ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR] SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 10. septembrī ( 1 )

Lieta C‑315/14

Marchon Germany GmbH

pret

Yvonne Karaszkiewicz

(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 86/653/EEK — 17. pants — Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji — Līguma izbeigšana — Tirdzniecības pārstāvja tiesības uz atlīdzību — “Jaunu klientu” jēdziens”

I – Ievads

1. Vai var vienlaicīgi sēdēt uz diviem krēsliem? Tāds jautājums nāk prātā izskatāmajā lietā, kurā iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai noteiktos apstākļos pilnvarotāja esošos klientus var uzskatīt par “jauniem klientiem” Savienības atvasinātās tiesību normas izpratnē.

2. Saskaņā ar Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem ( 2 ) 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmo ievilkumu tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja “viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem”. Iesniedzējtiesa vēlas pārliecināties, vai noteiktos apstākļos “jaunu klientu” jēdziens var ietvert arī pilnvarotāja esošos klientus, tas ir, klientus, kuriem iepriekš ir bijušas darījumu attiecības ar pilnvarotāju, bet kuri līdz šim nav iegādājušies noteiktu ražotāju produktus no visa pilnvarotāja produktu klāsta.

3. Vai tādējādi “jaunu klientu” jēdziens būtībā ir saistīts ar klientu identitāti vai ar to iegādātajiem produktiem?

4. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) (Vācija) ir iesniegusi tiesvedībā, kurā tirdzniecības pārstāve Yvonne Karaszkiewicz ir vērsusies ar prasību pret briļļu rāmju ražotāju un vairumtirgotāju Marchon Germany GmbH, pieprasot atlīdzību par pārstāvja līguma izbeigšanu, sniedz Tiesai pirmo iespēju interpretēt Direktīvas 17. pantā minēto “jauna klienta” jēdzienu.

5. Ierosinu Tiesai atbildēt, ka noteiktos apstākļos Direktīvas 17. pants pieļauj, ka tiek piemērots tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru “jauni klienti” var būt arī tādi tirdzniecības pārstāvja atrasti klienti, kuriem iepriekš ir bijušas darījumu attiecības ar pilnvarotāju.

6. Līdz ar to, tā kā saskaņā ar šādu interpretāciju pilnvarotājam ir jāizmaksā atlīdzība, es uzskatu, ka no Direktīvas 17. panta izriet, ka pilnvarotājs nevar vienlaicīgi sēdēt uz diviem krēsliem.

II – Tiesiskais regulējums

A – Savienības tiesības

7. Direktīvas preambulas otrajā apsvērumā ir noteikts: “[..] atšķirības valstu tiesību aktos par pārstāvību tirdzniecībā būtiski ietekmē konkurences nosacījumus un šīs darbības veikšanu Kopienā un kaitē gan tirdzniecības pārstāvju aizsardzībai attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, gan arī tirdzniecības darījumu drošībai; [..] turklāt šīs atšķirības var būtiski kavēt tirdzniecības pārstāvības līgumu noslēgšanu un darbību, ja pilnvarotājs un tirdzniecības pārstāvis darbojas dažādās dalībvalstīs”.

8. Saskaņā ar Direktīvas 1. panta 2. punktu: “Šajā direktīvā “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, turpmāk sauktu par “pilnvarotāju”, vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā.”

9. Direktīvas 3. panta 2. punkts ir formulēts šādi: “Tirdzniecības pārstāvim ir šādi pienākumi: a) attiecīgi darboties, lai apspriestu un, ja iespējams, noslēgtu darījumu, kurš viņam uzticēts; [..].”

