētu visas lietas dalībnieku sniegtās argumentācijas izklāstu un līdz ar to pamatojums var tikt netieši izteikts ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām zināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai uzskatīt, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija pārbaudes veikšanai ( ).

36. Vispārējai tiesai savā spriedumā gan ir jāanalizē visi pārkāpumi, par kuriem ir celti iebildumi pirmajā instancē ( ). Tomēr, ņemot vērā ierobežotos resursus, tieši apjomīgā konkurences prāvā Savienības tiesām nevar būt pienākums detalizēti aplūkot katru maznozīmīgu lietas dalībnieka argumentu. Svarīgākais tādā lietā kā šī ir apstāklis, ka Vispārējā tiesa, kaut arī tas būtu koncentrētā veidā, saprotami pamato, kādēļ tā apstrīdēto Komisijas lēmumu uzskata par likumīgu.

37. Izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa ir izpildījusi šīs prasības. Tā ir raksturojusi, ka, arī par pamatu ņemot valstu tirgus, Solvay bija dominējošā stāvoklī visās valstīs, kurās tā bija izdarījusi tai pārmestos pārkāpumus ( ). Vispārējā tiesa no tā loģiski un pamatoti ir secinājusi, ka pat varbūtēja Komisijas kļūda, nosakot tirgu (t.i., kļūdaini uzskatot, ka attiecīgais tirgus ir [sodas] tirgus Kopienā, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju, tā vietā, lai pareizi uzskatītu, ka attiecīgais tirgus ir valstu tirgi), nevarēja būt pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai ( ). Attiecībā uz šo skaidro secinājumu nebija jānorāda detalizētāki apsvērumi.

c) Par dažiem citiem argumentiem saistībā ar sesto apelācijas pamatu

38. Saistībā ar sesto apelācijas pamatu Solvay vēl izvirza iebildumus par LESD 102. panta (EKL 82. pants) pārkāpumu. Tomēr pretstatā Solvay apgalvotajam pamatojuma trūkumam šiem iebildumiem nav autonoma satura, tādēļ tie nav atsevišķi jāaplūko. Šiem iebildumiem ir atbilstoši piemērojams attiecībā uz pamatojuma trūkumu sacītais ( ).

39. Turklāt Solvay apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus un pierādījumus. Tomēr arī šim iebildumam nav autonoma satura. Solvay it īpaši neizpilda tās prasības, kādas pastāvīgajā judikatūrā tiek izsecinātas no LESD 256. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta ( ). Apelācijas sūdzībā nav konkrētas informācijas, kādus pierādījumus Vispārējā tiesa ir sagrozījusi, un detalizētāk nav raksturots, kādas kļūdas vērtējumā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, sagrozot pierādījumus.

40. Visbeidzot, Solvay izvirza iebildumu par attiecīgi EKL 299. panta pirmās daļas (iepriekš EEK līguma 227. panta pirmā daļa) pārkāpumu, kur tiek definēta Eiropas Kopienas teritorija ( ). Ievērojot šo tiesību normu, nav juridiski pareizi pielīdzināt jēdzienus “Eiropas Kopiena”, “Rietumeiropa” un “Rietumeiropas tirgus”.

41. Arī šis arguments nav pārliecinošs. Lai gan ir taisnība, ka ģeogrāfiskais vai attiecīgi politiskais jēdziens “Rietumeiropa”, ko lieto ikdienā, nav identisks ar toreizējās Eiropas Kopienas teritoriju, tomēr lēmumā lietā par aizliegtu vienošanos Komisija (un tādējādi arī Savienības tiesas) drīkst izmantot pati savus jēdzienus, kam obligāti nav jāatbilst tradicionālajiem ģeogrāfiskajiem vai politiskajiem priekšstatiem, kaut gan tas nav īpaši vēlams. Jo, kā Komisija pamatoti norāda, konkurences tiesībās attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus ir funkcionāls jēdziens, kura noteikšana pamatojas galvenokārt uz ekonomiskiem apsvērumiem.

d) Starpsecinājumi

42. Tātad sestais apelācijas pamats ir pilnībā nepamatots.

3) Par Solvay dominējošu stāvokli (septītais apelācijas pamats)

43. Septītais apelācijas pamats ir veltīts Solvay dominējošam stāvoklim. Tas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 275.–305. punktu. Solvay uzskata, ka Vispārējā tiesa nepamatoti ir piekritusi Komisijas secinājumiem par uzņēmuma dominējošu stāvokli. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu (Tiesas Statūtu 36. pants saistībā ar 53. panta pirmo daļu), kā arī LESD 102. pantu (EKL 82. pants).

a) Par Solvay atsaucēm uz tās sesto apelācijas pamatu

44. Septītā apelācijas pamata pirmajā daļā, kā arī dažos otrās un trešās daļas fragmentos Solvay galvenokārt atsaucas tikai uz saviem apsvērumiem saistībā ar sesto pamatu. Ņemot vērā neskaidrības par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu, Vispārējā tiesa nedrīkstot konstatēt dominējoša stāvokļa esamību “Kopienas tirgū” ( ).

45. Šeit izvirzītie iebildumi pēc būtības pilnībā ir atkarīgi no sestā apelācijas pamata iznākuma, uz kuru tie pārsvarā atsaucas. Tātad, ja sestā apelācijas pamata pirmā daļa, pēc mana ierosinājuma, tiek noraidīta ( ), tādā gadījumā tas pats ir jāattiecina arī uz septītā apelācijas pamata pirmo daļu. Līdzīgi ir jānoraida septītā apelācijas pamata otrās un trešās daļas fragmenti, kas attiecas tikai uz tirgus noteikšanas problemātiku.

b) Par dominējošu stāvokli valstu tirgos (septītā apelācijas pamata otrā daļa)

46. Septītā apelācijas pamata otrā daļa ir veltīta prasībām pierādīt dominējoša stāvokļa esamību.

i) Par apgalvoto Vispārējās tiesas analīzes sašaurināšanu līdz tirgus daļu analīzei

47. Pirmkārt, Solvay apgalvo, ka, balstot savu uzskatu par uzņēmuma dominējošu stāvokli valstu tirgos tikai uz tirgus daļu aplūkošanu, neņemot vērā citus nozīmīgus faktorus, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 102. pantu (EKL 82. pants).

48. Šis arguments nepārliecina. Tas ir balstīts uz acīmredzami kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni.

49. Vispārējā tiesa savu analīzi nekādā gadījumā nav sašaurinājusi līdz tirgus daļu aplūkošanai. Gluži pretēji, tā pirmajā posmā ir pamatojusies uz judikatūru, atbilstoši kurai dominējoša stāvokļa esamība parasti izriet no vairāku faktoru pastāvēšanas, kuri, atsevišķi ņemti, nebūtu katrā ziņā noteicošie ( ).

50. Otrajā posmā Vispārējā tiesa katrā ziņā ir pamatoti uzskatījusi, ka ļoti liela tirgus daļa, izņemot atsevišķus izņēmuma gadījumus, pati par sevi ir uzskatāma par dominējoša stāvokļa esamības pierādījumu ( ). Turklāt tā pamatoti ir norādījusi, ka 50 % liela tirgus daļa pati par sevi, izņemot ārkārtējus apstākļus, ir pierādījums, ka pastāv dominējošs stāvoklis ( ).

51. Visbeidzot, trešajā posmā Vispārējā tiesa ir aplūkojusi vairākus aspektus, kas tika izvirzīti tiesvedībā pirmajā instancē, kas, pēc Solvay domām, kā ārkārtēji apstākļi varētu atspēkot pieņēmumu par dominējošu stāvokli ( ).

52. Tādējādi Vispārējā tiesa, pretēji Solvay apgalvojumam, ir analizējusi arī pārējos aspektus, ne tikai tirgus daļas. Vispārējā tiesa pieņēmumu par dominējošu stāvokli, kas izriet no tirgus daļām, kuras ir lielākas par 50 %, tikai izvēlējās par pamatu saviem apsvērumiem, tomēr pēc tam to papildināja ar apsvērumiem par varbūtēju ārkārtēju apstākļu esamību. Šāda pieeja pilnībā atbilst no EKL 82. panta (LESD 102. pants) izrietošajām prasībām un judikatūrai par šo jautājumu.

ii) Par apgalvoto dažādu Solvay argumentu ignorēšanu

53. Otrkārt, Solvay sūdzas, ka Vispārējā tiesa nav analizējusi daudzus argumentus, kurus Solvay ir norādījusi tiesvedībā pirmajā instancē. Tie, no vienas puses, attiecas uz starpību starp Solvay un tās konkurentu tirgus daļām, un, no otras puses, uz ražošanas jaudu. Visbeidzot, šis arguments attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ( ).

54. Šo iebildumu nevar pieņemt to iemeslu dēļ, kas iepriekš minēti saistībā ar sesto apelācijas pamatu ( ). Kamēr Vispārējā tiesa pamatoti izsaka viedokli par visiem apgalvotajiem pārkāpumiem, kā tas bija šajā gadījumā, tai nav individuāli jāiedziļinās katrā īpašajā argumentā, ko ir norādījis kāds lietas dalībnieks.

iii) Par apgalvojumu, ka tirgus daļas neesot pietiekami pierādītas

55. Visbeidzot, Solvay apgalvo, ka nav pietiekami pierādītas tai piederošās tirgus daļas, uz kurām ir pamatots pieņēmums par tās dominējošo stāvokli.

56. Šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams, to sīkāk neizvērtējot, jo tas apšauba Vispārējās tiesas sniegto faktu un pierādījumu vērtējumu, ko Tiesa nevar izskatīt apelācijas tiesvedībā ( ).

c) Par apgalvotajiem ārkārtas apstākļiem (septītā apelācijas pamata trešā daļa)

57. Septītā apelācijas pamata trešajā daļā Solvay Vispārējai tiesai pārmet, ka tā nav analizējusi Solvay argumentus par ārkārtas apstākļu esamību, kas, pēc Solvay domām, liecinātu pret uzņēmuma dominējošu stāvokli tirgū.

58. Tas ir iebildums bez pamatojuma. Vismaz 19 punkti pārsūdzētajā spriedumā ( ) ir veltīti varbūtēju ārkārtas apstākļu un šajā ziņā minēto Solvay argumentu izvērtējumam.

i) Par prasībām pārsūdzētā sprieduma pamatojumam

59. Kā jau iepriekš minēts, pienākums norādīt pamatojumu Vispārējai tiesai neliek sniegt izsmeļošu un detalizētu visas lietas dalībnieku sniegtās argumentācijas izklāstu, tādēļ pamatojums var tikt netieši izteikts ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām zināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai uzskatīt, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija pārbaudes veikšanai ( ).

60. Solvay var pēc būtības nepiekrist iemesliem, kādēļ Vispārējā tiesa ir noraidījusi ārkārtēju apstākļu esamību. Tomēr šis apstāklis pats par sevi nevar padarīt pārsūdzēto spriedumu par tādu, kuram trūkst pamatojuma ( ).

61. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumam, Vispārējā tiesa ārkārtēju apstākļu esamību nenoraida tikai, atsaucoties uz Solvay lielajām tirgus daļām. Gluži pretēji, attiecīgajā sprieduma daļā Vispārējā tiesa aplūko daudzus citus faktorus, piemēram, Solvay ražojumu aizstāšanas iespējas ( ) un jautājumu par pretsvaru, ko sniedz klientu ietekme tirgū ( ).

62. Turklāt, neskarot varbūtēju sagrozīšanas faktu, kas šeit netiek apgalvots, Tiesai apelācijas tiesvedībā nav pienākuma aizstāt Vispārējās tiesas faktu vērtējumu saistībā ar apgalvotajiem ārkārtējiem apstākļiem ar savu vērtējumu ( ).

ii) Par prasībām apstrīdētā lēmuma pamatojumam

63. Šīs septītā apelācijas pamata trešās daļas pašās beigās Solvay turklāt izvirza iebildumu, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 296. pantu (iepriekš EKL 253. pants), jo tā nav iebildusi pret apstrīdēto Komisijas lēmumu pamatojuma trūkuma dēļ jautājumā par pretsvaru no Solvay klientu puses.

64. Arī šis arguments nav atbalstāms.

65. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā (LESD 296. pants) prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami ir jāatspoguļo Savienības iestādes – akta izdevējas – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un – kompetentajai tiesai īstenot kontroli ( ).

