ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hāgas 2007. gada 23. novembra Protokola par uzturēšanas saistībām piemērojamiem tiesību aktiem, kas Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes Lēmumu 2009/941/EK (2009. gada 30. novembris), 4. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tādas situācijas kā pamatlietā, kurā maksājamie uzturlīdzekļi ir noteikti ar galīgā spēkā stājušos lēmumu, pamatojoties uz kreditora prasību un atbilstoši šī 4. panta 3. punktam saskaņā ar tiesas valsts tiesību aktiem, kas noteikti atbilstoši šai tiesību normai, neizriet, ka šie tiesību akti regulē vēlāku prasību, kuru parādnieks ir cēlis savas pastāvīgās dzīvesvietas tiesā pret kreditoru, lai samazinātu šo uzturlīdzekļu apmēru.

Hāgas protokols, paredzot, ka primāri var tikt piemēroti tiesas valsts tiesību akti, nevis kreditora pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesību akti, piešķir šim kreditoram iespēju netieši izvēlēties pirmos no šiem tiesību aktiem, jo šī izvēle izriet no tā, ka kreditors ir cēlis savu prasību tās valsts kompetentajā iestādē, kurā ir parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta. Šīs iespējas mērķis ir aizsargāt kreditoru, kas tiek uzskatīts par vājāko pusi attiecībās ar parādnieku, de facto atļaujot viņam veikt savai prasībai piemērojamo tiesību aktu izvēli. Šādos apstākļos, kad tiesvedība, kurā ietilpst šī prasība, ir pabeigta ar likumīgā spēkā stājušos lēmumu, ir jāuzskata, ka no Hāgas protokola 4. panta 3. punkta neizriet, ka šīs izvēles sekas būtu jāattiecina uz jaunu tiesvedību, kuru uzsācis nevis kreditors, bet parādnieks. Turklāt, runājot par noteikumu, kas veido atkāpi no Hāgas protokola 3. pantā izklāstītā noteikuma – tas ir jāinterpretē šauri, nepārsniedzot tajā tieši paredzēto gadījumu.

Šos apsvērumus apstiprina Andrea Bonomi sagatavotais paskaidrojošais ziņojums par Hāgas protokolu (teksts pieņemts divdesmit pirmajā Hāgas Starptautisko privāttiesību konferencē). Proti, kā A. Bonomi norādījis šī ziņojuma 67. punktā, paredzētā atkāpe no principa par piesaisti kreditora pastāvīgās dzīvesvietas tiesību aktiem var būt pamatota, ja kreditors pats izlemj uzsākt tiesvedību parādnieka pastāvīgās dzīvesvietas valstī, turpretī tas šķiet lieki, ja tiesvedība šajā valstī ir uzsākta pēc parādnieka iniciatīvas, tostarp, lai grozītu lēmumu par uzturēšanas saistībām. Šo analīzi apstiprina arī šī 4. panta 3. punkta salīdzinājums ar Hāgas protokola normām, kuras atļauj pusēm, kopīgi vienojoties, izvēlēties uzturēšanas saistībām piemērojamos tiesību aktus, proti, šī protokola 7. un 8. pantu.

Attiecīgi ir jāuzskata, ka Hāgas protokola 4. panta 3. punktā ir paredzēta vienīgi situācija, kurā kreditors netieši izvēlas tiesas valsts tiesību aktus tādā tiesvedībā, kuru tas ir uzsācis parādnieka pastāvīgās dzīvesvietas valsts kompetentajā iestādē, un tas neattiecas uz vēlāku tiesvedību, kas uzsākta pēc tam, kad sākotnējā tiesvedībā pieņemtais lēmums ir stājies likumīgā spēkā.

