ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO [ANTONIO TIZZANO] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 18. janvārī ( )

Lieta C‑165/03

Mathias Längst

pret

SABU Schuh & Marketing GmbH u.c.

Direktīva 69/335/EEK – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai – Valsts dienesta notāra iekasēta nodeva

I – Ievads

1. Šī lieta attiecas uz prejudiciālu jautājumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniegusi Landgericht Stuttgart (Vācija) par to, kā interpretēt Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvu 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai ( ), kurā grozījumi veikti ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva”).

2. Pamatā iesniedzējtiesa lūdz Tiesai precizēt, vai principi, kas izriet no rīkojuma lietā Gründerzentrum ( ) par notāru darbību, kas darbojas Oberlandesgericht Karlsruhe (turpmāk tekstā – “OLG Karlsruhe”) apgabalā, ir piemērojami arī lietā, kas šoreiz attiecas uz valsts dienesta notāriem, kas darbojas Oberlandesgericht Stuttgart (turpmāk tekstā – “OLG Stuttgart”) apgabalā.

II – Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības

3. Direktīvas mērķis ir veicināt brīvu kapitāla apriti, kas ir viens no pamatnosacījumiem, lai radītu ekonomikas savienību, kuras pamatiezīmes ir līdzīgas iekšējā tirgus pamatiezīmēm (pirmais apsvērums). Attiecībā uz netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, šāda mērķa sasniegšana paredz to saskaņošanu (otrais apsvērums).

4. Saskaņā ar Direktīvas 4. pantu:

“1. Kapitāla nodokli uzliek šādiem darījumiem:

a) kapitāla sabiedrības izveidošanai;

b) tādu uzņēmējsabiedrību, apvienību vai juridisku personu, kas nav kapitāla sabiedrības, pārveidošanai par kapitāla sabiedrībām;

c) kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšanai ar jebkādu aktīvu iemaksām;

d) kapitāla sabiedrības aktīvu palielināšanai ar jebkādu aktīvu iemaksām, kas nav uzņēmējsabiedrības kapitāla daļas vai aktīvi, bet kam ir tādas pašas tiesības kā dalībniekiem, piemēram, balsstiesības, tiesības uz peļņas daļu vai tiesības uz atlikuma daļu likvidācijas gadījumā;

[..]

2. Kapitāla nodokli [..] var piemērot šādiem darījumiem [..]:

a) kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšanai, kas notiek, kapitalizējot peļņu vai pastāvīgas vai pagaidu rezerves;

b) kapitāla sabiedrības aktīvu palielinājumam, ko radījuši pakalpojumi, kurus sniedzis kāds dalībnieks un kuri automātiski neizraisa uzņēmējsabiedrības kapitāla pieaugumu, bet tomēr rada pārmaiņas kapitāla sabiedrības tiesībās vai var palielināt uzņēmējsabiedrības kapitāla daļu vērtību;

[..]

3. Izveidošana 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē neparedz nekādas pārmaiņas kapitāla sabiedrības dibināšanas dokumentā vai nolikumā [..].”

5. Direktīva saskaņā ar tās pēdējo apsvērumu turklāt paredz atcelt arī citus netiešos nodokļus, kam ir tādas pašas pamatiezīmes kā kapitāla nodoklim. Šie nodokļi, kuru iekasēšana ir aizliegta, ir uzskaitīti 10. pantā, kurā ir paredzēts:

“Neskaitot kapitāla nodokli, dalībvalstis no uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai juridiskām personām, kas darbojas, lai gūtu peļņu, neiekasē nekādus nodokļus:

a) par 4. pantā minētiem darījumiem;

b) par iemaksām, aizdevumiem vai pakalpojumu sniegšanu, kas pieder pie 4. pantā minētiem darījumiem;

c) par reģistrāciju vai kādām citām uzņēmējdarbības sākšanai vajadzīgām formalitātēm, kas uz uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai juridiskām personām, kuras darbojas, lai gūtu peļņu, attiecas to juridiskās formas dēļ.”

