ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 363/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 8. jūlijā iesniedza Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Spānija) – CB/Tribunal Económico Administrativo Regional de Galicia

(Lieta C-521/19)

(2019/C 363/11)

Tiesvedības valoda – spāņu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Superior de Justicia de Galicia

Pamatlietas puses

Prasītājs: CB

Atbildētāja: Tribunal Económico Administrativo Regional de Galicia

Prejudiciālais jautājums

Vai, ņemot vērā neitralitātes, krāpšanas nodokļu jomā un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma un konkurences izkropļojuma aizlieguma principus, PVN direktīvas (1) 73. un 78. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums un judikatūra, kurā tas tiek interpretēts, saskaņā ar kuru gadījumos, kad nodokļu iestāde konstatē slēptus ar pievienotās vērtības nodokli apliekamus darījumus, par kuriem nav izsniegti rēķini, ir jāuzskata, ka pievienotās vērtības nodoklis ir iekļauts par minētajiem darījumiem pušu nolīgtajā cenā?

Tādēļ KRĀPŠANAS gadījumos, kuros darījums no nodokļu iestādes tika slēpts, var uzskatīt, – kā to var secināt no EST 2016. gada 28. jūlija (lieta C-332/15, Astone (2)), 2016. gada 5. oktobra (lieta C-576/15, Marinova (3)) un 2018. gada 7. marta (C-159/17, Dobre (4), EU:C:2018:161) sprieduma, – ka samaksātajās un saņemtajās summās PVN nav iekļauts, lai veiktu attiecīgu aprēķinu un uzliktu atbilstošu sodu.

(1) Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).

(2) Spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, Astone (C-332/15, EU:C:2016:614).

(3) Spriedums, 2016. gada 5. oktobris, Maya Marinova (C-576/15, EU:C:2016:740).

(4) Spriedums, 2018. gada 7. marts, Dobre (C-159/17, EU:C:2018:161).
3)

Direktīvas 2000/60/EK 11. panta 1. punkta, 3. punkta a), c) un e) apakšpunkta un 4. punkta pārkāpums Saskaņā ar Direktīvas 2000/60/EK 11. panta 1. punktu “visas dalībvalstis nodrošina, ka katrā upju baseinu apgabalā vai starptautiska upju baseina daļā, kas atrodas tās teritorijā, ņemot vērā 5. pantā paredzētās analīzes rezultātus, tiek īstenota pasākumu programma, lai sasniegtu 4. pantā noteiktos mērķus.” 3. punkta a), c) un e) apakšpunktā ir uzskaitīti daži pamatpasākumi, kas šajā pasākumu programmā ir jāiekļauj. Tās pašas tiesību normas 4. punktā ir atsauce uz papildpasākumiem, kas ir jāizstrādā un jāīsteno papildus pamatpasākumiem. Komisija uzskata, ka Spānijas Karaliste Guadalquivir upes baseina apsaimniekošanas plānā nav iekļāvusi atbilstošus pamatpasākumus un papildpasākumus un tādēļ nav izpildījusi Direktīvas 2000/60/EK 11. panta 1. punktā, 3. punkta a), c) un e) apakšpunktā un 4. punktā paredzētos pienākumus.
5)

Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, vai minētās Eiropas tiesību normas tomēr atļauj nelabvēlīgus un diskriminējošus nodokļu režīmus, ko valsts likums paredz attiecībā uz “vēsturiskiem spēkratiem un transportlīdzekļiem, kas ir vērtīgi kolekcionāriem” tieši to vecuma dēļ, un kas palielina nodokļu slogu lielāka to izraisītā piesārņojuma dēļ, tādējādi samazinot šo spēkratu aizsardzību, kavējot to vērtības paaugstināšanu un atņemot stimulu to saglabāšanai?
1)

a) Vai ieceļošanas aizliegums, kurš trešās valsts valstspiederīgajam noteikts citā nolūkā, kas “nav saistīts ar migrāciju”, katrā ziņā ietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (1), darbības jomā tad, ja dalībvalsts nav izmantojusi šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikto iespēju? b) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir noliedzoša: vai šāds ieceļošanas aizliegums neietilpst Direktīvas 2008/115/EK darbības jomā arī tad, ja trešās valsts valstspiederīgais jau neatkarīgi no tā, ka attiecībā uz to ir izdots izraidīšanas rīkojums, ar ko ir saistīts ieceļošanas aizliegums, valstī uzturas nelikumīgi un tādēļ pēc būtības ietilpst direktīvas darbības jomā? c) Vai ieceļošanas aizliegumi, kuri izdoti citā nolūkā, kas “nav saistīti ar migrāciju”, ietver arī ieceļošanas aizliegumu, kas noteikts saistībā ar izraidīšanu sabiedriskās kārtības un valsts drošības apsvērumu dēļ (šajā gadījumā – pamatojoties vienīgi uz vispārējiem preventīviem apsvērumiem ar mērķi apkarot terorismu)?
C 328/32

