ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 15. aprīlī ( )

Lieta C‑99/09

Polska Telefonia Cyfrowa sp. zoo

pret

Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej

(Sąd Najwyższy (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Telekomunikāciju nozares – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Telefona numuru pārnesamība – Direktīva 2002/22/EK – 30. panta 2. punkts – No abonenta pieprasītās maksas neatturošs raksturs – Valsts regulatīvo iestāžu vērtējums – Rādītājs, kas balstīts uz operatoru izmaksām

1. Tajā brīdī, kad tiek izveidota jaunā Eiropas Elektronisko komunikāciju regulatoru iestāde (BEREC) ( ), Tiesai ir iesniegts jauns prejudiciāls jautājums par vienu no visievērojamākajiem pasākumiem telekomunikāciju reformā, proti, par Eiropas patērētāju tiesībām uz to numura pārnesamību, kas aplūkotas Direktīvas 2002/22/EK 30. pantā ( ).

2. Šīs tiesības sniedz iespēju ikvienam abonentam saglabāt numuru pārejas pie cita operatora gadījumā, attiecīgos gadījumos par noteiktu maksu. Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punktā valsts regulatīvajām iestādēm (turpmāk tekstā – “VRI”) ir uzticētas uzraudzības funkcijas ne tikai attiecībā uz savstarpējā savienojuma izmaksām, kas rodas operatoriem, tiem nodrošinot numuru pārnesamību, bet arī uz to maksu summu, ko operatori var attiecīgos gadījumos pieprasīt no abonenta. Minētā norma dod operatoriem iespēju attiecināt vai neattiecināt uz abonentu izmaksas, kas tiem radušās saistībā ar šā pakalpojuma ieviešanu. Ja maksa tiek ietverta rēķinā, saskaņā ar minētās normas tekstu tā nedrīkst būt atturoša.

3. 2006. gada 13. jūlija spriedums lietā Mobistar ( ) ļāva Tiesai sniegt precizējumus attiecībā uz VRI rīcības brīvību, tām izskatot jautājumu par operatoru savstarpējā savienojuma izmaksu summām. Šī lieta tagad dod Tiesai iespēju precizēt konkrētu veidu, kādā VRI ir jāizskata jautājums par abonentam piedāvātā pārnesamības pakalpojuma tarifu noteikšanu.

4. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Polska Telefonia Cyfrowa sp. zoo un Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (Elektronisko sakaru biroja priekšsēdētājs, turpmāk tekstā – “ESB priekšsēdētājs”) par ESB priekšsēdētāja lēmumu piemērot prasītājai naudas sodu PLN 100 000 apmērā (ap EUR 24 350) par numuru pārnesamībai piemērojamo normu pārkāpumu. ESB priekšsēdētājs uzskatīja, ka maksa, ko prasītāja pieprasa no abonentiem, PLN 122 (ap EUR 29,70) apmērā attur abonentus lūgt pārnest to numurus. Šajā sakarā ESB priekšsēdētājs uzskatīja, ka šīs maksas summa ir jānosaka nevis atkarībā no operatoru izmaksām, bet gan atkarībā no patērētāju uztveres un it īpaši no aptaujas rezultātiem.

5. Šīs lietas ietvaros Tiesai nav uzdots jautājums par bezmaksas pārnesamības pakalpojumu. Lai gan pašlaik dažas dalībvalstis ir pieņēmušas tiesību aktus, kuros ir paredzēts bezmaksas pakalpojums, aplūkojamā norma neļauj noteikt operatoram pienākumu piedāvāt šo pakalpojumu par brīvu. Tātad operators var izvēlēties – saskaņā ar minēto tiesību normu un piemērojamajām valsts tiesībām – pieprasīt no abonenta attiecīgo maksu. Tādējādi jautājums ir par to, kā ir labāk kontrolēt šāda abonentam piedāvāta pakalpojuma tarifu noteikšanu.

6. Līdz ar to Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) (Polija) jautā Tiesai, vai VRI, savu uzraudzības funkciju ietvaros novērtējot no abonenta pieprasītās maksas atturošo raksturu, ir jāņem vērā numura pārnesamības izmaksas, kas radušās operatoriem.

7. Šajos secinājumos es izklāstīšu iemeslus, kādēļ es uzskatu, ka VRI, tām novērtējot abonentam piedāvātā pārnesamības pakalpojuma tarifus, nevar abstrahēties no operatoru izmaksām, ņemot vērā vispārējo sistēmu, kurā ietilpst pārnesamības piedāvājums, kā arī mērķus, ko Savienības likumdevējs vēlas sasniegt šajā jomā.

8. Tāpat es izklāstīšu savas šaubas par ESB priekšsēdētāja izmantoto metodi, kā rezultātā galu galā tika piemērots administratīvs sods, pamatojoties uz vienu aptauju.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesību akti

9. Telekomunikāciju nozares atvēršana konkurencei notiek trīs pamatdaļās, proti, kā konkurences noteikumu liberalizēšana, saskaņošana un piemērošana telekomunikāciju uzņēmumiem ( ).

