TIESAS ATZINUMS

1994. gada 15. novembrī

Kopienas kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus pakalpojumu un intelektuālā īpašuma aizsardzības jomā – EK līguma 228. panta 6. punktā paredzētā procedūra

Atzinums 1/94

Komisija saskaņā ar EK līguma 228. panta 6. punktu Tiesā iesniegusi pieteikumu, lūdzot sniegt atzinumu attiecībā uz Eiropas Kopienas kompetenci slēgt Līgumu par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu un it īpaši Vispārējo vienošanos par pakalpojumu tirdzniecību (GATS) un Līgumu par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (ieskaitot kontrafaktīvu preču tirdzniecību), (TRIPs, TRIPs līgums).





Satura rādītājs





Pieteikuma izklāsts

I – Urugvajas raundā noslēgtie nolīgumi

II – Eiropas Kopienu statuss PTO

III – Sarunas par PTO nolīgumu un tā parakstīšana

IV – Komisijas jautājumi un procedūra

A – Komisijas jautājumi

B – Procedūra

V – Lūguma pieņemamība

VI – Jautājumu formulējums

VII – Strīda būtība

VIII – Jautājumi, par kuriem nav domstarpību

IX – Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību

X – GATS un TRIPs līguma analīze

A – GATS

1. GATS nepieciešamība

2. GATS būtība

3. Pakalpojumu definīcija un to sniegšanas veidi

4. GATS dubultais “universālums”

5. Saistību būtība

a) Vispārējās saistības

b) Specifiskās saistības

B – TRIPs līgums

1. Mērķi un nepieciešamība

2. Piemērošanas joma un līdzekļi, kas paredzēti iecerēto mērķu īstenošanai

3. Specifiskie pamatnoteikumi

a) Autortiesības un ar tām saistītās tiesības

b) Rūpnieciskais īpašums

i) Preču zīmes

ii) Ģeogrāfiskās izcelsmes norādes

iii) Rūpnieciskais dizains

iv) Patenti

v) Integrālo shēmu izkārtojuma dizains (topogrāfija)

vi) Neizpaustas tehniskās informācijas tiesiskā aizsardzība

vii) Konkurenci ierobežojošas rīcības kontrole līgumlicencēšanā

4. Specifiskie procesuālie noteikumi (intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšana)

a) Pārkāpumu novēršanas pasākumi

b) Procesuālās garantijas

XI – Kopējā tirdzniecības politika, GATS un TRIPs līgums – lietas dalībnieku nostāja

A – GATS

B – TRIPs līgums

XII – GATS, TRIPs līgums un netiešās pilnvaras

A – Vispārīgi apsvērumi par netiešajām pilnvarām

B – GATS

1. 1. Komisijas nostāja

a) Iekšējās kompetences esība

i) Kompetence, kas izriet no īpašiem Līguma noteikumiem

ii) Pilnvaras, kas izriet no vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)

b) Kopienas ārējās darbības nepieciešamība

2. Apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku nostājas

i) ii) Kompetence, kas izrietot no Līguma vispārēja rakstura noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)

C – TRIPs līgums

1. Komisijas nostāja

a) Iekšējās kompetences esība

i) Kompetence, kas izriet no atvasinātiem tiesību aktiem

ii) Pilnvaras, kas izrietot no Līguma vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)

b) Kopienas ārējas darbības nepieciešamība

2. Apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku nostājas

XIII – Dažu no dalībvalstīm atkarīgu, bet pie Kopienas nepiederošu teritoriju pārstāvības jautājums

XIV – Kompetences jautājuma saistība ar noteikumiem par viedokļu izteikšanu PTO

XV – Budžeta un finanšu jautājumi

XVI – Komisijas, Padomes un to valstu, kas iesniegušas apsvērumus, piedāvātās atbildes uz jautājumiem, kuri uzdoti pieteikumā sniegt atzinumu

XVII – Jautājumi, ko Tiesa uzdevusi Komisijai, Padomei un dalībvalstīm, un uz šiem jautājumiem sniegtās atbildes

A – Pirmais jautājums

B – Otrais jautājums

C – Trešais jautājums

D – Ceturtais jautājums

E – Piektais jautājums

F – Sestais jautājums

G – Septītais jautājums

H – Astotais jautājums

I – Devītais jautājums

J – Desmitais jautājums

K – Vienpadsmitais jautājums

Tiesas argumentācija

I – Ievads

II – Pieteikuma pieņemamība

III – Komisijas jautājumu formulējums

IV – Dažu no dalībvalstīm atkarīgu teritoriju pārstāvība

V – Budžeta un finanšu jautājumi

VI – Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību

VII – EK līguma 113. pants, GATS un TRIPs līgums

A – GATS

B – TRIPs līgums

VIII – Eiropas Kopienas netiešās ārējās pilnvaras, GATS un TRIPs līgums

A – GATS

L – B – TRIPs līgums

IX – Dalībvalstu un Kopienas iestāžu pienākums sadarboties

Pieteikuma izklāsts





I – Urugvajas raundā noslēgtie nolīgumi

1994. gada 15. aprīlī Marakešā [Marrakesh] noslēdzās “pasaules vēsturē vissarežģītākās” (Padomes raksturojums) tirdzniecības sarunas un tika parakstīts Nobeiguma akts, kurā ietverti daudzpusējo tirdzniecības sarunu Urugvajas raunda rezultāti. Šīs sarunas ilga septiņus gadus – tās sākās ar ministru deklarāciju 1986. gada 20. septembrī Punta del Este. Valdību un Eiropas Kopienu pārstāvji, kas parakstījuši Nobeiguma aktu, ir vienojušies, ka būtu vēlams, lai tas stātos spēkā 1995. gada 1. janvārī vai cik drīz vien iespējams pēc minētā datuma.

Nobeiguma akts ietver Līgumu par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu (turpmāk tekstā – “PTO nolīgums”). Ar to tiks izveidota kopēja institucionāla struktūra tirdzniecības attiecību īstenošanai starp PTO dalībvalstīm. Šajā nolīgumā nav iekļautas materiālo tiesību normas. Tās atrodamas pielikumos, kuru starpā ir dažādi “daudzpusējie tirdzniecības nolīgumi”, kas ir PTO nolīguma sastāvdaļa.

Šajā sakarā jāmin:

– daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību, tostarp GATT 1994 (1.A pielikums),

– Vispārējā vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību (GATS, 1.B pielikums)( ),

– Līgums par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPs, 1.C pielikums)( ),

– Vienošanās par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu (2. pielikums),

– tirdzniecības politikas pārbaudes mehānisms (3. pielikums).

PTO nolīgums un tā pielikumi veido vienotu “paketi”. Valstij, kas vēlas kļūt par PTO dalībvalsti, jāpieņem visi daudzpusējie nolīgumi, kas noslēgti Urugvajas sarunu raundā. Strīdu noregulēšanas kārtība attiecas uz visiem šiem daudzpusējiem nolīgumiem. Šī procedūra atļauj kā pēdējo instanci izmantot tā sauktos “savstarpējos pretpasākumus”. Ja tiek pārkāpts viens kopuma elements (vai nu preču, pakalpojumu, vai intelektuālā īpašuma aizsardzības jomā), šis pārkāpums var tikt kompensēts ar pretpasākumiem kādā citā sektorā (Vienošanās par kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts) vai kāda cita nolīguma darbības jomā (Vienošanās par kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, 22. panta 3. punkta c) apakšpunkts). Turklāt, kā to skaidro Komisija, “tādā pašā veidā var piedāvāt kompensāciju kādā citā sektorā vai pat jomā, uz ko attiecas kāds cits nolīgums nevis tas, kura darbības jomā noticis pārkāpums”.

Ar šo “paketes“ sistēmu tiek izbeigts tas, kas dēvēts par GATT à la carte. Īpašās vienošanās, kas tika parakstītas Tokijas sarunu raundā, paredzēja mainīgu dalību. Turklāt katram no nolīgumiem tika pieskaņota tikai tam atbilstoša domstarpību noregulēšanas procedūra.

PTO nolīguma pielikumos iekļauti arī četri daudzpusēji nolīgumi (attiecas uz publiskajiem iepirkumiem, civilo gaisa kuģu tirdzniecību, piena produktu un liellopu gaļas sektoru). Šajās jomās ir pieļauts izņēmums vienotas “paketes” principam – nolīgumi būs saistoši tikai tām PTO dalībvalstīm, kas tos būs apstiprinājušas. Tomēr kārtība, kas nosaka strīdu noregulēšanu, pusēm, kas šos nolīgumus būs atzinušas, tiks piemērota.

II – Eiropas Kopienu statuss PTO

Divi PTO nolīguma noteikumi attiecas tieši uz Eiropas Kopienām.

Minētā nolīguma IX pants, kas attiecas uz lēmumu pieņemšanu, noteic, ka gadījumos, kad lēmumi tiek pieņemti balsojot, “Ministru Konferences un Vispārējās padomes sanāksmēs katrai PTO dalībvalstij ir viena balss” un ka tad, “ja Eiropas Kopienas izmanto savas balsošanas tiesības, to balsu skaits ir vienāds ar to dalībvalstu – PTO dalībvalstu – skaitu”.

Turklāt XI panta 1. punkts, kas attiecas uz PTO dibinātājvalstīm, noteic, ka:

“GATT 1947 līgumslēdzējas puses šī Līguma spēkā stāšanās brīdī un Eiropas Kopienas, kuras atzīst šo Līgumu un daudzpusējos tirdzniecības līgumus un kuru koncesiju un saistību grafiki ir iekļauti GATT 1994 un kuru īpašo saistību grafiki ir iekļauti GATS (1.B pielikums), kļūst par PTO dibinātājvalstīm.”

III – Sarunas par PTO nolīgumu un tā parakstīšana

Punta del Este deklarāciju, kas ir sarunu sākuma punkts, apstiprināja Padome un dalībvalstu valdību pārstāvji “tiktāl, ciktāl tā uz viņām attiecas”. Kopienas un dalībvalstu vārdā sarunas risināja Komisija viena pati. Padome skaidro, ka, “lai sarunu norisē garantētu maksimālu konsekvenci, tika nolemts, ka Komisija sarunās darbosies kā vienīgais Kopienas un dalībvalstu pārstāvis”. Tomēr no tās sanāksmes protokola, kurā Padome apstiprināja Punta del Este deklarāciju, ir redzams, ka “ar šo lēmumu (atļaut Komisijai uzsākt deklarācijā paredzētās sarunas) vēl netiek lemts par Kopienas un dalībvalstu kompetenci atsevišķos jautājumos”.

PTO nolīgumu Eiropas Savienības Padomes vārdā parakstīja Padomes priekšsēdētājs un Komisijas loceklis sers Leons Britens [Leon Brittan], no vienas puses, un dalībvalstu pārstāvji savu valdību vārdā, no otras puses. Šāda kārtība tika ievērota atbilstoši lēmumam, kas tika pieņemts Padomes un dalībvalstu pārstāvju sanāksmē, kura notika 1994. gada 7. un 8. martā. No Padomes rakstveida apsvērumiem izriet, ka Komisija šīs sanāksmes protokolā likusi norādīt, ka “Nobeiguma akts [..], kā arī tam pievienotie pielikumi ir Eiropas Kopienas ekskluzīvā kompetencē”.

IV – Komisijas jautājumi un procedūra

A – Komisijas jautājumi

1994. gada 6. aprīlī jeb dažas dienas pirms tam, kad Marakešā bija paredzēts parakstīt PTO nolīgumu, bet dažas nedēļas pēc tam, kad Tirdzniecības sarunu komiteja (kas bija izveidota Punta del Este konferencē, lai veiksmīgi pabeigtu Urugvajas sarunu raundu) bija apstiprinājusi Nobeiguma aktu, Komisija iesniedza Tiesā pieteikumu sniegt atzinumu atbilstoši EK līguma 228. panta 6. punktam.

Jautājumi ir šādi:

“Ņemot vērā GATT Urugvajas raunda tirdzniecības sarunu rezultātus, kas iekļauti 1993. gada 15. decembra Nobeiguma aktā:

1) Vai Eiropas Kopienas kompetencē, pamatojoties uz EK līgumu un it īpaši uz tā 113. pantu vienu pašu vai kopā ar Līguma 100.a un/vai 235. pantu, ir slēgt visas Līguma par PTO izveidošanu daļas, kas attiecas uz pakalpojumu tirdzniecību (GATS) un ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (ieskaitot kontrafaktīvu preču tirdzniecību), (TRIPs)?

2) Vai Eiropas Kopienas kompetencē ir vienai pašai slēgt tās PTO nolīguma daļas, kas attiecas uz ražojumiem un/vai pakalpojumiem, kuri ir ekskluzīvā EOTK un Euratom līgumu piemērošanas jomā?

3) Ja atbilde uz iepriekšējiem jautājumiem būs apstiprinoša, vai tas ietekmē dalībvalstu tiesības slēgt PTO nolīgumu, ja ir jau noteikts, ka tās būs PTO dibinātājvalstis?”

B – Procedūra

Atbilstoši Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktam lūgums sniegt atzinumu tika izsniegts Eiropas Savienības Padomei (turpmāk tekstā – “Padome”) un dalībvalstīm. Rakstveida apsvērumus iesniegusi Padome, kā arī Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas, Nīderlandes, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības. Pēc Eiropas Parlamenta pieprasījuma tam tika atļauts iesniegt savus apsvērumus.

V – Lūguma pieņemamība

Oficiāli neiebilstot pret pieteikuma pieņemamību, Padome atgādina, ka visos gadījumos, kad tiek izmantota 228. panta 6. punktā paredzētā procedūra, “lūgums tiek iesniegts pirms nolīguma parakstīšanas”. Pēc Padomes domām, “var [..] nopietni apšaubīt, vai iepriekšēja atzinuma procedūru (attiecībā uz nolīgumu, ko paredzēts noslēgt) var izmantot pēc tam, kad starptautiskā mērogā ir radītas līgumsaistības”. Nīderlandes valdība pievienojas šīm šaubām.

Spānijas valdība oficiāli norāda, ka lūgums nav pieņemams. Atzinuma procedūru var uzsākt tikai tad, kad Kopiena vēl nav uzņēmusies saistības starptautiskā mērogā. Spānijas valdība uzsver, ka parakstīšanas nolūks bija apliecināt sarunu noslēguma dokumentus un ietvēra saistības tos iesniegt apstiprināšanai attiecīgajās valstu institūcijās.

Francijas valdība izsaka Komisijai daudz politiskāku pārmetumu. Nerunājot par to, vai lūgums būtu vai nebūtu pieņemams, tā skaidro, ka, sagaidot pēdējo brīdi, t.i., kad PTO nolīgums jau bija jāparaksta un jānoslēdz, un zinot, ka nesaskaņas par valstu kompetenci bija parādījušās jau 1992. gadā, Komisijai pietrūkst sadarbības gara un tās attieksme ir pretrunā Kopienas un tās dalībvalstu darbības saskaņotībai. Dalībvalstis tikpat kā nevar iesniegt PTO nolīgumu apstiprināšanai savos parlamentos, pirms kompetences jautājums nav atrisināts. Savukārt Padome nevar iesniegt Eiropas Parlamentā lēmuma priekšlikumu par nolīguma slēgšanu, kamēr šī lēmuma juridiskais pamats, kā arī kompetences jautājums nav skaidrs.

VI – Jautājumu formulējums

Padome kritizē Komisijas iesniegto jautājumu formulējuma veidu.