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 30. jūlijā iesniedza Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) — X/Kuoni Travel Ltd

(Lieta C-578/19)

(2019/C 328/35)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste)

Pamatlietas puses

Prasītāja: X

Atbildētāja: Kuoni Travel Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1) Gadījumā, ja ir notikusi tādu saistību neizpilde vai nepienācīga izpilde, kuras izriet no organizatora un/vai pārstāvja ar patērētāju noslēgtā līguma par komplekso brīvdienu pakalpojuma sniegšanu, kuram ir piemērojama Padomes Direktīva 90/314/EEK (1) (1990. gada 13. jūnijs) par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām, un neizpilde vai nepienācīga izpilde ir notikusi viesnīcu uzņēmuma, kas saistībā ar šo līgumu ir uzskatāms par pakalpojumu sniedzēju, darbinieka rīcības dēļ: a) vai ir piemērojami 5. panta 2. punkta trešās daļas otrajā daļā noteiktie aizstāvības pamati un, ja atbilde ir apstiprinoša, b) pēc kādiem kritērijiem valsts tiesai ir jāizvērtē, vai šie aizstāvības pamati ir piemērojami?

2) Gadījumā, ja organizators vai pārstāvis ir noslēdzis ar patērētāju līgumu par komplekso brīvdienu pakalpojuma sniegšanu, kuram ir piemērojama Padomes Direktīva 90/314/EEK, un viesnīcu uzņēmums sniedz pakalpojumus saistībā ar šo līgumu, vai šī viesnīcu uzņēmuma darbinieks pats ir uzskatāms par “pakalpojumu sniedzēju” Direktīvas 5. panta 2. punkta trešajā daļā noteikto aizstāvības pamatu izpratnē?

(1) OV 1990, L 158, 59. lpp.
C 328/28

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. jūlijā iesniedza Conseil d’État (Francija) — Société ECO TLC/Ministre de la transition écologique et solidaire

(Lieta C-556/19)

(2019/C 328/32)

Tiesvedības valoda — franču

Iesniedzējtiesa

Conseil d’État

Pamatlietas puses

Prasītāja: Société ECO TLC

Atbildētājs: Ministre de la transition écologique et solidaire

Persona, kas iestājusies lietā: Fédération des entreprises du recyclage

Prejudiciālais jautājums

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda tiesību norma, kas aprakstīta 9.–11. punktā, ar kuru privāts bezpeļņas atkritumu apsaimniekošanas uzņēmums, kas saņēmis valsts iestāžu izsniegtu atļauju, saņem no konkrētas kategorijas izstrādājumu tirgotājiem, kuri ar to šajā nolūkā paraksta vienošanos, iemaksas apmaiņā pret pakalpojumu apstrādāt tos atkritumus, kas radušies no šiem izstrādājumiem, un pārskaita operatoriem, kas ir atbildīgi par šo atkritumu šķirošanu un pārstrādi, dotācijas par tādu summu, kas noteikta atļaujā attiecībā uz vides un sociālajiem mērķiem, ir jāuzskata par valsts atbalstu minēto noteikumu izpratnē?
2)

