ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
106

Otrkārt, jāatgādina, ka kritērijs, kura nozīmi Tiesa ir atzinusi, lai izslēgtu Savienības tiesu kompetenci izskatīt prasību tiesā par tādiem aktiem, kurus ir pieņēmuši dalībvalstu valdību pārstāvji, ir tikai kritērijs attiecībā uz to autoru neatkarīgi no to saistošajām tiesiskajām sekām (rīkojums, 2021. gada 16. jūnijs, Sharpston/Padome un dalībvalstu valdību pārstāvji, C‑685/20 P, EU:C:2021:485, 47. punkts).
96

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 34. un 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegta citā dalībvalstī likumīgi ražota CBD tirdzniecība, ja tas ir iegūts no pilnīgi visa Cannabis sativa auga, nevis tikai no tā šķiedrām un sēklām, ar nosacījumu, ka šis tiesiskais regulējums nav piemērots, lai nodrošinātu sabiedrības veselības aizsardzības mērķa īstenošanu, un ja vien tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Regulas Nr. 1307/2013 un Nr. 1308/2013 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nav piemērojamas attiecībā uz šādu tiesisko regulējumu.
49

Konkrētajā lietā ir jānorāda – tā kā ar apstrīdēto direktīvu tiek grozīti atsevišķi Direktīvas 96/71 noteikumi vai tajā tiek iekļauti jauni noteikumi, pēdējā minētā direktīva veido daļu no apstrīdētās direktīvas juridiskā konteksta, kā par to liecina it īpaši tās 1. un 4. apsvērums, no kuriem pirmajā ir paredzēts, ka Savienība padziļina tādus iekšējā tirgus pamatprincipus kā darba ņēmēju pārvietošanās brīvība, brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība, kuru mērķis ir garantēt vienlīdzīgus konkurences apstākļus uzņēmumiem un darba ņēmēju tiesību ievērošanu, un otrajā no tiem ir paredzēts, ka vairāk nekā divdesmit gadus pēc Direktīvas 96/71 pieņemšanas ir kļuvis nepieciešams novērtēt, vai tā vēl aizvien nodrošina pareizo līdzsvaru starp vajadzību veicināt pakalpojumu sniegšanas brīvību un nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus, no vienas puses, un vajadzību aizsargāt darbā norīkoto darba ņēmēju tiesības, no otras puses.
21

Nodokļu iestāde iesniedza revīzijas sūdzību par šo spriedumu Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija). Tā uzskata, ka šī strīda rezultāts ir atkarīgs, pirmkārt, no tā, vai PVN direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktam ir tieša iedarbība, kas līdz ar to atļauj bezpeļņas organizācijām uz to tieši atsaukties valsts tiesā, ja tas nav transponēts valsts tiesībās vai tā nepareizas transponēšanas gadījumā un, otrkārt, no jēdziena “bezpeļņas organizācijas” definīcijas šīs tiesību normas izpratnē.
317

Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar minētā Reglamenta 138. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumiem. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad, ņemot vērā lietas apstākļus, jāpiespriež Ungārijai segt pašai savus, kā arī atlīdzināt četras piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Pēdējā minētā vienu piektdaļu savu tiesāšanās izdevumu sedz pati.
17

Pamplonas pašvaldība šo lūgumu noraidīja, uzskatot, ka attiecībā uz maksājamās nodevas summu nav pieļauta ne kļūda faktos, ne tiesību kļūda. Orange España šo lēmumu pārsūdzēja Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Pamplona (Pamplonas Administratīvā tiesa Nr. 1, Spānija). Ar 2015. gada 4. decembra spriedumu minētais lēmums tika noraidīts, pamatojoties, pirmkārt, uz to, ka Orange España ir infrastruktūras tīkla īpašniece un līdz ar to nevarēja tikt atbrīvota no nodevas samaksas un, otrkārt, ka nodevas apmērs bija noteikts atbilstoši Forālā likuma 2/1995 105. panta 1. punkta trešajai daļai.
93

Ceturtkārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, saskaņā ar kuru no judikatūras izrietot, ka vienīgi funkciju apvienošana obligāti nostādot mātesuzņēmumu situācijā, ka tas var izšķiroši ietekmēt meitasuzņēmuma rīcību tirgū, un ka šajā lietā šādas situācijas neesot, ir jāatgādina, ka no judikatūras izriet – kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 107. punktā –, ka ekonomiska vienība, ko veido mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums, var rasties ne tikai no to abu formālajām attiecībām, bet arī no neformālām attiecībām, tostarp fakta, ka pastāv personiska saikne starp juridiskām vienībām, kas veido šādu ekonomisko vienību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 68. punkts).
31

Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkoto tiesību normu, kā tās ir interpretējusi ANRE, sekas ir tādas, ka Rumānijas elektroenerģijas ražotājiem, kas ir saņēmuši tirdzniecības licences citās dalībvalstīs, kuru elektroenerģijas tirgi un Rumānijas elektroenerģijas tirgi darbojas saistīti, tiek liegta iespēja veikt divpusējas sarunas par elektroenerģiju un attiecīgā gadījumā to tieši eksportēt uz šiem tirgiem. Nepieļaujot divpusējas sarunas starp elektroenerģijas ražotājiem un to potenciālajiem klientiem, ar šīm tiesību normām ir netieši aizliegts tiešais eksports, izraisot to, ka attiecīgajā dalībvalstī saražotā elektroenerģija vairāk tiek novirzīta iekšējam patēriņam, kā to ir atzinusi pati Rumānijas valdība.
105

Attiecībā uz šo argumentu ir jāatgādina, ka lieta, kurā tika pasludināts minētais spriedums, attiecās uz situāciju, kurā no Komisijas lēmuma izrietēja, ka attiecībā uz atbildības par meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu attiecināšanu uz mātesuzņēmumu tā izvēlējās īpašu metodi, lai noteiktu attiecīgo mātesuzņēmumu atbildību, un kura tai līdz ar to bija jāpiemēro visiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas šis pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Alliance One International un Standard Commercial Tobacco/Komisija, C‑628/10 P un C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 50., 53., kā arī 59. punkts). Pat pieņemot, ka šī judikatūra varētu tikt attiecināta uz atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, pamatojoties uz saimnieciskās pēctecības principu, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas, ka Komisija būtu izvēlējusies piemērot tādu šī principa piemērošanas metodi, kas būtu atkāpe no vispārējiem noteikumiem. Līdz ar to no strīdīgā lēmuma neizriet, ka attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas iesaistīti attiecīgajā pārkāpumā, būtu bijusi jāpiemēro īpaša metode.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Groupe Lactalis (turpmāk tekstā – “Lactalis”), no vienas puses, un Premier ministre [premjerministru], Garde des Sceaux, ministre de la Justice [tieslietu ministru], ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation [lauksaimniecības un pārtikas ministru], kā arī ministre de l’Économie et des Finances [ekonomikas un finanšu ministru], no otras puses, par décret no 2016‑1137, du 19 août 2016, relatif à l’indication de l’origine du lait et du lait et des viandes utilisés en tant qu’ingrédients [2016. gada 19. augusta Dekrēta Nr. 2016‑1137 par piena, kā arī piena un gaļas, kas tiek izmantoti kā sastāvdaļas, izcelsmes norādīšanu] (JORF, 2016. gada 21. augusts, teksts Nr. 18; turpmāk tekstā – “attiecīgais dekrēts”) likumību.
190

Ir būtiski, lai kompetentās valsts iestādes, kuras veic informācijas par datu plūsmu un atrašanās vietas datu vākšanu reāllaikā, par to informētu datu subjektus atbilstoši piemērojamajām valsts procesuālajām normām tiktāl un no brīža, kad šī informēšana vairs nevar traucēt šo iestāžu uzdevumu izpildei. Šī informēšana faktiski ir nepieciešama, lai ļautu šīm personām īstenot to tiesības, kas izriet no Hartas 7. un 8. panta, lūgt piekļuvi saviem personas datiem, kas ir šo pasākumu priekšmets, un vajadzības gadījumā panāktu to labošanu vai dzēšanu, kā arī saskaņā ar Hartas 47. panta pirmo daļu izmantotu tiesības par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, turklāt šādas tiesības ir skaidri garantētas Direktīvas 2002/58 15. panta 2. punktā, to lasot kopā ar Regulas 2016/679 79. panta 1. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Tele2, C‑203/15 un C‑698/15, EU:C:2016:970, 121. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī atzinumu 1/15 (ES un Kanādas PDR nolīgums), 2017. gada 26. jūlijs, EU:C:2017:592, 219. un 220. punkts).
9