Tā uzskata, ka, ņemot vērā, ka procedūra attiecas uz nolīgumu, kuru parakstījusi Kopiena un tās dalībvalstis atbilstoši katra savai kompetencei, nav jānoskaidro, vai Kopiena var viena pati slēgt šo nolīgumu (ko Padome teorētiski atzīst), bet gan vai “tas, ka Kopiena un dalībvalstis Urugvajas raunda nolīgumus parakstījušas kopīgi, ir saderīgi ar Eiropas Kopienu dibināšanas līgumos noteikto kompetences sadalījumu”.

Portugāles valdība uzskata, ka Komisijas formulētie jautājumi atbilst fāzei, kas nolīguma noslēgšanas procesā jau ir pagājusi. Patiesībā ir jānoskaidro, vai jaukta nolīguma slēgšanas forma ir vai nav saderīga ar EK un EOTK līgumos noteiktajiem principiem un noteikumiem attiecībā uz kompetences sadalījumu starp Kopienu un dalībvalstīm.

Apvienotās Karalistes valdība izskata minētos jautājumus citā secībā, nekā to dara Komisija. Tā vispirms skaidro Kopienas kompetenci atbilstoši netiešo pilnvaru teorijai, vienlaikus uzsverot dalībvalstu paralēlo kompetenci, un pēc tam norāda, kāpēc 113. pants nevar būt pamats nolīgumu slēgšanai.

VII – Strīda būtība

Problēmas, kas jāatrisina, neattiecas uz visiem daudzpusējiem nolīgumiem, kas pievienoti PTO nolīgumam, un pat ne uz pašu Līgumu par PTO izveidošanu.

Kā uzsver Padome, strīda priekšmets, pirmkārt, ir materiālās tiesību normas. No kompetences viedokļa institucionālās normas nerada nekādas īpašas problēmas – kompetence pievienoties institucionālajai kārtībai neizbēgami izriet no kompetences, kas pastāv attiecībā uz materiālo tiesību normām: institucionālā kārtība ir paredzēta, lai nodrošinātu materiālā regulējuma “pārvaldi”. Tāpēc šeit nav jāapraksta minētā institucionālā kārtība.

Padome skaidro, ka materiālajās tiesību normās ietilpst trīs svarīgi nolīgumi – par precēm (GATT 1994), par pakalpojumiem (GATS) un par intelektuālo īpašumu (TRIPs).

Attiecībā uz preču tirdzniecību (kas ir GATT 1994 un dažādu interpretējošu memorandu priekšmets) Padome, valdības, kas iesniegušas apsvērumus, un Eiropas Parlaments vienprātīgi atzīst, ka tā ir Kopienas kompetencē. Vienīgās atrunas attiecas uz EOTK ražojumiem (Padomes un visu to valdību, kas iesniegušas apsvērumus, atruna), uz Līgumu par tehniskajām barjerām tirdzniecībā (tikai Nīderlandes valdības atruna) un uz nepieciešamību kā papildu juridisko pamatu izmantot EK līguma 43. pantu attiecībā uz lauksaimniecību (tomēr ar šo pēdējo atrunu, ko izteikusi Padome, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Parlaments, netiek apšaubīta Kopienas ekskluzīvā kompetence).

Strīds būtībā attiecas uz pakalpojumiem un intelektuālo īpašumu. Komisijas viedoklis šajā jautājumā ir pretrunā astoņu valstu (visu, izņemot Beļģijas Karalisti, Luksemburgas Lielhercogisti, Īriju un Itālijas Republiku) un Eiropas Parlamenta viedoklim. Atšķirības viedokļos īsumā ir šādas.

Komisija uzskata, ka Kopienas kompetence ir ekskluzīva (saskaņā ar kopējo tirdzniecības politiku vai arī (kā papildu arguments) saskaņā ar netiešajām pilnvarām vai precīzāk – pilnvarām, kas izriet no paralēlās iekšējās un ārējās kompetences). Dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, uzskata, ka kompetence ir sadalīta starp dalībvalstīm un Kopienu. Dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, un Eiropas Parlaments nekādā gadījumā neatzīst šādu kompetenci saskaņā ar kopējo tirdzniecības politiku. Oficiāli Eiropas Parlamentam nav viedokļa par to, vai ir pamatots Komisijas papildu arguments.

VIII – Jautājumi, par kuriem nav domstarpību

Pirms tiek skaidroti jautājumi, par kuriem ir domstarpības, un argumenti, ar kuriem puses pamato savas nostājas, jānorāda tie jautājumi, par kuriem nav domstarpību.

– No tā, ka Padome un visas dalībvalstis ir parakstījušas PTO nolīgumu un tā pielikumus, izriet, ka pastāv vienprātība par tā noslēgšanas lietderību un pat nepieciešamību.

– Pastāv vienprātība, ka saskaņā ar EK līguma 228. panta 3. punkta otro daļu PTO nolīguma slēgšanai ir nepieciešama Eiropas Parlamenta piekrišana, jo šis nolīgums paredz īpašas institucionālas struktūras izveidošanu.

– Komisija ir uzsvērusi, ka “politisku, ja ne juridisku iemeslu dēļ [..] Urugvajas raunda noslēgumam kopumā būs vajadzīga vienprātība”. Ne Padome, ne valstis, kas iesniegušas apsvērumus, pret to nav iebildušas.

IX – Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību

Daudzpusējie nolīgumi par preču tirdzniecību ietver, pirmkārt, 1994. gada GATT nolīgumu (Vispārējā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību), kura interpretācija ir precizēta dažādos minētās vienošanās protokolos, nolīgumus par konkrētiem ražojumiem (lauksaimniecība un tekstilrūpniecība) un nolīgumus, kas attiecas uz ierobežojošu noteikumu izmantošanu, piemēram, par tehniskajām barjerām tirdzniecībā, par sanitāro un fitosanitāro pasākumu piemērošanu un par investīciju pasākumiem, kas saistīti ar tirdzniecību.

Komisija uzskata, ka visi šie nolīgumi “attiecas uz preču tirdzniecību un ir vērsti uz starptautiskās tirdzniecības paplašināšanu, likvidējot tehniskās barjeras un tirdzniecības izkropļojumus”, un ietilpst Eiropas Kopienas līguma 113. panta piemērošanas jomā.

Padome atzīst, ka “Kopienas ekskluzīvā kompetence aptver gandrīz visus GATT noteikumus” un ka šī kompetence “izriet pirmām kārtām no 113. panta”. Tomēr tā uzsver, ka 43. pants ir jāpiemēro attiecībā uz lauksaimniecības nolīgumiem un nolīgumiem par sanitāro un fitosanitāro pasākumu piemērošanu, jo tie “attiecas ne tikai uz tirdzniecības pasākumiem, ko piemēro starptautiskajai lauksaimniecības produktu tirdzniecībai, bet [..] it īpaši uz lauksaimniecības tirgus iekšējās organizācijas režīmu”.

Attiecībā uz lauksaimniecību Apvienotās Karalistes valdība pievienojas Padomes nostājai, atbalstot to ar argumentiem, ko pamato konkrēti piemēri.

Tā min “divus piemērus sekām, ko attiecībā uz Kopienas lauksaimniecības produktu iekšējo režīmu var izraisīt PTO nolīguma 1.A pielikumā iekļautie nolīgumi. Pirmkārt, tiem līguma par lauksaimniecību noteikumiem, kas ierobežo “iekšējo atbalstu”, būs tiešas sekas attiecībā uz atbalsta summu, ko lauksaimnieki un lauksaimniecības produktu pārstrādes uzņēmumi saņems no lauksaimniecības tirgus kopīgajām organizācijām, kas visas ir dibinātas saskaņā ar Līguma 43. pantu, un tātad būs tieša ietekme uz šo organizāciju darbību. Otrkārt, tie līguma par lauksaimniecību noteikumi, kas attiecas uz saistībām samazināt eksporta subsīdijas, ietekmēs Kopienas lauksaimniecības produktu eksporta atmaksājumu sistēmu, kas ir izveidota un tiek pārvaldīta saskaņā ar 43. pantu. Praktiski visas kopīgās tirgus organizācijas ietver noteikumus, kas attiecas uz eksporta atmaksājumiem, un šī sistēma tiek pārvaldīta saskaņā ar Komisijas un Padomes īstenošanas regulām, kas pieņemtas atbilstoši noteikumiem par kopīgajām organizācijām”.

Apvienotā Karaliste uzsver, ka šie pasākumi attiecas uz Kopienas izcelsmes lauksaimniecības produktiem, kamēr tradicionālie tirdzniecības politikas instrumenti (kvantitatīvie ierobežojumi, tarifu pasākumi) attiecas uz importētiem ražojumiem, nevis uz vietējiem ražojumiem. No tā izriet, ka šie pasākumi pieder pie 43. panta piemērošanas jomas.

Šīs piezīmes par lauksaimniecību neliek apšaubīt Kopienas ekskluzīvo kompetenci.

Arī Eiropas Parlaments uzskata, ka ir jāizmanto Līguma 43. pants, ņemot vērā, cik svarīgs ir līgums par lauksaimniecību. Tas norāda, ka vispārējo preferenču sistēma balstās gan uz Līguma 113. panta, gan uz Līguma 43. panta [Padomes 1992. gada 21. decembra Regula (EEK) Nr. 3917/92 (OV L 396, 1. lpp.) un Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 3668/93 (OV L 338, 22. lpp.)].

Nīderlandes valdība īpaši pievērš uzmanību līgumam par tehniskajām barjerām tirdzniecībā. Atšķirībā no Komisijas, kas attiecībā uz šo jauno līgumu pieprasa atzīt Kopienas ekskluzīvo kompetenci, Nīderlandes valdība uzskata, ka “Kopiena lielā mērā ir ieguvusi ekskluzīvu kompetenci attiecībā uz tehniskajām barjerām tirdzniecībā”, tomēr “dalībvalstīm ir arī sava kompetence, kuras pamatā ir konkrētas direktīvas, kā arī tas, ka pilnīga saskaņošana šajā jomā nav īstenota un nav paredzēta”.

Preču tirdzniecības jomā strīds starp Komisiju, no vienas puses, un Padomi un valdībām, kas iesniegušas apsvērumus, no otras puses, attiecas galvenokārt uz EOTK ražojumiem.

Komisija norāda, ka daudzpusējo nolīgumu par preču tirdzniecību juridiskajam pamatojumam pietiek ar 113. pantu pat tad, ja tas skar EOTK vai Euratom ražojumus.

Komisija cenšas mazināt svarīgumu, ko citas puses piešķir EOTK līguma 71. pantam. Šā 71. panta noteikumi par pilnvaru neietekmēšanu nepiešķir dalībvalstīm nekādas tiesības EK līguma 232. panta 1. punkta nozīmē.

Komisija atsaucas uz 1975. gada 11. novembra atzinumu Nr. 1/75 (skat. Recueil, 1355. lpp. un it īpaši 1365. lpp.), saskaņā ar kuru:

“ir izslēgts, ka EOTK līguma 71. pants varētu apturēt EEK līguma 113. un 114. panta darbību un ietekmēt Kopienas kompetenci veikt sarunas un slēgt starptautiskus nolīgumus, kas attiecas uz kopējo tirdzniecības politiku”.

Visbeidzot, Komisija uzskata, ka cits likumīgs veids, kā slēgt tirdzniecības nolīgumus saskaņā ar EOTK līgumu, būtu izmantot 95. panta noteikumus.

Turpretī Padome uzskata, ka “tas, ka GATT un tā pielikumus slēdz dalībvalstis, tiktāl, ciktāl to noteikumi attiecas uz kompetenci, ko dalībvalstīm tirdzniecības politikas jomā rezervē EOTK līguma 71. pants, ir katrā ziņā saderīgi ar minēto Līgumu”.

Spānijas valdība uzstāj uz dalībvalstu ekskluzīvo kompetenci EOTK ražojumu jomā. Grieķijas Republika pievienojas šim viedoklim. Tam piekrīt arī Portugāles valdība.

Arī Apvienotās Karalistes valdība pamatojas uz EOTK līguma 71. pantu, aizstāvot dalībvalstu kompetenci, bet tā piekrīt, ka, EOTK līguma 95. panta izmantošana, kā Komisija to jau ir izklāstījusi, būtu cits likumīgs veids slēgt šo nolīgumu.

Francijas valdība savukārt uzskata, ka “tas, ka EOTK saskaņā ar šī līguma 95. pantu ir slēgusi nolīgumus, kas attiecas uz EOTK ražojumu tirdzniecības režīmu, nenozīmē, ka EOTK ir nodota kompetence, kas šī līguma 71. pantā ir noteikta dalībvalstīm”, un ka “tāpēc dalībvalstis pašas var lemt par GATT nolīguma un tā pielikumu slēgšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz noteikumiem kas ir saistīti ar EOTK ražojumu tirdzniecību un kas ir to kompetencē saskaņā ar EOTK līguma 71. pantu”.

X – GATS un TRIPs līguma analīze

A – GATS

1. GATS nepieciešamība

Kāpēc vajadzīgs vispārējs nolīgums par pakalpojumu tirdzniecību? Dažās attīstītajās valstīs pakalpojumu nozare ir kļuvusi par galveno ekonomikas nozari. Komisija norāda, ka daži ekonomisti šajā attīstībā saskata “pazīmi, kas liecina par fundamentālu pasaules ekonomikas reorganizāciju un par arvien skaidrāku vienkāršās rūpniecības nodošanu jaunattīstības valstīm, kas tādējādi kļūs par galvenajiem rūpniecības ražojumu eksportētājām”. “Attīstītās valstis eksportēšot galvenokārt pakalpojumus un preces ar augstu pievienoto vērtību (tātad ar lielu tehnoloģisko zināšanu daļu)”. “Starptautiskās pakalpojumu tirdzniecības ekspansija ir aizkavējusies, salīdzinot ar šīs nozares attīstību valstu ekonomikā, jo neviens starptautisks akts nav sniedzis uzņēmējiem nepieciešamo drošību un paredzamību. Tāpēc radās doma izveidot sistēmu, kas ļautu liberalizēt tirgu, vienojoties par jauniem noteikumiem”.

2. GATS būtība

GATS ir mēģinājums pārnest GATT principus pakalpojumu jomā, kur barjeras tirdzniecībā nav saistītas ar muitas nodokļiem vai importa kvotām, bet gan ar valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz pieeju tirgum un pakalpojumu sniedzēju kvalifikāciju. Šobrīd visas disciplīnas, kas jāievēro, vēl nav noteiktas. Kā to plašākā kontekstā saistībā ar PTO uzsvērusi Francijas valdība, GATS veido sarunu telpu, lai padziļinātu disciplīnas, par kurām ir jau panāktas vienošanās, un slēgtu nolīgumus jaunās jomās.

3. Pakalpojumu definīcija un to sniegšanas veidi

Pakalpojuma jēdziens ir ļoti plašs, jo tas ietver “jebkuru pakalpojumu jebkurā sektorā, izņemot pakalpojumus, kurus sniedz, realizējot valsts varas pilnvaras”. Savukārt “pakalpojums, kas sniegts, realizējot valsts varas pilnvaras”, nozīmē “jebkuru pakalpojumu, kas netiek sniegts uz komerciāliem pamatiem vai konkurējot ar vienu vai vairākiem pakalpojumu sniedzējiem” (GATS 1. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkts).

Pakalpojumu tirdzniecība saskaņā ar GATS 1. panta 2. punktu ietver četrus pakalpojumu sniegšanas tipus jeb veidus:

– “cross-border supply” (jeb “pārrobežu pakalpojumi”) – šī ir pakalpojuma sniegšana no vienas PTO dalībvalsts teritorijas jebkuras citas PTO dalībvalsts teritorijā. Padome tam sniedz šādu piemēru – arhitektu birojs, kas atrodas valstī A, piegādā elektroinstalāciju projektu inženieru birojam, kas atrodas valstī B.