Ja, atbildot uz pirmo jautājumu, likumīgā monopola izveide tiktu atzīta par atbilstošu VTNP īpašībām, vai LESD 106. panta 2. punktam (agrāk EK līguma 90. pants, tad EKL 86. panta 2. punkts) un LESD 107. panta 1. punktam (agrāk EK līguma 92. pants, tad EKL 87. pants), atbilstīgi tam, kā Tiesa interpretējusi šīs tiesību normas saistībā ar kritērijiem, kas ļauj nošķirt likumīgu subsīdiju (kā kompensāciju par sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem) no nelikumīga valsts atbalsta (Tiesas spriedums, 2003. gada 24. jūlijs, lieta C-280/00, Altmark Trans GmbH un Regierungsprăsidium Magdeburg/Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH), ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kāds izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1992 10. panta 3. punkta, lasot to kopsakarā ar Likuma Nr. 662/1996 2. panta 18.-20. punktu un Republikas prezidenta Dekrēta Nr. 144/2001 3. panta 1. punktu, un kas piešķir Poste Italiane s.p.a. pilnvaras vienpusēji noteikt “komisijas maksas” apmēru, kas ir jāmaksā par ICI iekasēšanu atbildīgajam koncesionāram (aģentam) un ko piemēro katram pārvaldības darījumam, kas veikts pasta norēķinu kontā, kura turētājs ir koncesionārs/aģents, ņemot vērā, ka Poste Italiane s.p.a. ar valdes lēmumu Nr. 57/1996 ir noteikusi minēto komisijas maksu 100 liru apmērā par laikposmu no 1997. gada 1. aprīļa līdz 2001. gada 31. maijam un 0,23 euro apmērā par laikposmu no 2001. gada 1. jūnija?
5)

Tā kā Consejero de Sanidad2017. gada 8. maija rīkojuma 406/2017 piemērošanas jomā ietilpst tikai gadījuma rakstura darbu izpildei nodarbinātie līdzstrādnieki un saistībā ar pārējiem pagaidu darbiniekiem, kuri pārmērīgi ilgi ir bijuši nodarbināti, administrācija valsts tiesību normās noteiktajos termiņos neveic to cēloņu izpēti, kas attiecīgajā gadījumā liek izvērtēt, vai štatu sarakstā nebūtu jārada štata vienība, un tādējādi darbinieku nelabvēlīgā situācija patiesībā kļūst pastāvīga, atstājot šo ļaunprātīgo izmantošanu nesodītu, attiecībā uz darbiniekiem nepiemērojot nekādu līdzekli, kas efektīvi vai līdzvērtīgi garantētu to aizsardzību, ar mērķi pienācīgi sodīt par minēto ļaunprātīgo izmantošanu un likvidēt Savienības tiesību pārkāpuma sekas. Vai līdz ar to ir jāsaprot, ka nav izpildītas prasības, ko iekļautas Tiesas (desmitā palāta) 2016. gada 14. septembra spriedumā lietā C-16/15 (EU:C:2016:679), radot iepriekš aprakstīto situāciju un tādējādi nonākot pretrunā Kopienas tiesiskajam regulējumam?
2)

Vai — ja uz pirmo jautājumu tiktu sniegta apstiprinoša atbilde — gadījumā, kad valsts tiesiskajā regulējumā par vēlēšanām norādītā iestāde ir informējusi Eiropas Parlamentu par to, ka ievēlētā persona nav izpildījusi saistībā ar ievēlēšanu noteiktās prasības (tāpēc, ka to darīt liedza pārvietošanās brīvības ierobežojums, ņemot vērā šīs personas atrašanos pirmstiesas apcietinājumā saistībā ar kriminālprocesu, kas ierosināts par smagiem noziegumiem) un līdz ar to neiegūs šo deputāta statusu līdz brīdim, kamēr neizpildīs minētās prasības, jēdziens “sesijas” joprojām ir interpretējams plaši, lai arī ievēlētajai personai pagaidām nav izredžu ieņemt savu amata vietu?
4)

