Apvienotās lietas T‑117/07 un T‑121/07

Areva u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tiesības uz aizstāvību – Pienākums norādīt pamatojumu – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Solidāra atbildība par naudas soda samaksu – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Vadītāja loma – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Uzņēmums – Jēdziens – Ekonomiska vienība

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Juridiska persona, kas atbildīga par uzņēmuma darbību pārkāpuma laikā – Izņēmumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Meitassabiedrības izdarīts pārkāpums – Mātessabiedrības atzīšana par vainojamu starp tām pastāvošās ekonomiskās un juridiskās saiknes dēļ

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Pamats, kas saistīts ar pamatojuma neesamību vai nepietiekamību – Pamats saistībā ar pamatojuma neprecizitāti – Atšķirība

(EKL 253. pants)

5. Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizliegums – Piemērošanas joma – Konkurence

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 4. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punkts)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pierādījumi par pārkāpuma ilgumu, kuri jāsniedz Komisijai

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts)

7. Konkurence – Administratīvais process – Noilgums lietu ierosināšanai – Termiņa sākums

(EKL 81. pants; EEZ līguma 53. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 25. pants)

8. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība

(EKL 253. pants)

9. Konkurence – Naudas sodi – Solidāra atbildība par samaksu – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

10. Konkurence – Naudas sodi – Solidāra atbildība par samaksu – Piemērojamība

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

11. Konkurence – Naudas sodi – Solidāra atbildība par samaksu – Katra debitora iespēja celt prasību atcelt šādu lēmumu

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

12. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Sodu individualizācijas princips – Piemērojamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

13. Kopienu tiesības – Principi – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Noteikšana Eiropas Cilvēktiesību konvencijā un apstiprināšana Eiropas Savienības Pamattiesību hartā

(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)

14. Konkurence – Principi – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas lēmumu efektīva pārbaude tiesā – Neatkarīga un objektīva tiesa – Neierobežota kompetence

(EKL 81., 229. un 230. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants un Padomes Regulas Nr. 1/2003 31. pants)

15. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Absolūts raksturs

(EKL 81. pants; EEZ līguma 53. pants)

16. Konkurence – Administratīvais process – Lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums un uzlikts naudas sods – Pienākums ievērot kompetenču sadalījuma principu

(EKL 5. un 81. pants; EEZ līguma 53. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts)

17. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Paziņojums par iebildumiem – Pagaidu raksturs – Atteikšanās no iebildumiem, kas nav pamatoti attiecībā uz noteiktām sabiedrībām, kuras izraisa tās sabiedrības stāvokļa pasliktināšanos, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāte – Pieņemamība saistībā ar sabiedrības izmantotajām tiesībām tikt uzklausītai

(Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkts)

18. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Pārkāpuma vadītāja vai pamudinātāja loma – Jēdziens

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. un 3. punkts)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Pārkāpuma vadītāja loma – Loma, kas secīgi bijusi dažādiem uzņēmumiem un to vadošajām sabiedrībām

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. punkts)

20. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Neierobežota kompetence

(EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants un Padomes Regulas Nr. 1/2003 31. pants)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vispasaules apgrozījuma ņemšana vērā, kurš īstenots pēdējā pilnā pārkāpuma gada laikā un kurš ir radies saistībā ar precēm un pakalpojumiem, saistībā ar kuriem ir izdarīts pārkāpums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

1. Uzņēmuma jēdziens konkurences tiesībās ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma priekšmetu. Aizliedzot uzņēmumiem tostarp slēgt nolīgumus un piedalīties saskaņotās praksēs, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci iekšējā tirgū, EKL 81. pants attiecas uz ekonomiskām vienībām, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu.

(sal. ar 63. punktu)

2. Saskaņā ar personiskās atbildības principu, ar kuru personai var tikt prasīta atbildība vienīgi par savu rīcību, principā personai, kas vadījusi attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā, par šo pārkāpumu ir jāatbild, pat ja lēmuma, ar ko konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmums ir nonācis citas personas atbildībā vai vadībā.

Noteiktos izņēmuma apstākļos ir pieļaujama atkāpe no personiskās atbildības principa, piemērojot saimnieciskās pēctecības kritēriju, saskaņā ar kuru, lai netiktu grauta minēto noteikumu efektīvā iedarbība sakarā ar izmaiņām, tostarp attiecīgo sabiedrību juridiskajā formā, konkurences noteikumu pārkāpumā var vainot juridiskās personas, kas ir izdarījusi minēto pārkāpumu, saimnieciskās darbības pēcteci, pat ja minētā pēctece nav beigusi pastāvēt lēmumu, ar kuru konstatēts minētais pārkāpums, pieņemšanas laikā.

Komisija pamatoti neizmanto tā dēvēto “saimnieciskās pēctecības” kritēriju un saukt pie personiskās atbildības par uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā mātessabiedrību, kura ir tieši vadījusi šo uzņēmumu, pirms tas ir nodots ekskluzīvajām vai kvaziekskluzīvajām meitassabiedrībām līdz datumam, kurā minētās meitassabiedrības un minētais uzņēmums ir galu galā nodots citai grupai.

(sal. ar 65., 66., 72. un 78. punktu)

3. Konkurences jomā Komisijai principā ir jāpierāda, ka mātessabiedrība ir faktiski izmantojusi noteicošu ietekmi uz savas meitassabiedrības rīcību tirgū, un tas Komisijai ir jāveic, pamatojoties uz faktisko apstākļu kopumu, kuru starpā it īpaši ir iespējamās vadības pilnvaras, kuras mātessabiedrība ir īstenojusi saistībā ar savu meitassabiedrību. Tomēr Komisija var saprātīgi prezumēt, ka meitassabiedrība, kas pilnībā pieder mātessabiedrībai, būtībā pilda mātessabiedrības sniegtos norādījumus, un ka šī prezumpcija paredz, ka Komisijai nav pienākuma pārbaudīt, vai mātessabiedrība patiešām ir izmantojusi šīs pilnvaras saistībā ar savu meitassabiedrību. Ja paziņojumā par iebildumiem Komisija, atsaucoties uz prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka meitassabiedrības kapitāldaļas pilnībā pieder mātessabiedrībai, paziņo par savu nodomu mātessabiedrībai noteikt personisku atbildību par pārkāpumu, kurā vainojama meitassabiedrība, tad mātessabiedrībai, kas apstrīd atbildību, kura tai noteikta, administratīvā procesa laikā vai, vēlākais, Savienības tiesā ir jāiesniedz pietiekami pierādījumi prezumpcijas atspēkošanai, pierādot, ka, lai gan mātessabiedrībai pilnībā piederēja tās meitassabiedrības kapitāldaļas, meitassabiedrība patiešām autonomi noteica savu darbību tirgū.

