ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-344/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 25. maijā iesniedza Arbeidshof te Gent (Beļģija) – ISS Facility Services NV/Sonia Govaerts, Euroclean NV

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 25. maijā iesniedza Arbeidshof te Gent (Beļģija) – ISS Facility Services NV/Sonia Govaerts, Euroclean NV

(Lieta C-344/18)

Iesniedzējtiesa

Arbeidshof te Gent

Pamatlietas puses

Prasītāja: ISS Facility Services NV

Atbildētājas: Sonia Govaerts, Euroclean NV

Prejudiciālie jautājumi

Vai Padomes Direktīvas 2001/23/EK ( 1 ) (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vairāku uzņēmuma daļu īpašumtiesību vienlaicīgas pārejas gadījumā direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē vairākiem īpašumtiesību saņēmējiem tiesības un pienākumi, kas izriet no darbinieka, kas tika nodarbināts katrā nodotajā uzņēmuma daļā, īpašnieka maiņas brīdī spēkā esoša darba līguma, pāriet uz katru īpašumtiesību saņēmēju, taču samērīgi ar minētā darba ņēmēja nodarbinātības apjomu uzņēmuma daļā, kura īpašumtiesības ir pārgājušas uz attiecīgo saņēmēju;

vai arī tādējādi, ka minētās tiesības un pienākumi kopumā pāriet uz tās uzņēmuma daļas īpašumtiesību saņēmēju, kurā minētais darba ņēmējs tika nodarbināts galvenokārt;

vai arī tādējādi, ka, ja direktīvas tiesību normas nevar tikt interpretētas vienā no iepriekš izklāstītajiem veidiem, tiesības un pienākumi no minētā darba ņēmēja darba līguma nepāriet ne uz vienu no īpašumtiesību saņēmējiem, un turklāt minētais attiecas arī uz gadījumu, kad nav iespējams noteikt darbinieka nodarbinātības apjomu atsevišķi katrā no uzņēmuma daļām, kuru īpašumtiesības nodod?

( 1 ) OV 2001, L 82, 16. lpp.
Lieta C-372/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 7. jūnijā iesniedza cour administrative d'appel de Nancy (Francija) – Ministre de l'Action et des Comptes publics/laulātie Raymond Dreyer

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 7. jūnijā iesniedza cour administrative d'appel de Nancy (Francija) – Ministre de l'Action et des Comptes publics/laulātie Raymond Dreyer

(Lieta C-372/18)

Iesniedzējtiesa

Cour administrative d'appel de Nancy

Pamatlietas puses

Prasītājs: Ministre de l'Action et des Comptes publics

Atbildētāji: laulātie Raymond Dreyer

Prejudiciālais jautājums

Vai iemaksas Valsts fondā līdzatbildībai par patstāvību, no kurām tiek daļēji finansēti strīdus pabalsti, proti, personalizētais pabalsts patstāvības nodrošināšanai (APA) un pabalsts invaliditātes kompensēšanai (PCH), ir uzskatāmi par tādiem, kuriem ir tieša un pietiekami atbilstoša saikne ar kādu no Regulas (EK) Nr. 883/2004 ( 1 ) 3. pantā uzskaitītajām sociālā nodrošinājuma jomām, un vai tie ietilpst šīs regulas tvērumā tādēļ vien, ka šie pabalsti atbilst kādam no minētajā 3. pantā uzskaitītajiem riskiem un tiek piešķirti likumā noteiktā gadījumā bez jebkāda diskrecionāra izvērtējuma?

