115

Apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā atgādinājusi apstrīdētā pasākuma saturu, Komisija tā preambulas 126.–154. apsvērumā vērtēja privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību šim pasākumam, formulējot šādi: “126. Lai noteiktu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa iespējamo piemērojamību, pietiek vispārēja novērtējuma ietvaros konstatēt, vai atbrīvojumu no nodokļiem Francijas Republika piešķīrusi kā akcionāre vai kā valsts varas īstenotāja. Tiesa savā 2012. gada 5. jūnija spriedumā precizē vairākus elementus, kas jāņem vērā, veicot šo vispārējo novērtēšanu. Elementi, kas plašāk izpētīti turpmāk tekstā saistībā ar attiecīgajiem apstākļiem, ir šādi: dalībvalstij šaubu gadījumā bez neskaidrībām un uz objektīvu un pārbaudāmu elementu pamata ir jākonstatē, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres darbības; šiem elementiem ir skaidri jāparāda, ka attiecīgā dalībvalsts pirms vai vienlaicīgi ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu ar attiecīgi īstenotiem pasākumiem ir pieņēmusi lēmumu veikt ieguldījumu valsts kontrolētā uzņēmumā; tāpēc tai var būt jāiesniedz pierādījumi par to, ka lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz ekonomiskiem novērtējumiem, kas ir līdzvērtīgi tādiem novērtējumiem, kādus apstākļos, kas ir pēc iespējas līdzīgi dalībvalsts situācijai, turpmākās peļņas noteikšanas nolūkā pirms ieguldīšanas sagatavotu tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs, lai noteiktu šāda ieguldījuma peļņas prognozes nākotnē; Komisija var atteikties izskatīt pierādījuma elementus, kas sagādāti pēc tam, kad bijis pieņemts lēmums veikt attiecīgo ieguldījumu; šajā ziņā var būt svarīgs pasākuma raksturs un priekšmets, konteksts, kurā tas iekļaujas, kā arī mērķis un noteikumi, kuriem minētais pasākums ir pakļauts; tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja kritērija piemērošana tāpēc būtu ļāvusi noteikt, vai privāts akcionārs varētu līdzīgos apstākļos ieguldīt naudas summu, kas ir vienāda ar nesamaksāto nodokli, uzņēmumā, kas ir EDF situācijai līdzīgā situācijā. 127. Savās 2002. gada 11. decembra piezīmēs, kas minētas 42. apsvērumā, Francijas iestādes apstiprināja, ka tika nospriests, ka efektīvāk un neitrālāk pašam EDF būtu tieši pārcelt koncedenta tiesības uz pašu kapitālu to kopumā, nemaksājot uzņēmumu [ienākuma] nodokli. Tomēr neviens no dokumentiem, kas bijuši pirms vai vienlaicīgi ar minēto lēmumu neieturēt nodokļus, ko nosūtījusi [Francijas Republika] vai EDF, atbalstot savas piezīmes attiecībā uz lēmumu par procedūras [paplašināšanu], ne tieši, ne netieši nemin iespējamo lēmumu par ieguldījumu, tā sekām, priekšrocībām un trūkumiem vai analogu lēmumu palielināt kapitālieguldījumu summu, neatvelkot nodokļus. Francijas iestāžu nosūtītie dokumenti, kas pieminēti 87.–108. apsvērumā, nemin un, a fortiori, neanalizē priekšrocības un trūkumus valstij no lēmuma neatvilkt uzņēmumu [ienākuma] nodokli no daļas koncedenta tiesību rezervju, kas pārgrupētas par kapitālieguldījumiem EDF atbilstoši 1997. gada 10. novembra Likumam Nr. 97‑1026. 128. [Francijas Republikai] šaubu gadījumā par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību, kādas tās formulējusi Komisija, pienākas bez neskaidrībām un uz objektīvu un pārbaudāmu elementu pamata pierādīt, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres lomas. Tomēr, ņemot vērā iesniegtos elementus, šķiet, ka lēmums veikt ieguldījumu, atsakoties saņemt nodokļus, kas EDF būtu jāmaksā, ticis pieņemts klusējot, bez motivēta juridiska dokumenta, kas ļautu uzzināt vai pārbaudīt precīzu šī lēmuma saturu, iemeslus un juridisko pamatojumu, uz ko tas balstās un kura kompetenta iestāde un kurā datumā to pieņēmusi. Attiecībā uz Tiesas izceltajiem elementiem, lai pārbaudītu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību, īpaši jāizceļ vajadzība pēc objektīviem un pārbaudāmiem elementiem, realitātē īstenots pasākums vai iepriekšēji ekonomiski novērtējumi, atsauču vai materiālu pierādījumu trūkums jāuzskata par pirmo norādi uz šī principa nepiemērojamību. 