ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 3. oktobrī ( 1 )

Lieta C‑168/17

SH

pret

TG,

persona, kas iestājusies lietā:

UF

(Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Lībijā – Regula Nr. 204/2011 – 5. panta 2. punkts – Aizliegums darīt pieejamus līdzekļus regulas III pielikumā uzskaitītajām personām – 12. pants – Klauzula par prasību nepiemērošanu – 9. pants – Maksājumi, atkāpjoties no 5. panta 2. punktā minētā aizlieguma – Līgumu virkne, kuru mērķis ir sniegt bankas garantiju regulas III pielikumā ietvertajā sarakstā iekļautai vienībai

1. Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas ir šo secinājumu priekšmets, Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) ir uzdevusi Tiesai jautājumu virkni par to, kā interpretēt 5. panta 2. punktu, kā arī 9. un 12. pantu Padomes Regulā (ES) Nr. 204/2011 (2011. gada 2. marts) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā ( 2 ), kā arī 17. pantu Regulā 2016/44 ( 3 ). Šie jautājumi ir radušies saistībā ar strīdu starp divām Savienībā reģistrētām bankām, SH un TG, par komisijas maksu un citu garantijas izmaksu samaksu, kas pirmajai bankai jāveic attiecībā pret otro, divu līgumu ietvaros, kuru mērķis ir nodrošināt pretgarantiju garantijas saistībām, ko kāda Lībijas banka uzņēmusies pret kādu Lībijas vienību saistībā ar iepirkuma līgumu, kas noslēgts starp šo vienību un kādu Ungārijas uzņēmumu.

I. Atbilstošās tiesību normas

2. 2011. gada 28. februārī Padome pieņēma Lēmumu 2011/137/KĀDP ( 4 ). Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes Rezolūciju 1970 (2011) (turpmāk tekstā – “ANO DPR 1970 (2011)”) ( 5 ) un turpmākajām rezolūcijām ar minēto lēmumu tika noteikts ieroču embargo, iekšējām represijām izmantojama aprīkojuma eksporta aizliegums, kā arī ieceļošanas ierobežojumi un līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana attiecībā uz dažām personām un vienībām, kas iesaistītas būtiskos cilvēktiesību pārkāpumos pret personām Lībijā, tostarp piedaloties uzbrukumos, starptautisko tiesību pārkāpumos pret civiliedzīvotājiem un civilajiem objektiem ( 6 ).

3. 2011. gada 2. martā Padome pieņēma Regulu Nr. 204/2011, lai paredzētu embargo īstenošanai nepieciešamos pasākumus.

4. Saskaņā ar minētās regulas 5. panta 1. punktu “iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas ir II un III pielikumā uzskaitīto fizisko un juridisko personu, vienību un struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē” ( 7 ). Minētā panta 2. punktā ir noteikts, ka “nekādus līdzekļus vai saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus II un III pielikumā uzskaitītajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai to interesēs” ( 8 ). Saskaņā ar tā paša panta 3. punktu ir “aizliegts apzināti un tīši piedalīties darbībās, kuru tiešs vai netiešs mērķis vai rezultāts ir 1. un 2. punktā minēto pasākumu apiešana”.

5. Regulas Nr. 204/2011 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts: “Regulas 5. panta 2. punktu nepiemēro šādiem iesaldēto kontu papildinājumiem: a) procentiem vai citiem ienākumiem no minētajiem kontiem; b) maksājumiem, kuri paredzēti līgumos, nolīgumos vai saistībās, kas noslēgtas vai radušās pirms dienas, kad 5. pantā minēto fizisko vai juridisko personu, vienību vai struktūru ir norādījusi Sankciju komiteja, Drošības Padome vai Padome, [..], ja visi šādi procenti, citi ienākumi un maksājumi tiek iesaldēti saskaņā ar 5. panta 1. punktu” ( 9 ).

6. Regulas Nr. 204/2011 sākotnējās redakcijas 12. pantā bija paredzēts šādi: “Lībijas valdības, vai tādas personas, kas iesniedz prasību tās vārdā vai rīkojas tās labā, prasības neapmierina, tostarp prasības par kompensāciju vai citas šāda veida prasības, piemēram, ieskaitu, garantijas nodrošinātu prasību, kas saistīta ar kādu līgumu vai darījumu, ko tieši vai netieši, pilnībā vai daļēji skāruši pasākumi, kas pieņemti saskaņā ar ANO DPR 1970 (2011), tostarp Savienības vai kādas dalībvalsts pasākumi saskaņā ar attiecīgo Drošības padomes lēmumu īstenošanu, to prasībām vai citi pasākumi saistībā ar tiem, vai pasākumi, uz kuriem attiecas šī regula”. Šajā pantā vēlāk tika izdarīti divi grozījumi ( 10 ), otrais no kuriem ar Regulu Nr. 45/2014 ( 11 ). Regulas Nr. 204/2011, redakcijā, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 45/2014, 12. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi: “1. Prasības saistībā ar jebkādu līgumu vai darījumu, kura izpildi tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji ietekmē pasākumi, kas piemēroti saskaņā ar šo regulu, tostarp prasības par atlīdzinājuma saņemšanu vai citas šāda veida prasības, piemēram, prasības par kompensāciju vai garantijas nodrošinātas prasības, jo īpaši prasības pagarināt vai samaksāt jebkura veida galvojumu, garantiju vai atlīdzību, sevišķi finanšu garantiju vai finanšu atlīdzību, neapmierina, ja tās iesniedz: a) šīs regulas II un III pielikumā minētās personas, vienības vai struktūras; b) jebkura cita Lībijas persona, vienība vai struktūra, tostarp Lībijas valdība; c) jebkura persona, vienība vai struktūra, kas darbojas ar a) vai b) apakšpunktā minētās personas, vienības vai struktūras starpniecību vai tās uzdevumā. 2. Jebkurā tiesvedībā par prasības izpildi pienākums pierādīt, ka prasības apmierināšanu neaizliedz 1. punkts, piekrīt personai, kas prasa šīs prasības.”

7. Regula Nr. 204/2011 kopš 2016. gada 20. janvāra ir aizstāta ar Regulu 2016/44. Regulas Nr. 204/2011 12. panta teksts bez grozījumiem ir iekļauts Regulas 2016/44 17. pantā.

II. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

8. Pamatlietas faktus, kādi tie izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma un lietas materiāliem, kopsavilkumā var izklāstīt šādi.

9. 2009. gada 7. jūlijāLibyan Housing and Infrastructure Board (Lībijas Mājokļu un infrastruktūras padome, turpmāk tekstā – “HIB”), Lībijas vienība, kā klients, un UF (puse, kas iestājusies lietā prasītājas pamatlietā atbalstam), saskaņā ar Ungārijas tiesībām dibināta sabiedrība, kā pakalpojuma sniedzējs, noslēdza līgumu par publisko infrastruktūru izbūvi Zavijas (Zawya) reģionā Lībijā.

10. Saistībā ar šo līgumu HIB pieprasīja, lai UF sniegtu divas bankas garantijas, [proti,] avansa maksājuma, ko UF bija saņēmusi no HIB, atmaksas garantiju (turpmāk tekstā – “APG garantija”) un saistību izpildes garantiju (turpmāk tekstā – “PG garantija”). HIB prasīja, lai minētās garantijas tās labā izdotu Lībijas banka Sahara Bank. Šī banka pieprasīja pretgarantiju un izdotu akreditīvu no TG (atbildētāja pamatlietā), kas savukārt prasīja pretgarantiju no SH (prasītāja pamatlietā).

11. 2009. gada 16. oktobrī SH un UF noslēdza līgumu, ar kuru SH uzņēmās saistības izdot pretgarantiju TG labā (turpmāk tekstā – “SH APG pretgarantija”), lai garantētu pretgarantiju, kas TG bija jāizdod Sahara Bank labā (turpmāk tekstā – “TG APG pretgarantija”) pret APG garantiju, ko Lībijas banka bija sniegusi HIB. Pildot minēto līgumu, 2009. gada 20. novembrī TG labā tika izdota SH APG pretgarantija 69499610 LYD (Lībijas dināri) apmērā ar termiņu 2013. gada 14. septembris. Kā sekas tam 2009. gada 24. novembrīSahara Bank labā tika izdota TG APG pretgarantija ar termiņu 2013. gada 30. augusts.

12. Tajā pašā 2009. gada 16. oktobrī SH un UF noslēdza līgumu, ar kuru SH apņēmās izdot pretgarantiju TG labā (turpmāk tekstā – “SH PG pretgarantija”), lai garantētu neatsaucamu rezerves akreditīvu, kas TG bija jāizdod Sahara Bank labā (turpmāk tekstā – “TG PG pretgarantija”) pret PG garantiju, ko Lībijas banka sniegusi HIB. Pildot minēto līgumu, 2009. gada 16. decembrī TG labā tika izdota SH PG pretgarantija 6567000 EUR apmērā ar termiņu 2014. gada 15. jūlijs. Kā sekas tam 2009. gada 17. decembrīSahara Bank labā tika izdota TG PG pretgarantija ar termiņu 2014. gada 30. jūnijs.