( 1 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.)
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/72/EK ( 1 ) (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (“Trešā elektroenerģijas direktīva”) ir jāinterpretē tādējādi, ka tās mērķim, un it īpaši tās 3. pantam, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkojamais, ar kuru izveido īpašu pasākumu – proti, obligātu maksājumu, kas jāveic regulētajiem subjektiem, tostarp personām, kas ir saņēmušas attiecīgās dalībvalsts kompetentā regulatora izdotu elektroenerģijas piegādes atļauju (“Birojs” un “regulētais subjekts”), un kas ir noteikts atkarībā no to saimnieciskās darbības rezultāta, kas sasniegts ne tikai valsts mērogā, bet arī, veicot darbību ārzemēs, – maksājumu, kas: i) ietekmē regulēto subjektu brīvību noteikt pilnībā konkurētspējīgu cenu par elektroenerģijas piegādi ārzemju elektroenerģijas tirgos un tādējādi arī konkurences procesu minētajos tirgos; ii) mazina regulēto subjektu konkurētspēju attiecībā pret ārzemju elektroenerģijas piegādātājiem, kuri darbojas Slovākijas elektroenerģijas tirgū, ja abi apgādā ar elektroenerģiju arī kādu noteiktu ārzemju tirgu, jo par elektroenerģijas piegādi ārzemēs ārzemju operatoram nav jāmaksā šāds obligātais maksājums; iii) attur jaunus konkurentus no ienākšanas elektroenerģijas piegādes tirgū Slovākijas Republikā, kā arī ārzemēs, jo šāds obligātais maksājums tiktu piemērots arī ienākumiem no to neregulētās darbības, un pat tad, ja pēc tam kādu noteiktu laikposmu viņiem būtu elektroenerģijas piegādes atļauja, bet no šīs piegādes gūtie ienākumi būtu vienādi ar nulli; iv) var pamudināt Slovākijas regulētos subjektus lūgt [Slovākijas] Birojam – vai ārzemju elektroenerģijas piegādātājus lūgt attiecīgās izcelsmes valsts regulatoram, kas tiem izdevis elektroenerģijas piegādes atļauju, – atsaukt šo atļauju, ņemot vērā, ka subjektam, kurš nevēlas, ka arī peļņa no pārējās viņa darbības tiek pakļauta konkrētajam maksājumam, minētās atļaujas atsaukšana ir vienīgais veids, kā atbrīvoties no strīdīgajā tiesiskajā regulējumā paredzētā regulētā subjekta statusa?
—

izprasīt un atsaukties uz šādiem EUIPO atcelšanas procesa dokumentiem 12343 C, 10757 C, 10524 C, un iebildumu procesa dokumentiem B 002165119; B 002199274; B 002344565; B 002367038; B 002513086 un B 002513151;
2)

2.1. Vai apstāklis, ka atsauces indeksu IRPH, ko pārdevējs vai piegādātājs ir iekļāvis aizdevuma līguma noteikumā, reglamentē normatīvie vai tiesību akti, izslēdz to, ka tiesai ir jāpārbauda, vai patērētājs ir ticis informēts par visiem šī indeksa elementiem, kas var ietekmēt viņa saistību apjomu, lai uzskatītu, ka noteikums ir formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē? 2.2. Vai Direktīvai 93/13 ir pretrunā judikatūra, kurā ir noteikts, ka pārskatāmības pienākums ir izpildīts ar to vien, ka attiecīgajā noteikumā ir iekļauta atsauce uz oficiālo indeksu, un tāpēc pārdevējam un piegādātājam šajā ziņā nav jāsniedz nekāda cita informācija vai, gluži pretēji, lai izpildītu pārskatāmības pienākumu, pārdevējam vai piegādātājam ir jāsniedz informācija par šī atsauces indeksa saturu, tvērumu un konkrētu darbību? 2.3. Vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka patērētājam netiek sniegta informācija par IRPH saturu, darbību, tā agrāko attīstību un paredzamām izmaiņām nākotnē, vismaz īstermiņā vai vidējā termiņā, ja šī informācija pārdevējam vai piegādātājam ir zināma līguma noslēgšanas brīdī, ļauj uzskatīt, ka iekļautais noteikums nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē? 2.4 Vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzētā pārskatāmības prasība ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to patērētājs bija jāinformē par normatīvajiem noteikumiem, kas reglamentēja atsauces indeksu un tā saturu, lai viņš varētu uztvert šī noteikuma, kurā bija iekļauts šis indekss, ekonomisko un juridisko nozīmīgumu? 2.5. Vai to, ka pārdevēja vai piegādātāja sniegtā informācija un reklāma attiecībā uz IRPH var maldināt patērētāju aizdevuma līguma noslēgšanas brīdī, tiesa var izmantot kā pamatu, uz kura balstīt savu vērtējumu par līguma noteikuma negodīgumu saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu?
2.

