ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Atbilstoši minētajam šis lēmums, ar kuru tiek paredzēta palīdzības trešas valsts iestādēm sniegšana to cīņā pret valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, izriet no KĀDP un atbilst LES 21. panta 2. punkta b) un d) apakšpunktā minētajiem mērķiem, neparedzot civilu vai militāru operāciju, un tajā ir ievērota konkrētas trešas valsts situācija.

Padomes Regula Nr. 270/2011 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ēģiptē, var likumīgi tikt pieņemta, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu un Lēmumu 2011/172. LESD 215. panta 2. punkta piemērošanas joma nav ierobežota ar lēmumiem, kas attiecas uz trešo valstu vadību vai ar to saistītām personām. Tā var būt tiesiskais pamats, lai noteiktu ierobežojošus pasākumus pret ikvienu personu neatkarīgi no tās statusa, ja vien šie pasākumi ir paredzēti saistībā ar KĀDP pieņemtā lēmumā. Šajā ziņā minētā regula, kuras formulējums ir analoģisks Lēmuma 2011/172 formulējumam, atbilst LESD 215. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem.

Ņemot vērā atšķirības, kas pastāv starp Lēmuma 2011/172 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ēģiptē, 1. panta 1. punkta angļu un franču valodu redakcijām, šī tiesību norma ir jāinterpretē, ievērojot visas valodu redakcijas un tās kontekstu un mērķi. No vienas puses, vairumā Savienības valodu, kas nav franču un angļu valodas, minētās tiesību normas redakcija ir analoģiska angļu valodas redakcijai. No otras puses, ja attiecīgā lēmuma 1. punkts attiektos tikai uz personām, kuras ir krimināltiesiski notiesātas, šī lēmuma lietderīgā iedarbība tiktu būtiski apdraudēta, jo kriminālprocesa gaitā šīs personas varētu pārvietot savus līdzekļus valstīs, kuras neīsteno nekādu sadarbības formu ar Ēģiptes iestādēm. Tādējādi Lēmuma 2011/172 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, lai tas būtu piemērojams tostarp personām, kuras, attiecīgajā gadījumā tām nezinot, varētu būt guvušas labumu no ar Ēģiptes valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos saistītajiem līdzekļiem un pret kurām šī iemesla dēļ tiek īstenoti tiesas noteiktie aizsardzības pasākumi, kas ir paredzēti līdzekļu, kuru pamatā ir šāda piesavināšanās, saglabāšanai.

Turklāt, pirmkārt, šī līdzekļu iesaldēšana nav nedz administratīvā sankcija, nedz arī ietilpst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta pirmā teikuma piemērošanas jomā, no kā izriet, ka princips, ka tiesību normas, ar kurām ir paredzētas administratīvās sankcijas, ir interpretējamas šauri, neliedz interpretēt Lēmuma 2011/172 1. panta 1. punktu plaši. Otrkārt, pieņemot Lēmumu 2011/172, Padome pati nav atzinusi 1. panta 1. punktā minētās personas par vainīgām saistībā ar faktiem, par kuriem Ēģiptes krimināltiesībās vai kādas Savienības dalībvalsts tiesībās ir paredzēts sods. Turklāt tā nav prettiesiski rosinājusi sabiedrību uzskatīt šīs personas par vainīgām un nav iepriekš noteikusi kompetentās tiesas veicamo faktu vērtējumu. No tā izriet, ka nevainīguma prezumpcijas princips tāpat neliedz interpretēt šo tiesību normu plaši.

(sal. ar 64., 66., 67., 80., 81., 83. un 84. punktu)
Konkurences jomā, ja uzņēmumi, kuri ir reģistrēti ārpus Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ), bet kuri ražo preces, kas tiek pārdotas EEZ, saskaņo cenas, kādas tie noteiks to EEZ reģistrētajiem klientiem, un īsteno šo saskaņošanu, lai pārdotu preces par faktiski saskaņotām cenām, tie piedalās saskaņotās darbībās, kuru priekšmets un mērķis ir ierobežot konkurenci iekšējā tirgū LESD 101. panta izpratnē un Komisijai ir teritoriālā kompetence vērsties pret šādām darbībām. Faktiski LESD 101. panta pārkāpums ir saistīts ar diviem rīcības elementiem, proti, ar vienošanās noslēgšanu un tās īstenošanu. Ja konkurences tiesībās paredzēto aizliegumu piemērojamība būtu atkarīga no aizliegtas vienošanās noslēgšanas vietas, tas uzņēmumiem neapšaubāmi būtu vienkāršs veids, kā izvairīties no minētajiem aizliegumiem. Tātad svarīga ir vieta, kurā aizliegtā vienošanās tiek īstenota.

