ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 22. jūnijā ( )

Lieta C‑496/04

J. Slob

pret

Productschap Zuivel





1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts saskaņā ar EKL 234. pantu un pirms kura attiecībā uz šo pašu valsts tiesvedību jau sniegts prejudiciāls nolēmums ( ), Tiesu lūdz sniegt turpmāku skaidrojumu par Regulas Nr. 536/93 interpretāciju saistībā ar papildmaksājuma par pienu un piena produktiem piemērošanu ( ).

2. Šoreiz College van Beroep voor het bedrijfsleven (Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos) (Nīderlande) jautā, vai dalībvalsts savos tiesību aktos var izvirzīt šādu produktu ražotājam uzskaites prasības, kas pārsniedz Kopienu tiesībās noteiktos pienākumus, lai nodrošinātu papildmaksājumu pareizu iekasēšanu gadījumos, kad ražošana pārsniedz noteiktos daudzumus.

Atbilstošās Kopienu tiesību normas

3. Sistēma, saskaņā ar kuru tika noteikti papildmaksājumi pienam un piena produktiem ( ), tika ieviesta 1984. gadā ( ). Tās mērķis bija ierobežot piena ražošanas pieaugumu, tajā pašā laikā atļaujot vajadzīgās strukturālās pārmaiņas un pielāgojumus, ņemot vērā situāciju dažādību atsevišķās dalībvalstīs, reģionos vai savākšanas zonās Kopienā ( ). Nosacījumi maksājuma piemērošanai ir noteikti pamatregulā. Maksājums ir jāmaksā piena ražotājiem, kuri pienu vai piena produktus piegādā uzpircējam vai pārdod tiešam patēriņam, pārsniedzot noteikto references daudzumu ( ). References daudzumu kopsumma nevar pārsniegt kopējo garantēto daudzumu, kuru noteikusi Kopiena katrai dalībvalstij ( ).

4. Laikā, kad pastāvēja pamata tiesvedības rašanās fakti, papildmaksājums bija jāmaksā saskaņā ar Regulu Nr. 3950/92 ( ), ar kuru uz turpmākiem septiņiem gadiem tika pagarināts maksājuma piemērošanas termiņš, kurš sākotnēji beidzās 1993. gada 31. martā.

5. Regulas Nr. 3950/92 1. pants nosaka, ka secīgos divpadsmit mēnešu laikposmos no katra gada 1. aprīļa piena ražotāji maksā papildmaksājumu “par piena vai piena ekvivalenta daudzumiem, kas [..] piegādāti uzpircējam vai pārdoti tieši patēriņam”, pārsniedzot kopējo garantēto daudzumu. Regulas 2. panta 1. punkts nosaka, ka maksājums tiek sadalīts starp ražotājiem, kuri pārsnieguši attiecīgo daudzumu.

6. Regulas 4. pantā bija ietverti noteikumi par individuālā references daudzuma piešķiršanu ražotājam.

7. Regulas 5. pants regulēja valsts rezervju papildināšanu ( ), lai piešķirtu papildu vai īpašos references daudzumus ražotājiem. Šajā sakarā 5. panta otrā daļa noteica, ka references daudzumus, kas pieejami ražotājiem, kuri divpadsmit mēnešu laikposmā nav laiduši tirgū pienu vai piena produktus, pievieno valsts rezervei, un tos var piešķirt atkārtoti.

8. Regula Nr. 536/93 noteica sīki izstrādātus noteikumus Regulas Nr. 3950/92 īstenošanai ( ).

9. Saskaņā ar Regulas Nr. 536/93 preambulas otro apsvērumu šīs regulas noteikumi cita starpā attiecas uz pārbaužu noteikumiem, lai nodrošinātu, ka maksājumu iekasē pareizi.

10. Regulas astotajā apsvērumā noteikts:

“[..] dalībvalstu rīcībā būtu jābūt piemērotiem līdzekļiem veikt vēlākas pārbaudes, lai noskaidrotu, vai un kādā mērā maksājums tika iekasēts atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem; [..] saistībā ar šādām pārbaudēm ir jāievieš vismaz noteikta skaita pasākumi, kas vēl ir jāprecizē.”

11. Regulas Nr. 536/93 4. panta 1. punkta pirmā daļa nosaka:

“Tiešās pārdošanas gadījumā katra Regulas (EEK) Nr. 3950/92 1. pantā minētā laikposma beigās ražotāji sastāda deklarāciju, apkopojot pa produktiem piena un/vai citu piena produktu daudzumus, kas pārdoti tieši patēriņam un/vai vairumtirgotājiem, siera ražotājiem vai mazumtirdzniecībā.”

12. Regulas 4. panta 2. punkts paredz:

“Līdz katra gada 15. maijam ražotāji iesniedz savas deklarācijas dalībvalsts kompetentajai iestādei.

Ražotājiem, kas neievēro šo termiņu, ir jānomaksā maksājums par piena vai piena ekvivalenta daudzumiem, kas pārdoti tieši patēriņam virs kāda no minētā daudzuma, vai, ja nav pārsnieguma, jānomaksā soda nauda, kas vienāda ar maksājumu, kas būtu jāsamaksā par 0,01 % no references daudzuma pārsnieguma.

Ja deklarācija nav iesniegta līdz 1. jūlijam, piemēro Regulas (EEK) Nr. 3950/92 5. panta otro daļu 30 dienas pēc tam, kad dalībvalsts nogādājusi paziņojumu.”