66. Tomēr šāda akta autoram nav jāizsaka viedoklis par acīmredzami otršķirīgiem apstākļiem vai jāatspēko potenciālie iebildumi ( ). Tātad, līdzīgi kā Vispārējai tiesai pārsūdzētajā spriedumā, arī Komisijai apstrīdētajā lēmumā nebija obligāti jāanalizē katrs Solvay arguments.

iii) Par apgalvoto LESD 102. panta (EKL 82. pants) pārkāpumu

67. Visbeidzot, Solvay septītā apelācijas pamata trešās daļas kontekstā daudzviet apgalvo, ka esot pārkāpts LESD 102. pants (EKL 82. pants). Tomēr šī tiesību norma tikai tiek minēta vienā elpas vilcienā kopā ar apgalvoto pamatojuma trūkumu, nenorādot detalizētākus apsvērumus ( ). Šādam iebildumam nav autonomas nozīmes un tas nav īpaši jāizskata.

d) Starpsecinājumi

68. Tādējādi septītais apelācijas pamats kopumā ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.

4) Par Solvay dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu (astotais un devītais apelācijas pamats)

69. Astotajā un devītajā apelācijas pamatā tiek norādīts uz iespējamām kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar Komisijas secinājumiem par Solvay dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.

a) Par Saint‑Gobain piešķirto “grupas” atlaidi (astotais apelācijas pamats)

70. Astotais apelācijas pamats ir veltīts “grupas” atlaidei 1,5 % apmērā, ko Solvay “slepenā protokolā” ir piešķīrusi Francijas uzņēmumam Saint‑Gobain kā vienam no tās svarīgākajiem klientiem. Apstrīdētajā lēmumā Komisija šo “grupas” atlaidi ir uzskatījusi par Solvay dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu un Vispārējā tiesa tam ir piekritusi ( ). Šajā ziņā Solvay apstrīd Vispārējās tiesas apsvērumus pārsūdzētā sprieduma 348.–358. punktā. Vispārējā tiesa attiecīgajā “grupas” atlaidē nepamatoti esot saskatījusi ar EKL 82. pantu nesaderīgu, ļaunprātīgu lojalitātes atlaidi ( ).

71. Konkrēti Solvay, pirmkārt, apgalvo, ka ir pārkāpts LESD 102. pants (EKL 82. pants) un, otrkārt, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu pirmās instances spriedumos (Tiesas Statūtu 36. pants un 53. panta pirmā daļa). Tomēr saistībā ar apgalvotajām kļūdām materiālo tiesību piemērošanā apgalvotajam pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumam nav autonomas nozīmes. Proti, patiesībā jautājumā par “grupas” atlaides vērtējumu Solvay viedoklis pēc būtības atšķiras no Vispārējās tiesas viedokļa. Tomēr, kā jau iepriekš norādīts, pēc būtības atšķirīgi viedokļi nav pienākuma norādīt pamatojumu problēma ( ), tādēļ iebildums par pamatojuma trūkumu a priori ir jānoraida. Tādēļ turpinājumā es astoto apelācijas pamatu izvērtēšu tikai, ņemot vērā apgalvoto EKL 82. panta (LESD 102. pants) pārkāpumu.

i) Par argumentu attiecībā uz vienošanos par ekskluzivitāti neesamību

72. Pirmkārt, Solvay Vispārējai tiesai pārmet, ka tā Solvay piešķirto “grupas” atlaidi nepamatoti ir kvalificējusi par lojalitātes atlaidi. Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka Solvay savulaik nodrošināja tikai 67 % no Saint‑Gobain pieprasījuma, Francijā tie bija tikai 15 %. Tādējādi Solvay piešķirtā “grupas” atlaide nebija sasaistīta ar ekskluzīvu vai gandrīz ekskluzīvu Saint‑Gobain apgādi, kas, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, tomēr būtu priekšnoteikums, lai izdarītu pieņēmumu par ļaunprātīgu lojalitātes atlaidi.

73. Virspusēji aplūkojot, varētu secināt, ka Solvay ar šo argumentu grib nepieņemamā veidā pamudināt Tiesu kā apelācijas instanci aizstāt Vispārējās tiesas faktu un pierādījumu vērtējumu ar savu vērtējumu. Tomēr patiesībā iebildums ir par to, ka, vērtējot “grupas” atlaidi, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā kritēriju, ko Solvay uzskata par juridiski nozīmīgu – dominējoša uzņēmuma piegāžu atlaižu saņēmējam ekskluzivitātes vai gandrīz pilnīgas ekskluzivitātes kritēriju. Tas, vai šāds ekskluzivitātes kritērijs ir juridiski nozīmīgs, izdarot pieņēmumu par ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta izpratnē, ir tiesību jautājums, ko Tiesa apelācijas tiesvedībā var pārbaudīt ( ).

74. Solvay uzskata, ka no Tiesas līdzšinējās judikatūras izriet, ka lojalitātes atlaide ir ļaunprātīga komercprakse tikai tādā gadījumā, ja tā ir saistīta ar dominējoša uzņēmuma ekskluzīvām vai gandrīz ekskluzīvām piegādēm klientam.

75. Šis pieņēmums ir nepareizs. Zīmīgi, ka Solvay pamatojas tikai uz spriedumu lietā Hoffmann‑La Roche ( ). Citi attiecīgie Tiesas spriedumi par atlaižu jautājumiem, it īpaši spriedums lietā Michelin I ( ) un British Airways ( ), nav minēti pat garāmejot.

76. Kā Tiesa ir uzsvērusi, no tās agrākiem spriedumiem par EEK līguma 86. pantu (EKL 82. pants) nekādā gadījumā neizriet, ka dominējošu uzņēmumu piešķirtām prēmijām un atlaidēm ļaunprātīgas izmantošanas raksturs ir tikai aprakstītajos apstākļos ( ).

77. Gluži pretēji, dominējošiem uzņēmumiem piešķirto atlaižu ļaunprātīgas izmantošanas raksturs ir jāvērtē, pamatojoties uz visiem attiecīgā gadījuma apstākļiem, turklāt it īpaši jāņem vērā atlaižu piešķiršanas kritēriji un noteikumi ( ). Būtiski ir, vai šīs atlaides var radīt izslēgšanas sekas, proti, vai tās dominējoša uzņēmuma konkurentiem var sarežģīt vai pat padarīt pat neiespējamu piekļuvi tirgum un tā partneriem var sarežģīt vai pat padarīt par neiespējamu izvēles izdarīšanu starp vairākiem iepirkumu avotiem vai tirdzniecības partneriem ( ). Vēl arī ir jānoskaidro, vai piešķirtajām atlaidēm un prēmijām ir objektīvs ekonomisks pamatojums ( ).

78. No līdzšinējās judikatūras neizriet, ka atlaides tiktu ļaunprātīgi izmantotas tikai tādā gadījumā, ja klientu ar dominējošu uzņēmumu saistītu līgums par ekskluzivitāti vai gandrīz pilnīgu ekskluzivitāti. Gluži pretēji, lietas Michelin I ( ) un British Airways ( ) attiecās uz atlaižu sistēmām vai prēmiju shēmām bez šādiem līgumiem par ekskluzivitāti.

79. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Vispārējā tiesa, neizdarot skaidru secinājumu par Solvay piegāžu Saint‑Gobain ekskluzivitāti vai gandrīz pilnīgu ekskluzivitāti, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā ( ).

80. Tikai pilnīgas skaidrības labad gribu piebilst, ka – trūcīgi pamatotais – Solvay iebildums, atbilstoši kuram Tiesas judikatūra par lojalitātes atlaidēm ir formāla un tai nav nekāda zinātniska pamatojuma, arī ir nepamatots. Proti, kā jau iepriekš minēts, vērtējot atlaižu sistēmas, Tiesa ņem vērā visus attiecīgā gadījuma apstākļus un skaidri atzīst objektīva ekonomiska pamatojuma iespējamību ( ). Tā nekādā gadījumā nav formāla pieeja.

ii) Par argumentu par grupas atlaides nelielo apmēru

81. Otrkārt, Solvay argumentē, ka “grupas” atlaide 1,5 % apmērā bija pārāk zema, lai varētu jūtami ietekmēt Saint‑Gobain grupas darījumus. Vispārējā tiesa neizskaidro, ciktāl Solvay piešķirtā cenu atlaide konkrēti varēja ietekmēt Saint‑Gobain grupas rīcību.

82. Tik tiešām Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 355. punktā tikai nedaudz aplūko jautājumu par grupas atlaides varbūtēju pret konkurenci vērstu iedarbību. Tomēr tās īsais secinājums, “ka, pat ja tas ir neliels, lojalitātes atlaides lielums ietekmē konkurences apstākļus”, ir jāaplūko kontekstā ar tās iepriekšējiem apsvērumiem. Vispārējā tiesa it īpaši ir uzsvērusi, ka Solvay “grupas” atlaidi ir piešķīrusi neatkarīgi no jebkādiem apsvērumiem par ekonomiskām priekšrocībām saistībā ar efektivitātes guvumiem un apjomradītiem ietaupījumiem un tā tika aprēķināta Saint‑Gobain kopējam pirkumu apjomam no Solvay Eiropā ( ).

83. Judikatūrā ir atzīts, ka šādas atlaides var radīt pret konkurenci vērstas izslēdzošas sekas. Kā ir norādījusi Tiesa, partneru saistības pret dominējošu uzņēmumu un uz tiem izdarītais spiediens var būt īpaši stipri, ja atlaides un prēmijas neattiecas tikai uz šā uzņēmuma preču pirkuma vai pārdevuma apgrozījuma palielinājumu, ko sasniedz tā partneri konkrētajā periodā, bet tas attiecas arī uz šo pirkumu vai pārdevumu apgrozījumu kopumā ( ).

84. Turklāt dominējoša uzņēmuma konkurentiem ir īpaši grūti pārspēt atlaides vai prēmijas, kas pamatotas uz kopējo pārdevumu apjomu. Ņemot vērā, ka dominējošam uzņēmumam pieder lielākas tirgus daļas, tas parasti ir tirdzniecības partneris tirgū, no kura nevar izvairīties. Visbiežāk atlaides vai prēmijas, ko piešķir šāds uzņēmums, pamatojoties uz kopējo apgrozījumu, pilnībā gūst virsroku pat pār tā konkurentu dāsnākiem piedāvājumiem. Lai piesaistītu dominējošā uzņēmuma partnerus vai no tiem saņemtu pietiekamu pasūtījumu apjomu, minētajiem konkurentiem ir tiem jāpiedāvā daudz lielākas atlaides vai prēmijas ( ).

85. Atlaides vai komisijas maksas, kas līdzšinējā judikatūrā ir atzītas par tādām, kas izmantotas ļaunprātīgi, daļā gadījumu nepārsniedz 1 % apmēru ( ), tātad procentuālā ziņā ir pat zemākas nekā attiecīgā “grupas” atlaide 1,5 % apmērā.

86. Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējās tiesas secinājums, “ka, pat ja tas ir neliels, lojalitātes atlaides lielums ietekmē konkurences apstākļus”, ievērojot šīs lietas apstākļus, juridiski nav apstrīdams. Tas ir pamatots ar saprātīgiem ekonomiskiem apsvērumiem.

iii) Par argumentu par ietekmes uz konkurenci neesamību

87. Treškārt, Solvay pievēršas Vispārējās tiesas secinājumam, ka Solvay nav pierādījusi savus apgalvojumus par Saint‑Gobain dažādu valstu meitas sabiedrību rīcību. Ar to ir domāts pirmajā instancē minētais Solvay arguments, ka Saint‑Gobain valstu meitas sabiedrības ir varējušas panākt izdevīgākus līguma nosacījumus, pat lauzt līgumu ar Solvay, kā tas bija Saint‑Gobain France gadījumā ( ).

88. Vispārējā tiesa šo Solvay argumentu patiešām ir noraidījusi kā nepietiekami pamatotu ( ). Tomēr nav nozīmes tam, vai Solvay arguments patiešām bija nepietiekami pamatots vai tas tomēr bija pamatots, jo katrā ziņā šis arguments bija neefektīvs, uz ko Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi ( ). Proti, dominējoša tirgus dalībnieka komercprakses pret konkurenci vērsto raksturu nevar novērst, norādot, ka šāda komercprakse ir īstenota pēc klienta vēlēšanās ( ), un vēl jo mazāk, norādot, ka klientam, prasmīgi rīkojoties ( ), ir izdevies no dominējoša uzņēmuma saņemt vēl citus atvieglojumus.

