ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET] VIEDOKLIS,

sniegts 2015. gada 29. oktobrī ( 1 )

Lieta C‑455/15 PPU

P

pret

Q

(Varbergs tingsrätt (Vārberjas pirmās instances tiesa, Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Tiesu nolēmumu savstarpējas atzīšanas princips — Neatzīšanas pamats attiecībā uz nolēmumu, kas saistīts ar vecāku atbildību — 23. panta a) punkts — Nolēmums, kurš ir klaji pretrunā tās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kurā prasa atzīšanu — 24. pants — Aizliegums apstrīdēt izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību”

I – Ievads

1. Ar šo 2015. gada 25. augustā uzdoto prejudiciālo jautājumu, kurš Tiesā tika iesniegts 2015. gada 28. augustā, tiek lūgts Tiesai lemt par Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu ( 2 ) 23. panta a) punkta un 24. panta piemērošanas jomu.

2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp P un Q par vienas no viņu abu meitām aizgādību.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

3. Regulas Nr. 2201/2003 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts: “Šajā regulā: [..] 9) termins “uzraudzības tiesības” ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu; [..].”

4. Regulas Nr. 2201/2003 8. pantā “Vispārējā piekritība” ir noteikts: “1. Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā iesniegta prasība. 2. Uz šā panta 1. punktu attiecas 9., 10. un 12. panta noteikumi.”

5. Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā “Lietas nodošana tiesai, kas atrodas labākā vietā tiesas spriešanai” ir paredzēts: “1. Izņēmuma kārtā dalībvalsts tiesas, kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata, ka citas tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir bērna interesēs, var: a) apturēt tiesvedību vai attiecīgo tās daļu un aicināt puses iesniegt prasību minētās citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar 4. punktu; vai b) lūgt citas dalībvalsts tiesu pieņemt piekritību saskaņā ar 5. punktu. 2. Šā panta 1. punktu piemēro: a) pēc pieteikuma saņemšanas no kādas puses; vai b) pēc pašas tiesas ierosmes; vai c) pēc pieteikuma saņemšanas no citas tās dalībvalsts tiesas, ar kuru bērnam ir īpaša saikne saskaņā ar 3. punktu. Īstenoto lietas nodošanu pēc tiesas ierosmes vai pēc citas dalībvalsts tiesas pieteikuma saņemšanas jāpieņem vismaz vienai no pusēm. 3. Uzskata, ka bērnam ir 1. punktā minētā īpašā saikne ar dalībvalsti, ja šī dalībvalsts: a) ir kļuvusi par bērna pastāvīgo dzīvesvietu pēc tam, kad 1. punktā minētajā tiesā iesniegta prasība, vai b) ir bērna iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta, vai c) ir bērna pilsonības vieta, vai d) ir tās personas pastāvīgā dzīvesvieta, kurai ir vecāku atbildība; vai e) ir vieta, kurā atrodas bērna īpašums, un ja lieta ir saistīta ar bērna aizsardzības pasākumiem, kuri attiecas uz šī īpašuma pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu. 4. Dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība pēc būtības, nosaka termiņu, kurā minētās citas dalībvalsts tiesās jāiesniedz prasību saskaņā ar 1. punktu. Ja šajā laikā attiecīgajās tiesās nav iesniegta prasība, tiesa, kurā iesniegta prasība, turpina īstenot piekritību atbilstoši 8. līdz 14. pantam. 5. Minētās citas dalībvalsts tiesas, ja īpašu lietas apstākļu dēļ tas ir bērna interesēs, pieņem piekritību sešu nedēļu laikā pēc prasības iesniegšanas, kas izdarīta saskaņā ar 1. punkta a) apakšpunktu vai 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā gadījumā tiesa, kurā prasība iesniegta pirmajā, atsakās no piekritības. Pretējā gadījumā tiesa, kurā iesniegta prasība pirmajā, turpina īstenot piekritību atbilstoši 8. līdz 14. pantam. 6. Tiesas šā panta vajadzībām sadarbojas tieši vai ar tās centrālās iestādes starpniecību, kas izraudzīta, ievērojot 53. pantu.”

6. Minētās regulas 20. pantā “Pagaidu pasākumi, tai skaitā aizsardzības pasākumi” ir paredzēts: “1. Steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus pagaidu pasākumus, ieskaitot drošības pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai. 2. Pasākumus, kas minēti 1. punktā, pārtrauc piemērot brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.”

7. Regulas Nr. 2201/2003 21. panta “Sprieduma atzīšana” 1. punktā ir noteikts: “Dalībvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez kādas īpašas procedūras.”

8. Regulas Nr. 2201/2003 23. pantā “Neatzīšanas pamats attiecībā uz spriedumiem, kas saistīti ar vecāku atbildību” ir paredzēts: “Spriedumu, kas saistīts ar vecāku atbildību, neatzīst: a) ja šāda atzīšana, ņemot vērā bērna intereses, ir klaji pretrunā tās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kurā tiek lūgta atzīšana; [..].”

9. Šīs regulas 24. pantā “Aizliegums apstrīdēt izcelsmes tiesas piekritību” ir paredzēts: “Izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību nedrīkst apstrīdēt. Atsauce uz sabiedrisko kārtību, kas minēta [..] un 23. punkta a) punktā, nav attiecināma uz noteikumiem par piekritību, kas izklāstīti 3. līdz 14. pantā.”

10. Minētās regulas 26. pantā “Aizliegums pārskatīt pēc būtības” ir paredzēts: “Nekādos apstākļos spriedums nav pārskatāms pēc būtības.”

11. Šīs pašas regulas 27. pantā “Tiesvedības apturēšana” ir paredzēts: “1. Tās dalībvalsts tiesa, kurā tiek prasīts atzīt spriedumu, kas taisīts citā dalībvalstī, drīkst apturēt tiesvedību, ja spriedums ir pārsūdzēts parastā kārtā. [..]”

B – 1980. gada Hāgas konvencija

12. Hāgā 1980. gada 25. oktobrī noslēgtās Konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā – “1980. gada Hāgas konvencija”) 13. pantā ir noteikts: “Neskatoties uz iepriekšējā panta noteikumiem, pieteikuma saņēmējas Līgumslēdzējas Puses [valsts, kurā ir prasīta atzīšana,] tiesai vai administratīvajai iestādei nav pienākuma dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kas iebilst pret bērna atgriešanos, pierāda, ka: a) persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kura ir uzņēmusies rūpes par bērnu, viņa aizvešanas vai aizturēšanas laikā nav izmantojusi savas tiesības uz aizbildnību [aizgādības tiesības] vai ir piekritusi aizvešanai vai aizturēšanai, vai nav iebildusi pret to; vai b) ja pastāv nopietns risks, ka viņa vai viņas atdošana sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamu situāciju. Tiesa vai administratīvā iestāde var atteikties dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja tai kļūst zināms, ka bērns iebilst pret atgriešanos un ir sasniedzis attiecīgu vecumu un brieduma pakāpi, lai spētu atbildēt par saviem uzskatiem. Apsverot šajā pantā norādītos apstākļus, tiesām vai administratīvajām iestādēm jāņem vērā informācija, kas attiecas uz bērna sociālo stāvokli un ko sniedz bērna pastāvīgās dzīvesvietas Centrālā iestāde vai kāda cita kompetenta iestāde.”

III – Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

13. P kungam un Q kundzei ir divi kopīgi bērni, pirmais V, dzimis 2000. gadā, un otrais S, dzimis 2009. gadā.

14. Pāris satikās 1997. gadā, taču Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa, Lietuva) šķīra P un Q laulību 2006. gada 6. februārī ( 3 ), nolemjot, ka bērnam V ir jādzīvo kopā ar savu māti, taču aizgādības tiesības atstāja abiem vecākiem.