– “consumption abroad” (jeb “patēriņš ārvalstīs”) – šī ir pakalpojuma sniegšana vienas PTO dalībvalsts teritorijā jebkuras citas PTO dalībvalsts pakalpojumu patērētājam. Piemēram – pakalpojumi, kas valstī A tiek sniegti tūristiem, kas ieradušies no valsts B.

– “commercial presence” (“komerciālā pārstāvniecība” jeb “juridiskās personas klātbūtne”) – šī ir pakalpojuma sniegšana, ko veic vienas PTO dalībvalsts pakalpojumu sniedzējs, izmantojot komerciālo pārstāvniecību jebkuras citas PTO dalībvalsts teritorijā. “Komerciāla pārstāvniecība” saskaņā ar XXVIII panta d) apakšpunktu nozīmē “jebkuru biznesa veidu vai profesionālu nodibinājumu, ietverot:

i) juridiskas personas izveidošanu, iegūšanu vai uzturēšanu vai

ii) filiāles vai pārstāvniecības izveidošanu un uzturēšanu

pakalpojuma sniegšanas nolūkā PTO dalībvalsts teritorijā”.

Tātad, kā norāda Padome, šajā gadījumā valsts A uzņēmumi vai speciālisti uzsāk uzņēmējdarbību un sniedz pakalpojumus valstī B. Šis pakalpojumu sniegšanas veids tiks izmantots, piemēram, kredītiestāžu pakalpojumos.

– “movement of persons” (“personu pārvietošanās”, “fizisku personu klātbūtne”). Šī ir pakalpojuma sniegšana, ko veic vienas PTO dalībvalsts pakalpojumu sniedzējs, izmantojot PTO dalībvalsts fizisko personu klātbūtni jebkuras citas PTO dalībvalsts teritorijā. Kā norāda Padome, šis ir gadījums, kad uzņēmums no valsts A sniedz pakalpojumus valstī B ar tādu darbinieku palīdzību, kas ir no valsts A. Pilnīgi dabiski var iedomāties celtniecības darbu veikšanu.

4. GATS dubultais “universālums”

Padome uzsver, ka GATS ir divkārši universāls nolīgums. No vienas puses, tas aptver visus pakalpojumu sektorus (skat. pakalpojumu definīciju, kas sniegta tālāk, X, A, 3. punkts), citiem vārdiem sakot, tā attiecas uz transporta, finanšu un apdrošināšanas pakalpojumiem, uz telekomunikācijām, uz datorpakalpojumiem un audiovizuālajiem pakalpojumiem, uz tūrisma sektoru, uz viesnīcu un restorānu pakalpojumiem, uz būvniecību, uz brīvajām profesijām un pat uz izglītību, veselības aprūpi u.c. No otras puses, GATS aptver visus pakalpojumu sniedzēju uzņēmējdarbības sākšanas veidus un darbības aspektus. GATS ir spēkā “attiecībā uz PTO Dalībvalstu pasākumiem saistībā ar pakalpojumu tirdzniecību” atbilstoši tās definīcijai. Tātad tas aptver:

– visus nosacījumus, kas ir saistīti ar tiesībām veikt uzņēmējdarbību (dibinot vai iegūstot sabiedrību vai izveidojot filiāli);

– visus nosacījumus, kas veido šo darbību veikšanas tiesisko regulējumu (sākot ar maksātnespējas režīmu un beidzot ar nodokļu un darbinieku tiesību režīmu).

5. Saistību būtība

Jānošķir vispārējās un specifiskās saistības.

a) Vispārējās saistības

Vissvarīgākās saistības ir vislielākās labvēlības režīma princips (II panta 1. punkts). Tomēr laika posmā, kas nedrīkst pārsniegt 10 gadus (skat. pielikumu), valsts var atstāt spēkā pasākumus, kas rada diskrimināciju attiecībā pret tās tirdzniecības partneriem, ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir ietverti pielikumā iekļautajā izņēmumu sarakstā un atbilst tajā norādītajiem nosacījumiem. Turklāt V pants paredz pastāvīgu izņēmumu no vislielākās labvēlības režīma principa par labu reģionālajai integrācijai atbilstoši GATT XXIV pantā noteiktajam modelim.

Citas vispārējās saistības ir atklātības saistības – katrai PTO dalībvalstij ir it īpaši uzlikts pienākums publicēt visus pasākumus vai tiesību aktus, kas attiecas uz pakalpojumiem (III panta 1. punkts), jeb to, ko GATS sauc par “vispārējas piemērošanas pasākumiem, kas attiecas uz šo Līgumu vai ietekmē tā darbību”.

Jāatzīmē arī apņemšanās izveidot procedūras (tiesu, arbitrāžas vai administratīvās), kas paredz tiesisko aizsardzību pret administratīvajiem lēmumiem, kuri ietekmē pakalpojumu tirdzniecību (VI panta 2. punkts).

Jāuzsver arī katras PTO dalībvalsts apņemšanās nepieļaut, ka kāds monopola pakalpojuma sniedzējs tās teritorijā rīkotos veidā, kas nesader ar vislielākās labvēlības režīma principu vai valsts specifiskajām saistībām (VIII panta 1. punkts).

Visbeidzot, PTO dalībvalstis ir uzņēmušās saistības attiecībā uz pakalpojumu piegādātājiem piešķirto licenču vai sertifikātu atzīšanu (VII pants).

b) Specifiskās saistības

Specifiskās saistības, kas atrodamas GATS III un IV daļā un pielikumos, izpaužas kā PTO dalībvalsts apņemšanās nodrošināt tirgus pieejamību jebkuras citas minētās organizācijas dalībvalsts pakalpojumiem un pakalpojumu sniedzējiem un kā apņemšanās attiecībā uz visiem pakalpojumu sniegšanu ietekmējošiem pasākumiem attiecināt uz jebkuras citas PTO dalībvalsts pakalpojumiem un pakalpojumu sniedzējiem režīmu, kas ir ne mazāk labvēlīgs kā tas, kurš tiek attiecināts uz pašas dalībvalsts līdzīgajiem pakalpojumiem un pakalpojumu sniedzējiem (nacionālā režīma princips).

Tirgus pieejamības ierobežojumi, uz kuriem attiecas apņemšanās nodrošināt tirgus pieejamību, ir precizēti XVI panta 2. punktā – būtībā runa ir par atteikšanos uzlikt citu PTO dalībvalsts pakalpojumu sniedzēju darbībai kvantitatīvus ierobežojumus. Padome kā piemēru min šādus ierobežojumus:

– trešo valstu uzņēmumu vai personu kontrolēto transporta vai televīzijas uzņēmumu maksimālais skaits;

– “ārvalstu” ārstu maksimālais skaits;

– procentuāli maksimāli pieļaujamā “ārvalstu” kapitāla daļa transporta, televīzijas un citu uzņēmumu kapitālā;

– noteiktu darbības veidu aizliegšana kredītiestādēm vai apdrošināšanas kompānijām, ko kontrolē ārvalstu uzņēmumi vai personas;

– “kvotu” ieviešana audiovizuālajā sektorā attiecībā uz trešo valstu ražojumiem.

Šīs saistības, kas nav ne beznosacījuma, ne absolūtas, ir ietvertas grafikos pa valstīm. PTO dalībvalsts var savā grafikā norādīt, ka tā nenodrošina pilnīgu tirgus pieejamību, uzliek nosacījumus (piemēram, komerciālās pārstāvniecības nepieciešamību) vai ierobežojumus. Šie nosacījumi un ierobežojumi tiek precizēti grafikā. Tas pats attiecas arī uz nacionālā režīma nodrošināšanas saistībām.

Eiropas Kopienas grafiku iesniedza Kopiena un dalībvalstis, tomēr valstu saistības attiecas uz katru dalībvalsti atsevišķi, un gan nosacījumi, gan ierobežojumi nav vienādi visām dalībvalstīm.

Šīs specifiskās saistības ir daudzpusēju sarunu rezultāts, kurās vienprātība netika meklēta katram sektoram atsevišķi, bet kopumā.

6. Nolīguma dinamisms

Padome uzsver, ka GATS, kura uzdevums ir izveidot sarunu telpu, ir dinamisks nolīgums. Padome izceļ GATS XIX pantu, kas PTO dalībvalstīm uzliek pienākumu iesaistīties secīgos sarunu raundos, lai sasniegtu pieaugošu, augstāku liberalizācijas līmeni. Ir jāmin arī X pants, kas paredz daudzpusējās sarunas par ārkārtas drošības pasākumiem, kuri pamatojas uz nediskriminācijas principu. Var uzsvērt arī XIII pantu, kas, paredzot, ka valsts pasūtījumu sfērā vislielākās labvēlības režīma princips, specifiskās saistības attiecībā uz tirgus pieejamību un nacionālā režīma piešķiršana nav spēkā, norāda, ka daudzpusējās sarunas par šo tematu tiks veiktas pēc kāda laika. Visbeidzot, ir jāpievērš uzmanība XV pantam, kas uzliek pienākumu uzsākt sarunas, lai izstrādātu nepieciešamās daudzpusējās disciplīnas ar mērķi izvairīties no sekām, kuras var izraisīt subsīdiju radītie kropļojumi.

B – TRIPs līgums

1. Mērķi un nepieciešamība

TRIPs galvenais mērķis, kā to uzsvērusi Francijas valdība, ir pastiprināt un saskaņot intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību pasaules mērogā.

Francijas valdība skaidro, ka, ņemot vērā, ka pūles, kas tika pieliktas šajā sakarā citos forumos, nedeva rezultātus un ka it īpaši cieta neveiksmi sarunas, kas laikā no 1980. līdz 1984. gadam tika veiktas, lai pārskatītu Parīzes konvenciju par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, attīstītās valstis uzstāja, ka Urugvajas raundā jāiekļauj arī intelektuālā īpašuma jautājums un ka tā risināšanai jāizmanto GATT nolīgumu kopuma dinamisms (sevišķi tā sarunu veikšanas līdzekļi) un tajā paredzētais strīdu noregulēšanas mehānisms.

Kā skaidro Komisija, viltoto preču (nelikumīgi izmantotu preču zīmju, imitētu preču veidu, licencētu preču vai licencētas programmatūras viltojumu vai grāmatu, kompaktdisku un videokasešu pirātisko kopiju) tirdzniecība, kas notiek dažās trešās valstīs, rada ievērojamus zaudējumus Kopienas ražošanas nozarēm. Tika uzskatīts, ka tas, ka dažās trešās valstīs nav efektīvas intelektuālā īpašuma aizsardzības, ietekmē “preces, kas ir intelektuālā īpašuma tiesību objekts”, tieši tāpat kā jebkurš cits importa ierobežojums.

Komisija uzsver, ka gan Kopiena, gan Savienotās Valstis ir veikušas tirdzniecības pretpasākumus pret valstīm, kuras nenodrošināja pietiekamu intelektuālā īpašuma aizsardzību vai arī pieļāva diskrimināciju attiecībās ar to tirdzniecības partneriem. Šie pasākumi veicināja, ka jaunattīstības valstis piekrita, ka ir jānostiprina intelektuālais īpašums, lai gan iepriekš tās šajā tiesību nozarē drīzāk saskatīja ekspluatācijas instrumentu, kas atradās attīstīto valstu rokās. Turklāt, kā norāda Komisija, jaunattīstības valstis aizvien vairāk apzinās priekšrocības, kas saistītas ar pastiprinātu intelektuālā īpašuma aizsardzību un kas izpaužas vietējās inovācijas veicināšanā.

2. Piemērošanas joma un līdzekļi, kas paredzēti iecerēto mērķu īstenošanai

TRIPs līgumam ir ļoti plaša piemērošanas joma, jo tas aptver gan literāro un mākslas darbu īpašumu (autortiesības un blakustiesības), gan arī rūpniecisko īpašumu (preču zīmes, ģeogrāfiskās izcelsmes norādes vai nosaukumus, patentus, rūpniecisko dizainu, zinātību), lai gan tas neattiecas uz augu šķirnēm (TRIPs 1. panta 2. punkts).

TRIPs I nodaļā (1.–8. pants) ir iekļauti vispārīgi nosacījumi un pamatprincipi, II nodaļā (9.–40. pants) ir noteiktas normas, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību pieejamību, darbības sfēru un izmantošanas standartiem [pastāvēšanu, apjomu un izmantošanu]. III nodaļā (41.–61. pants) ir izklāstīti veidi, kā nodrošināt intelektuālā īpašuma tiesību realizāciju. IV nodaļa (62. pants) nosaka procedūras, kas saistītas ar intelektuālā īpašuma tiesību iegūšanu un uzturēšanu. V nodaļā (63. un 64. pants) ir runa par strīdu novēršanu un noregulēšanu. VI nodaļā (65.–67. pants) ir norādīti pārejas pasākumi, un VII nodaļā (68.–73. pants) ir izklāstīti institucionālie pasākumi un nobeiguma nosacījumi.

TRIPs līgumā ir paredzēta pēc būtības minimāla intelektuālā īpašuma aizsardzība. TRIPs līgums PTO dalībvalstīm atstāj iespēju līdztekus nodrošināt daudz izvērstāku aizsardzību un brīvi izvēlēties piemērotas nolīguma prasību izpildes metodes (TRIPs līguma 1. panta 1. punkts).

Nolīguma piemērošanu nosaka personas kritērijs (tiesības, kas jāpiemēro noteiktām trešo valstu fiziskām vai juridiskām personām, TRIPs līguma 1. panta 3. punkts).

TRIPs vienlaicīgi paredz gan nacionāla režīma principu (3. pants), gan vislielākās labvēlības režīma principu (4. pants). Šiem diviem principiem ir izņēmumi. Piemēram, nacionāla režīma princips ir spēkā, tikai ņemot vērā izņēmumus, kas jau ir paredzēti Parīzes konvencijā par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, Bernes konvencijā par literāro un mākslas darbu aizsardzību, Romas konvencijā par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību un Vašingtonas nolīgumā par intelektuālo īpašumu attiecībā uz integrālajām shēmām. Turklāt attiecībā uz izpildītājiem, fonogrammu producentiem un radioraidījumu organizācijām šis pienākums ir spēkā vienīgi attiecībā uz tiesībām, ko paredz pats TRIPs līgums (TRIPs 3. panta 1. punkts).

Kā skaidro Padome, TRIPs līguma mērķi tiek īstenoti divējādi – pirmkārt, atsaucoties uz starptautiskajām konvencijām, ko, pēc Komisijas sacītā, “[ir] pieņēmis salīdzinoši liels skaits valstu”, proti, Parīzes konvenciju par rūpniecisko īpašumu un Bernes konvenciju par literāro un mākslas darbu īpašumu – konvencijām, kas no savas puses ir vērstas uz tiesību normu saskaņošanu, kā arī uz nacionālā režīma principa piešķiršanu jomās, kur saskaņošana nav veikta. Otrkārt, kā uzsver Komisija, izmantojot specifiskus noteikumus (“pamatnosacījumus”) “intelektuālā īpašuma jomās, kur dalībvalstīm ir steidzami nepieciešama plašāka aizsardzība”.

Atsauce uz Parīzes konvenciju aptver visus šīs konvencijas būtiskos noteikumus, izņemot tikai institucionālos, noslēguma un pārejas noteikumus (TRIPs līguma 2. panta 1. punkts). Atsauce uz Bernes konvenciju arī iekļauj visus būtiskākos konvencijas noteikumus, izņemot noteikumus par autoru nemantiskajām tiesībām (TRIPs līguma 9. panta 1. punkts).

Specifiskie pamatnoteikumi ir iekļauti TRIPs līguma II, III un IV daļā.