89. Tādējādi arī trešais Solvay arguments nesasniedz mērķi.

iv) Starpsecinājumi

90. Astotais pamats kopumā ir nepamatots.

b) Par Solvay komercprakses diskriminējošo raksturu (devītais pamats)

91. Devītais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 397.–402. punktā par Solvay komercprakses diskriminējošo raksturu saskaņā ar EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunktu.

i) Devītā apelācijas pamata pirmā daļa

92. Devītā apelācijas pamata pirmajā daļā Solvay īpaši vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 397.–400. punktu un apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi Solvay pirmajā instancē iesniegtos procesuālos dokumentus, kā arī ir pārkāpusi LESD 102. panta otrās daļas c) apakšpunktu (EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkts).

– Par apgalvoto Solvay procesuālo dokumentu sagrozīšanu

93. Vispirms apelācijas sūdzības iesniedzēja vēršas pret pārsūdzētā sprieduma daļu, kurā Vispārējā tiesa uzskata, ka Solvay nav apstrīdējusi secinājumus par Francijā piemēroto atlaižu sistēmu ( ). Solvay uzskata, ka šis izteikums ir pretrunā tās prasības pieteikumam un atbildei uz repliku pirmajā instancē, ko Vispārējā tiesa esot sagrozījusi.

94. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādījumi ir sagrozīti tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains ( ). Ja to attiecina uz lietas dalībnieka argumentiem pirmajā instancē, tad uzskatīt, ka tie ir sagrozīti, var tikai tādā gadījumā, ja Vispārējā tiesa tos ir acīmredzami nepareizi interpretējusi vai atspoguļojusi, grozot to jēgu.

95. Šajā lietā tam nav pietiekamu pierādījumu.

96. Kā Solvay pati atzīst ( ), tās prasības pieteikumā pirmajā instancē minētie apsvērumi par valstīm attiecās uz Vācijas tirgu. Pārējā daļā Solvay tikai vispārīgi apstrīdēja, ka tās praktizētās atlaides pēc sava rakstura būtu lojalitātes atlaides. Solvay prasības pieteikumā, līdzīgi kā savulaik atbildē uz repliku pirmajā instancē, tikpat kā nemaz nebija minēti apsvērumi, kas īpaši ietekmētu Francijas tirgu. Arī tās īpaši uzsvērtajās atbildes uz repliku pirmajā instancē daļās ( ) Francijas tirgus ir ietekmēts tikai pavisam nedaudz un katrā ziņā tās nav saistītas ar šeit aplūkojamām tirdzniecības partneru diskriminācijas problēmām ( ).

97. Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā būtu acīmredzami nepareizi interpretējusi vai arī atspoguļojusi Solvay argumentus, grozot to jēgu. Tādēļ iebildums par pierādījumu sagrozīšanu ir jānoraida.

– Par kļūdu materiālajās tiesībās

98. Turklāt Solvay apgalvo, ka ir pārkāpts LESD 102. panta otrās daļas c) apakšpunkts (EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkts). Tā norāda, ka šo pārkāpumu ietver pārsūdzētā sprieduma 398. un 400. punkts. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neanalizējot, vai piemēra pēc minētie Solvay klienti savstarpēji konkurē, proti, pirmkārt, Francijas klienti (Durand un Perrier) un, otrkārt, Vācijas lokšņu stikla un dobo stikla izstrādājumu ražotāji.

99. Šī iebilduma pieņemamību Komisija apstrīd, argumentējot, ka Solvay pirmajā instancē nemaz nav izvirzījusi iebildumu par LESD 102. panta otrās daļas c) apakšpunkta pārkāpumu. Tikai saistībā ar apgalvoto diskriminācijas neesamību ir ticis norādīts, ka lokšņu stikla un dobo stikla izstrādājumu ražotāji darbojas atšķirīgos tirgos un tādēļ neatrodas salīdzināmā situācijā.

100. Jāatzīst, ka es šo iebildumu uzskatu par ārkārtīgi formālu un nepārliecinošu. Apstrīdētajā lēmumā saistībā ar Solvay atlaižu sistēmas diskriminējošo raksturu tika izmantota skaidra atsauce uz EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunktu ( ). Tādēļ ir pats par sevi saprotams, ka arī Tiesā diskutējamā diskriminācijas problēma ir jāaplūko kopsakarā ar šo tiesību normu, kaut arī lietas dalībnieki savos procesuālajos dokumentos uz to vairs nav skaidri atsaukušies ( ).

101. Turklāt apelācijas tiesvedībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punktu saistībā ar 118. pantu nav pieļaujams izvirzīt jaunus prasības vai attiecīgi aizstāvības pamatus. Tomēr apelācijas iesniedzējam ir tiesības iesniegt jaunus argumentus par prasības vai attiecīgi aizstāvības pamatu, kas jau ir izvirzīts pirmajā instancē, it īpaši kā reakcija uz pārsūdzētajā spriedumā pausto Vispārējās tiesas uzskatu par tiesībām ( ).

102. Tā tas ir šajā gadījumā. Kā izriet no lietas dalībnieku argumentu kopsavilkuma pārsūdzētajā spriedumā, Solvay jau pirmajā instancē ir apgalvojusi, ka lokšņu stikla ražotāji darbojas citā tirgū, nevis tajā, kurā darbojas dobo stikla izstrādājumu ražotāji ( ). Pirmajā instancē apspriestais jautājums, vai uzņēmumi darbojas dažādos tirgos, un šajā lietā izvirzītais jautājums, vai uzņēmumi savstarpēji konkurē, ir vienas medaļas divas puses. Tātad, apelācijas tiesvedībā izvirzot iebildumu par konkurenci starp uzņēmumiem, Solvay tikai attīsta tālāk argumentus, kurus tā jau ir norādījusi pirmajā instancē.

103. Turklāt šī Solvay iebilduma mērķis nav mudināt Tiesu vērtēt faktus, kas apelācijas tiesvedībā nav pieļaujams. Gluži pretēji, strīds ir par to, vai, neizskatot jautājumu par konkurenci starp lokšņu stikla un dobo stikla izstrādājumu ražotājiem, Vispārējā tiesa ir atstājusi bez ievērības kritēriju, kas no juridiskā viedokļa būtu bijis jāņem vērā saistībā ar EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunktu. Tādējādi tas ir tiesību jautājums, ko Tiesa apelācijas tiesvedībā var pārbaudīt ( ).

104. Jautājumā par iebilduma pamatotību vispirms ir jāatceras, ka EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunktā (LESD 102. panta otrās daļas c) apakšpunkts) paredzēta divpakāpju pārbaude. Formulējumam “tādējādi radot tiem neizdevīgus konkurences apstākļus” ir autonoma nozīme un tā nav tikai skaidrojoša piebilde ar paziņojuma iedarbību ( ).

105. Līdz ar to, lai EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi tiktu izpildīti, ir svarīgi konstatēt ne tikai, ka dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma rīcība tirgū ir diskriminējoša, bet arī ka tai ir tendence traucēt šīm konkurences attiecībām, proti, pasliktināt viena no šā uzņēmuma tirdzniecības partneriem konkurences stāvokli salīdzinājumā ar citiem ( ).

106. EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkta pamatā ir apsvērums, ka dominējoša uzņēmuma rīcība nedrīkst izkropļot konkurenci pakārtotā tirgū, tātad konkurenci starp šī uzņēmuma piegādātājiem vai pircējiem. Dominējoša uzņēmuma partneriem nedrīkst radīt labvēlīgākus vai nelabvēlīgākus apstākļus to savstarpējā konkurencē ( ).

107. Attiecībā uz šo lietu tas nozīmē, ka, izvērtējot EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunktu, Vispārējā tiesa nekādā gadījumā nedrīkstēja neaplūkot dažādo Solvay klientu savstarpējo konkurenci. Uzskatīt, ka Solvay ir pārkāpusi EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunktu, drīkstēja tikai tādā gadījumā, ja tās klienti savstarpēji konkurēja, turklāt runa nebija par kalcinētās sodas (sodas) tirgu, bet gan par pakārtoto stikla tirgu vai tirgiem. Tādējādi, pārsūdzētā sprieduma 400. punktā par vērā ņemamu uzskatot tikai kalcinētās sodas tirgu, un nevis stikla tirgu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

108. Pieņēmumam par ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkta izpratnē gan pietiek ar secinājumu, ka dominējoša uzņēmuma rīcības mērķis, ņemot vērā visus faktus, ir izkropļot konkurenci starp tā tirdzniecības partneriem. Šādā situācijā nevar pieprasīt, lai turklāt tiktu iesniegti pierādījumi par aprēķināmu faktisku kaitējumu, kas nodarīts katra tirdzniecības partnera konkurences stāvoklim ( ). Uz to pamatoti ir norādījusi Komisija.

109. Tomēr kļūda tiesību piemērošanā tiek pieļauta, atzīstot par pilnībā nenozīmīgiem konkurences apstākļus pakārtotajā tirgū, kurā darbojas dominējoša uzņēmuma klienti, kā to šajā lietā ir izdarījusi Vispārējā tiesa.

110. Pretēji Komisijas viedoklim, šo kļūdu tiesību piemērošanā nevar atstāt bez ievērības, norādot, ka attiecīgie klienti no Francijas – Durant un Perrier, kā arī klienti no Vācijas – no lokšņu stikla un dobo stikla izstrādājumu nozares, ir tikai individuāli piemēri. Ja Vispārējā tiesa, pamatojoties uz kāda lietas dalībnieka iebildumu, analizē, vai, vērtējot apstrīdētajā lēmumā minētos individuālos piemērus, nav pieļauta kļūda, tai šī analīze jāveic, pamatojoties uz juridiski pareiziem kritērijiem. Šajā gadījumā tas tā nenotika.

111. Nekas cits neizriet no spriedumiem lietā Hoffmann‑La Roche ( ) un lietā Michelin I ( ). Komisijas norādītās attiecīgo spriedumu daļas neattiecas īpaši uz EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkta piemērošanu ( ), bet gan min vispārīgus apsvērumus par dominējošu uzņēmumu atlaižu sistēmu ļaunprātīgo raksturu.

112. Turklāt par to, ka EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkta kontekstā konkurences attiecības starp dominējoša uzņēmuma tirdzniecības partneriem ir jāņem vērā, var pārliecināties, iepazīstoties ar spriedumu par Portugālē piemērotajiem lidostu nodokļiem, uz ko norāda Komisija. Tiesa tajā skaidri ir atsaukusies uz “nepamatotām ekonomiskām priekšrocībām”, ko atlaižu saņēmēji var iegūt “salīdzinājumā ar to konkurentiem” ( ).

113. No tā izriet, ka devītā apelācijas pamata pirmā daļa ir pamatota.

ii) Devītā apelācijas pamata otrā daļa

114. Devītā apelācijas pamata otrajā daļā Solvay īpaši vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 401. punktu. Šī sprieduma daļa ir veltīta Solvay argumentiem, kurus tā pirmajā instancē iesniedza par šķietami nelielajām kalcinētās sodas izmaksām stikla ražotājiem. Vispārējā tiesa šajā ziņā norāda, ka attiecīgais Solvay “apgalvojums” par šīm izmaksām “nav pamatots” un tas arī “nevar likt apšaubīt [Solvay] pārmestās prakses diskriminējošo raksturu”. Solvay uzskata, ka šādā veidā Vispārējā tiesa, pirmkārt, ir sagrozījusi tās pirmajā instancē iesniegtos procesuālos dokumentus un, otrkārt, ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar Tiesas Statūtu 36. pantu saistībā ar 53. panta 1. punktu, kā arī ir pārkāpusi LESD 102. panta otrās daļas c) apakšpunktu (EKL 82. panta otrās daļas c) apakšpunkts).

