Jud ikatūr as krājums  
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (astotā palāta) 
2010 . gada 2. septembrī * 
Prasība atcelt tiesību aktu – Koncentrācija – Koncentrācijas projekta izbeigšana – Lēmums izbeigt 
procedūru, kas sākta saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu – Nepārsūdzams akts – 
Nepieņemamība 
Lieta T-58/09 
Schemaventotto SpA, Milāna (Itālija), ko pārstāv M. Siraguza [M. Siragusa], Dž. Skasellati Sforcolīni 
[G. Scassellati Sforzolini], Dž. Rica [G. Rizza] un M. Pjerdžovanni [M. Piergiovanni], advokāti, 
prasītāja, 
ko atbalsta 
Abertis Infraestructuras, SA, Barselona (Spānija), ko pārstāv M. Roka Hunjents [M. Roca Junyent]un 
P. Kaljols Garsia [P. Callol García], advokāti, 
persona, kas iestājusies lietā, 
pret 
Eiropas Komisiju,kopārstāv V.diBuči[V. Di Bucci]un E. Žipinī Furnjē [É. Gippini Fournier], 
pārstāvji, 
atbildētāja, 
par prasību atcelt vienu vai vairākus lēmumus, kas esot ietverti Komisijas 2008 . gada 13. augusta 
vēstulē par procedūru, kura uzsākta saskaņā ar Padomes 2004 . gada 20. janvāra Regulas (EK) 
Nr. 139/2004 par kontroli pāruzņēmumu koncentrāciju (OV L 24, 1. lpp.) 21. panta 4. punktu 
attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā,un Autostrade SpA koncentrāciju (Lieta COMP/M.4388 – 
Abertis/Autostrade). 
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta) 
šādā sastāvā: priekšsēdētāja E. Martinša Ribeiru [E. Martins Ribeiro], tiesnešiN.Vāls [N. Wahl]un 
A. Ditrihs [A. Dittrich] (referents), 
sekretārs E. Kulons [E. Coulon], 
izdod šorīkojumu. 
* Tiesvedības valoda – itāļu. 
LV 
ECLI:EU:T:2010 :342 1 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
Rīkojums 
Atbilstošās tiesību normas 
1 Padomes 2004 . gada 20. janvāra Regulā (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pāruzņēmumu koncentrāciju 
(OV L 24, 1. lpp.) ir paredzēta kontroles sistēma, ko Eiropas Komisija īsteno pār Kopienas mēroga 
koncentrācijām, kas noteiktas minētās regulas 1. un 3. pantā. Par šīm koncentrācijām pirms to 
īstenošanas ir jāpaziņo Komisijai (Regulas Nr. 139/2004 4. pants). Komisija izvērtē to atbilstību 
kopējam tirgum (Regulas Nr. 139/2004 2. pants). 
2 Regulas Nr. 139/2004 21. pantā ir noteikts: 
“Regulas piemērošana un jurisdikcija 
1. Koncentrācijām, kas definētas 3. pantā, piemēro tikai šo regulu un nepiemēro Padomes Regulas (EK) 
Nr. 1/2003 , (EEK) Nr. 1017 /68, (EEK) Nr. 4056 /86 un (EEK) Nr. 3975 /87, izņemot attiecībā uz tiem 
kopuzņēmumiem, kas nav Kopienas mēroga kopuzņēmumi un kuru mērķis vai sekas ir to uzņēmumu 
konkurējošas darbības koordinēšana, kas saglabā neatkarību. 
2. Saskaņā ar pārskatīšanu Eiropas Kopienu Tiesā Komisijai ir ekskluzīva kompe tence pieņemt 
lēmumus, ko paredz šī regula. 
3. Dalībvalstis nedrīkst piemērot savas valsts konkurences jomas tiesību aktus nevienai Kopienas 
mēroga koncentrācijai. 
Pirmais apakšpunkts nesakar nevienas dalībvalsts pilnvaras veikt jebkādu izmeklēšanu, kas 
nepieciešama 4. panta 4. punkta un 9. panta 2. punkta piemērošanai vai pēc lietas pārskatīšanas, 
ievērojot 9. panta 3. punkta pirmā apakšpunkta b) ievilkumu vai 9. panta 5. punktu un pieņemt 
pasākumus, kas noteikti nepieciešami 9. panta 8. punkta piemērošanai. 
4. Neskarot 2. un 3. punktu, dalībvalstis var pieņemt atbilstošus pasākumus, lai aizsargātu citas 
likumīgās intereses, izņemot tās, kas minētas šajā regulā un ir saderīgas ar pārējiem Kopienas tiesību 
aktu noteikumiem. 
Valsts drošību, masu informācijas līdzekļu plurālismu un uzraudzības noteikumus uzskata par 
likumīgām interesēm pirmāsdaļas nozīmē. 
Jebkādas citas valsts intereses attiecīgā dalībvalsts paziņo Komisijai, un, pirms var pieņemt 
augstākminētos noteikumus, Komisija tās atzīst pēc novērtēšanas attiecībā uz saderību ar Kopienas 
tiesību aktu vispārējiem principiem un citiem noteikumiem. Komisija informē attiecīgo dalībvalsti 
25 darba dienu laikā pēc paziņojuma saņemšanas.” 
Tiesvedības priekšvēsture 
3 Prasītāja Schemaventotto SpA ir Itālijas sabiedrība. Tā kontrolē Atlantia SpA, agrāk – Autostrade SpA, 
kura savukārt kontrolē Autostrade per l’Italia SpA (ASPI), Itālijas maksas autoceļu celtniecības un 
apsaimniekošanas koncesionāre sabiedrība. Persona, kas iestājusies lietā, Abertis Infraestructuras, SA,ir 
Spānijas uzņēmums, kura galvenā darbība ir maksas autoceļu apsaimniekošana. 
ECLI:EU:T:2010 :342 2 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS —LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
4 2006 . gada 23. aprīlī Autostrade un personas, kas iestājusies lietā, administratīvāspārvaldes apstiprināja 
apvienošanās projektu “koncentrācija Abertis/Autostrade”, kuram bija jāuzsāk Autostrade iekļaušana 
personā, kas iestājusies lietā, un jaunas sabiedrības izveidošana, kuras juridiskā adrese atrastos Spānijā. 
Šī koncentrācija turpinājumā tika apstiprināta Autostrade un personas, kas iestājusies lietā, akcionāru 
sapulcē. 
5 Ar 2006 . gada 4. augusta saistošu paziņojumu Itālijas Infrastruktūru ministrija, Ekono mikas un finanšu 
ministrija un –ar 2006 . gada 5. augusta lēmumu –Azienda nazionale autonoma delle Strade (ANAS, 
aģentūra, kas ir atbildīga par koncesiju autoceļu jomā piešķiršanu Itālijā) noraidīja Autostrade iesniegto 
pieteikumu piešķirt atļauju veikt koncentrāciju starp personu, kas iestājusies lietā,un Autostrade. 
ANAS uzskata, ka koncentrācijai bija iepriekš saņemta administrācijas atļauja, jo tāsdēļ tika mainīts 
koncesijas saņēmējs. 
6 2006 . gada 18. augustā saskaņā ar Regulu Nr. 139/2004 Autostrade un persona, kas iestājusies lietā, 
paziņoja par koncentrācijas projektu Komisijai. Ar 2006 . gada 22. septembra lēmumu Komisija, 
konstatēdama, ka koncentrācija notiek Kopienas mērogā un ka darījums nerada būtiskus traucējumus 
efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai lielā tā daļā, nolēma neiebilst pret paziņoto koncentrāciju un to 
atzina par atbilstošu kopējam tirgum. 
7 Lai arī Komisija koncentrāciju apstiprināja, Autostrade un persona, kas iestājusies lietā,pārtrauca tās 
īstenošanu tādēļ,ka ANAS atteicās piešķirt savu atļauju. Tās uztraucās, ka, ja darījums tiks veikts bez 
atļaujas, Itālijas iestādes atsauks autoceļu koncesiju Itālijā, kas veido Autostrade galvenos aktīvus. 
8 2006 . gada 29. septembrī Itālijas valdība pieņēma decreto-legge no 262 (su) disposizioni urgenti in 
materia tributaria e finanziaria (Likumdošanas dekrēts Nr. 262 par steidzamiem noteikumiem 
nodokļu un finanšu jomā, 2006 . gada 3. oktobra GURI Nr. 230; turpmāk tekstā –“likumdošanas 
dekrēts Nr. 262”). 2006 . gada 24. novembrī likumdošanas dekrēts Nr. 262 pēc grozījumiem tika 
pārveidots par likumu legge no 286 (likums Nr. 286, 2006 . gada 28. novembra GURI Nr. 277 kārtējais 
pielikums). 
9 Likumdošanas dekrētā Nr. 262 tikai ieviests vienotas konvencijas modelis, paredzot, ka visi autoceļu 
koncesijas nolīgumi, kas noslēgti pēctā stāšanās spēkā, tiek izstrādāti pēc viena un tā paša modeļaun 
atbilstoši vieniem un tiem pašiem principiem. Bija paredzēts, ka šī vienotā konvencija aizstāj visas 
pastāvošās autoceļu konvencijas, kas pastāvēja pirmās periodiskāspārbaudes laikā pēc likumdošanas 
dekrēta Nr. 262 stāšanās spēkā, automātiski atsaucot pastāvošo konvenciju, ja koncesionārs nepieņem 
jaunos nosacījumus. 
10 Ar 2006 . gada 18. oktobra vēstuli Komisija, ņemdama vērā iepriekš izklāstītos notikumus, informēja 
Itālijas iestādes par savu sākotnējo vērtējumu, atbilstoši kuram Itālijas Republika, nepamatoti radot 
šķērsli koncentrācijai, ir pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 21. pantu. 
11 Saņemdamas Komisijas sākotnējo vērtējumu, Itālijas iestādes nolēma atņemt juridisko spēku 2006 . gada 
4. augusta saistošajam paziņojumam, ko kopīgi pieņēma Itālijas Infrastruktūru ministrija un 
Ekono mikas un finanšu ministrija, kā arī ANAS 2006 . gada 5. augusta lēmumam. 