Turklāt, lai noteiktu, vai šī vieta atrodas EEZ, nav svarīgi, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir vai nav izmantojuši EEZ reģistrētus meitasuzņēmumus, pārstāvjus, pakārtotus pārstāvjus vai filiāles, lai starp tiem un tur reģistrētajiem pircējiem nodibinātu kontaktus. Ja nosacījums par īstenošanu ir izpildīts, uz Komisijas kompetenci piemērot Savienības konkurences tiesības šādām rīcībām attiecas teritorialitātes princips, kas ir vispārīgi atzīts starptautiskajās tiesībās.

Ja aizliegtas vienošanās pasaules mērogā mērķis ir pret konkurenci vērsts mērķis, tad tā tiek īstenota iekšējā tirgū tikai tādēļ, ka produkti, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās, tiek tirgoti iekšējā tirgū. Faktiski ir jānorāda, ka aizliegtas vienošanās īstenošana katrā ziņā nenozīmē, ka tai ir bijušas reālas sekas. Patiesībā jautājumam, vai aizliegtās vienošanās dēļ ir bijušas konkrētas sekas uz aizliegtās vienošanās dalībnieku noteiktajām cenām, ir nozīme, tikai lai, nosakot aizliegtās vienošanās smagumu, aprēķinātu naudas sodu, ar nosacījumu, ka Komisija ir nolēmusi balstīties tieši uz šo kritēriju. Īstenošanas koncepts ir balstīts uz tādu uzņēmuma jēdzienu konkurences tiesībās, kuram ir jāatzīst izšķiroša loma, lai noteiktu Komisijas teritoriālās kompetences minēto tiesību piemērošanā robežas. It īpaši, ja uzņēmums ir bijis tādas aizliegtās vienošanās dalībnieks, kura tiek īstenota ārpus EEZ, Komisijai ir jāvar sekot tam, kāda ir šī uzņēmuma ietekme uz konkurenci iekšējā tirgū, un jāvar tam uzlikt naudas sodu, kas būtu samērīgs ar šīs aizliegtās vienošanās kaitējumu konkurencei minētajā tirgū.

(sak. ar 58.–60., 66., 67., 69., 70. un 75. punktu)
Ne no tiesību piekļūt Savienības iestāžu dokumentiem loģikas, kāda tā izriet no Regulām Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem un Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, ne no to piemērošanas, ne arī no šīs pēdējās regulas formulējuma, kāds tas izriet no priekšdarbiem, neizriet, ka jēdziens “emisijas” būtu jāinterpretē šauri. Turklāt, lai informācijas izsniegšana būtu likumīga, pietiek, ka pieprasītā informācija pietiekami tieši attiecas uz emisijām vidē.

Ņemot vērā, ka, ja pieprasītā informācija attiecas uz emisijām vidē, tad šāda izpaušana ir sabiedrības interesēs, kas ir pārākas par ar izņēmumu aizsargātajām interesēm, Regulas Nr. 1367/2006 6. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir pieļauta praktiska vispārējā principa, saskaņā ar kuru sabiedrībai ir jāsaņem visplašākā iespējamā piekļuve Savienības iestāžu rīcībā esošajiem dokumentiem, īstenošana. Attiecībā uz pieeju vides informācijai atteikuma iemesli būtu jāinterpretē sašaurināti, ievērojot sabiedrības intereses saņemt informāciju un to, vai pieprasītā informācija attiecas uz emisijām apkārtējā vidē. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1367/2006 preambulas 15. apsvērumu tikai piekļuves vides informācijai atteikuma iemesli būtu jāinterpretē šauri, ievērojot sabiedrības intereses saņemt informāciju un to, vai pieprasītā informācija attiecas uz emisijām apkārtējā vidē vai nē.

