ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Šīs direktīvas 2. pantā, kas reglamentē prasības attiecībā uz pārskatīšanas procedūrām, ir paredzēts: “1. Dalībvalstis nodrošina to, ka pasākumos attiecībā uz 1. pantā paredzētajām pārskatīšanas procedūrām ir noteikts pilnvarojums: a) tiklīdz rodas izdevība un panākot vienošanos veikt pagaidu pasākumus, lai izlabotu varbūtējo pārkāpumu vai novērstu turpmāku kaitējumu attiecīgajām interesēm, tostarp pasākumus, lai apturētu valsts līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru vai nodrošinātu tās apturēšanu, vai apturētu jebkura līgumslēdzējas iestādes pieņemtā lēmuma īstenošanu; b) vai nu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus, vai nodrošināt to atcelšanu, tostarp atcelt diskriminējošas tehniskās, ekonomiskās vai finanšu prasības uzaicinājumā uz konkursu, līguma dokumentos vai jebkurā citā dokumentā, kas attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru; c) atlīdzināt zaudējumus personām, kam ar pārkāpumu nodarīts kaitējums. 2. Šā panta 1. punktā un 2.d un 2.e pantā paredzētās pilnvaras var piešķirt atsevišķām struktūrām, kas ir atbildīgas par pārskatīšanas procedūras dažādiem aspektiem. 3. Kad pirmās instances struktūra, kas ir neatkarīga no līgumslēdzējas iestādes, pārskata līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas lēmumu, dalībvalstis nodrošina, ka līgumslēdzēja iestāde nevar noslēgt līgumu, kamēr pārskatīšanas struktūra nav pieņēmusi lēmumu par vai nu pagaidu pasākumu, vai pārskatīšanas piemērošanu. Apturēšana beidzas ne agrāk, kā beidzoties 2.a panta 2. punktā un 2.d panta 4. un 5. punktā minētajam nogaidīšanas termiņam. 4. Izņemot šā panta 3. punktā un 1. panta 5. punktā paredzētos gadījumus, pārskatīšanas procedūrām nav obligāti automātiski jāaptur līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, uz kurām tās attiecas. [..] 6. Dalībvalstis var noteikt, ka gadījumos, kad zaudējumu atlīdzināšanu prasa, pamatojoties uz to, ka lēmums ir pieņemts nelikumīgi, struktūrai, kurai ir vajadzīgās pilnvaras, vispirms ir jāatceļ apstrīdētais lēmums. 7. Izņemot 2.d līdz 2.f pantā paredzētos gadījumus, šā panta 1. punktā minēto pilnvaru īstenošanas ietekmi uz līgumu, kas noslēgts pēc tā slēgšanas tiesību piešķiršanas, nosaka attiecīgo valstu tiesību aktos. Turklāt, izņemot gadījumus, kad pirms zaudējumu atlīdzināšanas lēmums ir jāatceļ, dalībvalstis var paredzēt, ka pēc līguma noslēgšanas saskaņā ar 1. panta 5. punktu, šā panta 3. punktu vai 2.a līdz 2.f pantu par pārskatīšanas procedūrām atbildīgā struktūra ir pilnvarota lemt vienīgi par zaudējumu atlīdzināšanu personām, kurām ar pārkāpumu nodarīts kaitējums. 8. Dalībvalstis nodrošina to, ka par pārskatīšanas procedūrām atbildīgo struktūru pieņemtos lēmumus var efektīvi izpildīt. 9. Ja par pārskatīšanas procedūrām atbildīgās struktūras pēc būtības nav tiesu iestādes, to lēmumus vienmēr rakstiski pamato. Turklāt šādā gadījumā jāparedz normas, lai garantētu procedūras, ar kurām jebkurus varbūtēji nelikumīgus pasākumus, ko veikusi pārskatīšanas struktūra, vai jebkuru varbūtēju trūkumu tai piešķirto pilnvaru īstenošanā var izskatīt tiesa vai cita struktūra, kas ir tiesa [LESD 267]. panta nozīmē un kas nav atkarīga ne no līgumslēdzējas iestādes, ne no pārskatīšanas struktūras. [..]”
28

Ir jāatgādina, ka apstāklis, ka valsts tiesa, formāli izsakoties, prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties uz dažām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Tiesas uzdevums ir no valsts tiesas sniegto faktu kopuma, it īpaši no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma, izsecināt tos Savienības tiesību elementus, kuru interpretācija ir nepieciešama, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 21. jūnijs, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, 29. punkts, kā arī 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
37

