ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai tāds valsts regulējums kā tas, kas ir ietverts Flandrijas 2000. gada 17. jūlija Dekrētā par elektroenerģijas tirgus organizāciju, kurš ir īstenots ar Flandrijas valdības 2004. gada 5. marta Lēmumu redakcijā ar grozījumiem, kuri ir izdarīti ar Flandrijas valdības 2005. gada 25. februāra Lēmumu par elektroenerģijas ražošanas no neizsīkstošiem enerģijas avotiem veicināšanu un Flandrijas valdības 2005. gada 8. jūlija Lēmumu par grozījumiem Flandrijas valdības 2004. gada 5. marta Lēmumā par elektroenerģijas ražošanas no neizsīkstošiem enerģijas avotiem veicināšanu un Flandrijas valdības 2002. gada 29. marta Lēmumā par publisko pienākumu veicināt racionālo enerģijas izmantošanu, atbilstoši kuram — piegādātājiem, kuri piegādā elektroenerģiju sadales tīklam vai pārvaldes sistēmai pieslēgtajiem gala patērētājiem, ir uzlikts pienākums katru gadu iesniegt regulatīvajai iestādei noteiktu zaļās enerģijas sertifikātu skaitu (iepriekš minētā dekrēta 23. pants), — piegādātājiem, kuri piegādā elektroenerģiju sadales tīklam vai pārvaldes sistēmai pieslēgtajiem gala patērētājiem, Flandrijas Elektroenerģijas un gāzes tirgus regulatīvā iestāde (VREG) uzliek administratīvo naudas sodu, ja šie piegādātāji nav iesnieguši pietiekamu zaļās enerģijas sertifikātu skaitu, lai izpildītu tiem attiecībā uz šādiem sertifikātiem uzliktās kvotas saistības (iepriekš minētā dekrēta 37. panta 2. punkts), — ir tieši noteikts, ka izcelsmes apliecinājumi no citām valstīm ar zināmiem nosacījumiem var tikt atzīti, lai izpildītu kvotas saistības (Flandrijas valdības 2004. gada 5. marta Lēmuma šajā lietā piemērojamajā redakcijā 15.quater panta 2. punkts); — regulatīvā iestāde nevar vai nevēlas atzīt izcelsmes apliecinājumus, kuri nāk no Norvēģijas un Dānijas, jo nepastāv Flandrijas valdības, kura ir atzinusi, ka šo sertifikātu iesniegšana ir identiska vai līdzvērtīga (iepriekš minētā dekrēta 25. pants un 2004. gada 5. marta Lēmuma 15.quater panta 2. punkts), īstenošanas pasākumi, turklāt konkrētajā gadījumā regulatīvā iestāde nav pārbaudījusi identiskumu vai līdzvērtību, — visā laikposmā, kurā bija spēkā 2000. gada 17. jūlija Dekrēts, pārbaudot kvotas saistību izpildi, faktiski ir tikuši ņemti vērā tikai sertifikāti par Flandrijas reģionā ražoto zaļo elektroenerģiju, kamēr piegādātājiem, kuri piegādā elektroenerģiju sadales tīklam vai pārvaldes sistēmai pieslēgtajiem gala patērētājiem, nebija nekādas iespējas sniegt pierādījumu, ka iesniegtie izcelsmes apliecinājumi no citām Eiropas Savienības dalībvalstīm atbilst nosacījumam par identisku vai līdzvērtīgu pierādījumu attiecībā uz šādu sertifikāti izsniegšanu pastāvēšanu, ir saderīgs ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 34. pantu un EEZ līguma 11. pantu un/vai LESD 36. pantu un EEZ līguma 13. pantu?
2)

Vai Regulas (EK) Nr. 1291/2000 35. panta 4. punkta noteikumi, tiktāl, ciktāl tajos ir paredzēti termiņi un kārtība, kādā var tikt atbrīvota saistībā ar importa licences izsniegšanu iemaksātā drošības nauda, ir interpretējami tādējādi, ka sekundārā pienākuma neizpildes gadījumā, kas it īpaši izpaužas kā pierādījumu par pareizi veiktu importu novēlota iesniegšana (un līdz ar to arī kā attiecīga lūguma par iemaksātās drošības naudas atbrīvošanu novēlota iesniegšana), piemērojamā soda apmērs ir nosakāms neatkarīgi no konkrētās drošības naudas apmēra, kuras pilnīga atsavināšana ir paredzēta ar šo pašu importēšanas darbību saistītā pamatpienākuma neizpildes gadījumā, un vai tas it īpaši ir nosakāms, ņemot vērā parasto tās drošības naudas apmēru, kas parasti ir piemērojama attiecīgā veida produktu importam, kas ir veikts atsauces periodā?
1)

