ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai uz Vestre Landsret uzdotajiem jautājumiem būtu jāsniedz šāda atbilde: — atbildot uz 4. jautājumu: Sestās PVN direktīvas 5. panta 6. punkts un/vai 6. panta 2. punkts attiecas uz maltītēm, ko ar nodokli apliekams uzņēmums savā ēdnīcā bez maksas nodrošina komercdarbības partneriem, ja maltīte galvenokārt kalpo citiem mērķiem nekā komercdarbības vajadzībām. Tomēr šāda maltīšu nodrošināšana var kalpot arī galvenokārt komercdarbības vajadzībām, it īpaši, ja to mērķis ir celt sanāksmju, kurās saņēmēji piedalās, efektivitāti, un tādos gadījumos uz tām neattiecas šie noteikumi; — atbildot uz 5. jautājumu: tie paši noteikumi attiecas uz maltītēm, ko ar nodokli apliekams uzņēmums savā ēdnīcā bez maksas nodrošina darbiniekam, ja maltīte galvenokārt kalpo darbinieka privātām vajadzībām. Tomēr šāda maltītes nodrošināšana var kalpot arī galvenokārt viņa darba devēja komercdarbības vajadzībām, it īpaši, ja darbiniekam uzņēmuma noteikta ierobežojuma dēļ ir jāatsakās no izvēles, ko viņš citādi būtu veicis, un jāēd šāda maltīte, un tādos gadījumos uz tām neattiecas šie noteikumi; — tomēr piegādes nevar vienmēr uzskatīt par sniegtām par atlīdzību saskaņā ar Sestās PVN direktīvas 5. panta 6. punktu un/vai 6. panta 2. punktu, ja vien PVN, kas samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kas veido daļu no ar nodokli apliekamās summas šādā gadījumā, ir pilnībā vai daļēji atskaitāms; — atbildot uz 1.–3. jautājumu: saskaņā ar Sestās PVN direktīvas 17. panta 6. punkta otro daļu dalībvalsts nedrīkst “saglabāt” izņēmumu no atskaitīšanas attiecībā uz izdevumiem, attiecībā uz kuriem atskaitīšanas tiesības bija atzītas ar administratīvo praksi datumā, kad direktīva stājās spēkā, pat ja izņēmums teorētiski bija paredzēts valsts tiesībās. Tāpat dalībvalsts, reiz atļāvusi PVN atskaitīšanu par noteiktiem izdevumiem pēc direktīvas spēkā stāšanās, nevar pēc tam atgriezties atpakaļ un izslēgt šos izdevumus no atskaitīšanas tiesībām, pat ja šāds izņēmums bija paredzēts, kad direktīva stājās spēkā.
295.