6. Visbeidzot, 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir precizēts:

“Neatkarīgi no 10. un 11. panta dalībvalstis var iekasēt:

[..]

e) nodokļus, ko maksā kā algu vai samaksu;

[..].”

B – Valsts tiesības

7. Saskaņā ar Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung (Likums par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību) 2. un turpmākajiem pantiem, kā arī ar 53. panta 2. punktu GmbH (sabiedrība ar ierobežotu atbildību) sabiedrības līguma grozījumiem nepieciešams notariāls apstiprinājums ( ).

8. No Bundesnotarordnung (Federālais notariāta likums, turpmāk tekstā – “BNotO”) ( ) 116. panta kopā ar Landesgesetzüber die freiwillige Gerichtsbarkeit (Federālās zemes likums par par bezstrīdus kārtību) ( ) 3. panta 2. punkta izriet, ka OLGStuttgart apgabalā – atšķirībā no pārējās federālās zemes daļas, kas atrodas OLG Karlsruhe apgabalā, – notāru profesiju var pildīt gan federālās zemes valsts dienesta notāri, gan arī pašnodarbināti notāri.

9. Nodevas, ko notāri var iekasēt, ir noteiktas Gesetz überdie Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit ( ) (Kostenordnung) (Federālais likums par nodevām lietās, kas tiek izskatītas bezstrīdus kārtībā) tādā redakcijā, kas izriet no Drittes Gesetz zur Änderung der Bundesnotarordnung und anderer Gesetze ( ) (Trešais likums, kas groza Federālo notariāta likumu un citus tiesību aktus; turpmāk tekstā – “KostO”). Šīs nodevas vienādi piemērojamas visā Vācijas teritorijā, un tās ir saistošas gan valsts dienesta notāriem, gan pašnodarbinātiem notāriem.

10. Saskaņā ar KostO 12. panta 1. punkta otro teikumu un 14. panta 1. punktu valsts dienesta notāri, kas darbojas OLG Stuttgart apgabalā, atšķirībā no valsts dienesta notāriem, kas darbojas OLG Karlsruhe apgabalā, paši ir arī notariālās apstiprināšanas nodevu saņēmēji. Saskaņā ar reģionālajiem likumiem daļa no šīm nodevām viņiem pēc tam ir jāpārskaita federālās zemes valsts kasē. Saskaņā ar KostO 15. panta 2. punktu valsts kasei ir atļauts pašai iekasēt šīs nodevas tikai tad, ja tās, neievērojot maksājuma brīdinājumu, nav pārskaitītas.

11. Turklāt attiecībā uz prasības procedūru, kas vērsta pret notāra izsniegto pakalpojuma maksas aprēķinu par noteiktiem darījumiem, ir jāmin KostO 156. panta 1. punkts, kurā ir noteikts:

“1. Iebildumus par izdevumu aprēķināšanu, tostarp par maksāšanas pienākumu un izpildes rīkojuma izdošanu, var iesniegt sūdzības veidā tajā Landgericht, kuras apgabalā ir notāra amata vieta. Tiesai pirms lēmuma pieņemšanas jāuzklausa puses un notāra augstākstāvošā amatpersona. Ja maksātājs apstrīd notāra izdevumu aprēķinu, notārs var prasīt Landgericht pieņemt lēmumu.

[..].”

12. Visbeidzot, KostO 156. panta 6. punktā ir paredzēts:

“6. Iestāde, kurai notārs ir pakļauts, jebkurā gadījumā var notāram ieteikt prasīt Landgericht pieņemt lēmumu un iesniegt sūdzību par Landgericht lēmumu. Šāda tiesas lēmuma rezultātā izdevumi aprēķinā var tikt arī palielināti.”

III – Fakti un prejudiciālie jautājumi

13. M. Lengsts [M. Längst] (OLG Stuttgart apgabala valsts dienesta notārs) kā valsts dienesta notārs apliecināja noteiktus lēmumus saistībā ar sabiedrību SABU Schuh & Marketing GmbH (turpmāk tekstā – “SABU”) attiecībā uz sabiedrības kapitāldaļu konsolidāciju vienā kapitāldaļā, sabiedrības pamatkapitāla un šīs sabiedrības kapitāldaļu konvertēšanu eiro, sabiedrības kapitāla palielināšanu, integrējot pašas sabiedrības līdzekļus, un sabiedrības nosaukuma mainīšanu.

