ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS

[GIOVANNI PITRUZZELLA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 14. maijā ( 1 )

Lieta C‑181/19

Jobcenter Krefeld – Widerspruchsstelle

pret

JD

(Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personu brīva pārvietošanās – Eiropas Savienības pilsonis, kurš zaudējis darba ņēmēja statusu – Uzturēšanās tiesības – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Tiesības uz sociālo palīdzību – Sociālās priekšrocības – Bijušais migrējošais darba ņēmējs, kura apgādībā ir bērni, kas mācās uzņēmējā dalībvalstī – Tiesības uz piekļuvi izglītībai – Efektivitāte – Īpaši naudas pabalsti, kas nav balstīti uz iemaksām

Satura rādītājs

I. Atbilstošās tiesību normas A. Savienības tiesības 1. Direktīva 2004/38/EK 2. Regula (EK) Nr. 883/2004 3. Regula (ES) Nr. 492/2011 B. Vācijas tiesības II. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā III. Analīze A. Ievada apsvērumi par attiecīgo pabalstu kvalifikāciju B. Par prejudiciālajiem jautājumiem 1. Par Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta piemērošanu pamatlietas situācijā 2. Par uzturēšanās tiesību, kas pamatotas uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu, tvērumu a) Regulas Nr. 492/2011 10. pants Tiesas judikatūrā b) Uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam un tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi pamata sociālās aizsardzības pabalstiem: loģiskā secība 1) Pirmā hipotēze: Regulas Nr. 492/2011 7. pants kā JD tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi pamats 2) Otrā hipotēze: tiesības uz piekļuvi izglītībai kā pamats tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi sociālajai palīdzībai 3. Papildu piezīmes IV. Secinājumi

1. Laikā, kad rakstu šos secinājumus, Eiropas Savienībā ir bezprecedenta sabiedrības veselības krīze, uz kuru dalībvalstis ir reaģējušas, izrādot sanitārajā jomā solidaritāti, kas arī ir bezprecedenta. Šajā lietā Tiesai ir lūgts precizēt sociālās solidaritātes robežas, un tā ir aicināta izspriest jautājumu par sociālā atbalsta apmēru, kas uzņēmējai dalībvalstij ir jāpiešķir bijušam migrējošajam darba ņēmējam, kurš meklē darbu un kura aizbildnībā ir abi viņa bērni, kas mācās šajā dalībvalstī.

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Direktīva 2004/38/EK

2. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK ( 2 ), 24. panta nosaukums ir “Vienlīdzīga attieksme”. Tas ir formulēts šādi: “1. Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības. 2. Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laikā posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”

2. Regula (EK) Nr. 883/2004

3. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 988/2009 (2009. gada 16. septembris) (OV 2009, L 284, 43. lpp.) ( 3 ), 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šī regula “attiecas arī uz īpašiem naudas pabalstiem, kas nav balstīti uz iemaksām un uz kuriem attiecas 70. pants”.

4. Regulas Nr. 883/2004 4. pantā ir noteikts, ka tad, “ja šajā regulā nav noteikts citādi, personām, uz ko attiecas šī regula, pienākas tādi paši pabalsti un ir tādi paši pienākumi kā tie, ko kādas dalībvalsts tiesību paredz akti tās piederīgajiem”.

5. Regulas Nr. 883/2004 70. panta 1. un 2. punktā ir noteikts šādi: “1. Šo pantu piemēro īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, ko nodrošina saskaņā ar tiesību aktiem, kuriem aptvertā personu loka, mērķu un/vai tiesību nosacījumu dēļ ir gan 3. panta 1. punktā minēto sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, gan sociālās palīdzības īpašības. 2. Šajā nodaļā “īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir tie, kas: a) ir paredzēti, lai nodrošinātu [..]: i) papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, uz kuriem attiecas 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas garantē attiecīgajām personām ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī; [..] un b) ja finansējums tiek gūts tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kuri paredzēti, lai segtu vispārējus publiskā sektora izdevumus un ja pabalstu nodrošināšanas un aprēķina nosacījumi nav atkarīgi no jebkādas iemaksas attiecībā uz saņēmēju [..]; un c) ir minēti X pielikumā.”

6. Regulas Nr. 883/2004 X pielikums saistībā ar Vāciju attiecas uz “pabalsti[em], lai saskaņā ar pamatnoteikumiem segtu iztikas izmaksas darba meklētājiem, izņemot gadījumus, kad attiecībā uz šiem pabalstiem ievērotas prasības, kas noteiktas saistībā ar pagaidu piemaksas piešķiršanu pēc bezdarbnieka pabalsta saņemšanas (Sociālā kodeksa II grāmatas 24. panta 1. punkts)”.

3. Regula (ES) Nr. 492/2011

7. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā ( 4 ) 7. panta 1. un 2. punktā ir noteikts šādi: “1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts valstspiederīgais, citā dalībvalstī valstspiederības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā. 2. Šādam darba ņēmējam ir tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem.”

8. Regulas Nr. 492/2011 10. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka tad, “ja dalībvalsts valstspiederīgā, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni uzturas tās teritorijā, viņus uzņem vispārējās izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts valstspiederīgos”. Otrajā daļā norādīts, ka “dalībvalstis atbalsta mēģinājumus dot iespēju šiem bērniem apgūt minētās programmas ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem”.

B. Vācijas tiesības

9. Sozialgesetzbuch Zweites Buch (Sociālā kodeksa II grāmata), tās 2016. gada 22. decembra redakcijā (BGBl. I, 3155. lpp.; turpmāk tekstā – “SGB II”), 7. pantā ir noteikts: “(1) Pabalstus saskaņā ar šīs nodaļas noteikumiem piešķir personām, kuras: 1. ir sasniegušas 15 gadu vecumu un vēl nav sasniegušas maksimālo 7.a pantā minēto vecumu, 2. ir darbspējīgas, 3. ir trūcīgas un 4. pastāvīgi dzīvo Vācijas Federatīvajā Republikā (darbspējīgi pabalstu saņēmēji). Ir izslēgti: [..] 2. ārvalstnieki, a) kuriem nav uzturēšanās tiesību, b) kuru uzturēšanās tiesības izriet tikai no mērķa meklēt darbu vai c) kuru uzturēšanās tiesības – atsevišķi vai kopā ar šī punkta b) apakšpunktā paredzētajām uzturēšanās tiesībām – izriet no [Regulas Nr. 492/2011] 10. panta, kā arī viņu ģimenes locekļi, [..]. (2) Pabalstus saņem arī personas, kuras dzīvo mājsaimniecībā kopā ar darbspējīgiem pabalstu saņēmējiem. [..] (3) Mājsaimniecībā ietilpst: 1. darbspējīgie pabalstu saņēmēji, [..] 4. neprecējušies bērni, kuri ietilpst 1.–3. punktā minēto personu mājsaimniecībā un kuri vēl nav sasnieguši 25 gadu vecumu, ja viņi vēl nespēj paši sev nodrošināt nepieciešamo iztiku ar saviem ienākumiem vai līdzekļiem.”

10. Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Likums par Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos, turpmāk tekstā – “FreizügG”) ( 5 ) 2. pantā ir noteikts: “(1) Savienības pilsoņiem, kuriem ir tiesības uz pārvietošanās brīvību, un viņu ģimenes locekļiem ir tiesības ieceļot un uzturēties Vācijas teritorijā saskaņā ar šī likuma noteikumiem. (2) Atbilstoši Savienības tiesībām tiesības uz brīvu pārvietošanos ir: 1. Savienības pilsoņiem, kuri kā darba ņēmēji vēlas uzturēties darba meklēšanas vai profesionālas izglītības nolūkos, 1a. Savienības pilsoņiem, kuri meklē darbu ne ilgāk par sešiem mēnešiem un tikai tad, ja viņi var pierādīt, ka turpina meklēt darbu un ka viņiem ir reālas iespējas tikt pieņemtiem darbā, [..] 6. ģimenes locekļiem saskaņā ar 3. un 4. panta noteikumiem, [..] (3) [..] 1. punktā minētās tiesības tiek saglabātas sešus mēnešus piespiedu bezdarba gadījumā, ko pēc mazāk nekā viena gada nodarbinātības laikposma apstiprina kompetentā nodarbinātības aģentūra.”

