ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tās ir pret tādu valsts tiesību sistēmu, kurā procenti, kas piešķirami, maksājot kompensāciju par nodokli, kurš iekasēts, pārkāpjot Savienības tiesības, ir ierobežoti ar tiem, kas maksājami no nākamās dienas pēc pieteikuma par šī nodokļa kompensāciju iesniegšanas.

Ja Savienības tiesībās tas nav reglamentēts, tad katras dalībvalsts iekšējā tiesiskajā kārtībā ir jāparedz nosacījumi, kādos šādi procenti ir maksājami, tostarp šo procentu likme un aprēķināšanas veids, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

Valsts tiesību sistēma, kurā procenti ir ierobežoti ar tiem, kas maksājami no nākamās dienas pēc pieteikuma par nepamatoti iekasēta nodokļa kompensāciju iesniegšanas, neatbilst efektivitātes principam, atbilstoši kuram tiek prasīts, lai dalībvalsts, pārkāpjot Savienības tiesības, iekasēto nodokļu kompensācijas situācijā valsts tiesību normas, kas tostarp attiecas uz varbūtēji maksājamo procentu aprēķināšanu, neliegtu nodokļu maksātājam pienācīgu to zaudējumu atlīdzību, kuri radīti nepamatoti samaksāta nodokļa dēļ. Šis zaudējums ir atkarīgs tostarp no nepamatoti, pārkāpjot Savienības tiesības, samaksātās summas nepieejamības ilguma un tādējādi principā pastāv laikposmā no attiecīgā nodokļa nepamatotās samaksāšanas dienas līdz tā atmaksas dienai.

(sal. ar 23., 26.–29. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas pēc savas ierosmes konstatējusi noteikuma negodīgumu, nav pienākuma, lai izdarītu visus secinājumus no šā konstatējuma, gaidīt, ka patērētājs, kurš ir informēts par savām tiesībām, iesniedz pieteikumu, prasot, lai minētā klauzula tiktu atcelta. Tomēr sacīkstes princips parasti nosaka valsts tiesai, kas pēc savas ierosmes ir konstatējusi līguma noteikuma negodīgumu, pienākumu par to informēt lietas dalībniekus un dot tiem iespēju atbilstoši sacīkstes principam apspriest šo, ievērojot valsts procesuālajos noteikumos šajā ziņā paredzētās formalitātes.

Protams, direktīvā paredzētās aizsardzības pilnīga efektivitāte prasa, lai valsts tiesa, kas pēc savas ierosmes konstatē noteikuma negodīgumu, varētu izdarīt visus secinājumus no šā konstatējuma, negaidot, ka patērētājs, kurš ir informēts par savām tiesībām, iesniedz pieteikumu, prasot, lai minētā klauzula tiktu atcelta. Tomēr, īstenojot Savienības tiesības, valsts tiesai arī ir jāievēro prasības par personu tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas izriet no Savienības tiesībām un ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā. Viena no šīm prasībām ir sacīkstes princips, kas ir daļa no tiesībām uz aizstāvību un kurš tiesai ir jāievēro it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu atbilstoši pamatam, kuru tā ir izvirzījusi pēc savas ierosmes.

Šis pienākums nevar tikt pats par sevi uzskatīts par neatbilstošu efektivitātes principam, kas regulē ar Savienības tiesību sistēmu piešķirto tiesību īstenošanu, ko veic dalībvalstis, ciktāl šis princips ir jāpiemēro, ņemot vērā it īpaši principus, kas ir valsts tiesību sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, kurā ietilpst sacīkstes princips.

Turklāt šī patērētājam dotā iespēja izteikties par šo jautājumu arī atbilst valsts tiesai esošajam pienākumam attiecīgā gadījumā ņemt vērā patērētāja pausto gribu, ja, apzinoties, ka negodīga klauzula nav saistoša, patērētājs tomēr norāda uz savu iebildi, ka tā tiek ignorēta, tādējādi dodot brīvu un nepārprotamu piekrišanu attiecīgajai klauzulai.