14. Izdevumu aprēķinā M. Lengsts aicināja SABU samaksāt dokumentu apliecināšanas nodevu un izdevumus EUR 2 892,46 apmērā. Šajā summā ietverta apliecināšanas nodeva EUR 1 584 apmērā, kuru no kopējās vērtības EUR 484 007 veidoja nodeva par kapitāla palielināšanu un statūtu grozīšanu. No šīs summas valstij pienākas EUR 1 183,83 un notāram – EUR 400,17.

15. Ņemot vērā Tiesas pasludināto rīkojumu lietā Gründerzentrum, LandgerichtStuttgart priekšsēdētājs, kas ir notāra augstākstāvošā amatpersona, uzskatīja, ka apliecināšanas nodevas aprēķins daļēji bija pretrunā ar Direktīvu 69/335, jo, pēc viņa domām, aprēķinātā nodeva par kapitāla palielināšanu un statūtu grozīšanu veidojot netiešos nodokļus šīs direktīvas izpratnē. Viņš aicināja M. Lengstu izlabot sniegto pakalpojumu summu, lai izrakstītu SABU rēķinu EUR 1 465,66 apmērā, un saskaņā ar KostO 156. panta 6. punktu vērsties LandgerichtStuttgart, lai saņemtu lēmumu par attiecīgā aprēķina tiesiskumu.

16. No savas puses M. Lengsts izpildīja rīkojumu nodot dokumentus atbildīgajai iestādei, lai celtu prasību LandgerichtStuttgart, tajā pašā laikā uzskatot, ka viņa veiktais izdevumu aprēķins ir pilnībā pamatots.

17. Šo dažādo viedokļu sakarā un, šauboties par iepriekš minētā Tiesas rīkojuma interpretāciju, LandgerichtStuttgart ar 2003. gada 31. marta rīkojumu nolēma pārtraukt tai iesniegtās lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1. Vai tādā tiesību sistēmā kā Bādenes-Virtembergas federālās zemes Virtembergas daļā (Oberlandesgericht Stuttgart apgabals), kur – atšķirībā no faktiem, kādi bija Tiesas 2002. gada 21. martā pasludinātā rīkojuma lietā C‑264/00 Gründerzentrum-Betrieb-GmbH pamatā – notāra funkcijas var pildīt gan ierēdņi, gan pašnodarbinātie, kur abos gadījumos pats notārs ir maksājamo nodevu saņēmējs, bet valsts dienesta notāru gadījumā atbilstoši Federālās zemes likumam noteikta daļa no šīs nodevas ir jāpārskaita valstij, kas ir viņa darba devējs un izmanto šos ienākumus izdevumu segšanai, valsts dienesta notāra iekasētās nodevas par akta sastādīšanu saistībā ar darījumu, uz kuru attiecas Direktīva 69/335 ar grozījumiem, uzskatāmas par nodokli šīs direktīvas nozīmē?

2. Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai attiecīgās nodevas netiktu uzskatītas par nodokli Direktīvas 69/335 nozīmē, ja valsts atteiktos no savas daļas un tādējādi nepiemērotu federālās zemes tiesību normu, saskaņā ar kuru tai pārskaitāma daļa no minētās nodevas?”

IV – Tiesvedība Tiesā

18. Šādi uzsāktā tiesvedībā Vācijas valdība, Spānijas valdība un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus.

19. Pierādījumu vākšanas gaitā Tiesa saskaņā ar Reglamenta 104. panta 5. punktu prasīja LandgerichtStuttgart atsevišķus paskaidrojumus par tajā notiekošā procesa gaitu un raksturu.

20. 2004. gada 25. novembra Tiesas sēdē tika nolasīti M. Lengsta, LandgerichtStuttgart priekšsēdētāja, Bezirkrevisor (apgabala revidents) LandgerichtStuttgart, Spānijas valdības un Komisijas mutvārdu paskaidrojumi.