– Par apgalvoto Solvay procesuālo dokumentu sagrozīšanu

115. Iebildums par procesuālo dokumentu sagrozīšanu šķiet nepamatots. Nav nekādu pierādījumu, ka Vispārējā tiesa būtu acīmredzami nepareizi interpretējusi vai atspoguļojusi prasītājas pirmajā instancē iesniegtos rakstiskos apsvērumus, grozot to jēgu ( ). Atgādinājums: Solvay pirmajā instancē minēja argumentu, ka kalcinētā soda ir stikla ražošanā nozīmīgākā izejviela, tomēr tā veido tikai 2–6 % no stikla vidējās pārdošanas cenas. Šo argumentu Vispārējā tiesa ir atbilstīgi atspoguļojusi ( ). Tikai tas fakts, ka pārsūdzētajā spriedumā nav skaidri minēti Solvay līdzīgi formulētie, papildinošie apsvērumi, kas minēti tās atbildē uz repliku, nenozīmē, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā pēc būtības ir sagrozījusi Solvay argumentus.

– Par pamatojuma trūkumu

116. Atšķirīga ir situācija saistībā ar iebildumu par pamatojuma trūkumu. Kā jau iepriekš minēts, sprieduma pamatojumam jābūt tādam, ka tas ļauj skaidri un nepārprotami konstatēt Vispārējās tiesas apsvērumus, lai ieinteresētās personas varētu izprast argumentus, uz kuriem pamatots Vispārējās tiesas nolēmums, un lai Tiesa varētu veikt savas kontroles funkcijas ( ). Pārsūdzētā sprieduma 401. punkts šīm prasībām neatbilst pat vislabvēlīgākās izpratnes gadījumā.

117. Vispārējā tiesa nemaz nepaskaidro, kādēļ tā Solvay argumentus par nelielajām kalcinētās sodas izmaksām stikla ražotājiem uzskata par “nepamatotiem”. No sprieduma pamatojuma it īpaši neizriet, vai Vispārējā tiesa vispār ir pievērsusi uzmanību Solvay apsvērumiem, kurus tā pirmajā instancē ir minējusi atbildē uz repliku. Tajā Solvay kā pierādījumu savam apgalvojumam par nelielajām izmaksām ir minējusi Komisijas antidempinga regulu ( ), kurā kalcinētās sodas izmaksu daļa stikla ražošanā ir norādīta līdz 8 % apmērā ( ).

118. Līdzīgi Vispārējā tiesa neizskaidro, kādēļ šķietami nelielā kalcinētās sodas izmaksu daļa stikla ražošanā “nevar likt apšaubīt [Solvay] pārmestās prakses diskriminējošo raksturu”. Pēc būtības šim izteikumam var būt nopietns pamats ( ), tomēr pārsūdzētajā spriedumā tas nav pat ieskicēts.

119. Vai Vispārējā tiesa uzskatīja, ka nozīmīgas izejvielas izmaksu daļai principā nav nozīmes, vērtējot iespējamu diskrimināciju starp dominējoša uzņēmuma klientiem? Vai arī tā uzskatīja, ka izmaksu daļa Solvay norādītajā apmērā (2–6 %) neietekmē attiecīgās komercprakses diskriminējošo raksturu? Un ja tā, tad kāpēc? Daži papildu teikumi sprieduma pamatojumā varēja un tiem vajadzēja ieviest nepieciešamo skaidrību šajā jautājumā.

120. Vispārējās tiesas apsvērumi pārsūdzētā sprieduma 401. punktā nesniedz lasītājam skaidrību jautājumā par to, kāpēc tika noraidīti Solvay argumenti par šķietami nelielām kalcinētās sodas izmaksām stikla ražošanā. Līdz ar to arī Tiesa nevar veikt savas kontrolējošās funkcijas. No iepriekš minētā izriet, ka pamatojums pārsūdzētā sprieduma 401. punktā ir nepietiekams, tādējādi devītā apelācijas pamata otrā daļa ir pamatota.

121. Ņemot vērā iepriekš minēto, nav tuvāk jāiedziļinās iebildumā par LESD 102. panta otrās daļas c) apakšpunkta pārkāpumu. Tam tā kā tā – līdztekus apgalvotajam pamatojuma trūkumam – nav autonomas nozīmes.

iii) Starpsecinājumi

122. Tādēļ rezumējot ir jāsecina, ka devītais apelācijas pamats ir daļēji pamatots.

B – Par aizliegumu izmantot pierādījumus, kas iegūti 1989. gada aprīlī veiktajā pārbaudē (otrais apelācijas pamats)

123. Izvirzot otro pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 218.–230. punktu, Solvay apgalvo, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkts un 20. panta 1. punkts (otrā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa). Turklāt uzņēmums pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi faktus un pierādījumus (otrā apelācijas pamata trešā daļa).

124. Šā apelācijas pamata pamatā ir apstāklis, ka 1989. gada 5. aprīļa lēmumā, ar kuru Komisija lika pārmeklēt to uzņēmumu telpas, kuri darbojas Eiropas sodas tirgū, ir atsauce tikai uz iespējamiem EEK līguma 85. panta pārkāpumiem (vienošanās starp uzņēmumiem vai saskaņotas darbības), turpretī strīdīgajā lēmumā, ar kuru tika noteikts naudas sods, ir konstatēts EEK līguma 86. panta vai attiecīgi EKL 82. panta pārkāpums (dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana). Solvay uzskata, ka pierādījumus, kas kratīšanas laikā tika atrasti saistībā ar EEK līguma 85. pantu, nedrīkst izmantot par pamatu, lai pieņemtu lēmumu saskaņā ar EEK līguma 86. pantu vai attiecīgi EKL 82. pantu.

1) Otrā apelācijas pamata pieņemamība

125. Komisija uzskata, ka otrais apelācijas pamats nav pieņemams, jo tas ir pamatots ar tiem pašiem iebildumiem, kurus Solvay jau bija norādījusi tiesvedībā pirmajā instancē.

126. Šis iebildums nav pamatots.

127. Saskaņā ar Tiesas judikatūru apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar vienīgi atkārtot jau Vispārējā tiesā izvirzītos pamatus un argumentus ( ). Tomēr, ja viens no lietas dalībniekiem apstrīd Vispārējās tiesas veikto Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas procesā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus. Proti, ja lietas dalībnieks nevarētu pamatot savu apelāciju ar pamatiem un argumentiem, kas jau tikuši izmantoti Vispārējā tiesā, minētais apelācijas process daļēji zaudētu savu jēgu ( ).

128. Solvay savā apelācijas sūdzībā detalizēti analizē pārsūdzētā sprieduma 218.–230. punktu un, atsaucoties uz Tiesas spriedumiem, konkrēti un juridiski pamatoti kritizē Vispārējās tiesas apsvērumus. Tātad šeit nevar runāt par pirmajā instancē izvirzītā atbilstošā prasības pamata vispārīgu atkārtošanu.

129. No iepriekš minētā izriet, ka otrā apelācijas pamata pieņemamību nevar nopietni apšaubīt.

2) Otrā apelācijas pamata pamatotība

a) Par otrā apelācijas pamata pirmo un otro daļu (Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta un 20. panta 1. punkta pārkāpums)

130. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 20. panta 1. punktu informāciju, kas iegūta, Komisijai veicot pārbaudi lietā par aizliegtu vienošanos, izmanto tikai attiecīgās pārbaudes mērķiem. Tātad šajā tiesību normā attiecībā uz Komisijas iegūtajiem pierādījumiem, pirmkārt, ir noteikta piesaiste mērķim un, otrkārt, ir noteikts izmantošanas aizliegums.

131. Šajā lietā ir strīds par to, kāds ir šīs piesaistes mērķim un izmantošanas aizlieguma apjoms. Lietas dalībniekiem ir domstarpības jautājumā par to, vai, lai konstatētu dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, Komisija drīkst pamatoties uz pierādījumiem, kurus tā pirms tam ir ieguvusi, tajā pašā tirgū veicot pārbaudi saistībā ar iespējamiem pārkāpumiem, kas izdarīti, neievērojot pret konkurenci vērstas vienošanās starp uzņēmumiem aizliegumu.

132. Regulas Nr. 17 20. panta 1. punkta tekstā par to nav nekādu konkrētu norāžu. Tādēļ par pamatu jāņem attiecīgās tiesību normas jēga un mērķis.

133. Ir atzīts, ka Regulas Nr. 17 20. panta 1. punkta mērķis ir aizsargāt Komisijas pārbaudes pasākumiem pakļauto uzņēmumu tiesības uz aizstāvību ( ). Kā Tiesa ir norādījusi, šīs tiesības uz aizstāvību faktiski būtu būtiski apdraudētas, ja Komisija, vēršoties pret uzņēmumiem, varētu pamatoties uz pierādījumiem, kuriem, lai gan tie ir iegūti pārbaudes gaitā, nav nekā kopīga ar tās priekšmetu un mērķi ( ).

134. Tātad galvenie elementi, lai noteiktu Regulas Nr. 17 20. panta 1. punktā noteiktās piesaistes mērķim un izmantošanas aizlieguma apjomu, ir attiecīgās pārbaudes priekšmets un mērķis. Tie izriet no Komisijas izdotās pilnvaras ( ). Saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta otro teikumu tie ir jānorāda attiecīgajā Komisijas lēmumā, kas ir uzskatāms par attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību pamatgarantiju ( ).

135. Šajā lietā Komisijas 1989. gada 5. aprīļa lēmumā, uz kura pamata tika pārmeklētas Solvay uzņēmuma telpas, ir norāde tikai uz EEK līguma 85. pantu (EKL 81. pants) ( ). Kā ir secinājusi Vispārējā tiesa, Komisija savulaik tikai ir gribējusi pārbaudīt, vai Solvay piedalījās vienošanās un/vai saskaņotās darbībās. Nav nekādu pierādījumu, ka toreiz jau būtu bijušas aizdomas arī par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ( ).

136. No visa iepriekš minētā Solvay secina, ka nebija pieņemami izmantot pārbaudes laikā iegūtos pierādījumus, lai konstatētu dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta (iepriekš EEK līguma 86. pants) izpratnē.

137. Šī pieeja mani nepārliecina.

138. Komisijai savā lēmumā gan ir “skaidri jānorāda pieņēmumi, ko tā ir paredzējusi pārbaudīt” ( ). Šādā veidā jānovērš iespēja, ka Komisija pārbaudi veic uz labu laimi, nepastāvot konkrētām aizdomām ( ), – prakse, kuras definēšanai bieži izmanto angļu valodas jēdzienu “fishing expeditions”.

139. Tomēr ar pienākumu norādīt pārbaudes priekšmetu un mērķi nevar būt domāta galīgā norāde uz visām tiesību normām, kuras attiecīgais uzņēmums, iespējams, ir pārkāpis. Tas tādēļ, ka šajā agrīnajā pārbaudes posmā Komisijai nemaz nav jāveic iespējamo pārkāpumu precīza juridiska analīze ( ).

140. Dažkārt jau tāpat ir ļoti grūti iepriekš paredzēt, vai uzņēmuma rīcība, kuram tirgū ir nopietna vara, nozīmē aizlieguma noslēgt aizliegtas vienošanās pārkāpumu (EEK līguma 85. pants, EKL 81. pants vai attiecīgi LESD 101. pants) vai arī ir dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana (EEK līguma 86. pants, EKL 82. pants vai attiecīgi LESD 102. pants). Kā pamatoti norāda Komisija, aizlieguma noslēgt aizliegtas vienošanās un dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas materiālās piemērošanas jomas pat var pārklāties ( ).

141. Turklāt gan no vienas, gan no otras tiesību normas viedokļa pārbaudēm ir viens un tas pats pamatmērķis, proti, palīdzēt īstenot Līgumos nostiprinātos konkurences noteikumus un aizsargāt konkurenci iekšējā tirgū no izkropļošanas ( ).

142. Ņemot vērā iepriekš minēto, ja pārbaudes priekšmetu un mērķi lietā par aizliegtu vienošanos a priori gribētu sašaurināt līdz noteiktam, pilnvarā skaidri norādītam materiālo tiesību aizlieguma faktiskajam sastāvam un citus aizlieguma sastāvus gribētu kategoriski izslēgt, tā būtu pārāk šauras un formālas pieejas izpausme.

143. Pārbaudot lietu par aizliegtu vienošanos, galvenais uzdevums drīzāk ir konstatēt faktus un savākt pierādījumus ( ), piemēram, par noteiktas vienošanās starp uzņēmumiem esamību, par noteiktas rīcības tirgū esamību un par ekonomiskiem apsvērumiem, kas aiz tā visa slēpjas.

