ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

Spriedumā lietā ERT tādējādi skaidrots, ka, ja dalībvalsts pieņem tiesību normu, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no LESD garantētas pamatbrīvības, šī tiesību norma ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. Iespēja izdarīt atkāpi no ES tiesībās garantētajām pamattiesībām noteiktos gadījumos ir pilnvara, ko dalībvalstis izmanto un kas ES tiesībās tiek atzīta, bet šīs pilnvarasizmantošana ir sīki noteikta ES tiesībās. Ja tiesa – vai tā būtu valsts tiesa, vai Tiesa – pārbauda, vai valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek ierobežota šādas pamatbrīvības izmantošana, ietilpst atkāpēs no Līguma (un tādējādi ir atļauts), šis pārbaudes process tiek veikts, atsaucoties un saskaņā ar kritērijiem, kas atvasināti no ES tiesībām, nevis valsts tiesībām. Tādējādi, piemēram, interpretācijas normas, saskaņā ar kurām šādas atkāpes ir jāinterpretē šauri, un samērīguma pārbaudes piemērošana atkāpei, kura ir prima facie atļauta, izriet no pašām ES tiesībām. Ņemot vērā, ka vienīgi valsts tiesību norma, kurā paredzēta atkāpe, kura ir saderīga ar šiem ES tiesību kritērijiem, ir atļauta (citādi Līguma brīvībām būtu augstāks spēks), tiesību norma, kurā paredzēta atkāpe, pati ietilpst ES tiesību piemērošanas jomā. Manā skatījumā tās ir gan labi pazīstamās Līguma struktūras (aizsargātās tiesības, ierobežotas atkāpes no šīm tiesībām), gan sprieduma lietā ERT iekļaušanas Paskaidrojumos attiecībā uz Hartas 51. pantu obligātās sekas.
—

Direktīvas 2008/95/EK 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka konkrētā sabiedrības daļa, vērtējot jautājumu, vai preču zīme ir kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā produktam, attiecībā uz ko tā reģistrēta, galvenokārt ir patērētāji un galalietotāji. Atkarībā no tirgus raksturojuma ir jāņem vērā arī tirgotāji, kas piedalās preces tirdzniecībā. Raksturojums, kas liecina par šādu tirgotāju ņemšanu vērā, ir konstatējams it īpaši, ja attiecīgajiem tirgotājiem ir konkrēta ietekme uz galapatērētāja lēmumu veikt pirkumu. Ciktāl tas tā nav, preču zīme ir kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā produktam, attiecībā uz ko tā reģistrēta, ja to kā tādu saprot galapatērētāji, lai gan tirgotāji, kas paši ražo preci no preču zīmes īpašnieka starpprodukta un ar preču zīmes īpašnieka atļauju to pārdod ar preču zīmi, apzinās, ka tā ir izcelsmes norāde un to galapatērētājiem parasti neatklāj;
10.

Iesniedzējtiesas šaubas par Direktīvas 2003/88 7. panta pareizu interpretāciju šajā situācijā, kad darba samaksu veido nemainīga daļa un mainīga daļa, šķiet, radušās no Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)2002. gada 27. novembra sprieduma lietā Evans pret Malley Organisation Ltd (T/A First Business Support) ( 4 ). Situācijā, kas ir analoģiska tai, kāda tā ir izskatāmajā lietā, prasītājs, kas ir darba ņēmējs, apgalvoja, ka viņa ikgadējā atvaļinājuma atlīdzībai būtu bijis jābalstās uz vidējiem ienākumiem, lai iekļautu gan pamatalgu, gan vidējos ienākumus no komisijas maksājumiem. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) darba ņēmēja argumentu noraidīja. Tā nosprieda, ka prasītāja darba samaksa nemainījās atbilstoši padarītajam darbam un ka līdz ar to ir piemērojams 1996. gada darba ņēmēju tiesību likuma (Employment Rights Act 1996) 221. panta 2. punkts ( 5 ). Līdz ar to šī tiesa nosprieda, ka darba ņēmējs ikgadējā atvaļinājuma laikposmā bija tiesīgs saņemt tikai pamatalgu un tādēļ darba ņēmējs nebija tiesīgs saņemt summu, kas atbilst tā vidējiem ienākumiem no komisijas maksājumiem par laikposmiem, kuros tas bija apmaksātā ikgadējā atvaļinājumā.
10.

Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta pirmo daļu var interpretēt tā, ka vienā deklarācijā iekļauto preču daļas pārbaudes rezultātus var attiecināt uz iepriekš citās deklarācijās iekļautajām precēm, kurām nav veikta preču daļas pārbaude, bet kuras deklarētas ar to pašu Kombinētās nomenklatūras kodu, saņemtas no viena ražotāja, saskaņā ar ražotāja sertifikātos norādīto preces informāciju par preces nosaukumu un sastāvu ir identiskas ar precēm, kas iekļautas deklarācijā, no kuras ņemtas preces daļējai pārbaudei? Citiem vārdiem: Vai [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē jēdziens “deklarācija” aptver arī deklarācijas [par precēm], no kurām nav ņemti preču paraugi pārbaudei, bet kurās ir deklarētās identiskas preces (preces deklarētas ar to pašu Kombinētās nomenklatūras kodu, saņemtas no viena ražotāja, ražotāja sertifikātos norādīts tāds pats preces nosaukums un sastāvs)? 2) Ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši, vai ir pieļaujams [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētos daļējas preču pārbaudes rezultātus attiecināt uz deklarācijām, par kurām deklarētājs objektīvu iemeslu dēļ nevar pieprasīt tālāku pārbaudi saskaņā ar [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta otro daļu, jo nav iespējams uzrādīt preces pārbaudei saskaņā ar [šī paša kodeksa] 78. panta 2. punktu?”
17.

Tāpat jānorāda vēl kāds ne mazāk būtisks aspekts. Iztirzājamais jautājums ir par pilnvarojumu pārstāvēt tieši tālab, lai saņemtu tiesas dokumentu, ar kuru tiek uzsākta tiesvedība. Pārstāvības, kuru Spedition Welter piedēvē AXA Versicherungs AG, priekšmets nav nedz aizstāvība tiesā, nedz atbildētājas vispārīga pārstāvība Vācijas tiesās. No Direktīvas 2009/103 21. panta 5. punkta, Spedition Welter ieskatā, izrietošais pilnvarojums attiecas vienīgi uz tiesas dokumentu izsniegšanu, kas nekādā gadījumā neietekmē Avanssur SA atbildētājas statusu un vēl jo mazāk to, kā tai jāaizstāvas. Šī pilnvarojuma saņemt tiesas dokumentus priekšrocība ir tāda, ka prasītājam ar to tiek pavērta iespēja izvairīties no starptautiskas izsniegšanas vai šajā gadījumā – no izsniegšanas atbilstoši Regulā Nr. 1393/2007 noteiktajai kārtībai, kas, kā redzams lietas materiālos, rada tulkošanas izmaksas, kuras ar izsniegšanu pārstāvim ir aiztaupāmas.
70.

Neņemot vērā rīkojumu atgūt atbalstu, kurš nav šīs prasības priekšmets, apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta vienīgās sekas ir tādas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nākotnē vairs nevarēs gūt labumu no attiecīgās atbalsta shēmas. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmums principā nevar apstrīdēt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegta nozares atbalsta shēma, ja tas to skar tikai tāpēc, ka šis uzņēmums darbojas attiecīgajā nozarē un ir iespējamais atbalsta saņēmējs ( 34 ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja kā iespējamā šīs shēmas izmantotāja līdz ar to nevar būt individuāli skarta. Tāpat arī tas, ka tā iepriekš ir to izmantojusi, nenošķir to no to personu loka, kuras nākotnē vairs nevarēs izmantot attiecīgo priekšrocību.
47.

Kā es esmu uzsvērusi, faktu konstatācijas ir valsts tiesas ziņā, bet Nintendo tehnoloģiskie līdzekļi man šķiet tādi, kas var būt efektīvi, ja ne novērst, tad vismaz ierobežot Nintendo un Nintendo licencēto spēļu neatļautu reproducēšanu. Ir taisnība, ka valsts tiesa ir konstatējusi, ka šajā ziņā to sekas lielā mērā ir netiešas (tiešās sekas ir novērst neatļauto kopiju izmantošanu Nintendo konsolēs), bet es neredzu, ka Direktīvas 2001/29 6. pantā ir ietverts kāds nosacījums vai nodalījums saistībā ar seku tiešumu. Ja neatļautās kopijas nav izmantojamas (vismaz uz Nintendo konsolēm), tam varētu būtu būtiskas ierobežojošas sekas uz to precēm un līdz ar to turpmāko izplatīšanu. Ir arī ticams, ka līdzekļiem būs sekas to “parastas izmantošanas gaitā”. Tādēļ saistībā ar turpmāko es uzskatīšu, ka tas tā ir.
19.