Atkarībā no atbildes uz pirmo jautājumu: vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1889/2005 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst valsts tiesiskais regulējums, kurā par deklarēšanas pienākuma saskaņā ar regulas 3. pantu neizpildi ir paredzēts, ka vienlaicīgi tiek piemēroti tādi sodi kā brīvības atņemšana vai naudas sods un tiek konfiscēta nedeklarētā summa, nepārbaudot [tās] izcelsmi? Vai vienlaicīga NK 251. panta 1. un 2. punkta piemērošana – t.i., NK 251. panta 1. punktā paredzētā soda piemērošana un no notiesāšanas izrietošā apsūdzības pamatā esošās summas, kas ir noziedzīgā nodarījuma priekšmets saskaņā ar NK 251. panta 1. punktu, konfiskācija atbilstoši pienākumam, kas izriet no NK 251. panta 2. punkta – atbilst Regulas Nr. 1889/2005 9. panta 1. punktam, kurā tiek pieprasītas efektīvas, preventīvas un ar tiesību pārkāpumu, kā arī no tā izrietošajiem draudiem sabiedrībai samērīgus sodus par deklarēšanas pienākuma, kas izriet no regulas 3. panta, neizpildi?
1)

Vai Turcijas valstspiederīgais, kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū, kurš ir ieguvis šīs dalībvalsts valstspiederību, neatsakoties no savas Turcijas valstspiederības, un pēc tam brīvprātīgi ir atteicies no uzņēmējas dalībvalsts valstspiederības un tāpēc no Savienības pilsonības, var atsaukties uz Lēmuma Nr. 3/80 ( 1 ) 6. pantu, lai izvairītos no valsts tiesību aktos par sociālo nodrošinājumu paredzētas dzīvesvietas prasības, kas var tikt izvirzīta attiecībā uz Savienības pilsoņiem?
1.

Acīmredzama faktu sagrozīšana: — konstatējumu par trūkumiem ražotāju organizācijas pārbaudēs pirms to atzīšanas attiecināšana uz ražotāju grupas pārbaudi pirms iepriekšējas atzīšanas, — atzinums, ka ražotāju grupu pārbaudes pirms iepriekšējas atzīšanas bija neefektīvas, neraugoties uz Komisijas 2011. gada 1. marta nostāju, ar ko ir apstiprināta šo pārbaužu efektivitāte. Šī pamata ietvaros Polijas Republika apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa secinājumus par trūkumiem ražotāju organizāciju, tas ir, Vegapol, kā arī Zrzeszenie Plantatorów Owoców i Warzyw w Łowiczu, pārbaudēs pirms to atzīšanas nepieļaujami ir attiecinājusi uz ražotāju grupu pārbaužu efektivitātes vērtējumu pirms to iepriekšējas atzīšanas. Turklāt Polijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa acīmredzami esot sagrozījusi faktus attiecībā uz Polijas Republikas apgalvoto pretrunu starp Komisijas 2011. gada 1. marta vēstuli, kurā ir apstiprināta Polijas iestāžu veikto pārbaužu pirms ražotāju grupas iepriekšējas atzīšanas efektivitāte, un 2014. gada 24. februāra vēstuli, kurā Komisija pārmet Polijas Republikai pārkāpumus šajā ziņā. Minētā sagrozīšana esot likusi Vispārējai tiesai izdarīt pilnīgi kļūdainus secinājumus par to ražotāju grupu pārbaužu neefektivitāti, kuras ir veiktas pirms iepriekšējas atzīšanas.
Lieta C-137/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 22. februārī iesniedza Landgericht Dresden (Vācija) – hapeg dresden gmbh/Bayrische Straße 6-8 GmbH & Co. KG