13. Ciktāl tas attiecas uz aplūkojamo lietu, Regulas Nr. 536/93 7. pantā bija noteikts:

“1. Dalībvalstis veic visus pārbaudes pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu maksājuma par piena vai piena ekvivalenta daudzumiem, kuri pārdoti virs kāda no Regul[ā] (EEK) Nr. 3950/92 [..] minētajiem daudzumiem, iekasēšanu. Lai to panāktu:

[..]

f) Saskaņā ar Padomes Direktīvas 92/102/EEK 4. panta 1. punktu ražotāji, kam piešķirti references daudzumi tiešajai pārdošanai, vismaz trīs gadus glabā dalībvalsts kompetentajai iestādei pieejamus, pirmkārt, krājumu uzskaites dokumentus, kas sastādīti par divpadsmit mēnešu laikposmu un kuros norādītas ziņas – pa mēnešiem un pa produktiem – par piena un/vai piena produktu daudzumiem, kas pārdoti tieši patēriņam un/vai vairumtirgotājiem, siera ražotājiem vai mazumtirdzniecībā, un, otrkārt, reģistrus par mājlopiem, ko tur saimniecībās un izmanto piena ražošanai, [..] kā arī apliecinošus dokumentus, kas ļauj pārbaudīt šādu krājumu uzskaites dokumentu pareizību.

[..]

3. Dalībvalstis veic pārdotā piena vai piena ekvivalenta daudzumu uzskaites precizitātes fiziskas pārbaudes un šajā nolūkā pārbauda piena transportu laikā, kad pienu savāc no fermām, un it īpaši pārbauda:

[..]

b) to ražotāju telpās, kam piešķirti references daudzumi tiešajai pārdošanai, 4. panta 1. punktā minētās deklarācijas un 1. punkta f) apakšpunktā minēto krājumu uzskaites dokumentu ticamību.”

14. Regula Nr. 536/93 tika atcelta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1392/2001 ( ) no 2002. gada 31. marta (tas ir, pēc šīs lietas apstākļu rašanās). Regulas Nr. 1392/2001 6. panta 1. punkts atspoguļo Regulas Nr. 536/93 4. panta 1. punktu.

15. Regulas Nr. 1392/2001 6. panta 2. punkta otrā daļa papildus nosaka:

“Attiecīgajā gadījumā dalībvalsts var prasīt, lai ražotāji, kam piešķirti salīdzināmie [references] daudzumi tiešajai pārdošanai, paziņo, ja tie attiecīgajā laika posmā pienu nav pārdevuši.” ( )

16. Tikai tad, kad Regula Nr. 595/2004 tika atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1392/2001, Kopienu tiesību normas pirmo reizi noteica īpašu prasību, ka ražotāja dokumentos jānorāda sīkas ziņas par “piena vai piena produktu daudzumiem, kas pārdoti vai nodoti, kā arī par produktiem, kas saražoti, bet nav pārdoti vai nodoti” ( ).

Atbilstošās valsts tiesību normas

17. 1993. gada dekrēta par papildmaksājumu (Regeling superheffing 1993, turpmāk tekstā – “Regeling superheffing”) 26. pants ( ), ar kuru lietas faktu rašanās brīdī Nīderlandes tiesību aktos bija transponēta papildmaksājumu sistēma, nosaka, ka Productschap Zuivel (Piena produktu padome; turpmāk tekstā – “Productschap”) ir atbildīga par maksājumu noteikšanu, uzlikšanu un iekasēšanu.

18. Dekrēta 29. panta 1. punkts nosaka:

“1. Saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 536/93 4. pantu un šajā sakarā Productschap pieņemtajiem noteikumiem [..] ražotājs sniedz Productschap ziņas par piena un/vai piena produktu daudzumiem, ko tas tieši piegādājis patērētājiem [..] iepriekšējā maksājuma uzlikšanas laikposmā, norādot produktus.”

19. Dekrēta 31. pants nosaka:

“1. Ražotājam [..], kam ir pienākums samaksāt [maksājumu] [..] vai kam var tikt uzlikts šāds pienākums, ir jāglabā uzskaites dokumenti saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 536/93 7. pantu un Productschap pieņemtajiem noteikumiem.

2. Productschap var pēc savas ierosmes noteikt piegādāto daudzumu, ja tā uzskata, ka 1. punktā, kā arī 27. panta 2. punktā un 29. panta 1. punktā paredzētie pienākumi nav izpildīti vai ir izpildīti nepietiekami.”

20. Saskaņā ar Regeling superheffing 31. pantu 1994. gada dekrēta par papildmaksājumu regulas īstenošanu ( ) (Zuivelverordening 1994, Uitvoering regeling superheffing, turpmāk tekstā – “Zuivelverordening”) 11. panta 1. punktā ietverti Productschap pieņemtie noteikumi, kas nosaka:

“Ražotājam ir jānorāda visi ar tā uzņēmumu vai saimniecību saistītie dati reģistrā, kas ļautu jebkurā brīdī noteikt ražošanas apjomu, krājumus un apstrādātā vai pārstrādātā piena daudzumus, ko tas saņēmis vai piegādājis, kā arī ar to saistītus finanšu datus un jāglabā šis reģistrs un šie dati vismaz trīs gadus.”

Tiesvedība valsts tiesā

21. Slobs [Slob] ir piena ražotājs Nīderlandē. 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas laikposmā tam bija piešķirts individuālais references daudzums 647 910 kg piena tiešai pārdošanai.

