ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Pēc Iveco Orecchia un Itālijas valdības domām, tas ir jāiesniedz kopā ar piedāvājumu, savukārt Komisija uzskata, ka pietiek ar to, ja to iesniedz iepirkuma procedūras gaitā, taču obligāti pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas. To argumentus var apkopot šādi: – lai gan Direktīvas 2004/17 34. panta 4. un 5. punktā ir norādīts uz piedāvājuma iesniegšanu kā brīdi, kurā pretendentam ir jāsniedz līdzvērtīguma pierādījums, tas, ka šī panta 8. punktā par to nekas nav minēts, nenozīmējot, ka būtu paredzēta atkāpe no šī noteikuma; – Direktīvas 2004/17 34. panta 8. punkta mērķis ir, pirmkārt, aizliegt iepirkuma specifikācijās norādīt tādas tehniskās specifikācijas, kas attiektos uz konkrētu ražošanas veidu vai izcelsmi, un, otrkārt, norādīt, kādos izņēmuma gadījumos to drīkst darīt. Runa esot par īpašu saturu, ko Savienības likumdevējs piešķir šim noteikumam, un tāpēc neesot pārsteidzoši, ka tas nav uzskatījis par vajadzīgu papildus norādīt brīdi, kurā iesniedzams līdzvērtīguma pierādījums; – neatkarīgi no līguma priekšmeta līgumslēdzēja iestāde līdzvērtīguma pierādījumu izmanto, lai pārbaudītu, ciktāl pretendents var izpildīt šī līguma nosacījumus. Šis pierādījums esot jāiesniedz publiskā iepirkuma procedūras gaitā, jo tās noslēgumā līgumslēdzējai iestādei ir jālemj par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, ņemot vērā piedāvājuma vislabāko atbilstību konkursa noteikumiem; – atšķirīgas interpretācijas dēļ rastos konflikts starp Direktīvas 2004/17 34. panta 4. un 5. punktu, no vienas puses, un tā 8. punktu, no otras puses, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu. Ja pretendentiem tiktu atļauts līdzvērtīguma pierādījumu iesniegt pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas, piedāvājumi vairs nebūtu salīdzināmi un varētu gadīties, ka daži pretendenti šos pierādījumus jau ir iesnieguši, savukārt citi varētu tos iesniegt vēlāk; – vēl jo vairāk, līgumslēdzēja iestāde varētu apņemties iegādāties preces, kuras nevar apmierināt tās vajadzības, un tai atliktu tikai viena iespēja – atzīt līgumu par spēkā neesošu, kas, pēc to domām, neesot bijis Savienības likumdevēja nodoms, izstrādājot Direktīvu 2004/17; – šo interpretāciju apstiprinot citas Direktīvas 2004/17 normas, piemēram, 49. panta 2. punkta otrais ievilkums, kurā ir paredzēts, ka “līgumslēdzēji [līgumslēdzējas iestādes] iespējami drīz informē [..] par to piedāvājuma noraidījuma iemesliem, [..] norādot pamatojumu lēmumam par neatbilstību [nelīdzvērtīgumu] vai lēmumam par to, ka būvdarbi, piegādes vai pakalpojumi neatbilst izpildes vai funkcionālajām prasībām”. Tas, protams, nozīmē, ka preču līdzvērtīguma pārbaude saistībā ar iepirkuma specifikācijās sniegto aprakstu, izmantojot tehniskās specifikācijas, esot jāveic pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas; – Direktīvas 2004/17 51. panta 3. punktā esot paredzēts līdzīgi. Līdzvērtīguma pierādījums esot nepieciešams, lai pārbaudītu piedāvājuma atbilstību tehniskajām specifikācijām, un katrā ziņā šī pārbaude esot jāveic pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas.
10.