13. Pamatojoties uz SH un TG starpā noslēgtajiem līgumiem par TG APG pretgarantijas izdošanu un par TG PG pretgarantijas izdošanu, SH apņēmās atmaksāt TG summas, ko tā samaksājusi Sahara Bank, un reizi ceturksnī samaksāt tai gada komisijas maksu 1,30 % apmērā.

14. SH pildīja savas samaksas saistības pret TG līdz 2011. gada martam.

15. 2011. gada 2. martā tika pieņemta Regula Nr. 204/2011. HIB un Sahara Bank bija iekļautas minētās regulas III pielikumā ietvertajā sarakstā un tur palika iekļautas attiecīgi līdz 2014. gada 29. janvārim ( 12 ) un līdz 2011. gada 2. septembrim ( 13 ).

16. 2012. gada 20. decembrī SH un TG parakstīja saprašanās memorandu savu attiecību noregulēšanai, lai ņemtu vērā Regulas Nr. 204/2011 pieņemšanas sekas. Tajā pašā dienā tās noslēdza trīspusēju noguldījuma līgumu ar kādu noguldījumu banku (turpmāk tekstā – “noguldījuma līgums”). Uz minētā līguma V panta pamata noguldījuma summas ( 14 ) būtu bijis jāiemaksā TG gadījumā, ja HIB tiktu svītrota no saraksta pirms SH APG un PG pretgarantiju un akreditīva termiņa beigām (attiecīgi 2013. gada 14. septembrī un 2014. gada 15. jūlijā). Pretējā gadījumā konkrētās summas tiktu atdotas SH. Tātad SH turpināja regulāri maksāt noguldījumu kontā summas, kas bija maksājamas saistībā ar TG APG un PG pretgarantijām.

17. Pēc HIB lūguma Sahara Bank vairākkārt lūdza TG APG pretgarantijas izpildi. TG atteica, atteikumu pamatojot ar šī lūguma prettiesiskumu. Ar 2013. gada 22. aprīļa galīgo rīkojumu Fővárosi Ítélőtábla (Galvaspilsētas apelācijas tiesa, Budapešta, Ungārija) aizliedza TG veikt maksājumu Sahara Bank, kamēr HIB paliks iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā.

18. 2013. gada 10. janvārī TG pieprasīja SH APG pretgarantijas izpildi. SH šo lūgumu noraidīja, jo vēl bija spēkā ierobežojošie pasākumi.

19. 2013. gada 14. septembrī beidzās SH APG pretgarantijas termiņš. 2014. gada 17. jūlijā beidzās termiņš arī SH PG pretgarantijai, neesot izvirzītai nevienai izpildes prasībai. Kā sekas tam SH lūdza TG atļauju atsaldēt noguldītās summas, sniedzot nepieciešamo gribas izpausmes deklarāciju noguldītāja bankā. TG tomēr atteicās sniegt šo deklarāciju.

20. SH vērsās tiesā ar prasību uzdot TG saistību izpildi uz noguldījuma līguma pamata. Pretprasībā ( 15 ) TG lūdza piespriest SH samaksāt izdevumus, kas saistīti ar konkrēto pretgarantiju saistību uzņemšanos, tostarp Sahara Bank ( 16 ) jau samaksāto summu atmaksu.

21. Pirmās instances tiesa apmierināja SH prasību un atļāva atsaldēt SH labā noguldītās summas. Par šo jautājumu pasludinātais spriedums ir kļuvis galīgs. Kas attiecas uz pretprasību, minētā tiesa to noraidīja tiktāl, ciktāl tajā bija runa par summām, ko TG samaksājusi Sahara Bank, un to apmierināja daļā, kura attiecās uz garantijas komisijas maksām, kas SH jāmaksā TG. Pēc minētās tiesas domām, minētās komisijas maksas bija atlīdzība par pakalpojumu, ko sniegusi saskaņā ar Ungārijas tiesībām dibināta juridiska persona, un tās neietilpa Regulas Nr. 204/2011 piemērošanas jomā. SH tātad tika piespriests samaksāt TG summu 1352713,04 EUR apmērā, ieskaitot nokavējuma procentus. SH, UF un TG – visas pārsūdzēja pirmās instances tiesas pasludināto spriedumu.

22. Apelācijas tiesvedībā pirmās instances tiesas spriedums tika daļēji grozīts un pretprasība tika pilnībā noraidīta. Pirmkārt, apelācijas tiesa, ņemot vērā noguldījuma līgumu, kas grozīja SH un TG sākotnējās vienošanās, atzina šo prasību par nepamatotu un, otrkārt, tā uzskatīja, ka, kamēr attiecībā pret HIB bija spēkā ierobežojošie pasākumi, TG nevarēja sniegt nekādu garantiju un tātad tai nebija tiesību prasīt segt attiecīgās izmaksas. TG iesniedza Kúria (Augstākā tiesa), iesniedzējtiesai, kasācijas sūdzību par apelācijas tiesas pasludināto spriedumu.

23. Minētā tiesa uzskata, ka, lai noteiktu, vai – līgumu virknes ietvaros noslēgtajos garantijas līgumos attiecībā uz bankas garantijas izsniegšanu HIB labā – TG ir tiesības uz to pretgarantiju izmaksu samaksu, kas izdotas pēc SH rīkojuma, ir jāinterpretē Savienības tiesības, it īpaši Regulas Nr. 204/2011 5. un 12. pants, kā arī attiecīgā gadījumā tās 9. pants un Regulas 2016/44 5., 9. un 17. pants.

24. Iesniedzējtiesas nolēmumā ir minēts, ka pamatlietas puses ir vērsušās Eiropas Komisijā (Ārpolitikas instrumentu dienests, IPE), lai saņemtu juridisku situācijas izvērtējumu. 2013. gada 18. novembrīIPE sniedza juridisku atzinumu, saskaņā ar kuru pareiza procedūra bija nedarīt HIB tieši vai netieši pieejamus līdzekļus, nedz izmantot tos šīs iestādes interesēs, jo šī iestāde bija iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā. 2014. gada 10. martā pēc Francijas Pastāvīgās pārstāvniecības Eiropas Savienībā pieprasījuma IPE sniedza otru atzinumu, kurā tas nošķīra “garantijas izpildes prasību” un “maksājumu prasības izpildi”. Pēc IPE domām, ja Regulas Nr. 204/2011 12. pants nav piemērojams, “garantijas izpildes prasība” sarakstā iekļautas struktūras interesēs varēs tikt apmierināta, bet “maksājums prasības izpildei” nevarēs tikt veikts, ja konkrētā struktūra ir iekļauta Regulas Nr. 204/2011 5. pantā minēto pasākumu piemērošanas jomā, ja vien tāds maksājums nevar tikt veikts saskaņā ar minētās regulas 9. pantu.

25. Šādos apstākļos ar 2017. gada 23. marta rīkojumu Kúria (Augstākā tiesa) apturēja tiesvedību pamatlietā un uzdeva šādus prejudiciālus jautājumus: “1. Vai Regulas Nr. 204/2011 vai – attiecīgā gadījumā – Regulas 2016/44 piemērošanas jomā ietilpst pienākumi segt garantijas izmaksas, kas paredzētas dažos līgumu virknes ietvaros noslēgtos pretgarantijas līgumos attiecībā uz bankas garantijas izsniegšanu [HIB] labā: 1.1. ja saskaņā ar pretgarantijas līgumu Eiropas Savienībā reģistrētai bankai ir pienākums segt izmaksas Lībijas bankai, kas ir iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikuma aizliegumu sarakstā; 1.2. ja saskaņā ar pretgarantijas līgumu Eiropas Savienībā reģistrētai bankai ir pienākums segt izmaksas Lībijas bankai, kas nav iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikuma aizliegumu sarakstā, bet bankas garantija ir izsniegta HIB labā, kas ir iekļauta minētajā sarakstā; 1.3. ja pēc grozījumu veikšanas Regulā Nr. 204/2011 ar Regulu Nr. 45/2014 ir aizliegts tieši vai netieši veikt maksājumus jebkādai Lībijas iestādei; 1.4. ja garantijas izmaksu segšanas pienākums izriet no līgumu virknes ietvaros noslēgta pretgarantijas līguma attiecībās starp divām Eiropas Savienībā reģistrētām bankām saistībā ar bankas garantijas izsniegšanu HIB labā; 1.5. ja garantijas izmaksu aprēķins, beidzoties garantijas laikposmam, tika veikts tiesvedībā tiesā pēc Regulas 2016/44 stāšanās spēkā? 2. Ja pirmā jautājuma 1. un 2. punktā minētās garantijas izmaksu atmaksāšanas pienākums ir regulas piemērošanas jomā, vai garantijas izmaksas, kas ir samaksātas Lībijas bankai, kura kādu laiku bija iekļauta III pielikuma aizliegumu sarakstā, saistībā ar garantijas atmaksāt avansa maksājumu un garantijas par darbu pienācīgu izpildi izsniegšanu HIB labā ir uzskatāmas par līdzekļiem, kas tieši vai netieši izmantoti par labu Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā uzskaitītajām juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām? 3. Vai Regulas Nr. 204/2011 12. panta 1. punkta b) apakšpunkts pēc tam, kad šajā regulā tika izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 45/2014 (pirmā jautājuma 3. punkts), ir jāinterpretē tādējādi, ka izmaksas un izdevumi, ko prasa samaksāt Lībijas banka un ko saskaņā ar pretgarantijas līgumu ir samaksājusi Eiropas Savienībā reģistrēta banka, tieši vai netieši ir uzskatāmi par garantijas nodrošinātām prasībām? 4. Vai par personu vai vienību Regulas Nr. 204/2011, redakcijā, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 45/2014, 12. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, – kas darbojas ar šī 12. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā minētās personas, vienības vai struktūras starpniecību vai tās uzdevumā, – ir jāuzskata Eiropas Savienībā reģistrēta banka, kurai saskaņā ar līgumu virknes ietvaros noslēgto pretgarantijas līgumu attiecībā uz bankas garantijas izsniegšanu HIB labā ir pienākums samaksāt Lībijas bankai garantijas izmaksas (pirmā jautājuma 4. punkts)? Vai garantijas izmaksas, kuras minētā banka prasa samaksāt citai Eiropas Savienībā reģistrētai bankai, tieši vai netieši ir uzskatāmas par garantijas nodrošinātām prasībām? 5. Vai Regulas Nr. 204/2011 9. pantā paredzētā nepiemērošanas klauzula ir attiecināma uz jebkuru maksājumu? 6. Tā kā garantijas izmaksu aprēķins tika veikts pēc tam, kad stājās spēkā Padomes Regula 2016/44, ar ko tika atcelta Regula Nr. 204/2011, bet kurā būtībā ir identiskas tiesību normas (pirmā jautājuma 5. punkts), vai strīda starp pusēm atrisināšanai ir piemērojama Regula 2016/44 un vai šīs regulas 17. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Lībijas bankas prasības segt izmaksas un izdevumus, kuras saskaņā ar pretgarantijas līgumu ir samaksājusi Eiropas Savienībā reģistrēta banka, tieši vai netieši ir uzskatāmas par garantijas nodrošinātām prasībām? Vai Eiropas Savienībā reģistrēta banka, kurai saskaņā ar līgumu virknes ietvaros noslēgto pretgarantijas līgumu attiecībā uz bankas garantijas izsniegšanu HIB labā ir pienākums samaksāt garantijas izmaksas Lībijas bankai, ir uzskatāma par tādu personu vai vienību šīs regulas 17. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, kas darbojas ar šī 17. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā minētās personas, vienības vai struktūras starpniecību vai tās uzdevumā? Vai garantijas izmaksas, kuras minētā banka prasa samaksāt citai Eiropas Savienībā reģistrētai bankai, tieši vai netieši ir uzskatāmas par garantijas nodrošinātām prasībām?”