Šis iebildums nav pamatots. Pirmās instances tiesa ir pareizi secinājusi, ka Komisijas sniegtais pamatojums par patērētāju tiesībām saņemt pienācīgu daļu no iegūtajiem labumiem nebija pietiekams. GSK bija atsaukusies uz to, ka paralēla tirdzniecība rada efektivitātes zudumu. Saskaņā ar šo argumentu efektivitātes pieaugums, kas izpaužas kā tehniskas attīstības veicināšana, ir lielāks nekā efektivitātes zudums, kas izriet no paralēlas tirdzniecības ierobežojuma ( 130 ). Komisija to nav pietiekami izvērtējusi. Kā Pirmās instances tiesa ir pareizi atzīmējusi, apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā tā ir primāri pamatojusies uz to, ka GSK neesot pierādījusi nozīmīga, objektīva labuma gūšanu. Komisijai bija jāspēj pamatot apstrīdēto lēmumu papildus ar to, ka GSK neesot pierādījusi, ka galapatērētāji saņem pienācīgu daļu no iegūtajiem labumiem. Tomēr patstāvīga, no pirmā nosacījuma izpildes vai neizpildes neatkarīga pamatojuma priekšnoteikums būtu tas, ka, pieļaujot pirmā nosacījuma izpildi, Komisija papildus pārbaudītu otro nosacījumu. Šāda pārbaude, piemēram, var izpausties tā, ka, pieļaujot GSK norādītās priekšrocības, Komisija secinātu, ka arī šajā gadījumā kaitējums, ko rada paralēlas tirdzniecības ierobežojums, ir lielāks. Tomēr Komisija to nav izdarījusi. Apstrīdētā lēmuma 183.–186. apsvērumā aprakstot no paralēlas tirdzniecības ierobežojuma izrietošo efektivitātes zudumu, Komisija galvenokārt ir atspēkojusi GSK argumentus, ka paralēla tirdzniecība nesniedz labumus galapatērētājiem. Tomēr tā nav izvērtējusi (pieļauto) efektivitātes pieaugumu un tās zudumu.
Atbilstoši Regulas Nr. 2377/90 15. pantam šī regula nekādi neierobežo Kopienu tiesību aktu piemērošanu saistībā ar aizliegumiem lopkopībā lietot dažas vielas ar hormonālu iedarbību ( 34 ). Pēc manām domām, visiem īstenošanas tiesību aktiem, ko Komisija pieņem atbilstoši Regulai Nr. 2377/90, ir jāatbilst šīs regulas 15. panta skaidrajam tekstam. Kaut gan Regulas Nr. 2377/90 15. pants tieši neatsaucas uz Direktīvu 96/22, es uzskatu, ka uz šo direktīvu, ar kuru inter alia cenšas novērst atsevišķu hormonu, to skaitā progesterona, ļaunprātīgu izmantošanu lopkopībā, attiecas minētās regulas 15. panta teksts. Līdz ar to Komisijai no Regulas Nr. 2377/90 15. panta izriet pienākums, iekļaujot vielas šīs regulas I–IV pielikumā, neatkāpties no Direktīvas 96/22 noteikumiem ar grozījumiem, to skaitā no šīs direktīvas 4. panta 1. punkta, kas ir šīs direktīvas neatņemama daļa ( 35 ). Ņemot vērā, ka Regulas Nr. 1873/2003 noteikumi, kas ierobežo progesterona ievadīšanas veidu, atļaujot tikai intravaginālu lietošanu, skaidri atkāpjas no Direktīvas 96/22 4. panta 1. punkta noteikumiem, es uzskatu, ka šie Regulas Nr. 1873/2003 noteikumi nav spēkā, jo Komisija ir pārsniegusi savas īstenošanas pilnvaras, jo tā nav ievērojusi vienu no Regulas Nr. 2377/90 pamatelementiem, proti, tās 15. pantu.
31.

Tomēr ir svarīgi nolemt, pirmkārt, ka galvenais Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta mērķis ir uzlabot labu pārvaldību tiesā, neatkarīgi no tā piemērošanas konteksta. Šādā aspektā jebkura argumentācija, kas izriet no vājākās līgumslēdzējas puses aizsardzības, nav atbilstoša un tādējādi to nevar izmantot, lai interpretētu Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumus. Lai sasniegtu šādu mērķi un novērstu ļaunprātīgu īpašās jurisdikcijas piemērošanu, lai konstatētu saistību, ir obligāti jāvar konstatēt īpaši ciešu piesaisti starp strīda objektu un tiesu, kas to izskata ( 11 ). Tomēr pretēji Apvienotās Karalistes izdarītajai interpretācijai tas, ka starp strīda objektu un tiesu, kurā ir iesniegts prasības pieteikums, jāpastāv saistībai, nekad nenozīmē tiesu hierarhijas noteikšanu, jo prasība ir jānodod tai tiesai, kurai ir visciešākā saikne ar to. Šāda interpretācija no jauna ievieš papildu nosacījumu 6. panta 1. punkta piemērošanai, kurš kā atkāpe no pamata noteikumiem par jurisdikciju, var tikt interpretēts tikai sašaurināti ( 12 ). Rezumējot, saistība, no kuras ir atkarīga 6. panta 1. punkta piemērošana, paredz, ka ir jākonstatē saikne starp prasībām, sakne, kurai ir jāpastāv, lai garantētu, neatkarīgi no tā, kura tiesa izskata lietu, ka tai ir cieša saistība ar lietu, lai šī īpašā jurisdikcija tiktu izmantota pamatoti, nenovēršoties no tās mērķa.
30.

