ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Attiecībā uz 2002. gadu lauksaimniecības ministrs vispirms apstiprināja Vinkela pieteikumu, piešķirot viņam piemaksu aptuveni EUR 1300 apmērā, pēc tam mainīja savu lēmumu, pieprasot Vinkelam atmaksāt šo summu, motivējot ar to, ka četras no attiecīgajām govīm nebija zīdījušas savus teļus vismaz četrus mēnešus pēc to dzimšanas. Lauksaimniecības ministrs, pamatojoties uz Regulas Nr. 2419/2001 38. pantu, arī izslēdza Vinkelu no ienākumu atbalsta saņemšanas gandrīz EUR 900 apmērā, atskaitot no atbalstiem, kas izmaksājami par 2003.–2005. gadu.
40

Saskaņā ar šiem noteikumiem antidempinga pasākuma piemērošana līdz ar to nozīmē, ka Kopienas tirgū tiek laistas apgrozībā tādas preces, kas rada kaitējumu Kopienas ražošanas nozarei. Tiesību akti antidempinga jomā neattiecas uz preču pārdošanu kā tādu, kāda ir, piemēram, pārstrādes čuguna hematīta pirmā pārdošana, CMP to iegādājoties no OME-DTECH, pamata lietā, ciktāl šīs preces netiek faktiski izvestas uz Kopienas muitas teritoriju, ne arī laistas brīvā apgrozībā Kopienā. Antidempina maksājumu mērķis faktiski ir samazināt dempinga starpību, ko rada starpība starp cenu, par kādu prece tiek izvesta uz Kopienu, un preces parasto vērtību, un tādējādi novērst negatīvās sekas, kādas var radīt šādu preču ievešana Kopienā. Kā izriet no Lēmuma Nr. 67/94 sešdesmit ceturtā un sešdesmit septītā apsvēruma, tad pārstrādes čuguna hematīta gadījumā minimālā cena ECU 149 par vienu tonnu atbilst tādam cenas līmenim, kādā šāda importēšana vairs nerada būtisku kaitējumu Kopienas ražošanas nozarei.
13

Pēc Bundesfinanzhof domām, valsts nodokļu sistēmas saskanību var uzskatīt par šādu pamatojumu, kā Tiesa to atzina 1992. gada 28. janvāra spriedumos lietā C-204/90 Bachmann (Recueil, I-249. lpp.) un lietā C-300/90 Komisija/Beļģija (Recueil, I-305. lpp.). Tā uzskata, ka pamata prāvā pastāv tieša saikne starp izglītības darbību Vācijas publisko tiesību juridiskas personas labā, no vienas puses, un ienākumu atbrīvojumu no nodokļa, no otras puses. Šis nodokļu atvieglojums tiek piešķirts tikai tādēļ, ka nodokļu maksātājs sniedz noteiktus pakalpojumus gandrīz bezatlīdzības darba līmenī tās sabiedrības labā, kas uzliek nodokli, un ka tādējādi viņš to atbrīvo no dažu uzdevumu veikšanas. Ja nodokļu maksātājs šādus pakalpojumus nesniegtu, nodokļu pārvaldei teorētiski būtu jāpalielina nodokļi, lai segtu ar izglītību saistītos izdevumus, kas tādējādi būtu lielāki. Pēc Bundesfinanzhof domām, EStG 3. panta 26. punkts ir balstīts uz savstarpēju saikni, ko veido nodokļu neuzlikšana par noteiktu pakalpojumu sniegšanu.
24

Proti, šajā tiesību normā nav atsauces nedz uz notiesājošu spriedumu krimināllietā, nedz arī uz jebkāda kriminālprocesa uzsākšanu, tomēr tajā nepārprotami ir atsauce uz tādas rīcības veikšanu, kas var būt krimināli sodāma. Turklāt to apstiprina minētās tiesību normas dažādās valodu versijas, tostarp portugāļu (“un acto passível de procedimento judicial”), angļu (“an act that could give rise to criminal court proceedings”), vācu (“Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind”), spāņu (“un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo”) un itāļu (“un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva”) versijas.
30