26. UF, SH, TG, Itālijas, Vācijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus saskaņā ar Tiesas statūtu 23. pantu un, izņemot Itālijas valdību, sniedza mutvārdu apsvērumus 2018. gada 23. aprīļa tiesas sēdē.

III. Analīze

A. Ievada apsvērumi

27. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Kúria (Augstākā tiesa) nav nekādu saprātīgu šaubu par to, ka pretgarantiju atbrīvošana – tātad, atbrīvošana, kas nekad nav tikusi veikta un kas vairs nav iespējama, jo pretgarantiju termiņš ir beidzies –, bija aizliegta uz Regulas Nr. 204/2011 pamata, vismaz laikposmā, kad HIB bija iekļauta minētajā sarakstā. Tāpēc Tiesai šāds jautājums netiek uzdots.

28. Toties Kúria (Augstākā tiesa) jautā Tiesai, kā nolūkā piemērot Savienības attiecībā pret Lībiju noteiktos embargo pasākumus ir vērtējami: – maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic tādas Lībijas bankas labā, kura ir iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā, lai vēlāk segtu izmaksas par garantijas sniegšanu tādas vienības labā, kas arī ir iekļauta minētajā sarakstā; – maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic tādas Lībijas bankas labā, kura nav iekļauta Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos, lai vēlāk segtu izmaksas par garantijas sniegšanu tādas vienības labā, kas ir iekļauta minētajos sarakstos; – maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic kādas citas Savienībā reģistrētas bankas labā, lai vēlāk segtu izmaksas par pretgarantijas sniegšanu tādas Lībijas bankas labā, kura nav iekļauta Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos, lai izdotu garantiju tādas vienības labā, kas pēc šīs izdošanas ir iekļauta minētajos sarakstos.

29. Par katru no šīm maksājumu kategorijām Tiesai būs jānosaka, vai tie ietilpst Regulā Nr. 204/2011 vai Regulā 2016/44 noteikto aizliegumu piemērošanas jomā.

30. Savukārt valsts tiesas [Kùria (Augstākā tiesa) vai tiesas, kas izskata lietu pēc būtības] ziņā būs noteikt, vai, pamatojoties uz SH un TG starpā noslēgtajiem pretgarantijas līgumiem, uz noguldījuma līgumu un uz minētajiem līgumiem piemērojamajām tiesībām, TG ir tiesības saņemt no SH pēc tās rīkojuma izdoto pretgarantiju izmaksu samaksu (vai kaut kāda veida kaitējuma atlīdzību vai kompensāciju par netaisnu iedzīvošanos) attiecībā uz laikposmu, kad HIB bija iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā, lai gan tās nosaukums saistībā ar TG sniegtajām APG pretgarantijām tika svītrots no minētā saraksta tikai pēc to termiņa beigām un lai gan ierobežojošo pasākumu noteikšana ir mainījusi TG pakļautību izpildes riskam.

B. Pirmais prejudiciālais jautājums, pirmā jautājuma 1. punkts un otrais prejudiciālais jautājums – maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic tādas Lībijas bankas labā, kura ir iekļauta Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā, lai vēlāk segtu izmaksas par garantijas sniegšanu tādas vienības labā, kas arī ir iekļauta minētajā sarakstā

31. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu un pirmā jautājuma 1. punktu, kas jāskata kopā ar otro prejudiciālo jautājumu daļā, kurā tas attiecas uz minēto pirmā jautājuma 1. punktu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos kā pamatlietā izmaksas ( 17 ), kas TG bija jāmaksā Sahara Bank par APG un PG garantiju sniegšanu HIB labā, laikposmā, kad Sahara Bank bija iekļauta sarakstā, ietilpst Regulas Nr. 204/2011 vai Regulas 2016/44 piemērošanas jomā un ir aizliegtas uz minēto regulu attiecīgo noteikumu pamata.

32. Vispirms ir jāprecizē, ka, tā kā runa ir par maksājumiem, kas bija veicami laikā, kad spēkā bija Regula Nr. 204/2011, un tā kā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai minētie maksājumi ietilpa Savienības embargo pasākumu pret Lībiju piemērošanas jomā brīdī, kad tie bija jāmaksā, atbildes sniegšanai uz minētās tiesas uzdoto jautājumu nozīme ir tikai Regulai Nr. 204/2011.

33. Ievērojot šos apsvērumus, konkrētie maksājumi ir iekļaujami minētās regulas piemērošanas jomā, ja uz tiem var tikt attiecināts kāds no regulas 5. panta 2. punktā paredzētajiem gadījumiem, proti, ja tie nozīmē tieši vai netieši “darīt pieejamus” līdzekļus vai saimnieciskos resursus minētās regulas II un III pielikumā uzskaitītām juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai “izmantot” līdzekļus vai saimnieciskos resursus šādu subjektu interesēs.

34. Nav šaubu, ka tādu naudas summu maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai ir jāmaksā minētajos pielikumos iekļautai vienībai, lai segtu garantijas sniegšanas izmaksas, izpildes gadījumā nozīmē “tieši darīt pieejamus līdzekļus” Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punkta izpratnē un tāpēc ietilpst tās piemērošanas jomā. Apstāklis, ka minētie maksājumi iekļaujas darījumu kopumā, ko raksturo ekonomiskais līdzsvars starp pakalpojumu un atlīdzību, un veido pirms Regulas Nr. 204/2011 stāšanās spēkā noslēgta līguma izpildes aktus, kā Tiesa jau paskaidrojusi, neļauj pats par sevi izslēgt tos no minētās regulas un tajā noteikto aizliegumu piemērošanas jomas ( 18 ).

35. Vēl jo vairāk rodas jautājums par to, vai minētie maksājumi varēja tikt veikti, veicot pārskaitījumu uz kādu iesaldētu Sahara Bank kontu Regulas Nr. 204/2011 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, uz kura pamata minētās regulas 5. panta 2. punkts nav piemērojams maksājumiem, kuri ir maksājami saistībā ar līgumiem, kas noslēgti pirms saņēmēja iekļaušanas minētās regulas II un III pielikumā ietvertajos sarakstos, ja tie arī ir iesaldēti. Runājot par šāda jautājuma nozīmību pamatlietas atrisināšanai, lūdzu skatīt atbildi uz piekto prejudiciālo jautājumu par Regulas Nr. 204/2011 9. panta interpretāciju.