Šādos apstākļos Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Nodokļu šķīrējtiesa (Administratīvās arbitrāžas centrs)) nolēma apturēt tiesvedību un lūgt Tiesai atbildēt uz šādiem prejudiciāliem jautājumiem: “1) Vai saskaņā ar Direktīvas [2003/96] 21. panta 5. punkta trešo daļu un tās izpratnē uzņēmumiem, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, ir jābūt nelieliem ražotājiem, lai tos varētu uzskatīt par izplatītājiem, un tiem ir jābūt nodokļa maksātājiem atbilstoši direktīvas 21. panta 5. punkta pirmajai daļai, liedzot izplatītāja statusu citiem uzņēmumiem (kas nav nelieli uzņēmumi), kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, vai arī par izplatītājiem, kuriem ir jābūt nodokļa maksātājiem saskaņā ar direktīvas 21. panta 5. punkta pirmo daļu, ir jāuzskata visi uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām (neatkarīgi no to attiecīgā lieluma un tā, vai tā ir to galvenā vai pakārtota saimnieciskā darbība), un tādējādi tie nav atbrīvoti no nodokļa kā nelieli ražotāji saskaņā ar direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas otro teikumu? 2) It īpaši, vai tāds uzņēmums kā šajā lietā iesaistītais, kas ir liels elektroenerģijas ražotājs un valsts līmenī saražo aptuveni 9 % no saražotās elektroenerģijas, lai to pārdotu valsts tīklā, var tikt uzskatīts par “uzņēmumu, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām,” Direktīvas [2003/96] 21. panta 5. punkta izpratnē, ja ražošanas procesā jaunas elektroenerģijas ražošanai tiek patērēta tikai neliela daļa no tā saražotās elektroenerģijas?”
27.

Prasītājs norāda, ka nav apstrīdēts, ka viņš nezināja par prasījuma esamību līdz 2012. gada 14. novembrim, un apgalvo, ka viņam divreiz ir liegtas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, jo viņam vispār nav paziņots par sākotnējo tiesas sēdi, kas notika Grieķijā ( 15 ), un viņam nav paziņots par 2009. gada izvērtēšanas akta esamību, lai varētu to pārsūdzēt, un ka atbilstoši Īrijas tiesību aktiem šāda nepieļaušana piedalīties tiesvedībā un nepaziņošana par pamatlietā esošā veida lēmumu padara šā lēmuma izpildi neiespējamu. Prasītājs norāda, ka valsts iesniedzējtiesai bija paziņots par to, ka Grieķijas valsts iestādes nav darījušas neko, lai izmantotu kādu no ES mehānismiem dokumentu izsniegšanai, lai nodrošinātu, ka viņam tiek paziņots 2009. gada izvērtēšanas akts, un par to tiesā nav iesniegti nekādi pierādījumi.
17.

Ar 670. pantu tiek reglamentēta labākā piedāvājuma apstiprināšana, maksāšanas kārtība un īpašuma iegāde, ko veic kreditors izsoles gadījumā. Šīs normas mērķis ir nodrošināt, lai lielākajā daļā gadījumu vismaz 70 % no izsoles sākumcenas samaksātu vairāksolītājs vai piedzinējs. Gadījumos, kad piedzinējs neizmanto iespēju prasīt, lai tam piešķir īpašumu, īpašumu piešķir vairāksolītājam, pat ja tā piesolītā cena ir zemāka par 70 % no sākumcenas. Tādā gadījumā piesolītajai cenai ir jāpārsniedz 50 % no nekustamā īpašuma novērtējuma summas vai, ja tā ir zemāka, jāsedz vismaz piedzenamā summa.
“1)

Vai Direktīvai 2006/112/EK un, it īpaši, tās 63., 167., 168., 178., 179., 180., 182. un 219. pantam, kā arī neitralitātes principam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka gadījumā, kad pie preču pārdevēja, kas ir PVN maksātājs, veiktā nodokļu revīzijā ir secināts, ka attiecīgajā brīdī piemērotā PVN likme bijusi mazāka par to, kas tam bija jāpiemēro, un tas samaksā papildnodokli valstij, bet pēc tam vēlas saņemt attiecīgo maksājumu no pircēja, kurš arī ir PVN maksātājs, šim pircējam paredzēto termiņu papildnodokļa atskaitīšanai skaita no sākotnējā rēķina izsniegšanas brīža, nevis no koriģēto dokumentu izsniegšanas vai saņemšanas brīža?
26.

