ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
No judikatūras izriet, ka, no vienas puses, Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) instances var pamatot savus lēmumus ar vispārzināmiem faktiem, uz kuriem pieteikuma iesniedzējs nav atsaucies, un tām nav pienākuma pierādīt šo faktu patiesumu, bet, no otras puses, pieteikuma iesniedzējs, attiecībā pret kuru Birojs izmanto šādus vispārzināmus faktus, var apstrīdēt to patiesumu tiesvedībā Vispārējā tiesā, un līdz ar to Birojs šādās situācijās, ņemot vērā pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, ir tiesīgs iesniegt Vispārējai tiesai dokumentus, lai apliecinātu tāda vispārzināma fakta patiesumu, kas nav ticis pierādīts apstrīdētajā lēmumā. Turpretim pieteikuma iesniedzējam nevar tikt atzītas tiesības pirmo reizi tiesvedībā Vispārējā tiesā iesniegt dokumentus, pamatojoties uz to vien, ka ar tiem ir domāts ilustrēt vispārzināmus faktus, attiecībā uz kuriem tas turklāt neapgalvo, ka tie būtu minēti apstrīdētajā lēmumā. Proti, gadījumā, ja tiktu pieļautas šādas tiesības, līdz ar to tiktu samazināts tvērums pieteikuma iesniedzēja pienākumam jau procesa Birojā stadijā iesniegt visus pierādījumus, lai pamatotu savus pamatus un argumentus.

(skat. 19. punktu)
Tādējādi kāda Eiropas Investīciju bankas darbinieka pret citu darbinieku vērsta rīcība vai darbības būs psiholoģiska vardarbība, ja tās objektīvi ir aizskārušas šīs personas pašcieņu un pašapziņu. Šajā ziņā nevar pieprasīt, ka identiskai rīcībai ir jāatkārtojas, lai uz to varētu attiecināt jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, neņemot vērā dažādu rīcības veidu kumulatīvo ietekmi uz šādas rīcības adresāta pašcieņas un pašapziņas aizskārumu.

Bankas darbinieku Uzvedības kodeksa 3.6.1. pantā iekļautā jēdziena “psiholoģiska vardarbība” definīcija nosaka, ka naidīgiem vai neatbilstīgiem komentāriem, rīcībai vai darbībai ir jāatkārtojas pietiekami ilgā laikposmā, lai uz tiem varētu attiecināt šo jēdzienu. No šī skatupunkta šī definīcija ir analoģiska Civildienesta noteikumu 12.a pantā minētajai. Tādējādi šo judikatūrā attiecībā uz Civildienesta noteikumu 12.a pantu minēto atsauci uz procesu, kurš noteikti ilgst kādu laiku un ir saistīts ar atkārtotu vai turpinātu darbību esamību, pēc analoģijas var piemērot arī ar mērķi piemērot jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, kas ir piemērojams Bankas darbiniekiem.

Šajā ziņā psiholoģiskas vardarbības jēdziens atšķiras no jēdziena “seksuāla vardarbība”. Ja seksuālas vardarbības konstatējums nav obligāti atkarīgs no negribētas rīcības vai atkārtotas rīcības ar seksuālu konotāciju, psiholoģiskas vardarbības konstatējums savukārt izriet no rīcības veidu kopuma un principā to nevar veikt, pamatojoties tikai uz vienas rīcības konstatējumu. Šī iemesla dēļ uz to, ka darbinieks sanāksmju vai diskusiju laikā ar citu darbinieku ir runājis neatbilstošā tonī, principā nav attiecināms psiholoģiskas vardarbības jēdziens.

Ja psiholoģiska vardarbība izriet no procesa, kas norisinās laikā, to pēc definīcijas var izraisīt Bankas darbinieka dažādu veidu rīcības pret citu darbinieku kopums, un, aplūkojot katru rīcības gadījumu atsevišķi, šāda rīcība pati par sevi ne vienmēr būtu uzskatāma par psiholoģisku vardarbību, bet, vērtējot to vispārēji un attiecīgā kontekstā, tostarp ņemot vērā to kumulāciju laikā, to varētu uzskatīt par tādu, kas objektīvi ir skārusi šī cita darbinieka pašcieņu un pašapziņu, pret kuru attiecīgā rīcība ir vērsta, Uzvedības kodeksa 3.6.1. panta izpratnē.

