ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 8. martā ( 1 )

Lieta C‑391/20

Boriss Cilevičs,

Valērijs Agešins,

Vjačeslavs Dombrovskis,

Vladimirs Nikonovs,

Artūrs Rubiks,

Ivans Ribakovs,

Nikolajs Kabanovs,

Igors Pimenovs,

Vitālijs Orlovs,

Edgars Kucins,

Ivans Klementjevs,

Inga Goldberga,

Evija Papule,

Jānis Krišāns,

Jānis Urbanovičs,

Ļubova Švecova,

Sergejs Dolgopolovs,

Andrejs Klementjevs,

Regīna Ločmele‑Luņova,

Ivars Zariņš,

piedaloties

Latvijas Republikas Saeimai

(Latvijas Republikas Satversmes tiesas (Latvija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojums – Dalībvalsts tiesību akti, kas noteic augstskolām pienākumu izkopt un attīstīt valsts valodu – Attaisnojums – Samērīgums – LES 4. panta 2. punkts – Nacionālā identitāte – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 13. pants – Akadēmiskā brīvība

I. Ievads

1. 2021. gads iezīmēja 40. gadadienu, kopš tika pieņemta Eiropas Parlamenta Rezolūcija par Kopienu reģionālo valodu un kultūru hartu un etnisko minoritāšu tiesību hartu ( 2 ). Šī rezolūcija bija samērā īsa, taču – cik man zināms – tā bija viena no pirmajām reizēm, kad Parlaments iesaistījās šādā sfērā, aicinot dalībvalstis “īstenot [konkrētu] politiku šajā jomā”. Valodu jautājumi patiešām parasti tiek uzskatīti par cieši saistītiem ar nacionālo suverenitāti un identitāti ( 3 ) un tādējādi – par sociāli un politiski ļoti sensitīviem vairumā dalībvalstu ( 4 ). Līdz ar to gan Savienības likumdevējs, gan Savienības tiesas pret valodu regulējumiem konsekventi ir izturējušās visnotaļ piesardzīgi, diplomātiski un pragmatiski, it īpaši gadījumos, kad dalībvalstīm šajā ziņā bija jāuzliek kādi pienākumi ( 5 ).

2. Šīs rezolūcijas preambulā Parlaments uzsvēra savu apņemšanos “ciešāk saliedēt Eiropas tautu savienību un saglabāt to dzīvās valodas, izmantojot to dažādību, lai bagātinātu un dažādotu šo tautu kopīgo kultūras mantojumu” ( 6 ) [Neoficiāls tulkojums]. Šādi Parlaments apvienoja divus mērķus, kas pirmajā acu uzmetienā var šķist esam nesavietojami, proti, vēlmi ciešāk saliedēt Eiropas pilsoņus un saglabāt un izkopt viņu dažādo valodniecisko un kultūras mantojumu.

3. Mūsdienās – četras desmitgades vēlāk – šie divi mērķi joprojām ir aktuāli un ārkārtīgi nozīmīgi Eiropas projektam. Vēlme arvien “ciešāk saliedēt Eiropas tautu savienību” ir pausta LES un LESD preambulā, kā arī LES 1. pantā. Vienlaikus LESD preambulā un LES 3. panta 3. punktā ir arī pausta Eiropas Savienības vēlme “respektē[t] savu kultūru un valodu daudzveidību” un “nodrošin[āt] Eiropas kultūras mantojuma aizsardzību un sekmēšanu”.

4. Manuprāt, nav šaubu, ka šie mērķi nav pretmetīgi un līdz ar to ir īstenojami un būtu jāīsteno vienlaikus. Tomēr vienlīdz patiesi ir arī tas, ka dažu īpašu apstākļu kontekstā tie var likt Eiropas Savienībai nonākt krustcelēs. Piemēram, pasākumi, ar kuriem dalībvalsts iecerējusi izkopt un aizsargāt valsts valodas lietojumu, praksē var radīt šķēršļus cilvēku un uzņēmumu pārvietošanās brīvības izmantošanai.

5. Tāpēc, manuprāt, starp šiem abiem mērķiem ir jārod taisnīgs līdzsvars, lai tos abus varētu efektīvi īstenot. Šāds piemērs ir rodams šajā lietā, proti, ar saviem jautājumiem Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Latvija) būtībā jautā Tiesai, vai valsts tiesiskais regulējums, kurā ar dažiem izņēmumiem tiek prasīts augstskolām piedāvāt studiju kursus tikai valsts valodā, ir saderīgs ar Savienības tiesībām.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Eiropas Savienības tiesības

6. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū ( 7 ) (turpmāk tekstā – “Pakalpojumu direktīva”) 11. apsvērumā tostarp ir teikts: “Šī direktīva neskar pasākumus, ko saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem dalībvalstis veic saistībā ar kultūras vai valodas daudzveidības un plašsaziņas līdzekļu plurālisma aizsardzību un veicināšanu, ietverot arī finansēšanu.”

7. Pakalpojumu direktīvas 1. panta 1. un 4. punktā ir noteikts: “1. Šajā direktīvā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni. [..] 4. Šī direktīva neskar Kopienas līmenī vai valstu līmenī saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem veiktus pasākumus, lai aizsargātu vai veicinātu kultūras vai valodu dažādību vai plašsaziņas līdzekļu plurālismu.”

B. Latvijas tiesības

1. Satversme

8. Latvijas Republikas Satversmes (turpmāk tekstā – “Satversme”) 4. pantā tostarp ir noteikts, ka “Valsts valoda Latvijas Republikā ir latviešu valoda”.

9. Satversmes 105. pantā ir nostiprinātas tiesības uz īpašumu, savukārt Satversmes 112. pantā ir atzītas tiesības uz izglītību. Saskaņā ar Satversmes 113. pantu “Valsts atzīst zinātniskās, mākslinieciskās un citādas jaunrades brīvību, kā arī aizsargā autortiesības un patenttiesības”.

2. Augstskolu likums

10. 1995. gada 2. novembra Augstskolu likuma ( 8 ) 5. pantā bija noteikts, ka augstskolu uzdevums ir izkopt un attīstīt zinātni un mākslu. Ar 2018. gada 21. jūnija likumu “Grozījumi Augstskolu likumā” ( 9 ) Augstskolu likuma 5. panta trešais teikums tika izteikts jaunā redakcijā: “[Augstskolas] savā darbībā izkopj un attīsta zinātni, mākslu un valsts valodu”.

11. Ar likumu “Grozījumi Augstskolu likumā” tika grozīts arī Augstskolu likuma 56. pants. Tā rezultātā Augstskolu likuma 56. panta trešās daļas redakcija ir šāda: “Augstskolās un koledžās studiju programmas īsteno valsts valodā. Svešvalodu lietošana studiju programmu īstenošanā iespējama tikai šādos gadījumos: 1) Eiropas Savienības oficiālajās valodās var īstenot studiju programmas, kuras ārvalstu studējošie apgūst Latvijā, un studiju programmas, kuras īsteno Eiropas Savienības programmu un starpvalstu līgumos paredzētās sadarbības ietvaros. Ārvalstu studējošajiem studiju kursu obligātajā apjomā iekļaujama valsts valodas apguve, ja studijas Latvijā ir paredzamas ilgāk par sešiem mēnešiem vai pārsniedz 20 kredītpunktus; 2) ne vairāk par vienu piekto daļu no studiju programmas kredītpunktu apjoma var īstenot Eiropas Savienības oficiālajās valodās, ievērojot, ka šajā daļā nevar ietilpt gala un valsts pārbaudījumi, kā arī kvalifikācijas, bakalaura un maģistra darba izstrāde; 3) studiju programmas, kuru īstenošana svešvalodā ir nepieciešama studiju programmas mērķu sasniegšanai, [..] šādās izglītības programmu grupās: valodu un kultūras studijas, valodu programmas. [..] 4) Eiropas Savienības oficiālajās valodās drīkst īstenot kopīgās studiju programmas.”

3. Likums “Par Rīgas Ekonomikas augstskolu” un Rīgas Juridiskās augstskolas likums

12. Likuma “Par Rīgas Ekonomikas augstskolu” ( 10 ) 19. panta pirmajā daļā ir noteikts: “Studijas Augstskolā notiek angļu valodā. Augstskolā bakalaura, maģistra un doktora grāda ieguvei nepieciešamos darbus izstrādā un aizstāv un profesionālās kvalifikācijas eksāmenus kārto angļu valodā.”

13. Rīgas Juridiskās augstskolas likuma ( 11 ) 21. pantā ir noteikts: “Augstskola īsteno normatīvajos aktos noteiktajā kārtībā licencētas un akreditētas studiju programmas. Studijas augstskolā notiek angļu valodā vai citā Eiropas Savienības oficiālajā valodā.”

III. Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

14. Latvijas Republikas Satversmes tiesa izskata pieteikumu, ko iesnieguši 20 Saeimas deputāti (“turpmāk tekstā – “pieteicēji”). Pieteikumā pieteicēji apstrīd dažu Augstskolu likuma grozītās redakcijas normu – būtībā to normu, kurās augstskolām tiek prasīts piedāvāt studiju kursus tikai valsts valodā, – saderību ar Savienības tiesībām.

15. Latvijas Republikas Satversmes tiesā pieteicēji apgalvoja, ka apstrīdētās normas ierobežo privāto augstskolu autonomiju un to mācībspēku un studējošo akadēmisko brīvību. Tie arī apgalvoja, ka apstrīdētās normas ierobežo privāto augstskolu tiesības veikt komercdarbību un par maksu sniegt augstākās izglītības pakalpojumus, tādējādi aizskarot viņu tiesības uz īpašumu. Turklāt, radot barjeru ienākšanai augstākās izglītības tirgū un liedzot sniegt citu Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem un uzņēmumiem augstākās izglītības pakalpojumus svešvalodās, apstrīdētās normas – pieteicēju ieskatā – aizskar arī LESD 49. un 56. pantā atzītās tiesības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. pantā nostiprināto darījumdarbības brīvību.

16. 2020. gada 11. jūnijā Latvijas Republikas Satversmes tiesa taisīja spriedumu Nr. 2019‑12‑01. Tā nolēma izskatāmo lietu sadalīt divās lietās – lietā par apstrīdēto normu atbilstību Satversmes 112. pantam (turpmāk tekstā – “Pirmā lieta”) un lietā par apstrīdēto normu atbilstību Satversmes 1. un 105. pantam (turpmāk tekstā – “Otrā lieta”).

17. Latvijas Republikas Satversmes tiesa uzskatīja, ka Pirmajā lietā ir taisāms spriedums. Tā atzina, ka Augstskolu likuma 5. panta pirmās daļas trešais teikums atbilst Satversmes 112. pantam kopsakarā ar tās 113. pantu. Turpretim Augstskolu likuma 56. panta trešo daļu un pārejas noteikumu 49. punktu tā atzina par neatbilstošiem Satversmes 112. pantam kopsakarā ar tās 113. pantu, ciktāl šīs apstrīdētās normas attiecas uz privātajām augstskolām. Tomēr minētā tiesa nolēma apstrīdētās tiesību normas paturēt spēkā uz laiku – proti, līdz 2021. gada 1. maijam –, lai valsts likumdevējam atvēlētu saprātīgu laiku jauna tiesiskā regulējuma pieņemšanai.

18. Otrajā lietā Latvijas Republikas Satversmes tiesa uzskatīja, ka atsākama tās izskatīšana pēc būtības. Tā konstatēja, ka Satversmes 105. pantā nostiprinātās tiesības uz īpašumu ir interpretējamas brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā esošo Savienības tiesību principu kontekstā.

19. Tādējādi, šaubīdamās par attiecīgo Savienības tiesību normu pienācīgo interpretāciju, 2020. gada 29. jūlijā Latvijas Republikas Satversmes tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tāds tiesiskais regulējums, kas apstrīdēts pamatlietā, ierobežo [LESD] 49. pantā noteikto brīvību veikt uzņēmējdarbību vai – alternatīvi – 56. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī darījumdarbības brīvību, kas ir aizsargāta ar [Hartas] 16. pantu? 2) Kādi apsvērumi būtu ņemami vērā, izvērtējot šāda tiesiskā regulējuma attaisnojamību, atbilstību un samērīgumu ar tā leģitīmo mērķi – valsts valodas kā nacionālās identitātes izpausmes aizsardzību?”

20. Ar 2021. gada 8. aprīļa likumu, kas stājās spēkā 2021. gada 1. maijā, apstrīdētajās tiesību normās tika izdarīti grozījumi. Tāpēc 2021. gada 6. septembrī Tiesa vaicāja Latvijas Republikas Satversmes tiesai, vai tā vēlas atsaukt vai joprojām uzturēt savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Latvijas Republikas Satversmes tiesa 2021. gada 5. oktobra atbildē informēja Tiesu par to, ka tā vēlas uzturēt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

21. Rakstveida apsvērumus iesniedza pieteicēji pamatlietā, Francijas, Latvijas, Nīderlandes un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.

IV. Analīze

22. Šajos secinājumos iztirzāšu – visnotaļ svarīgo un sensitīvo – Latvijas Republikas Satversmes tiesas uzdotajos jautājumos izklāstīto problemātiku. Tomēr, pirms ķeros pie šīs problemātikas, man būtu jāpievēršas Komisijas paustajām šaubām par to, vai uzdotie jautājumi joprojām ir nozīmīgi iesniedzējtiesā izskatāmās lietas izspriešanai.

A. Par pieņemamību

23. LESD 267. pantā un Tiesas Reglamenta 94. pantā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība tiek pakārtota virknei gan materiāltiesiskas, gan procesuālas dabas nosacījumu. Viens no šiem nosacījumiem ir tāds, ka Tiesas atbildēm uz uzdotajiem jautājumiem ir jābūt nozīmīgām iesniedzējtiesā izskatāmā strīda izšķiršanai. Citiem vārdiem sakot, atbildei uz šiem jautājumiem ir jābūt vajadzīgai, lai iesniedzējtiesa varētu “sniegt spriedumu” tajā izskatāmajās lietās ( 12 ).

24. Lūguma pieņemamības nosacījumiem ir jābūt izpildītiem ne tikai tad, kad lieta ir iesniegta Tiesā, bet arī visā tiesvedības gaitā. Ja tiesvedības gaitā šie nosacījumi vairs netiek izpildīti, Tiesai ir jāizbeidz tiesvedība, atzīstot, ka atbildēt nav vajadzības. Tā var būt, piemēram, kad pamatlietai ir zudis priekšmets tāpēc, ka iesniedzējtiesa (vai cita dalībvalsts tiesa) tajā pašā vai kādā saistītā tiesvedībā ir pieņēmusi turpmākus nolēmumus ( 13 ), vai tad, kad attiecīgās valsts tiesību normas ir tikušas grozītas vai atceltas ( 14 ).

25. Atsaucoties uz šo judikatūru, Komisija pauž šaubas par to, vai šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams. Komisija norāda, ka ar 2020. gada 11. jūnija spriedumu Latvijas Republikas Satversmes tiesa jau ir atzinusi attiecīgās valsts tiesību normas par neatbilstošām Satversmei. Turklāt, izpildot minēto spriedumu, Latvijas likumdevējs šajās tiesību normās ir izdarījis grozījumus, kas ir spēkā no 2021. gada 1. maija ( 15 ).

26. Es Komisijas šaubām nepiekrītu.

27. Uzreiz jāpatur prātā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesa, kura izskata lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var – ņemot vērā lietas īpatnības – noteikt gan to, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai, gan to, cik atbilstoši ir Tiesai uzdotie jautājumi. No tā izriet, ka uz valsts tiesu uzdotajiem jautājumiem attiecas atbilstības prezumpcija un ka Tiesa var atteikties lemt par šiem jautājumiem tikai tad, ja ir visnotaļ acīmredzami, ka lūgtajai interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem ( 16 ).

28. Šī lieta man nešķiet atbilstam kādai no situācijām, kurās atbilstības prezumpcija var tikt atspēkota.

29. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka 2020. gada 11. jūnija spriedumā Latvijas Republikas Satversmes tiesa nolēma – kā teikts šo secinājumu 16.–18. punktā – sadalīt tiesvedību divās atsevišķās lietās – Pirmajā lietā un Otrajā lietā. Pirmo lietu iesniedzējtiesa izsprieda ar galīgu spriedumu, atzīstot apstrīdētās tiesību normas par nesaderīgām ar konkrētām Satversmes normām. Otrajā lietā minētā tiesa uzskatīja, ka tai nav iespējams pabeigt analīzi jautājumā par apgalvoto apstrīdēto tiesību normu nesaderību ar citām Satversmes normām. Minētajā lietā iesniedzējtiesa uzskatīja, ka attiecīgās valsts tiesību normas ir jāinterpretē atbilstīgi noteiktām Savienības tiesību normām, kuru tvērums nav pietiekami skaidrs.

30. Latvijas Republikas Satversmes tiesas uzdotie jautājumi attiecas tieši uz Otro lietu. Kā minētā tiesa paskaidroja 2021. gada 5. oktobra atbildē uz Tiesas jautājumu, šī lieta joprojām atrodas izskatīšanā iesniedzējtiesā un ir jāizspriež ( 17 ). Tas nozīmē, ka iesniedzējtiesa Tiesas atbildi uz uzdotajiem jautājumiem joprojām uzskata par nepieciešamu lietas izspriešanai.