Attiecīgi Valsts padome lūdz Tiesu pieņemt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem: “1) Vai homoseksuāli orientēti ārvalstnieki ir īpaša sociālā grupa [Direktīvas] 10. panta 1. punkta d) apakšpunkta nozīmē? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: kādas homoseksuālas darbības ietilpst Direktīvas piemērošanas jomā un vai tas, ja šādu darbību dēļ notiek vajāšana un ir izpildīti pārējie nosacījumi, ir pamats bēgļa statusa piešķiršanai? Šim jautājumam ir vēl šādi apakšjautājumi: a) Vai homoseksuālam ārvalstniekam drīkst prasīt, lai tas savā izcelsmes valstī savu homoseksuālo orientāciju no citiem slēpj, lai tādējādi izvairītos no vajāšanas? b) Ja uz 2.a jautājumu atbilde ir noliedzoša, vai no homoseksuāla ārvalstnieka var pieprasīt, lai savu homoseksualitāti viņš īsteno atturīgi, un ja tā, kādā apmērā, izpaužot šo orientāciju savā izcelsmes valstī, lai izvairītos no vajāšanas? Turklāt – vai homoseksuālai atturībai var izvirzīt stingrākas prasības kā heteroseksuālai? c) Ja šajā ziņā ir iespējams nošķirt homoseksuālas orientācijas galveno aspektu izpausmes un izpausmes, kuras tai ir sekundāras: kas ir saprotams ar homoseksuālas orientācijas galvenajiem aspektiem un kā to var noteikt? 3) Vai tikai fakts vien, ka homoseksuālas darbības atbilstoši [Sjerraleones 1861. gada Likumam par noziedzīgiem nodarījumiem pret personu, Ugandas Krimināllikumam un Senegālas Code Pénale] ir sodāmas un par tām draud brīvības atņemšanas sods, ir uzskatāms par vajāšanas darbību 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta, skatot to kopsakarā ar Direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunktu, nozīmē? Ja tā nav: kādos apstākļos tā var uzskatīt?”
9.

Aprēķina bāze tiek noteikta atkarībā no darba ņēmēja individuālās aprēķina bāzes. Atbilstoši Likuma Nr. 155/1995 16. pantam tā atbilst vidējiem ikmēneša ienākumiem, no kuriem ir jāveic pensiju apdrošināšanas iemaksas, par kopējo apdrošināšanas stāžu, bet ne vairāk kā par pēdējiem 30 gadiem ( 5 ). Individuālai aprēķina bāzei līdz CZK 10 000 ieskaitot atbilst individuālās aprēķina bāzes aprēķina bāze. Par to lielākas naudas summas līdz CZK 24 800 aprēķina bāzē tiek iekļautas 30 % apmērā, bet par to lielākas naudas summas – 10 % apmērā (Likuma Nr. 155/1995 15. pants). Darbam pielīdzinātie apdrošināšanas laikposmi tiek ieskaitīti apdrošināšanas stāžā. Lai aprēķinātu individuālo aprēķina bāzi, no attiecīgā laikposma atskaita tā dēvētos izslēgšanas laikposmus, kas pēc būtības lielākoties sakrīt ar darbam pielīdzinātiem apdrošināšanas laikposmiem.
29.