Turklāt ir skaidrs, ka katrai dalībvalstij ir jānovērtē, vai saistībā ar tās izvirzītajiem leģitīmajiem mērķiem ir pilnīgi vai daļēji jāaizliedz azartspēļu organizēšanas darbības vai tikai tās jāierobežo un saistībā ar to ir jāparedz vairāk vai mazāk stingri pārraudzības pasākumi, šādi veiktu pasākumu nepieciešamību un samērīgumu vērtējot tikai atkarībā no sasniedzamajiem mērķiem un no aizsardzības līmeņa, kuru paredzējušas nodrošināt attiecīgās valsts iestādes (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
11

Šīs regulas I pielikumā ir norādīts, ka putekļsūcēji tiek klasificēti atbilstoši to energoefektivitātei, ko nosaka atkarībā no to gada enerģijas patēriņa, atbilstoši to tīrīšanas efektivitātei, ko nosaka atkarībā no atputekļošanas rādītājiem, un atbilstoši to putekļu izdalīšanās rādītājiem.
31

Turklāt no Tiesas iedibinātās judikatūras izriet, ka valsts pasākumi, kas var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu LESD garantēto pamatbrīvību izmantošanu, tomēr var tikt pieļauti ar nosacījumu, ka tie atbilst vispārējo interešu mērķim, ka tie ir atbilstoši, lai nodrošinātu tā īstenošanu, un ka tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai to sasniegtu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2006. gada 5. decembris, Cipolla u.c., C‑94/04 un C‑202/04, EU:C:2006:758, 61. punkts, kā arī 2014. gada 11. decembris, Komisija/Spānija, C‑678/11, EU:C:2014:2434, 42. punkts), pieņemot, ka valsts tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu iecerētā mērķa sasniegšanu, tikai tad, ja tas tiešām atbilst rūpēm sasniegt to saskanīgi un sistemātiski (skat. spriedumu, 2014. gada 13. februāris, Sokoll-Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
3

Briseles reģiona 1995. gada 27. aprīļa rīkojuma par taksometra pakalpojumiem un transportlīdzekļu nomas ar šoferi pakalpojumiem (1995. gada 1. jūnijaMoniteur belge, 15510. lpp.), kas grozīts ar 2006. gada 20. jūlija rīkojumu (2006. gada 29. septembraMoniteur belge) (turpmāk tekstā – “1995. gada 27. aprīļa rīkojums”), 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts šādi: “1) “taksometru pakalpojumi” – pakalpojumi, kas nodrošina pasažieru pārvadājumus transportlīdzeklī ar šoferi par maksu un kas atbilst šādiem nosacījumiem: a) transportlīdzeklis ir automašīnas tipa, jaukta vai mikroautobusa tipa, Karaļa 1968. gada 15. marta Dekrēta par vispārējo regulējumu tehniskajām prasībām, kādām jāatbilst mehāniskajiem transportlīdzekļiem un to piekabēm, to detaļām, kā arī drošības ierīcēm, izpratnē atkarībā no tā uzbūves un aprīkojuma, ir piemērots maksimāli deviņu personu pārvadāšanai, ieskaitot šoferi, un ir paredzēts izmantot šim nolūkam; b) transportlīdzeklis ir nodots sabiedriskai lietošanai vai nu no noteiktas stāvvietas uz koplietošanas ceļa vispārējā regulējuma par ceļu policiju izpratnē, vai arī no jebkādas citas vietas, kas nav paredzēta koplietošanas satiksmei; c) ja transportlīdzeklis tiek izmantots kā taksometrs, tad pārvadājuma sniegšana attiecas uz visu transportlīdzekli, nevis uz katru atsevišķo vietu tajā vai, ja transportlīdzeklis ar Briseles reģiona valdības atļauju tiek izmantots kā kolektīvs taksometrs, tad pārvadājuma sniegšana attiecas uz katru atsevišķo vietu, nevis uz pašu transportlīdzekli; d) galamērķi nosaka klients. 2) “transportlīdzekļu nomas ar šoferi pakalpojumi” – visi pasažieru pārvadājumi par maksu, kurus veic ar mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kuri nav taksometru pakalpojumi un kurus nodrošina ar vieglajiem pasažieru transportlīdzekļiem, jaukta tipa transportlīdzekļiem vai mikroautobusiem, izņemot transportlīdzekļus, kas aprīkoti kā ātrās palīdzības automobiļi.”
22