Līdz ar to jēdziens “emisijas vidē”, kas izriet no Orhūsas konvencijas Īstenošanas vadlīnijām, nevar tikt izmantots, lai interpretētu Regulu Nr. 1367/2006. Faktiski tā kā Īstenošanas vadlīnijām nav obligāta statusa attiecībā uz Orhūsas konvencijas interpretāciju, tam a fortiori ir jābūt tāpat attiecībā uz Regulas Nr. 1367/2006 interpretāciju. Šajā ziņā Īstenošanas vadlīnijās ir atsauce uz jēdzienu “emisijas”, kāds tas izriet no Direktīvas 96/61 par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli, kuras 2. panta 5. punktā emisija ir definēta kā tieša vai netieša vielu, vibrāciju, siltuma vai trokšņa novadīšana no iekārtas punktveida vai difūza avota gaisā, ūdenī vai zemē, ņemot vērā, ka iekārta ir stacionāra vienība, kurā it īpaši tiek veikta viena vai vairākas darbības, kas uzskaitītas I pielikumā. Šāda definīcija ir skaidrojama ar Direktīvas 96/61 mērķi, proti, piesārņojuma, kas izriet no pilnībā rūpnieciskām darbībām, novēršanu. Ir jānorāda, ka ne Orhūsas konvencijas, ne Regulas Nr. 1367/2006 piemērošanas joma neattiecas vienīgi uz šādu darbību sekām.

(sal. ar 51.–53., 55. un 56. punktu)
Tikai tiesas, kas izskata lietu pirmajā instancē, kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu neprecizitāte pēc būtības izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, izvērtēt šos faktus. Līdz ar to pirmās instances tiesas veiktais faktu novērtējums, izņemot šajā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Vispārējās tiesas pārbaudei. Šādai sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, ka nav nepieciešams no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus.

Nepieļaujot faktu sagrozīšanu, Civildienesta tiesa var nospriest, ka iestāde, pieņemot lēmumu par atlaišanu, nav veikusi pilnīgu un detalizētu atbilstošo un vērā ņemamo faktu pārbaudi, ja tā ir atsaukusies uz kādu konkrētu negatīvu ierēdņa rīcības aspektu pagātnē un tā nav atsaukusies uz personas lietā minētajiem pozitīvajiem aspektiem.

(skat. 64. un 66. punktu)

Vispārējā tiesa: 2008. gada 8. septembris, T-222/07 P Kerstens/Komisija, Krājums-CDL, I-B-1-37. un II-B-1-267. lpp., 60.–62. punkts un tajos minētā judikatūra.
Lai pamatu vai iebildumu kvalificētu par neefektīvu bez nepieciešamības to izvērtēt pēc būtības, ir jāuzskata, ka tas nevar ietekmēt strīda iznākumu. Tieši pretēji, pamats vai iebildums, pat ja tam varētu būt ietekme uz strīda iznākumu, ir nepieņemams, ja tas nav izvirzīts apstākļos, kas ļauj izvērtēt tā pamatotību. Līdz ar to argumenta neefektivitāte nekādā ziņā nevar izraisīt tā nepieņemamību.

Tā kā LESD 277. panta mērķis nav ļaut lietas dalībniekam apstrīdēt jebkāda vispārpiemērojama akta piemērojamību, pamatojot jebkādu prasību, iebildes par prettiesiskumu piemērojamībai ir jābūt ierobežotai tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs lietas atrisināšanai. No tā izriet, ka vispārējam aktam, par kuru celta iebilde par prettiesiskumu, ir jābūt tieši vai netieši piemērojamam lietā, par kuru celta prasība, un starp pārsūdzēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārējo aktu ir jāpastāv tiešai juridiskai saiknei.