Šajā ziņā īpaši interesants ir iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās AOK Bundesverband u.c. Apvienotajās lietās, kurā tika taisīts šis spriedums, Tiesa tika lūgta, ievērojot LESD 101., 102. un 106. pantā paredzētos noteikumus, kvalificēt pamatlietā aplūkoto Vācijas slimokašu darbību. Tiesa pirmo reizi ir atzinusi, ka slimokases vai iestādes, kas veicina sociālā nodrošinājuma sabiedrisko pakalpojumu pārvaldību, veic vienīgi sociāla rakstura uzdevumu, kas liedz tās pielīdzināt uzņēmumiem. Lai nonāktu pie šā secinājuma, Tiesa ir pamatojusies uz to, ka pievienošanās sociālā nodrošinājuma sistēmai ir obligāta, kā arī uz solidaritātes principu, uz kuru balstīts šis režīms. Lai gan Tiesa savā argumentācijā otro reizi ir atzinusi, ka ir bijis pilnībā iespējams, ka, “neraugoties uz to vienīgi sociāla rakstura uzdevumiem, Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmas pārvaldīšanas ietvaros slimokases [..] veic darbības, kurām ir cits, nevis sociāls mērķis un kas esot ekonomiska rakstura” ( 15 ). Šajā gadījumā Tiesa ir skaidri atzinusi, ka slimokašu šajā sakarā pieņemtie lēmumi varētu tikt uzskatīti par uzņēmumu lēmumiem ( 16 ). Tādējādi, piemērojot šos principus, Savienības tiesa spriedumā lietā Aéroports de Paris/Komisija ( 17 ) ir nošķīrusi, no vienas puses, pilnībā administratīvas darbības, it īpaši iestādei uzticētos politikas uzdevumus, un, no otras puses, Parīzes lidostu pārvaldības un izmantošanas darbības, kuras tiek pielīdzinātas komercnodevām un kas līdz ar to atbilst saimnieciskās darbības jēdzienam.
34.

Tomēr, kā es to jau esmu norādījis, vietējā preses likuma 10. pantā nav nekādas atsauces uz jebkādu saimniecisko rīcību neatkarīgi no tā, vai to veic publicētājs vai lasītājs. Tā kā tas attiecas uz jebkādu paziņojumu, gan komerciālu, gan nekomerciālu, es uzskatu, ka ir jānosaka atšķirība.
28.

Padome uzsver, ka no LESD 314. panta pirmās daļas, it īpaši no vārda “nosaka” [“établissent” franču valodā] lietošanas daudzskaitlī, izriet, ka šajā pantā paredzētā īpašā likumdošanas procedūra no citām LESD paredzētajām īpašajām likumdošanas procedūrām atšķiras ar to, ka tajā ir iesaistīti divi galvenie subjekti. Nevienam no tiem neesot priekšrocības attiecībā uz otru. Norādot uz šīs procedūras līdzībām un īpatnībām salīdzinājumā ar parasto likumdošanas procedūru, Padome kvalificē LESD 314. pantā paredzēto procedūru kā “vienkāršota koplēmuma” procedūru.
15.

Atbilstoši otrai interpretācijai, ja Direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto atsauci uz patērētāja saimnieciskās rīcības kropļošanu ir jāsaprot tādējādi, ka to izskaidro 6.–9. pantā minētie konkrētāki noteikumi, 5. panta 2. punkta a) apakšpunkts joprojām būtu piemērojams. Līdz ar to, lai būtu notikusi maldinoša komercprakse saskaņā ar 6. pantu, papildus ir jābūt pārkāptam 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētajam profesionālās rūpības pienākumam. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis pamatojums izriet no Direktīvas vispārīgās sistēmas.
30.

Tā kā Likumdošanas dekrēta 28/2010 5. panta 1. punkta norma ir neatbilstoša konstitūcijai, lietas dalībniekiem vairs nav pienākuma piedalīties mediācijā. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šajā pamatlietā tie arī brīvprātīgi necenšas panākt izlīgumu, izmantojot šo procesu. Tieši pretēji, lietas dalībnieki iebilst pret to, cik tiesvedība kļūst nesamērīgi ilga, kas esot saistīts ar mediāciju. No Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka mediācijas procesam bija jānotiek tikai tādēļ, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām tā izmantošana lietas dalībniekiem bija obligāta.
109.

Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā T-68/08 FIFA/Komisija FIFA pirmajā instancē izvirzītā pirmā pamata kontekstā ir norādījusi, ka Komisijai, pieņemot Lēmumu 2007/730, bija jāņem vērā visi apstākļi, kā, piemēram, it īpaši 1998.–2002. gada un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu skatītāju daudzums, kā arī sarakstes starp Komisiju un Apvienotās Karalistes iestādēm laikposmā no 2006. gada augusta līdz 2007. gada februārim saturs. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa, ņemot vērā grozītās Direktīvas 89/552 3.a panta interpretāciju, vispirms iepriekš minētā sprieduma lietā T-68/08 FIFA/Komisija 67.–72. punktā izvērtējot jautājumu par Lēmuma 2007/730 pamatojumu, ir atbildējusi uz šiem apgalvojumiem minētā sprieduma 74. un 75. punktā. Vispārējā tiesa pamatoti ir izdarījusi juridiskus secinājumus no konstatējuma, ka Lēmuma 2007/730 pamatojums ir pietiekams, nolemjot, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā šajā pamatojumā nav iekļāvusi papildu informāciju, tostarp to, kura nepastāvēja valsts saraksta izveides brīdī. Līdz ar to šis iebildums ir jāuzskata par nepamatotu.
17.

Saskaņā ar Likuma Nr. 155/1995 par pensijas apdrošināšanu 32. panta 1. punktu, uz kuru arī ir atsauce Valdības dekrētā Nr. 69/2005, pensionēšanās vecums vīriešiem ir 60 gadi un sievietēm – no 53 līdz 57 gadiem (ņemot vērā bērnu skaitu). Šie noteikumi attiecas uz apdrošinātām personām, kuras ir sasniegušas noteikto vecumu līdz 1995. gada 31. decembrim. Tālāk Likuma Nr. 155/1995 32. panta 2. punktā ir paredzēta pensionēšanās vecuma robežas pakāpeniska paaugstināšana apdrošinātām personām, kuras sasniedz minēto vecuma robežu laika posmā no 1996. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 31. decembrim, un Likuma Nr. 155/1995 32. panta 3. punktā ir paredzēts, ka pensionēšanās vecums pēc 2012. gada 31. decembra vīriešiem ir 63 gadi un sievietēm – no 59 līdz 63 gadiem (ņemot vērā bērnu skaitu).
66.

Tomēr šā sadarbības mehānisma īstenošanā dalībvalstīm ir tikusi atstāta ievērojama rīcības brīvība. Pirmkārt, minētā lēmuma 1. pantā ir skaidri paredzēts, ka finanšu ziņu vākšanas vienības sadarbojas atbilstoši pilnvarām, ar kurām tās apveltītas attiecīgajā valstī. Taču dalībvalstis joprojām var visnotaļ brīvi noteikt statusu, kādā darbojas to valsts vienības, kuras tādējādi var būt izveidotas kā administratīvas vai tiesu, vai pat policijas iestādes, un līdz ar to katrai no tām atkarībā no attiecīgās dalībvalsts ir jāievēro ārkārtīgi atšķirīgi darbības, procesuālie un kompetenču noteikumi. Otrkārt, Lēmuma 2000/642 4. un 5. pantā dalībvalstīm ir ļauts noteikt vairākus ierobežojumus attiecībā uz apjomu, kādā veicama apmaiņa ar informāciju un šī pēdējā izmantojama. Tādējādi finanšu ziņu vākšanas vienības var atteikties izpaust informāciju, ja tā ir saistīta ar dalībvalstī veiktu kriminālizmeklēšanu vai arī ja tās izpaušana būtu pretrunā “valsts tiesību aktu pamatprincipiem” vai ar to tiktu aizskartas dalībvalsts vai kādas fiziskas vai juridiskas personas “intereses”. Taču nav grūti iedomāties, ka šie ierobežojumi, ņemot vērā šo tiesību normu izpratni un galvenokārt jau tirgu pārraudzības vai arī dienesta noslēpuma un personas datu aizsardzības jomās pieņemto valstu tiesisko regulējumu dažādību, var traucēt vai pat paralizēt sadarbības mehānisma darbību. Šis pēdējais aspekts uzskatāmi parādās šajā tiesvedībā izskatāmajā lietā.
10.

Saskaņā ar ZSS 1. nodaļas 10. pantu vekselim, kas izsniegšanas brīdī ir nepilnīgi noformēts, ir “nepabeigts” raksturs. Pēc tam, kad tā noformēšana ir pabeigta, tas tiek uzskatīts par pabeigtu kopš tā izsniegšanas brīža. Valsts tiesību aktos neeksistē neviena tiesību norma, saskaņā ar kuru šāda vekseļa spēkā esamība būtu atkarīga no tā noformēšanas atbilstoši jebkādam šim nolūkam noslēgtam nolīgumam. Līdz ar to vekselis būs spēkā pat tad, ja tā turētājs to būs noformējis nolīgumam neatbilstošā veidā. Savukārt, ja vekseļa turētājs to ir aizpildījis nepareizi, tad lielākajā daļā gadījumu debitoram ir tiesības iebilst.
31.