10. Saskaņā ar Direktīvas 17. pantu: “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu. a) Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja: — viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem, un — šī atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē; b) Atlīdzības summa nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos piecos gados, un, ja līgums noslēgts pirms mazāk kā pieciem gadiem, atlīdzību aprēķina no vidējā atalgojuma konkrētajā laika posmā; c) Šādas atlīdzības piešķiršana neliedz tirdzniecības pārstāvim pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu. 3. Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz kompensāciju par zaudējumiem, ko viņš cieš tādēļ, ka izbeigtas viņa attiecības ar pilnvarotāju. Šādi zaudējumi var rasties īpaši tad, ja attiecības izbeidz šādos apstākļos: — tirdzniecības pārstāvim ir liegta komisijas nauda, ko viņam būtu devusi pienācīga pārstāvja līguma izpilde, nodrošinot pilnvarotājam būtiskus ienākumus, kas saistīti ar tirdzniecības pārstāvja darbību, — un/vai tirdzniecības pārstāvim nav dota iespēja dzēst izmaksas un izdevumus, kas viņam radušies, pildot pārstāvja līgumu saskaņā ar pilnvarotāja padomiem. 4. Tiesības uz atlīdzību, kā paredzēts 2. punktā, vai uz zaudējumu kompensāciju, kā paredzēts 3. punktā, ir arī tad, ja pārstāvja līgums ir beidzies sakarā ar tirdzniecības pārstāvja nāvi. 5. Tirdzniecības pārstāvis zaudē savas tiesības uz atlīdzību gadījumos, kas paredzēti 2. punktā, vai uz zaudējumu kompensāciju gadījumos, kas paredzēti 3. punktā, ja gada laikā pēc līguma izbeigšanas viņš pilnvarotājam nav paziņojis, ka negatavojas atteikties no savām tiesībām. 6. Komisija astoņu gadu laikā pēc dienas, kad izziņota šī direktīva, iesniedz Padomei pārskatu par šā panta ieviešanu un vajadzības gadījumā – arī priekšlikumus tā grozījumiem.”

11. Saskaņā ar Direktīvas 18. pantu: “Atlīdzību vai kompensāciju, kas minēta 17. pantā, nemaksā, ja: a) pilnvarotājs ir izbeidzis pārstāvja līgumu tirdzniecības pārstāvja tāda pārkāpuma dēļ, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem attaisno tūlītēju pārstāvja līguma izbeigšanu; b) tirdzniecības pārstāvis ir izbeidzis pārstāvja līgumu, ja vien šī izbeigšana nav attaisnojama ar apstākļiem, kas attiecas uz pilnvarotāju, vai pamatojoties uz tirdzniecības pārstāvja vecumu, vārgumu vai slimību, kā dēļ nevar prasīt, lai viņš turpinātu savu darbību; c) tirdzniecības pārstāvis ar pilnvarotāja piekrišanu nodod savas pārstāvja līgumā noteiktās tiesības un pienākumus citai personai.”

B – Vācijas tiesības

12. Handelsgesetzbuch (Komerclikuma) (turpmāk tekstā – “HGB”) 89.b panta 1. punktā ir noteikts: “Pēc līguma izbeigšanās tirdzniecības pārstāvis var no pilnvarotāja prasīt atbilstošu atlīdzību, ja un ciktāl: 1) pilnvarotājs arī pēc pārstāvības līguma izbeigšanas turpina gūt ievērojamus ienākumus no tā komerciālajām attiecībām ar jaunajiem klientiem, kurus ir piesaistījis tirdzniecības pārstāvis, un 2) šī atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Ja tirdzniecības pārstāvis ir tik būtiski paplašinājis darījumu attiecības ar jau esošu klientu, ka tas no ekonomiskā viedokļa atbilst jauna klienta iegūšanai, tiek uzskatīts, ka ir iegūts jauns klients.”

III – Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

13. Prasītāja pamatlietā Y. Karaszkiewicz no 2008. gada septembra līdz 2009. gada jūnijam strādāja par tirdzniecības pārstāvi Marchon Germany, kas ir briļļu rāmju ražotājs un vairumtirgotājs un atbildētājs pamatlietā. Strīds ir par Y. Karaszkiewicz prasību samaksāt atlīdzību pēc viņas līguma izbeigšanas.

14. Marchon Germany sadarbojas ar vairākiem tirdzniecības pārstāvjiem, un katram no tiem tā uztic tikai konkrētu ražotāju briļļu rāmju kolekcijas, nevis visu savu produktu klāstu. Y. Karaszkiewicz bija uzticēta C.K. un F. ražotāju briļļu rāmju kolekciju tirdzniecība. Tāpēc viņa konkurēja ar citiem Marchon Germany reģionālajiem pārstāvjiem, kuriem bija uzticēta citu briļļu rāmju kolekciju tirdzniecība.

15. Marchon Germany nodeva Y. Karaszkiewicz rīcībā klientu sarakstu, kurā bija iekļauti optiķi, kuri jau bija iegādājušies no Marchon Germany citu ražotāju briļļu rāmju kolekcijas.

16. Pēc tirdzniecības pārstāvja līguma izbeigšanas Y. Karaszkiewicz, pamatojoties uz HGB 89.b panta 1. punktu, pieprasīja tirdzniecības pārstāvja atlīdzību, kuru Marchon Germany attiecās maksāt. Y. Karaszkiewicz tostarp apgalvoja, ka optiķi, kuri viņas pūļu rezultātā pirmo reizi iegādājās C.K. un F. ražotāju briļļu rāmjus, būtu jāuzskata par “jauniem klientiem”, lai arī tie iepriekš jau ir bijuši Marchon Germany klienti, bet iegādājušies citu ražotāju briļļu rāmjus.