C. Pirmais prejudiciālais jautājums, pirmā jautājuma 2. punkts un otrais prejudiciālais jautājums – maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic tādas Lībijas bankas labā, kura nav iekļauta Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos, lai vēlākā laikā segtu izmaksas par garantijas sniegšanu tādas iestādes labā, kas ir iekļauta minētajos sarakstos

36. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu, pirmā jautājuma 2. punktu, kas jāskata kopā ar otro prejudiciālo jautājumu daļā, kurā tas attiecas uz minēto pirmā jautājuma 2. punktu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos kā pamatlietā izmaksas, kas TG bija jāmaksā Sahara Bank par APG un PG garantiju sniegšanu HIB labā, laikposmā pēc Sahara Bank svītrošanas no Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertā saraksta, ietilpst minētās regulas un Regulas 2016/44 piemērošanas jomā un ir aizliegtas. To pašu iemeslu, kas norādīti šo secinājumu 32. punktā, dēļ, lai atbildētu uz šo jautājumu, nozīme ir tikai Regulai Nr.°204/2011.

37. Tādu naudas summu maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai ir jāmaksā saskaņā ar Lībijas tiesībām dibinātai juridiskai personai, kura nav iekļauta Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos, atšķirībā no pirmā prejudiciālā jautājuma 1. punktā aplūkotā gadījuma, to izpildes gadījumā nenozīmē “tieši darīt pieejamus līdzekļus” Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punkta izpratnē.

38. Kas attiecas uz darbību “netieši darīt pieejamus” ( 19 ) līdzekļus tās pašas tiesību normas izpratnē, tā varētu iestāties tad, ja naudas summas – šo maksājumu priekšmets – būtu nodotas minētajos sarakstos iekļautai fiziskajai personai, vienībai vai struktūrai, vai arī gadījumā, ja starp kādu no šiem subjektiem un saskaņā ar Lībijas tiesībām dibinātu juridisko personu – maksājuma saņēmēju pastāvētu tāda juridiska vai finansiāla saikne (piemēram, īpašumtiesību vai kontroles saikne) ( 20 ), kas minētajam subjektam ļautu iegūt varu rīkoties ar konkrētajām summām.

39. Es tomēr sliecos izslēgt, ka pamatlietas apstākļos būtu iestājies kāds no šiem gadījumiem. No vienas puses, summām – pamatlietā aplūkojamo maksājumu priekšmetam –, kas ir paredzētas kādai bankai par garantijas izsniegšanu radušos izmaksu segšanai un ir atlīdzība par šīs bankas sniegtajiem pakalpojumiem, principā ir paredzēts palikt šīs bankas kasēs. Turklāt, lai gan valsts tiesas ziņā ir galīgi izslēgt šādu apstākli, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka summas, ko TG samaksājusi Sahara Bank, lai segtu HIB labā izdoto APG un PG garantiju sniegšanas izmaksas, kaut kā būtu nonākušas HIB rīcībā.

40. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka starp Sahara Bank un HIB pastāvētu šo secinājumu 38. punktā aprakstītā saikne. Tomēr arī šajā gadījumā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tas tā tiešām ir.

41. Izslēdzot līdzekļu tiešu vai netiešu nodošanu rīcībā, ir jāpārbauda, vai konkrētie maksājumi ir līdzekļu “izmantošana” Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos iekļauta subjekta interesēs minētās regulas 5. panta 2. punkta izpratnē, ciktāl tie ir paredzēti, lai vēlāk segtu izmaksas par garantijas sniegšanu tādas iestādes labā, kas garantijas līguma darbības laikā bija iekļauta minētajos sarakstos.

42. Tas, manuprāt, tā būtu, ja izrādītos – pamatojoties uz nolīgumiem, kas pirms embargo stāšanās spēkā noslēgti starp Savienībā reģistrētu banku kā nosūtītāju un Lībijas banku, kas sniegusi garantiju, kā arī pamatojoties uz iespējamiem šādu nolīgumu grozījumiem, kas izdarīti pēc embargo stāšanās spēkā, – ka minētie maksājumi tieši vai netieši ietekmē saņēmēja iespēju saņemt no Lībijas bankas garantijas izpildi ( 21 ) vai arī veido Savienībā reģistrētās bankas veiktu tādu izmaksu uzņemšanos, kas saskaņā ar līgumu būtu jāsedz saņēmējam ( 22 ).

43. Tā, piemēram, gadījumā, kad garantijas izpildes tiesības pilnīgi vai daļēji ir atkarīgas no to summu iemaksas, kas norunātas kā atlīdzība par tās sniegšanu, vai gadījumā, kad abas bankas embargo spēkā esamības laikā ir vienojušās pagarināt garantijas termiņu, maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai ir jāmaksā Lībijas bankai, lai segtu ar garantijas izsniegšanu vai pagarināšanu saistītās izmaksas, ietilptu Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punktā minētajā aizliegumā. Šo maksājumu summas būtu vērstas uz to, lai šīs regulas II un III pielikumā ietvertajos sarakstos iekļautam subjektam nodrošinātu tiesības izpildīt garantiju vai šāda subjekta labā saglabāt garantijas spēkā esamību pēc sākotnēji noteiktā termiņa beigām, un tādējādi tiktu izmantotas viņa interesēs ( 23 ).

44. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, ja nav iestājušies specifiskie šo secinājumu 38. un 42. punktā minētie gadījumi, maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos neiekļautas Lībijas bankas labā, lai vēlāk segtu izmaksas par garantijas sniegšanu tāda subjekta labā, kas garantijas līguma darbības laikā ir iekļauts minētajos sarakstos, neveido nevienu no Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punktā aplūkotajiem gadījumiem un, ja vien tie neiekļaujas darbībās, kas vērstas uz minētajā tiesību normā noteikto aizliegumu apiešanu, minētā panta 3. punkta izpratnē ( 24 ) nav aizliegti, piemērojot šo punktu.

45. It īpaši es uzskatu, ka tikai tas apstāklis vien, ka saistītu līgumu virknei, kas noslēgta starp dažādiem iesaistītajiem subjektiem pirms embargo stāšanās spēkā, kā arī darījumam tā kopumā galīgais mērķis ir atļaut Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā iekļautam subjektam saņemt bankas garantiju, nav pats par sevi pietiekams, lai uzskatītu par aizliegtu minētās regulas 5. panta 2. punkta izpratnē jebkuru maksājumu, kas veikts šā darījuma ietvaros.

46. Katrā ziņā, lai galīgi izslēgtu Regulas Nr. 204/2011 5. panta piemērošanu konkrētajiem maksājumiem, valsts tiesai, pamatojoties uz TG un Sahara Bank starpā noslēgto vienošanos un ievērojot tās garantijas veidu, ko Sahara Bank sniegusi HIB, ir jāveic vajadzīgās pārbaudes.

D. Pirmais prejudiciālais jautājums un pirmā jautājuma 4. punkts – maksājumi, kas Savienībā reģistrētai bankai jāveic kādas citas Savienībā reģistrētas bankas labā, lai vēlāk segtu izmaksas par pretgarantijas sniegšanu tādas Lībijas bankas labā, kura nav iekļauta Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos, lai izsniegtu garantiju tādas iestādes labā, kas pēc šīs izsniegšanas ir iekļauta minētajos sarakstos

47. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu un pirmā jautājuma 4. punktu Kúria (Augstākā tiesa) būtībā jautā, vai tādos apstākļos kā pamatlietā maksājumi par izmaksām ( 25 ), ko SH ir apņēmusies samaksāt TG par pretgarantiju izsniegšanu Sahara Bank labā – kuru mērķis ir atļaut šai bankai sniegt APG un PG garantijas HIB labā –, ietilpst Regulas Nr. 204/2011 vai Regulas 2016/44 piemērošanas jomā un ir aizliegtas uz šo regulu attiecīgo noteikumu pamata. Arī šajā gadījumā, lai sniegtu atbildi uz jautājumu, nozīme ir tikai Regulai Nr. 204/2011, kas bija spēkā, kad minētie maksājumi bija jāmaksā saskaņā ar līgumu.

48. Ņemot vērā funkcionālo saikni, kas, lai gan tām ir autonoms raksturs, pastāv starp pretgarantijām, ko TG pēc SH norādījuma sniegusi Sahara Bank, un garantijām, ko Sahara Bank sniegusi HIB, šo secinājumu 38.–46. punktā izdarītie apsvērumi ir piemērojami, mutatis mutandis, arī maksājumiem, kas aplūkoti šajā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu daļā, neatkarīgi no apstākļa, ka šie maksājumi tiek veikti starp bankām, kas abas ir reģistrētas Savienībā. Tāpēc šoreiz es tikai lūdzu skatīt minētos apsvērumus.

E. Pirmais prejudiciālais jautājums, pirmā jautājuma 3. punkts, trešais, ceturtais un sestais prejudiciālais jautājums – Regulas Nr. 204/2011 12. panta un Regulas 2016/44 17. panta iedarbība

49. Regulā Nr. 204/2011 jau no paša sākuma ( 26 ) 12. pantā bija ietverta tā dēvētā “no claims clause” jeb klauzula par prasību nepiemērošanu, kuras piemērošanas joma tika grozīta ar Regulu Nr. 45/2014, lai pielāgotu to Padomes praksei ierobežojošo pasākumu jomā ( 27 ), un tagad tā ir ietverta Regulas 2016/44 17. pantā.

