ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Šajā ziņā ir jānorāda, ka no šī sprieduma 43. un 44. punktā minētajām tiesību normām, kā arī it īpaši no šīs direktīvas preambulas 6. apsvēruma, 6. panta 1. un 6. punkta, 8. panta 1. un 3. punkta, 11. panta 3. punkta pirmās daļas un 12. panta 1. punkta izriet, ka ar to tiek skaidri nošķirts pienākums atstāt valsts teritoriju un iespējams izraidīšanas lēmums, no vienas puses, no ieceļošanas aizlieguma, no otras puses.
2)

iesniedzējtiesai, pēc vajadzības atkāpjoties no pamatlietā aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma, jāpārbauda, kā tas pieprasīts arī Direktīvas 2010/18/ES pielikumā ietvertā pārskatītā pamatnolīguma vecāku atvaļinājumu 5. klauzulas 1. punktā, vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, attiecīgā federālā zeme kā darba devēja objektīvi nevarēja ļaut ieinteresētajai personai atgriezties savā amatā pēc bērna kopšanas atvaļinājuma, un, ja atbilde ir apstiprinoša, nodrošināt, lai viņai tiktu piešķirts līdzvērtīgs vai līdzīgs amats, kas atbilst viņas darba līgumam vai darba attiecībām, šai amata piešķiršanai iepriekš nerīkojot jaunu atlases procedūru. Iesniedzējtiesai ir arī jānodrošina, ka šī persona pēc bērna kopšanas atvaļinājuma var turpināt šādi atsāktajā vai no jauna piešķirtajā amatā savu pārbaudes laiku ar nosacījumiem, kas atbilst no pārskatītā pamatnolīguma 5. klauzulas 2. punkta izrietošajām prasībām.
19

Šādos apstākļos Arbeitsgericht Verden (Fērdenes Draba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) a) Vai atbilstošās Savienības tiesību normas, it īpaši Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. un 2. punkts un Direktīvas 2006/54 4. pants, to lasot kopsakarā ar Direktīvu 2000/78, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts tiesību normas vai praksi, kurās, nosakot vecuma arodpensijas apmēru, tiek nošķirti darba ienākumi, kas nesasniedz likumiskās pensiju apdrošināšanas maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un darba ienākumi, kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni (“dalītā pensiju aprēķina formula”), un, to darot, ienākumi no nepilna darba laika darba netiek vērtēti tādējādi, ka vispirms tiek aprēķināti par pilna darba laika darbu maksājamie ienākumi, no tiem tiek aprēķināta ienākumu daļa, kas nesasniedz un kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un tad šī attiecība tiek pārnesta uz samazinātajiem ienākumiem no nepilna darba laika darba? b) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) punktu ir noliedzoša, – vai atbilstošās Savienības tiesību normas, it īpaši Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. un 2. punkts un Direktīvas 2006/54 4. pants, to lasot kopsakarā ar Direktīvu 2000/78, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts tiesību normas vai praksi, kurās, nosakot vecuma arodpensijas apmēru, tiek nošķirti darba ienākumi, kas nesasniedz likumiskās pensiju apdrošināšanas maksimālo iemaksu aprēķina slieksni, un darba ienākumi, kas pārsniedz maksimālo iemaksu aprēķina slieksni (tā saucamā “dalītā pensiju aprēķina formula”), un attiecībā uz darba ņēmēju, kura daļēji ir strādājusi pilna darba laika darbu un daļēji – nepilna darba laika darbu, netiek piemērota dažādos laika posmos (piemēram, atsevišķos kalendārajos gados) iedalīta pieeja, bet gan tiek aprēķināta vienota nodarbinātības pakāpe par visu darba tiesisko attiecību ilgumu un dalītā pensiju aprēķina formula tiek piemērota tikai tādējādi iegūtai vidējai darba samaksai? 2) Vai atbilstošās Savienības tiesību normas, it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantā nostiprinātais un ar Direktīvu 2000/78, it īpaši tās 1., 2. un 6. pantu, precizētais diskriminācijas vecuma dēļ aizliegums, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādas valsts tiesību normas vai praksi, kurās ir paredzēts noteikt vecuma arodpensiju tādā apjomā, kas atbilst attiecībai starp uzņēmumā nostrādāto laiku un laiku no darba uzsākšanas uzņēmumā līdz pensijas vecuma sasniegšanai likumiskās pensiju apdrošināšanas sistēmā (pro rata temporis aprēķins atbilstoši m/n‑tel principam), ierobežojot maksimālo vērā ņemamo darba stāžu uzņēmumā, kā rezultātā darba ņēmēji, kuri uzņēmumā strādājuši, nodarbinātības attiecības uzsākot jaunībā, saņem mazāku vecuma arodpensiju nekā darbinieki, kuri uzņēmumā strādājuši, nodarbinātības attiecības uzsākot lielākā vecumā, lai gan abu kategoriju darbinieki uzņēmumā ir nostrādājuši vienādu laiku?”
9

