ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 6. maijā ( )

Lieta C‑123/03 P

Greencore Group plc





1. Šajā lietā Komisija pārsūdz Pirmās instances tiesas rīkojumu ( ), ar kuru noraidīta tās iebilde par nepieņemamību tiesvedībā, ko ierosināja Greencore Group plc (turpmāk tekstā – “Greencore”), lūdzot atcelt netieši izteiktu Komisijas lēmumu.

Prāvas rašanās fakti

2. 1997. gadā Komisija uzlika naudas sodu Irish Sugar plc, kas ir Greencore filiāle, saskaņā ar EK līguma 86. pantu (tagad – EKL 82. pants) ( ). 1999. gadā Pirmās instances tiesa pēc Irish Sugar lūguma samazināja naudas soda apmēru par EUR 916 674 ( ).

3. 1999. gada oktobrī, īsi pēc Pirmās instances tiesas sprieduma Greencore nosūtīja Komisijai pa faksu detalizētu informāciju par Irish Sugar bankas kontu, uz kuru šī summa bija pārskaitāma. Tajā tika noteikts:

“Tāpat lūdzam apstiprināt, ka samaksāsiet procentus no atmaksājamās summas par laika posmu no Irish Sugar plc veiktās samaksas Komisijai līdz atmaksas veikšanas dienai. Lūdzam mūs informēt par procentu summu.”

4. 2000. gada 4. janvārī Komisija pārskaitīja atmaksājamo pamatsummu uz attiecīgo kontu, bet nesamaksāja procentus.

5. 2001. gada oktobrī Pirmās instances tiesa pasludināja spriedumu lietā Corus ( ), kurā tā nosprieda: ja tiek taisīts spriedums, ar kuru atceļ vai samazina naudas sodu, kas uzlikts uzņēmumam par Līguma konkurences noteikumu pārkāpumu, Komisijai saskaņā ar EOTK līguma ( ) 34. pantu bija jāatmaksā ne tikai pārmaksātā pamatsumma, bet arī procenti no tās ( ).

6. 2001. gada novembrī Greencore, atsaucoties uz spriedumu lietā Corus, pieprasīja, lai Komisija samaksā Irish Sugar EUR 154 892 kā procentus no pārmaksātās summas.

7. Komisija 2002. gada 11. februāra vēstulē atbildēja:

“Pamatsummas maksājums bez procentiem, kas tika veikts 2000. gada 4. janvārī, nozīmēja to, ka Komisija ir atteikusies maksāt procentus. Jūs EKL 230. pantā (bijušais 173. pants) paredzēto divu mēnešu laikā neapstrīdējāt šo lēmumu par procentu nemaksāšanu. Tā vietā Jūs izvēlējāties sagaidīt “Corus” lietas iznākumu, lai pēc tam atgrieztos pie šī jautājuma.

[..]

Tādējādi Jums vairs nav tiesību atsaukties uz spriedumu lietā Corus pēc tam, kad sākotnēji esat pieņēmuši pamatsummas pārskaitījumu bez procentiem.”

8. 2002. gada aprīlī Greencore lūdza atcelt lēmumu atbilstoši EKL 230. pantam. Komisija cēla iebildi par nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka vēstule nekādā veidā nav mainījusi Greencore juridisko stāvokli, bet vienkārši informējusi Greencore par Komisijas uzskatu, ka nav ticis apstrīdēts Komisijas 2000. gada 4. janvāra lēmums un tādējādi ir iestājies noilgums; tā kā vēstule bija tikai informatīva, to nevarēja atcelt atbilstoši EKL 230. pantam. Greencore iesniedza atbildes rakstu, kurā apgalvoja, ka iepriekš nekad nav ticis pieņemts lēmums par procentiem un ka tādējādi vēstule nevarēja būt vienkārši informatīva.