Direktīvas 2014/25 4. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi: “1. Šajā direktīvā līgumslēdzēji ir subjekti: a) kas ir līgumslēdzējas iestādes vai publiski uzņēmumi un kas veic vienu no 8.–14. pantā minētajām darbībām; b) kuru viens no darbības veidiem, ja attiecīgie līgumslēdzēji nav līgumslēdzējas iestādes vai publiski uzņēmumi, ir kāda no 8.–14. pantā minētajām darbībām vai to apvienojums un kuri darbojas, pamatojoties uz īpašām vai ekskluzīvām tiesībām, ko piešķīrusi dalībvalsts kompetentā iestāde. 2. “Publisks uzņēmums” ir jebkurš uzņēmums, kurā līgumslēdzējām iestādēm var būt tieša vai netieša dominējoša ietekme atbilstoši to īpašuma tiesībām uz minēto uzņēmumu, finansiālajai līdzdalībai minētajā uzņēmumā vai noteikumiem, kas piemērojami minētajam uzņēmumam. Uzskata, ka kādā no turpmākajiem gadījumiem līgumslēdzējām iestādēm ir dominējoša ietekme, ja minētās iestādes tieši vai netieši: a) ir attiecīgā uzņēmuma parakstītā kapitāla lielākās daļas turētājas; b) kontrolē balsu vairākumu saistībā ar uzņēmuma emitētajām akcijām; c) var iecelt vairāk nekā pusi no šā uzņēmuma vadības, valdes vai uzraudzības struktūru locekļiem.”
57

Šī interpretācija turklāt ļauj līdzsvarotā veidā salāgot, no vienas puses, PAS sistēmas mērķi, kāds tas izriet no Regulas Nr. 469/2009 3.–5. un 9. apsvēruma, proti, labot situāciju, kad ar patentu piešķirtā aizsardzība nav pietiekama, lai atgūtu jaunu aktīvo vielu vai aktīvo vielu kombināciju pētniecībā veiktos ieguldījumus, un līdz ar to veicināt šādu izpēti, un, no otras puses, Savienības likumdevēja nodomu, kāds tas izriet no minētās regulas preambulas 10. apsvēruma, t.i., sasniegt šo mērķi, ievērojot visas iesaistītās intereses, tostarp sabiedrības veselības aizsardzības intereses, tik sarežģītā un viegli ietekmējamā nozarē kā farmācija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 21. marts, Abraxis Bioscience, C‑443/17, EU:C:2019:238, 36. punkts).
7

No šo pamatnostādņu 9.–11. punkta izriet, ka, neskarot to 37. punktu, Komisijas izmantotajai naudas sodu noteikšanas metodei ir divi posmi, proti, pirmkārt, pamatsummas noteikšana un, otrkārt, šīs summas iespējamās korekcijas – uz augšu vai uz leju. Nosakot naudas soda pamatsummu, Komisija saskaņā ar minēto pamatnostādņu 13.–18. punktu vispirms nosaka vērā ņemamo pārdošanas apjomu. Saskaņā ar šo pašu pamatnostādņu 19. punktu naudas soda pamatsumma atbilst pārdošanas apjoma daļai, ko nosaka atkarībā no pārkāpuma smaguma pakāpes, reizinot to ar gadu skaitu, kuru gaitā izdarīts pārkāpums.
7

Minētās regulas 13. panta 1. punktā ir paredzēts: “Tarifi vai to aprēķināšanas metodes, ko piemēro pārvades sistēmu operatori un ko apstiprinājušas regulatīvās iestādes saskaņā ar Direktīvas 2009/73/EK 41. panta 6. punktu, kā arī tarifi, kas publicēti saskaņā ar minētās direktīvas 32. panta 1. punktu, ir pārredzami, ņem vērā vajadzību pēc sistēmas viengabalainības un tās uzlabošanas un atspoguļo faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, vienlaikus ietverot attiecīgu peļņu no ieguldījumiem un vajadzības gadījumā ņemot vērā tarifu salīdzinošo novērtēšanu, ko izstrādājušas regulatīvās iestādes. Tarifus vai to aprēķināšanas metodes piemēro bez diskriminācijas. [..]”
39