15. Tomēr ģimene no Lietuvas 2005. gadā pārcēlās uz Zviedriju, kur 2006. gadā vecāki un bērns tika pieteikti iedzīvotāju reģistrā. Zviedrija ir tā vieta, kurā 2009. gadā ir dzimis bērns S. Abi bērni runā zviedru valodā, ir apmeklējuši skolu Falkenberjā [Falkenberg] Zviedrijā, kur dzīvo lielākā daļa no personām, ar kurām viņi satiekas.

16. 2013. gada 27. novembrīP atklāja, ka Q un abi bērni ir pazuduši. Sazinoties ar Falkenberjas komūnas sociālajiem dienestiem, kuri uzsāka izmeklēšanu, Q apgalvoja, ka viņa un viņas bērni ir cietušie noziedzīgos nodarījumos, ko ir veicis P. Par notikušo tika ziņots policijai un Q un bērni tika izmitināti vietā, kurā tiek nodrošināta viņu aizsardzība. Dažus mēnešus vēlāk saistībā ar P uzsāktā sākotnējā izmeklēšana tika izbeigta, bet viņam tika saglabāts aizliegums kontaktēties ar bērniem.

17. 2014. gada 29. martāQ aizveda abus savus bērnus uz Lietuvu. Līdz ar to P un Q bija spēkā aizgādības tiesības pār abiem bērniem ( 4 ), kuri 2014. gada 31. martā tika reģistrēti iedzīvotāju reģistrā Šilutes pašvaldībā Lietuvā.

18. 2014. gada 8. aprīlīŠilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) Q cēla prasību pret P, prasot, lai šī tiesa pieņem pagaidu nolēmumu par bērna S dzīvesvietu un aizgādību ( 5 ), kā arī lēmumu par uzturlīdzekļiem abiem bērniem.

19. 2014. gada 11. aprīlīP cēla iesniedzējtiesā, Varbergs tingsrätt (Vārberjas pirmās instances tiesa), prasību pret Q, prasot pagaidu kārtā tikai viņam piešķirt aizgādību pār abiem bērniem.

20. Tajā pašā datumā Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) pieņēma pagaidu nolēmumu par S dzīvesvietu pie mātes.

21. 2014. gada jūnijā P iesniedza pieteikumu Zviedrijas Karalistes Utrikesdepartementet (Ārlietu ministrija) par bērnu atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju.

22. 2014. gada 30. jūlijāP cēla prasību Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa), kurā viņš it īpaši lūdza, lai tikai viņam tiktu piešķirtas aizgādības tiesības pār bērnu V ( 6 ). Šī prasība tika apvienota ar lietu, kuru 2014. gada 8. aprīlī bija uzsākusi Q.

23. 2014. gada 2. septembrīQ lūdza noraidīt P prasību, iesniedzot atbildes rakstu uz P prasības pieteikumu. No tā izrietēja, ka bērns V ir ticis ārstēts ārstniecības iestādē Klaipēdā (Lietuva) pēctraumatiskā stresa dēļ un ka medicīniskajās izziņās tika norādīts, ka šis bērns negatīvi reaģēja uz jebkādu sazināšanos ar savu tēvu P.

24. 2014. gada 29. septembrīP lūdza šai pašai tiesai neizskatīt Q prasību par aizgādības tiesību piešķiršanu bērnam S, jo, kā viņš uzskata, šai tiesai nebija piekritības.

25. 2014. gada 1. augustāP iesniedza Vilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa, Lietuva) pieteikumu it īpaši par bērna S atpakaļatdošanu uz viņa pastāvīgās dzīvesvietas valsti, proti, Zviedriju. 2014. gada 18. augustāQ šajā pašā tiesā attiecībā uz šo pieteikumu iesniedza atbildes rakstu, kurā viņa apstrīdēja to, ka bērna S došanās uz Lietuvu bija nelikumīga, uzsvēra tēva neciešamo rīcību ar viņa nepilngadīgajiem bērniem un lūdza noraidīt P pieteikumu.

26. 2014. gada 4. septembrīVilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa) nosprieda noraidīt P iesniegto pieteikumu par bērna atpakaļatdošanu, un 2014. gada 21. oktobrīLietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) šo lēmumu apstiprināja, kurš tika pamatots ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu.

27. Pēc šī pēdējā minētā lēmuma Zviedrijas centrālā iestāde, proti, Ārlietu ministrija, saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 6. punktu nosūtīja iesniedzējtiesai dokumentus ( 7 ).

28. 2014. gada 18. oktobrī, uzklausot lietas dalībniekus, kur Q nepiedalījās, iesniedzējtiesa pieņēma pagaidu nolēmumu par P viena paša aizgādības tiesībām pār S.

29. 2015. gada 18. februārī Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) nolēma, ka bērns S dzīvo kopā ar Q un ka P maksā uzturlīdzekļus par abiem bērniem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais nolēmums”). No šī lēmuma izriet, ka P bija atteicies no sava 2014. gada 30. jūlija pieteikuma attiecībā uz to, lai viņam tiktu piešķirtas aizgādības tiesības pār V.

30. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tās piekritība ir pamatota ar Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punktu, jo abu bērnu pastāvīgā dzīvesvieta tiesvedības uzsākšanas brīdī Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) 2014. gada 8. aprīlī un iesniedzējtiesā – 2014. gada 11. aprīlī – bija Zviedrijā šīs tiesību normas izpratnē.

31. Iesniedzējtiesā P ir norādījis, ka, lai iesniedzējtiesa varētu turpināt izskatīt pamatlietu, apstrīdētais nolēmums nedrīkst tikt atzīts. Viņš uzskata, ka šim atzīšanas atteikumam ir jābalstās uz Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktu. P ir atzinis, ka saskaņā ar šīs regulas 24. pantu parasti nedrīkst apstrīdēt izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību. Viņš uzskata, ka šī norma tomēr neattiecas uz šīs pašas regulas 15. pantu, ar kuru Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) pamatoja savu piekritību. Šī tiesa tomēr neesot ievērojusi šo pēdējo minēto pantu, jo tā pilnīgi neatkarīgi ir lēmusi par prasības pieņemamību.

32. P arī ir uzskatījis, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) turklāt no tā, ka Lietuvas tiesa bija atteikusies dot rīkojumu par bērna atpakaļatdošanu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, secināja, ka šī bērna pastāvīgā dzīvesvieta kopš tā laika bija Lietuvā. Tas esot pretrunā Tiesas norādītajam sprieduma Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) 44. punktā, proti, ka “bērna nelikumīgas nolaupīšanas rezultātā principā nevarētu tikt nodota jurisdikcija no tās dalībvalsts tiesām, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms tā aizvešanas, tās dalībvalsts tiesām, uz kuru bērns tika aizvests, pat tādā gadījumā, kad pēc nolaupīšanas bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir otrajā dalībvalstī”.

33. Lai gan atzīstot, ka sabiedriskās kārtības klauzula ir jāpiemēro šauri, P uzskatīja, ka zināma novērtējuma brīvība saglabājas tik un tā, ja ārvalsts tiesa pieļauj būtiskas kļūdas. Viņš uzskatīja, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) šādu būtisku kļūdu ir pieļāvusi, tai apzināti vai nezināšanas dēļ pārkāpjot ne tikai Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu, bet arī pamatprincipu, saskaņā ar kuru bērna izcelsmes dzīvesvietas tiesa ir tā, kura galīgi izlemj jautājumu par bērna nolaupīšanu.

34. Iesniedzējtiesā Q norādīja, ka Regulas Nr. 2201/2003 24. pantā ir noteikts aizliegums apstrīdēt dalībvalsts tiesas piekritību. Vienīgais pamats, kādēļ varot tikt atteikts atzīt apstrīdēto nolēmumu, varot būt tā nesaderība ar sabiedrisko kārtību. Q uzskatīja, ka šajā gadījumā tas tā nav, jo skaidri izriet, ka P pienācīgi nepilda savus tēva pienākumus un tādēļ S ir jāpaliek pie savas mātes. Minētais esot konstatēts četrās dažādās tiesvedībās. Turklāt bērni apmeklējot skolu Lietuvā; netiekot apdraudēta nedz bērnu veselība, nedz attīstība. Vilniaus apygardos teismas (Viļņas apgabaltiesa) un Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) ir nospriedušas, ka abi bērni ir tikuši likumīgi aizvesti uz Lietuvu kopā ar savu māti. Iesniedzējtiesai neesot nekāda pamata apšaubīt Lietuvas iestāžu (tostarp Šilutes rajona pašvaldības bērnu tiesību aizsardzības dienesta (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)) un tiesu veikto vērtējumu.