31. Lietas materiālos nav rodams nekas tāds, kas varētu likt apšaubīt iesniedzējtiesas šajā ziņā veikto vērtējumu. Gluži pretēji, virkne elementu norāda uz to, ka atbilde uz šajā lūgumā izklāstīto problemātiku joprojām ir aktuāla.

32. Pirmkārt, nav izslēdzams, ka Latvijas Republikas Satversmes tiesai izskatot Otrajā lietā izklāstīto problemātiku, papildus Pirmajā lietā jau identificētajiem var atklāties vēl kādi apstrīdēto normu nesaderības aspekti ar – Savienības tiesību kontekstā interpretēto – Satversmi. Tādējādi šī situācija Latvijas likumdevējam var likt rīkoties papildus, lai nodrošinātu apstrīdēto tiesību normu likumību. Proti, ar 2021. gada 8. aprīļa likumu likumdevējs ir izrādījis gatavību apstrīdētās normas grozīt, nevis pilnībā atcelt.

33. Otrkārt, Latvijas Republikas Satversmes tiesa, neraugoties uz Pirmajā lietā konstatēto, nolēma uz laiku paturēt apstrīdētās tiesību normas spēkā līdz 2021. gada 1. maijam. Tādējādi minētās normas vēl kādu laiku radīja tiesiskas sekas. A priori nav izslēdzama varbūtība, ka Otrajā lietā Latvijas Republikas Satversmes tiesas pieņemtā nolēmuma rezultātā uzņēmumi un fiziskās personas, ko skārušas par prettiesiskām apgalvotās tiesību normas, sāks turpmākas tiesvedības (piemēram, lai panāktu kaitējuma atlīdzinājumu).

34. Tāpēc nav droši zināms, ka ar Latvijas Republikas Satversmes tiesas spriedumu Pirmajā lietā un/vai likumu, ar kuru izdarīti grozījumi apstrīdētajās tiesību normās, ir novērsta apgalvotā apstrīdēto tiesību normu nesaderība ar Savienības tiesībām. Šajos apstākļos nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka problēma būtu hipotētiska ( 18 ).

35. Vēl būtiskāk ir neaizmirst, ka Latvijas Republikas Satversmes tiesā pašreiz notiekošā tiesvedība neattiecas uz vienu vai vairākiem konkrētiem strīdiem starp fizisku vai juridisku personu un valsts iestādēm. Proti, kā paskaidro iesniedzējtiesa, šajā tiesvedībā – ko ierosinājušas personas, kas ir apveltītas ar locus standi (kā, piemēram, Saeimas locekļi) publisko interešu aizstāvēšanai – tai ir jāveic tiesību normu abstraktā kontrole, lai izvērtētu apstrīdēto normu atbilstību augstāka juridiska spēka tiesību normām.

36. Šajos apstākļos uzskatīt, ka uzdotie jautājumi nav nozīmīgi lietas izspriešanai, praksē nozīmētu ignorēt attiecīgās tiesvedības iedabu un sagraut pašu tās mērķi.

37. Ievērojot iepriekš izklāstīto, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, manuprāt, ir pieņemams.

B. Par prejudiciālajiem jautājumiem

38. Ar abiem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, Latvijas Republikas Satversmes tiesa būtībā jautā Tiesai, vai valsts tiesiskais regulējums, kurā ar dažiem izņēmumiem tiek prasīts augstskolām piedāvāt studiju kursus tikai valsts valodā, ir saderīgs ar Savienības tiesībām. Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir zināmas šaubas par to, kā interpretējami LESD 49. un 56. pants un Hartas 16. pants.

39. Taču Tiesai šajā tiesvedībā iesniegtajos apsvērumos zināmas šaubas ir paustas attiecībā uz analīzē izmantojamo Savienības tiesiskā regulējuma ietvaru. Tāpēc, pirms pievērsties no uzdotajiem jautājumiem izrietošās problemātikas būtībai, ir jānoskaidro Savienības tiesību normas, kuru kontekstā būtu jāizvērtē attiecīgo valsts pasākumu saderīgums.

1. Atbilstošās tiesību normas

40. Manuprāt, lai noteiktu tiesiskā regulējuma ietvaru, kas jāizmanto, lai izvērtētu apstrīdēto normu saderīgumu ar Savienības tiesībām, ir jāizvērtē trīs jautājumi. Pirmkārt, vai augstākās izglītības studiju kursu piedāvāšana ir “saimnieciskā darbība” un kā tāda ietilpst pakalpojumu brīvu apriti reglamentējošo Savienības noteikumu piemērošanas jomā? Otrkārt, gadījumā, ja tas tās ir – vai apstrīdēto normu saderīgums ar Savienības tiesībām ir jāizvērtē saskaņā ar LESD normām par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un/vai pakalpojumu sniegšanas brīvību vai drīzāk saskaņā ar Pakalpojumu direktīvas normām? Visbeidzot treškārt, vai apstrīdēto normu saderīgums ar Hartas 16. pantu Tiesai būtu jāizvērtē atsevišķi?

a) Augstākās izglītības studiju kursu sniegšana kā saimnieciskā darbība LESD izpratnē

41. Atbilde uz pirmo iepriekšējā punktā minēto jautājumu ir visnotaļ vienkārša.

42. Kultūra un izglītība tik tiešām – kā uzsvērusi Latvijas valdība – ir jomas, kas lielā mērā ietilpst dalībvalstu kompetencē. Proti, saskaņā ar LESD 6. pantu šajās jomās Savienības kompetencē ir vienīgi “veikt darbības, lai atbalstītu, koordinētu vai papildinātu dalībvalstu darbības”. Turklāt saskaņā ar LESD 165. panta 1. punktu Savienības rīcībai izglītības jomā ir jārespektē “dalībvalstu atbildīb[a] par mācību saturu un izglītības sistēmu organizāciju, kā arī kultūru un valodu dažādību”.

43. Tomēr tas nenozīmē, ka šīs jomas neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. Tas arī nenozīmē, ka dalībvalstis var reglamentēt šīs jomas pēc saviem ieskatiem, ja tā rezultātā tiek pārkāptas Savienības tiesību normas, kas iespējami ir piemērojamas līdztekus attiecīgajiem dalībvalstu noteikumiem. Pārfrāzējot ģenerāladvokāta K. Tezauro [C. Tesauro] sacīto, var droši teikt, ka kultūra un izglītība nav no Savienības tiesībām “izolēti anklāvi” ( 19 ).

44. Proti, virknē lietu Tiesa konsekventi ir izvērtējusi, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgi dalībvalstu pasākumi, kas pieņemti, lai veicinātu valsts valodas vai mazākumtautību valodu lietojumu, un dalībvalstu noteikumi par kultūras un/vai izglītības pakalpojumu sniegšanu. Ievērojams skaits šo lietu – gluži tāpat kā šī lieta – attiecās uz dalībvalsts pasākumu saderīgumu ar Savienības normām par iekšējo tirgu ( 20 ).

45. Konkrēti jautājumā par izglītības darbību Tiesa ir nospriedusi, ka izglītības iestāžu piedāvātie studiju kursi, kas galvenokārt tiek finansēti no privātajiem līdzekļiem, ir “pakalpojumi” Savienības tiesību izpratnē ( 21 ). Līdz ar to dalībvalstu tiesību aktiem par šo darbību principā ir jāatbilst noteikumiem par iekšējo tirgu, un konkrētāk – noteikumiem par pakalpojumu brīvu apriti ( 22 ).

46. Šajā lietā – cik saprotu – apstrīdētās normas attiecas gan uz valsts, gan privātajām augstskolām, neatkarīgi no tā, vai to kursi tiek piedāvāti par atlīdzību. Līdz ar to, ciktāl apstrīdētās tiesību normas attiecas uz privātajām augstskolām, kas tiek finansētas galvenokārt no privātiem avotiem, šīm normām ir jāatbilst normām par pakalpojumu brīvu apriti.

b) LESD normas par pakalpojumiem vai Pakalpojumu direktīva?

47. Apstrīdēto tiesību normu saderīgumu ar Savienības tiesībām iesniedzējtiesa ir lūgusi Tiesai izvērtēt ar atsauci konkrēti uz LESD 49. un 56. pantu. Tomēr dažas apsvērumus Tiesai iesniegušās ieinteresētās puses (konkrēti, Latvijas un Nīderlandes valdības) norādīja arī uz Pakalpojumu direktīvas normām.

48. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pakalpojumu direktīvā – saskaņā ar tās 1. panta 1. punktā noteikto – ir paredzēti “vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni”. Būtībā Pakalpojumu direktīva tika pieņemta, lai vēl vairāk izvērstu to, kas attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību jau bija noteikts LESD ( 23 ). Līdz ar to – atbilstošā situācijā šī direktīva attiecībā pret atbilstošajām Līguma normām praktiski ir lex specialis. Tādējādi gadījumos, kad dalībvalsts pasākumi ietilpst Pakalpojumu direktīvas piemērošanas jomā, Tiesa ir konsekventi piemērojusi šā tiesību akta noteikumus kā tiesiskā regulējuma ietvaru, lai izvērtētu šo pasākumu saderīgumu ar pakalpojumu brīvu apriti, neizvērtējot šos pasākumus no LESD 49. un/vai 56. panta aspekta ( 24 ).

49. Vai šajā kontekstā Pakalpojumu direktīvas normas ir piemērojamas attiecībā uz tādiem dalībvalsts pasākumiem kā pamatlietā aplūkotie?

50. Uzskatu, ka principā būtu jāatbild noliedzoši; proti – ka tādi pasākumi kā apstrīdētās normas nav pretrunā Pakalpojumu direktīvas normām.

51. Pakalpojumu direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī. Termins “pakalpojums” šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir definēts plaši – kā “pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību”. Jāatzīst, ka privāto augstskolu piedāvātie studiju kursi patiešām var būt (un bieži vien ir) par atlīdzību un tādējādi tie ir “pakalpojumi” Pakalpojumu direktīvas izpratnē ( 25 ). Tie arī nav to pakalpojumu vidū, kuri saskaņā ar 2. panta 2. punktu ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas ( 26 ).

52. Pakalpojumu direktīvas 1. panta 4. punktā tomēr ir noteikts, ka šī direktīva “neskar Kopienas līmenī vai valstu līmenī saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem veiktus pasākumus, lai aizsargātu vai veicinātu kultūras vai valodu dažādību” ( 27 ). Šajā normā atbalsojas Pakalpojumu direktīvas 11. apsvērums, kurā ir teikts, ka šī direktīva “neskar pasākumus, ko saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem dalībvalstis veic saistībā ar kultūras vai valodas daudzveidības [..] aizsardzību un veicināšanu, ietverot arī finansēšanu”.

53. Nav strīda par to, ka apstrīdētās normas valsts likumdevējs ir pieņēmis tālab, lai aizsargātu valsts valodu un veicinātu tās lietojumu. Tāpēc Pakalpojumu direktīvas normas nedrīkst piemērot tādējādi, ka tiek “skarts” šis mērķis ( 28 ).

54. Tomēr Pakalpojumu direktīvas 1. panta 4. punkts nenozīmē, ka valsts pasākumi, kas pieņemti tālab, lai aizsargātu vai veicinātu kultūras vai valodu dažādību, nekad nevarētu izrādīties pretrunā Savienības noteikumiem par pakalpojumu brīvu apriti. Proti, kā šajā tiesību normā – iespējams, lieki – teikts, šī direktīva šos pasākumus neskar tikai tad, ja tie ir “saskaņā ar [Savienības] tiesību aktiem”.

55. No tā izriet, ka Pakalpojumu direktīva neatbrīvo no vajadzības pārbaudīt, vai apstrīdētās normas ir saderīgas ar LESD 49. un/vai 56. pantu ( 29 ).

56. Ja tas tā ir, vai Tiesai izvērtējums ir jāveic saskaņā ar šo direktīvu vai LESD, vai abiem šiem tiesību aktiem?

57. Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja valsts pasākums vienlaikus skar vairākas pamatbrīvības, Tiesa principā to izvērtē tikai attiecībā uz vienu no šīm pamatbrīvībām, ja izrādās, ka konkrētās lietas apstākļos pārējās ir visai otršķirīgas salīdzinājumā ar pirmo un var tikt tai piesaistītas ( 30 ). Tālab vērā galvenokārt ir jāņem valsts pasākuma objektīvais mērķis ( 31 ) un sekas ( 32 ).

58. Šajā lietā Tiesa, manuprāt, savā izvērtējumā var aprobežoties ar LESD 49. pantu.

59. Kā norāda iesniedzējtiesa – apstrīdētās normas tik tiešām ir piemērojamas arī ārvalstīs reģistrētām augstskolām, kas Latvijā vēlas piedāvāt studiju kursus īslaicīgi. Tomēr ir visnotaļ neapstrīdami, ka šo normu – un tās ietverošā tiesiskā regulējuma – pieņemšanas mērķis galvenokārt bija reglamentēt tādu iestāžu darbību, kuras ir reģistrētas (vai vēlas reģistrēties) Latvijā.

60. Šīs iestādes ir arī tās, kuru intereses pārsvarā gadījumu skars apstrīdētās normas. Proti, lai spētu piedāvāt augstākās izglītības studiju kursus, augstskolām parasti ir jānodrošinās ar visnotaļ ievērojamām administratīvām un loģistikas struktūrām un no publiskajām iestādēm jāsaņem vajadzīgās atļaujas, lai varētu izsniegt derīgus diplomus, apliecības vai citus formālus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus. Tas nav tāda veida pakalpojums, ko var viegli piedāvāt vienreizēji, īslaicīgi vai neregulāri. ( 33 )

61. Tas gan nenozīmē, ka šādu pakalpojumu pārrobežu sniegšana būtu neparasta, kur nu vēl neiespējama. Faktiski šāda tirgus esamību primāri apliecina pēdējo gadu laikā pieredzētais internetā sniegto mācību kursu eksponenciālais pieaugums – kas nesenās pandēmijas laikā gūtās pieredzes rezultātā, iespējams, vēl vairāk pastiprināsies. Taču pašreiz lielais vairākums augstākās izglītības studiju kursus piedāvājošo iestāžu šos kursus sniedz valstī, kurā atrodas to mītnes vieta. Pārrobežu pakalpojumi līdz šim veido samērā niecīgu daļu no to saimnieciskās darbības kopumā.

62. Turklāt es neizslēgtu, ka šo problemātiku varētu risināt arī no pakalpojumu saņēmēju skatupunkta, un tas arī pamatotu izvērtējumu saskaņā ar LESD 56. pantu ( 34 ). Tas nozīmētu izvērtēt ietekmi, kāda tādam valsts pasākumam kā šajā lietā aplūkotais var būt uz Savienības pilsoņu tiesībām brīvi – īslaicīgi – pārvietoties Eiropas Savienībā, lai apmeklētu augstākās izglītības studiju kursus. Ir iespējams iztēloties, ka vismaz daži no šiem “starptautiskajiem” studentiem spētu vai kaut vai dotu priekšroku (visus studiju kursus vai daļu no tiem) apgūt citās valodās, nevis latviešu valodā. Jaunākie Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) dati liecina, ka Latvijā ir ievērojams citvalstu studentu kopums ( 35 ), no kuriem daļu acīmredzami varētu skart apstrīdētās normas.

63. Šajā ziņā Latvijas valdība neatlaidīgi apgalvo, ka Augstskolu likuma 56. panta trešā daļa nodrošina, ka vairumā apstākļu ārvalstu studenti drīkst apmeklēt studiju kursus arī citās valodās, nevis tikai latviešu valodā, un it īpaši – citu Savienības dalībvalstu oficiālajās valodās. Šajā ziņā gan jāatzīst, ka no lietas materiālos esošās informācijas negūstu pilnīgu skaidrību.

64. Tomēr šis aspekts nav visai būtisks šajā kontekstā, jo, manuprāt, vislielākie ierobežojumi, kas tieši izriet no apstrīdētajām normām, ir tie, kuri skar noteiktus pakalpojumu sniedzējus, proti, augstskolas. Aplūkotā valsts pasākuma rezultātā galvenokārt tiek ierobežota to saimnieciskā brīvība, un tieši šī problemātika šķiet esam iesniedzējtiesā nonākušā strīda pamatā.

65. Katrā ziņā, ņemot vērā abu, proti, gan tiesību veikt uzņēmējdarbību, gan pakalpojumu sniegšanas brīvības “regulējumu” līdzību, nesaskatu, kā apstrīdēto normu saderīguma ar Savienības tiesībām vērtējums LESD 56. panta aspektā varētu būtiski atšķirties no tā vērtējuma LESD 49. panta aspektā ( 36 ).

66. Iznākumā ierosinu Tiesai – arī procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ – apstrīdēto normu saderīgumu ar Savienības tiesībām izvērtēt LESD 49. panta kontekstā.

c) Par Hartas 16. pantu

67. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai arī par to, vai apstrīdētās normas ir saderīgas ar Hartas 16. pantu. Minētajā tiesību normā, kuras virsraksts ir “Darījumdarbības brīvība”, ir noteikts, ka: “darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi”.

68. Tāpēc neuzskatu, ka šajā lietā būtu vajadzīgs vai pienāktos veikt konkrētu izvērtējumu, kas vērsts uz Hartas 16. pantu.

