ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 1. jūnijā ( )

Lieta C‑371/04

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Itālijas Republiku









1. Komisija šo prasību ceļ sakarā ar vairākām sūdzībām, ko tā saņēmusi par to, ka Itālija, iespējams, neatzīst profesionālo pieredzi, ko Itālijas ierēdņi agrāk ir ieguvuši līdzvērtīgā valsts nozarē citā dalībvalstī. Itālija savās vēstulēs pirmstiesas procedūrā un Tiesai sniegtajos rakstveida apsvērumos pievēršas tikai vienai no šīm sūdzībām (attiecībā uz pamatskolas skolotāju). Tomēr ir skaidrs, ka Komisijas izteiktie iebildumi ir vispārēji.

2. Komisija lūdz atzīt, ka Itālija nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar EKL 39. pantu un Regulas (EEK) Nr. 1612/68 ( ) (turpmāk tekstā – “Regula”) 7. panta 1. punktu, ar ko īsteno [EKL] 39. pantu. Tā arī uzskata, ka Itālija ir pārkāpusi EKL 10. pantu, jo tā uz Komisijas brīdinājuma vēstuli un argumentēto atzinumu atbilstoši EKL 226. pantam, un uz vēstulēm, kurās pirms tam Komisija lūdza sniegt apsvērumus par tiesību normām attiecībā uz citas dalībvalsts valsts nozarē iegūtas pieredzes atzīšanu, vai nu nav atbildējusi nemaz, vai arī ir atbildējusi novēloti un nepietiekami.

Piemērojamās Kopienu tiesības

3. EKL 10. pantā ir paredzēts:

“Dalībvalstis veic gan vispārējus, gan īpašus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no šā Līguma vai ko rada Kopienas iestāžu darbība. Tās atvieglina Kopienas uzdevumu veikšanu.

Tās atturas no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt šā Līguma mērķu sasniegšanu.”

4. EKL 39. pants Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.

5. Regulas 7. panta 1. punktā paredzēts:

“Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.”

Pirmstiesas procedūra

6. Komisija skaidro, ka tā ir saņēmusi vairākas sūdzības par to, ka Itālija ir atteikusies ņemt vērā citā dalībvalstī iegūtu profesionālo pieredzi vai darba stāžu. Šis atteikums ir nelabvēlīgi ietekmējis sūdzības iesniedzēju atalgojumu, pakāpi un/vai karjeras izredzes.

7. Viena no šīm sūdzības iesniedzējām ir Itālijas pamatskolas skolotāja, kas, pirms izturēja civildienesta konkursu Itālijā, ar Comitato d’assistenza scolastica italiana (turpmāk tekstā – “COASCIT”) noslēgtā līguma ietvaros strādāja par skolotāju Francijas valsts izglītības sistēmā. COASCIT ir organizācija, kuras darbību finansē Itālijas konsulāts. Tās uzdevums ir veicināt Itālijas darba ņēmēju atbalstu kultūras un izglītības jomā ārvalstīs. 2001. gada 18. decembrī Komisija nosūtīja Itālijai vēstuli, kurā lūdza paskaidrot savu nostāju šajā lietā un iesniegt attiecīgos valsts tiesību aktus. Lai gan Komisija 2002. gada 25. martā nosūtīja atgādinājumu, Itālija neatbildēja.

8. 2002. gada 12. augustā Komisija, vēlreiz atsaucoties uz šo sūdzību un minot divas citas sūdzības, nosūtīja vēstuli Itālijai. Tā norādīja, ka Itālijas pieņemtā nostāja ir pretrunā EKL 39. pantam un Regulas 7. panta 1. punktam. Komisija atkārtoja tās lūgumu sniegt informāciju par piemērojamajiem tiesību aktiem. Arī šoreiz atbilde netika sniegta.

9. Līdz ar to Komisija nolēma uzsākt EKL 226. panta pirmajā daļā paredzēto pirmstiesas procedūru. Tāpēc Komisija, 2002. gada 19. decembrī nosūtot brīdinājuma vēstuli, vēlreiz paskaidroja, kādēļ tā uzskata, ka Itālija ir pārkāpusi EKL 39. pantu un Regulas 7. panta 1. punktu, un aicināja Itāliju iesniegt savus apsvērumus. Arī šoreiz Itālija neatbildēja.