Komisija pieļauj, ka tas, ka mainīga antidempinga maksājuma noteikšanai tiek izmantota pēdējā darījuma vērtība, ir zināmā vērā problemātiski. No vienas puses, no muitas tiesiskā regulējuma perspektīvas pēdējās pārdošanas cena faktiski ir vislabākais veids, kādā ņemt vērā visus importa izmaksu elementus un kas līdz ar to garantē pareizas importa nodevas piemērošanu. No otras puses, no antidempinga pasākuma perspektīvas, ja muitas nodeva ir jānoteic, atsaucoties uz pēdējo pārdošanu, tad ir iespējams bez grūtībām apiet minimālās cenas piemērošanas mērķi un jēgu.
18.

Tiesa nesen spriedumā lietā Laboratoires Fournier ( 10 ) apskatīja šī pamatojuma sekas saistībā ar pētniecības iestādēm. Attiecīgās valsts tiesības piešķīra rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumiem nodokļu atlaidi pētniecības darba izdevumu segšanai, bet tikai tad, ja darbs tika veikts Francijā. Viens no Francijas valdības pamatojumiem bija nepieciešamība veicināt pētniecību un attīstību. Lai arī Tiesa atzina, ka tie varētu būt pamatoti vispārējo interešu apsvērumi, tā nosprieda, ka ar to nevar pamatot attiecīgo pasākumu, jo tas ir pretrunā EKL 163. pantā noteiktajiem Kopienas politikas mērķiem, kuros – tāpat kā EKL 149. pantā par izglītību – ir uzsvērta dalībvalstu savstarpējas sadarbības vajadzība, lai pilnīgi izmantotu Kopienas iekšējā tirgus potenciālu ( 11 ). Vācijas valdība norādīja, ka šī lieta ir jāatšķir no lietas Laboratoires Fournier, jo tajā valsts tiesību akti ietekmēja uzņēmumu lēmumus par kapitālieguldījumiem, turpretim šajā lietā EStG 3. panta 26. punkta rezultātā Vācijas universitātēm tiek sniegtas būtiskas priekšrocības, taču nekādā veidā netiek ietekmēta to ārvalstu universitāšu darbība, kuras varētu vēlēties nodarbināt Vācijas pasniedzējus. Manuprāt, tas parāda, ka nav izpratnes par to, kas šajā lietā ir aplūkojamais jautājums. Kā jau esmu skaidrojis, attiecīgās valsts tiesību normas problēma ir tā, ka, lai arī ar to cenšas sasniegt principā likumīgu mērķi, tomēr tas ar Līgumu nesaderīgā veidā traucē pasniedzējiem izdarīt izvēli. Radot tādu pašu ietekmi kā lietā Laboratoires Fournier apskatāmajiem valsts tiesību aktiem, arī EStG 3. panta 26. punkts ietekmē pasniedzēju lēmumu par to, kurā Eiropas Kopienu vietā sniegt savus pakalpojumus.
91.

Savukārt tāpat, kā to dara Komisija, ir jāatgādina, ka vārda brīvība, kas cita starpā ietver “uzskatu brīvību un tiesības saņemt un izplatīt informāciju un idejas bez iejaukšanās no valsts institūciju puses un neatkarīgi no valstu robežām”, ir nodrošināta arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā — “ECTK”), no kuras Tiesa smeļas iedvesmu, nodrošinot pamattiesību ievērošanu, 10. pantā.
12.

Direktīvas 4. panta 1. punktā ir uzskaitīti vairāki darījumu veidi, kuriem uzliek kapitāla nodokli. Šajā sarakstā ir ietverta kapitāla sabiedrības izveidošana. Tajā saskaņā ar 4. panta 1. punkta g) apakšpunktu ir ietverta arī “tādu sabiedrību [..] faktiskā vadības centra pārcelšana [..] no vienas dalībvalsts uz citu, ja pēdējā minētajā, iekasējot kapitāla nodokli, to uzskata par kapitāla sabiedrību, bet par tādu neuzskata dalībvalstī, no kuras to pārceļ”. Citiem vārdiem, 4. panta 1. punkta g) apakšpunkts ir piemērojams tad, ja sabiedrības faktiskais vadības centrs ir dalībvalstī, kas to neuzskata par “kapitāla sabiedrību”, un tā izlemj pārcelt savu faktisko vadības centru uz citu dalībvalsti, kas to uzskata par “kapitāla sabiedrību”. Galamērķa dalībvalstij pret šādu pārcelšanu ir jāattiecas tādā pašā veidā, kādā tā attiektos pret kapitāla sabiedrības izveidi tās teritorijā. Attiecībā uz sabiedrības faktiskā vadības centra pārcelšanu no vienas dalībvalsts uz citu 4. panta 1. punkta g) apakšpunkts risina pretrunu, kas var izrietēt no 3. panta 2. punkta.
55.