69. Pirmkārt jau LESD 49. un 56. pants vismaz zināmā mērā ir Hartas 16. pantā nostiprinātās brīvības izpausme. Proti, Tiesa ir konsekventi nospriedusi, ka valsts pasākumu radītā ierobežojuma izvērtējums saistībā ar LESD 49. un 56. pantu attiecas arī uz varbūtējiem tostarp Hartas 16. pantā paredzēto tiesību un brīvību īstenošanas ierobežojumiem, un tāpēc atsevišķi izvērtēt darījumdarbības brīvību nav nepieciešams ( 37 ).

70. Turklāt bez ievērības nav atstājams arī fakts, ka Hartas 16. pantā darījumdarbības brīvība tiek atzīta “saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem”. Tāpēc, nosakot šīs brīvības tvērumu, Hartas 16. pants atsaucas konkrēti uz Savienības tiesībām, kurās, kā redzams, ietilpst LESD 49. un 56. pants ( 38 ).

71. Visbeidzot nedz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, nedz šajā tiesvedībā iesniegtajos apsvērumos neatradu nevienu apgalvotās apstrīdēto tiesību normas nesaderīguma ar Savienības tiesībām aspektu, kas pilnībā neietilptu LESD 49. un 56. panta piemērošanas jomā. Citiem vārdiem sakot, neatradu nevienu ar iespējamu Hartas 16. panta pārkāpumu ( 39 ) tieši saistītu argumentu, kas neaprobežotos ar ārvalstīs reģistrētu pakalpojumu sniedzēju ekonomisko tiesību aizsardzību.

72. Ievērojot šos apsvērumus, turpmākajās šo secinājumu sadaļās izvērtēšu vienīgi to, vai aplūkojamie dalībvalsts pasākumi ir saderīgi ar LESD 49. pantu.

2. Problemātika pēc būtības

73. Nākamajās sadaļās izvērtēšu, vai apstrīdētās normas rada ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē, un – gadījumā, ja tā ir – vai šis ierobežojums var tikt attaisnots saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu.

a) Par ierobežojuma esamību

74. Pirmšķietami ar šiem tiesību aktiem tiek ieviests ierobežojums attiecībā uz LESD 49. pantā garantētajām tiesībām veikt uzņēmējdarbību. Saskaņā ar Tiesas judikatūru par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, kavē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu ( 40 ).

75. Šajā lietā apstrīdētās tiesību normas dažiem ārvalstīs reģistrētiem uzņēmumiem apgrūtina pārcelšanos uz Latviju vai kādas citas uzņēmējdarbības vietas atvēršanu Latvijā. Kā pareizi norāda pieteicēji pamatlietā, tā kā studiju kursi ir jāpiedāvā (gandrīz tikai un vienīgi) latviešu valodā, daudzas ārvalstu augstskolas nevarēs izmantot (iespējams, ievērojamu) daļu sava administratīvā un mācībspēku personāla Latvijā. Turklāt ārvalstu augstskolām tiek liegta iespēja piedāvāt dažādotāku un konkurētspējīgāku pakalpojumu klāstu, kā, piemēram, studiju kursus citās valodās, lai gan pēc tiem ir ievērojams pieprasījums ( 41 ).

76. Ievērojot iepriekš izklāstīto, es secinu, ka, padarot brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu grūtāku un mazāk pievilcīgu citās dalībvalstīs reģistrētām augstskolām, apstrīdētās normas rada ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē.

b) Par attaisnojumu

77. Tiesa ir konsekventi nospriedusi, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja, pirmkārt, tas ir attaisnojams ar kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu, un, otrkārt, ja tas atbilst samērīguma principam. Runājot par samērīgumu, ir jānorāda, ka valsts pasākumam ir jābūt tādam, ar kuru ir iespējams saskanīgi un sistemātiski nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu un kas nepārsniedz to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. Valsts pasākumam ir arī jābūt samērīgam stricto sensu, jo tam jārod taisnīgs līdzsvars starp iesaistītajām interesēm: proti, interesēm, ko ar attiecīgo pasākumu aizstāv valsts un ar to aizskarto personu interesēm. Pierādīt, ka šie kumulatīvie nosacījumi ir izpildīti, ir attiecīgās dalībvalsts pienākums ( 42 ).

78. Šajā lietā Latvijas valdība paskaidroja, ka apstrīdētajās normās ir pausta tās griba aizsargāt un veicināt valsts valodas lietojumu. Minētā valdība arī uzsver, ka valsts valoda ir jāuzskata par daļu no tās nacionālās identitātes, un šajā kontekstā atsaucas uz LES 4. panta 2. punktu.

79. Šajā ziņā uzreiz jāatgādina, ka saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu Savienībai ir jāievēro dalībvalstu nacionālā identitāte, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām ( 43 ). Tiesa jau ir atzinusi, ka dalībvalsts nacionālā identitāte var ietvert tās oficiālo valodu (vai valodas) ( 44 ). Tāpēc mērķis veicināt un stimulēt šīs valodas (vai šo valodu) lietojumu Savienības tiesību sistēmā ir leģitīma interese, kas var attaisnot vienas vai vairāku pārvietošanās brīvību ierobežojumu ( 45 ). Līdz ar to Savienības tiesības neliedz īstenot tādu politiku, kura ir vērsta uz kādas dalībvalsts vienas vai vairāku oficiālo valodu aizsardzību un to lietojuma veicināšanu ( 46 ).

80. Tomēr tas nenozīmē, ka – saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu – jebkurš dalībvalsts oficiālās valodas vai oficiālo valodu aizsardzības un lietojuma veicināšanas politikā ietilpstošs valsts pasākums ir saderīgs ar Savienības tiesībām.

81. Šajā kontekstā būtu lietderīgi īsumā aplūkot LES 4. panta 2. punktu.

1) Daži īsi apsvērumi par LES 4. panta 2. punktu

82. Līdz šim Tiesa vēl nav plašāk izteikusies nedz par jēdzienu “nacionālā identitāte”, nedz par LES 4. panta 2. punktā ietvertās “nacionālās identitātes atrunas” iedabu un tvērumu. Tomēr, ņemot vērā LES 4. panta 2. punkta formulējumu un Tiesas līdz šim izspriestās lietas, ir vērts uzsvērt dažus no šīs tiesību normas aspektiem (vai pat tai raksturīgos ierobežojumus).

83. Pirmkārt, runājot par LES 4. panta 2. punkta iedabu, manuprāt, vissvarīgākais ir tas, ka šai normai tā ir divējāda. No vienas puses, tā Savienības likumdevējam prasa tiesību aktu pieņemšanas gaitā ņemt vērā dalībvalstu nacionālās identitātes. Loģiski, ka līdzīgam pienākumam ir jābūt visām Savienības iestādēm un struktūrām, kad tās pieņem citus juridiski saistošus aktus. Šajā ziņā nacionālā identitāte tādējādi var darboties kā spēkā esamības parametrs, proti, jebkurš Savienības akts, kas nenovēršami būtu pretrunā vienas vai vairāku dalībvalstu nacionālajai identitātei, nebūtu spēkā tāpēc, ka ar to tiktu pārkāpts LES 4. panta 2. punkts. No otras puses, LES 4. panta 2. punkts prasa Savienības iestādēm un struktūrām – tostarp Savienības tiesu iestādēm –, interpretējot un piemērojot Savienības tiesības, ņemt vērā dalībvalstu nacionālās identitātes ( 47 ).

84. Tomēr joprojām nav skaidrs, vai un – ja tā ir – kādā mērā LES 4. panta 2. punkts var tikt interpretēts tādējādi, ka tas paredz horizontālu jeb vispārīgu atrunu, uz kuru dalībvalstis var atsaukties, lai pamatoti prasītu atkāpes no Savienības noteikumiem. Taču, tā kā (šajā lietā) Savienības tiesības var tikt interpretētas tādējādi, ka principā tās pieļauj Latvijas valdības piesauktos nacionālās identitātes aspektus pienācīgi ņemt vērā, interpretējot un piemērojot attiecīgos Savienības noteikumus, šis jautājums šajos secinājumos nav jāiztirzā.

85. Otrkārt, par normas tvērumu ir jāteic, ka LES 4. panta 2. punkta formulējums skaidri norāda, ka šī norma ir piesaucama tikai attiecībā uz būtiskākajiem dalībvalsts konstitucionālajiem elementiem. Proti, šajā tiesību normā ir norādīts uz dalībvalstu nacionālo identitāti, kas raksturīga to “politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām” ( 48 ). To apstiprina arī LES 4. panta 2. punktā ietvertā atsauce uz Eiropas Savienības pienākumu respektēt dalībvalstu “galvenās [valsts] funkcijas” ( 49 ).