129. Tā kā nav dokumentu, kuros iespējams izsekot minētajam lēmumam, jāapraksta iespējamais ieguldījumu pasākums, ko Francijas valsts varētu būt īstenojusi. Šajā gadījumā Tiesa novērtējusi, ka tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja kritērija piemērošana tāpēc būtu ļāvusi noteikt, vai privāts akcionārs varētu līdzīgos apstākļos ieguldīt [5,88 miljardus FRF] uzņēmumā, kas ir EDF situācijai līdzīgā situācijā. [Francijas Republikas] ieguldījums ietvertu atteikšanos no šīs summas iekasēšanas, plānojot tādas peļņas gūšanu, kas pārsniedz sākotnēji izmantotos resursus. Tātad analīze jāveic attiecībā uz maksājamā uzņēmumu [ienākuma] nodokļa summu. 130. Šajā saistībā pētījumu, atsauču vai specifisku analīžu trūkums par ieguldījumu [rentabilitāti] summai, ko sastāda nodokļu atbrīvojums, rada grūtības [Francijas Republikas] vai EDF iesniegtajā informācijā izdalīt minētā ieguldījuma ietekmi. Šīs grūtības nav nepārvaramas, tāpēc analīzes vajadzībām lielākajā daļā nozīmīgo faktoru, lai pārbaudītu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību un piemērošanu, tiek uzskatīts, ka EDF kapitāla atdeves pieaugums par nesamaksātā nodokļa summu iegūst tādas tiesības, kas saistītas ar ieguldījumu kopumu. Tādējādi, ja ieguldījumi tika atlīdzināti ar zināmu likmi, šai likmei bija jābūt un tā tika piemērota neiekasētā nodokļa summai. Turpretī gadījumos, kad tiek saglabāta margināla vai papildu ietekme, [Francijas Republikas] vai EDF nosūtītā informācija neļauj no pirmā skata ilustrēt ietekmi, ko radījusi ieguldījumu summas palielināšana atbilstoši nenomaksātajai nodokļa summai. 131. Nodokļu neieturēšanas rezultātā EDF kapitālieguldījumi palielinājās un attiecīgi EDF pašu kapitāls papildinājās par [5,88 miljardiem FRF], un kopējā pārgrupēto rezervju summa bija [14,119 miljardi FRF]. Šīs [finanšu rezerves], kas neatbilst jaunas naudas ieguldījumam no valsts kā akcionāres, tikušas pārgrupētas par kapitālieguldījumiem, tās pārnesot uz atbilstošu posteni EDF bilances augšdaļā, arī pašu kapitālu (kapitāls, ieguldījumi u.c. – 2. tabula). Bez atbrīvojuma no nodokļiem EDF pašu kapitāls, kam vajadzēja sasniegt [79,8 miljardus FRF] 1997. gadā, būtu sasniedzis [72,1 miljardu FRF] saskaņā ar tolaik izpētītajiem dokumentiem (100. apsvērums, 2. tabula). [50,7 miljardu FRF] vietā valsts dotācijas EDF kapitālā tika noteiktas [44,8 miljardu FRF] apmērā. Pieprasītais ieguldījuma lēmums: analīzes elementi 132. Pirmkārt, kā to uzsver Francijas iestādes, tā kā nesamaksātā nodokļa summas iekļaušana palielināja ieguldījumu bāzi un par to tika izmaksāta atlīdzība pēc fiksētās likmes (3 %), absolūtā atlīdzības vērtība valstij tika palielināta, pateicoties atbrīvojumam no nodokļa jeb tā neiekasēšanai (83. apsvērums). Tomēr kapitālieguldījuma palielināšana, kas atbilst atbrīvojumam no nodokļiem, netiek interpretēta kā relatīva valsts saņemtās atlīdzības palielināšana. Šajā ziņā nemainīgs paliek tas, ka atlīdzība par valsts ieguldījumiem EDF kapitālā ir paredzēta kopš 1956. gada 30. decembra Dekrēta Nr. 56‑1360 (18. un 103. apsvērums). Dažādas atlīdzības tādējādi paredzētas uzņēmuma līgumos, kas bijuši pirms un kas sekojuši tam, kas bijis spēkā periodā no 1997. līdz 2000. gadam, kā tas parādīts 93. un 102. apsvērumā. Atlīdzības princips pastāvēja pirms iespējamā lēmuma un saglabājās pēc tā. 133. Faktu pārbaude tostarp liecina, ka attiecīgais atbrīvojums no nodokļiem varēja atstāt ietekmi uz valsts saņemtās atlīdzības par ieguldījumu samazināšanu. Ziņojums, ko sastādījusi Nacionālā asambleja 1997. gada septembrī, nepārprotami parāda, ka kopējās ieguldījumu summas palielinājums ir par pamatu atlīdzības samazinājumam, lai “nepalielinātu EDF veicamo maksājumu” (103. apsvērums). Senāta ziņojums apstiprina to, ka valsts vara vēlējusies šo samazinājumu (108. apsvērums). 