ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Direktīvas 2001/29 6. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis paredz atbilstīgu tiesisko aizsardzību pret jebkuru efektīvu tehnoloģisko pasākumu apiešanu, ko attiecīgā persona veic, apzinoties savu rīcību, vai, ja tai ir jāapzinās sava rīcība. [..] 3. Šajā direktīvā vārdi “tehnoloģiski pasākumi” nozīmē jebkuru tehnoloģiju, ierīci vai komponentu, kurus parasti izmanto, lai nepieļautu vai ierobežotu tādas darbības ar darbiem vai citiem tiesību objektiem, ko nav atļāvis tiesību subjekts, kuram ir likumā paredzētās autortiesības vai blakustiesības vai Direktīvas 96/9/EK III nodaļā paredzētās sui generis tiesības. Tehnoloģiskus pasākumus uzskata par “efektīviem”, ja tiesību subjekts kontrolē aizsargātā darba vai citu tiesību objektu izmantošanu ar piekļuves kontroli vai aizsardzības procesu, piemēram, kodēšanu, trokšņu radīšanu vai citu darba vai cita tiesību objekta pārveidošanu, vai ar kopiju kontroles mehānismu, ar ko sasniedz aizsardzības mērķi. 4. Neatkarīgi no 1. punktā paredzētās tiesiskās aizsardzības, ja tiesību subjekti neveic brīvprātīgus pasākumus, tajā skaitā neslēdz nolīgumus tiesību subjektu un citu attiecīgo personu starpā, dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to, ka labuma guvējiem, kas gūst labumu no izņēmuma vai ierobežojuma, kurš paredzēts attiecīgo valstu tiesību aktos saskaņā ar 5. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 2. punkta c) apakšpunktu, 2. punkta d) apakšpunktu, 2. punkta e) apakšpunktu, 3. punkta a) apakšpunktu, 3. punkta b) apakšpunktu vai 3. punkta e) apakšpunktu, tiesību subjekti dara pieejamus līdzekļus labuma gūšanai no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, ciktāl vajadzīgs, lai gūtu labumu no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, un ja attiecīgajam labuma guvējam attiecīgais aizsargātais darbs vai tiesību objekts ir likumīgi pieejams. [..]”
5

2006. gada 29. novembrī administratīvais process tika izbeigts ar strīdīgā lēmuma pieņemšanu. Saskaņā ar šī lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantu Eni, Versalis un citi strīdīgā lēmuma adresāti uzņēmumi, proti, Bayer AG, The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH, Dow Europe, Shell Petroleum NV, Shell Nederland BV, Shell Nederland Chemie BV, Unipetrol a.s., Kaučuk a.s., kā arī Trade-Stomil sp. z o.o., ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties vienotā un turpinātā nolīgumā, kura ietvaros tie ir vienojušies par cenu mērķu noteikšanu, par klientu sadali, izmantojot līgumus par otras puses klientu nepiesaistīšanu, un par sensitīvas informācijas apmaiņu saistībā ar cenām, konkurentiem un klientiem BK un EPBK nozarē, attiecībā uz Eni laikposmā no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim.
“I. –

Pēc savas iniciatīvas starpprofesiju organizācijās izveidoto lielāko lauksaimniecības produktu ražošanas – un attiecīgā gadījumā – pārstrādes, tirdzniecības un izplatīšanas starpprofesiju organizāciju grupu kvalitāti var izvērtēt kompetentās valsts iestādes pēc tam, kad saņemts Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinums vai nu par valsti, vai ražošanas apgabalu, pēc noteikta produkta vai produktu grupas, it īpaši paredzot starpprofesiju nolīgumu noslēgšanu, vienlaikus: — lai starp tām īstenotu un veicinātu līgumsaistības; — lai ieguldītu tirgus pārvaldībā tirgum proporcionālu uzraudzību, labāk pielāgojot produktus kvantitatīvi un kvalitatīvi un tos popularizējot; — lai lietotāju un patērētāju interesēs stiprinātu pārtikas drošību, it īpaši produktu izsekojamību. Starpprofesiju organizācijas var īstenot arī citus mērķus, it īpaši: — lai veicinātu sektora ekonomiskā potenciāla saglabāšanu un attīstību; — lai veicinātu nepārtikas produktu reģenerācijas attīstību; — lai piedalītos starptautiskos attīstības pasākumos; [..]
16