11. FreizügG 3. pantā ir paredzēts: “(1) 2. panta 2. punkta 1.–5. apakšpunktā minēto Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem ir 2. panta 1. punktā minētās tiesības, ja tie pavada attiecīgo Savienības pilsoni vai apvienojas ar to. [..] (2) Ģimenes locekļi ir: 1. 2. panta 2. punkta 1.–5. un 7. apakšpunktā minēto personu laulātie un lejupējie radinieki vai to laulātie, kuri vēl nav sasnieguši 21 gada vecumu [..], 2. 2. panta 2. punkta 1.–5. un 7. apakšpunktā minēto personu augšupējie vai lejupējie radinieki vai to laulātie, kuriem šīs personas vai to laulātie nodrošina iztiku. [..] (4) Savienības pilsoņa bērni, kuram ir pārvietošanās brīvība, un otrs no vecākiem, kurš faktiski īsteno vecāku varu pār bērniem, saglabā uzturēšanās tiesības līdz brīdim, kad bērni ir pabeiguši apmācību pat pēc tā Savienības pilsoņa nāves vai aizbraukšanas, no kuriem viņi iegūst uzturēšanās tiesības, ja bērni uzturas federālajā teritorijā un apmeklē izglītības vai apmācības iestādi.”

II. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

12. JD ir Polijas valstspiederīgais, divu bērnu tēvs, kuri dzimuši 2005. un 2010. gadā. Viņš dzīvo šķirti no savas sievas, arī polietes, kopš 2012. vai 2013. gada – datuma, kad viņš ieradās Vācijā pēc uzturēšanās Nīderlandē –, un ir šķīries 2019. gadā. Viņa sieva, kura arī pārcēlās no Nīderlandes uz Vāciju, atgriezās Polijā 2016. gada aprīlī. Kopš 2015. gada septembra tēvs un abas viņa meitas ir deklarēti kopā vienā un tajā pašā adresē Vācijā. Abas meitas mācās Vācijā vismaz kopš 2016. gada augusta. 2016. un 2017. gadā JD ir bez pārtraukuma saņēmis ģimenes pabalstus par savām divām meitām, kā arī uzturlīdzekļus no savas ģimenes dzīvesvietas pilsētas ( 6 ).

13. Runājot par JD profesionālo nodarbošanos, viņš strādāja algotu darbu Nīderlandē no 2009. līdz 2011. gadam. No 2013. gada janvāra līdz 2015. gada martam viņš nebija nodarbināts. No 2015. gada 6. marta līdz 2015. gada 1. septembrim viņš strādāja algotu darbu Vācijā. No 2015. gada 1. septembra līdz 2016. gada 17. janvārim viņš atkal nebija profesionāli aktīvs. 2016. gada 18. janvārī viņš stājās algotā darbā uz pilnu laiku līdz 2016. gada 31. oktobrim. No 2016. gada 4. oktobra līdz 2016. gada 7. decembrim viņam iestājas darbnespēja ar algas saglabāšanu līdz 2016. gada 29. oktobrim, pēc tam no sociālās apdrošināšanas iestādes viņš saņēma slimības pabalstu līdz 2016. gada 7. decembrim. 2017. gada 31. martā JD tika piešķirts bezdarbnieka pabalsts par laikposmu no 2017. gada 23. februāra līdz 2017. gada 24. augustam. 2017. gada 13. aprīlī minētā pabalsta izmaksa tika izbeigta sakarā ar JD bezdarbnieka statusa reģistrācijas izbeigšanos. 2017. gada 13. jūnijā tika nolemts izmaksāt JD šo pabalstu par laikposmu no 2017. gada 12. jūnija līdz 2017. gada 23. oktobrim.

14. Kopš 2018. gada 2. janvāra JD ir nodarbināts pilnu laiku.

15. Laikposmā no 2016. gada 1. septembra līdz 2017. gada 7. jūnijam JD un viņa meitas saņēma pamata sociālās aizsardzības pabalstu saskaņā ar SGB II. 2017. gada jūnijā JD lūdza saglabāt šos pabalstus viņam un viņa meitām. Ar 2017. gada 13. jūnija paziņojumu Jobcenter Krefeld noraidīja šo lūgumu, uzskatot, ka būtu jāpiemēro SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta b) punktā paredzētā izslēgšana, jo JD vairs neuzturas Vācijā darba meklējumos. Jobcenter Krefeld noraidīja arī JD un viņa meitu sūdzību par šo paziņojumu, nosūtot 2017. gada 27. jūlijā pieņemtu paziņojumu. Tādēļ 2017. gada 31. jūlijā JD un viņa meitas iesniedza prasību par 2017. gada 13. jūnija paziņojuma, kas tika atstāts spēkā ar 2017. gada 27. jūlija paziņojumu, atcelšanu un lūdza piespriest Jobcenter Krefeld izmaksāt pamata sociālās aizsardzības pabalstus par laikposmu no 2017. gada 8. jūnija līdz 2017. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “strīdīgais laikposms”).

16. Ar 2018. gada 8. maija spriedumu Sozialgericht Düsseldorf (Diseldorfas Sociālo lietu tiesa, Vācija) apmierināja šo prasību un piesprieda Jobcenter Krefeld izmaksāt JD un viņa meitām prasītos pabalstus par strīdīgo laikposmu. Taisnība – no 2017. gada 7. jūlija JD vairs nevarētu atsaukties uz uzturēšanās tiesībām, kas izrietētu no viņa iepriekšējās nodarbinātības, pamatojoties uz FreizügG 2. panta 3. punkta pirmā teikuma 2. punktu vai otro teikumu. Taču viņa uzturēšanās tiesības izriet no viņa meitām atzītām uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu. Šīs uzturēšanās tiesības, kā jau nosprieda Sozialgericht Düsseldorf (Diseldorfas Sociālo lietu tiesa), ir patstāvīgas un neatkarīgas no Direktīvā 2004/38 paredzētajām uzturēšanās tiesībām. Atkāpe no Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētās vienlīdzīgās attieksmes esot piemērojama vien tad, ja pastāv uzturēšanās tiesības, kas izriet tikai no Direktīvas 2004/38. Turpretī minētā atkāpe nav piemērojama tad, ja attiecīgo personu uzturēšanās tiesības izriet no Regulas Nr. 492/2011 10. panta. Tādēļ šīs analīzes rezultātā pirmās instances tiesa nosprieda, ka SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punktā paredzētā atkāpe ir jāuzskata par neatbilstošu Savienības tiesībām.

17. 2018. gada 4. jūlijāJobcenter Krefeld iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu iesniedzējtiesā.

18. Iesniedzējtiesa norāda, ka pamata sociālās aizsardzības pabalsti ir sociālās palīdzības pabalsti Direktīvas 2004/38 ( 7 ) 24. panta 2. punkta nozīmē un varētu arī tikt kvalificēti kā īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 ( 8 ) 3. panta 3. punktu un 70. panta 2. punktu, jo to funkcija ir nodrošināt bērnu un viņu vecāku iztikas līdzekļus. Iesniedzējtiesas ieskatā, šie pabalsti ir arī sociālās priekšrocības Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta nozīmē.

19. Pēc iesniedzējtiesas teiktā, ja tai būtu jāpiemēro savas valsts tiesības, tai būtu jāapmierina Jobcenter Krefeld iesniegtā apelācijas sūdzība. Tā arī jautā par SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punktā paredzētās atkāpes saderību ar Savienības tiesībām. Tā atgādina, ka JD – bez profesionālās nodarbošanās, bez pietiekamiem iztikas līdzekļiem strīdīgajā laikposmā un nevarēdams atsaukties nedz uz pastāvīgām uzturēšanās tiesībām, nedz uz darbinieka statusu – šajā laikposmā gūst labumu no uzturēšanās tiesībām, kas atvasinātas viņu meitu uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu. Tomēr jautājums par to, vai šādā gadījumā var tikt piemērota Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētā atkāpe, tiek apspriests valsts līmenī.