10. Telekomunikāciju nozares liberalizācijas process sākās 1988. gadā. Pieņemot Direktīvas 88/301/EEK, 90/388/EEK un 96/19/EK ( ), Savienības likumdevējs saskaņā ar precīzu grafiku organizēja tādu īpašo un ekskluzīvo tiesību atcelšanu, kas parasti bija agrākiem telekomunikāciju operatoriem attiecībā uz iekārtām (proti, tiesības veikt importu, tirdzniecību, nodošanu ekspluatācijā un apkopi) un telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu. Kopš 1998. gada 1. janvāra šis tirgus principā ir pilnīgi liberalizēts.

11. Paralēli Eiropas Kopienu Komisijas pieņemtajām liberalizācijas direktīvām Eiropas Savienības Padome ir pieņēmusi virkni saskaņošanas pasākumu, pamatojoties uz EK līguma 100.a pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 95. pants). Šīs sistēmas centrā ar Direktīvu 90/387/EEK ( ) tika paredzēti kopējie noteikumi par atvērtā telekomunikāciju tīkla ieviešanas tarifikāciju. 1990. gada pamatdirektīva tika papildināta ar Direktīvu 97/33/EK ( ), ar kuru noteikti konkrētāki pasākumi, lai tostarp nodrošinātu tīklu savstarpēju savienojumu un pakalpojumu savietojamību ( ).

12. Savstarpēja savienojuma tarifu jautājums izrādījās izšķirošs konkurences struktūrai un intensitātei šajā nozarē. Līdz ar to Padome ir ieviesusi stingru šo tarifu noteikšanas regulējumu, kura īstenošana valsts līmenī ir uzticēta VRI.

13. Saskaņā ar Direktīvas 97/33 7. pantu VRI ir jāuzrauga, lai savstarpēja savienojuma tarifu noteikšanā tiek ievēroti pārskatāmības un orientācijas uz izmaksām principi ( ).

14. Nodrošinot pilnīgu savstarpēju savienojumu starp tīkliem Eiropas Kopienas mērogā un organizējot efektīvāku konkurenci starp pakalpojumu sniedzējiem operatoriem, Savienības likumdevējs vēlējās ļaut Eiropas patērētājiem baudīt plašāku pakalpojumu diapazonu, labāku kvalitāti un labākas cenas.

15. Viens no šiem pakalpojumiem ir numura pārnesamība, kas ieviesta, pieņemot 2002. gada 7. martā jauno regulējuma paketi ( ), ar Universālā pakalpojuma direktīvas 30. pantu. Šis pakalpojums dod iespēju ikvienam telekomunikāciju operatora klientam pāriet pie cita operatora, saglabājot numuru.

16. Saskaņā ar minētās direktīvas 30. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka visi publiski pieejamu telefonpakalpojumu, tostarp mobilo pakalpojumu, abonenti, kas to pieprasa, var izmantot šo iespēju neatkarīgi no uzņēmuma, kas nodrošina pakalpojumus.

17. Šā pakalpojuma tarifu noteikšana ir reglamentēta minētās direktīvas 30. panta 2. un 3. punktā. Minētajā normā ir paredzēts:

“2. [VRI] nodrošina to, ka cenas savstarpējam savienojumam attiecībā uz numura pārnesamības nodrošināšanu ir uz izmaksām vērstas un ka tiešie maksājumi abonentiem, ja tādi ir, nav kā šķērslis šo iespēju lietošanai [tiešās maksas, kas, iespējams, jāmaksā abonentam, neattur no šo papildpakalpojumu izmantošanas] [( )].

3. [VRI] nenosaka mazumtirdzniecības tarifus numuru pārnesamībai tā, lai tiktu kropļota konkurence, piemēram, nosakot īpašus vai kopējus mazumtirdzniecības tarifus.”

18. Visbeidzot 2002. gada pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt efektīvu pārsūdzības mehānismu, kas ļautu jebkuram lietotājam vai pakalpojumu sniedzējam apstrīdēt VRI lēmumus, kas to skar.

B – Valsts tiesību akti

19. Nosacījumi, saskaņā ar kuriem tiesības uz numura pārnesamību tiek īstenotas Polijā, tostarp ir noteikti 2004. gada 16. jūlija Telekomunikāciju likuma (Prawo telekomunikacyjne) 41. un 71. pantā ( ).

20. Minētā likuma 41. panta 1. punktā ir paredzēts, ka cenas par savstarpējo savienojumu saistībā ar numuru pārnesamības starp tīkliem nodrošināšanu ir nosakāmas atkarībā no izmaksām.