35. Q arī ir norādījusi, ka līdz apstrīdētā nolēmuma pieņemšanai P ir aktīvi piedalījies tiesvedībās Lietuvas tiesās un viņam arī esot bijušas procesuālas iespējas pārsūdzēt pieņemtos nolēmumus. Turklāt viņš pēc savas iniciatīvas esot atsaucis prasību par bērna V dzīvesvietas noteikšanu pie viņa, un tādējādi viņš esot piekritis tam, ka šis bērns dzīvo ar savu māti Lietuvā. Tādējādi P, pieprasīdams aizgādību pār bērnu S, pārkāptu abu bērnu tiesības un likumiskās intereses.

36. Šādos apstākļos Varbergs tingsrätt (Vārberjas pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

IV – Par steidzamības tiesvedību un tiesvedību Tiesā

37. Iesniedzējtiesa lūdza šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzēto steidzamības tiesvedību. Atsaucoties uz spriedumu Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810), iesniedzējtiesa ir pamatojusi šo lūgumu, norādot, ka kopš attiecīgā bērna nolaupīšanas, kā to dēvē iesniedzējtiesa, 2014. gada 29. martāP vairs nav bijusi iespēja viņu satikt. Ja tiesvedība pamatlietā vēl ieilgs, tas aizskaršot šī bērna intereses un ietekmēšot viņa attiecības ar tēvu. Lai pārtrauktu šo tiesisko nenoteiktību, ir vajadzīgs, lai Tiesa rīkojas steidzami un lai lietu galīgi varētu izskatīt.

38. 2015. gada 9. septembrī Tiesas ceturtā palāta pēc manas uzklausīšanas nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību. Šī palāta saskaņā ar Reglamenta 109. panta 3. punktu nolēma lūgt Lietuvas Republikai rakstveidā sniegt jebkādus lietderīgus precizējumus par šo lietu. Tiesas ceturtā palāta arī lūdza pamatlietas pusēm, Zviedrijas Karalistei un Lietuvas Republikai atbildēt uz dažiem jautājumiem vislabāk rakstveidā, ja ne – tiesas sēdē.

39. P kungs, Zviedrijas Karaliste ( 8 ), Lietuvas Republika un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. P, Q, Spānijas Karaliste, Lietuvas Republika un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kura notika 2015. gada 27. oktobrī.

V – Par prejudiciālo jautājumu

A – Lietas dalībnieku apsvērumi

40. P kungs uzsver, ka pamatlietas īpatnība ir tā, ka apstrīdētais nolēmums attiecībā uz bērna S aizgādību tika pieņemts pēc nolēmuma par neatdošanu atpakaļ, bet pirms tam, kad izcelsmes dalībvalsts tiesa ir varējusi izskatīt jautājumu par to, vai bērns varēja tikt neatdots atpakaļ.

41. Viņš uzskata, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) pieļautais tādu principu pārkāpums, kuri ir nelikumīgām nolaupīšanām piemērojamās sistēmas pamatā, un tas, ka tā ir atzinusi, ka tai ir piekritība, lai arī jautājums par bērna atpakaļatdošanu tika izskatīts izcelsmes dalībvalsts tiesā, pamato apstrīdētā nolēmuma neatzīšanu. P citē spriedumu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 44. punkts), uz kuru viņš atsaucās iesniedzējtiesā ( 9 ).

42. P kungs uzskata, ka apstrīdētajā nolēmumā Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) nepārprotami nenorāda, uz kādiem elementiem tā balstās, pamatojot savu piekritību. Kā uzskata P, minētā tiesa šo piekritību ir pamatojusi ar vispārīgu argumentāciju par bērna interesēm vai pakārtoti ar pilnīgi kļūdainu Regulas Nr. 2201/2003 15. panta interpretāciju. Viņš norāda, ka, “24. pantā paredzot, ka sabiedriskās kārtības kritērijs nevar tikt piemērots piekritības noteikumiem, ir izdarīta atsauce uz 3.–14. pantu. Ņemot to vērā, minētais iebildums neattiecas uz Lietuvas tiesas vērtējumu attiecībā uz veidu, kādā viens no šiem pantiem ir jāpiemēro, bet gan uz to, ka tā autonomi un pretēji pienākumam saņemt [iesniedzējtiesas] piekrišanu ir atzinusi, ka tai ir piekritība saskaņā ar 15. pantu, vai pakārtoti – pilnībā neņemot vērā Regulā Nr. 2201/2003 paredzētos noteikumus”.

43. P uzskata, ka princips, saskaņā ar kuru bērna izcelsmes dalībvalsts tiesai ir galīgi jāizskata jautājumi par bērna aizgādību un iespējamo atpakaļatdošanu, ir pamatprincips, piemērojot Regulā Nr. 2201/2003 paredzētos noteikumus nelikumīgas nolaupīšanas jomā. Viņš uzskata, ka, ja šajā gadījumā nebūtu iespējams atteikt apstrīdētā nolēmuma atzīšanu, paši principi, kuri ir Regulā Nr. 2201/2003 paredzētās bērnu nelikumīgām nolaupīšanām piemērojamās sistēmas pamatā, varētu tikt ļoti viegli noraidīti.

44. Lietuvas Republika uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 21. pantu apstrīdētais nolēmums ir jāatzīst Zviedrijā. Tā norāda, ka šīs pašas regulas 23. pantā ir paredzēts izsmeļošs saraksts ar pamatiem, kuru dēļ var neatzīt tiesas nolēmumu lietās par vecāku atbildību. Lietuvas Republika uzskata, ka viens no šiem pamatiem ir klaja pretruna ar tās dalībvalsts sabiedrisko kārtību, kurā prasa atzīšanu, un tas atbilstoši šim 23. pantam ir jāinterpretē, ņemot vērā bērna intereses. Tā piebilst, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 24. pantam tomēr nav iespējams atsaukties uz sabiedriskās kārtības klauzulu, lai pārbaudītu izcelsmes dalībvalsts tiesu, šajā gadījumā – Lietuvas tiesu, piekritību. Turklāt šīs pašas regulas 26. pantā tostarp ir paredzēts, ka nekādos apstākļos nolēmumu nedrīkst pārskatīt pēc būtības.

45. Neraugoties uz iepriekš minēto, Lietuvas Republika uzskata, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) apstrīdētajā nolēmumā ir ņēmusi vērā, pirmkārt, Vilniaus apygardos teismas (Viļņas apgabaltiesa) pieņemto nolēmumu par neatdošanu atpakaļ, kā arī Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) rīkojumu un, otrkārt, Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 3. punkta formulējumu, “kurā paredzēts, ka uzskata, ka bērnam ir īpašā saikne ar dalībvalsti, ja šī dalībvalsts [..] ir bērna pilsonības vieta” (abi bērni ir Lietuvas Republikas pilsoņi).

46. Saistībā ar nolēmumu par neatdošanu atpakaļ Lietuvas Republika uzsver, ka Vilniaus apygardos teismas (Viļņas apgabaltiesa) un Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) ir konstatējušas, ka bērns S nav aizvests nelikumīgi.

47. Lietuvas Republika tādējādi uzskata, ka, ņemot vērā bērna aizvešanas tiesiskumu, to, ka ir pagājis gandrīz viens gads kopš šīs aizvešanas, to, ka bērni apmeklē skolu, un citas integrācijas pazīmes, “[Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa)] pareizi un pamatoti ir balstījusies uz šiem apstākļiem, atzīstot savu piekritību un nolemjot, ka tā ir tiesa, kas atrodas [vis]labākā vietā tiesas spriešanai”.

