ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju 4. panta 2. punkts, to skatot kopā ar tās 9. un 10. pantu, kā arī ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja baznīca vai cita organizācija, kuras ētoss ir balstīts uz reliģiju vai pārliecību, akta vai lēmuma par kandidatūras nodarbinātībai tajā noraidīšanu atbalstam atsaucas uz to, ka attiecīgo darbību rakstura vai to iespējamā veikšanas konteksta dēļ reliģija veido īstu, likumīgu un attaisnotu prasību attiecībā uz profesiju, ņemot vērā šīs baznīcas vai organizācijas ētosu, ir nepieciešams, lai šādu apgalvojumu vajadzības gadījumā varētu pakļaut efektīvai pārbaudei tiesā, kurā tiek nodrošināts, ka attiecīgajā gadījumā ir izpildīti šīs direktīvas 4. panta 2. punktā minētie kritēriji.

Lai gan ar Direktīvu 2000/78 ir paredzēts aizsargāt darba ņēmēju tiesības netikt diskriminētiem viņu reliģijas vai pārliecības dēļ, tomēr ar šīs direktīvas 4. panta 2. punktu ir nodomāts ņemt vēra arī baznīcu un citu publisku vai privātu organizāciju, kuru ētoss ir balstīts uz reliģiju vai pārliecību, tiesības uz autonomiju, kādas tās ir atzītas LESD 17. pantā un Hartas 10. pantā, kurš atbilst 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 9. pantam.

Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta mērķis tādējādi ir nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp baznīcu un citu organizāciju, kuru ētoss ir balstīts uz reliģiju vai pārliecību, tiesībām uz autonomiju, no vienas puses, un darba ņēmēju tiesībām it īpaši darba pieņemšanas laikā netikt diskriminētiem reliģijas vai pārliecības dēļ, no otras puses, situācijās, kad starp šīm tiesībām var pastāvēt konflikts.

No šādas perspektīvas raugoties, šajā tiesību normā ir noteikti kritēriji, kuri jāņem vērā, veicot līdzsvarošanu, kura jāveic, lai nodrošinātu taisnīgu līdzsvaru starp šīm potenciāli pretrunā esošajām tiesībām.

Tomēr, ja ir strīds, šāda līdzsvarošana ir jāvar vajadzības gadījumā pārbaudīt neatkarīgai iestādei un visbeidzot – valsts tiesai.

LESD 17. pantā ir izteikta Savienības neitralitāte attiecībā uz to, kā dalībvalstis organizē savas attiecības ar baznīcām un reliģiskajām organizācijām vai apvienībām. Savukārt šis pants nav tāds, ar kuru tiktu liegta Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punktā minēto kritēriju ievērošanas efektīva pārbaude tiesā.

(skat. 50.–53., 58., un 59. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar Direktīvas 2003/6 14. panta 1. punktu, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 2. un 3. pantu, dalībvalstīm ir uzlikts pienākums paredzēt efektīvus, samērīgus un preventīvus administratīvos sodus par iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma pārkāpumiem. Lai arī Tiesa ir nospriedusi, ka no šīs direktīvas 14. panta 1. punkta dalībvalstīm izriet vienīgi pienākums paredzēt minētajām pazīmēm atbilstošus administratīvos sodus, bet netiek prasīts, lai dalībvalstis pret iekšējās informācijas ļaunprātīgiem izmantotājiem piemērotu arī kriminālsodus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 23. decembris, Spector Photo Group un Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, 42. punkts), tomēr dalībvalstīm ir arī tiesības kumulatīvi piemērot kriminālsodus un administratīvos sodus, vienlaikus ņemot vērā Savienības tiesībās noteiktos ierobežojumus, jo īpaši tos, kuri izriet no Hartas 50. pantā garantētā ne bis in idem principa un kuri atbilstoši Hartas 51. panta 1. punktam ir jāpiemēro, īstenojot šīs tiesības.