Pirmā direktīva ir transponēta Portugāles tiesībās ar 1985. gada 31. decembraDecreto‑Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Dekrētlikums Nr. 522/85 par transportlīdzekļu civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu). Šī 2003. gada 14. aprīļa dekrētlikuma, kas ir grozīts ar Decreto‑Lei n.o 72‑A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório (Dekrētlikums no 72‑A/2003 par obligāto apdrošināšanu), kas bija spēkā pamatlietas faktu norises laikā, 1. panta 1. punktā ir paredzēts pienākums apdrošināt sauszemes mehānisko transportlīdzekli, un tas ir formulēts šādi: “Ikvienai personai, kas var būt civiltiesiski atbildīga par mantiska vai nemantiska kaitējuma atlīdzību, kurš radies miesas bojājumu vai mantiska kaitējuma, kas nodarīts trešajai personai ar sauszemes mehānisko transportlīdzekli, tā piekabēm vai puspiekabēm, rezultātā, lai šie transportlīdzekļi varētu piedalīties satiksmē, ir jābūt apdrošinātai, garantējot minēto atbildību saskaņā ar šī dekrētlikuma normām.”
84

Proti, ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji pirmo reizi tika iekļauti apstrīdētajā sarakstā ar Regulu Nr. 246/2006 pēc Sankciju komitejas 2006. gada 7. februāra lēmuma tos iekļaut to personu un vienību sarakstā, kam piemēro ierobežojošus pasākumus, kas pieņemts, piemērojot Rezolūciju 1390 (2002). Regulas Nr. 881/2002 2. pants pēc tam attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem tika atcelts ar 2010. gada 29. septembra spriedumu Al‑Faqih u.c./Padome (no T‑135/06 līdz T‑138/06, nav publicēts, EU:T:2010:412), kas norādīts šā sprieduma 6. punktā. Pēc tam tie apstrīdētajā sarakstā atkārtoti tika iekļauti ar Regulu Nr. 1139/2010, par ko tika celta prasība par tiesību akta atcelšanu, ko Vispārējā tiesa noraidīja ar pārsūdzēto spriedumu. Visbeidzot no apstrīdētā saraksta tie tika svītroti ar Regulu Nr. 640/2011, kas tika pieņemta pēc Sankciju komitejas 2011. gada 22. jūnija lēmuma svītrot tos no Apvienoto Nāciju saraksta.
23

Līdz ar to no Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunkta formulējuma un mērķa izriet, ka šī tiesību norma ir interpretējama tādējādi, ka tiešas saiknes esamība nozīmē ne tikai to, ka attiecīgo pakalpojumu sniegšana, ņemot vērā to priekšmetu, palīdz faktiski veikt eksporta vai importa darījumu, bet arī to, ka šie pakalpojumi attiecīgā gadījumā tiek sniegti tieši minētajā tiesību normā paredzēto preču eksportētājam, importētājam vai saņēmējam.
29

Tātad, izvērtējot šīs tiesību normas formulējumu, ir secināms, ka, izmantodams vārdkopu “līgumiem, kas noslēgti”, Savienības likumdevējs ir vēlējies ļaut dalībvalstīm līgumattiecības, kas noslēgtas pirms 2013. gada 16. marta, no Direktīvas 2011/7 piemērošanas jomas izslēgt visā to kopumā, ieskaitot no šīm līgumattiecībām vēlāk izrietošās tiesiskās sekas.
34