48. Lietuvas Republika arī norāda, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ir pievērsusi uzmanību Regulas Nr. 2201/2003 15. panta noteikumiem tikai, ciktāl tajā ir paredzēti kritēriji, ar kuriem var noteikt, kura tiesa atrodas labākā vietā tiesas spriešanai, un tā ir atzinusi savu piekritību tikai pēc tam, kad tā konstatēja bērna aizvešanas no Zviedrijas likumīgumu, un ir uzskatījusi sevi par bērna pastāvīgās dzīvesvietas tiesu, kas tai piešķīra piekritību Regulas Nr. 2201/2003 8. panta izpratnē.

49. 2015. gada 27. oktobra tiesas sēdē Spānijas Karaliste norādīja, ka, lai arī piekritības noteikuma pārkāpums pats par sevi nav pietiekams atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktam un 24. pantam, lai varētu neatzīt nolēmumu, šāda neatzīšana varētu notikt, ja piekritības noteikumu pārkāpums ir klajš un ja šo neatzīšanu pamato bērna intereses.

50. Komisija uzskata, ka jēdziens “sabiedriskā kārtība” ir jāinterpretē šauri, jo tā ir šķērslis viena no regulas pamatmērķu, proti, nolēmumu brīvas aprites, īstenošanai, un ka tādējādi uz to var atsaukties tikai izņēmuma gadījumos ( 10 ). Turklāt Komisija uzskata, ka nedrīkst balstīties uz Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktu, lai atteiktu tiesas nolēmuma atzīšanu tikai tādēļ, ka nolēmums ir klajā pretrunā ar sabiedrisko kārtību, jo saskaņā ar šo pašu tiesību normu, ir jāņem vērā bērna intereses.

51. Komisija piebilst, ka Regulas Nr. 2201/2003 24. pantā ir precizēts, ka atsauce uz sabiedrisko kārtību, kas minēta 23. punkta a) punktā, nav attiecināma uz noteikumiem par piekritību, kas izklāstīti 3. līdz 14. pantā. Tā līdz ar to uzskata, ka ar šo regulu ir izslēgta jebkāda veida izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritības pārbaude. Komisija uzskata, ka tas, ka minētās regulas 24. pantā nav izdarīta atsauce uz tās 15. pantu, ir izskaidrojams ar nelietderīgumu to darīt, jo vispārīgais princips ir tāds, ka vispār netiek pārbaudīta izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritība.

52. Komisija uzskata, ka, lai arī tās dalībvalsts tiesai, kurā prasa atzīšanu, nav tiesību pārbaudīt izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību, tā tomēr var īstenot vispārīgu pārbaudi, ņemot vērā sabiedrisko kārtību.

53. Komisija norāda, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ir nolēmusi, ka pēc nolēmuma par neatdošanu atpakaļ bērnu pastāvīgā dzīvesvieta ir Lietuvā. Tā uzskata, ka šī nostāja ir apstrīdama, jo atbilstoši spriedumam Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 44. punkts) tas, ka dalībvalsts atsaka atdod atpakaļ bērnus, nenozīmē, ka piekritība tiek nodota minētās dalībvalsts tiesām.

54. Komisija arī uzskata, ka, pat ja uzskatītu, ka bērnu pastāvīgā dzīvesvieta bija Lietuvā, Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) pamatoja savu piekritību ar Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu. Komisija uzskata, ka šī rīcība ir grūti saprotama. Tā norāda, ka, ja Lietuvas tiesa patiešām uzskatīja, ka bērnu pastāvīgā dzīvesvieta bija Lietuvā, tai sava piekritība bija jāpamato ar Regulas Nr. 2201/2003 8. pantu. Turklāt, piemērojot Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu, minētā tiesa neesot izpildījusi ne tajā noteiktās prasības, ne piemērojusi tajā paredzēto procedūru.

55. Kā uzskata Komisija, viens no pamatprincipiem Eiropas tiesiskuma telpā, tostarp Zviedrijā un Lietuvā, ir savstarpēja uzticība, kura balstās uz tiesu lojālu sadarbību. Tā norāda, ka noteikumu acīmredzama un ļaunprātīga neievērošana Eiropas tiesiskuma telpā var pārkāpt tiesību noteikumu, kurš tiek uzskatīts par pamatnoteikumu Savienības tiesību sistēmā un līdz ar to Zviedrijas tiesību sistēmā.

56. Komisija arī uzskata, ka ir jāņem vērā arī tas, ka P bija iespējams pārsūdzēt apstrīdēto nolēmumu izcelsmes dalībvalstī un ka viņam bija jāizmanto šī iespēja. Tā norāda, ka šāda rīcība ir saderīga ar Regulas Nr. 2201/2003 vispārīgo principu, saskaņā ar kuru jebkura kļūdaina noteikumu piemērošana ir jāapstrīd izcelsmes dalībvalsts tiesās. Komisija visbeidzot atgādina, ka ir jāpārbauda, vai sabiedriskās kārtības klauzulas izmantošana, lai atteiktu nolēmuma atzīšanu, ir vai nav bērna interesēs.

57. Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai šajā lietā ar Savienības tiesību pārkāpumu ir pieļauta kļūda, kura pamatoti varēja tikt novērsta, izmantojot izcelsmes dalībvalstī pieejamās pārsūdzības iespējas (kopā ar Regulā Nr. 2201/2003 paredzētajām pārsūdzības iespējām), kā arī vai ir noticis tāds acīmredzams un ļaunprātīgs šīs regulas noteikumu pārkāpums, kas veido Savienības tiesībās esošo savstarpējas uzticības un lojālas sadarbības principu pārkāpumu.

B – Ievada apsvērumi

58. Uzdodot prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā lūdz, vai, neņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 24. pantā paredzēto aizliegumu pārbaudīt izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību, tā saskaņā ar šīs regulas 23. panta a) punktu var atteikties atzīt apstrīdēto nolēmumu, ar kuru uzdots, lai bērns S dzīvo pie savas mātes ( 11 ).

59. Vispirms ir jāuzsver, ka prejudiciālajā jautājumā minētais Regulas Nr. 2201/2003 24. pants, šķiet, nozīmē, ka iesniedzējtiesa jautā vienīgi par iespēju neatzīt apstrīdēto nolēmumu tādēļ, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ir pārkāpusi noteikumus par piekritības piešķiršanu.

60. Turpinājumā, ja prejudiciālais jautājums attiecas uz Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktu, kurā paredzēts neatzīšanas pamats attiecībā uz nolēmumu, kas saistīts ar vecāku atbildību, ja atzīšana būtu klaji pretrunā sabiedriskajai kārtībai, iesniedzējtiesa nav nekādi norādījusi, kā apstrīdētā nolēmuma atzīšana nepieņemamā veidā kaitētu dalībvalsts, kurā lūgta atzīšana, vai Eiropas Savienības sabiedriskajai kārtībai.

61. Vienīgi P minētie argumenti šajā tiesā, kuri ir pārņemti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 12 ), norāda uz iespējamo sabiedriskās kārtības pārkāpumu. Šajā ziņā P iesniedzējtiesā ir uzskatījis, ka apstrīdētā nolēmuma atzīšana būtu klaji pretrunā sabiedriskajai kārtībai, jo Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ir pieļāvusi būtisku kļūdu, ja tā tīši vai nezināšanas dēļ ir pārkāpusi, pirmkārt, Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu un, otrkārt, šajā regulā paredzēto atpakaļatdošanas procedūru, un it īpaši pamatprincipu, saskaņā ar kuru pēdējais vārds jautājumā par bērnu nolaupīšanu ir bērna izcelsmes dzīvesvietas valsts tiesām atbilstoši minētās regulas 11. panta 8. punktam ( 13 ).

62. Šajā viedoklī es pēc kārtas apskatīšu šos abus problēmjautājumus.