(skat. 26. punktu)
Lieta C‑266/16

Western Sahara Campaign UK

pret

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

un

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Partnerattiecību nolīgums zivsaimniecības nozarē starp Eiropas Kopienu un Marokas Karalisti – Protokols, ar kuru nosaka zvejas iespējas, kas paredzētas šajā nolīgumā – Līguma un protokola noslēgšanas akts – Regulas, ar kurām dalībvalstīm tiek iedalītas zvejas iespējas, kas noteiktas protokolā – Tiesu kompetence – Interpretācija – Spēkā esamība, ņemot vērā LESD 3. panta 5. punktu un starptautiskās tiesības – Minētā nolīguma un minētā protokola piemērojamība Rietumsahāras teritorijai un tai piegulošajiem ūdeņiem

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2018. gada 27. februāra spriedums

Prejudiciāli jautājumi–Tiesas kompetence–Iestāžu akti–Prasība izvērtēt Savienības noslēgto starptautisko līgumu saderību ar Līgumiem–Pieņemamība (LES 19. panta 3. punkta b) apakšpunkts; LESD 267. panta pirmās daļas b) punkts) Starptautiskie nolīgumi–Savienības nolīgumi–Kopienas un Marokas partnerības līgums–Interpretācija–Atbilstošo starptautisko tiesību normu piemērošana (EK‑Marokas partnerības līguma 2. panta a) punkts, 5. un 11. pants) Starptautiskie nolīgumi–Savienības nolīgumi–Kopienas un Marokas partnerības līgums–Teritoriālā piemērojamība–Rietumsahāras teritorija, kurai nav savas pārvaldes un kura atrodas ārpus Pušu suverenitātes robežām–Izslēgšana (EK‑Marokas partnerības līguma 11. pants) Starptautiskie nolīgumi–Savienības nolīgumi–Kopienu un Marokas partnerības līgums–Teritoriālā piemērojamība–Rietumsahāras teritorijai piegulošie ūdeņi–Izslēgšana–Tādu Savienības aktu neapstrīdēšana, kas attiecas uz partnerības nolīguma un zvejas protokola noslēgšanu (LES 3. panta 5. punkts; EK‑Marokas partnerības līguma 2. panta a) punkts un 16. pants un 2013. gada protokola 1. pants; Padomes Regulas Nr. 764/2006 un Nr. 1270/2013; Padomes Lēmums 2013/785)
Vispārējā tiesa, pārbaudot prasības atcelt tiesību aktu, kas vērsta pret Īstenošanas regulas Nr. 1239/2013, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtīta kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu, 2. pantu, pieņemamību un secinot, ka šis pants nav nodalāms no šīs regulas pārējās daļas, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

Proti, Savienības aktu ir iespējams daļēji atcelt tikai tad, ja tiesību normas, kuras prasīts atcelt, ir iespējams nodalīt no pārējā tiesību akta; nodalāmības prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību.

Šajā ziņā no Īstenošanas regulas Nr. 1239/2013 1. un 2. panta noteikumiem izriet, ka, izmantojot minimālās importa cenas saistības, ar to ir noteikts atbrīvojums no antidempinga maksājumiem, kas noteikti atbilstoši 1. pantam, noteiktā importa gada apjomā. Savienības likumdevējs, pieņemot šo regulu, ir ieviesis tirdzniecības aizsardzības pasākumus, kas veido kopumu jeb “paketi”. Ar šo regulu ir noteikti divi atsevišķi un papildinoši pasākumi, kuru mērķi ir panākt kopēju mērķi, proti, novērst attiecīgo Ķīnas produktu subsīdijas kaitējošo ietekmi uz Savienības ražošanas nozari, vienlaicīgi aizsargājot šīs nozares intereses.

Tādējādi Īstenošanas regula Nr. 1239/2013 ir balstīta uz iespēju alternatīvi piemērot šos abus dažādas rakstura pasākumus, kas ļauj Ķīnas ražotājiem‑eksportētājiem atsaukties uz minimālo importa cenu, kam piekritusi Komisija šīs regulas 2. panta nozīmē un šādi izvairīties no ad valorem antidempinga maksājuma, ko paredz minētās regulas 1. pants, piemērošanas to produktiem. Taču minētā 2. panta atcelšana novērsīs šādu iespēju un liks pazust alternatīvai, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies piešķirt Ķīnas ražotājiem un eksportētājiem, pieņemot apstrīdēto regulu. Ņemot vērā atšķirības ekonomisko seku ziņā, kas ir saistītas ar šo divu veidu tirdzniecības aizsardzības pasākumiem, šāda atcelšana tādējādi skar arī pašu apstrīdētās regulas būtību.