20. Valsts likumdevēja ieskatā, SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punktā paredzētā atkāpe ir saderīga ar Savienības tiesībām, jo pretējā gadījumā Direktīvā 2004/38 ietvertie noteikumi kļūtu bezjēdzīgi. Brīdī, kad šī atkāpe tika iekļauta valsts tiesībās, likumdevējs it īpaši atsaucās uz Direktīvas 2004/38 10. apsvērumu, tas ir, uz direktīvā nosprausto mērķi – izvairīties no tā, ka personas, kas īsteno savas uzturēšanās tiesības, kļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, kā arī uz mērķi, ko vairākkārt minējusi pati Tiesa, proti, ievērot sociālā nodrošinājuma sistēmu finansiālu līdzsvaru ( 9 ). Šī iemesla dēļ izņēmumu varot paplašināti attiecināt uz Savienības pilsoņiem, kuru uzturēšanās tiesības ir pamatotas ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu, tā, lai valsts likumdevējs to neuztvertu kā iemeslu konfliktam ar Savienības tiesībām. Pastāvot judikatūras atzars, kurš atbilst šai loģikai, paužot uzskatu, ka Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētās atkāpes darbības joma neesot ierobežota ar pēdējo minēto un ka šajā pantā ir noteikts izņēmums no LESD 18. panta pat gadījumā, ja uzturēšanās tiesības ir pamatotas ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu. Apstiprinājums tam esot rodams Tiesas judikatūrā, jo tā nebija piekritusi ģenerāladvokāta secinājumiem lietā Alimanovic ( 10 ) un nebija veikusi atšķirīgu pārbaudi, ņemot vērā to, ka tolaik uzturēšanās tiesību pamats bija cits, nevis Direktīva 2004/38.

21. Taču šķiet, ka šādai pieejai nepiekrīt visas valstu tiesas, no kurām dažas spriedumu Alimanovic ( 11 ) interpretē citādi, uzskatot, ka Tiesa ir piemērojusi Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu tikai tādu uzturēšanās tiesību kontekstā, kas pamatotas ar minēto direktīvu. Tādēļ jautājums par šīs direktīvas 24. panta 2. punkta piemērošanu Savienības pilsonim, kas izmanto uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam, neesot ticis lemts. Turklāt, šo tiesu ieskatā, Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkts attiecībā uz atkāpi no nediskriminācijas principa ir jāinterpretē šauri, tikai direktīvas piemērošanas jomas ietvaros.

22. Iesniedzējtiesa piekrīt šai otrai analīzes pieejai, kura, tās ieskatā, ir balstīta uz to, ka no Regulas Nr. 492/2011 10. panta izrietošajām uzturēšanās tiesībām nav jāatbilst Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem. Turklāt JD prasītie pabalsti ir jāuzskata par sociālajām priekšrocībām Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta izpratnē, pat ja izrādās, ka minētajiem pabalstiem nav saistības ar mācībām vai izglītību kā tādu. Tomēr saskaņā ar šo pantu sociālo pabalstu jomā ir jāgarantē vienlīdzīga attieksme. Turklāt Tiesa jau ir spriedusi, ka Regulas Nr. 492/2011 10. panta piemērošanas joma nevar tikt ierobežota ar Direktīvu 2004/38 ( 12 ). Visbeidzot iesniedzējtiesa uzsver, ka, lai gan Savienības likumdevējam bija tāda iespēja, pieņemot Regulu Nr. 492/2011, tas netika ietvēris minētajā regulā tiesību normu, kura liktu Tiesai grozīt savu uz iepriekšējās regulas pamata iedibināto judikatūru, lai no vienlīdzīgas attieksmes piemērošanas skaidri izslēgtu pilsoņus, kuru uzturēšanās tiesības ir balstītas tikai uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu.

23. Šādos apstākļos Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un ar lēmumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 25. februārī, uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Savienības pilsoņu, kuriem ir uzturēšanās tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu, izslēgšana no sociālās palīdzības pabalstu saņemšanas [Direktīvas 2004/38] 24. panta 2. punkta izpratnē ir saderīga ar LESD 18. pantā prasīto vienlīdzīgo attieksmi, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 492/2011 7. un 10. pantu? a) Vai sociālās palīdzības pabalsts Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta nozīmē ir sociāla priekšrocība Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta izpratnē? b) Vai Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētais ierobežojums attiecas uz prasību pēc vienlīdzīgas attieksmes, kas izriet no LESD 18. panta, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 492/2011 7. un 10. pantu? 2) Vai Savienības pilsoņu izslēgšana no īpašu naudas pabalstu saņemšanas, kas nav atkarīgi no iemaksām, Regulas Nr. 883/2004 3. panta 3. punkta un 70. panta 2. punkta izpratnē ir saderīga ar prasību pēc vienlīdzīgas attieksmes, kas izriet no LESD 18. panta, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 883/2004 4. pantu, ja viņiem ir uzturēšanās tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu un viņi ir iekļauti sociālā nodrošinājuma vai ģimenes pabalstu sistēmā Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta izpratnē?”

24. Rakstiskus apsvērumus iesniedza Jobcenter Krefeld, Vācijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija, un to mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti 2020. gada 26. februāra Tiesas sēdē.

III. Analīze

A. Ievada apsvērumi par attiecīgo pabalstu kvalifikāciju

25. Kā atgādina iesniedzējtiesa, šī nav pirmā reize, kad Tiesai tiek lūgts sniegt skaidrojumu par SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punktā paredzēto pabalstu piešķiršanas nosacījumiem, līdz ar to Tiesa jau ir kvalificējusi šos pabalstus attiecībā uz dažādām atvasināto tiesību normām – kas varētu izrādīties noderīgi mūsu lietas risinājumā.

26. Tādēļ jānorāda, ka attiecīgie pabalsti var tikt kvalificēti kā “īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta nozīmē un turklāt kā tādi ir minēti Regulas Nr. 883/2004 ( 13 ) X pielikumā.

27. Šādiem pabalstiem ir piemērojams arī “sociālās palīdzības” jēdziens Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta izpratnē, jo šis jēdziens attiecas uz jebkādu atbalsta shēmu, ko izveidojušas valsts iestādes vai nu valsts, vai reģionālā, vai vietējā līmenī un ko izmanto persona, kurai nav pietiekamu līdzekļu, lai apmierinātu savas un savu ģimenes locekļu pamatvajadzības, un kura šī iemesla dēļ riskē savas uzturēšanās laikā kļūt par slogu uzņēmējas dalībvalsts publiskajām finansēm, kas vispārējā līmenī var ietekmēt šīs dalībvalsts spēju piešķirt atbalstu ( 14 ). Tiesa arī nosprieda, ka aplūkoto pabalstu primārais uzdevums ir “nodrošināt nepieciešamo iztikas līdzekļu minimumu, lai dzīvotu cilvēka cienīgu dzīvi” ( 15 ).

28. Atliek noskaidrot, vai attiecīgos pabalstus var arī kvalificēt kā sociālās priekšrocības Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta nozīmē. Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka “sociālās priekšrocības”, kuras šajā tiesību normā ir attiecinātas uz darba ņēmējiem, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi, ietver “visas priekšrocības, kuras neatkarīgi no tā, vai tās ir saistītas darba līgumu, vispārīgi ir atzītas valsts darba ņēmējiem galvenokārt viņu darba ņēmēju statusa dēļ vai vienkārši tādēļ, ka viņu dzīvesvieta ir valsts teritorijā, un kuru attiecināšana uz darba ņēmējiem, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi, tādēļ varētu sekmēt šādu darba ņēmēju mobilitāti Savienībā [..] un līdz ar to viņu integrāciju uzņēmējā dalībvalstī ( 16 ). Iesniedzējtiesas ieskatā, aplūkotie pabalsti, kuru mērķis ir nodrošināt bērnu un viņu vecāku, kuri īsteno faktisko aizgādību pār viņiem skolas vai profesionālās apmācības laikā, patiešām ir šādas priekšrocības ( 17 ).

29. Kā Komisija, manuprāt, pamatoti norādīja, ka SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punkta piedāvātā pamata sociālā aizsardzība, ciktāl tā paredz piemērotību darbam, izrādās piesaistīta apstāklim, ka saņēmējs ir bijis darba ņēmējs, ir darba ņēmējs ar nepietiekamiem ienākumiem vai būs darba ņēmējs. Vismaz divos pirmajos gadījumos, kurus tikko uzskaitīju, aplūkoto pabalstu saņemšana ir saistīta ar personas, kas prasa šo pabalstu, darba ņēmēja statusu, pat ja tas ir zaudēts. Visbeidzot jāatgādina, ka Tiesa jau ir kvalificējusi par sociālu priekšrocību Regulas (EEK) Nr. 1612/68 nozīmē ( 18 ) – kura bija spēkā pirms Regulas Nr. 492/2011 – sociālu pabalstu, kas vispārējā veidā nodrošina iztikas līdzekļu minimumu ( 19 ). Šādos apstākļos līdz ar to ir jāpieņem, ka uz aplūkotajiem pabalstiem attiecas arī jēdziens “sociālās priekšrocības” Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta nozīmē, it īpaši, ja ievērojam – kā Tiesa to jau darījusi vairākkārt – šīs aizsardzības integrālo funkciju, pie kā es atgriezīšos vēlāk ( 20 ).