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 22. februārī iesniedza Landgericht Dresden (Vācija) – hapeg dresden gmbh/Bayrische Straße 6-8 GmbH & Co. KG

(Lieta C-137/18)

Iesniedzējtiesa

Landgericht Dresden

Pamatlietas puses

Prasītāja: hapeg dresden gmbh

Atbildētāja: Bayrische Straße 6-8 GmbH & Co. KG

Prejudiciālais jautājums

Vai Savienības tiesības, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK ( 1 ) (2006. gada 12. decembris) (Pakalpojumu direktīva) 15. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkts, kā arī 16. panta 1. punkta pirmā, otrā daļa un trešās daļas b) un c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kāds ir piemērojams pamatlietā un saskaņā ar kuru līgumos ar arhitektiem un/vai inženieriem nav atļauts vienoties par honorāru, kas ir mazāks par saskaņā ar Honorarordnung für Architekten und Ingenieure [Arhitektu un inženieru honorāra apmēra noteikumiem] aprēķināmo atlīdzības minimālo likmi?

( 1 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.)
a)

publisks ūdensapgādes uzņēmums, kurš sniedz ūdensapgādes pakalpojumus un šajā saistībā pirms dzeramā ūdens piegādes patērētājiem (ar obligātu pieslēgumu) atbilstoši sagatavo to no tam ūdens ņemšanai pieejamām akām ņemta ūdens ar palielinātu nitrātu līmeni, lai pirms piegādes patērētājiem iegūtu mazāk nekā 50 mg/l nitrātu koncentrāciju ūdenī, un kuram saskaņā ar likumu ir arī jānodrošina ūdensapgāde konkrētā teritorijā, ir tieši skarta Eiropas Savienības Tiesas judikatūras izpratnē (šajā lietā to tieši ietekmē, iespējams, nepareizi transponēta Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīva 91/676/EK), jo apgalvotie nepietiekamie rīcības plāni (tā kā nitrātu koncentrācija ūdenī šā ūdensapgādes uzņēmuma apkalpotajā teritorijā pārsniedz 50 mg/l) to ietekmē tādējādi, ka tam ir jāveic ūdens sagatavošanas pasākumi un tādējādi saskaņā ar Nitrātu direktīvu tam rodas subjektīvas tiesības a.1) lūgt grozīt Nitrātu direktīvas transponēšanas nolūkā valstī jau pieņemtu rīcības programmu (saskaņā ar Nitrātu direktīvas 5. panta 4. punktu) tādējādi, ka tiek noteikti stingrāki pasākumi, lai sasniegtu Nitrātu direktīvas 1. pantā noteiktos mērķus un konkrēti ne vairāk kā 50 mg/l nitrātu koncentrāciju gruntsūdeņos atsevišķās ūdens ņemšanas vietās? a.2) lūgt veikt papildu pasākumus vai pastiprinātas darbības (saskaņā ar Nitrātu direktīvas 5. panta 5. punktu), lai sasniegtu Nitrātu direktīvas 1. pantā noteiktos mērķus un konkrēti ne vairāk kā 50 mg/l nitrātu koncentrāciju gruntsūdeņos atsevišķās ūdens ņemšanas vietās?
1.3.

Vai ekskluzīvās tiesības uz sagatavošanas un noformējuma materiālu direktīvas izpratnē nozīmē to, ka datorprogramma, kura ir no sagatavošanas un noformējuma materiāla vēlāk iegūts rezultāts, uzskatāma par sagatavošanas un noformējuma materiāla adaptāciju un līdz ar to atkarīgu darbu autortiesību izpratnē (Direktīvas 2009/24/EK 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts), vai arī sagatavošanas un noformējuma materiāli un programmatūra jāuzskata par dažādiem viena un tā paša darba izteiksmes veidiem, vai arī tie ir divi neatkarīgi darbi?
Lieta C-363/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 4. jūnijā iesniedza Conseil d'État (Francija) – Organisation juive européenne, Vignoble Psagot Ltd/Ministre de l'Économie et des Finances