21. Saskaņā ar minētā likuma 71. pantu:

“1. Abonents, kas noslēdzis līgumu ar pakalpojumu sniedzēju, kurš nodrošina pieslēgumu kāda operatora publiskajam telefonijas tīklam, mainot operatoru, var pieprasīt pārnest tam piešķirto telefona numuru uz cita operatora tīklu:

1) ģeogrāfisku numuru gadījumā – numura zonā;

2) tādu numuru gadījumā, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, visā valstī.

[..]

3. Operatora maiņas gadījumā pakalpojuma sniedzējs par tā piešķirtā telefonu numura pārnešanu var pieprasīt no abonenta vienreizēju, tā cenrādī noteiktu maksu, kuras summa nedrīkst būt tāda, kas atturētu abonentu no šīs iespējas izmantošanas [( )].”

22. Saskaņā ar minētā likuma 74. panta 1. punktu operatoram, kas nodrošina pieslēgumu publiskajam telefonijas tīklam (vecais operators), un operatoram, kura tīklam ticis pieslēgts abonents (jaunais operators), ir pienākums garantēt pārnesamības tiesību īstenošanu. Pretējā gadījumā minētā likuma 74. panta 3. punkts ļauj ESB priekšsēdētājam uzlikt šā paša likuma 209. panta 1. punkta 16) apakšpunktā paredzēto naudas sodu.

23. Saskaņā ar pēdējo minēto normu naudas sods tiek piemērots ikvienam, kas liek šķēršļus Telekomunikāciju likuma 70. un 71. pantā paredzēto abonentu numura pārnesamības tiesību īstenošanai.

II – Faktiskie apstākļi un lēmums par prejudiciāla jautājuma uzdošanu

24. Saskaņā ar Telekomunikāciju likuma 74. panta 3. punktu un 209. panta 1. punkta 16) apakšpunktu ESB priekšsēdētājs uzlika prasītājai naudas sodu PLN 100 000 apmērā (ap EUR 24 350) par laikposmā no 2006. gada 28. marta līdz 2006. gada 31. maijam notikušo numuru pārnesamībai piemērojamo tiesību normu pārkāpumu. Viņš uzskatīja, ka prasītājas pieprasītā maksa PLN 122 (ap EUR 29,70) apmērā var atturēt abonentus pieprasīt to numura pārnešanu.

25. ESB priekšsēdētājs uzskatīja, ka šīs maksas summa ir jānosaka nevis atkarībā no izmaksām, kas rodas operatoriem saistībā ar numuru pārnesamības nodrošināšanu, bet atkarībā no subjektīva šī summas novērtējuma, pamatojoties uz patērētāju aptaujas rezultātiem. Polijā uz jautājumu “Kādu summu fiksētās un mobilās telefonijas lietotāji ir gatavi maksāt par to telefona numura pārnešanu no viena operatora pie otrā?” lietotāji, kuriem ir priekšapmaksas kartes, ir atbildējuši, ka PLN 46 (ap EUR 11,20), un abonenti – PLN 48 (ap EUR 11,70). Līdz ar to ESB priekšsēdētājs uzskatīja, ka maksa, kuras summas ir lielāka nekā PLN 50 (ap EUR12,20), var atturēt lietotājus no savu tiesību uz to numuru pārnešanu izmantošanas, kas ir pretrunā Telekomunikāciju likuma 71. panta 3. punktam un tādējādi sodāms ar naudas sodu.

26. Prasītājas prasību par šo lēmumu 2007. gada 6. martā noraidīja Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Konkurences un patērētāju aizsardzības tiesa) (Polija). Minētā tiesa uzskatīja, ka ESB priekšsēdētājs, rīkojoties šādā veidā, esot pareizi interpretējis Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punktu un piemērojis Telekomunikāciju likuma 71. panta 3. punktu.

27. Ar 2008. gada 5. februāra spriedumu Sąd Apelacyjny w Warszawie (Varšavas apelācijas tiesa) (Polija) pilnībā grozīja minēto nolēmumu un atcēla ESB priekšsēdētāja lēmumu. ESB priekšsēdētājs līdz ar to iesniedza kasācijas sūdzību Sąd Najwyższy, kas, paužot šaubas par Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkta interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai [Universālā pakalpojuma] direktīvas [..] 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai [VRI], kurai ir jānodrošina, ka jebkādas abonentiem uzliktās maksas neattur tos no tāda papildu pakalpojuma izmantošanas kā numura pārnesamība, ir pienākums ņemt vērā izmaksas, kas mobilās telefonijas tīklu operatoriem rodas saistībā ar šā pakalpojuma īstenošanu?”

28. Prasītāja, ESB priekšsēdētājs, Polijas valdība un Komisija ir snieguši rakstveida un mutvārdu apsvērumus. Slovākijas valdība ir iesniegusi tikai rakstveida apsvērumus.

III – Vērtējums

29. Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai VRI, izvērtējot maksas, kas šajā sakarā var tikt pieprasīta no abonenta, atturošo raksturu, ir jāņem vērā izmaksas, kas rodas telekomunikāciju operatoriem saistībā ar numura pārnesamības īstenošanu.