Kopš Īstenošanas regulas Nr. 1239/2013 pieņemšanas minimālās cenas saistību piemērošana skāra lielāko daļu gadījumu. Šīs saistības šķietami būtu piemērojamas tātad galvenokārt Ķīnas izcelsmes importam, uz ko attiecas šī īstenošanas regula. Šādos apstākļos šo saistību atcelšana noteikti ietekmēs šīs regulas būtību.

(skat. 38., 42., 46., 52., 55. un 57. punktu)
LESD 49. un 56. pants, kā arī tiesiskās paļāvības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, saskaņā ar kuru personām, kas jau ir koncesionāri likumā atļauto azartspēļu tiešsaistes pārvaldības jomā, ir paredzēti jauni nosacījumi to darbībai, pievienojot pielikumu esošajam līgumam, ja iesniedzējtiesa secina, ka šādu tiesisko regulējumu var attaisnot primāri vispārējo interešu apsvērumi, ka tas ir atbilstošs paredzēto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to sasniegšanai nepieciešamo.

Šajā gadījumā no pamatlietā aplūkoto valsts tiesību normu satura izriet, kā jau ģenerāladvokāts to ir norādījis savu secinājumu 43. punktā, ka šo tiesību normu mērķis it īpaši ir nostiprināt koncesionāru ekonomisko un finanšu stabilitāti, uzlabot to reputāciju un uzticamību, kā arī cīnīties pret noziedzību.

Ņemot vērā ar azartspēlēm saistītās situācijas īpatnību, šādi mērķi var būt primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas var attaisnot tādus pamatbrīvību ierobežojumus, par kādiem ir runa pamatlietā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Politanò, C‑225/15, EU:C:2016:645, 42. un 43. punkts).

(skat. 41., 42., 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
No minētās regulas 9. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka ar lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz šo pantu, tiek padarītas saistošas tās uzņēmumu piedāvātās saistības, kuras spēj kliedēt Komisijas sākotnējā vērtējumā paustās bažas par konkurenci. Jākonstatē, ka ar šādu lēmumu netiek apstiprināts, ka bažas izraisījusī prakse ir atbilstīga LESD 101. pantam. No tā izriet, ka lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punktu, nevar radīt attiecīgajiem uzņēmumiem tiesisko paļāvību, ka to rīcība būtu atbilstīga LESD 101. pantam.

(skat. 25. un 28. punktu)
Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2004. gada 20. janvāra Direktīvu 2004/7/EK, 17. un 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu atkāpes pasākumu no minētās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkta kā pamatlietā, kas atbilstoši šīs direktīvas 27. punktam ir atļauts ar Padomes 1989. gada 24. maija Lēmumu 89/534/EEK, ar kuru Apvienotajai Karalistei tiek piešķirta atļauja noteiktām piegādēm tālākpārdevējiem, kuri nav nodokļa maksātāji, piemērot tiesību normu, kas ietver atkāpi no Sestās direktīvas 11. panta [A daļas 1. punkta a) apakšpunkta], un saskaņā ar kuru tiešās pārdošanas sabiedrības pievienotās vērtības nodokļa (PVN) nodokļa bāze ir tādu preču atvērta tirgus vērtība, kuras tiek pārdotas galapatēriņa stadijā, ja šīs preces tiek pārdotas ar tālākpārdevēju, kuri nemaksā PVN, starpniecību, pat tad, ja ar šo atkāpes pasākumu nekādā veidā netiek ņemts vērā PVN priekšnodoklis par prezentācijas nolūkiem paredzētiem izstrādājumiem, ko šie tālākpārdevēji iegādājas no šīs sabiedrības.

(skat. 43. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
LESD 299. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā pantā nav noteikta valsts kompetentās tiesas izvēle attiecībā uz prasībām saistībā ar tādu Eiropas Komisijas aktu piespiedu izpildi, kuros personām, kas nav valstis, ir paredzētas finansiālas saistības un kuri ir izpildāmi saskaņā ar minēto pantu; šī izvēle ir jāveic saskaņā ar valsts tiesībām atbilstoši procesuālās autonomijas principam, ievērojot to, ka šī izvēle nedrīkst apdraudēt Savienības tiesību piemērošanu un efektivitāti.