(sal. ar 28., 29., 33., 35., 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
No minētā izriet, ka vielas ražošana, laišana tirgū vai lietošana REACH regulas 67. panta 1. punkta izpratnē nevar tikt pakļauta citiem kā tikai šajā pantā paredzētajiem nosacījumiem un pret to, kā izriet no šīs pašas regulas 68. panta 1. punkta un 69. panta, jāvēršas visai Kopienai.

Regulas Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 552/2009, XVII pielikuma 19. pozīcijas 4. punkta d) apakšpunkta otrā ievilkuma noteikumi, saskaņā ar kuriem ar tā dēvētā “CCA” (vara, hroma, arsēna) šķīdumu apstrādātu koksni neizmanto nekādā nolūkā, ja pastāv risks vairākkārtējai saskarei ar ādu, ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgais aizliegums ir piemērojams visās situācijās, kurās visticamāk notiek apstrādātas koksnes vairākkārtēja saskare ar ādu, turklāt šāda varbūtība ir jāsecina no konstrukcijas, kurā šī koksne ir tikusi izmantota, parastas lietošanas konkrētiem nosacījumiem, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

Regula Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 552/2009, it īpaši tās XVII pielikums, ciktāl tajā ar konkrētiem nosacījumiem ir atļauta ar “CCA” (vara, hroma, arsēna) šķīdumu apstrādātas koksnes izmantošana, ir jāinterpretē tādējādi, ka to var piemērot, lai noteiktu, vai tāda koksne vairs nav atkritumi, jo koksnes īpašnieks, ja šie nosacījumi ir izpildīti, nav spiests no tās atbrīvoties Direktīvas 2008/98 par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu 3. panta 1. punkta izpratnē.

(sal. ar 64. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 1. punktu piešķirtā aizsardzība attiecas nevis uz parastām interesēm vai komerciālām iespējām, kuru gadījuma raksturs ir raksturīgs pašai saimnieciskās darbības būtībai, bet uz tiesībām, kam ir mantiska vērtība, no kuras, ņemot vērā tiesību sistēmu, izriet iegūts tiesisks stāvoklis, kurš ļauj to īpašniekam vai to īpašnieka labā autonomi īstenot šīs tiesības.

Šajā ziņā ekskluzīvās televīzijas apraides tiesības ir jāuzskata nevis par parastām interesēm vai komerciālām iespējām, bet par tādām, kurām ir mantiska vērtība, jo tās tiek piešķirtas pret atlīdzību ar līgumu televīzijas raidorganizācijām, kas ļauj pēdējām minētajām ekskluzīvi pārraidīt noteiktus notikumus, kā rezultātā citas televīzijas raidorganizācijas nevar jebkādā veidā retranslēt šos notikumus.

Tomēr tirgus dalībnieks, kas pēc Direktīvas 2007/65, ar kuru groza Direktīvu 89/552 par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, stāšanās spēkā 2007. gada 19. decembrī līgumiskā ceļā ir ieguvis ekskluzīvas televīzijas apraides tiesības, ņemot vērā Savienības tiesības, nevar pamatoties uz iegūtu tiesisko stāvokli, lai pieprasītu kompensāciju, kura pārsniedz papildu izmaksas, kas tieši radušās, sniedzot piekļuvi signālam. Tādējādi dalībvalstīm jau bija pienākums transponēt šo direktīvu, kas varēja tikt īstenots jebkurā brīdī un katrā ziņā bija jāīsteno, vēlākais, līdz 2009. gada 19. decembrim.

Šajos apstākļos ekskluzīvo televīzijas apraides tiesību saistībā ar notikumiem, kas izraisa lielu sabiedrības ieinteresētību, īpašnieks nevar atsaukties uz Hartas 17. panta 1. punktā piešķirto aizsardzību.