12 2006 . gada 14. novembrī Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu uzsāka pret Itālijas Republiku procedūru 
sakarā ar valsts pienākumu neizpildi saistībā ar iespējamo EKL 43. un 56. panta pārkāpumu, kas 
pieļauts, īstenojot reformu autoceļu apsaimniekošanas koncesijas sistēmā Itālijā, un saistībā ar 
Autostrade un personas, kas iestājusies lietā, saplūšanu. 
13 2006 . gada 13. decembrī Autostrade un persona, kas iestājusies lietā, nolēma atteikties no 
koncentrācijas īstenošanas, ņemot vērā, ka darījumu nav iespējams pabeigt līdz 2006 . gada 
31. decembrim, kā paredzēts saplūšanas projektā, kuru katra uzņēmuma akcionāri bija apstiprinājuši. 
ECLI:EU:T:2010 :342 3 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
Papildus tam, ka stājās spēkā likumdošanas dekrēts Nr. 262, kā vienu no šā lēmuma iemesliem abas 
sabiedrības savā 2006 . gada 13. decembra preses paziņojumā minēja grūtības saņemt ANAS atļauju 
saistībā ar jauno tiesisko regulējumu. 
14 2007 . gada 31. janvārī Komisija Itālijas iestādēm nosūtīja jaunu sākotnējo vērtējumu, kas veikts 
atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam. Tā nonāca pie sākotnējā secinājuma, ka tas, ka Itālijas 
iestādes iepriekš un pietiekami skaidri nebija noteikušas to sabiedrības interešu kritērijus, kas minēti, 
lai piemērotu atļaujas piešķiršanas procedūru, un tas, ka tās nebija pieņēmušas lēmumu par atļaujas 
piešķiršanu, ko lūdza Autostrade un ASPI, ir pasākumi Regulas Nr. 139/2004 21. panta izpratnē, kas 
de facto veicinājuši aizliegumu vai būtiski traucējuši veikt Kopienas mēroga koncentrāciju. Veicot 
šādus pasākumus bez iepriekšējas paziņošanas un bez Komisijas piekrišanas, Itālijas Republika esot 
pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 21. pantā paredzēto paziņošanas pienākumu un pienākumu 
“nerīkoties”. Attiecīgie pasākumi esot bijuši neatbilstoši tiesiskās drošības principam, un, pamatojoties 
uz pieejamo informāciju, esot radies iespaids, ka tie nepamatoti ierobežo kapitāla brīvu apriti un 
brīvību veikt uzņēmējdarbību (EKL 43. un 56. pants). Komisija piebilda, ka, ja šis sākotnējais vērtējums 
tiks apstiprināts, tā varētu pieņemt lēmumu, kurā tiktu atzīts, ka Itālijas Republika ir pārkāpusi Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu. 
15 2007 . gada 18. jūlijā pēc apspriedes ar Itālijas iestādēm Komisija publicēja preses paziņojumu, kurā tā 
paziņoja, ka labvēlīgi attiecas pret starpministriju direktīvas priekšlikumu, ko iesniegušas Itālijas 
iestādes un kas ir vērsts, lai izskaidr otu atbilstošos tiesību aktus, kas reglamentē autoceļu koncesiju 
nodošanas atļauju piešķiršanu Itālijā. Komisija norādīja, ka, ja šī direktīva un tās īstenošanas noteikumi 
stāsies spēkā, tā varēs izbeigt procedūru, ko tā bija uzsākusi pret Itālijas Republiku, piemērojot Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu. 
16 2007 . gada 30. jūlijā Itālijas Infrastruktūru ministrija, apspriežoties ar Itālijas Ekono mikas un finanšu 
ministriju, pieņēma Direttiva (su) criteri di autorizzazione alle modificazioni del concessionario 
autostradale derivanti da concentrazione comunitaria (Direktīva, kurā ir noteikti kritēriji atļaujas 
autoceļu koncesionāra izmaiņām izsniegšanai pēc Kopienas mēroga koncentrācijām, 2007 . gada 
26. septembra GURI Nr. 224). Īstenošanas noteikumi tika pieņemti 2008 . gada 29. februārī (2008 . gada 
3. marta GURI Nr. 52). 
17 Ar 2008 . gada 19. marta vēstuli prasītāja lūdza Komisiju noslēgt saistībā ar koncentrāciju pret Itālijas 
Republiku uzsākto procedūru, pieņemot lēmumu, kurā atzīts, ka tā ir pārkāpusi Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu. 
18 2008 . gada 22. maijā Komisijas ģenerāldirektorāts (ĢD) “Konkurence” informēja prasītāju par savu 
nodomu piedāvāt pieņemt lēmumu par saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu uzsāktās 
procedūras izbeigšanu un aicināja to iesniegt savus apsvērumus šajā jautājumā. Prasītāja atbildēja ar 
2008 . gada 5. jūnija vēstuli. 
19 2008 . gada 13. augustā Komisija Itālijas iestādēm nosūtīja vēstuli, par kuru ir celta šī prasība. 
20 Šajā vēstulē Komisija informēja Itālijas iestādes, ka labvēlīgi attiecas pret nesenajām izmaiņām, un 
norādīja, ka arī uzskata, ka 2007 . gada 30. jūlija direktīvas publicēšana, kā arī 2008 . gada 29. februāra 
īstenošanas noteikumu pieņemšana un publicēšana apliecina, ka tās sākotnējos vērtējumos, kas 
pieņemti saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu attiecīgi 2006 . gada 18. oktobrī un 2007 . gada 
31. janvārī, minētās problēmas turpmāk neparādīsies. Ņemot vērāšos apsvērumus, Komisija norādīja, 
ka ir nolēmusi neturpināt saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu veikto procedūru lietā Abertis/ 
Autostrade attiecībā uz iespējamiem pārkāpumiem, kas konstatēti 2007 . gada 31. janvāra sākotnējās 
izmeklēšanas laikā. 
ECLI:EU:T:2010 :342 4 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
21 Šajā vēstulē tā piebilda, ka, lai arī tā uzskatīja, ka vairs nav jāturpina saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu veiktā procedūra, attiecīgajiem tiesību aktiem par atļaujas koncesiju nodošanai 
izsniegšanas procedūru katrā ziņā ir jāatbilst iekšējā tirgus noteikumos paredzētajiem vispārīgiem 
nosacījumiem. Komisija precizēja, ka atliek lēmuma pieņemšanu šajā jautājumā. 
22 Turklāt Komisija norādīja, ka katrā ziņā tā turpināspārbaudīt katru konkrēto pasākumu, kas pieņemts, 
piemērojot jaunos tiesību aktus, un, iespējams, būs piemērojams nākotnes Kopienas mēroga 
koncentrācijām. 
23 Visbeidzot, Komisija šajā vēstulē precizēja, ka tā neatsakās no iespējas šobrīd vai nākotnē veikt citu 
izmeklēšanu, it īpaši pret īpašajām procedūrām, ko veic ĢD “Iekšējais tirgus” un ĢD “Enerģija un 
transports”. 
24 Ar 2008 . gada 4. septembra vēstulēm Komisija informēja prasītāju un personu, kas iestājusies lietā, par 
savu 2008 . gada 13. augusta vēstuli. 
25 Ar 2008 . gada 15. oktobra vēstuli prasītāja lūdza Komisiju atsūtīt 2008 . gada 13. augusta vēstules 
kopiju. 
26 2008 . gada 16. oktobrī Komisija izbeidza arī procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pret Itālijas 
Republiku, kas tika uzsākta 2006 . gada 14. novembrī saskaņā ar EKL 226. pantu saistībā ar kapitāla 
brīvās aprites un brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem, kas radīti, īstenojot reformu autoceļu 
apsaimniekošanas koncesijas sistēmā Itālijā, un saistībā ar Autostrade un personas, kas iestājusies lietā, 
saplūšanu. 
27 Ar 2008 . gada 1. decembra vēstuli Komisija pārsūtīja prasītājai savu 2008 . gada 13. augusta vēstuli. 
Process un lietas dalībnieku prasījumi 
28 Ap prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 
2009 . gada 11. februārī, prasītāja cēla šo prasību. 
29 Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2009 . gada 4. maijā, Komisija 
saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par 
nepieņemamību. 
30 Arvēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēta 2009 . gada 25. maijā, persona, kas iestājusies 
lietā,lūdza atļauju iestāties šajā lietā prasītājas prasījumu atbalstam. Šis lūgums tika apmierināts ar 
Pirmās instances tiesas astotās palātas priekšsēdētāja 2009 . gada 23. jūlija rīkojumu. 
31 Prasītāja iesniedza savus apsvērumus par iebildi par nepieņemamību 2009 . gada 15. jūnijā. 
32 2009 . gada 29. septembrī persona, kas iestājusies lietā, iesniedza iestāšanās rakstu tikai attiecībā uz 
jautājumu par prasības pieņemamību. Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā 
iesniegts 2009 . gada 23. novembrī, prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šo iestāšanās rakstu. 
Komisija nav iesniegusi apsvērumus par šo iestāšanās rakstu. 
33 Prasības pieteikumā prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi: 
– atcelt vienu vai vairākus lēmumus, kas esot ietverti Komisijas 2008 . gada 13. augusta vēstulē par 
procedūras uzsākšanu saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu attiecībā uz personas, kas 
iestājusies lietā,un Autostrade koncentrāciju; 
ECLI:EU:T:2010 :342 5 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus; 
– likt veikt jebkādu citu pasākumu, tai skaitā izmeklēšanas pasākumu, ko tā uzskata par vajadzīgu. 
34 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi: 
– prasību noraidītkā acīmredzami nepieņemamu, neaplūkojot lietu pēc būtības; 
– pakārtoti, noraidīt prasību kā nepieņemamu; 
– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. 
35 Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītāja apgalvo, ka prasība ir pieņemama, un 
apstiprina prasības pieteikumā formulētos prasījumus. 