22. Nīderlandes kompetenta iestāde 1997. gada decembrī viņa fermā veica pārbaudi. Pārbaudes laikā tika konstatēta starpība par aptuveni 250 000 kilogramiem starp ražošanas jaudu, kas noteikta atbilstoši fermas piena govju skaitam 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas laikposmā, un pārdotā piena daudzumu atbilstoši datiem, kas norādīti Sloba iesniegtajā pārskatā Productschap ( ).

23. Slobs atzina šo starpību. Viņš paskaidroja, ka pārsniegto piena daudzumu pārstrādājis par sviestu, lai izgatavotu paniņas, kas vēlāk izmantotas siera ražošanā. Viņš apgalvoja, ka šādā veidā saražotais sviests, kura kopējais svars aptuveni bija 10 000 kilogrami ( ), tūlīt pēc ražošanas procesa beigām tika iznīcināts, izmetot to atkritumu tvertnē.

24. Slobs uzsvēra, ka sviests netika pārdots ne vairumtirgotājiem, ne tieši patērētājiem.

25. Nīderlandes rakstveida apsvērumos norādīts, ka Slobs arī apgalvoja, ka nav veicis krājumu uzskaiti attiecībā uz sviesta ražošanu un iznīcināšanu, jo šādu uzskaiti ir prasīts veikt tikai par saražoto sieru ( ).

26. Productschap saskaņā ar Regeling superheffing 31. panta 2. punktu 1999. gada 1. oktobrī izvērtēja piena un citu piena produktu daudzumus, ko Slobs bija piegādājis patērētājiem 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas laikposmā. Tā informēja Slobu, ka tam saskaņa ar Regulas Nr. 536/93 4. panta 2. punktu ir jāsamaksā papildmaksājums NLG 180 976,77 (aptuveni EUR 82 124) apmērā.

27. Slobs iesniedza sūdzību par šo lēmumu. 2000. gada 4. aprīlī Productschap nolēma samazināt papildmaksājuma summu, taču pārējā daļā lēmumu negrozīja. Tā konstatēja, ka nebija veikta nekāda krājumu uzskaite attiecībā uz aptuveni 250 000 kilogramu piena ( ). Productschap secināja, ka attiecībā uz 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas laikposmu Slobs nebija veicis pareizu un pilnīgu uzskaiti par ražošanu, krājumiem, piena un piena produktu piegādēm, kā to nosaka Regulas Nr. 536/93 7. pants, to aplūkojot kopā ar Regeling superheffing 31. panta 1. punktu un Zuivelverordening 11. pantu.

28. Iesniedzot (pirmo) apelācijas sūdzību par 2000. gada 4. aprīļa lēmumu College van Beroep voor het bedrijfsleven, kura ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu arī šajā lietā, Slobs apgalvoja, ka Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta f) apakšpunkts nenosaka, ka viņam būtu jāuzglabā uzskaites dokumenti par tiem produktiem, kuri netika pārdoti un kuri tika iznīcināti.

29. Viņš arī apstrīdēja Productschap apgalvojumu, ka, ja nav veikta iznīcinātā sviesta uzskaite, tad var secināt, ka viņš to ir pārdevis.

30. Productschap apgalvoja, ka Slobam bija jāveic minētā piena uzskaite.

31. Iesniedzējtiesa šaubījās par Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju. Attiecīgi lietā Slob I tā uzdeva Tiesai šādus jautājumus:

“Vai no Regulas (EEK) Nr. 536/93 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta var secināt, ka ražotājam ir pienākums veikt uzskaiti, cita starpā fiksējot arī piena un/vai piena produktu daudzumu esamību, ražošanu, uzglabāšanu, izmantošanu, apstrādi un iznīcināšanu tā saimniecībā, un ka šādos “krājumu uzskaites dokumentos” ir jānorāda arī informācija par pārdotā piena un/vai piena produktu daudzumu pa mēnešiem un pa produktiem, vai arī šī tiesību norma nosaka tikai pienākumu fiksēt šos datus attiecībā uz pārdošanu?”

32. Tiesa 2004. gada 12. februārī atbildēja uz šo jautājumu šādi:

“Komisijas 1993. gada 9. marta Regulas Nr. 536/93, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par papildmaksājuma piemērošanu piena un piena produktu nozarē, 7. panta 1. punkta pirmais teikums un f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka krājumu uzskaites dokumentos, kas jāglabā ražotājam, ir jānorāda tikai pārdotā piena un/vai piena produktu daudzums pa mēnešiem un pa produktiem.”

33. Tiesa saistībā ar tās pieņemto spriedumu norāda:

“Vispirms ir jānorāda, ka tikai pati valsts tiesa var noteikt to jautājumu būtību, ko tā vēlas uzdot Tiesai. Tiesa nevar pēc kāda pamata lietas dalībnieka lūguma izvērtēt jautājumus, kurus tai nav uzdevusi valsts tiesa. Ja tiesvedības gaitā valsts tiesa uzskata, ka ir nepieciešams saņemt turpmākus skaidrojumus par Kopienu tiesību normu interpretāciju, valsts tiesai ir jāiesniedz Tiesai jauns lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu [..].