10. Komisija 2003. gada 15. maijā nosūtīja Itālijas Republikai argumentētu atzinumu, kurā tā izklāstīja, ka ir saņēmusi vairākas sūdzības, it īpaši minot skolotāju, kas strādāja COASCIT, un atsaucās uz Tiesas judikatūru ( ). Komisija secināja, ka Itālija ir pārkāpusi EKL 39. pantu un Regulas 7. panta 1. punktu. Tā piebilda, ka, neatbildot uz agrāk izteikto lūgumu un brīdinājuma vēstuli, Itālija ir apgrūtinājusi Komisijas uzdevumu izpildi, pārkāpjot EKL 10. pantu. Komisija aicināja Itāliju veikt vajadzīgos pasākumus, lai [minēto atzinumu] izpildītu divu mēnešu termiņā.

11. 2003. gada 13. oktobrī Itālija lūdza papildu termiņu vienu mēnesi, lai atbildētu uz argumentēto atzinumu. Visbeidzot, 2004. gada 3. februārī tā atbildēja, pievienojot Ārlietu ministrijas 2003. gada 3. decembra notu. Notas virsraksts (piecu rindu garumā) precizē, ka tā attiecas uz COASCIT juridisko raksturu. Šī nota faktiski bija parasta pavadvēstule citai, 2003. gada 20. novembrī reģistrētai Itālijas Ārlietu ministrijas notai, kurā arī ir noteikts, ka tā attiecas uz COASCIT juridisko raksturu. Šīs notas pielikumā jauktā kārtībā bija pievienotas 44 lapas. Tās ietvēra, pirmkārt, piecus teleksus, kas datēti ar 1982., 1986., 1991. un 2003. gadu, un, otrkārt, 11 dažāda veida likumus, Consiglio di Stato spriedumu un lēmumu ziņojumus un administratīvus apkārtrakstus. Visi pievienotie dokumenti patiešām kaut kādā veidā attiecas uz COASCIT un līdzīgām organizācijām, kaut gan nedz 2004. gada 3. februāra vēstulē, nedz 2003. gada 20. novembra notā nav paskaidrots, kāda ir to saistība.

12. Komisiju neapmierināja Itālijas 2004. gada 3. februārī sniegtā atbilde, tādēļ tā cēla šo prasību.

EKL 39. pants un Regulas 7. panta 1. punkts

Par prasības apjomu

13. Komisija savā prasības pieteikumā norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ( ) dalībvalstīm, nosakot ierēdņa atalgojumu, ir jāņem vērā citas dalībvalsts civildienestā iegūtā pieredze un darba stāžs. Pamatojoties uz to, Komisija norāda, ka vienlīdzīgas attieksmes pret Kopienas darba ņēmējiem princips, ko paredz EKL 39. pants un Regulas 7. panta 1. punkts, pieprasa, ka, lai noteiktu tādas profesionālās priekšrocības kā atalgojums, pakāpe un karjeras izredzes, Itālijas administrācijai nodarbinātības laiks pielīdzināmā darbības jomā citā dalībvalstī ir jāņem vērā tādā pašā veidā kā pieredze, kas iegūta Itālijas civildienestā.

14. Itālija savā atbildē uz Komisijas argumentēto atzinumu un aizstāvības rakstā Tiesā pievēršas gandrīz tikai COASCIT juridiskajam statusam. Šajā nolūkā tā savā aizstāvības rakstā atsaucas uz virkni tiesību normu, tiesu nolēmumiem utt ( ). Tikai viens no tiem bija pievienots pielikumu virknē tās atbildē uz argumentēto atzinumu. Neviens no tiem netika pievienots tās aizstāvības rakstam. Itālija būtībā apgalvo, ka, tā kā sūdzības iesniedzēju attiecīgajā lietā COASCIT konkrētajā Francijas valsts skolu iestādē COASCIT ir pieņēmis darbā, pirms viņa izturēja konkursu, kas tai sniedz kvalifikāciju mācīt Francijas valsts [skolu] sistēmā, nevis pēc tam, viņas pieredze nebija līdzvērtīga pieredzei, kas iegūta Itālijas valsts skolā [un] kuru tā nevarēja iegūt pirms konkursa izturēšanas. Tāpēc nediskriminācijas princips Itālijai neuzliek pienākumu, nosakot sūdzības iesniedzējas atalgojumu, pakāpi un/vai karjeras izredzes, ņemt vērā tās pieredzi pēc tam, kad viņa izturējusi konkursu, kas sniedz kvalifikāciju mācīt Itālijas valsts [skolu] sistēmā.