C – Par iespējamo Regulā Nr. 2201/2003 paredzēto piekritības noteikumu pārkāpumu un šīs pašas regulas 23. panta a) punktā paredzēto sabiedriskās kārtības izņēmumu

63. P kungs apgalvo, ka apstrīdētajā nolēmumā nav nepārprotami norādīts, uz kādiem elementiem Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) balstās, lai pamatotu savu piekritību. Viņš arī uzskata, ka apstrīdētais nolēmums varētu tikt uzskatīts par pagaidu nolēmumu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 20. pantam, kas nozīmētu, ka saskaņā ar spriedumu Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) tas nebūtu spēkā ārpus Lietuvas teritorijas.

64. Tiesa sprieduma Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) 76.–78. punktā ir nolēmusi, ka uz jebkuru nolēmumu, no kura neizriet, ka tas ir pieņemts atbilstoši Regulā Nr. 2201/2003 paredzētajiem piekritības noteikumiem, attiecas minētās regulas 20. pants, ja nolēmumā ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi. Šajā ziņā šī sprieduma 83. punktā Tiesa nosprieda, ka ar Regulu Nr. 2201/2003 paredzētā atzīšanas un izpildes sistēma nav piemērojama pasākumiem, uz kuriem attiecas šīs regulas 20. pants.

65. Es uzskatu, ka šī judikatūra nav piemērojama pamatlietā esošajiem apstākļiem.

66. Pretēji P apsvērumiem ( 14 ) no apstrīdētā nolēmuma izriet, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ir pamatojusi savu piekritību ar Regulā Nr. 2201/2003 paredzētajiem piekritības noteikumiem. Šajā ziņā apstrīdētajā nolēmumā ir minēts ne tikai Regulas Nr. 2201/2003 15. pants ( 15 ), bet arī ( 16 ) šīs regulas 8. un 9. pants ( 17 ).

67. No tā izriet, ka, ņemot vērā, ka apstrīdētajā lēmumā ir pietiekama informācija, kas apliecina, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ir pamatojusi savu piekritību ar noteikumiem, kuri paredzēti Regulā Nr. 2201/2003, šis lēmums nav pagaidu lēmums šīs regulas 20. panta izpratnē un tas iesniedzējtiesai ir ( 18 ) jāatzīst atbilstoši tiesu nolēmumu savstarpējās atzīšanas principam ( 19 ), kurš ir paredzēts minētās regulas 21. panta 1. punktā, ja vien nav piemērojams kāds no šīs pašas regulas 23. pantā paredzētajiem neatzīšanas pamatiem attiecībā uz nolēmumiem, kas saistīti ar vecāku atbildību ( 20 ).

68. Ņemot vērā tikko atgādinātos Regulas Nr. 2201/2003 mērķus un pašu minētās regulas 23. panta a) punkta formulējumu, kurā paredzēts, ka nolēmumu neatzīst, ja šāda atzīšana, ņemot vērā bērna intereses, ir “klaji pretrunā tās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kurā tiek lūgta atzīšana”, es uzskatu, ka atsaukšanās uz šīs regulas 23. panta a) punktā ietverto sabiedriskās kārtības klauzulu ir jāizdara tikai izņēmuma gadījumos ( 21 ). Tā kā ar šo pamatu notiek atkāpšanās no tiesu nolēmumu atzīšanas principa, kas balstīts uz savstarpēju uzticību, un tādējādi var neļaut īstenot vienu no Regulas Nr. 2201/2003 pamatmērķiem ( 22 ), šis pamats ir jāinterpretē šauri ( 23 ).

69. Jāpiebilst, ka papildus tam, ka Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktā paredzētajam izņēmumam ir ļoti ierobežota piemērošanas joma, ar šīs regulas 24. panta pirmo teikumu tiek apstiprināts, ka citu dalībvalstu tiesas nedrīkst apstrīdēt pirmās tiesas sniegto vērtējumu par tās piekritību. Šo pamatprincipu ( 24 ) tāpat pastiprina šīs pašas tiesību normas otrajā teikumā iekļautais precizējums, saskaņā ar kuru “atsauce uz sabiedrisko kārtību, kas minēta [..] 23. punkta a) punktā, nav attiecināma uz noteikumiem par piekritību, kas izklāstīti 3. līdz 14. pantā”.

70. Tas, ka Regulas Nr. 2201/2003 24. pantā nav izdarīta atsauce uz šīs regulas 15. pantu, nevar mazināt tā pamatprincipa piemērošanas jomu, kurš paredzēts minētajā 24. pantā, saskaņā ar kuru ar tās valsts sabiedrisko kārtību, kurā lūgta atzīšana, nevar iebilst pret citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšanu vai izpildi, pamatojoties tikai uz to, ka izcelsmes dalībvalsts tiesa nav ievērojusi piekritības noteikumus ( 25 ).

71. Es šajā ziņā vēlētos uzsvērt, ka šis pamatprincips, kurš balstīts uz savstarpējo uzticību un ar kuru tiek nodrošināta nolēmumu brīva aprite Savienībā, nevar tikt apstrīdēts atkarībā no apgalvotās piekritības noteikumu neievērošanas nopietnības.

72. No tā izriet, ka, pat ja šķiet, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) nav ievērojusi Regulā Nr. 2201/2003 paredzētos piekritības noteikumus vai šīs regulas 15. panta formulējumu, kā to apgalvo P un Komisija ( 26 ), (quod non, manuprāt) šāds atzinums nevarētu nozīmēt vai atļaut apstrīdētā nolēmuma neatzīšanu no iesniedzējtiesas puses.

73. Turklāt Regulas Nr. 2201/2003 26. pantā ir paredzēts, ka nekādos apstākļos nolēmumu nedrīkst pārskatīt pēc būtības ( 27 ). No tā izriet, ka valsts, kurā lūgta atzīšana, tiesa, ievērojot Regulas Nr. 2201/2003 mērķi, nedrīkst atteikties atzīt citas dalībvalsts tiesas nolēmumu tikai tādēļ, ka tā uzskata, ka šajā nolēmumā valsts vai Savienības tiesības ir tikušas nepareizi piemērotas ( 28 ).

74. Pretēji jāuzskata, ka šādos gadījumos katrā dalībvalstī izveidotajā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā, kuru papildina LESD 267. pantā paredzētais prejudiciāla nolēmuma tiesvedības mehānisms, attiecīgajām personām ir nodrošinātas pietiekamas garantijas ( 29 ).

75. 2015. gada 27. oktobra tiesas sēdē Lietuvas Republika apstiprināja, ka apstrīdētais nolēmums varēja tikt pārsūdzēts gan apelācijas, gan kasācijas kārtībā. P savukārt šajā pašā tiesas sēdē apstiprināja, ka viņš Lietuvas tiesās nav iesniedzis apelācijas sūdzību par apstrīdēto nolēmumu. P tādējādi nav izmantojis tiesību aizsardzības iespējas, kuras tam bija saskaņā ar Lietuvas tiesībām, lai arī viņš aktīvi bija piedalījies vairākās Lietuvas tiesās ierosinātās tiesvedībās saistībā ar vecāku atbildību un bērnu atpakaļatdošanu ( 30 ). Viņš līdz ar to nav izmantojis iespēju apstrīdēt Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) piekritību attiecībā uz apstrīdētā nolēmuma pieņemšanu.

76. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktam un 24. pantam tās valsts sabiedriskā kārtība, kurā lūgta atzīšana, nevar tikt izmantota, lai iebilstu pret citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšanu vai izpildi, pamatojoties tikai uz to, ka izcelsmes dalībvalsts tiesa nav ievērojusi Regulas Nr. 2201/2003 noteikumus par piekritību.

77. Jāpiebilst, ka, pat ja atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktam varētu tikt izdarīta atsauce uz valsts, kurā lūgta atzīšana, sabiedrisko kārtību, neviens arguments, izņemot noraidīto argumentu, kurš balstīts uz šajā regulā paredzēto piekritības noteikumu iespējamo pārkāpumu, nav ticis izvirzīts, lai pierādītu, kādā veidā šī sabiedriskā kārtība ir tikusi pārkāpta.