Tiesas sēdē apspriestais jautājums, vai dalībvalstīm ir kompetence pieņemt tiesību aktus, ar kuriem piena ražotājiem to teritorijā uzliek uzskaites pienākumus, kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no interpretējamās normas, nav iekļauts uzdotajā prejudiciālajā jautājumā.” ( )

34. Tādējādi Tiesa spriedumā lietā Slob I šo jautājumu neizskatīja.

35. Nākamajā iesniedzējtiesas sēdē 2004. gada 1. oktobrī Productschap norādīja, ka minēto sviesta daudzumu izvērtējums tika veikts, pamatojoties ne tikai uz Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta f) apakšpunktu, bet arī – atsevišķi – uz apelācijas sūdzības iesniedzēja darbību neatbilstību Zuivelverordening 11. panta 1. punktam. Atbilstoši Productschap apgalvojumiem šīs tiesību normas tiesiskais pamats ir Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktā noteiktais dalībvalstu vispārējs pienākums veikt visus pārbaudes pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu papildmaksājuma pareizu iekasēšanu, un pārbaudīt uz vietas piena un piena ekvivalenta pārdevumus un it īpaši krājumu uzskaites dokumentu ticamību.

36. Productschap apgalvoja, ka Zuivelverordening 11. panta 1. punkts nosaka ražotāja pienākumu sniegt pārvaldes iestādēm attaisnojumu par visu saražoto sviestu un tā izmantojumu, pat ja sviests ticis iznīcināts vai izmantots kā barība.

37. Iesniedzējtiesai radās šaubas, vai, pamatojoties uz Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktu, dalībvalstij bija tiesības uzlikt ražotājam – papildus minētās regulas 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētajam pienākumam glabāt krājumu uzskaites dokumentus – tādu pienākumu, kāds paredzēts Zuivelverordening 11. panta 1. punktā.

38. Tādējādi tā apturēja tiesvedību otro reizi un uzdeva Tiesai vēl divus jautājumus:

“1. Vai Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atstāj dalībvalstij rīcības brīvību pieņemt tiesību aktus, ar ko piena ražotājiem, kuri veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, uzliek uzskaites pienākumus, kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta?

2. Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai ir jāuzskata, ka dalībvalsts rīcības brīvībā ietilpst tiesības pieņemt noteikumu, ar ko ražotājam pieprasa sniegt attaisnojumu attiecībā uz saražotā sviesta daudzumu un tā izmantojumu, pat ja sviests ir iznīcināts vai pārstrādāts par liellopu barību?”

39. Rakstveida apsvērumus iesniedza Slobs, Komisija un Nīderlande, kuri visi arī piedalījās tiesas sēdē.

Apsvērumi

40. Tiesai iesniegtos apsvērumus var apkopot šādi.

41. Slobs uzskata, ka Regula Nr. 536/93 nevar tikt interpretēta tādā veidā, ka ar to dalībvalstīm tiek piešķirta kompetence valsts tiesību aktos noteikt papildu prasības par piena produktu krājumu uzskaites dokumentu glabāšanu.

42. Pamatojoties uz Tiesas agrākajā judikatūrā noteiktiem vispārējiem principiem, Slobs norāda uz prasību, ka nodevas ir jāpiemēro ar vienādu saistošo spēku visās dalībvalstīs ( ), kā arī atgādina, ka, tā kā Kopienas regulas ir tieši piemērojamas, dalībvalstīm principā nav atļauts veikt pasākumus, kas grozītu šādu regulu piemērošanas jomu vai papildinātu to noteikumus ( ). Regula Nr. 3950/92 un Nr. 536/93 skaidri nepiešķir dalībvalstīm kompetenci pieņemt papildu noteikumus, un nozīmīgo naudas sodu sistēmai, kura saskaņā ar šīm regulām attiecas uz ražotājiem, ir jābūt piemērojamai vienveidīgi visā Kopienā. Dalībvalstu pienākums rūpīgi piemērot papildmaksājumu sistēmu neatļauj atsevišķai dalībvalstij ieviest papildu prasības. Neviena dalībvalsts, izņemot Nīderlandi, nav ieviesusi stingrākas uzskaites prasības attiecībā uz 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas laikposmu. Nepieciešamības gadījumā pieņemt sīkāk izstrādātus noteikumus ir Kopienu kompetencē.

43. Nīderlande norāda, ka Kopienu tiesību normas, kas bija piemērojamas attiecīgajā laikposmā, nespēja atbilstoši regulēt krājumu uzskaiti attiecībā uz piena ražošanu Nīderlandē. Problēma radās tādēļ, ka piena ražošana šajā konkrētajā dalībvalstī ietver vairākas saimniecības, kurās ir lieli piena govju ganāmpulki un kuru produkcija pilnībā vai lielā mērā tiek realizēta tiešajā pārdošanā. Turpretī Kopienu sistēmas pamatā ir priekšnoteikums, ka tikai nenozīmīgi daudzumi tiek pārdoti tiešam patēriņam.

44. Nīderlande izvirza divus principiālus argumentus. Pirmkārt, dalībvalstij ir jābūt spējīgai pienācīgi veikt piena un piena produktu ražošanas atbilstošas pārbaudes, lai cīnītos ar krāpšanu. Ņemot vērā konkrēto situāciju Nīderlandē attiecībā uz tiešo pārdošanu, Zuivelverordening 11. panta 1. punkts bija nepieciešams, lai nodrošinātu iesniegto datu par savākšanu un tiešo pārdošanu precizitāti. Pretējā gadījumā varētu rasties Kopienai nozīmīgas nelabvēlīgas finansiālās sekas, kuras saskaņā ar EKL 280. pantu ( ) dalībvalstīm ir jānovērš. Lietā Slob I Tiesa neizslēdza iespējamību, ka varētu būt neatbilstības pārbaudes procesā ( ). Regulas Nr. 595/2004 24. panta 6. punkts šo nepilnību ir novērsis Kopienu līmenī.