Tāpēc, izskatot jautājumu par to, vai attiecīgā darbinieka minētie rīcības veidi ir uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību, šie fakti ir jāpārbauda gan atsevišķi, gan kopā kā vispārējas darba vides, kuru rada viena darbinieka rīcības veidi attiecībā pret citu darbinieku, elementi.

(skat. 88.‑94. un 96. punktu)
2.

Eiropas Savienības preču zīme–Eiropas Savienības preču zīmes definīcija un iegūšana–Absolūti atteikuma pamati–Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības–Jēdziens–Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. 15.–18., 29. un 49. punktu)
315

Apelācijas sūdzības iesniedzējs par krāpniecisku rīcību, ko veicis viens no viņa kolēģiem Ņujorkā, paziņoja 2013. gada 13. maija elektroniskā pasta vēstulē IDOC, kas pievienota prasības pieteikuma 36. pielikumā. Vēstule tika nosūtīta laikā, kad pret apelācijas sūdzības iesniedzēju jau bija sākta izmeklēšana saistībā ar viņa dienesta dzīvokļa izmantošanu, un tās galvenais mērķis bija apšaubīt divu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju vērstu apsūdzošu paziņojumu ticamību, kurus OLAF bija ņēmis vērā. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzējs norādīja uz šī kolēģa, kurš esot bijis saistīts ar abām personām, kas sniedza liecības, iespējami nelikumīgu rīcību dažādos veidos. No šīs vēstules izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sūdzība daļēji attiecās uz faktiem, kas delegācijas vadībai un apelācijas sūdzības iesniedzējam acīmredzot jau kādu laiku bija zināmi, un daļēji uz faktiem, par kuriem OLAF bija saņēmis informāciju no citām delegācijas amatpersonām, pirms prasītājs pats par tiem ziņoja IDOC vairākus mēnešus pēc tam, kad par tiem nejauši uzzināja. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegtais ziņojums neesot daļa no procedūras, kas paredzēta, lai celtu trauksmi par faktiem, kuri var radīt pieņēmumu par nelikumīgām darbībām, kuras ierēdnis konstatē, kā to paredz Civildienesta noteikumu 22.a pants, bet gan esot tikai daļa no ierēdņa savu interešu aizstāvības. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar apgalvot, ka viņš ir trauksmes cēlējs, pat ja šāds statuss varētu būt atbildību mīkstinošs apstāklis attiecībā uz faktiem, kuriem nav nekāda sakara ar viņa ziņotajiem faktiem, pat ja pēdējie minētie izrādītos patiesi. [..]
358

Nekas minētajā lēmumā neļauj uzskatīt, ka, neraugoties uz šī faktora neminēšanu, samērs starp konkrēto globālo tirdzniecību un attiecīgā uzņēmuma kopējo apgrozījumu tika ņemts vērā, kā Komisija to precizēja tiesas sēdē (skat. šī sprieduma 375. punktu), aprēķinot prasītājam noteiktā pielāgojuma līmeni, lai nodrošinātu naudas soda samērīgumu. Konkrētāk, nedz no šī lēmuma, nedz arī no izlīguma lēmuma neizriet, ka attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījušies pārkāpumā, Komisija būtu pamatojusies uz šo samēru un to grozījusi, attiecīgajā gadījumā līdz ar to nosakot papildu samazinājumu vai sodu, kā tā to izskaidroja Vispārējā tiesā.
8