Curtea de Apel Oradea [Oradjas apelācijas tiesa], uzskatīdama, ka Direktīvas 92/12 noteikumu interpretācija ir vajadzīga tās nolēmuma pieņemšanai, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Rumānijas nodokļu iestāžu atteikums apmierināt akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu ir pretrunā Savienības tiesībām (Direktīvas 92/12 [..] 7. un 22. pantam, kā arī tās preambulas apsvērumiem), ja: a) tirgotājs, kas iesniedz akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu, ir iesniedzis pierādījumus par to, ka viņš ir izpildījis visas formālās prasības, kuras saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir jāizpilda, lai apmierinātu atmaksāšanas pieprasījumu, un it īpaši prasības par to, ka ir iesniegts: i) pierādījums par akcīzes nodokļu nomaksu Rumānijā; ii) pierādījums par akcīzes preču nosūtīšanu uz citu dalībvalsti; b) no Rumānijas nodokļu tiesiskajā regulējumā (Nodokļu kodeksa 1926. pants, [..] Īstenošanas noteikumu 184. punkts un Nodokļu kodeksa VII sadaļas 11. pielikums) paredzētajām prasībām izriet, ka atsevišķi dokumenti, kuri ir jāiesniedz kopā ar atmaksāšanas pieprasījumu, var tikt iesniegti tikai pēc akcīzes preču piegādes citā dalībvalstī; c) Rumānijas nodokļu tiesiskajā regulējumā (Īstenošanas noteikumu 184. panta 4. punkts, kurā ir izdarīta atsauce uz Nodokļu procesuālā kodeksa 135. pantu) ir paredzēts vispārīgs piecu gadu termiņš jebkura atmaksāšanas pieprasījuma iesniegšanai? 2) Vai Direktīvas 92/12 [..] 22. panta [2.] punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājs, kas neiesniedz akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu tā samaksas dalībvalstī pirms akcīzes preču piegādes uz citu dalībvalsti, kurā preces ir domātas patēriņam, zaudē tiesības uz akcīzes nodokļa atmaksāšanu? 3) Vai gadījumā, ja Tiesa uz otro jautājumu atbildētu apstiprinoši, tas, ka tirgotājs zaudē tiesības uz akcīzes nodokļa atmaksāšanu, saistībā ar vienu un to pašu akcīzes preču dubultu aplikšanu ar nodokļiem (dalībvalstī, kurā akcīzes preces sākotnēji bija laistas apgrozībā, un dalībvalstī, kurā šīs preces ir domātas patēriņam) ir saderīgs ar nodokļu neitralitātes principu? 4) Vai gadījumā, ja Tiesa uz otro jautājumu atbildētu apstiprinoši, īpaši īsais termiņš starp akcīzes nodokļa samaksu par precēm, kuras laistas apgrozībā dalībvalstī, un dienu, kad akcīzes preces tiek nosūtītas uz citu dalībvalsti, kurā tās ir domātas patēriņam, var tikt uzskatīts par saderīgu ar līdzvērtības un efektivitātes principiem? Vai tam, ka vispārīgais termiņš nodokļa, nodevas vai maksājuma atmaksāšanas pieprasīšanai attiecīgajā dalībvalstī būtu acīmredzami ilgāks, šajā ziņā būtu kāda ietekme?”
2

Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp D. Edwards un L. Pallikaropoulos, no vienas puses, un Environment Agency [Vides aģentūru], First Secretary of State [Valsts pirmo sekretāru], kā arī Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs [Valsts vides, pārtikas un lauksaimniecības nozares sekretāru], no otras puses, par ekspluatācijas atļauju, ko Environment Agency piešķīrusi cementa rūpnīcai. Lūgums ir par House of Lords [Lordu palātas] lēmuma, ar ko L. Pallikaropoulos, kuras apelācijas sūdzība tika noraidīta kā nepamatota, piespriests atlīdzināt pretējās puses tiesvedībā tiesāšanās izdevumus, atbilstību Savienības tiesībām.
35

Vispirms ir jānorāda, kā izriet no Direktīvas 2000/78 1. panta, ka tās mērķis ir noteikt kopējo sistēmu, lai saistībā ar nodarbinātību un darbu apkarotu diskrimināciju, kas pamatota ar kādu no šajā pantā minētajiem iemesliem, no kuriem viens ir arī invaliditāte (iepriekš minētais spriedums lietā Chacón Navas, 41. punkts). Saskaņā ar tās 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu šī direktīva ir piemērojama, ievērojot Savienībai piešķirto kompetenci, visām personām it īpaši attiecībā uz atlaišanas nosacījumiem.
28

Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. punktā paredzētā iespēja pārrobežu darba ņēmējam, kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, papildus nodot sevi pēdējās nodarbinātības dalībvalsts nodarbinātības dienestu rīcībā ir jaunums salīdzinājumā ar Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) daļas saturu. Tātad attiecīgais darba ņēmējs, neatkarīgi no tā, kādas ir saites, ko viņš saglabājis šajā valstī, un it īpaši no tā, vai viņam tur ir labākas profesionālās reintegrācijas iespējas, var izmantot pārkvalifikācijas pakalpojumus arī minētajā valstī. Šādā veidā likumdevējs ir daļēji ņēmis vērā iepriekš minēto spriedumu lietā Miethe.
13

Likuma Nr. 155/1995 par pensijas apdrošināšanu (zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 32. panta 1. un 2. punktā, uz kuru ir izdarīta atsauce minētajā 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, bija paredzēts: “(1) Ir noteikts šāds pensionēšanās vecums a) vīriešiem 60 gados; b) sievietēm 1. ja tās ir uzaudzinājušas vismaz 5 bērnus – 53 gados, 2. ja tās ir uzaudzinājušas 3 vai 4 bērnus – 54 gados, 3. ja tās ir uzaudzinājušas 2 bērnus – 55 gados, 4. ja tās ir uzaudzinājušas vienu bērnu – 56 gados, vai 5. 57 gados, ja apdrošinātās personas ir sasniegušas šo vecumu 1995. gada 31. decembrī. (2) To apdrošināto personu gadījumā, kuras 1. punktā noteiktās vecuma robežas ir sasniegušas laikā no 1996. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 31. decembrim, pensionēšanās vecumu nosaka, mēnesim, kurā apdrošinātā persona ir sasniegusi šo robežu, pieskaitot 2 mēnešus vīriešu gadījumā un 4 mēnešus sieviešu gadījumā par katru, arī nepilnu, kalendāro gadu laikā no 1995. gada 31. decembra līdz dienai, kad tiek sasniegtas 1. punktā noteiktās vecuma robežas, un par pensionēšanās vecumu uzskata vecumu, kas sasniegts tajā mēneša dienā, kas atbilst apdrošinātās personas dzimšanas datumam; ja šādi aprēķinātajā mēnesī nav šādas dienas, par pensionēšanās vecumu uzskata vecumu, kas sasniegts šādi aprēķinātā mēneša pēdējā dienā.”
7