Specifiskajos pamatnoteikumos nav iekļauta svarīga problēma – tiesību izsmelšana. Vienā no TRIPs līguma vispārīgajiem noteikumiem – 6. pantā – ir teikts: “Strīdu noregulēšanai saskaņā ar šo Nolīgumu atbilstoši iepriekš minētajiem 3. (nacionālais režīms) un 4. panta (vislielākās labvēlības režīms) nosacījumiem nekas šajā Nolīgumā netiek izmantots, lai risinātu jautājumu par intelektuālā īpašuma tiesību izsmelšanu”.

Var atgādināt, ka tiesību izsmelšanas princips noteic, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieki nevar uz šīm tiesībām atsaukties, lai kontrolētu tādu ražojumu apriti, ko viņi paši ir laiduši tirgū vai kas ir laisti tirgū ar viņu piekrišanu. Pēc Komisijas domām, no TRIPs līguma 6. panta izriet, ka, “ja PTO dalībvalsts piemēro “nacionālo” (vai “reģionālo” attiecībā uz muitas vai reģionālām savienībām) tiesību izsmelšanas principu, TRIPs līguma noteikumi, kas attiecas uz strīdu noregulēšanu (ieskaitot sūdzības gan par pārkāpumiem, gan tādas, kas nav saistītas ar pārkāpumiem), nevar tikt izmantoti”.

Kopienas valstis, kam jāpiemēro tiesību izsmelšanas princips Kopienas iekšējās attiecībās, drīkstēs to nepiemērot, ja importētie ražojumi būs ievesti no kādas trešās valsts; tas pats attieksies arī uz pašu Kopienu.

Tomēr, ja dalībvalsts tiesību izsmelšanas principu saviem valstspiederīgajiem piemēro, neierobežojot tā darbību tikai attiecībā uz apriti Kopienas valstīs, tad tai šis princips tādā pašā veidā būs jāpiemēro arī trešo valstu valstspiederīgajiem atbilstoši nacionālā režīma principam. Tieši tāpat vislielākās labvēlības režīma princips neļaus TRIPs dalībvalstīm pielietot atšķirīgus noteikumus atkarībā no tā, vai runa ir par vienas trešās valsts valstspiederīgajiem vai citas trešās valsts valstspiederīgajiem.

Pēc Komisijas domām, TRIPs līguma 6. pants ļaus tā dalībvalstij “turpināt vērsties pret to preču paralēlo importu [..], kuras intelektuālā īpašuma īpašnieks pats vai, dodot savu atļauju, ir laidis tirgū ārvalstīs (t.i., trešā valstī)”. Komisija uzskata, ka tiesību izsmelšanas principa ierobežošana, piemērojot to tikai Kopienas iekšējās attiecībās, “ir nepieciešama, lai ievērotu Kopienu tiesību normas un ļautu Kopienā esošajiem tiesību īpašniekiem iekarot ārvalstu tirgus (t.i., trešo valstu tirgus), saglabājot noteiktu kontroli pār tehnoloģijas pamatā esošo preču ievešanu (vai atkalievešanu) Kopienā”.

3. Specifiskie pamatnoteikumi

a) Autortiesības un ar tām saistītās tiesības

Autortiesību aizsardzība tiek attiecināta uz izpausmēm, bet ne uz idejām, darba metodēm vai matemātiskām koncepcijām kā tādām (TRIPs 9. panta 2. punkts). Ir noteikts minimālais termiņš (12. pants).

Datorprogrammas tiek aizsargātas kā literāri darbi saskaņā ar Bernes konvenciju (TRIPs 10. panta 1. punkts).

Ir nostiprinātas un definētas blakustiesības, t.i., izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesības (TRIPs 14. pants).

Datorprogrammu autoriem ir jāpiešķir nomas tiesības. Kinematogrāfijas darbu autoriem šīs tiesības ir paredzētas tikai tad, ja iznomāšana ir “novedusi pie plaši izplatītas šādu darbu kopēšanas, kas materiāli mazina ekskluzīvās reproducēšanas tiesības, kuras (attiecīgajā PTO dalībvalstī) ir garantētas autoriem un viņu tiesību pārmantotājiem”.

b) Rūpnieciskais īpašums

i) Preču zīmes

Preču zīmēm paredzētā aizsardzība attiecas gan uz precēm, gan pakalpojumiem.

Ir noteikts, no kādām zīmēm var izveidot preču zīmi [Ir noteikts, kādi apzīmējumi var veidot preču zīmi], un ir definētas ar to saistītās tiesības (TRIPs 15. panta 1. punkts un 16. panta 1. punkts).

Reģistrācijas iespējas var būt atkarīgas no zīmes lietošanas [apzīmējuma izmantošanas], bet no tās nav atkarīga reģistrēšanas pieteikuma iesniegšana (TRIPs 15. panta 3. punkts). Ir noteikts minimālais preču zīmes reģistrācijas un tās atjaunošanas termiņš (TRIPs 18. pants). Ja tiek pieprasīta izmantošana, TRIPs līgums nosaka zīmes neizmantošanas perioda minimālo termiņu, pēc kura preču zīmes reģistrāciju var atcelt (19. pants).

Vispārzināmu preču zīmju aizsardzība Parīzes konvencijas 6. panta nozīmē ir spēkā arī attiecībā uz pakalpojumu tirdzniecību (TRIPs līguma 16. panta 2. punkts), kā arī attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem preču zīme ir reģistrēta (16. panta 3. punkts).

TRIPs dalībvalstīm ir tiesības noteikt licenču piešķiršanas un cesijas nosacījumus. Tomēr obligāto licenču piešķiršana ir izslēgta un preču zīmes cesija var notikt bez vienlaicīgas tā uzņēmuma nodošanas, kuram preču zīme pieder.

ii) Ģeogrāfiskās izcelsmes norādes

TRIPs līguma II nodaļas 3. sadaļa paredz ļoti precīzus noteikumus attiecībā uz aizsardzības nodrošināšanu ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, kas jāsaprot kā “norādes, kas identificē preci, kura izgatavota kādas PTO dalībvalsts teritorijā vai šīs teritorijas reģionā, vai vietā, kur preces noteiktā kvalitāte, reputācija vai citas īpašības ir būtiski saistāmas ar tās ģeogrāfisko izcelsmi” (TRIPs 22. panta 1. punkts).

Kopumā ir paredzēts novērst:

“a) jebkuru tādu līdzekļu izmantošanu preču noformēšanā vai prezentācijā, kas norāda vai uzvedina uz domām, ka minētā prece cēlusies ģeogrāfiskajā teritorijā, kas nav patiesā preces izcelsmes vieta, tā ka sabiedrība tiek maldināta attiecībā uz preces ģeogrāfisko izcelsmi;

b) jebkuru lietošanu [izmantošanu], kas ir negodīgas konkurences piemērs Parīzes konvencijas (1967) 10. panta nozīmē” (TRIPs 22. panta 2. punkts).

Vīniem un stiprajiem alkoholiskajiem dzērieniem ir jānodrošina pastiprināta ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzība: līdzekļus, kas paredzēti, lai novērstu ģeogrāfiskās izcelsmes norādes lietošanu, attiecinot to uz vīniem un stiprajiem alkoholiskajiem dzērieniem, kas nav izgatavoti tajā vietā, kas uzrādīta konkrētajā ģeogrāfiskajā norādē, ir jāizmanto arī tad, “ja preču patiesā izcelsme tiek norādīta vai ģeogrāfiskā norāde tiek lietota [izmantota] tulkojumā vai tiek lietota [izmantota] kopā ar izteicieniem, piemēram, “veids”, “tips”, “stils”, “imitācija” vai tamlīdzīgi” (TRIPs 23. panta 1. punkts).

Tomēr šiem noteikumiem būs nozīme tikai nākotnē:

“Nekas šajā sadaļā neprasa Dalībvalstij novērst citas Dalībvalsts noteiktas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes ilgstošu vai līdzīgu lietošanu, kas identificē vīnus vai spirtotos dzērienus saistībā ar jebkura tās pilsoņa vai pastāvīgā iedzīvotāja precēm vai pakalpojumiem, kuri ir ilgstoši lietojuši šo ģeogrāfiskās izcelsmes norādi attiecībā uz tām pašām vai saistītām precēm vai pakalpojumiem šīs Dalībvalsts teritorijā vai nu a) vismaz 10 gadus pirms 1994. gada 15. aprīļa vai b) labticīgi pirms šī datuma.” (TRIPs 24. panta 4. punkts).

iii) Rūpnieciskais dizains

TRIPs attiecas arī uz rūpnieciskās estētikas jomu. Ir jāaizsargā jauni vai oriģināli rūpnieciskā dizaina paraugi (TRIPs 25. panta 1. pants). Tiek noteikts aizsardzības apjoms un tās ilgums (TRIPs 26. pants).

Prasības tekstila dizaina aizsardzības garantēšanai nedrīkst nepamatoti kavēt iegūt šādu aizsardzību (TRIPs 25. panta 2. punkts).

iv) Patenti

Nolīguma II nodaļas 5. sadaļā par patentiem, pirmkārt, ir atrodami noteikumi par patentējamo saturu (27. pants). Šeit ir noteikts, ka patentējami ir jebkuri izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi) visās tehnoloģijas jomās (tas pats pants). Tomēr jaunattīstības valstīm ir atstāta iespēja uz noteiktu laiku atlikt pienākumu attiecināt preču patenta aizsardzību uz tehnoloģijas jomu, kas saskaņā ar šo valstu tiesībām nolīguma piemērošanas dienā nav aizsargājama (65. panta 4. punkts). Ir definētas tiesības, ko piešķir patents (28. pants), un to ilgumam jābūt vismaz 20 gadi (33. pants). Nolīguma 31. pants paredz noteikumus, kas ierobežo nosacījumus, ar kuriem var piešķirt obligātas izmantošanas atļaujas.

v) Integrālo shēmu izkārtojuma dizains (topogrāfija)

Noteikumi par integrālo shēmu topogrāfiju ir vērsti uz to, lai novērstu trūkumus Vašingtonas nolīgumā par intelektuālo īpašumu attiecībā uz integrālajām shēmām. Noteikumi definē gan piešķiramo tiesību apjomu (36. pants), gan aizsardzības termiņu (38. pants).

vi) Neizpaustas tehniskās informācijas tiesiskā aizsardzība

Lai tiktu nodrošināta aizsardzība pret nelikumīgu konkurenci, TRIPs dalībvalstīm ir jāaizsargā neizpaustā informācija (39. panta 1. punkts). Šīs informācijas likumīgajiem īpašniekiem ir jābūt iespējai novērst tās “izpaušanu, iegūšanu vai izmantošanu bez to piekrišanas tādā veidā, kas ir pretrunā ar godīgu komerciālu praksi”. Aizsardzība ir saistīta ar nosacījumu, ka šī informācija ir slepena, ka tai ir komerciāla vērtība, tāpēc ka tā ir slepena, un ka tā ir bijusi pakļauta slepenības uzturēšanas pasākumiem, ko veic persona, kura likumīgi kontrolē informāciju (39. panta 2. punkts).

vii) Konkurenci ierobežojošas rīcības kontrole līgumlicencēšanā

PTO dalībvalstis ir atzinušas, ka noteikta veida prakse vai atsevišķi nosacījumi, kas pastāv intelektuālo īpašumtiesību licencēšanas jomā un kas ierobežo konkurenci, var nelabvēlīgi ietekmēt tirdzniecības apriti un traucēt tehnoloģiju nodošanu un izplatīšanu (40. pants). Tāpēc turpmāk TRIPs līgumā PTO dalībvalstīm tiek atzītas tiesības precizēt tādu licencēšanas praksi vai nosacījumus, kas varētu būt saistīta ar intelektuālā īpašuma tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, un pieņemt attiecīgus pasākumus, lai novērstu vai kontrolētu šīs darbības.

4. Specifiskie procesuālie noteikumi (intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšana)

Lai panāktu vienādu intelektuālā īpašuma minimālo aizsardzību, nepietiek tikai noteikt saturu dažādajām tiesībām, kas ir jāatzīst. Jāparedz arī “efektīvi un piemēroti līdzekļi”, ar kuriem panākt šo tiesību ievērošanu (skat. TRIPs līguma preambulu). Šim mērķim paredzēta TRIPs līguma III nodaļa, kas attiecas uz procedūrām, kas PTO dalībvalstīm jāievieš, lai nodrošinātu efektīvu darbību pret jebkuru nolīgumā ietverto intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma aktu (41. panta 1. punkts). Šajā III nodaļā, no vienas puses, ir uzskaitīti pasākumi, kuru veikšanu intelektuālo īpašuma tiesību īpašniekiem ir tiesības pieprasīt tiesu, administratīvajām un muitas iestādēm, gan lai novērstu to tiesību pārkāpšanu, gan lai novērstu to tiesību pārkāpšanas risku (a), un, no otras puses, noteic, ka procedūrām, ar kurām var panākt šo pasākumu veikšanu, ir jāatbilst noteiktām prasībām (b).

a) Pārkāpumu novēršanas pasākumi

TRIPs vienlaicīgi paredz gan pasākumus intelektuālo īpašuma tiesību pārkāpumu izbeigšanai un novēršanai (rīkojums atturēties no pārkāpuma, zaudējumu atlīdzināšana, viltojumu konfiskācija vai iznīcināšana, kriminālsods), gan pasākumus, lai nepieļautu intelektuālo īpašuma tiesību pārkāpumus (pagaidu pasākumi, muitas veikti pasākumi, ar kuriem tiek apturēta preču laišanu brīvā apgrozībā).

Tiesu institūcijām jābūt pilnvarotām likt pārkāpējam izbeigt prasītāja īpašumtiesību pārkāpumus (44. panta 1. punkts).

Tiesu institūcijām jānodrošina tiesības likt pārkāpējam attiecīgi samaksāt tiesību īpašniekam par zaudējumiem, ja pārkāpējs ir zinājis vai ja viņam ir bijis pietiekošs pamats zināt, ka viņš ar savu darbību pārkāpj intelektuāla īpašuma tiesības (45. panta 1. punkts).

Tiesu institūcijām jābūt tiesīgām arī likt, lai preces, ar ko tiek pārkāptas intelektuālā īpašuma tiesības, tiktu izņemtas no tirdzniecības aprites bez jebkādas kompensācijas vai iznīcinātas, ja vien tas nav pretrunā ar pastāvošajām konstitucionālajām prasībām (46. pants).

Par apzinātiem preču zīmju viltošanas vai autortiesību pirātisma aktiem komerciālā mērogā jānosaka kriminālsods, kas var būt pat ieslodzījums (61. pants).

Preventīvi pasākumi savukārt ir divu veidu pasākumi.

Pirmkārt, tiesu institūcijām jābūt pilnvarotām likt veikt steidzamus un efektīvus pagaidu pasākumus, lai nepieļautu, ka tiek pārkāptas intelektuālā īpašuma tiesības (50. panta 1. punkts). Nepieciešamības gadījumā šos pasākumus var veikt, neuzklausot otru pusi (50. panta 2. punkts), tomēr tā vēlāk var pieprasīt lietas pārskatīšanu (50. panta 4. punkts).

PTO dalībvalstīm jāizveido arī procedūras, kas dotu iespēju tiesību īpašniekam, kuram ir pamatots iemesls aizdomām, ka var notikt viltotu preču zīmju vai pirātisku autortiesību preču imports, rakstiski iesniegt iesniegumu kompetentām administratīvām vai tiesu iestādēm, lai muitas iestādes pārtrauktu šādu preču laišanu brīvā apgrozībā. PTO dalībvalstis varēs paredzēt līdzīgus pasākumus arī citiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpšanas gadījumiem (51. pants).

