ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI],

SECINĀJUMI

sniegti 2009. gada 5 martā ( 1 )

Lieta C-429/07

Inspecteur van de Belastingdienst

pret

X BV

“Konkurences politika — EKL 81. un 82. pants — Regulas (EK) Nr. 1/2003 15. panta 3. punkts — Komisijas iesniegti rakstveida apsvērumi — Process valsts tiesā par iespēju no apliekamās peļņas atskaitīt ar Komisijas lēmumu uzlikto naudas sodu”

I — Ievads

1. Šī ir pirmā reize, kad Tiesai tiek lūgts pārbaudīt nosacījumu vai nosacījumus, kas attiecas uz Eiropas Kopienu Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšanu dalībvalstu tiesās saskaņā ar 15. panta 3. punktu Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā ( 2 ).

2. Šis jautājums, kas uzdots Gerechtshof te Amsterdam (Nīderlande) [Amsterdamas Apelācijas tiesas] iesniegtajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir radies kādas ar nodokļiem saistītas tiesvedības kontekstā un ir par to, vai no apliekamās peļņas var daļēji atskaitīt ar Komisijas lēmumu uzlikto naudas sodu.

II — Atbilstošās tiesību normas

A — Kopienu tiesiskais regulējums

3. Regulas Nr. 1/2003 15. pantā “Sadarbība ar valstu tiesām” ir paredzēts: “1. Tiesas procesos [EKL] 81. vai 82. panta piemērošanai dalībvalstu tiesas var prasīt Komisijai nosūtīt tām informāciju, kas ir tās rīcībā, vai savu atzinumu par jautājumiem saistībā ar Kopienas konkurences noteikumu piemērošanu. 2. Dalībvalstis Komisijai nosūta jebkura tā rakstiska valstu tiesu sprieduma kopiju, ar ko lemj par [EKL] 81. vai 82. panta piemērošanu. Šādas kopijas nosūta nekavējoties pēc tam, kad pusēm ir paziņots pilnais rakstiskais spriedums. 3. Dalībvalstu konkurences iestādes pēc savas iniciatīvas savas dalībvalsts valstu tiesām var iesniegt rakstiskus apsvērumus par jautājumiem saistībā ar [EKL] 81. panta vai 82. panta piemērošanu. Ar attiecīgās tiesas atļauju tās arī var savas dalībvalsts valstu tiesām sniegt mutiskus apsvērumus. Ja vajadzīgs saskaņotai [EKL] 81. panta vai 82. panta piemērošanai, Komisija pēc savas iniciatīvas var iesniegt rakstiskus apsvērumus dalībvalstu tiesām. Ar attiecīgās tiesas atļauju Komisija arī var sniegt mutiskus apsvērumus. Vienīgi savu apsvērumu izstrādes nolūkā dalībvalstu konkurences iestādes un Komisija var pieprasīt attiecīgo dalībvalsts tiesu nosūtīt jebkurus dokumentus, kas vajadzīgi lietas izvērtēšanai, vai nodrošināt to nosūtīšanu tām. [..]”

4. Regulas Nr. 1/2003 preambulas divdesmit pirmais apsvērums ir formulēts šādi: “Konsekvence konkurences noteikumu piemērošanā arī nosaka vajadzību pēc tā, ka jāizveido pasākumi sadarbībai starp dalībvalstu tiesām un Komisiju. Minētais attiecas uz visām dalībvalstu tiesām, kas piemēro Līguma 81. un 82. pantu, neatkarīgi no tā, vai piemēro šos noteikumus tiesas prāvās starp privātpersonām vai, rīkojoties sabiedrības interesēs vai kā apelācijas tiesas. Jo īpaši valstu tiesām jābūt iespējām prasīt Komisijai informāciju vai atzinumu par jautājumiem, kas saistīti ar Kopienas konkurences tiesību aktu piemērošanu. Komisijai un dalībvalstu konkurences iestādēm jābūt arī iespējām nodot rakstiskus un mutiskus apsvērumus tiesām, kam uzticēts piemērot [EKL] 81. vai 82. pantu. Šie apsvērumi jānodod saskaņā ar valstu procesuālajām tiesībām un valstu praksi, ieskaitot to, kas aizsargā pušu intereses. Tādēļ ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu, ka Komisija un dalībvalstu konkurences iestādes ir pietiekami labi informētas par tiesu procesiem valstu tiesās.”

B — Valsts tiesību akti

5. 1977. gada 22. maija Likums par jauniem konkurences noteikumiem (Mededingingswet), kas grozīts ar likumu (turpmāk tekstā — “Mededingingswet”), 89.h pantā ir noteikts: “1. Gadījumā, kad [Nīderlandes konkurences iestādes (Nederlandse Mededingingsautoriteit; turpmāk tekstā — “NMa”)] Padome vai Eiropas Kopienu Komisija nav lietas dalībnieki, tās var administratīvajā tiesā izskatāmajā lietā iesniegt rakstveida apsvērumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmo daļu, ja [NMa] Padome vai Eiropas Kopienu Komisija ir izteikušas šādu vēlmi. Tiesa šajā sakarā var noteikt konkrētu termiņu. Ar tiesas atļauju tās var sniegt arī mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē. 2. Pēc pieprasījuma, kas izteikts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta otro daļu, tiesa [NMa] Padomei un Eiropas Kopienu Komisijai nosūta visus šajā tiesību normā paredzētos dokumentus. Lietas dalībnieki tiesas noteiktajā termiņā var darīt zināmu savu viedokli par nosūtāmajiem dokumentiem. 3. Lietas dalībnieki uz [NMa] Padomes vai Eiropas Kopienu Komisijas apsvērumiem var atbildēt tiesas noteiktajā termiņā. Tiesa var atļaut lietas dalībniekiem atbildēt uz to attiecīgajiem apsvērumiem.”