9. Ar 2003. gada 7. janvāra rīkojumu Pirmās instances tiesa noraidīja Komisijas iebildi par nepieņemamību, atzīmējot:

“No paša Komisijas 2002. gada 11. februāra vēstules teksta izriet, ka tā nebija vienkārši informatīva, bet ietvēra skaidru norādi uz to, ka Komisija atsakās pārskaitīt kavējuma procentus, ko pieprasīja prasītāja par labu savai filiālei. Šis atteikums tika pamatots ar to, ka prasītāja zaudēja savas tiesības pieprasīt procentu pārskaitīšanu, jo tā nebija iesniegusi protestu šajā sakarā naudas soda pamatsummas atmaksas laikā, kas notika 2000. gada 4. janvārī.

Tiesa spriedumā lietā 44/81 Vācija u.c./Komisija, Recueil 1982, 1855. lpp, 6. punkts, nosprieda: ja iestāde, atsakoties maksāt, apstrīd iepriekšējās saistības vai noliedz šādu saistību pastāvēšanu, var celt prasību par šī akta atcelšanu EKL 230. panta izpratnē, ņemot vērā tā tiesiskās sekas. Ja šīs prasības rezultātā maksājuma atteikums tiek pasludināts par spēkā neesošu, tiek apstiprinātas prasītāja tiesības un atbilstoši EKL 233. pantam attiecīgajai iestādei ir jāveic nelikumīgi atteiktais maksājums. Turklāt, ja iestāde neatbild uz lūgumu veikt samaksu, tādu pašu rezultātu var sasniegt, pamatojoties uz EKL 232. pantu.

Judikatūra ir piemērojama tādā gadījumā kā šī lieta, kurā Komisija, atsakoties maksāt, ir noliegusi tai atbilstoši Līguma normai uzliktā pienākuma pastāvēšanu.” ( )

10. Komisija pārsūdzēja Pirmās instances tiesas rīkojumu. Tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot tās iebildi par nepieņemamību, un it īpaši pārkāpusi EKL 230. pantu, paziņojot, ka ir pieņemama prasība atcelt tiesību aktu, kurš nav apstrīdams, jo tas nerada būtiskas izmaiņas prasītāja juridiskajā stāvoklī.

11. Greencore apgalvo, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa ir atzinusi par faktu to, ka vēstulē ir “skaidri izteikts atteikums pārskaitīt kavējuma procentus” un ka iepriekš atteikums netika sniegts, un, otrkārt, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi nospriedusi, ka vēstule bija apstrīdams tiesību akts, jo tās dēļ Greencore nevarēja atsaukties uz EKL 233. pantu, kā tas tika interpretēts Corus lietā.

Vērtējums

12. Šajā apelācijā būtisks ir jautājums – vai Pirmās instances tiesa pareizi uzskatīja, ka Komisijas vēstule ir uzskatāma par apstrīdamu tiesību aktu.

13. Es nepiekrītu Greencore apgalvojumam, ka pati Pirmās instances tiesas veiktā šīs vēstules kvalificēšana ir fakts un līdz ar to tas nav pārskatāms apelācijā. Kaut arī visumā Tiesa nevar atkārtoti izvērtēt faktus, kurus konstatējusi Pirmās instances tiesa, pastāvīgā judikatūra nosaka, ka Tiesas kompetencē ir pārskatīt šo faktu juridisko kvalifikāciju, ko veikusi Pirmās instances tiesa, un tās izdarītos tiesiskos secinājumus ( ). Šajā lietā Pirmās instances tiesas veiktā vēstules juridiskā kvalificēšana un tās izdarītie tiesiskie secinājumi bija būtiski šajā prāvā.

14. Pirmās instances tiesa veica vēstules kvalifikāciju, balstoties uz pieņēmumu, ka šajā vēstulē “ir skaidri izteikts šīs iestādes atteikums pārskaitīt kavējuma procentus”. Vienīgā vēstules daļa, kur var atrast pamatojumu šādam secinājumam, ir teikums, kas nosaka:

“Pamatsummas maksājums bez procentiem, kas tika veikts 2000. gada 4. janvārī, nozīmēja to, ka Komisija ir atteikusies maksāt procentus.”