17. Landgericht München I (Minhenes I apgabaltiesa) atzina, ka Y. Karaszkiewicz iegūtie jaunie klienti, kas iepriekš iegādājušies citas kolekcijas no Marchon Germany, patiesi ir uzskatāmi par “jauniem klientiem”. Taču tā noteica atlīdzības samazinājumu 50 % apmērā, jo Y. Karaszkiewicz bija saņēmusi no Marchon Germany klientu sarakstu, un izplatīt briļļu rāmjus tirdzniecības pārstāvim ir vieglāk, ja klients savu līgumslēdzēju pusi jau pazīst.

18. Marchon Germany iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē). Apelācijas tiesa apelācijas sūdzību noraidīja.

19. Marchon Germany iesniedza Bundesgerichtshof kasācijas sūdzību (“Revision”), uzturot savu prasījumu par prasības noraidīšanu daļā par tirdzniecības pārstāvja atlīdzību.

20. Ņemot vērā to, ka valsts tiesvedības par atlīdzību iznākums ir atkarīgs no Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma interpretācijas, it īpaši no “jaunu klientu” jēdziena interpretācijas, Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un saskaņā ar LESD 267. panta 1. punkta b) apakšpunktu uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tiek piemērots tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru “jauni klienti” var būt arī tādi tirdzniecības pārstāvja iegūti klienti, kuriem jau ir bijušas darījumu attiecības ar pilnvarotāju, tomēr tās bija saistītas ar noteiktiem produktiem, ko tas bija pārdevis no kopējā produktu klāsta, bet ne ar tiem, kuru tirdzniecību pilnvarotājs ir uzticējis vienīgi tirdzniecības pārstāvim?”

21. Marchon Germany, Vācijas un Čehijas Republikas valdība, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēde notika 2015. gada 4. jūnijā.

IV – Analīze

22. Pamatlietas pušu starpā pastāv strīds par to, vai pēc līguma izbeigšanas tirdzniecības pārstāvim ir tiesības saņemt atlīdzību no pilnvarotāja saskaņā ar HGB 89.b panta 1. punktu, ar kuru transponēts Direktīvas 17. panta 2. punkts.

A – Prejudiciālā jautājuma konteksts

1) Direktīvas mērķi

23. Direktīvas 17. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā Direktīvas mērķus un ar to izveidoto sistēmu ( 3 ).

24. Netiek apstrīdēts, ka šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu tiesību aktus par tiesiskajām attiecībām starp tirdzniecības pārstāvības līguma pusēm ( 4 ) neatkarīgi no jebkādiem pārrobežu elementiem ( 5 ). No Direktīvas preambulas otrā apsvēruma izriet, ka tās mērķis inter alia ir vienādot konkurences nosacījumus Savienībā, likvidēt ierobežojumus tirdzniecības pārstāvja profesijas veikšanai un panākt tirdzniecības darījumu drošību ( 6 ). Turklāt Tiesa vairākkārt ir skaidrojusi, ka Direktīvas mērķis ir aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, un šim nolūkam inter alia tajā ir paredzēti noteikumi, kas reglamentē pārstāvības līguma noslēgšanu un izbeigšanu (Direktīvas 13.–20. pants) ( 7 ). Direktīvā ir paredzēti saistoši ( 8 ) noteikumi, kuros noteiktas tirdzniecības pārstāvju minimālās aizsardzības prasības ( 9 ).

25. Tādējādi Direktīvas 17. pantā iekļautie noteikumi par kompensācijas samaksu tirdzniecības pārstāvjiem pēc līgumattiecību ar pilnvarotāju izbeigšanas ir jāsaprot kā noteikumi ar mērķi aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus ( 10 ).

2) Direktīvas 17. pantā noteiktais atlīdzības vai kompensācijas izmaksas regulējums

26. Direktīvas 17. pantā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums izveidot mehānismu, lai tirdzniecības pārstāvjiem izmaksātu kompensāciju pēc līguma izbeigšanas. Dalībvalstis var izvēlēties vienu no divām iespējām: atlīdzības izmaksas mehānismu atbilstoši Direktīvas 17. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem vai zaudējumu kompensācijas izmaksas mehānismu atbilstoši Direktīvas 17. panta 3. punktā paredzētajiem kritērijiem ( 11 ). Vācija ir izvēlējusies izveidot atlīdzības izmaksas mehānismu, kas noteikts Direktīvas 17. panta 2. punktā. ( 12 )

27. Šāda atlīdzība atspoguļo pilnvarotāja pastāvīgus ienākumus, kas gūti tirdzniecības pārstāvja pūļu rezultātā ( 13 ). Kopienu likumdevējs uzskatīja, ka šis atlīdzības mehānisms ir vajadzīgs, jo līguma darbības laikā tirdzniecības pārstāvis saņem vienīgi līgumā noteiktu komisiju, kas parasti neatspoguļo pilnvarotāja labā radīto nemateriālo vērtību ( 14 ).

