Lieta C-418/07

Société Papillon

pret

Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique

(Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Tiešie nodokļi — Sabiedrību ienākuma nodokļi — Grupas aplikšanas ar nodokļiem sistēma — Mātes sabiedrība rezidente — Ar meitas sabiedrības nerezidentes starpniecību piederoši meitas sabiedrības apakšuzņēmumi rezidenti”

Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2008. gada 4. septembrī I ‐ 8950

Tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 27. novembra spriedums I ‐ 8965

Sprieduma kopsavilkums

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodokļi

(EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants))

Līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem — EKL 43. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādus dalībvalsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem grupas aplikšanas ar nodokļiem sistēma ir piemērojama mātes sabiedrībai, kura ir šīs dalībvalsts rezidente un kurai pieder tādas meitas sabiedrības un meitas sabiedrības apakšuzņēmumi, kas arī ir minētās valsts rezidenti, bet nav piemērojama šādai mātes sabiedrībai, ja tai meitas sabiedrības apakšuzņēmumi pieder ar tādas meitas sabiedrības starpniecību, kas ir citas dalībvalsts rezidente.

Šādi tiesību akti rada nevienlīdzīgu attieksmi atkarībā no vietas, kur ir meitas sabiedrības, ar kuras starpniecību mātes sabiedrībai rezidentei pieder meitas sabiedrības apakšuzņēmumi rezidenti, juridiskā adrese. Tā kā šādi tiesību akti Kopienā pastāvošās situācijās paredz nelabvēlīgāku attieksmi attiecībā uz nodokļiem nekā situācijās, kuras pastāv tikai valsts iekšienē un ir objektīvi salīdzināmas attiecībā uz šajos tiesību aktos paredzēto mērķi, tie ir uzskatāmi par ierobežojumu, kas principā ir aizliegts saskaņā ar Līguma noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību.

Brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu nevar pamatot ar vajadzību saglabāt nodokļu iekasēšanas kompetences sadalījumu dalībvalstu vidū, jo jautājums par to, vai ir jāņem vērā sabiedrību, kas pieder pie attiecīgās grupas, peļņa un zaudējumi, attiecas tikai uz tādām sabiedrībām, kas ir vienas dalībvalsts rezidentes, tādejādi a priori izslēdzot arī izvairīšanās no nodokļu maksāšanas risku.

Turklāt šādus tiesību aktus nevar pamatot ar nepieciešamību nodrošināt nodokļa režīma konsekvenci. Protams, ka, atsakoties piešķirt priekšrocības no nodokļu integrācijas režīma mātes sabiedrībai rezidentei, kas vēlas iekļaut šajā režīmā meitas sabiedrību rezidentu apakšuzņēmumumus, ja tie mātes sabiedrībai rezidentei pieder ar meitas sabiedrības nerezidentes starpniecību, minētie tiesību akti nodrošina minētā režīma konsekvenci. Gadījumā, ja meitas sabiedrība ir nerezidente, meitas sabiedrības apakšuzņēmumam radušies zaudējumi tiktu ņemti vērā divreiz: pirmoreiz kā meitas sabiedrības apakšuzņēmuma tiešie zaudējumi un otrreiz kā mātes sabiedrības uzkrājumu summa tās kapitāldaļu šajā sabiedrībā vērtības samazināšanās gadījumam, jo, tā kā uz meitas sabiedrību nerezidenti neattiecas nodokļu integrācijas režīms, grupas darbības netiek neitralizētas. Šādā gadījumā priekšrocības no nodokļu integrācijas režīma sabiedrībām rezidentēm būtu tādas, ka tās varētu konsolidēt rezultātus un nekavējoties ņemt vērā visu sabiedrību, uz kurām attiecas šis režīms, zaudējumus, taču meitas sabiedrības apakšuzņēmumam radušos zaudējumus un mātes sabiedrības uzkrājumus nevarētu neitralizēt. Tādējādi tiktu pārrauta tiešā saikne, kas starp nodokļu priekšrocībām un grupas iekšējo darbību neitralizēšanu ļautu cita starpā izvairīties no zaudējumu divkāršas vērā ņemšanas attiecībā uz sabiedrībām rezidentēm, kas piemēro nodokļu integrācijas režīmu, kā rezultātā tiktu ietekmēta minētā režīma konsekvence.

Tomēr, tā kā pastāv brīvību veikt uzņēmējdarbību mazāk ierobežojoši pasākumi, ar kādiem var sasniegt mērķi nodrošināt nodokļu režīma konsekvenci, šādi tiesību akti pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi. Pirmkārt, praktiskas grūtības vien — tādas kā grūtības pārbaudīt, vai pastāv zaudējumu divkāršas vērā ņemšanas risks, ja kā starpniece starp mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrības apakšuzņēmumiem ir sabiedrība nerezidente, — nevar attaisnot Līgumā paredzētas brīvības īstenošanas ierobežojumu. Otrkārt, dalībvalstis var pieprasīt no citas dalībvalsts kompetentām iestādēm visu informāciju, kas var palīdzēt pareizi aprēķināt it īpaši sabiedrību ienākuma nodokļa summu. Visbeidzot, ja mātes sabiedrības, kas ir kādas dalībvalsts rezidentes, vēlas piemērot nodokļu integrācijas režīmu kopīgi ar meitas sabiedrības, kas ir citas dalībvalsts rezidente, apakšuzņēmumiem rezidentiem, pirmās valsts nodokļu iestādes var prasīt šīm meitas sabiedrībām iesniegt pierādījumus, kurus tās uzskata par nepieciešamiem, lai pilnībā nodrošinātu šo meitas sabiedrību uzkrājumu pārskatāmību. Līdz ar to šādi tiesību akti nekādos apstākļos neļautu sabiedrībām rezidentēm nodokļu integrācijas režīma ietvaros pierādīt, ka nav zaudējumu divkāršas vērā ņemšanas riska.

(sal. ar 30.–32., 39., 40., 46., 48.–51., 53.–55., 58., 60.–63. punktu un rezolutīvo daļu)