6. Dokumentā, kurā izklāstīts 2004. gada 30. jūnija likuma par Mededingingswet grozījumiem pamatojums, ir paskaidrots, ka Komisijas iesniegtajiem rakstveida vai mutvārdu apsvērumiem ir atzinuma statuss un ka to mērķis ir veicināt konkurences tiesību normu saskaņotu piemērošanu. Komisijai un valsts konkurences iestādēm šajā sakarā ir jāievēro Nīderlandes procesuālās normas. Tiesvedībā starp abiem lietas dalībniekiem tiesai ir pasīva loma [..]. Turklāt tiesai Komisijas atzinums nav saistošs. Tādējādi netiek ietekmēta tiesas neatkarība. Komisijai un valsts konkurences iestādēm ir jāievēro lietas dalībnieku tiesības un jānodrošina lietas materiālos esošās konfidenciālās informācijas neizpaušana. Visbeidzot, saskaņā ar Regulas [Nr. 1/2003] 15. panta 1. punktu valsts tiesai ir tiesības prasīt Komisijai nosūtīt tai informāciju vai atzinumu.

7. 2001. gada Likums par ienākuma nodokli (Wet Inkomstenbelasting 2001) 3.14. pantā ir paredzēts: “1. Aprēķinot peļņu, nav atskaitāmi šādi izdevumi un izmaksas: [..] c) naudas sodi, ko uzlikusi Nīderlandes tiesa, un summas, kas samaksātas valstij, lai novērstu tiesvedību Nīderlandē vai lai izpildītu nosacījumu saistībā ar lēmumu par soda nepiemērošanu, kā arī naudas sodi, kas uzlikti ar kādas Eiropas Savienības iestādes lēmumu, un naudas sodi un papildu summas, kas uzliktas saskaņā ar Vispārējo likumu par valsts nodokļiem (Algemene wet inzake rijksbelastingen), Muitas likumu (Douanewet), Koordinēto likumu par sociālo drošību (Coördinatiewet Sociale Verzekering), Likumu, ar ko nosaka administratīvo regulējumu attiecībā uz dažu ceļu satiksmes kodeksa noteikumu pārkāpumiem (Wet administratiefrechtelijke handhaving verkeersvoorschriften) un Konkurences likumu (Mededingingswet); [..].”

III — Fakti pamata prāvā un prejudiciālais jautājums

8. Ar 2002. gada 27. novembra lēmumu Komisija konstatēja, ka BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutche Gipswerke KG, Lafarge SA un Gyproc Benelux NV ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, laikā no 1992. līdz 1998. gadam noslēdzot vairākus saskaņotus līgumus un piedaloties saskaņotās darbībās ģipša plākšņu nozarē ( 3 ). Ar to pašu lēmumu Komisija katrai no šīm sabiedrībām uzlika arī naudas sodu. Šie naudas sodi tika provizoriski samaksāti, vai arī par tiem iesniedza bankas galvojumu.

9. Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ar 2008. gada 8. jūlija spriedumiem ( 4 ) atstāja spēkā Komisijas uzliktos naudas sodus.

10. Pirms tika pasludināti Pirmās instances tiesas spriedumi, ar kuriem atstāja spēkā šos naudas sodus, viena no četrām iepriekš minētajām sabiedrībām, ko iesniedzējtiesa apzīmē kā sabiedrību X KG, daļu no naudas soda novirzīja uz vienu no saviem meitas uzņēmumiem — Nīderlandē nodibinātu sabiedrību X BV (turpmāk tekstā — sabiedrība X).

11. 2004. gada 13. martā Nīderlandes nodokļu iestāde sabiedrībai X BV nosūtīja paziņojumu par uzņēmuma ienākuma nodokļa piemērošanu par 2002. gadu. Ar vēstuli minētā sabiedrība par šo paziņojumu par nodokļa piemērošanu iesniedza Inspecteur van de Belastingdienst/P/kantoor P sūdzību, kas tika noraidīta ar lēmumu.

12. 2005. gada 19. aprīlī sabiedrība X par šo lietu cēla prasību Arrondissementsrechtbank Haarlem, kuras piekritībā ir nodokļu jautājumi. Lietas dalībnieki šajā instancē strīdējās par to, vai Komisijas uzlikto naudas sodu, kas novirzīts uz sabiedrību X, var uzskatīt par naudas sodu 2001. gada Likuma par ienākuma nodokli 3.14. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ar kuru no uzņēmuma peļņas aprēķina ir aizliegts atskaitīt Kopienu iestāžu uzliktos naudas sodus.

13. Ar 2006. gada 22. maija spriedumu Arrondissementsrechtbank Haarlem atzina, ka attiecīgo naudas sodu var daļēji atskaitīt, jo tā mērķis ir pārkāpumu izdarījušajam uzņēmumam atņemt pārkāpumā gūto peļņu.

14. Nīderlandes nodokļu iestāde ar 2006. gada 30. jūnija apelācijas sūdzību pārsūdzēja šo spriedumu Gerechtshof te Amsterdam.

15. Ar 2007. gada 15. marta vēstuli Komisija, kas no preses un ar NMa starpniecību bija uzzinājusi par Arrondissementsrechtbank Haarlem spriedumu un notiekošo tiesvedību, informēja Gerechtshof te Amsterdam par savu vēlmi iestāties lietā kā amicus curiae saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktu. Komisija arī lūdza šajā sakarā noteikt termiņu, kā arī nosūtīt tai visus lietas izvērtēšanai nepieciešamos dokumentus.

16. Sēdē, kas 2007. gada 22. augustā notika Gerechtshof te Amsterdam, pamata lietas dalībniekus, kā arī Komisiju aicināja paust savu viedokli par to, vai ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktu Komisijai ir atļauts pēc savas iniciatīvas iesniegt rakstveida apsvērumus procesā pamata lietā.

17. Uzskatot, ka pastāv pamatotas šaubas attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta interpretāciju, Gerechtshof te Amsterdam nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu: “Vai Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktu ir pilnvaras pašai pēc savas iniciatīvas iesniegt rakstveida apsvērumus tiesvedībā par iespēju atskaitīt naudas sodu, ko Komisija par Eiropas konkurences tiesību pārkāpumu ir uzlikusi X KG un kas (daļēji) ir novirzīts ieinteresētajai personai, no (ar nodokļiem apliekamās) peļņas, ko ieinteresētā persona ir guvusi 2002. gadā?”