30. Ņemot to vērā, pievērsīšos uzdoto jautājumu analīzei pēc būtības.

B. Par prejudiciālajiem jautājumiem

31. JD un viņa meitu izslēgšana no iztikas līdzekļu pabalsta saņēmēju loka ir diskriminācija pilsonības dēļ. Ar prejudiciālajiem jautājumiem, kurus piedāvāju skatīt kopā, iesniedzējtiesa aicina Tiesu vajadzības gadījumā secīgi pārbaudīt dažādus iespējamos pamatus iztikas līdzekļu pabalstu par strīdīgo laikposmu piešķiršanai JD un viņa abām meitām, proti, tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi atzīšanai pamatlietas kontekstā.

32. Tomēr šāda analīze nebūtu lietderīga, ja Tiesai būtu jāspriež, ka aplūkotā pamatlietas situācija katrā ziņā ietilpst Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētajā izņēmumā no vienlīdzīgas attieksmes [principa]. Tātad man uzreiz jāpaskaidro iemesli, kādēļ, manuprāt, šī tiesību norma šajā gadījumā nav piemērojama, pirms tiek pārbaudīts, vai uz Regulas Nr. 492/2011 10. panta pamata atzītās uzturēšanās tiesības ir tādas, ka tās ietver arī tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, runājot par aplūkoto pabalstu piešķiršanas nosacījumiem. Ņemot vērā manis izdarītos secinājumus no Regulas Nr. 492/2011 10. panta analīzes, Regulas Nr. 883/2004 specifiskai pārbaudei nevajadzētu būt nepieciešamai.

1. Par Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta piemērošanu pamatlietas situācijā

33. Starp pusēm nav strīda par to, ka strīdīgajā laikposmā JD bija uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu, kas atvasinātas no viņa meitu, kuras mācījās uzņēmējā dalībvalstī, uzturēšanās tiesībām. Tāpat nav strīda par to, ka šī strīdīgā laikposma ietvaros JD bija zaudējis darba ņēmēja statusu un atradās darba meklējumos.

34. Direktīvas 2004/38 24. pants ir veltīts vienlīdzīgai attieksmei. Tā 1. punktā ir paredzētas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi “visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī”, bet, “ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos”. Šajā ziņā šī minētā panta 2. punkts skaidri paredz atkāpi no vienlīdzīgas attieksmes principa, proti, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma nodrošināt tiesības uz sociālo palīdzību noteiktajos termiņos “personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi”.

35. Vācijas valdība, kuras argumentus daļēji atbalsta Jobcenter Krefeld, būtībā apgalvo, ka neatkarīgi no tā, vai JD uzturēšanās tiesības Vācijā arī bija balstītas uz Direktīvu 2004/38 ( 21 ), jo viņš bija uzturējies Vācijā strīdīgajā laikposmā tikai darba meklējumos, šīs Direktīvas 24. panta 2. punkts darbojas kā transversāla tiesību norma, kas izsmeļoši reglamentē vienlīdzīgas attieksmes jautājumu sociālās palīdzības pabalstu jomā un tādējādi pārsniedz Direktīvas 2004/38 normatīvo ietvaru. Tātad nav nozīmes tam, vai JD uzturēšanās tiesību juridiskais pamats ir Regulas Nr. 492/2011 10. pants, jo ar Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu Savienības pilsoņi, kuriem vairs nav darba ņēmēja statusa, jebkurā gadījumā ir izslēgti no vienlīdzīgas attieksmes piemērošanas sociālās palīdzības pabalstu jomā. Izslēdzot Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta piemērošanu tādā lietā kā JD gadījums, tiktu iedragāta šajā tiesību normā paredzētā ierobežojuma būtība un dalībvalstu rīcības brīvība, kas direktīvā ir stingri atzīta, lai tās varētu sevi pasargāt no sociālā tūrisma, novēršot gadījumus, kad Savienības ekonomiski neaktīvie pilsoņi kļūst par pārmērīgu slogu dalībvalstu sociālās palīdzības sistēmām. Ja minētie pilsoņi varētu atsaukties uz savu bērnu mācībām uzņēmējā dalībvalstī, ar to pietiktu, lai tiktu apdraudēts minēto sistēmu aizsardzības mehānisms, ko veido Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētais izņēmums. Visbeidzot, Vācijas valdības ieskatā, attiecīgo jautājumu Tiesa jau iztirzājusi spriedumā Alimanovic ( 22 ). Šajā spriedumā, kura faktiskais un tiesiskais konteksts ir pilnībā līdzīgs šīs lietas kontekstam, Tiesa nebija noraidījusi Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta piemērošanu, pat ja attiecīgajiem Savienības pilsoņiem, kam nav migrējošo darba ņēmēja statusa, arī ir uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu.

36. Es nevaru piekrist šiem argumentiem.

37. Vispirms, no burtiskā skatpunkta, Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkts ir veltīts vienlīdzīgas attieksmes principam pret Savienības pilsoņiem, kuri, “ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos”, uzturas uzņēmējā dalībvalstī. Tātad to pašu ierobežojumu ietvaros arvien ir spēkā Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētā atkāpe no minētā principa. Turklāt šī 24. pantā ietvertā norāde uz citiem primāro tiesību vai atvasināto tiesību aktiem nav īsti saderīga ar tēzi par tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi izsmeļošu un transversālu saskaņošanu.

38. Turpinājumā, no kontekstuālā skatu punkta, nevienā brīdī nav konstatējamas nekādas norādes par Direktīvas 2004/38 24. panta piemērošanu ārpus šīs direktīvas. No jauna atgriežoties pie minētās direktīvas 24. panta 2. punkta teksta, pēdējais minētais ar tajā norādītajām atsaucēm uz citām direktīvas tiesību normām iesakņo tajā ietverto atkāpi pašas direktīvas darbības jomā. Tiesību normas, kas veltīta vienlīdzīgai attieksmei pret darba ņēmējiem sociālo priekšrocību jomā, saglabāšana Regulā Nr. 492/2011 arī ir pretrunā tēzei par tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi izsmeļošu un transversālu saskaņošanu, kas esot veikta ar Direktīvu 2004/38.

39. Visbeidzot, no teleoloģiskā skatpunkta, atkal jāsaka – man šķiet, ka mērķis, uz kuru tiecas Savienības likumdevējs un pēc tam atsaucas Vācijas likumdevējs un Vācijas valdība, pats par sevi nevar attaisnot atvasināto tiesību normas attiecināšanu uz citu normatīvo kontekstu. Turklāt Vācijas valdības nespēja – gan tās rakstveida apsvērumos, gan Tiesas sēdē, kad tai par to tika tieši jautāts, – sniegt precīzus skaitliskus datus, kuri varētu atspoguļot draudus, ko Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmai radītu tāda Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta interpretācija, ka tas nav piemērojams, ja attiecīgajam Savienības pilsonim ir uzturēšanās tiesības, pamatojoties nevis uz minēto direktīvu, bet uz citu iemeslu, lai gan šī valdība ir atsaukusies uz sociālā tūrisma draudu, ir ievērojami vājinājusi tās argumenta spēku.

40. Sniegšu vēl trīs piebildes.

41. Pirmkārt, ar argumentu par to, ka nav iespējamas uzturēšanās tiesības uz Regulas Nr. 492/2011 pamata, iepriekš obligāti nepastāvot uzturēšanās tiesībām uz Direktīvas 2004/38 pamata, nevar atspēkot minētās regulas normatīvo autonomiju. Šajā ziņā pietiek konstatēt, kā norādīšu turpmāk, ka uzturēšanās tiesību saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu gadījumā nav jāievēro Direktīvā 2004/38 klasiski paredzētie nosacījumi attiecībā uz ekonomiski neaktīviem Savienības pilsoņiem.

42. Otrkārt, tā kā visi iepriekšminētie iemesli paši par sevi ir vērsti uz to, lai Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētās atkāpes tvērumu attiecinātu tikai uz šo direktīvu, piebildīšu, kā to pamatoti uzsvērusi Komisija, ka katra atkāpes norma Savienības tiesībās ir interpretējama šauri. Šo interpretācijas principu Tiesa jau izmantoja attiecībā uz pašu Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu, kad tā iepriekš nosprieda – “kā atkāpe no LESD 18. pantā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa, kas Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā ir tikai konkrētāk formulēts, minētā 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē šauri” ( 23 ).