Pārbaudes pilnvaru, kas Komisijai ir piešķirtas Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā, īstenošana saistībā ar uzņēmumu ir acīmredzama iejaukšanās šī uzņēmuma tiesībās uz privāto dzīvi, tā mājokli un korespondenci. Lai gan iepriekšēja tiesas ordera neesamība pati par sevi nevar izraisīt iejaukšanās prettiesiskumu, ar Regulu Nr. 1/2003, konkrētāk, [tās] 20. panta 4. punktu, ieviestā sistēma un veids, kādā tā ir īstenota, sniedz piemērotas un pietiekamas garantijas, kas atbilst pietiekami stingrām Komisijas pilnvaru robežām ar piecu kategorija garantiju palīdzību. Tās attiecas pirmkārt, uz lēmumu par pārbaudi pamatojumu, otrkārt, uz Komisijai noteiktajiem ierobežojumiem pārbaudes norisē, treškārt, uz to, ka Komisija nevar uzspiest pārbaudes ar spēku, ceturtkārt, uz valsts iestāžu iesaistīšanos un, piektkārt, uz a posteriori tiesību aizsardzības līdzekļu pastāvēšanu. Tiesas pilnas a posteriori pārbaudes pastāvēšana ir īpaši svarīga, jo ar to var tikt kompensēta iepriekšēja tiesas ordera neesamība.

Šim nolūkam Komisijai lēmumā, ar kuru tiek noteikta pārbaude, tāpat jāietver pārkāpuma, par kuru ir aizdomas, būtisko iezīmju apraksts, norādot iespējamo konkrēto tirgu un konkurences ierobežojumu, par kuriem ir aizdomas, raksturu, paskaidrojumi par to, kā, iespējams, uzņēmums, uz kuru attiecas pārbaude, ir bijis iesaistīts pārkāpumā, kā arī Savienības pārbaudītājiem piešķirtās pilnvaras.

Pārbaudes laikā Komisija var rūpīgi kratīt noteiktu biroju vai skapju saturu, pat ja nav nekādas skaidras norādes par to, ka tur atrodas informācija, kas saistīta ar izmeklēšanas priekšmetu, ja par to liecina kādi fakti. Ja būtu atļauts vienīgi iekļūt telpās vai pārbaudīt skapjus, kuriem ir skaidra saikne ar pārbaudes priekšmetu, pastāvētu risks, ka tā nevarētu atrast noteiktus svarīgus pierādījumus. Piemēram, šie pierādījumi varētu būt paslēpti, vai arī uz tiem varētu būt izdarītas nepareizas atsauces. Turklāt saikne ar izmeklēšanas priekšmetu nav noteikti uzreiz viegli identificējama un var būt tā, ka vienīgi detalizēta pārbaude ļauj to identificēt.

(sal. ar 86.–90., 92.–94., 139. un 140. punktu)
Šajā ziņā šim paziņojumam ir pilnībā jāinformē dalībvalsts par Komisijas iebildumiem, lai šis ziņojums var izpildīt brīdinājuma funkciju, kura tam ir paredzēta Regulas Nr. 1663/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 729/70 attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūru, 8. panta 1. punktā un Regulas Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 7. panta 4. punktā. Tādējādi Regulas Nr. 1663/95 8. panta 1. punktā paredzētajā pirmajā paziņojumā Komisijai ir pietiekami precīzi jānorāda izmeklēšanas, ko veic tās dienesti, priekšmets, šajā izmeklēšanā konstatētie trūkumi, kuri vēlāk var tikt izvirzīti kā pierādījums par nopietnu un saprātīgu šaubu pastāvēšanu, kuras Komisijai ir par pārbaudēm, ko veikušas valsts iestādes, vai par šo iestāžu nosūtītajiem skaitļiem, un tādējādi pamatot galīgajā lēmumā paredzētās finanšu korekcijas, ar kuru no Kopienas finansējuma tiek izslēgti noteikti izdevumi, ko attiecīgā dalībvalsts veikusi saskaņā ar ELVGF.

ELVGF grāmatojumu noskaidrošanas procedūras ietvaros Komisijas veikto pārbaužu rezultāti, kas ir pamats jebkurai finanšu korekcijai, ir jāpaziņo attiecīgajai dalībvalstij cik vien ātri iespējams, lai tā varētu izlabot konstatētos trūkumus visīsākajā laikā un tā rezultātā izvairīties no jaunām korekcijām nākotnē. Turklāt gan no Regulas Nr. 1663/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EEK) Nr. 729/70 attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūru, 8. panta, gan no Regulas Nr. 885/2006 11. panta izriet, ka, ja attiecīgā dalībvalsts nav novērsusi Komisijas konstatētos pārkāpumus, Komisija var līdz datumam, kurā ir faktiski īstenoti Komisijas noteiktie korektīvie pasākumi, izslēgt veiktos izdevumus Kopienas noteikumu neievērošanas dēļ.