Saistībā ar nārsta migrācijas ūdenstakas ietekmi šī dalībvalsts uzskata, ka 2008. gada 30. septembra atļauja uzticami garantē, ka zivju, uz kurām attiecas Dzīvotņu direktīvas II pielikums un kuras dodas augšup pa upi, izmantojot nārsta migrācijas ūdenstaku, skaits ir vismaz tikpat liels kā to zivju skaits, kuras tiek nogalinātas Morburgas elektrostacijas līmenī saistībā ar atdzesēšanas ūdens ņemšanu. Iznīcinātās zivis un papildu zivis, kas dodas augšup, neatšķiroties no to bioloģisko īpašību aspekta, un līdz ar to populācija Natura 2000 teritorijās, kas atrodas augšup no Gēstahtes dambja, esot nemainīga.
17

Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa) uzskata, ka kriminālprocesu reglamentējošās valsts tiesības ir pretrunā no ECPAK izrietošajām prasībām. Proti, lai gan atbilstoši minētajām valsts tiesībām tiesai lietas tiesvedības posmā, veicot pārbaudi tiesā attiecībā uz pirmstiesas apcietinājuma pasākumu, ir liegts lemt par to, vai pastāv pamatotas aizdomas, ka apsūdzētais ir izdarījis viņam inkriminētos noziedzīgos nodarījumus, atbilstoši ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunktam un 4. punktam apsūdzēto ir ļauts paturēt apcietinājumā, tikai “balstoties uz pamatotām aizdomām, ka šī persona ir pārkāpusi likumu”.
15

Otrkārt, Spyder ir stūres ģeometrija, kas atbilst Akermaņa principam, un attiecībā uz pārējo tam ir stūres sistēma, kas būtiski atšķiras no automobiļa stūres sistēmas. Stūres rata vietā Spyder ir aprīkots ar motocikla stūres stieni ar diviem rokturiem un tajā iebūvētiem vadības elementiem. Šo stūres stieni atšķirībā no automobiļa stūres nevar pilnībā apgriezt – to pa kreisi vai pa labi līdzīgi kā motocikla gadījumā var pagriezt maksimāli par 45 grādiem. Turklāt Spyder nav kardāna un stūres mehānisma, kāds ir mehāniskajā transportlīdzeklī, kas pārveidotu stūres vārpstas rotāciju lineārā kustībā, savukārt Spyder stūres vārpstas rotācija tiek pārveidota lineārā kustībā citādā veidā, proti, ar tā dēvēto stūres sviru. Kopība ar automobiļa tipa stūres sistēmu aprobežojas ar stūres vārpstas, jūgstieņu, riteņu un jau minētās stūres ģeometrijas atbilstoši Akermaņa principam esamību. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka no HS paskaidrojošās piezīmes attiecībā uz pozīciju 8703 neizriet, ka stūres sistēmas klātbūtne vieglajā transportlīdzeklī ar trīs riteņiem, kas ir balstīta uz Akermaņa principu, ir pietiekama, lai varētu runāt par automobiļa tipa stūri, kā tas ir transportlīdzekļu ar četriem riteņiem gadījumā saskaņā ar HS paskaidrojošās piezīmes attiecībā uz pozīciju 8703 6) punktu.
Pēc analoģijas Direktīvas 2007/46 29. un 32. pantam, šīs direktīvas 12. un 30. panta kontekstā, ja attiecīgo transportlīdzekļu izgatavotājs ir informējis attiecīgās dalībvalsts iestādes par atkāpi no atbilstības apstiprinātajam tipam un šī atkāpe ir pamatota ar izgatavotāja sniegtiem objektīviem, ticamiem un nopietniem apstākļiem, kuri pierāda, ka piemērojamo prasību ievērošanas gadījumā rodas nopietns apdraudējums personu veselībai un drošībai vai apkārtējai videi, šīs iestādes var pamatoti no paša sākuma neuzlikt pienākumu atsaukt un pārveidot attiecīgos transportlīdzekļus vai – no paša sākuma – neanulēt attiecīgā tipa apstiprinājumu un pašām veikt šo risku novērtējumu, pirms tās pieņem lēmumu attiecīgajā gadījumā uzdot veikt šo atsaukšanu vai pārveidošanu, vai pat minēto anulēšanu. Kā paredzēts Direktīvas 2007/46 29. un 32. pantā, šai dalībvalstij tomēr ir nekavējoties jāinformē Komisija un citas dalībvalstis par nopietnu apdraudējumu, kas tai ir kļuvis zināms, kā arī attiecīgajā gadījumā – izgatavotāja ierosinātajiem pasākumiem, lai neitralizētu attiecīgo risku.