50. Ar minēto klauzulu, kas iekļauta lielākajā daļā Savienības juridisko instrumentu, ar kuriem tiek noteikti ierobežojoši pasākumi ( 28 ), ir izvirzīts mērķis novērst, ka subjekti, kurus skar ierobežojošie pasākumi, Lībijas valdība vai tās emanācijas un, vispārīgi, Lībijas personas, vienības un struktūras, var saņemt kompensāciju par embargo negatīvajām sekām, kā arī aizsargāt ekonomikas dalībniekus no pretenzijām, ko pret viņiem var izvirzīt Lībijas partneri uz to līgumu pamata, kuru izpildi ir ietekmējuši minētie pasākumi, vai saistībā ar tiem ( 29 ).

51. Ievērojot tās atšķirīgo mērķi, Regulas Nr. 204/2011 12. pantā minētā klauzula par prasību nepiemērošanu nepārklājas ar šīs regulas 5. panta 2. punktā noteiktajiem aizliegumiem, bet tai ir sava atsevišķa piemērošanas joma. Tādējādi, izņemot tādu prasījumu gadījumu, ko izvirzījuši Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā minētajos sarakstos iekļauti subjekti un kas aplūkots minētās regulas 12. panta [1. punkta] a) apakšpunktā, to prasījumu izpilde, kuri ietilpst šā panta piemērošanas jomā, principā neveido līdzekļu vai saimniecisko resursu darīšanas par pieejamiem vai izmantošanas darbību, kas aizliegta ar minēto 5. panta 2. punktu. Atšķirīga interpretācija atņemtu šim pantam jebkādu lietderīgo iedarbību.

52. Konsekventi savai funkcijai minētā klauzula arī var izraisīt ietekmi ne tikai tik ilgi, kamēr ilgst ierobežojošie pasākumi, bet arī pēc to atcelšanas. Ja šī klauzula tiek paturēta spēkā, tās darbība paliek spēkā arī pēc embargo pasākumu beigām ( 30 ), padarot nepieņemamas tās prasības, kuru mērķis ir saņemt kaitējuma atlīdzību par provizorisku vai galīgu līguma neizpildi, ko izraisījusi šādu pasākumu stāšanās spēkā.

53. Tāpēc klauzulas par prasību nepiemērošanu mērķis ir precizēt, kā embargo pasākumi iespaido pirms minēto pasākumu veikšanas noslēgtos līgumus, tās piemērošanas jomas ietvaros atzīstot parādnieka labā, kuram pakalpojuma sniegšana ir kļuvusi pilnīgi vai daļēji, provizoriski vai galīgi neiespējama, atbrīvojuma sekas, kuras civiltiesībās sasaistās ar nepārvaramas varas gadījumiem, kuri ir atkarīgi no “factum principis” iestāšanās. Ja embargo provizoriskais raksturs principā nosaka tikai pirms tā spēkā stāšanās noslēgto līgumu “paralīzi”, nevis izbeigšanu, – ar tādām sekām, ka pakalpojumus, kuru sniegšanas termiņš starplaikā nav beidzies un kuru izpilde nav kļuvusi galīgi neiespējama, ir jāspēj sniegt pēc ierobežojošo pasākumu atcelšanas –, klauzulas par prasību nepiemērošanu esamība pat pēc embargo apturošo seku izbeigšanās padara par nepieņemamām prasības, kuru mērķis ir saņemt atlīdzību par tādu līgumu vai darījumu neizpildi, kuru izpildi ir ietekmējuši šie pasākumi, atsevišķos gadījumos faktiski izraisot vēl spēkā esošo attiecību zudumu ( 31 ).

54. Garantijas un pretgarantijas, kas sniegtas saistībā ar kādu, piemēram, būvdarbu vai pakalpojumu, līgumu, kura izpildi ir iespaidojuši ar Regulu Nr. 204/2011 noteiktie ierobežojošie pasākumi, ir konkrēti norādītas minētās regulas 12. pantā un tagad Regulas 2016/44 17. pantā kā “prasību” avots, ko saskaņā ar minēto tiesību normu nedrīkst apmierināt. Tādējādi neatkarīgi no to autonomā rakstura attiecībā pret pamatlīgumu, par ko tās sniegtas, tādu garantiju (vai pretgarantiju) Regulas Nr. 204/2011 12. panta [1. punkta] a) līdz c) apakšpunktā un tagad Regulas 2016/44 17. pantā uzskaitīto subjektu veikta izpilde ir aizliegta ( 32 ) saskaņā ar minētajiem pantiem, ja izrādās, ka pamatlīguma izpildi ir iespaidojuši ar minēto regulu noteiktie pasākumi.

55. Neatkarīgi no to saiknes ar pamatlīgumu garantijas un pretgarantijas arī pašas par sevi ir līgumi, kurus var skart saskaņā ar Regulas Nr. 204/2011 12. pantu ar šo regulu noteiktie ierobežojošie pasākumi.

56. Embargo stāšanās spēkā tā darbības laikā nobloķē iespēju saņēmējiem, kurus skar minētie pasākumi (vai subjektiem, kuri ir iekļauti Regulas Nr. 204/2011 12. pantā uzskaitītajās kategorijās), pildīt garantiju vai pretgarantiju un tātad liedz garantam (vai pretgarantam) sniegt savu pakalpojumu. Turklāt garantiju un pretgarantiju pagarināšana ir aizliegta ar minēto 12. pantu un, ja tā tiktu atļauta, tā, kā jau redzējām, būtu Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punktā minētā aizlieguma pārkāpums. Atrodoties neiespējamības stāvoklī sniegt savu pakalpojumu nepārvaramas varas dēļ, garants (vai pretgarants) tātad ir atbrīvots no atbildības par savu saistību neizpildi un uz visu laikposmu, kurā paliek spēkā ierobežojošie pasākumi un klauzula par prasību nepiemērošanu ( 33 ). Ja garantijas vai pretgarantijas termiņš beidzas pirms embargo beigām, tiesību subjekts tiek galīgi atbrīvots no savām saistībām. Savukārt, pat pieļaujot, ka embargo pasākumu veikšanas rezultātā izpildes gaitā esošie līgumi tiek tikai apturēti, autonomo uz noteiktu laikposmu parakstīto garantiju spēkā esamības uzturēšana pēc sākotnēji noteiktā termiņa beigām ir jāizslēdz ( 34 ).

57. Lai gan tās nav aplūkotas Regulas Nr. 204/2011 12. pantā, komisijas maksas un citas izmaksas saistībā ar bankas garantijas vai pretgarantijas izsniegšanu var ietilpt minētā panta piemērošanas jomā gadījumā, ja garantijas vai pretgarantijas līguma, uz kuru tās attiecas, izpildei šķēršļus liek ar minēto regulu noteiktie pasākumi, un subjektu, kuri iekļauti minētajā tiesību normā uzskaitītajās kategorijās, veikts šādu komisijas maksu un izmaksu samaksas prasījums tātad var veidot avansa prasījumu “saistībā ar līgumiem, kuru izpildi iespaidojuši” minētie pasākumi ( 35 ).

58. Konkrētajā gadījumā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai un kā Regulās Nr. 204/2011 un 2016/44 paredzētā klauzula par prasību nepiemērošanu ir piemērojama prasījumiem, ko TG izvirzījusi pret SH. Šim vērtējumam, manuprāt, ir jānotiek uz šādu kritēriju pamata.

59. Pirmkārt, lai noteiktu, kāda klauzulas versija ratione temporis ir piemērojama pamatlietā aplūkotajiem maksājumiem, ir jānošķir summas, ko TG samaksājusi Sahara Bank un kuru atmaksu TG prasa no SH, un summas, kas SH jāmaksā TG galvenokārt kā komisijas maksa par APG un PG pretgarantiju izsniegšanu. Pirmās kategorijas ietvaros tālāk ir jānošķir maksājumi, kas veikti laikposmā no Regulas Nr. 204/2011 spēkā stāšanās dienas līdz Regulas Nr. 45/2014 spēkā stāšanās dienai (2014. gada 22. janvāris), un maksājumi, kas veikti no minētās dienas līdz Sahara Bank sniegto garantiju termiņa beigu dienai. Pirmajiem ir piemērojama Regulas Nr. 204/2011 12. panta sākotnējā redakcija, bet otrajiem – ar Regulu Nr. 45/2014 grozītā redakcija. Es savukārt neuzskatu, ka jebkuram no minētajiem maksājumiem būtu piemērojama Regula 2016/44. Nolūkā noteikt, vai minētie maksājumi bija vai nebija aizliegti, nozīme ir tiesībām, kas bija piemērojamas maksājumu veikšanas brīdī, piemērojot klauzulu par prasību nepiemērošanu, nevis brīdī, kad tiesā tiek prasīts atmaksāt attiecīgās summas. Savukārt, kas attiecas uz komisijas maksām, kas SH bija jāmaksā TG, bet kas netika samaksātas, nozīme ir brīdim, kurā tiek prasīta to izmaksa, un tātad ir piemērojama Regula 2016/44, kuras 17. pantam turklāt ir tāds pats saturs kā Regulas Nr. 204/2011 12. pantam.