Ja attālinātie tirgotāji būtu pārdevuši tieši klientiem, kuri ir trešās personas, kā to ir apgalvojusi Apvienotās Karalistes valdība, tad vispirms būtu skaidrs, ka pārstāvim piešķirtās “komisijas naudas” par pārdevumiem klientiem, kuri ir trešās personas, nevarētu būt atlīdzības atmaksa. Šajā gadījumā nebūtu nozīmes faktam, ka attālinātie tirgotāji galu galā saņēma tikai kataloga cenu, kas bija jāmaksā klientiem, kuri bija trešās personas, atskaitot pārstāvjiem samaksātās “komisijas naudas”. Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka situācijā, kurā trešā persona ir iesaistīta maksāšanas operācijā un, pamatojoties uz to, patur sev daļu no pircēja samaksātās pirkuma cenas, pilnā pirkuma cena, pārdevējam veicot piegādi pircējam, tomēr veido summu, kurai uzliek nodokli ( 7 ). Situācija izskatāmajā lietā nevar būt citāda, ja pārstāvis gan uzreiz nepatur sev daļu no pārdošanas cenas, kuru ir samaksājis klients, kurš ir trešā persona, bet saņem to vēlāk.
93.

Tomēr es uzskatu, ka šo judikatūru, kas attiecas uz nolēmumiem pēc būtības, kas ir jāiestrādā visu to valstu tiesību sistēmās, kur prasīta to atzīšana, nevar piemērot nolēmumiem par starptautisko jurisdikciju. Kaut arī valsts tiesību sistēmu neviendabīgumu attaisno tas, ka tiek ņemta vērā iedarbība, kas nolēmumam ir izcelsmes dalībvalstī, izņemot situāciju, kad gadījumā, ja nolēmumam ir tāda iedarbība, kas nav zināma dalībvalstī, kurā atzīšana pieprasīta, tiek ņemta vērā iedarbība, ko radītu līdzīgs nolēmums, kas pieņemts šajā otrajā valstī, tiesu nolēmumus par to starptautisko jurisdikciju saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 un Lugāno konvencijas noteikumiem raksturo to viendabīgums un attiecīgi tiem ir jāpiemēro īpaša kārtība. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ šie instrumenti, kas veido visu dalībvalstu tiesām saistošus noteikumus par jurisdikciju, kuru mērķis ir nodrošināt, lai vienā lietā tiktu pieņemts tikai viens pats nolēmums, kam būtu starptautiska piemērojamība, ietver nolēmumu par jurisdikciju saistošu iedarbību, kas ir identiska un viendabīga neatkarīgi no res judicata spēka, kas šiem nolēmumiem piešķirts dalībvalstīs.
58.

Kā pareizi piebilst Coppens, šo kļūdu vērtējumā nevar izlabot tikai ar apstrīdētā lēmuma 2. punkta k) apakšpunktā noteiktā naudas soda samazināšanu. Drīzāk papildus minētajai kļūdai ir jāņem vērā arī pārkāpuma konstatācija apstrīdētā lēmuma 1. punkta i) apakšpunktā. Tādēļ, ka ne tikai sankcija, bet arī pret konkurenci vērstā rīcība, ar ko tiek pamatota sankcija, kā tāda ir pareizi jānorāda apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā. Citādi no apstrīdētā lēmuma izrietošais attiecīgā uzņēmuma nosodījums pārsniegtu to, kas tam pēc likuma var tikt pārmests. No vienas puses, tas varētu negatīvi ietekmēt uzņēmuma reputāciju un, no otras puses, attiecībā uz trešo personu civiltiesiskiem prasījumiem, kā arī turpmākos procesos aizliegtu vienošanos jomā ( 37 ) to nostādīt nelabvēlīgā situācijā.
58.