15. Komisija savā atbildes rakstā norāda, ka Itālija turpina atsaukties tikai uz atsevišķu gadījumu, kas saistīts ar COASCIT. Pēc vairākiem Komisijas par šo gadījumu sniegtajiem apsvērumiem tā, visbeidzot, uzsver, ka tās prasības raksturs ir vispārējs.

16. Šis atgādinājums izraisīja virkni jaunu atsauču uz tiesību aktiem Itālijas atbildes rakstā uz repliku ( ). Arī šoreiz tās netika pamatotas ar pielikumā pievienotu tiesību aktu tekstu vai paskaidrojuma rakstu.

17. Pēc tam Itālija iesniedza Tiesai dažāda veida dokumentu paketi uz vairāk nekā 100 lapām, ieskaitot dažus no iepriekš minētajiem dokumentiem, bet ne visus, un arī divus spriedumus ( ) un divus dekrētus–likumus ( ), kas apsvērumos nav minēti. Nav sniegts paskaidrojums par to, kāda ir šo tekstu nozīme.

18. Attiecībā uz Komisijas prasību plašākā apjomā Itālija skaidro, ka Itālijā nav spēkā vispārīgi tiesību akti par profesionālās pieredzes atzīšanu, bet gan tikai īpaši noteikumi, kas attiecas uz dažādām civildienesta nozarēm. Itālija atsaucas uz izglītības nozari, norādot tiesību aktus, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret Itālijas un citiem Kopienas pilsoņiem; abos gadījumos agrāk gūtā pieredze tiek ņemta vērā tikai tad, ja tā ir iegūta valsts sektorā.

19. Komisija Tiesas sēdē apstiprināja, ka tās prasība ir vispārīga, un atsaucās uz sešiem atsevišķiem gadījumiem, kas attiecīgajā stadijā tai bija zināmi ( ). Visi šie gadījumi attiecas uz personām, kas, pirms tie tika nodarbināti Itālijas civildienestā, tika nodarbināti citas dalībvalsts valsts sektorā. Visas sūdzības ir par to, ka Itālijas iestādes, nosakot darba algu, pakāpi vai karjeras izredzes, atsakās ņemt vērā šo agrāko pieredzi. Tikai vienā no šiem gadījumiem sūdzības iesniedzējs tika pieņemts darbā ar COASCIT vai līdzīgas asociācijas starpniecību.

20. Šajā kontekstā nešķiet, ka ir lietderīgi kavēties pie tā, lai precīzi noteiktu COASCIT un līdzīgu organizāciju juridisko raksturu. Ir skaidrs, ka vienā gadījumā attiecīgā persona tika nodarbināta valsts skolā Francijā ar COASCIT starpniecību. Kā turpmāk paskaidrošu, manuprāt, [tieši] tas ir izšķirošais faktors, nevis precīzi apstākļi, pamatojoties uz kuriem, ir radusies šāda nodarbinātība.

Par lietas būtību

21. Parasti prasībās par pienākumu neizpildi attiecīgā dalībvalsts iesniedz Tiesai visaptverošu informāciju par piemērojamajiem tiesību aktiem. Šajā lietā situācija Itālijā nav pilnīgi skaidra arī pēc tiesas sēdes.

22. Attiecībā uz personu [darba] pieredzi, kas ir iegūta agrāk citas dalībvalsts valsts sektorā, līguma ietvaros, kas to saista ar tādu organizāciju kā COASCIT, Itālija uzskata, ka tai nav pienākuma atzīt šādu pieredzi. Attiecībā uz personām, kas pieredzi ir ieguvušas, strādājot citas dalībvalsts valsts sektorā tieši, un kas ir pieņemtas darbā saskaņā ar vietējiem noteikumiem par pieņemšanu darbā valsts sektorā, to tiesiskais stāvoklis pilnībā nav izskaidrots. No vienas puses, tiesas sēdē Itālija izklāstīja, ka saskaņā ar likumu, kas pieņemts 2004. gadā ( ), šādām personām vairs netiek piemēroti atšķirīgi noteikumi (kas acīmredzami apstiprina, ka agrāk ir piemēroti atšķirīgi noteikumi). No otras puses, tās agrākie izteikumi (arī tiesas sēdē) par to, ka tā “neizslēdz prima facie iespēju ņemt vērā nodarbinātību” Francijā, nav pārliecinoši.