Komisijai pārkāpumu konstatējošajā lēmumā ir jāņem vērā attiecīgo uzņēmumu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Šajā ziņā Komisijai ne tikai jāatzīst vai jānoraida attiecīgo uzņēmumu argumenti, bet arī pašai jāveic uzņēmumu sniegtās informācijas analīze, lai vai nu atteiktos no iebildumiem, kas ir izrādījušies nepamatoti, vai arī gan faktu, gan juridiskā ziņā pielāgotu vai papildinātu savus argumentus uzturēto iebildumu pamatošanai. Tā tas ir gadījumā, ja Komisijas lēmums ir pamatots ne tikai ar prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka meitassabiedrības kapitāldaļas pilnībā pieder mātessabiedrībai, bet arī ar faktiskajiem apstākļiem, kas iesniegti administratīvā procesa laikā un kas pierāda, ka:

– grupas ietvaros operacionālā organizācija bija primāra salīdzinājumā ar juridisko struktūru un projektu darbības, par kurām tiek noteikts sods, visaugstākajā līmenī vadīja mātessabiedrība un tās priekšteči;

– seši meitassabiedrību valdes locekļi bija vienlaikus vai secīgi grupas jumta sabiedrību valdes locekļi pirms to vēlāk notikušās nodošanas jaunai grupai,

– tas, ka mātessabiedrības iecēla jaunu locekli savu meitassabiedrību, kuras darbojas attiecīgajā nozarē, direktoru padomē, apstiprina secinājumu, ka šādu noteicošu ietekmi īstenoja pirmā pār otrajām, un

– saistībā ar restrukturēšanu grupas iekšienē meitassabiedrību, kas darbojas attiecīgajā nozarē, komercnosaukumu grozīšana, kas notika uzreiz pēc tās atsavināšanas ārpus grupas, pierāda, ka tās bija integrētas grupā.

Tāpat Komisija pamatoti uzskata, ka komerciāla rakstura funkciju deleģēšana nevarēja atbrīvot mātessabiedrību no tās atbildības, jo tā pati atzīst, ka pārkāpuma laikā tai bija jāapstiprina visi piedāvājuma projekti, par kuriem noteikts sods un kuri pārsniedz noteiktu slieksni vai rada noteiktus būtiskus riskus grupai.

(sal. ar 86., 87., 91., 97., 116. un 144. punktu)

4. Saistībā ar Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu, kas tai ir it īpaši jāizpilda, ja tā pieņem lēmumu, ar kuru konstatē konkurences noteikumu pārkāpumu, ir jānošķir ar pamatojuma neesamību vai tā nepietiekamību saistītais iebildums un iebildums par lēmuma pamatojuma neprecizitāti kļūdas dēļ faktiskajos apstākļos vai juridiskajā vērtējumā. Šis pēdējais minētais aspekts attiecas uz apstrīdētā lēmuma likumības pārbaudi pēc būtības, nevis uz būtisko formas prasību pārkāpumu un līdz ar to nevar būt EKL 253. panta pārkāpums.

(sal. ar 88. punktu)

5. Krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips ir princips, kas kopīgs visās dalībvalstu tiesību sistēmās, kas ir arī paredzēts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. pantā un ir neatņemama vispārējo tiesību principu – kuru ievērošanu nodrošina Savienības tiesa – sastāvdaļa. Kaut arī no Regulas Nr. 17 15. panta 4. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punkta izriet, ka ar Komisijas lēmumiem, ar kuriem tiek uzlikti naudas sodi par konkurences tiesību pārkāpumu, netiek piemērots kriminālsods, Komisijai tomēr ir pienākums ievērot Savienības tiesību vispārējos principus, it īpaši atpakaļejoša spēka aizlieguma principu, visos administratīvajos procesos, kuru rezultātā var tikt uzlikts sods atbilstoši konkurences tiesībām.

Šī ievērošana prasa, lai noteikumi par fizisku vai juridisku personu atzīšanu par vainojamām par konkurences tiesību pārkāpumiem atbilstu tiem noteikumiem, kas bija spēkā pārkāpuma izdarīšanas laikā. Ja no vairākām personām var tikt personiski prasīta atbildība par viena un tā paša uzņēmuma konkurences tiesību nozīmē piedalīšanos pārkāpumā, tās var tikt uzskatītas par solidāri atbildīgām par minēto pārkāpumu. Turklāt personiska un solidāra atbildība par viena un tā paša uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā var tikt prasīta personai, kuras atbildībā vai vadībā tieši atradās uzņēmums pārkāpuma izdarīšanas laikā, un persona, kas tādēļ, ka tā faktiski kontrolēja pirmo personu un noteica tās rīcību tirgū, netieši vadīja šo pašu uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā.

(sal. ar 131.–134. punktu)

6. Saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu ilgumu tiesiskās drošības prasība nozīmē, ka, ja nav pierādījumu, uz kuriem pamatojoties varētu tieši pierādīt pārkāpuma ilgumu, Komisija iesniedz vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz apstākļiem, kuri ir pietiekami tuvi laika ziņā, tā, lai saprātīgi varētu atzīt, ka šis pārkāpums ir turpinājies nepārtraukti laika posmā no viena līdz otram minētajam datumam. Saistībā ar pierādīšanas līdzekļiem – ir ierasts, ka darbības, kuras ietver pret konkurenci vērstu praksi un nolīgumus, norisinās slepeni, ka sanāksmes tiek noturētas slepeni, visbiežāk trešajā valstī, un ka ar tām saistītā dokumentācija tiek samazināta līdz minimumam. Pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tiešā veidā apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tādu kā sanāksmes protokoli, tie parasti ir tikai fragmentāri un izkaisīti, kā rezultātā bieži noteiktas detaļas jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai nolīguma pastāvēšana ir jāsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences tiesību pārkāpumu. Šādā pārkāpumā vairāku gadu garumā tas, ka aizliegtā vienošanās izpaužas dažādos laika posmos, kurus var nodalīt ar lielākiem vai mazākiem pārtraukumiem laikā, neietekmē šīs aizliegtās vienošanās esamību, ja vien šo pārkāpumu veidojošām dažādām darbībām ir viens mērķis un tās veido vienotu un turpinātu pārkāpumu.