36 Savā iestāšanās rakstā persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka prasība ir pieņemama. 
Juridiskais pamatojums 
37 Saskaņā ar Reglamenta 114. panta 1. un 4. punktu, ja viens no lietas dalībniekiem pieprasa, Vispārējā 
tiesa var lemt par iebildi par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības. Saskaņā ar šā paša panta 
3. punktu, ja vien Vispārējā tiesa nelemj citādi, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos. Vispārējā tiesa 
uzskata, ka šajā gadījumā lietas materiāli sniedz visu vajadzīgo informāciju un ka mutvārdu process nav 
jāuzsāk. 
38 Savu prasījumu atbalstam Komisija atsaucas uz šķērsli tiesas procesam, kas saistīts ar apstrīdētā akta 
būtību. 
Lietas dalībnieku argumenti 
39 Komisija apgalvo, ka tās 2008 . gada 13. augusta vēstulei nav tāda satura, kā apgalvo prasītāja. 
40 Proti, minētajā vēstulē neesot ietverts nedz Itālijas iestāžu 2007 . gada jūlijā un 2008 . gada februārī 
pieņemtā tiesiskā regulējuma skaidri izteikts apstiprinājums, nedz netieši izteikts vērtējums par to 
valsts pasākumu atbilstību Kopienu tiesībām, attiecībā uz kuriem saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu tika uzsākta procedūra. Šajā vēstulē esot tikai atspoguļots lēmums neturpināt 
iepriekš saskaņā ar minētās regulas 21. pantu uzsākto procedūru. 
41 Attiecībā uz saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešodaļu pieņemto lēmumu būtību 
un darbību Komisija esot kompe tenta pieņemt lēmumu par dalībvalsts aizsargāto sabiedrības interešu 
atbilstību vispārējiem principiem un citām Kopienu tiesību normām, izņemot tās, kas šā paša punkta 
otrajā daļā skaidri atzītāskā leģitīmas, pat ja attiecīgā dalībvalsts nav paziņojusi par šīm interesēm. 
42 Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 139/2004 21. panta mērķis ir saglabāt ietekme s sadali starp valsts 
iestādēm un Kopienas iestādēm. Likumdevējs esot vēlējies piešķirt Komisijai ekskluzīvu kompe tenci 
Kopienas mēroga koncentrāciju pārbaudes jomā un nodrošināt, ka šī pārbaude tiek veikta pēc iespējas 
ātrāk. 
43 Tam esot divas neizbēgamas sekas. Pirmkārt, ja dalībvalsts veic pasākumus, kas nav pamatoti Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta otrāsdaļas izpratnē,lēmums, ko Komisija esot kompe tenta pieņemt 
šīs tiesību normas trešāsdaļas izpratnē, pilda EKL 226. pantā paredzētajai procedūrai analoģisku 
funkciju. Otrkārt, šis lēmums esot īpaši piemērots instruments, lai apmierinātu īpašās koncentrāciju 
ECLI:EU:T:2010 :342 6 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
pārbaudēm raksturīgās prasības tās veikt ātri, jo tā mērķis esot pēc iespējas ātrāk panākt Kopienas 
lēmumu, kas paredzēts Regulā Nr. 139/2004 , un novērst risku, ka šāda veida lēmums tiek pieņemts 
tikai pēc tam, kad valsts pasākumi jau ir pilnīgi iztraucējuši Kopienas mēroga koncentrāciju. 
44 Komisija apgalvo, ka Komisijas lēmums neturpināt procedūru saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešodaļu nav apstrīdams tiesību akts. 
45 Šajā ziņā tā norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt Komisijas lēmumu neuzsākt 
procedūru sakarā ar dalībvalsts pienākumu neizpildi ir nepieņemama. No EKL 226. panta sistēmas 
izrietot, ka Komisijai nav pienākuma uzsākt procedūru šīs tiesību normas izpratnē, bet tai ir 
diskrecionāras izvērtēšanas pilnvaras, kas izslēdz privātpersonu tiesības pieprasīt, lai šī iestāde ieņem 
noteiktu nostāju, un celt prasību atcelt tāslēmumu atteikties rīkoties. 
46 Tas pats princips esot ticis apstiprināts saistībā ar prasību, kas vērsta pret Komisijas atteikumu pieņemt 
lēmumu, kas būtu adresēts dalībvalstij saskaņā ar EKL 86. panta 3. punktu. 
47 Pēc Komisijas domām, tāpat kā gadījumā, kad sniegts atteikums uzsākt vai turpināt procedūru sakarā 
ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu vai pieņemt lēmumu saskaņā ar EKL 
86. panta 3. punktu, atteikums pieņemt lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta 
trešajai daļai vai katrā ziņā uzsākt vai turpināt procedūru nerada nekādu juridiski saistošu iedarbību 
un privātpersona nevar celt prasību par tā atcelšanu. 
48 Komisijas saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešodaļu pieņemtais lēmums 
nozīmējot ļoti lielas diskrecionārās varas īstenošanu. Komisijai esot jānosaka, vai, kā un kad jāuzsāk vai 
jāturpina attiecīgā procedūra – tāpat kā analoģiskās situācijās, kad dalībvalsts, iespējams, ir pārkāpusi 
Kopienu tiesības, par ko varētu uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar 
226. pantu vai pieņemt lēmumu saskaņā ar EKL 86. panta 3. punktu. Šī argumentācija vēl jo vairāk 
esot piemērojama dalībvalsts nepaziņošanas gadījumā. 
49 Komisija uzsver, ka attiecīgā situācija šajā gadījumā nav salīdzināma arsūdzībām valsts atbalstu jomā. 
Proti, judikatūra, kas ir veltīta Komisijas pienākumam pieņemt lēmumu, kas adresēts dalībvalstij pēc 
šādas sūdzības saņemšanas un kurā ir apstiprināta sūdzības iesniedzēju celtās prasības atcelt šos 
lēmumus pieņemamība, esot balstīta uz noteicošu konstatējumu, ka Komisijai ir ekskluzīva 
kompe tence attiecībā uz iespējamās atbalsta nesaderības ar kopējo tirgu konstatējumu. 
50 Komisijai nav nekādas ekskluzīvas kompe tences izvērtēt dalībvalsts veikto pasākumu saderību ar 
Regulas Nr. 139/2004 21. pantu vai ar citām Kopienu tiesību normām. Regulas Nr. 139/2004 21. pants 
esot regulas tiesību norma, kas saskaņā ar EKL 249. panta otro daļu uzliek saistības kopumā un ir tieši 
piemērojama visās dalībvalstīs. Jebkuras valsts tiesa to varot piemērot. 
51 Komisija piebilst, ka tiesību normām, kuras var tikt pārkāptas ar valsts pasākumiem un kuru saderību 
Komisija ir aicināta pārbaudīt, pieņemot lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu, ir tieša 
iedarbība. Runa esot par EK līguma noteikumiem par pamatbrīvībām, tostarp par EKL 43. un 
56. pantu. 
52 Pat ja Komisija nepieņem lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešodaļu, 
ieinteresētās personas varot vērsties valsts tiesā, lai tiktu konstatēts minētā 21. panta vai to EK līguma 
noteikumu pārkāpums, kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti un brīvību veikt uzņēmējdarbību. Komisija 
precizē, ka tieši šajā aspektā izpaužas galvenā atšķirība starp attiecīgo mehānismu šajā gadījumā un 
valsts atbalstiem piemērojamo. Pēdējā minētajā gadījumā valsts tiesai ir tikai pakārtota loma saderības 
vērtēšanā, kas ir rezervēta Komisijai. 
53 Līdz ar to tiesību aizsardzība tiesā tiekot nodrošināta bez vajadzības lūgt, lai Komisija pieņem lēmumu, 
vai vajadzības vērsties Kopienu tiesā. 
ECLI:EU:T:2010 :342 7 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
54 Visbeidzot, Komisija norāda, ka prasība esot nepieņemama vēl jo vairāktāpēc, ka attiecīgie uzņēmumi 
ir atteikušies no koncentrācijas. Komisija esot pieņēmusi savu lēmumu neturpināt procedūru saskaņā 
ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešodaļupēc tam, kad koncentrācijas dalībnieki bija 
atteikušies to īstenot. 
55 Komisijai neesot pienākuma pieņemt lēmumu, ja koncentrācija, par kuru būtu bijis šis lēmums, tika 
pārtraukta un ja pēc šā lēmuma pieņemšanas dalībvalstīm vairs nebūtu iespējams šolēmumu izpildīt. 
Būtu jāatzīst, ka Komisijai ir diskrecionāra vara atteikties turpināt procedūru vēl jo vairāk tad, ja, kā 
esot šajā gadījumā, tajā laikā valsts tiesiskajā regulējumā ir izdarīti pozitīvi grozījumi. 
56 Prasītāja atbild, ka Komisijas 2008 . gada 13. augusta vēstulē esot ietverts “apvienots lēmums”, pat divi 
atsevišķilēmumi. 
57 Proti, pirmo lēmumu, kas esot skaidri formulēts, veidojot tas, ka Komisija esot apstiprinājusi 2007 . gada 
jūlijā un 2008 . gada februārī Itālijas tiesiskajā kārtībā noteiktos reglamentējošos pasākumus, kas attiecas 
uz atļaujas izsniegšanas procedūrām autoceļu koncesiju nodošanai. Otrais, kas formulēts netieši, 
attiecoties uz vērtējumu par valsts pasākumu, par kuriem tika uzsākta procedūra saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu, saderību ar Kopienu tiesībām. 
58 Netieši izteiktais lēmums esot izsecināms no attiecīgās procedūras izbeigšanas, par kuru Itālijas 
Republikai tika paziņots 2008 . gada 13. augusta vēstulē. Šī izbeigšana loģiski izslēdzot konstatējumu, 
ka pastāv Kopienu tiesību pārkāpums, kurš iesākumā tika minēts Komisijas 2007 . gada 31. janvāra 
sākotnējā vērtējumā, kurš veikts saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu. Ja, tieši otrādi, Komisija 
esot uzskatījusi, ka pārkāpums pastāv, tai procedūras izbeigšanas vietā esot bijis, pieņemot formālu 
lēmumu, jāatzīst, ka šāds pārkāpums pastāv. Prasītāja piebilst, ka gadījumā, ja 2008 . gada 13. augusta 
vēstulē nav iekļauts netieši izteikts lēmums, tas nozīmējot, ka Komisija vēl nebija ieņēmusi nostāju 
attiecībā uz to, vai sākotnējā vērtējumā minētais Kopienu tiesību pārkāpums pastāv, kas skaidri 
izteikto lēmumu būtu padar ījis patvaļīgu un neloģisku. 