Šajā ziņā, ja rezultāti nav paziņoti laikā un pārkāpumi, kas pamato finanšu korekcijas piemērošanu, pastāv pēc datuma, kurā rakstveidā paziņoti pārbaužu rezultāti, Komisija ir tiesīga vai tai pat ir pienākums ņemt vērā šo situāciju, nosakot periodu, uz kuru ir jāattiecas attiecīgajai finanšu korekcijai. Tomēr Komisijas pienākums veikt šādas finanšu korekcijas nevar attiekties uz periodu, ko neaptvēra pārbaude un kas ir pirms pirmā paziņojuma, tiktāl, ciktāl attiecīgā dalībvalsts, būdama informēta par konstatētajiem pārkāpumiem vienīgi pēc attiecīgo ražas gadu beigšanās, nav varējusi veikt nekādus korektīvos pasākumus. Jebkura cita interpretācija izraisītu to, ka Komisijai būtu ļauts veikt finanšu korekciju par periodu pirms pirmā paziņojuma par pārbaudēm datuma, dalībvalstij netiekot iepriekš informētai un nepastāvot iespējai novērst šo pārkāpumus.

(sal. ar 63., 79., 80., 82.–85. punktu)
Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 56. panta 1. punkta a) apakšpunktu attiecas nevis uz tiesas, bet uz administratīvo procesu.

Regulas Nr. 207/2009 56. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka pieteikumu par atzīšanu par spēkā neesošu, kas balstīts uz absolūtu spēkā neesamības pamatu, var iesniegt jebkura fiziska vai juridiska persona vai jebkura grupa, kas izveidota izgatavotāju, ražotāju, pakalpojumu sniedzēju, tirgotāju vai patērētāju interešu pārstāvībai un kam ir procesuālā rīcībspēja. Turpretim šīs pašas regulas 56. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, kas attiecas uz pieteikumiem par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīti uz relatīvu spēkā neesamības pamatu, tiesības iesniegt šādu pieteikumu ir rezervētas vienīgi noteiktām personām, kurām ir interese celt prasību. Līdz ar to no šī panta sistēmas izriet, ka likumdevējs ir vēlējies ierobežot to personu loku, kuras var iesniegt pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, otrajā gadījumā, taču ne pirmajā.

Lai arī relatīvi reģistrācijas atteikuma pamati aizsargā noteiktu agrāku tiesību īpašnieku intereses, absolūtu reģistrācijas atteikuma pamatu mērķis ir to pamatā esošo vispārējo interešu aizsardzība, kas izskaidro, kāpēc Regulas Nr. 207/2009 56. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav ietverta prasība, lai pieteikuma iesniedzējs pierādītu interesi celt prasību.

(sal. ar 16.–18. punktu)
Ne LESD, ne Eiropas Investīciju Bankas Personāla reglamentā, ko pieņēmusi tās valde saskaņā ar EIB Iekšējā reglamenta 29. pantu, nav norāžu uz prasības [celšanas] termiņu, kas piemērojams strīdos starp EIB un tās darbiniekiem. Līdzsvars starp, no vienas puses, tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas veido vienu no Savienības vispārējiem tiesību principiem un prasa, lai prasītājam ir pietiekams termiņš viņam nelabvēlīga akta tiesiskuma novērtēšanai un, attiecīgā gadījumā, lai sagatavotu savu prasības pieteikumu, un, no otras puses, tiesiskās noteiktības prasību, kura prasa, ka pēc noteikta termiņa beigām Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti kļūst galīgi, nosaka, ka šie strīdi tiek iesniegti Savienības tiesā saprātīgā termiņā.