134. Laikā no 1991. līdz 1996. gadam EDF nodrošinājusi labāku atlīdzību valstij ar mazāku kapitālieguldījumu pamatu attiecībā pret to, kas bija paredzēta periodā no 1997. līdz 2000. gadam ar lielāku pamatu. Vidējā ikgadējā atlīdzība absolūtajā vērtībā [3,41 miljards FRF] par periodu no 1991. līdz 1996. gadam, kura laikā ieguldījumu summa bija [36,6 miljardi FRF], bija daudz nozīmīgāka par atlīdzību [2,35 miljardu FRF] vērtībā, kas bija paredzēta par lielāku pamatu [50,7 miljardu FRF] apmērā periodā no 1997. līdz 2000. gadam (92. un 102.–103. apsvērums, 3. tabula). No tā izriet, ka pašreizējais kapitālieguldījumu summas pieauguma [niecīgais] ienesīgums [5,88 miljardu FRF] apmērā, uz ko cerējusi valsts kā akcionāre par periodu no 1997. līdz 2000. gadam, tātad varētu tikt analizēts kā negatīvs attiecībā pret periodu no 1991. līdz 1996. gadam. 135. Tiešām, Francijas iestādes rīkojušās tā, lai Francijas valstij pārskaitītā absolūtā un relatīvā atlīdzība no kapitālieguldījumiem tomēr būtu mazāk pieaugusi absolūtajā un relatīvajā vērtībā, nekā paplašinājies ieguldījumu pamats, kā to nepārprotami parāda Nacionālās asamblejas un Senāta sagatavotie ziņojumi. No tā izriet, ka, kopējai ieguldījumu summai pieaugot, bet tai esot mazāk ienesīgai nekā ieguldījumam pirms Likuma Nr. 97‑1026, lēmums piešķirt nodokļu atbrīvojumu nešķiet neizbēgami esam daļa no ieguldījuma. 136. Otrkārt, veids, kā paredzēta un noteikta atlīdzība no kapitālieguldījumu pieauguma, nav tāds, kas varētu noturēt tirgus ekonomikā zinošu privātu ieguldītāju. 137. Tiešām, kā to parāda atsauces gan aizbildniecības ministru vēstulēs, gan Parlamenta ziņojumos, kas minēti 97., 103. un 106. apsvērumā, 1997. gadā izpētot Francijas valdības saņemto atlīdzību pēc EDF bilances pārstrukturēšanas, Francijas iestādes ņēma vērā vienlaicīgi gan atlīdzību no kapitālieguldījumiem, kas pienākas valstij kā akcionārei stricto sensu, gan cerēto nodokļu summu, ko valsts saņemtu, sākot no 1997. gada, pēc vairākiem gadiem ar negatīviem fiskālajiem gadiem, kas attiecās uz valsti kā varu nodokļu iekasēšanā. Kā parādīts 93. apsvērumā, atlīdzība no ieguldījumiem savukārt tika atņemta no uzņēmumu [ienākuma] nodokļa, pārkāpjot vispārējos likumus. 138. Francijas iestāžu 1997. gadā izpētītā un apstiprinātā koncepcija bija tāda, ka no EDF jāietur nodokļi un uzkrātā atlīdzība akcionāram. Kopējā EDF aprēķinātā nodokļu summa pat pēc apstrīdētā atbrīvojuma, kas atklāj fiskālas priekšrocības, un valstij kā akcionārei pārskaitītā atlīdzība Francijas iestāžu nosūtītajā dokumentācijā ir neskaidra. Tomēr saskaņā ar tām šie dokumenti parāda lēmumu par šādu ieguldījumu. Gluži pretēji, šis konstantais apsvērums maksāt EDF aprēķinātos nodokļus valstij kā nodokļu iekasētājam, tajā skaitā veicot nesaņemto nodokļu korekciju un dzēšanu pirms Likuma Nr. 97‑1026, lai izpētītu un noteiktu valsts kā akcionāra atlīdzību, šķiet norādām, ka apstrīdēto atbrīvojumu no nodokļiem pieņēmusi valsts, kas īsteno valsts varu, nevis valsts kā ieguldītājs. 139. Šo norādi cita starpā pastiprina EDF mērķu raksturs, ko valsts noteikusi 1997. gadā, apsverot savas intereses un mērķus kā valsts varas īstenotājas, nevis akcionāres lomā. Šīs intereses ir redzamas EDF tarifu noteikšanā, kā to paredz uzņēmuma līgums par periodu no 1997. līdz 2000. gadam, no kura atkarīga atlīdzība valstij kā akcionāram. Tiešām, valsts lūdza EDF dot ieguldījumu Francijas rūpniecības konkurētspējas un Francijas mājsaimniecību pirktspējas stiprināšanā. Tie ir apsvērumi, kas ir ne tikai neatbilstoši tiem, kurus būtu ņēmis vērā tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs, bet arī pretēji hipotētiskajām ieguldītāja finanšu interesēm. No uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam EDF noteiktā mērķa izriet, ka jāīsteno ambicioza politika, lai atbalstītu ekonomisko un nodarbinātības aktivitāti, paliekot vietējo varas