86. Manuprāt, noteikt, kādi ir katras dalībvalsts nacionālās identitātes kodola elementi, nav Eiropas Savienības ziņā. Šajā ziņā dalībvalstīm ir ievērojama rīcības brīvība ( 50 ). Tomēr dalībvalstu rīcības brīvība nevar būt neierobežota. Pretējā gadījumā LES 4. panta 2. punkts būtu izņēmuma klauzula, ar kuru jebkura dalībvalsts jebkurā brīdī gaužām viegli varētu atkāpties no Savienības Līgumu noteikumiem un principiem. Eiropas Savienības pienākums “respektēt” dalībvalstu nacionālās identitātes nevar nozīmēt, ka dalībvalsts var patvaļīgi neievērot Savienības tiesības.

87. Treškārt, dalībvalsts norādītajiem nacionālās identitātes pamatelementiem noteikti ir jābūt saderīgiem ar Eiropas Savienības konstitucionālo ietvaru, konkrēti – ar tās pamatā esošajām vērtībām (LES 2. pants) un tās mērķiem (LES 3. pants). LES 4. panta 2. punkts nosaka pamatprincipus, uz kuriem balstās Eiropas Savienības attiecības ar dalībvalstīm ( 51 ), un tas nav interpretējams kā tāds, kurā būtu pārdefinēts, kas ir Eiropas Savienība un par ko tā iestājas. Konkrēti attiecībā uz pamatā esošajām vērtībām ir jāteic, ka pašas dalībvalstis – arī ar Lisabonas līgumu – ir pieņēmušas tās kā vērtības, kas ir “kopīgas” arī tām. Līdz ar to nav uzskatāms, ka LES 4. panta 2. punkts būtu atkāpe no LES 2. un 3. panta ( 52 ).

88. Ceturtkārt, pat tad, ja uz attiecīgā valsts pasākuma saderīguma ar Savienības tiesībām analīzi atsaucas saistībā ar valsts pasākumiem, kas vērsti uz īstenu nacionālās identitātes elementu, un šis elements ir lielā mērā saderīgs ar Eiropas Savienības konstitucionālo ietvaru, šī analīze nedrīkst aprobežoties ar to vien. Var būt arī citi dalībvalstu saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu izvirzītu pretenziju aspekti, kas atkarībā no konkrētajos lietas apstākļos piemērojamajām Savienības tiesību normām var būt pakļauti pārbaudei tiesā.

89. Tādos gadījumos kā šajā lietā aplūkotais, kad dalībvalsts atsaucas uz LES 4. panta 2. punktu kā attaisnojumu iespējamam iekšējā tirgus brīvību ierobežojumam, no judikatūras izriet ( 53 ) – un doktrīna tam vispārīgi piekrīt ( 54 ) –, ka attiecībā uz valsts pasākumu ir jāveic tradicionālā samērīguma pārbaude.

90. Konkrēti, lai arī dalībvalstu valdību ziņā ir izlemt, cik lielā mērā tās vēlas nodrošināt attiecīgo sabiedrības interešu aizsardzību ( 55 ), ir jābūt iespējai tiesā pārbaudīt jautājumus par to, vai i) valsts pasākumi dod jēgpilnu ieguldījumu izvirzītā mērķa sasniegšanā; ii) tas ir vienlīdz labi panākams arī ar citiem, iekšējā tirgus brīvības mazāk ierobežojošiem pasākumiem; un iii) valsts pasākumi var nesamērīgi ietekmēt citus attiecīgos subjektus.

91. Piektkārt, tādā lietā kā šī, manuprāt, Tiesa nevar pārliecinoši spriest par apstrīdēto pasākumu samērīgumu. Uzskatu, ka kompetentās valstu tiesas vislabāk spēj izsvērt dažādos attiecīgajām dalībvalstīm specifiskos tiesiskos un faktiskos aspektus, lai noteiktu, vai attiecīgie valsts pasākumi iztur samērīguma pārbaudi ( 56 ).

92. Nacionālā identitāte parasti ir konkrētās valsts vēstures un kultūras, kā arī tai piemītošo sociālpolitisko iezīmju rezultāts. Pārnacionālai tiesai var būt grūti pilnībā apzināties kāda konkrēta nacionālās identitātes elementa nozīmi, noskaidrot valsts iestāžu gribētās aizsardzības apjomu un izvērtēt, vai izvirzītā mērķa sasniegšanai izmantotie līdzekļi ir samērīgi ar šo mērķi.

93. Tādējādi, kad ir izvirzīta īstena, uz nacionālo identitāti balstīta, pretenzija, ja vien jautājumi nav visnotaļ skaidri un ar nosacījumu, ka aizsargātās valsts intereses ir lielā mērā saderīgas ar Savienības konstitucionālo ietvaru, veikt samērīguma vērtējumu ir galvenokārt valstu tiesu ziņā. Tas, protams, nenozīmē, ka Tiesa kompetentajām valstu tiesām nevar norādīt visus interpretācijas elementus, kas tām var būt noderīgi šīs analīzes veikšanai ( 57 ).

94. Argumenti, ko Latvijas valdība ir izvirzījusi, pamatojoties uz LES 4. panta 2. punktu, ir jāizvērtē tieši šo principu kontekstā.

2) Ierobežojuma attaisnojums šajā lietā

95. Uzreiz jāsaka, ka nevar būt nekādu šaubu par to, ka apstrīdētās tiesību normas patiešām ir paredzētas, lai aizsargātu un veicinātu valsts oficiālās valodas – latviešu valodas – lietojumu. Tā, kā minēts šo secinājumu 79. punktā, ir leģitīma interese, kas var attaisnot LESD 49. pantā nostiprināto tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.

96. Taču tas, kā vērtējams apstrīdēto tiesību normu samērīgums, nebūt nav acīmredzami skaidrs. Tāpēc, manuprāt, šo izvērtējumu vislabāk ir atstāt iesniedzējtiesas ziņā.

97. Tomēr, lai minētajai tiesai varētu sniegt lietderīgus norādījumus, izklāstīšu dažus apsvērumus, ņemot vērā apstrīdēto normu specifiskās raksturiezīmes.

98. Pirmkārt, vispār man nebūtu grūti secināt, ka apstrīdētais pasākums principā ir piemērots tam, lai sasniegtu mērķi aizsargāt valsts oficiālo valodu un veicināt tās lietojumu. Prasot pasniedzējiem un studentiem studiju kursos vispārīgi lietot latviešu valodu, patiešām tiek nodrošināts šīs valodas lietojums un izplatība.

99. Tomēr pieteicēji pamatlietā un Komisija pauž zināmas šaubas par to, vai ar šo valsts pasākumu šo mērķi iespējams sasniegt pietiekami saskanīgā un sistemātiskā veidā. Proti, tie apgalvo, ka nav objektīva iemesla īpašai attieksmei pret divām privātām izglītības iestādēm, piemēram, Rīgas Ekonomikas augstskolu un Rīgas Juridisko augstskolu, tādu pašu attieksmi liedzot citām privātām izglītības iestādēm (t.sk. ārvalstīs reģistrētajām). Tie arī norāda, ka valsts tiesību aktos valodu regulējums augstskolām ir stingrāks nekā regulējums, kas piemērojams pamatizglītības un vidējās izglītības iestādēm. To ieskatā tam neesot pamata, proti, mērķis veicināt un aizsargāt oficiālās valodas lietojumu vispār vislabāk būtu sasniedzams ar stingrāku regulējumu pamatizglītības un vidējās izglītības iestādēs nekā augstskolās.

100. Šajos argumentos es saskatu zināmu pamatotību. Taču man jāatzīst, ka lietas materiālos nav pietiekamas informācijas par šiem diviem aspektiem (iemesliem, kāpēc Rīgas Ekonomikas augstskolai un Rīgas Juridiskajai augstskolai ir piešķirts īpašs statuss, kā arī par pamatizglītības un vidējās izglītības iestādēm piemērojamo regulējumu), kas ļautu ieņemt stingāku nostāju jautājumā par visas sistēmas saskanīgumu kopumā. Manuprāt, šis jautājums ir jāpārbauda valsts tiesai.

101. Otrkārt, jautājums par to, vai apstrīdētās normas ir nepieciešamas tālab, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, manuprāt, ir sarežģītāks.

102. Šaubas rodas galvenokārt tāpēc, ka apstrīdētā pasākuma pamatā šķiet ir premisa, ka, lai veicinātu valsts oficiālās valodas lietojumu, citu valodu lietojums augstākajā izglītībā ir neizbēgami “jāupurē” (vai vismaz būtiski jāierobežo). Šim viedoklim es nepiekrītu.