Vai tiesas noteiktais pienākums atbildētājai izsniegt prasītājam Šengenas vīzu paredz, ka tiesai, lai iegūtu pārliecību saskaņā ar Vīzu kodeksa (1) 21. panta 1. punktu, ir jākonstatē, ka prasītājs ir plānojis izceļot no dalībvalstu teritorijas pirms pieprasītās vīzas derīguma termiņa izbeigšanās, vai arī pietiek ar to, ka tiesa pēc Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu izpildes pārbaudes secina, ka nav ar īpašiem apstākļiem pamatotu šaubu par to, ka prasītājs ir izrādījis nodomu atstāt dalībvalstu teritoriju pirms pieprasītās vīzas derīguma termiņa beigām?
—

atzīt, ka, nepakļaujot Code général des impôts [Vispārīgais nodokļu kodeksa] 262. panta II daļas 2., 3., 6. un 7. punktā paredzēto darījumu atbrīvojumu no PVN prasībai, lai kuģi, kas par atlīdzību pārvadā pasažierus, un kuģi, kurus izmanto komercdarbībai, tiktu izmantoti kuģošanai atklātā jūrā, Francijas Republika nav izpildījusi tai PVN direktīvā (1) un it īpaši tās 148. panta a), c) un d) punktā paredzētos pienākumus;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 184/6

Prasība, kas celta 2012. gada 26. aprīlī — Eiropas Komisija/Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-196/12)

2012/C 184/11

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — J. Currall, J.-P. Keppenne un D. Martin)

Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka nepieņemot Komisijas priekšlikumu par Padomes regulu, ar ko no 2011. gada 1. jūlija koriģē Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensijas, kā arī attiecīgos korekcijas koeficientus, kurus piemēro šim atalgojumam un pensijām, Padome nav izpildījusi pienākumus, kas tai izriet no Civildienesta noteikumiem;

— piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar šo prasību prasītāja apgalvo, ka Padome ir atkāpusies no Komisijas regulas priekšlikuma, ar kuru koriģē ierēdņu atalgojumu un pensijas saskaņā ar Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantu, kaut gan no šī panta saistošajiem noteikumiem izriet, ka minēto atalgojumu un pensiju ikgadējās koriģēšanas metode ir automātiska procedūra, saistībā ar kuru Padomei nav rīcības brīvības. Ar iepriekš minēto pantu ir noteikts pienākums Padomei pieņemt Komisijas priekšlikumu pirms kārtējā gada 31. decembra. Prasītāja uzskata, ka Padome nav tiesīga atkāpties no šī pienākuma ar pamatojumu, ka Padome uzskata, ka Komisijai būtu bijis tai jāiesniedz priekšlikums saskaņā ar XI pielikuma 10. pantu. Katrā ziņā nav tikuši izpildīti materiāltiesiskie nosacījumi 10. panta piemērošanai, kā tas turklāt izrietot no diviem ekonomiskiem ziņojumiem, ko Komisija pēc Padomes pieprasījuma esot tai iesniegusi. Pati pieņemdama Lēmumu 2011/866/ES (1) saskaņā ar Civildienesta noteikumu 10. pantu, Padome esot pārkāpusi obligātos institucionālos nosacījumus.

Komisija arī pārmet Padomei, ka tā ir atteikusies koriģēt korekcijas koeficientus, kuri ir jāpiemēro šiem atalgojumiem un pensijām atkarībā no dažādajām darba vai dzīves vietām. Prasītāja uzskata, ka nav apstrīdams, ka Padomes “lēmumā” par šo aspektu nekas nav minēts un lēmuma pamatojumā vienīgi ir norāde uz XI pielikuma 10. panta “izņēmuma klauzulu”. Tādējādi Padomes attieksme ir jāuzskata par prettiesisku bezdarbību.

(1) Padomes 2011. gada 19. decembra Lēmums attiecībā uz Komisijas priekšlikumu Padomes Regulai, ar ko no 2011. gada 1. jūlija koriģē Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensijas, kā arī korekcijas koeficientus, kurus piemēro šim atalgojumam un pensijām (OV L 341, 54. lpp.).
6.