M. Tirkkonen apgalvo, ka no trim posmiem, kuri ir katra konkursa sastāvdaļa (pretendentu atbilstības pārbaude; konkursa piedāvājumu atbilstības izvērtējums; piedāvājuma izvēle, ņemot vērā zemākās cenas kritēriju vai izmaksu/efektivitātes attiecību), šajā konkursa procedūrā nav īstenots trešais posms, proti, piedāvājumi nav savā starpā salīdzināti, un pakalpojuma sniedzēja izvēle ir atstāta lauksaimnieka ziņā. It īpaši viņa uzsver, ka no sākotnēji izvēlētajiem konsultantiem 140 tika atļauts veikt pārbaudi un 138 to nokārtoja, un tādējādi šī pārbaude faktiski neļāva sarindot tos atbilstoši iegūtajiem rezultātiem. Saņemto piedāvājumu atlases trūkums izslēdz publiska iepirkuma līguma esamību.
57.

Pirmkārt, Pamatlēmums 2009/299, ar kuru ieviests 4.a punkts, nosaka kopīgus noteikumus, lai atzītu un/vai izpildītu tiesu nolēmumus, kuri “pieņemti aizmuguriski” ( 46 ). Šis instruments ir vajadzīgs, lai nostiprinātu ECPAK paredzētās apsūdzēto tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši iekļauj attiecīgās personas “tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā” ( 47 ). Pamatlēmums 2009/299, it īpaši tā 4.a pants, attiecas uz vienu no elementiem, kas iekļauti tiesībās uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kuras paredzētas ECPAK 6. pantā, kā izriet no šā punkta priekšmeta un mērķa: apsūdzētās personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā, kā tās ir interpretējusi ECT ( 48 ). Ar šo judikatūru sasaucas 4.a pantā norādītie gadījumi ( 49 ).
89.

Tikai starp citu ir jāpiemin, ka arī budžeta politikas apsvērumi, kuri, ņemot vērā daudzu publiskā sektora struktūru ierobežotos finansiālos resursus dalībvalstīs, kļūst aizvien nozīmīgāki, nevar attaisnot to, ka darba ņēmējiem, kuri ir noslēguši līgumus uz noteiktu laiku, principā tiek liegtas tiesības uz atjaunošanu darbā. Tas tādēļ, ka šāda pamata atzīšana galu galā izraisītu to, ka kļūtu pieļaujama publiskā sektora darba devēju prettiesiska rīcība – šajā lietā: tas, ka darba devējs prettiesiski izbeidz uz noteiktu laiku noslēgtas darba attiecības to darbības laikā. Turklāt tad prasība ievērot stingru budžeta politiku tiktu izpildīta vienīgi uz noteikta laika darba ņēmēju rēķina; tas būtu pilnīgā pretrunā Pamatnolīguma galvenajam nodomam aizsargāt noteikta laika darba ņēmējus pret diskrimināciju ( 57 ). Tāpēc ir tikai loģiski, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vienkārši budžeta apsvērumi paši par sevi nevar attaisnot diskrimināciju, kaut arī tie var būt dalībvalsts sociālās politikas lēmumu pamatā un ietekmēt to raksturu vai apjomu ( 58 ).
18.

Iesniedzējtiesa uzskata, ka tādējādi, pirmkārt, ir jānosaka Likuma par personas datiem piemērošanas joma, kas atbilst Direktīvas 95/46 piemērošanas jomai ( 4 ). To skatot Tiesas judikatūras gaismā, nešķiet, ka uz personas datu vākšanas un apstrādes darbību, kas veikta tādas reliģijas praktizēšanas kā sludināšana ietvaros, attiektos Direktīvas 95/46 3. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā paredzētā izslēgšana, bet turpina pastāvēt nenoteiktība jautājumā par to, vai sludināšanas darbība var tikt uzskatīta par personisku vai mājsaimniecisku pasākumu Direktīvas 95/46 3. panta 2. punkta otrā ievilkuma izpratnē. Lai tiktu veikts šāds vērtējums, iesniedzējtiesa šaubās par Direktīvas 95/46 preambulas 12. apsvērumā ietverto norāžu ietekmi, lai gan šķiet, ka savāktie dati neietilpst tajos, kas tradicionāli tiek savākti adrešu grāmatas turēšanai, it īpaši tāpēc, ka tie var būt sensitīvi un tiek vākti attiecībā uz kopienas locekļiem nepazīstamām personām, ņemot vērā arī ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46 ( 5 ), preambulas 18. apsvērumu izdarīto precizējumu un, visbeidzot, ņemot vērā kopienas lomu. Pēc iesniedzējtiesas domām, Direktīvas 95/46 3. panta 2. punkta otrā ievilkuma piemērošanas jomas noteikšana prasīs, lai tiktu izsvērtas, no vienas puses, pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un, no otras puses, ne mazāk fundamentālā ticības brīvība, viens no kuras izpausmes veidiem ir sludināšana.
93.