59 Prasītāja uzskata, ka šis 2008 . gada 13. augusta vēstulē izdarītais vērtējums tostarp izriet no pēdējā 
minētā salīdzinājuma ar 2006 . gada 18. oktobra un 2007 . gada 31. janvāra sākotnējiem vērtējumiem. 
Proti, šajos datumos Komisija esot uzskatījusi, ka Itālijas Republikas veiktie pasākumi ir prettiesiski. 
Pēc grozījumiem Itālijas tiesību sistēmā, kas izdarīti 2007 . gada jūlijā un 2008 . gada februārī, šie 
pasākumi vairs neesot bijuši par šķērsli procedūras izbeigšanai. 2008 . gada 13. augusta vēstule tātad 
esot tikusi uzrakstīta pēc jauna un atšķirīga šo pasākumu vērtējuma. 
60 Prasītāja piebilst, ka tās 2008 . gada 13. augusta vēstules interpretāciju apstiprinot Komisijas skaidr ojumi 
2009 . gada 16. marta vēstulē, kas adresēta personai, kas iestājusies lietā (skat. arīšī rīkojuma 74. un 
75. punktu). 
61 Prasītāja atgādina, ka procedūra sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kas uzsākta 2006 . gada 
14. novembrī saskaņā ar EKL 226. pantu attiecībā uz iespējamo EKL 43. un 56. panta pārkāpumu, tika 
izbeigta 2008 . gada 16. oktobrī. Šīs izbeigšanas dēļ 2008 . gada 13. augusta vēstulē iekļautā atruna 
attiecībā uz Itālijas tiesiskā regulējuma par atļauju izsniegšanas autoceļu koncesiju nodošanai 
procedūru atbilstību iekšējā tirgus noteikumiem esot zaudējusi jebkādu juridisku iedarbību. 
62 Pēc prasītājas domām, procedūra, kas uzsākta saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu, 
nevar pilnībā tikt pielīdzināta procedūrai, kas uzsākta saskaņā ar EKL 226. pantu. Proti, Komisijas 
pilnvaras, veicot pārbaudi saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu, esot cieši saistītas ar 
kontekstu, kādā tiek izvērtēta konkrētā koncentrācija, un Kopienas mērogu, uz kuru attiecas strīdīgie 
valsts pasākumi. No minētā izrietot, ka koncentrācijas dalībnieku komerciālajās interesēs ir, lai pēc 
iespējas ātrāk tiktu pieņemts lēmums. Procedūra sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 
226. pantam nevarot atbilst šīm prasībām. Turklāt procedūra saskaņā ar Regulas 
ECLI:EU:T:2010 :342 8 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
Nr. 139/2004 21. pantu Komisijai liek pieņemt dalībvalstij juridiski saistošulēmumu, kuru šī dalībvalsts 
var apstrīdēt, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, pretēji tam, kā notiek procedūras saskaņā ar EKL 
226. pantu gadījumā. 
63 Pēc prasītājas domam, Komisija nav pilnvarota izvērtēt, vai ir jāpārbauda valsts pasākumi, ar kuriem 
tiek bloķēta koncentrācija, pamatojoties uz interesēm, kas nav minētās Regulas Nr. 139/2004 21. panta 
4. punkta otrajā daļā,untātad arī nevar noteikt attiecīgo brīdi, lai celtu iespējamo prasību. Komisijai 
būtu jārīkojas nekavējoties, lai tāsrīcība nebūtu novēlota un lieka koncentrācijas pārtraukšanas dēļ, ko, 
neraugoties uz Komisijas faktisko atļauju veikt šo darījumu, attiecīgie dalībnieki būtu spiesti darīt 
attiecīgās dalībvalsts bloķēšanas pasākumu dēļ. Būtu loģiski, ja Komisijai nebūtu arī pilnvaru pēc 
procedūras uzsākšanas saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu neturpināt izskatīt lietu. 
64 Prasītāja tāpat uzsver atšķirības starp procedūru, kas paredzēta Regulas Nr. 139/2004 21. panta 
4. punktā, un EKL 86. panta 3. punktā paredzēto procedūru. Proti, pirmās procedūras mērķis – 
atšķirībā no otrās – esot nodrošināt Komisijas ekskluzīvās kompe tences principu Kopienas mēroga 
koncentrāciju kontroles jomā. Turklāt lielā rīcības brīvība, kas Komisijai esot saskaņā ar EKL 86. panta 
3. punktu, būtu jāsaista ar Komisijas pienākumu atbilstoši šā panta 2. punktam ņemt vērā prasības, kas 
ir saistītas ar attiecīgo uzņēmumu īpašo lomu un to, ka dalībvalstu iestādēm noteiktos gadījumos ir 
tikpat liela rīcības brīvība regulēt noteiktas jomas, kas var ietilpt minēto uzņēmumu darbības nozarē. 
Šie principi neesot piemērojami pilnvarām, kas Komisijai ir saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu. 
65 Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, lēmumam izbeigt izmeklēšanas procedūru saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu attiecībā uz koncentrācijas dalībniekiem esot juridiski saistoša 
iedarbība a fortiori tad, ja šī koncentrācija ir atļauta. Proti, ņemot vērā, ka Komisijai ir ekskluzīva 
kompe tence Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta piemērošanā, šādam lēmumam esot juridiski 
saistoša iedarbība, padar ot šķērsli koncentrācijas īstenošanai, kam pamatā ir valsts bloķēšanas 
pasākumi, “galīgu un neatceļamu”,izņemot ja tas tiek apstrīdēts tiesas ceļā. Komisijas lēmums izbeigt 
izmeklēšanas procedūru saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu varētu tikt salīdzināts ar 
lēmumu neatļaut koncentrāciju, kas pēc izmeklēšanas saskaņā ar minētās regulas 8. panta 3. punktu 
tiktu uzskatīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu, jo šis pēdējais minētais lēmums ir acīmredzami ticis 
uzskatīts par tādu, kam ir juridiski saistoša iedarbība. 
66 Turklāt prasītāja apgalvo, ka, lai izvērtētu gan to interešu tiesiskumu, kas atšķiras no skaidri par 
leģitīmām kvalificētajām Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta otrajā daļā, gan pasākumu, ko 
dalībvalsts plāno veikt, saderību ar Kopienu tiesībām, Komisijai saskaņā ar šā panta 2. punktu ir 
ekskluzīva kompe tence. Līdz ar to, ja prasība tiktu atzīta par nepieņemamu, prasītājai tiktu liegtas 
tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Turklāt, ņemot vērā paziņošanas pienākumu un 
pienākumu “nerīkoties”, kas attiecīgajai dalībvalstij paredzēti Regulas Nr. 139/2004 21. panta 
4. punktā, attiecīgā procedūra ir cieši saistīta ar valsts atbalstu pārbaužu procedūru. 
67 Pretēji Komisijas apgalvotajam valsts tiesām nav ar Komisijas kompe tenci konkurējošas kompe tences 
Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta piemērošanas jomā. Šī regula ir balstīta uz kompe tenču 
precīzas sadales principu starp valsts un Kopienas kontroles iestādēm. Tikai Komisija ir kompe tenta 
pieņemt jebkādus lēmumus par Kopienas mēroga koncentrācijām. Kā izrietot no Regulas Nr. 139/2004 
preambulas 17. apsvēruma, šajā regulā Komisijai tiekot piešķirta ekskluzīva kompe tence šīs regulas 
piemērošanā, paredzot, ka to var pārskatīt Tiesa. 
68 Šajā ziņā prasītāja piebilst, ka nevar tikt īstenots gadījums, kad valsts tiesai būtu konkurējoša 
kompe tence, jo nepastāvot neviens skaidr s un piemērojams koordinēšanas kritērijs. 
69 Valsts tiesai, kurā vērsušies lietas dalībnieki, esot bijis jāatzīst kompe tences neesamība tiktāl, ciktāl 
saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. panta 2. punktu izdarītais vērtējums par minēto interešu 
saderīgumu ar šā panta 4. punkta trešodaļu, kā arī par to piemēroto, samērīgu un nediskriminējošo 
ECLI:EU:T:2010 :342 9 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
raksturu ir Komisijas kompe tencē. Iespēja, ka prasītājas tiesības, kas balstītas uz Kopienu tiesībāmun 
kurām ir nodarīts kaitējums valsts bloķēšanas pasākuma dēļ, tiks aizstāvētas valsts tiesā, ir izslēdzama 
vēl jo vairāk gadījumā,ja lēmums izbeigt procedūru attiecīgajā lietā būtu netieši balstīts uzvērtējumu 
par valsts pasākumu, par kuriem ir uzsākta procedūra saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu, 
saderību. Tādējādi rastos jautājums: kādēļ valsts tiesai būtu jāpiemēro citāda pieeja nekā Komisijas jau 
piemērotā? 
70 Lai novērstu tiesību aizsardzības tiesā atteikumu, judikatūrai, saskaņā ar kuru privātpersona, ko lēmums 
skar tieši un individuāli un kuras interesēs ir atcelt minēto lēmumu, var lūgt tiesā to atcelt gadījumā,ja 
Komisija pieņem lēmumu neuzsākt procedūru saskaņā ar EKL 88. pantu pret dalībvalsti, būtu jābūt 
piemērojamai šajā gadījumā. Komisijas lēmums neturpināt procedūru atbilstoši Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam tātad esot apstrīdams tiesību akts. 
71 Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru prasība esot nepieņemama tādēļ,ka Autostrade un 
persona, kas iestājusies lietā, 2006 . gada 13. decembrī nolēma izbeigt koncentrāciju, prasītāja apgalvo, 
ka, ja šādam argumentam būtu nozīme, Komisijas rīcība, tai 2007 . gada 31. janvārī paziņojot Itālijas 
iestādēm par savu otro sākotnējo vērtējumu, būtu jākvalificē kā pretēja labas pārvaldības principam. 