Šīs pārskatīšanas rezultātā Drošības direktorāta direktors 2016. gada 8. marta lēmumā (turpmāk tekstā – “2016. gada 8. marta lēmums”) daļēji apmierināja prasītāja lūgumu, dodot viņam piekļuvi vairākiem viņa personas datiem un nosūtot viņam vēl astoņus dokumentus (dokumenti Nr. 44, 59–62, 67, 69 un 71). Šā lēmuma pielikumā bija tabula, kurā bija uzskaitīts Drošības direktorāta rīcībā esošais 71 dokuments un attiecībā uz katru no šiem dokumentiem norādīts tā datums, priekšmets, tajā ietverto personas datu veids, īss šo datu satura apraksts, to avots, kā arī – attiecībā uz 35 no 71 dokumenta (dokumentiem Nr. 1, 6–9, 11, 12, 14–16, 18, 20, 21, 27, 28, 31, 32, 35, 36, 41, 42, 45, 46, 48–52, 54–57, 66, 68 un 70) – iemesls vai iemesli, kāpēc kādi no šiem datiem nav izpaužami saskaņā ar Regulas Nr. 45/2001 20. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu. Šo dokumentu vidū kā dokuments Nr. 57 figurēja “dienesta vēstule par [prasītāja] pieņemšanu darbā [konfidenciāla informācija] amatā [Komisijas Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektorātā]”2012. gada 23. janvārī (turpmāk tekstā – “dokuments Nr. 57”).
66

Ievadam, lai arī prasītāja formāli neizvirza iebildi par prettiesiskumu atbilstoši LESD 277. pantam, ir jānorāda, ka tā būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 2004/2003 7. pants, kas ir bijis apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pamatā, ir pretrunā vispārējam tiesiskās drošības principam. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka Savienības tiesībās nav prasības formāli izvirzīt iebildi par prettiesiskumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 15. septembris, Yanukovych/Padome, T‑346/14, EU:T:2016:497, 56. punkts, un 2016. gada 15. septembris, Yanukovych/Padome, T‑348/14, EU:T:2016:508, 57. punkts). Proti, judikatūra ļauj uzskatīt, ka iebilde par prettiesiskumu ir tikusi izvirzīta netieši, ja no prasības pieteikuma diezgan skaidri izriet, ka prasītājs faktiski šādu iebildi ir izteicis (spriedums, 1996. gada 6. jūnijs, Baiwir/Komisija, T‑262/94, EU:T:1996:75, 37. punkts). Šajā lietā no prasības pieteikuma 44. un nākamo punktu analīzes izriet, ka prasītāja ir netieši izvirzījusi iebildi par prettiesiskumu. Jāpiebilst, ka no iebildumu raksta 33. punkta izriet, ka Parlaments ir pilnībā varējis saprast prasītājas izvirzītās iebildes tvērumu. Līdz ar to otrais pamats ir jāizvērtē pēc būtības.
117

Komisija arī atgādina, ka tā saskārās tieši ar atbalsttiesīgo platību noteikšanas grūtībām. LIZGIS bija tādas nepilnības, ka nebija iespējams precizēt atbalsttiesīgās platības, un tas savukārt radīja būtisku finansiālo risku ELGF. Tāpat, ņemot vērā konstatētos trūkumus, Komisija neesot bijusi spējīga aprēķināt attiecīgās platības, un Francijas Republika savā 2016. gada 16. jūnija vēstulē tai neesot sniegusi informāciju šajā saistībā. Turklāt maksājumu apturēšanas uz laiku bāze un maksājumu apturēšanas uz laiku likme esot aprēķināta, balstoties uz metodoloģiju, kas izklāstīta Komisijas paziņojumā C(2015) 3675 final, kurā noteiktas Pamatnostādnes par to, kā aprēķināmas finanšu korekcijas grāmatojumu atbilstības noskaidrošanas un finansiālās noskaidrošanas procedūrā ietvaros. Francijas iestādes – kā tās arī var to darīt atbilstīguma noskaidrošanas procedūras ietvaros – būtu varējušas iesniegt objektīvus pierādījumus, kas apliecinātu, ka ELVGF maksimālie zaudējumi būtu ierobežoti ar summu, kas ir mazāka par to, kura izrietētu no tādas vienotas likmes piemērošanas, kas ir zemāka par ierosināto, taču tās to nav darījušas.
131