(skat.31.–36, 42., 46. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/5/EK (1999. gada 9. marts) par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo atzīšanu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 596/2009 (2009. gada 18. jūnijs), 12. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka radioiekārtas izgatavotājam, ja tas izmanto minētās direktīvas III pielikuma otrajā daļā paredzēto procedūru un piemēro saskaņotos standartus, lai noteiktu šajā daļā minētos testu kompleksus, nav jāvēršas šīs pašas direktīvas 11. panta 1. punktā norādītajā pilnvarotajā iestādē un tātad tam CE marķējumam nav jāpievieno šīs iestādes identifikācijas numurs.

Tādējādi no Direktīvas 1999/5 III pielikuma formulējuma izriet, ka iekārtas atbilstību pamatprasībām, kuras saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punktu ir tās, kas ir norādītas minētās direktīvas 3. pantā, var pierādīt pats izgatavotājs, ja tas ir veicis visus svarīgos radio testa kompleksus, kas noteikti saskaņotajos standartos. Līdz ar to, vienīgi saskaņā ar šī pielikuma tekstu šī novērtēšanas procedūra neprasa jebkurā gadījumā pilnvarotās iestādes iesaistīšanos nedz svarīgo radio testu kompleksu izvēlē, nedz arī lai veiktu minētos testu kompleksus. No tā izriet – ja izgatavotājs atbilstības novērtēšanas procedūras, kas minēta Direktīvas 1999/5 III pielikumā, piemērošanas gadījumā ir izmantojis saskaņotos standartus, minētās Direktīvas 1999/5 12. panta 1. punkta otrās daļas formulējums, lasot to kopsakarā ar tās III pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neprasa, lai tiktu iesaistīta pilnvarotā iestāde un līdz ar to – lai CE marķējuma uzlikšanai uz radioiekārtas papildus tiktu uzlikts šādas iestādes identifikācijas numurs.

Turklāt Direktīvas 1999/5 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ja ierīce atbilst šīs direktīvas 2. panta h) punktā definētajiem “saskaņotajiem standartiem”, kas ir “tehniskās specifikācijas, kuras [..] pieņēmusi atzīta standartizēšanas iestāde, lai izveidotu Eiropas līmeņa prasības, atbilstība kurām nav obligāta”, no tā izriet arī prezumpcija par atbilstību pamatprasībām. Līdz ar to šādā situācijā pilnvarotās iestādes iesaistīšanās nav nepieciešama, lai nodrošinātu, ka minētās iekārtas nerada tādu risku veselībai, no kura ir iespējams izvairīties, un tātad tā nav nepieciešama lietotāja veselības un drošības aizsardzībai.

(skat. 34., 35., 39., 44. un 47. punktu, kā arī un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑39/17

Lubrizol France SAS

pret

Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Preču brīva aprite – LESD 28. un 30. pants – Maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību – LESD 110. pants – Iekšējie nodokļi – Uzņēmumu solidārās sociālās apdrošināšanas iemaksa – Nodokļi – Aprēķina bāze – Uzņēmumu kopējais gada apgrozījums – Direktīva 2006/112/EK – 17. pants – Preces pārvietošana uz citu dalībvalsti – Pārvietotās preces vērtība – Iekļaušana kopējā gada apgrozījumā

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 14. jūnija spriedums

Preču brīva aprite – Muitas nodokļi – Maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Iekšējie nodokļi – Uzņēmumu solidārās sociālās apdrošināšanas iemaksa – Minēto iemaksu bāzes aprēķināšana – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikts, ka uz citu dalībvalsti pārvietotu preču atsauces vērtība tiek ņemta vērā tikai pēc šo preču pārdošanas – No attiecīgās dalībvalsts uz citu Savienības dalībvalsti pārvietotu preču atsauces vērtības ņemšana vērā no pārvietošanas brīža – Pieļaujamība – Nosacījumi

(LESD 28. un 30. pants)