43. Visbeidzot, attiecībā uz sprieduma Alimanovic ( 24 ) kā precedenta spēku, šis spriedums ir jālasa kopsakarā ar tā 40. punktu, kurā Tiesa atgādina, ka iesniedzējtiesa, kas vērsās pie tās, uzskatīja, “ka N. Alimanovic un viņas meitas Sonitas uzturēšanās tiesību pamatā bija viņu darba meklētāju statuss un ka tai ir saistoši šajā ziņā veiktie secinājumi”. Atbilstoši ļoti formālai šī sprieduma izpratnei varētu iebilst, ka 40. punkts ir katrā ziņā iekļauts sprieduma ievaddaļā, kas veltīta tobrīd esošo pabalstu – to pašu, kurus aplūkojam šodien – kvalificēšanai. Taču noteikti ir jāatzīst, ka 40. punktā ietvertajam precizējumam tiesiskā ziņā nav nozīmes pabalstu piešķiršanā kā tādā, līdz ar to no minētā punkta izrietošās atziņas neattiecas tikai uz šo sprieduma daļu ( 25 ).

44. Spriedumā Alimanovic ( 26 ) Tiesa nevienā brīdī neatkāpjas no premisas, kas norādīta minētā sprieduma 40. punktā. Tātad tā nevienu brīdi neatsaucas uz ģenerāladvokāta, lai arī tikai pakārtoti, izvirzīto hipotēzi ( 27 ), ka N. Alimanovic un viņas meitas uzturēšanās tiesības varētu izrietēt no Regulas Nr. 492/2011 10. panta.

45. Tātad sprieduma Alimanovic ( 28 ) 40. punkta iedarbība ir šī sprieduma tvēruma attiecināšana vienīgi uz Savienības pilsoņiem, kuriem ir uzturēšanās tiesības tikai, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu. Minētajā spriedumā Tiesa nesprieda par īpašu gadījumu, kādu izskatām šodien, jo tas vienkārši nebija tai toreiz adresēto prejudiciālo jautājumu priekšmets ( 29 ).

46. Katrā ziņā ir interesanti norādīt, ka Tiesa spriedumā Alimanovic ( 30 ) ļoti skaidri noteica saikni starp Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā paredzētās vienlīdzīgās attieksmes piemērošanu un uzturēšanās tiesību – izņemot uz Direktīvas 2004/38 ( 31 ) 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta pamata piešķirto – esamību, pamatojoties uz Direktīvu 2004/38 ( 32 ).

47. Tāpēc, ja būtu vienkārši jāatzīst, ka JD ir uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, viņš nevarētu atsaukties uz vienlīdzīgu attieksmi. Tomēr, kā līdz šim esmu mēģinājis pierādīt, Direktīvas 2004/38 24. panta mērķis nav regulēt jautājumu par vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu Savienības pilsoņiem, kuriem ir uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu ( 33 ).

2. Par uzturēšanās tiesību, kas pamatotas uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu, tvērumu

48. Kad Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta piemērošana pamatlietā aplūkotajā situācijā ir noraidīta, atliek pārbaudīt, vai JD un viņa meitas varētu atsaukties uz tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi pamata sociālajai palīdzībai. Tā kā viņām ir uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Regulas Nr. 492/2011 10. pantu, ir jānosaka, vai šāda vienlīdzīga attieksme varētu izrietēt no pašas regulas vai, nepieciešamības gadījumā, lasot to kopsakarā ar citām normām.

49. Atgādinājis tvērumu, kādu Tiesa piešķīrusi Regulas Nr. 492/2011 10. pantam, piedāvāšu divus iespējamos risinājumus, kuru rezultātā konstatēšu, ka šajā lietā ir jāatzīst tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi.

a) Regulas Nr. 492/2011 10. pants Tiesas judikatūrā

50. Jāatgādina, ka Regulas Nr. 492/2011 10. pants ir identisks Regulas Nr. 1612/68 12. pantam, līdz ar to Tiesas judikatūra saistībā ar pēdējās minētās tiesību normas interpretāciju ir piemērojama mutatis mutandis pirmās minētās interpretācijai ( 34 ).

51. Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1612/68 mērķis, proti, darba ņēmēju brīva pārvietošanās, prasa, “lai tā tiktu nodrošināta, ievērojot brīvību un cieņu un apstākļos, kas vislabāk nodrošina Kopienas darba ņēmēja ģimenes integrāciju uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā” ( 35 ), un ir uzskatījusi, ka saikne starp šādas integrācijas izdošanos un migrējoša darba ņēmēja bērna iespēju mācīties un studēt uzņēmējā dalībvalstī ir būtiska ( 36 ).

52. Šajā nolūkā arī Regulas Nr. 492/2011 10. pantā minēto tiesību uz piekļuvi izglītībai subjekti ir definēti plaši, jo paši bērni varētu nebūt Savienības pilsoņi un nebūt Savienības migrējošā darba ņēmēja un viņa laulātā kopīgie bērni ( 37 ). Tam, ka pa to laiku migrējošais darba ņēmējs un viņa laulātais ir šķīrušies, tam, ka minētais migrējošais darbinieks ir atgriezies savā izcelsmes valstī, savukārt viņa laulātais paliek uzņēmējā dalībvalstī ar bērniem, šajā sakarā nav nozīmes ( 38 ). Tāpat arī tam, ka vecāks ir zaudējis darbinieka statusu, no kā bērniem sākotnēji ir izrietējušas tiesības uz piekļuvi izglītībai, nav nozīmes minēto tiesību piešķiršanā ( 39 ).

53. Lai nodrošinātu Regulas Nr. 492/2011 10. pantā paredzēto tiesību uz piekļuvi izglītībai efektivitāti, šīs tiesības obligāti ir jāpapildina ar attiecīgām bērniem atzītām uzturēšanās tiesībām ( 40 ).

54. No minētā izriet, ka no darba ņēmēja statusa izriet bērnu tiesības uz piekļuvi izglītībai un tātad uz uzturēšanās tiesībām saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu. Taču, tiklīdz visi nosacījumi šo tiesību atzīšanai ir izpildīti, tās kļūst “autonomas” nolūkā sniegt pastiprinātu aizsardzību bērnu tiesiskajai situācijai, no kuriem vairs netiek prasīts tikai tas, lai viņi uzturētos uzņēmējā dalībvalstī un mācītos tajā ( 41 ).

55. Šī bērnu situācijas tiesiskā aizsardzība attiecīgi ietekmēs tā vecāka situāciju, kura aizgādībā viņi ir. Tātad, lai gan bērnu uzturēšanās tiesības uz Regulas Nr. 492/2011 10. panta pamata izriet no tā, vai konkrētajā brīdī vienam no vecākiem ir darba ņēmēja statuss, vecāka, kurš īsteno aizgādību, uzturēšanās tiesības var tikt pagarinātas arī pēc darba ņēmēja statusa zaudēšanas vai šī statusa neesamības gadījumā, uz bērnu mācību laiku. Lietojot gramatisku metaforu – vecāks, kas bija virsteikums, kļūst par palīgteikumu, un bērns, kas sākotnēji bija palīgteikums, kļūst par virsteikumu. Tiesa arī nosprieda, ka situācijās, kad bērniem saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu ir tiesības turpināt mācīties uzņēmējā dalībvalstī, “ja šiem vecākiem viņu bērnu izglītības iegūšanas laikā tiek atteikta iespēja palikt uzņēmējā dalībvalstī, tas varētu bērniem liegt tiesības, ko viņiem ir piešķīris [Savienības] likumdevējs” ( 42 ). Atgādinot, ka Regula Nr. 1612/68 ir jāinterpretē, ņemot vērā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ( 43 ) 8. pantā paredzēto ģimenes dzīves neaizskaramību, Tiesa nosprieda, ka “migrējoša darba ņēmēja bērna tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem turpināt mācīties uzņēmējā dalībvalstī noteikti ietver to, ka bērnam ir jābūt tiesībām būt kopā ar personu, kuras faktiskajā aizgādībā viņš atrodas, un tāpēc šai personai ir jābūt tiesībām uzturēties kopā ar viņu minētajā dalībvalstī, kamēr viņš mācās. Atsakot piešķirt uzturēšanās atļauju vienam no vecākiem, kurš galvenokārt rūpējas par bērnu, kas izmanto tiesības turpināt mācības uzņēmējā dalībvalstī, tiktu pārkāptas šīs tiesības” ( 44 ). Tiesa arī uzsvēra, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 1612/68, īpaši tās 12. panta, kontekstu un mērķi, šo tiesību normu nevar interpretēt šauri un tai nekādā ziņā nedrīkst liegt tās lietderīgo iedarbību ( 45 ). Tam no vecākiem, kura aizgādībā ir bērns, kas mācās un kam ir tiesības uz piekļuvi izglītībai atbilstoši Regulas Nr. 1612/68 12. pantam, ir no viņa bērna uzturēšanās tiesībām izrietošas uzturēšanās tiesības, un tas tā ir arī gadījumā – kā jau tika atgādināts –, ja šim vecākam nav Eiropas Savienības pilsoņa statusa vai nav, vai vairs nav migrējošā darba ņēmēja statusa uzņēmējā dalībvalstī ( 46 ).