45. Otrkārt, lai veiktu šādas pārbaudes, dalībvalstis ir kompetentas noteikt prasības, kas papildina Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktā noteiktās un kuras dod tām iespēju realizēt šajās tiesību normās noteiktos pienākumus, ja vien tās rīkojas atbilstoši papildmaksājumu sistēmas struktūrai un mērķim un ievēro Kopienu tiesību vispārējos principus.

46. Zuivelverordening 11. panta 1. punkts veicina papildmaksājumu sistēmas galveno mērķi, t.i., noteikt sodu par pārprodukciju ( ). Ja Regulā Nr. 3950/92 noteiktais mehānisms nedarbojas pilnībā, dalībvalstij ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu papildmaksājuma iekasēšanu ( ).

47. Šajā lietā apskatāmās valsts tiesību normas nav pretrunā Kopienu tiesību vispārējiem principiem. Zuivelverordening 11. panta 1. punkts nosaka tikai to, kas nepieciešams tā likumīgo mērķu nodrošināšanai saskaņā ar proporcionalitātes principu; šīs prasības bija zināmas ražotājiem, tādējādi tika ievērots tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.

48. Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkts atļauj dalībvalstīm uzlikt tādas papildu uzskaites prasības, kādas noteiktas Zuivelverordening 11. panta 1. punktā, kuras ir plašākas nekā Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta f) apakšpunktā noteiktās. Šāda interpretācija atbilst Regulas Nr. 536/93 mērķim, jo tā sniedz līdzekļus, kas nodrošina papildmaksājumu sistēmas efektivitāti un novērš krāpšanu, un tā atbilst 7. panta 1. punktā noteiktajam dalībvalstu pienākumam veikt visus nepieciešamos pārbaudes pasākumus. Katras attiecīgās dalībvalsts kompetencē ir pierādīt, ka nepieciešami stingrāki noteikumi, un attiecīgajā gadījumā formulēt tos. Šāda kompetence jārealizē, ievērojot patvaļīgu lēmumu pieņemšanas aizliegumu, noteikumus par pilnvaru nepareizu izmantošanu un tādus Kopienu tiesību vispārējos principus kā samērīgums un tiesiskā drošība.

Vērtējums

49. Iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktā iekļauto pienākumu, kurus var noteikt piena vai piena ekvivalenta ražotājiem uzskaites veikšanai, saraksts ir izsmeļošs, vai arī šie pienākumi var tikt papildināti ar prasībām, kas noteiktas tādā valsts tiesību normā kā Zuivelverordening 11. panta 1. punkts.

50. Lietā Penycoed ( ) un apvienotajās lietās Cooperativa Lattepiù ( ) Tiesa jau ir izvērtējusi, vai dalībvalstis, pildot savus pienākumus saskaņā ar papildmaksājumu sistēmu, var noteikt pasākumus papildus tiem, kas noteikti Regulā Nr. 3950/92 un Regulā Nr. 536/93. Abos gadījumos Tiesa nolēma, ka EKL 10. pants nosaka dalībvalstu pienākumu veikt šādus papildu pasākumus, lai nodrošinātu pareizu maksājuma iekasēšanu ( ).

51. Tādējādi lietā Penycoed Tiesa uzskatīja, ka no EKL 10. panta izrietošie pienākumi ietver arī pilnvaras nepieciešamības gadījumā veikt tiešas darbības pret ražotāju, lai piedzītu summu, kas tam jāmaksā ( ). Apvienotajās lietās Cooperativa Lattepiù Tiesai bija jāizlemj, vai saskaņā ar Regulu Nr. 3950/92 un Regulu Nr. 536/93 dalībvalstij bija atļauts veikt korekcijas a posteriori references daudzumos, kas piešķirti piena ražotājiem, un tā rezultātā grozīt maksājamo papildmaksājumu summu. Atbildot apstiprinoši uz šo jautājumu, Tiesa izvērtēja, vai šādas darbības ir saderīgas ar šo tiesību normu tekstu un mērķi, ar papildmaksājuma sistēmas vispārējo struktūru un mērķi un ar Kopienu tiesību vispārējiem principiem, it īpaši samērīguma principu, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ( ).

52. Šajā lietā Tiesai līdzīgā veidā tiek lūgts izvērtēt, vai dalībvalsts, pārbaudot maksājuma samaksu, var veikt pasākumus papildus tiem, kas noteikti Regulas Nr. 3950/92 un Regulas Nr. 536/93 attiecīgajās normās.

53. To pašu strukturēto pieeju, ko Tiesa pieņēma apvienotajās lietās Cooperativa Lattepiù, var lietderīgi piemērot arī šajā lietā.

54. Pirmkārt, vai tāds pienākums kā Zuivelverordening 11. panta 1. punktā noteiktais atbilst Regulas Nr. 3950/92 un Regulas Nr. 536/93 attiecīgo normu tekstam.

55. Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1546/88 ( ) (bija spēkā pirms Regulas Nr. 536/93) 19. panta 1. punkts ļoti plašā veidā noteica, ka “dalībvalstis veic jebkādus nepieciešamos papildu pasākumus: a) lai nodrošinātu maksājuma iekasēšanu, it īpaši pārbaudes un pasākumus, kas nodrošinātu, ka ieinteresētajām personām ir zināmas kriminālsankcijas vai administratīvās sankcijas, kuras tām tiks piemērotas, ja tās nepildīs šajā regulā noteiktos pienākumus [..]”.

56. Nekas Regulas Nr. 3950/92 1. un 2. pantā un Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktā skaidri neaizliedz valsts iestādēm noteikt papildu pasākumus. Tieši otrādi, Regulas Nr. 536/93 preambulas astotajā apsvērumā ir paredzēts, ka dalībvalstu rīcībā jābūt piemērotiem līdzekļiem veikt vēlākas pārbaudes, lai noskaidrotu, vai un kādā mērā maksājums tika iekasēts atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem, un ka saistībā ar šādām pārbaudēm ir jāievieš “vismaz noteikta skaita pasākumi”, kas vēl ir jāprecizē. 7. panta 1. punkts nosaka, ka dalībvalstīm ir jāveic “visi” pārbaudes pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu maksājuma iekasēšanu, un ietver prasību sarakstu šādu pārbaužu veicināšanai ( ). 7. panta 3. punkts nosaka dalībvalstu pienākumu fiziski veikt pārdotā piena vai piena ekvivalenta daudzumu uzskaites precizitāti un šajā nolūkā veikt noteiktas norādītās pārbaudes.

57. Tādējādi 7. panta 1. un 3. punkts Kopienu līmenī precizē pārbaudes pasākumu minimumu. Šos pasākumus var papildināt ar papildu valsts pasākumiem, lai nodrošinātu maksājuma iekasēšanu, ar nosacījumu, ka šie valsts pasākumi ir patiešām “nepieciešami” un ievēro Kopienu tiesību vispārējos principus. Šāda interpretācija saskan ar astoto apsvērumu, kurā paredzēts, ka “vismaz noteikta skaita pasākumi [..] ir jāprecizē” Kopienu tiesību aktos, un atstājot dalībvalstīm brīvību veikt papildu pasākumus, lai tām būtu “piemēroti līdzekļi veikt vēlākas pārbaudes, lai noskaidrotu, vai un kādā mērā maksājums tika iekasēts atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem”.

58. Otrkārt, vai Zuivelverordening 11. panta 1. punkts atbilst papildmaksājuma sistēmas vispārējai struktūrai un mērķim? Regulas Nr. 3950/92 un Regulas Nr. 536/93 attiecīgo normu interpretācija, kuru es iepriekš izklāstīju, atbilst mērķiem, ko veicina papildmaksājuma sistēma, tostarp, protams, mērķim noteikt efektīvus līdzekļus maksājumu iekasēšanai. Kā to ģenerāladvokāts Hēlhuds [Geelhoed] ir norādījis lietā Penycoed ( ), valsts iestāžu kompetence piedzīt maksājumus noteikta ar mērķi nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro papildmaksājumu, neradot finansiālus zaudējumus Kopienai, kā arī lai garantētu šīs sistēmas vienveidīgu piemērošanu, lai atšķirības konkurencē neietekmētu piena ražošanu kopējā tirgū. Ja dalībvalsts var pierādīt, ka papildu pārbaudes ir nepieciešamas, lai tā varētu pildīt pienākumu pret Kopienu, un ka tās piedāvātais pasākums ir samērīgs, tā principā ir kompetenta noteikt šādas pārbaudes.

59. Treškārt, vai Zuivelverordening 11. panta 1. punkts atbilst samērīguma, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem? Lai gan šis jautājums ir valsts tiesas kompetencē, Tiesa var sniegt noderīgas norādes.

60. Es nepiekrītu Sloba argumentiem, ka Nīderlandes noteiktie papildu uzskaites pasākumi ir nesamērīgi. Šī jautājuma izvērtēšana ir jāveic trīs daļās ( ).

61. Pirmkārt, papildu pārbaužu mērķis ir nodrošināt, ka piena un piena produktu ražošana Nīderlandē tiek efektīvi uzraudzīta – šāds mērķis, šķiet, ir leģitīms.

62. Otrkārt, jautājums, vai saskaņā ar Zuivelverordening 11. panta 1. punktu veiktās papildu pārbaudes ir nepieciešamas, var tikt analizēts šādā veidā. Nīderlande ir izskaidrojusi, ka tās piena lauksaimniecībai ir noteiktas iezīmes – piena, kurš realizēts tiešajā pārdošanā, apjoma ziņā – kuras nav raksturīgas Kopienu piena lauksaimniecībai kopumā. Ne Slobs, ne Komisija nav apstrīdējusi šī apgalvojuma patiesumu. Tāpat nav ierosināts (attiecībā uz šādu tiešo pārdošanu), ka salīdzinošas pārbaudes par deklarēto piena produkciju, ko paredz tādi pasākumi kā Zuivelverordening 11. panta 1. punkts, nav nepieciešamas, lai noteiktu, vai ražotāja deklarācija ir patiesa. Kopienu likumdevējs vēlāk pat noteica Kopienu līmenī tieši šādas salīdzinošas pārbaudes ( ). Pamatojoties uz šo informāciju – visu, kas ir iesniegta Tiesai, – es secinu, ka Nīderlandei ir pamats uzskatīt, ka šādas papildu pārbaudes bija nepieciešamas.