28. Tāpēc tirdzniecības pārstāvim ir jāsaņem atlīdzība, kuras apmērs atbilst nemateriālajai vērtībai, kas radīta pilnvarotāja labā, veicot darījumus ar klientiem. No tā izriet, ka atlīdzība nav jāmaksā, ja nemateriālā vērtība nav radīta vai ja pastāv klientu grupa, no kuriem pilnvarotājs nevar gūt ienākumus ( 15 ). Saskaņā ar Direktīvas 17. panta 2. punktu tirdzniecības pārstāvim ir jābūt tiesībām uz atlīdzību, ja un ciktāl ir izpildīti vairāki turpmāk minētie nosacījumi. Tādējādi Direktīvas 17. panta 2. punktā ir noteikti gan nosacījumi atlīdzības izmaksai, gan šādas atlīdzības aprēķina metode ( 16 ).

29. Šo atlīdzības izmaksas mehānismu regulē pieci nosacījumi, kas minēti Direktīvas 17. panta 2. punktā.

30. Pirmkārt, līgumam starp tirdzniecības pārstāvi un pilnvarotāju ir jābūt izbeigtam, lai tas ietilptu Direktīvas 17. panta piemērošanas jomā.

31. Otrkārt, tirdzniecības pārstāvim jāatrod pilnvarotājam “jauni klienti” vai ir būtiski “jāpalielina viņa darījumu apjoms ar esošajiem klientiem” (Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums).

32. Treškārt, pilnvarotājam ir jāturpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem (Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums).

33. Ceturtkārt, uz iepriekš minēto kritēriju pamata noteiktajai summai ir jābūt taisnīgai, ņemot vērā visus lietas apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem (Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta otrais ievilkums).

34. Piektkārt, pastāv atlīdzības summas maksimālais lielums – tā nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos gados (līdz pieciem gadiem) (Direktīvas 17. panta 2. punkta b) apakšpunkts) ( 17 ).

35. Ir jāpiebilst, ka pēc līguma izbeigšanas atlīdzību nemaksā, ja pastāv kāds no Direktīvas 18. pantā minētajiem nosacījumiem (pilnvarotājs ir izbeidzis pārstāvja līgumu tirdzniecības pārstāvja pārkāpuma dēļ, tirdzniecības pārstāvis ir izbeidzis pārstāvja līgumu, ja vien šī izbeigšana nav attaisnojama ar 18. pantā uzskaitītiem apstākļiem, tirdzniecības pārstāvis ar pilnvarotāja piekrišanu nodod savas pārstāvja līgumā noteiktās tiesības un pienākumus citai personai), kuri kā izņēmumi no pārstāvja tiesībām uz atlīdzību ir interpretējami šauri ( 18 ).

36. Izskatāmā lieta ir saistīta vienīgi ar otro iepriekš minēto nosacījumu un konkrētāk ar “jaunu klientu” jēdzienu. Tā neattiecas uz Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā minēto otro iespēju (“būtiski palielinājis [pilnvarotāja] darījumu apjomu ar esošajiem klientiem”) vai uz atlīdzības aprēķina metodi.

B – “Jaunu klientu ” jēdziens

1) Lietas dalībnieku argumenti

37. Marchon Germany uzsver, ka tirdzniecības pārstāvja un pilnvarotāja interešu taisnīgs līdzsvars tiktu izjaukts, ja Direktīvā būtu uzlikts pilnvarotājam pienākums maksāt atlīdzību pat tad, ja tirdzniecības pārstāvja darbības rezultātā tiktu vienīgi izplatīts tā produktu klāsts. Marchon Germany arī apgalvo, ka šī lieta ir saistīta ar viena veida produktiem, kas vienkārši ir apzīmēti ar cita ražotāja zīmolu. Tādēļ Marchon Germany uzskata, ka pietika ar parastas komisijas naudas ( 19 ) samaksu, jo, lai arī produktu tirdzniecības apjomi pieauga, netika radīti pastāvīgi ienākumi Marchon Germany labā.