Tomēr no visiem šīs regulas noteikumiem, it īpaši no tās 12., 33., 34., 63., 78., 93., 101., 109. un 116. panta, izriet, ka tajā paredzētie dati ir tie, kurus dalībvalstis reģistrē dažādās to izveidotās informātikas datubāzēs, kas oficiālās interneta vietnes drošajā daļā ir padarītas pieejamas ierobežotam lietotāju skaitam un ko ir apstiprinājušas dalībvalstis un Komisija. Tādējādi šajā regulā it īpaši ir paredzēti kuģu satelītnovērošanas sistēmas dati, dati par zvejas darbībām, it īpaši zvejas žurnālu, izkraušanas deklarāciju, pārkraušanas citā kuģī deklarāciju un iepriekšējas paziņošanas dati, dati no uzglabāšanas deklarācijām, transportēšanas dokumentiem un pārdošanas zīmēm, dati par zvejas licencēm un zvejas atļaujām, dati par zvejas iespēju pilnīgu izmantošanu, dati no inspekcijas un uzraudzības ziņojumiem, dati par dzinēja jaudu, dati no kuģu noteikšanas sistēmas, dati par novērošanas gadījumiem, dati attiecībā uz starptautiskiem nolīgumiem zivsaimniecības jomā, dati par ieiešanu zvejas zonās, jūras apgabalos, apgabalos, uz kuriem attiecas dažu reģionālo organizāciju uzraudzība, un trešo valstu ūdeņos un iziešanu no tiem, automātiskās identifikācijas sistēmas dati, kā arī dati no valsts pārkāpumu reģistriem.
80

Ciktāl Komisija šajā kontekstā atsaucas uz faktu, ka Regulas Nr. 1829/2003 preambulas 33. apsvērumā ir paredzēts nošķīrums starp vides risku novērtējumu un novērtējumu par drošību, ir jānorāda, ka minētajā apsvērumā ir noteikts, ka, ja pieteikums piešķirt atļauju atbilstoši Regulai Nr. 1829/2003 attiecas uz produktiem, kas satur ģenētiski modificētus organismus vai sastāv no šādiem organismiem, pieteikuma iesniedzējs var izvēlēties – iesniegt atļauju apzinātai izkaisīšanai vidē, kas jau ir iegūta atbilstīgi Direktīvas 2001/18 C daļai, vai arī lūgt, lai atbilstoši Regulā Nr. 1829/2003 paredzētajai atļaujas procedūrai tiktu veikts vides riska novērtējums vienlaikus ar drošības novērtējumu. No šī konstatējuma izriet, ka apzinātas izkliedes vidē seku novērtējums var tikt veikts atbilstoši procedūrai, pamatojoties uz Direktīvu 2001/18, vai, pakārtoti, atbilstoši Regulā Nr. 1829/2003 paredzētajai procedūrai. Tomēr, lai gan Regulas Nr. 1829/2003 preambulas 33. apsvērums attiecas uz jautājumu par to, ar kādiem nosacījumiem var tikt veikts apzinātas izkliedes vidē seku novērtējums atbilstoši Regulā Nr. 1829/2003 paredzētajai procedūrai, tam nav nekādas ietekmes uz jautājumu par to, vai lūgumā veikt iekšējo pārskatīšanu atbilstoši Regulai Nr. 1367/2006 ietvertie iebildumi attiecas uz tiesību aktiem vides jomā šīs pēdējās regulas izpratnē.
41

Tiesa uzsvēra, ka tā pati Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkta interpretācija ir jāattiecina uz pierādījumiem par preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu, jo minētajā noteikumā ietvertajai tiesību normai šīs regulas sistēmā piemīt horizontāla loma, ciktāl tā ir piemērojama neatkarīgi no konkrētā procesa rakstura. No tā izriet, ka Regulas Nr. 2868/95 50. noteikums nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to apelācijas padomes rīcības brīvība ir paplašināta, to attiecinot arī uz jauniem pierādījumiem (spriedums, 2016. gada 21. jūlijs, EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, 27. punkts), bet tā attiecas tikai uz tā sauktiem “papildu” vai “papildinošiem” pierādījumiem, kas ir paredzēti, lai tos pievienotu noteiktajā termiņā iesniegtiem atbilstošiem pierādījumiem (skat. spriedumu, 2014. gada 11. decembris, CEDC International/ITSB – Underberg (Zāles stiebra pudelē forma), T‑235/12, EU:T:2014:1058, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
40