Abi šie kritēriji, kas nav pretrunīgi, viens otru papildina, un to izmantošana katrā lietā ir atkarīga no konkrētajiem apstākļiem. Nav novērojams arī, ka kādam no tiem būtu piešķirta priekšroka, jo parasti tiek izmantots elementu pētījums un tikai dažkārt — vispārīgs vērtējums.
101.

Lietā Adams prasītājs paziņoja Komisijai par konkurencei pretēju praksi, ko īsteno viņa darba devējs Hoffmann-La Roche & Co AG (turpmāk tekstā — “Roche”). Vēlāk viņš pret Komisiju cēla prasību par zaudējumu atlīdzību, ko viņš it kā ir cietis Komisijas nelikumīgas rīcības vai nolaidības dēļ, kā rezultātā viņš Šveicē tika aizturēts, apcietināts un ieslodzīts par ekonomisku spiegošanu šī ziņojuma dēļ. Tiesa nosprieda, ka — pēc Roche jurista vizītes Komisijā 1974. gada 8. novembrī — Komisijas zināšanas par riska nopietnību, kuram savas agrākās rīcības dēļ pakļauts Adamss ( 53 ), bija pietiekamas, lai radītu atbildības pamatu. Nepieliekot visas saprātīgās pūles, lai pēc šīs vizītes nodotu Adamsam tai pieejamo informāciju, Komisijai attiecībā pret viņu iestājās atbildība par zaudējumiem, kas varētu rasties no viņa identitātes atklāšanas.
40.

Tā tas turklāt izriet arī no 2003. gada 11. decembra sprieduma lietā Deutscher Apothekerverband ( 29 ), kurā iztirzāti trīs citi Vācijas tiesībās paredzēti ar zālēm saistīti pasākumi. Ar vienu no tiem aizliegts reklamēt zāles, kam nav piešķirta tirdzniecības atļauja; ar otru aizliegts reklamēt zāles, kam vajadzīga ārsta recepte; ar trešo liegts reklamēt zāļu tirdzniecību pa pastu, jo to tirdzniecība veicama tikai aptiekās. Spriedumā pirmie divi tika atzīti par saderīgiem ar Kopienu tiesībām, jo ir ietverti Direktīvā 2001/83, neatzīstot trešo gadījumos, kad tas attiecas uz vielām, ko var tirgot bez receptes, jo 88. panta 1. punktā to reklāma nav aizliegta un nevar uzskatīt, ka 2. punktā būtu aizliegta tirdzniecība pa pastu ( 30 ). Tādēļ saskaņā ar minēto spriedumu dalībvalstis nedrīkst aizliegt darbību, kas nav aizliegta Direktīvā 2001/83.
109.

No tā, ka pabalsti ir atkarīgi no trešās personas izdevumiem invalīdu kopšanai, var secināt, ka pabalstiem ir jāsedz visi papildu izdevumi, ko pabalsta saņēmējam rada vajadzība pēc kopšanas invaliditātes dēļ. Tātad pamats atbalsta piešķiršanai nav pati invaliditāte, bet gan no tās izrietošā vajadzība pēc kopšanas. Tātad tikai ar invaliditāti nepietiek, lai rastos tiesības uz pabalstu. Lielbritānijas valdība norāda, ka pabalsta saņēmēji var brīvi lemt par naudas līdzekļu izmantošanu. No tā, ka likumdevējs balsta pabalsta piešķiršanu uz vajadzības pēc kopšanas apmēru, izriet, ka tie ir pirmām kārtām paredzēti atbilstošo izdevumu kompensēšanai. Kā kopšanas pabalsti šie pabalsti saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ietilpst Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā ( 65 ). Spriedumi lietās Snares ( 66 ) un Partridge ( 67 ) nav pretrunā šai norādei, jo šajos procesos Tiesa nepārbaudīja abu pabalstu raksturu, pamatojoties uz materiāliem kritērijiem ( 68 ).
59.