60. Otrkārt, nav šaubu, ka Sahara Bank ietilpst Regulas Nr. 204/2011, redakcijā, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 45/2014, 12. panta [1. punkta] b) apakšpunktā minēto subjektu kategorijā un ka tāpēc maksājumi, ko TG tai veikusi pēc minētā grozījuma stāšanās spēkā, ir iekļaujami minētajā pantā noteiktā aizlieguma piemērošanas jomā, ja ir izpildīti pārējie šā panta nosacījumi. Taču, kā Komisija pareizi uzsvērusi savos rakstveida apsvērumos, to pašu nevar teikt par minētā panta redakciju pirms grozījumiem. Šajā sakarā valsts tiesai ir jāveic vajadzīgās pārbaudes, lai konstatētu, vai pamatlietas apstākļos var uzskatīt, ka Sahara Bank kā kreditori saistībām samaksāt izmaksas, kas saistītas ar garantijas sniegšanu HIB labā, pamatojoties uz līgumu, kas noslēgts ar TG, var uzskatīt par “personu vai vienību, kas izvirza prasījumus ar [Lībijas valdības] starpniecību vai tās labā”. Pretējā gadījumā nevar uzskatīt, ka maksājumi, ko TG veikusi Sahara Bank laikposmā pirms Regulas Nr. 45/2014 stāšanās spēkā, būtu veikti, pārkāpjot Regulas Nr. 204/2011 12. pantā minēto aizliegumu. Iespējamība uzskatīt, ka pamatlietas apstākļos TG ietilpst definīcijā, kas noteikta šā panta sākotnējā redakcijā, vai ietilpst minētā panta 1. punkta c) apakšpunktā, redakcijā, kas grozīta ar Regulu Nr. 45/2014, aplūkoto subjektu kategorijā vai Regulas 2016/44 17. pantā aplūkoto subjektu kategorijā, man savukārt šķiet, ir jāizslēdz saknē. Pirmkārt, kā to pareizi norādījusi Vācijas valdība, tikai tas apstāklis vien, ka kādu Savienībā reģistrētu banku garantijas līgums saista ar kādu Lībijas banku, neļauj pats par sevi uzskatīt, ka šī Savienības banka, prasot kādai trešajai Savienībā reģistrētai bankai, ar kuru to saista pretgarantijas līgums, Lībijas bankai samaksāto garantijas izmaksu atmaksu, rīkojas šīs Lībijas bankas vārdā. Otrkārt, kad, kā es to jau izdarīju šo secinājumu 44. punktā, ir noraidīts arguments, atbilstīgi kuram ikviens pamatlietā aplūkojamo garantijas un pretgarantijas līgumu virknes ietvaros izvirzītais prasījums ir uzskatāms par “prettiesisku” tā apstākļa dēļ, ka tas veicinot galīgo mērķi sniegt garantiju Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā minētajos sarakstos iekļautam subjektam, TG izvirzīto prasījumu samaksāt komisijas maksas saistībā ar pretgarantijas līgumu, kas noslēgts ar SH, nevar uzskatīt ne par ko citu kā vien par Savienības uzņēmēja prasījumu, ko tas izvirzījis savās ekskluzīvās interesēs, lai saņemtu atlīdzību par citam Savienības uzņēmējam sniegtiem pakalpojumiem.

61. Visbeidzot, valsts tiesai ir jākonstatē, kā ar Regulu Nr. 204/2011 noteiktie ierobežojošie pasākumi ir iespaidojuši pamatlietā aplūkojamos garantijas un pretgarantijas līgumus, lai izvērtētu, vai uz TG pamatlietā izvirzītajiem prasījumiem, kam uz iepriekšējā punktā noteiktā precizējuma pamata būtu jāietilpst minētās klauzulas piemērošanas jomā, attiecas tajā paredzētais aizliegums. Šajā sakarā es tikai norādu, ka, protams, ir iespējams, ka šo faktu noskaidrošanas laikā valsts tiesa secina, ka ar Regulu Nr. 204/2011 ieviestie pasākumi nevarēja iespaidot garantijas, ko Sahara Bank sniegusi HIB labā un kuras izsniegšana ir priekšnoteikums maksājumiem, ko TG veic Lībijas bankai, izpildi un pastāvošās saiknes starp TG un SH starpā noslēgtajiem pretgarantijas līgumiem dēļ – atmaksu, kas SH jāveic TG. Tomēr tas, pēc minētās tiesas domām, neļaujot automātiski izslēgt TG izvirzītos prasījumus no klauzulas par prasību nepiemērošanu piemērošanas jomas, jo ar Regulu Nr. 204/2011 noteiktie ierobežojošie pasākumi, bez šaubām, ir iespaidojuši savstarpēji atkarīgu līgumu virkni, kurā ietilpa TG un Sahara Bank starpā noslēgtais līgums, un tātad garantijas “darījumu” tā kopumā. Šajā sakarā norādu, ka minētais 12. pants attiecas konkrēti ne tikai uz “līgumiem”, kurus ir iespaidojuši ar Regulu Nr. 204/2011 noteiktie pasākumi, bet arī uz ikvienu “darījumu”, ko ir skāruši minētie pasākumi.

F. Piektais prejudiciālais jautājums – Regulas Nr. 204/2011 9. panta iespējama piemērošana

62. Ar piekto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai jautā, vai maksājumi, par kuriem ir pamatlieta, vai daži no tiem ietilpst minētās regulas 9. pantā paredzētās atkāpes no Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punkta piemērošanas jomā.

63. Šajā sakarā vispirms norādu, ka atbilstoši šī panta 1. punktam minētā atkāpe – kas, kā to pareizi norādījusi Komisija savos apsvērumos, vienalga neļauj autorizēt maksājumus, kuri uzskatāmi par tādiem, ar ko tiek pārkāpta klauzula par prasību nepiemērošanu, – attiecas uz maksājumiem, ko paredzēts veikt uz kontiem, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 204/2011 5. panta 1. punktā paredzētie iesaldēšanas pasākumi, proti, uz kontiem, kas pieder minētās regulas II un III pielikumā ietvertajos sarakstos iekļautām personām, vienībām vai struktūrām. Tāpēc attiecībā uz pamatlietu tikai maksājumi HIB vai Sahara Bank labā, kas veikti vai bija veicami laikposmā, kad tās bija iekļautas Regulas Nr. 204/2011 III pielikumā ietvertajā sarakstā, būtu iekļaujami minētās regulas 9. panta 1. punkta piemērošanas jomā. No vienas puses, pamatlieta nav par maksājumiem HIB labā, no otras puses – šķiet, puses ir vienisprātis, ka TG nav veikusi Sahara Bank labā nevienu maksājumu laikposmā, kad tā bija iekļauta minētajā sarakstā ( 36 ). No tā izriet, ka TG pamatlietā izvirzītie prasījumi neattiecas uz to maksājumu summām, kas, iespējams, būtu varējuši ietilpt Regulas Nr. 204/2011 9. panta piemērošanas jomā.

IV. Secinājumi

64. Pamatojoties uz iepriekš izklāstīto apsvērumu kopumu, iesaku Tiesai uz Kùria (Augstākā tiesa, Ungārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: “1) Padomes Regulas (ES) Nr. 204/2011 (2011. gada 2. marts) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā 5. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka: – notiek aizliegta līdzekļu darīšana par pieejamiem, ja Savienībā reģistrēta banka samaksā minētās regulas III pielikumā ietvertajā sarakstā iekļautai Lībijas bankai izmaksas par garantijas izsniegšanu tādas iestādes labā, kas arī ir iekļauta minētajā sarakstā; – nenotiek aizliegta līdzekļu darīšana par pieejamiem vai izmantošana, ja Savienībā reģistrēta banka samaksā Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos neiekļautai Lībijas bankai izmaksas par garantijas izsniegšanu tādas iestādes labā, kas ir iekļauta minētajos sarakstos, ar nosacījumu, ka: – maksājumos pārskaitītās naudas summas netiek nodotas nevienai minētajos sarakstos iekļautai fiziskajai personai, vienībai vai struktūrai; – starp kādu no šiem subjektiem un saskaņā ar Lībijas tiesībām dibinātu juridisko personu – maksājuma saņēmēju nepastāv tāda juridiska vai finansiāla saikne, kas ļautu minētajam subjektam iegūt varu rīkoties ar konkrētajām summām; – minētie maksājumi tieši vai netieši neiespaido Lībijas iestādes – saņēmējas iespēju saņemt no Lībijas bankas garantijas izpildi un neveido situāciju, ka Savienībā reģistrētajai bankai ir jāuzņemas izmaksas, kas saskaņā ar līgumu būtu sedzamas minētajai vienībai; – ar tiem pašiem nosacījumiem nenotiek aizliegta līdzekļu darīšana par pieejamiem vai izmantošana, ja viena Savienībā reģistrēta banka samaksā kādai citai Savienībā reģistrētai bankai izmaksas par pretgarantijas izsniegšanu Regulas Nr. 204/2011 II un III pielikumā ietvertajos sarakstos neiekļautas Lībijas bankas labā, lai izsniegtu garantiju tādas iestādes labā, kas pēc šīs izsniegšanas ir iekļauta minētajos sarakstos. 2) Regulas Nr. 204/2011, redakcijā pirms grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 45/2014, un redakcijā pēc grozījumiem, 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka prasījums samaksāt izmaksas saistībā ar garantijas vai pretgarantijas izsniegšanu nav izslēgts no minētajā pantā paredzētās klauzulas par prasību nepiemērošanu, ja šo prasījumu izvirza kāds no šajā pantā minētajiem subjektiem un ja ar Regulu Nr. 204/2011 noteiktie pasākumi ir tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji iespaidojuši garantijas vai pretgarantijas līguma izpildi vai darījumu, kurā minētais līgums iekļaujas. 3) Regulas Nr. 204/2011, redakcijā, kas grozīta ar Regulu Nr. 45/2014, 12. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienībā reģistrēta banka, kurai saskaņā ar līgumu virknes ietvaros noslēgtu pretgarantijas līgumu attiecībā uz bankas garantijas sniegšanu kādas Lībijas vienības labā ir jāmaksā Lībijas bankai garantijas sniegšanas izmaksas, neietilpst minētās tiesību normas c) apakšpunktā minēto subjektu kategorijā, ja nav elementu, kas liktu secināt, ka tā rīkojas šīs Lībijas bankas vārdā vai tās uzdevumā. 4) Regulas Nr. 204/2011 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams tādiem maksājumiem, kādi tiek aplūkoti pamatlietā un kas ir veikti vai ir veicami tādu subjektu labā, kurus neskar ar minēto regulu noteiktie ierobežojošie pasākumi.”

