Turklāt apstāklis, ka videomateriāli ir īsi, nevar traucēt tos uzskatīt par raidījumu. Iespēja lietotājam, kam tas interesē izvēlētā brīdī, piekļūt videomateriālam pēc individuāla pieprasījuma, pamatojoties uz katalogu, ko izveidojis interneta laikraksta operators, nemaina faktu, ka videomateriāli tāpat kā televīzijas apraides raidījumi ir plašsaziņas līdzekļi un var skaidri izteikti ietekmēt sabiedrību Direktīvas 2010/13 preambulas 21. apsvēruma izpratnē. Turklāt šāda iespēja atbilst tai, kas ir skaidri paredzēta audiovizuālo mediju pakalpojumu pēc pieprasījuma definīcijā, kura ir ietverta Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta g) apakšpunktā. Līdz ar to veids, kādā tiek izvēlēti videomateriāli, neatšķiras no tā, kāds tiek piedāvāts saistībā ar audiovizuālo mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

Jēdziens “raidījums” Direktīvas 2010/13 par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu, 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver īsu videomateriālu piedāvāšanu laikraksta interneta vietnes apakšdomēnā, kas atbilst īsiem izvilkumiem no vietējiem sporta vai izklaides jaunumu apskatiem. Minētajā tiesību normā ir prasīts, lai videomateriālu daļa būtu pielīdzināma televīzijas apraides formai un saturam, un nav prasīts, lai visu īsu videomateriālu apkopojums būtu pielīdzināms atsevišķu vienību programmai vai pilnam katalogam, ko izveidojis televīzijas apraides operators.

Direktīvas 2010/13 par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu, 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, vērtējot videomateriālu piedāvāšanas laikraksta elektroniskajā versijā galveno mērķi, ir jākoncentrējas uz pārbaudi, vai šim pakalpojumam ir autonoms saturs un funkcijas salīdzinājumā ar attiecīgās interneta vietnes operatora žurnālistikas darbību un tas nav tikai šīs darbības nenodalāms papildu pakalpojums it īpaši saišu dēļ, kas audiovizuālajam piedāvājumam ir ar teksta piedāvājumu. Šāds vērtējums ir jāveic valsts tiesai.

Laikraksta elektroniskā versija, lai gan ir audiovizuāli elementi, ko tā satur, nevar tikt uzskatīta par audiovizuālu pakalpojumu, ja šie audiovizuālie elementi ir sekundāri un tie ir vienīgi, lai papildinātu preses rakstu piedāvājumu. Tomēr Direktīva 2010/13 nevar tikt saprasta tādējādi, ka audiovizuālo mediju pakalpojums sistemātiski ir jāizslēdz no šīs direktīvas piemērošanas jomas tikai tādēļ, ka interneta vietnes, kurā ietilpst šis pakalpojums, operators ir sabiedrība, kas izdod interneta laikrakstu. Šajā ziņā ir svarīgi dot priekšroku materiālai pieejai, kas atbilstoši Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktam ir pārbaudīt, vai aplūkojamā pakalpojuma mērķis neatkarīgi no tā, kādos ietvaros tas tiek piedāvāts, ir piedāvāt raidījumu nolūkā informēt, izklaidēt vai izglītot plašu sabiedrību. Ja video apakšdomēnā piedāvātajam pakalpojumam ir autonoms saturs un funkcijas attiecībā pret interneta laikraksta izdevēja preses rakstiem, tad tas ietilpst Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā. Ja turpretim minētais pakalpojums šķiet nenodalāms šī izdevēja žurnālistikas darbības papildu pakalpojums it īpaši saišu dēļ, kas audiovizuālajam piedāvājumam ir ar teksta piedāvājumu, tas neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Šīs analīzes ietvaros tas, ka attiecīgais audiovizuālais piedāvājums parādās attiecīgajā interneta vietnes galvenajā domēnā vai tās apakšdomēnā, nevar būt noteicošs, pretējā gadījumā tiktu radīta iespēja apiet Direktīvas 2010/13 noteikumus, izmantojot šim nolūkam izveidotās interneta vietnes uzbūvi.

(sal. ar 26., 28., 33.–35., 37. un rezolutīvās daļas 2) punktu)