72 Prasītājas konkrētās un aktuālās intereses arī esot saistītas ar tās nodomu saukt pie atbildības Itālijas 
Republiku par Kopienu tiesību pārkāpumu, ceļot civiltiesisku prasību valsts tiesās, lai saņemtu 
atlīdzību par kaitējumu, kas tai radīts piespiedu atteikšanās no koncentrācijas dēļ. 
73 Judikatūra, uz kuru atsaukusies Komisija un atbilstoši kurai prasība sakarā ar valsts pienākumu 
neizpildi ir uzskatāma par priekšmetu zaudējušu, ja lietas dalībnieki ir atteikušies no koncentrācijas, 
pirms beidzies termiņš, kas paredzēts “pārkāpuma izbeigšanai” un noteikts Komisijas argumentētajā 
atzinumā, kurš pieņemts saskaņā ar EKL 226. pantu, šajā gadījumā neesot piemērojama. Proti, 
Komisija neesot īstenojusi pilnvaras, kas tai ir piešķirtas EKL 226. pantā. 
74 Persona, kas iestājusies lietā, atbalsta prasītājas argumentus. Attiecībā uz 2008 . gada 13. augusta 
vēstules saturu tā piebilst, ka Komisija to par šovēstuli esot informējusi ar 2008 . gada 4. septembra 
vēstuli. Tā kā 2008 . gada 4. septembra vēstule neesot bijusi skaidra , prasītāja ar 2009 . gada 9. marta 
vēstuli lūdza Komisijai skaidr ojumus, kurus tā esot saņēmusi 2009 . gada 16. martā. 
75 Komisijas 2009 . gada 16. marta vēstulē esot apstiprināta prasītājas interpretācija, atbilstoši kurai 
Komisija ir pieņēmusi skaidri izteiktu lēmumu par to reglamentējošo pasākumu apstiprināšanu, ko 
Itālijas iestādes veikušas 2007 . gada jūlijā un 2008 . gada februārī. Proti, šajā vēstulē Komisija esot 
norādījusi, ka tā bija nolēmusi neturpinātpārkāpuma procedūru atbilstoši Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantam, jo uzskatīja, ka ar Itālijas iestāžu paredzētajām atbilstošajām tiesību 
normām, kurās tika skaidr ota Itālijas autoceļu koncesiju nodošanas procedūra, tika izbeigtas šaubas, 
ko bija izteikusi Komisija savā sākotnēja vērtējumā, kurš Itālijas Republikai nosūtīts 2007 . gada 
31. janvārī. 
76 Turklāt, pēc personas, kas iestājusies lietā, domām, 2008 . gada 13. augusta vēstules interpretācija, ko 
veikusi Komisija, ir pretrunā Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešāsdaļas formulējumam, jo 
saskaņā ar šopašu pantu Komisijai – pirms attiecīgo sabiedrības interešu atzīšanas – bija jāizvērtē 
valsts pasākumu atbilstība vispārīgajiem principiem un citām Kopienu tiesību normām. 
77 Attiecībā uz apgalvoto analoģiju starp procedūrām atbilstoši EKL 226. pantam un 86. panta 
3. punktam, no vienas puses, un procedūru atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam, no otras 
puses, persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka minētās regulas 21. panta priekšmets un mērķis 
atšķiras no EKL 226. panta un 86. panta 3. punkta priekšmeta un mērķa. 
ECLI:EU:T:2010 :342 10 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
78 Šajā ziņā persona, kas iestājusies lietā, uzsver, ka Regulas Nr. 139/2004 21. pants, kura mērķis ir 
aizsargāt Komisijas ekskluzīvo kompe tenci, ir jāinterpretē tās kontekstā un saskaņā ar šajā regulā 
noteiktajiem mērķiem. Tā kā Regulā Nr. 139/2004 ir reglamentēti darījumi starp privātpersonām, tad 
procedūra atbilstoši minētās regulas 21. pantam nav nodalāma no attiecīgās koncentrācijas dalībnieku 
tiesībāmun paļāvības, it īpaši tad, kad šīs tiesības un paļāvība tika pārkāpta valsts rīcības dēļ,ko 
cenšas izskaust ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu. Šie apsvērumi esot pretrunā EKL 226. panta 
“vispārinātajam mērķim”, kurā neietilpst darījums starp privātpersonām, un prasībām aizsargāt 
ekskluzīvo kompe tenci. 
79 Turklātpēc personas, kas iestājusies lietā, domām, Regulas Nr. 139/2004 21. pantam ir lex specialis 
raksturs, salīdzinot ar EKL 226. pantu. 
80 Persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka apsvērumi, kas nepieļauj analoģiju starp EKL 226. pantu un 
Regulas Nr. 139/2004 21. pantu, mutatis mutandis ļauj noraidīt analoģiju starp pēdējo minēto tiesību 
normu un EKL 86. panta 3. punktu. 
81 Turklāt Komisijas ekskluzīvās kompe tences pieņemt jebkādus lēmumus par Kopienas mēroga 
koncentrācijāmdēļ prasības nepieļaujamības gadījumā prasītājai tiktu liegtas tiesības uz efektīvu 
tiesību aizsardzību tiesā. 
82 Attiecībā uz analoģiju starp procedūru atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam un procedūru 
atbilstoši EKL 88. pantam persona, kas iestājusies lietā, piebilst, ka Komisijai ir pilnvaras gan atzīt 
Kopienas mēroga koncentrācijas par saderīgām ar kopējo tirgu, gan izvērtēt valsts atbalstu atbilstību 
kopējā tirgus noteikumiem. Turklāt abas procedūras paredzot iepriekšējas paziņošanas pienākumu un 
pienākumu “nerīkoties” un atbilstot steidzamības prasībām. Tāpat kā EKL 88. panta 3. punkta, kura 
pēdējam teikumam esot tieša iedarbība, gadījumā arī valsts tiesa saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantu varot nepieļaut tādu valsts tiesību normu pieņemšanu, kas apdraud Komisijas 
ekskluzīvo kompe tenci. 
83 Katrā ziņā valsts tiesa nevar apmierināt prasību par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantā paredzētā pienākuma “nerīkoties” neievērošanu, ja šī prasība ir balstīta uz 
paredzētās koncentrācijas bloķēšanu. Proti, valsts tiesa nevarot noteikt, vai pastāvcēloņsakarība starp 
radītajiem zaudējumiem un pienākuma “nerīkoties” neizpildi. Komisijai esot jāatzīst, ka Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantā paredzētie pienākumi netika izpildīti. Tādējādi Komisijai esot bijis jālemj par šo 
pārkāpumu, lai valsts tiesa varētu spriest par zaudējumu atlīdzību. Komisijas lēmuma neturpināt 
procedūru atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam dēļ prasītājai un personai, kas iestājusies lietā, 
tiktu liegtas tiesības saņemt to atlīdzību no valsts, kas izriet no lēmuma, kuru Komisija tikai varēja 
pieņemt saskaņā ar šopašu tiesību normu. 
84 Turklāt, persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka atšķirībā no EKL 88. panta 3. punktā paredzētās 
procedūras, kas attiecīgajai dalībvalstij ļauj atgūtpārskaitīto atbalstu, Regulas Nr. 139/2004 21. pantā 
paredzētā procedūra neparedz iespēju koncentrācijas dalībniekiem atgūt Komisijas sākotnēji 
apstiprināto stāvokli, tiklīdz tiem ir jāatceļ paredzētais darījums. Tādējādi Komisijai saskaņā ar minētās 
regulas 21. pantu būtu jāpieņem lēmums par saderību. 
85 Attiecībā uz Komisijas argumentiem par attiecīgās koncentrācijas izbeigšanu, persona, kas iestājusies 
lietā, norāda, ka koncentrācijas dalībnieku intereses var tikt aizsargātas tikai tad, ja Komisija pieņem 
lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 21. pantu. Komisija esot vienīgā iestāde, kuras kompe tencē 
ietilpst šāda lēmuma pieņemšana. Turklāt Komisijas interpretācijas dēļ procedūra atbilstoši Regulas 
Nr. 139/2004 21. pantam zaudētu savu saturu, jo tad, ja Komisijai nav jāpieņem lēmums, kad šī 
procedūra ir uzsākta, jebkura valsts, kura vēlētos bloķēt koncentrāciju, to varētu izdarīt, pieņemot 
tiesību normas, kuru mērķis ir kavēt Komisijas apstiprinātās koncentrācijas īstenošanu. 
ECLI:EU:T:2010 :342 11 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
Vispārējās tiesas vērtējums 
86 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru akti vai lēmumi, par kuriem var celt prasību tos atcelt, ir pasākumi ar 
juridiski saistošu iedarbību, kas ietekmē prasītāja intereses, būtiski grozot tā tiesisko stāvokli. Lai 
noteiktu, vai aktam ir šāda juridiski saistoša iedarbība, ir jāvērtē akta saturs. Forma, kādā akti vai 
lēmumi ir pieņemti, principā nav svarīga attiecībā uz iespēju tos apstrīdēt, ceļot prasību atcelt tiesību 
aktu (skat. Tiesas 1981 . gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639 . lpp., 
9. punkts, un Pirmās instances tiesas 2008 . gada 22. februāra rīkojumu lietā T-295/06 Base/Komisija, 
Krājumā nav publicēts, 56. punkts un tajā minētā judikatūra). 
87 Šīs prasības priekšmets ir lēmums vai lēmumi, kas ietverti 2008 . gada 13. augusta vēstulē, kurā Komisija 
informē Itālijas Republiku par savu lēmumu neturpināt procedūru, kas uzsākta lietā Abertis/Autostrade 
atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam saistībā ar iespējamiem pārkāpumiem, kas konstatēti 
2007 . gada 31. janvāra sākotnējās izmeklēšanas laikā. 