No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl šie pret konkurenci vērstie nolīgumi, aplūkojot tos kopā, ir radījuši sekas laikposmā no viena no šo nolīgumu spēkā stāšanās datuma līdz cita nolīguma beigu datumam, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka šie nolīgumi ir norādes par to, ka pārkāpums tika nepārtraukti īstenots visā attiecīgajā laikposmā. Šajā ziņā pierādījumi par aizliegtās vienošanās atkārtotajām izpausmēm, kā arī Komisijas apkopotais pierādījumu kopums par to, ka darbības, kurās piedalījies attiecīgais uzņēmums aizliegtajā vienošanās visā attiecīgajā laikposmā, ir jāuzskata par pietiekamiem pierādījumiem, ka aizliegtā vienošanās ir nepārtraukti īstenota laikposmā, kas norādīts Komisijas lēmumā.

(sal. ar 164.–166., 176. un 177. punktu)

7. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 25. pantu Komisijas pilnvaru sodīt par EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpumu noilgums ir pieci gadi. Noilguma termiņu skaita no dienas, kad izdarīts pārkāpums. Tomēr pārkāpumu turpināšanas vai atkārtošanas gadījumā noilguma laiku skaita no dienas, kad pārtrauc pārkāpumu.

(sal. ar 188. punktu)

8. Komisijai nevar pārmest, ka tā nav speciāli pamatojusi solidāri maksājamo naudas sodu, kas uzlikts abām sabiedrībām, saistībā ar faktu, ka šīs sabiedrības vairs nebija viena ekonomiskā vienība apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā, jo, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma, šis apstāklis, pēc Komisijas domām, neliedz tām uzlikt solidāri maksājamu naudas sodu. Komisijai nav savā lēmumā jāiekļauj precīzs pamatojums saistībā ar vairāku aspektu novērtējumu, kam acīmredzami vai nu nav nozīmes, vai vienkārši ir otršķirīga nozīme saistībā ar tās vērtējumu.

(sal. ar 200. punktu)

9. Solidaritāte par naudas sodu samaksu sakarā ar EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpumu ir juridiskas sekas, kas pilnībā izriet no šo pantu materiālo tiesību normām.

Solidaritāte par naudas soda samaksu sakarā ar uzņēmuma piedalīšanos EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā izriet no tā, ka katrai no attiecīgajām personām var prasīt personisku atbildību par uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā. Uzņēmuma rīcības vienotība tirgū attaisno to, ka konkurences tiesību piemērošanas mērķiem sabiedrībām vai, vispārīgāk, tiesību subjektiem, kas var būt personiski atbildīgi, tiek prasīta atbildība solidāri. Solidaritāte par naudas sodu, kas uzlikti par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, samaksu, ciktāl tā ir vērsta uz to, lai garantētu minēto naudas sodu efektīvu iekasēšanu, atbalsta prevencijas mērķi, kuru kopumā tiecas sasniegt konkurences tiesības, ievērojot principu ne bis in idem, Savienības tiesību pamatprincipu, kas ir nostiprināts arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. protokola 4. pantā un kurš aizliedz par vienu un to pašu konkurences tiesību pārkāpumu sodīt vairāk nekā vienu reizi par uzņēmuma rīcību tirgū, izmantojot tiesību subjektus, var tikt uzskatīti par personiski atbildīgiem.

Tas, ka personiskās atbildības, kas radušās vairākām sabiedrībām, par viena un tā paša uzņēmuma dalību vienā pārkāpumā nav identiskas, nav šķērslis tam, ka tām tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods, jo solidaritāte par naudas soda samaksu aptver vienīgi pārkāpuma laikposmu, kurā tās bija viena ekonomiska vienība un līdz ar to bija uzņēmums konkurences tiesību nozīmē.

(sal. ar 204.–206. punktu)

10. Tiktāl, ciktāl pamats, kas izriet no tiesiskās drošības principa pārkāpuma, var tikt interpretēts kā iebilde par prettiesiskumu, kas vērsta pret noteikumiem naudas sodu solidāras samaksas jomā konkurences tiesību pārkāpuma gadījumā, jo šie noteikumi būtu nenoteiktības avots saistībā ar naudas soda samaksu, parādnieka, kuram ir pienākums maksāt, noteikšanu un solidāro kopparādnieku juridisko situāciju, minētais pamats nozīmē lemšanu par paša “naudas sodu solidāru samaksu” režīma konkurences tiesībās tiesiskumu un pārbaudīšanu, vai no tā izrietošās tiesības un pienākumus sodītās sabiedrības varēja zināt ar pietiekamu precizitāti.

Šajā ziņā tāpat kā jēdziens “uzņēmums” konkurences tiesību nozīmē ir vienīgi pilnībā piemērojams, jēdziens “solidāra par naudas sodu samaksa” ir autonoms jēdziens, kas ir jāinterpretē, ņemot vērā konkurences tiesību sistēmas mērķus un sistēmu, kurā tas ietilpst, un attiecīgā gadījumā vispārējos principus, kas izriet no valsts tiesību sistēmu kopuma. Nepastāvot norādei par pretējo lēmumā, ar kuru Komisija ir uzlikusi naudas sodu, kas vairākām sabiedrībām ir jāmaksā solidāri sakarā ar uzņēmuma prettiesisku rīcību, Komisija tās sauc pie atbildības par minēto rīcību līdzvērtīgā mērā. Turklāt sabiedrībām, kurām ir solidāri jāmaksā naudas sods, ir jāmaksā viens naudas sods, kura summa ir aprēķināta atbilstoši attiecīgā uzņēmuma apgrozījumam.