56. Visbeidzot, turpinot attīstīt savu judikatūru par Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, Tiesa nosprieda, ka “dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai strādāja uzņēmējā dalībvalstī, bērni, kā arī vecāks, kura faktiskajā aizgādībā ir bērni, var pēdējā minētajā valstī atsaukties uz uzturēšanās tiesībām, pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, tiem nepastāvot pienākumam ievērot Direktīvā 2004/38 paredzētos nosacījumus” ( 47 ). Konkrēti, Tiesa norādīja, ka Regulas Nr. 1612/68 12. panta formulējumā bērnu un vecāka, kurš īsteno aizgādību pār bērniem, uzturēšanās tiesības nav pakārtotas vecāka ekonomiskajai neatkarībai, proti, pietiekamiem resursiem un pilnīgai veselības apdrošināšanai uzņēmējā dalībvalstī, un ka šāda prasība arī neizriet no Tiesas judikatūras ( 48 ).

57. Manis nupat aprakstītā judikatūra tātad ir veidojusies trīs stadijās: vispirms bija nepieciešams apstiprināt ideju, ka Regulas Nr. 1612/68 12. pantā paredzētās tiesībās uz piekļuvi izglītībai ir obligāti papildināmas ar autonomu bērna uzturēšanās tiesību atzīšanu. Pēc tam – prasība, lai tiesības uz piekļuvi izglītībai būtu efektīvas, ir pamatojusi vecāku, kuri īsteno šo bērnu aizgādību, atvasinātās uzturēšanās tiesības. Visbeidzot – bērnu, kuri mācās, tiesiskās situācijas drošībai ir nepieciešams, lai nedz bērnu autonomās uzturēšanās tiesības, nedz vecāku atvasinātās uzturēšanās tiesības netiktu pārkārtotas ekonomiskās neatkarības nosacījumam.

58. Šī lieta sniedz iespēju Tiesai spert jaunu soli tiesiskā statusa izveidošanā saistībā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu.

b) Uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam un tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi pamata sociālās aizsardzības pabalstiem: loģiskā secība

59. Kā tika norādīts, manuprāt, pastāv divas iespējamās analīzes pieejas atkarībā no tā, vai tiek uzskatīts, ka JD ir tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi subjekts (pirmā hipotēze) vai ka šo tiesību subjekti ir viņa abas meitas (otrā hipotēze).

1) Pirmā hipotēze: Regulas Nr. 492/2011 7. pants kā JD tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi pamats

60. Jau vairākkārt teikts, ka JD ir no viņa meitu tiesībām atvasināto uzturēšanās tiesību subjekts saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu.

61. Regulas Nr. 492/2011 7. pants ietver vienlīdzīgas attieksmes principa, kurš paredzēts LESD 18. pantā, īpašu izpausmi, proti, tā 2. punktā ir paredzēts, ka darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts valstspiederīgais, citu dalībvalstu teritorijā ir tādas pašas sociālās priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem.

62. Taču nevar ignorēt to, ka šis 7. pants atrodas Regulas Nr. 492/2011 2. iedaļas “Nodarbinātība un vienlīdzīga attieksme” sākumā. Jāņem vērā arī, ka šīs tiesību normas formulējums tieši norāda uz “darba ņēmēju”, taču JD vairs nav darba ņēmējs.

63. Tomēr nevar izslēgt šīs tiesību normas plašu interpretāciju. Protams, Regulas Nr. 492/2011 7. pants neattiecas, atšķirībā no šīs regulas 10. panta, uz dalībvalsts valstspiederīgo, kurš ir bijis darba ņēmējs, taču no 7. panta 1. punkta formulējuma ir izsecināms, ka piešķirtā aizsardzība sniedzas plašāk par minētā darba ņēmēja nodarbinātības laikposmu un, iespējams, pat pēc laikposma, kad viņam tieši bija šis statuss. Atgādinājumam – Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. punktā ir noteiktas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi “īpaši attiecībā uz [..] atlaišanu un bezdarba gadījumā – [..] atkārtotu pieņemšanu darbā” ( 49 ).

64. Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalstu pilsoņi, kas pārvietojas, lai meklētu darbu, nevar atsaukties uz vienlīdzīgu attieksmi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, turpretī tie, kas jau ir piekļuvuši darba tirgum, uz vienlīdzīgu attieksmi var atsaukties ( 50 ).

65. Šajā gadījumā tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi atzīšana, pamatojoties uz to, ka pieteicējs ir bijušais darba ņēmējs – nevis valstspiederīgais, kurš ieradies dalībvalstu teritorijā tikai darba meklējumos bez faktiskās piekļuves darba tirgum –, ļauj nepaplašināt sociālās palīdzības tiesības uz jebkuru pilsoni, kas pretējā gadījumā varētu īstenot savas brīvās pārvietošanās tiesības citā dalībvalstī bez darba meklēšanas tajā, tad uzreiz laist savus bērnus tur skolā, lai līdz bērnu mācību beigām varētu iegūt uzturēšanās tiesības un uzņēmējā dalībvalstī piedāvāto sociālo palīdzību ( 51 ).

66. Citiem vārdiem sakot, piedāvātā Regulas Nr. 492/2011 7. panta interpretācija tik tiešām nozīmē dalībvalstu pienākumu sniegt palīdzību bijušajiem darba ņēmējiem, kas ir ekonomiski neaktīvi, jebkurā gadījumā saglabājot savas tiesības atteikt šādu palīdzību Savienības pilsoņiem, kuri izmanto pārvietošanās brīvību, izvēloties palikt [ekonomiski] neaktīvi, un nevarētu pretendēt uz šajā tiesību normā paredzēto aizsardzību. Šāda interpretācija ir arī iespējama, pateicoties normatīvajai autonomijai starp Regulu Nr. 492/2011 un Direktīvu 2004/38.

67. Vēlreiz jānorāda, ka nevar tikt attaisnota nekāda diskriminācija ( 52 ). Šajā ziņā, lai arī nevar apšaubīt Vācijas likumdevēja izvirzītā mērķa likumīgumu, jo tas sakrīt ar Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi, minētā diskriminācija neiztur samērīguma pārbaudi, jo SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punkts sistemātiski izslēdz jebkuru valstspiederīgo, kuram ir uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam, neņemot vērā minētā valstspiederīgā individuālo situāciju un it īpaši uzturēto saikni ar uzņēmējas dalībvalsts darba tirgu, kā arī ar šīs valsts sabiedrību uzturētās saiknes būtību un intensitāti.

68. No minētās analīzes izriet, ka Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkts un 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka bijušam migrējošajam darba ņēmējam, kura bērni mācās uzņēmējā dalībvalstī un kuram ir uzturēšanās tiesības atbilstoši minētās regulas 10. pantam, ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi tādām sociālajām priekšrocībām kā pamata sociālās aizsardzības pabalsti.

2) Otrā hipotēze: tiesības uz piekļuvi izglītībai kā pamats tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi sociālajai palīdzībai

69. Manuprāt, pie tāda paša secinājuma – par JD un abu viņa meitu tiesībām piekļūt strīdīgajiem pabalstiem – var nonākt arī, koncentrējoties uz bērnu tiesībām.

70. Saskaņā ar iepriekš minēto Tiesas judikatūru Regulas Nr. 492/2011 10. pants nav jāinterpretē šauri un ir jānodrošina tā iedarbība, savukārt regula ir jāinterpretē, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā paredzēto ģimenes dzīves neaizskaramību.