38. Y. Karaszkiewicz uzskata, ka Marchon Germany interpretē “jauno klientu” jēdzienu pārāk šauri. Viņa apgalvo, ka esošos klientus var uzskatīt par “jauniem klientiem”, ja tie ir iegūti saistībā ar “jauniem produktiem” un tas rada pilnvarotāja un klienta darījumu attiecību kvalitatīvu paplašinājumu.

39. Vācijas valdība līdzīgā garā atbalsta “jauno klientu” jēdziena plašo interpretāciju un uzskata, ka viss ir atkarīgs no darījumiem, par kuriem tirdzniecības pārstāvim ir uzdots rūpēties. Apstākļos, kad pilnvarotājs uztic saviem tirdzniecības pārstāvjiem vienīgi daļas no visa sava produktu klāsta, tirdzniecības pārstāvis var atrast “jaunus klientus”, arī pārdodot jaunus produktus esošajiem pilnvarotāja klientiem, jo tā tiek veidotas jaunas darījumu attiecības pilnvarotāja labā.

40. Turpretim Čehijas Republika uzskata, ka tādā situācijā kā pamatlietā piemērotāka būtu Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā minētā otrā iespēja, jo šī iespēja ietver gan kvantitatīvus, gan kvalitatīvus aspektus. Tā atsaucas uz vācu valodas ( 20 ) un franču valodas ( 21 ) versijām, kuras, pēc tās domām, tvēruma ziņā ir plašākas par angļu valodas versiju ( 22 ).

41. Komisija apgalvo, ka jāņem vērā pilnvarotāja paša izvēlētā pārdošanas struktūra: “jaunu klientu” jēdziens var ietvert pat tādus tirdzniecības pārstāvja iegūtus klientus, kuriem iepriekš ir bijušas darījuma attiecības ar pilnvarotāju, bet kuri tagad pirmo reizi iegādājas produktus, kas ir uzticēti vienīgi tirdzniecības pārstāvim.

2) Ierosinātā atbilde uz uzdoto jautājumu

42. Acīmredzami izskatāmajā lietā Y. Karaszkiewicz nav ieguvusi “jaunus klientus” saskaņā ar Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ja uzskata, ka šis jēdziens nozīmē tikai tādus klientus, kuriem iepriekš nebija vispār nekādu darījumu ar pilnvarotāju un kuri ar tirdzniecības pārstāvja starpniecību veica darījumu ar pilnvarotāju pirmo reizi.

43. Tomēr es neuzskatu, ka Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētais “jaunu klientu” jēdziens būtu jāinterpretē tik šauri.

44. Sākot ar Direktīvas 17. panta tekstu, lai arī šajā normā “jauni klienti” tiek nošķirti no “esošajiem klientiem”, tālāk šīs direktīvas tekstā “jaunu klientu” jēdziens nekur nav definēts ( 23 ).

45. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ( 24 ) no vajadzības Eiropas Savienības tiesības piemērot vienveidīgi izriet, ka, ciktāl Eiropas Savienības tiesību normā nav atsauces uz dalībvalstu tiesībām jēdziena satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai, šis jēdziens visā Eiropas Savienībā ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā gan attiecīgās tiesību normas tekstu, gan tās kontekstu, kā arī attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 25 ).

46. Tā kā Tiesa ir nospriedusi, ka “[..] Direktīvas 17. panta interpretāciju var pieļaut vienīgi tad, ja netiek pieļauts, ka šāda interpretācija ir nelabvēlīgāka tirdzniecības pārstāvim” ( 26 ), šo normu nevajadzētu uztvert pārāk šauri.

47. Kopumā Direktīvā ir ievērota uz darījumiem, nevis uz personu balstīta pieeja. Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu tirdzniecības pārstāvim ir pienākumi “attiecīgi darboties, lai apspriestu un [..] noslēgtu darījumu ( 27 ), kurš viņam uzticēts”.

48. Uz “jauna klienta” jēdzienu jāraugās no šāda skatu punkta, nevis jāierobežo tas ar konkrētu fizisku vai juridisku personu, kura var būt klients. Drīzāk tas jāsaprot kā jēdziens, kas ietver konkrētus klienta un pilnvarotāja starpā veiktā darījuma (“Geschäftsabschluss”) aspektus ( 28 ).

49. Turklāt, kā Vācijas valdība uzsver savos rakstveida apsvērumos, interpretējamais jēdziens sastāv no divām daļām: “jauns” un “klients”. Jēdziens “klients” jāskata konkrētu darījumu attiecību (“Geschäftsbeziehung”) kontekstā, un no tā izriet, ka pircējs, iegādājoties konkrētu produktu, nekļūst obligāti par pilnvarotāja klientu vispārīgā nozīmē.

