Šajā ziņā trešās valsts tiesiskā regulējuma neievērošana pati par sevi nevar tikt uzskatīta par tādu Savienības tiesību pārkāpumu, kas var izraisīt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos. Turpretim, ja šāda neievērošana vienlaicīgi ir arī Savienības tiesību normas pārkāpums, tostarp Savienības vispārējā tiesību principa pārkāpums, tad var iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Tāpēc, runājot par to, ka Savienības delegācija nav ievērojusi trešās valsts tiesības attiecībā uz apliecinājuma par dienesta izbeigšanu izsniegšanu savam personālam, ir jākonstatē, ka ir pārkāpts labas pārvaldības princips Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta izpratnē un it īpaši princips par saprātīgu termiņu. Labas pārvaldības princips, kad tas ir kā īpašu tiesību izpausme, piemēram, kā tiesību uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu lietas izskatīšanu minētā 41. panta izpratnē, ir jāuzskata par Savienības tiesību normu, kas piešķir tiesības privātpersonām. Turklāt Savienības iestādēm, struktūrām un aģentūrām konkrētajā gadījumā nav rīcības brīvības attiecībā uz labas pārvaldības principa ievērošanu. Tāpēc fakta, ka Savienības delegācija ir pārkāpuši šo principu, vienkāršs konstatējums nav pietiekams, lai varētu runāt par pietiekami būtiska pārkāpuma esamību.

Runājot par kaitējumu ar ilgstošu raksturu, zaudējumi, kas atkārtoti nodarīti secīgos laikposmos un kas proporcionāli palielinās salīdzinājumā ar aizritējušo laiku, ir jāuzskata par zaudējumiem ar atlīdzināmu raksturu. Šajā definīcijā neietilpst materiālie zaudējumi, kurus veido administratīvie izdevumi un advokāta nolīgšanas izdevumi, kas radušies bijušajam vietējam darbiniekam, atjaunojot uzturēšanās atļaujas un darba atļaujas dalībvalstī, kā arī iegūstot šīs valsts pilsonību, sakarā ar to, ka Savienības delegācija nenoregulēja viņa situāciju pēc aiziešanas no darba trešajā valstī, un šai bezdarbībai esot par šķērsli ieinteresētajai personai atgriezties šajā valstī. Šiem izdevumiem, pat ja tie atkārtojās vairākas reizes, ir tūlītējs raksturs, ciktāl tie faktiski radās brīdī, kad tika uzsākta ikviena attiecīgā administratīvā procedūra, un ciktāl to summa nepalielinājās proporcionāli aizritējušajam laikam.

Savienības ārpuslīgumiskās atbildības jomā nosacījums par cēloņsakarības pastāvēšanu starp prettiesisko rīcību un apgalvoto kaitējumu prasa, lai minētais kaitējums pietiekami tieši izriet no pārmestās rīcības, pēdējai minētajai esot par galveno iemeslu kaitējumam, jo nav pienākuma atlīdzināt visas zaudējumus radošās sekas, pat attālinātas, kādas radušās prettiesiskas situācijas rezultātā.

Šajā ziņā gadījumos, kad rīcība, kura, iespējams, ir radījusi apgalvotos zaudējumus, ir atturēšanās no darbības, īpaši ir nepieciešama pārliecība, ka minētos zaudējumus ir radījusi tieši konkrētā bezdarbība un ka tie nevar būt radušies no citas rīcības, kas ir nošķirama no rīcības, kurā tiek vainota atbildētāja iestāde. Tāpēc, runājot par bijušā vietējā darbinieka prasību atlīdzināt nodarīto materiālo kaitējumu sakarā ar to, ka Savienības delegācija pēc viņa aiziešanas no darba nenoregulēja ar attiecīgajām vietējām iestādēm viņa situāciju, un ja šīs bezdarbības rezultātā ieinteresētā persona nevarēja atgriezties strādāt un dzīvot valstī, kurā darbojas attiecīgā Savienības delegācija, ir jākonstatē, ka attiecīgās personas lēmums iegādāties dzīvokli savā rezidences valstī un paņemt hipotekāro aizdevumu šajā sakarā ir viņa tieša personīga izvēle un nevis pārmestā rīcība. Turklāt pastāv tikai netieša cēloņsakarība starp šo rīcību un prasītājas iegādes un aizņēmumu lēmumiem.

(sal. ar 53., 132. un 133. punktu)