( 1 ) Oriģinālvaloda – itāļu.

( 2 ) OV 2011, L 58, 1. lpp.

( 3 ) Padomes Regula (ES) 2016/44 (2016. gada 18. janvāris) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā un ar ko atceļ Regulu (ES) Nr. 204/2011 (OV 2016, L 12, 1. lpp.).

( 4 ) Padomes Lēmums 2011/137/KĀDP (2011. gada 28. februāris) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā (OV 2011, L 58, 53. lpp.). Šis lēmums tika atcelts ar konsolidēto Lēmumu (KĀDP) 2015/1333, ko Padome pieņēma 2015. gada 31. jūlijā (OV 2015, L 206, 34. lpp.).

( 5 ) Pieņemta 2011. gada 26. februārī.

( 6 ) Skat. Regulas Nr. 204/2011 1. apsvērumu.

( 7 ) Regulas Nr. 204/2011 6. panta 1. un 2. punktā ir noteikts, ka “1. Regulas II pielikumā iekļauj fiziskas un juridiskas personas, vienības un struktūras, ko norādījusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome vai Sankciju komiteja saskaņā ar ANO DPR 1970 (2011) 22. punktu. 2. Regulas III pielikumā iekļauj fiziskas un juridiskas personas, vienības un struktūras, kuras nav min[ē]tas II pielikumā un kuras saskaņā ar [..] Lēmuma 2011/137/KĀDP 6. panta 1. punktu Padome apzinājusi kā personas un vienības, kuras ir iesaistītas vai līdzdarbojas būtiskos cilvēktiesību pārkāpumos pret Lībijas iedzīvotājiem pasūtīšanā, kontrolēšanā vai citādā vadīšanā, tostarp ir iesaistītoties [ir iesaistījušās] vai līdzdarbojoties [līdzdarbojušās] tādu uzbrukumu civiliedzīvotājiem un civilajiem objektiem, tostarp gaisa uzlidojumu, plānošanā, vadīšanā, pasūtīšanā vai veikšanā, kuri ir pretrunā starptautiskajām tiesībām, vai personas un vienības, kas darbojas viņu vārdā vai to vadībā, vai vienības, kas ir to īpašumā vai kontrolē”.

( 8 ) Saskaņā ar Regulas Nr. 204/2011 1. panta a) punkta iv), v) un vi) apakšpunktu “līdzekļi” šīs regulas izpratnē ir “iv) procenti, dividendes vai citi ienākumi no aktīviem vai to uzkrātās vai radītās vērtības; v) kredīti, tiesības uz kompensāciju, garantijas, saistību izpildes garantijas vai citas finanšu saistības; vi) akreditīvi, konosamenti, pavadzīmes”.

( 9 ) Ar Padomes Regulu (ES) Nr. 488/2013 (2013. gada 27. maijs), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 204/2011 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā (OV 2013, L 141, 1. lpp.), Regulas Nr. 204/2011 sākotnējās versijas 9. panta 1. punktā tika ieviesti vēl divi apakšpunkti saistībā ar maksājumu veidiem, kas neattiecas uz pamatlietas faktiem.

( 10 ) Pirmais grozījums tika izdarīts ar Padomes Regulu (ES) Nr. 296/2011 (2011. gada 25. marts), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 204/2011 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā (OV 2011, L 80, 2. lpp.). Jaunajā tekstā bija divas daļas. Pirmajā bija atveidots 12. panta sākotnējais teksts, pievienojot vienīgi atsauci uz ANO DPR 1973 (2011). Savukārt otrā daļa bija formulēta šādi: “Personām, vienībām vai struktūrām nerodas nekāda atbildība attiecībā uz darbībām, ko tās labticīgi veic, īstenojot šajā regulā noteiktās saistības.”

( 11 ) Padomes Regula (ES) Nr. 45/2014 (2014. gada 20. janvāris), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 204/2011 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā (OV 2014, L 16, 1. lpp.).

( 12 ) Skat. 1. un 2. pantu Padomes Īstenošanas regulā (ES) Nr. 74/2014 (2014. gada 28. janvāris), ar ko īsteno 16. panta 2. punktu Regulā (ES) Nr. 204/2011 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā.

( 13 ) Skat. 1. un 2. pantu Padomes Īstenošanas regulā (ES) Nr. 872/2011 (2011. gada 1. septembris), ar ko īsteno 16. panta 2. punktu Regulā (ES) Nr. 204/2011 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā.

( 14 ) Runa bija par summu 1668927,72 EUR apmērā, kurai tika pieskaitītas summas, ko SH katrus sešus mēnešus noguldīja uz noguldījuma līguma darbības laiku, un attiecīgie procenti.

( 15 ) Pretprasība galvenokārt bija pamatota ar līguma izpildi, pakārtoti – ar atlīdzību par radīto kaitējumu un vēl pakārtotāk – ar netaisnu iedzīvošanos.

( 16 ) Ērtības labad es ar terminu pretgarantijas “izmaksas” norādīšu to komisiju un izmaksu kopumu, ko SH bija apņēmusies samaksāt TG saistībā ar APG un PG pretgarantiju izsniegšanu, kā norādīts šo secinājumu 13. punktā.

( 17 ) Arī šajā gadījumā es atsaucos uz izmaksu kopumu (komisijas maksa un citas izmaksas), kas TG bija jāiemaksā Sahara Bank nosūtītāja bankas statusā.

( 18 ) Skat. attiecībā uz Padomes Regulu (EK) Nr. 881/2002 (2002. gada 27. maijs), ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (OV 2002, L 139, 9. lpp.), spriedumu, 2007. gada 11. oktobris, Möllendorf u.c. (C‑117/06, EU:C:2007:596, 49. un 62. punkts).

( 19 ) Atgādinu, ka 2010. gada 29. jūnija spriedumā E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 67. un 68. punkts) Tiesa precizēja, ka vārdu savienojumam “darīt [..] pieejamus”, kurš minēts 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2580/2001 (2001. gada 27. decembris) par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV 2001, L 344, 70. lpp.), – kurš formulēts gandrīz identiski Regulas Nr. 402/2011 5. panta 2. punktam –, “ir plaša nozīme, aptverot jebkuru aktu, kura izpilde ir vajadzīga, lai personai, grupai vai organizācijai, kas iekļauta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā, ļautu faktiski gūt iespēju pilnībā lietot attiecīgos līdzekļus, citus finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus”, un ka šāda nozīme “nav atkarīga no tā, vai pastāv attiecības starp attiecīgā nodošanas rīcībā akta autoru un adresātu”, skat. arī spriedumu, 2007. gada 11. oktobris, Möllendorf un Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596, 51. punkts).

( 20 ) Skat. Padomes dokumentu Nr. 15598/17 (2017. gada 8. decembris), Sankciju pamatnostādnes – atjauninājums, 55.a–55.e punkts.

( 21 ) Tomēr norādu, ka starptautiskā prakse garantiju pēc pirmā pieprasījuma jomā ir tāda, ka regulāras izmaksu samaksas garantija ir autonoma, skat. Règles uniformes de la Chambre de commerce internationale (ICC) relatives aux garanties sur demande [Starptautiskās Tirdzniecības palātas (ICC) Vienotie noteikumi par pieprasījuma garantijām], pārskatīti 2010. g., 32. panta c) punkts.

( 22 ) Piemēram, gadījumā, kas paredzēts iepriekšējā zemsvītras piezīmē minēto ICC Vienoto noteikumu 32. panta b) punktā.