LESD 299. pants, kā arī Padomes 1988. gada 24. jūnija Regula (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību, Padomes 1988. gada 19. decembra Regula (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2052/88 attiecībā uz, pirmkārt, dažādu struktūrfondu un, otrkārt, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju, un Padomes 1988. gada 19. decembra Regula (EEK) Nr. 4256/88, ar ko paredz noteikumus Regulas Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonda (ELVGF) Virzības nodaļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, nav noteiktas personas, pret kurām var tikt vērsta piespiedu izpilde atbilstoši izpildāmam Komisijas lēmumam par izmaksāto summu atmaksāšanu. Valsts tiesai ir jānosaka šīs personas, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši LESD 299. panta pirmajai daļai Eiropas Savienības Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas akti, kas uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav valstis, ir izpildāmi. No šīs normas izriet, ka var notikt minēto aktu piespiedu izpilde, vēršoties pret tām personām, kas nav valstis, uz kurām šie akti attiecas. Attiecībā uz valsts tiesību normām par piespiedu izpildi no minētā LESD 299. panta otrās un trešās daļas izriet, ka šīs normas reglamentē piespiedu izpildes noteikumus, nevis tās personas identitāti, uz kuru šī izpilde var attiekties. Tātad, tā kā nav Savienības tiesību normu, kurās būtu precizētas minētās personas un kuras tostarp ļautu noteikt, vai izpilde var tikt veikta pret personu, kura nav Komisijas lēmuma adresāte, katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jānosaka personas, pret kurām piespiedu izpilde var tikt vērsta, tomēr ar nosacījumu, ka valsts normas nav mazāk labvēlīgas par normām, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tās nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Baczó un Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, 41. un 42. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

(skat. 28.–31. un 35. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lai arī ar Regulu Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO” regula), ieviestā aizsardzības sistēma, protams, nav identiska Regulā Nr. 510/2006 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību paredzētajai sistēmai, šīm divām sistēmām būtībā ir tāds pats raksturs, jo to mērķi un īpašības ir līdzīgas. Šajā ziņā Regulas Nr. 1234/2007 mērķi ir analoģiski mērķiem, kas ir minēti Regulā Nr. 510/2006, jo atbilstoši Regulai Nr. 510/2006 reģistrēts ģeogrāfiskās izcelsmes norāde sniedzot patērētājiem kvalitātes garantiju saistībā ar produktiem, kas ar to ir aptverti.

Lai gan Regulā Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO” regula), principā ir pieļauta vienkāršas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes aizsardzība atbilstoši valsts tiesībām, proti, nosaukuma, attiecībā uz kuru nepastāv tieša saikne starp noteiktu kvalitāti, reputāciju vai citu produkta iezīmi, no vienas puses, un tā īpašo ģeogrāfisko izcelsmi, no otras puses, un kas tādējādi neiziet no Regulas Nr. 1234/2007 piemērošanas jomas, tomēr tas tā nav, ja strīds attiecas uz vīna cilmes vietas nosaukumu, kurš ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā.

Savienības tiesību aktu par cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību izpratnē var pastāvēt aplinks norādījums pat tad, ja attiecīgo produktu sajaukšanas iespēja nepastāv, jo nozīme tostarp ir tam, ka sabiedrībai nav radušās asociācijas par produkta izcelsmi un ka arī uzņēmējs negūst nepamatotu labumu no aizsargātas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes reputācijas. Šajā ziņā runājot par cilmes vietas nosaukumu “port”, galvenais kritērijs it tas, ka, lai arī vārds “port” ir apstrīdētās preču zīmes sastāvdaļa, vidusmēra patērētājs, pat pieņemot, ka viņš ir no Portugāles vai prot portugāļu valodu, ja tas saskarsies ar viskiju, kas apzīmēts ar minēto preču zīmi, neasociēs to ar portvīnu, kam ir attiecīgais cilmes vietas nosaukums.