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 4. jūnijā iesniedza Conseil d'État (Francija) – Organisation juive européenne, Vignoble Psagot Ltd/Ministre de l'Économie et des Finances

(Lieta C-363/18)

Iesniedzējtiesa

Conseil d'État

Pamatlietas puses

Prasītājas: Organisation juive européenne, Vignoble Psagot Ltd

Atbildētājs: Ministre de l'Économie et des Finances

Prejudiciālais jautājums

Vai saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām, konkrēti, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu Nr. 1169/2011 ( 1 ) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem, ja norāde par produkta, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, izcelsmi ir obligāta, tad attiecībā uz produktu, kas nāk no teritorijas, ko Izraēla okupējusi kopš 1967. gada, ir pienākums minēt šo teritoriju, kā arī norādi, kas precizē, ka produkts nāk no Izraēlas kolonijas, ja tas tā ir attiecīgajā gadījumā? Ja šāda pienākuma nav, vai atbilstoši regulas tiesību normām, it īpaši tās VI nodaļas normām, dalībvalsts var pieprasīt šādas norādes?

( 1 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1169/2011 (2011. gada 25. oktobris) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem un par grozījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Regulās (EK) Nr. 1924/2006 un (EK) Nr. 1925/2006, un par Komisijas Direktīvas 87/250/EEK, Padomes Direktīvas 90/496/EEK, Komisijas Direktīvas 1999/10/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13/EK, Komisijas Direktīvu 2002/67/EK un 2008/5/EK un Komisijas Regulas (EK) Nr. 608/2004 atcelšanu (OV 2011, L 304, 18. lpp.).
2)

Ja, atbildot uz pirmo jautājumu, likumīgā monopola izveide tiktu atzīta par atbilstošu VTNP īpašībām, vai LESD 106. panta 2. punktam (agrāk EK līguma 90. pants, tad EKL 86. panta 2. punkts) un LESD 107. panta 1. punktam (agrāk EK līguma 92. pants, tad EKL 87. pants), atbilstīgi tam, kā Tiesa interpretējusi šīs tiesību normas saistībā ar kritērijiem, kas ļauj nošķirt likumīgu subsīdiju (kā kompensāciju par sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem) no nelikumīga valsts atbalsta (Tiesas spriedums, 2003. gada 24. jūlijs, lieta C-280/00, Altmark Trans GmbH un Regierungsprăsidium Magdeburg/Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH), ir pretrunā tāda tiesību norma, kāda izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1992 10. panta 3. punkta, lasot to kopsakarā ar Likuma Nr. 662/1996 2. panta 18.-20. punktu un Republikas prezidenta Dekrēta Nr. 144/2001 3. panta 1. punktu, un kas piešķir Poste Italiane s.p.a. pilnvaras vienpusēji noteikt “komisijas maksas” apmēru, kas ir jāmaksā par ICI iekasēšanu atbildīgajam koncesionāram (aģentam) un ko piemēro katram pārvaldības darījumam, kas veikts pasta norēķinu kontā, kura turētājs ir koncesionārs, ņemot vērā, ka Poste Italiane s.p.a. ar valdes lēmumu Nr. 57/1996 ir noteikusi minēto komisijas maksu 100 liru apmērā par laikposmu no 1997. gada 1. aprīļa līdz 2001. gada 31. maijam un 0,23 euro apmērā par laikposmu no 2001. gada 1. jūnija?
Lieta C-316/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 14. maijā iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) – Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs/The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 14. maijā iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) – Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs/The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge

(Lieta C-316/18)

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Pamatlietas puses

Prasītājs: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Atbildētājs: The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai ir jānošķir no nodokļa atbrīvoti un ar nodokli neapliekami darījumi, lai nolemtu, vai ir atskaitāms PVN, kas radies saistībā ar šādiem darījumiem?