15. Pat pieņemot, ka šajā paziņojumā ietverts atteikums maksāt procentus, tā juridiskais stāvoklis un sekas ir atkarīgas no tā, cik pareizi tiek kvalificēta Komisijas pamatsummas samaksa bez procentiem, kas tika veikta 2000. gada 4. janvārī. Ja vēstule ir tikai atteikuma maksāt procentus, kurš jau ir kļuvis par neapstrīdamu tiesību aktu noilguma dēļ, apstiprinājums, tas acīmredzami pats nav apstrīdams. Tomēr Pirmās instances tiesa vispār nav izskatījusi šo jautājumu.

16. Pēc manām domām, Pirmās instances tiesai tas bija jādara. Pirmās instances tiesa ir atzinusi par faktu to, ka, kaut arī Komisija pārskaitīja uz Greencore kontu pamatsummu, “tā neapmierināja prasību maksāt procentus” ( ). Tā kā Komisija neapmierināja šo prasību, pēc manām domām, ir jāuzskata, ka tā to ir atteikusi. Pirmās instances tiesai līdz ar to bija jākonstatē, ka Komisijas pamatsummas samaksāšana bez procentiem ir pareizi tikusi uzskatīta par netieši izteiktu atteikumu maksāt pieprasītos procentus. Kaut arī kopumā pati iestādes klusēšana nevar tikt uzskatīta par netieši izteiktu atteikumu ( ), situācija ir pilnīgi atšķirīga, ja prasībai seko rīcība, ar kuru netiek izpildīta šī prasība ( ). Netieši izteikts lēmums pēc būtības var tikt apstrīdēts atbilstoši EKL 230. pantam ( ).

17. EKL 230. pants piešķir tiesības lūgt pārbaudīt iestādes rīcības likumību. Ja rīcība nav uzskatāma par atbilstoši šim pantam apstrīdamu lēmumu, EKL 232. pants nosaka, ka iestāde var tikt aicināta rīkoties. Katrs pants nosaka stingru termiņu piešķirto tiesību izmantošanai. Ir skaidrs, ka šī tiesiskās aizsardzības sistēma tiktu apdraudēta, ja lietas dalībnieks, kurš uzskata, ka iestādes rīcības dēļ tam ir nodarīts kaitējums, bet kurš vēl nav izmantojis nekādas tiesības paredzētajā termiņā, tomēr būtu tiesīgs apstrīdēt šo rīcību vēlāk.

18. Ja, kā es piedāvāju uzskatīt, Komisijas atteikums pārskaitīt kavējuma procentus ir uzskatīts par lēmumu nemaksāt procentus, pēc manām domām, vēstule nevar tikt uzskatīta par lēmumu, kas apstrīdams saskaņā ar EKL 230. pantu, jo tajā tikai apstiprināts agrāk pieņemtais lēmums. Pastāvīgā judikatūra nosaka, ka prasība atcelt lēmumu, kurš tikai apstiprina agrāk pieņemto lēmumu, kas nav apstrīdēts paredzētajā termiņā, nav pieņemama un ka lēmums ir tikai agrāka lēmuma apstiprinājums, ja tas nesatur jaunus apstākļus salīdzinājumā ar agrāku tiesību aktu un ja pirms tam netiek atkārtoti izvērtēta šo tiesību aktu adresāta stāvoklis ( ). It īpaši fakss, kurā Komisija atsakās pārskatīt agrāko lēmumu, nav uzskatāms par jaunu lēmumu ( ). Turpretī agrāka lēmuma adresāta sanāksme ar iestādi, kura atteikusies maksāt summu, ko tā, iespējams, bija parādā, kurā tika apspriests atteikums maksāt, ir uzskatāma par pārskatīšanu minētās judikatūras izpratnē ( ).