IV — Tiesvedība Tiesā

18. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu rakstveida apsvērumus iesniedza sabiedrība X, Nīderlandes valdība, kā arī Komisija. Minētos dalībniekus, kā arī Itālijas valdību uzklausīja tiesas sēdē, kas notika 2008. gada 18. decembrī.

V — Analīze

19. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajam teikumam Komisija pēc savas iniciatīvas var iesniegt rakstveida apsvērumus dalībvalstu [valstu] tiesām, “ja [tas] vajadzīgs saskaņotai [EKL] 81. panta vai 82. panta piemērošanai”.

20. Lietas dalībniekiem, kas Tiesai iesnieguši savus apsvērumus, ir pretēji viedokļi par iepriekš minētā izteiciena interpretāciju.

21. Būtībā — pēc sabiedrības X un Nīderlandes valdības domām — Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā iekļautais izteiciens esot interpretējams šauri un tā mērķis esot nodrošināt EKL 81. un 82. panta saskaņotu interpretāciju, kā arī palīdzēt valstu tiesām piemērot šīs tiesību normas. Tādēļ Komisija varot iestāties lietā kā amicus curiae tikai un vienīgi gadījumos, kad valstu tiesas piemēro EKL 81. un 82. pantu. Šāda pieeja atbilstot Regulas Nr. 1/2003 15. panta formulējumam, mērķim un iemeslam, kura dēļ tas pieņemts, kā arī minētās regulas interpretācijas dokumentiem, piemēram, Komisijas paziņojumam par sadarbību starp Komisiju un dalībvalstu tiesām attiecībā uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu (turpmāk tekstā — “paziņojums par sadarbību”) ( 5 ). Turklāt, kā uzskata Nīderlandes valdība, Komisija nevarot izmantot Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktā paredzēto procedūru tādam plašākam mērķim kā EKL 81. un 82. panta faktiskas piemērošanas nodrošināšanai. Visbeidzot, šī valdība uzskata, ka EKL 81. un 82. panta saskaņota piemērošana nevarot tikt ietekmēta gadījumā, kad valsts tiesai nav ne jāinterpretē, ne jāpiemēro ne viens, ne otrs no šiem pantiem. Tādēļ visi šie apsvērumi izslēdzot iespēju, ka Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu, varētu iesniegt apsvērumus tādā lietā par valsts nodokļu tiesībām kā tā, ko izskata iesniedzējtiesa.

22. Savukārt Komisija, kuru būtībā atbalsta Itālijas valdība, uzskata, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma un, konkrēti, izteiciena “saskaņota [EKL] 81. panta vai 82. panta piemērošana”, kurā paredzēts nosacījums Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšanai valsts tiesā, piemērošanas joma ir jāinterpretē plaši. Pēc Komisijas domām, neesot pareizi uzskatīt, ka rakstveida apsvērumu iesniegšana saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu būtu pakļauta papildu nosacījumam, ka tiesvedībai valsts tiesā jāattiecas uz EKL 81. vai 82. panta piemērošanu. Pietiekot tikai ar to, ka tiesvedība var traucēt Kopienu konkurences normu saskaņotai piemērošanai. Turklāt Regulas Nr. 1/2003 divdesmit pirmā apsvēruma un paziņojuma par sadarbību starp Komisiju un dalībvalstu tiesām attiecībā uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu noteikumiem esot tikai indikatīva nozīme un tie nevarot ierobežot minētās regulas 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma plašu interpretāciju. Ievērojot šos apsvērumus, kā arī tādēļ, ka Komisijai esot ievērojama rīcības brīvība, kas tai ļauj noteikt, vai kādā lietā valsts tiesā ir jāiesniedz rakstveida apsvērumi, Komisija uzsver, ka tai ir tiesības un leģitīmas intereses iesniegt šādus apsvērumus pamata lietā izskatāmajā nodokļu strīdā. Tā kā ar attiecīgajiem naudas sodiem tika piemērotas sankcijas par konkurences pārkāpumiem, tie esot saistīti ar EKL 81. un 82. panta piemērošanu, kā norādot EKL 83. panta 2. punkta a) apakšpunkts. Taču iespēja no nodokļiem kaut vai daļēji atskaitīt ar Komisijas lēmumu uzliktos naudas sodus, radot risku būtiski samazināt to atturošo iedarbību un kaitējot EK līguma mērķiem, it īpaši Kopienu konkurences normu piemērošanai. Visbeidzot, Komisija, pirmkārt, norāda, ka valsts tiesai tās iesniegtie rakstveida apsvērumi nav saistoši un, otrkārt, ka tā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktu neiegūst personas, kas iestājusies pamata lietā, statusu.

23. Lai konkretizētu šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzīto problemātiku, ir jāuzdod šāds jautājums: vai Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzētā nosacījuma piemērošanas joma ietver situāciju, kurā Komisija, valsts apelācijas instances tiesā iesniedzot rakstveida apsvērumus, vēlas nodrošināt viena no saviem lēmumiem par EKL 81. panta piemērošanu saskaņotu iedarbību, kam, pēc Komisijas domām, minētā tiesa varētu traucēt, ja tai būtu jāatstāj spēkā pirmās instances tiesas pieņemtā interpretācija un risinājums.

24. Vispirms ir jānorāda, ka Komisija procesā Tiesā atzina, ka šajā lietā aplūkotā situācija ietilpst “netipisku gadījumu” kategorijā, kuros tai var nākties izmantot ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu piešķirtās pilnvaras. Ir skaidrs, ka šajā normā paredzētie “tipiskie gadījumi” ir tādi, kuros valsts tiesai EKL 81. un/vai 82. pants ir jāpiemēro kādai konkrētai situācijai un/vai kuros tā tos konkrēti piemēro.

25. Ņemot to vērā, nevar piekrist Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta šaurai interpretācijai, ko atbalsta sabiedrība X BV un Nīderlandes valdība.

26. Pirmkārt, ir jānoraida to apgalvojums, saskaņā ar kuru tiesības uzsākt Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzēto procedūru Komisijai esot tikai gadījumos, kad pastāv risks, ka kādas valsts tiesas lēmums varētu ietekmēt EKL 81. vai 82. panta saskaņotu interpretāciju. Pietiek ar konstatējumu, ka šīs tiesību normas formulējumā runa ir par minēto pantu “saskaņotu piemērošanu”, nevis tikai par to interpretāciju.