Lietuvas Republikā piemērotajam aizliegumam reģistrēt vieglos automobiļus ar stūres iekārtu labajā pusē, ja šie automobiļi ir bijuši iepriekš reģistrēti citā dalībvalstī, ir atbilstoši LESD 34. pantam kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgas sekas, jo preces no citas valsts (vieglie automobiļi, kas ražoti un reģistrēti citā dalībvalstī) nevar lietot Lietuvas tirgū, ja vien to stūres iekārtas netiek pārceltas uz otru pusi. Atteikums reģistrēt automobiļus ar stūres iekārtu labajā pusē liek šādu automobiļu īpašniekiem veikt salīdzinoši dārgu stūres iekārtas pārcelšanu un attur no šādu automobiļu importa Lietuvas Republikā.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/14

Prasība, kas celta 2012. gada 7. februārī — Eiropas Komisija/Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-63/12)

2012/C 118/22

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — J. Currall, J.-P. Keppenne un D. Martin)

Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

Prasītājas prasījumi:

— atcelt Padomes 2011. gada 19. decembra Lēmumu 2011/866/ES attiecībā uz Komisijas priekšlikumu Padomes Regulai, ar ko no 2011. gada 1. jūlija koriģē Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensijas, kā arī korekcijas koeficientus, kurus piemēro šim atalgojumam un pensijām (1);

— piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija izvirza divus iebildumus saistībā ar Civildienesta noteikumu XI pielikumu.

Pirmais iebildums attiecas uz Padomes atteikumu koriģēt ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensijas atbilstoši Komisijas 2011. gada 24. novembra priekšlikumam, tādējādi pārkāpjot metodi, kas reglamentē šo korekciju par astoņiem gadiem, kuri beidzas 2012. gada 31. decembrī. Ar šo iebildumu Komisija izvirza galveno pamatu, kas izriet no pilnvaru nepareizas izmantošanas un Padomes kompetences robežu pārsniegšanas, kā arī pakārtotu pamatu, kas izriet no Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. panta piemērošanas nosacījumu pārkāpuma. Galvenais pamats ir saistīts ar faktu, ka Padome pati ir piemērojusi 10. pantu, pārkāpdama iestādēm piemērojamos nosacījumus; tādējādi Padome esot pārkāpusi, pirmkārt, Civildienesta noteikumu 65. pantu un, otrkārt, XI pielikuma 3. un 10. pantu. Pakārtotajā pamatā Komisija norāda, ka jebkurā gadījumā 2011. gadā netika izpildīti materiāltiesiskie nosacījumi 10. panta piemērošanai, kā tas turklāt izrietot no diviem ekonomiskiem ziņojumiem, ko Komisija pēc Padomes pieprasījuma esot tai iesniegusi. Tā arī uzskata, ka Padome nav pareizi pamatojusi savu lēmumu.

Otrais iebildums attiecas uz Padomes atteikumu koriģēt korekcijas koeficientus, kas ietekmē šo atalgojumu un pensijas atkarībā no ieinteresēto personu dažādām nodarbinātības vietām vai dzīvesvietas. Saskaņā ar šī iebilduma pirmo pamatu šāds atteikums ir uzskatāms par Civildienesta noteikumu 64. panta, kā arī tā XI pielikuma 1. un 3. panta pārkāpumu. Otrajā pamatā Komisija norāda, ka šis atteikums nav nekādi pamatots, tādējādi ir pārkāpts LESD 296. panta 2. punkts.

(1) OV L 341, 54. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 109/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 26. janvārī iesniedza Ankenævnet for Uddannelsesstøtten (Dānija)

(Lieta C-46/12)

2012/C 109/12

Tiesvedības valoda — dāņu

Iesniedzējtiesa

Ankenævnet for Uddannelsesstøtten (Apelācijas tiesa, Dānijas studiju dotāciju un aizdevumu shēma)

Lietas dalībnieks pamata procesā

Prasītājs: L. N.

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas par uzturēšanās atļaujām (1) 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts, interpretējot to kopā ar tās 24. panta 2. punktu, nozīmē, ka dalībvalsts (uzņēmēja dalībvalsts), izvērtējot, vai personu var atzīt par darba ņēmēju, kuram ir tiesības uz atbalstu izglītībai, var ņemt vērā to, ka persona ieceļoja uzņēmējā dalībvalstī galvenokārt ar mērķi studēt, tādējādi, ka uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt šai personai atbalstu izglītībai (skat. iepriekš minēto Direktīvas par uzturēšanās tiesībām 24. panta 2. punktu)?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
A.

Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu: a) neuzklausot ģenerāladvokātu un/vai b) neuzaicinot apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegt apsvērumus par to, vai būtu jāuzsāk mutvārdu process, un/vai c) neuzsākot mutvārdu procesu par to, vai prasība atcelt tiesību aktu bija zaudējusi savu priekšmetu.
a)

Ja atbilde ir apstiprinoša, vai efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kas ir noteikts Hartas 47. pantā, ietver arī tiesības uz atbrīvošanu no tiesāšanās izdevumiem, īpaši — no fiksētas maksas par prasības celšanu, un/vai no izdevumiem saistībā ar advokāta sniegtajiem pakalpojumiem iepriekšējā punktā minētajā tiesvedībā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 98/18

Prasība, kas celta 2012. gada 30. janvārī — Eiropas Komisija/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-43/12)

2012/C 98/30

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — T. van Rijn un R. Troosters)

Atbildētāji: Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

Prasītājas prasījumi:

— atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvu 2011/82/ES, ar ko veicina pārrobežu informācijas apmaiņu par ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem (1);

— norādīt, ka Direktīvas 2011/82/ES jau radītās sekas paliek spēkā;

— piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar šo prasības pieteikumu tiek celta prasība atcelt Direktīvu 2011/82/ES. Komisija apstrīd izvēlēto juridisko pamatu. Tā apgalvo, ka LESD 87. panta 2. punkts nav piemērots juridiskais pamats, jo ar direktīvu ir paredzēts ieviest informācijas apmaiņas mehānismu starp dalībvalstīm, kas attiecas uz ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem neatkarīgi no tā, vai tiem ir administratīvs vai krimināltiesisks raksturs. Savukārt 87. pants attiecas tikai uz policijas sadarbību starp kompetentajām iestādēm, kas specializējas noziedzīgu nodarījumu novēršanā, atklāšanā un izmeklēšanā. Komisija uzskata, ka piemērotais juridiskais pamats ir LESD 91. panta 1. punkts. Šīs direktīvas mērķis ir uzlabot drošību uz ceļiem, kas ir viena no kopējās transporta politikas jomām, kura ir tieši minēta šajā tiesību normā (c) apakšpunkts).

(1) OV L 288, 1. lpp.
2.

Vai noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību (tagad LESD 49. pants) un attiecīgajā gadījumā arī par kapitāla brīvu apriti (līdz 1993. gadam EEK Līguma/EK Līguma 67. pants, tagad LESD 63.-65. pants) ir jāsaprot tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kas, atbrīvojot no aplikšanas no nodokļiem meitassabiedrību nerezidenšu dividendes, izslēdz uzņēmuma ienākumu nodokļa par to dividenžu maksājumiem ieskaitīšanu un izmaksāšanu arī mātessabiedrības zaudējumu gadījumā, ja attiecībā uz meitassabiedrību rezidenšu izmaksātajām dividendēm ir paredzēts atvieglojums ar uzņēmumu ienākuma nodokļa ieskaitīšanu?
3)

Komisija uzskata, ka dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājiem infrastruktūra ir jānodod pārvadātāju rīcībā, pašiem sedzot izmaksas, un ka dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem ir jāsamaksā maksa, kas atbilst tiešajām izmaksām. Tas izrietot arī no vajadzības panākt, lai dzelzceļa infrastruktūru lietotu pēc iespējas vairāk dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu, un optimizēt tās lietošanu ar katra atsevišķa uzņēmuma palīdzību. Direktīvas 2001/14/EK 8. panta 1. punktu varot piemērot tikai tad, ja ir izpildīti šajā pantā minētie nosacījumi: visām tirgus daļām, par kurām infrastruktūras pārvaldītājs vēlas iekasēt uzcenojumu, tam vispirms ir jāpārbauda, vai tas spēj segt šādu uzcenojumu. Šī interpretācija izrietot no 8. panta 1. punkta pirmās daļas teksta, proti, no formulējuma “.. ja tirgus situācija to pieļauj.”, kā arī no 8. panta 1. punkta otrās daļas teksta, kurā paredzēts: “Maksas līmenis tomēr nedrīkst liegt lietot infrastruktūru tādām tirgus daļām, kas spēj segt vismaz tās izmaksas, kas tieši radušās dzelzceļa pakalpojumu sniegšanas dēļ [..], ko pieļauj tirgus situācija”.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 98/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 4. janvārī iesniedza College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) — Maatschap L.A., D.A.B. Langestraat, P. Langestraat-Troost/Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie

(Lieta C-11/12)