Otrs veids, kuru varētu izmantot Tiesa, lielākā mērā būtu atbilstošs likumam [secundum legem ] un tā rezultātā konstruktīvi tiktu interpretēts EKL 230. pants, dodot priekšroku šī noteikuma idejai un nevis tekstam. Pamataspekts šajā sakarā būtu EKL 230. panta mērķis, kas saskaņā ar tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību izpaužas tādējādi, ka visiem tiesību subjektiem, t.i., iestādēm un dalībvalstīm, uz kurām, iespējams, ir attiecināmas intereses prasības iesniegšanā, un juridiskām personām, kurām apstrīdētais tiesību akts ir adresēts vai uz kurām tas attiecas tieši un individuāli, tiek piešķirtas tiesības celt prasību. Šīs tiesības ir ierobežotas laikā, nosakot divu mēnešu termiņu, sākot no paziņošanas vai publicēšanas dienas. Tomēr EKL 230. pants balstās uz pieņēmumu, ka apstrīdētais tiesību akts attiecas uz tiesību subjektu dienā, kad notiek fakts, kas ir par pamatu termiņa sākumam; ja tas tā nav, tad nav tiesību iesniegt prasību atcelt tiesību aktu. Citiem vārdiem sakot, ar EKL 230. panta piekto daļu prasības celšanas termiņa sākums tiek noteikts apstrīdētā lēmuma paziņošanas vai publicēšanas dienā, tā kā tiek pieņemts, ka, sākot no šīs dienas, var noteikti un galīgi novērtēt, kādā situācijā ir prasītājs, ņemot vērā minēto tiesību aktu, un tātad arī viņa tiesības iesniegt prasību atcelt tiesību aktu. Tomēr šajā gadījumā runa ir par to, ka nākamās dalībvalsts intereses Kopienu tiesību akts, kas pieņemts pēc pievienošanās dokumentu parakstīšanas, iespējams, var ietekmēt tikai tad, ja Pievienošanās līgums stājas spēkā, un, sākot no spēka stāšanās dienas, jo tas nosaka minētā tiesību akta piemērojamību nākamajai dalībvalstij. Tikai sākot no šīs dienas var konstatēt, vai kādu valsti skar tiesību akts, kuru tā apstrīd. Tāpēc nākamajai dalībvalstij jāpiešķir iespēja divu mēnešu laikā pēc Pievienošanās līguma spēkā stāšanās lūgt atzīt par spēkā neesošiem Kopienu tiesību aktus, kas pieņemti laika posmā no Pievienošanās līguma parakstīšanas, līdz tas stājas spēkā. Tā kā šī valsts iepriekšminētajā datumā iegūst dalībvalsts un tādējādi arī priviliģēta prasītāja statusu, tai jānodrošina iespēja apstrīdēt šo tiesību aktu, nepierādot interesi prasības iesniegšanā un pamatojot savu prasību atcelt tiesību aktu ar jebkuru pamatu.
35

Attiecībā uz piekto jautājumu par LES 2. panta interpretāciju kopsakarā ar LES 19. panta 1. punktu un Hartas 47. panta 1. un 2. punktu, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu it īpaši izriet, ka grozījumu veikšana ar atpakaļejošu spēku, kas izriet no ZIDZBN pārejas un nobeiguma noteikumiem, skartu vairāku nepabeigtu strīdu iznākumu, kas it īpaši apdraudētu Bulgārijas konstitūcijā noteikto konstitucionālo varas dalīšanas principu un tādējādi ietekmētu valsts tiesu, kas izskata šādus strīdus, neatkarību attiecībā pret likumdošanas varu.
66

Ņemot vērā Tiesai iesniegtos lietas materiālus, šķiet pietiekami iespējams, ka brūnogļu ieguves darbības turpināšana Turovas raktuvēs līdz galīgā sprieduma pasludināšanai var radīt negatīvas sekas attiecībā uz Čehijas teritorijā esošo gruntsūdeņu līmeni. No šiem lietas materiāliem izriet, ka šīs darbības izraisa ievērojama ūdens daudzuma nepārtrauktu novirzīšanos no Čehijas teritorijas uz Polijas teritoriju, kas izraisa noteiktu gruntsūdeņu līmeņa pasliktināšanos Čehijas teritorijā, un tas var apdraudēt to iedzīvotāju apgādi ar dzeramo ūdeni, kuri ir atkarīgi no skartajām ūdenstilpēm.
44