Attiecībā uz Bank Mellat individuālās situācijas ņemšanu vērā, lai izvērtētu strīdīgās kārtības samērīgumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāņem vērā fakts, ka attiecībā uz to nepastāvēja neviens pierādījums par jebkādu atbalstu kodolieroču izplatīšanā, un ka Vispārējai tiesai esot bijis jākonstatē, ka attiecībā uz šo elementu strīdīgā režīma raksturs ir tāds, kas nav nepieciešams. Jau atkal apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija šajā jautājumā izriet no tā, ka ir nepareizi saprasts, ko ietver strīdīgā kārtība, proti, vispārēja kārtība, kas tika piemērota vienībām, attiecībā uz kurām nebija nepieciešams apgalvojums par personisku darbību saistībā ar kodolieroču izplatīšanas risku. Vēl arī fakts, ka Bank Mellat, pašai nezinot, ir sniegusi pakalpojumus kādai vienībai, kura bija iekļauta sarakstos, drīzāk apstiprina tādas vispārējas kārtības nepieciešamību kā strīdīgā kārtība, lai efektīvāk cīnītos pret kodolieroču izplatīšanu Irānā. Turklāt tieši to pārsūdzētā sprieduma 195. punktā ir nospriedusi Vispārējā tiesa, un no tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, un pat ja Vispārējai tiesai, manuprāt, tas nebija jādara strīdīgās kārtības vispārējā rakstura dēļ, tā tiešām daļēji ir ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju, lai tomēr no tās izdarītu secinājumus, kuri ir pretēji tiem, kādus ir vēlējusies Bank Mellat.
205.

Pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, šajā paskaidrojumā arī nav pieļautas kļūdas pēc būtības. Kā tika norādīts ( 112 ), nolīguma pretkonkurences raksturam nav jābūt acīmredzamam no pirmā acu uzmetiena vai bez jebkādām šaubām, lai šāds nolīgums varētu tikt kvalificēts kā konkurences ierobežojums mērķa dēļ. Līdz ar to tas, ka Komisijai ir jāveic padziļināta izmeklēšana pirms noteiktas rīcības kvalificēšanas par konkurences ierobežojumiem, nenozīmē, ka uzņēmēji, kas tajā piedalās, šādas rīcības pretkonkurences raksturu nevar paredzēt. Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, kā to pamatoti norāda Komisija, ka atšķirībā no šīs iestādes, kurai vispirms ir jāpārbauda fakti, iesaistītie uzņēmēji ir pilnībā informēti par šiem faktiem. Līdz ar to šajā lietā atšķirībā no Komisijas Lundbeck jau no paša sākuma zināja, ka par strīdīgajos nolīgumos paredzētajiem tās maksājumiem ģenērisko zāļu ražotājiem pretī netiek saņemts nekas cits kā vien šo ražotāju atturēšanās ienākt tirgū ar saviem produktiem.
24.

