Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru, pirmkārt, noteikts, ka tādu ierīču un datu nesēju, kas paredzēti lietošanai mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, ražotāju un importētāju atbrīvošana no nodevas par privātu kopēšanu ir atkarīga no vienošanos noslēgšanas starp struktūru, kurai ir likumā noteikts monopols attiecībā uz darbu autoru interešu pārstāvēšanu, un subjektiem, kuriem ir pienākums maksāt atlīdzību, vai to nozares apvienībām, un, otrkārt, paredzēts, ka šādas nodevas atmaksāšanu, ja tā ir nepamatoti samaksāta, var pieprasīt tikai šo ierīču un datu nesēju galalietotājs.

Taisnīgas atlīdzības finansējuma sistēma ar Direktīvas 2001/29 prasībām par preambulas 31. apsvērumā minēto “taisnīgo līdzsvaru” starp autoru, kas ir taisnīgās atlīdzības saņēmēji, no vienas puses, un aizsargāto darbu izmantotāju, no otras puses, tiesībām un interesēm ir saderīga tikai tad, ja ir uzskatāms, ka šīs ierīces un datu nesējus var izmantot, lai izgatavotu privātas kopijas personīgai lietošanai, un tādējādi radīt kaitējumu aizsargātā darba autoram. Turklāt Direktīvas 2001/29 5. pantā paredzētie izņēmumi ir jāpiemēro, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā un kurš saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva pamatojuma Tādējādi dalībvalstis nevar paredzēt sīki izstrādātus taisnīgas atlīdzības noteikumus, kas radītu nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi starp dažādām tādu saimnieciskās darbības subjektu kategorijām, kuri tirgo ar privātās kopēšanas izņēmumu salīdzināmas preces, vai starp dažādām aizsargāto tiesību objektu lietotāju kategorijām. Tas pats attiecas uz valsts tiesisko regulējumu, kurā nav paredzēta vispārpiemērojama norma, ar ko no nodevas par privātu kopēšanu samaksas būtu atbrīvoti ražotāji un importētāji, kuri pierāda, ka ierīces un datu nesējus ir iegādājušās personas, kas nav fiziskas personas, mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopiju izgatavošanu privātām vajadzībām, un vienīgi uzlikts pienākums rīkoties privāta struktūrai, kam ir tikai pienākums sekmēt protokolu noslēgšanu ar personām, kurām ir pienākums maksāt nodevu par privātu kopēšanu. No tā izriet, ka attieksme pret ražotājiem un importētājiem, kas atrodas salīdzināmās situācijās, var būt atšķirīga atkarībā no tā, vai viņi ar šo struktūru ir vai nav noslēguši vienošanās protokolu. Turklāt, tā kā šādu protokolu noslēgšana ir atstāta brīvām sarunām starp šo struktūru, no vienas puses, un personām, kurām ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību, vai to nozares apvienībām, no otras puses, ir jāuzskata, ka, pat pieņemot, ka šādi protokoli tiek noslēgti ar visām personām, kuras var pieprasīt atbrīvojumu no nodevas par privātu kopēšanu, nepastāv garantijas, ka attieksme pret ražotājiem un importētājiem, kas atrodas salīdzināmās situācijās, ir vienāda, jo šādu vienošanos noteikumi ir privāttiesisku sarunu rezultāts.

Turklāt ir jāatgādina, kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvēruma, ir jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp tiesību subjektiem un aizsargātu objektu lietotājiem. Taisnīgas atlīdzības sistēmai tādējādi ir jāietver mehānismi, it īpaši atlīdzināšanas mehānismi, kuru mērķis ir koriģēt ikvienu pārmērīgas kompensācijas situāciju par sliktu vienai vai otrai lietotāju kategorijai, kas nebūtu saderīga ar minētajā apsvērumā paredzēto prasību. Šajā ziņā šādas tiesības uz atmaksu nevar tikt uzskatītas par efektīvām, jo tās nav pieejamas fiziskām personām pat tad, kad tās iegādājas ierīces un datu nesējus mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopēšanu privātai izmantošanai.

(skat. 29., 42., 44., 45., 47., 49. un 54.–56. punktu un rezolutīvo daļu)