Vai tomēr, ja ir biroji, kas pamīšus veic gan īpašo nozaru darbības, gan citas darbības, “instrumentalitātes” jēdziens — attiecībā pret pakalpojumiem, kam ir raksturīgas īpašas sabiedrības intereses — ir jāinterpretē plaši (kā tas līdz šim darīts valsts judikatūrā, atbilstoši pieminētajam Valsts padomes plēnuma 2011. gada spriedumam Nr. 16), kas šajā pēdējā sakarā ir pretrunā principiem, kas ir minēti Direktīvas 2014/25/ES 16. “apsvērumā”, kā arī 6. un 13. pantā, kuros piemērojamā regulējuma identificēšanai ir izdarīta atsauce uz to, kādai no Publisko iepirkumu kodeksā regulētajām darbībām [līgums] ir “paredzēts”. Tāpēc ir jānoskaidro, vai īpašajai atsauces nozarei var būt “paredzētas” — arī ar atvieglotām saistošajām procedūrām, kas raksturīgas izslēgtajām nozarēm — visas nozarei funkcionālās darbības saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes iecerēm (tostarp ietverot līgumus par parasto un ārkārtas apkopi, tīrīšanas pakalpojumiem, mēbelēšanu, kā arī šādu biroju šveicara pakalpojumiem un apsardzi, vai citus to izmantošanas veidus, ja tie ir iecerēti kā pakalpojumi klientiem), faktiski par privātām uzskatot tikai “nepiederīgās” darbības, ko publisko vai privāto tiesību subjekts var brīvi īstenot dažādās nozarēs, ko regulē tikai Civilkodekss un vispārējās jurisdikcijas tiesas jurisdikcija (šo pēdējo veidu, piemēram, ciktāl tas ir šeit nozīmīgi, katrā ziņā pārstāv Poste Italiane sniegtie banku pakalpojumi, bet to pašu nevar sacīt par elektroniskās saziņas instrumentu piegādi un izmantošanu, ja tie nodoti lietošanai visām Grupas darbībām, lai gan tie tik tiešām ir nepieciešami tieši bankas darbībai). Turklāt nešķiet lieki uzsvērt “līdzsvara zudumu”, ko izraisīja pašlaik prevalējošā šaurā interpretācija, ar ko pielīdzināmās vai radniecīgās nozarēs tiek ieviesti pilnīgi jauni noteikumi būvdarbu vai pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai: no vienas puses, detalizētās garantijas, ko Iepirkumu kodekss uzliek otras līgumslēdzējpuses noteikšanai, no otras puses, pilnīga līgumiskā autonomija uzņēmējam, kurš var brīvi slēgt līgumus atkarībā tikai no savām ekonomiskajām interesēm, bez jebkādām pārskatāmības garantijām, kas tiek prasītas īpašajās nozarēs un izslēgtajās nozarēs?
4)

Vai Direktīvas 2000/31/EK 14. panta 3. punkts (arī 12. panta 3. punkts un 13. panta 2. punkts), Direktīvas 2001/29/EK (3) 8. panta 3. punkts un Direktīvas 2004/48/EK 11. panta trešais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka mitināšanas pakalpojuma sniedzēja (starpnieka), kam ir neitrāla loma, atbildības privilēģija saskaņā ar Direktīvas 2000/31/EK 14. panta 1. punktu pastāv arī pret to vērsta prasījuma par atturēšanos no nelikumīgas darbības gadījumā un vai tādēļ šādam starpniekam adresēts tiesas rīkojums par atturēšanos no nelikumīgas darbības ir pieļaujams tikai tad, ja tas faktiski zina par nelikumīgo darbību vai informāciju, vai arī šāds tiesas rīkojums par atturēšanos no nelikumīgas darbības ir pieļaujams jau tad, ja mitināšanas pakalpojuma sniedzējs pēc konkrēta brīdinājuma saņemšanas, saturu, kas ir apstrīdēts kā kontrafakts, nekavējoties neizņem vai neliedz tam pieeju un pārkāpums tiesvedībā apstiprinās?
5)

Vai Līguma par Eiropas Savienību 2. pants, skatot to kopsakarā ar 4. panta 3. punktu, it īpaši pienākums ievērot tiesiskas valsts vērtības, nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā Likuma Nr. 303/2004 Par tiesnešu un prokuroru statusu 96. panta 3. punkta b) apakšpunkts, kurā tiesas kļūda ir definēta kā tāda galīga sprieduma pasludināšana, kas ir acīmredzamā pretrunā tiesību aktiem vai ir pretstatā faktiskajai situācijai, kura izriet no tiesvedībā iegūtiem pierādījumiem, nenorādot minētās pretrunas konstatēšanas procedūru un precīzi nedefinējot šīs tiesas nolēmuma pretrunas nozīmi saistībā ar piemērojamām tiesību normām un faktisko situāciju, kas izraisa iespēju bloķēt tiesnešu (un prokuroru) veikto tiesību aktu un pierādījumu interpretācijas darbību?
1)

Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, attiecīgā gadījumā lasot tos kopā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā Karaļa 2004. gada 5. jūlija Dekrēta “par ostas strādnieku atzīšanu ostu teritorijās, uz kurām attiecas 1972. gada 8. jūnija Likums par darbu ostās”, 1. pants, lasot to kopā ar šā dekrēta 2. pantu, proti, tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ostas strādnieki minētā dekrēta 1. panta 1. punkta 1) apakšpunkta izpratnē saistībā ar viņu atzīšanu, ko veic no attiecīgajā apvienotajā apakškomitejā pārstāvēto darba devēju organizāciju, no vienas puses, un tajā pārstāvēto darba ņēmēju organizāciju, no otras puses, ieceltiem locekļiem izveidota apvienotā administratīvā komisija, tiek vai netiek iekļauti ostas strādnieku rezervē, ņemot vērā arī pieprasījumu pēc darbaspēka, ja vienlaikus tiek ņemts vērā, ka šai administratīvajai komisijai nav paredzēts nekāds lēmumu pieņemšanas termiņš un tās atzīšanas lēmumus var pārsūdzēt tikai tiesā?
Prasība, kas celta 2019. gada 24. maijā — Polijas Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-401/19)