50. Tirdzniecības pārstāvja darbības joma ir noteikta tirdzniecības pārstāvja un pilnvarotāja starpā noslēgtajā līgumā. Šī konkrētā joma jāņem vērā, izlemjot, vai klienti ir uzskatāmi par “jauniem klientiem”. Šis līgums un tādējādi arī konkrētā joma ir atkarīgi no pilnvarotāja apzināti izvēlētās pārdošanas struktūras, kura attiecīgi arī ir jāņem vērā.

51. Marchon Germany apzināti nolēma uzticēt Y. Karaszkiewicz vienīgi divas produktu kolekcijas no visa sava produkcijas klāsta – konkrēti C.K. un F. briļļu rāmjus. Tādējādi tā ierobežoja Y. Karaszkiewicz pārdošanas spējas ar pašas noteiktajām kategorijām. Y. Karaszkiewicz apzināti tika liegts pārdot citus konkurējošus produktus.

52. Ja pilnvarotājs šādā veidā sadala visu savu produkciju atbilstoši ražotājiem, tas saviem tirdzniecības pārstāvjiem liek saprast, ka darījuma attiecības saistībā ar katra ražotāja produkciju ir jāveido atsevišķi. Ar šādu rīcību pilnvarotājs norāda arī, ka pārdošanā jāpieliek īpašas pūles, lai pārliecinātu klientu iegādāties tā konkrētā ražotāja preces, kuras ir uzticētas tirdzniecības pārstāvim. Pilnvarotājs izmanto tirdzniecības pārstāvja pakalpojumus, lai gūtu ienākumus no tirdzniecības pārstāvja stratēģijas, pieejas un iemaņām, kas izmantotas, lai pārliecinātu klientus iegādāties pilnvarotāja produktus. Ja tas ir izlēmis sadalīt darījumu kanālus, šie darījumu kanāli jāizskata atsevišķi.

53. Citiem vārdiem sakot, no Marchon Germany pārdošanas stratēģijas izriet, ka “jauns klients” ir jebkurš klients, kas iegādājas no Marchon Germany konkrēta ražotāja produktus un kas iepriekš šī konkrētā ražotāja produktus nebija iegādājies ( 29 ).

54. Tāpēc es atbalstu funkcionālu pieeju “jauna klienta” noteikšanā: svarīgi ir tas, vai tirdzniecības pārstāvis pārdeva kādas kategorijas produktu pirmo reizi. Tādējādi “jauna klienta” jēdziens jāsaprot saistībā ar “jaunu produktu kategoriju” – klients ir “jauns”, ja tas pirmo reizi iegādājas jaunas kategorijas produktu.

55. Nobeiguma apsvērumi: man šķiet, ka izskatāmās lietas sarežģītība sakņojas tajā, ka Marchon Germany ražotie un pārdotie produkti – briļļu rāmji – ir salīdzināmi. Ražotāja A briļļu rāmjus var salīdzināt ar ražotāja B briļļu rāmjiem. Ja, piemēram, uzņēmums pārdod automašīnas un apavus, es nedomāju, ka kādam var rasties grūtības kvalificēt par “jaunu” klientu, kurš iepriekš pirka tikai automašīnas, bet tagad pērk apavus. Šādā situācijā klients kļūst par “jaunu”, jo pastāv objektīvs elements – šie produkti nav salīdzināmi. Atalgojums savukārt tiek maksāts par tirdzniecības pārstāvja stratēģiju, pieeju un iemaņām, kuru izmantošanas rezultātā pilnvarotājs gūst nemateriālo vērtību saistībā ar jaunu produktu kategoriju.

56. Es neredzu iemeslus tādu gadījumu, kāds ir izskatāmajā lietā, izskatīt citādi. Galu galā tieši tirdzniecības pārstāve, kurai ar pilnvarotāja lēmumu bija uzticēta tikai divu ražotāju produkcijas pārdošana, izmantojot savu stratēģiju, pieeju un iemaņas, spēja pārdot produktus klientiem, kas iepriekš šos produktus neiegādājās.

57. Tātad, ja tirdzniecības pārstāvis pirmo reizi pārdod tādas konkrētas kategorijas produktus, ko pilnvarotājs ir izveidojis tirgus sadales nolūkā (šajā gadījumā – “ražotāja” kategorija), tirdzniecības pārstāvis iegūst pilnvarotājam “jaunus klientus” Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, neatkarīgi no tā, vai pilnvarotājam ar šo produktu pircēju iepriekš ir bijušas darījuma attiecības.