30. Jautājumam ir divi aspekti, proti, no vienas puses, tāpēc, ka šīs maksas summas noteikšanas principi nav noteikti, jo minētajā tiesību normā ir tikai paredzēts, ka tās summa nevar būt atturoša, un, no otras puses, tāpēc, ka VRI ir noteikta brīvības rīcība, tām pildot savus uzraudzības funkcijas, tostarp to regulatīvās prakses definēšanā.

31. Aplūkojamajā lietā tātad ESB priekšsēdētājs, kas ir kompetenta VRI, nolēma, ka prasītājas pieprasītās maksas atturoša rakstura novērtējumam ir jābalstās tikai uz patērētāju aptaujas rezultātiem un tajā nav jāņem vērā operatoru izmaksas saistībā ar pārnesamību.

A – Ievada apsvērumi

32. Pirms šā prejudiciālā jautājuma izskatīšanas, manuprāt, vispirms ir jāprecizē pārnesamības piedāvājuma priekšmets un tarifu noteikšana un – pēc tam – jāatgādina Tiesas judikatūra attiecībā uz VRI rīcības brīvību šajā jomā.

33. Saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas 30. pantu pārnesamības piedāvājums ir pienākums, kas noteikts visiem telekomunikāciju operatoriem, un tiesības, kas piešķirtas visiem abonentiem. Šai iespējai būtu jāļauj likvidēt šķēršļus patērētāju brīvai izvēlei un nodrošināt efektīvas konkurences attīstību telekomunikāciju tirgū ( ).

34. Lai atvieglotu šā tirgus, kas līdz šim ir bijis monopolistisks, atvēršanu un novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, Savienības likumdevējs ir reglamentējis tarifus, kas būtu jāpiemēro operatoriem saistībā ar pārnešanas pieprasījumu. Būtībā pastāv divi šo tarifu veidi.

35. Pirmais attiecas uz savstarpēja savienojuma tarifiem. Tad, kad abonents pieprasa faktiski pārnest savu numuru, vecais operators [opérateur donneur] ( ) (parasti runa ir par šo operatoru) iekļauj rēķinā jaunajam operatoram [opérateur receveur] ( ) maksu par savstarpējo savienojumu saistībā ar minētā pieprasījuma apstrādi. Minētā apstrāde izraisa izmaksas, jo – kā to norādījusi Tiesa – operatoru izmantojamajām platformām ir jābūt saderīgām, abonenta numurs ir jānodod no viena operatora otram un jāveic tehniskas operācijas, kas ļautu pārsūtīt telefona zvanus uz pārnesto numuru ( ). Nosakot tarifus šim savstarpējam savienojumam, vecajam operatoram ir pienākums, kuru izpildi uzrauga VRI, ievērot orientācijas uz izmaksām principu.

36. Šim reglamentējumam attiecībā uz tarifu noteikšanu savstarpējam savienojumam ir mērķis sekmēt efektīvo un dzīvotspējīgo operatoru ienākšanu tirgū un novērst konkurences izkropļošanas riskus, ko var radīt nepamatotu cenu noteikšana. Pārāk augstu tarifu noteikšana savstarpējam savienojumam būtu šķērslis ienākšanai tirgū un nostiprinātu esošo operatoru dominējošo stāvokli tirgū ( ). Kā norādījusi Tiesa, šādu tarifu noteikšana varētu arī mudināt operatorus pārlikt izmaksas uz jauno abonentu un šāda prakse tātad varētu atturēt patērētājus no pārnesamības pakalpojuma izmantošanas ( ). Tāpat tarifi, kas būtu zemāki nekā faktiskas izmaksas, izraisītu risku, ka tirgū ienāktu neefektīvi konkurenti.

37. Otrais tarifu veids ir maksa, kas var tikt iekļauta rēķinā abonentam par šā pakalpojuma īstenošanu. Parasti šo maksu pieprasa jaunais operators, un tā ļauj tam segt visas šim operatoram radušās izmaksas vai to daļu.

38. Minētā maksa arī ir izšķirošs konkurences elements tirgū, it īpaši operatoriem, kas ienāk tajā. Šiem pēdējiem operatoriem pārnesamība ir komerciāla vajadzība, lai iegūtu jaunus klientus, kas līdz šim bija piesaistīti iepriekšējiem operatoriem. Tad, kad rēķinu par pārnesamību izsniedz jaunais operators, tas ir pakļauts konkurences spiedienam un tam dabiski var būt stimuls neatturēt jaunos klientus un piemērot saprātīgus tarifus. Savukārt tad, kad rēķinu par šo pakalpojumu izraksta vecais operators, tas var piemērot pārāk augstus tarifus, lai atturētu savu klientu pieprasīt tā numura pārnešanu pie konkurenta. Šajos apstākļos Savienības likumdevējs ir reglamentējis arī šīs maksas summas noteikšanu, uzdodot VRI atbilstoši Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punktam nodrošināt, lai tā nebūtu atturoša.