144. Par noskaidroto faktu precīzu juridisko kvalifikāciju Komisijai savs viedoklis jāizsaka administratīvajā procesā tikai daudz vēlāk, proti, vispirms provizoriski – paziņojuma par iebildumiem veidā, un pēc tam galīgi – pieņemot lēmumu, ar kuru izbeidz procesu ( ). Tas neietekmē attiecīgo uzņēmumu aizstāvības iespējas, gluži pretēji, tās tiek nodrošinātas ar iespēju sniegt paziņojumu par iebildumiem un ar to saistītajām tiesībām tikt uzklausītam.

145. Tādējādi, pieņemot, ka 1989. gada aprīļa pārbaudes ietvaros iegūtos dokumentus drīkst izmantot arī apstrīdētā lēmuma kontekstā, kas ir pamatots ar EKL 82. pantu, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā ( ).

b) Par otrā apelācijas pamata trešo daļu (iebildums par faktu sagrozīšanu)

146. Turklāt šajā otrajā apelācijas pamatā Solvay izvirza iebildumu, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus. Vispārējā tiesa nepamatoti balstās uz līdzību starp vienošanos starp uzņēmumiem vai saskaņotām darbībām, kādas tās bija 1989. gadā veiktās pārbaudes pamatā, un dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kāda tā ir konstatēta apstrīdētajā lēmumā ( ).

147. Arī šis iebildums nav pamatots. Tas balstās uz neprecīzu pārsūdzētā sprieduma izpratni.

148. Apelācijas sūdzības iesniedzēja neņem vērā, ka Vispārējā tiesa nav uzskatījusi par līdzīgiem pašus EEK līguma 85. pantā (EKL 81. pants, LESD 101. pants) un EEK līguma 86. pantā (EKL 82. pants, LESD 102. pants) paredzētos pārkāpumus, bet gan tikai faktus (“praksi”), kurus Komisija ir analizējusi pārbaudes ietvaros un uz kuriem tā galu galā ir pamatojusies apstrīdētajā lēmumā ( ). Tieši šie fakti, nevis to juridiskā kvalifikācija, ir svarīgi, ja ir jāvērtē, vai Komisija ir pārkāpusi mērķa ierobežojumu un izmantošanas aizliegumu Regulas Nr. 17 20. panta 1. punkta izpratnē ( ).

149. Kā Vispārējā tiesa – tiktāl bez iebildumiem – ir secinājusi ( ), gan pilnvarā attiecībā uz 1989. gada pārbaudi, gan apstrīdētajā 2000. gada lēmumā bija runa tostarp par ekskluzīvām iegādes vienošanām. Ņemot vērā šo apstākli, Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja uzskatīt, ka apstrīdētajam lēmumam bija pietiekama saistība ar 1989. gada pārbaudes priekšmetu un mērķi ( ), tādēļ Regulas Nr. 17 20. panta 1. punktā noteiktais izmantošanas aizliegums nebija pārkāpts.

c) Starpsecinājumi

150. Līdz ar to otrais apelācijas pamats kopumā ir nepamatots.

C – Par tiesībām uz aizstāvību (trešais, ceturtais un piektais apelācijas pamats)

151. Izvirzot trešo, ceturto un piekto apelācijas pamatu, Solvay būtībā apgalvo, ka ir aizskartas tās tiesības uz aizstāvību.

152. Tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru dēļ var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai kavējuma naudas, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas Tiesas judikatūrā ir vairākkārt apstiprināts ( ). Tostarp tas ir kodificēts Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 48. panta 2. punktā ( ).

153. Solvay iebildumi, kurus tā ir izvirzījusi trešajā, ceturtajā un piektajā apelācijas pamatā, ļauj Tiesai precizēt savu judikatūru par tiesībām uz aizstāvību administratīvajā procesā, kurā tiek izskatīta lieta par aizliegtu vienošanos.

154. Procesuālais konteksts, kurā iekļaujas šie trīs apelācijas pamati, ir šāds:

– Pirms pirmā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 91/299) šajā lietā pieņemšanas 1990. gadā Komisija Solvay, pamatojoties uz paziņojumu par iebildumiem, deva iespēju iesniegt savus apsvērumus ( ). Tomēr Solvay netika piešķirta piekļuve lietas materiāliem tiešā nozīmē; uzņēmuma rīcībā tika nodotas vienīgi apsūdzošo dokumentu kopijas, uz kuriem Komisija savulaik pamatoja savu paziņojumu par iebildumiem ( ). Šādas rīcības mērķis bija “vienkāršot procesu” ( ).

– 2000. gadā, tātad, pirms tika pieņemts otrais šajā lietā apstrīdētais lēmums par naudas sodu (Lēmums 2003/6), Solvay netika no jauna uzklausīta ( ), uzņēmumam toreiz netika piešķirta arī piekļuve lietas materiāliem ( ).

– Komisija tikai otrajā tiesvedībā Vispārējā tiesā (lieta T‑57/01) iesniedza daļu administratīvā procesa lietas materiālu, ko Vispārējā tiesa Komisijai vairākkārt lūdza izdarīt, nosakot procesa organizatoriskos pasākumus ( ). Solvay Vispārējās tiesas kancelejā varēja iepazīties ar daudziem dokumentiem, kuriem tai līdz šim nekad nebija piešķirta piekļuve. Uzņēmumam tika dota arī iespēja iesniegt Vispārējai tiesai savus apsvērumus par attiecīgo dokumentu noderīgumu aizstāvībai ( ).

– Vispārējā tiesā Komisijai bija jāatzīst, ka tā vairs nevar atrast lietas materiālu atlikušo daļu, precīzāk sakot, piecas mapes ( ). Komisija Vispārējai tiesai nevarēja iesniegt arī iztrūkstošo dokumentu sarakstu ( ).

155. Ņemot vērā iepriekš minēto, Solvay apgalvo, ka, pirmkārt, ir pārkāptas tās tiesības piekļūt lietas materiāliem (trešais un ceturtais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. turpmāk 1. daļu) un, otrkārt, ir pārkāptas tās tiesības tikt uzklausītai (piektais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. turpmāk 2. daļu).

1) Par tiesībām piekļūt lietas materiāliem (trešais un ceturtais apelācijas pamats)

156. Tiesībās piekļūt lietas materiāliem, kas izriet no tiesību uz aizstāvību principa ievērošanas, ir paredzēts, ka Komisijai attiecīgajam uzņēmumam jāsniedz iespēja veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu attiekties uz tā aizstāvību, pārbaudi. Tas attiecas gan uz dokumentiem, kas ietver apsūdzošus, gan arī uz dokumentiem, kas ietver attaisnojošus pierādījumus, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju ( ).

157. Nav domstarpību par to, ka administratīvajā procesā Solvay tika iepazīstināta tikai ar tām lietas materiālu daļām, kuras Komisija apstrīdētajā lēmumā izmantoja pret šo uzņēmumu. Uzņēmums netika iepazīstināts ar daudziem citiem lietas materiālu dokumentiem, kuriem Solvay bija tiesības piekļūt saistībā ar tās tiesībām uz aizstāvību. Tādējādi Komisija ir pārkāpusi procesuālo pamatnormu ( ), kas izriet no tiesībām uz labu pārvaldību ( ). Šādu procesuālo pārkāpumu vairs nevar labot pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, it īpaši, izsniedzot atsevišķus dokumentus vēlākas tiesvedības laikā ( ).

158. Pašreizējā stadijā lietas dalībniekiem ir domstarpības tikai jautājumā par to, vai, ņemot vērā attiecīgo Komisijas procesuālo kļūdu, Vispārējai tiesai bija jāatceļ apstrīdētais lēmums. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmumu var atcelt procesuālo kļūdu dēļ, kas administratīvajā procesā pieļautas saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, tikai tad, ja to dēļ tika pārkāptas tiesības uz aizstāvību ( ).

159. Solvay, atšķirībā no Komisijas un Vispārējās tiesas, uzskata, ka tās tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, un savu viedokli pamato ar daudziem argumentiem. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatojas galvenokārt uz Savienības tiesībās atzītiem vispārīgiem principiem attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu, nevainīguma prezumpciju un pierādīšanas pienākuma sadali. Līdztekus Solvay apgalvo, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta saistībā ar 53. panta 1. punktu, kā arī Pamattiesību hartas 47. panta 2. punkts, 48. pants un 52. panta 3. punkts, ECPAK 6. pants un LES 6. panta 1. punkts.

160. Tomēr detalizētākus apsvērumus Solvay norāda tikai par tiesībām uz aizstāvību, kā arī pavisam nedaudz – par nevainīguma prezumpciju un pienākumu norādīt pamatojumu. Tās atsevišķajām norādēm uz Pamattiesību hartu, ECPAK 6. pantu un LES 6. panta 1. punktu nav autonomas nozīmes, tādēļ tās nav padziļināti jāizskata. Par LES 6. panta 1. punktu pietiek norādīt, ka pašā šajā tiesību normā nav ietvertas pamattiesību garantijas. Pirms Savienības pievienošanās ECPAK ( ) – tās iestādēm ECPAK 6. pants nav tieši piemērojams, tomēr tas tiek ņemts vērā, interpretējot un piemērojot Savienības tiesību vispārīgos principus un pamattiesības ( ).

161. Lai vērtētu Solvay iebildumus par tiesībām uz aizstāvību, nevainīguma prezumpciju un pienākumu norādīt pamatojumu, ierosinu sekot Komisijas piedāvātajai pārbaudes secībai, kas par pamatu izmanto pārsūdzētā sprieduma uzbūvi. Tādēļ, pirms pievērsties iebildumiem, kas attiecas uz pirmajā instancē pieejamiem dokumentiem (ceturtais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. b) punktu) es vispirms izteikšu savus apsvērumus par trešo un ceturto apelācijas pamatu (šajā ziņā skat. a) punktu), beigās es pievērsīšos iebildumiem, kas attiecas uz lietas materiālu pazudušo daļu (trešais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. c) punktu).

a) Trešā un ceturtā apelācijas pamata pieņemamība

162. Komisija apstrīd ceturtā apelācijas pamata un trešā apelācijas pamata vienas daļas pieņemamību. Tā argumentē, ka konkrēto dokumentu noderīguma izvērtēšana uzņēmuma aizstāvībai ir daļa no faktu un pierādījumu vērtējuma, ko var veikt tikai Vispārējā tiesa un ko principā nevar pārbaudīt apelācijas tiesvedībā.

163. Šī pieeja mani nepārliecina. Šajā lietā Tiesa netiek mudināta jautājumā par atsevišķiem dokumentiem, kas pieder pie lietas materiāliem, aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu ar savu vērtējumu ( ). Gluži pretēji, tā tiek mudināta pārbaudīt, vai, vērtējot faktus un pierādījumus, Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz pareizajiem kritērijiem. Tas ir tiesību jautājums, ko Tiesa apelācijas tiesvedībā var pārbaudīt ( ).

b) Par lietas materiālu daļām, kas pieejamas tikai Vispārējā tiesā (ceturtais apelācijas pamats)

164. Ceturtais apelācijas pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 417.–446. punktu, kas veltīti to lietas materiālu daļu noderīgumam Solvay aizstāvībai, kas pirmo reizi bija pieejami tikai tiesvedības laikā Vispārējā tiesā. Tā kā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šis noderīgums nav pierādīts, tā secināja, ka Komisija nav pārkāpusi tiesības uz aizstāvību ( ).

i) Ceturtā apelācijas pamata pirmā daļa

165. Ceturtā apelācijas pamata pirmajā daļā ir norādīti divi pārmetumi, kas ir izteikti pārsūdzētajam spriedumam, no tiem vienu es uzskatu par nepamatotu, bet otru – par pamatotu.

166. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējai tiesai bija iepriekš jāizvērtē pirmajā instancē izvirzītie iebildumi par tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem, proti, pirms apgalvotajām materiālo tiesību kļūdām vērtējumā. Pretējā gadījumā pastāv risks, ka, vērtējot dažādu dokumentu noderīgumu uzņēmuma aizstāvībai, Vispārējā tiesa ņem vērā secinājumus, kas izdarīti, analizējot apstrīdēto lēmumu pēc būtības.