(skat. 22. punktu)

Pirmās instances tiesa: 2001. gada 23. februāris, T‑7/98, T‑208/98 un T‑109/99 De Nicola/EIB, Recueil FP, I‑A‑49. un II‑185. lpp., 97. –99. punkts; 2001. gada 6. marts, T‑192/99 Dunnett u.c./EIB, Recueil, II‑813. lpp., 51. –53. punkts; 2002. gada 6. decembris, T‑275/02 R D/EIB, Recueil FP, I‑A‑259. un II‑1295. lpp., 31. un 32. punkts
Gadījumā, kad īpašnieks uzraudzības pār savu Kopienas preču zīmi veikšanu ir uzticējis profesionālam pārstāvim un ir par to pienācīgi paziņojis Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi), tam arī ir jārespektē šī izvēle, sūtot savus oficiālos dienesta paziņojumus minētajam ieceltajam pārstāvim tā, lai dotu tam iespēju aizstāvēt sava pilnvardevēja intereses ar tik augstu rūpības pakāpi, kāda tam ir jāizrāda kā kvalificētam profesionālim. Šajā ziņā Birojs nevar pamatoties uz Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 47. panta 2. punktu un Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 29. noteikumu, apgalvojot, ka šajās normās tam ir noteikts pienākums par šīs preču zīmes reģistrācijas drīzo izbeigšanos informēt Kopienas preču zīmes īpašnieku, nevis tā iecelto profesionālo pārstāvi. Ar šādu argumentāciju faktiski netiek ņemts vērā Regulas Nr. 2868/95 67. noteikums, saskaņā ar kuru, ja ir iecelts pārstāvis, visi paziņojumi ir jāadresē šim pārstāvim.

No Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 81. panta 1. punkta izriet, ka restitutio in integrum ir pakļauta diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, tam, ka attiecīgā persona ir rīkojusies ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem, un, otrkārt, tam, ka attiecīgā persona nav ievērojusi termiņu, tiešas sekas ir kādu tiesību vai kādas iespējas izmantot tiesību aizsardzības līdzekli zaudēšana.

No šīs normas arī izriet, ka rūpības pienākums pirmām kārtām gulstas uz Kopienas preču zīmes īpašnieku. Tātad, ja īpašnieks deleģē administratīvus uzdevumus saistībā ar preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, tam ir jānodrošina, lai izraudzītā persona sniegtu nepieciešamās garantijas, kas ļauj pieņemt, ka minētie uzdevumi tiks pienācīgi izpildīti. Šo uzdevumu deleģēšanas dēļ izraudzītajai personai – pilnīgi tāpat kā īpašniekam – ir saistošs rūpības pienākums. Tā kā izraudzītā persona rīkojas īpašnieka vārdā un labā, tās rīcība ir jāuzskata par īpašnieka rīcību.

Minētās regulas 81. panta 1. punktā ietvertais formulējums “visi nepieciešamie pasākumi [pienācīga rūpība] atbilstoši apstākļiem” specializēta pilnvarnieka izmantošanas gadījumā prasa ieviest iekšējo termiņu kontroles un uzraudzības sistēmu, kas parasti izslēdz to nejaušas neievērošanas iespēju, kā tas arī ir paredzēts Pamatnostādnēs par procesiem Iekšējā tirgus saskaņošanas birojā (preču zīmes, paraugi un modeļi). No tā izriet, ka vienīgi notikumi, kuriem ir izņēmuma raksturs un kuri tātad nav paredzami atbilstoši pieredzei, var būt pamats restitutio in integrum.

(sal. ar 36.–38. un 41. punktu)
38

Apstrīdētā lēmuma 1. pantā prasītājas tiek uzskatītas par atbildīgām par to dalību ar alvas stabilizatoriem saistītajā pārkāpumā no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz Akzo Nobel, no 1987. gada 24. februāra līdz 1993. gada 28. jūnijam attiecībā uz Akzo GmbH un no 1993. gada 28. jūnija līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz Akcros. Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. pantā prasītājas tiek uzskatītas par atbildīgām par to dalību ar ESBO/esteru nozari saistītajā pārkāpumā – no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 22. martam attiecībā uz Akzo Nobel, no 1991. gada 11. septembra līdz 1993. gada 28. jūnijam attiecībā uz Akzo BV un no 1993. gada 28. jūnija līdz 2000. gada 22. martam attiecībā uz Akcros.
59