Šie preču ielaišanas pārtraukšanas pasākumi ir pagaidu līdzeklis. Lai tos turpinātu, ir jāuzsāk process, kurā lieta tiek izskatīta pēc būtības (skat. 55. pantu).

b) Procesuālās garantijas

Procedūrām, kas vērstas uz intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanas nodrošināšanu, jābūt godīgām un objektīvām (41. panta 2. punkts). Procedūru godīguma un objektivitātes prasība ir precizēta vairākos veidos.

Tiesību īpašniekiem ir jābūt tiesībām izmantot civiltiesiskās procedūras, kas paredzētas, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, un atbildētājiem ir tiesības uz savlaicīgi izsūtītu rakstisku paziņojumu, kurā ietverts pietiekoši daudz precīzas informācijas un kur it īpaši norādīts prasību pamatojums (42. pants). Pusēm jābūt tiesīgām ļaut sevi pārstāvēt neatkarīgam advokātam, un prasības attiecībā uz obligātu personīgu ierašanos tiesā nevar būt pārmērīgas (42. pants). Šādu procedūru visām pusēm jādod tiesības pamatot savas prasības un sniegt attiecīgus pierādījumus (42. pants) un tiesības pieprasīt, lai šos pierādījumus uzrādītu pretējā puse, ja tie ir tās rīcībā (43. pants). Lēmumiem ir jābalstās tikai uz tiem pierādījumiem, par kuriem pusēm tikusi dota iespēja izteikties, un ir vēlams, ka tie tiek fiksēti rakstveidā un ir pamatoti (41. panta 3. punkts).

Pusēm jādod tiesības pārsūdzēt tiesā galīgos administratīvos lēmumus un pirmās instances tiesas spriedumus (41. panta 4. punkts).

Ir jāparedz iespēja saņemt zaudējumu atlīdzību no tādiem intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekiem, kas procedūras, kuras paredzētas, lai nodrošinātu šo tiesību ievērošanu, izmantojuši ļaunprātīgi vai nepamatoti (48. panta 1. punkts).

XI – Kopējā tirdzniecības politika, GATS un TRIPs līgums – lietas dalībnieku nostāja

Kā jau minēts, Komisijai, no vienas puses, un Padomei, valstīm, kas iesniegušas apsvērumus, un Eiropas Parlamentam, no otras puses, ir pilnīgi pretēji viedokļi par to, vai jomas, uz kurām attiecas GATS un TRIPs līgums, pieder pie kopējās tirdzniecības politikas, kas saskaņā ar EK līguma 113. pantu ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē.

Lietas dalībnieku viedokļi par GATS un TRIPs līgumu tiks izskatīti secīgi:

A – GATS

Komisija savā galvenajā tēzē uzskata, ka pakalpojumi, uz ko attiecas GATS, pieder pie kopējās tirdzniecības politikas. To nevar ierobežot, piemērojot tikai preču tirdzniecībai. Komisijas galvenā doma ir tāda, ka jebkurš nolīgums, kas var tieši vai netieši ietekmēt tirdzniecības plūsmu apjomu vai struktūru, ir tirdzniecības politikas nolīgums un tas jāslēdz uz 113. panta pamata.

Kādi ir Komisijas galvenie argumenti?

– Pirmkārt, Tiesas prakse, kurā Tiesa ir uzsvērusi, ka “tirdzniecības politikas jēdzienam ir viens un tas pats saturs neatkarīgi no tā, vai to piemēro valsts vai Kopienas starptautiskās darbības sfērā” (atzinums 1/75, minēts iepriekš, 1362. lpp., 4. rindkopa). Tāpēc, Komisija norāda, neviena dalībvalsts nevar nopietni apgalvot, ka pakalpojumu tirdzniecība nav tirdzniecība un ka nolīgumi, ko tā slēgtu šajā jomā, nav saistīti ar tās tirdzniecības politiku.

– Saiknes un līdzība, kas, kā uzsver ekonomisti, pastāv starp precēm un pakalpojumiem, ņemot vērā, ka abi šie sektori ir iekļauti tirdzniecības bilancē.

– Juridiskā doktrīna, kas tāda, kāda tā ir šodien, praktiski vienbalsīgi atzītu, ka pakalpojumu tirdzniecība ir kopējās tirdzniecības politikas sastāvdaļa. Komisija tomēr atzīst, ka daži doktrīnas “vismērenākā” virziena pārstāvji tajā neiekļauj pakalpojumus, ko sniedz, izmantojot uzņēmumu, kas atrodas valstī, kur šie pakalpojumi tiek sniegti. Komisija uzskata, ka nav nekāda iemesla šādi nodalīt tiešus pārrobežu pakalpojumus, kas vienīgie piederot kopējai tirdzniecības politikai, no pakalpojumu sniegšanas, izmantojot komerciālo pārstāvniecību, kas piederot tiesību veikt uzņēmējdarbību ārējai politikai.

– GATS mērķis, kas ir pakalpojumu tirdzniecības liberalizācija.

– Izmantotie līdzekļi (vislielākās labvēlības režīms, tirgus caurskatāmība), kas ir tradicionālie tirdzniecības politikas līdzekļi. Tas pats attiecas uz noteikumiem, kas attiecas uz pieeju tirgiem un nacionālo režīmu. Specifisko saistību grafikus, kaut arī tie lielā mērā attiecas uz reglamentējošiem šķēršļiem, var salīdzināt ar PTO dalībvalstu tarifu grafikiem preču aprites sektorā.

Turklāt Komisija cenšas pierādīt, ka atbilstošajos GATT noteikumos ir ietvertas GATS noteikumiem ekvivalentas normas.

Preču un pakalpojumu saikni pierādot arī iespēja izmantot savstarpējos pretpasākumus, un šī saikne apstiprinot, ka preces un pakalpojumi ir vienas un tās pašas tirdzniecības politikas sastāvdaļa.

Noteikumi, kas attiecas uz turpmākajām sarunām (skat. iepriekš X, A, 6. punkts, GATS dinamisms), “nevar mainīt šobrīd izskatāmā nolīguma juridisko pamatu”. “Jebkurš nolīgums, kas tiks slēgts, pamatojoties uz šiem noteikumiem, vēlāk tiks īpaši izvērtēts, lai noteiktu tā juridisko pamatu”.

Komisija uzskata, ka tas, ka ne visi pakalpojumu sektori, uz kuriem attiecas GATS vienošanās, ir saskaņoti Kopienu tiesībās un ka tāpēc dažos gadījumos tos pārvalda valstu likumdošanas akti, neliek apšaubīt Kopienas kompetenci. “GATT un it īpaši tā noteikumi par nacionālo režīmu ietekmē dalībvalstu likumdošanu un to tiesību aktus (piemēram, nodokļu likumdošanu) jau daudzus gadus, bet nekad nav ticis uzsvērts, ka tas daļēji pieder dalībvalstu kompetencei”.

Nobeigumā Komisija izdara divus precizējumus attiecībā uz EK līguma 59. un 75. pantu.

Vai EK līguma 59. panta otrā daļa, kas Padomi pilnvaro attiecināt nodaļu par pakalpojumiem arī uz tiem pakalpojumiem, ko sniedz trešo valstu pilsoņi, kuri veic uzņēmējdarbību Kopienas dalībvalstīs, nav pretrunā tam, ka pakalpojumu tirdzniecība ir iekļauta EK līguma 113. pantā? Komisijas atbilde ir negatīva. Runa ir par iekšēju noteikumu, nevis par kādu kopējās tirdzniecības politikas noteikumu. “Tas nevar būt juridisks pamats tādai līgumattiecību politikai, kāda ir GATS vienošanās, ar ko paredzēts aptvert visus starptautiskos pakalpojumu sniegšanas veidus”.

Vai tiktāl, ciktāl tas skar arī transporta nozari, uz GATS vienošanos neattiecas 75. pants, kas Kopienas iestādēm piešķir iekšējo kompetenci (skat. 1971. gada 31. marta spriedumu tā dēvētajā AETR lietā, 22/70 Komisija/Padome, Recueil, 263. lpp., par iekšējās un ārējās kompetences paralēlismu)? Komisijas atbilde ir noraidoša. Uz AETR precedentu var atsaukties, lai slēgtu nolīgumus tajos transporta politikas sektoros, kas nav komerciāli. Turklāt transporta sektorā Padome ir pieņēmusi noteiktu skaitu ierobežojošu pasākumu un, it īpaši, ekonomiskās sankcijas, kas pamatotas ar 113. pantu un ietver transporta pakalpojumu tirdzniecības pārtraukšanu.

Visu citu lietas dalībnieku viedokļi ir pilnīgi pretēji Komisijas aizstāvētajam viedoklim.

Padome uzskata, ka tāda kopējās tirdzniecības politikas jēdziena interpretācija, kādu proponē Komisija, noved pie tā, ka tā tiek pārvērsta par kopējo politiku ārējo ekonomisko attiecību jomā. Pasaules ekonomikā valūtas kursu svārstības vai darbaspēka izmaksas daudz ievērojamāk ietekmē starptautiskās tirdzniecības apjomu un plūsmu nekā, piemēram, muitas tarifa izmaiņas. “Ja Komisijas apgalvojums tiktu pieņemts, būtu noteikti jāsecina, ka Kopienai saskaņā ar 113. pantu ir ekskluzīva kompetence regulēt dalībvalstu valūtas kursus vai uzsākt algu noteikšanas politiku. Šāda interpretācija padarītu bezjēdzīgu dalībvalstu kompetenci ekonomikas politikas jomā, vismaz tiktāl, ciktāl tā skar ārējās attiecības”.

Starpvaldību konferencē par Politisko savienību Komisija bija ierosinājusi šādu Kopienas kompetences paplašināšanu. Kopējās tirdzniecības politikas jēdziens tiktu aizstāts ar kopējo politiku ārējo ekonomisko attiecību jomā, kas ietvertu tieši “ekonomiskos un tirdzniecības pasākumus pakalpojumu, kapitāla, intelektuālā īpašuma, investīciju, uzņēmējdarbības un konkurences jautājumos” – ļoti plašu jomu. Šī politika būtu ekskluzīvā Kopienas kompetencē (Komisijas priekšlikuma Y.17. panta 2. punkts). Attiecībās ar trešām valstīm, ar starptautiskajām organizācijām un starptautiskās konferencēs Kopienu pārstāvētu vienīgi Komisija.

Padome uzskata, ka Komisija, iesniedzot pieteikumu sniegt atzinumu, šādi mēģina panākt, lai ar Tiesas interpretācijas palīdzību tiktu īstenoti priekšlikumi, kas tika noraidīti Starpvaldību konferencē par Politisko savienību. Šis arguments iekļauts Francijas, Dānijas un Apvienotās Karalistes valdību rakstveida apsvērumos.

Padome, izdarot secinājumu, ka Kopienai un dalībvalstīm ir kopīga kompetence, īsti nenodala argumentus, ko tā izvirza, lai pakalpojumus izslēgtu no tirdzniecības politikas, no argumentiem, uz ko tā atsaucas, izskatot iekšējās un ārējās kompetences paralēlisma teoriju.

Padome uzskata, ka GATS galvenokārt attiecas uz pakalpojumu sniegšanu, izmantojot komerciālo pārstāvniecību valstī, kurā atrodas pakalpojumu saņēmēji. Tas attiecas uz pašu pakalpojumu būtību. Tie tiek patērēti vai lietoti tajā pašā laikā, kad tiek sniegti, un nav uzglabājami vai transportējami, tātad tie jāpatērē uz vietas tajā pašā vietā, kur tie sniegti. Tāpēc reglamentēt komerciālo pārstāvniecību nozīmē reglamentēt trešo valstu uzņēmumu tiesību veikt uzņēmējdarbību nosacījumus un tiem vēlāk piemērojamo juridisko režīmu.

Padome uzskata, ka uzņēmējdarbības sākšanas režīms tiek regulēts valsts tiesībās un uz to neattiecas kopējās tirdzniecības politikas jēdziens. Tas pats attiecas uz patēriņu ārvalstīs (piemēram, tūristi no Indijas, apmeklējot Franciju), attiecībā uz ko Padome norāda, ka tūrisma jomā kompetence joprojām pieder dalībvalstīm un ka ierosinājums šajā jomā piešķirt kompetenci Kopienai tika noraidīts Starpvaldību konferencē par Politisko savienību. Attiecībā uz “personu pārvietošanos” Padome norāda, ka tādu fizisku personu ieceļošanu un uzturēšanos Kopienas dalībvalstīs, kas ir trešo valstu pilsoņi un ko nodarbina trešo valstu pakalpojumu sniedzēji, regulē valstu tiesību akti un ka tas ir tikai dalībvalstu kompetencē. Attiecībā uz pārrobežu pakalpojumu sniegšanu Padome norāda, ka dalībvalstu kompetence reglamentēt “starptautisko pakalpojumu tirdzniecību” nekad nav bijusi apstrīdēta. “Dalībvalsts var ieviest “ekrāna kvotas”, lai uzliktu kinoteātriem pienākumu noteikt Kopienā ražoto filmu minimālo demonstrēšanas skaitu un tādējādi ierobežot to filmu izplatīšanas iespējas, kas nav ražotas Kopienā”. Kopumā Padome uzskata, ka 113. pants uz starptautisko pakalpojumu tirdzniecību attiecas tikai tiktāl, ciktāl attiecīgie pakalpojumi ir tieši saistīti ar preču piegādi (piemēram, kādas iekārtas montāža).

Apvienotās Karalistes valdība sniedz precīzāku argumentāciju attiecībā uz kopējās tirdzniecības politikas apjomu.

Pirmkārt, Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka attiecībā uz pakalpojumiem līguma nodaļas par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumiem attiecas tikai uz dalībvalstu valstspiederīgajiem. Tikai dalībvalstu personām ir tiesības izveidot galveno uzņēmumu citā dalībvalstī. Tikai dalībvalsts persona, kas jau veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, var izveidot ar to saistītu uzņēmumu citā dalībvalstī. Un tikai dalībvalsts personas var izmantot pakalpojumu sniegšanas brīvību, pat ja 59. panta daļa paredz iespēju attiecināt pakalpojumu sniegšanas brīvību uz trešo valstu personām, kas veic uzņēmējdarbību Kopienas dalībvalstīs.

Apvienotās Karalistes valdība tālāk uzsver, ka burtiska 113. panta interpretācija, kas tā darbību ierobežo ar preču tirdzniecību, pilnībā saskan ar Līguma normu sistēmu. “Ja valstis varētu īstenot atšķirīgu tirdzniecības politiku, t.i., precēm, kuru izcelsme ir trešās valstīs, piemērot atšķirīgus noteikumus tarifu un kvotu jomā, tas novestu pie tirdzniecības plūsmu novirzīšanās”. Turpretī attiecībā uz pakalpojumiem šāds risks nepastāv. Nav “riska, ka pakalpojumu sniedzēji vai personas, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību valstī, kas uzliek ierobežojumus trešo valstu valstspiederīgajiem, to darītu ar citas dalībvalsts starpniecību, kuras likumi nebūtu tik stingri. Ja dalībvalsts ļauj trešās valsts personai nodarboties ar pakalpojuma sniegšanu tās teritorijā, šī persona šādā veidā neiegūst tiesības nodarboties ar pakalpojuma sniegšanu citā dalībvalstī, ja vien tā nav kādas dalībvalsts valstspiederīgais”. “Nekāda loģika [..] nevar pamatot to, ka pakalpojumu jomā ir vajadzīga ekskluzīva kopējās tirdzniecības politika, toties ir pilnīgi loģiski, ka pastāv ekskluzīva kopējās tirdzniecības politika preču tirdzniecības jomā”.