167. Šis pirmais pārmetums ir jānoraida. Kā pamatoti ir norādījusi Komisija, starp materiālo tiesību un procesuālo tiesību iebildumu izvērtējumu nepastāv loģiski pamatota obligāta secība ( ). (Tas, vai, vērtējot procesuālo tiesību iebildumus, Vispārējā tiesa drīkst pēc būtības ņemt vērā uzņēmuma materiālo tiesību iebildumu likteni, vēl īpaši ir jāiztirzā trešā apelācijas pamata kontekstā ( ).)

168. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tai ir pārāk šaurs skatījums uz piekļuves lietas materiāliem mērķi. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa nedrīkstēja noraidīt dažādu dokumentu noderīgumu aizstāvībai, pamatojot savu nostāju ar to, ka Solvay jau bija zināma šajos dokumentos minētā informācija vai arī, ka tie attiecās uz jautājumiem, kurus uzņēmums tā kā tā jau bija izvirzījis.

169. Atšķirībā no pirmā, šis otrais pārmetums ir pamatots.

170. Piekļuves lietas materiāliem mērķis ir nodrošināt administratīvajā procesā iesaistītiem uzņēmumiem, kuriem tiek pārmests Savienības konkurences noteikumu pārkāpums (tos dēvē arī par “attiecīgajiem uzņēmumiem”), tiesību uz aizstāvību efektīvu izmantošanu ( ). Tiem jādod iespēja iepazīties ar Komisijas lietas materiālos ietilpstošiem pierādījumiem, lai, pamatojoties uz šiem pierādījumiem, uzņēmumi var efektīvi paust savus apsvērumus par secinājumiem, kādus Komisija ir izdarījusi paziņojumā par iebildumiem ( ). Šādā veidā tiek sekmēta attiecīgo uzņēmumu un Komisijas iespēju vienlīdzība un tādējādi arī godīgs administratīvais process.

171. Ja administratīvajā procesā attiecīgajam uzņēmumam netika paziņoti to attaisnojoši dokumenti, tad šim uzņēmumam vēlāk ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu ( ). Turklāt pietiek ar to, ka uzņēmums pierāda, ka tas attiecīgos attaisnojošos dokumentus būtu varējis izmantot savai aizstāvībai ( ).

172. Protams, tas pirmām kārtām attiecas uz tādiem dokumentiem, kas attiecīgajam uzņēmumam ļautu izteikt jaunus apgalvojumus. Spriedumā lietā Aalborg Portland Tiesa šajā ziņā runā par apgalvojumiem, “kuri neatbilst šajā stadijā Komisijas izdarītajiem secinājumiem un tādēļ kaut kādā veidā būtu varējuši ietekmēt tās iespējamajā lēmumā ietvertos vērtējumus, vismaz attiecībā uz uzņēmumam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru” ( ) [neoficiāls tulkojums].

173. Tomēr es nedomāju, ka no sprieduma lietā Aalborg Portland, kā arī no dažiem citiem spriedumiem, kuros Tiesa ir lietojusi līdzīgus formulējumus ( ), var izdarīt secinājumu, ka piekļuves lietas materiāliem mērķis vispārīgi ir tikai jaunu pierādījumu atrašana. Gluži pretēji, domāju, ka jau spriedumā lietā Aalborg Portland ir iedibināta zināma Tiesas atvērtība citiem mērķiem, proti, it īpaši ar formulējumu “kaut kādā veidā būtu varējuši ietekmēt” ( ).

174. Kā pamatoti norāda Solvay, piekļuves lietas materiāliem vienīgais mērķis nav dot attiecīgajiem uzņēmumiem iespēju administratīvajā procesā izvirzīt jaunus argumentus vai izteikt jaunus apgalvojumus. Gluži pretēji, piekļuvei lietas materiāliem ir būtiska praktiska nozīme arī tādēļ, ka tā attiecīgajam uzņēmumam ļauj salīdzināt administratīvajā procesā izvirzītos uzņēmuma argumentus ar trešo personu, piemēram, klientu, piegādātāju, konkurentu un nozaru organizāciju, apsvērumiem. Attiecīgais uzņēmums dažus trešo personu apsvērumus vajadzības gadījumā it īpaši var izmantot, lai labāk pamatotu Komisijai savus apsvērumus.

175. Ir acīmredzams, ka Komisija var piešķirt lielāku nozīmi attiecīgā uzņēmuma paskaidrojumiem, ja tie ir balstīti ne tikai uz paša uzņēmuma iekšējiem dokumentiem un atziņām vai vispārēji pieejamiem avotiem, bet gan rod apstiprinājumu arī trešo personu apsvērumos, kurām, iespējams, ir pretējas intereses ( ). Tas tādēļ, ka administratīvajā procesā ir svarīgi, lai attiecīgais uzņēmums ne tikai izvirzītu noderīgus argumentus, bet arī izvirzītu tos pamatoti un varētu tos pietiekami pamatot.

176. Šo apstākli Vispārējā tiesa neņem vērā, vairākās vietās pārsūdzētajā spriedumā norādot, ka noteiktu dokumentu neizpaušana administratīvā procesa laikā nevarēja Solvay nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu, jo:

– uzņēmumam dokumentos minētie faktori “bija nezināmi” ( ),

– uzņēmums varēja pats sniegt noteiktu informāciju ( ), nepamatojoties uz savu konkurentu dokumentiem ( ),

– uzņēmums noteiktus, no dokumentiem izrietošus argumentus jau bija izvirzījis ( ), vai

– Komisija bija informēta par faktiski pastāvošo situāciju, par ko liecināja dokumenti ( ).

177. Piekļuvei lietas materiāliem jāļauj attiecīgajam uzņēmumam labāk nodrošināt savu aizstāvību ( ), nekā uzņēmums to būtu varējis izdarīt tikai saviem spēkiem. Pārāk šauri interpretējot piekļuves lietas materiāliem mērķi, neņemot vērā šeit minētos aspektus ( ), Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā tiesību uz aizstāvību piemērojamību administratīvā procesā un tādējādi ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

ii) Ceturtā apelācijas pamata otrā daļa

178. Ceturtā apelācijas pamata otrajā daļā Solvay pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir izvirzījusi pārāk stingras prasības tiesību uz aizstāvību pārkāpuma pierādīšanai. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz dažām pārsūdzētā sprieduma daļām, kurās Vispārējā tiesa norāda, ka:

– Solvay “nav pierādījusi, ka [noteiktu dokumentu] neizpaušana varēja prasītājai nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu” ( ), un

– pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem Solvay izvirzītie fakti neliek apšaubīt apstrīdētajā lēmumā ietverto Komisijas analīzi ( ).

179. Kā Solvay pamatoti apgalvo, pieņēmums par to, ka procesuālas kļūdas dēļ, kas pieļauta saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību, nepamatojas uz kritēriju, vai attaisnojoša dokumenta nenodošana uzņēmuma rīcībā “ir ietekmējusi” procesa norisi tam nelabvēlīgi un Komisijas lēmuma saturu, bet gan, vai šāda rīcība “varēja ietekmēt” procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu ( ).

180. Pirmajā brīdī atšķirība starp formulējumiem “ir ietekmējis” un “varēja ietekmēt” var likties minimāla. Tādēļ tiek mēģināts Solvay iebildumu noraidīt kā semantisku niansi.

181. Tomēr patiesībā šīs valodas nianses atklāj, ka, analizējot Solvay apgalvojumu par tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Vispārējā tiesa ir noteikusi kļūdainus kritērijus. Tā nepamatoti ir izvirzījusi prasību pierādīt, ka, nododot uzņēmuma rīcībā strīdīgos dokumentus, administratīvajam procesam būtu cits iznākums ( ). Īstenībā Vispārējai tiesai būtu bijis jāņem vērā tikai tas, vai attiecīgais uzņēmums ir pierādījis kaut vai nelielas varbūtības iespēju, ka administratīvajā procesā nepieejamie dokumenti būtu bijuši noderīgi tā aizstāvībai ( ). Tas tādēļ, ka attiecīgajam uzņēmumam nav jāpierāda, ka Komisija būtu pieņēmusi atšķirīgu lēmumu, ja uzņēmums būtu varējis iepazīties ar nepaziņotajiem dokumentiem ( ).

182. No iepriekš minētā izriet, ka, izvērtējot tiesības uz aizstāvību, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

183. Turklāt Solvay šajā ziņā apgalvo, ka ir pārkāpta arī nevainīguma prezumpcija, tomēr, pēc manām domām, šim iebildumam, kas izvirzīts līdztekus apgalvotajam tiesību uz aizstāvību pārkāpumam, nav autonomas nozīmes, tādēļ es to sīkāk neanalizēšu.

184. Visbeidzot, Solvay uzskata pārsūdzētā sprieduma pamatojumu par pretrunīgu, jo sākotnēji Vispārējā tiesa norāda pareizo pārbaudes kritēriju (“būtu kaut nelielas iespējas novest administratīvo procesu pie cita iznākuma” ( )), turpretī vēlāk tā nosaka stingrāku kritēriju (Solvay “nav pierādījusi, ka [..] dokumentu neizpaušana būtu prasītājai nelabvēlīgi ietekmējusi procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu” ( ) un “neliek apšaubīt apstrīdētajā lēmumā ietverto Komisijas analīzi” ( )). Tomēr, kā jau iepriekš minēts ( ), prasība pierādīt tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jautājums pēc būtības, nevis jautājums par pārsūdzētā sprieduma pamatojumu. Vispārējā tiesa, iespējams, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar tiesībām uz aizstāvību, tomēr no tā uzreiz neizriet pamatojuma trūkums.

iii) Starpsecinājumi

185. Tādējādi ceturtais apelācijas pamats pārsvarā ir pamatots. Pirmkārt, izvērtējot nepieejamo dokumentu nozīmīgumu administratīvajā procesā, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā piekļuves lietas materiāliem mērķi, un, otrkārt, tā ir izvirzījusi pārāk stingras prasības tiesību uz aizstāvību pārkāpuma pierādīšanai.

c) Par lietas materiālu daļu pazaudēšanu (trešais apelācijas pamats)

186. Trešais apelācijas pamats ir veltīts jautājumam par Komisijas lietas materiālu daļu pazaudēšanu. Tas vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 465.–482. punktu, kuros Vispārējā tiesa izskata jautājumu, vai no piecu mapju ar lietas materiāliem pazušanas izriet Solvay tiesību uz aizstāvību pārkāpums ( ), un atbild uz šo jautājumu noliedzoši ( ).

187. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz daudziem kritizējamiem punktiem attiecīgajā sprieduma daļā, kurai ir veltītas visas sešas trešā apelācijas pamata daļas. Tomēr tās daudzkārt dublējas. Galvenais visos gadījumos ir jautājums, vai Vispārējā tiesa drīkstēja noliegt iespēju, ka pazudušie lietas materiāli varēja būt noderīgi Solvay aizstāvībai ( ).

188. Piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši.

189. Šiem apsvērumiem būtu jāpamatojas uz to, ka uzņēmumam, kuram administratīvā procesā nelikumīgi ir liegta piekļuve noteiktām lietas materiālu daļām, Vispārējā tiesā tikai ir jāpierāda, ka tas attiecīgos dokumentus būtu varējis izmantot savai aizstāvībai ( ). Ir pietiekami, ja uzņēmums pierāda kaut vai nelielas varbūtības iespēju, ka administratīvajā procesā nepieejamie dokumenti būtu bijuši noderīgi tā aizstāvībai ( ).

190. Šajā lietā Vispārējai tiesai izvērtēt Solvay nepieejamo lietas materiālu daļu lietderību apgrūtina tas, ka attiecīgie dokumenti nebija atrodami.

191. Protams, nebūtu atbilstīgi vienmēr automātiski uzskatīt, ka pazudušās lietas materiālu daļas varētu būt noderīgas attiecīgā uzņēmuma aizstāvībai. Piemēram, ja, pamatojoties uz nopietnu satura rādītāju, var ticami secināt, ka attiecīgajās lietas materiālu daļās atradās tikai dokumenti, kuriem tāpat nebūtu ļauts piekļūt, tas it īpaši attiecas uz lēmuma projektiem un Komisijas iekšējām piezīmēm, bet var attiekties arī uz citiem konfidenciāliem dokumentiem ( ), tad a priori drīkst izslēgt tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

192. Tomēr šajā lietā pazudušo lietas materiālu daļu saturu nebija iespējams rekonstruēt pat daļēji ( ). Ciktāl noprotams, judikatūrā vēl nav precizēts, kam ļaunums rodas no šī apstākļa. Tas tādēļ, ka līdz šim taisītie spriedumi attiecās uz administratīvā procesa dokumentiem, kuru saturs bija zināms un kurus Vispārējā tiesa varēja pārbaudīt ( ).

