LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 294/42

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2015. gada 29. aprīļa spriedumu lietā T-217/11 Staelen/Eiropas Ombuds 2015. gada 6. jūlijā iesniedza Eiropas Ombuds

(Lieta C-337/15 P)

(2015/C 294/54)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Eiropas Ombuds (pārstāvis – G. Grill)

Otra lietas dalībniece: Claire Staelen

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:

galvenokārt:

— atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-217/11 (1), ciktāl tajā ir secināts: a) ka Ombuds ir pieļāvis vairākus pārkāpumus, kas ir pietiekami būtiski Savienības tiesību pārkāpumi, b) ka ir ticis pierādīts, ka morālais kaitējums ir ticis nodarīts, un c) ka pastāv cēloņsakarība starp Vispārējās tiesas konstatētajiem pārkāpumiem un šo morālo kaitējumu; un (2) ciktāl tajā Ombudam piespriests atlīdzināt kaitējumu EUR 7 000 apmērā;

— kā nepamatotu noraidīt prasības pieteikumu, ciktāl Vispārējās tiesas spriedums tiek atcelts;

pakārtoti:

— nosūtīt lietu Vispārējai tiesai, ciktāl Vispārējās tiesas spriedums tiek atcelts; un

— taisnīgi un godīgi lemt par tiesāšanās izdevumiem.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatojumam Ombuds izvirza pamatus par vairākām kļūdām tiesību piemērošanā.

Pirmkārt, tas apgalvo, ka, uzskatīdama, ka ar rūpības principa neievērošanu pietiek, lai konstatētu pietiekami būtiska pārkāpuma pastāvēšanu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Ombuds uzskata, ka šis Vispārējās tiesas apgalvojums nav saderīgs ar judikatūru ārpuslīgumiskās atbildības jomā, kurā esot prasīts, lai tiktu konstatēts pietiekami būtisks tiesību normas, kuras mērķis ir piešķirt tiesības indivīdiem, pārkāpums, un kurā esot uzsvērts, ka noteicošais kritērijs, kas ļauj uzskatīt, ka šis nosacījums ir izpildīts, ir tas, ka attiecīgā iestāde acīmredzami un būtiski ir pārkāpusi savas novērtējuma brīvības robežas. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Ombuda darbības īpatnības un konkrēti to, ka Ombudam ir ļoti plaša novērtējuma brīvība izmeklēšanas veikšanā.

Otrkārt, Ombuds apstrīd arī Vispārējās tiesas interpretāciju par to, ka tad, kad tas veic izmeklēšanu un kad iestāde tam sniedz paskaidrojumus, kuri tam šķiet pārliecinoši, viņš nav atbrīvots no atbildības pārliecināties par to, ka fakti, uz kuriem ir balstīts šis skaidrojums, ir notikuši, it īpaši tad, ja minētie skaidrojumi ir vienīgais pamatojums viņa sliktas pārvaldības neesamības konstatējumam. Proti, Ombuds uzskata, ka iestādēm tam ir jāsniedz pareiza informācija un ka viņš var tiesiski balstīt savus secinājumus uz tam iesniegto informāciju, ja vien nav pierādījumu, kas ļautu apstrīdēt iesniegtās informācijas ticamību. Pamatojoties uz šādu viedokli, Ombuds apgalvo, ka nebija iemeslu domāt, ka iesniegtā informācija neatbilda faktiem.

Treškārt, lai arī Ombuds piekrīt Vispārējās tiesas konstatējumam, ka dažas Ombuda atbildes tika sniegtas nesaprātīgā termiņā, tas apstrīd, ka šāds tam piedēvējamais Savienības tiesību pārkāpums var tikt kvalificēts par pietiekami būtisku. Līdz ar to nevarot iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.

Ceturtkārt, Ombuds uzskata, ka, nesniegdama nekādus paskaidrojumus par to, kādēļ tā ir kvalificējusi par morālo kaitējumu C. Staelen uzticības Ombuda birojam aizskārumu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

Visbeidzot, Ombuds apstrīd, ka pastāv cēloņsakarība starp pārkāpumiem, kas tam tiek piedēvēti, un to, ka C. Staelen ir zaudējusi uzticību Ombuda birojam.