Iesākumā jānorāda, ka, pat ja vairākas ieinteresētās puses, tostarp Berlīnes federālā zeme, iesniedza apsvērumus par to darba attiecību raksturu, kas saistīja Berlīnes Federālo zemi un S. W. Kreuziger kā Rechtsreferendar (tiesību zinātņu praktikantu), un it īpaši to, vai šīs attiecības ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa uzskatīja, ka S. W. Kreuziger ir jāpiemēro šī direktīva, un līdz ar to nav uzdevusi nevienu jautājumu šajā saistībā. Tādējādi es attiecībā uz to vienīgi norādīšu, ka Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka to piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, un it īpaši “izglītības” darbībām. No Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 2003/88 piemērošanas joma ir jāsaprot plaši ( 5 ). Turklāt es norādu uz to jēdziena “darba ņēmējs” definīciju Direktīvas 2003/88 7. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( 6 ) 31. panta 2. punkta izpratnē, ko Tiesa ir izmantojusi savā judikatūrā ( 7 ). Tāpat kā Eiropas Komisija es sliecos uzskatīt, ka sagatavošanās jurista profesijām ir izglītības darbība, kurai turklāt šajā gadījumā piemīt darba attiecību vispārīgās raksturiezīmes. Tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu, ko piešķir katram praktikantam saistībā ar valsts kārtību, kura piemērojama ierēdņiem un tiesnešiem, līdz ar to, manuprāt, ir jāīsteno atbilstoši šīs direktīvas 7. pantam un Hartas 31. panta 2. punktam.
166.

Nobeigumā būtu jāpiebilst, it īpaši ņemot vērā šajā tiesvedībā atkārtoti izteiktos apgalvojumus, ka uz mutaģenēzes ceļā iegūtiem organismiem neattiecas nekāda kontrole un uzraudzība. Varētu atgādināt, kā norādīja Komisija, ka uz mutaģenēzes ceļā iegūtiem organismiem, pat tiem, kas nav ietverti I B pielikuma iebildumā un tādējādi nav regulēti ar ĢMO direktīvu, attiecīgā gadījumā var attiecināt pienākumus, kas izriet no citiem Savienības sekundāro tiesību aktiem, piemēram, Savienības tiesību aktiem par sēklām ( 55 ) vai tiesību aktiem par pesticīdiem ( 56 ). Tādējādi ir skaidrs, ka pienākumi, kas izriet no vairākiem citiem Savienības sekundārajiem tiesību aktiem, var attiekties arī uz mutaģenēzes ceļā iegūtiem organismiem, papildus pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 2002/53.
32.

Šis secinājums izriet no Tiesas judikatūras, it īpaši no lietām Bonik ( 6 ) un FIRIN ( 7 ). Šajās lietās Tiesa ir uzsvērusi, ka personas nevar atsaukties uz Savienības tiesībām, lai tās izmantotu krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā, kā arī to, ka nodokļu nemaksāšanas, izvairīšanās no nodokļu maksāšanas un ļaunprātīgas izmantošanas novēršana ir PVN direktīvā skaidri atzīts un veicināts mērķis. Līdz ar to Tiesa ir spriedusi, ka valsts iestādēm būtu jāatsaka tiesības atskaitīt nodokli, ja atsaukšanās uz tām notiek krāpnieciskos vai ļaunprātīgos nolūkos ( 8 ). It īpaši tas tā ir gadījumā, kad krāpšanu nodokļu jomā izdara pats nodokļa maksātājs ( 9 ). Turpretī ar PVN direktīvas normām nav savietojams šo tiesību atteikums personai, kura nezināja vai nevarēja zināt par attiecīgā darījuma saistību ar krāpniecisku rīcību, ko veicis piegādātājs vai cita persona, kas ietilpst piegādes ķēdē pirms vai pēc nodokļa maksātāja veiktā darījuma ( 10 ).
6.