Landgericht München I (Minhenes I apgabaltiesa), tomēr šauboties, ka šī pēdējā interpretācija atbilst Direktīvai 2012/13, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas 2012/13 2. pants, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kā arī 6. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem nav saderīgas valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām kriminālprocesā pret apsūdzēto, kura dzīvesvieta vai pastāvīgā uzturēšanās vieta nav šajā dalībvalstī, par attiecībā uz viņu izdoto lēmumu par sodu var izsniegt apsūdzētā norādītam pilnvarotam pārstāvim dokumentu, kas uz viņu attiecas, izsniegšanai, kas nozīmē, ka, beidzoties (divu nedēļu) pārsūdzības termiņam no izsniegšanas pilnvarotajam pārstāvim brīža, lēmums par sodu stājas likumīgā spēkā pat tad, ja saskaņā ar [minētās] dalībvalsts tiesību aktiem tam no šiem apsūdzētajiem, kurš divu nedēļu laikā pēc faktiskās uzzināšanas par lēmumu par sodu rakstveidā pārsūdz lēmumu par sodu kompetentajā tiesā, ex officio ir jāatjauno viņa iepriekšējais stāvoklis, kas nozīmē, ka no lēmuma par iepriekšējā stāvokļa atjaunošanas pieņemšanas brīža ir jāturpina procedūra tā, it kā pārsūdzība būtu iesniegta termiņā?”
7

Šīs pašas direktīvas 5. pantā “No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvara aprēķināšana” ir noteikts: “1. Bruto no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas patēriņu katrā dalībvalstī aprēķina kā turpmāk minēto rādītāju summu: a) no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas bruto galapatēriņš; [..] 3. Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā bruto no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas patēriņš ir dalībvalstī no atjaunojamajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas daudzums, izslēdzot to elektroenerģijas daudzumu, kas iegūts no sūkņu hidroakumulācijas elektrostacijām, izmantojot ūdeni, kas iepriekš bijis sūknēts kalnup. [..] Ar hidroenerģiju un vēja enerģiju ražoto elektroenerģiju ņem vērā saskaņā ar II pielikumā noteikto normalizācijas formulu. [..] 7. Metodika un definīcijas, kuras izmanto, lai aprēķinātu no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvaru, ir noteiktas Eiropas Parlamenta un Padomes [2008. gada 22. oktobra] Regulā (EK) Nr. 1099/2008 [..] par enerģijas datu statistiku [(OV 2008, L 304, 1. lpp.)]. [..]”
Nav uzskatāms par atbalsta shēmu Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai, 1. panta d) nozīmē pasākums, kas ir ierobežots ar to, ka vienai noteiktai juridiskajai personai tiek piešķirta neierobežota un netieša valsts garantija, kas piesaistīta publiskas organizācijas, kura nodarbojas ar rūpnieciskiem un komerciāliem jautājumiem (EPIC), statusam, kā rezultātā šim uzņēmumam tiek piešķirta šī garantija. Jākonstatē, ka šādā pasākumā nav ietverta neviena norma, uz kuru pamatojoties būtu iespējams piešķirt atbalstu Regulas Nr. 659/1999 1. panta d) punkta nozīmē. Šajā ziņā, ciktāl šī uzņēmuma pārveide par EPIC var tikt atzīta par valsts atbalstu, tas ir atbalsts, kurš piešķirts, pamatojoties uz atbalsta shēmu, kas bija jāpaziņo, proti, individuāls atbalsts minētās regulas 1. panta e) punkta nozīmē.

Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par valsts atbalsta pastāvēšanu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. It īpašo Komisijai attiecīgo pasākumu izmeklēšanas procedūra ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma, kurā tiek konstatēta atbalsta pastāvēšana un attiecīgajā gadījumā – tā nesaderība un prettiesiskums, pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu cik vien iespējams vispilnīgākie un visticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai. Tomēr šīs pārbaudes ietvaros Komisija var atsaukties uz vienkāršu prezumpciju, saskaņā ar kuru uzņēmumam, kurš apveltīts ar organizācijas, kura nodarbojas ar rūpnieciskiem un komerciāliem jautājumiem (EPIC), statusu un uz kuru nav attiecināmas parastās sanācijas un likvidācijas procedūras, piešķirta netieša un neierobežota valsts garantija uzlabo tā finansiālo situāciju, samazinot izmaksas, kas parastā gadījumā rastos tā budžetam. Tādējādi, lai procedūrā, kas attiecas uz pastāvoša atbalsta shēmām, pierādītu priekšrocību, kas ar šādu galvojumu piešķirta saņēmējam uzņēmumam, Komisijai pietiek vien pierādīt šīs garantijas esamību, nepastāvot pienākumam pierādīt no tās piešķiršanas brīža tās radītās faktiskās sekas.