193. Principā attiecīgajam uzņēmumam ir pienākums norādīt pamatojumu un iesniegt pierādījumus par to, ka uzņēmums būtu varējis savai aizstāvībai izmantot tās lietas materiālu daļas, kurām tam administratīvajā procesā tika nelikumīgi liegta piekļuve ( ). Tomēr tas ir piemērojams tikai tiktāl, ciktāl uzņēmumam ir pieejamas visādā ziņā nopietnas norādes par tā rīcībā nenodoto dokumentu autoriem, ka arī to raksturu un saturu.

194. Turpretī par to, ka lietas materiālu daļas nav atrodamas, atbildīga ir Komisija. Proti, saskaņā ar labas pārvaldības principu Komisijai ir pienākums pienācīgi pārvaldīt lietas un tās droši uzglabāt. Atbilstīga lietu pārvaldīšana it īpaši nozīmē arī nopietna satura rādītāja izveidi, lai vēlāk varētu nodrošināt piekļuvi lietas materiāliem.

195. Ja, kā šajā gadījumā, šāda satura rādītāja trūkuma dēļ nevar droši rekonstruēt pazudušo lietas materiālu daļu saturu, tad jautājumā par tiesībām uz aizstāvību tas ļauj izdarīt tikai vienu secinājumu, proti, ka nevar noliegt, ka attiecīgais uzņēmums neatrodamos dokumentus būtu varējis izmantot savai aizstāvībai.

196. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā tiek izdarīts gluži pretējs pieņēmums. Pēc Vispārējās tiesas domām, var noliegt iespēju, ka iztrūkstošajās lietas materiālu daļās Solvay būtu varējusi atrast savai aizstāvībai noderīgus dokumentus ( ).

197. Vispārējā tiesa savu viedokli pamato ar to, ka visi materiālo tiesību iebildumi (“materiālie iebildumi”), ko Solvay ir izvirzījusi par apstrīdēto lēmumu, ir noraidāmi ( ). Tātad vērtējums par pazudušo lietas materiālu daļu noderīgumu Solvay aizstāvībai tiek sasaistīts ar tās iebildumu, kurus tā izvirza par secinājumiem par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, pamatotību ( ). Citiem vārdiem sakot, kuram līdz šim bija sliktas kārtis, par to Vispārējā tiesa šķiet prezumējam, ka tas arī atlikušajās lietas materiālu daļās nebūtu varējis atrast trumpjus.

198. Šī pieeja ir juridiski kļūdaina. Protams, tas, vai tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ir jāizvērtē, ņemot vērā katra individuālā gadījuma īpašos apstākļus. Tomēr šim izvērtējumam jānotiek, ņemot vērā, kādā nodarījumā Komisija apsūdz attiecīgo uzņēmumu, tātad, kādus pārmetumus tā izvirza attiecīgajam uzņēmumam ( ), jo uzņēmumam ir jāaizstāvas pret šiem Komisijas “iebildumiem”. Turpretī ir pilnīgi nesvarīgi, kādus materiālos iebildumus uzņēmums līdz šim ir cēlis pret apstrīdēto lēmumu un vai šie iebildumi ir pieņemti.

199. Vispārējā tiesa pazudušo dokumentu noderīgumu Solvay nepamatoti pakārto jautājumam, vai uzņēmuma līdzšinējais arguments “ir atzīts par neefektīvu” ( ) vai “neatbilst faktiem” ( ), vai Solvay ir apstrīdējusi noteiktus Komisijas secinājumus ( ) un vai tā līdz šim nav palikusi parādā noteiktus skaidrojumus ( ).

200. Pareizi būtu bijis jautāt vienīgi par to, vai neatrodamajās lietas materiālu daļās, iespējams, bija informācija, kas Solvay būtu ļāvusi labāk pamatot līdzšinējos argumentus, kas izvirzīti par apstrīdēto lēmumu, vai pat norādīt jaunus argumentus.

201. Vispārējā tiesa izvairās no šā jautājuma, priekšplānā izvirzot Komisijas rīcībā esošos pierādījumus par dominējoša stāvokļa esamību un tā ļaunprātīgu izmantošanu ( ). Tomēr tādējādi tā pilnībā ignorē apstākli, ka pazudušajās lietas materiālu daļās varēja būt informācija, kas varētu iedragāt pierādījumu bāzi vai katrā ziņā parādīt to citā gaismā. Uz to pamatoti ir norādījusi Solvay.

202. Pirmkārt, šajā ziņā ir būtiski, ka prima facie lielas tirgus daļas gan pierāda Solvay dominējošo stāvokli. Tomēr, kā atzīst pati Vispārējā tiesa ( ), tas ir piemērojams tikai ar nosacījumu, ka eksistē ārkārtēji apstākļi ( ). Tomēr Vispārējā tiesa nepaskaidro, kāpēc Solvay pašai būtu jāzina visi iespējamie ārkārtējie apstākļi, lai no pazaudētajiem dokumentiem nevarētu izrietēt nekas jauns tās aizstāvībai ( ). Noderīga informācija par tirgus daļām, konkurentu ietekmīgumu un attiecīgā uzņēmuma klientu varbūtējās ietekmes uz tirgu apmēru katrā ziņā var izrietēt arī no trešo personu apsvērumiem ( ).

203. Otrkārt, jāatgādina, ka Solvay noteiktas prakses, piemēram, tās piešķirto atlaižu, ļaunprātīgais raksturs gan izriet no “tiešiem dokumentāriem pierādījumiem” ( ). Tomēr, pretēji pirmajam iespaidam, ļaunprātīgas izmantošanas esamība ir jānoraida, ja eksistē norādes uz objektīva ekonomiskā pamatojuma esamību ( ). Šādām norādēm nav obligāti jāizriet no dominējoša uzņēmuma vides, tās var sniegt arī trešās personas, piemēram, attiecīgā uzņēmuma klienti. Tādējādi nevar noliegt, ka šīs norādes būtu izrietējušas no pazudušajām lietas materiālu daļām ( ).

204. Pretēji tam, kā uzskata Vispārējā tiesa, Solvay pienākums nebija pierādīt, cik precīzi no pazudušajām lietas materiālu daļām varētu izrietēt tai labvēlīgas norādes. Vispārējā tiesā nebija iespējams rekonstruēt šo dokumentu saturu un nevienam nevar prasīt paveikt neiespējamo. Solvay nav jāatbild par šīs situācijas sekām, jo par attiecīgo dokumentu pazušanu ir atbildīga Komisija ( ). Tādējādi Vispārējās tiesas nemitīgi atkārtotais pieņēmums, ka Solvay bija pamatoti jāpierāda pazudušo dokumentu noderīgums tās aizstāvībai ( ), bija juridiski kļūdains.

205. Tātad rezumējot jāsecina, ka, izvērtējot jautājumu, vai neatrodamie dokumenti no lietas materiālu klāsta varēja būt noderīgi Solvay aizstāvībai, Vispārējā tiesa ir piemērojusi nepareizus kritērijus. Tā nav ņēmusi vērā prasības, kas šajā ziņā izriet no tiesībām uz aizstāvību. Tādējādi trešais apelācijas pamats ir pieņemams.

206. Šajā ziņā Solvay apgalvotajam nevainības prezumpcijas pārkāpumam nav autonomas nozīmes, kas būtu plašāka par izskatīto jautājumu par pienākumu norādīt pamatojumu un iesniegt pierādījumus tiesību uz aizstāvību kontekstā. Tādēļ tajā nav īpaši jāiedziļinās.

2) Par tiesībām tikt uzklausītam (piektais apelācijas pamats)

207. Izvirzot piekto apelācijas pamatu, Solvay vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 184.–193. punktu, kuros Vispārējā tiesa secina, ka Komisijai nebija pienākuma pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas no jauna uzklausīt attiecīgo uzņēmumu ( ). Turpretī Solvay uzskata, ka 2000. gada administratīvajā procesā to vajadzēja uzklausīt, jo pirmajam lēmumam par naudas sodu (Lēmums 91/299), ko atcēla Vispārējā tiesa, ne tikai nebija apstiprināts autentiskums, bet tas turklāt arī tika pieņemts, nenodrošinot nepieciešamo piekļuvi lietas materiāliem.

a) Piektā apelācijas pamata pirmā daļa

208. Šā apelācijas pamata pirmajā daļā Solvay apgalvo, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta saistībā ar 53. panta 1. punktu. Pārsūdzētajā spriedumā netiek izskatīts jautājums, vai pirmajā administratīvajā procesā pieļautie procesuālie trūkumi, kas saistīti ar piekļuvi lietas materiāliem, ir pamats jaunai uzklausīšanai. Tādējādi Vispārējā tiesa neiedziļinās Solvay iebildumā, ko tā ir izvirzījusi tiesvedībā pirmajā instancē.

209. Šis arguments ir jānoraida. Vispārējā tiesa, lai arī tikai ar vienu teikumu, ir iedziļinājusies jautājumā par jaunas uzklausīšanas nepieciešamību iepriekšējo procesuālo trūkumu dēļ, kas saistīti ar piekļuvi lietas materiāliem, proti, tā atbildē uz šo jautājumu ir norādījusi uz saviem apsvērumiem par piekļuvi lietas materiāliem ( ). No Vispārējās tiesas viedokļa tas bija loģiski un konsekventi, jo tā uzskatīja, ka Komisija attiecībā uz nenotikušo piekļuvi lietas materiāliem nav pārkāpusi tiesības uz aizstāvību ( ). Tādējādi atbilstoši pārsūdzētajā spriedumā izvēlētajam risinājumam nebija vajadzības no jauna uzklausīt Solvay.

210. Līdz ar to Vispārējās tiesas apsvērumi par tiesībām tikt uzklausītam ir pietiekami pamatoti. Tas, vai tajos arī pēc būtības nav pieļauta neviena kļūda tiesību piemērošanā, tiek izskatīts piektā apelācijas pamata otrajā daļā, kuru es tagad aplūkošu.

b) Piektā apelācijas pamata otrā daļa

211. Piektā apelācijas pamata otrajā daļā Solvay pēc būtības iedziļinās jautājumā, vai procesuālo trūkumu, kas 1990. gadā radās saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem, vēlāk, t.i., pirms otrā, šajā lietā strīdīgā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 2003/6) pieņemšanas, dēļ uzņēmums bija jāuzklausa no jauna.

212. Solvay galvenokārt apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības tikt uzklausītai, kā arī tiesības uz aizstāvību kopumā. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja līdztekus iebilst, ka ir pārkāpts Pamattiesību hartas 47. panta 2. punkts, 48. pants un 52. panta 3. punkts, ECPAK 6. pants un LES 6. panta 1. punkts, labas pārvaldības princips, kā arī LESD 266. pants (iepriekš EKL 233. pants). Visiem šiem iebildumiem kopīgs ir pārmetums, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka Komisijai no jauna bija jāuzklausa Solvay.

213. Tiesības tikt uzklausītam ir tiesību uz aizstāvību daļa, kas jāņem vērā administratīvajā procesā saistībā ar lietu par aizliegtu vienošanos. Tiesības uz aizstāvību nozīmē, ka izmeklējamam uzņēmumam administratīvajā procesā tiek dota iespēja darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu patiesumu un atbilstību, kā arī par Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem ( ). Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī šis princips parasta likuma līmenī atspoguļojās Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktā ( ).

214. Nav domstarpību par to, ka šajā lietā 1990. gadā, proti, pirms pirmā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 91/299) pieņemšanas, Komisija uzklausīja Solvay saistībā ar paziņojumu par iebildumiem. Domstarpības ir tikai jautājumā par to, vai pasākumos, kas Komisijai saskaņā ar EKL 233. pantu (tagad LESD 266. pants) ir jāīsteno pēc pirmā lēmuma par naudas sodu atcelšanas, ietilpa arī jauna uzklausīšana.