Otrkārt, šī dalībvalsts apgalvo, ka sodanaudas piemērošana esot uzskatāma par izņēmumu, kas tiek piemērots tikai gadījumos, kad no attiecīgās pienākumu neizpildes pazīmēm, no attiecīgās dalībvalsts rīcības un privātajām un publiskajām interesēm nodarītā kaitējuma pakāpes izvērtējuma izriet, ka ar kavējuma naudu nepietiek, lai sasniegtu mērķi – pēc iespējas ātrāk panākt šīs pienākumu neizpildes pārtraukšanu un nodrošināt, ka šī dalībvalsts tādu rīcību neatkārto. Turklāt Tiesa jau esot nospriedusi, ka, ņemot vērā gan LESD 260. panta 3. punkta formulējumu, gan tā mērķi, sodanaudas piespriešanai – atšķirībā no Komisijas apgalvotā – neesot jābūt automātiskai. Tā, konkrētajā lietā vispirms Komisija esot atzinusi, ka Rumānija tiesvedības gaitā Tiesā ir pieņēmusi visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Direktīvas 2015/849 pilnīgu transponēšanu. Turpinot – pat pirms 2019. gada 11. jūlijaLegea nr. 129/2019 pentru prevenirea și combaterea spălării banilor și finanțării terorismului, precum și pentru modificarea și completarea unor acte normative (Likums Nr. 129/2019 par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas novēršanu un cīņu pret šādām darbībām, ar kuru tiek grozīti un papildināti atsevišķi tiesību akti) (Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 589, 2019. gada 18. jūlijs) stāšanās spēkā 2019. gada 21. jūlijā Direktīvas 2015/849 normas attiecībā uz privāto un publisko personu mantu jau esot bijušas transponētas ar spēkā esošiem valsts tiesību aktiem. Turklāt attiecībā uz atsevišķiem šajā direktīvā paredzētiem pienākumiem transponēšanas termiņš vēl nebija pagājis. Visbeidzot – Rumānija esot dalībvalsts ar viduvēju rādītāju attiecībā uz to, cik daudz pret to ir tikušas celtas prasības, lai konstatētu direktīvu transponēšanas pasākumu paziņošanas pienākuma neizpildi, un Tiesa nekad vēl iepriekš neesot nospriedusi, ka noteiktajā termiņā Rumānija nav izpildījusi kādas direktīvas transponēšanas pienākumu. Turklāt pret Rumāniju vērsto pirmstiesas procedūru vidējais ilgums esot visīsākais no visām dalībvalstīm, un konkrētajā lietā no pirmstiesas stadijas sākuma līdz brīdim, kad Komisija vērsās tiesā, neesot pagājis pat gads. Tādējādi Komisijas lūgums piemērot sodanaudas samaksu esot ne vien nepamatots, bet arī nesamērīgs, ņemot vērā šīs lietas faktus un šāda veida naudas sodu pamatmērķi.
11