Minētās direktīvas 54. pantā “Dienesta noslēpums” ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentajām iestādēm, visām personām, kas strādā vai ir strādājušas to kompetento iestāžu vai to vienību labā, kurām uzdevumi ir deleģēti atbilstoši 48. panta 2. punktam, kā arī revidentiem un speciālistiem, ko instruējušas kompetentās iestādes, ir saistošs pienākums glabāt dienesta noslēpumu. Konfidenciālu informāciju, ko tās var saņemt, pildot savus pienākumus, nevar izpaust nevienai personai vai iestādei, izņemot pārskata vai apkopojuma veidā tā, lai nevar identificēt atsevišķas ieguldījumu sabiedrības, tirgus dalībniekus, regulētus tirgus vai jebkuru citu personu, izņemot gadījumus, uz kuriem attiecas krimināltiesības vai pārējie šīs direktīvas noteikumi. 2. Ja ieguldījumu sabiedrība, tirgus dalībnieks vai regulēts tirgus ir atzīts par maksātnespējīgu vai obligāti likvidējamu, konfidenciālu informāciju, kas neattiecas uz trešām personām, var izpaust civillietās vai komerciālā tiesvedībā, ja tas ir vajadzīgs tiesvedības veikšanai. 3. Neskarot gadījumus, uz ko attiecas krimināltiesības, kompetentās iestādes, struktūras vai fiziskas vai juridiskas personas, kas nav kompetentās iestādes un kas saņem konfidenciālu informāciju atbilstoši šai direktīvai, to var izmantot tikai, veicot savus pienākumus un funkcijas, attiecībā uz kompetentajām iestādēm, ievērojot šīs direktīvas darbības jomu, vai – attiecībā uz citām iestādēm, struktūrām vai fiziskām vai juridiskām personām – mērķim, kādam šī informācija tām sniegta, un/vai saistībā ar administratīvo tiesvedību vai tiesvedību, kas ir īpaši saistīta ar minēto funkciju veikšanu. Tomēr, ja kompetentā iestāde vai cita iestāde, struktūra vai persona, kas sniedz informāciju, piekrīt, tad kompetentā iestāde, kas saņem informāciju, var izmantot to citiem mērķiem. 4. Uz visu konfidenciālu informāciju, kas saņemta, ar ko veikta apmaiņa vai kas nosūtīta atbilstoši šai direktīvai, attiecas dienesta noslēpuma nosacījumi, kas noteikti šajā pantā. Tomēr šis pants neliedz kompetentajām iestādēm apmainīties ar konfidenciālu informāciju vai nosūtīt to saskaņā ar šo direktīvu un citām direktīvām, kas piemērojamas ieguldījumu sabiedrībām, kredītiestādēm, pensiju fondiem, [pārvedamu vērtspapīru kolektīvu ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU)], apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem, apdrošināšanas uzņēmumiem, regulētiem tirgiem vai tirgus dalībniekiem, vai citādi, saņemot piekrišanu no kompetentās iestādes vai citas iestādes vai struktūras vai fiziskas vai juridiskas personas, kas darījusi zināmu attiecīgo informāciju. 5. Šis pants neliedz kompetentajām iestādēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem apmainīties ar konfidenciālu informāciju vai nosūtīt konfidenciālu informāciju, kas nav saņemta no citas dalībvalsts kompetentās iestādes.”
10.

2002. gada 5. martaLietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas No IX‑751 (Lietuvas Republikas Likums par pievienotās vērtības nodokli Nr. IX‑751), 2004. gada 15. janvāra Likuma Nr. IX‑1960 redakcijā, (turpmāk tekstā – “PVN likums”) 65. pantā ir paredzēts vispārējs noteikums, ka, “ja PVN maksātājs pēc PVN atskaitījuma deklarācijas par taksācijas periodu iesniegšanas atdod atpakaļ daļu no saņemtajām precēm, saņem no preču piegādātāja vai pakalpojumu sniedzēja papildu atlaides vai jebkādu citu iemeslu dēļ samazinās preču piegādātājam vai pakalpojumu sniedzējam maksājamā PVN summa [..] un minētās PVN priekšnodokļa par pirkumu un/vai importu summas ir iekļautas PVN atskaitījumā, PVN atskaitījums ir jākoriģē par taksācijas periodu, par kuru ir kļuvuši zināmi minētie apstākļi, PVN deklarācijā attiecīgi palielinot budžetā maksājamo vai samazinot no budžeta atmaksājamo PVN summu”.
23.