39. VRI ir noteikta rīcības brīvība Savienības likumdevēja noteikto normu īstenošanā ( ). Tā kā minētās normas pārsvarā ir noteiktas direktīvās, rodas problēma saistībā ar saskaņotību starp dažādiem valsts transponēšanas pasākumiem un atšķirīgu reglamentējošu politiku, ko pieņem katra no iestādēm. Piemēram, saistībā ar maksu, kas tiek pieprasīta no lietotāja, būtu jāteic, ka Luksemburgas regulējuma institūts [Institut luxembourgeois de régulation] paredz, ka, “nosakot pārnešanas maksas, kas var tikt pieprasītas no lietotāja, ir jāievēro nediskriminācijas un efektivitātes principi” un ka atlīdzībai, ko tikai jaunais operators var pieprasīt no lietotāja, ir jābūt saprātīgai ( ). Tāpat Francijas un Lielbritānijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka operatoriem ir jāpiedāvā saviem abonentiem par saprātīgām cenām iespēju saglabāt savu numuru ( ). Savukārt ir jāteic, ka Polijā Telekomunikāciju likuma 71. panta sākotnējā redakcijā bija paredzēts, ka maksas summai nav jābūt atturošai. Pašlaik ar minēto normu ir pilnīgi aizliegts pieprasīt maksu no abonenta.

40. Ir jākonstatē, ka šie tiesiskie regulējumi atšķiras. Ne tikai ir izvēlēti dažādi līdzekļi tarifu novērtēšanai un aprēķināšanai, bet arī atšķiras veids, kādā izmanto šos līdzekļus, un līdz ar to rodas jautājums, vai nebūtu jānodrošina lielāka saskaņotība starp [dažādu] VRI reglamentējošu praksi. Atšķirības tiesiskajā regulējumā var radīt konkurences izkropļojumus, kas kavētu integrēta Eiropas telekomunikāciju tirgus izveidi.

41. Kā mēs zinām, VRI ir noteikta rīcības brīvība to uzraudzības pienākumu izpildē. Šajā sakarā Tiesa ir sniegusi dažus precizējumus iepriekš minētajā spriedumā lietā Mobistar.

42. Minētajā lietā Tiesai tika uzdots jautājums, vai Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts neļauj Beļģijas regulatīvajai iestādei iepriekš, izmantojot teorētisko modeli, noteikt maksimālās cenas, ko vecais operators var pieprasīt no jaunā operatora. Tiesa ir atbildējusi noraidoši, sniedzot paskaidrojumus. Tā būtībā ir uzskatījusi, ka, tiklīdz VRI ir izpildījis savu uzraudzības pienākumu, pārbaudot, vai tarifi ir noteikti atkarībā no izmaksām tādējādi, ka patērētāji nav atturēti no pārnesamības pakalpojuma izmantošanas, Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts piešķir VRI “zināmu rīcības brīvību” novērtēt situāciju un noteikt paņēmienus, kas tām šķiet vispiemērotākie. Tomēr ne tikai izvēlētajai metodei ir jāļauj nodrošināt pilnīgu pārnesamības efektivitāti, bet arī ir jābūt faktiskai iespējai to pārsūdzēt kompetentajās tiesās ( ).

43. Tagad Tiesa ir aicināta noteikt rīcības brīvību, ko bauda VRI, novērtējot maksas atturošo raksturu, un tai cita starpā ir jāatbild uz jautājumu, vai saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvu VRI, veicot minēto novērtējumu, ir jāņem vērā izmaksas, kas rodas operatoriem saistībā ar numuru pārnesamību.

44. Šis jautājums ir svarīgs, jo identisks noteikums ir atrodams Universālā pakalpojuma direktīvas 19. panta 3. punktā saistībā ar operatoru izvēles un iepriekšējas izvēles pakalpojumu ( ).

B – Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkta interpretācija

45. Pretēji dalībvalstīm un Komisijai, kas iestājušās šajā lietā, es uzskatu, ka VRI, novērtējot no abonentiem pieprasītās maksas atturošo raksturu, nevar abstrahēties no izmaksām, kas rodas operatoriem.

46. Lai gan šis secinājums neizriet no Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkta teksta, tas savukārt ir izdarāms, ņemot vērā sistēmas, kurā ietilpst pārnesamības piedāvājums, struktūru, kā arī mērķus, ko vēlas sasniegt Savienības likumdevējs.

47. Runājot vispirms par minētās normas tekstu, ir jākonstatē, ka tajā nav sniegti nekādi precizējumi attiecībā uz metodēm, kas būtu jāizmanto VRI, lai novērtētu no abonentiem pieprasītās maksas atturošo raksturu.