23. Acīmredzami nav pieņemams, ka šajā procedūras stadijā Tiesa nav pietiekami informēta. Tomēr uzskatu, ka šajā procedūrā ir iespējams izdarīt secinājumus. Manuprāt, var uzskatīt, ka Itālijas viedoklis būtībā ir šāds: dalībvalsts A noteikumi, kas prasa, ka, lai atzītu agrāk dalībvalsts B valsts sektorā iegūtu [darba] pieredzi, attiecīgajai personai pēc konkursa izturēšanas dalībvalstī B bija jābūt nodarbinātai attiecīgajā amatā, nav diskriminējoši a fortiori, ja šī dalībvalsts A (kā tas acīmredzami ir Itālijas gadījumā) neatzīst savas valsts sektorā iegūtu pieredzi, pirms persona ir izturējusi konkursu, kas sniedz kvalifikāciju strādāt šajā sektorā.

24. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai EKL 39. pants (un līdz ar to arī Regulas 7. panta 1. punkts) aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkuru slēptu diskrimināciju, kura, piemērojot citus atšķiršanas kritērijus, faktiski sniedz tādu pašu rezultātu. Valsts tiesību norma ir jāuzskata par netieši diskriminējošu tad, ja tā pēc būtības drīzāk attiecas uz migrējošo darba ņēmēju nekā valsts darba ņēmēju (un ja tāpēc pastāv risks, ka attiecībā uz migrējošo darba ņēmēju tā varētu būt īpaši nelabvēlīga) un ja šāda atšķirīga attieksme nav pamatota ar objektīviem apsvērumiem, kas nav saistīti ar attiecīgo personu pilsonību, un ja šie apsvērumi nav samērīgi ar valsts tiesību leģitīmo mērķi ( ).

25. Atteikšanās atzīt darbu citas dalībvalsts valsts sektorā acīmredzami vairāk attiecas uz migrējošiem darba ņēmējiem nekā valsts darba ņēmējiem. Tāpēc vienīgais jautājums, uz kuru jāsniedz atbilde, ir par to, vai tā ir pamatota.

26. Lai gan Itālija šajā sakarā skaidri nenorāda pamatojumu (tāpat kā tā neatzīst – arī ne pakārtoti – ka tā nav izpildījusi savus pienākumus), Itālija tomēr norāda, ka īpaši svarīgi ir nodrošināt, ka citas dalībvalsts valsts sektorā agrāk iegūta pieredze tiktu atzīta vienīgi tad, ja attiecīgā persona ir pieņemta darbā pēc vispārēja konkursa izturēšanas. Šī iemesla dēļ Itālija atsakās ņemt vērā pieredzi, kas iegūta, strādājot tāda līgumsaistību COASCIT ietvaros, jo, kā [šī valsts] tiesas sēdē paskaidroja, šādu pieredzi nevar pielīdzināt pedagoģiskam darbam valsts skolās, jo atlases kritēriji varētu būt mazāk stingri. Itālija pauda savu nostāju tikai vispārējā formā un būtībā nepaskaidroja, kāpēc, lai izpildītu tikko izklāstītos kritērijus, tie ir uzskatāmi vai tie būtu jāuzskata par pietiekami svarīgiem vai kāpēc pilnīga atteikšanās atzīt tādā veidā nostrādāto laiku tomēr ir samērīga reakcija.

27. Neuzskatu, ka šis fakts rada pieņemamu diskriminācijas pamatojumu.

28. Vispārīgi jāatgādina, ka ne visās dalībvalstīs visas valsts sektora štata vietas tiek aizpildītas uz vispārēja konkursa pamata. No diskriminācijas šajā kontekstā var izvairīties tikai tad, ja atbilstoši tiek ņemti vērā ar vietējiem nosacījumiem (lai kādi tie būtu) darbā pieņemtās personas citas dalībvalsts valsts sektorā nodarbinātības periodi.