D – Par Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu un atpakaļatdošanas procedūru

78. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma formulējuma izriet, ka tajā izskatāmā strīda priekšmets ( 31 ) attiecas tikai uz bērna aizgādību, kā tā ir definēta Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 9. punktā.

79. P ( 32 ), Zviedrijas Karaliste un Lietuvas Republika, atbildot uz Tiesas uzdotu rakstveida jautājumu, arī norādīja, ka pamatlietas priekšmets un strīda Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa), kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais nolēmums, priekšmets bija viens un tas pats. Q arī apstiprināja šo nostāju 2015. gada 27. oktobra tiesas sēdē ( 33 ).

80. Tomēr ir jānorāda, ka Zviedrijas Karaliste savos rakstveida apsvērumos ir pievērsusi uzmanību, ka “pēc tam, kad Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) 2014. gada 21. oktobrī noraidīja pieteikumu par bērnu atpakaļatdošanu, Zviedrijas centrālā iestāde, proti, Ārlietu ministrija, nosūtīja dokumentus Varbergs tingsrätt (Vārberjas pirmās instances tiesa) atbilstoši Regulas [Nr. 2201/2003] 11. panta 6. punktam. P lūdza, lai viņa pieteikums tiktu iekļauts izskatīšanā esošajā lietā par aizgādības tiesībām. Saskaņā ar Regulas [Nr. 2201/2003] 11. panta 8. punktu neatkarīgi no sprieduma par neatdošanu atpakaļ, kas pieņemts, ievērojot 1980. gada Hāgas Konvencijas 13. pantu, visi turpmākie spriedumi, kas pieprasa bērna atpakaļatdošanu un ko pasludina tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība, jāizpilda saskaņā ar [minēto] regulu, lai nodrošinātu bērna atpakaļatdošanu”.

81. Es tādējādi uzskatu, ka ar pārliecību nevar noteikt, vai iesniedzējtiesai patiešām ir iesniegts pieteikums par atpakaļatdošanu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 8. punktam.

82. Jāpiebilst, ka, lai arī P patiešām ir norādījis uz nelikumīgu bērna nolaupīšanu ( 34 ), no apstrīdētā nolēmuma 4. lpp. izriet, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) uzskatīja, ka konkrētā aizvešana uz Lietuvu bija likumīga. Turklāt, kā apgalvoja Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa), Vilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa) “uzsvēra, ka bērna S aizvešanas laikā [P] bija aizliegts tuvoties [Q] un meitenēm, kā arī censties ar viņām sazināties, viņu identitāte un dzīvesvieta tika turētas noslēpumā, kas būtībā ir viņa aizgādības tiesību ierobežojums. Ņemot vērā šos elementus, [Vilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa)] konstatēja, ka nav pamata konstatēt, ka [bērns S] būtu aizvests nelikumīgi 1980. gada Hāgas konvencijas un Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē”. Ja bērna S aizvešana un attiecīgā gadījumā paturēšana Lietuvā ir nelikumīga, sprieduma Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) 44. punkts nav piemērojams ( 35 ).

83. Tāpat no Tiesas materiāliem izriet, ka pēc Vilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa) 2014. gada 4. septembra rīkojuma, ar kuru tika noraidīts P iesniegtais pieteikums par bērna atpakaļatdošanu un kurš tika apstiprināts ar Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) rīkojumu 2014. gada 21. oktobrī ( 36 ), lai arī šo nolēmumu par neatdošanu atpakaļ kopija tika nosūtīta iesniedzējtiesai 2014. gada 28. novembrī saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 6. punktu, neviens turpmāks nolēmums, ar kuru uzdota bērna atpakaļatdošana, nav ticis pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 8. punktu ( 37 ). Zviedrijas Karaliste savos rakstveida apsvērumos norādīja, ka “jautājums vēl nav izskatīts Zviedrijas centrālajā iestādē”.

84. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasībai, kura attiecas uz vecāku atbildību pēc būtības, nav ne tāds pats priekšmets, ne tāds pats iemesls kā prasībai par tāda bērna atpakaļatdošanu izcelsmes dalībvalstī, kurš ir nelikumīgi ticis aizvests vai aizturēts citā dalībvalstī ( 38 ).

85. Tiesa nosprieda, ka, lai gan saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 8. punktu pieņemta nolēmuma par bērna atpakaļatdošanu, kas ir taisīts pēc nolēmuma par bērna neatdošanu atpakaļ atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 6. punktam, izpilde ir ļoti cieši saistīta ar citām Regulas Nr. 2201/2003 reglamentētajām jomām, it īpaši ar aizgādības tiesībām, tā ir procesuāli autonoma nolūkā nekavēt nelikumīgi aizvesta bērna atpakaļatdošanu ( 39 ).

86. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, prejudiciālā jautājuma formulējumu, dažādos nolēmuma par bērna aizgādību un nolēmumu par atpakaļatdošanu mērķus, kā arī pilnīgu informācijas trūkumu Tiesas materiālos par to, ka Zviedrijas tiesa varētu būt pieņēmusi nolēmumu par atpakaļatdošanu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 8. punktam ( 40 ), lai arī bija pagājuši mēneši kopš Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) 2014. gada 21. oktobra nolēmuma par neatdošanu atpakaļ ( 41 ), es uzskatu, ka P apsvērumi par atpakaļatdošanas procedūru nav būtiski, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.

VI – Secinājumi

87. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Varbergs tingsrätt (Vārberjas pirmās instances tiesa) uzdoto jautājumu atbildēt šādi: Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 23. panta a) punkts un 24. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tās valsts sabiedrisko kārtību, kurā lūgta atzīšana, nevar iebilst pret citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšanu vai izpildi, pamatojoties tikai uz to, ka izcelsmes dalībvalsts tiesa nav ievērojusi Regulas Nr. 2201/2003 noteikumus par piekritību.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 338, 1. lpp.

( 3 ) No Šilutes rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) 2015. gada 18. februāra nolēmuma izriet, ka P un Q laulība tika izbeigta 2006. gada 9. martā (skat. šī viedokļa 29. punktu).

( 4 ) No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, neskarot iesniedzējtiesas pārbaudi, tomēr izriet, ka Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) ar 2006. gada 6. februāra (2006. gada 9. marta) nolēmumu ir noteikusi V dzīvesvietu pie Q.

( 5 ) Q lūdza, lai bērna S dzīvesvieta tiktu noteikta pie viņas.

( 6 ) P kungs lūdza, lai bērna V dzīvesvieta tiktu noteikta pie viņa.

( 7 ) Skat. Regulas Nr. 2201/2003 53. pantu.

( 8 ) Precizēju, ka Zviedrijas Karalistes apsvērumi bija vienīgi par Tiesas uzdotajiem jautājumiem.

( 9 ) Skat. šī viedokļa 32. punktu.

( 10 ) Pēc analoģijas skat. spriedumus Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 20. punkts); Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 21. punkts), kā arī Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, 26. punkts).

( 11 ) Es šajā ziņā norādu, ka aizgādības tiesībās saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 9. punktu ir iekļautas tiesības izlemt bērna dzīvesvietu. Skat. arī spriedumu C. (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 63. punkts).

( 12 ) Skat. šī viedokļa 32. un 33. punktu.

( 13 ) Jāuzsver, ka lēmumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav vispār minēta atsauce uz Zviedrijas sabiedrisko kārtību. Atsauce ir izdarīta vienīgi uz Savienības tiesību normām, proti, Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu un šajā regulā paredzēto atpakaļatdošanas procedūru, un it īpaši tās 11. panta 8. punktu. Lai arī ir taisnība, ka Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punkts attiecas vienīgi uz “tās dalībvalsts sabiedrisko kārtību, kurā lūgta atzīšana”, es uzskatu, ka šī norma ir arī piemērojama, ja nolēmuma atzīšana ir klaji pretrunā Savienības sabiedriskajai kārtībai. Šajā ziņā skat. spriedumu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 48. punkts).

( 14 ) Skat. šī viedokļa 42. punktu.