27. Tāpat nepārliecina arī Nīderlandes valdības apgalvojums, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā aprakstītās tiesības iesniegt rakstveida apsvērumus Komisija nevarot izmantot lietā par valsts tiesību piemērošanu, jo šāda lieta nerada nekādu risku kaut kādā veidā ietekmēt EKL 81. vai 82. panta saskaņotu piemērošanu, bet, iespējams, tikai minēto pantu efektīvu piemērošanu.

28. Tā kā saskaņotības jēdziens pēc savas būtības ir daudznozīmīgs, Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā iekļautais izteiciens var pilnībā attiekties uz situācijām, kurās kāda valsts tiesa var traucēt gan EKL 81. un 82. panta iekšējai saskaņotībai, t.i., būtībā šajās normās paredzēto nosacījumu saskaņotai piemērošanai, gan arī to ārējai saskaņotībai, t.i., tam, ka šīs normas saglabā loģisku un saprotamu vieta Kopienu konkurences normu vai Līguma normu plašākajā sistēmā ( 6 ).

29. Taču gadījumā, ja pieņem, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešais teikums attiecas uz saskaņotības jēdzienu šajā pēdējā izpratnē, tad, kā es norādīšu turpmākajos apsvērumos, nav izslēgts, ka valsts tiesa, kas izskata ar valsts tiesībām saistītu lietu, tomēr varētu traucēt EKL 81. un 82. panta saskaņotai piemērošanai.

30. Šajā sakarā, manuprāt, nav nemaz grūti iedomāties, ka valsts tiesas spriedums, ar kuru tiek piešķirta iespēja no apliekamās peļņas atskaitīt visu vai daļu no naudas soda, kas uzlikts ar Komisijas lēmumu, ar kuru piemēro EKL 81. pantu, var ietekmēt šāda lēmuma saskaņotu piemērošanu dalībvalstīs, kurās reģistrēti attiecīgie uzņēmumi.

31. Protams, šādā gadījumā varētu iebilst, ka Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšana saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu drīzāk attiecas uz lēmuma, ar kuru īsteno EKL 81. pantu, vienādu piemērošanu, nevis uz minētās normas saskaņotu piemērošanu.

32. Tomēr man šķiet, ka būtu pārlieku formāli tiešā veidā izdarīt secinājumus, kas tikko minēti Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma otrajā interpretācijā, kas ierosināta šo secinājumu 28. punktā.

33. Pirmkārt, lai gan saskaņotības jēdziens ir nošķirams no vienveidības jēdziena, jo pirmajam ir pieļaujamas dažādas pakāpes, kas principā nebūtu pieļaujamas otrajam, ir jānorāda, ka arī šis pēdējais jēdziens Regulas Nr. 1/2003 dažu valodu versijās ir izmantots jēdziena “saskaņotība” vai izteiciena “saskaņota piemērošana” vietā, kas izmantots šī tiesību akta pārējo valodu versijās. Piemēram, izteiciens “vienāda piemērošana” ir izmantots Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma dāņu valodas (“ensartede anvendelse”), itāliešu valodas (“applicazione uniforme”) un zviedru valodas versijās, bet termins “vienāds” ir izmantots arī minētās regulas attiecīgo apsvērumu vācu valodas (“einheitliche”), dāņu valodas un zviedru valodas versijās.

34. Turpinājumā, saskaņotības jēdziens vai, precīzāk, izteiciens “saskaņota piemērošana” ir pietiekami elastīgs, lai Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzētā mehānisma piemērošanas jomā varētu iekļaut situācijas, kurās dalībvalsts tiesa traucētu vai varētu traucēt EKL 81. un 82. panta vienādai vai pat faktiskai piemērošanai ( 7 ). Šāda pieeja varētu būt vēl jo atbilstošāka tādēļ, ka Regulas Nr. 1/2003 mērķi ir nodrošināt EKL 81. un 82. panta vienādu un efektīvu piemērošanu ( 8 ), un šo mērķu kontekstā Komisijai, ņemot vērā tai ar Kopienu tiesībām uzticēto pārraudzības uzdevumu ( 9 ), ir svarīga loma.

35. Visbeidzot, tā kā EKL 81. panta interpretācija ir šīs pašas tiesību normas daļa, man ir grūti iedomāties, ka Komisija nevarētu izmantot Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzēto mehānismu tāda iespējamā iemesla dēļ, ka šīs iestādes mērķis ir tikai nodrošināt lēmuma, ar kuru pašu tiek piemērots un interpretēts EKL 81. pants, saskaņotu piemērošanu. Šajā sakarā man šķiet neiespējami izslēgt no Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktā iekļautās atsauces uz EKL 81. un 82. pantu ne vien interpretāciju, ko attiecībā uz šīm tiesību normām sniedz Tiesa, bet arī Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, kuras pamatā ir šīs pašas normas, ja vien, protams, Kopienu tiesa neatzīst šo praksi par prettiesisku.

36. Protams, vēl varētu iebilst, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma mērķis ir nodrošināt tikai EKL 81. un 82. panta, nevis citu Kopienu tiesību normu, piemēram, EKL 83. panta saskaņotu piemērošanu, pamatojoties uz kurām Komisija ieguva pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu.

37. Tomēr ar šādu iebildumu netiktu ievērota naudas sodu “galīgā” būtība, kas uzsvērta EKL 83. panta 2. punkta a) apakšpunktā, proti, šo naudas sodu mērķis ir nodrošināt “[EKL] 81. panta 1. punktā un 82. pantā noteikto aizliegumu ievērošanu”, un tādēļ tie ir līdzekļi, kas piešķirti Komisijai, lai tā spētu īstenot pārraudzības uzdevumu, kas tai uzticēts Kopienu tiesībās ( 10 ).

