Keywords

Summary



Keywords

1. Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā

(Padomes Direktīvas 89/391 7. panta 1. un 3. punkts)

2. Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā

(Padomes Direktīvas 89/391 8. panta 2. punkts)

3. Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā

(Padomes Direktīvas 89/391 11. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkts)

Summary

1. Direktīvas 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 7. panta 1. punktā darba devējam ir noteikts pamatpienākums norīkot vienu vai vairākus darba ņēmējus arodrisku novēršanas un aizsardzības pienākumu izpildei. Šī panta 3. punktā ir paredzēts pienākums piesaistīt kompetentus dienestus no malas. Tomēr šis pēdējais minētais pienākums ir tikai pakārtots 1. punktā minētajam pienākumam, jo tas ir spēkā tikai tad, “ja uzņēmumam un/vai iestādei nav pietiekams skaits darba ņēmēju ar vajadzīgajām prasmēm aizsardzības un risku novēršanas pasākumu veikšanai”. Direktīvas 7. pantā ir ietverta darba devējiem uzlikto pienākumu hierarhija.

Lai nodrošinātu Direktīvas 89/391 pilnīgu, skaidru un precīzu piemērošanu, tās transpozīcijai dalībvalstu tiesībās ir jāatspoguļo minētajā 7. pantā noteiktā hierarhija. No tā izriet, ka, ļaujot darba devējiem izvēlēties, vai aizsardzības un arodriska novēršanas pasākumus uzticēt uzņēmuma darba ņēmējiem vai kompetentiem speciālistiem no malas, valsts tiesiskajā regulējumā nav ievērota minētā pienākumu hierarhija un tādēļ tas neatbilst 7. panta 1. un 3. punkta prasībām.

(sal. ar 49., 50., 52. un 54. punktu)

2. Saskaņā ar Direktīvas 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 8. panta 2. punkta pirmo daļu darba devējam pirmās palīdzības, ugunsdzēsības un darbinieku evakuācijas nodrošināšanai ir jānorīko darba ņēmēji, kas šos pasākumus īstenotu praksē un šis pienākums nav atkarīgs no uzņēmuma un/vai iestādes darbību rakstura un lieluma. Šāds norīkošanas pienākuma ierobežojums neizriet no minētā panta teksta, kurā nav minēts neviens izņēmums attiecībā uz šo norīkošanas pienākumu un kura sekas – pretēji Direktīvas mērķim – būtu tādas, ka šis pienākums attiektos tikai uz lieliem uzņēmumiem vai iestādēm vai tādiem uzņēmumiem vai iestādēm, kas veic konkrētas darbības, nepastāvot skaidri un objektīvi definētiem to noteikšanas kritērijiem.

Tiesa, no otras puses, ir iespējams ņemt vērā uzņēmuma un/vai iestādes lielumu, kā arī tā darbības raksturu, lai konkretizētu Direktīvas 8. panta 2. punkta pirmajā daļā minētās prasības mērķus.

(sal. ar 60.–62. un 64. punktu)

3. Kaut arī Direktīvas 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 11. panta 1. punktā ir noteikts darba devēju vispārīgais pienākums konsultēties ar darba ņēmējiem un/vai to pārstāvjiem un ļaut tiem piedalīties visu to jautājumu apspriešanā, kas skar drošību un veselības aizsardzību darbā, šī panta 2. punktā ir paredzēts konkrēts līdzdalības, kā arī konsultēšanās pienākums ar darba ņēmējiem, kuri veic īpašus uzdevumus saistībā ar darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību.

Tajā pašā laikā ar 11. panta 2. punkta c) apakšpunktu nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, ar ko transponē Direktīvu, kurā minētajiem darba ņēmējiem nav paredzēts īpašs stāvoklis konsultēšanās vai samērīgas piedalīšanās Direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikto jautājumu apspriešanas kontekstā. Tāds ir valsts tiesiskais regulējums, kurā, no vienas puses, ir ietverts pienākums uzņēmuma komitejai, par drošību atbildīgajām personām un vispār darba ņēmējiem piedalīties risku izpētē un novērtēšanā un, no otras puses, kurā paredzēts, ja uzņēmumā strādā darba ņēmēji, kuri nav saistīti ar darba līgumu ar darba devēju, kas atbildīgs par darba vietu, proti, darba ņēmēji no malas, kas pieaicināti tajā strādāt, šim darba devējam ir pienākums vajadzības gadījumā rūpēties, lai šie darba ņēmēji tiktu informēti par šajā darba vietā pastāvošajiem riskiem un atbilstoši apmācīti. Ar šādu valsts tiesisko reguējumu tiek transponēts tikai vispārējais informēšanas pienākums, kas noteikts šīs direktīvas 10. panta 2. punktā.

Turklāt ar to netiek transponēts 11. panta 2. punkta d) apakšpunktā noteiktais pienākums piedalīties un konsultēties ar minētajiem darba ņēmējiem arī gadījumos, kad darba devējam jāizvēlas uzņēmumā un/vai iestādē pieaicināmās kompetentās personas vai dienesti no malas.

(sal. ar 75.–77., 80., 81. un 91. punktu)