( 15 ) Attiecībā uz to, ka apstrīdētajā nolēmumā ir izdarīta atsauce uz Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu, varētu būt vairāki izskaidrojumi: vai nu Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) vienkārši ir pārņēmusi pušu mutvārdu paskaidrojumos minētās normas, kā apgalvo Lietuvas Republika, vai arī tā ir uzskatījusi, ka bērna interesēs nav lietderīgi nodot lietu Zviedrijas tiesai.

( 16 ) Skat. Lietuvas Republikas apsvērumus (šī viedokļa 48. punkts).

( 17 ) Es uzskatu, ka, lai arī atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 24. pantam iesniedzējtiesai nav jāpārbauda Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) vērtējums par tās piekritību, savstarpējas uzticības principa neatņemama sastāvdaļa ir tāda, ka dalībvalsts tiesa, kurā celta prasība lietā par vecāku atbildību, pārbauda savu piekritību, ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 8.–14. pantu, un no šīs tiesas pieņemtā nolēmuma skaidri izriet, ka tā bija plānojusi pakļauties šiem šajā regulā paredzētajiem tieši piemērojamiem piekritības noteikumiem vai ka tā bija lēmusi saskaņā ar tiem. Savukārt, kā precizēts šīs regulas 24. pantā, citu dalībvalstu tiesas nevar pārbaudīt pirmās tiesas sniegto vērtējumu par savu piekritību. Šis aizliegums neskar iespēju, ka tiesa, kurā ir iesniegts nolēmums, kurā nav ietverti elementi, kas neapšaubāmi apliecina izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību izskatīt lietu pēc būtības, pārbauda, vai no šī nolēmuma izriet, ka šī pēdējā minētā tiesa bija plānojusi pamatot savu piekritību ar kādu no minētās regulas normām. Šāda pārbaude nav izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritības pārbaude, bet vienīgi pamatojuma, saskaņā ar kuru tiesa pamatoja savu jurisdikciju, identificēšana. Šajā ziņā skat. spriedumu Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 73.–75. punkts).

( 18 ) Neskarot Regulas Nr. 2201/2003 III nodaļas 4. iedaļas normas, kuras attiecas uz dažu nolēmumu, tostarp tādu nolēmumu, ar kuriem uzdod bērna atpakaļatdošanu, izpildāmību (skat. 21. panta 3. punktu). Sprieduma Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) 65. punktā Tiesa nolēma, ka “[šīs] regulas 21. panta 3. punktā ietvertās atrunas, kurā izmanto vārdus “neskarot 4. iedaļu” [..], mērķis ir precizēt, ka šajā normā piešķirtā iespēja jebkurai ieinteresētajai pusei lūgt pieņemt lēmumu par to, lai kādā dalībvalstī taisītais spriedums tiktu vai netiktu atzīts, nenoliedz iespēju – ja ir izpildīti attiecīgie nosacījumi – izmantot [minētās] regulas 11. panta 8. punktā, 40. un 42. pantā paredzēto režīmu, kas piemērojams attiecībā uz bērna atpakaļatdošanu pēc sprieduma par neatdošanu atpakaļ pasludināšanas un kas prevalē pār III nodaļas 1. un 2. iedaļā noteikto režīmu”.

( 19 ) No Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 2. apsvēruma izriet, ka tiesas spriedumu savstarpējās atzīšanas princips ir par pamatu patiesas tiesiskuma telpas izveidei. Atbilstoši minētās regulas preambulas 21. apsvērumam šī atzīšana ir jābalsta uz savstarpējas uzticēšanās principu. Spriedums Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 70. un 71. punkts). Pēc analoģijas skat. spriedumu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 40. punkts). Kā Tiesa ir atgādinājusi spriedumā Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 72. punkts un tajā minētā judikatūra), tieši šīs savstarpējas uzticēšanās rezultātā varēja tikt ieviesta obligātā jurisdikciju sistēma, kas ir jāievēro visām tiesām, kuras ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā, un atbilstoša dalībvalstu atteikšanās no to iekšējiem noteikumiem par nolēmumu atzīšanu un izpildi, tā vietā izmantojot vienkāršotu nolēmumu, kas taisīti tiesas procesos lietās par vecāku atbildību, atzīšanas un izpildes mehānismu.

( 20 ) Spriedumā Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, 50. punkts) Tiesa atgādināja, ka saskaņā ar savstarpējas uzticēšanās principu neatzīšanas iemesli jāsaglabā noteiktā minimuma līmenī. Skat. arī spriedumu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 40. punkts). Lietās par vecāku atbildību pieņemto nolēmumu neatzīšanas iemesli, kuri var tikt minēti, ir tieši un izsmeļoši paredzēti Regulas Nr. 2201/2003 23. pantā. Šajā ziņā skat. spriedumu C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 104. punkts).

( 21 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 41. punkts un tajā minētā judikatūra), kurš attiecas uz Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 34. panta 1. punktu, kas ir ļoti līdzīga norma Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktam. Es tādējādi uzskatu, ka Tiesas judikatūra, kas balstīta uz Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktu ir transponējama, interpretējot Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktu, ar nosacījumu, ka saskaņā ar šo pēdējo tiesību normu tiek ņemtas vērā bērna intereses. Skat. arī 45. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regulā (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 351, 1. lpp.), kura ir piemērojama no 2015. gada 10. janvāra. Jānorāda, ka šī sprieduma 44. punktā Tiesa nolēma, ka “atsaukšanās uz sabiedriskās kārtības klauzulu, kas ietverta Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktā, ir pieļaujama tikai tad, ja citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšana būtu nepieļaujamā pretrunā valsts, kurā atzīšana prasīta, tiesību sistēmai, jo tādējādi tiktu aizskarts kāds no pamatprincipiem. Lai ievērotu aizliegumu pēc būtības pārskatīt jebkādu citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu, šādam aizskārumam ir jābūt acīmredzamam tādas tiesību normas pārkāpumam, kura tiek uzskatīta par būtisku tās valsts tiesību sistēmā, kurā atzīšana prasīta, vai arī tādu tiesību pārkāpumam, kuras šajā tiesību sistēmā ir atzītas par pamattiesībām”.

( 22 ) Pēc analoģijas skat. spriedumus Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 19. un 21. punkts), kā arī Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, 26. punkts), kuri attiecas uz 27. panta 1. punkta interpretāciju 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un grozītais teksts 77. lpp.), un ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”). Briseles konvencijas 27. panta 1. punktā ir noteikts, ka “spriedumus neatzīst [..], ja atzīšana ir klaji pretrunā tās valsts sabiedriskajai kārtībai, kurā atzīšana prasīta”. (Mans izcēlums). Jānorāda, ka, lai arī – pretēji Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punktam un Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktam – vārds “klaji” nav (kas tikai pastiprina manu argumentāciju), Tiesas judikatūra, kas balstīta uz Briseles konvencijas 27. panta 1. punktu, ir transponējama attiecībā uz Regulas Nr. 2201/2003 23. panta a) punkta interpretāciju, joprojām ar nosacījumu, ka saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu tiek ņemtas vērā bērna intereses.

( 23 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 46. un 47. punkts), kurš it īpaši attiecas uz Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktu.

( 24 ) Skat. spriedumu Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 90. punkts). Pēc analoģijas skat. spriedumu Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 31. punkts).

( 25 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 32. punkts). Šis spriedums attiecas uz Briseles konvencijas 28. panta trešās daļas teikuma otro daļu, kuras formulējums ir ļoti līdzīgs Regulas Nr. 2201/2003 24. panta otrajam teikumam.