29. Precīzāk sakot, pat ja (kā tas ir acīmredzams COASCIT gadījumā) persona ir nodarbināta citas dalībvalsts civildienestā saskaņā ar nosacījumiem, kas atšķiras no citos gadījumos piemērojamiem noteikumiem (piemēram, uz līguma pamata ar ārēju organizāciju, nevis pēc izturēta vispārēja konkursa), pilnīga atteikšanās ņemt vērā šādu pieredzi nozīmē tikai to, ka Itālija uzskata, ka pieredzei, kas ir iegūta citas dalībvalsts civildienestā, pirms tā ir izturējusi konkursu darbam Itālijas civildienestā, saistībā ar šo nākamo darbu nav nekādas nozīmes. Neuzskatu, ka šāda pieeja var būt tiesisks pamatojums diskriminējošai attieksmei.

30. Dalībvalstu mēģinājumi atsaukties uz iespējamām atšķirībām starp šīs valsts un citu dalībvalstu “kultūru” agrākās lietās ir nesekmīgi.

31. Tādējādi lietā Österreichischer Gewerkschaftsbund ( ) Tiesa ir izvērtējusi, vai Austrijas atšķirīgā attieksme pret agrākiem nodarbinātības periodiem citas dalībvalsts civildienestā ir attaisnojama ar primāriem vispārējo interešu iemesliem. Austrija uzskatīja, ka dalībvalstu civildienesti nav savstarpēji saistīti tādā pat mērā kā Austrijas pašvaldību iestāžu gadījumā un ka tām esot ļoti atšķirīgas iezīmes. Tiesa nosprieda:

“[..] atšķirības starp civildienestiem Austrijā un citās dalībvalstīs nevar pamatot atšķirības nosacījumos, ņemot vērā agrākos civildienesta periodus. It īpaši ar šādām atšķirībām nevar izskaidrot, kāpēc, pieņemot darbā attiecīgo personu, ir jāpiešķir īpaša nozīme periodiem, ko tā ir pavadījusi [strādājusi] citā dalībvalstī, lai gan uz Austrijā nostrādāto nodarbinātības periodu šis nosacījums neattiecas” ( ).

32. Līdzīgi lietā Komisija/Grieķija ( ) Tiesa ir nospriedusi, ka fakts, ka dalībvalstij ir grūtības praksē noteikt, vai citā dalībvalstī ieņemtais amats ir vai nav līdzvērtīgs valsts civildienesta amatam, kuru ņem vērā, lai noteiktu darba samaksas sistēmas pakāpi un piešķirtu piemaksu par darba stāžu, nekādā gadījumā neattaisno tās atteikumu veikt šādu salīdzinājumu. Šī salīdzinājuma veikšana ir attiecīgās dalībvalsts kompetencē ( ).

33. Visbeidzot, lietā Komisija/Itālija ( ) Komisija ir apgalvojusi, ka piekļuves noteikumi Itālijas civildienestam un šai gadījumā – darbam valsts skolās ir diskriminējoši. Attiecībā uz darbā pieņemšanu, ko veic, izmantojot pastāvīgus piemērotības sarakstus, Itālijas valdība piekrita, ka pastāv dažāda attieksme atkarībā no tā, vai pedagoģiskais darbs ir veikts Itālijā vai citās dalībvalstīs. Tomēr, kā uzskata valdība, šāda atšķirība ir attaisnojama tiktāl, ciktāl ārvalstīs veikts pedagoģiskais darbs ir balstīts uz tekstiem, programmām un saturu, kas atšķiras no Itālijā noteiktā, un līdz ar to neesot “specifisks”, kā to pieprasa Itālijas likums, lai dotu tiesības piešķirt papildpunktus darbā pieņemšanas procesā ( ).

34. Tiesa apstiprināja, ka “pilnīgs atteikums ņemt vērā pieredzi, kas iegūta, veicot pedagoģisku darbību citā dalībvalstī, nav attaisnojams, ja atteikums ir pamatots ar šo valstu izglītības programmās pastāvošām atšķirībām. Nevar noliegt, ka specifisku pedagoģisko pieredzi, kādu pieprasa Itālijas noteikumi [..], var iegūt arī citās dalībvalstīs” ( ).