Tomēr, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 62.–64. punktā, pirmkārt, no Savienības un Andoras monetārā nolīguma 11. panta 3. punkta formulējuma izriet, ka Apvienotajai komitejai ir jāpārbauda Andoras Firstistes veiktie pasākumi un jāmēģina atrisināt iespējamās domstarpības, kas izriet no šā nolīguma īstenošanas. Otrkārt, no šā panta 1. punkta izriet, ka Komisija nav vienīgā, kas pārstāv Savienību Apvienotajā komitejā, bet ir tikai locekle delegācijā, kurā ietilpst arī Spānijas Karalistes, Francijas Republikas un Eiropas Centrālās bankas (ECB) pārstāvji. Visbeidzot, saskaņā ar minētā nolīguma 10. panta 2. punktu Komisija var vērsties Tiesā Savienības vārdā tikai pēc Savienības delegācijas Apvienotajā komitejā sagatavota ieteikuma, ja Savienība uzskata, ka Andoras Firstiste nav izpildījusi kādu no šā nolīguma izrietošu pienākumu.
49

No tā izriet, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kurā migrējoša dalībvalsts darba ņēmēja bērnam, kas kopā ar savu māti dzīvo trešajā valstī, nav tiesību uz ģimenes pabalstiem ne pašam, ne kā viņa mātes ģimenes loceklim, ne kā viņa tēva ģimenes loceklim, šī darba ņēmēja nodarbinātības dalībvalstij principā ir pienākums saskaņā ar pienākumiem, kas tai izriet no LESD 45. panta un no Regulas Nr. 883/2004 4. panta, attiecībā uz šo bērnu atzīt tādas tiesības uz ģimenes pabalstiem, kādas tiktu piešķirtas šīs valsts pašas pilsoņiem un rezidentiem, pastāvot pašiem minēto pabalstu piešķiršanas nosacījumiem, atbilstoši divpusējai starptautiskai konvencijai, kas ir noslēgta ar minēto trešo valsti, ja vien šī dalībvalsts savam atteikumam nevar izvirzīt objektīvu pamatojumu. Dalībvalsts un trešās valsts noslēgtas divpusējas starptautiskas konvencijas līdzsvarotības un savstarpējības apdraudēšana var būt objektīvs pamatojums dalībvalsts atteikumam arī uz citu dalībvalstu pilsoņiem attiecināt priekšrocības, kas no minētās konvencijas izriet tās pašas pilsoņiem.
2)

Savienības tiesības, it īpaši Padomes Direktīva 89/665/EKK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/66/EK (2007. gada 11. decembris), un Padomes Direktīva 92/13/EEK (1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, kura grozīta ar Direktīvu 2007/66, kā arī līdzvērtīguma un efektivitātes principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā nav atļauta prasība pārskatīt minētās dalībvalsts tiesas spriedumu ar res judicata spēku, kas ir lēmusi pēdējā instancē par prasību atcelt līgumslēdzējas iestādes aktu, nepievēršoties jautājumam, kura izvērtējums bija paredzēts agrākā Tiesas spriedumā, kas ir pasludināts saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurš ir iesniegts ar atcelšanas prasību saistītas procedūras ietvaros, vai agrākā Tiesas spriedumā, kas ir pasludināts saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu citā lietā. Tomēr, ja piemērojamajos iekšējos procesuālajos noteikumos valsts tiesai ir sniegta iespēja pārskatīt spriedumu, kuram ir res judicata spēks, lai padarītu ar šo spriedumu radīto situāciju saderīgu ar agrāku valsts tiesas galīgu nolēmumu, kas jau bija zināms tiesai, kura taisīja minēto spriedumu, kā arī tās lietas dalībniekiem, kurā tas tika taisīts, šai iespējai atbilstoši līdzvērtīguma un efektivitātes principiem šajos pašos apstākļos ir jābūt prioritārai, lai padarītu situāciju saderīgu ar Savienības tiesībām, kā tās ir interpretētas agrākā Tiesas spriedumā.
59

