Attiecībā uz jautājumu, vai minētais tiesiskais regulējums turklāt ir jāuzskata par diskriminējošu, kas ir jautājums, par kuru lietā C‑113/16 ir uzdots otrais jautājums, ir jānorāda, tāpat kā to darījis ģenerāladvokāts secinājumu 72. punktā, ka prasība, kas attiecas – kā šajā lietā – uz tuvu radniecisku saikņu pastāvēšanu starp ususfructus lietojuma tiesību īpašnieku un lauksaimniecības zemes īpašnieku, ir kritērijs, kurš šķiet esam neatkarīgs no ususfructus lietojuma tiesību īpašnieka valstiskās piederības un kapitāla izcelsmes, kam līdz ar to nav tieši diskriminējoša rakstura.

Minētais tiesiskais regulējums liedz ieinteresētajām personām iespēju turpināt izmantot to iegādātās tiesības, tostarp tām liedzot apsaimniekot attiecīgās lauksaimniecības zemes mērķiem, kādiem tika iegādātas šīs tiesības, kā arī iespēju tās atsavināt. Tā, pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums, liedzot kapitāla brīvas aprites izmantotājiem – to dalībvalstu valstspiederīgajiem, kas nav Ungārija, izmantot īpašumu, kurā tie ir veikuši kapitāla ieguldījumus, principā ir šķērslis šai brīvajai apritei. Turklāt, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, tādi ar LESD 63. panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi tostarp ietver pasākumus, kas attur minētās dalībvalsts nerezidentus veikt ieguldījumus tajā (spriedumi, 2007. gada 25. janvāris, Festersen, C‑370/05 , EU:C:2007:59 , 24. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2009. gada 1. oktobris, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07 , EU:C:2009:593 , 21. punkts). No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā ir LESD 63. pantā garantētās pamatbrīvības ierobežojums.

LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, saskaņā ar kuru iepriekš iegūtas lauksaimniecības zemju ususfructus lietojuma tiesības, kuru īpašnieki nav tuvi šo zemju īpašnieka radinieki, izbeidzas ex lege un līdz ar to tās tiek svītrotas no zemesgrāmatas.

86 Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā pastāvošas lauksaimniecības zemju ususfructus lietojuma tiesības ir ļauts saglabāt tikai ar nosacījumus, ka ususfructus lietojuma tiesību īpašniekam ir ciešas radniecības saiknes ar zemes īpašnieku, nešķiet – kā to it īpaši norādījusi Komisija un ģenerāladvokāts secinājumu 111.–113. punktā – atbilstošs Ungārijas valdības norādīto mērķu sasniegšanai un tam nav nekādas tiešas saiknes ar šiem mērķiem. Pieprasītās radniecības saiknes pastāvēšana nav tāda, kas garantētu, ka ususfructus lietojuma tiesību turētājs apsaimnieko pats šo attiecīgo īpašumu un ka tas nav iegādājies minētās ususfructus lietojuma tiesības tikai spekulatīviem mērķiem. Tāpat nekas neļauj uzskatīt a priori, ka īpašnieka radinieku lokā neietilpstoša persona, kura iegādājusies šāda zemes īpašuma ususfructus lietojuma tiesības, nevarēs pati to apsaimniekot un ka iegāde noteikti ir notikusi tikai spekulatīvā nolūkā bez jebkādas vēlmes apstrādāt šo īpašumu.

Otrkārt, kā arī pieņemot, ka pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma pieņemšanas pamatā daļēji bija vēlme sodīt par tiesību normu valūtas maiņas kontroles jomā pārkāpumiem, un tas vajadzības gadījumā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, joprojām ir jāpārliecinās, vai šajā tiesiskajā regulējumā paredzētais ususfructus lietojuma tiesību izbeigšanas pasākums ir samērīgs ar šo mērķi. Šajā ziņā, kā norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 95. un 98. punktā, ir acīmredzami, ka, lai ab initio sodītu par iespējamiem tiesību aktu valūtas maiņas kontroles jomā pārkāpumiem, varēja tikt noteikti citi pasākumi, kuru sekas nebūtu tik aizskarošas kā attiecīgo reālo tiesību izbeigšana, kā, piemēram, administratīvi sodi (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2005. gada 1. decembris, Burtscher, C‑213/04, EU:C:2005:731, 60. punkts).

Runājot par cīņu pret praksi, kuru mērķis ir apiet valsts likumu, Tiesa jau ir piekritusi, ka valsts pasākums, kas ierobežo pamatbrīvību, var būt attaisnots, ja tas specifiski attiecas uz cīņu pret pilnīgi fiktīviem mehānismiem, kuru mērķis ir izvairīties no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktu piemērošanas (spriedums, 2014. gada 1. aprīlis, Felixstowe Dock and Railway Company u.c.,C‑80/12, EU:C:2014:200, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai atbilstu samērīguma principam, pasākumam, kura mērķis ir cīnīties pret pilnībā fiktīviem mehānismiem, būtu, tieši pretēji, jāļauj valsts tiesai izvērtēt katru gadījumu atsevišķi, ņemot vērā katras lietas konkrētos apstākļus un pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, lai ņemtu vērā attiecīgo personu ļaunprātīgu vai krāpniecisku rīcību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 17. septembris, Glaxo Wellcome, C‑182/08, EU:C:2009:559, 99. punkts). Taču šķiet, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā neatbilst nevienai no prasībām, kuras ir atgādinātas šī sprieduma 115.–117. punktā.

Pirmkārt, lai gan, šķiet, ka no Alkotmánybíróság (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 21. jūlija sprieduma Nr. 25 izvilkumiem, kas ir atkārtoti šī sprieduma 25. punktā, izriet, ka pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums vismaz daļēji ir paredzēts, lai novērstu tādas lauksaimniecības zemju iegādes prakses tiesiskās sekas, saskaņā ar kuru ususfructus lietojuma tiesības tiktu piemērotas tiktu piemērotas slikti, šie paši izvilkumi parāda arī to, ka šī novēršana ir tikusi uzskatīta par nepieciešamu, lai pilnībā sasniegtu valsts stratēģisko mērķi, kāds ir izvirzīts ar jauno ieviesto juridisko normu, proti, ka lauksaimniecības zemēm jābūt tikai tās apsaimniekojošo fizisko personu īpašumā. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka šādam tiesiskajam regulējumam ir īpašs mērķis cīnīties pret rīcību, kuras rezultāta tiek izveidoti fiktīvi mehānismi, lai izvairītos no valsts tiesību aktu par lauksaimniecības zemes iegādi piemērošanas. Otrkārt, kā arī pieņemot, ka varētu tikt uzskatīts, ka pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums tika pieņemts ar konkrētu mērķi cīnīties pret fiktīviem mehānismiem, no tikai tāda apstākļa vien, ka lauksaimniecības zemes ususfructus lietojuma tiesību īpašnieks ir juridiska vai fiziska persona, kurai nav tuvu radniecības saikņu ar šīs zemes īpašnieku, nevar tikt pamatoti secināts, ka šāda persona ļaunprātīgi rīkojusies šo ususfructus lietojuma tiesību iegādes brīdī. Tādējādi, kā ir atgādināts šī sprieduma 116. punktā, vispārējā prezumpcija par ļaunprātīgu praksi nevar tikt pieņemta.

(skat. 86., 87., 105., 106., 114., 117.–121., 129. punktu un rezolutīvo daļu)