No Direktīvas 2007/46, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai (pamatdirektīva), kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 371/2010, 12. panta un 30. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka ar tām dalībvalstīm ir paredzēta rīcības brīvība, nosakot pasākumus, kas vajadzīgi, lai panāktu, ka transportlīdzekļi tiek padarīti par atbilstošiem apstiprinātajam tipam.

No Direktīvas 2007/46, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai (pamatdirektīva), kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 371/2010, teksta un it īpaši no tās II pielikuma izriet, ka izgatavotājs pats var noteikt transportlīdzekļa tipa apjomu.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka no šīs direktīvas 14. panta 2. punkta izriet, ka jautājums par apstiprināta transportlīdzekļa tipa paplašināšanu ir tad, ja ir vajadzīgas jaunas pārbaudes vai jauni testi, ja ir grozīta kāda informācija tipa apstiprinājuma sertifikātā un ja stājas spēkā jaunas attiecīgiem apstiprinātiem transportlīdzekļiem piemērojamas saskaņotas tehniskās prasības. Nedz no 14. panta, nedz no kādas citas attiecīgajā saskaņotajā sistēmā iekļautas tiesību normas neizriet, ka prasīta paplašinājuma iemeslam ir jābūt tehniskajam progresam nolūkā sasniegt mērķus, kas Direktīvā 2007/46 ir izvirzīti attiecībā uz drošību un vides aizsardzību.

(skat. 99., 102. un 103. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā, atbilstoši kuriem līgumslēdzējām iestādēm ir atļauts atbilstoši atklātai procedūrai izsludināta iepirkuma specifikācijās noteikt minimālās prasības saistībā ar tehnisko novērtējumu, kā rezultātā iesniegtie piedāvājumi, kuriem šajā novērtējumā nav piešķirts iepriekš noteikts minimālais punktu skaits, tiek izslēgti no tālākas izvērtēšanas gan no tehnisko kritēriju, gan cenas aspekta.

Šajā ziņā, kā rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija, Direktīvas 2014/24 67. pantā nav aizliegts līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas posmā sākotnēji izslēgt iesniegtos piedāvājumus, kuriem tehniskajā novērtējumā nav ticis piešķirts iepriekš noteikts minimālo punktu skaits. Šajā sakarā jākonstatē, ka piedāvājums, kas nav ieguvis šādu punktu skaitu, principā neatbilst līgumslēdzējas iestādes vajadzībām un nav ņemams vērā, nosakot saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu. Tādējādi līgumslēdzējai iestādei šādā gadījumā nav jānosaka, vai šāda piedāvājuma cena ir zemāka par to piedāvājumu cenu, kuri netika izslēgti un kuri tātad atbilst līgumslēdzējas iestādes vajadzībām. Šajā kontekstā vēl ir jāprecizē – ja līguma slēgšanas tiesību piešķiršana notiek pēc tehniskā novērtējuma, līgumslēdzējai iestādei obligāti ir jāņem vērā to piedāvājumu cena, kuriem no tehniskā viedokļa ir ticis piešķirts minimālais punktu skaits.

(skat. 32., 33., 39. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/92 (2002. gada 9. decembris) par apdrošināšanas starpniecību 2. panta 3) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “apdrošināšanas starpniecība” ietilpst priekšdarbu veikšana apdrošināšanas līguma noslēgšanai, pat ja attiecīgajam apdrošināšanas starpniekam nav bijis nodoma slēgt konkrētu apdrošināšanas līgumu.

Vispirms attiecībā uz Direktīvas 2002/92 2. panta 3) punktu – no vārdiem “darbība”, “ievieš”, “piedāvā” un “veic” it īpaši izriet, ka jēdziena “apdrošināšanas starpniecība” tajā ir definēta, atsaucoties tikai uz tādām darbībām, ko apdrošināšanas starpnieks objektīvi ir paveicis.