103. Par vienvalodības un daudzvalodības attiecīgajām priekšrocībām un trūkumiem ir veikta virkne zinātnisku pētījumu, un paust viedokli par šo jautājumu noteikti nav manā ziņā. Teikšu tikai to, ka mūsdienu pētnieku starpā šķiet esam vispārpieņemts, ka divu vai vairāku valodu apguve, it īpaši agrā vecumā, nekavē apgūšanas procesu un ka bilingvālas vai multilingvālas personas parasti spēj vieglāk apgūt vēl citas valodas ( 58 ). Tas nozīmētu, ka pasākumam kādas konkrētas valodas aizsardzībai un veicināšanai nav jābūt īstenojamam uz citu valodu rēķina.

104. Šajā ziņā ir jānorāda, ka atkāpju no pienākuma piedāvāt studiju kursus valsts oficiālajā valodā ir samērā maz un apjoma ziņā tās ir visnotaļ ierobežotas. Apstrīdēto normu sekas ir vienvalodības de facto uzspiešana augstākās izglītības jomā, tostarp privātajā sektorā. Tādējādi valsts pasākums šķiet esam visnotaļ radikāls un tāpēc iespējami ir pārmērīgs ( 59 ).

105. Piemēram, vai Augstskolu likuma 56. panta trešajā daļā paredzēto atkāpju zināma paplašināšana un mīkstināšana nenodrošinātu valsts oficiālās valodas veicināšanu un aizsardzību un vienlaikus nebūtu mazāk ierobežojoša attiecībā pret citās dalībvalstīs reģistrētām iestādēm.

106. Visbeidzot treškārt, samērojot priekšrocības, ko rada apstrīdētās normas par valsts oficiālās valodas veicināšanu un aizsardzību, ar trūkumiem, kas apdraud dažādās šo normu skarto personu un uzņēmumu kategorijas, neesmu pārliecināts, ka svaru kausi sliektos par labu šīm pirmajām.

107. Proti, vienā svaru kausā ir (visādā ziņā leģitīmā) vēlme veicināt dalībvalsts valsts valodu un tādējādi saglabāt valsts kultūru un nacionālo identitāti. Savukārt otrajā svaru kausā ir vairākas citas sabiedrības un privātās intereses, kuras šis pasākums bargi ierobežo vai ietekmē.

108. Virkne šo interešu ir atzītas par tādām, kas pelnījušas aizsardzību Savienības tiesībās, kā arī saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvenciju un – domājams – arī saskaņā ar Latvijas tiesību aktiem. Savienības tiesību kontekstā dažas no šīm interesēm Hartā ir identificētas kā saistītas ar pamattiesībām un pamatbrīvībām ( 60 ). Bez nupat jau iztirzātajām pakalpojumu sniedzēju un saņēmēju ekonomiskajām brīvībām (kas, kā jau minēju, ir nostiprinātas arī Hartas 16. pantā), šķiet, ka būtiski tiek skartas arī šādas tiesības un brīvības.

109. Pirmkārt, šis pasākums ierobežo pasniedzēju akadēmisko brīvību (kas noteikta Hartas 13. pantā) un personu un uzņēmumu tiesības dibināt mācību iestādes (kas noteikta Hartas 14. panta 3. punktā). Turklāt apstrīdēto normu rezultātā tiek ietekmēta arī iespēja pašiem studentiem pēc iespējas izvēlēties izglītību, kas atbilst viņu “pedagoģiskajai pārliecībai” (kas var ietvert intensīvāku svešvalodu lietojumu augstākās izglītības studiju kursos). Lai arī šādas tiesības Hartā nav atzītas expressis verbis, sliecos domāt, ka uz tām netieši norāda “tiesības uz izglītību”, kas Hartas 14. panta 1. punktā ir garantētas “ikvienai personai”, ja šo normu lasa kopsakarā ar šā panta 3. punktu ( 61 ).

110. Turklāt apstrīdētās normas rada Hartas 21. panta 1. punktā aizliegto diskrimināciju valodas dēļ par ļaunu augstākās izglītības jomā nodarbinātajiem (vai nodarbināmajiem) ārvalstniekiem. Šajā kontekstā vispār ir lieki atgādināt, ka piekļuves saimnieciskajai darbībai pakārtošana valodu prasībām nereti var radīt netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, jo pašmāju speciālistiem tās izpildīt ir vieglāk nekā ārvalstu kolēģiem.

111. Turklāt jānorāda, ka jēdzienam “valodu daudzveidība” ir divi aspekti, kas Eiropas Savienībai ir jārespektē saskaņā ar Hartas 22. pantu un LES 3. panta 3. punktu. Šis jēdziens nav jāsaprot kā vienīgi LES 4. panta 2. punktā ietvertā principa izpausme – ka dalībvalstis ir vienlīdzīgas saistībā ar Līgumiem, un tas tādējādi nozīmē, ka Eiropas Savienībai būtu jārespektē to oficiālās valodas un jāuzskata tās par līdztiesīgām. Proti, tam ir vēl kāds papildu aspekts: minoritāšu valodu respektēšana.

112. Šai problemātikai – cik saprotu – šajā lietā ir izšķirošā nozīme, jo Latvijā ir liela krievvalodīgo minoritāte. Šajā ziņā jāatgādina, ka mazākumtautību valodu aizsardzība ir vērtība, kas ir nostiprināta vairākās Savienības primāro tiesību normās (tostarp LES 2. pantā un Hartas 21. panta 1. punktā), kā arī virknē starptautisko dokumentu, kurus ir parakstījušas Eiropas Savienība un/vai dalībvalstis ( 62 ).

113. Ar apstrīdētajām normām iespēju privāti finansētām augstskolām piedāvāt studiju kursus attiecīgajā valodā padarot neiespējamu, manuprāt, būtiski tiek ietekmētas attiecīgās mazākumtautības valodas tiesības. Patiesībai tas atbilst a fortiori tāpēc, ka Augstskolu likuma 56. panta trešajā daļā paredzētie izņēmumi neattiecas uz krievu valodu, jo tā nav viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām.

114. Tomēr, kā jau tiku minējis, pienācīgi izvērtēt un vajadzības gadījumā savstarpēji izsvērt iepriekšējos punktos izklāstītos faktorus galu galā ir iesniedzējtiesas ziņā.

115. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz uzdotajiem jautājumiem atbildēt, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā – lai izkoptu oficiālo valsts valodu un veicinātu tās lietojumu – ar zināmiem izņēmumiem tiek prasīts, lai augstskolas, ko finansē galvenokārt no privātiem līdzekļiem, piedāvātu studiju kursus tikai šajā valodā, ir saderīgs ar Savienības tiesībām, ja vien tas ir piemērots un nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai un nodrošina taisnīgu līdzsvaru starp skartajām interesēm.

116. Noslēgumā atļaujos kādu noslēdzošu pēcvārdu. Vēlos atgriezties pie ievadā teiktā. Pilnībā piekrītu ģenerāladvokātam M. Darmonam [M. Darmon], ka ir būtiski nepieciešams saglabāt Eiropas kultūras bagātību un nodrošināt tās valodu mantojuma daudzveidību ( 63 ). Tomēr nedomāju, ka šā cēlā mērķa sasniegšanu pienācīgi nodrošinās dalībvalstis, kuras de facto uzspiež vienvalodību kādā saimnieciskās darbības nozarē, pat tad, ja šī nozare ir augstākās izglītības studiju kursu sniegšana. Radīt – atkal lietojot iepriekš minēto metaforu – 27 vienvalodīgus (vai arī divvalodīgus vai trīsvalodīgus) “anklāvus” Eiropas Savienībā nav nedz dalībvalstu, nedz Eiropas Savienības interesēs. Šī, iespējams, nav tā daudzveidība un bagātība, ko vēlamies veicināt “ciešāk saliedētajā savienībā” starp Eiropas tautām. Eiropas turpmāka integrācija patiešām nav nesavietojami bināri pretnostatīta tās daudzveidīgā valodu un kultūras mantojuma saglabāšanai.

V. Secinājumi

117. Noslēgumā ierosinu Tiesai uz Latvijas Republikas Satversmes tiesas (Latvija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: Valsts tiesiskais regulējums, kurā – lai izkoptu valsts oficiālo valodu un veicinātu tās lietojumu – ar zināmiem izņēmumiem tiek prasīts, lai augstskolas, ko finansē galvenokārt no privātiem līdzekļiem, piedāvātu studiju kursus tikai šajā valodā, ir saderīgs ar Savienības tiesībām, ja vien tas ir piemērots un nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai un nodrošina taisnīgu līdzsvaru starp skartajām interesēm.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) 1981. gada 16. oktobra rezolūcija (OV 1981, C 287, 106. lpp.).

( 3 ) Sīkākam izklāstam un turpmākām atsaucēm skat. van der Jeught, S., EU Language Law, Europa Law Publishing, 2015, 55.–77. lpp.