2) Ja pārvaldības maksa ir radusies tikai saistībā ar ieguldījumu darbību, kas nav apliekama ar nodokli, vai tomēr ir iespējams saistīt šīs izmaksas un saimniecisko darbību, kas tiek subsidēta ar ienākumiem no ieguldījumiem, kuri rodas ieguldījumu rezultātā, lai atļautu PVN atskaitīšanu, ievērojot pakārtotas saimnieciskās darbības veidu un apjomu, par ko ir tiesības uz PVN atskaitīšanu? Kādā apjomā ir svarīgi ņemt vērā nolūku, ar kādu radītie ienākumi tiek ieguldīti?
2)

Ņemot vērā, ka saskaņā ar PVN direktīvas 377. pantu Portugāle ir izvēlējusies turpināt atbrīvot no PVN darījumus, kurus veic slimnīcas, kas nav minētas šīs direktīvas 132. panta 1. punkta b) apakšpunktā, piešķirot šiem nodokļa maksātājiem iespēju izvēlēties minēto darījumu aplikšanu ar nodokli saskaņā ar direktīvas 391. pantu, ja aplikšanas ar nodokli sistēma tiek piemērota vismaz piecu gadu laikposmā, un paredzot, ka tie var tikt atbrīvoti no nodokļa tikai tad, ja tie par to skaidri paziņo, vai 391. pantam un/vai iegūto tiesību aizsardzības, tiesiskās paļāvības. vienlīdzīgas attieksmes, diskriminācijas aizlieguma, neitralitātes un konkurences neizkropļošanas attiecībā uz lietotājiem un nodokļa maksātājiem, kas ir publisko tiesību subjekti, principiem pretrunā ir tas, ka nodokļu un muitas iestāde nosaka atbrīvojuma no nodokļa sistēmas piemērošanu pirms minētā termiņa beigām, ja tā uzskata, ka nodokļa maksātājs ir sācis sniegt pakalpojumus sociālos apstākļos, kas līdzinās tiem, ko piemēro publisko tiesību subjektiem?
3)

Vai saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu (vai pārsūdzības instances tiesas vērtējumu attiecībā uz noteikumu, ja nolēmumu ir pārsūdzējusi tikai tā puse, kura apgalvo, ka noteikums esot spēkā) paredzētais res judicata attiecas tikai uz noteikuma iespējami atzīto (vai neatzīto) spēkā neesamību, vai arī uz visām no minētās spēkā neesamības izrietošajām tiesiskajām sekām gadījumā, ja tās ir ierobežotas ar tiesas nolēmumu, nevienai no pusēm pret to neiebilstot?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai jēdziens “juridiskā persona”, kas izmantots Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI 1. panta a) punktā un 9. panta 3. punktā, ir jāinterpretē saskaņā ar: a) izdevējas valsts tiesību noteikumiem (1. panta c) punkts); b) izpildes valsts tiesību noteikumiem (1. panta d) punkts); c) kā autonoms Eiropas Savienības tiesību jēdziens, un vai līdz ar to tas ir piemērojams arī juridiskās personas filiālei, lai gan juridiskās personas filiālei nav juridiskās personas statusa izpildes valstī?
1)