(sal. ar 34., 35. un 38.–40. punktu)
Direktīvas 98/70, kas attiecas uz benzīna un dīzeļdegvielu kvalitāti un ar ko groza Direktīvu 93/12, kas grozīta ar Direktīvu 2009/30, 3.–5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atbilstoši dalībvalstīm Direktīvā 2003/30 par biodegvielas un citu atjaunojamo veidu degvielas izmantošanas veicināšanu transportā, Direktīvā 2009/28 par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77 un 2003/30, kā arī Direktīvā 2009/30 noteiktajam mērķim veicināt biodegvielas izmantošanu transporta nozarē naftas sabiedrībām, kuras laiž tirgū benzīnu un/vai dīzeļdegvielu, ir uzlikts pienākums tā paša kalendārā gada laikā laist tirgū arī noteiktu daudzumu biodegvielas, piejaucot to minētajiem produktiem, ja šis daudzums tiek aprēķināts procentuāli no šo sabiedrību gada laikā pārdoto minēto produktu kopējā daudzuma un ja šī procentuālā daļa atbilst Direktīvā 98/70 noteiktajām maksimālajām robežvērtībām.

Šajā ziņā Direktīvas 98/70 normas, it īpaši tās 5. pants, nav interpretējamas neatkarīgi no pamatlietas faktu rašanās laikā un brīdī, kad tika iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, spēkā esošo Direktīvu 2003/30 un 2009/28 normām. Faktiski apstāklis, ka Direktīvas 2009/28 un 2009/30 – ar pēdējo no tām tika grozīta Direktīva 98/70 – tika pieņemtas un stājās spēkā vienā un tajā pašā dienā, kā arī tas, ka tās kopā ar Direktīvu 2003/30 ietilpa tādu pasākumu kopumā, kas vērsti uz to, lai veicinātu atjaunojamās enerģijas ražošanu un izmantošanu, liecina par to, ka Savienības likumdevējs vēlējās nodrošināt nepieciešamo atbilstību starp šīm direktīvām. Direktīvā 2003/30, kuras mērķis atbilstoši tās 1. pantam ir veicināt biodegvielas izmantošanu, lai aizstātu dalībvalstu transportā izmantojamo dīzeļdegvielu un benzīnu, dalībvalstīm nav noteikts, kādi līdzekļi tām ir jāievieš šo orientējošo šīs direktīvas 3. panta 1. punktā valstīm paredzēto mērķu sasniegšanai, bet tām ir dotas brīvas izvēles iespējas attiecībā uz veicamo pasākumu raksturu. No Direktīvas 2003/30 preambulas 19. apsvēruma izriet, ka dalībvalstu rīcībā ir dažādi līdzekļi, lai sasniegtu tajā paredzētos mērķus, tostarp, piemēram, nodokļu atbrīvojuma režīms, finansiāls atbalsts pārstrādes rūpniecībai vai obligātās biodegvielas procentuālās daļas noteikšana naftas kompānijām.

Secinājums, ka Direktīvas 98/70 5. pantam, skatot to kopsakarā ar Direktīvas 2003/30 normām, nav pretrunā, ka dalībvalsts uzliek pienākumu naftas kompānijām laist tās tirgū obligātu biodegvielas procentuālo daļu transporta vajadzībām, lai sasniegtu orientējošos saskaņā ar šīs pēdējās minētās direktīvas 3. panta 1. punktu valstij noteiktos mērķus, vēl jo vairāk ir jāizdara tad, ja minētais 5. pants tiek skatīts kopsakarā ar Direktīvas 2009/28 normām, kurā, kā tas izriet no tās preambulas 9. apsvēruma un 1. panta, ir noteikti valstu obligātie mērķi attiecībā uz no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvaru transporta nozarē.

(sal. ar 37.–42. un 47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Kopienas preču zīme tiek faktiski izmantota Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 15. panta 1. punkta izpratnē, ja tā tiek izmantota atbilstoši savai galvenajai funkcijai un lai saglabātu vai radītu to preču vai pakalpojumu tirgus daļas Eiropas Kopienā, uz kuriem attiecas minētā preču zīme. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai pamatlietā ir izpildīti attiecīgie nosacījumi, ņemot vērā būtisko faktu un apstākļu kopumu, piemēram, attiecīgā tirgus raksturīgās iezīmes, ar preču zīmi aizsargāto preču vai pakalpojumu raksturu, teritoriālo un kvantitatīvo izmantošanas apmēru, kā arī tās biežumu un regularitāti.