Konkrētāk no prasītājas sniegtās rakstiskās informācijas izriet, ka otrajā pamatā ir četri iebildumi: pirmais – par to, ka nav ņemta vērā prasītājas darba pieredze internās medicīnas jomā, otrais – par to, ka nav ņemta vērā prasītājas darba pieredze administratīvo lietu un procedūru izskatīšanas jomā medicīnas nozarē, trešais – par to, ka nav ņemta vērā prasītājas darba pieredze mediķu komandas pārvaldības jomā, un, visbeidzot, ceturtais – par to, ka nav ņemta vērā prasītājas darba pieredze starptautiskā/multikulturālā vidē.
23

Tātad no iepriekš 19.–22. punktā minēto tiesību normu skaidrā un precīzā formulējuma izriet, ka lēmumi par iemaksu gadu atzīšanu tiek balstīti uz tādu nododamā kapitāla summu pieteikuma reģistrēšanas datumā, kādu to iecēlējinstitūcijai dara zināmu kompetentās valsts vai starptautiskās institūcijas, attiecīgā gadījumā atskaitot summu, kas atbilst kapitāla vērtības maiņai laikā starp pieteikuma reģistrēšanas datumu un faktiskās nodošanas datumu. No minētā izriet arī, ka tikai tajā gadījumā, ja pieteikuma reģistrēšanas datumā kompetentajai valsts vai starptautiskajai struktūrai nav iespējams darīt zināmu tiesību uz pensiju vērtību, tiek piemērots procentu atskaitījums pēc vienkāršas procentu likmes 3,1 % apmērā no faktiski nodotā aktualizētā kapitāla. Tādējādi gadījumā, ja pieteikuma reģistrēšanas datumā kompetentās valsts vai starptautiskās institūcijas iecēlējinstitūcijai ir darījušas zināmu tiesību uz pensiju vērtību, šī pēdējā nav tiesīga veikt nekādus atskaitījumus no šīs summas un obligātās pensijas izdienas gadu skaitu aprēķināšana tātad ir veicama, ņemot vērā pilnu minēto summu.
15

Apelācijas padome secināja, ka EUIPO nav saistoša šī vienošanās, kas reglamentē privātas intereses, bet ka šai padomei ir jānoskaidro, vai no šīs vienošanās varētu tikt izsecināta “skaidra piekrišana reģistrēšanai”, kāda ir paredzēta Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā, vai konfliktējošo preču zīmju līdzāspastāvēšana. Apelācijas padome uzskatīja, ka vienošanās neļauj konstatēt šādu piekrišanu. Tā piebilda, ka, pat ja tiktu ņemta vērā vienošanās daļa, kurā vienošanās puses “atzīst, ka to attiecīgās preču zīmes var līdzāspastāvēt”, vēl ir jāpierāda, ka līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts konkrētās sabiedrības daļas uztverē, un ka šī pierādīšana nozīmē, ka būtu jāapliecina, ka konfliktējošās preču zīmes ir vienlaicīgi izmantotas pietiekami ilgā laikposmā pirms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Šie pierādījumi par šādu vienlaicīgu izmantošanu nav sniegti, un vēl jo mazāk tikuši sniegti pierādījumi par to, ka šāda vienlaicīga izmantošana neizraisītu nekādu sajaukšanas iespēju. Līdz ar to Apelācijas padome noraidīja apelācijas sūdzību.
84