No divos šī sprieduma iepriekšējos punktos minētajām normām, lasot tās kopā, izriet, ka par minerāleļļām akcīzes nodokli iekasē tikai par to ražošanu vai par to importu Kopienas teritorijā un ka principā akcīzes nodoklis ir iekasējams arī to iztrūkuma un zaudējumu gadījumos, par kuriem kompetentās iestādes nebija piešķīrušas nodokļu atvieglojumus. Direktīvas 92/12 14. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētā nodokļa atlaide par zaudējumiem, kas radušies nepārvaramas varas rezultātā, ir atkāpe no šīs vispārējās normas, kas tātad, kā to atzīmē ģenerāladvokāte savu secinājumu 43. punktā, ir jāinterpretē šauri.
54

Faktiski šāda situācija īpaši neatšķiras no gadījuma, kad kāds privāts klients vēlas izmantot Correos universālos pasta pakalpojumus, ņemot vērā, ka no šo pakalpojumu sniedzēja paša uzdevuma izriet, ka šādā gadījumā tam arī ir jāsniedz lūgtais pakalpojums, attiecīgā gadījumā – par noteiktu cenu un katrā ziņā par pārskatāmu un nediskriminējošu cenu. Tomēr nav šaubu, ka šādas attiecības ir jāatzīst par līgumiskām. Tikai gadījumā, kad starp Correos un Ministerio noslēgtais līgums faktiski ir vienpusējs administratīvs akts, kas vienīgi Correos uzliek pienākumus, – akts, kas lielākoties neievēros šī uzņēmuma komercpiedāvājuma parastos nosacījumus, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, – būtu jāsecina, ka līgums nepastāv un ka līdz ar to Direktīva 92/50 nevar tikt piemērota.
34

Tas pats attiecas uz Vācijas argumentu, saskaņā ar kuru nevar būt ierobežojums, kas izrietētu no mantojuma vērtības samazinājuma, jo tāda tiesiskā regulējuma kā pamata prāvā ietekme ir tikai valsts nodokļu sistēmu līdzpastāvēšanas nenovēršamas sekas. Šim apstāklim nav nozīmes saistībā ar kritērijiem, kas izriet no šā sprieduma 30. un 31. punktā minētās judikatūras. Turklāt un katrā ziņā ir jāatzīst, ka mantojuma vērtības samazinājums izriet tikai no attiecīgā Vācijas tiesiskā regulējuma piemērošanas.
16

Visbeidzot, par spēju veikt pētījumu paredzētajā termiņā (trešais piešķiršanas kritērijs) konkursa komisija nolēma, ka tas tiks izvērtēts atkarībā no uzņemto saistību apmēra. Līdz ar to pretendents saņēma augstāko punktu skaitu — 20 punktus — par summu, kas mazāka par EUR 15000, 18 punktus par summu no EUR 15000 līdz EUR 60000, 16 punktus par summu no EUR 60000 līdz EUR 100000, kā arī līdz pat mazākajam punktu skaitam — 0 punktiem — par summu, kas pārsniedza EUR 1500000.
39

Tomēr attiecībā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu no šī lēmuma pamatojuma acīmredzami izriet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka LSSI 12. panta interpretācija ir atkarīga no šīs normas saderīguma ar Kopienu tiesību noteikumiem, kas jāņem vērā, un līdz ar to no to noteikumu interpretācijas, kas ir lūgta Tiesai. Tā kā arī pamata tiesvedības iznākums ir saistīts ar šo interpretāciju, uzdotais jautājums līdz ar to nešķiet acīmredzami hipotētisks, tāpēc Itālijas valdības izvirzītā iebilde par nepieņemamību nav pieņemama.
13