215. Administratīvajā procesā saistībā ar lietu par aizliegtu vienošanos, kas ierosināts saskaņā ar Regulu Nr. 17, no EKL 233. panta obligāti neizriet pienākums Komisijai no jauna izskatīt visu lietu kopumā. Gluži pretēji, Komisija procesu var atsākt izskatīt no tās vietas, kur Savienības tiesas ir konstatējušas procesuālu kļūdu. Ja procesuālās darbības, kas hronoloģiski veiktas pirms procesuālās kļūdas, ir likumīgas, tās nav jāatkārto.

216. PVC lietā, kurā pirmais Komisijas lēmums tika atcelts formālas kļūdas dēļ, Komisāru kolēģijai to galīgi pieņemot, Tiesa piekrita, ka otro, principā identiski formulēto lēmumu Komisija pieņēma, no jauna neuzklausot attiecīgos uzņēmumus ( ). Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir balstījusies uz šo judikatūru, lai pamatotu, ka arī šajā lietā Solvay nebija no jauna jāuzklausa ( ).

217. Pirmajā brīdī šķiet, ka PVC lietā un šajā lietā faktiski ir vienāda situācija, jo arī šajā lietā pirmais Komisijas lēmums par naudas sodu (Lēmums 91/299) tika atcelts formālas kļūdas administratīvā procesa beigās dēļ, precīzāk sakot, lēmuma autentiskuma apstiprinājuma trūkuma dēļ.

218. Tomēr tuvāk aplūkojot, var saskatīt būtisku atšķirību, proti, atšķirībā no PVC lietas, šajā lietā administratīvo procesu raksturoja vēl cits nopietns trūkums, kas radās daudz agrāk pirms lēmuma par naudas sodu galīgās pieņemšanas un autentiskuma apstiprināšanas, t.i., attiecīgajam uzņēmumam – Solvay – netika nodrošināta juridiskajām prasībām atbilstīga piekļuve lietas materiāliem ( ).

219. Savienības tiesas savos spriedumos par pirmo lēmumu par naudas sodu (Lēmums 91/299) ( ) gan nav pievērsušās jautājumam par tiesībām piekļūt lietas materiāliem un tiesībām uz aizstāvību, tās, gluži pretēji, ir izskatījušas vienīgi jautājumu par lēmuma autentiskuma apstiprināšanu. Tomēr no tā nevar secināt, ka Savienības tiesas būtu apstiprinājušas administratīvā procesa pienācīgu norisi, kas attiecas uz piekļuvi lietas materiāliem un tiesībām uz aizstāvību.

220. Gluži pretēji, Pirmās instances tiesa attiecībā uz Lēmumu 91/297, kas pieņemts tajā pašā administratīvajā procesā saistībā ar lietu par aizliegtu vienošanos kā Lēmums 91/299, secināja, ka nepietiekamas piekļuves lietas materiāliem dēļ ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību ( ). Turklāt jau kopš 1982. gada eksistēja skaidra Komisijas prakse attiecībā uz piekļuves nodrošināšanu lietas materiāliem ( ).

221. Jāpiekrīt Komisijai, ka dažādie Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumi jautājumā par nodrošināmās piekļuves lietas materiāliem mērķiem un apjomu nesniedza vienotu viedokli ( ). Tomēr vēlākais brīdī, kad 2000. gadā tika pieņemts šajā lietā strīdīgais otrais lēmums par naudas sodu, visas iespējamās neskaidrības šajā jautājumā jau sen bija novērstas ( ).

222. Šādos apstākļos Komisijai šajā lietā pēc tam, kad pirmais lēmums par naudas sodu tika atcelts, administratīvais process bija jāatsāk stadijā uzreiz pēc paziņojuma par iebildumiem paziņošanas. Tai atbilstoši tiesiskajām norādēm bija jānodrošina Solvay pilnīga piekļuve lietas materiāliem un, pamatojoties uz šo apstākli, uzņēmums no jauna jāuzklausa.

223. Attiecībā uz Komisijas pienākumu no jauna uzklausīt attiecīgo uzņēmumu pēc tam, kad tas ir iepazinies ar lietas materiāliem, neko nemaina arī apstāklis, ka otrā, šajā lietā strīdīgā lēmuma par naudas sodu (Lēmums 2003/6) pamatā nebija nekādu jaunu iebildumu ( ). Solvay gan jau 1990. gadā bija iespēja izteikt savus apsvērumus par iebildumiem, uz kuriem Komisija pamatoja gan savu pirmo, gan otro lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodu, tomēr šie apsvērumi uzņēmumam bija jāsniedz, pamatojoties uz ļoti fragmentārām zināšanām par lietas materiāliem, jo tam tika ļauts iepazīties tikai ar apsūdzošiem dokumentiem ( ).

224. Tiesības tikt uzklausītam nenozīmē tikai tiesības izteikt savus apsvērumus par visiem Komisijas iebildumiem. Gluži pretēji, attiecīgajam uzņēmumam jābūt iespējai iesniegt savus apsvērumus, pārzinot visas tam likumīgi pieejamās lietas materiālu sastāvdaļas. Pretējā gadījumā konkurences pārkāpumu procedūrā tiesības uz aizstāvību zaudētu lielu daļu savas efektivitātes.

225. Iespējai iesniegt savus apsvērumus ir pavisam cita kvalitāte, ja attiecīgais uzņēmums pirms tam pienācīgi ir varējis piekļūt lietas materiāliem. It īpaši ir acīmredzams, ka uzņēmums, kuram ir tikusi nodrošināta piekļuve ne tikai apsūdzošiem, bet arī attaisnojošiem dokumentiem, pret Komisijas iebildumiem var aizstāvēties efektīvāk nekā uzņēmums, kuram ir ļauts iepazīties tikai ar apsūdzošiem lietas materiāliem.

226. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot tiesības tikt uzklausītam, uzskatot, ka Komisijai nav no jauna jāuzklausa Solvay. Galu galā, šajā lietā tiek turpinātas kļūdas tiesību piemērošanā, kas pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas attiecībā uz tiesībām piekļūt lietas materiāliem ( ).

227. Šajā lietā nav tuvāk jāiedziļinās Solvay izvirzītajā jautājumā par labas pārvaldības principu, jo līdztekus argumentiem par tiesībām uz aizstāvību un tiesībām tikt uzklausītam argumentiem, kas pamatoti uz šo principu, nav autonomas nozīmes. Kā jau iepriekš skaidrots ( ), līdzīgi nav jāiedziļinās jautājumā par ECPAK 6. pantu un LES 6. panta 1. punktu.

c) Starpsecinājumi

228. Tādējādi kopumā piektā apelācijas pamata otrā daļa ir pieņemama.

D – Par tiesībām uz lietas savlaicīgu izskatīšanu (pirmais apelācijas pamats)

229. Izvirzot pirmo apelācijas pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 119.–142. punktu, Solvay apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā. Tiesas judikatūrā šīs pamattiesības ir atzītas par Savienības tiesību vispārēju principu gan administratīvajā procesā Komisijā, gan tiesvedībā Savienības tiesās ( ). Tagad tas ir nostiprināts arī Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā un 47. panta 2. punktā.

230. Kaut gan Savienības tiesas jau vairākkārt ir izskatījušas saprātīga termiņa jautājumu konkurences lietās, man Solvay izvirzītie tiesību jautājumi šķiet īpaši svarīgi. Pirmkārt, tie attiecas uz lietu, kurā kopējais procesa ilgums, ņemot vērā visus administratīvā procesa un tiesvedības posmus, neapšaubāmi ir bijis īpaši liels. Otrkārt, šie iebildumi ir skatāmi kontekstā ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā 2009. gada 1. decembrī, ar kuru Eiropas Savienības Pamattiesību harta ir kļuvusi par saistošām tiesībām (LES 6. panta 1. punkts).

231. Pirmais apelācijas pamats iedalās kopumā piecās daļās, no kurām savukārt viena daļa attiecas uz procesa ilgumu (skat. turpmāk 1) punktu) un otra daļa ir veltīta pārmērīgajam procesa ilgumam (skat. turpmāk 2) punktu).

1) Procesa ilguma vērtējumam izvirzītās prasības (pirmā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa)

232. Pirmā apelācijas pamata abas pirmās daļas ir veltītas juridiskajām prasībām, kas izvirzītas procesa ilguma vērtējumam.

a) Par iepriekšēju jautājumu, vai Solvay iebildumi ir neefektīvi

233. Pretēji Komisijas uzskatam – Solvay iebildumi par procesa ilgumu katrā ziņā nav “lielākoties neefektīvi”. Protams, ka, lai, iespējams, atceltu pārsūdzēto spriedumu, ir jāiet vēl tālāk, proti, ir jāapsver sankcijas pārāk ilga procesa dēļ. Tāpat arī ir jāizskata jautājums par procesa ilgumu kā tādu ( ), jo bez pārmērīga procesa ilguma konstatācijas a priori nevar uzskatīt par pārkāptām tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu. Tiesai apelācijas tiesvedībā ir jābūt iespējai no juridiskā viedokļa pārbaudīt kritērijus, kurus Vispārējā tiesa ir izmantojusi, vērtējot procesa ilgumu.

234. Solvay iebildumi par procesa ilgumu visādā ziņā būtu neefektīvi tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja tos izvirzītu atsevišķi no iebildumiem par pārmērīga procesa ilguma radītajām juridiskajām sekām. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Gluži pretēji, pārsūdzētais spriedums tiek kritizēts no abiem aspektiem, turklāt pirmā apelācijas pamata trešā un piektā daļa it īpaši ir veltītas juridiskajām sekām.

235. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas izvirzītais iebildums par neefektivitāti ir jānoraida.

b) Par procesa ilguma izvērtēšanas kopumā nepieciešamību (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)

236. Pirmā apelācijas pamata pirmajā daļā Solvay apgalvo, ka, vērtējot procesa ilgumu, Vispārējā tiesa ir izolēti aplūkojusi tikai atsevišķus administratīvā procesa un tiesvedības posmus, nevērtējot procesu kopumā, kas ilgst kopš 1989. gada aprīlī veiktās pārbaudes.

237. Saprātīgais termiņš tiek izvērtēts, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus, it īpaši ņemot vērā tiesvedības nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību ( ). Šajā ziņā Tiesa ir arī precizējusi, ka atbilstošo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs ( ).

238. Procesa ilguma atbilstīgs izvērtējums neapšaubāmi nozīmē arī to, ka Vispārējā tiesa īpaši vērtē katra atsevišķā procesa posma ilgumu ( ). Ja kāds no procesa posmiem ir bijis pārmērīgi ilgs, tad šis apstāklis vien jau pamato secinājumu, ka ir pārkāptas tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu ( ).

239. Tomēr procesa ilguma atbilstīgs izvērtējums nozīmē ne tikai šādu “savrupu” vērtējumu, bet arī administratīvā procesa, kā arī iespējamo tiesvedību ilguma izvērtēšanu kopumā ( ).

240. Pret prasību veikt izvērtēšanu kopumā nevar iebilst, norādot, ka administratīvajam procesam un tiesvedībai ir dažāds raksturs un prasības, kas jāizpilda pārvaldes iestādei vai attiecīgi Vispārējai tiesai, ir nostiprinātas dažādās Pamattiesību hartas vietās. No attiecīgā uzņēmuma viedokļa galvenais ir tikai tas, kad objektīva struktūra tā “lietā” pieņems galīgo lēmumu. Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkts un 47. panta 2. punkts ir tikai viena un tā paša procesuālā principa divas izpausmes, proti, ka procesa dalībniekiem ir tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā.

241. Parasti, ja neviens no administratīvā procesa vai tiesvedības posmiem pats par sevi nav pārmērīgi ilgs, gan nevar uzskatīt, ka tiesības uz lietas savlaicīgu izskatīšanu ir pārkāptas. Tomēr, jo vairāk posmu veido procesu kopumā, proti, viens vai vairāki administratīvie procesi un/vai tiesvedības, jo lielāku nozīmi iegūst tā kopējā ilguma vērtējums.

242. Šajā lietā administratīvā procesa pirmajai daļai (1989.–2000. gads) un pirmajai tiesvedībai (1991.–2000. gads) sekoja, kaut arī rudimentāra, administratīvā procesa otrā daļa (2000. gads), kā arī otra tiesvedība (kopš 2001. gada marta) ( ). Pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas brīdī visu šo procesa posmu kopējais ilgums jau pārsniedza 20 gadus, līdz šodi