63. Visbeidzot, es neuzskatu, ka prasība veikt uzskaiti attiecībā uz visas produkcijas paredzēto izmantojumu, tajā skaitā, par to produkciju, kura tiek uzglabāta vai iznīcināta, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu maksājumu iekasēšanu. Lai veiktu šo uzdevumu efektīgi, dalībvalstīm jābūt spējīgām vērsties pret jebkuru nozīmīgu risku, ka nav veikta pārdotā piena uzskaite. Dalībvalstīm saskaņā ar EKL 280. panta 1. punktu ir arī jāapkaro krāpšana un citāda nelikumīga rīcība, kas apdraud Kopienas finanšu intereses, veicot pasākumus saskaņā ar šo pantu. Zuivelverordening 11. panta 1. punktā noteiktais uzskaites pienākums ir vērsts pret šiem riskiem pienācīgā veidā, pieprasot ražotājiem veikt uzskaiti attiecībā uz visu to veikto uzņēmējdarbību vai saimniecību tādā veidā, “[..] kas ļautu jebkurā brīdī noteikt ražošanas apjomu, krājumus un apstrādātā vai pārstrādātā piena daudzumus, ko tas saņēmis vai piegādājis [..]”.

64. Tāpat mani nepārliecina arī Sloba argumenti, ka papildu pasākumi ir pretēji tiesiskās drošības principam, jo tie grauj Regulas Nr. 536/93 vienveidīgu piemērošanu. Kā es esmu norādījusi, dalībvalstu kompetencē ir papildināt uzskaites prasības, kas noteiktas ar šo regulu. Tieši tādēļ, ka papildu noteikumiem ir jāpapildina un nevis jāgroza Kopienu līmenī noteiktās prasības, jāsecina, ka Kopienu tiesību normu vienveidīga piemērošana netiks apdraudēta.

65. Attiecībā uz argumentu par tiesisko paļāvību lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīts, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem Zuivelverordening 11. panta 1. punkts nosaka ražotāja pienākumu sniegt pārvaldes iestādēm attaisnojumu par visu saražoto sviestu un tā izmantojumu, pat ja sviests ticis iznīcināts vai izmantots kā barība. Tādējādi visiem piena ražotājiem, attiecībā uz kuriem ir piemērojami Nīderlandes tiesību akti, būtu jāparedz, kas tiem ir jāveic šāda uzskaite. Viņiem nekļūst negaidīti zināms par šādu prasību izpildes nepieciešamību, tādēļ tiesiskās paļāvības princips nav pārkāpts.

66. Attiecīgi izriet, ka Zuivelverordening 11. panta 1. punkta prasības ražotājiem likumīgi papildina Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktā noteiktos pārbaudes pasākumus.

67. Visbeidzot ir jāapskata svarīgs arguments, ko Slobs izvirzījis tiesas sēdē. Slobs prasa šo lietu nošķirt no lietām Penycoed un Cooperativa Lattepiù ( ), norādot, ka papildu valsts noteikumi ne tikai nenovērš nepilnības, bet arī groza faktisko papildmaksājuma piemērošanas pamatu. Zuivelverordening 11. panta 1. punkts paredz maksājumu, nevis pamatojoties uz uzskaites dokumentiem par tiešo pārdošanu, bet gan izvērtējot datus par ražošanu. Tādējādi Productschap lēmuma rezultātā viņam tika uzlikts pienākums maksāt papildmaksājumu, pamatojoties tikai uz valsts tiesību aktiem. Viņš apgalvoja, ka, tā kā maksājumus var piemērot tikai uz Kopienu tiesību aktu (konkrēti, uz Regulas Nr. 3950/92) pamata, tas bija nelikumīgi.

68. Es piekrītu Slobam, ka papildmaksājums ir jānosaka saskaņā ar Regulā Nr. 3950/92 paredzētajiem nosacījumiem. Nav likumīgi to piemērot, pamatojoties uz valsts tiesību aktos paredzētajiem papildu nosacījumiem. Jauna atbildības tiesiskā pamata noteikšana skaidri pārsniegtu attiecīgās dalībvalsts pilnvaras, kas tām piešķirtas ar Regulu Nr. 3950/92 un Regulu Nr. 3950/92.

69. Regulas Nr. 3950/92 1. pants nosaka, ka papildmaksājums ir jāmaksā “par piena vai piena ekvivalenta daudzumiem, kas piegādāti uzpircējam vai pārdoti tieši patēriņam”. Regulas 2. panta 1. punkts tālāk nosaka, ka maksājums tiek sadalīts starp ražotājiem, kuri pārsnieguši attiecīgo daudzumu.

70. Regulā Nr. 536/93 iekļautie sīki izklāstītie noteikumi ir paredzēti, lai dalībvalstīm būtu iespēja pārliecināties, ka maksājumus patiešām ir iekasēts saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem (tas ir, saskaņā ar Regulu Nr. 3950/92) ( ). Tie per se nerada papildmaksājuma piemērošanas pamatu. Vēl jo vairāk, ja dalībvalsts (likumīgi) valsts tiesību aktos nosaka papildu prasības, kas papildina Regulā Nr. 536/93 noteiktos pārbaudes pasākumus, šīs papildu prasības pašas par sevi nevar radīt maksājuma piemērošanas tiesisko pamatu.