Tālāk – attiecībā uz minētās tiesību normas kontekstu – ar Direktīvas 2002/92 4. panta 4. punktu dalībvalstīm ir uzlikts pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai aizsargātu klientus no apdrošināšanas starpnieka nespējas pārskaitīt prēmiju apdrošināšanas sabiedrībai. Tā kā pretēja precizējuma nav, ir jāuzskata, ka šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt klientus no jebkādas minētā starpnieka nespējas veikt pārskaitījumu, lai kāds arī būtu tās iemesls. Tādējādi šai aizsardzībai būtu jāattiecas uz nespēju pārskaitīt minēto prēmiju apdrošināšanas sabiedrībai, ja apdrošināšanas starpniecības sabiedrības darbinieks to ir piesavinājies, veikdams priekšdarbus apdrošināšanas līguma noslēgšanai.

Visbeidzot – jāatgādina, ka šīs direktīvas mērķis it īpaši ir, kā tas izriet no tās preambulas 8., 9. un 17. apsvēruma, klientu aizsardzības uzlabošana apdrošināšanas starpniecības jomā. Šim nolūkam šajā preambulas 9. apsvērumā ir minēts, ka minēto direktīvu attiecina uz visām iestādēm, kas izplata apdrošināšanas pakalpojumus.

No iepriekš izklāstītā izriet, ka priekšdarbu veikšana apdrošināšanas līgumu noslēgšanai ir objektīvs jēdziens. Tajā tātad ietilpst apdrošināšanas starpniecības darbība šīs direktīvas 2. panta 3.punkta izpratnē, lai kāds arī būtu apdrošināšanas starpnieka nodoms attiecībā uz minētajiem līgumiem.

No tā izriet, ka šīs apdrošināšanas starpniecības darbības kvalifikācijā minētās tiesību normas izpratnē nav nozīmes nedz brīdim, kad starpniekam ir pietrūcis nodoma slēgt apdrošināšanas līgumus, nedz arī attiecīgo klientu subjektīvai uztverei saistībā ar minētā starpnieka darbību, kas izpaudusies kā priekšdarbu veikšana apdrošināšanas līgumu noslēgšanai.

(sal. ar 40.–45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē nav uzskatāms tāds nodoklis kā pamatlietās aplūkotais, ar ko tiek aplikti lieli mazumtirdzniecības objekti pamatā atkarībā no to tirdzniecības platības, ciktāl no tā ir atbrīvoti objekti, kuru tirdzniecības platība ir mazāka par 4000 m2. Šāds nodoklis tāpat nav uzskatāms par valsts atbalstu šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl no tā ir atbrīvoti objekti, kuri veic savu darbību dārzniecības jomā un transportlīdzekļu, būvmateriālu, tehnikas un ražošanas vajadzībām paredzētu preču tirdzniecības jomā un kuru tirdzniecības platība nepārsniedz 10000 m2, ja tie nerada tik būtisku negatīvu ietekmi uz vidi un teritoriālo plānošanu kā pārējie uzņēmumi, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(skat. 55. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2015/751 (2015. gada 29. aprīlis) par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartēm piesaistītiem maksājumu darījumiem, 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar līgumu starp zīmolu koplietošanas partneri vai pārstāvi, no vienas puses, un trīspusējo maksājumu karšu shēmu, no otras puses, nav nepieciešams, lai šis zīmolu koplietošanas partneris vai pārstāvis darbotos kā izdevējs šīs regulas 2. panta 2. punkta izpratnē, lai minēto shēmu varētu uzskatīt par tādu, kas izdod ar kartēm saistītus maksājumu instrumentus kopā ar koplietošanas partneri vai ar pārstāvja starpniecību, un tātad to var uzskatīt par četrpusēju maksājumu karšu shēmu pirmās no šīm tiesību normām izpratnē.

Šādos apstākļos, kā to būtībā apgalvo Komisija, nevar izslēgt, ka zināma veida atlīdzību vai priekšrocības varētu identificēt kā slēptu starpbanku komisijas maksu Regulas 2015/751 28. apsvēruma izpratnē, un zīmolu koplietošanas partnerim vai pārstāvim, ar ko trīspusējā maksājumu karšu shēma noslēdz līgumu, obligāti nav jābūt iesaistītam šīs shēmas izdošanas darbībās. Līdz ar to Regulas 2015/751 mērķi var izrādīties grūti sasniedzami, it īpaši mērķis, kas ir paredzēts šīs regulas 1. panta 5. punktā, kas izpaužas kā vienlīdzīgu konkurences apstākļu tirgū nodrošināšana, ja gadījumos, kad zīmola koplietošanas partneris vai partneris nerīkojas kā izdevējs minētās regulas 2. panta 2. punkta izpratnē, šī iemesla dēļ varētu izvairīties no šīs pašas regulas 3.–5. un 7. pantā paredzēto normu piemērošanas.