Tādējādi Tiesas sniegtā faktiskas izmantošanas jēdziena interpretācija saistībā ar valsts preču zīmēm pēc analoģijas ir piemērojama Kopienas preču zīmēm, ciktāl, pieprasot, lai preču zīme būtu faktiski izmantota, Direktīvai 2008/95, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, un Regulai Nr. 207/2009 ir viens un tas pats mērķis. Tādējādi gan no minētās direktīvas preambulas 9. apsvēruma, gan no minētās regulas preambulas 10. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies gan ar valsts, gan Kopienas preču zīmi saistīto tiesību saglabāšanai paredzēt nosacījumu par to faktisku izmantošanu. Kopienas preču zīme, kura netiek izmantota, tātad var radīt šķērsli konkurencei, jo tā ierobežo to apzīmējumu spektru, kurus citi var reģistrēt kā preču zīmes, un liedz konkurentiem iespēju izmantot šo preču zīmi vai līdzīgu preču zīmi, iekšējā tirgū laižot preces vai pakalpojumus, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, kuri ir aizsargāti ar attiecīgo preču zīmi. Līdz ar to Kopienas preču zīmes neizmantošana rada arī risku, ka tiks ierobežota preču brīva aprite un pakalpojumu sniegšanas brīvība.

(sal. ar 28., 31., 32. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. un 168. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedrībai, kas ir iegādājusies zemes gabalu un uz tā uzbūvētas ēkas, lai tās nojauktu un uzbūvētu uz šī zemes gabala dzīvojamo ēku, ir tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli saistībā ar šo ēku iegādi, jo, veicot šo iegādi, šī sabiedrība veica saimniecisku darbību kā nodokļa maksātāja un, iegādājoties zemes gabalu un ēkas, tā izrādīja savu nodomu nojaukt šīs ēkas, lai uz šī zemes gabala uzbūvētu dzīvojamo ēku.

Tā kā šīs ēkas tika iegādātās ar zemesgabalu, uz kura tās bija uzceltas, un sabiedrība turpina to izmantot savām ar nodokli apliekamajām darbībām, veco ēku aizstāšana ar modernākām ēkām un tādējādi šo ēku izmantošana vēlākiem ar nodokli apliekamiem darījumiem nekādi nepārtrauc tiešo saikni starp iepriekš veikto attiecīgo ēku iegādi, no vienas puses, un nodokļu maksātāja vēlāk veiktajām saimnieciskajām darbībām, no otras puses. Attiecīgo ēku iegādi un vēlāk veikto to nojaukšanu ar mērķi radīt jaunas modernākas ēkas tādējādi var uzskatīt par savstarpēji saistītu darījumu virkni, lai veiktu ar nodokli apliekamas darbības tāpat, kā tas ir jaunu nekustamo īpašumu iegādes un to tiešas izmantošanas gadījumā.

(sal. ar 31.–33, 35. un 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Ar Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Direktīvu 95/7, 5. panta 7. punkta a) apakšpunktu ir atļauts dalībvalstīm noteikt savus nodokļu tiesību aktus tādā veidā, lai uzņēmumi, kas sakarā ar to, ka tie veic no PVN atbrīvotu darbību, nespēj atskaitīt PVN, ko tie ir samaksājuši, iegādājoties preces savam uzņēmumam, neciestu apgrūtinājumu salīdzinājumā ar konkurentiem, kas veic tādu pašu darbību, izmantojot preces, ko tie ir ieguvuši bez PVN samaksāšanas, jo saražojuši tās paši, vai, vēl vispārīgāk, tās iegūst “[savas] uzņēmējdarbības gaitā”. Lai šie konkurenti būtu pakļauti tādam pašam nodokļu slogam kā tam, kas ir uzņēmumiem, kuri ir nopirkuši preces no trešās personas, Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktā ir sniegta dalībvalstīm iespēja uzskatīt preču, kas iegūtas uzņēmējdarbības gaitā, izmantošanu no nodokļa atbrīvotu darbību vajadzībām par preču piegādi par samaksu minētās direktīvas 2. panta 1. punkta un 5. panta 1. punkta nozīmē un aplikt minēto izmantošanu ar pievienotās vērtības nodokli.