2012/C 98/17

Tiesvedības valoda — holandiešu

Iesniedzējtiesa

College van Beroep voor het bedrijfsleven

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Maatschap L.A., D.A.B. Langestraat, P. Langestraat-Troost

Atbildētājs: Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie

Prejudiciālais jautājums

Vai Regulas (EK) Nr. 73/2009 (1) 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimniekam, kurš pieprasa atbalstu, tiek noteikts maksājumu samazinājums vai to nepiešķiršana, kā saistībā ar konstatēto pārkāpumu tas būtu ticis noteikts faktiskajam likuma pārkāpējam, kuram ir nodota vai no kura ir saņemta zeme, ja tas būtu iesniedzis pieteikumu pats? Vai arī šī norma nozīmē vienīgi to, ka konstatētais pārkāpums ir jāattiecina uz personu, kas ir iesniegusi atbalsta pieteikumu, turklāt, izvērtējot samazinājuma apmēru vai nepiešķiršanu, vēl ir jānoskaidro, kādā mērā pats lauksaimnieks ir rīkojies nolaidīgi, vainojami vai ļaunprātīgi?

(1) Padomes 2009. gada 19. janvāra Regula (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 30, 16. lpp.).
2.

a) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai, atbildot uz jautājumu, vai EKL 56. panta 1. punkta (tagad — LESD 64. panta 1. punkta) mērķiem palielināšana ir tādā gadījumā, kad nodoklis ienākumu gūšanas vietā no dalības dividendēm, ko Nīderlandē reģistrēta meitassabiedrība izmaksā Nīderlandes Antiļu salās reģistrētai holdinga sabiedrībai, 2002. gada 1. janvārī ir palielināts salīdzinājumā ar 1993. gada likmi 7,5 vai, attiecīgi, 5 % apmērā uz 8,3 %, nozīme ir tikai Nīderlandes nodokļa ienākumu gūšanas vietā palielinājumam vai ir jāņem vērā arī, ka Nīderlandes-Antiļu salu iestādes — saistībā ar Nīderlandes nodokļa ienākumu gūšanas vietā palielinājumu — kopš 2002. gada 1. janvāra atbrīvo no nodokļa dalības dividendes, ko izmaksā Nīderlandē reģistrēta meitassabiedrība, bet šīs dividendes iepriekš tika ieskaitītas peļņā, kam piemēroja 2,3–3 % vai, attiecīgi, 5 % likmi? b) Vai tiktāl, ciktāl, ieviešot iepriekš 2. jautājuma a) punktā minēto atbrīvojumu no nodokļa dalībai, ir nozīme arī veiktajai nodokļa samazināšanai Nīderlandes Antiļu salās, turklāt ir jāņem vērā Nīderlandes-Antiļu salu īstenošanas noteikumi — šajā gadījumā Nīderlandes-Antiļu salu lēmumu prakse —, kas, iespējams, radīja to, ka pirms 2002. gada 1. janvāra — un arī jau 1993. gadā — faktiski maksājamais nodoklis no dividendēm, ko izmaksājusi Nīderlandē reģistrēta meitassabiedrība, bija būtiski mazāks par 8,3 %?
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā esot trūkumi, ko radot faktu sagrozīšana un pienākuma norādīt pamatojumu saistībā ar preču salīdzinājumu neizpilde Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neesot sniedzis konkrētus argumentus, ar ko varētu apstrīdēt Apelāciju padomes secinājumus. Attiecībā uz konkrēto preču un pakalpojumu līdzības pakāpes vērtējumu nevarot ņemt vērā to, kas neizriet no pierādījumiem vai nav labi zināms. Pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, ka preces un pakalpojumi ir līdzīgi, esot iebildumu iesniedzējam, nevis reģistrācijai pieteiktas preču zīmes īpašniekam. Vispārējai tiesai esot jānorāda sava lēmuma tiesiskais pamats un esot jāsniedz tā pamatojums. Vispārējā tiesa neesot pierādījusi, ka attiecīgās preces tirgū ir identiskas, līdzīgas vai papildinošas, bet esot izteikusi apgalvojumu, nesniedzot nekādus sava pieņēmuma iemeslus vai piemērus.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 227/6

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 16. decembra spriedumu lietā T-291/04 Enviro Tech Europe Ltd, Enviro Tech International, Inc./Eiropas Komisija 2012. gada 5. martā iesniedza Enviro Tech Europe Ltd

(Lieta C-118/12 P)

2012/C 227/10

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Enviro Tech Europe Ltd (pārstāvji — C. Mereu un K. Van Maldegem, advokāti)

Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija un Enviro Tech International, Inc.