No tā izriet, ka katrai sabiedrībai ir jāsamaksā visa naudas soda summa Komisijai un ka vienas no tām veiktais maksājums atbrīvo šīs visas sabiedrības attiecībā pret Komisiju. Sabiedrībām, kurām uzlikts solidāri maksājams naudas sods un kurām, izņemot, ja lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, ir norādīts pretējais, vienlīdzīgā mērā rodas atbildība par pārkāpuma izdarīšanu, principā ir vienlīdzīgās daļās jāpiedalās naudas soda, kas uzlikts sakarā ar minēto pārkāpumu, samaksā. Līdz ar to sabiedrība, kas pēc tam, kad to pie atbildības saukusi Komisija, pilnībā samaksā naudas soda summu, var, pamatojoties uz to pašu Komisijas lēmumu, celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par katra daļu. Tādējādi, ja lēmums, ar kuru vairākām sabiedrībām ir uzlikts solidāri maksājams naudas sods, neļauj a priori noteikt, kurai no šīm sabiedrībām būs faktiski jāmaksā naudas soda summa Komisijai, tomēr šis lēmums neļauj pastāvēt nekādām šaubām par naudas soda summas daļām, kas tām ir jāsedz, līdz ar ko katra no tām vajadzības gadījumā var celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par summām, ko tā ir samaksājusi, pārsniedzot attiecīgo daļu.

(sal. ar 213. un 215. punktu)

11. Turklāt solidaritāte par naudas sodu samaksu konkurences tiesībās nav šķērslis katras sodītās sabiedrības tiesībām celt prasību atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru uzlikts solidāri maksājamais naudas sods.

(sal. ar 217. punktu)

12. Sodu un sankciju individuālā rakstura princips, kas ir piemērojams visos administratīvajos procesos, kuru rezultātā var noteikt sankcijas atbilstoši konkurences tiesību normām, nosaka, ka personu var sodīt tikai par darbībām, kuru izdarīšanā tā tiek individuāli vainota. Tā tas ir gadījumā, ja sakarā ar uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā divas sabiedrības ir sodītas par darbībām, kuru izdarīšanā tās individuāli vaino Komisija sakarā ar atbildību, kas tām ir kā šī uzņēmuma tiešajām vai netiešajām vadītājām.

(sal. ar 219. un 220. punktu)

13. Prasība par pārbaudi tiesā ir Savienības tiesību vispārējs princips, kas izriet no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas arī ir nostiprināts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. un 13. pantā. Turklāt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir apstiprinātas 47. pantā Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.

(sal. ar 224. punktu)

14. Prasība par efektīvu pārbaudi tiesā tostarp attiecas uz visiem Komisijas lēmumiem, ar kuriem konstatēts konkurences tiesību pārkāpums un noteikts par to sods. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Vispārējai tiesai EKL 229. panta izpratnē ir neierobežota kompetence attiecībā uz prasībām, kas vērstas pret lēmumiem, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu, un tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu.

Saistībā ar prasībām, kas balstītas uz EKL 230. pantu, Komisijas lēmuma, ar kuru fiziskas vai juridiskas personas tiek vainotas konkurences tiesību pārkāpumā un ar kuru tām šajā ziņā tiek uzlikts naudas sods, tiesiskuma pārbaude ir jāuzskata par šī lēmuma efektīvu pārbaudi tiesā. Savienības tiesas veiktās kontroles apjomu un līdz ar to prasību, kas vērstas pret lēmumiem, ar kuriem Komisija konstatē konkurences tiesību pārkāpumu un nosaka naudas sodu, efektivitāte ir vēl jo vairāk pastiprināta ar neierobežoto kompetenci, kas ir piešķirta Vispārējai tiesai šajā jomā. Pārsniedzot vienkāršu tiesiskuma pārbaudi, kas ļauj vienīgi noraidīt prasību atcelt tiesību aktu vai atcelt apstrīdēto aktu, neierobežotā kompetence, kas ir tās rīcībā, ļauj Savienības tiesai grozīt apstrīdēto aktu pat bez atcelšanas, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai, piemēram, grozītu uzliktā naudas soda summu.

(sal. ar 225.–227. punktu)

15. EKL 81. pants un pēc analoģijas Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pants ir sabiedriskās kārtības noteikumi, kas ir nepieciešami, lai izpildītu uzdevumus, kas ir noteikti Eiropas Kopienai un EEZ, tā kā atbildība un sods, kas uzlikts sabiedrībām šo noteikumu pārkāpšanas gadījumā, nevar tikt atstāti šo sabiedrību brīvā ziņā.

(sal. ar 229. punktu)

16. Saskaņā ar EKL 5. pantu Eiropas Kopiena darbojas Līguma piešķirto kompetenču un izvirzīto mērķu robežās. Tādēļ tai ir vienīgi piešķirtā kompetence.

Ja Komisija sāk procedūru, lai pieņemtu lēmumu, ar kuru konstatē EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpumu, vienīgi tai ir kompetence saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu vai Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu konstatēt šo pārkāpumu un uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas tīši vai aiz neuzmanības tajā ir piedalījušies. Komisija nevar deleģēt trešajām personām pilnvaras, kas tai piešķirtas ar iepriekš minētajām tiesību normām, jo tad tiktu pārkāpts kompetenču sadalījuma princips.

Nevar uzskatīt, ka Komisija konkrētā gadījumā ir deleģējusi valsts tiesai vai šķīrējtiesnesim daļu no pilnvarām, kas tai piešķirtas, lai konstatētu un sodītu par šādiem pārkāpumiem, ja Komisija šajā pašā lietā pieņemtajā lēmumā ir noteikusi divu atšķirīgu sabiedrību atbildības daļu par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos konstatētajā pārkāpumā, un līdz ar to noteikusi to attiecīgo daļu naudas sodā, kurš tai solidāri jāmaksā Komisijai.