Lai šī iespēja, kura ir pārņemta Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 18. pantā, varētu tikt izmantota veidā, kas patiešām izslēdz jebkuru nevienlīdzību pievienotās vērtības nodokļa jomā starp nodokļu maksātājiem, kas ir nopirkuši preces no cita nodokļu maksātāja vai kas ir ieguvuši preces savas uzņēmējdarbības gaitā, ir jāsaprot formulējums “savas uzņēmējdarbības gaitā izgatavotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas [..]” tā, ka tas aptver ne tikai paša uzņēmuma pilnībā izgatavotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas preces, bet arī tās preces, kuras izgatavojusi, uzbūvējusi, ieguvusi, apstrādājusi trešā persona, izmantojot materiālus, kurus sniedzis minētais uzņēmums.

Lai šāds nodokļu maksātājs varētu saskaņā ar minētā 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta mērķi būt pakļauts tādam pašam nodokļu slogam kā tā konkurents, kas veic tādu pašu no nodokļa atbrīvotu darbību ar preču palīdzību, kuras tas pilnībā nopircis no trešās personas, minētajā tiesību normā paredzētajai pielīdzināšanai ir pilnībā jāspēj attiekties uz visām trešo personu pabeigtajām vai uzlabotajām precēm un tādējādi jāizraisa tas, ka tiek uzlikts PVN, kura bāze ir minēto preču pilnā vērtība.

(sal. ar 26.–28. punktu)
Direktīvā 96/9 par datubāzu tiesisko aizsardzību nav paredzēts izveidot aizsardzību ar sui generis tiesībām, kuras regulē Savienības mēroga vienveidīgās tiesības. Šīs direktīvas mērķis ir ar valstu tiesiskā regulējuma tuvināšanu novērst neatbilstības, kas starp tām pastāv datubāzu tiesiskās aizsardzības jomā un kas apdraud iekšējā tirgus darbību, preču un pakalpojumu brīvu apriti Savienībā, kā arī informācijas tirgus attīstību tās iekšienē. Šim nolūkam minētajā direktīvā ir prasīts visām dalībvalstīm, lai tās paredz savās valsts tiesībās datubāzu aizsardzību ar sui generis tiesībām. Šādā kontekstā dalībvalsts tiesiskajā regulējumā paredzēta aizsardzība ar sui generis tiesībām principā ir ierobežota ar šīs dalībvalsts teritoriju, tādēļ šīs aizsardzības saņēmējs var uz to atsaukties tikai attiecībā uz neatļautu atkārtotu izmantošanu šajā teritorijā

Direktīvas 96/9 par datubāzu tiesisko aizsardzību 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja persona, kas ir sabiedrība, izmantojot interneta serveri dalībvalstī A, nosūta datus, kurus pirms tam šī persona lejupielādējusi no datubāzes, kas tiek aizsargāta ar sui generis tiesībām saskaņā ar minēto direktīvu, uz citas personas, kas atrodas dalībvalstī B, datoru pēc šīs personas lūguma, lai saglabātu šī datora atmiņā un parādītu uz tā ekrāna, tā ir šo datu “atkārtota izmantošana”, ko veic persona, kas ir veikusi šo nosūtīšanu. Ir jāuzskata, ka šī darbība notiek vismaz dalībvalstī B, ja ir norādes, kuras ļauj secināt, ka šāda darbība atklāj tās veicēja nodomu vērsties pie šajā pēdējā minētajā dalībvalstī esošajiem sabiedrības locekļiem, kas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