iestāžu rīcībā (89. un 95. apsvērums). Ekonomiskie novērtējumi, lai noteiktu iespējamā ieguldījuma rentabilitāti 140. Uzņēmuma līgums starp valsti un EDF, kas parakstīts 1997. gada 8. aprīlī, iekļāva novērtējumus, kas radušies pirms finanšu scenārija, kurā iekļāvās EDF kapitālieguldījumu ienesīguma prognozes valstij kā akcionāram (92. apsvērums). Šie dokumenti un analīzes, ko iesniegušas Francijas iestādes, attiecas uz ietekmi, kas tiek gaidīta, pārgrupējot EDF veidotās rezerves, vai nu tās bijušas obligātas, vai nē, vai nu tās izrietējušas no Likuma Nr. 97‑1026 īstenošanas, vai nē. Vienīgais sistemātiskais novērtējums, ko iesniegušas Francijas iestādes un kas iekļauts EDF1997. gada 18. februāra piezīmē (92. apsvērums), ir vispārējs un aprobežojas ar reglamentā noteiktu atlīdzību, kas tiek piemērota kapitālieguldījumiem, tajā skaitā tādiem, kuri veikti pirms EDF bilances pārstrukturēšanas, neieskaitot, piemēram, atlīdzību par kapitālu bez ieguldījumiem vai atlīdzību par pašu kapitālu. 141. Neviens [Francijas Republikas] vai EDF iesniegtais dokuments neparāda, ka iespējami pieņemtais ieguldījuma lēmums, proti, nodrošināt lielāku kapitālieguldījumu EDF, neieturot nodokļus par pārgrupēšanu, būtu ticis izskatīts, izpētīts vai īpaši analizēts. Tomēr, ņemot vērā attiecīgās summas, tirgus ekonomikā zinošs privātais ieguldītājs, visticamāk, būtu licis veikt finanšu un ekonomisku ieguldījuma analīzi, pirms pieņēmis lēmumu, vai, ņemot vērā reglamentā noteikto kapitālieguldījumu rentabilitāti, [5,88 miljardu FRF] lielais atbrīvojums no nodokļiem bija nepieciešams, lai uzņēmums nodrošinātu savu kopējo ieguldījumu rentabilitāti ilgtermiņā un lai akcionārs tiktu pietiekami atlīdzināts. Trūkst šāda veida iepriekšēja ekonomiska pētījuma, ko Tiesa piemin sava sprieduma 84. punktā starp elementiem, kas ļautu labvēlīgi secināt par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību. 142. Jo īpaši jākonstatē, ka papildus atlīdzībai, kas tiktu piešķirta valstij par periodu no 1997.–2000. gadam, nav ticis veikts neviens pētījums ne par atlīdzību, ne par ilgtermiņa atdevi, lai gan [Francijas Republika] tieši izliekas, ka veikusi ilgtermiņa ieguldījumu. Tādējādi tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs nebūtu izlaidis ieguldījuma [rentabilitātes] analīzes veikšanu par periodu pēc 2000. gada. 143. Ja ir saprātīgi domāt, ka tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs būtu ņēmis vērā EDF parāda attiecību samazināšanās ietekmi, ir pamats konstatēt, ka EDF priekšrocības aizņemties par mazāku cenu tāpēc, ka parāda attiecība pret pašu kapitālu ir labāka, vispārējos terminos ir pieminēta dažos [Francijas Republikas] un EDF sagatavotajos dokumentos (101. un 105. apsvērums). Tomēr neviens elements nepiemin priekšrocības un rentabilitāti valstij kā akcionāram, ko dod EDF aizņēmumu izmaksu samazināšanās vai zemāka parāda attiecība. Saskaņā ar 101. apsvērumā minētajiem tā laika kvantitatīvajiem rādītājiem neto parāda attiecībai pret EDF pašu kapitālu vajadzēja sasniegt 148 % ar jauno kapitālieguldījumu tā kopumā, kas sasniedza [50,7 miljardus FRF], tai skaitā [5,88 miljardus FRF] apstrīdētā atbrīvojuma. Bez atbrīvojuma no nodokļiem šī attiecība būtu aptuveni 163 % jeb trīsreiz mazāka nekā 480 % attiecība, kāda tā bija pirms Likuma Nr. 97‑1026. Apskatīts izolēti no citas dažādo rezervju pārgrupēšanas ietekmes, nodokļu atbrīvojuma ieguldījums šīs attiecības uzlabošanā nav tik nozīmīgs, un tā interpretācija kā EDF aizņēmuma izmaksu samazināšanā ir stipri apšaubāma (170.–172. apsvērums). Katrā gadījumā Francijas iestāžu iesniegtie dokumenti nemin un arī neanalizē ne kā ieguldījumu, ne kā atlīdzību akcionāram to, ko radītu attiecība 148 %, ne, a fortiori, ko radītu attiecība 163 %. Par šo punktu nav veikts neviens iepriekšējs ekonomisks novērtējums, kas būtu salīdzināms ar to, ko būtu varējis veikt tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs, kā pieminēts Tiesas sprieduma 84. punktā. 