38. Taču šajos apstākļos būtu vismaz mākslīgi uzskatīt, ka, neraugoties uz naudas sodu ciešo saikni ar EKL 81. un 82. panta piemērošanu, tiesvedība valsts tiesā, kurā rastos jautājums saistībā ar tādu naudas sodu būtību, kas uzlikti ar Komisijas lēmumu, kurš pieņemts, lai nodrošinātu EKL 81. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma ievērošanu, a priori nevarētu būt tāda, kas spēj ietekmēt EKL 81. panta saskaņotu piemērošanu.

39. Tādējādi es nonāku pie Nīderlandes valdības un sabiedrības X BV izvirzītā galvenā iebilduma, proti, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzētā mehānisma izmantošana bija paredzēta tikai tādos gadījumos, kad valsts tiesai ir jāpiemēro EKL 81. vai 82. pants.

40. Es atzīstu, ka šāda argumentācija nav pilnīgi nepamatota, jo nav šaubu, ka ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu izveidoto mehānismu tiešām galvenokārt ir paredzēts izmantot tad, kad valsts tiesām ir jālemj par EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu.

41. Piemēram, ir skaidrs, ka pārejai no EKL 81. un 82. panta ļoti centralizētas piemērošanas, kas pastāvēja saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulu (EEK) Nr. 17 — Pirmā Regula par Līguma 85. un 86. panta (jaunajā redakcijā attiecīgi — EKL 81. un 82. pants) īstenošanu ( 11 ) —, uz Kopienu konkurences normu decentralizētu īstenošanu, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1/2003, ir jāievieš attiecīgi mehānismi, kuri var nodrošināt EKL 81. un 82. panta “efektīvu”, “vienādu” un/vai “saskaņotu” piemērošanu atkarībā no dažādajiem izteicieniem, kas izmantoti Regulā Nr. 1/2003 ( 12 ). Ir arī skaidrs, ka šo mehānismu vidū ir arī tie, kas attiecas uz sadarbību starp dalībvalstu tiesām, no vienas puses, un Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm, no otras puses, un kas paredzēti Regulas Nr. 1/2003 15. pantā.

42. Tomēr es uzskatu, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzēto īpašo sadarbības mehānismu nevar pakļaut tādam priekšnosacījumam, ka lietai, ko izskata dalībvalsts tiesa, jāattiecas uz EKL 81. vai 82. panta piemērošanu, bet, ka to var pilnībā attiecināt uz situāciju, kurā, lai gan iztiesājamā lieta skar valsts tiesību jautājumu, valsts tiesa saistībā ar minēto lietu spriež par jēgu vai nozīmi, kas piemīt kādam Kopienu tiesību jēdzienam vai izteicienam, piemēram, Komisijas uzliktajam naudas sodam, kas cieši saistīts ar EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu.

43. Pirmkārt, jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma formulējumā runa ir tikai par EKL 81. un 82. panta “saskaņotu piemērošanu”. Tādēļ pretēji, no vienas puses, minētās regulas 15. panta 1. punktam, kurš attiecas uz valstu tiesu lūgumiem Komisijai sniegt informāciju vai atzinumus, kad tām jāpieņem lēmums “[tiesas] procesos [EKL] 81. vai 82. panta piemērošanai”, un, no otras puses, tās pašas regulas 15. panta 2. punktam attiecībā uz to spriedumu nosūtīšanu Komisijai, ar ko valstu tiesas “lemj par [EKL] 81. vai 82. panta piemērošanu”, Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšana nav saistīta ar nosacījumu, ka valsts tiesai jāizskata lieta, kurā tai jāspriež par EKL 81. vai 82. panta piemērošanu.

44. Turpinājumā, lai gan Regulas Nr. 1/2003 preambulas divdesmit pirmajā apsvērumā tiešām ir teikts, ka “Komisijai [..] jābūt arī iespējām nodot rakstiskus [..] apsvērumus tiesām, kam uzticēts piemērot [EKL] 81. vai 82. pantu” ( 13 ), šis norādījums pats par sevi neierobežo Komisijai piešķirto iespēju šādus apsvērumus iesniegt arī citos apstākļos, ja vien tiek ievērots pašā Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma tekstā iekļautais nosacījums.

45. Turklāt jāpiebilst, ka iepriekšējā punktā daļēji citētā Regulas Nr. 1/2003 divdesmit pirmā apsvēruma teikuma daļa tikai neprecīzi atspoguļo minētās regulas 15. panta 3. punkta tekstu. No vienas puses, ir jākonstatē, ka šajā minētās regulas teikumā rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, ko Komisija iesniedz valstu tiesās, ir pilnīgi vienāds statuss, lai gan Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas ceturtajā teikumā pēdējie ir pakļauti nosacījumam, ka nepieciešama tiesas iepriekšēja atļauja. No otras puses, šis teikums arī padara vienlīdzīgus apsvērumus, ko iesniegusi Komisija, un apsvērumus, ko iesniegušas dalībvalstu konkurences iestādes, lai gan, kā to atzīst arī Nīderlandes valdība, nosacījums, kas piemērojams pirmajai iestādei (“[ja] vajadzīgs saskaņotai [EKL] 81. panta vai 82. panta piemērošanai”), vismaz formulējuma ziņā atšķiras no nosacījuma, kas attiecas uz otrajām iestādēm, kuras pēc savas iniciatīvas savas valsts tiesām var iesniegt rakstveida apsvērumus “par jautājumiem saistībā ar [EKL] 81. panta vai 82. panta piemērošanu”.

46. Tādēļ no šī divdesmit pirmā apsvēruma teikuma nevar izdarīt tik striktu secinājumu, kādu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma interpretāciju ierosina Nīderlandes valdība.

47. Turklāt, lai gan patiešām pastāv saikne starp jebkura tāda rakstveida un pilna sprieduma nosūtīšanu Komisijai, ar ko valsts tiesa “lemj par [EKL] 81. vai 82. panta piemērošanu”, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 2. punktu un šai iestādei piešķirto iespēju iesniegt valstu tiesām rakstveida apsvērumus saskaņā ar minētās regulas 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu šo saikni nevar pārveidot par priekšnosacījumu minēto apsvērumu iesniegšanai.