Minētās regulas 13. panta ar nosaukumu “Pasākumu apiešana” 1. punktā ir paredzēts: “Saskaņā ar šo regulu uzlikto antidempinga maksājumu darbības jomu var paplašināt arī attiecībā uz nedaudz pārveidota vai nepārveidota līdzīga produkta importu no trešām valstīm vai uz nedaudz pārveidota līdzīga produkta vai šāda produktu sastāvdaļu importu no valsts, uz kuru attiecas pasākumi, ja notiek šo pasākumu apiešana. Antidempinga maksājumus, kuri nepārsniedz saskaņā ar 9. panta 5. punktu uzlikto atlikušo antidempinga maksājuma likmi, var attiecināt arī uz importu no uzņēmumiem, kas gūst labumu no atsevišķiem maksājumiem valstīs, uz kurām attiecas pasākumi, ja notiek šo pasākumu apiešana. Apiešanu definē kā pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešām valstīm un [Savienību] vai starp atsevišķiem uzņēmumiem valstī, kas pakļauta pasākumiem, un [Savienību], kuri izriet no prakses, procesa vai darba un kam bez maksājuma uzlikšanas nav cita pietiekama cēloņa vai ekonomiskā pamatojuma, ja ir pierādījumi, ka maksājuma koriģējošā ietekme mazinās līdzīgo produktu cenu un/vai daudzumu izteiksmē, un ja vajadzības gadījumā saskaņā ar 2. panta noteikumiem ir pierādījumi par dempingu attiecībā uz līdzīgam produktam agrāk noteiktajām normālajām vērtībām. [..]”
13

Turpretī, runājot par lūgumu samaksāt ar piesārņojuma nodokļa summu saistītos procentus, kas aprēķināti no dienas, kad šis nodoklis ir samaksāts, iesniedzējtiesa uzsver, ka to nav iespējams apmierināt sakarā ar kopā lasāmo OG Nr. 92/2003 70. un 124. panta normām. Kā minētā tiesa precizē savā atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, no valsts pastāvīgās un nepārprotamās judikatūras izriet, ka, piemērojot minētos pantus, procenti par summām, kas ir kompensējami no valsts budžeta, ir piešķirami tikai no nākamās dienas pēc pieteikuma par kompensāciju iesniegšanas.
15

Regulas Nr. 261/2004 13. pantā ar nosaukumu “Tiesības uz atlīdzinājumu” ir noteikts: “Ja apkalpojošais gaisa pārvadātājs izmaksā kompensāciju vai pilda citas saistības, kas izriet no šīs regulas, šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo pārvadātāja tiesības prasīt kompensāciju no kādas personas, tostarp trešām pusēm, saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem. Šī regula nekādā ziņā neierobežo apkalpojošā gaisa pārvadātāja tiesības prasīt atlīdzinājumu no ceļojuma rīkotāja vai citas personas, ar kuru minētajam pārvadātājam ir līgums. Tāpat šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo ceļojumu rīkotāja vai trešās personas, kas nav pasažieris un ar kuru gaisa pārvadātājam ir līgums, tiesības prasīt atlīdzinājumu vai kompensāciju no gaisa pārvadātāja saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem.”
Kas attiecas uz Hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kā arī tās 48. panta 2. punktā garantēto tiesību uz aizstāvību apjomu, jāprecizē, ka, lai gan apsūdzētās personas tiesības personīgi piedalīties tiesas procesā ir būtiska daļa no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, šīs tiesības nav absolūtas (it īpaši skat. 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-619/10 Trade Agency, 52. un 55. punkts). Apsūdzētais var tiešā veidā vai klusējot atteikties no [šīm tiesībām] ar nosacījumu, ka šī atteikšanās ir nepārprotama, ka tā ietver minimālās garantijas atkarībā no tās nozīmības un ka tā nekaitē nevienai no nozīmīgām sabiedrības interesēm. It īpaši tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums nav pierādīts tad, ja, lai gan apsūdzētā persona nav piedalījusies personīgi tiesas sēdē, tā ir bijusi informēta par tiesas sēdes datumu un vietu vai to pārstāvēja juriskonsults, kuru viņa šai sakarā bija pilnvarojusi.
45

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāda veida valsts pasākumus var pieļaut tikai ar nosacījumu, ka tiem ir vispārēju interešu mērķis, ka tie ir atbilstoši, lai nodrošinātu to īstenošanu, un ka tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iecerēto mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
1

Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, izmantodama tikai un vienīgi kvantitatīvu kritēriju, lai izvērtētu, vai privātpersonu veikts no citas dalībvalsts ievestu tabakas izstrādājumu turējums ir komerciālas dabas, attiecinādama šo kritēriju uz katru personisko transportlīdzekli (nevis personu) atsevišķi un visiem tabakas izstrādājumiem kopumā un gluži vienkārši aizliegdama privātpersonām ievest tabakas izstrādājumus no citas dalībvalsts, ja to daudzums katrā personiskajā transportlīdzeklī pārsniedz 2 kilogramus, Francijas Republika nav izpildījusi tai Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 9. nod., 1. sēj., 179. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”), proti, tās 8. un 9. pantā, kā arī LESD 34. pantā noteiktos pienākumus.
29

Tomēr, īstenojot Savienības tiesības, valsts tiesai arī ir jāievēro prasības par personu tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas izriet no Savienības tiesībām un ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā. Viena no šīm prasībām ir sacīkstes princips, kas ir daļa no tiesībām uz aizstāvību un kurš tiesai ir jāievēro it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu pēc pamata, kuru tā ir izvirzījusi pēc savas ierosmes (šajā ziņā skat. 2009. gada 2. decembra spriedumu lietā C-89/08 P Komisija/Īrija u.c., Krājums, I-11245. lpp., 50. un 54. punkts).
18

Komisija, kuru šajā ziņā tiesas sēde atbalstīja Generali un Ungārijas valdība, norāda, ka LESD 101. panta un Tpvt 11. panta starpā pastāvot īpaša saikne, kas izrietot ne tikai no tā, ka tajos lietoti identiski jēdzieni, bet arī no konkurences tiesību decentralizētas piemērošanas sistēmas, kas ieviesta ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 8. nod., 2. sēj., 205. lpp.). No iesniedzējtiesas lēmuma arī izrietot, ka Legfelsőbb Bíróság ievēros Tiesas norādījumus un tos vienveidīgi attiecinās gan uz gluži iekšējām situācijām, gan situācijām, kurās piemērojams arī LESD 101. pants. Allianz tostarp norāda, ka pastāv Savienības interese, lai tāda no Savienības tiesībām aizgūta tiesību norma kā Tpvt 11. pants tiktu interpretēta vienveidīgi.
38

Pirmajā argumentā ir apgalvots, ka ministrijas 2003. gada rīkojums ir nelikumīgs šādu iemeslu dēļ. Tas neesot saderīgs ar Direktīvas 2005/85 23. panta 3. un 4. punktu, kuros esot ietverts izsmeļošs to apstākļu uzskaitījums, kādos var piemērot paātrināto procedūru, un neesot paredzēta prioritātes piešķiršana pilsoņu grupas iesniegtu pieteikumu izskatīšanai, atsaucoties uz to pilsonību, vai paātrināta to izskatīšana. Turklāt tas esot pretrunā diskriminācijas aizliegumam pilsonības dēļ. Šajā ziņā prasītāji pamatlietā ir atsaukušies uz to, ka pastāv “procesuāla rakstura trūkumi” salīdzinājumā ar citiem patvēruma meklētājiem no nedrošām trešajām valstīm, jo mazāk laika un mazāk līdzekļu tiekot veltīti prioritārajām lietām, kā rezultātā mazāk uzmanības tiek veltīts tam, vai pieteikumu izskatīšanai ir nepieciešama papildu informācija vai izmeklēšana, un tādējādi patvēruma meklētājiem esot mazāk iespēju iesniegt papildu informāciju.
7