144. Šajā jautājumā EDF iesniegtais ekonomiskais pētījums, kas atbalsta tās piezīmes (69. un 70. apsvērums), nekonstatē, ka [Francijas Republika] būtu rīkojusies kā ieguldītāja, nevis kā valsts varas īstenotāja. Pētījums tika veikts pēc iespējamā ieguldījuma lēmuma, kas tika pieņemts 1997. gadā, un ar to neiepazinās kompetentās varas iestādes šāda lēmuma pieņemšanā. Šī iemesla dēļ vien pētījums nav uzskatāms par pierādījumu saskaņā ar Tiesas norādījumiem (5. jūnija sprieduma 104. punkts, 126. apsvērums). Tas, ka pētījums tika veikts no autentiskām, tajā laikā pieejamām datu bāzēm, neapgāž šo secinājumu. Pētījums tika pasūtīts šīs lietas vajadzībām pēc procedūras pagarināšanas 2013. gada maijā, un secinājumi, uz kuriem tas atbild, acīmredzot EDF bija zināmi 2013. gada jūlijā, lai gan pētījums datēts ar 2013. gada oktobri. Papildu iemesli tostarp padara par nederīgiem skaitliskos rezultātus, kuri tiek secināti pētījumā un, vēl vairāk, atņem pamatojumu secinājumiem, ko EDF izmanto savu piezīmju atbalstam, proti: pētījuma pamatā ir datu bāzes, kas gandrīz visas ir no minētā laika, un tiek piemērotas vispārīgi atzītas metodoloģiskās pieejas uzņēmuma vērtības novērtēšanā, izņemot turpmāk minētos iebildumus. Tas nav īpaši komplekss ekonomiskais novērtējums, jo pēc relatīvi padziļinātas datu izpētes bijuši nepieciešami mazāk nekā trīs mēneši tās īstenošanai un apstiprināšanai. Pētījuma izstrādē izmantotas secīgas un daudzkārtējas un dažkārt apstrīdamas metodoloģiskās izvēles. Bez šīs sagatavošanas būtu pilnīgi neiespējami, pamatojoties uz izkliedētiem un no dažādiem avotiem nākušiem pamatdatiem, gūt īsu ieskatu vai iespējamu prognozi par kvantitatīviem rezultātiem attiecībā uz rentabilitāti, ko, iespējams, varētu sasniegt Francijas valsts 1997. gadā, kā to konstatē pētījums. Tiesa pieprasa, lai tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērošana balstītos uz novērtējumiem, kas apzināti brīdī, kad lēmums tika pieņemts (2012. gada 5. jūnija sprieduma 105. punkts). Pretēji EDF pretenzijām pats fakts vien, ka no 1996. līdz 1997. gadam pieejamiem datiem kompetentas Francijas iestādes nebija pašas veikušas, nedz arī pasūtījušas tāda mēroga un sarežģītības pētījumu, sniedz norādi uz to, ka apsvērums par rentabilitāti vien iespējamā ieguldījuma akcionāram nebija būtisks pirms lēmuma pieņemšanas; pētījumā analizēta Francijas valsts rīcība, ievērojot tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principu, attiecībā uz informāciju un hipotēzēm, kas ļoti atšķiras no tām, kas norādītas 87. līdz 108. apsvērumā un kas saskaņā ar Francijas iestādēm motivējušas un attaisnojušas iespējami pieņemto lēmumu. Tādējādi tā nebija EDF, kas pieņēma ieguldījuma lēmumu, un saskaņā ar Tiesu (2012. gada 5. jūnija sprieduma 82. un 83. punkts) [Francijas Republikai] bija jāizceļ šie elementi, kas parāda pieņemtā lēmuma raksturu un kontekstu. Tā kā [Francijas Republika] min, ka saistībā ar informāciju un datiem, ko tā ir iesniegusi, tā ir pieņēmusi savu lēmumu, pētījums un tātad arī EDF faktiski nostājas minētā ieguldītāja lomā un izliekas, ka labāk par Francijas valsti zina apsvērumus un informāciju, kas būtu patiesi motivējis jau pieņemto lēmumu, un hipotēzes, ko tā būtu ņēmusi vērā. Tāpēc pētījums balstīts uz prātojumiem un pieņēmumiem par datiem, informāciju un hipotēzēm, ko Francijas iestādes varētu būt ņēmušas vērā – starp tām arī tādas, kas nevar tikt izslēgtas, – 1997. gadā, un attiecīgi 2015. gadā (nedz arī 2013. gada oktobrī, kad pētījums tika veikts) tām nav pierādījuma spēka, lai izskaidrotu un informētu par lēmumu, ko Francijas iestādes pieņēma 1997. gadā, ko šīs institūcijas izskaidro ar atšķirīgiem datiem un hipotēzēm; šim pierādījuma spēkam vēl vairāk trūkst vērtības, kad, lai sasniegtu 70. apsvērumā minētos rezultātus, pētījums balstās uz hipotēzēm, kas ir vai nu patvaļīgas, vai nejaušas, vai ar faktiem nepamatotas, vai pretējas informācijai, kas minēta Francijas iestāžu iesniegtajos dokumentos un kas saskaņā ar tām ilustrē tirgus ekonomikā zinoša saprātīga privāta ieguldītāja principa pozitīvo piemērošanu dzīvē. Tādējādi, pirmkārt, pētījumā tiek pieņemts, ka pēc 2000. gada valstij kā akcionārei pienācīgo atlīdzību nepārvaldīs dekrēts un to nenoteiks uzņēmuma līgums starp valsti un EDF, bet gan tā tiks noteikta attiecībā pret dividendēm, ko 1996.