48. Ja tā būtu, tad Komisija nekad nevarētu iesniegt rakstveida apsvērumus valstu tiesās, kuras lemj pirmajā instancē, vai gadījumos, kad Regulas Nr. 1/2003 15. panta 2. punktā noteiktais pienākums nav ievērots, bet Komisija ar citu līdzekļu palīdzību ir varējusi uzzināt par spriedumu, par kuru tā uzskata, ka tas varētu ietekmēt EKL 81. vai EKL 82. panta saskaņotu piemērošanu, un kad šī iemesla dēļ ir nepieciešams, lai tā iesniegtu rakstveida apsvērumus, tostarp gadījumos, kad minētās tiesas lemj par EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu.

49. Es no tā secinu, ka Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšanu valstu tiesās nevar saistīt ar papildu vai netiešu nosacījumu, ka valsts tiesas veiktajam izvērtējumam, kas var ietekmēt EKL 81. vai 82. panta saskaņotu piemērošanu, jābūt veiktam saistībā ar lietu, kurā šai tiesai ir jāpiemēro minētie panti.

50. Savos apsvērumos Nīderlandes valdība norāda, ka šāda pieeja radot tiesisko nedrošību, jo Komisijas iespēja valstu tiesās iesniegt rakstveida apsvērumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu kļūtu neierobežota.

51. Šis pārmetums nepārliecina. Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzētā mehānisma izmantošanu ierobežo šajā pašā minētā panta punktā iekļautais nosacījums. Galu galā, kā šajos secinājumos jau esmu norādījis, man šķiet, ka neatkarīgi no attiecīgās lietas būtības izšķirošā nozīme tam, lai Komisija varētu izmantot Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzēto mehānismu, ir valsts tiesas veiktajam novērtējumam, kas attiecas uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu un kas var traucēt to saskaņotu piemērošanu.

52. Manuprāt, konkrētajā gadījumā ir tieši tāda situācija — situācija, kuras dēļ Komisija vēlējās iesniedzējtiesā iesniegt rakstveida apsvērumus.

53. No lietas materiāliem izriet, ka, lai nepiemērotu Nīderlandes 2001. gada Likuma par ienākuma nodokli 3.14. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Arrondissementsrechtbank Haarlem, kas izskatīja nodokļu lietu pirmajā instancē, nosprieda, ka naudas sodi, kas uzlikti ar Komisijas lēmumu par EKL 81. panta piemērošanu, būtībā ir uzskatāmi par “peļņas daļas atņemšanu”, un šī iemesla dēļ minētā tiesa nolēma, ka šie naudas sodi ir vismaz daļēji atskaitāmi no apliekamās peļņas.

54. Taču šāds vērtējums attiecībā uz Komisijas uzlikto naudas sodu būtību ir neapšaubāmi saistīts ar Kopienu tiesībās ietilpstošu jēdzienu, kuram ir cieša saikne ar EKL 81. un/vai 82. panta piemērošanu. Citiem vārdiem sakot, pat ja lieta, ko izskata Arrondissementsrechtbank Haarlem, ir par nodokļu jautājumu, minētās tiesas veiktais novērtējums nepārprotami attiecas uz jautājumu, kam ir cieša saikne ar EKL 81. panta un/vai 82. panta piemērošanu.

55. Kā izriet no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu 2.3. punkta, kā arī no Tiesai iesniegtajiem Komisijas apsvērumiem, Komisija uzskata, ka tieši šis novērtējums attiecībā uz naudas sodiem, kuri uzlikti ar Komisijas lēmumu par EKL 81. panta piemērošanu, traucē minētā panta saskaņotai piemērošanai, ņemot vērā Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru šajā kontekstā uzlikto naudas sodu mērķis ir gan sodīt par prettiesiskām darbībām, gan arī novērst to atkārtošanos ( 14 ). Turklāt, pamatojoties uz minēto judikatūru, Komisija norāda, ka “peļņas daļas atņemšana” nekādā gadījumā nav galvenais mērķis naudas sodiem, ko tā uzliek uzņēmumiem, kuri pārkāpuši Kopienu konkurences noteikumus ( 15 ).

56. Tādējādi tieši pēc Arrondissementsrechtbank Haarlem novērtējuma attiecībā uz Komisijas uzlikto naudas sodu būtību minētā iestāde, no preses un no NMa uzzinājusi par iesniedzējtiesā notiekošo tiesvedību, nolēma, ka EKL 81. panta saskaņotas piemērošanas dēļ ir nepieciešams, lai tā minētajā tiesā iesniegtu rakstveida apsvērumus attiecībā uz tikko minēto Arrondissementsrechtbank Haarlem spriedumā izklāstīto novērtējumu.

57. Šādos apstākļos, manuprāt, tas, ka Komisija šajā lietā uzskata, ka tai ir tiesības iesniegt rakstveida apsvērumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu, nepārsniedz minētajā punktā paredzēto nosacījumu.

58. Pretēji tam, ko apgalvo sabiedrība X BV un Nīderlandes valdība, šāds risinājums, pēc manām domām, nedeformē Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzēto mehānismu un arī neiejaucas dalībvalstu procesuālajā autonomijā.

59. Attiecībā uz pirmo aspektu es atgādinu, ka sabiedrība X BV apgalvo, ka Komisijai, lai gan tai nav pamata lietas dalībnieka statusa, esot pašai savas intereses attiecībā uz to, lai minētā lieta tiktu izlemta tā, ka no apliekamās peļņas tiktu liegts atskaitīt naudas sodus, ko šī iestāde uzlikusi par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, taču tas pārsniedzot to, kas šai iestādei piešķirts saistībā ar tās “amicus curiae” lomu, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktā.

60. Papildus tam, ka Regulā Nr. 1/2003 netiek izmantots izteiciens “amicus curiae” un a fortiori šāds statuss netiek definēts ( 16 ), šāda argumentācija man ir jānoraida divu galveno iemeslu dēļ.