V – Secinājumi

58. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz Vācijas Bundesgerichtshof uzdoto jautājumu es ierosinu sniegt šādu atbildi: Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru “jauni klienti” var būt arī tādi tirdzniecības pārstāvja iegūti klienti, kuriem jau ir bijušas darījumu attiecības ar pilnvarotāju, tomēr tās bija saistītas ar noteiktiem produktiem no pilnvarotāja pārdoto produktu klāsta, bet ne ar tiem, kuru tirdzniecību pilnvarotājs ir uzticējis vienīgi tirdzniecības pārstāvim.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) OV 1986, L 382, 17. lpp.

( 3 ) Skat. spriedumus Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, 17. punkts) un Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 13. punkts). Skat. arī Thume, K.-H., “Grenzüberschreitende Vertriebsverträge”, no: Internationales Handelsrecht 2009, 141.–153. lpp., 142. lpp.

( 4 ) Skat. spriedumus Bellone (C‑215/97, EU:C:1998:189, 10. punkts); Centrosteel (C‑456/98, EU:C:2000:402, 13. punkts); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, 18. punkts); Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 14. punkts) un Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 36. punkts). Skat. arī, piemēram, Fock, T., Die europäische Handelsvertreter-Richtlinie, Bādenbādene: Nomos Verlagsgesellschaft, 2001, 25. lpp.

( 5 ) Skat. spriedumu Centrosteel (C‑456/98, EU:C:2000:402, 13. punkts). Tālāku informāciju par konkrētu dalībvalstu atšķirīgo tiesisko regulējumu pirms Direktīvas stāšanās spēkā skat., piemēram, vēsturiskā apskatā Fock, T., Die europäische Handelsvertreter-Richtlinie, Bādenbādene: Nomos Verlagsgesellschaft, 2001, 43. un nākamās lpp.

( 6 ) Skat. spriedumus Bellone (C‑215/97, EU:C:1998:189, 17. punkts); Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, 23. punkts); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, 19. punkts) un Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 37. punkts).

( 7 ) Skat. spriedumus Bellone (C‑215/97, EU:C:1998:189, 13. punkts); Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, 20. un 21. punkts); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, 19. un 22. punkts); Chevassus-Marche (C‑19/07, EU:C:2008:23, 22. punkts) un Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 14. punkts). Skat. arī Macgregor, L., “Case Comment Compensation for commercial agents: an end to plucking figures from the air?”, no: Edinburgh Law Review 2008, 86.–93. lpp., 87. lpp.

( 8 ) Skat. spriedumus Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, 21. un 22. punkts); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, 22. un 34. punkts) un Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 40. punkts).

( 9 ) Skat. spriedumu Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 52. punkts). Skat. arī Rott-Pietrzyk, E., Agent Handlowy – Regulacje Polskie i Europejskie, Varšava: C. H. Beck, 2006, 68. lpp.

( 10 ) Skat. spriedumu Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, 24. punkts).

( 11 ) Šo divu iespēju skaidrojumu skat., piemēram, Rott-Pietrzyk, E., “Komentarz do Dyrektywy Rady nr 86/653 z 18 grudnia 1986 roku w sprawie harmonizacju praw państw członkowskich dotyczących niezależnych agentów handlowych”, no: Pazdan, M. (ed), Problemy Prawne Handlu Zagranicznego, 19./20. sēj., Katovice, 2000, 235.–294. lpp., 275. lpp.; McGee, A., “Termination of a commercial agency – the agent’s rights”, no: Journal of Business Law 2011, 782.–799. lpp., 786. lpp.; Carr, B., “Legislative Comment – The UK Commercial Agents Regulation 1993 (Council Directive 86/653/EC)”, no: International Business Law Journal 1995, 51.–62. lpp., 59. lpp.; Gardiner, C., “The EC (Commercial Agents) Directive: twenty years after its introduction, divergent approaches still emerge from Irish and UK courts”, no: Journal of Business Law 2007, 412.–441. lpp., 426. lpp.

( 12 ) Skat. spriedumu Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 16. punkts). Skat. arī Stellhorst, U., “Der Ausschluß des Ausgleichs gemäß §89b Abs 3 HGB”, no: Saenger, I., un Schulze, R. (ed.), Der Ausgleichsanspruch des Handelsvertreters, Bādenbādene: Nomos Verlagsgesellschaft, 2000, 17. lpp.