–1997. gadā pārskaitīs citi sektora uzņēmumi. Atlīdzību par EDF kapitālieguldījumiem pārvaldīja dekrēts kopš 1956. gada (102. apsvērums), un tā tikusi normatīvi noteikta un atspoguļota dažādos daudzgadu uzņēmumu līgumos pirms un pēc 1997. gada atkarībā no apsvērumiem, kam nebija saistības ar dividendēm, ko pārskaitīja citi sektora uzņēmumi, kuri strādāja citos tirgos nekā [Francijas Republika] (94. un 95. apsvērums). Tāpat, otrkārt, pētījums bez attaisnojuma no jauna ieskaita EDF peļņas pārskatā rezerves, kas nāk no EDF sabiedrības pārskatiem [11,6 miljardu FRF] vērtībā (bez nodokļiem) un [7,3 miljardu FRF] vērtībā (pēc nodokļiem), mākslīgi tādā apmērā palielinot EDF vērtību, neņemot vērā 1997. gadā pieejamo informāciju un prognozējamo attīstību attiecībā uz EDF saistību svaru uz tās personāla pensiju režīmu (168. un 169. apsvērums); treškārt, arī EDF vērtības pieaugums, kas radies no atdeves un peļņas pieauguma, ir pētījumā aprēķināts, balstoties uz 1997. gada “tirgus cerībām”. Francijas iestāžu rīcībā bija īpaši EDF sagatavotas un kvantitatīvi izteiktas ieņēmumu un peļņas prognozes periodam no 1997. līdz 2000. gadam, kas tika apstiprinātas uzņēmuma līguma izstrādes ietvaros par šo pašu periodu un esot balstītas uz prognozēm un informāciju lēmuma pieņemšanai (78.–79., 90., 94., 96. apsvērums), vienlaicīgi apgalvojot, ka 1997. gadā tām bija skaidras zināšanas par uzņēmumu un tā finanšu prognozēm (77. apsvērums). Pamatojums par “tirgus cerībām”, ko izsaka trešā puse, lai galu galā nofiksētu EDF vērtības novērtējumu šajos apstākļos, nav ne drošs, ne saderīgs ar argumentiem, ko izvirza [Francijas Republika], lai izskaidrotu un pamatotu lēmumu, kuru tās iestādes, iespējams, būs pieņēmušas. Tas vēl mazāk nekā Francijas iestādes izceļ to, ka galvenā EDF aktivitāte tika veikta Francijā par 1997. gadā reglamentētiem tarifiem (85. apsvērums). Cita starpā šie tarifi bija fiksēti zemā līmenī Francijas rūpniecības konkurētspējas un Francijas mājsaimniecību pirktspējas stiprināšanas nolūkā (89. un 95. apsvērums). Tātad pētījums nepamato, nedz arī pieņemami izskaidro, kāpēc atlīdzība, dividendes un peļņa no kotētām akciju sabiedrībām, kurām nebija nozīmīgas klātbūtnes Francijā un kas darbojās tirgos ar citām konkurences un normatīvu prasībām (piemēram, Endesa, Gas Natural un Union Fenosa Spānijā, RWE, EON un Verbund Vācijā, Fluxys Beļģijā u.c.), varētu noteikt peļņu, atlīdzību un dividendes EDF, kas figurē starp hipotēzēm, no kā atkarīgi 70. apsvērumā minētie rezultāti; ceturtkārt, pētījums bez pierādījumiem apgalvo, ka EDF kapitālieguldījuma palielināšana 1997. gadā vismaz potenciāli bija vienlīdzīga ar likvīdu finanšu aktīvu iegādi. Tomēr EDF 1997. gadā bija valsts iestāde ar rūpnieciska un komerciāla rakstura statusu, kura netika dotēta ar valsts kapitālu (19. apsvērums) un par kuru Francijas iestādes un EDF tolaik apgalvoja, ka tā saglabās šo statusu arī nākotnē (95. un 105. apsvērums). Šī apgalvojuma nejaušais raksturs, no kura tomēr ievērojami bija atkarīgi pētījuma rezultāti, vēl plašāk parādās 179.