Regulas Nr. 261/2004 5. pantā ar nosaukumu “Atcelšana” ir paredzēts: “1. Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem: a) apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 8. pantu un b) apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu, kā arī maršruta maiņas gadījumā, ja plānojamais jaunā reisa izlidošanas laiks ir vismaz dienu pēc atceltā reisa izlidošanas laika, atbalstu, kas paredzēts 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, un c) ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju, ja vien: i) pasažieri nav informēti par atcelšanu vismaz divas nedēļas pirms paredzētā izlidošanas laika vai ii) pasažieri nav informēti par atcelšanu laika posmā no divām nedēļām līdz septiņām dienām pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā divas stundas pirms paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā četras stundas pēc iepriekš paredzētā ielidošanas laika, vai arī iii) pasažieri nav informēti par atcelšanu mazāk nekā septiņas dienas pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā divas stundas pēc paredzētā ielidošanas laika. [..] 3. Apkalpojošajam gaisa pārvadātājam nav jāmaksā kompensācija saskaņā ar 7. pantu, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi. [..]”
20

LAD 2008. gada 25. aprīļa lēmumā G. Pustam tika lūgts pilnībā atmaksāt agrovides atbalstu, kas bija izmaksāts par 2006. gadu, ar pamatojumu, ka 18,85 hektāriem lauksaimniecībā izmantojamās zemes tika samazināta platība 2007. gadā. Šāds lēmums pamatots ar to, ka, izvērtējot 2007. gada iesniegumu, LAD konstatēja, ka G. Pusts platību atbalsta maksājumā par šo gadu nav precizējis, ka viņš lūdz piešķirt arī agrovides atbalstu deklarētajām zemes platībām, jo iepriekš minētajā iesniegumā nav atzīmēta “C” sadaļas 9. kolonna, kurā norāda deklarētos laukus, kā arī viņš nav iesniedzis pielikumu ar nosaukumu “Atbalsta iesniegums Agrovides pasākumiem”, kā tas ir noteikts atbilstošajā valsts tiesiskajā regulējumā. LAD uzskatīja, ka to nevar uzskatīt kā G. Pusta pieļautu kļūdu. Tādēļ šī iestāde izdarīja secinājumu, ka viņš ir pārtraucis agrovides saistības par 18,85 hektāriem zemes, par ko tika iesniegts iesniegums 2006. gadā, un līdz ar to viņam bija pienākums atmaksāt jau saņemto atbalstu atbilstoši šim pašam tiesiskajam regulējumam.
29

Tieši pretēji, no šīs lietas materiāliem izriet, ka FCI celtajās prasībās tiek lūgts izskatīt jautājumu par to, ka FCIPPR izmanto apzīmējumus, kuri var radīt kaitējumu agrākai Kopienas preču zīmei, kuras īpašniece ir FCI. Taču starp šiem apzīmējumiem ir tādi, kurus aptver vēlāk reģistrēta Kopienas preču zīme Nr. 7597529. Turklāt FCI savā prasības pieteikumā skaidri norādīja, ka FCIPPR izmanto šo Kopienas preču zīmi un ir to reģistrējusi.
24

Kā tas izriet no Direktīvas 2002/83 preambulas 3. apsvēruma, tā ir pieņemta, ņemot vērā nepieciešamību izveidot tiešās dzīvības apdrošināšanas iekšējo tirgu gan no tiesību veikt uzņēmējdarbību, gan no pakalpojumu sniegšanas brīvības viedokļa dalībvalstīs, lai dzīvības apdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenais birojs atrodas Savienībā, būtu vieglāk pildīt saistības tās iekšienē un dotu iespēju apdrošinājuma ņēmējiem izmantot ne tikai to dalībvalstīs reģistrētu apdrošinātāju pakalpojumus, bet arī tādu apdrošinātāju pakalpojumus, kuru galvenais birojs atrodas Savienībā un kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs.
19

Līdz ar to minētajai tiesai nav skaidrs, vai Somijas tiesību aktos ir ietverts brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums un – ja tāds ir – vai to var uzskatīt par attaisnojamu ar Somijas iestāžu norādītajām vispārējām interesēm, kas ir saistītas ar dalībvalstu vajadzību saglabāt to nodokļu uzlikšanas pilnvaru līdzsvarotu sadalījumu un nodrošināties pret zaudējumu dubultas izmantošanas riskiem un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
9