61. Pirmkārt, kā jau esmu vairākkārt norādījis šajos secinājumos, vienīgais nosacījums, kas Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzēts attiecībā uz to, ka Komisija izmanto savas tiesības valstu tiesās iesniegt rakstveida apsvērumus, ir iespējamība, ka var tikt traucēta EKL 81. vai EKL 82. panta saskaņota piemērošana. Tādējādi šis noteikums neaizliedz, ka papildus šī imperatīvā nosacījuma ievērošanai Komisijai varētu būt arī lielākas vai mazākas un/vai vairāk vai mazāk skaidri izteiktas tiešas intereses attiecībā uz to, lai lieta, kurā tā paredzējusi iesniegt rakstveida apsvērumus, tiktu izlemta kādā konkrētā veidā. Turklāt, ievērojot Komisijas īpašo uzdevumu uzraudzīt Kopienu tiesību un it īpaši Kopienu konkurences normu ievērošanu, būtu ļoti grūti vai pat neiespējami praksē noteikt atšķirību starp to, kas attiecas uz Kopienu publiskajām interesēm, un to, kas attiecas uz Komisijas pašas interesēm, ja pieņem, ka tādas intereses pastāv. Piemēram, konkrētajā gadījumā es pilnībā saprotu, ka pastāv vispārējas intereses attiecībā uz to, lai Komisijas pieņemtajam lēmumam, ar kuru tiek uzlikts naudas sods uzņēmumiem, kas pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, būtu saskaņotas, vienādas un lietderīgas sekas visā Kopienā.

62. Realitātē, manuprāt, būtu veltīgi Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzētā mehānisma darbības jomu mēģināt norobežot atkarībā no vairāk vai mazāk tiešām un atklātām interesēm, ko, iespējams, varētu īstenot Komisija, lai gan šajā tekstā paredzētais vienīgais nosacījums ir izpildīts.

63. Otrkārt, nedrīkst aizmirst, ka rakstveida apsvērumi, ko Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešo teikumu iesniegusi valsts tiesai, šai tiesai nav saistoši — kā tas turklāt ir arī nepārprotami norādīts paskaidrojuma rakstā 2004. gada 30. jūnija likumam par Mededingingswet grozījumiem, kurš ir piemērojams šajā lietā —, ka Komisija neiegūst pamata lietas dalībnieka statusu un netiek arī tam pielīdzināta, kā tiesas sēdē atzina arī pati sabiedrība X BV ( 17 ), un ka šo apsvērumu iesniegšana cita starpā neskar procesuālās tiesības, kas atzītas pamata lietas dalībniekiem ( 18 ).

64. Tādēļ nevar nekādi uzskatīt, ka, iesniedzot rakstveida apsvērumus iesniedzējtiesā, Komisija būtu pārsniegusi robežas, kas noteiktas tās tiesībām iesniegt šādus apsvērumus, proti, Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punktā paredzētās robežas, vai neievērotu šajā tiesību normā, kā arī valsts procesuālajās tiesību normās paredzēto procesuālo kārtību.

65. Saistībā ar šo procesuālo piezīmi man ir jāaplūko un arī jānoraida otrais iebildums, kas minēts šo secinājumu 58. punktā un ko formulējusi Nīderlandes valdība, un kas attiecas uz iejaukšanos dalībvalstu procesuālajā autonomijā. Papildus tam, kas jau teikts iepriekšējā punktā, pietiek piebilst, ka šāda iejaukšanās nevar pastāvēt, jo, kā tas ir šajā lietā, Komisijas rīcība ietilpst Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešā teikuma piemērošanas jomā.

66. Visbeidzot, šajos secinājumos ierosinātā pieeja jebkurā gadījumā attiecas tikai un vienīgi uz Komisijas iespēju iesniegt rakstveida apsvērumus iesniedzējtiesai. Šī pieeja, protams, neskar minētās tiesas rīcības brīvību un tiesības saskaņā ar EKL 234. pantu uzdot Tiesai jautājumu par lietas būtību, proti, vai Kopienu tiesības aizliedz to, ka dalībvalsts, tostarp tās tiesas, nodokļu maksātājam piešķir iespēju no savas apliekamās peļņas atskaitīt naudas sodu, kas uzlikts ar Komisijas pieņemto lēmumu, piemērojot EKL 81. pantu ( 19 ).

67. Visu šo apsvērumu dēļ es uzskatu, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešais teikums attiecas uz situāciju — kā tā, ko izskata pamata prāvā —, kurā Komisija vēlas iesniegt rakstveida apsvērumus valsts tiesā, kura izskata lietu par to, vai no apliekamās peļņas var atskaitīt naudas sodu, kas uzlikts ar Komisijas lēmumu, kas pieņemts, piemērojot EKL 81. pantu.

VI — Secinājumi

68. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Gerechtshof te Amsterdam uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešais teikums attiecas uz tādu situāciju kā pamata lietā, kurā Komisija vēlas iesniegt rakstveida apsvērumus valsts tiesā, kura izskata lietu par to, vai no apliekamās peļņas var atskaitīt naudas sodu, kas uzlikts ar Komisijas lēmumu, kurš pieņemts, piemērojot EKL 81. pantu.

( 1 ) Oriģinālvaloda — franču.

( 2 ) OV 2003, L 1, 1. lpp.

( 3 ) Komisijas 2002. gada 27. novembra Lēmums par EK līguma 81. panta procedūras piemērošanu attiecībā uz BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA un Gyproc Benelux NV (Lieta COMP/E-1/37.152 — Ģipša plāksnes) (OV L 166, 8. lpp.).

( 4 ) Attiecīgi Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T-50/03 Saint Gobain Gyproc Belgium/Komisija (Krājumā nav publicēts), spriedums lietā T-52/03 Knauf Gips/Komisija (Krājumā nav publicēts), spriedums lietā T-53/03 BPB/Komisija (Krājums,I-1333. lpp.) un spriedums lietā T-54/03 Lafarge/Komisija (Krājumā nav publicēts). Jāpiebilst, ka par abiem spriedumiem lietā T-52/03 un lietā T-54/03 ir iesniegtas apelācijas sūdzības Tiesā, kuras vēl nav izskatītas un ir reģistrētas, attiecīgi ar numuru C-407/08 P Knauf Gips/Komisija un C-413/08 P Lafarge/Komisija.

( 5 ) OV 2004, C 101, 54. lpp.