Šajā ziņā, lai gan ir taisnība, ka šāda prezumpcija ir vien vienkārša – un tātad atspēkojama –, to tomēr var atspēkot tikai, ciktāl tiek pierādīts, ka, ņemot vērā attiecīgās EPIC statusam piesaistītās garantijas ekonomisko un juridisko kontekstu, tā no šīs garantijas pagātnē nav guvusi un, ticamākais, nākotnē negūs nekādu reālu saimniecisku priekšrocību. Apstāklis, ka šādas garantijas saņēmējs pagātnē nav guvis nekādu reālu saimniecisku priekšrocību no tā EPIC statusa, viens pats nav pietiekams, lai atspēkotu priekšrocības pastāvēšanas prezumpciju.

(skat. 110., 111.,117. un 118. punktu)
Runājot par publiskām institūcijām, ar neatkarību parasti tiek apzīmēts statuss, kas nodrošina, ka attiecīgā publiskā institūcija var rīkoties pilnīgi brīvi attiecībā pret tiem subjektiem, no kuriem ir jānodrošina tās neatkarība, un tā tiek pasargāta no jebkādām norādēm vai jebkāda spiediena.

Šajā ziņā, ciktāl runa ir par Direktīvas 2004/49 par drošību Kopienas dzelzceļos 21. pantā minētās izmeklēšanas iestādes neatkarību, lai gan nevienā minētās direktīvas normā nav aizliegts, ka transporta ministrs varētu iecelt amatā un atcelt no amata visus izmeklēšanas iestādes locekļus, šīs direktīvas 21. panta 1. punkts, ciktāl tajā ir prasīts, lai šī iestāde būtu organizatoriski neatkarīga, tostarp no jebkura infrastruktūras pārvaldnieka un dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma, liedz to, ka amatpersona, kura kontrolē infrastruktūras pārvaldītāju un dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu, var iecelt amatā un atcelt no amata visus izmeklēšanas iestādes locekļus, ja šīs pilnvaras nav stingri reglamentētas likumā tā, ka šai iestādei lēmumi būtu jāpieņem uz objektīvu, skaidri un galīgi uzskaitītu un pārbaudāmu kritēriju pamata.

Konkrētāk, ciktāl transporta ministrs kontrolē dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu un infrastruktūras pārvaldītāju, fakts, ka viņam ir plaša rīcības brīvība, lai noteiktu personas, kuras kā izmeklēšanas iestādes ad hoc locekļi var piedalīties dzelzceļa avāriju un starpgadījumu izmeklēšanās, kā arī lai liegtu citām personām tajās piedalīties, nav saderīgs ar šīs iestādes organizatoriskās neatkarības prasību.

(skat. 67., 86. un 93. punktu)
No tiesvedību Savienības tiesās reglamentējošajām tiesību normām, konkrēti Tiesas statūtu 21. panta un Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta un 84. panta 1. punkta, izriet, ka strīda priekšmetu principā nosaka un tā apmēru ierobežo lietas dalībnieki un ka Savienības tiesa nevar lemt ultra petita.

Tādējādi ir jāatceļ Vispārējās tiesas nolēmums, kurā ir atzīts, ka Savienības iestāde ir acīmredzami pārkāpusi savu rūpības pienākumu, veicot izmeklēšanu it īpaši par pamata attiecībā uz pretendenta izslēgšanu no publiska līguma esamību, kurš ir paredzēts Regulas Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, 93. panta 1. punkta e) apakšpunktā un Regulas Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002, 133.a un 134.b pantā, ja prasītājas bija atteicies no savas šajā ziņā izteiktās argumentācijas Vispārējās tiesas sēdē. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa vairs nav bijusi kompetenta lemt par Regulas Nr. 1605/2002 93. un 94. panta iespējamu pārkāpumu.

(skat. 33. un 34. punktu)
LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz aizliegto vienošanos, ko ir noslēgušas licences līguma par zāļu izmantošanu puses, kuras mērķis, lai mazinātu konkurences spiedienu uz šo zāļu lietošanu noteiktu patoloģiju ārstēšanai, ir ierobežot trešo personu rīcību – veicinot citu zāļu lietošanu šo pašu patoloģiju ārstēšanai, attiecas šis noteikums, jo šī aizliegtā vienošanās izrietēja no šā līguma.

LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka konkurences ierobežojums “mērķa dēļ” šīs tiesību normas izpratnē ir aizliegta vienošanās starp diviem uzņēmumiem, kuri tirgo divas konkurējošas zāles, kas zinātniskās nenoteiktības kontekstā izpaužas kā maldinošas informācijas sniegšana Eiropas Zāļu aģentūras, veselības nozares profesionāļiem un plašai sabiedrībai par nelabvēlīgo iedarbību, kāda rodas, ja vienas no šīm zālēm tiek lietotas tādu patoloģiju ārstēšanai, kuras nav iekļautas to tirdzniecības atļaujā, lai mazinātu konkurences spiedienu, kas izriet no šādas izmantošanas, uz otrām zālēm.