(2019/C 270/24)

Tiesvedības valoda — poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Polijas Republika (pārstāvji: B. Majczyna, pārstāvis, un W. Gonatarski, advokāts)

Atbildētāji: Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

Prasījumi

— atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK (1), 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu un 17. panta 4. punkta c) apakšpunktu in fine (proti, daļā, kas ietver formulējumu “un ir darījuši visu iespējamo, lai saskaņā ar b) apakšpunktu nepieļautu to turpmāku augšupielādi”);

— piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Polijas Republika lūdz atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK (OV L 130, 17.5.2019., 92. lpp.) 17. panta 4. punkta b) apakšpunktu un 17. panta 4. punkta c) apakšpunktu in fine (proti, daļā, kas ietver formulējumu “un ir darījuši visu iespējamo, lai saskaņā ar b) apakšpunktu nepieļautu to turpmāku augšupielādi”), kā arī piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pakārtoti, ja Tiesa atzītu, ka apstrīdētās tiesību normas nevar tikt nodalītas no pārējiem Direktīvas (ES) 2019/790 17. panta noteikumiem, negrozot šajā pantā paredzētā regulējuma būtību, Polijas Republika lūdz atzīt par spēkā neesošu Direktīvas (ES) 2019/790 17. pantu pilnībā.

Polijas Republika apgalvo, ka ar apstrīdētajām Direktīvas 2019/790 normām ir aizskartas tiesības uz vārda brīvību un informācijas brīvību, kas ir aizsargātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. pantā.

Polijas Republika it īpaši apgalvo, ka tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem uzliktais pienākums darīt visu iespējamo, lai nodrošinātu to, ka nav pieejami konkrēti darbi vai blakustiesību objekti, par kuriem tiesību subjekti ir snieguši pakalpojumu sniedzējiem būtisko un vajadzīgo informāciju (Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta b) apakšpunkts), un tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzējiem uzliktais pienākums darīt visu iespējamo, lai nepieļautu tādu darbu vai blakustiesību objektu turpmāku augšupielādi, attiecībā uz kuriem tiesību subjekti ir iesnieguši pietiekami pamatotu paziņojumu (Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punkta c) apakšpunkts in fine), rada tādas sekas, ka pakalpojumu sniedzējiem — lai novērstu atbildības iestāšanos — ir jāveic lietotāju tiešsaistē augšupielādētā satura automātiska iepriekšēja verifikācija (filtrēšana) un tādējādi ir jāievieš preventīvi kontroles mehānismi. Šāds mehānisms apdraud vārda un informācijas brīvības būtību un neatbilst prasībām par šo tiesību ierobežošanas samērīgumu un nepieciešamību.

(1) OV 2019, L 130, 92. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 27. maijā iesniedza Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) — The Software Incubator Ltd/Computer Associates (UK) Ltd

(Lieta C-410/19)

(2019/C 255/36)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court of the United Kingdom

Pamatlietas puses

Prasītāja: The Software Incubator Ltd

Atbildētāja: Computer Associates (UK) Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1) Ja datorprogrammatūras kopija tiek piegādāta pilnvarotāja klientiem elektroniski, nevis fiziskā datu nesējā, vai tā ir uzskatāma par “preci” šī jēdziena izpratnē, kā tas ir noteikts tirdzniecības pārstāvja definīcijā Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (1) (turpmāk tekstā — “direktīva”) 1. panta 2. punktā?

2) Ja pilnvarotāja klientiem tiek piegādāta datorprogrammatūra, piešķirot klientam beztermiņa licenci datorprogrammatūras kopijas izmantošanai, vai tas nozīmē “preču pārdošanu” tādā šī jēdziena izpratnē, kā tas ir noteikts tirdzniecības pārstāvja definīcijā direktīvas 1. panta 2. punktā?