(sal. ar 233., 234. un 236. punktu)

17. Paziņojums par iebildumiem ir sagatavošanas stadijas dokuments, kurā ietvertajiem faktu un tiesību vērtējumiem ir tikai pagaidu raksturs. Šā iemesla dēļ Komisija var ņemt vērā un tai pat ir jāņem vērā no administratīvā procesa izrietošie apstākļi, lai tostarp atmestu iebildumus, kuru pamatojums izrādītos nepietiekams. Tā kā sabiedrībai, kas sodīta par konkurences tiesību pārkāpumiem, bija iespēja lietderīgi paust savu viedokli pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas par to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atteikusies no iebilduma, kuru tā bija iepriekš izvirzījusi pret citām sabiedrībām, lai tās uzskatītu par solidāri atbildīgām ar pirmo sabiedrību par viena un tā paša uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā, šī pirmā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību nav pārkāptas sakarā ar neatbilstību starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu.

(sal. ar 248., 249. un 262. punktu)

18. Viena vai vairāku uzņēmumu vadošā nozīme aizliegtās vienošanās ietvaros ir jāņem vērā saistībā ar naudas soda summas aprēķināšanu tiktāl, ciktāl uzņēmumiem, kam ir bijusi šāda nozīme, ir jābūt īpašai atbildībai, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem. Lai tiktu kvalificēts kā vadītājs, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt parādījušam būtisku aizliegtās vienošanās dzinējspēku un ir jābūt bijušai īpašai un konkrētai atbildībai par tās darbību. Tā tas ir gadījumā, ja uzņēmumam ir bijusi pārkāpuma vadītāja loma, uzņemoties aizliegtās vienošanās “Eiropas sekretariāta” funkcijas, kuras esot tam piešķīrušas vadītāja lomu aizliegtās vienošanās koordinēšanā un katrā ziņā tās konkrētajā funkcionēšanā, un, konkrētāk, ja šis “Eiropas sekretariāts” bija kontakta punkts starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem un tam bija būtiska nozīme šīs vienošanās konkrētajā funkcionēšanā, jo tas veicināja informācijas apmaiņu aizliegtās vienošanās ietvaros, centralizēja, apkopoja un veica apmaiņu ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem ar tās funkcionēšanai būtisku informāciju, un, tostarp, informāciju par noteiktiem īpaši svarīgiem projektiem, organizēja un nodrošināja darba sanāksmju sekretariātu un reizēm grozīja kodus, ko izmantoja, lai slēptu šīs sanāksmes vai kontaktus.

(sal. ar 280., 283. un 287. punktu)

19. Konkurences jomā ilgstoša pārkāpuma gadījumā, kura laikā dažādi uzņēmumi ir secīgi precīzi noteiktos laikposmos pildījuši pārkāpuma vadītāja funkciju, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips prasa, lai sabiedrībām, kas ir vadījušas vienu vai vairākus uzņēmumus, kuri to vadībā ir pildījuši “pārkāpuma vadītāja” lomu, tiek noteikts atšķirīgs naudas soda pamatsummas palielinājums, ja laikposms, kurā minētais uzņēmums vai minētie uzņēmumi to vadībā ir pildījuši būtiski atšķirīgu lomu, ir atšķirīgs. Vadītāja loma ir saistīta ar aizliegtās vienošanās funkcionēšanu un atšķirībā no pārkāpuma iniciatora lomas tai obligāti ir noteikts ilgums. Tādēļ ir jāņem vērā, ka uz sabiedrību, kas ir vadījusi uzņēmumu, kurš piedalījies pārkāpumā, var tikt attiecināta dzinējspēka loma, kura tai bijusi aizliegtās vienošanās funkcionēšanā, maksimāli nedaudz vairāk par ceturtdaļu no pārkāpuma laikposma, kaut gan uz citu sabiedrību, kas ir vadījusi citu uzņēmumu, kurš piedalījies aizliegtajā vienošanās, var tikt attiecināta dzinējspēka loma, kuru tā īstenojusi aizliegtās vienošanās funkcionēšanā vairāk nekā trīs ceturtdaļu pārkāpuma laikposmā.

No tā izriet, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu, nosakot identisku naudas soda pamatsummas palielinājumu sabiedrībām, kuras ar to vadīto uzņēmumu palīdzību ir bijušas aizliegtās vienošanās vadītājas, kaut gan laikposmi, kuros uzņēmums vai uzņēmumi aizliegtās vienošanās vadītāja funkcijas bija veikuši minēto sabiedrību vadībā, būtiski atšķiras.

Turpretī, pat pieņemot, ka Komisija ir prettiesiski piemērojusi kritērijus par pārkāpuma vadītāja kvalificēšanu, jo tā nav veikusi šo kvalificēšanu attiecībā pret kādu uzņēmumu, lai gan bija minētā uzņēmuma ievērojama nozīme aizliegtajā vienošanās, šāds pārkāpums, kas pieļauts par labu citai personai, nepamato to, lai tiktu apmierināti iebildumi par vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas principa neievērošanu.

(sal. ar 307., 308., 311. un 312. punktu)

20. Neierobežotā kompetence, ko Savienības tiesai piešķir Regulas Nr. 17 17. pants un Regulas Nr. 1/2003 31. pants, tai ļauj, pārsniedzot sankciju tiesiskuma vienkāršu pārbaudi, aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu, un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt naudas sodu, ja tās vērtējumam nodots jautājums par tās apmēru. Šī vērtējuma ietvaros ir jānodrošina, ka palielinājums, kas saistīts ar pārkāpuma vadītāja lomu, kura bijusi attiecīgajam uzņēmumam, tiek noteikts tādā līmenī, kas garantē tā preventīvo iedarbību.