LESD 101. pants ir interpretējams tādējādi, ka uz šādu karteli nevar attiekties šā panta 3. punktā paredzētais izņēmums EKL 101. panta 3. punktā paredzētā izņēmuma piemērojamība ir pakļauta četriem kumulatīviem nosacījumiem, kas norādīti šajā pašā normā. Šie nosacījumi ir, pirmkārt, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās veicina attiecīgo preču vai pakalpojumu ražošana vai izplatīšanas uzlabošanu vai veicina tehnisko vai saimniecisko attīstību, otrkārt, lietotāji saņem pienācīgu daļu no peļņas, treškārt, uzņēmumiem dalībniekiem ar to nav uzlikts jebkāds ierobežojums, kas nav nepieciešams, un, visbeidzot, ceturtkārt, ar to tiem netiek radīta iespēja likvidēt konkurenci attiecībā uz būtisku attiecīgo preču vai pakalpojumu daļu. Taču šajā gadījumā ir vienīgi jānorāda, ka maldinošas informācijas izplatīšana par zālēm nevar tikt uzskatīta par “nepieciešamu” trešā prasītā nosacījuma izpratnē, lai piemērotu izņēmumu atbilstīgi LESD 101. panta 3. punktam.

(sal. ar 95., 97., 98., 101. punktu, rezolutīvās daļas 3) un 4) punktu)
Tā kā tāda situācija kā pamatlietā aplūkotā neizriet no jēdziena “pašnodarbinātās personas”ratione personae piemērošanas jomas Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, kas parakstīts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā, izpratnē, šī nolīguma noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā tādi valsts, kura ir šī nolīguma puse, tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, saskaņā ar kuriem, ja fiziska persona pārceļ savu dzīvesvietu no šīs valsts uz citu valsti, kas ir minētā nolīguma puse, vienlaikus saglabājot savu saimniecisko darbību pirmajā no šīm abām valstīm, katru dienu vai vismaz reizi nedēļā neceļojot no savas saimnieciskās darbības veikšanas vietas uz savu dzīvesvietu, ir paredzēts nekavējoties uzlikt nodokli nerealizētajam kapitāla pieaugumam no būtiskām līdzdalībām, kas bija minētās personas turējumā tādu sabiedrību kapitālā, kuru darbību reglamentē pirmās no minētajām dalībvalstīm tiesību akti pēc šīs dzīvesvietas maiņas, un maksājamā nodokļa samaksas atlikšana ir pieļauta vienīgi ar nosacījumu, ka ir izveidotas pietiekamas garantijas, lai nodrošinātu minētā nodokļa samaksu, lai gan personai, kuras turējumā arī ir šādas līdzdalības, bet kura turpina uzturēties pirmās no šīm dalībvalstīm teritorijā, nodoklis tiek noteikts tikai šo līdzdalību atsavināšanas brīdī.

(skat. 32. punktu un rezolutīvo daļu)
Kā to savu secinājumu 47. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, tā kā Regulā Nr. 1408/71 netiek prasīts, lai dalībvalstis paredzētu minimālus pabalstus, un tādējādi visos tiesiskajos regulējumos nav obligāti paredzēts šāda veida pabalsts, ar šīs regulas 46. panta 2. punktu netiek izvirzīta prasība par obligātiem un detalizētiem noteikumiem šāda pabalsta aprēķināšanai.

Regula Nr. 1408/71 versijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kas savukārt grozīta ar Regulu Nr. 1606/98, un it īpaši šīs minētās regulas 50. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka dalībvalsts iestādei, aprēķinot tādu minimālo pabalstu kā pamatlietā aplūkotā garantētā pamatpensija, ir jāņem vērā visas vecuma pensijas, ko pensijas saņēmējs faktiski saņem vienā vai vairākās citās dalībvalstīs.

Šai sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgu judikatūru Regulas Nr. 1408/71 50. pants attiecas uz gadījumiem, kuros darba ņēmēju karjeras saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem, kuriem tie bijuši pakļauti, ir bijušas salīdzinoši īsas, tādējādi, ka kopējā pabalstu summa, kura jāizmaksā šajās valstīs, nenodrošina normālu dzīves līmeni (spriedumi, 1977. gada 30. novembris, Torri, 64/77, EU:C:1977:197, 5. punkts, un 1981. gada 17. decembris, Browning, 22/81, EU:C:1981:316, 12. punkts).