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-291/04 attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atlīdzināt kaitējumu, un

— atzīt atbildētāju (pirmajā instancē) par atbildīgu par apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarīto kaitējumu vai

— pakārtoti — nodot lietu atpakaļ Vispārējā tiesā, lai tā pieņemtu lēmumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atlīdzināt kaitējumu, un

— piespriest atbildētājai (pirmajā instancē) atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus (tostarp tiesvedībā Vispārējā tiesā)

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka noraidot tās prasību atlīdzināt kaitējumu, pamatojoties uz to, ka apelāciju sūdzības iesniedzēja neesot pierādījusi Komisijas rīcības prettiesiskumu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības. Apelācijas sūdzības iesniedzēja it īpaši apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu Tiesas sprieduma lietā C-425/08 interpretācijā un līdz ar to pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neizskatot apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītā pirmā prasības pamata par prettiesiskumu trešo daļu, kas attiecas uz “normālās rīkošanās vai lietošanas” kritēriju, un secinot, ka prasība atlīdzināt kaitējumu ir noraidāma.

Šo iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ir jāatceļ Vispārējās tiesas spriedums lietā T-291/04 attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atlīdzināt kaitējumu un jāatzīst atbildētāja (pirmajā instancē) par atbildīgu par apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarīto kaitējumu.
—

atcelt Padomes un Padomē 2011. gada 16. jūnijā sanākušo Eiropas Savienības dalībvalstu valdību pārstāvju lēmumu par to, lai Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu Gaisa transporta nolīgumu starp Amerikas Savienotajām Valstīm, no vienas puses, Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses, Islandi, no trešās puses, un Norvēģijas Karalisti, no ceturtās puses; un par to, lai Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu Papildnolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, Islandi, no otras puses, un Norvēģijas Karalisti, no trešās puses, par to, kā piemērot Gaisa transporta nolīgumu starp Amerikas Savienotajām Valstīm, no vienas puses, Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses, Islandi, no trešās puses, un Norvēģijas Karalisti, no ceturtās puses (2011/708/ES) (1);
1.

Vai Rumānijas nodokļu iestāžu atteikums apmierināt akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu ir pretrunā Eiropas tiesībām (Direktīvas 92/12/EEK (1) 7. un 22. pantam, kā arī tās preambulas apsvērumiem), ja: a) tirgotājs, kas iesniedz akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu, ir iesniedzis pierādījumus par to, ka viņš ir izpildījis visas formālās prasības, kuras saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir jāizpilda, lai apmierinātu atmaksāšanas pieprasījumu, un it īpaši prasības par to, ka ir iesniegts: i) pierādījums par akcīzes nodokļu nomaksu Rumānijā un ii) pierādījums par akcīzes preču nosūtīšanu uz citu dalībvalsti; b) no Rumānijas nodokļu tiesiskajā regulējumā [Nodokļu kodeksa 192 6. pants, Rumānijas valdības lēmumā Nr. 44/2004 paredzēto Īstenošanas noteikumu 18 4. punkts un Nodokļu kodeksa VII sadaļas 11. pielikums] paredzētajām prasībām izriet, ka atsevišķi dokumenti, kuri ir jāiesniedz kopā ar atmaksāšanas pieprasījumu, var tikt iesniegti tikai pēc akcīzes preču piegādes citā dalībvalstī; c) Rumānijas nodokļu tiesiskajā regulējumā [Īstenošanas noteikumu 18 4. [punkta] 4. apakšpunkts, kurā ir izdarīta atsauce uz Nodokļu procedūras kodeksa 135. pantu] ir paredzēts vispārīgs 5 gadu termiņš jebkura atmaksāšanas pieprasījuma iesniegšanai?
1)

Alliance One International Inc., agrāk Dimon Inc. (“apelācijas sūdzības iesniedzēja”), prasa: i) atcelt Vispārējās tiesas 2011. gada 12. oktobra spriedumu lietā T-41/05 tiktāl, ciktāl ar to Alliance One International Inc. (“AOI”), agrāk Dimon Inc (“Dimon”), tika noteikta solidāra atbildība par Agroexpansión izdarīto pārkāpumu, ii) atcelt Komisijas 2004. gada 20. oktobra Lēmumu lietā COMP/C.38.238/B.2 — Spānijas — Jēltabaka tiktāl, ciktāl tas skar apelācijas sūdzības iesniedzēju, un atbilstoši samazināt tai uzlikto naudas sodu un iii) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.