No iepriekš izklāstītā izriet, ka LESD 28. un 30. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikts, ka iemaksu, ko iekasē no uzņēmumu gada apgrozījuma, – ar nosacījumu, ka tas sasniedz vai pārsniedz noteiktu summu, – aprēķina bāzi nosaka, ņemot vērā to preču atsauces vērtību, kuras sava uzņēmuma vajadzībām nodokļa maksātājs ir pārvietojis pats vai tas ir veikts viņa vārdā no šīs dalībvalsts uz citu Savienības dalībvalsti, un šī vērtība tiek ņemta vērā no pārvietošanas brīža, lai gan situācijā, kad sava uzņēmuma vajadzībām nodokļa maksātājs tās pašas preces pārvieto attiecīgās dalībvalsts teritorijā pats vai tas tiek veikts viņa vārdā, šo preču vērtība minētajā aprēķina bāzē tiek ņemta vērā, tikai tās vēlāk pārdodot, ar nosacījumu, ka:

– pirmkārt, šo preču vērtība, tās vēlāk pārdodot šajā dalībvalstī, netiek no jauna ņemta vērā minētajā aprēķina bāzē;

– otrkārt, minētā aprēķina bāze tiek samazināta atbilstoši šo preču vērtībai gadījumā, ja šīs preces citā dalībvalstī netiek paredzētas pārdošanai vai arī, nepārdodot citā dalībvalstī, tās tiek nogādātas atpakaļ izcelsmes dalībvalstī, un

– treškārt, ar ieguvumiem no minēto iemaksu izlietojuma netiek pilnībā kompensēts apgrūtinājums vietējam ražojumam, kas tiek tirgots vietējā tirgū brīdī, kad to laiž tirdzniecībā; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(skat. 51. punktu un rezolutīvo daļu)
65

Otrkārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, konkrētāk, to, ka it īpaši pārsūdzētā sprieduma 86. punktā tā esot nepareizi interpretējusi LESD 174. pantu, lasot to kopsakarā ar LESD 4. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 85.–89. punktā Vispārējā tiesa būtībā izvērtēja jautājumu, vai tādi reģioni kā strīdīgajā ierosinātajā EPI aplūkotie, proti, nacionālo minoritāšu reģioni, ņemot vērā to īpašības, ir uzskatāmi par reģioniem LESD 174. panta izpratnē un tādējādi uz tiem var attiekties pasākumi, kas saskaņā ar šo tiesību normu ir veikti Savienības kohēzijas politikas ietvaros.
86

Tā kā šī tiesību norma ir atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa, tā ir jāinterpretē šauri. Līdz ar to tā nevar tikt interpretēta tādējādi, ka jebkuri nodokļu tiesību akti, kuros ir paredzēta nodokļu maksātāju nošķiršana atkarībā no vietas, kuras rezidenti tie ir, vai valsts, kurā tie iegulda savu kapitālu, automātiski ir saderīgi ar LESD. Pašu LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto ierobežo LESD 65. panta 3. punkts, kurā ir noteikts, ka šī panta 1. punktā minētās valsts tiesību normas“nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 63. pants” (spriedums, 2014. gada 10. aprīlis, Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, 55. un 56. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
20

Šajā ziņā jāatgādina, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir beznosacījuma un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā vai nu noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās, vai arī ja tā to ir transponējusi nepareizi (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, ja personas var atsaukties uz direktīvu attiecībā pret valsti, tās to var darīt neatkarīgi no tā, kādā statusā tā rīkojas – kā darba devējs vai kā valsts iestāde. Abos gadījumos ir jāizvairās no tā, ka valsts varētu gūt priekšrocības no Savienības tiesību neievērošanas (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
33

Saskaņā ar Tiesas rīcībā esošo informāciju – un iesniedzējtiesai tiek atgādināts to pārbaudīt –, kamēr saimnieciskās darbības subjekti zvejas iespējas gūst, vienkārši informējot kompetentās iestādes par savu vēsturisko nozvejas līmeni, saimnieciskās darbības subjektiem bez šādas vēstures tiek piešķirtas tikai atlikušās zvejas iespējas atkarībā no Lietuvas Republikai piešķirtajām kvotām pēc tam, kad sadale ir veikta atbilstoši vēsturiskajai daļai. Tālab šāds sadales veids, no vienas puses, var apdraudēt saimnieciskās darbības subjektu bez vēstures darījumdarbības brīvību, ierobežojot viņu tiesības darboties konkrētajā tirgū, un, no otras puses, radīt nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi pret dažādiem saimnieciskās darbības subjektu veidiem.
114