(skat. 123. un 124. punktu)
Lieta C‑330/16

Piotr Zarski

pret

Andrzej Stadnicki

(Sąd Okręgowy w Warszawie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Direktīva 2011/7/ES – Uz nenoteiktu laiku noslēgti telpu nomas līgumi – Nomas maksas maksājumu kavējumi – Līgumi, kas noslēgti pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām – Valsts tiesiskais regulējums – Šādu līgumu izslēgšana no minētās direktīvas piemērojamības laikā

Kopsavilkums – Tiesas (devītā palāta) 2017. gada 1. jūnija spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Direktīva 2011/7 – Uz nenoteiktu laiku noslēgti telpu nomas līgumi, kas noslēgti pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām – Nomas maksas maksājumu kavējumi, kas notikuši pēc šīs direktīvas transponēšanas – Valsts tiesiskais regulējums, kurā šādi līgumi tiek izslēgti no minētās direktīvas piemērojamības laikā – Pieļaujamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/35 6. panta 3. punkts un Direktīvas 2011/7 12. panta 4. punkts)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Direktīvas 2011/7/ES par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 12. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka samaksas nokavējumus, kas rodas, izpildot līgumu, kas noslēgts pirms 2013. gada 16. marta, dalībvalstis var izslēgt no šīs direktīvas piemērošanas jomas pat tad, ja šie nokavējumi rodas pēc minētā datuma.

Tādējādi jautājumā par Direktīvas 2011/7 12. panta 4. punkta formulējumu ir jānorāda, ka tajā Savienības likumdevējs izmanto vārdkopu “līgumiem, kas noslēgti”, nevis citās šīs direktīvas normās lietoto jēdzienu “komercdarījumi”. Tātad, izvērtējot šīs tiesību normas formulējumu, ir secināms, ka, izmantodams vārdkopu “līgumiem, kas noslēgti”, Savienības likumdevējs ir vēlējies ļaut dalībvalstīm līgumattiecības, kas noslēgtas pirms 2013. gada 16. marta, no Direktīvas 2011/7 piemērošanas jomas izslēgt visā to kopumā, proti, ieskaitot arī no šīm līgumattiecībām vēlāk izrietošās tiesiskās sekas.

No tā izriet, ka gadījumā, ja kāda dalībvalsts ir izmantojusi tai Direktīvas 2011/7 12. panta 4. punktā atzītās tiesības, līgumiem, kas noslēgti pirms 2013. gada 16. marta, joprojām – pakārtoti Direktīvas 2000/35 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta atrunai – ir piemērojama šī pēdējā minētā direktīva, tostarp arī attiecībā uz vēlāk no šiem līgumiem izrietošajām tiesiskajām sekām, neraugoties uz to, ka šī pēdējā minētā direktīva ar šo pašu norādīto dienu ir principā atcelta. Šajā gadījumā Direktīva 2011/7 nav piemērojama šādu līgumu tiesiskajām sekām, kas rodas pēc 2013. gada 16. marta, jo šīm sekām nevar vienlaikus būt piemērojamas gan Direktīvas 2000/35, gan Direktīvas 2011/7 tiesību normas.

No iepriekš izklāstītā izriet, ka prasījumiem par maksājumiem, kas bija jāveic pēc 2013. gada 16. marta, Direktīvas 2011/7 normas nevar būt piemērojamas, ja līgums, saskaņā ar kuru šie maksājumi ir jāveic, ir noslēgts pirms minētā datuma un attiecīgā dalībvalsts ir izmantojusi Direktīvas 2011/7 12. panta 4. punktā paredzētās tiesības.

(skat. 27., 29., 32.–34. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 148. panta d) punkts ir interpretējams tādējādi, ka kravas iekraušanas kuģī vai izkraušanas no tā pakalpojumi ir pakalpojumi, kas sniegti šīs direktīvas 148. panta a) punktā minētu kuģu kravas tiešām vajadzībām.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2006/112 148. panta c) punktā, uz kuru ir skaidra atsauce šīs direktīvas 148. panta d) punktā, gluži kā pēdējā minētajā ir paredzēts no nodokļa atbrīvot ar starptautiskiem jūras pārvadājumiem saistītus pakalpojumus un šo pakalpojumu precizēšanai ir norādīts uz tiem pašiem kuģiem, proti, šī paša panta a) punktā minētajiem kuģiem. Tā kā šīs abas normas ir tik līdzīgas un savstarpēji papildinošas, jēdziens “kuģu vai to kravu tiešās vajadzības” ir jāinterpretē, ņemot vērā minētās direktīvas 148. panta c) punkta struktūru.