48. Lai gan Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkta versijā franču valodā ir izmantots termins “redevance”, kas, to interpretējot semantiski, var norādīt uz no lietotāja pieprasīto summu, kuras lielums ir atkarīgs no sniegtā pakalpojuma izmaksām, citu valodu versijās šajā normā ir izmantoti izteicieni, kas var vienādi norādīt uz izdevumu, maksu, tarifu, iemaksu, prēmiju vai pat daļu jēdzienu. Tas attiecas uz versiju poļu valodā, kas ir vienlīdz tiesvedības valodā, kurā izmantots vārds “obciążenia”, kas nozīmē maksas, vai versiju angļu valodā (“direct charges”), itāļu valodā (“oneri diretti”), spāņu valodā (“cuotas directas”) vai arī vācu valodā (“direkte Gebühren”).

49. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nepieciešamība vienveidīgi interpretēt Savienības tiesības nepieļauj, ka normas teksts tiek aplūkots izolēti vienā no tā versijām, bet – gluži otrādi – tā prasa interpretēt šo tekstu, ņemot vērā visu oficiālo valodu versijas un atkarībā no attiecīgā tiesību akta vispārējās sistēmas un mērķa, ko vēlas sasniegt tā autors ( ).

50. Vispārējās sistēmas, kurā ietilpst pārnesamības pakalpojums, kā arī mērķu, ko vēlas sasniegt Savienības likumdevējs, izskatīšana nozīmē, ka ir jāņem vērā ne tikai īpašie noteikumi, kas pieņemti Universālā pakalpojuma direktīvas ietvaros, bet arī vispārīgāki noteikumi, kas paredzēti 1990. gada un 2002. gada pamatdirektīvās, kā arī Piekļuves direktīvā.

51. Šo tekstu analīze ļauj mums identificēt tarifu noteikšanas principus, uz kuriem balstīts telekomunikāciju tiesiskais regulējums un it īpaši tarifu noteikšana savstarpējam savienojumam.

52. Minētie principi ir šādi:

– tarifi ir jānosaka, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem un orientācijas uz izmaksām principu ( ). Kā to atzinusi Tiesa 2008. gada 17. jūlija spriedumā apvienotajās lietās Arcor u.c. ( ), saskaņā ar šo principu operatoriem ir jānosaka savstarpēja savienojuma tarifi atkarībā no faktiskajām izmaksām ( ). Tādējādi tas ļauj iegūt izmaksu novērtējumu, kādas tās būtu noteiktas pilnīgi konkurētspējīgajā tirgū, un to piemēro tādā sektorā kā savstarpēja savienojuma sektors, kurā vēl nav efektīvas konkurences, kas varētu garantēt saprātīgu tarifu noteikšanu. Minētais princips ir piemērojams arī dažiem tarifiem, ko iekasē no gala lietotājiem, tādiem kā publiskās fiksētās telefonijas tīkla un balss telefonijas pakalpojuma izmantošanas tarifi ( ), kā arī nomāto līniju tarifi ( );

– tarifu noteikšanai ir jābūt pārskatāmai un atbilstoši publicētai ( );

– tarifu noteikšanai ir jānodrošina piekļuves vienlīdzība, un tā nedrīkst būt diskriminējoša;

– tarifu noteikšanai ir jānodrošina pakalpojumu efektivitāte visā Kopienā un

– ir jābūt faktiskai iespējai apstrīdēt tarifus kompetentajās tiesās ( ).

53. Šo kritēriju ievērošana, lai gan tie ir pirmām kārtām piemērojami operatoriem, nosaka arī VRI piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas robežas. Attiecīgi es atgādinu, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Mobistar 34. un 41. punktā Tiesa ir skaidri norādījusi, ka, lai gan VRI ir zināma rīcības brīvība noteikt metodi, kas tām šķiet vispiemērotākā, lai noteiktu savstarpēja savienojuma maksimālos tarifus, šai metodei ir jāļauj nodrošināt pilnīgu pārnesamības efektivitāti, kā arī lietotāju un operatoru efektīvu tiesisku aizsardzību.

54. Tātad VRI piešķirto rīcības brīvību nevajadzētu sajaukt ar diskrecionārās varas īstenošanu.

55. Metodei, kas tagad ir jānosaka VRI, lai novērtētu maksas atturošo raksturu, ir jābūt saskaņotai ar tarifu noteikšanas principiem, ko es tikko minēju. Tai ir jāļauj nodrošināt ne tikai patērētāja labklājību, bet arī veselīgas konkurences attīstību tirgū.

56. It īpaši šai metodei ir jābalstās uz pietiekami skaidriem un objektīviem faktoriem, lai ļautu kompetentajām tiesām atbilstoši 2002. gada pamatregulas 4. panta 1. punktam veikt VRI sniegtā novērtējuma efektīvu pārbaudi. Tas ir vēl jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka Polijas regulatīvajai iestādei savu uzraudzības pienākumu ietvaros ir pilnvaras piemērot administratīvo sankciju, kā rezultātā aplūkojamajā lietā prasītājai tikai uzlikts naudas sods vairāk nekā EUR 24 000 apmērā.