Vai Pamatdirektīvas 2002/21/EK ( 1 ) 2. panta c) punktā ietvertā pazīme “pakalpojumi, kas pilnīgi vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos” ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas vai var attiekties arī uz interneta e-pasta pakalpojumiem, ko nodrošina, izmantojot atvērto internetu un kas paši nenodrošina piekļuvi internetam? a) Vai attiecīgā pazīme it īpaši ir jāinterpretē tādējādi, ka par “signālu pārraidīšanu” ir jāuzskata jau informācijas tehnoloģiju apstrādes pakalpojums, ko šāda e-pasta pakalpojuma sniedzējs sniedz, izmantojot savu e-pasta serveri, piešķirot e-pasta adresēm attiecīgo fizisko savienojumu IP adreses un ievadot atvērtajā internetā vai, gluži otrādi, saņemot no tā datu paketēs sadalītos e-pastus, pamatojoties uz interneta protokolu kopuma dažādajiem protokoliem, vai arī “signālu pārraidīšana” notiek tikai, pārraidot šo datu paketi internetā, ko nodrošina interneta piekļuves sniedzējs? b) Vai attiecīgā pazīme it īpaši ir jāinterpretē tādējādi, ka datu paketēs sadalītu e-pastu pārraidīšanu atvērtajā internetā, ko nodrošina interneta piekļuves sniedzējs, var uzskatīt par tādu, ko ir veicis šādu e-pasta pakalpojumu sniedzējs, tādēļ tas šajā ziņā arī sniedz “signālu pārraidīšanas” pakalpojumu? Ar kādiem nosacījumiem šāda attiecināšana ir iespējama? c) Gadījumā, ja šādu e-pasta pakalpojumu sniedzējs vai nu pats pārraida signālus vai arī var uzskatīt, ka tas sniedz interneta piekļuves sniedzēja signālu pārraidīšanas pakalpojumu – vai attiecīgo pazīmi it īpaši var interpretēt tādējādi, ka, neskatoties uz tādām pakalpojuma papildu funkcijām kā e-pastu apstrāde, glabāšana un sistematizēšana vai kontaktinformācijas pārvaldība un, neskatoties uz pakalpojumu sniedzēja tehniskā darba apjomu saistībā ar atsevišķu funkciju īstenošanu, šāds e-pasta pakalpojums “pilnīgi vai galvenokārt” ir arī signālu pārraidīšana, jo, funkcionāli aplūkojot, no lietotāja viedokļa šā pakalpojuma primārā funkcija ir komunikācijas funkcija?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, kā ir jāapvieno direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta noteikumi ar tās 21. panta 5. punkta trešās daļas noteikumiem attiecībā uz mazajiem ražotājiem, kuri savu saražoto elektroenerģiju patērē savas darbības vajadzībām? It īpaši, vai no tiem izriet minimāls nodoklis saistībā ar nodokli par elektroenerģiju, kas saražota, izmantojot no nodokļa atbrīvotu dabasgāzi, vai saistībā ar atbrīvojumu no nodokļa par elektroenerģijas ražošanu, kad valstij ar nodokli ir jāapliek izmantotā dabasgāze?
2)

Vai ar Kopienu tiesībām, it īpaši PVN direktīvas tiesību normām (ņemot vērā it īpaši tās 183. pantu) un efektivitātes, tiešas iedarbības un līdzvērtības principiem ir saderīgs dalībvalsts tiesiskais regulējums un prakse, saskaņā ar kuriem, pārbaudot atbilstošās tiesību normas par nokavējuma procentiem, tiek nošķirts, vai valsts nodokļu iestāde neatmaksāja nodokli, ievērojot tajā laikā spēkā esošās tiesību normas – kuras turklāt bija pretrunā Kopienu tiesībām –, vai arī tā to neatmaksāja, pārkāpjot šīs tiesību normas, un ka attiecībā uz procentu apjomu par PVN, kura atmaksu nevarēja pieprasīt saprātīgā termiņā valsts tiesībās paredzētā nosacījuma dēļ, ko Tiesa pasludināja par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, ir norādīti divi atšķirīgi periodi, tādējādi, ka — pirmajā periodā nodokļa maksātājiem ir tiesības saņemt tikai nokavējuma procentus, kas atbilst centrālās bankas pamatlikmei, jo, tā kā tajā laikā vēl bija spēkā ar Kopienu tiesībām nesaderīgs Ungārijas tiesiskais regulējums, Ungārijas iestādes nerīkojās prettiesiski, kad neļāva veikt rēķinos norādīto PVN maksājumu saprātīgā termiņā, savukārt — otrajā periodā ir jāmaksā procenti, kas atbilst centrālās bankas pamatlikmei divkāršā apmērā – turklāt dalībvalsts tiesību sistēmā to piemēro nokavējuma gadījumā –, un tie ir jāmaksā tikai tad, ja nokavējuma procentu maksājums par pirmo periodu ir veikts novēloti?