35. Nesaskatu iemeslu, kāpēc tāda paša pieeja nevarētu tikt piemērota šajā gadījumā par Itālijas pilnīgu atteikšanos ņemt vērā pieredzi, ko persona, kas nav izturējusi konkursu, kas tai sniedz kvalifikāciju strādāt šajā sektorā, ir ieguvusi, strādājot citas dalībvalsts valsts sektorā.

36. Neapšaubāmi secinājums ir tāds, ka, ja dalībvalsts var pierādīt, ka faktiski pastāv būtiskas atšķirības ar acīmredzami līdzvērtīgu pieredzi, kas iegūta citas dalībvalsts valsts sektorā – vai nu tāpēc, ka attiecīgā persona nav strādājusi tieši šajā sektorā vai nav izturējusi konkursu, vai citu iemeslu dēļ, – būtu attaisnojams, ja, nosakot atalgojumu, pakāpi vai karjeras izredzes, šī pieredze tiktu ņemta vērā proporcionāli mazākā mērā ( ).

37. Tomēr nešķiet, ka Itālija piemēro šādu pieeju. Turklāt cits pamatojums nav norādīts.

38. Līdz ar to secinu, ka Komisijas izvirzītie prasījumi šajā lietā ir apmierināmi.

EKL 10. pants

39. No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan valsts pienākumu neizpildes procedūras ietvaros saskaņā ar EKL 226. pantu Komisijas pienākums ir sniegt Tiesai vajadzīgos pierādījumus, lai tā varētu pārbaudīt šādas neizpildes pastāvēšanu, tomēr saskaņā ar EKL 10. pantu arī dalībvalstīm ir pienākums atvieglot Komisijas uzdevumus. Saskaņā ar EKL 211. pantu šie uzdevumi it īpaši ir nodrošināt EK līguma noteikumu un saskaņā ar tiem izdotu iestāžu noteikumu piemērošanu. Šai informācijai, kas dalībvalstīm ir jāiesniedz Komisijai, ir jābūt skaidrai un precīzai. Tai ir nešaubīgi jānorāda, kādi ir normatīvie un administratīvie pasākumi, kuru izmantošanas rezultātā dalībvalsts uzskata, ka tā ir izpildījusi dažādos ar Kopienas tiesību aktiem uzliktos pienākumus. Trūkstot šādai informācijai, Komisija nevar pārliecināties, vai dalībvalsts tiešām un pilnībā ir ieviesusi Kopienas tiesību aktus. Šī pienākuma neizpilde no dalībvalsts puses gadījumā, kad pilnībā nav informācijas vai arī tā nav pietiekami skaidra un precīza, pati par sevi var attaisnot EKL 226. pantā noteiktās procedūras uzsākšanu, kas paredz šādas neizpildes konstatēšanu ( ).

40. Iepriekš šajos secinājumos esmu izklāstījusi (gandrīz pilnīgi vienpusējas) sarakstes vēsturi starp Komisiju un Itāliju, kas bija pamats šai tiesvedībai, un turpmāko šīs lietas izskatīšanu Tiesā ( ). Ir grūti paredzēt apstākļus, kas vēl skaidrāk pierādītu atbilstošas sadarbības trūkumu no dalībvalsts puses. Tāpēc esmu pārliecināta, ka Komisijas prasība saistībā ar EKL 10. pantu ( ) ir apmierināma.

Secinājumi

41. Līdz ar to ierosinu Tiesai nospriest šādi:

1) neņemot vērā citā dalībvalstī iegūtu profesionālo pieredzi un darba stāžu, ko persona, kuru pēc tam nodarbina Itālijas valsts sektorā, ir ieguvusi, strādājot citas dalībvalsts valsts sektorā, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar EKL 39. pantu un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 7. panta 1. punktu;

2) vispārēji nesadarbojoties ar Komisiju nedz pirmstiesas procedūras ietvaros, nedz EKL 226. panta procedūras ietvaros, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumu, kas tai ir uzlikts ar EKL 10. pantu;

3) Itālijas Republika atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.