Apstrīdētā lēmuma saturā ir tikai parādīts, ka TSR no 2019. gada 1. janvāra darbojas kā instruments kvotu ieskaitīšanai rezervē ( 24 ), kā par to liecina, piemēram, tas, ka 900 miljoni kvotu, kas atņemtas no izsolāmo kvotu apjomiem laikposmā no 2014. gada līdz 2016. gadam, netiks pievienotas apjomiem, kas izsolāmi 2019. un 2020. gadā, bet tiks ieskaitītas rezervē ( 25 ). Ir noteikts arī mērķis iesākumā samazināt to endēmisko pārpalikumu, kas raksturo ETS, paredzot katru gadu 12 % no apritē esošo kvotu kopskaita ieskaitīt rezervē, šos 12 % atņemot no izsolāmo kvotu kopskaita ( 26 ). Pirmajā TSR darbības gadā 8 % no apritē esošo kvotu kopskaita laikposmā no attiecīgā gada 1. janvāra līdz 1. septembrim tiek ieskaitīti rezervē ( 27 ). TSR stabilizējošo iedarbību nodrošina arī tas, ka apstrīdētajā lēmumā kopā ar iespēju ieskaitīt kvotas rezervē ir paredzēts arī, ka rezerve var tikt izmantota, ja tirgū ir kvotu deficīts. Apstrīdētā lēmuma 1. panta 6. punktā ir paredzēts, ka, ja kvotu apjoms ir zemāks par noteiktu robežlielumu – 400 miljoniem –, tad rezervē ieskaitītas kvotas var tikt no jauna laistas tirgū. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisijai ir noteikts pienākums uzraudzīt TSR ieviešanu un tās iespējamo ietekmi uz konkurētspēju, kā arī regulāri pārskatīt rezerves darbību.
33.

Manuprāt, no judikatūras var izrietēt šādi principi: i) efektivitātes princips neparedz valsts tiesu sistēmas iejaukšanos, ja neviena no līguma līgumslēdzējām pusēm nav cēlusi prasību valsts tiesās, ii) ja prasība ir celta, šīm tiesām katrā ziņā un neatkarīgi no valsts tiesību normām ir jāpārbauda ex officio, vai līgums ietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, iii) ja tas tā ir, tām ir arī jāizvērtē ex officio šī līguma noteikumu godīgums, iv) šajā direktīvā noteikto normu imperatīvais raksturs nozīmē, ka tās ir jāpiemēro neatkarīgi no statusa, kāds valsts tiesiskajā regulējumā ir valsts tiesību aktiem, ar ko ir transponētas šīs normas, un neatkarīgi no lietas dalībnieku procesuālajām darbībām vai iesniegtajiem apsvērumiem.
101.

Pirmkārt, attiecīgajam ražotājam, kurš vēlas, lai tam tiktu piešķirts TES statuss, vienmēr ir iespēja prezumpciju atspēkot, pierādot, ka, lai gan pasākums, ar kuru tam ir piešķirtas priekšrocības, ir veikts saistībā ar piecgades plānu vai tā īstenošanu, tas nerada ar tirgus ekonomiku nesaderīgu izkropļojumu. Otrkārt, pat ja izkropļojums ir mantots no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, lai nebūtu ievērots pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešajā ievilkumā paredzētais nosacījums, šim izkropļojumam vēl ir jābūt arī nozīmīgam. Tādējādi izkropļojumi, kas nav nozīmīgi, nevar izslēgt TES statusa piešķiršanu, pat ja tie izriet no piecgades plāna un līdz ar to tiek prezumēts, ka tie ir mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas. Treškārt, valsts pasākumi, ar kuriem piešķir priekšrocības, piemēram, paredzot labvēlīgus nodokļu režīmus, bet kuri nav saistīti ar piecgades plānu, neietilpst aplūkotās tiesību normas piemērošanas jomā un tādējādi nav šķērslis TES statusa piešķiršanai ražotājiem, kuri lūdz iespēju to izmantot.
43.

Kopumā decentralizētās procedūras patiesā darbība, neskatoties uz to, ka tā ir daļa no režīma, ko dēvē par “nozīmīgu soli, lai sasniegtu mērķi – zāļu brīvu apriti” ( 23 ), pierādāmi turpina būt diezgan tāla no vienotiem noteikumiem zāļu iekšējam tīklam. Pretēji potenciālajam pienākumam apmierināt visus nosacījumus un neapgāžamos pierādījumus attiecīgajās dalībvalstīs, decentralizētajā procedūrā katrā ziņā ir patīkami vienkāršošanas elementi. Tomēr tādu procedūru, kāda tā ir, ir grūti nosaukt par jebkādā veidā automātisku un kategorisku savstarpēju atzīšanu, proti, valsts galīgā lēmuma pieņemšana ir padarīta par atkarīgu no starpposma – proti, ar produktu saistīto dokumentu apstiprināšanas.