Pat tad, ja ir runa par “pakalpojumu tirdzniecību”, problēmas, kas ar to ir saistītas, ļoti atšķiras no tām, kas ir saistītas ar preču tirdzniecību. Attiecībā uz pakalpojumiem svarīgākie jautājumi ir ārvalstu sabiedrību tiesības veikt uzņēmējdarbību, to tiešās investīcijas, pakalpojumu sniegšanai nepieciešamā darbaspēka brīva pārvietošanās, kā arī noteikumi, kas attiecas uz pieeju pakalpojumu nozares profesijām.

Visbeidzot, Apvienotā Karaliste atgādina, ka GATS attiecas arī uz transporta pakalpojumiem un ka tā pielikumi attiecas uz gaisa transportu, kā arī uz darījumiem saistībā ar jūras transportu. Tā atsaucas uz EK līguma 61. panta pirmo daļu, uz 74. pantu un uz Tiesu praksi (iepriekš minētais spriedums AETR lietā un 1977. gada 26. aprīļa atzinums 1/76, Recueil, 741. lpp., par projektu nolīgumam attiecībā uz Eiropas upju un ezeru kuģniecības pārtraukšanas fondu) un secina, ka “šī ir vienīgā sadaļa, kas Līgumā var būt pamats nolīgumiem ar trešām valstīm transporta pakalpojumu sniegšanas jomā”.

Šajā ziņā Apvienotā Karaliste atsaucas arī uz Padomes praksi. Kad tā pieņem ārējus pasākumus, kuru galvenais mērķis ir transporta reglamentēšana, tā to dara, pamatojoties uz sadaļu par transportu. Šajā sakarībā Apvienotā Karaliste min: Padomes 1979. gada 20. decembra Lēmumu 80/50/EEK par apspriežu procedūru, kas attiecas uz dalībvalstīm un trešām valstīm gaisa satiksmes jomā, un par darbību, kas saistīta ar šādiem jautājumiem starptautiskās organizācijās (OV 1980, L 18, 24. lpp.); Padomes 1982. gada 12. jūlija Lēmumu 82/505/EEK, ar ko noslēdz Nolīgumu par starptautiskiem neregulāriem pasažieru pārvadājumiem ar autobusu (ASOR) (OV L 230, 38. lpp.); nolīgumu, kas noslēgts starp Eiropas Ekonomikas kopienu, no vienas puses, un Austriju, Spāniju, Somiju, Norvēģiju, Portugāli, Zviedriju, Šveici un Turciju, no otras puses; Padomes 1986. gada 22. decembra Regulu (EEK) Nr. 4055/86, ar ko brīvas pakalpojumu sniegšanas principu piemēro jūras pārvadājumiem starp dalībvalstīm un starp dalībvalstīm un trešajām valstīm (OV L 378, 1. lpp.); Padomes 1992. gada 22. jūnija Lēmumu 92/384/EEK par Nolīguma noslēgšanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu, Norvēģijas Karalisti un Zviedrijas Karalisti civilās aviācijas jomā (OV L 200, 20. lpp.); Padomes 1992. gada 27. novembra Lēmumu 92/577/EEK, kas attiecas uz noslēgto Nolīgumu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Austrijas Republiku par preču tranzītu pa autoceļiem un dzelzceļu (OV L 373, 4. lpp.); Padomes 1992. gada 30. novembra Lēmumu 92/578/EEK par Nolīguma noslēgšanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Šveices Konfederāciju par preču pārvadāšanu pa autoceļiem un dzelzceļu (OV L 373, 26. lpp.). Attiecībā uz diviem pēdējiem lēmumiem Apvienotā Karaliste uzsver, ka Komisija kā juridisku pamatu bija piedāvājusi EEK līguma 113. pantu, bet Padome lēmumu pieņēmusi, pamatojoties uz EEK līguma 75. pantu.

Francijas valdība, pirmkārt, vērš uzmanību uz PTO nolīguma plašo piemērošanas jomu, kas:

“iespējams, aptver visus ekonomikas jautājumus, kas saistīti ar tirdzniecības attīstību. Šī joma tāpēc var aptvert visas Kopienas politikas. Tas, protams, nenozīmē, ka, īstenojot šīs politikas ārpus Kopienas PTO ietvaros, un ar nosacījumu, ka tām ir komerciāla ietekme, tām būtu pilnīgi jāizgaist kopējā tirdzniecības politikā. Šāda asimilācija radītu nopietnas savstarpējas saskaņotības problēmas, piemēram, vides jomā, kur uz vieniem un tiem pašiem pasākumiem, kas būtu daļa no vides politikas, atkarībā no tā, vai tie tiktu skatīti iekšējā kontekstā vai ārējā kontekstā, vai arī, ja tie tiktu apspriesti PTO ietvaros, pirmajā gadījumā attiektos kopīgā kompetence, bet otrajā – kopējā tirdzniecības politika, un tie tādējādi būtu Kopienas ekskluzīvā kompetencē”.

Pret Komisijas aizstāvēto nostāju par pakalpojumiem Francijas valdība izvirza dažus argumentus, kas jau izklāstīti iepriekš, piemēram, tos, kas pamatoti ar Starpvaldību konferences par Politisko savienību lēmumiem, ar saikni starp Muitas savienību un kopējo tirdzniecības politiku, ņemot vērā tirdzniecības plūsmu novirzīšanos, kā arī argumentu, kas izriet no tā, ka GATS attiecas uz tādiem pakalpojumu sniegšanas veidiem, kas nav saistīti ar pārrobežu pakalpojumu sniegšanu. Attiecībā uz tirdzniecības politikas klasisko līdzekļu (piemēram, vislielākās labvēlības režīma vai nacionālā režīma principa noteikumi) izmantošanu, kam Komisija piešķir lielu nozīmi, Francijas valdība tikai atgādina, ka šie līdzekļi ir tikuši izmantoti ārpus starpvalstu tirdzniecības attiecībām, un šajā sakarā min piemēru par konvenciju par bēgļu statusu. Noslēgumā tā tāpat kā Padome secina, ka kopējā tirdzniecības politika attiecas tikai uz tiem pakalpojumiem, kas ir tieši saistīti ar preču piegādi.

Izskatot četrus pakalpojumu sniegšanas veidus, uz ko attiecas GATS, Spānijas valdība secina, ka trīs pēdējie (patēriņš ārvalstīs, komerciālā pārstāvniecība un personu pārvietošanās) ir dalībvalstu kompetencē – EK līguma 48., 52. un 59. panta noteikumi par darba ņēmēju pārvietošanos, tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību attiecas tikai uz citu Kopienas dalībvalstu personām.

Portugāles valdība vispārīgi uzsver, ka Komisijas un dalībvalstu starpā pastāvošo domstarpību atslēga nav līdzekļu vai mērķu jautājums, bet drīzāk PTO nolīgumā regulēto lietu būtība. “Tagadējā valstu ekonomikas internacionalizācijas stadijā jebkurš iekšējs vai ārējs līdzeklis, divpusējs vai daudzpusējs, kas pieņemts ekonomisko attiecību ietvaros, var tieši vai netieši ietekmēt tirdzniecības vai tirdzniecības plūsmu apjomu vai struktūru. Tādēļ šis kritērijs viens pats nevar būt pamats Kopienu ekskluzīvās kompetences nodalīšanai kopējās tirdzniecības politikas jomā [..]. Šāda interpretācija var novest pie tā, ka Kopienas ekskluzīvās kompetences jomā tiek nodoti tirdzniecības nodokļu, valstu valūtu un tiešo vai netiešo darbaspēka izmaksu jautājumi”.

Attiecībā tieši uz pakalpojumiem Portugāles valdība uzsver, ka, lai arī ir pilnīgi skaidrs, ka pārrobežu pakalpojumi pieder pie 113. panta piemērošanas jomas, tas neattiecas uz citiem pakalpojumu sniegšanas veidiem, piemēram, uz patēriņu ārvalstīs un personu pārvietošanos – noteikumi, kas attiecas uz tūrismu, trešo valstu pilsoņu ieceļošanu un pārvietošanos, kā arī uz to darba ņēmēju statusu, kas ieceļojuši no valstīm, kas nav Kopienas dalībvalstis, ir valstu kompetencē. Attiecībā uz komerciālo pārstāvniecību Portugāles valdība atzīmē, ka EK līguma 52. pants nepiešķir Kopienai savu kompetenci jautājumā par trešo valstu personu tiesībām veikt uzņēmējdarbību.

Grieķijas Republika uzskata, ka GATS slēgšanai ir nepieciešama kopīga Kopienas un dalībvalstu rīcība, ņemot vērā ar šo nolīgumu veidotās institucionālās struktūras dinamismu un attīstītības spēju. Dalībvalstu piedalīšanos attaisnotu tām piederošā kompetence, kas “ir līdztekus Kopienas kompetencei vai prioritāra, vai arī ekskluzīva attiecībā pret Kopienas kompetenci”. Grieķijas Republika nesniedz citus precizējumus.

Nīderlandes valdība akcentē, ka pārrobežu pakalpojumiem GATS nav piešķirta būtiska loma un ka tas patiesībā attiecas uz tādu pakalpojumu sniedzēju tiesībām veikt uzņēmējdarbību un sniegt pakalpojumus dalībvalstīs, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Kā piemēru gadījumam, kad dalībvalstīm ir ekskluzīva kompetence, tā min fizisko personu (trešās valsts pilsoņu) ieceļošanu dalībvalsts teritorijā.

Tā uzsver arī, ka tirdzniecības politika un transporta politika ir sākotnēji skaidri iecerētas kā atsevišķas nozares un ka ārējās darbības transporta jomā nevar balstīt uz 113. panta.

Attiecībā uz finanšu pakalpojumu tirdzniecību tā vērš Tiesas uzmanību uz dažiem Kopienas pasākumiem: Padomes Otro direktīvu par kredītiestāžu darbību, kurā iekļauta sadaļa par attiecībām ar trešām valstīm ( ); Pirmo direktīvu par apdrošināšanu pret zaudējumiem, kas Kopienai paredz iespēju slēgt nolīgumus ar trešām valstīm ( ), un Padomes lēmumu, ar ko apstiprina nolīgumu, kas apdrošināšanas jomā noslēgts ar Šveici ( ). Divi pirmie akti ir balstīti uz 57. panta 2. punktu, bet trešais – gan uz 57. panta 2. punktu, gan uz 235. pantu. Tātad nav bijusi runa par 113. pantu.

Arī Vācijas valdība pievienojas Padomes apsvērumiem. Tā uzsver, ka GATS reglamentē transporta pakalpojumus – jomu, uz ko Kopienas līmenī attiecas EK līguma 74. un turpmākie panti. Vācijas valdība norāda, ka “ar EK līguma 113. pantu nepietiek, lai pamatotu Eiropas Savienības kompetenci, ņemot vērā, ka GATS attiecas uz jomu, kas ievērojami pārsniedz pakalpojumus, kuri saistīti ar preču brīvu apriti”. Tā arī piebilst, ka dažos sektoros, piemēram, izglītības un kultūras jomā, Kopienai ir ļoti ierobežota kompetence un kultūras politikas svarīgākie aspekti ir dalībvalstu kompetencē, kā liecina EK līguma 128. pants. Turklāt citos sektoros Kopienai gandrīz vispār nav nekādas kompetences. Vācijas valdība šajā sakarībā kā piemēru min trešo valstu darba ņēmēju ieceļošanas, uzturēšanās un nodarbinātības jautājumus, kas saistīti ar pakalpojumu sniegšanu, kā arī trešo valstu uzņēmumu statusu.

Savukārt Dānijas valdība vispārīgi uzskata, ka Līguma 113. pants neattiecas uz ārējo ekonomikas politiku, un tāpat kā Padome un citas valdības tā atsaucas uz Starpvaldību konferences par Politisko savienību darba dokumentiem. Attiecībā tieši uz GATS Dānijas valdība uzskata, ka 113. pants nav piemērojams, lai slēgtu nolīgumu par pakalpojumiem, it īpaši par transporta pakalpojumiem. Pēc valdības domām ir jāizmanto citi Līguma noteikumi (nodaļa par tiesībām veikt uzņēmējdarbību vai Līguma 4. sadaļa par transportu).

Eiropas Parlaments uzskata, ka Komisija cenšas panākt, lai kopējā tirdzniecības politika attiektos uz visām starptautiskajām ekonomikas attiecībām un lai tādējādi Līguma 113. pants tiktu attiecināts uz jomām, kas saistītas ar pakalpojumu brīvu apriti, transportu, nodokļiem, tiesību aktu tuvināšanu utt. Eiropas Parlaments uzskata, ka Komisijas argumentācija, kas balstīta uz ekonomikas jēdzieniem, ir apstrīdama. Šajā gadījumā nav jānodarbojas ar ekonomikas teoriju vai ekonomikas prognozēm, bet gan jāizskata attiecīgā problēma tās pašreizējā juridiskajā kontekstā.

Eiropas Parlaments, protams, atzīst, ka no suverēnas valsts viedokļa tirdzniecības aprites jēdziens attiecas nevis tikai uz galaproduktiem, bet gan uz visu elementu kopumu no sākuma līdz beigām, no izstrādes līdz pārdošanai gala pircējam. Lai cik interesanta šī koncepcija arī nebūtu, tai tomēr ir jāpiekāpjas likumības jautājumu priekšā, ņemot vērā, kā šī likumība Kopienā ir iecerēta.

Tirdzniecības politikas jēdziena pārāk plaša interpretācija kaitētu Eiropas Parlamenta prerogatīvām, un tas būtu pretrunā ar konstitucionālo principu attiecībā uz Parlamenta piedalīšanos, kas Tiesas praksē noteikts ar spriedumu “titāna dioksīda” lietā (1991. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑300/89 Komisija/Padome, Recueil, I‑2867. lpp.).

Eiropas Parlaments uzsver, ka ne 1979. gada 4. oktobra atzinumā 1/78 (“kaučuks”) (Recueil, 2871. lpp.), ne citās lietās, ko Tiesa izskatījusi, tā nav piemērojusi Līguma 113. pantu ārpus preču tirdzniecības jomas.

Eiropas Parlaments uzsver, ka EK līguma 228. panta 3. punkta otrā daļa pēc Māstrihtas grozījumiem, kura paredz Parlamenta piekrišanu, lai slēgtu tādus nolīgumus, kas paredz institucionālu struktūru izveidošanu, ir viena no nepieciešamajām juridiskajām bāzēm PTO nolīguma slēgšanai.

Apskatot dažus īpašus pakalpojumu sektorus, Eiropas Parlaments pauž viedokli, ka starptautiski nolīgumi transporta jomā jāslēdz, pamatojoties uz līguma 75. pantu, bet nevis uz 113. pantu. Līguma 75. pants jāuzskata par “lex specialis”, salīdzinot ar citiem līguma noteikumiem par Kopienas ārējām attiecībām. No 75. panta a) un c) apakšpunkta formulējuma ir skaidrs, ka šis pants var būt juridiskais pamats jebkuram Kopienas aktam, kura mērķis ir regulēt transporta jautājumus, kas saistīti ar trešām valstīm, piemēram, nolīgumiem par tranzītu vai infrastruktūras pasākumiem saistībā ar trešo valstu robežām.

Eiropas Parlaments arī uzskata, ka uz tiem GATS noteikumiem, kas saistīti ar valsts pasūtījumu, Līguma 113. pants neattiecas. Šajā jautājumā Parlaments atsaucas uz lietu C‑360/93, kas šobrīd tiek izskatīta un kurā Parlaments ir pieprasījis atzīt par spēkā neesošiem no pieņemšanas brīža Padomes lēmumus par nolīgumu starp Kopienu un Amerikas Savienotajām Valstīm, kuri attiecas uz valsts pasūtījuma līgumu noslēgšanu, jo šie lēmumi bija pamatoti tikai ar 113. pantu. Pēc Parlamenta domām šādi tiesību akti bija jāpieņem, pamatojoties uz 59.–66. un 100.a pantu.