Atbilstoši šā paša reglamenta 141. panta 1. punktam pusei, kas atsakās no prasības, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja pretējā puse to ir prasījusi apsvērumos par atteikšanos no prasības. Tomēr no šā panta 2. punkta izriet, ka pēc tās puses pieteikuma, kura atsakās no prasības, tiesāšanās izdevumus var piespriest pretējai pusei, ja to pamato šīs pretējās puses rīcība.
50

Ar sava otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzību iesniedzējs vispirms apgalvo, ka, pārsūdzēto spriedumu 31.–33. punktā novērtēdama konfliktējošo preču zīmju līdzību, šajā ziņā neveicot minēto preču zīmju tādu salīdzinājumu, kura ietvaros katra no tām tiktu aplūkota kopumā, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Viņš apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini veikusi prasīto salīdzinājumu ar agrāko preču zīmi, ņemot vērā tikai vienu no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes sastāvdaļām. Viņš norāda, ka, ja Vispārējā tiesa būtu veikusi konfliktējošo preču zīmju nepieciešamo salīdzinājumu vizuālajā, fonētiskajā un konceptuālajā aspektā, tā no šī salīdzinājuma būtu secinājusi, ka tām nav nekādas līdzības. Viņā uzskata, ka elementam “estate” reģistrācijai pieteiktajās preču zīmēs esot svarīga vieta, jo tas ietver sešus burtus, un tātad tas esot garāks par elementu “kenzo”, kuru veido pieci burti. Elements “estate” arī būtiski palielinot minētās preču zīmes garumu, skatoties no vizuālā un fonētiskā viedokļa, un radot būtiskas atšķirības starp konfliktējošajām preču zīmēm, kuras izpaužoties gan kā to skanējums, gan arī saistībā ar to ritmu.
37

No tā izriet, ka šajā tiesību normā uzskaitītās darbības ir norādītas kā alternatīvas, kur katra no tām atsevišķi ir apdrošināšanas starpniecība. Kā atzīst iesniedzējtiesa un visas ieinteresētās personas, kuras minētas Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā un kuras šai sakarā savu viedokli izteica rakstveida apsvērumos, uz priekšdarbu veikšanu apdrošināšanas līgumu noslēgšanai attiecas “apdrošināšanas starpniecības” jēdziens neatkarīgi no tā, vai to rezultātā šādi līgumi tiek vai netiek noslēgti.
94

Turklāt vispārīgāk no Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalstu tiesām, pārbaudot izraidīšanas rīkojuma pret citas dalībvalsts pilsoni tiesiskumu, ir jāņem vērā faktiskie apstākļi, kuri iestājušies pēc kompetento iestāžu pēdējā pieņemtā lēmuma un kuri var liecināt, ka ir zudis vai ievērojami mazinājies attiecīgās personas uzvedības radītais sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apdraudējums. Tā it īpaši ir gadījumos, kad, pirmkārt, no lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas dienas, otrkārt, līdz dienai, kad kompetentā tiesa šo lēmumu izvērtē, ir pagājis ilgs laiks (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2004. gada 29. aprīlis, Orfanopoulos un Oliveri, C‑482/01 un C‑493/01, EU:C:2004:262, 82. punkts, kā arī 2011. gada 8. decembris, Ziebell, C‑371/08, EU:C:2011:809, 84. punkts).
“1)