71. Kādas tad ir sekas ražotājam, kurš nav ievērojis šādas valsts tiesību aktos noteiktās papildu prasības? Man šķiet, ka ir iespējami divi diezgan atšķirīgi scenāriji.

72. Pirmā scenārija gadījumā attiecīgais ražotājs nav ievērojis grāmatvedības prasības, taču, ņemot vērā pierādījumus kopumā, valsts kompetentā iestāde konstatē, ka nav pamata secināt, ka ražotājs ir atbildīgs “par piena daudzumiem, kas piegādāti uzpircējam vai pārdoti tieši patēriņam”, pārsniedzot viņam saskaņā ar Regulas Nr. 3950/92 4. pantu piešķirto individuālo references daudzumu. Valsts iestāžu veiktās pārbaudes veido ticamu priekšstatu par piensaimniecības fermeri un tā saražotā piena daudzumu, kurš atbilst ražotāja pārskatam, kuru iesniedzis fermeris ( ) par “piena un/vai citu piena produktu daudzumu, kas pārdoti tieši patēriņam un/vai vairumtirgotājiem, siera ražotājiem vai mazumtirdzniecībā” ( ). Tiešas pārdošanas uzskaites dokumenti arī ir ticami. Ražotājs (saskaņā ar šo scenāriju) nav viens no tiem “ražotājiem, kuri pārsnieguši attiecīgo daudzumu” (Regulas Nr. 3950/92 2. panta 1. punkts). Tādējādi atbilstoši Regulai Nr. 3950/92 nav pamata pieprasīt viņam maksāt papildmaksājumu, un es uzskatu, ka nebūtu likumīgi pieprasīt viņam to darīt.

73. Šādos apstākļos Productschap nebūtu pilnvarota izmantot ar Regeling superheffing 31. panta 2. punktu tai piešķirtās tiesības noteikt piegādātos daudzumus un piemērot attiecīgo maksājumu, ja nav ievēroti papildu valsts noteikumi ( ). Tomēr Productschap būtu tiesības piemērot attiecīgas un samērīgas sankcijas attiecīgajam fermerim par (valsts) grāmatvedības prasību neievērošanu.

74. Otrā scenārija gadījumā neatbilstība valsts tiesību aktos noteiktajām grāmatvedības papildu prasībām apstiprina citus pierādījumus, kas iegūti, veicot Regulas Nr. 536/93 7. pantā noteiktās pārbaudes. Apskatīti kopā, šie pierādījumi ir pamats apšaubīt attiecīgā piensaimniecības fermera iesniegto ražotāja pārskatu par tiešo pārdošanu. Dati par ražošanu netiek izmantoti, lai mainītu papildmaksājuma iekasēšanas pamatu (kā es jau norādīju, tas patiešam būtu nelikumīgi), bet gan lai nodrošinātu tiešās pārdošanas uzskaites dokumentu ticamības svarīgu salīdzinošu pārbaudi. Šādos apstākļos valsts iestādes var likumīgi secināt, ka šis attiecīgais ražotājs ir atbildīgs par “piena daudzumiem, kas piegādāti uzpircējam vai pārdoti tieši patēriņam” un kuri pārsniedz viņam saskaņā ar Regulas Nr. 3950/92 4. pantu piešķirto individuālo references daudzumu. Tādējādi tās var uzskatīt viņu par ražotāju, kurš pārsniedzis (pieņemot, ka pārsniegums pastāv) attiecīgo daudzumu šajā dalībvalstī. Attiecīgi tās var iekasēt no viņa papildmaksājumu.

75. Ja, veicot turpmāku analīzi, atklājas, ka tas tā ir šajā lietā, tad nekas neliegtu Productschap īstenot Regeling superheffing 31. panta 2. punktā tai piešķirtās pilnvaras noteikt piena daudzumu, kurš, domājams, ir piegādāts, un pieprasīt Slobam maksāt papildmaksājumu, kurš aprēķināts uz šā pamata.

76. Valsts tiesai kā vienīgajai tiesai, kas var izvērtēt šīs lietas faktiskos apstākļus, ir jāpārskata valsts iestādes lēmums un tā pamatā esošie pierādījumi un jāizdara secinājums, vai maksājums ir bijis uzlikts nelikumīgi (pirmais scenārijs) vai likumīgi (otrais scenārijs).

Secinājumi

77. Attiecīgi es uzskatu, ka Tiesai uz College van Beroep voor het bedrijfsleven uzdotajiem jautājumiem būtu jāatbild šādi:

1) Komisijas Regulas (EEK) Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punkts atļauj dalībvalstij pieņemt tiesību aktus, ar ko piena ražotājiem, kuri veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, uzliek papildu uzskaites pienākumus, kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta, ja šādi papildu pienākumi ir nepieciešami un ja tie atbilst Kopienu tiesību vispārējiem principiem, it īpaši samērīguma principam, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principam;

2) pamatojoties uz Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, tādi valsts pasākumi kā tie, kas paredzēti Zuivelverordening 11. panta 1. punktā, ir uzskatāmi par atbilstošiem šiem kritērijiem. Ja šādi valsts noteikumi netiek ievēroti, dalībvalsts var piemērot attiecīgas sankcijas. Tomēr valsts tiesai kā vienīgajai tiesai, kas var izvērtēt lietas faktiskos apstākļus, ir jānodrošina, ka jebkurš papildmaksājums tiek piemērots vienīgi uz Padomes Regulas (EEK) Nr. 3950/92 pamata.