Lieta C‑377/14

Ernst Georg Radlinger

un

Helena Radlingerová

pret

Finway a.s.

(Krajský soud v Praze lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 93/13/EEK — 7. pants — Valsts tiesību normas, ar kurām regulē maksātnespējas procesu — No patēriņa kredītlīguma izrietoši parādi — Tiesības efektīvi vērsties tiesā — Pielikuma 1. punkta e) apakšpunkts — Kompensācijas summas neproporcionalitāte — Direktīva 2008/48/EK — 3. panta l) punkts — Kredīta kopsumma — I pielikuma I daļa — Izņemtā kredīta vērtība — Gada procentu likmes aprēķināšana — 10. panta 2. punkts — Pienākums sniegt informāciju — Pārbaude pēc savas ierosmes — Sankcija”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2016. gada 21. aprīļa spriedums

Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā maksātnespējas procesā, pirmkārt, tiesa, kurā šis process tiek izskatīts, pēc savas ierosmes nevar pārbaudīt to līguma noteikumu iespējamo negodīgumu, kuri ir pamatā minētajā procesā paziņotajiem prasījumiem, lai arī šīs tiesas rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums, un kurā, otrkārt, šī tiesa var vienīgi pārbaudīt nenodrošinātos prasījumus un tikai ar ierobežotu iebildumu skaitu, proti, ka šiem prasījumiem ir iestājies noilgums vai tie ir zaudējuši spēku. Valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jānovērtē Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgais raksturs un, to veicot, ir jāizlīdzina starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju pastāvošā nelīdzsvarotība, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums. Tā kā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nozīmē, ka patērētājs valsts tiesā var apstrīdēt tādu prasījumu pamatotību, kuri izriet no kredītlīguma, kurā ietverti iespējami negodīgi noteikumi, neatkarīgi no tā, vai tie ir nodrošināti vai nenodrošināti, valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem parādnieks, kurš vēlas apstrīdēt nenodrošinātu prasījumu, var vienīgi atsaukties uz to, ka šim prasījumam ir iestājies noilgums vai tas ir zaudējis spēku, var kavēt ar Direktīvas 93/13 6. un 7. pantu nodrošinātās aizsardzības efektivitāti. (sal. ar 52., 56., 57., 59. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

Direktīvas 2008/48 par patēriņa kredītlīgumiem 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kura izskata strīdu par prasījumiem, kuri izriet no kredītlīguma šīs direktīvas izpratnē, pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai ir izpildīts šajā tiesību normā paredzētais pienākums sniegt informāciju, un ir jāizdara visi secinājumi, kuri saskaņā ar valsts tiesībām izriet no šī pienākuma neizpildes, ar nosacījumu, ka ar piemērojamajām sankcijām tiek izpildītas minētās direktīvas 23. panta prasības. Pirms līguma noslēgšanas informācija par tā noteikumiem un šī līguma parakstīšanas sekām patērētājam ir ļoti svarīga. Tieši uz šīs informācijas pamata pēdējais minētais nolemj, vai viņš vēlas tikt saistīts ar pārdevēja vai piegādātāja iepriekš formulētajiem nosacījumiem. Turklāt pastāv ievērojams risks, ka, it īpaši nezināšanas dēļ, patērētājs var nenorādīt uz tiesību normu, kuras mērķis ir viņu aizsargāt. No tā izriet, ka patērētāja efektīva aizsardzība nevar tikt sasniegta, ja valsts tiesai pēc savas ierosmes nebija jāizvērtē to prasību izpilde, kuras izriet no Savienības tiesību normām patērētāju tiesību jomā. Tā kā valsts tiesai tādējādi ir jānodrošina patērētāju aizsardzības lietderīgums, kā paredzēts Direktīvas 2008/48 normās, ar Savienības tiesībām attiecīgajā jomā tai piešķirtā nozīme neaprobežojas vienīgi ar tiesībām lemt par to, vai ir izpildītas minētās prasības, bet arī ietver pienākumu pēc savas ierosmes izskatīt šo jautājumu, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums. (sal. ar 64.–66., 70., 74. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)

Dalībvalsts pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai sasniegtu direktīvā noteikto rezultātu, ir saistošs pienākums, kas ir uzlikts ar LESD 288. panta trešo daļu un pašu direktīvu. Šis pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus – gan vispārējos, gan īpašos – ir obligāts visām dalībvalstu iestādēm, tai skaitā arī tiesām, jautājumos, kas ir to kompetencē. Šajā ziņā, runājot par Direktīvu 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos un Direktīvu 2008/48 par patēriņa kredītlīgumiem, pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt atsevišķu noteikumu negodīgumu un kredītlīgumā obligāti minētas informācijas esamību ir procesuāla norma, kura ir jāizpilda nevis privātpersonai, bet gan tiesu iestādēm. Turklāt, piemērojot valsts tiesības, valsts tiesām tās ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši Direktīvas 2008/48 tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši Savienības tiesībām ir raksturīgs LESD sistēmai, jo tas ļauj valsts tiesām, īstenojot savu kompetenci, nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot tajās iesniegtās lietas. (sal. ar 76., 77. un 79. punktu)

Direktīvas 2008/48 par patēriņa kredītlīgumiem 3. panta l) punkts un 10. panta 2. punkts, kā arī šīs direktīvas I pielikuma I daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka kredīta kopsumma un izņemtā kredīta vērtība nozīmē visas patērētāja rīcībā nodotās summas, izslēdzot tās summas, kuras aizdevējs piešķīris, lai apmaksātu ar attiecīgo kredītu saistītās izmaksas, un kuras faktiski šim patērētājam nav samaksātas. Tā kā jēdziens “kopējā summa, kas jāmaksā patērētājam” Direktīvas 2008/48 3. panta h) punktā ir definēts kā “kopējā kredīta kopsumma un kredīta kopējās izmaksas patērētājam”, no tā izriet, ka jēdzieni “kredīta kopsumma” un “kredīta kopējās izmaksas patērētājam” izslēdz viena otru un ka tādējādi kredīta kopsummā nevar iekļaut nekādas summas, kuras ir ietvertas kredīta kopējās izmaksās patērētājam. Līdz ar to kredīta kopsummā Direktīvas 2008/48 3. panta l) punkta un 10. panta 2. punkta izpratnē nevar tikt ietvertas nekādas summas, ar kurām tiek apmaksātas tādas saistībā ar attiecīgo kredītu uzņemtās saistības kā administratīvās izmaksas, procenti, komisijas nauda vai cita veida izmaksas, kuras ir jāmaksā patērētājam. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai summa nelikumīgi ir tikusi iekļauta kredīta kopsummā Direktīvas 2008/48 3. panta l) punkta izpratnē, jo šis apstāklis var ietekmēt gada procentu likmes aprēķinu un tādējādi tās informācijas pareizību, kura aizdevējam saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu ir jānorāda attiecīgajā kredītlīgumā. (sal. ar 85., 86., 89., 91. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)