( 4 ) Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Itālija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:368, 2. punkts).

( 5 ) Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd‑Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, 74. un 79. punkts) ar atsaucēm uz judikatūru.

( 6 ) Mans izcēlums.

( 7 ) OV 2006, L 376, 36. lpp.

( 8 ) Latvijas Vēstnesis, 1995, Nr. 179.

( 9 ) Latvijas Vēstnesis, 2018, Nr. 132.

( 10 ) Latvijas Vēstnesis, 1995, Nr. 164/165.

( 11 ) Latvijas Vēstnesis, 2018, Nr. 220.

( 12 ) Starp daudziem skat. nesenākos spriedumus, 2020. gada 25. jūnijs, Ministerio Fiscal (Iestāde, kas var pieņemt starptautiskās aizsardzības pieteikumus) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 48. punkts), un 2021. gada 9. septembris, Toplofikatsia Sofia u.c. (C‑208/20 un C‑256/20, EU:C:2021:719, 31. punkts).

( 13 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 24. oktobris, Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, 39.–48. punkts), un 2014. gada 27. februāris, Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101, 33. punkts).

( 14 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 27. jūnijs, Di Donna (C‑492/11, EU:C:2013:428, 27.–32. punkts), un rīkojumu, 2016. gada 3. marts, Euro Bank (C‑537/15, nav publicēts, EU:C:2016:143, 34. un 35. punkts).

( 15 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 16., 17. un 20. punktu.

( 16 ) Starp daudziem skat. spriedumu, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 26. un 27. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 17 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 20. punktu.

( 18 ) Skat. arī spriedumus, 2009. gada 19. novembris, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, 40.–46. punkts), un 2010. gada 8. septembris, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 29.–41. punkts).

( 19 ) Ģenerāladvokāta K. Tezauro [C. Tesauro] secinājumi lietā Decker (C‑120/95 un C‑158/96, EU:C:1997:399, 17. punkts).

( 20 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2003. gada 13. novembris, Neri (C‑153/02, EU:C:2003:614); 2013. gada 16. aprīlis, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239); 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), un 2020. gada 11. jūnijs, KOB (C‑206/19, EU:C:2020:463).

( 21 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 105. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Kirschstein (C‑393/17, EU:C:2018:918, 52.–59. punkts).

( 22 ) Skat. nesenāko spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 160.–163. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 23 ) Skat. it īpaši Pakalpojumu direktīvas 6. apsvērumu. Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 107. punkts).

( 24 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Rina Services u.c. (C‑593/13, EU:C:2015:399).

( 25 ) Skat. arī iepriekš šo secinājumu 45. punktu.

( 26 ) Līdzīgi skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība) (C‑66/18, EU:C:2020:172, 165. punkts).

( 27 ) Mans izcēlums.

( 28 ) Vispārīgi skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:311, 49.–53. punkts). Konkrētāk saistībā ar izglītības pakalpojumiem skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība) (C‑66/18, EU:C:2020:172, 165.–169. punkts).

( 29 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 13. novembris, Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:896, 36. punkts).

( 30 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, KOB (C‑206/19, EU:C:2020:463, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 31 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth (C‑52/16 un C‑113/16, EU:C:2018:157, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 32 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Anton van Zantbeek (C‑725/18, EU:C:2020:54, 21. punkts).

( 33 ) Skat. spriedumu, 1995. gada 30. novembris, Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, 27. punkts).

( 34 ) Šajā ziņā skat. spriedumus, 1989. gada 2. februāris, Cowan (186/87, EU:C:1989:47, 15. punkts), un 2019. gada 18. jūnijs, Austrija/Vācija (C‑591/17, EU:C:2019:504, 138. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 35 ) Skat. OECD, Education at a Glance 2021: OECD Indicators, OECD Publishing, Parīze, 2021. Skat. arī ESAO tīmekļvietnē publicētos datus: https://data.oecd.org/students/international-student-mobility.htm (pēdējo reizi aplūkota 2021. gada 13. decembrī).

( 36 ) Līdzīgi skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus apvienotajās lietās X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2017:397, 92. punkts).

( 37 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Global Starnet (C‑322/16, EU:C:2017:985, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 38 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 13. februāris, Sokoll‑Seebacher (C‑367/12, EU:C:2014:68, 22. un 23. punkts).

( 39 ) Līdzīgi arī ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumos lietā Global Starnet (C‑322/16, EU:C:2017:442, 59. un 60. punkts).

( 40 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 167. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 41 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2004. gada 5. oktobris, CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:586, 12.–14. punkts).

( 42 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 178.–179. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 43 ) Skat. neseno spriedumu, 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 54. punkts).

( 44 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 86. punkts), un 2013. gada 16. aprīlis, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 26. punkts).

( 45 ) Turpat, attiecīgi 87. un 27. punkts.

( 46 ) Turpat, attiecīgi 85. un 25. punkts.

( 47 ) Par šiem jautājumiem skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:77, 47. un 48. punkts). Juridiskajā literatūrā skat., piemēram, Di Federico, G., “The Potential of Article 4(2) TEU in the Solution of Constitutional Clashes Based on Alleged Violations of National Identity and the Quest for Adequate (Judicial) Standards”, European Public Law, 2019, 365. lpp.

( 48 ) Mans izcēlums.

( 49 ) Mans izcēlums. Skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:77, 114. zemsvītras piezīme).

( 50 ) Par šo jautājumu skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā V.М.А. (C‑490/20, EU:C:2021:296, 70.–73. punkts).

( 51 ) Tas izriet arī no Līguma par Konstitūciju Eiropai projekta I‑5. panta virsraksta “Savienības un dalībvalstu attiecības”, no kura ir gūta iedvesma pašreizējam LES 4. panta 2. punktam. Par šo jautājumu vispārīgi skat. von Bogdandy, A., un Schill, S., “Overcoming absolute primacy: Respect for national identity under the Lisbon Treaty”, Common Market Law Review, 2011, 1425.–1427. lpp.

( 52 ) Līdzīgi arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumos lietā V.М.А. (C‑490/20, EU:C:2021:296, 73. punkts).

( 53 ) Starp daudziem skat. spriedumus, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 83.–93. punkts), un 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, 53.–56. punkts).

( 54 ) Skat. Millet, F.X., “Successfully Articulating National Constitutional Identity Claims: Strait Is the Gate and Narrow Is the Way”, European Public Law, 2021, 592. un 593. lpp. ar turpmākām atsaucēm.

( 55 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 10. februāris, Komisija/Itālija (C‑110/05, EU:C:2009:66, 65. punkts). Šajā kontekstā vēlos arī norādīt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “nav nepieciešams, lai dalībvalsts iestāžu izvēlētais ierobežojošais pasākums atbilstu visu dalībvalstu viedoklim attiecībā uz pamattiesību aizsardzības noteikumiem vai attiecīgajām leģitīmajām interesēm, un ka, tieši pretēji, attiecīgajā jomā veikto pasākumu nepieciešamība un samērīgums nav izslēgti tikai tāpēc vien, ka dalībvalsts ir izvēlējusies aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no citas dalībvalsts ieviestās sistēmas” (skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, 91. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 56 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 2. jūnijs, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 78. punkts).

( 57 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2000. gada 4. jūlijs, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, 58. punkts).

( 58 ) Neuzskatu par vajadzīgu atsaukties uz kādu konkrētu pētījumu par šo jautājumu, jo pēc visai īsiem meklējumiem internetā ir iespējams iegūt neskaitāmas atsauces no avotiem, kas – cik vien jurists var spriest – ir uzticami.

( 59 ) Skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā Las (C‑202/11, EU:C:2012:456, 64. un 78. punkts).

( 60 ) Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “valsts pasākums, kas var kavēt personu brīvu pārvietošanos, var tikt attaisnots tikai tad, ja tas atbilst ar Hartu garantētajām pamattiesībām” (skat. neseno spriedumu, 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 61 ) Hartas 14. panta 3. punktā ir minētas “vecāku tiesības nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību saskaņā ar savu reliģisko, filozofisko un pedagoģisko pārliecību [..] saskaņā ar valstu tiesību aktiem, kas nosaka šādas brīvības un tiesību izmantošanu” (mans izcēlums). Manuprāt, ja vecākiem ir šādas tiesības attiecībā uz savu bērnu izglītību, tad studentam, kurš vairs nav nepilngadīgais, a fortiori būtu jābūt tiesībām izvēlēties savu izglītību atbilstoši savai pedagoģiskajai pārliecībai.

( 62 ) Starp daudziem skat. Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām (kas pieņemts Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālajā asamblejā 1966. gada 16. decembrī un stājies spēkā 1976. gada 23. martā) 27. pantu.

( 63 ) Secinājumi lietā Groener (379/87, EU:C:1989:197, 3982. lpp.).