(sal. ar 318. un 319. punktu)

21. Gadījumā, ja tiek noteikti naudas sodi vairākām sabiedrībām par uzņēmumu, kurus tās vada, piedalīšanos konkurences noteikumu pārkāpumā un šo naudas sodu attiecīgās summas, Komisija nav ne atteikusies no Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, norādītās aprēķināšanas metodes, ne pārkāpusi atbilstošās sankciju tiesību normas, kas noteiktas Regulas Nr. 17 15. pantā un Regulas Nr. 1/2003 23. pantā, un nav pārkāpusi samērīguma principu, nolemjot principā ņemt vērā vispasaules apgrozījumu, kas saistīts ar attiecīgajiem projektiem un kuru īstenojis katrs uzņēmums pēdējā pilnā pārkāpuma gadā, lai novērtētu to lielumu un ekonomisko spēku saistībā ar pārkāpuma laiku. Tā tas ir it īpaši gadījumā, ja Komisija uzskata, ka, ņemot vērā aizliegtās vienošanās vispasaules raksturu, par salīdzinājuma pamatu katra uzņēmuma relatīvajam nozīmīgumam ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma vispasaules apgrozījuma, kas saistīts ar aizliegtās vienošanās aptvertajiem projektiem, daļa, kas bijusi katram uzņēmumam pēdējā pilnā pārkāpuma gada laikā, kurā ir konstatēta uzņēmuma piedalīšanās pārkāpumā; šī salīdzinājuma pamats ir tāds, lai uzticami atspoguļotu katra uzņēmuma kapacitāti smagi kaitēt citiem tirgus dalībniekiem Eiropas Ekonomikas zonas teritorijā un sniegt norādi par tā ieguldījumu aizliegtās vienošanās efektivitātē kopumā vai, tieši pretēji, nestabilitāti, kas ietekmētu šo aizliegto vienošanos, ja šis dalībnieks tajā nebūtu piedalījies.

(sal. ar 360. un 362. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 3. martā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tiesības uz aizstāvību – Pienākums norādīt pamatojumu – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Solidāra atbildība par naudas soda samaksu – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Vadītāja loma – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība

Apvienotās lietas T‑117/07 un T‑121/07

Areva, akciju sabiedrība, Parīze (Francija),

Areva T&D Holding SA, Parīze,

Areva T&D SA, Parīze,

Areva T&D AG, Oberentfeldena [Oberentfelden] (Šveice),

ko pārstāv A. Šilds [A. Schild] un Ž. M. Kots [J.‑M. Cot], advokāti,

Alstom, akciju sabiedrība, Levaluā‑Perē [Levallois‑Perret] (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja Ž. Derenns [J. Derenne], avocat, V. Brērs [W. Broere], solicitor, A. Millers‑Rapards [A. Müller‑Rappard] un K. Girado [C. Guirado], avocats, pēc tam Ž. Derenns un A. Millers‑Rapards, avocats,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja K. Luīss [X. Lewis] un F. Arbo [F. Arbault], pēc tam K. Lūiss un visbeidzot – V. Botka [V. Bottka] un N. fon Lingens [N. Von Lingen], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību prioritāri – daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) un pakārtoti – samazināt prasītājām uzlikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 24. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Tiesvedības priekšvēsture galvenokārt izriet no konstatācijām, kuras Eiropas Kopienu Komisija veikusi 2007. gada 24. janvāra Lēmumā C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Tiktāl, ciktāl šie fakti nav apstrīdēti vai vismaz nav pārliecinoši apstrīdēti, tie ir jāuzskata par pierādītiem šīs tiesvedības mērķiem.

Attiecīgā prece

2 Gāzes izolācijas slēgiekārtas (turpmāk tekstā – “GIS”) tiek izmantotas, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tā ir smaga elektriska iekārta, kas tiek izmantota kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās.

3 Apakšstacijas ir elektriskās palīgcentrāles, kas konvertē elektrisko strāvu. Papildus transformatoram elektrisko apakšstaciju elementi ir kontroles sistēma, releji, baterijas, lādētāji un slēgiekārta. Slēgiekārtas funkcija ir aizsargāt transformatoru no pārslodzes un/vai izolēt shēmu un transformatoru, kurā ir defekts.

4 Slēgiekārtas var būt gāzes izolācijas, gaisa izolācijas vai hibrīdizolācijas, ja tajās tiek kombinētas divas iepriekš minētās tehnoloģijas. GIS tiek pārdotas visā pasaulē kā ekspluatācijai gatavo elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai kā detaļas, kas ir uzstādāmas šādās apakšstacijās. Tās atbilst aptuveni no 30 līdz 60 % no šo apakšstaciju kopējās cenas.

5 Apstrīdētais lēmums attiecas GIS projektiem, kuru spriegums ir 72,5 kV vai lielāks (turpmāk tekstā – “GIS projekti”); tajos ietilpst GIS kā individuāli projekti, ieskaitot visus ar tām saistītos pakalpojumus (transportu, uzstādīšanu, izmēģināšanu, izolāciju utt.), un GIS saturošās ekspluatācijai gatavas apakšstacijas, kurās ietvertas GIS un citas apakšstacijas sastāvdaļas, tādas kā transformatori un visi ar tām saistītie pakalpojumi (transports, kabeļi, uzstādīšana, izolācija utt.).

Attiecīgie uzņēmumi

6 Alstom (agrākais nosaukums – Alsthom), akciju sabiedrība, kas dibināta saskaņā ar Francijas tiesībām un kurai ir valde, ir mātes sabiedrība sabiedrību grupai (turpmāk tekstā – “Alstom grupa”). Periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim Alstom grupa darbojās elektroenerģijas piegādes un izplatīšanas jomā (turpmāk tekstā – “P & I nozare”), un it īpaši GIS jomā.

7 Darbību GIS jomā Alstom grupas ietvaros Francijā vadīja Alsthom SA (Francija) līdz 1989. gadam, kad tā tika pārdēvēta par GEC Alsthom SA, kura pilnībā piederēja GEC Alsthom NV. 1992. gada 16. novembrī tika izveidota Kléber Eylau SA, un tai tika piešķirtas Francijā veiktās darbības GIS jomā ar nolīgumu, kas stājās spēkā 1992. gada 7. decembrī. Kléber Eylau 99,76 % apmērā piederēja GEC Alsthom SA un 0,04 % apmērā – Étoile Kléber. 1993. gada jūnijā Kléber Eylau kļuva par GEC Alsthom T&D SA, kas 1998. gada jūnijā savukārt kļuva par Alstom T&D SA. Šī pēdējā minētā sabiedrība pilnībā piederēja Alstom Holdings (Francija), kura pati pilnībā piederēja Alstom.