Visbeidzot, attiecībā uz to, ciktāl GATS skar ārvalstu uzņēmumu investīcijas, Parlaments uzstāj, ka juridiskajam pamatam jābūt Līguma 52. pantam un 57. panta 2. punktam. Šajā sakarībā Parlaments atsaucas uz saviem apsvērumiem, kas iesniegti saistībā ar atzinumu 2/92, kurš šobrīd tiek izskatīts.

Turklāt Eiropas Parlaments cenšas atspēkot argumentus, ko izvirza Komisija, lai pamatotu, ka uz pakalpojumiem attiecas kopējā tirdzniecības politika, un kurus tā balsta uz faktu, ka Kopienas lēmumi ekonomisko sankciju jomā ir tikuši pieņemti, pamatojoties tikai uz 113. pantu. Pirmkārt, šo sankciju mērķis ir bijis apturēt tirdzniecības plūsmu, t.i., ietekmēt preču tirdzniecību, nevis regulēt transporta jautājumus. Atgriežoties pie gadījuma par importa un eksporta preču tirdzniecības embargo attiecībā uz Irāku ( ), nav skaidrs, kā šis pasākums būtu varējis būt efektīvs, ja tas netiktu piemērots gaisa un jūras transportam. Jāpiebilst, ka šie lēmumi tika pieņemti galējas nepieciešamības apstākļos. Runa ir par netipiskiem aktiem, kuru juridiskais pamats parādās pēc apsvērumiem, kuros tiek uzsvērta dalībvalstu kopīgi izstrādātā politiskā nostāja. To vislabāk pierāda tas, ka Līgumā par Eiropas Savienību šie akti ir iedalīti īpašā grupā. 228.A pants tāds, kāds tas tika Māstrihtā izstrādāts un iekļauts Līgumā, noteic, ka tad, “ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas paredzēta saskaņā ar noteikumiem, kuri ietverti Līgumā par Eiropas Savienību un attiecas uz kopēju ārpolitiku un drošības politiku, paredz Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešajām valstīm, Padome veic vajadzīgos steidzamos pasākumus. Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu”.

B – TRIPs līgums

Komisija pamatojas uz divējādiem apsvērumiem. No vienas puses, kopējā tirdzniecības politika aptver visus pasākumus, kuru galvenais mērķis ir ietekmēt preču vai pakalpojumu tirdzniecības apjomu vai struktūru, reglamentējot vai saskaņojot intelektuālā īpašuma tiesības. No otras puses, noteikumi par intelektuālā īpašuma tiesībām ir cieši saistīti ar to preču un pakalpojumu tirdzniecību, uz ko tie attiecas. Tāpēc savā galvenajā apsvērumā Komisija secina, ka Kopienai ir ekskluzīva kompetence saskaņā ar EK līguma 113. pantu.

Tā kā paredzētā nolīguma mērķis ir regulēt tieši intelektuālā īpašuma tiesību tirdzniecību, jāuzskata, ka tas pieder kopējai tirdzniecības politikai.

Lai parādītu ļoti ciešo saikni starp intelektuālā īpašuma tiesībām, no vienas puses, un precēm un pakalpojumiem, no otras puses, Komisija atsaucas uz EK līguma 36. pantu un uz tam atbilstošo noteikumu, ko Tiesa savā praksē ir noteikusi pakalpojumu jomā.

Pēc Komisijas domām, tie intelektuālā īpašuma tiesību aspekti, kas skar tirdzniecību, ietilpst kopējās tirdzniecības politikas piemērošanas jomā.

Komisija turklāt norāda uz iestāžu praksi.

Komisija min trīs gadījumus, kuros Padome un Komisija ir izmantojusi Padomes Regulu (EEK) Nr. 2641/84, ar ko tika izveidots jauns tirdzniecības politikas instruments, kas ļauj Kopienai reaģēt uz jebkādu nelikumīgu tirdzniecības praksi, ko īsteno trešās valstis, un novērst traucējumus, kurus tie rada Kopienas rūpniecībai ( ). Lai gan minētajā regulā netiek īpaši pieminēti intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumi, Komisija un Padome to līdz šim ir izmantojušas trīs reizes, lai aizsargātu Kopienas intereses intelektuālā īpašuma jomā. Komisija no tā secina, ka tādēļ, lai nodrošinātu aizsardzību savām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietekmē tās preču un pakalpojumu tirdzniecības apjomu ar ārvalstīm, Kopienai ir ekskluzīva kompetence veikt pasākumus, kuru nolūks ir, reaģējot uz nelikumīgu tirdzniecības praksi, piemērot attiecīgās tiesības, izmantojot esošos tirdzniecības politikas instrumentus.

Tāpat Kopiena no 1989. gada 1. janvāra ir svītrojusi Korejas Republiku no to valstu saraksta, kurām piemēro Kopienas vispārējo tarifa preferenču sistēmu, atbildot ar pretpasākumiem uz diskriminējošu attieksmi pret Kopienas rūpniecību intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības jomā, salīdzinot ar režīmu, kāds paredzēts Amerikas Savienoto Valstu rūpniecībai ( ).

Turklāt vairākos divpusējos nolīgumos, ko Kopiena ir noslēgusi ar trešām valstīm, ir noteikumi attiecībā uz intelektuālā īpašuma aizsardzību. Tādējādi, piemēram, gandrīz visos divpusējos nolīgumos par tekstilmateriāliem, kas tika noslēgti astoņdesmitajos gados, pamatojoties uz Līguma 113. pantu, ir ietverts noteikums par tekstilizstrādājumu preču zīmju un rūpnieciskā dizaina aizsardzību ( ). Pamatojoties uz Līguma 113. pantu, Kopiena ir noslēgusi arī vairākus savstarpējus nolīgumus ar trešām valstīm par nosaukumu aizsardzību dažiem vīniem, kuru izcelsme ir šajās valstīs un kuriem ir izcelsmes apzīmējums vai nosaukums ( ). Vēl nesen Eiropas nolīgumos, kas tika noslēgti ar Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm, Kopiena iekļāvusi noteikumus, kuru nolūks ir paaugstināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni. Noteikumi, kas šajos līgumos attiecas uz tirdzniecību, kā arī noteikumi par intelektuālā īpašuma tiesībām ir pieņemti ar pagaidu nolīgumiem. Padomes lēmumi, ar kuriem šos pagaidu nolīgumus piemēro Kopienā, ir pamatoti ar EK līguma 113. pantu ( ).

Visbeidzot, 1986. gadā, pamatojoties uz Līguma 113. un 235. pantu, tika pieņemta Padomes 1986. gada 1. decembra Regula (EEK) Nr. 3842/86, kurā noteikti pasākumi, lai aizliegtu viltotu izstrādājumu laišanu brīvā apgrozībā ( ). Šī Regula, kuras mērķis ir nepieļaut, ka tirgū nokļūst viltotas preces, pēc Komisijas domām ir klasisks tirdzniecības politikas pasākums ar mērķi aizsargāt Kopienas intelektuālā īpašuma tiesības starptautiskā mērogā.

Pamatojot savu nostāju, Komisija, visbeidzot, atsaucas uz Kopienas ārējo darbību, it īpaši uz tās dalību starptautiskajās konferencēs, kurās izstrādāts protokols par Madrides nolīgumu par preču zīmju starptautisku reģistrāciju un Vašingtonas nolīgums par intelektuālo īpašumu attiecībā uz integrālajām shēmām (IPIC nolīgums), kā arī uz Padomes lēmumu, ar kuru Komisija tiek pilnvarota Kopienas vārdā veikt sarunas par jauna instrumenta izveidi, ar ko aizsargāt izpildītāju un fonogrammu producentu tiesības ( ).

Kā parādīja lietas dalībnieku attiecīgo nostāju par GATS izklāsts, Padome pilnībā noraida Komisijas visaptverošo koncepciju attiecībā uz kopējo tirdzniecības politiku. Padome uzskata, ka ar to, ka TRIPs līgums var ietekmēt tirdzniecības apmaiņu, nepietiek, lai uz to attiektos kopējā tirdzniecības politika. Lai noteiktu tiesību akta juridisko pamatu, jāņem vērā tā galvenais mērķis. Attiecībā uz EK līguma 100.a pantu Padome atsaucas uz 1993. gada 17. marta spriedumu lietā par “Atkritumu direktīvu”, C‑155/91 Komisija/Padome (Recueil, I‑939. lpp., 19. un 20. punkts).

Līdzīgi kā attiecībā uz GATS Padome atgādina, ka Komisijas ierosinājumi piešķirt Kopienai ekskluzīvu kompetenci slēgt starptautiskos nolīgumus intelektuālā īpašuma jomā tika noraidīti Starpvaldību konferencē par politisko savienību.

Komisijai, kas ir atsaukusies uz savu Padomes lēmuma priekšlikumu, ar kuru dalībvalstīm tiktu uzlikts pienākums pievienoties Bernes (Parīzes Aktam) un Romas konvencijām, Padome atbild, ka tā šo priekšlikumu nepieņēma tieši tāpēc, ka ar šādu lēmumu Komisijai tiktu nodota ārkārtīgi liela kompetence.

Attiecībā uz Kopienas klātbūtni starptautiskā mērogā intelektuālā īpašuma jomā Padome uzsver, ka vienmēr, kad tā pilnvarojusi Komisiju risināt sarunas Kopienas vārdā, tas noticis tādās jomās, kurās ir atvasinātie tiesību akti.

Vācijas valdība savukārt uzskata, ka attiecībā uz TRIPs līgumu EK līguma 113. pants var būt juridiskais pamats, tikai lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību cesiju un īstenošanu tiešā saistībā ar to preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, kas ir ar šīm tiesībām saistīti.

Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka uzdevums kopējai tirdzniecības politikai, kas Līgumā paredzēta attiecībā uz precēm, ir nodrošināt brīvu apriti iekšējā tirgū visām precēm neatkarīgi no tā, vai šo preču izcelsme ir kādā dalībvalstī vai kādā trešā valstī, ja tās laistas brīvā apgrozībā kādā dalībvalstī. Šī loma neliek paplašināt kopējo tirdzniecības politiku, attiecinot to uz tādu starptautisko nolīgumu slēgšanu, kuru mērķis ir nodrošināt intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu Kopienā un trešās valstīs. Tas, ka kāda dalībvalsts atzīst, ka noteiktai personai ir intelektuālā īpašuma tiesības attiecībā uz precēm, kas ievestas no kādas trešās valsts, neskar tāda tiesību īpašnieka tiesības, kas atrodas citā dalībvalstī, atsaukties uz šīs citas dalībvalsts tiesību nomām, lai ierobežotu attiecīgā ražojuma ievešanu – šis tiesību īpašnieks var atsaukties uz EK līguma 36. pantu, lai aizsargātu tiesības, kuras viņam atzīst šīs dalībvalsts tiesību sistēma. Tāpēc tas, ka uz intelektuālā īpašuma tiesībām kopējā tirdzniecības politika neattiecas, neizraisa tirdzniecības plūsmu novirzīšanos.

Nosaucot Komisijas nostāju attiecībā uz kopējās tirdzniecības politikas apjomu par ekstravagantu, Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka nav iespējams Kopienas ekskluzīvā kompetencē nodot nozari, kuras liela daļa ir pakļauta nesaskaņotiem valstu tiesību aktiem. Tomēr tā atzīst, ka Līguma 113. pants tomēr attiecas uz TRIPs līguma III nodaļas 4. sadaļu (51.–60. pants) par muitas iestāžu veikto ielaišanas pārtraukšanu, kurai līdzīgas normas ir iekļautas iepriekš minētajā Regulā Nr. 3842/86 par viltotām precēm.

Francijas valdība norāda, ka pats nolīguma nosaukums pauž, ka, izņemot dažus pantus, kas attiecas uz viltotu preču tirdzniecību (t.i., daži panti III sadaļā, kura attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību realizācijas nodrošināšanu, un 69. pants, ar kuru izveido sadarbību, lai nepieļautu starptautisko tirdzniecību ar viltotām precēm), TRIPs līgums visupirms neattiecas uz starptautisko tirdzniecību. Tas galvenokārt attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku prerogatīvām, kuru aizsardzību vajadzētu stiprināt un saskaņot starptautiskā līmenī.

Atbildot uz argumentu, ko Komisija balsta uz to, ka nolīgumos ar trešām valstīm tiek iekļauti noteikumi, kas attiecas uz intelektuālo īpašumu, Francijas Republika uzsver, ka šie noteikumi parasti ir tikai viens pants un ir tikai “labas gribas” noteikumi, kas faktiski skar tikai attiecīgās trešās valstis.

Francija secina, ka, ņemot vērā, ka TRIPs līguma galvenais mērķis nav starptautiskā tirdzniecība, bet gan intelektuālā īpašuma aizsardzība, šāds nolīgums nevar būt balstīts tikai uz 113. panta juridisko pamatu.

Dānijas valdība uzskata, ka Kopienai nevar būt ekskluzīva kompetence intelektuālā īpašuma jomā, pamatojoties uz 113. pantu, jo saskaņā ar 1993. gada 20. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑92/92 un 326/92 Phil Collins u.c. (Recueil, I‑5145. lpp.) tā ir joma, kas sakarā ar saskaņošanas trūkumu Kopienas līmenī ir valstu kompetencē.

Arī Grieķijas, Nīderlandes un Portugāles valdības uzsver, ka tikmēr, kamēr Kopienas līmenī nav bijis nekādas saskaņošanas, TRIPs līgums attiecas uz jomām, kas ir dalībvalstu kompetencē.

Spānijas valdība savukārt uzsver, ka nepastāv Kopienas noteikumi, kuri aptvertu visu, kas saistās ar intelektuālo īpašumu, tādēļ dalībvalstis šajā jautājumā saglabā kompetenci, un Kopiena nevar pieprasīt ekskluzīvu kompetenci.

Komisijai, kas sava apgalvojuma pamatojumam min piemērus no kopējās tirdzniecības politikas pasākumiem, ko Kopiena ir pieņēmusi, lai aizsargātu intelektuālo īpašumu, Spānijas valdība sniedz īpašu atbildi, norādot, ka šie pasākumi regulēja ievešanas režīmu un nekādā veidā neskāra intelektuālā īpašuma režīmu, un neietvēra arī nekādas Kopienas saistības šajā jautājumā.

Arī Eiropas Parlaments iestājas pret Komisijas nostāju attiecībā uz TRIPs līgumu tādu pašu iemeslu dēļ, ko tas norādīja attiecībā uz GATS (skat. iepriekš XI, A).

XII – GATS, TRIPs līgums un netiešās pilnvaras

A – Vispārīgi apsvērumi par netiešajām pilnvarām

Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka kopējā tirdzniecības politika uz GATS un TRIPs līgumu neattiecas, Komisija papildu argumentā skaidro, ka Kopienai ir ekskluzīva kompetence saskaņā ar teoriju par netiešajām pilnvarām, t.i., pilnvarām, kas izriet no īpašiem Līguma noteikumiem (piemēram, EK līguma 54. pants) vai no vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants). Turpretī valstis, kas iesniegušas apsvērumus, un Padome, lai gan atzīst, ka Kopienai piemīt noteikta kompetence, tomēr norāda, ka arī dalībvalstīm ir sava kompetence.