Attiecībā uz turpmākajiem notikumiem Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā konstatēja: “14. Ar 2004. gada 5. februāra vēstuli (turpmāk tekstā — “2004. gada 5. februāra vēstule”) Komisija informēja [Ferriere Nord], ka kopējā summa, kas pēdējai jāmaksā līdz 2004. gada 27. februārim, ir EUR 564402,26 (kas atbilst naudas sodam ECU 320000, no kuriem atņemti 1997. gada 15. decembrī pārskaitītie ECU 249918 un kuri iekļauj kavējuma naudu par laika periodu no 1989. gada 17. novembra līdz 2004. gada 27. februārim). Komisija brīdināja [Ferriere Nord] šo summu samaksāt iespējami īsā laikā, norādot, ka maksājuma veikšanas gadījumā tā atteiksies no bankas garantijas. 15. 2004. gada 25. februāra vēstulē [Ferriere Nord] Komisijai atbildēja, ka 2004. gada 5. februāra vēstulē minētie prasījumi nav pamatoti un ir novēloti. [Ferriere Nord] uzskatīja, ka 2002. gada 18. septembrī ir iestājies Regulas Nr. 2988/74 4. pantā minētais piecu gadu noilgums un ka šādos apstākļos Komisija vairs nevar prasīt atmaksāt parādu, ne arī izvirzīt no bankas garantijas izrietošos prasījumus. 16. Ar 2004. gada 13. aprīļa faksu (turpmāk tekstā — “2004. gada 13. aprīļa fakss”) Komisija atbildēja [Ferriere Nord], ka šajā gadījumā nav piemērojams Regulas Nr. 2988/74 4. pantā minētais noilgums, jo ir spēkā bankas garantija, kuru jebkurā brīdī var izmantot, un tā kalpo kā pagaidu maksājums, kā rezultātā piespiedu izpilde nav nepieciešama. Komisija arī atzina, ka nav [Ferriere Nord] atgādinājusi par parāda atmaksu pēc Tiesas sprieduma pasludināšanas, ar ko tika apstiprināts lēmums “Metinātie režģi”, un šajā sakarā piekrita pārtraukt kavējuma naudas aprēķināšanu, sākot ar sesto mēnesi pēc sprieduma pasludināšanas, proti, ar 1997. gada 17. decembri. No tā izriet, ka Komisija [Ferriere Nord] prasa nevis 2004. gada 5. februāra vēstulē prasītos EUR 564402,26, bet gan tikai EUR 341932,32. Visbeidzot, Komisija norādīja, ka, ja līdz 2004. gada 30. aprīlim netiks veikta samaksa, tā izmantos no bankas garantijas izrietošos prasījumus.”
11

Komisija uzskata, ka no iepriekš minētajām Vācijas tiesību normām, no to interpretācijas, ko ir sniegušas valsts tiesas, kā arī no to administratīvās piemērojamības izriet, ka vienmēr tiek uzskatīts, ka testamenta izpildītāja pakalpojumi tiek veikti vietā, kur viņš veic savu darbību. Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad šo darbību veic advokāti, nodokļu konsultanti vai auditori. Šāda prakse ir pretrunā tam, kas norādīts Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunktā, kurā pakalpojumu saņēmēja atrašanās vieta tiek uzskatīta par pakalpojumu sniegšanas vietu, ja pakalpojumu saņēmējs ir reģistrējies ārpus Kopienas vai ārpus pakalpojumu saņēmēja valsts.
20

Ar 2002. gada 11. janvāra spriedumu rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen noraidīja Van Landeghem prasību un nolēma, ka, neraugoties uz pikapa tipa transportlīdzekļu specifiskajām īpašībām un pazīmēm un uz to, ka šo transportlīdzekļu pasažieriem paredzētā telpa ir ļoti grezni iekārtota, transportlīdzekļu kravas zona ir noteicošā no to funkcionālā viedokļa. Tādējādi šie transportlīdzekļi ir uzskatāmi par tādiem, kas paredzēti preču pārvadāšanai un līdz ar to ir jādeklarē atbilstoši Kombinētās nomenklatūras 8704. pozīcijai.
—

Philip Morris Products SA, Philip Morris Holland BV, Philip Morris GmbH, Philip Morris Products Inc. un Philip Morris International Management SA vārdā — L. di Via [L. Di Via], K. Tezauro [C. Tesauro] un P. Leone [P. Leone], avvocati,
8

Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 13. aprīļa Regula (EK) Nr. 955/1999, ar ko groza Regulu Nr. 2913/92 attiecībā uz ārējā tranzīta procedūru (OV L 119, 1. lpp.), kas ir piemērojama no 1999. gada 10. maija, aizvietoja Muitas kodeksa 215. panta tekstu ar jaunu, kas būtiski neatšķīrās no iepriekšējā. Tādēļ šī panta 1.–3. punkts, no vienas puses, un šī panta 4. punkts, no otras puses, tika pārņemti attiecīgi 215. panta 1. un 2. punkta jaunajā redakcijā. Tomēr tika ieviests jauns 3. punkts, kas tika formulēts šādi: “ Regulas 217. panta 1. punktā minētie muitas dienesti ir tās dalībvalsts muitas dienesti, kur radies muitas parāds vai kur to uzskata par radušos saskaņā ar šo pantu. ”
17