Vai Savienības tiesības to pašreizējā attīstības stadijā, it īpaši Savienības vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips, vispārējais diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips LES 6. panta 3. punkta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta izpratnē, ar LESD 45. pantā paredzēto darba ņēmēju brīvu pārvietošanos saistītais diskriminācijas aizliegums un Direktīva 2000/78, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, kurš tiek aplūkots pamatlietā, ar kuru Tiesas 2015. gada 28. janvāra spriedumā ÖBB Personenverkehr (C‑417/13, EU:C:2015:38) konstatētās diskriminācijas vecuma dēļ (proti, [ÖBB] darbinieku līdz 18 gadu vecuma sasniegšanai pabeigto nodarbinātības laikposmu pirms dienesta attiecību uzsākšanas neņemšana vērā) izbeigšanas nolūkā attiecībā uz nelielu daļu saskaņā ar agrāko tiesisko regulējumu diskriminēto ÖBB darbinieku gan tiek ņemti vērā līdz 18 gadu vecuma sasniegšanai pabeigtie nodarbinātības laikposmi pirms dienesta attiecību uzsākšanas (taču tikai tie, kas ir faktiski nostrādāti ÖBB un tai pielīdzināmos publiskos ar dzelzceļa infrastruktūru un tai pielīdzināmos publiskos ar dzelzceļa infrastruktūru saistītos un/vai dzelzceļa satiksmes uzņēmumos Savienībā, EEZ un valstīs, kuras ar Savienību saista asociācijas un/vai brīvas pārvietošanās nolīgumi), tomēr attiecībā uz lielāko daļu sākotnēji diskriminēto ÖBB darbinieku līdz 18 gadu vecuma sasniegšanai pabeigtie nodarbinātības laikposmi pirms dienesta attiecību uzsākšanas vērā ņemti netiek, it īpaši bez ievērības atstājot tos nodarbinātības laikposmus pirms dienesta attiecību uzsākšanas, kas attiecīgajiem ÖBB darbiniekiem sniedz prasmi labāk veikt savu darbu, piemēram, pirms dienesta attiecību uzsākšanas pabeigti nodarbinātības laikposmi privātos un citos publiskos satiksmes uzņēmumos un/vai ar infrastruktūru saistītos uzņēmumos, kuri nodarbojas ar atbildētājas [ÖBB] izmantotās infrastruktūras (ritošais sastāvs, sliežu ceļu būvniecība, līniju izbūve, elektriskas un elektroniskas ietaises, centralizācijas posteņi, staciju būvniecība u.tml.) izveidi, izplatīšanu un apkalpošanu, vai tiem [pielīdzināmos] uzņēmumos, un līdz ar to faktiski tiek nostiprināta nevienlīdzīga attieksme vecuma dēļ pret lielāko daļu ÖBB darbinieku, uz kuriem attiecas agrākais diskriminējošais tiesiskais regulējums?
28

Ar 2012. gada 3. aprīļa lēmumu šis nodokļu birojs daļēji apmierināja šo pieteikumu, liekot atmaksāt PVN 1536622,92 EUR apmērā, kas atbilst preču piegādēm, kuras veiktas 2007.–2010. gadā. Nodokļu birojs savukārt to noraidīja, ciktāl tas attiecās uz laikposmu no 2004. līdz 2006. gadam, jo bija beidzies Slovākijas tiesībās paredzētais piecu gadu noilguma termiņš. Nodokļu birojs šajā ziņā uzskatīja, ka tiesības uz PVN atmaksu bija radušās preču piegādes dienā, proti, kad PVN bija kļuvis iekasējams, līdz ar to Volkswagen atmaksas tiesības par laikposmu no 2004. līdz 2006. gadam bija beigušās atmaksas pieteikuma iesniegšanas dienā. Slovākijas Republikas Finanšu direkcija kā apelācijas instances iestāde šo lēmumu apstiprināja.
35

