Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, noteikumi attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi pret darba ņēmējiem ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesību akts, saskaņā ar kuru valstspiederīgajam rezidentam, kuram ir neierobežots ienākuma nodokļa maksāšanas pienākums un kurš ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu papildus algotu darbu izglītības jomā Šveicē reģistrētas publisko tiesību juridiskas personas labā, netiek piešķirts atbrīvojums no nodokļa saistībā ar ienākumiem, kas gūti no šī algotā darba, lai gan šāds atbrīvojums no nodokļa tiktu piešķirts, ja minētā darbība būtu veikta tādas publisko tiesību juridiskas personas labā, kas reģistrēta šajā dalībvalstī, citā Eiropas Savienības dalībvalstī, vai valstī, kurā ir piemērojams Eiropas Ekonomikas zonas līgums.

Nodokļu priekšrocību jomā uz Nolīguma par personu brīvu pārvietošanos I pielikuma 9. pantā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu pret savu izcelsmes valsti var atsaukties arī darba ņēmējs, kas ir vienas līgumslēdzējas puses pilsonis, kurš izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Aplūkotais tiesiskais regulējums rada atšķirīgu attieksmi nodokļu jomā starp nodokļa maksātajiem rezidentiem atkarībā no tā, kur gūti viņu ienākumi. Šāda atšķirīga attieksme var atturēt viņus īstenot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, un līdz ar to līdz ar to rada nevienlīdzīgu attieksmi, kas principā ir pretrunā minēta nolīguma I pielikuma 9. panta 2. punktam.

Turklāt šādu atšķirīgu attieksmi nevar pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Tiesa apsvērumos, kas ir piemērojami arī šajā gadījumā, jau ir nospriedusi, ka atšķirīga attieksme starp fiziskām personām, kuras ir izmantojušas pārvietošanās brīvību, strādājot papildu darbu izglītības jomā kā pašnodarbinātas personas citā dalībvalstī reģistrētā universitātē, tajā pat laikā turpinot dzīvot savā dzīvesvietas valstī, un personām, kas šādu darbību veic valsts teritorijā, nevar tikt pamatota ar vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar izglītības, pētniecības un attīstības veicināšanu, jo šāda atšķirīga attieksme apdraud pasniedzēju, kas veic papildu darbu, brīvību izvēlēties pakalpojumu sniegšanas vietu Savienībā, neparedzot, ka, lai sasniegtu apgalvoto izglītības veicināšanas mērķi, ir jāattiecina attiecīgā nodokļu atbrīvojuma piemērošana tikai uz nodokļu maksātājiem, kas veic līdzīgu darbību universitātēs, kas atrodas viņu dzīvesvietas dalībvalsts teritorijā.

Turklāt, Tiesa arī noraidīja pamatojumu, kas balstīts uz primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar vajadzību garantēt attiecīgā nodokļu režīma saskaņotību, ja, raugoties no nodokļu režīma aspekta, nepastāv tieša saikne starp profesionālās darbības izmaksu atlīdzības, ko pārskaita valsts universitātes, atbrīvošanu no nodokļiem un šā atvieglojuma kompensāciju ar noteiktu nodokļu atvilkumu.

Visbeidzot Tiesa, pirmkārt, precizēja, ka vispārīga nodokļu priekšrocība, kas piešķirta, ja privātpersona veic darbības sabiedrības labā, nav pasākums, kas attiecas uz izglītības saturu vai izglītības sistēmas organizēšanu. Otrkārt, dalībvalstīm katrā ziņā, īstenojot savu kompetenci un atbildību izglītības organizēšanas jomā, ir jāievēro Līguma noteikumi attiecībā uz pārvietošanās brīvību. Līdz ar to, pat ja valsts tiesību akti ir pasākums, kas saistīts ar šādu organizēšanu, tie tomēr nav saderīgi ar Līgumu, ciktāl tie ietekmē pasniedzēju, kas veic papildu darbu, šīs darbības veikšanas vietas izvēli.

(sal. ar 40., 43., 44., 50.–54. un 57. punktu un rezolutīvo daļu)