Saskaņā ar minētā valsts līguma 13. pantu sabiedriskās apraides organizāciju vajadzības finansē prioritāri, proti, vairāk par pusi, no līdzekļiem, kas radušies, iekasējot nodokļus no pilsoņiem, un pārējo daļu — no līdzekļiem, kas iekasēti par reklāmu, un citiem līdzekļiem. Saskaņā ar Bundesverfassungsgericht judikatūru finansēšana no nodokļiem atbilst apraides publisko pakalpojumu būtībai, tā atbilst konstitucionālajai finansēšanas garantijai un ir funkcionāls finansēšanas veids, kas ļauj pasargāt programmu autonomiju no iespējamas valsts politiskas iejaukšanās.
5

No EStG jaunās redakcijas 17. panta piemērošanas noteikumiem, proti, 52. panta 1. punkta, no EStG jaunās redakcijas un Likuma par ienākumu nodokli redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2000. gada 19. decembra Likumu par summu euro konversiju un noapaļošanu nodokļu tiesību aktos (Steuer-Euroglattungsgesetz) (BGBl. 2000 I, 1790. lpp.), 52. panta 34.a punkta izriet, ka to sabiedrību, kuras nav uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas pilnā apmērā, [kapitāla] daļu cesijas laikā un tātad it īpaši ārvalsts kapitāla sabiedrības daļu cesijas laikā EStG 17. panta jaunā redakcija bija piemērojamam kopš 2001. gada neatkarīgi no jebkāda cita nosacījuma. Attiecībā uz to sabiedrību, kuras ir sabiedrību ienākuma nodokļa maksātājas pilnā apmērā – kas to sabiedrību gadījumā, kuras dibinātas saskaņā ar Vācijas tiesībām – [kapitāla] daļu cesiju, EStG jaunās redakcijas 17. pants bija piemērojams tikai, sākot ar 2002. finanšu gadu, un kapitāla pieaugums, kas gūts no 2001. gadā veiktajām cesijām, tādējādi bija apliekams ar nodokli tikai gadījumā, ja cedentam būtu bijusi dalība vismaz 10 % apmērā pamatkapitālā.
7

Sākot no 2004. gada 20. septembra viņa University of the West of England Bristolē (Apvienotā Karaliste) studēja ģenētiku.
16

No lēmumiem par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Francijas tiesās tika uzsāktas kriminālās tiesvedības pret diviem vīnkopjiem — Eskaljē [Escalier] (lieta C-260/06) un Bonarelu [Bonnarel] (lieta C-261/06), kuri tiek apsūdzēti par to, ka viņu turējumā ar mērķi tos izmantot atradās lauksaimniecībā izmantojami pretparazītu līdzekļi, kuriem nebija ALT. Eskaljē turklāt tiek apsūdzēts par šādu līdzekļu izmantošanu, un Bonarels — par to, ka viņš ir atteicies šos līdzekļus iznīcināt. Abās lietās runa ir par Spānijas izcelsmes līdzekļiem.
23

Verwaltungsgerichtshof konstatē, ka ar ALSAG ir paredzēts sasniegt vides politikas mērķus, proti, drošības pasākumu piemērošanu bīstami piesārņotajām platībām un to sanāciju. Lai varētu īstenot šo politiku, vispirms ir jāidentificē bīstami piesārņotās platības, veicot apskates uz vietas. Līdz ar to tikai Austrijas teritorijā izvietotās platības var tikt identificētas kā bīstami piesārņotās platības ALSAG izpratnē. Verwaltungsgerichtshof uzskata, ka no tā nevar secināt, ka Austrijas iestādēm ir pienākums atteikties no preferenciāla režīma piemērošanas atkritumiem, kas radušies šajās platībās. No Tiesas judikatūras neizrietot, ka ar ALSAG 3. panta 2. punkta 1) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu tiek pārkāptas Kopienu tiesības.
8

Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvas 2002/39/EK, ar ko Direktīvu 97/67 groza attiecībā uz Kopienas pasta pakalpojumu turpmāko atvēršanu konkurencei (OV L 176, 21. lpp.), 1. panta 1. punktu Direktīvas 97/67 7. pants tika aizstāts ar šādu tekstu: “1. Ciktāl tas nepieciešams, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu, dalībvalstis drīkst turpināt pakalpojumu rezervēšanu [universālo] pakalpojumu sniedzējiem. Minētos pakalpojumus ierobežo ar iekšzemes korespondences sūtījumu un ienākošās pārrobežu korespondences paātrinātu vai nepaātrinātu savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi abos šeit turpmāk minētajos svara un cenas diapazonos. Svara ierobežojums ir 100 grami no 2003. gada 1. janvāra un 50 grami no 2006. gada 1. janvāra. Šos svara ierobežojumus nepiemēro no 2003. gada 1. janvāra, ja cena pirmās svara grupas visātrākās piegādes kategorijas korespondences sūtījumam ir vienāda ar trīskāršu valsts tarifu vai pārsniedz to, un no 2006. gada 1. janvāra, ja cena ir divarpus valsts tarifi vai augstāka. [..] Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, jāparedz, ka var turpināt tiešā pasta rezervēšanu iepriekšminētajās svara un cenas robežās. Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, piemēram, kad daži pasta darbības sektori jau ir liberalizēti, vai tāpēc, ka dalībvalstī pasta pakalpojumiem ir īpatnības, var turpināt izejošā pārrobežu pasta rezervēšanu tajās pašās svara un cenas robežās. [..] 3. Komisijai jāpabeidz perspektīvas pētījums, kurā novērtē pasta iekšējā tirgus pilnīgas izveides ietekmi uz [universālajiem] pakalpojumiem 2009. gadā. Pamatojoties uz pētījuma secinājumiem, Komisija līdz 2006. gada 31. decembrim Eiropas Parlamentam un Padomei iesniedz ziņojumu, kam pēc vajadzības pievieno priekšlikumu par to, ka 2009. gads apstiprināms par pasta iekšējā tirgus pilnīgas izveides gadu vai, ņemot vērā pētījuma rezultātus, noteic attiecīgu alternatīvu pasākumu.”
21

Līdz ar to, kā to savu secinājumu 30. punktā ir atzīmējis ģenerāladvokāts, visi šādi pienākumi, kas noteikti saskaņā ar dalībvalstu agrāku tiesisko regulējumu, kas pieņemts pirms regulējuma, kura pamatā ir pamatdirektīva, piekļuves direktīva, universālā pakalpojuma direktīva un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (turpmāk tekstā — “jaunais tiesiskais regulējums”), neatkarīgi no to rakstura pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā.
4

Prāvas rašanās faktus Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 3.–8. punktā ir izklāstījusi šādi: “3 Prasītāja, Spānijas pilsone, no 1993. gada janvāra līdz 2001. gada novembrim strādāja apvienības Català Pro Europa (turpmāk tekstā — “apvienība”) — iestādes, kas pārstāv Katalonijas autonomās kopienas (Comunidad Autónoma de Cataluña) valdības intereses Kopienas iestādēs Briselē, — pārstāvniecībā Briselē, pamatojoties uz līgumu, ko viņa ar šo apvienību bija noslēgusi 1993. gada 15. janvārī. 4 2001. gada 16. novembrī prasītāja stājās darbā Komisijā ierēdņa statusā. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētais piecu gadu periods, kas nepieciešams, lai saņemtu ekspatriācijas pabalstu, saukts par “atsauces periodu”, šajā lietā bija no 1996. gada 16. maija līdz 2001. gada 15. maijam. 5 2001. gada 19. novembrī prasītājai bija saruna ar “Personāla un administrācijas” ģenerāldirektorāta (ĢD) nodaļu, lai noteiktu viņas tiesības un aizpildītu viņas personāla lietas veidlapu par stāšanos darbā. Šīs tikšanās laikā viņai tika mutiski paziņots, ka pagaidām viņai nevarēja piešķirt ekspatriācijas pabalstu. Šajā datumā rakstītajā personas lietā arī tika norādīts, ka ekspatriācijas pabalsts viņai ir atteikts. 6 2002. gada 18. janvārī prasītāja Personāla un administrācijas ĢD “Individuālo tiesību pārvaldes” nodaļas vadītājam nosūtīja lūgumu viņai paziņot noteikumus par to jauno ierēdņu pabalstiem, kuri iepriekš strādājuši reģionu pārstāvniecībās Briselē. Kad uz šo lūgumu atbilde no Komisijas netika saņemta, prasītāja 2002. gada 14. februāra vēstulē lūgumu atkārtoja. 7 2002. gada 14. februārī prasītāja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2001. gada 19. novembra lēmumu. 8 [Apstrīdētajā lēmumā] iecēlējinstitūcija prasītājas sūdzību noraidīja. No šā lēmuma izriet, ka ekspatriācijas pabalsts un ar to saistītie pabalsti prasītājai tiek atteikti saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo viņa bija dzīvojusi un strādājusi Briselē piecus gadus ilgu periodu, kas beidzās sešus mēnešus pirms stāšanās darbā. Iecēlējinstitūcija it īpaši uzsvēra, ka darbs, ko viņa veica apvienībā, nebija pielīdzināms “darbam citas valsts labā” 4. pantā minētā izņēmuma izpratnē un tādēļ nebija ņemams vērā.”
23