88 Prasītāja uzskata, ka, pirmkārt, šī vēstule ietver skaidri izteiktu lēmumu, ko veido to reglamentējošo 
pasākumu Komisijas apstiprinājums, kas attiecas uz Itālijas iestāžu paredzētajām autoceļu koncesiju 
nodošanas atļaušanas procedūrām, proti, uz 2007 . gada 30. jūlija direktīvu un 2008 . gada 29. februāra 
īstenošanas noteikumiem (skat. šī rīkojuma 16. punktu). Otrkārt, šī vēstule ietverot netieši izteiktu 
lēmumu, kas attiecas uz Itālijas iestāžu pasākumu, attiecībā uz kuriem ir uzsākta procedūra atbilstoši 
Regulas Nr. 139/2004 21. pantam, atbilstības Kopienu tiesībām v ērtējumu, proti, uz to, ka iepriekš 
netika pietiekami skaidri noteikti sabiedrības interešu kritēriji, uz kuriem tika izdarīta atsauce, lai 
piemērotu atļaušanas procedūru, un uz to, ka netika pieņemts lēmums par atļaušanu, ko bija lūgušas 
Autostrade un ASPI (skat. šī rīkojuma 14. punktu). 
89 Attiecībā, pirmkārt, uz apgalvoto skaidri izteikto lēmumu par Itālijas reglamentējošajiem pasākumiem 
ir jānorāda, ka 2008 . gada 13. augusta vēstules teksts nepamato prasītājas interpretāciju. Proti, attiecībā 
uz 2007 . gada 30. jūlija direktīvu un 2008 . gada 29. februāra īstenošanas noteikumiem Komisija 
norādīja, ka tā labvēlīgi attiecas pret šīm izmaiņām un uzskata, ka šie normatīvie akti apliecina, ka tās 
2006 . gada 18. oktobra un 2007 . gada 31. janvāra sākotnējos vērtējumos minētās problēmas turpmāk 
neparādīsies. Šajā vēstulē tā precizēja, ka, ņemot vērāšos apsvērumus, tā ir nolēmusi neturpināt 
procedūru, kas atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam uzsākta lietā Abertis/Autostrade saistībā ar 
iespējamiem pārkāpumiem, kas konstatēti 2007 . gada 31. janvāra sākotnējās izmeklēšanas laikā (skat. šī 
rīkojuma 20. punktu). Šajā ziņā vēstulei tātad bija tikai procesuāls raksturs. Turklāt šajā vēstulē 
Komisijas vērtējums par attiecīgajiem reglamentējošajiem aktiem tika skaidri nodalīts no lēmuma par 
procedūras turpināšanu atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam. 
90 Proti, no vēstules struktūras izriet, ka apsvērumi par attiecīgajiem reglamentējošajiem aktiem bija 
paredzēti tikai, lai izskaidr otu un pamatotu Komisijas pieņemto lēmumu neturpināt procedūru lietā 
Abertis/Autostrade atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam. 
91 Šo interpretāciju paskaidr o Komisijas paziņojums šajā vēstulē, saskaņā ar kuru, pat ja tā uzskata, ka 
vairs nav vajadzības turpināt procedūru atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam, atbilstošajiem 
tiesību aktiem par koncesiju nodošanas atļaujas procedūru katrā ziņā ir jāatbilst vispārīgajiem 
nosacījumiem, kas paredzēti iekšējā tirgus noteikumos. Komisija arī precizē, ka patur tiesības ieņemt 
nostāju šajā jautājumā (skat. šī rīkojuma 21. punktu). 
92 Turklātirjāatgādina, ka Komisija ar 2006 . gada 14. novembra atsevišķu dokumentu saskaņā ar EKL 
226. pantu pret Itālijas Republiku bija uzsākusi procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi saistībā 
ar iespējamo EKL 43. un 56. panta pārkāpumu, īstenojot reformu autoceļu apsaimniekošanas koncesijas 
sistēmā Itālijā, un saistībā ar Autostrade un personas, kas iestājusies lietā, saplūšanas projektu, kas tika 
izbeigts 2008 . gada 16. oktobrī (skat. šī rīkojuma 12. un 26. punktu). Brīdī, kad tika izbeigta procedūra 
atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam, autoceļu koncesiju nodošanai piemērojamo tiesību normu 
vērtējums tātad vēl nebija pabeigts. 
ECLI:EU:T:2010 :342 12 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
93 Attiecībā uz prasītājas un personas, kas iestājusies lietā, argumentu par Komisijas 2009 . gada 16. marta 
vēstules tekstu ir jānorāda, ka Komisija šim tekstam bija pievienojusi savu 2008 . gada 13. augusta 
vēstuli, kurā it kā esot ietverts skaidri izteikts lēmums. Šajā ziņā ir jāatzīst, ka, ņemot vērā 2008 . gada 
13. augusta vēstules nepārprotamo saturu attiecībā uz jautājumu par to, vai Komisija ir pieņēmusi 
apgalvoto tieši izteikto lēmumu (skat. šī rīkojuma 89.–91. punktu), šis arguments nav pieņemams. 
94 Līdz ar to, pretēji prasītājas apgalvotajam, 2008 . gada 13. augusta vēstulē nav ietverts tieši izteikts 
Komisijas lēmums, ar kuru būtu apstiprināta 2007 . gada 30. jūlija direktīva un 2008 . gada 29. februāra 
īstenošanas noteikumi. 
95 Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto netieši izteikto lēmumu par Itālijas iestāžu pasākumiem, kas saistīti ar 
attiecīgo koncentrācijas projektu, prasītāja savus argumentus būtībā balsta uz 2008 . gada 13. augusta 
vēstules salīdzinājumu ar 2006 . gada 18. oktobra un 2007 . gada 31. janvāra sākotnējiem vērtējumiem. 
Tā apgalvo, ka, ņemot vērā,kaItālijas iestāžu pasākumi, par kuriem tika veikti šie sākotnējie 
vērtējumi, vairs neradīja šķērsli attiecīgās procedūras izbeigšanai, minētajā vēstulē bija netieši izteikts 
jauns un atšķirīgs vērtējums par šiem pasākumiem. 
96 Šajā ziņā ir jānorāda, ka šādai interpretācijai nav nekāda pamatojuma 2008 . gada 13. augusta vēstules 
tekstā. 
97 Patiešām, atbilstoši 2006 . gada 18. oktobra un 2007 . gada 31. janvāra sākotnējiem vērtējumiem Komisija 
attiecībā uz paredzēto koncentrāciju starp Autostrade un personu, kas iestājusies lietā, uzskatīja, ka 
Itālijas Republika bija pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 21. pantu un ka Itālijas iestāžu veiktie pasākumi 
bija nesaderīgi ar tiesiskās drošības principu un šķita tādi, kas nepamatoti ierobežo kapitāla brīvu apriti 
un brīvību veikt uzņēmējdarbību (skat. šī rīkojuma 10. un 14. punktu). 
98 Tomēr no 2008 . gada 13. augusta vēstules izriet, ka lēmums par procedūras, kas uzsākta atbilstoši 
Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam, izbeigšanu tika pieņemts, ņemot vērā izmaiņas tiesību 
aktos, kas notika Itālijā pēc Komisijas 2007 . gada 31. janvāra sākotnējā vērtējuma pieņemšanas. Šis 
attiecīgās procedūras izbeigšanas iemesls izriet arī no Komisijas 2007 . gada 18. jūlija preses 
paziņojuma, kurā Komisija atzina, ka labvēlīgi vērtē Itālijas iestāžu priekšlikumu starpministriju 
direktīvai, kas ir paredzēta, lai precizētu atbilstošos noteikumus autoceļu koncesiju nodošanas 
atļaušanai Itālijā. Proti, Komisija tajā norādīja, ka, līdzko šī direktīva untās piemērošanas noteikumi 
stāsies spēkā, tā varētu izbeigt procedūru, kuru tā bija uzsākusi pret Itālijas Republiku, piemērojot 
Regulas Nr. 139/2004 21. pantu (skat. šī rīkojuma 15. punktu). Līdz ar to procedūra, kas uzsākta 
atbilstoši minētās regulas 21. panta 4. punktam, tika izbeigta neatkarīgi no Komisijas vērtējuma par 
Itālijas iestāžu pasākumu, kas ir šīs procedūras priekšmets, atbilstību Kopienu tiesībām. 
99 Turklāt no Komisijas 2007 . gada 31. janvāra sākotnējā vērtējuma izriet, ka Komisija uzskata, ka tai ir 
diskrecionāra vara attiecībā uz procedūras, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 
4. punktam, turpināšanu. Proti, pēc tam, kad Komisija šajā vērtējumā bija konstatējusi, ka Itālijas 
Republika bija pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktu un ka Itālijas iestāžu pasākumi 
neatbilda Kopienu tiesībām, tā norādīja, ka, ja tāsvērtējums apstiprinātos, tā varētu pieņemt lēmumu, 
ar kuru atzītu, ka Itālijas Republika bija pārkāpusi minētās regulas 21. pantu (skat. šī rīkojuma 
14. punktu). Tādējādi Komisija uzskatīja, ka tai bija iespēja, nevis pienākums pieņemt šādu lēmumu. 
Itālijas Republikai kā 2008 . gada 13. augusta vēstules adresātei tātad bija jāsaprot, ka Komisija tikai 
vēlējās īstenot savu apgalvoto diskrecionāro varu neturpināt procedūru, kas uzsākta atbilstoši Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam. 
100 Prasītāja tāpat tika informēta par to, ka Komisija uzskatīja, ka tai šajā ziņā ir diskrecionāra vara. Proti, 
savā prasītājai adresētajā 2008 . gada 22. maija vēstulē (skat. šī rīkojuma 18. punktu) Komisija to 
informēja par savu nodomu izbeigt procedūru, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam. 
ECLI:EU:T:2010 :342 13 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
Šajā ziņā tā precizēja, ka tai ir diskrecionāra vara, lai atbilstoši šai tiesību normai uzsāktu un turpinātu 
procedūru, un ka tā var izlemt to nedarīt, ja, tāsprāt, labums, kas tiek iegūts valsts iestāžu sadar bošanās 
dēļ,līdzsvarotu vajadzību sodīt šīs iestādes par agrāko pienākumu neizpildi. 