Minētās regulas 6. panta 4. punktā ir paredzēts: “Attiecībā uz 4. pantā minētajiem uzdevumiem, izņemot minētā panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu, ECB ir šā panta 5. punktā minētie pienākumi un valsts kompetentajām iestādēm ir šā panta 6. punktā minētie pienākumi – saskaņā ar šā panta 7. punktu un ievērojot tajā minētās procedūras – uzraudzīt šādas kredītiestādes, finanšu pārvaldītājsabiedrības vai jauktas finanšu pārvaldītājsabiedrības, vai kredītiestāžu, kas veic darījumdarbību neiesaistītajās dalībvalstīs, filiāles, kas veic darījumdarbību iesaistītajās dalībvalstīs: – tās, kuras ir mazāk nozīmīgas konsolidētā līmenī, lielākajā konsolidācijas līmenī iesaistītajās dalībvalstīs, vai individuāli kredītiestāžu, kas veic darījumdarbību neiesaistītajās dalībvalstīs, filiāļu, kas veic darījumdarbību iesaistītajās dalībvalstīs, konkrētā gadījumā. Nozīmīgumu nosaka, pamatojoties uz šādiem kritērijiem: i) lielums; ii) nozīmīgums Savienības vai iesaistītās dalībvalsts ekonomikā; iii) pārrobežu darbības nozīmīgums. Saistībā ar pirmo daļu kredītiestādi, finanšu pārvaldītājsabiedrību vai jauktu finanšu pārvaldītājsabiedrību neuzskata par mazāk nozīmīgu, izņemot gadījumus, kad to pamato īpaši apstākļi, kas jāprecizē metodoloģijā, ja tā atbilst jebkuram no šādiem kritērijiem: i) kopējā aktīvu vērtība pārsniedz EUR 30 miljardus; ii) kopējo aktīvo attiecība pret iesaistītās dalībvalsts, kurā tā veic darījumdarbību, IKP pārsniedz 20 %; ja vien tās aktīvu kopējā vērtība nav mazāka par EUR 5 miljardiem; iii) pēc tam, kad attiecīgās valsts kompetentā iestāde ir paziņojusi, ka tā šādu iestādi uzskata par nozīmīgu attiecībā uz iekšzemes ekonomiku, pēc vispusīga ECB veikta minētās kredītiestādes izvērtējuma, tostarp bilances izvērtējuma, ECB pieņem lēmumu, ar ko apstiprina šādu nozīmīgumu. ECB pēc savas iniciatīvas var uzskatīt iestādi par nozīmīgu arī tad, ja tā ir izveidojusi bankas meitas sabiedrības vairāk nekā vienā iesaistītajā dalībvalstī un tās pārrobežu aktīvi vai saistības veido ievērojamu daļu no tās kopējiem aktīviem vai saistībām, uz kuriem attiecas metodoloģijā noteiktie nosacījumi. Tās, attiecībā uz kurām ir tieši pieprasīta vai saņemta publiskā sektora finanšu palīdzība no [Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta (EFSI)] vai [Eiropas Stabilitātes mehānisma (ESM)], nav uzskatāmas par mazāk nozīmīgām. Neatkarīgi no iepriekšējām daļām ECB īsteno tai ar šo regulu noteiktos uzdevumus attiecībā uz trim nozīmīgākajām kredītiestādēm katrā no iesaistītajām dalībvalstīm, izņemot gadījumus, kad to pamato īpaši apstākļi.”
26

Tāpat ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtos un Reglamentā lietas dalībniekiem nav paredzēta iespēja iesniegt apsvērumus par ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem. Līdz ar to nepiekrišana ģenerāladvokāta secinājumiem pati par sevi nevar būt mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu pamatojošs iemesls (spriedums, 2020. gada 5. marts, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
84

No minētā izriet, ka pamatlietās aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā garantija, kas izriet no šī sprieduma 79. punktā minētā Direktīvas 2008/94 8. panta un kas ir nodrošināt bijušajam darba ņēmējam vismaz pusi no vecuma pabalstiem, kas izriet no uzņēmumu papildu pensiju shēmas ietvaros uzkrātajām tiesībām uz pensiju, ir ievērota tikai tad, ja bijušais darba ņēmējs ir apdrošināts, lai saņemtu pusi no summām, kas viņam pienākas saskaņā ar šī sprieduma 82. un 83. punktā atgādināto valsts tiesiskajā regulējumā noteikto aprēķināšanas mehānismu.
51

Konkrētajā gadījumā, pirmkārt, pamatlietā aplūkotā rīcība ietver datplūsmas bloķēšanas vai palēnināšanas pasākumus saistībā ar noteiktu lietojumprogrammu un pakalpojumu izmantošanu, uz kuriem attiecas Regulas 2015/2120 3. panta 3. punkts, neatkarīgi no tā, vai tie izriet no vienošanās, kas noslēgta ar interneta piekļuves pakalpojumu sniedzēju, no šī pakalpojumu sniedzēja komercprakses vai arī no minētā pakalpojumu sniedzēja tehniska pasākuma, kas nav saistīts ne ar vienošanos, ne ar komercpraksi. Šie datplūsmas bloķēšanas vai palēnināšanas pasākumi tiek piemēroti papildus “nulles tarifam”, ko izmanto attiecīgie tiešie lietotāji, un padara šiem lietotājiem tehniski grūtāku vai pat neiespējamu to lietojumprogrammu un pakalpojumu izmantošanu, uz kuriem neattiecas šis tarifs.
46