Nolūkā izlīdzināt šo situāciju šajā 50. pantā ir noteikts, ka, ja dzīvesvietas valsts tiesību aktos ir paredzēts minimālais pabalsts, tad pabalsts, kas šai valstij ir jāizmaksā, tiek palielināts ar piemaksu, kas ir vienāda ar starpību starp to pabalstu kopsummu, kas saņemami no dažādām valstīm, kuru tiesību aktiem darba ņēmējs ir bijis pakļauts, un šo minimālā pabalsta summu (spriedums, 1977. gada 30. novembris, Torri, 64/77, EU:C:1977:197, 6. punkts).

No tā izriet – kā to savu secinājumu 59. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts –, ka, aprēķinot tādu minimālo pabalstu kā pamatlietā aplūkotā pamatpensija, Regulas Nr. 1408/71 50. pantā īpaši ir paredzēts ņemt vērā to vecuma pensiju, ko pensijas saņēmējs faktiski saņem citā dalībvalstī.

(skat. 57.–60. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C‑248/16

Austria Asphalt GmbH & Co OG

pret

Bundeskartellanwalt

(Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Uzņēmumu koncentrācija – Regula (EK) Nr. 139/2004 – 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. punkts – Piemērošanas joma – Jēdziens “koncentrācija” – Esoša uzņēmuma kontroles maiņa no vienpersoniskas uz kopīgu – Kopuzņēmuma, kas ilgtermiņā īsteno visas neatkarīgas ekonomiskas vienības funkcijas, izveide

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2017. gada 7. septembra spriedums

Uzņēmumu koncentrācija – Jēdziens – Vienpersoniskā kontrolē esoša uzņēmuma pārveide par kopīgā kontrolē esošu uzņēmumu – Iekļaušana – Nosacījumi – Kopuzņēmums, kas ilgtermiņā īsteno visas neatkarīgas ekonomiskas vienības funkcijas

(Padomes Regulas Nr. 139/2004 3. pants)

Attiecībā uz Regulas Nr. 139/2004 mērķiem no tās preambulas 5., 6. un 8. apsvēruma izriet, ka ar to ir paredzēts nodrošināt, ka uzņēmumu reorganizācija nerada ilgstošu kaitējumu konkurencei. Kā izriet no minētās regulas preambulas 20. apsvēruma, koncentrācijas koncepcija ir jādefinē tādā veidā, lai tā ietvertu darbības, kas izraisa paliekošas izmaiņas attiecīgo uzņēmumu kontrolē un tādējādi arī tirgus struktūrā. Šīs regulas piemērošanas jomā ir jāietver arī kopuzņēmumi, ja tie ilgstoši darbojas kā neatkarīga ekonomiska vienība.

Kā secinājumu 28. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Regulas Nr. 139/2004 preambulas apsvērumos nekādi nav nošķirti attiecīgā darījuma rezultātā no jauna izveidoti uzņēmumi vai jau pastāvoši uzņēmumi, kuri līdz šim bijuši vienas grupas kontrolē, bet kuri pāriet vairāku uzņēmumu kopīgā kontrolē. Šīs atšķirības neesamība pilnībā ir attaisnojama ar to, ka, ja kopuzņēmuma izveide attiecībā uz tā ietekmi uz tirgus struktūru ir jākontrolē Komisijai, šīs ietekmes turpināšanās ir atkarīga no tā, kā šāds kopuzņēmums faktiski rīkojas tirgū, proti, vai tas ir uzņēmums, kas ilgtermiņā īsteno visas neatkarīgas ekonomiskas vienības funkcijas. Tādēļ minētās regulas 3. pantā ir paredzēti kopuzņēmumi tikai tādā aspektā, ja to izveide ilgstoši ietekmē tirgus struktūru.

Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 139/2004 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pēc tam, kad ir mainīta kontrole pār esošu uzņēmumu, kas iepriekš bijusi vienam uzņēmumam, bet tagad kļuvusi kopīga, koncentrācija par īstenotu ir uzskatāma tikai ar nosacījumu, ka šāda darījuma rezultātā radītais kopuzņēmums ilgtermiņā īsteno visas neatkarīgas ekonomiskas vienības funkcijas.

(skat. 21.–25. un 35. punktu)