57. Ņemot vērā šos apsvērumus, man šķiet skaidrs, ka VRI, novērtējot no abonenta pieprasītās maksas summu, nedrīkst pilnībā abstrahēties no tāda objektīva faktora kā tas, kas saistīts ar sniegtā pakalpojuma izmaksām. Tas man šķiet vēl jo vairāk acīmredzams tāpēc, ka Savienības likumdevējs Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 26. apsvērumā ir skaidri paredzējis, ka, sniedzot pakalpojumu gala lietotājam, lietotājiem piemērojamiem tarifiem būtu jāatspoguļo pieprasījuma situācija, kā arī izmaksu situācija ( ) – efektivitātes un sociālu iemeslu dēļ.

58. Rādītājs, kas balstīts uz izmaksām, kuras radušās operatoriem, ir objektīvs rādītājs, jo tas ietilpst lietotājiem piedāvātā pakalpojuma faktiskajās izmaksās. Tātad tas ļauj VRI iegūt objektīvu mēru attiecībā uz maksu, kas pieprasīta no lietotāja. Lai gan – kā to norādījusi Komisija – šo izmaksu noteikšana ir sarežģīts jautājums, ņemot vērā pakalpojuma raksturu, VRI mūsdienās ir pieņēmušas metodes – ko reizēm iesaka Komisija –, kas ļauj tās novērtēt ( ).

59. Turklāt minētais rādītājs atbilst tarifu noteikšanas principiem, ko Savienības likumdevējs noteicis attiecībā uz pārnesamības piedāvājumu. Izvēloties piemērot orientācijas uz izmaksām principu tarifu noteikšanai savstarpējam savienojumam, šis likumdevējs galu galā vēlas ierobežot gala summu, kas tiek pieprasīta no lietotāja. Manuprāt, tarifi par savstarpējo savienojumu ir galvenās izmaksas, ko operators var tieši vai netieši pārlikt uz abonentu. Minēto tarifu summa var ietekmēt maksas summu, ņemot vērā, ka jo lielāki ir izdevumi, jo vairāk operators ir ieinteresēts pārlikt uz abonentu daļu no šiem izdevumiem. Šī saikne starp tarifiem par savstarpējo savienojumu un no lietotājiem pieprasīto maksu ir pirmām kārtām bijusi atspoguļota Direktīvas 97/33 12. panta 5. punkta otrajā daļā ( ). Lai gan tā ir zudusi pašreizējās Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkta redakcijā, Tiesa ir noteikusi šo saikni no jauna iepriekš minētā sprieduma lietā Mobistar 29. un 37. punktā. Atgādināšu, ka Tiesa ir skaidri norādījusi, ka savstarpēja savienojuma tarifa maksimālā summa ir jānosaka “atbilstoši izmaksām tā, lai patērētāji netiktu atturēti no pārnesamības iespējas izmantošanas” ( ).

60. Visbeidzot, tas ir uzticams rādītājs, jo atbilstoši Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punktā tām paredzētajam uzraudzības pienākumam VRI nodrošina, ka attiecībā uz savstarpēja savienojuma tarifu noteikšanu nenotiek konkurences izkropļošana un tos nosaka atkarībā no pakalpojuma īstenošanas izmaksām. Ņemot vērā šo premisu, manuprāt, nav pamata ESB priekšsēdētāja un Polijas valdības paustajām bažām, ka savstarpēja savienojuma tarifu ņemšana vērā negarantēs pietiekamā veidā patērētāju tiesības, jo šie tarifi varot tikt noteikti nepamatotā līmenī. Gluži otrādi, ja VRI pienācīgi pilda savu uzraudzības funkciju un nodrošina, ka minētie tarifi ir orientēti uz izmaksām, tā būtu vislabākā garantija pret maksas summas patvaļīgu un gadījuma rakstura noteikšanu.

61. Šī argumentācija neliedz VRI – tādā veidā, kas tai šķiet vispiemērotākais, – papildus faktoriem, kas saistīti ar izmaksām pašām par sevi, ņemt vērā pieprasījuma faktorus. Tātad patērētāju aptaujas rezultāti var būt novērtējuma elements, kas var sniegt VRI informāciju par to, ko sagaida lietotāji.

62. Tomēr man šķiet acīmredzams, ka šādi rezultāti paši par sevi nevar būt izšķirošs analīzes kritērijs, novērtējot maksas atturošo raksturu.

63. Interpretējot un izmantojot šāda veida rezultātus, ir jābūt ļoti piesardzīgam, jo tiem piemīt gadījuma raksturs un subjektivitāte, kas paši par sevi neatvieglo tiesas uzdevumu, tai pārbaudot VRI lēmumu tiesiskumu.