V – Juridiskā analīze

A – Prasības pieņemamība

21. Procesa gaitā tika izteiktas šaubas par LandgerichtStuttgart iztiesājamā strīda esamību un par lēmuma, kas šai tiesai jāpieņem, tiesas nolēmuma rakstura esamību vai neesamību, un līdz ar to par Tiesas kompetenci atbildēt uz tai uzdotajiem jautājumiem. Pirms es izsaku savu viedokli par šo jautājumu būtību, es īsumā apskatīšu šo problēmu

22. Šaubas rodas galvenokārt tā iemesla dēļ, ka attiecīgo procesu uzsāka M. Lengsts, pamatojoties uz sev augstākstāvošas amatpersonas norādījumiem, lai pārbaudītu izdevumu aprēķina likumību, kuru viņš pats ir izdevis. Tātad varētu uzskatīt, ka a quo tiesai netika iesniegta vis lieta vārda tiešajā nozīmē, kā, piemēram, strīds starp notariālo pakalpojumu samaksas saņēmēju un maksātāju, bet gan vienkāršs valsts administrācijas “iekšējais” jautājums, kā rezultātā netiek uzsākta uz pušu sacīkstes principu balstīta tiesvedība.

23. Pirmkārt, es šajā sakarā atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “no EKL 234. panta izriet, ka dalībvalsts tiesa var vērsties Tiesā tikai tad, ja tai ir jāizskata tiesai nodotais strīds tāda procesa ietvaros, kurā ir jāpieņem lēmums, kuram ir tiesas nolēmuma raksturs” ( ). Noteicošais fakts, kā to arī ir precizējusi Tiesa, ir tas, ka prejudiciālos jautājumus uzdod tiesa, kurai ir “jāizšķir strīds” ( ), turklāt neatkarīgi no “tā, vai [pamata] tiesvedība notiek pēc pušu sacīkstes principa” ( ).

24. Šajā gadījumā strīda esamību, manuprāt, var viegli izsecināt no paša pamata tiesvedības rakstura. Tik tiešām, no lietas dokumentiem izriet, ka tiesvedības, kas pamatotas ar KostO 156. pantu, var tikt ierosinātas tikai gadījumos, kad tiek apstrīdēta nodevu par notariālo aktu veikšanu likumība un/vai summa. Šie noteikumi reglamentē vienīgo veidu, kā apstrīdēt notāra izsniegto izdevumu aprēķinu. No tā izriet, ka pamata tiesvedības mērķis tieši ir strīda atrisināšana.

25. Es nedomāju, ka varētu citādi secināt attiecībā uz faktu, ka šajā gadījumā tā bija notāra augstākstāvošā amatpersona, nevis attiecīgās nodevas maksātājs, kas izvirzīja iebildumus pret M. Lengsta prasīto honorāru. M. Lengsts un viņam augstākstāvošā amatpersona iesniedz pretējus apsvērumus un piedāvā pretējus risinājumus attiecībā uz Kopienu tiesību interpretāciju, īpaši attiecībā uz rīkojuma lietā Gründerzentrum piemērošanu šajā gadījumā. LandgerichtStuttgart priekšsēdētājs uzskata, kā tas jau tika atzīmēts, ka daļa no prasītās nodevas ir ar Direktīvu aizliegts nodoklis, tomēr notārs noliedz, ka tas tā būtu. Pārbaudot attiecīgo pakalpojumu aprēķinu likumību, tiesai tātad ir jāizvēlas starp diviem pilnīgi pretējiem viedokļiem.

26. Otrkārt, lēmumā, kas iesniedzējtiesai būs jāpieņem, manuprāt, ir skaidri redzams “tiesas nolēmuma” raksturs. It īpaši, kā tas tika atgādināts Tiesai iesniegtajos paskaidrojumos, šim lēmumam būs izpildlēmuma spēks attiecīgo nodevu maksātāja un saņēmēja attiecībās un tas pēc rakstura iegūs juridiski spēkā esoša nolēmuma statusu. Turklāt par to būs iespējams celt apelācijas sūdzību OLG Stuttgart, bet tikai par juridisku jautājumu un pēc apelācijas tiesas atļaujas.

27. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesas kompetencē ir lēmumu pieņemšana par jautājumiem, kas tai šajā lietā uzdoti un kurus es tagad izskatīšu.

B – Lietas būtība

Pirmais jautājums

28. Kā jau tas tika atspoguļots, ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai, pamatojoties uz rīkojumu lietā Gründerzentrum attiecībā uz notāru darbību OLG Karlsruhe apgabalā, OLG Stuttgart apgabala valsts dienesta notāra iekasētā nodeva Direktīvā paredzētās darbības apstiprināšanai arī ir uzskatāma par nodokli.

29. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesas minētajā rīkojumā Tiesa, piemērojot pastāvīgo judikatūru ( ), tādā mērā, kādā šeit tam ir nozīme, uzskatīja, ka nodeva par notariālu aktu sastādīšanu, ar kuriem apstiprina Direktīvā noteiktu darbību tiesību sistēmā, kurā i) notāri ir ierēdņi un ii) samaksa par notāra pakalpojumu daļēji tiek pārskaitīta valsts iestādei, kas ir viņa darba devēja un kas to izmanto savu uzdevumu finansēšanai, esot nodoklis Direktīvas izpratnē ( ).

30. Tālāk Tiesa uzskatīja, ka šādos apstākļos saņemtie honorāri par notariāla akta sastādīšanu, apstiprinot sabiedrības izveidošanu, esot aizliegts nodoklis Direktīvas 10. panta izpratnē, jo i) attiecīgajai darbībai obligāti esot jābūt notariāli apstiprinātai; ii) saņemtajai nodevai neesot bijis atlīdzības raksturs, t.i., tai “nav nekāda sakara ar izmaksām par īpašu pakalpojumu” ( ).

31. Saskaņā ar iesniedzējtiesas un Vācijas valdības uzskatiem šāds risinājums neesot piemērojams šajā gadījumā. Valsts dienesta notāru, kas darbojas OLG Stuttgart apgabalā, juridiskā situācija divos aspektos atšķiras no viņu kolēģu – OLGKarlsruhe apgabala notāru – situācijas.

32. No vienas puses, OLG Stuttgart apgabalā atšķirībā no tā, kā tas ir OLGKarlsruhe apgabalā, ir iespējams vērsties ne tikai pie valsts dienesta notāriem, bet arī pie pašnodarbinātiem notāriem. Šāda izvēles iespēja izslēgtu nodokļu obligāto raksturu. Tiktāl, ciktāl privātpersonām ir iespēja vērsties pie pašnodarbinātiem notāriem, nodeva par notariālo aktu sastādīšanu neesot obligāti jāpārskaita valsts iestādei.

33. No otras puses, ja OLGKarlsruhe apgabalā nodevu saņēmēja vienmēr ir valsts kase, bet valsts dienesta notāri kā atlīdzību saņem atbilstošu daļu no samaksas par viņu sastādītajiem notariālajiem aktiem, tad šeit minētajā attiecīgajā apgabalā principā tas ir notārs, kas tieši saņem honorāra maksājumu, tikai pēc tam pārskaitot atlīdzības daļu valsts iestādei. No šāda viedokļa raugoties, valsts dienesta notāra, kas darbojas OLG Stuttgart apgabalā, situācija ir daudz tuvāka pašnodarbināta notāra situācijai.

34. Ņemot vērā šīs abas vienīgās atšķirības, iesniedzējtiesa un Vācijas valdība apgalvo, ka valsts dienesta notāru, kas darbojas OLG Stuttgart apgabalā, saņemtās nodevas nav uzskatāmas par nodokļiem Direktīvas 10. panta izpratnē.

35. Es jau sākotnēji daru zināmu, ka nepiekrītu šim viedoklim. Es, tāpat kā Spānijas valdība un Komisija, uzskatu, ka minētās atšķirības starp valsts dienesta notāriem, kas darbojas abos apgabalos, nepamato atšķirīgu risinājumu attiecībā uz attiecīgo nodevu novērtēšanu par nodokļiem.