Šādas norādes var būt apstāklis, ka starp datiem, kas ir šajā serverī, ir dati par otrā dalībvalstī notiekošām sporta spēlēm, nosūtīšana, kas izriet no vēlmes notvert šīs otrās dalībvalsts sabiedrības interesi, kā arī fakts, ka šī sabiedrība ar līgumu ir piešķīrusi tiesības piekļūt tās serverim sabiedrībām, kuras piedāvā derību pakalpojumus, kas mērķēti uz šo publiku. Visbeidzot apstāklis, ka dati, kurus šī sabiedrība ir ievietojusi tiešsaistē, ir pieejami otrās dalībvalsts interneta lietotājiem, kuri ir šo sabiedrību klienti, viņu pašu valodā, kas atšķiras no valodām, kuras ierasti lieto dalībvalstīs, no kurām šī sabiedrība veic savas darbības, var attiecīgā gadījumā nostiprināt norādes ar mērķi pierādīt pieeju konkrēti vērstu uz otrās dalībvalsts publiku.

(sal. ar 40.–42. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)
Kombinētā nomenklatūra, kas iekļauta Regulas Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kas grozīta ar Regulu Nr. 1719/2005, I pielikumā, ir jāinterpretē tādējādi, ka mazu bērnu kombinezonsomas ir jāklasificē 6209 20 00 apakšpozīcijā kā “mazu bērnu [zīdaiņu] apģērbi un apģērba piederumi no kokvilnas”, ja, ņemot vērā to izmērus, tie ir paredzēti bērniem, kuru auguma garums nepārsniedz 86 cm. Ja tas tā nav, šie izstrādājumi ir jāklasificē 6211 42 90 apakšpozīcijā kā “citādi sieviešu vai meiteņu apģērba gabali no kokvilnas”.

(sal. ar 35. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 918/83, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, 2. pants un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka privāta automašīna Eiropas Savienības muitas teritorijā no trešās valsts, piemērojot atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem, var tikt ievesta ar nosacījumu, ka importētājs savu pastāvīgo dzīvesvietu patiešām ir pārcēlis uz Eiropas Savienības muitas teritoriju; tas ir jāpārbauda valsts tiesai. Automašīna, ko bez atlīdzības lieto šī importētāja ģimenes loceklis, proti, persona, kas ar viņu dzīvo kopā vai kas ir lielākoties viņa apgādībā, – tas ir jāpārbauda valsts tiesai – tiek uzskatīta par paredzētu importētāja mājsaimniecības vajadzībām, un minētais atbrīvojums netiek zaudēts šādas lietošanas dēļ.

(sal. ar 39. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Direktīvu 2006/138, 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kokmateriālu piegādes, kuras veikusi fiziska persona nolūkā kompensēt nepārvaramas varas gadījuma sekas, iekļaujas materiālā īpašuma izmantošanā, kas ir jākvalificē kā “saimnieciskā darbība” šīs tiesību normas izpratnē, ja minētās piegādes ir veiktas nolūkā gūt no tām ilglaicīgus ienākumus. Valsts tiesai ir jāizvērtē visa informācija attiecīgajā gadījumā, lai noteiktu, vai materiāla īpašuma, piemēram, meža, izmantošana tikusi veikta nolūkā gūt no tās ilglaicīgus ienākumus.

Fakts, ka īpašums ir piemērots tikai saimnieciskai izmantošanai, parasti ir pietiekams, lai tiktu atzīts, ka tā īpašnieks to izmanto savām saimnieciskās darbības vajadzībām un attiecīgi – lai gūtu no tā ilglaicīgus ienākumus. Turpretim ja lieta sava veida dēļ var tikt izmantota ne tikai saimnieciskiem, bet arī privātiem mērķiem, tad ir jāpārbauda visi apstākļi, kādos tā tiek izmantota, lai konstatētu, vai tā faktiski tiek izmantota ilglaicīgai ieņēmumu gūšanai. Šajā pēdējā gadījumā tādu apstākļu salīdzināšana, kādos attiecīgā lieta faktiski tiek izmantota, no vienas puses, ar apstākļiem, kuros atbilstošā saimnieciskā darbība parasti tiek veikta, no otras puses, var būt viena no metodēm, ar kurām ir iespējams pārbaudīt, vai attiecīgā darbība tiek veikta ilglaicīgas ieņēmumu gūšanas nolūkā. Tādējādi, ja ieinteresētā persona sāk aktīvas meža pārvaldīšanas darbības, izmantojot līdzekļus, kas ir līdzīgi tiem, kurus iegulda ražotājs, tirgotājs vai pakalpojumu sniedzējs Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, attiecīgā darbība ir jākvalificē kā “saimnieciskā darbība” šīs tiesību normas izpratnē.