(skat. 71. un 73. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Attiecībā uz jēdzienu “transportlīdzekļu lietošana” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē ir jāatgādina, ka to nevar ļaut vērtēt katrai dalībvalstij atsevišķi, bet tas ir jāinterpretē kā autonoms Savienības tiesību jēdziens, ņemot vērā šīs tiesību normas kontekstu un tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, 41. un 42. punkts). No šīs direktīvas un no Padomes Otrās direktīvas 84/5/EEK (1983. gada 30. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.) preambulām izriet, ka to mērķis ir, pirmkārt, nodrošināt transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Savienības teritorijā, kā arī tajos esošu personu brīvu pārvietošanos un, otrkārt, garantēt līdzvērtīgu attieksmi pret personām, kuras ir cietušas šādu transportlīdzekļu izraisītos ceļu satiksmes negadījumos, neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums ir noticis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, 23. punkts; 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 26. punkts, kā arī 2014. gada 4. septembris, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, 50. punkts).

Turklāt no Savienības tiesiskā regulējuma par obligāto apdrošināšanu attīstības izriet, ka Savienības likumdevējs ir pastāvīgi izvirzījis un stiprinājis mērķi aizsargāt transportlīdzekļu izraisītos negadījumos cietušās personas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, 52. –55. punkts).

(skat. 31.–33. punktu)
Saskaņā ar Lugāno II konvencijas 64. panta 1. punktu pēdējā minētā neskar to, kā dalībvalstis piemēro Regulu Nr. 44/2001, kā arī jebkurus tās grozījumus. Regula Nr. 44/2001 tika atcelta ar Regulu Nr. 1215/2012, kura, izņemot atsevišķas tās tiesību normas, ir piemērojama, sākot no 2015. gada 10. janvāra. Kā izriet no Regulas Nr. 4/2009 68. panta 1. punkta, ar šo regulu groza Regulu Nr. 44/2001, aizstājot pēdējās minētās noteikumus, kas piemērojami uzturēšanas saistību lietās.

Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kura parakstīta 2007. gada 30. oktobrī un kuras noslēgšana Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes 2008. gada 27. novembra Lēmumu 2009/430/EK, 27. un 30. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka lis pendens gadījumā datums, kurā ir uzsākta obligāta samierināšanas procedūra saskaņā ar Šveices tiesību normām izveidotā samierināšanas iestādē, ir uzskatāms par datumu, kurā prasība ir celta “tiesā”.

Atbilstoši Lugāno II konvencijas 62. panta formulējumam termins “tiesa” ietver jebkuru iestādi, kuru valsts, kam ir saistoša šī konvencija, ir noteikusi kā tādu, kurai ir jurisdikcija jautājumos, kas ir šīs konvencijas darbības jomā. No code de procédure civile [Civilprocesa kodeksa] izriet, ka saskaņā ar Šveices tiesību normām lieta ir izskatīšanā, kad ir iesniegts samierināšanas pieteikums, celta prasība, iesniegts pieteikums vai kopīgs pieteikums par laulības šķiršanu. Samierināšanas procedūra ir paredzēta likumā, uz to attiecas sacīkstes princips, un tā principā ir obligāta. Tās neievērošana izraisa iespējamas vēlākas prasības tiesā nepieņemamību. Savukārt Federālā likuma par starptautiskajām privāttiesībām 9. pantā ir paredzēts, ka lis pendens gadījumā, lai noteiktu, kad prasība ir tikusi celta Šveicē, noteicošais ir datums, kurā ir iesniegts pirmais lietas ierosināšanai nepieciešamais dokuments, turklāt pietiek ar to, ka ir uzsākta samierināšanas procedūra. Piedevām, kā savos mutvārdu apsvērumos ir norādījusi Šveices valdība, uz samierināšanas iestādēm, pirmkārt, attiecas Civilprocesa kodeksā paredzētās garantijas attiecībā uz miertiesnešu noraidīšanu, kuri ir šo iestāžu sastāvā, un, otrkārt, tās savas funkcijas pilda pilnīgi autonomi. No šīm tiesību normām izriet, ka savu funkciju izpildē, kas tām ir uzticētas ar Civilprocesa kodeksu, samierināšanas iestādes var tikt kvalificētas kā “tiesa” Lugāno II konvencijas 62. panta izpratnē.

(skat. 53.–56. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)