Šādos apstākļos Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) a) Vai [..] Regula [..] Nr. 2201/2003 [..] ir piemērojama attiecībā uz visu tāda lēmuma daļu izpildi, kāds ir pieņemts šajā lietā un kas uzdod tūlītēju bērna nodošanu aprūpē un nodošanu no savas ģimenes audžuģimenē, ja šis lēmums ir pieņemts viena lēmuma formā saskaņā ar publiskajām tiesībām par bērnu aizsardzību? b) Noliedzošas atbildes gadījumā — vai Regula [Nr. 2201/2003], ņemot vērā tās 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ir piemērojama tikai daļai no lēmuma, kas attiecas uz [bērna] nodošanu no savas ģimenes audžuģimenē? c) Vai pēdējā minētajā gadījumā Regula [Nr. 2201/2003] ir piemērojama lēmumam par [bērna] izvietošanu, kas ir ietverts lēmumā par nodošanu aprūpē, arī tādā gadījumā, ja lēmumu par nodošanu aprūpē, no kā ir atkarīgs lēmums par [bērna] izvietošanu, regulētu tiesību normas, kas attiecas uz spriedumu un administratīvu lēmumu savstarpēju atzīšanu un izpildi, kuras attiecīgās dalībvalstis ir saskaņojušas sadarbības ietvaros? 2) Ja uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu tiek atbildēts apstiprinoši — vai, ņemot vērā, ka pēc Ziemeļvalstu padomes pieprasījuma šīs saskaņotās tiesību normas attiecībā uz lēmumu par nodošanu aprūpē, ko regulē publiskās tiesības, atzīšanu un izpildi Regulā [Nr. 2201/2003] nav tikušas ņemtas vērā, savukārt ir ņemta vērā tikai attiecīgā civiltiesību jomā pieņemtā konvencija, tomēr ir iespējams, ka iepriekš minētās saskaņotās tiesību normas, kas pamatotas ar administratīvu lēmumu tūlītēju atzīšanu un izpildi administratīvu iestāžu sadarbības veidā, ir piemērojamas bērna nodošanai aprūpē? 3) Ja uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu tiek atbildēts apstiprinoši un uz otro jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde, un ņemot vērā Regulas [Nr. 2201/2003] 72. pantu un 64. panta 2. punktu, kā arī Ziemeļvalstu saskaņotās tiesību normas attiecībā uz lēmumiem par nodošanu aprūpē, ko regulē publiskās tiesības, vai minētā Regula [Nr. 2201/2003] ir piemērojama ratione temporis lietā, kurā Zviedrijas iestādes 2005. gada 23. februārī ir pieņēmušas lēmumu, kas attiecas gan uz tūlītēju nodošanu aprūpē, gan uz izvietošanu audžuģimenē, un 2005. gada 25. februārī ir iesniegušas lēmumu par tūlītēju nodošanu aprūpē apstiprinājuma saņemšanai Länsrätt, kas to apstiprināja 2005. gada 3. martā?”
16