Šajā saistībā ir jānorāda, ka Lietuvas valdības argumenti ir balstīti uz Lietuvas tiesību aktu lasījumu, kurš atšķiras no iesniedzējtiesas izklāstītā. Proti, no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka attiecīgajiem nokavējuma procentiem pamatlietā būtu soda raksturs. Turklāt, kā norādīts šā sprieduma 19. punktā, iesniedzējtiesa nolēma, ka datums, no kura sāk skaitīt šos procentus, ir jānosaka, piemērojot Nodokļu administrēšanas likuma 87. panta 7. punkta 1. apakšpunktu, kurā ir noteikts 30 dienu termiņš no pieteikuma par pārmaksātā nodokļa atmaksāšanu saņemšanas datuma, nevis no lēmuma par šo pieteikumu datuma. Tikai iesniedzējtiesa var interpretēt valsts tiesību aktus, un Tiesai uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, pamatojoties uz iesniedzējtiesas veiktu šo tiesību aktu interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 12. maijs, Enel Maritsa Iztok 3, C‑107/10, EU:C:2011:298, 38. punkts).
22

No minētajiem punktiem izriet, ka, lai gan Komisija atsaucās uz 2009. gada pasākumiem, it īpaši šī lēmuma 88. un 98. punktā, tā tomēr izvērtēja attiecīgo pasākumu ekonomisko racionalitāti, neņemot vērā iespējamās izmaksas, kuras šo pasākumu neesamības gadījumā būtu jāsedz Dānijas valstij to risku dēļ, kas tai izrietēja no 2009. gada pasākumiem.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Kubota (UK) Ltd un EP Barrus Ltd, no vienas puses, un Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienests), no otras puses, jautājumā par preču pārvadāšanai paredzētu transportlīdzekļu, ko šīs sabiedrības importē Eiropas Savienībā, tarifa klasifikāciju.
30

Otrkārt, ir svarīgi atgādināt, ka Direktīvas 2008/95 7. pants, kurš ir vispārīgi formulēts, pilnībā reglamentē preču zīmes tiesību izsmelšanu saistībā ar precēm, kas laistas tirdzniecībā Savienībā, un, tā kā Savienības direktīvās ir paredzēta to pasākumu saskaņošana, kuri ir nepieciešami, lai nodrošinātu LESD 36. pantā paredzēto interešu aizsardzību, visi ar to saistītie valsts pasākumi ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs direktīvas tiesību normas, nevis LESD 34.–36. pantu. Tomēr šī direktīva, gluži kā visi atvasināto Savienības tiesību akti, ir jāinterpretē no LESD noteikumu, kas attiecas uz preču brīvu apriti, it īpaši no LESD 36. panta, skatpunkta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1996. gada 11. jūlijs, Bristol-Myers Squibb u.c., C‑427/93, C‑429/93 un C‑436/93, EU:C:1996:282, 25.–27. punkts un tajos minētā judikatūra, kā arī 1997. gada 20. marts, Phytheron International, C‑352/95, EU:C:1997:170, 17. un 18. punkts).
36

Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai, pareizi interpretējot LESD 101. pantu, licences līguma puses var tikt uzskatītas par konkurentiem, ja uzņēmums licences turētājs darbojas attiecīgajā konkrētajā tirgū tikai uz šā līguma pamata? Vai un, ja tā, tad kādā mērā tādā situācijā iespējamajiem licences piešķīrēja konkurences ierobežojumiem attiecībā pret licences turētāju, lai gan licences līgumā tie nav konkrēti paredzēti, nav piemērojams LESD 101. panta 1. punkts, un vai un cik lielā mērā tie katrā ziņā ietilpst LESD 101. panta 3. punktā paredzētā likumīgā izņēmuma piemērošanas jomā? 2) Vai LESD 101. pants ļauj valsts konkurences aizsardzības iestādei noteikt konkrēto tirgu neatkarīgi no tā, kas noteikts kompetento zāļu regulatīvo iestāžu (AIFA un EZA) izdoto zāļu TA saturā, vai arī, gluži pretēji, attiecībā uz zālēm, kurām ir atļauja, par konkrēto tirgu no juridiskā viedokļa LESD 101. panta izpratnē ir jāuzskata tas, ko galvenokārt ir noteikusi un formulējusi attiecīgā regulatīvā iestāde, kas ir saistoši arī valsts konkurences aizsardzības iestādei? 3) Vai, ievērojot Direktīvā [2001/83] un it īpaši tās 5. pantā ietvertos noteikumus par zāļu [TA], LESD 101. pants ļauj saistībā ar vienām un tām pašām terapeitiskajām indikācijām uzskatīt par aizstājamām un tātad iekļaut tajā pašā konkrētajā tirgū zāles, kas tiek lietotas ārpus TA, un zāles, kam ir TA [un kas tiek lietotas atbilstīgi tai]? 4) Vai saskaņā ar LESD 101. pantu, lai noteiktu konkrēto tirgu, ir būtiski noskaidrot ne tikai zāļu konkrēto savstarpējo aizstājamību no pieprasījuma viedokļa, bet arī, vai šīs zāles ir vai nav piedāvātas tirgū atbilstoši zāļu tirdzniecības tiesiskajam regulējumam? 5) Vai par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ tomēr var uzskatīt tādu saskaņotu darbību, kuras mērķis ir norādīt uz mazāku vienu zāļu drošību vai efektivitāti, ja šāda mazāka efektivitāte vai drošība, lai arī to nepamato drošas zinātniskās atziņas, tomēr, ievērojot pieejamās zinātniskās atziņas faktu norises laikā, nevar tikt arī neatgriezeniski izslēgtas?”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Peter Valach, Alena Valachová, SC Europa ZV II a.s., SC Europa LV a.s., VAV Parking a.s., SC Europa BB a.s. un Byty A s.r.o., no vienas puses, un Waldviertler Sparkasse Bank AG, Československá obchodná banka a.s. un Stadt Banská Bystrica (Banskas Bistricas pilsēta), no otras puses, attiecībā uz prasību par atbildību par neatļautu darbību pēc sanācijas plāna VAV invest s.r.o. maksātnespējas procesā noraidījuma.
39

Otrkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka PVN direktīvas 90. panta 1. punktā nav paredzēts priekšnoteikums par šādu vēlāku līgumisko attiecību grozīšanu, lai šī tiesību norma būtu piemērojama. Tas principā paredz pienākumu dalībvalstīm samazināt nodokļa bāzi katru reizi, kad pēc darījuma noslēgšanas nodokļa maksātājs nav saņēmis daļu vai visu atlīdzību. Turklāt nekas neliecina par to, ka Tiesa 1996. gada 24. oktobra spriedumā Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400) būtu gribējusi ierobežot Sestās direktīvas 11.C panta 1. punkta, kas atbilst PVN direktīvas 90. pantam, piemērošanas jomu. Savukārt no lietas, kurā ir taisīts šis spriedums, pamatā esošajiem faktiem izriet, ka līgumiskajās attiecībās nav izdarīti nekādi grozījumi. Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka Sestās direktīvas 11.C panta 1. punkts ir piemērojams (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 29. maijs, Freemans, C‑86/99, EU:C:2001:291, 33. punkts).
32

Šajā ziņā Pirmā direktīva ir daļa no direktīvu virknes, ar ko pakāpeniski tika precizēti dalībvalstu pienākumi attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar transportlīdzekļu lietošanu. No šīs direktīvas un no Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.) preambulām izriet, ka to mērķis ir, pirmkārt, nodrošināt transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Savienības teritorijā, kā arī tajos esošu personu brīvu pārvietošanos un, otrkārt, garantēt līdzvērtīgu attieksmi pret personām, kuras ir cietušas šādu transportlīdzekļu izraisītos ceļu satiksmes negadījumos, neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums ir noticis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio, C—409/09, EU:C:2011:371, 23. punkts; 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C—300/10, EU:C:2012:656, 26. punkts, kā arī 2014. gada 4. septembris, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, 50. punkts).