71. Šajos apstākļos – kas paliktu no tiesībām uz piekļuvi izglītībai, par ko visi atzīst, ka abām JD meitām tādas ir, ja tiesības uz piekļuvi aplūkotajiem pabalstiem viņām un viņu tēvam tiktu liegtas?

72. No konceptuālā skatpunkta raugoties, es, protams, varu atzīt, ka uzturēšanās tiesības nav obligāti tas pats, kas tiesības uz piekļuvi šiem pabalstiem. Bet galu galā, no funkcionālā viedokļa, kāds faktiskais efektīvais tvērums tiktu piešķirts Tiesas judikatūrai – kurā tiek pievērsta liela uzmanība migrējošo darba ņēmēju bērnu likteņiem un vecāka, kura aizgādībā tie ir, uzturēšanās tiesības nav pakārtotas nosacījumam par pietiekamu resursu vai pilnīgas slimības apdrošināšanas esamību –, ja šai Tiesai šodien būtu jānospriež, ka šim vecākam, kas ir absolūti nepieciešams līdzās bērniem mācību procesā, nav tiesību prasīt valsts sociālo palīdzību?

73. Tā būtu ilūzija, juridiska fikcija, uzskatīt, ka tiesības uz izglītību ir efektīvas tikai tāpēc, ka vecākam, kura aizgādībā ir bērni, tiek piešķirtas uzturēšanās tiesības, bez tiesībām prasīt arī sociālo palīdzību. Tādēļ es konkrēti aicinu Tiesu spert šo soli.

74. Regulas Nr. 492/2011 10. pantā ir paredzētas tiesības uz piekļuvi izglītībai “ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās [dalīb]valsts valstspiederīg[ajiem]” ( 53 ). Tā kā trūcīgiem skolas vecuma bērna vecākiem, kas ir uzņēmējas dalībvalsts pilsoņi, ir tiesības uz sociālo palīdzību, lai garantētu pienācīgus dzīves un izglītības apstākļus šim bērnam un attiecīgi ģimenei kopumā, un tā kā nabadzība acīmredzami ir šķērslis jebkura bērna piekļuvei izglītībai, tiesības uz sociālo palīdzību būtu jāinterpretē kā viens no Regulas Nr. 492/2011 10. panta “nosacījumiem”, jo pretējā gadījumā bērnam tiktu liegtas tiesības, kuras viņam atzinis likumdevējs ( 54 ).

75. Šāda interpretācija tādējādi nodrošina Regulas Nr. 492/2011 10. panta lietderīgo iedarbību, kā tas prasīts Tiesas judikatūrā. Turklāt tā, šķiet, pilnībā atbilst šīs regulas sākotnējam mērķim, proti, darba ņēmēju brīvās pārvienošanās nodrošināšanai. Kurš darba ņēmējs gan atstās savu izcelsmes valsti, centīsies pēc iespējas labāk integrēties, tostarp ekonomiski, uzņēmējas dalībvalsts sabiedrībā un laist tur skolā savus bērnus, apzinoties, ka gadījumā, ja viņa situācija pasliktināsies un nebūs iespējas paļauties uz dalībvalsts, kas viņu uzņēmusi, solidaritāti, viņam būs obligāti jāatgriežas savā izcelsmes valstī un jāizrauj savi bērni no pedagoģiskās un lingvistiskās sistēmas, kurā viņi līdz tam bijuši integrēti? Turklāt šī interpretācija šķiet esam saskaņā ar Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai bērnu un vecāka, kura aizgādībā ir bērni, uzturēšanās tiesības netiek pakļautas nosacījumam par ekonomisko neatkarību ( 55 ).

76. Iepriekšminēto iemeslu dēļ ( 56 )SGB II 7. panta 1. punkta otrā teikuma 2. apakšpunkta c) punktā ietvertā diskriminācija man neliekas pamatota.

77. Šajā analīzes posmā es sliecos domāt, ka Regulas Nr. 492/2011 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka bērniem, kuriem ir uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam, kā arī vecākam, kurš faktiski īsteno aizgādību pār šiem bērniem, ir tiesības uz piekļuvi pamata sociālās aizsardzības pabalstiem.

3. Papildu piezīmes

78. Iepriekš sniegtā analīze, kuras argumentācijas, lai atrisinātu šo lietu, centrā ir Regulas Nr. 492/2011 10. pants, manuprāt, līdz ar to ir galvenais līdzeklis šim nolūkam. Tomēr, lai analīze būtu pilnīga, es vēlētos pievienot dažus pārdomu elementus, pirmkārt, attiecībā uz Regulu Nr. 883/2004 un otrkārt, attiecībā uz LESD 18. pantu. Tā kā šie elementi tiek sniegti tikai pakārtoti, analīze noteikti būs īsāka.

79. Attiecībā uz Regulu Nr. 883/2004 jau tiku norādījis, ka attiecīgie pamata sociālās aizsardzības pabalsti ietilpst minētās regulas darbības jomā un ka tās 4. pantā ir paredzētas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi personām, uz kurām attiecas šī regula, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi. No otrā prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka JD ir jāuzskata par piesaistītu uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai vai tās ģimenes pabalstu sistēmai Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta nozīmē. Lai gan materiāltiesisko nosacījumu izvirzīšana attiecībā uz tādu pabalstu piešķiršanu, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, ietilpst katras dalībvalsts likumdošanas jomā ( 57 ), dalībvalstīm šajā gadījumā tomēr ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips. Tiesa jau ir atzinusi, ka dalībvalstis var nolemt piešķirt sociālos pabalstus tikai tiem Savienības pilsoņiem, kuri atbilst uzturēšanās nosacījumiem saskaņā ar Direktīvu 2004/38 ( 58 ), un ka šīs valstis var atteikt pabalstu piešķiršanu Savienības pilsoņiem pirmajos trīs uzturēšanās mēnešos uzņēmējā dalībvalstī vai pilsoņiem, kuru uzturēšanās ir balstīta tikai uz Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu. Pat ja no šīs judikatūras varētu secināt, ka tiek mēģināts Regulas Nr. 883/2004 4. pantu saskaņot ar Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu tādā nozīmē, ka otrās efektivitātei būtu nepieciešams ierobežot pirmo, šāda tiesību normu interpretācija jebkurā gadījumā nebūtu piemērota tādā gadījumā kā JD gadījums, kurā uzturēšanās tiesības vairs nav pamatotas ar Direktīvu 2004/38 vai tikai ar to, bet ir pamatotas ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu. Tādēļ vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, piemēram, pamata sociālajiem pabalstiem, tādam Savienības pilsonim kā JD, kuram turklāt ir uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam, var pamatot arī ar Regulas Nr. 883/2004 4. pantu.

80. Visbeidzot, tā kā esmu uzskatījis, ka iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus var atrisināt, interpretējot Regulu Nr. 492/2011, kurā nediskriminācijas princips, kas vispārīgā veidā ir paredzēts LESD 18. pantā, ir aplūkots specifiskā griezumā, šīs pēdējās minētās normas atsevišķa analīze, manuprāt, līdz ar to nav nepieciešama ( 59 ).

IV. Secinājumi

81. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Tāds pamata sociālās aizsardzības pabalsts kā pamatlietā aplūkotais ir uzskatāms par sociālo priekšrocību Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 2. punkta nozīmē. 2) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 24. panta mērķis nav regulēt jautājumu par vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu Savienības pilsonim, kuram ir uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam. 3) Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkts un 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka bijušam migrējošajam darba ņēmējam, kura bērni mācās uzņēmējā dalībvalstī un kuram ir uzturēšanās tiesības atbilstoši minētās regulas 10. pantam, ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar piekļuvi tādām sociālajām priekšrocībām kā pamata sociālās aizsardzības pabalsti. 4) Regulas Nr. 492/2011 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka bērniem, kuriem ir uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 10. pantam, kā arī vecākam, kurš faktiski īsteno aizgādību pār šiem bērniem, ir tiesības uz piekļuvi pamata sociālās aizsardzības pabalstiem.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2004, L 158, 77. lpp.

( 3 ) Turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”.

( 4 ) OV 2011, L 141, 1. lpp.

( 5 ) 2014. gada 2. decembra redakcijā (BGBl. I, 1922. lpp.).

( 6 ) No lietas materiāliem izriet, ka šie uzturlīdzekļi tika maksāti JD par viņa meitām no 2015. gada 1. oktobra līdz viņa bērnu 12 gadu vecumam.