( 6 ) Lai gan tiesību teorētiķi nav vienisprātis par jēdziena “saskaņotība” definīciju, tie kopumā uzskata, ka šis jēdziens tēlainā veidā būtībā apzīmē kādas juridiskās sistēmas sastāvdaļas, kurām, tās aplūkojot kopumā, ir jēga (šajā sakarā it īpaši skat. MacCormick, N., Coherence in Legal Justification, no: Peczenik, A. (red.), Theory of Legal Science, Reidela, 1984, 235. lpp.). Tie arī vispārēji nošķir sistemātisku vietēju saskaņotību un sistemātisku vispārēju saskaņotību, no kurām pirmā nozīmē situāciju, kurā tikai starp dažām kādas juridiskās sistēmas jomām pastāv saskaņotība, bet otrā — situāciju, kurā visas attiecīgās sistēmas jomas viena otrai atbilst loģiskā un saprotamā veidā: šajā sakarā skat. Amaya Navarro, A., An Inquiry into the Nature of Coherence and its Role in Legal Argument, Doctoral Thesis, European University Institute, Florence, 2006, 35.–37. punkts, kā arī Bertea, S., Looking for Coherence within the European Community, European Law Journal, Nr. 2, 2005, 157. lpp.

( 7 ) Nevēloties uzsākt diskusiju par pamata lietas būtību, nedz arī vēloties paust noteiktu nostāju attiecībā uz tajā izvirzītajām problēmām, jānorāda, ka šķiet, ka saiknes starp EKL 81. un 82. panta saskaņotu piemērošanu un efektīvu piemērošanu konkrētajā kontekstā, kas saistīts ar iespējām atskaitīt naudas sodus, ir vismaz netieši aplūkotas Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumā lietā T-10/89 Hoechst AG/Komisija (Recueil, II-629. lpp., 368. un 369. punkts), kurā Pirmās instances tiesa noraidīja iespēju, ka Komisija, nosakot summu naudas sodam, ko tā uzlikusi par EKL 81. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma pārkāpumu, varētu pamatoties uz pieņēmumu, ka šo naudas sodu varētu atskaitīt no apliekamās peļņas, jo šādā gadījumā “daļa no naudas soda būtu jāsedz valstij, kurā attiecīgajam uzņēmumam jāmaksā nodokļi”, samazinot uzņēmuma ar nodokli apliekamo ieņēmumu bāzi. Man šķiet, ka, uzsverot apstākli, ka Komisija “nebūtu varējusi pamatoties uz šādu pieņēmumu”, Pirmās instances tiesa vēlējās norādīt, ka šāds gadījums būtu pretrunā to uzņēmumu atbildības režīmam, kuri rīkojas, pārkāpjot EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, un padarītu neefektīvu gan minēto aizliegumu, gan naudas sodu, kuri tiek piemēroti, lai panāktu šī aizlieguma ievērošanu, atturošo iedarbību.

( 8 ) Skat. it īpaši Regulas Nr. 1/2003 1. un 34. apsvērumu.

( 9 ) 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija (Recueil, 1825. lpp., 105. punkts) un spriedums lietā C-76/06 P Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (Krājums, I-4405. lpp., 22. punkts).

( 10 ) Iepriekš minētie spriedumi lietā Musique Diffusion française u.c./Komisija, 105. punkts, un lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 22. punkts.

( 11 ) OV 1962, 13, 204. lpp. Regula pēdējo reizi grozīta ar Padomes 1999. gada 10. jūnija Regulu (EK) Nr. 1216/1999 (OV L 148, 5. lpp.).

( 12 ) Regulas Nr. 1/2003 franču valodas versijā termins “effectif[ve]” ir izmantots 5. un 8. apsvērumā, bet apstākļa vārda formā — minētās regulas 35. panta 1. punktā; termins “efficace” ir izmantots 6. un 34. apsvērumā; termins “uniforme” ir izmantots 22. apsvērumā, kā arī Regulas Nr. 1/2003 16. panta virsrakstā; termins “cohérent(e)” ir izmantots Regulas Nr. 1/2003 14., 17., 19. un 21. apsvērumā, kā arī 15. panta 3. punktā. Kā jau norādīju šo secinājumu 33. punktā, šīs atšķirības nav katrā ziņā novērojamas visās Regulas Nr. 1/2003 dažādo valodu versijās.

( 13 ) Izcēlums mans.

( 14 ) Skat. 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija (Recueil, 661. lpp., 173. punkts), spriedumu lietā C-308/04 P SGL Carbon/Komisija (Krājums, I-5977. lpp., 37. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 22. punkts.

( 15 ) Nepaužot galīgu nostāju attiecībā uz šo jautājumu, jānorāda, ka Komisijas teikto varētu apstiprināt novērtējums, kas veikts 2005. gada 28. jūnija spriedumā apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija (Krājums, I-5425. lpp., 292.–294. punkts), proti, ka peļņa, ko uzņēmumi varēja gūt savas pret konkurenci vērstās darbības dēļ, vismaz netieši ir viens no apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpuma smaguma novērtējumu, un ka šī apstākļa ņemšana vērā var nodrošināt naudas soda preventīvo raksturu.

( 16 ) Praksē šādu statusu ir grūti nošķirt, it īpaši no iestāšanās lietā: skat. De Schutter, O., “Le tiers à l’instance devant la Cour de justice de l’Union européenne”, no: Ruiz Fabri, H. un Sorel, J.-M., Le tiers à l’instance, Pedone, Parīze, 2005.

( 17 ) Šajā sakarā jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta otrajā daļā Komisijai lietas izskatīšanai nepieciešamos dokumentus ir atļauts pieprasīt tikai tādēļ, lai tā varētu sagatavot savus apsvērumus.

( 18 ) Šajā sakarā skat. Regulas Nr. 1/2003 divdesmit pirmo apsvērumu, kā arī — attiecībā uz pamata prāvu — Mededingingswet 89.h panta 3. punktu.

( 19 ) Šajā sakarā jānorāda, ka Nīderlandes valdība ir vienisprātis ar Komisiju par to, ka Nīderlandes 2001. gada Likums par ienākuma nodokli neļauj no apliekamās peļņas atskaitīt naudas sodus, ko Komisija uzlikusi par EKL 81. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma pārkāpumu.