36. Vispirms attiecībā uz valsts dienesta notāru un pašnodarbināto notāru līdzāspastāvēšanu OLG Stuttgart apgabalā es atzīmēšu, ka līdzīga situācija jau pastāvēja un ka šajā gadījumā tika izdots rīkojums lietā Gründerzentrum. Šajā lēmumā Tiesa precizēja, ka “no BNotO 20. panta izriet, ka notariāla akta sastādīšanai var vērsties pie jebkura notāra – gan ierēdņa, gan pašnodarbinātā, kas darbojas Vācijas teritorijā, un šādi sastādīts akts ir jāatzīst visā Vācijas teritorijā” ( ). Citiem vārdiem, pretēji tam, ko apgalvoja iesniedzējtiesa un Vācijas valdība, pat šajā lietā bija iespēja izvēlēties starp abu veidu notāriem. Tas nekādā veidā neliedza Tiesai, kā es to jau esmu atzīmējis, nolemt, ka OLG Karlsruhe valsts dienesta notāru iekasētās nodevas ir uzskatāmas par nodokli.

37. Tas ir izskaidrojams ar to, ka jautājums par honorāru uzskatīšanu par nodokli rodas tikai attiecībā uz valsts dienesta notāriem neatkarīgi no tā, vai pastāv iespēja vērsties pie pašnodarbinātiem notāriem. Šis jautājums rodas katrreiz, kad valsts ar savu iestāžu starpniecību iekasē nodevas par Direktīvā noteikto pakalpojumu veikšanu. Direktīvas un it īpaši tās 10. pantā minēto aizliegumu piemērošanā svarīgs ir tikai fakts, ka ierēdņi ieņem notāra amatu.

38. Šādā aspektā situācija, kāda ir spēkā OLG Stuttgart apgabalā, ir tieši tāda pati kā tā, kāda bija lietas Gründerzentrum pamatā. Abos apgabalos ierēdņiem ir iespēja pildīt notāra funkcijas, un viņi saņem nodevas par Direktīvā noteikto pakalpojumu veikšanu.

39. Es nedomāju, ka iesniedzējtiesas minētais otrais apstāklis, proti, ka valsts dienesta notāri, kas darbojas OLG Stuttgart apgabalā, ir paši savu honorāru saņēmēji, varētu ietekmēt šo nodevu kvalifikāciju.

40. Saskaņā ar Tiesas judikatūru vienīgais šajā sakarā atbilstošais kritērijs ir pārbaudīt, vai privātpersonu samaksātie honorāri tiek vismaz “daļēji pārskaitīti valsts iestādēm, lai finansētu valsts izdevumus” ( ). Tātad nav svarīgi, vai šī iekasēšana notiek tiešā veidā, kā tas ir OLG Karlsruhe apgabalā, vai netieši, kā tas ir šajā gadījumā. Ir svarīgi tas, ka abos gadījumos, kā tas izriet no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, daļa no honorāriem tiek pārskaitīta valsts kasē.

41. Manuprāt, secinot var teikt, ka valsts dienesta notāru situācija ir līdzīga abos minētajos apgabalos un tātad rīkojumā lietā Gründerzentrum Tiesas noteiktie principi ir piemērojami arī šajā gadījumā. Turklāt esmu novērojis, ka, ņemot vērā tieši šīs līdzības, Komisija, kā tā precizēja Tiesas sēdē, uzsāka tiesvedību pret Vācijas Federatīvo Republiku par pārkāpumu, kas attiecas uz Bādenes–Virtembergas federālās zemes valsts dienesta notāriem piemērojamiem noteikumiem visā tās teritorijā, t.i., gan attiecībā uz OLG Karlsruhe apgabala notāriem, gan attiecībā uz OLG Stuttgart apgabala notāriem.

42. Tādēļ es piedāvāju Tiesai atbildēt uz pirmo jautājumu, ka Padomes Direktīva 69/335/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Direktīvu 85/303/EEK, ir interpretējama tā, ka tādā sistēmā, kāda ir OLG Stuttgart apgabalā, nodevas, ko valsts dienesta notārs iekasē par notariāla akta sastādīšanu, apliecinot darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, ir nodoklis tās nozīmē, ja šādu situāciju nosaka fakts, ka notāri ir ierēdņi un ka nodevas daļēji tiek pārskaitītas valsts iestādei, lai finansētu valsts izdevumus.