64. Pirmkārt, patērētāju aptaujas rezultāti ir atkarīgi no tādiem atšķirīgiem mainīgiem lielumiem kā valsts ekonomiskie, sociālie un kulturālie rādītāji, izlases sastāvs (vecums, nodarbošanās veids, ģeogrāfiska vai sociāli ekonomiskā izcelsme), izmantotā metode, tas, cik godīgas ir atbildes, respondentu identitāte un uzdoto jautājumu struktūra un saturs ( ).

65. Otrkārt, šie rezultāti, manuprāt, nemaz nav uzticami. Vidusmērā informētajam patērētajam nav precīzu zināšanu par pārnesamības pakalpojuma izmaksām. Līdz ar to varētu izrādīties, ka cena, ko patērētājs pēc tā apgalvojuma ir gatavs maksāt, būtu daudz augstāka nekā faktiskās operatoru izmaksas, un šajā gadījumā tikai šā rezultāta ņemšana vērā nebūtu labvēlīga patērētāja interesēm. Tātad šī metodoloģija neļauj atspoguļot pakalpojuma faktiskās izmaksas un pat pakalpojuma attīstību, ņemot vērā panākumus tehnoloģijas attīstībā vai izmaiņas pieprasījumā.

66. Turklāt minētā metodoloģija nenodrošina nekādu paredzamību un ievieš zināmu operatoriem nelabvēlīgu nenoteiktību attiecībā uz VRI nosakāmas maksas summu.

67. Visbeidzot it īpaši rodas jautājums, kādā mērā ir iespējams – neapdraudot Savienības tiesību vispārējos principus –, pamatojoties uz vienkāršu aptauju, uzskatīt par konstatētiem tāda pārkāpuma elementus, kura dēļ operatoram tiek piemērotas finansiālās sankcijas. Metodoloģija, kurai tādējādi piemīt gadījuma raksturs un subjektivitāte, šķiet ļoti vājš juridisks pamats šādu sankciju piemērošanas pilnvaru īstenošanai vai pat nesaderīgs ar attiecīgajiem vispārējiem principiem. Nav skaidrs, kā šajos apstākļos operators varētu objektīvi novērtēt iespēju apstrīdēt soda uzlikšanu.

68. Līdz ar to, ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka Polijas iestāžu aizstāvētā metodoloģija, kas balstīta vienīgi uz patērētāju aptaujas rezultātiem, nesniedz pietiekamas garantijas tam, ka tiks nodrošināta gan pilnīga pārnesamības efektivitāte, gan šā tirgus dalībnieku efektīva tiesiska aizsardzība.

69. Tik subjektīva metodoloģija vai izraisīt pārmērības, kas, manuprāt, VRI ir jālīdzsvaro – ņemot vērā izmaksas, kas rodas operatoriem saistībā ar pakalpojuma īstenošanu.

70. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt iesniedzējtiesai, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI, izvērtējot maksas, kas šajā sakarā var tikt pieprasīta no abonenta, atturošo raksturu, ir jāņem vērā – tādā veidā, kas tām šķiet vispiemērotākais, – rādītājs, kas balstīts uz izmaksām, kuras rodas telekomunikāciju operatoriem saistībā ar numura pārnesamības īstenošanu.

71. Pirms izklāstīt savus secinājumus, es gribētu pievienot galīgo piezīmi attiecībā uz pārnesamības pakalpojuma tarifu noteikšanu Savienībā.

72. Kā to norādījusi Komisija tiesas sēdē, dažas dalībvalstis ir nolēmušas, ka pārnesamības pakalpojums tagad ir jāpiedāvā abonentiem par brīvu. Šis risinājums, kuru es atbalstu, sniedz daudzas priekšrocības un cita starpā ļauj garantēt patērētājiem iespēju gūt vislielākos labumus, ko var sniegt šis pakalpojums. Turklāt šis risinājums, ja tas būtu pieņemts Savienības mērogā, ļautu saskaņot starp dalībvalstīm tiesisko regulējumu, kas vietām nav saskanīgs un kas kavē vienotā telekomunikāciju tirgus nostiprināšanu. Tomēr ir jāteic, ka, lai gan Savienības likumdevējam būtu bijis jāidentificē minētais risinājums, tas nav pieņēmis šo risinājumu jaunās regulējuma paketes ietvaros, kas stājās spēkā 2009. gada 18. decembrī, jo Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkta teksts būtībā netika grozīts.

IV – Secinājumi

73. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Sąd Najwyższy uzdoto jautājumu atbildēt šādi:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par Universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (Universālā pakalpojuma direktīva) 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulatīvajām iestādēm, izvērtējot maksas, kas šajā sakarā var tikt pieprasīta no abonenta, atturošo raksturu, ir jāņem vērā – tādā veidā, kas tām šķiet vispiemērotākais, – rādītājs, kas balstīts uz izmaksām, kuras rodas telekomunikāciju operatoriem saistībā ar numura pārnesamības īstenošanu.