–181. apsvērumā. Pasākuma raksturs un priekšmets, konteksts, kurā tas iekļaujas, un noteikumi, kuriem pasākums ir pakļauts 145. Tiesa uzsver, ka pieņemtā pasākuma raksturs ir daļa no saistošiem elementiem, kas jāņem vērā, lai izdarītu labvēlīgu secinājumu par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību (sprieduma 86. punkts). Lēmums ieguldīt papildu kapitālieguldījumu summuEDF, neatvelkot nodokļus no neregulāro, VAT paredzēto rezervju pārgrupēšanas, reizē ir grāmatvedības lēmums pārcelt EDF bilances posteņus (100. un 105. apsvērums) un fiskāla rakstura lēmums, jo atbildīgās varas iestādes vērtē, ka [uzņēmumu ienākuma] nodoklis būtu bijis jāatskaita pirms pārgrupēšanas (35. apsvērums), lai arī nodoklis tika samaksāts par citām pārgrupētām finanšu rezervēm. Tātad nav konstatēts, pretēji Francijas iestāžu pretenzijām, ka šīs divas daļas – grāmatvedības un fiskālā – ir nešķirami saistītas vienā vienīgā pasākumā, kas īstenots ar 1997. gada 10. novembra Likumu Nr. 97‑1026. 146. Likuma 4. panta 2. punkts noteica, ka VAT koncesijā nodoto īpašumu maiņas vērtībai natūrā, kas figurē EDF bilances pasīvā, vajadzētu, esot atbrīvotai no revalvācijas atšķirībām, būt ierakstītai postenī “Kapitālieguldījumi” (28. apsvērums). No tā varētu secināt, ka likums paredzēja, ka, neskaitot iespējamās novērtējuma atšķirības, nevienām grāmatvedības vai nodokļu korekcijām nevajadzēja anulēt pretvērtības summu, kas jāieraksta kā EDF kapitālieguldījums. Tomēr lēmums ieturēt vai neieturēt nodokli no EDF nav likuma varā saskaņā ar Francijas konstitūcijas 34. pantu, un Likums Nr. 97‑1026 nevarēja pienācīgi noteikt šo jautājumu. Šis pants ierobežo Parlamenta likumdošanas kompetences nodokļu jomā attiecībā uz pamata, likmes un jebkura veida nodokļu atgūšanas noteikumu noteikšanu. Tādējādi EDF samaksāja uzņēmumu [ienākuma] nodokli par zināmām finanšu rezervēm, bet ne par citām pēc tam, kad notikusi tā pati ar likumu veiktā pārgrupēšana. 147. Sagatavošanas dokumenti, ko nosūtījušas Francijas iestādes un kas pieminēti 104. apsvērumā, cita starpā parāda, ka Valsts padome 1997. gadā uzskatīja, ka neleģislatīva rakstura noteikumi ir jāšķir no likumprojekta teksta, un cita starpā tika nošķirts valdības likumprojekta grozījumu projekts, kas paredzēja ierobežot nodokļu atvilkumu, ko valsts varēja ieturēt no EDF saskaņā ar likumu. Visbeidzot, atbildīgie ministri 1997. gada aprīlī uzskatīja, ka EDF pārstrukturēšanas grāmatvedības un nodokļu jomā īstenošanas detalizētai kārtībai jākļūst par priekšmetu papildu apmaiņai starp aizbildniecības iestādēm un uzņēmumu (98. apsvērums). 148. Šie elementi, kas precizēti un kvantitatīvi izteikti [1997. gada 22. decembra vēstulē] pēc likuma pieņemšanas (31. apsvērums), norāda, ka īstenošanas nodokļu aspekti ir šķirami no 1997. gada 10. novembra Likuma Nr. 97‑1026 noteikumiem. [Aizbildniecības] ministri savā vēstulē, kas adresēta EDF, paskaidro EDF bilances augšdaļas pārstrukturēšanu, piemērojot 4. pantu 1997. gada 10. novembra Likumā Nr. 97‑1026, un, šķiet, klusējot izlemj šīs pārstrukturēšanas fiskālās sekas, nerodoties jautājumam ne par rentablu ieguldījumu, ne par obligātām likuma prasībām. 149. Attiecībā uz pasākuma kontekstu, ko Tiesa izceļ kā saistošu elementu starp citiem, lai novērtētu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa iespējamo piemērojamību, sagatavošanas tikšanās un atbalsta dokumenti attiecīgajā periodā, kas noveda līdz uzņēmuma līgumam starp valsti un EDF, kurš parakstīts 1997. gada 8. aprīlī, parāda, ka rezervju pārgrupēšana iekļāvās daļējas elektrības tirgus liberalizācijas Savienībā perspektīvas kontekstā, kas bija fiksēta kopš 1996. gada. No tā arī radās rūpes par EDF aktivitāšu turpmāku starptautisku mērogu, kas redzamas uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam, un sagatavošanās dokumentos, kā arī parlamentārajos dokumentos. Pats uzņēmuma līgums pieņem, ka, lai tiktu īstenots, ir nepieciešams regulējošs likumdošanas pasākums, kādu to paredz Likums Nr. 97‑1026 un kas iedibina faktu secību starp līguma mērķiem un likumdevēja mērķiem. Tomēr ne 1997. gada aprīlī noslēgtais līgums, ne sagatavošanās un apmaiņas ar EDF aizbildniecības iestādēm dokumenti nemin precīzu nodokļu summu. 