Pirmkārt, saistībā ar prasītājas argumentu par apelācijas padomju agrāku lēmumpieņemšanas praksi, kurā esot tikusi konstatēta līdzība starp ādu, ādas imitācijām un dzīvnieku ādām kā pusfabrikātiem, no vienas puses, un no šiem materiāliem izgatavotajiem ražojumiem, no otras puses, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmumi, kas EUIPO apelācijas padomēm ir jāpieņem saskaņā ar Regulu Nr. 207/2009 attiecībā uz apzīmējuma kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, tiek pieņemti, īstenojot saistošo kompetenci, nevis rīcības brīvību. Līdz ar to minēto lēmumu tiesiskums ir jāvērtē, pamatojoties vienīgi uz šo regulu, nevis lēmumpieņemšanas praksi, kas pastāvēja pirms šo lēmumu pieņemšanas (spriedumi, 2007. gada 26. aprīlis, Alcon/ITSB, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, 65. punkts, un 2005. gada 24. novembris, Sadas/ITSB – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, 71. punkts). Turklāt katrā ziņā ir jāuzsver, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka “āda un ādas imitācijas” nav līdzīgas tādiem izstrādājumiem no šiem materiāliem kā somas, čemodāni, lietussargi, saulessargi un spieķi, kādi tie konkrētajā gadījumā ir aizsargāti ar agrāko preču zīmi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 25. novembris, Vidieffe/ITSB – Ellis International Group (GOTHA), T‑169/09, nav publicēts, EU:T:2010:484, 7. un 29. punkts).
Komisijas vēstule, kurā pēc prasītāja sūdzības saņemšanas tiek interpretēts galīgo uzņēmuma uzņemto saistību tvērums pēc Komisijas lēmuma pieņemšanas, ar kuru koncentrācija ir atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu, nav apstrīdams tiesību akts. Šī vēstule nav lēmums, bet gan vienkārši juridiski nesaistoša deklarācija, ko Komisija var sniegt pārbaudes ietvaros pēc tam, kad ir pareizi īstenoti tās lēmumi koncentrāciju kontroles jomā. Šajā nozīmē minētā vēstule nevar būtiski grozīt prasītāja tiesisko stāvokli, jo tikai galīgās saistībās tiek noteikti konkrētā uzņēmuma un trešo personu, operatoru, kas vēlas gūt labumu no šo operatoru saistību daļas galīgajās saistībās, tiesības un pienākumi. Tāpat šajā vēstulē nav veikta attiecīga uzņēmuma pienākumu pārskatīšana, ņemot vērā jaunus un būtiskus faktus, bet tikai vienkārši tiek atkārtoti tie, kas jau ir noteikti galīgajās saistībās un kas ir kļuvuši par obligātiem līdz ar Komisijas lēmumu.

Ar to vien, ka Savienības iestāde nosūta vēstuli tās adresātam, atbildot uz tā formulētu lūgumu, nepietiek, lai šādu vēstuli varētu kvalificēt par aktu LESD 263. panta izpratnē, tādējādi paverot iespēju celt prasību atcelt tiesību aktu.

Nedz Regula Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju, nedz Regula Nr. 802/2004, ar ko īsteno Regulu Nr. 139/2004, neparedz procedūru, saskaņā ar kuru ar koncentrāciju nesaistītas personas varētu iesniegt formālu sūdzību Komisijā par minētās koncentrācijas dalībniekiem saistībā ar to nosacījumu pārkāpumu, kas izriet no lēmuma, ar kuru šī koncentrācija ir atzīta par atbilstošu iekšējam tirgum, pat ja šīs personas potenciāli varētu gūt labumu no šiem nosacījumiem. Arī tad, ja runa būtu par trūkumiem koncentrāciju kontroles jomā, šajā gadījumā tie būtu jālabo likumdevējam, nevis Savienības tiesai.

Tā rezultātā – pretēji tam, kas paredzēts Regulas Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101. un 102. pantu], ko vada Komisija, 7. pantā – Komisijai nav nekāda pienākuma atbildēt uz iespējamām sūdzībām, kas tiek iesniegtas saistībā ar lēmumu koncentrāciju kontroles jomā neievērošanu, pieņemot lēmumu, par kuru var tikt iesniegta prasība atcelt tiesību aktu.

(skat. 47. un 48. punktu)
Tiklīdz Eiropas Savienības preču zīme tiek atzīta par atceltu, šī atcelšana ir spēkā no pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas datuma, vai – pēc kāda lietas dalībnieka lūguma – no kāda agrāka datuma, kad ir iestājies kāds no šīs atcelšanas pamatiem.

Turpretī ir jānorāda, ka Eiropas Savienības likumdevējs nav paredzējis, ka atcelšanas sekas varētu iestāties no datuma, kas ir vēlāks par pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas datumu.

Tātad no paša Regulas Nr. 207/2009 55. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka lēmumam par atcelšanu ir jābalstās uz kādu no Regulas Nr. 207/2009 51. pantā norādītajiem pamatiem, kas pastāvēja, vēlākais, pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas datumā. Līdz ar to, pretēji prasītājas apgalvotajam, no šīs tiesību normas ir izsecināms, ka atcelšanas pamata pastāvēšana ir jāizvērtē atbilstoši faktiskajam un juridiskajam kontekstam, kāds pastāvēja, vēlākais, minētajā datumā.