Finanšu ministrijas instrukcijas VI sadaļas, kas attiecas uz procedūras noteikumiem, 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka atteikšanās no nodokļa iekasēšanas, izmantojot ienākumu gūšanas vietā veicamu nodokļa ieturēšanas procedūru, kuras rezultātā tiek izdota apliecība par atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma, darba devējam vai darba ņēmējam ir jāpieprasa nodokļu iestādē, kuras teritorijā atrodas darba devēja uzņēmums. Saskaņā ar šo pašu daļu nav jāpierāda, ka Vācijas ienākuma nodoklim līdzvērtīgs nodoklis tiek iekasēts no ienākuma no algota darba citā valstī, kurā darbība tiek veikta. Šīs instrukcijas VI sadaļas 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka gadījumā, ja ir ticami norādīts, ka minētās instrukcijas I un II sadaļas nosacījumi ir izpildīti, apliecība par atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma var tikt izsniegta, kamēr vien darba devējam ir iespējams grozīt ienākuma gūšanas vietā ieturēto nodokli. Saskaņā ar šīs pašas instrukcijas VI sadaļas 2. punktu, ja atteikšanās no nodokļa iekasēšanas ienākuma gūšanas vietā vēl nav notikusi, darba ņēmējam atteikšanās no šā nodokļa iekasēšanas ir jāpieprasa savas dzīvesvietas nodokļu iestādē.
3

Regulas Nr. 1393/2007 preambulas 6.–8. un 12. apsvērumā ir noteikts: “(6) Tiesvedības efektivitāte un ātrums civillietās prasa, lai dalībvalstu norādīto vietējo struktūru savstarpējā tiesas un ārpustiesas dokumentu pārsūtīšana būtu tieša un tajā izmantotu ātrus līdzekļus. Dalībvalstis var paziņot, ka tās paredz izraudzīties tikai vienu struktūru dokumentu pārsūtīšanai vai saņemšanai vai vienu struktūru, kas piecus gadus veiks abas funkcijas. Šo struktūru tomēr var atkārtoti izraudzīties ik pēc pieciem gadiem. (7) Nosūtīšanas ātrums nodrošina visu atbilstīgo līdzekļu izmantošanu, ar noteikumu, ka tiek ievēroti konkrēti saņemtā dokumenta salasāmības un ticamības nosacījumi. Drošība nosūtīšanas laikā prasa, lai pārsūtāmajam dokumentam tiktu pievienota veidlapa, kas jāaizpilda tās vietas oficiālajā valodā vai vienā no oficiālajām valodām, kurā jāizsniedz dokuments, vai citā valodā, kas ir pieņemta attiecīgajā dalībvalstī. (8) Šo regulu nebūtu jāpiemēro dokumentu izsniegšanai puses pilnvarotajam pārstāvim tiesvedības dalībvalstī neatkarīgi no minētās puses dzīvesvietas. [..] (12) Saņēmējai struktūrai, izmantojot veidlapu, būtu rakstiski jāinformē adresāts, ka viņš var atteikties pieņemt izsniedzamo dokumentu izsniegšanas brīdī vai nosūtot dokumentu atpakaļ saņēmējai struktūrai nedēļas laikā, ja dokuments nav adresātam saprotamā valodā vai izsniegšanas vietas oficiālajā valodā, vai vienā no oficiālajām valodām. Šis noteikums arī turpmāk būtu jāpiemēro dokumentu izsniegšanai, ja adresāts ir izmantojis tiesības atteikties. Šie noteikumi par tiesībām atteikties būtu jāpiemēro arī dokumentu izsniegšanai, ko veic diplomātiskie un konsulārie pārstāvji, dokumentu izsniegšanai pa pastu, kā arī tiešajai izsniegšanai. Būtu jāparedz, ka nepieņemtā dokumenta izsniegšanu var labot, izsniedzot adresātam dokumenta tulkojumu.”