101 Līdz ar to Komisijas lēmums izbeigt procedūru, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam, 
nenozīmēja, ka tika pieņemts jauns vērtējums par attiecīgajiem valsts pasākumiem. 
102 Attiecībā uz prasītājas un personas, kas iestājusies lietā, argumentiem, atbilstoši kuriem Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta formulējuma dēļ 2008 . gada 13. augusta vēstulē bija jābūt ietvertam 
apgalvotajam netieši izteiktajam lēmumam, ir jānorāda, ka tajos nav ņemta vērā Komisijas minētā 
diskrecionārā vara (skat. šī rīkojuma 99. un 100. punktu). Komisija 2008 . gada 13. augusta vēstulē 
nevis pieņēma lēmumu par attiecīgo valsts pasākumu atbilstību vispārīgajiem principiem un citām 
Kopienu tiesību normām, bet skaidri norādīja, ka tā bija izlēmusi neturpināt procedūru atbilstoši 
Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam. Šis lēmums tika balstīts uz apgalvoto Komisijas 
diskrecionāro varu šajā ziņā. Pretēji prasītājas un personas, kas iestājusies lietā, apgalvotajam, šāds 
lēmums nav līdzvērtīgs lēmumam par Itālijas iestāžu pasākumu, kas attiecas uz attiecīgo koncentrācijas 
projektu, saderību. 
103 Līdz ar to 2008 . gada 13. augusta vēstulē nav ietverts netieši izteikts lēmums, uz kuru atsaucas prasītāja. 
104 Šajā vēstulē Komisija tātad vienkārši paziņo par savu lēmumu neturpināt procedūru lietā Abertis/ 
Autostrade, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam saistībā ar iespējamiem 
pārkāpumiem, kas konstatēti 2007 . gada 31. janvāra sākotnējās izmeklēšanas laikā. 
105 Līdz arto irjāizvērtē, vai šis pasākums ir uzskatāms par apstrīdamu tiesību aktu šī rīkojuma 86. punktā 
minētās judikatūras izpratnē. 
106 Attiecīgais pasākums attiecas uz procedūru, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 
4. punktam. 
107 Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 139/2004 21. pants attiecas uz minētās regulas 
piemērošanu un kompe tenču sadali starp Komisiju un dalībvalstīm. Šajā regulā nav paredzēts, ka 
koncentrācijas principā ietilptu dalībvalstu kompe tencē. Turpretī Komisija ir vienīgā kompe tentā 
pieņemt jebkādus lēmumus par Kopienas mēroga koncentrācijām(šajā ziņā pēc analoģijas skat. Tiesas 
2003 . gada 25. septembra spriedumu lietā C-170/02 P Schlüsselverlag J.S. Moser u.c./Komisija, Recueil, 
I-9889 . lpp., 32. punkts, un 2004 . gada 22. jūnija spriedumu lietā C-42/01 Portugāle/Komisija, Krājums, 
I-6079 . lpp., 50. punkts). 
108 No Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta pirmāsdaļas izriet, ka Komisijas ekskluzīvā kompe tence, 
kas minēta šā panta 2. punktā, attiecas tikai uz to interešu aizsardzību, kas ir ņemtas vērā minētajā 
regulā, proti, interešu, kas ir saistītas ar konkurences aizsardzību. Attiecībā uz šīm interesēm Komisija 
ir pilnvarota pieņemt lēmumu, ar ko saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 8. panta 1.–3. punktu 
koncentrāciju atzīst par saderīgu vai nesaderīgu ar kopējo tirgu. 
109 Turpretīšī Komisijas ekskluzīvā kompe tence netraucē dalībvalstīm veikt atbilstošus pasākumus, lai 
nodrošinātu likumīgo interešu aizsardzību, izņemot tās, kas ņemtas vērā Regulā Nr. 139/2004 , kā tas 
uzsvērts minētās regulas preambulas 19. apsvērumā. Tomēr šajā ziņā saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punkta trešodaļu Komisijai ir pilnvaras pārbaudīt, kā dalībvalstis ievēro 
vispārējos principus un citas Kopienu tiesību normas, lai nodrošinātu tās saskaņā ar šīspašas regulas 
8. pantu pieņemtā lēmuma efektivitāti. 
110 Otrkārt, ir jāatzīst, ka Regula Nr. 139/2004 attiecas tikai uz noteiktu koncentrāciju starp uzņēmumiem 
pārbaudi. Proti, saskaņā ar minētās regulas 4. panta 1. punkta pirmo daļu par Kopienas mēroga 
koncentrācijām, kas definētas šajā regulā,jāpaziņo Komisijai pirms to īstenošanas un pēc vienošanās 
ECLI:EU:T:2010 :342 14 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
slēgšanas, publiskā piedāvājuma publicēšanas vai kontrolpaketes iegūšanas. Turklāt saskaņā ar Regulas 
Nr. 139/2004 8. panta 1.–3. punktu Komisija ir pilnvarota pieņemt lēmumu par paziņoto 
koncentrāciju, atzīstot, ka tā vai nu ir, vai nav saderīga ar kopējo tirgu. 
111 No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktā paredzētā 
procedūra attiecas uz Komisijas saskaņā ar minēto regulu veikto konkrētu koncentrāciju kontroli. 
Attiecībā uz interesēm par konkurences aizsardzību, kas minētas Regulā Nr. 139/2004 , Komisijai ir 
ekskluzīva kompe tence pieņemt lēmumu, ar kuru saskaņā ar minētās regulas 8. pantu koncentrācija 
atzīta vai nu par saderīgu, vai par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Attiecībā uz citām likumīgajām 
interesēm, izņemot tās, kas ir ņemtas vērā Regulā Nr. 139/2004 , to kontrole, ko saskaņā ar minētās 
regulas 21. panta 4. punkta trešodaļu veic Komisija, nodrošina Komisijas saskaņā ar šīspašas regulas 
8. pantu pieņemtā lēmuma efektivitāti. 
112 Ja dalībvalsts paziņo par sabiedrības interesēm, kuru aizsardzību tā vēlas nodrošināt, bet kas nav 
ņemtas vērā Regulā Nr. 139/2004 , Komisija uzsāk šīs regulas 21. panta 4. punkta trešajā daļā 
paredzēto pārbaudes procedūru. Pēc tam tai ir jāizvērtēšo interešu atbilstība vispārējiem principiem 
un citām Kopienu tiesību normām pirms sava lēmuma paziņošanas attiecīgajai dalībvalstij 25 darba 
dienu laikā pēc minētās paziņošanas, pēc iespējas novēršot iespēju, ka tāslēmums tiek pieņemts tikai 
pēc tam, kad valsts pasākumi jau ir galīgi izjaukuši paredzēto koncentrāciju (pēc analoģijas skat. 
iepriekš 107. punktā minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija, 55. punkts). Šādā gadījumā, lai 
nodrošinātu sava saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 8. pantu pieņemtā lēmuma efektivitāti, Komisijai 
tātad ir pienākums saistībā ar attiecīgo dalībvalsti pieņemt lēmumu, kurā vai nu atzītas attiecīgās 
intereses, ņemot vērā to atbilstību vispārējiem principiem un citām Kopienu tiesību normām, vai arī 
nav atzītas šīs intereses, ņemot vērā to neatbilstību šiem principiem un tiesību normām. 
113 Šie paši apsvērumi ir spēkā arī tad, ja, kāšajā gadījumā, Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktā 
paredzētā procedūra netika sākta pēc dalībvalsts paziņojuma, bet Komisija to uzsāka pēc savas 
ierosmes, kā atzina Tiesa iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā Portugāle/Komisija 
(60. punkts), jo attiecīgās procedūras raksturs attiecībā uz pārējiem aspektiem nav mainījies. 
114 Tomēr ir jānorāda, ka šajā gadījumā koncentrācijas starp Autostrade un personu, kas iestājusies lietā, 
projekts tika izbeigts 2006 . gada 13. decembrī. Šīs abas sabiedrības savu lēmumu atteikties no šā 
projekta īstenošanas publiskoja šā paša datuma preses paziņojumā (skat. šī rīkojuma 13. punktu). 
115 Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda,– kā izklāstīts šī rīkojuma 107.–111. punktā – ka procedūra atbilstoši 
Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam attiecas uz šajā regulā paredzēto konkrēto koncentrāciju 
kontroli, ko veic Komisija. Minētās regulas 21. panta 4. punkta trešajā daļā paredzētās Komisijas 
kontroles veikšanas mērķis ir nodrošināt Komisijas saskaņā ar šīspašas regulas 8. pantu pieņemto 
lēmumu efektivitāti. 
116 Otrkārt, Komisijas kompe tence pieņemt lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. pantam – kā 
precizēts minētās regulas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā – ir atkarīga no “vienošanās noslēgšanas” par 
koncentrāciju. Tāpat kā pirms šādas vienošanās noslēgšanas Komisijas kompe tencē neietilpst lēmumu 
pieņemšana saskaņā ar Regulu Nr. 139/2004 , tai arī zūd šī kompe tence, tiklīdz šī vienošanās tiek 
izbeigta, pat ja attiecīgie uzņēmumi turpina sarunas, lai noslēgtu vienošanos “citā formā” (pēc 
analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2004 . gada 28. septembra spriedumu lietā T-310/00 MCI 
/Komisija, Krājums, II-3253 . lpp., 89. punkts). 
117 Līdz arto, tā kā Autostrade un persona, kas iestājusies lietā, 2006 . gada 13. decembrī atteicāsno 
attiecīgā koncentrācijas projekta, un ņemot vērā, ka Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktā 
paredzēto interešu kontroles mērķis ir nodrošināt Komisijas saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 8. pantu 
pieņemtā lēmuma efektivitāti, tās kompe tencē vairs nebija atbilstoši minētās regulas 21. panta 
4. punktam uzsāktās procedūras izbeigšana, pieņemot lēmumu par to sabiedrības interešu atzīšanu, ko 
bija paredzēts aizsargāt ar attiecīgajiem valsts pasākumiem. 