Attiecībā uz Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 12. panta 1. punktu un Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kuru formulējumi ir identiski, jau ir nospriests, ka saistībā ar preču zīmju atcelšanu to faktiskās neizmantošanas dēļ ir jāņem vērā tikai apstākļi, kas radušies pirms pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas, tomēr neskarot iespēju ņemt vērā eventuālus apstākļus, kuri radušies pēc pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas un kuri var ļaut apstiprināt vai labāk novērtēt attiecīgās preču zīmes izmantošanas apjomu konkrētajā laika posmā, kā arī īpašnieka faktisko nodomu šajā pašā laika posmā.

Šī judikatūra, kas izstrādāta saistībā ar preču zīmes īpašnieka tiesību atcelšanu tās faktiskās neizmantošanas dēļ, mutatis mutandis ir attiecināma uz situāciju, kurā tiek izskatīts pieteikums par preču zīmes atcelšanu, jo šī preču zīme tirdzniecībā ir kļuvusi par preces vai pakalpojuma vispārēju nosaukumu. Šādam risinājumam ir jāpiekrīt, jo Regulas Nr. 207/2009 55. panta 1. punktā ietvertā norma ir piemērojama neatkarīgi no tā, par kuru no šīs pašas regulas 51. panta 1. punktā minētajiem atcelšanas pamatiem ir runa.

(skat. 15.–19. punktu)
Nelabvēlīga akta esamība Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta un 91. panta 1. punkta izpratnē ir obligāts nosacījums jebkuras prasības, ko Savienības ierēdņi vai darbinieki cēluši pret Savienības iestādēm un aģentūrām, kurā viņi strādā, pieņemamībai. Šajā lietā ir svarīgi uzsvērt, ka tikai tie pasākumi ir nelabvēlīgi, kurus pieņem kompetentā iestāde un kuros tiek pausta administrācijas galīgā nostāja, kas rada juridiski saistošas sekas, kuras tieši un nekavējoties iespaido prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko situāciju.

Tādējādi Savienības aģentūra mītnes vietas pārcelšana izriet no dalībvalstu vienošanās un no Savienības likumdevēja akta. Līdz ar to institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, savā lēmumā par tās mītnes vietas pārcelšanu ir tikai atgādinājusi savu darbinieku pārcelšanas principu, par ko tika nolemts dalībvalstu kopīgajā lēmumā. To darot, tā nav būtiskā veidā grozījusi prasītāju tiesisko situāciju, kas izriet šajā ziņā no dalībvalstu kopīgā lēmuma.

Runājot par prasītāju Civildienesta noteikumos noteiktajām finansiālajām tiesībām – piemērojamā korekcijas koeficienta noteikšana nav atstāta institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, izvērtēšanai, bet tā izriet no dienesta vietas dzīves apstākļiem. No tā izriet, ka jaunajai mītnes vietai paredzētā korekcijas koeficienta piemērošana prasītājiem ir tikai automātiskas dalībvalstu kopējā lēmuma, no vienas puses, un Civildienesta noteikumu 64. panta pirmās daļas, no otras puses, sekas.

Turklāt, apstrīdētajā lēmumā ir paredzēta iespēja risināt individuālas sarunas jautājumā par darba uzsākšanas dienu aģentūras jaunajā mītnē un par paziņojumu par atkāpšanos no amata starp aģentūras direktoru un darbiniekiem, kuri nevēlas turpināt darbu jaunajā mītnē. Tādējādi, pieņemot šo lēmumu, institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir definējusi vispārējās rīcības modeli, uz kura pamata tā paredzējusi, piemērojot atbilstošus noteikumus, vēlāk pieņemt individuālus lēmumus, ar kuriem attiecīgā gadījumā konstatē darbinieku, kuri nav sākuši pildīt darba pienākumus noteiktajā laikā jaunajā mītnē, darba tiesisko attiecību izbeigšanu, ņemot vērā katra darbinieka īpašo situāciju.

(skat. 49. 50., 60., 61., 64., 69., 72., 75. punktu)