Tātad ir jānorāda, ka atbilstoši Direktīvas 2006/112 148. panta c) apakšpunktam no nodokļa ir atbrīvota tostarp noma, remonts un tehniskā apkope, ciktāl tie ir saistīti ar šī panta a) punkta paredzēta kuģa izmantošanu. Būtībā minētais 148. panta c) punkts izvirza prasību par saikni starp sniegto pakalpojumu un attiecīgā kuģa izmantošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1985. gada 4. jūlijs, Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, 21. punkts).

Kravas iekraušanas un izkraušanas pakalpojumi šai prasībai atbilst. Proti, kravas pārvadāšana ir parasts atklātā jūrā kuģojošu kuģu izmantošanas veids. Lai kravu varētu pārvadātu un kuģi tādējādi izmantot, ir nepieciešams šo kravu minētajā kuģī iekraut nosūtīšanas ostā un pēc tam izkraut galamērķa ostā.

(skat. 22.–24. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑36/16

Minister Finansów

pret

Posnania Investment SA

(Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Direktīva 2006/112/EK – 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts – 14. panta 1. punkts – Ar nodokli apliekami darījumi – Jēdziens “preču piegāde par atlīdzību” – Nekustamā īpašuma atsavināšana valstij vai pašvaldībai, lai samaksātu nodokļu parādu – Izslēgšana

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2017. gada 11. maija spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Preču piegāde – Jēdziens – Preču piegādes par atlīdzību jēdziens – Nekustamā īpašuma atsavināšana valstij vai pašvaldībai, lai samaksātu nodokļu parādu – Izslēgšana

(Padomes Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 14. panta 1. punkts)

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 14. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pievienotās vērtības nodokļa maksātāja īstenota īpašumtiesību uz nekustamo īpašumu nodošana dalībvalsts Valsts kasei vai šādas valsts pašvaldībai, samaksājot nenomaksātu nodokli, kā tas ir pamatlietā, nav preču piegāde par atlīdzību, kurai uzliek pievienotās vērtības nodokli.

Ceturtkārt, attiecībā uz īpašumtiesību uz nekustamo īpašumu nodošanas publisko tiesību subjektam darījuma, kāds šajā gadījumā ir īpašumtiesību uz zemesgabalu nodošana pašvaldībai, samaksājot nenomaksātos nodokļus, iespējamo atlīdzības raksturu ir jānorāda, ka preču piegāde tiek veikta “par atlīdzību” PVN direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē tikai tad, ja starp piegādātāju un pircēju pastāv tiesiskas attiecības, kurās tiek īstenots savstarpējs izpildījums, un piegādātāja saņemtā samaksa ir faktiskā atlīdzība par piegādāto preci (spriedumi, 1999. gada 27. aprīlis, Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, 26. punkts, un 2013. gada 21. novembris, Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, 32. punkts).

Tomēr nodokļu maksātāja kā parādnieka nodokļu parāda samaksas pienākums attiecībā pret nodokļu administrāciju kā šī parāda kreditoru ir vienpusēja rakstura, jo minētā nodokļu maksātāja nodokļa samaksa izraisa vienīgi viņa tiesisku atbrīvošanu no parāda, pat tad, ja tas to īsteno, kā šajā gadījumā, samaksas vietā nododot īpašumtiesības uz nekustamo īpašumu.

Nodoklis faktiski ir obligāts maksājums, ko publiskā vara piespiedu kārtā iekasē no to personu līdzekļiem, uz kuriem attiecas tās nodokļu kompetence. Šo maksājumu ir paredzēts ar valsts un pašvaldību budžetu starpniecību izmantot sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanai. Šī iekasēšana, kas attiecas uz naudas summu vai kā šajā gadījumā – materiālu īpašumu, nav saistīta ne ar kādu valsts iestādes izpildījumu, ne līdz ar to arī kādu nodokļa maksātāja pretizpildījumu.

(skat. 31., 33., 34. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)