Turklāt apstāklis, ka attiecīgās kokmateriālu piegādes esot veiktas, lai kompensētu nepārvaramas varas gadījuma sekas, pats par sevi nevar novest pie secinājuma, ka šīs piegādes ir veiktas neregulāri un ne “nolūkā gūt no tām ilglaicīgus ienākumus” Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punkta izpratnē.

(sal. ar 34.–37. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Kapitāla brīva aprite un maksājumu brīvība – Ierobežojumi – Uzņēmumu ieguldījuma fondi – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru nosaka, ka savu aktīvu ieguldījuma citā dalībvalstī reģistrēta kolektīvā ieguldījuma uzņēmuma daļās priekšnosacījums ir tāds, ka šie uzņēmumi ir saņēmuši atļauju tirgot šīs daļas valsts teritorijā – Nepieļaujamība – Pamatojums – Neesamība

(LESD 63. panta 1. punkts)

Summary

LESD 63. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru uzņēmuma ieguldījuma fondam vai kolektīvā ieguldījuma uzņēmumam, ko šis fonds izveidojis fonda līdzekļu pārvaldīšanai, tiek ļauts ieguldīt šos līdzekļus citā dalībvalstī reģistrētā kolektīvā ieguldījuma uzņēmuma daļās tikai tad, ja tam ir ļauts tirgot savas daļas valsts teritorijā.

Brīvu kapitāla apriti var ierobežot tikai ar tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ir pamatots ar kādu no LESD 65. pantā minētajiem apsvērumiem vai primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Interese garantēt uzņēmumu ieguldījuma fondu izveidoto kolektīvā ieguldījuma uzņēmumu pārvaldīto aktīvu stabilitāti un drošību, it īpaši, pieņemot uzraudzības noteikumus, ir primārs vispārējo interešu iemesls, kas var pamatot kapitāla brīvas aprites ierobežojumus. Tomēr tāds tiesiskais regulējums, ar kuru tiek prasīts, ka citā dalībvalstī reģistrētam kolektīvā ieguldījuma uzņēmumam piemēro atļaujas procedūru savu daļu tirdzniecībai valsts teritorijā, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iecerēto kontroles mērķi.

(sal. ar 28., 31., 32. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
14

Cīrihes lidosta atrodas Klotenā [Kloten] (Šveice), Cīrihes pilsētas (Šveice) ziemeļaustrumos, aptuveni 15 km uz dienvidaustrumiem no Šveices un Vācijas robežas. Tajā ir trīs skrejceļi, proti, rietumu–austrumu (10/28), ziemeļdienvidu (16/34), kas krustojas ar rietumu–austrumu skrejceļu, un ziemeļrietumu–dienvidaustrumu (14/32), kas nav saistīts ar abiem pārējiem. Lielākā daļa izlidošanu dienā notiek no rietumu–austrumu skrejceļa rietumu virzienā, bet agri no rīta un vēlu vakarā lielākā daļa izlidošanu notiek no ziemeļdienvidu skrejceļa ziemeļu virzienā. Nolaižoties lidmašīnas lielākoties izmanto ziemeļrietumu–dienvidaustrumu skrejceļu, ierodoties no ziemeļaustrumiem. Tā kā tuvumā ir Vācijas robeža, visām lidmašīnām, kas nosēžas Cīrihē no ziemeļiem vai ziemeļaustrumiem, ir jāizmanto Vācijas gaisa telpa.