Saskaņā ar Tiesas judikatūru vienas no šīm brīvībām izmantošana ļauj iekļaut situāciju, kurā šī brīvība tiek izmantota, Līgumu piemērošanas jomā LESD 18. panta pirmās daļas izpratnē. Vēl ir nepieciešams, lai pastāvētu konkrēta saikne starp personu, pakalpojumu vai preci, kas bijusi apritē, un apgalvoto diskrimināciju. Šāda saikne it īpaši ir tad, ja persona, kas cietusi no apgalvotās diskriminācijas, ir pārvietojusies Savienībā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1989. gada 2. februāris, Cowan, 186/87, EU:C:1989:47, 20. punkts, kā arī 2019. gada 13. jūnijs, TopFit un Biffi, C‑22/18, EU:C:2019:497, 29. un 30. punkts) vai ja nevienlīdzīga attieksme tieši izriet no valsts režīma, kas piemērojams precēm no citām dalībvalstīm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 20. oktobris, Phil Collins u.c., C‑92/92 un C‑326/92, EU:C:1993:847, 22. un 23., kā arī 27. punkts).
25

Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka no tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka Komisija ir veikusi minēto līdzsvarošanu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā. Šajā ziņā tā pamatojās uz trim šī sprieduma 70.–72. punktā minētajiem elementiem. Tādējādi, pirmkārt, tā norādīja, ka Komisija nav lūgusi valsts iestādēm norādīt iemeslus, kādēļ prasītāja iepriekšēja uzklausīšana ietver riskus izmeklēšanas noslēpuma nodrošināšanai. Otrkārt, tā norādīja, ka Beļģijas valsts iestādes nekonstatēja nekādu nopietnu risku par to, ka attiecīgā persona kaitē izmeklēšanas labai norisei, kas būtu varējis pamatot to, ka tai netika paziņots par pieteikumu par viņas imunitātes atcelšanu. Treškārt, tā uzsvēra, ka Beļģijas iestāžu atbildes uz Komisijas lūgumu uzklausīt RQ saistībā ar to pieteikumiem par viņa imunitātes atcelšanu ir nepilnīgas, un konstatēja, ka katrā ziņā Komisija nav tām jautājusi par iespēju iesniegt šo pieteikumu nekonfidenciālu versiju, kuru varētu paziņot RQ.
17

Ar 2015. gada 2. septembra paziņojumu, ko Sparkasse Südholstein saņēma 2015. gada 8. septembrī, KH to informēja, ka viņa plāno atkāpties no minētajiem grozījumiem. Uzsvērusi, ka katrs no šiem grozījumiem ir uzskatāms par distances līgumu, viņa apgalvoja, ka, tā kā viņa nebija informēta par savām atteikuma tiesībām, viņai joprojām ir iespēja atkāpties no līguma, pamatojoties uz BGB 495. panta 1. punktu vai – pakārtoti – uz BGB 312.d panta 1. punktu.
32

EUIPO būtībā norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments ir nepieņemams. Lai gan Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punkta otrā teikuma gramatiskā interpretācija varētu pamatot viedokli, saskaņā ar kuru iebildumu procesā EUIPO nav kompetences izskatīt noteiktus jautājumus, ja lietas dalībnieki nav iesnieguši faktus, pierādījumus un argumentus savu apgalvojumu pamatojumam, šāda interpretācija esot tikusi noraidīta Vispārējās tiesas judikatūrā, kas it īpaši izriet no 2005. gada 1. februāra sprieduma SPAG/ITSB – Dann un Backer (HOOLIGAN) (T‑57/03, EU:T:2005:29, 21., 22. un 32. punkts). No šīs judikatūras izrietot, ka, piemērojot Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, agrākās preču zīmes raksturīgās atšķirtspējas pakāpe ir viens no juridiskajiem nosacījumiem, kas Vispārējai tiesai ir jāpārbauda pēc savas ierosmes, lai veiktu sajaukšanas iespējas izsmeļošu vērtējumu. Līdz ar to jautājums par agrākas preču zīmes atšķirtspēju ir tiesību jautājums, kas var tikt izvirzīts pirmo reizi Vispārējā tiesā.