8 No 1986. gada janvāra Alstom grupas darbības GIS jomā notika paralēli Šveicē un Francijā, kad Sprecher Energie AG kļuva par meitas sabiedrību, kas pilnībā pieder Alsthom. 1993. gada novembrī Sprecher Energie kļuva par GEC Alsthom T&D AG, kas 1997. gada jūlijā kļuva par GEC Alsthom AG un 1998. gada jūnijā – par Alstom AG (turpmāk tekstā – “Alstom (Šveice)”). 2000. gada 22. decembrī šo pēdējo minēto sabiedrību iegādājās Alstom Power (Schweiz) AG. Jaunā vienība tika nosaukta par Alstom (Schweiz) AG. 2002. gada novembrī tika izveidota jauna juridiska vienība Alstom grupas ietvaros, kurai tika nodotas darbības P & I nozarē Šveicē. Iesākumā nosaukta par Alstom (Schweiz) Services AG, šī jaunā vienība pēc tam tika pārdēvēta par Alstom T&D AG.

9 Visas Alstom grupas darbības P & I nozarē 2004. gada 8. janvārī tika nodotas grupai, kuras mātes sabiedrība ir Areva, akciju sabiedrība, kas nodibināta saskaņā ar Francijas tiesībām, ar direktoru un uzraudzības padomi (turpmāk tekstā – “Areva grupa”). Periodā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam Areva grupas darbības GIS jomā vadīja Areva T&D SA un Areva T&D AG, meitas sabiedrības, kas pilnībā pieder Areva T&D Holding SA, kura pati pilnībā pieder Areva (turpmāk tekstā kopā – “Areva grupas sabiedrības”).

Administratīvā procedūra

10 2004. gada 3. martā ABB Ltd paziņoja Komisijai par pret konkurenci vērstas prakses pastāvēšanu GIS nozarē un pauda mutvārdu lūgumu par atbrīvošanu no naudas sodiem saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

11 Prakse, par kuru ziņoja ABB, ietvēra GIS pārdošanas projektu koordinēšanu pasaules līmenī, ietverot tirgu sadalīšanu, kvotu piešķiršanu un attiecīgo tirgus daļu uzturēšanu, GIS projektu piešķiršanu šajā ziņā paredzētajiem ražotājiem un konkursa procedūru manipulēšanu (manipulācijas ar piedāvājumiem), lai šie līgumi tiktu piešķirti šiem ražotājiem, cenu noteikšanu ar sarežģītas kārtības palīdzību saistībā ar GIS projektiem, kas netika piešķirti, licences līgumu laušanu ar sabiedrībām, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieces, un apmaiņu ar jutīgu informāciju par tirgu.

12 ABB iesniegtais mutvārdu lūgums par atbrīvošanu no naudas sodiem 2004. gada 7. maijā tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāriem pierādījumiem. 2004. gada 25. aprīlī Komisija piešķīra ABB nosacītu atbrīvojumu.

13 Pamatojoties uz ABB paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes vairāku sabiedrību, kuras darbojas GIS nozarē, telpās.

14 No 2004. gada 14. maija līdz 25. maijam Areva grupa sadarbojās ar Komisiju un tai saskaņā ar paziņojumu par sadarbību iesniedza dažādus dokumentārus pierādījumus, kā arī sniedza informāciju.

15 2004. gada 4. oktobrī ABB atbildēja uz Komisijas informācijas pieprasījumu.

16 2006. gada 6. februārī Komisija Alstom nosūtīja informācijas pieprasījumu, uz kuru šī sabiedrība atbildēja ar 2006. gada 24. februāra vēstuli.

17 2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bez Alstom un Areva grupas sabiedrībām bija adresēts ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd un Fuji Electric Systems Co., Ltd (turpmāk tekstā kopā – “Fuji grupas sabiedrības”), Hitachi un Hitachi Europe Ltd (turpmāk tekstā kopā – “Hitachi grupas sabiedrības”), Japan AE Power Systems Corp. (turpmāk tekstā – “JAEPS”), Mitsubishi Electric System Corp. (turpmāk tekstā – “Melco”), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (turpmāk tekstā – “Schneider”), Siemens AG, Toshiba Corp., kā arī piecām sabiedrībām no grupas, kuras mātes sabiedrība bija VA Technologie AG (turpmāk tekstā – “VA Tech grupa”), ietverot pašu VA Technologie.

18 2006. gada 5. maijā Alstom varēja iepazīties ar mutvārdu paziņojumiem, kurus bija sniegušas citas iesaistītās sabiedrības, saskaņā ar paziņojumu par sadarbību.

19 2006. gada 30. jūnijā Alstom un citas Areva grupas sabiedrības noteiktajā termiņā iesniedza Komisijai savus apsvērumus, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem. Pielikumā savai atbildei uz paziņojumu par iebildumiem Alstom iesniedza daudzus Alstom grupas iekšējus dokumentus, saistībā ar kuriem ir pieprasīta konfidencialitāte attiecībā pret visām trešajām personām, izņemot Komisiju. ABB, Fuji grupas sabiedrības, Hitachi un JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens un Toshiba rakstveidā atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem noteiktajos termiņos.

20 Ar 2006. gada 12. jūlija vēstuli Fuji grupas sabiedrības sadarbojās ar Komisiju un tai iesniedza saskaņā ar paziņojumu par sadarbību dažādus dokumentārus pierādījumus, kā arī sniedza informāciju.

21 2006. gada 14. jūlijā ABB nosūtīja Komisijai “papildinājumu atbildei uz paziņojumu par iebildumiem”.

22 2006. gada 18. un 19. jūlijā Komisija uzklausīja sabiedrības, kurām bija adresēts paziņojums par iebildumiem.

23 2006. gada 25. augustā Komisija nodeva procedūras dalībnieču rīcībā, lai tās sniegtu komentārus, izvilkumus no Fuji grupas sabiedrību atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālās versijas, 2006. gada 12. jūlija pieprasījumu saskaņā ar Fuji grupas sabiedrību paziņojumu par sadarbību (skat. šī sprieduma 20. punktu), ABB atbildes uz paziņojumu par iebildumiem papildinājumu un papildu dokumentus. Alstom savus apsvērumus par šiem dokumentiem iesniedza 2006. gada 15. septembrī, pievienojot viena sava darbinieka paziņojumu, kurš tieši zinot strīdīgos faktus.