Otrais jautājums

43. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa Tiesai jautā, vai nodevām, ko iekasējuši valsts notāri, zustu nodokļa raksturs, ja valsts, nepiemērojot reģionālos noteikumus, kas paredz ieskaitīt valsts kasē daļu no šīs nodevas, atteiktos no notariālo honorāru daļas, kas tai pienākas.

44. Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa it īpaši atsaucas uz Bādenes–Virtembergas federālās zemes Tieslietu ministra 2002. gada 22. maija apkārtrakstu, kurā pēc rīkojuma lietā Gründerzentrum notāri tiek aicināti nepieprasīt nodevas samaksu, kas direktīvas izpratnē tiek uzskatīta par nodokļiem. Iesniedzējtiesa uzskata, ka rīkojums lietā Gründerzentrum, iespējams, varētu likt valsts kasei atteikties no honorāru daļu, kas tai pienākas, iekasēšanas, tiklīdz šīs nodevas tiktu uzskatītas par nesaderīgām ar Kopienu tiesībām.

45. Vispirms es atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo Kopienu judikatūru “prejudiciālā jautājuma uzdošanas pamatojums un tātad Tiesas kompetence nav konsultatīvu viedokļu izteikšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet nepieciešamība pēc strīda efektīva risinājuma” ( ).

46. Šādos apstākļos man liekas pietiekoši atzīmēt, ka šis jautājums balstās uz hipotētiskiem un neskaidriem apstākļiem, t.i., uz vienkāršu pieņēmumu, ka federālās zemes varas iestādes nolems atteikties no attiecīgās nodevas. Citiem vārdiem, runa ir tikai par iespēju, kas pakļauta brīvam valsts pārvaldes vērtējumam.

47. No lietas materiāliem pat neizriet, ka federālajai zemei būtu bijis nodoms izmantot šo iespēju. Starp citu, kā to atzīmēja pati Vācijas valdība, faktu norises brīdī nepastāvēja noteikumi, kas paredzētu valsts iestāžu atteikšanos no šādas nodevas, bet bija tikai projekts par šādiem likuma grozījumiem.

48. Attiecībā uz iesniedzējtiesas minēto paziņojumu ir viegli konstatēt, ka tas attiecas nevis uz šeit minēto, bet gan uz citu jautājumu. Šis paziņojums tik tiešām attiecas tikai uz valsts dienesta notāru iekasētajiem honorāriem, un viņi tiek aicināti nepieprasīt ar direktīvu nesaderīgo nodevu maksājumu. Tomēr šajā gadījumā maksājums, kas ir pamata prāvas priekšmets, tika pieprasīts.

49. No tā, manuprāt, izriet, ka šis jautājums nav lietderīgs valsts tiesā izskatāmās lietas risinājumam un tātad Tiesai par to nav jālemj.

50. Tomēr, ja Tiesa lems, ka jāatbild uz šo jautājumu, manuprāt, fakts, ka valsts atsakās saņemt honorāra daļu, kas tai pienākas, pats par sevi nav pietiekams, lai šai nodevai nebūtu nodokļa raksturs direktīvas izpratnē.

51. Tiktāl, ciktāl notārs ir administratīvajā struktūrā integrēts ierēdnis un par savu valsts funkciju veikšanu saņem valsts atalgojumu, šim notāram samaksātās nodevas jebkurā gadījumā, kaut vai netieši, tiek pārskaitītas valstij un tātad ir uzskatāmas par nodokļiem.

VI – Secinājums

52. Tādēļ es piedāvāju Tiesai uz Landgericht Stuttgart uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīva 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK, ir interpretējama tādējādi, ka tādā sistēmā, kāda piemērojama Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā, nodeva par notariāla akta sastādīšanu, kas apliecina darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, ir nodoklis tās izpratnē, ja pastāv tāda situācija, kuru raksturo fakts, ka notāri ir ierēdņi un ka nodevas daļēji tiek pārskaitītas valstij valsts izdevumu finansēšanai.