( 13 ) Skat., piemēram, Guski, R., “Der Ausgleichsanspruch des Handelsvertreters und seine Verwirkung: zur prinzipienorientierten Teleologie des Gemeinschaftsprivatrechts”, no: Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht 2009, 286.–296. lpp., 288. lpp. Skat. Ball, W., “Rechtsnatur und Funktion des Ausgleichsanspruchs nach §89b HGB unter besonderer Berücksichtigung der Rechtsprechung des Bundesgerichtshofs”, no: Saenger, I., un Schulze, R. (ed.), Der Ausgleichsanspruch des Handelsvertreters, Bādenbādene: Nomos Verlagsgesellschaft, 2000, 17. lpp.

( 14 ) Skat. Eiropas Komisijas ziņojumu par Padomes Direktīvas par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (86/653/EEK) 17. panta piemērošanu, Brisele, 23.7.1996. COM(96) 364, galīgā redakcija, 1. lpp.

( 15 ) Turpat.

( 16 ) Skat. spriedumus Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, 33.–35. punkts) un Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 18. punkts).

( 17 ) Šajā analīzē par Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā izveidoto sistēmu ar diviem posmiem ir papildināta analīze, kas iepriekš ir sniegta spriedumā Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 19. punkts), jo pēdējā minētajā spriedumā ir minēti tikai ienākumi, taisnīgums un maksimālais lielums, kas atbilst manas analīzes 3., 4. un 5. posmam.

( 18 ) Skat. spriedumu Volvo Car Germany (C‑203/09, EU:C:2010:647, 42. punkts).

( 19 ) Skat. Direktīvas 7. pantu.

( 20 ) “oder die Geschäftsverbindung mit vorhandenen Kunden wesentlich erweitert hat”.

( 21 ) “ou développé sensiblement les opérations avec les clients existants”.

( 22 ) “significantly increased the volume of business with existing customers”.

( 23 ) Tas nav minēts arī Komisijas ziņojumā.

( 24 ) Spriedums A (C‑184/14, EU:C:2015:479, 31. un 32. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 25 ) Man ir ļoti labi zināms, ka Direktīvā ietvertā atlīdzības sistēma sākotnēji tika veidota, par paraugu izmantojot HGB normas (pat ja pēcāk HGB 89.b pants tika grozīts, pamatojoties uz Tiesas spriedumu, skat. spriedumu Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195)). Skat., piemēram, Genzow, C., “§89 HGB: Die Falschberechnung des Ausgleichsanspruchs”, no: Internationales Handelsrecht 2014, 133.–136. lpp.; Balke, M., Groot, S., “Der Handelsvertreterausgleich nach §89b HGB im Umbruch”, no: Neue Juristische Online-Zeitschrift 2010, 1551.–1556. lpp.; Christoph, M., “Muss der Handelsvertreterausgleich neu berechnet werden?”, no: Neue Juristische Wochenschrift 2010, 647.–651. lpp.; Steinhauer, M., “Auswirkungen der Neufassung des §89bI HGB”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht 2009, 887.–889. lpp.; Emde, R., “Das Handelsvertreterausgleichsrecht muss neu geschrieben werden – Folgen des EuGH-Urteils vom 26.3.2009, C‑348/07, DStR 2009, 759”, no: Deutsches Steuerrecht, 2009, 1478.–1486. lpp. Ir acīmredzams, ka, ja Direktīva ir piemērojama, valsts tiesai ir saistoša Tiesas judikatūra konkrētajā jautājumā, nevis otrādi.

( 26 ) Skat. spriedumu Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, 21. punkts).

( 27 ) Mans izcēlums.

( 28 ) Daudzi zinātnieki atbalsta šādu pieeju. Skat. piemēram, Busche, J., no: Oetker, H. (ed.), Handelsgesetzbuch, 4. izdevums, Minhene: C. H. Beck, 2015, §89b HGB, 12. punkts; Roth, W.‑H., no: Koller, I., Kindler, P., Roth, W.‑H., un Morck, W. (ed.), HGB, 8. izdevums, Minhene: C. H. Beck, 2015, §89b HGB, 5.a punkts; Löwisch, G., no: Ebenroth, C., Boujong, K., Joost, D., un Strohn, L. (ed.), Handelsgesetzbuch, 3. izdevums, Minhene: C. H. Beck, 2014, §89b HGB, 82. punkts, un Hoyningen-Huene, G., no: Schmidt K. (ed.), Münchener Kommentar zum HGB, 3. izdevums, Minhene: C. H. Beck, 2010, §89b HGB, 59. punkts.

( 29 ) Saistībā ar līdzīgu pieeju skat., piemēram, Hopt, K., izdevumā Baumbach, A./Hopt, K. (ed.), Handelsgesetzbuch, 36. izdevums, Minhene: C. H. Beck, 2014, §89b HGB, 12. punkts.