Turklāt ir acīmredzams, ka tiesību akts, kura dēļ Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētais neizpildes pamats gluži vienkārši netiek piemērots nevienam Savienības pilsonim, kam nav Francijas pilsonības, ir nesamērīgs. Tas sistemātiski liedz kompetentajām tiesu iestādēm rīcības brīvību attiecībā uz individuālajām situācijām un ar to kategoriski un neapstrīdami tiek pieņemts, ka juridiski nav iespējams izpildīt sodu Francijas teritorijā. No Francijas valdības izklāstītajiem argumentiem izriet, ka situācija ir niansētāka un ka, tā kā nav iespējams ieviest vienotas tiesību normas attiecībā uz visiem gadījumiem, kādi var rasties izpildes valsts tiesu iestādēm, katrā atsevišķā gadījumā ir jānosaka piemērojamās tiesības, jo tās, atkarībā no notiesātās personas pilsonības valsts, var būt atšķirīgas. Pamatlietā aplūkotais tiesību akts ir nesamērīgs tiktāl, ciktāl tajā minētais pamats a priori netiek piemērots notiesātajām personām, kuras, ņemot vērā to lūgumam piemērojamās tiesību normas, tomēr, iespējams, varētu prasīt soda izpildi Francijas teritorijā.
“1)

Vai Eiropas Kopienas dibināšanas līguma – versijā, kura konsolidēta Amsterdamā 1997. gada 2. oktobrī, – 12., 17., 18. un, attiecīgā gadījumā, 39. pantam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā Beļģijas Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma par bezdarba tiesisko regulējumu 36. panta 1. punkta 2) apakšpunkta j) daļa, kurā gaidīšanas pabalsta saņemšana jaunietei, kas ir Eiropas Savienības pilsone, kas nav darba ņēmēja Līguma 39. panta izpratnē, ir ieguvusi vidējo izglītību Eiropas Savienībā, taču ne mācību iestādē, kuru vada, atzīst vai subsidē kāda no Beļģijas kopienām, un kas ir saņēmusi vai nu vienas no Beļģijas kopienām izsniegtu dokumentu, ar ko vienas no šīm Kopienām kompetentā komisija atzīst minēto izglītību par līdzvērtīgu atestātam par izglītību, ko iegūst kādā no minētajām Beļģijas mācību iestādēm, vai arī izglītības dokumentu, kas ļauj turpināt mācības augstākajā mācību iestādē, ar nosacījumu, ka šī jauniete iepriekš ir ieguvusi sešu gadu ilgu izglītību kādā no mācību iestādēm, ko vada, atzīst vai subsidē kāda no Beļģijas kopienām, ja šāds nosacījums ir izslēdzošs un absolūts?
11.

Lai rastu atbildi uz prejudiciālo jautājumu, ir jāņem vērā divi elementi. Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka “pakalpojumu” jēdziens LESD 56. panta izpratnē attiecas ne tikai uz darbībām, ar kurām lietotājiem par atlīdzību tiek ļauts piedalīties azartspēlē, bet arī uz azartspēļu veicināšanas darbībām, par kurām ir runa šajā lietā, jo šāda darbība ir vienīgi konkrēta spēļu organizēšanas un darbības nodrošināšanas metode ( 6 ). No tā izriet, ka uz azartspēļu veicināšanas darbību attiecas pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanas aizliegums, kas ir noteikts LESD 56. pantā. Tomēr šādi ierobežojumi var būt pieļaujami, pamatojoties uz LESD 51. un 52. pantā skaidri paredzētajiem izņēmumiem, kas šajā jomā ir piemērojami saskaņā ar LESD 62. pantu, vai arī attaisnoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem ar nosacījumu, ka tajos tiek ievērotas no Tiesas judikatūras izrietošās prasības ( 7 ).
82.

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma motīvu daļā ir jāatspoguļo skaidrs un nepārprotams Vispārējās tiesas pamatojums, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā nolēmuma argumentāciju un lai Tiesa varētu veikt tiesisko kontroli ( 43 ). Vispārējai tiesai nav pienākuma detalizēti izvērtēt katru apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto pamatu, it īpaši, ja šis pamats nav pietiekami skaidrs un precīzs un to neapstiprina pietiekami pierādījumi ( 44 ). Līdz ar to pamatojums var tikt netieši izteikts ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām zināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai uzskatīt, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija pārbaudes veikšanai ( 45 ).