150. Šis konteksts, ko ataino [elementi, kurus Francijas Republika izklāstījusi] savās piezīmēs, tomēr neļauj skaidri apgalvot, ka pasākums atklāj to, ka ieguldījumu valsts veikusi kā akcionārs. Tiešām, vajadzība atlīdzināt [Francijas] Revīzijas palātas konstatētos trūkumus 1994. gada oktobrī arī ir daļa no šī konteksta. Lai gan, no vienas puses, runa bija par grāmatvedības kļūdu, kas ļāva EDF nemaksāt uzņēmumu ienākuma nodokli gadiem ilgi, Francijas valdība apgalvoja, ka šis noteikums neapdraudēja EDF monopolu (105. apsvērums) un ka stabilais satvars, ko pieļauj tirgus liberalizēšana, ir jāsaglabā (95. apsvērums). Ir taisnība, ka liberalizācija atvēra paplašināšanās perspektīvas citu dalībvalstu nacionālajos tirgos un ka uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam bija paredzētas zināmas darbības, lai varētu turpināties EDF starptautiskā darbība. Tomēr valsts varas rūpes par nacionālo uzņēmumu veicināšanu ar finanšu atbalsta pasākumu palīdzību liberalizācijas rītausmā neaprobežojas ar valsts uzņēmumiem, ne arī raksturo [valsts uzņēmuma saprātīga akcionāra rīcību]. 151. Visbeidzot, Tiesa norāda, ka to noteikumu izpēte, kuriem pakļauts apstrīdētais pasākums, ir vajadzīga, lai noteiktu [tā] raksturu – [vai tas ir valsts kā akcionāres ieguldījums, vai arī valsts varas īstenotājas prerogatīva]. Pasākuma klasificēšana vienā vai otrā kategorijā tātad var ņemt vērā attiecīgi pārvaldošos noteikumus. Tātad jāizpēta noteikumi, kas pārvalda fiskālu resursu ieguldījumus tādos uzņēmumos kā EDF. Ja nebūtu apskatāmā pasākuma, neatvilktais uzņēmumu [ienākuma] nodoklis tiktu pārskaitīts uz Francijas valdības vispārējo budžeta kontu 1997. gadā. Kā to paredzēja 18. pants 1959. gada 2. janvāra Rīkojumā Nr. 59‑2 par konstitutīvu likumu attiecībā uz finanšu likumiem, kas piemērojams faktu norises laikā, ieņēmumu kopumam nodrošinot kopējo izdevumu segšanu, visi ieņēmumi un visi valsts izdevumi tika skaitīti vienā kontā, kas saukts par vispārējo budžetu. Tādējādi ieņēmumi no nodokļiem tika pārskaitīti valsts budžetā un tās peļņai, nevis novirzīti valsts uzņēmumu peļņai. 152. Šis budžets ir pakļauts konstitucionālajam universāluma principam, atbilstoši kuram visi ieņēmumi un visi kredīti tiek ierakstīti divos atšķirīgos blokos, un starp tiem netiek izveidota nekāda īpaša saite, piemēram, starp uzņēmumu [ienākuma] nodokļa ieņēmumu un tādiem izdevumiem kā kapitālieguldījumi kāda valsts uzņēmuma, piemēram, EDF, labā. Protams, kāda fiskāla resursa iepriekšēja piešķiršana citai, no valsts atšķirīgai juridiskai personai, kā subsīdija vai ieguldījums ir iespējama Francijas likumdošanā, tomēr šādam piešķīrumam jāatbilst skaidri izteiktiem noteikumiem. 18. pants Rīkojumā Nr. 59‑2 tāpat arī paredzēja, ka, neskaitot īpaši aizdevumus un avansus, valsts ieņēmumu piešķīrums ir izņēmuma gadījums un var tikt veikts tikai pēc valdības iniciatīvas izteikta finanšu likuma noteikumiem. 153. Attiecīgi [Likums Nr. 97‑1026] nebija finanšu likums un tādējādi nevarēja ietekmēt nodokļu resursu piešķīrumu EDF kapitāla labā. Cita starpā nešķiet, ka bija tikuši pieņemti specifiski, pēc valdības iniciatīvas izdoti noteikumi finanšu likumā, kas piemērojami 1997. gada budžetam, lai iepriekš varētu pārcelt EDF maksājamo nodokļu summu kā Francijas valsts izdevumus, veicot kādu ieguldījumu EDF kapitālā šī budžeta ietvaros. Šis noteikums, kas dara iespējamu fiskālu resursu ieguldījumu par labu valstij, nešķiet piemērots kādai juridiskai personai, kas nav valsts, piemēram, EDF. 154. Lielākā daļa iepriekš norādīto elementu skaidri norāda, ka [Francijas Republika] netika iepriekš vai vienlaicīgi ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu, kas izriet no uzņēmumu [ienākuma] nodokļa nemaksāšanas, pieņēmusi lēmumu ar nodokļu atbrīvojuma palīdzību veikt ieguldījumu EDF. No tā izriet, ka tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja princips nešķiet piemērojams šim pasākumam. Turpmākiem apsvērumiem, kas attiecas uz tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principu tātad ir alternatīvs raksturs.”