No tā izriet, ka, tā kā visi jautājumi, kas ITSB zemākajai instancei bija jāizskata savā lēmumā, par kuru Apelācijas padomē iesniegta apelācijas sūdzība, ir daļa no Apelācijas padomē izskatāmās lietas atbilstošajām tiesību normām un faktiskajiem apstākļiem, tā savu lēmumu balsta uz visiem šiem elementiem un līdz ar to tā ir kompetenta tos izvērtēt. Tā kā, lai noteiktu agrāko preču zīmju sajaukšanas iespējas esamību, bija noteikti jāvērtē jautājums par agrāko preču zīmju līdzību un tā kā lietas dalībnieki savus apsvērumus bija iesnieguši Iebildumu nodaļā, Apelācijas padome atbilstoši funkcionālajai turpinātībai starp dažādām ITSB instancēm bija kompetenta savā lēmumā to izvērtēt no jauna un attiecīgā gadījumā attiecībā uz to izdarīt citādu secinājumu nekā Iebildumu nodaļa. Tādējādi, pat ja Iebildumu nodaļa, balstoties vienīgi uz agrāko Kopienas preču zīmi, secināja par sajaukšanas iespējas esamību, no funkcionālās turpinātības izriet, ka Apelācijas padomei bija jāizvērtē visas agrākās preču zīmes, kā tā to arī izdarīja, jo, noraidot Iebildumu nodaļas lēmumu, tā secināja, ka starp konfliktējošajiem apzīmējumiem nepastāv sajaukšanas iespēja.
82

Tādējādi selektivitātes konstatēšana obligāti neizriet no tā, ka daži uzņēmumi nevar saņemt ar aplūkoto pasākumu paredzēto priekšrocību juridisko, ekonomisko vai praktisko ierobežojumu dēļ, kas tiem traucē veikt darījumu, no kā ir atkarīga šīs priekšrocības saņemšana, taču var izrietēt no tā, ka tiek konstatēts vienīgi darījums, kas, kaut arī ir salīdzināms ar to, no kā ir atkarīga attiecīgās priekšrocības piešķiršana, nesniedz tiesības uz to. No tā izriet, ka nodokļu pasākums var būt selektīvs, pat ja jebkurš uzņēmums var brīvi izvēlēties veikt darījumus, no kuriem ir atkarīga šajā pasākumā paredzētās priekšrocības piešķiršana.
128

Padome un Komisija veltīgi netieši norāda uz to, ka atsauces neesamībā Padomes tiesību aktu, kas pieņemti laikā no 2011. gada jūlija līdz 2014. gada jūlijam, paskaidrojuma rakstos uz noteiktiem kompetentu iestāžu, kuras būtu konkrēti pārbaudījušas un konstatējušas faktus, kas ir atkārtoti minēto motīvu sākuma daļā, lēmumiem esot vainojama prasītāja, kura, kā norāda Padome un Komisija, varēja apstrīdēt un kurai bija jāapstrīd attiecībā uz to īstenotie ierobežojošie pasākumi valsts līmenī.
215

Prasītāja apgalvo, ka nav tiešo lidojumu no Austrijas reģionālajām lidostām, proti, Grācas, Lincas, Insbrukas, Zalcburgas un Klāgenfurtes lidostām, uz attiecīgajiem CSA un Malev satiksmes mezgliem, proti, Prāgu (Čehijas Republika) un Budapeštu (Ungārija). No tā izriet, ka ceļotāji, kuri dzīvo ap šīm Austrijas reģionālajām lidostām un vēlas doties no vienas no šīm lidostām uz galamērķi Austrumeiropā, var izmantot Malev un CSA piedāvātos lidojumus, vispirms veicot lidojumu uz Vīni un no turienes – lidojumu uz Prāgu vai Budapeštu, no kurienes viņi visbeidzot varētu sasniegt savu galamērķi Austrumeiropā. Šis apstāklis padarot šo divu sabiedrību piedāvātos lidojumus mazāk konkurētspējīgus saistībā ar šiem ceļotājiem salīdzinājumā ar Austrian un Lufthansa piedāvājumiem, kuri ļauj doties no šīm reģionālajām Austrijas lidostām uz to satiksmes mezgliem Vīnē, Frankfurtē pie Mainas, Minhenē un Cīrihē un no turienes uz galamērķi Austrumeiropā.