19. Lietā Vācija/Komisija, kas ir vienīgais avots, uz ko ir atsaukusies Pirmās instances tiesa šajā jautājumā, Vācija lūdza piešķirt atbalstu, ko Komisija iepriekš bija apstiprinājusi. 1980. gada jūlijā Komisija paziņoja Vācijai, ka tā nevar apmierināt šo lūgumu, jo pieteikums netika iesniegts laikā. 1980. gada augustā Vācija atbildes vēstulē apstrīdēja Komisijas nostāju un lūdza paskaidrot tās viedokli. Komisija formāli pieņēma šo lūgumu, un tika organizēta sanāksme, kurā Komisija piekrita atkārtoti izvērtēt Vācijas viedokli. 1980. gada oktobrī un decembrī Vācija atkārtoti rakstiski pieprasīja Komisijai pārskaitīt maksājumu; 1980. gada decembrī Komisija apstiprināja savu atteikumu. Tas, ka Komisija piekrita atkārtoti izvērtēt jautājumu un arī to darīja pēc sākotnējā atteikuma maksāt summu, ko tā bija parādā, pēc manām domām, ir pietiekami, lai pierādītu, ka lieta Vācija/Komisija ir pilnīgi atšķirīga no šās lietas ( ).

20. Pirmās instances tiesa spriedumā lietā Corus noteica principu, saskaņā ar kuru naudas soda maksātājam ir tiesības uz procentiem no naudas soda summas, kas tikusi samaksāta un vēlāk atcelta vai samazināta. Greencore pareizi apgalvo, ka šāda Kopienu tiesas Kopienu tiesību interpretācija “paskaidro un definē šādu tiesību nozīmi un piemērojamību, kādas tās ir jāuztver un jāpiemēro kopš to spēkā stāšanās brīža” ( ). Tomēr es nevaru iedomāties, kādā veidā šī tiesību norma varētu attiekties uz Greencore prasības pieņemamību vai kādā veidā tā varētu atbrīvot Greencore no pienākuma atbilstoši EKL 230. pantam celt prasību divu mēnešu laikā no Komisijas attiecīgā lēmuma pieņemšanas dienas, ar kuru atteikta procentu samaksa, kad tā pirmo reizi tika pieprasīta. Ir skaidrs, ka vēlāks Pirmās instances tiesas spriedums neatsāk no jauna termiņu tiesvedības uzsākšanai, ja termiņš jau ir beidzies.

21. Ir jāatzīmē, ka, ja Tiesai būtu jānoraida apelācijas sūdzība šajā lietā, Komisija nevarētu atsaukties uz termiņu, kas paredzēts EKL 230. pantā, pret uzņēmumu, kuram iepriekš Komisija bija uzlikusi naudas sodu, ko vēlāk Kopienu tiesa vai nu atcēlusi, vai samazinājusi. Pastāvīgā judikatūra paredz, ka šis termiņš jo īpaši balstās uz apsvērumu, ka laika posma, kurā ir jāuzsāk tiesas process, mērķis ir nodrošināt tiesisko drošību, novēršot iespēju, ka Kopienas pasākumi ar juridiski saistošu iedarbību varētu tikt apstrīdēti neierobežotu laiku ( ). Šos apsvērumus acīmredzami neatbalsta iepriekš aprakstītais rezultāts.

22. Visbeidzot, vēlos piebilst, ka, ja, saņemot no Komisijas pamatsummas maksājumu, Greencore uzskatīja, ka procentu nesamaksāšana nav bijis tiesību akts, ko var apstrīdēt atbilstoši EKL 230. pantam, tai bija jāaicina Komisija rīkoties saskaņā ar EKL 232. panta otro daļu. Tas, ka saskaņā ar tās prasības pieteikumu Pirmās instances tiesā Greencore “izvelējās neizmantot šo tiesību aizsardzības līdzekli”, nekādā veidā nevar ietekmēt prasības, kuru tā vēlāk cēlusi atbilstoši EKL 230. pantam, pieņemamību.

23. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pārsūdzētais Pirmās instances tiesas rīkojums ir atceļams un, ņemot vērā Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, prasība atcelt apstrīdēto lēmumu ir jāatzīst par nepieņemamu.

Secinājumi

24. Līdz ar to piedāvāju Tiesai:

1) atcelt Pirmās instances tiesas 2003. gada 7. janvāra rīkojumu lietā T‑135/02 Greencore Group/Komisija;

2) atzīt, ka Greencore prasība atcelt Komisijas netieši izteikto 2002. gada 11. februāra lēmumu nav pieņemama;

3) piespriest Greencore atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies gan Tiesā, gan Pirmās instances tiesā.