( 26 ) Es uzskatu, ka Komisijas apsvērumi dažviet ir neskaidri un pretrunīgi. Komisija uzskata, no vienas puses, ka izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību vispār nedrīkst pārbaudīt un, no otras puses, ka dalībvalsts, kurā lūgta atzīšana, var katrā ziņā veikt vispārīgu pārbaudi saistībā ar sabiedrisko kārtību, ja acīmredzami un ļaunprātīgi nav ievēroti piekritības noteikumi. Manuprāt, šāda pieeja var būtiski pārkāpt ne tikai Regulu Nr. 2201/2003, bet arī nolēmumu brīvas aprites sistēmu Savienībā, kura izveidota ar citām regulām. Komisija, atbildot uz šo jautājumu tiesas sēdē, minēja piemēru, kad izcelsmes dalībvalsts tiesa pārkāpj Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantu. Lai arī uz šo piemēru varētu attiecināt sabiedrisko kārtību, tajā vispār nav runas par piekritības noteikumiem. Turklāt, ja Komisija uzskata, ka ir pierādījumi par to, ka dažas valstu tiesas tīši vēlas pārkāpt Regulā Nr. 2201/2003 paredzētos piekritības noteikumus, šī iestāde var uzsākt pienākumu neizpildes procedūru. Pēc analoģijas skat. spriedumu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 53.–55. punkts).

( 27 ) Skat. spriedumu C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 103. punkts).

( 28 ) Šajā ziņā valsts, kurā lūgta atzīšana, tiesa nevar apstrīdēt izcelsmes dalībvalsts tiesas sniegto tiesību vai faktu vērtējumu pareizību. Pēc analoģijas skat. spriedumu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 43. punkts), kurš attiecas uz Regulas Nr. 44/2001 36. pantu, kura formulējums ir ļoti līdzīgs Regulas Nr. 2201/2003 26. pantam.

( 29 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 49. un 63. punkts).

( 30 ) Pamatlieta ir viena no vairākām citām lietām, kuras ierosinātas Lietuvas tiesās un kuras visas ir nolemtas par labu Q. Šajā ziņā Lietuvas Republika 2015. gada 27. oktobra tiesas sēdē ir minējusi četras lietas, proti, prasību par S aizgādību Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa), kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais nolēmums, atpakaļatdošanas tiesvedību Vilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa, Lietuva), kā arī apelācijas tiesvedību Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa), prasību Vilniaus apygardos teismas (Viļņas reģionālā tiesa, Lietuva) un Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) par P saziņas ar bērnu S pagaidu kārtību un visbeidzot prasību Klaipėdos apylinkės teismas (Klaipēdas pirmās instances tiesa) un Klaipėdos apygardos teismas (Klaipēdas apgabaltiesa) par noteiktās saziņas ar bērnu S kārtības ievērošanu. Lietuvas Republika apgalvo, ka vismaz sešpadsmit tiesneši četrās dažādās lietās ir lēmuši par labu Q, pamatojoties uz bērna interesēm.

( 31 ) Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 1. lpp.

( 32 ) No P rakstveida apsvērumiem izriet, ka, ņemot vērā “dažādus valsts tiesiskos regulējumus, kuri piemērojami aizgādības tiesībām un dzīvesvietas noteikšanai, un ņemot vērā to, ka abas lietas attiecas uz meitas S dzīvesvietu un vecāku īstenoto vecāku atbildību šajā ziņā, jāuzskata, ka izskatīšanā esošajām tiesvedībām šajās dažādajās valstīs ir viens un tas pats priekšmets”. Viņš vēlreiz apstiprināja savu nostāju šajā ziņā 2015. gada 27. oktobra tiesas sēdē.

( 33 ) Ņemot vērā to, ka lieta iesniedzējtiesā (ierosināta 2014. gada 11. aprīlī) un lieta Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutes pirmās instances tiesa) (ierosināta 2014. gada 8. aprīlī), kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais nolēmums, ir par vienu un to pašu, varētu jautāt, kāpēc iesniedzējtiesa nav apturējusi tiesvedību saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktu, kurā paredzēts, ka, “ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata, starp tām pašām pusēm ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība, līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība”. Šāda pieeja būtu novērsusi paralēlas tiesvedības dažādu dalībvalstu tiesās un pretrunīgos nolēmumus, kuri no tās varētu rasties (skat. spriedumu Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 64. punkts).

( 34 ) Skat. šī viedokļa 41. punktu.

( 35 ) Skat. šī viedokļa 16. un 17. punktu (attiecībā uz faktiem) un 47. punktu (attiecībā uz Lietuvas Republikas apsvērumiem).

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas Apelācijas tiesa) noraidīja P iesniegto apelācijas sūdzību. Šī tiesa uzskatīja, ka nav strīda par to, ka P tika vainots par “morāles normām pretēju neciešamu rīcību, kā arī rīcību pret nepilngadīgo, kas var radīt risku bērna normālai attīstībai, viņa sociālajai labklājībai un viņa interesēm”.

( 37 ) Lai arī Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 4.–6. punktā ir paredzēts, ka tiesa, kurā iesniegts pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, var, kā pamatlietā, atteikt bērna atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar šo regulu, var pieņemt, lai arī ir nolēmums par neatdošanu atpakaļ, turpmāku nolēmumu, uzdodot bērna atpakaļatdošau atbilstoši minētās regulas 11. panta 8. punktam, jo šis lēmums ir atzīstams par izpildāmu bērna uzturēšanās dalībvalstī un šīs valsts iestādes nevar iebilst pret šo atzīšanu.

( 38 ) Pēc analoģijas skat. spriedumus Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 68. punkts) un C. (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 40. punkts), kā arī 1980. gada Hāgas konvencijas 19. pantu, saskaņā ar kuru “lēmums, kas pieņemts saskaņā ar šo Konvenciju un ir saistīts ar bērna atgriešanos, nav jāuzskata par aizbildnības pēc būtības nodibināšanu”. Sprieduma C. (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) 40. punktā Tiesa nolēma, ka “starp šādām prasībām nevar pastāvēt lis pendens”. Sprieduma Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) 46. punktā Tiesa apstiprināja, ka nolēmums par aizgādību ir galīgs nolēmums, kas ir pieņemts, pamatojoties uz pilnīgu visu atbilstošo elementu analīzi, ar kuru kompetentā tiesa ir nospriedusi par bērna aizgādības, kas vairs nav atkarīga no citiem administratīviem vai tiesu lēmumiem, noregulēšanu. Tas, ka ar šo noregulējumu tiek paredzēta bērna aizgādības jautājuma periodiska vai noteiktā termiņā vai konkrētos apstākļos veikta pārskatīšana, neatņem spriedumam tā galīgo raksturu. Savukārt šī paša sprieduma 43. punktā Tiesa uzsvēra, ka bērna atpakaļatdošanas tiesvedības saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu mērķis ir novērst starpdalībvalstu bērnu nolaupīšanu un nolaupīšanas gadījumā – panākt, ka bērna atpakaļatdošana tiek veikta nekavējoties. Spriedumā Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 45. punkts) Tiesa nolēma, ka Regulā Nr. 2201/2003 paredzētās atpakaļatdošanas sistēmas pamatā esošā steidzamības prasība paredz, ka valsts tiesas, kurās iesniegts pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, lēmumu pieņem nekavējoties.

( 39 ) Skat. spriedumu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 59. un 60. punkts).

( 40 ) Pirms lēmuma par atpakaļatdošanu pieņemšanas saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 8. punktu attiecīgajai tiesai ir jāņem vērā iemesli un pierādījumi, pamatojoties uz kuriem tika nolemts taisīt spriedumu par bērna atpakaļneatdošanu. Tiesa uzskata, ka “šāda ņemšana vērā palīdz pamatot šāda sprieduma izpildāmību, ja tas ir taisīts saskaņā ar [minētās] regulas pamatā esošo abpusējās uzticēšanās principu”. “Turklāt šī sistēma ietver jautājuma par bērna atpakaļatdošanu atkārtotu pārbaudi, tādējādi nodrošinot vislabāko lēmuma pamatojumu un bērna interešu stingrāku aizsardzību”, skat. spriedumu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 59. un 60. punkts).

( 41 ) Vēl ir jāuzsver, ka “termiņš lēmuma pieņemšanai attiecībā uz pieteikumu par neatdošanu atpakaļ ir ļoti īss”. Skat. spriedumu Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, 66. punkts).