Komisija nošķir divas situācijas, kurās Kopienai esot netieša kompetence starptautiskā mērogā, turklāt – ekskluzīva:

– pirmā situācija: Līguma noteikumi ir piešķīruši Kopienas iestādēm iekšēju kompetenci konkrēta mērķa īstenošanai, un, lai to varētu realizēt, vajadzīga Kopienas līdzdalība starptautiskā nolīgumā (Komisija to sauc par “atzinuma 1/76 doktrīnu”). Komisija uzskata, ka nav vajadzīgs, lai iekšējā kompetence jau būtu bijusi īstenota;

– otrā situācija: ir izstrādāti atvasinātie tiesību akti – arī jomās, kas nav saistītas ar kopējo politiku, – un starptautiskajos nolīgumos, ko paredzēts slēgt, ir ietverti noteikumi, kas gadījumā, ja dalībvalstis tos pieņemtu ārpus kopējām iestādēm, varētu ietekmēt vai mainīt pastāvošos Kopienas noteikumus (Komisija to sauc par “AETR doktrīnu”).

Padome uzskata, ka Komisijas argumenti attiecībā uz netiešajām pilnvarām nonivelē atšķirības starp kompetences esību un tās īstenošanu. Tikai īstenojot iekšējo kompetenci, Kopiena var iegūt no tās izrietošu ekskluzīvu ārējo kompetenci. Turklāt, ja jau valstīm ir kompetence Kopienas iekšienē, tā valstīm saglabājas arī starptautiskā mērogā.

Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka tad, ja starptautiska nolīguma projekta mērķis ir saistīts ar kādu EK līguma noteikumu, kas pilnvaro veikt iekšējus pasākumus, un ja saskaņā ar šo noteikumu ir veikti iekšēji pasākumi, Kopiena, pamatojoties uz šo noteikumu, var iegūt netiešu ārējo kompetenci attiecībā uz konkrēto nolīgumu. Tomēr tas, ka Kopienai būtu netiešas pilnvaras slēgt starptautisku nolīgumu, obligāti neizslēdzot dalībvalstu piedalīšanos. To nevar izslēgt īpaši tajos gadījumos, kad iekšējie noteikumi, kas attiecas uz jomu, ko skar nolīguma projekts, nav ekskluzīvi saskaņošanas pasākumi. Dalībvalstis tādēļ var piedalīties attiecīgā starptautiskā nolīguma slēgšanā. Saskaņā ar Tiesas praksē noteiktajiem principiem Kopienai ir kompetence piedalīties GATS slēgšanā atbilstoši EK līguma 54., 57., 66., 75., 84., 99. un 100.a pantam un – attiecībā uz TRIPs līgumu – EK līguma 100.a, 113. un 235. pantam. Arī pašām dalībvalstīm ir kompetence piedalīties abos šajos nolīgumos.

Pēc Apvienotās Karalistes valdības domām, tas, vai Kopienai ir vai nav ekskluzīva kompetence, ir atkarīgs ne tikai no Līguma noteikumiem, bet arī no to pasākumu piemērošanas jomas, ko Kopienas iestādes ir veikušas šo noteikumu ieviešanai.

Francijas valdība uzsver, ka gadījumos, kad Kopienai ir iekšējā kompetence, bet tā to vēl nav īstenojusi, kā arī gadījumos, kad ar trešām valstīm noslēgtu nolīgumu noteikumi neskar Kopienas pieņemtos noteikumus, dalībvalstis saglabā kompetenci uzņemties starptautiskas saistības.

Pēc Vācijas valdības domām, Kopienas netiešā ārējā kompetence ir ekskluzīva tikai tad un tikai tādā mērā, kādā Kopienas iestādes ir faktiski īstenojušas savu kompetenci Kopienas iekšienē. Iekšēja likumdošanas kompetence, kas nav īstenota, nevar piešķirt ekskluzīvu ārējo kompetenci.

Portugāles valdība uzsver, ka jomās, ko neregulē Kopienas tiesību akti vai kuru noteikumi tiek saskaņoti tikai minimāli, līdztekus pastāv dalībvalstu kompetence, tomēr tā ir pagaidu kompetence.

Eiropas Parlaments norāda, ka, ja Tiesa atzīs Kopienas kompetenci slēgt PTO nolīgumu un tā pielikumus saskaņā ar netiešo pilnvaru teoriju, šajā lēmumā ir precīzi jānorāda juridiskais pamats lēmumam slēgt šo nolīgumu Kopienas vārdā.

B – GATS

1. 1. Komisijas nostāja

Komisijas argumentāciju var iedalīt divās daļās. Pirmajā daļā Komisija identificē iestāžu iekšējo kompetenci, no kuras var atvasināt Kopienas kompetenci starptautiskā mērogā. Otrajā daļā tās mērķis ir pārliecināt par to, ka ir vajadzīga Kopienas darbība, kā arī norādīt uz risku, ko radītu nesaskaņota dalībvalstu darbība attiecībā pret trešajām valstīm.

a) Iekšējās kompetences esība

Komisija, pirmkārt, mēģina pierādīt, ka Kopienas iekšējā kompetence izriet no Līguma nodaļām par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un par pakalpojumiem; tā nedaudz atsaucas uz atvasinātajiem tiesību aktiem (i). Pēc tam attiecībā uz gadījumiem, kuros varētu uzskatīt, ka Kopienai nav pietiekošu pilnvaru uz īpašo Līguma noteikumu pamata, Komisija apgalvo, ka Kopiena var slēgt GATS saskaņā ar Līguma vispārīgiem noteikumiem, piemēram, tā 100.a un 235. pantu (ii).

i) Kompetence, kas izriet no īpašiem Līguma noteikumiem

Komisija uzskata, ka Kopienas iekšējā kompetence aptver četrus GATS paredzētos pakalpojumu sniegšanas veidus. Pēc tās domām brīva pakalpojumu sniegšana Līguma nozīmē ietver “pārrobežu pakalpojumus” (skat., piemēram, 1974. gada 3. decembra spriedumu lietā 33/74 Van Binsbergen, Recueil, 1299. lpp.), kā arī “patēriņu ārvalstīs” GATS nozīmē (skat. 1991. gada 26. februāra spriedumu tā dēvētajā “Tūrista ceļveža” lietā C‑154/89 Komisija/Francija, Recueil, I‑659. lpp., 9. un 10. punkts). Līguma noteikumi attiecībā uz brīvu pakalpojumu sniegšanu (59. un 60. panta trešā daļa) un attiecībā uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību (52. un 58. pants kopā ar 66. pantu) aptver arī pakalpojumus, ko sniedz, izmantojot komerciālu pārstāvniecību (trešais pakalpojumu veids, uz ko attiecas GATS), vai saistībā ar fizisku personu pārvietošanos (ceturtais un pēdējais pakalpojumu veids, uz ko attiecas GATS).

Tāpēc Komisija, aizstāvot savu viedokli, min tikai tos noteikumus, kas attiecas tikai uz Kopienas dalībvalstu valstspiederīgajiem. Tā uzskata, ka nekādi Līguma to nodaļu noteikumi, kas attiecas uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību un uz pakalpojumiem, tomēr nenoteic, ka Kopienas likumdevējam tam piešķirtās pilnvaras ir jāpiemēro tikai Kopienas iekšienē. Komisija arī uzsver, ka lietā AETR Tiesas prakses būtība ir rast piemērošanu tajos gadījumos, kad Līgumā ir skaidri paredzēta tikai iekšēju noteikumu pieņemšana.

Komisija norāda, ka tāpat kā Līguma nodaļā par brīvu pakalpojumu sniegšanu pakalpojuma jēdziens GATS aptver pakalpojumus visos sektoros, izņemot pakalpojumus, ko sniedz, “realizējot valsts varas pilnvaras” (GATS 1. panta 3. punkta b) apakšpunkts). Pēc Komisijas domām, šis izņēmums ir ieviests, lai izvairītos no pretrunām ar EK līguma noteikumiem, kuros pakalpojumu jomā neietilpst darbības, kas saistītas ar valsts varu.

Komisija secina, ka no tā, ka Kopienu tiesībās Tiesas prakse uzliek dalībvalstīm pienākumu “veikt visus pasākumus, procesuālus vai pēc būtības, kas var garantēt Kopienu tiesību efektivitāti”, izriet Kopienas kompetence uzņemties šāda veida saistības starptautiskā nolīgumā. Tāpēc tā uzskata, ka GATS VI panta 2. punkta a) apakšpunkts, kas uzliek PTO dalībvalstīm pienākumu uzturēt vai izveidot tiesas vai procedūras, ar ko varēs pārskatīt administratīvos lēmumus, kas skar tirdzniecību ar pakalpojumiem, ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē.

Pārejot pie GATS XVI panta, kas attiecas uz īpašu saistību uzņemšanos sakarā ar tirgus pieejamību, Komisija uzskata, ka Kopienas iekšienē Kopienai ir pilnvaras, kas vajadzīgas, lai atceltu kvantitatīvos ierobežojumus tirgus pieejamībai, kuri šajos noteikumos minēti (kvotas, maksimālais pakalpojumu sniedzēja nodarbināto personu skaits, obligāti uzņēmumu veidi dažu pakalpojumu sniedzējiem utt.).

Kopš Māstrihtas līguma Kopienai tās iekšienē ir arī likumdošanas pilnvaras, kas pilnībā aptver GATS XI pantu. Tajā noteikts, ka PTO dalībvalstis nedrīkst piemērot ierobežojumus attiecībā uz starptautiskajiem pārvedumiem un maksājumiem par norēķinu operācijām saistībā ar to specifiskajām saistībām, izņemot tādus ierobežojumus, ko atļauj XII pants (maksājumu bilances līdzsvara aizsardzība). Arī Kopienu tiesībās visi ierobežojumi kapitāla apritei un maksājumiem starp dalībvalstīm, kā arī starp dalībvalstīm un trešām valstīm ir aizliegti (EK līguma 73.b panta 1. un 2. punkts). Turklāt Līguma 73.c panta 2. punkts piešķir Padomei vajadzīgās pilnvaras, lai tā varētu pieņemt pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti uz trešajām valstīm vai no tām, ja tā notiek saistībā ar tiešām investīcijām.

Attiecībā uz diplomu, licenču un sertifikātu atzīšanu (GATS VII pants) Komisija apgalvo, ka Kopienai ir iekšējas pilnvaras, pamatojoties uz Līguma 49., 57. un 66. pantu, un ka tā šīs pilnvaras turklāt jau ir īstenojusi.

Komisija šajā sakarā norāda uz Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19, 16. lpp.), un Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai (OV L 209, 25. lpp.).

Komisija gan atzīst, ka vispārējā savstarpējās atzīšanas sistēma, kas izveidota ar šīm divām direktīvām, neattiecas uz kvalifikāciju vai profesionālo pieredzi, kas gūta trešā valstī. Tomēr tā uzskata, ka no 1994. gada 9. februāra ratio decidendi spriedumam lietā C‑154/93 Tawil-Albertini (Recueil, I‑451. lpp.) skaidri izriet, ka Kopienas līmenī var veikt pasākumus, kas saistīti ar trešās valstīs iegūtu kvalifikāciju atzīšanu (sprieduma 11.–15. punkts).

Visbeidzot, Kopienai attiecībā uz visiem pārvadājumu veidiem tās iekšienē ir plašas pilnvaras pieņemt pasākumus, kas vajadzīgi, lai sasniegtu īpašos mērķus, kurus paredz tās īstenojamā kopējā politika (EK līguma 74. un nākošie panti). Visi pārvadājumu veidi katrā ziņā ir pakalpojumu sniegšana, kurai ir īpaši vajadzīga starptautiska rīcība, lai sasniegtu Līgumā noteiktos mērķus. Tādējādi ar minēto Regulu Nr. 4055/86 ir pieņemti noteikumi, ar ko brīvas pakalpojumu sniegšanas principu piemēro jūras pārvadājumiem starp dalībvalstīm un trešām valstīm. Turklāt Kopiena jau esot plaši izmantojusi savas pilnvaras starptautiskā mērogā.

ii) Pilnvaras, kas izriet no vispārīgiem noteikumiem (EK līguma 100.a un 235. pants)

Attiecībā uz gadījumiem, kad pilnvaras, kas Kopienai rodas no EK līguma īpašajiem noteikumiem, neaptver visu GATS jomu, Komisija apgalvo, ka, lai to panāktu, var atsaukties uz Līguma 100.a pantu. Pēc Komisijas domām, šis pants “skaidri” uzliek Padomei juridisku pienākumu rīkoties, lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību.

Savukārt Komisija apgalvo, ka tad, ja šis pamatojums tiktu uzskatīts par nepietiekamu, būtu jāatsaucas uz Līguma 235. pantu, lai Kopienas iestādēm piešķirtu vajadzīgās ārējās pilnvaras. Ja ir izpildīti 235. panta nosacījumi, dalībvalstīm faktiski neesot tiesību īstenot kopīgu rīcību, izmantojot nolīgumu, kas noslēgts ārpus Kopienas. Taču Komisija uzskata, ka šie nosacījumi ir izpildīti. Vajadzība noslēgt nolīgumu netiek apstrīdēta – tas veicina Līguma mērķu sasniegšanu un ir tiešā saistībā ar kopējā tirgus darbību. Dalībvalstu vienpusēja rīcība ārpus Kopienas ne tikai nevar veicināt Kopienas īpašo mērķu sasniegšanu, bet, iespējams, var tam pat traucēt un izraisīt iekšējā tirgus apdraudējumu un pakāpenisku sabrukumu.

b) Kopienas ārējās darbības nepieciešamība

Pirmkārt, Komisija uzsver, ka tad, ja Kopiena būtu līgumslēdzēja puse līdztekus savām dalībvalstīm, tiktu nelabvēlīgi ietekmēta iekšējā tirgus kohēzija. Šajā sakarā tā min trīs argumentus.

Vispirms, kā piemēru ņemot finanšu pakalpojumus, tā uzsver, ka tad, ja dalībvalstu kompetence tiktu atzīta, divpusējās sarunās ar trešām valstīm tās dalībvalstis, kurās ir attīstīti finanšu centri, varētu nostāties spēcīgākās pozīcijās. Par saviem salīdzinoši devīgajiem piedāvājumiem tās varētu pretī saņemt vissvarīgākās koncesijas. Šo valstu pakalpojumu sniedzēji tādējādi nesamērīgi uzlabotu savu konkurētspēju, salīdzinot ar pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm. Komisija uzskata, ka tas ir tieši tas, ko iepriekš minētā Otrā direktīva 89/646 par kredītiestāžu darbību mēģināja novērst. Šī direktīva, ar kuru saskaņoti atļaujas piešķiršanas nosacījumi Kopienas iekšienē, ietver arī normas par tirdzniecību ar finanšu pakalpojumiem ar trešām valstīm (skat. III sadaļas, kas veltīta attiecībām ar trešām valstīm, 8. un 9. punktu). Tā paredz novērst atšķirības starp nosacījumiem, kurus izpildot, trešo valstu bankām ir pieeja iekšējam tirgum, un atbilstoši, ka visas trešās valstis Kopienas kredītiestādēm, lai arī no kuras dalībvalsts tās nebūtu, piešķir pieeju, kas līdzvērtīga tai, kādu Kopiena piešķir to kredītiestādēm. Attiecībā uz šo pēdējo jautājumu, ja Komisija konstatē, ka kāda trešā valsts šādu pieeju nepiešķir, “tā var iesniegt priekšlikumu Padomei ar mērķi saņemt pilnvarojumu veikt atbilstošas sarunas, lai panāktu līdzvērtīgas konkurences iespējas Kopienas kredītiestādēm” (skat. Otrās direktīvas 9. panta 3. punktu).

Turklāt Komisija uzsver, ka, tiklīdz kādā no dalībvalstīm tiks atvērtas trešo valstu kredītiestāžu filiāles, kas no tā brīža saskaņā ar Līguma 58. pantu tiks uzskatītas par Kopienai piederošām personām, tās varēs konkurēt ar citām dalībvalstu kredītiestādēm, kas šajā sakarā nevarēs neko iebilst.

Visbeidzot, Komisija norāda, ka nebūšot iespējams nolemt, ka, strikti ie