( 23 ) Apstāklim, ka garantētās summas minētā subjekta rīcībā nenonāk, ja vien viņš to nepieprasa un nepanāk garantijas izpildi, nav nozīmes, jo viņš katrā ziņā gūst ekonomisku labumu no garantijas pastāvēšanas vien (kas turklāt, būdama Lībijas bankas izsniegta, var principā tikt izpildīta bez šķēršļiem, ko rada Regulā Nr. 204/2011 noteiktie pasākumi); skat. analogā nozīmē – lai gan atšķirīgā kontekstā, kas saistīts ar ekonomisku līdzekļu netiešas nodošanas rīcībā aizliegumu, – saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 423/2007 (2007. gada 19. aprīlis) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV 2007, L 103, 1. lpp.) –, 2011. gada 21. decembra spriedumu Afrasiabi u.c. (C‑72/11, EU:C:2011:874, 45.–47. punkts), kurā Tiesa būtībā ir apgalvojusi, ka arī tikai iespējamība, ka attiecīgie aktīvi, kaut arī ne uzreiz likti lietā, tiks izmantoti, lai iegādātos līdzekļus, preces vai pakalpojumus, ar kuriem var tikt veicinātas darbības, pret kurām ir vērsti Savienības noteiktie ierobežojošie pasākumi, ir iekļaujama ar minētajiem pasākumiem noteiktajos aizliegumos. Pretēji Vācijas valdībai, es neuzskatu par nozīmīgu arī apstākli, ka priekšrocība, ko veido tiesības izpildīt garantiju, iespaido nevis nosūtītājas bankas – garantijas izmaksātājas aktīvus, bet gan drīzāk bankas – garanta aktīvus. Šo secinājumu 42. punktā norādītajos apstākļos pastāvot tieša saikne starp šādu priekšrocību un minēto izmaksu samaksu, skat. pretējā nozīmē spriedumu, 2010. gada 29. aprīlis, M u.c. (C‑340/08, EU:C:2010:232, 41. un nākamie punkti).

( 24 ) Šīs darbības atšķiras no tām, ar kurām formāli tiktu pārkāpti Regulas Nr. 204/2011 5. panta 2. punktā noteiktie aizliegumi, un ietver darbības, kuras uz objektīvu elementu pamata šķietami formāli, kas ļauj tām izvairīties no elementiem, kuri veidotu minētās regulas 5. panta 2. punkta pārkāpumu, tomēr kā tādas vai to iespējamās saiknes ar citām darbībām dēļ mērķa vai rezultāta ziņā tieši vai netieši, šķiet, likvidē minētajā pantā noteikto aizliegumu; skat. pēc analoģijas spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Afrasiabi u.c. (C‑72/11, EU:C:2011:874, 45.–47. un 60. punkts), saistībā ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 4. punktu.

( 25 ) Atgādinu, ka šīs izmaksas ir tās, kas, pirmkārt, ir jāiemaksā TG par pretgarantiju izsniegšanu, un, otrkārt, summas, ko TG samaksājusi Sahara Bank par APG un PG garantiju sniegšanu HIB labā, – summas, kuras, kā redzējām, SH būtu bijis vienlaikus jāatmaksā TG.

( 26 ) Padomes kopējā priekšlikumā regulai par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Lībijā (COM 2011/0108, galīgā redakcija) šī klauzula nebija iekļauta, to ieviesa Padome šīs regulas pieņemšanas procedūras gaitā.

( 27 ) Ierobežojošu pasākumu (sankciju) īstenošanas un izvērtēšanas pamatnostādnes ES kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, dokuments Nr. 11205/12 (2012. gada 15. jūnijs), skat. Regulas Nr. 45/2014 2. apsvērumu.

( 28 ) Klauzula par prasību nepiemērošanu pirmoreiz tika paredzēta Regulas Nr. 3541/92 2. pantā apstākļos, kad pēc iebrukuma Kuveitā tika noteikts embargo pret Irāku, skat. 2. pantu Padomes Regulā (EEK) Nr. 3541/92 (1992. gada 7. decembris) par aizliegumu apmierināt Irākas prasījumus attiecībā uz līgumiem un darījumiem, kuru izpildi skar ANO Drošības padomes Rezolūcija 661 (1990) un ar to saistītās rezolūcijas (OV 1992, L 361, 1. lpp.). Skat. nesenāko dokumentu 15598/17.

( 29 ) Šādu klauzulu veidu mērķis skaidri izriet no Regulas Nr. 3541/92 preambulas (4. un 5. apsvērums), kurā pēc norādes, ka pēc embargo noteikšanas pret Irāku pastāvēja risks, ka uzņēmējus Kopienā un trešās valstīs apdraudēs Irākas izvirzītie prasījumi (kādā Irākas 1990. gada likumā bija noteikts, ka Irākas līgumslēdzējiem nav atbildības par kaitējumu, kas izriet no viņu līgumsaistību neizpildes embargo dēļ, un, pretēji, ka ārvalstu līgumslēdzēji ir atbildīgi par kaitējumu, kas šādā veidā nodarīts Irākas partneriem), Padome uzskatīja, ka ir “jānodrošina uzņēmēju pastāvīga aizsardzība pret šādiem prasījumiem un jāgādā par to, lai Irāka nesaņemtu kompensāciju par embargo negatīvajām sekām”.

( 30 ) Tā, piemēram, vispārējā tirdzniecības embargo pret Irāku atcelšana ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1210/2003 (2003. gada 7. jūlijs) par konkrētiem īpašiem ierobežojumiem attiecībā uz ekonomikas un finanšu sakariem ar Irāku un par Regulas (EK) Nr. 2465/96 atcelšanu (OV 2003, L 169, 6. lpp.) un tā aizstāšana ar specifiskiem ierobežojošiem pasākumiem neskāra Regulu Nr. 3541/92 par aizliegumu apmierināt Irākas subjektu prasības, un tas joprojām ir spēkā (skat. Regulas Nr. 1210/2003 16. apsvērumu). Vēl arī klauzula par prasību nepiemērošanu tika saglabāta, lai gan Drošības padome 1999. gada 5. aprīlī ar rezolūciju 1192 apturēja embargo pret Lībiju, un pēc embargo beigām, skat. KĀDP Lēmumu 2004/698 (2004. gada 14. oktobris).

( 31 ) Šajā nozīmē būtībā par Regulas Nr. 3541/92 ieviesto “no claims clause” viedokli ir paudušas vairāku dalībvalstu tiesas; kas attiecas uz autonomajām garantijām, skat. Tribunale di Padova [Padujas tiesas] 1993. gada 1. oktobra spriedumu lietā, kas ļoti līdzīga pamatlietā aplūkojamajai, Parīzes Apelācijas tiesas 1995. gada 23. jūnija spriedumu un Lordu palātas 2001. gada 5. jūnija spriedumu SHanning International Ltd. pret Lloyds TSB Bank plc., Lloyds TSB Banc plc. Rasheed Bank (2001) UKHL 31. Par šo argumentu skat. A. Marchand, L’embargo en droit du commerce international, Brisele, 2012, 406. un nākamās lpp.

( 32 ) Terminoloģija, kas lietota Regulas Nr. 204/2011 12. pantā (redakcijā pirms grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 45/2014, un redakcijā pēc grozījumiem) un Regulas 2016/44 17. pantā, liek uzskatīt, ka runa ir par īstu aizliegumu (papildus itāļu valodas redakcijai skat. it īpaši franču valodas redakciju “il n’est fait (aucun) droit à aucune demande”, angļu valodas redakciju “no claims [..] shall be granted”, vai “satisfied” tekstā, kas grozīts ar Regulu Nr. 45/2014, un Regulas 2016/44 17. pantā, kā arī vācu valodas redakciju “werden keine Forderungen[..] zugelassen” Regulas Nr. 204/2011 12. panta sākotnējā tekstā, “ansprüche [..] werden nicht erfüllt” ar Regulu Nr. 45/2014 grozītajā tekstā un “forderungen [..] werden nicht erfullt” Regulas 2016/44 17. panta tekstā.

( 33 ) Kas attiecas uz atbildības režīmu garantiju vai pretgarantiju pēc pirmā pieprasījuma gadījumā, skat. šo secinājumu 21. zemsvītras piezīmē minēto ICC Vienoto noteikumu 26. pantu.

( 34 ) Tas tā ir ne tikai tāpēc, ka tas radītu sekas, kas būtu analogas garantijas parastās pagarināšanas sekām, bet arī tāpēc, ka autonomas garantijas, kam ir precīzs termiņš, apturēšana uz nenoteiktu un nenosakāmu laikposmu nesaderētos ar saistību, ko garants uzņēmies garantijas darbības laikā, neatsaucamību.

( 35 ) Apstāklis, ka runa nav par “aizstājošu pakalpojumu”, man – atšķirībā no Vācijas valdības apgalvojuma – nešķiet tāds, kas liktu apšaubīt šo secinājumu, jo nekas nedz Regulas Nr. 204/2011 12. panta tekstā, nedz Regulas 2016/44 17. panta tekstā neļauj izslēgt no to piemērošanas jomas tāda līguma saistību izpildes prasījumu, kuru iespaido ierobežojošie pasākumi. Minēto pantu tekstā ir iekļautas tiesības prasīt atlīdzību, kompensāciju vai garantiju šīs tiesību normas piemērošanas jomā, bet tādās tiesībās nav ierobežots prasību apmierināšanas aizliegums. Vēl es uzsveru, ka TG pretprasība pakārtoti ir celta par kaitējuma atlīdzību vai kompensāciju par netaisnu iedzīvošanos.

( 36 ) Tāpat kā Vācijas valdība, neizslēdzu, ka minētie maksājumi varētu būt tikuši autorizēti, piemērojot Regulas Nr. 204/2011 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu, tomēr tikai ar nosacījumu, ka tie savukārt neveido līdzekļu tiešu vai netiešu nodošanu HIB rīcībā vai tiešu vai netiešu HIB veiktu to izmantošanu (šajā nozīmē skat. šo secinājumu 38.–40., kā arī 42. un 43. punktu).