Ar 1997. gada 6. janvāra lēmumu Landkreis Potsdam-Mittelmark atteicās piešķirt atbalstu par apsaimniekotajām platībām, pamatojoties uz to, ka par daļu no deklarētajām platībām, proti, par 2,5 hektāriem no platības, kas paredzēta proteīnaugiem, un 29,5998 hektāriem no platības, kas paredzēta eļļas liniem, nebija tiesību saņemt atbalstu un ka deklarētā platība abos gadījumos pārsniedza 20 % no faktiski apstiprinātās platības.
51

Šajā sakarā it īpaši ir svarīgi precizēt, kā tas izriet no šī sprieduma 38. punkta, ka, ja tiek ņemta vērā tikai puse no rezidenta gūtā kapitāla pieauguma nodokļu bāzes un ievērojot to, ka rezidentu ienākumiem nodoklis tiek uzlikts saskaņā ar augošas likmes skalu, kurā visaugstākā likme ir 42 %, vienādos nodokļa uzlikšanas apstākļos nerezidentam ir jāuzņemas smagāka nodokļu nasta nekā rezidentam.
2)

Vai Sestās direktīvas [..] 33. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to aizliedz saglabāt [HIPA] nodokli, ko piemēro uzņēmumu veiktiem, peļņu nesošiem darījumiem un kura viena no raksturojošām īpašībām ir tā, ka ar to tiek aplikts uzņēmumu neto apgrozījums, no kura atņemta pārdoto preču cena, papildpakalpojumu cena un pirmo minēto izmaksas; citiem vārdiem – vai šāds nodoklis būtu jāuzskata par nodokli, kas ir apgrozījuma nodoklis, kuru ar šo tiesību normu aizliedz?”
3

Eiropas Līgums par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ungārijas Republiku, no otras puses, kas parakstīts Briselē 1991. gada 16. decembrī, Eiropas Kopienu vārdā tika apstiprināts ar Padomes un Komisijas 1993. gada 13. decembra Lēmumu 93/742/Euratom, EOTK, EK (OV L 347, 1. lpp.). Šim nolīgumam pievienotais Protokols Nr. 4 par “noteiktas izcelsmes izstrādājumu” jēdziena definīciju un administratīvās sadarbības metodēm, kurā grozījumi izdarīti ar Asociācijas padomes, kas izveidota starp Eiropas Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ungārijas Republiku, no otras puses, 1996. gada 28. decembra Lēmumu Nr. 3/96 (OV 1997, L 92, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Protokols Nr. 4”), tā 15. pantā, kura nosaukums ir “Muitas nodokļa atlaišanas vai atbrīvojuma no muitas nodokļa aizliegums”, ietver šādus noteikumus: a) Tās nenoteiktas izcelsmes izejvielas, kas ir izmantotas noteiktas izcelsmes izstrādājumu ražošanā Kopienā, Ungārijā vai kādā citā 4. pantā minētajā valstī, kuriem izcelsmes apliecinājumi ir izsniegti vai sagatavoti saskaņā ar V sadaļas noteikumiem, nevar saņemt jebkāda veida nodokļa atlaišanu vai atbrīvojumu no nodokļiem nedz Kopienā, nedz Ungārijā. [..] 2. 1. punktā minēto aizliegumu piemēro jebkādiem pasākumiem attiecībā uz daļēju vai pilnīgu muitas nodokļu vai līdzvērtīgu maksājumu atmaksu, atbrīvojumu vai nemaksāšanu, ko piemēro Kopienā vai Ungārijā gan izejvielām, kuras izmanto ražošanā, gan izstrādājumiem, uz kuriem attiecas 1. punkta b) apakšpunkts, ja šāda nodokļu atmaksa, atbrīvojums vai nemaksāšana tieši vai netieši piemērojama, kad no minētajām izejvielām iegūtie izstrādājumi tiek eksportēti, un nevis tad, kad tos izmanto vietējām vajadzībām. 3. To izstrādājumu eksportētājiem, uz kuriem attiecas izcelsmes apliecinājums, ir jābūt gataviem jebkurā laikā pēc muitas iestāžu prasības iesniegt visus nepieciešamos dokumentus, lai pierādītu, ka nekāda atlaišana netika saņemta attiecībā uz tām nenoteiktas izcelsmes izejvielām, kas izmantotas attiecīgā izstrādājuma ražošanā, un ka visi muitas nodokļi un maksājumi, kas attiecīgi piemērojami šādām izejvielām, ir faktiski nomaksāti. [..]”