(1) OV 1986, L 382, 17. lpp.
2)

Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kā arī efektivitātes princips vismaz tādā valsts tiesību sistēmā, kas tiesu neatkarības un objektivitātes nodrošināšanas nolūkā savā konstitūcijā nosaka pamattiesības tiesnešiem piešķirt lietas saskaņā ar vispārējos noteikumos iepriekš paredzētu stingru lietu sadales kārtību, interpretējami tādējādi, ka tiesnesim, kuram ir šaubas 1) par tiesas iekšējās lietu sadales kārtības likumību vai attiecīgi 2) par tiesas iekšējo lietu sadali nosakoša šī tiesneša darbību tieši skaroša iekšēja tiesas lēmuma (it īpaši lēmuma par tiesā izskatāmo lietu piešķiršanu) likumību, šādu šaubu gadījumā ir jānodrošina iespēja iesniegt (it īpaši, šim tiesnesim neradot finansiālus izdevumus) apelāciju citā tiesā, kurai ir visaptveroša kompetence pārbaudīt par prettiesisku atzīta tiesību akta likumību? Ja atbilde ir noliedzoša: Vai pastāv jebkādas citas prasības, kas jānodrošina likumdevējam, kas garantē, ka tiesnesim tiek dota iespēja, ka tiek ievērots tiesiskums uz viņu attiecināmu likuma prasību izpildē par likumā noteikto prasību (it īpaši tiesas iekšējo normatīvu) izpildi attiecībā uz lietu piešķiršanu?
2)

Vai Eiropas Savienības Tiesas judikatūra, ņemot vērā it īpaši spriedumus, kas pasludināti lietās Almos Agrárkülkereskedelmi (C-337/13), 23. punkts, Di Maura (C-246/16), 20.–29. punkts, un pēc analoģijas, T-2 (C-396/16), 31.–45. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar dalībvalstij PVN direktīvas 90. panta 1. punktā noteikto pienākumu a posteriori samazināt ar nodokli apliekamo vērtību tāda situācija, kurā pircējs nav samaksājis visu atlīdzību vai tās daļu, ir jānošķir no situācijas, kurā pārdevēja prasījuma summa vairs nav atgūstama, un līdz ar to pirmajā gadījumā dalībvalsts var izmantot 90. panta 2. punktā paredzēto atkāpi, savukārt otrajā gadījumā tās piemērošana ir izslēgta un dalībvalstij katrā ziņā ir jāatļauj a posteriori samazināt ar nodokli apliekamo vērtību?
C 220/17

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 18. februārī Vans, Inc. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 6. decembra spriedumu lietā T-848/16 Deichmann SE/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs

(Lieta C-125/19 P)

(2019/C 220/22)

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Vans, Inc. (pārstāvji: M. Hirsch, M. Metzner, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Deichmann SE

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

— atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 6. decembra spriedumu lietā T-848/16 un noraidīt prasību;

— piespriest Deichmann SE atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka Deichmann bija pietiekami pamatojusi agrākās preču zīmes; tostarp Vispārējā tiesa esot pārāk plaši interpretējusi jēdzienu “līdzvērtīgs dokuments” Regulas (EK) Nr. 2868/95 (1) 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta (tagad Deleģētās regulas (ES) 2018/625 (2) 7. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts) izpratnē.

Pretēji tam, ko apgalvojusi Vispārējā tiesa, izraksts no datubāzes TMview neesot atzīstams par “līdzvērtīgu dokumentu” Īstenošanas regulas 19. noteikuma 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta izpratnē; šis apstāklis izrietot, pirmkārt, no šīs tiesību normas skaidrā formulējuma, kurā attiecībā uz līdzvērtīgiem dokumentiem ir atsauce uz dokumenta veidu, nevis tā izcelsmi, un, otrkārt, no šīs normas jēgas.

Izraksts no datubāzes TMview, ņemot vērā tās iezīmes, nevarot tikt uzskatīts par pierādījumu, kas pamato iebildumus.

Līdz ar to iebildumi esot noraidāmi vienkārši tāpēc, ka agrākās tiesības nav tikušas pamatotas, kā to pareizi esot norādījusi Apelācijas padome.

(1) Komisijas Regula (EK) Nr. 2868/95 (1995. gada 13. decembris), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1995, L 303, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Īstenošanas regula”).

(2) Komisijas Deleģētā regula (ES) 2018/625 (2018. gada 5. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 par Eiropas Savienības preču zīmi un atceļ Deleģēto Regulu (ES) 2017/1430 (OV 2018, L 104, 1. lpp.).