( 7 ) Iesniedzējtiesa šajā ziņā min spriedumus, 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358); 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), kā arī 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 8 ) Iesniedzējtiesa šajā ziņā min spriedumus, 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358); 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), kā arī 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 9 ) Kā Tiesa minējusi savos spriedumos, 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358); 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), kā arī 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 10 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 11 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 12 ) Iesniedzējtiesa min 2010. gada 23. februāra spriedumus Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80) un Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83).

( 13 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 15. septembrisAlimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 43. punkts).

( 14 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 15. septembrisAlimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 15 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembrisAlimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 45. punkts).

( 16 ) Spriedums, 2019. gada 18. decembris, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava u.c. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 17 ) Vācijas valdība nav izteikusies šajā jautājumā, tādējādi tā neizslēdz šādu kvalifikāciju.

( 18 ) Padomes Regula (1968. gada 15. oktobris) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV 1968, L 257, 2. lpp.)

( 19 ) Skat. 1985. gada 27. marta spriedumu Hoeckx (249/83, EU:C:1985:139), kas atkārtots 2001. gada 20. septembra sprieduma Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458) 27. punktā.

( 20 ) Par Tiesas veikto dažādu pasākumu kvalificēšanu par sociālām priekšrocībām Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta nozīmē, it īpaši izceļot to integrējošo funkciju, skat. spriedumu, 2019. gada 18. decembris, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava u.c. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, 48. punkts).

( 21 ) Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu.

( 22 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 23 ) Spriedums, 2012. gada 4. oktobris, Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605, 54. punkts).

( 24 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 25 ) To turklāt apstiprina 41. punkts, kas ir tikai atgādinājums par otro un trešo jautājumu, kuri pēc tam tika uzdoti Tiesai, un tādējādi kā tāds nav saistīts ar pabalstu klasificēšanu, ko Tiesa iztirzā 2015. gada 15. septembra sprieduma Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) 42.–46. punktā.

( 26 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 27 ) Skat. ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:210, 117.–122. punkts).

( 28 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 29 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 38. punkts).

( 30 ) Spriedums, 2015. gada 15. septembris (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 31 ) Tāpēc, ka tas ir skaidri izslēgts ar Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu.

( 32 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 15. septembris, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 49. punkts). Skat. arī šī sprieduma 53. punktu.

( 33 ) Šajā ziņā vēl jānorāda, ka 2015. gada 15. septembra sprieduma Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) 49. punktā Tiesa nosprieda, ka “saistībā ar pieeju sociālajai palīdzībai [..] Savienības pilsonis var atsaukties uz vienlīdzību attieksmē ar uzņēmējas dalībvalsts pilsoņiem atbilstoši Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktam tikai tad, ja viņa uzturēšanās uzņēmējas dalībvalsts teritorijā atbilst Direktīvas 2004/38 nosacījumiem” (mans izcēlums). Tā kā no Regulas Nr. 492/2011 10. panta izrietošajām uzturēšanās tiesībām nav tieši jāatbilst šiem noteikumiem, Direktīvas 2004/38 24. pants nav tiesību norma, saskaņā ar kuru būtu jāpārbauda jautājums par iespējamo vienlīdzīgo attieksmi attiecībā uz JD.

( 34 ) Turpmākajā analīzē es bez nošķīruma atsaukšos uz abām šīm regulām.

( 35 ) Spriedums, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 50. punkts).

( 36 ) Skat. spriedumus, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 51. punkts), un 2010. gada 23. februāris, Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 43. punkts).

( 37 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 56. un 57. punkts).

( 38 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63. punkts).

( 39 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63. punkts).

( 40 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63. punkts).

( 41 ) Skat. spriedumu, 2010. gada 23. februāris, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, 49. punkts). Par uzturēšanās tiesību autonomo raksturu skat. spriedumus, 2010. gada 23. februāris, Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80 35., 40. un 41. punkts) un 2010. gada 23. februāris, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, 46. punkts).

( 42 ) Spriedumi, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 71. punkts) un 2010. gada 23. februāris, Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 30. punkts).

( 43 ) Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.

( 44 ) Spriedums, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 73. punkts).

( 45 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 74. punkts).

( 46 ) Skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 75. punkts).

( 47 ) Spriedums, 2010. gada 23. februāris, Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80 50. punkts). Mans izcēlums.

( 48 ) Skat. spriedumu, 2010. gada 23. februāris, Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 52. un 53. punkts). Attiecībā uz bērnu situāciju Tiesa jau ir nospriedusi, ka migrējošā darba ņēmēja bērna statuss Regulas Nr. 1612/68 izpratnē nozīmē “konkrēti, ka Savienības tiesības atzīst bērnu tiesības uz valsts palīdzību izglītībā, lai šiem bērniem ļautu integrēties uzņēmējas dalībvalsts sabiedrībā; šī prasība a fortiori ir piemērojama, kad [labuma guvēji], uz kuriem attiecas šīs regulas tiesību normas, ir bērni, kas ir ieradušies uzņēmējā dalībvalstī, pat vēl nesasnieguši vecumu, kad tiem ir jāapmeklē skola” (spriedums, 1989. gada 15. marts, Echternach un Moritz (389/87 un 390/87, EU:C:1989:130, 35. punkts), kas atkārtots 2010. gada 23. februāra sprieduma Ibrahim un Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80) 54. punktā).

( 49 ) Jāuzsver, ka šīs tiesību normas teksts tiešā veidā neierobežo tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz bezdarba perioda ilgumu.

( 50 ) Skat. spriedumu, 2004. gada 23. marts, Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172, 31. punkts).

( 51 ) Šajā ziņā vēlos uzsvērt, ka JD un viņa meitu situācija atšķiras no prasītāja situācijas lietā Dano (spriedums, 2014. gada 11. novembris (C‑333/13, EU:C:2014:2358)), kurā Tiesa nosprieda, ka dalībvalstij ir jābūt iespējai atbilstoši Direktīvai 2004/38 “atteikt sociālos pabalstus ekonomiski neaktīviem Savienības pilsoņiem, kuri īsteno savu pārvietošanās brīvību tikai, lai gūtu labumu no citas dalībvalsts sociālās palīdzības, lai arī viņu rīcībā nav pietiekamu līdzekļu uzturēšanās tiesību iegūšanai” (spriedums, 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 78. punkts), mans izcēlums. Kā uzver Komisija, mūsu lietā nepastāv nekādi krāpšanas vai negodīgu tiesību izmantošanas pārmetumi attiecībā pret JD, kurš arī nav izmantojis savas tiesības uz brīvo pārvietošanos tikai, lai saņemtu attiecīgos pabalstus.

( 52 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 14. decembris, Bragança Linares Verruga u.c. (C‑238/15, EU:C:2016:949).

( 53 ) Mans izcēlums.

( 54 ) Saskaņā ar šo secinājumu 55. punktā minēto judikatūru.

( 55 ) Spriežot citādi, mēs viennozīmīgi nonāktu pie obligāta ekonomiskās neatkarības nosacījuma, lai faktiski īstenotu tiesības uz piekļuvi izglītībai.

( 56 ) Skat. šo secinājumu 67. punktu.

( 57 ) Skat. spriedumus, 2013. gada 19. septembris, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 41. punkts), un 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 83. punkts).

( 58 ) Skat. spriedumus, 2014. gada 11. novembris, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 83. punkts), un 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c. (C‑299/14, EU:C:2016:114, 52. punkts).

( 59 ) Tomēr iesniedzējtiesas jautājumi netika uzdoti saistībā ar LESD 18. pantu. Šāda analīze būtu nepieciešama tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka JD gadījums neietilpst Direktīvas 2004/38 24. panta piemērošanas jomā, ka JD nevar gūt labumu ne no vienlīdzīgas attieksmes principa atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktam darba ņēmēja statusa trūkuma dēļ, nedz arī saņemt tiešu vai netiešu aizsardzību pret jebkādu diskrimināciju saistībā ar piekļuvi pamata sociālajiem pabalstiem saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 10. pantu. Tad JD nebūtu citas iespējas kā vien atsaukties uz savu ekonomiski neaktīva Savienības pilsoņa statusu, kurš likumīgi uzturas uzņēmējā dalībvalstī, prasot pamata sociālo pabalstu. Šāds gadījums būtu līdzīgs gadījumam lietā, kurā pasludināts 2004. gada 7. septembra spriedums Trojani (C‑456/02, EU:C:2004:488).