Taču tādas sekas var radīt būtisku un neatgriezenisku kaitējumu Savienības interesēm un kopējam mantojumam. Proti, vienreiz radīts, ar simtgadīgo koku un mirušās koksnes, tostarp uz celma mirstošo koku, ciršanu un iznīcināšanu radītais kaitējums vēlāk nevarētu tikt izlabots gadījumā, ja tiktu konstatēta to pienākumu neizpilde, ko Komisija pārmet Polijas Republikai, jo – kā to pamatoti norāda Komisija – būtu acīmredzami neiespējami atjaunot ar šādām darbībām skarto zonu sākotnējo stāvokli. Turklāt par Komisijas norādītā kaitējuma būtiskumu liecina tas, ka šīs darbības, ņemot vērā gan to apjomu, gan intensitāti, to turpināšanās gadījumā riskē izraisīt ievērojamas platības dabiskā meža neatgriezenisku metamorfozi apsaimniekotā mežā, kas varētu novest pie retu sugu, to skaitā izzūdošu vaboļu un putnu, dzīvotņu zaudēšanas. Kaut gan lietas dalībnieces nav vienisprātis jautājumā par to, vai izstrādātās koksnes daudzumam ir tendence pieaugt vai samazināties salīdzinājumā ar laikposmu pirms izmaiņām, kas veiktas ar 2016. gada pielikumu, izvērtējot steidzamības kritēriju šajā pagaidu noregulējuma tiesvedībā pietiek norādīt, ka, aprobežojoties ar pašas Polijas Republikas tās rakstveida apsvērumos sniegto datu izvērtējumu, šis daudzums varētu būt līdz 188000 m3, kas ir būtisks mežizstrādes apjoms.
15

Šajos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte (Pjemontas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un abās pamatlietās uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai princips, saskaņā ar kuru ikvienai personai ir tiesības uz to, ka tās lieta laikus tiek izskatīta objektīvā tiesā, kas ir paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktā, t.i., princips, kas ir kļuvis par Eiropas Savienības principu saskaņā ar LES 6. panta trešo daļu, aplūkojot to kopā ar principu, kurš izriet no LESD 67. panta, saskaņā ar kuru Savienība izveido kopēju tiesiskuma telpu, ievērojot pamattiesības, kā arī principu, kas izriet no LESD 81. un 82. panta, saskaņā ar kuru civillietās un krimināllietās, kurās ir pārrobežu elementi, Savienība izvērš tiesu iestāžu sadarbību, pamatojoties uz tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā Itālijas tiesiskais regulējums, kas ir ietverts Likuma Nr. 89/2001 5. sexies pantā, ar kuru subjektiem, kas jau ir atzīti par kreditoriem, kuriem no Itālijas valsts ir jāsaņem summas, kas maksājamas kā “taisnīga kompensācija” nesaprātīga tiesvedības ilguma dēļ, ir uzlikts pienākums izpildīt virkni pienākumu, lai saņemtu parāda samaksu, kā arī gaidīt Likuma Nr. 89/2001 5. sexies panta 5. punktā norādītā termiņa beigas, nepastāvot tiesībām pa to laiku celt prasību tiesā par izpildi un nepastāvot iespējai vēlāk pieprasīt zaudējumu atlīdzību, kas ir saistīta ar nokavētu maksājumu, tostarp gadījumos, kad “taisnīga kompensācija” ir atzīta saistībā ar nesaprātīgu tādas civilās tiesvedības ilgumu, kam ir pārrobežu elementi vai kas ir saistīta ar jomu, kura ietilpst Eiropas Savienības kompetencē, un/vai ar jomu, attiecībā uz kuru Eiropas Savienība paredz spriedumu savstarpēju atzīšanu?”
2.

Tiesību aktu tuvināšana–Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs–Direktīva 2011/96–Atbrīvojums meitasuzņēmuma dalībvalstī no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā par mātesuzņēmumam izmaksātajiem ienākumiem–Dividendes, kuras meitasuzņēmums rezidents izmaksā savam mātesuzņēmumam nerezidentam–Vispārējs atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā–Atkāpe no minētā noteikuma ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas gadījumā–Mātesuzņēmuma daļas pieder personām, kurām nav tiesību uz šādu atbrīvojumu–Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šāds atbrīvojums ir vispārīgi izslēgts attiecībā uz minētajām personām–Neatspēkojama krāpšanas vai ļaunprātīgas izmantošanas prezumpcija–Nepieļaujamība (LESD 49. pants; Padomes Direktīvas 2011/96, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2013/13, 1. panta 2. punkts) (skat. 43.–45., 48., 63., 64., 66., 77.–81. punktu un rezolutīvo daļu)