ECLI:EU:T:2010 :342 15 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
118 Šis secinājums nav apstrīdams tādēļ, ka Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktā paredzētajai 
procedūrai ir ne tikai objektīva, bet arī subjektīva funkcija, proti, aizsargāt attiecīgo uzņēmumu 
intereses, kas saistītas ar paredzēto koncentrācijas projektu, lai nodrošinātu minētajā regulā paredzētās 
procedūras tiesisko drošību un ātrumu. Šajā ziņā ir jānorāda, ka tā iemesla dēļ, ka attiecīgie uzņēmumi 
atteicās no koncentrācijas projekta, subjektīvā funkcija kļuva spēkā neesoša. Tā kā attiecīgais 
koncentrācijas projekts tika izbeigts, vairs nebija jāaizsargā attiecīgo uzņēmumu intereses, kas būtu 
saistītas ar šo projektu. 
119 Tieši šā koncentrācijas projekta izbeigšanas iemesla dēļ tas, ka Komisija izbeidz attiecīgo procedūru, 
nevar tikt pielīdzināts Komisijas lēmumam, ar kuru saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 8. panta 
3. punktu koncentrācija tiek atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Proti, šī pēdējā minētā tiesību 
norma attiecas tikai uz gadījumu, kad attiecīgie uzņēmumi nav atteikušies no koncentrācijas projekta 
(skat. šī rīkojuma 116. punktu). 
120 Tādējādi ir jāsecina, ka Komisijas kompe tencē vairs nebija atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 
4. punktam uzsāktās procedūras izbeigšana, pieņemot lēmumu par to sabiedrības interešu atzīšanu, ko 
aizsargā attiecīgie valsts pasākumi. Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajā gadījumā nav nekādas norādes par to, 
ka Komisija būtu pieņēmusi lēmumu, pārsniedzot savu kompe tenci. 2008 . gada 13. augusta lēmums 
tātad nav radījis juridiski saistošu iedarbību, kas varētu ietekmēt prasītājas intereses, būtiski grozot tās 
tiesisko stāvokli. Komisija varēja pieņemt tikai formālu lēmumu par attiecīgās procedūras izbeigšanu. 
2008 . gada 13. augusta lēmumam neturpināt minēto procedūru nebija citu seku, un tātad tas nav 
apstrīdams tiesību akts. 
121 Prasītājas arguments, atbilstoši kuram saglabājas interese prasību atcelt tiesību aktu vismaz izmantot kā 
pamatu iespējamai prasības sakarā ar atbildību celšanai pret Itālijas Republiku, nekompe nsē to, ka 
koncentrācijas projekta izbeigšanas dēļ 2006 . gada 13. decembrī 2008 . gada 13. augusta lēmums 
prasītājai nerada juridiski saistošu iedarbību. 
122 Šo secinājumu stiprina tas, ka pēc attiecīgā koncentrācijas projekta izbeigšanas procedūrai, ko faktiski 
veica Komisija atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam, bija pārkāpuma procedūras, kas 
uzsākta pret Itālijas Republiku, raksturs. 
123 Proti, sava 2007 . gada 31. janvāra sākotnējā vērtējuma secinājumos Komisija vispirms definēja 
pasākumus, ko Itālijas iestādes veikušas Regulas Nr. 139/2004 21. panta izpratnē, un tikai tad 
konstatēja, ka, tos īstenojot, Itālijas Republika bija pārkāpusi minētās regulas 21. panta 4. punktu un 
ka šie pasākumi bija nesaderīgi ar Kopienu tiesībām. Turpinājumā Komisija norādīja, ka, ja šis 
sākotnējais vērtējums apstiprināsies, tā varētu pieņemt lēmumu, ar kuru atzītu, ka Itālijas Republika ir 
pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 21. pantu. 
124 Procedūras, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam, turpinājumā pēc 
attiecīgās koncentrācijas projekta izbeigšanas Komisija tātad vairs neplānoja pieņemt lēmumu par 
sabiedrības interešu, kas tiek aizsargātas ar attiecīgajiem valsts pasākumiem, atzīšanu, bet drīzāk – 
lēmumu, ar kuru atzīst, ka Itālijas Republika bija pārkāpusi minētās regulas 21. pantu. To darot, tā 
tātad faktiski nerīkojās procedūras, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam, 
ietvaros, to turpinot kā procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kas ir paredzēta EKL 
226. pantā vai 86. panta 3. punktā. 
125 Tomēr Komisijai ir diskrecionāra vara procedūru īstenošanai sakarā ar valsts pienākumu neizpildi 
saskaņā ar EKL 226. pantu (Tiesas 1989 . gada 14. februāra spriedums lietā 247/87 Star Fruit/Komisija, 
Recueil, 291. lpp., 11. punkts, un 1990 . gada 17. maija spriedums lietā C-87/89 Sonito u.c./Komisija, 
Recueil,I-1981 . lpp., 6. punkts; Tiesas 2007 . gada 10. jūlija rīkojums lietā C-461/06 P AEPI/Komisija, 
Krājumā nav publicēts, 24. punkts) un 86. panta 3. punktu (Tiesas 2005 . gada 22. februāra spriedums 
lietā C-141/02 P Komisija/max.mobil, Krājums, I-1283 . lpp., 69. punkts). 
ECLI:EU:T:2010 :342 16 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
126 Līdz ar to arī tādēļ,ka pēc attiecīgā koncentrācijas projekta izbeigšanas Komisijas atbilstoši Regulas 
Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam faktiski veiktajai procedūrai bija pārkāpuma procedūras raksturs, 
2008 . gada 13. augusta vēstulē ietvertais lēmums nav apstrīdams tiesību akts. 
127 Secinājumu, atbilstoši kuram Komisijas 2008 . gada 13. augusta lēmums neturpināt izmeklēšanu lietā 
Abertis/Autostrade atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. pantam nav apstrīdams tiesību akts, neietekmē 
citi prasītājas un personas, kas iestājusies lietā, argumenti. 
128 Attiecībā uz prasītājas argumentu, atbilstoši kuram Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, jo 
tā pēc tam, kad 2006 . gada 13. decembrī koncentrācijas projekts tika izbeigts, pieņēma savu 2007 . gada 
31. janvāra sākotnējo vērtējumu, ir jānorāda, ka, pat ja uzskata, ka, pieņemot šādu lēmumu, tika 
pārkāpts labas pārvaldības princips, Komisijai netika piešķirta kompe tence pieņemt lēmumu par 
sabiedrības interešu, kas tiek aizsargātas ar attiecīgajiem valsts pasākumiem, atzīšanu un lēmumam 
neturpināt procedūru, kura uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam, netika 
piešķirts apstrīdama tiesību akta raksturs. 
129 Attiecībā uz prasītājas un personas, kas iestājusies lietā, argumentu, atbilstoši kuram prasības 
nepieņemamības gadījumā prasītājai tiktu liegtas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā,ir 
jānorāda, ka tiesību normām, kas šajā gadījumā var tikt pārkāptas valsts pasākumu dēļ, proti, EKL 
43. un 56. pantam, ir tieša iedarbība un ka attiecīgās personas var vērsties valsts tiesā, lai to 
pārkāpums tiktu konstatēts. 
130 Visbeidzot, prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, atsaucas uz judikatūru, kurā par pieņemamu tika 
atzīta prasība, ko ir cēlis valsts atbalsta saņēmēja konkurents un kas bija vērsta uz to, lai tiktu 
konstatēts fakts, ka Komisija nav pieņēmusi lēmumu EKL 88. panta 3. punktā paredzētajā sākotnējās 
valsts atbalsta izvērtēšanas posmā (Pirmās instances tiesas 1998 . gada 15. septembra spriedums lietā 
T-95/96 Gestevisión Telecinco/Komisija, Recueil,II-3407 . lpp., 49.–70. punkts). 
131 Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai arī minētajā gadījumā attiecīgie uzņēmumi atteicās no koncentrācijas 
projekta, attiecīgās dotācijas iepriekš 130. punktā minētajā spriedumā lietā Gestevisión Telecinco 
/Komisija netika atgūtas. 
132 Turklāt, lai arī Komisijai ir ekskluzīva kompe tence, lai konstatētu, ka valsts atbalsts, iespējams, nav 
saderīgs ar kopējo tirgu (skat. iepriekš 130. punktā minēto spriedumu lietā Gestevisión Telecinco 
/Komisija, 54. punkts un tajā minētā judikatūra), šajā gadījumā valsts tiesa var spriest par attiecīgo 
valsts pasākumu atbilstību EKL 43. un 56. pantam, tādējādi prasītājai nav liegtas tiesības uz efektīvu 
tiesību aizsardzību tiesā (skat. šī rīkojuma 129. punktu). 
133 Ņemot vērāšīsatšķirības, šī rīkojuma 130. punktā minētā judikatūra tātad nav piemērojama šajā 
gadījumā. 
134 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka Komisijas lēmums neturpināt procedūru, kas atbilstoši 
Regulas Nr. 139/2004 21. panta 4. punktam uzsākta lietā Abertis/Autostrade, nav tiesību akts, par kura 
atcelšanu varētu celt prasību. 
135 Tādējādi prasība ir jānoraida kā nepieņemama. 
Par tiesāšanās izdevumiem 
136 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, 
piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir 
labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus 
saskaņā ar Komisijas prasījumiem. 
ECLI:EU:T:2010 :342 17 
2010 . GADA 2. SEPTEMBRA RĪKOJUMS — LIETA T-58/09 
SCHEMAVENTOTTO/KOMISIJA 
137 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai Vispārējā tiesa var nolemt, ka personām, kas 
iestājušās lietā, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām. Šajā gadījumā persona, kas iestājusies lietā, sedz 
savus tiesāšanās izdevumus pati. 
Ar šādu pamatojumu  
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)  
izdod rīkojumu:  
1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;  
2) Schemaventotto SpA sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;  
3) Abertis Infraestructuras, SA sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.  
Luksemburgā, 2010 . gada 2. septembrī. 
Sekretārs Priekšsēdētājs 
E. Coulon M. E. Martins Ribeiro 
ECLI:EU:T:2010 :342 18