24 2006. gada 20. septembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu Areva grupas sabiedrībām, uz kuru tās atbildēja 2006. gada 6. oktobrī, iesniedzot vairākus dokumentus par reorganizācijas darbībām P & I nozarē Alstom grupas ietvaros, ievērojot šī sprieduma 9. punktā izklāstīto iekšgrupu cesiju.

25 2006. gada 14. novembrī Komisija angļu valodā paziņoja Alstom savu nostāju par papildu dokumentiem, kas minēti šī sprieduma 23. punktā, un pēc Alstom lūguma 2006. gada 7. novembrī tai paziņoja šo nostāju franču valodā 2006. gada 22. novembrī. 2006. gada 27. novembrī Alstom iesniedza savus apsvērumus par šo nostāju.

26 2006. gada 4. decembrī Alstom nosūtīja Komisijai vēstuli par juridisko personu, uz kurām attiecas strīdīgie fakti, noteikšanu. Šajā vēstulē tostarp bija ietvertas daudzas shēmas, kas ilustrē dažādas reorganizācijas darbības P & I nozarē Alstom grupas ietvaros.

Apstrīdētais lēmums

27 2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 10. janvāra Oficiālajā Vēstnesī (OV C 5, 7. lpp.). Alstom un Areva grupas sabiedrībām tas tika paziņots 2007. gada 8. februārī.

28 Papildus Alstom un Areva grupas sabiedrībām lēmums bija adresēts ABB, Fuji grupas sabiedrībām, Hitachi grupas sabiedrībām, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (turpmāk tekstā – “Reyrolle”), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba un VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

29 Apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka dažādie uzņēmumi, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem, lai it īpaši paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā ir precizējusi, ka GIS projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz apvienoto “Japānas” kvotu un apvienoto “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī (turpmāk tekstā – “GQ nolīgums”), tika paredzēti noteikumi piešķirt GIS projektus gan Japānas ražotājiem, gan Eiropas ražotājiem, un noteikt to vērtību atbilstoši kvotai. Turklāt apstrīdētā lēmuma 124.–132. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka dažādie uzņēmumi, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija vienojušies par nerakstītu nolīgumu (turpmāk tekstā – “nolīgums”), saskaņā ar kuru GIS projekti Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, tika kopā apzīmētas kā GIS projektu “mītnes valstis”, bija vienīgi paredzēti attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā ar GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika ieskaitīti attiecīgajās kvotās.

30 GQ nolīgumā arī bija ietverti noteikumi par informācijas apmaiņu, kas nepieciešama karteļa funkcionēšanai starp abām ražotāju grupām un kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, saistībā ar attiecīgo konkursu manipulēšanu un cenu noteikšanu GIS projektiem, kas nevarēja tikt piešķirti. Saskaņā ar GQ nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt saskaņā ar nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt savus piedāvājumus par GIS projektiem Eiropā.

31 Komisija uzskata, ka GIS projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem bija regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī un kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (E grupas nolīgums par GQ nolīguma īstenošanu, turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, ar kuriem notiek GIS projektu piešķiršana citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem jāvienojas, vai tie bija saņēmuši minimālās cenas līmeni.

32 Apstrīdētā lēmuma preambulas 142. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka GQ nolīgumā un EQ nolīgumā, kā arī aizliegtās vienošanās organizēšanas un funkcionēšanas vajadzībām dažādie aizliegtās vienošanās dalībnieki bija identificēti ar kodu, kas sastāv no cipariem Eiropas dalībnieku gadījumā un burtiem Japānas dalībnieku gadījumā. Sākotnējie kodi no 2002. gada jūlija tika aizvietoti ar numuriem.

33 Apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punktā Komisija ir konstatējusi, ka Alstom bija pārkāpusi EKL 81. pantu un Eiropas Ekonomikas Zonas līguma 53. pantu (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”), piedaloties nolīgumu un saskaņoto prakšu kopumā GIS projektu nozarē EEZ periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim. Apstrīdētā lēmuma 1. panta c), d), e) un f) punktā tā arī konstatēja šo dubulto pārkāpumu attiecībā uz Areva un Areva T&D Holding par periodu no 2004. gada 9. janvāra līdz 2004. gada 11. maijam, Areva T&D AG par periodu no 2003. gada 22. decembra līdz 2004. gada 11. maijam un Areva T&D SA par periodu no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 11. maijam.

34 Par pārkāpumiem, kas konstatēti apstrīdētā lēmuma 1. pantā, Alstom minētā lēmuma 2. panta b) un c) punktā tika uzlikts individuālais naudas sods EUR 11 475 000 apmērā, kā arī naudas sods EUR 53 550 000, kas jāmaksā solidāri kopā ar Areva T&D SA.

35 Par pārkāpumiem, kas konstatēti apstrīdētā lēmuma 1. pantā, Areva T&D SA minētā lēmuma 2. panta c) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 53 550 000 apmērā, kas jāmaksā solidāri kopā ar Alstom, un no šīs summas EUR 25 500 000 ir jāmaksā solidāri kopā ar Areva, Areva T&D Holding un Areva T&D AG.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

36 Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegti 2007. gada 18. aprīlī, Areva grupas sabiedrības un Alstom cēla šīs prasības, kas tika attiecīgi reģistrētas ar lietas numuru T‑117/07 un lietas numuru T‑121/07.

37 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu lietās T‑117/07 un T‑121/07.

38 Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šajā jautājumā Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs ar 2009. gada 12. marta rīkojumu apvienoja lietu T‑117/01 un lietu T‑122/07 mutvārdu procesā atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantam. Turklāt viņš piešķīra konfidencialitātes statusu dokumentiem, kas ietverti pielikumā Alstom atbildei uz paziņojumu par iebildumiem (skat. iepriekš 19. punktu) un kas ir iekļauti lietas materiālos lietā T‑121/07.

39 Lietas dalībnieču mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2009. gada 24. marta tiesas sēdē. Prasītājas ir apstiprinājušas, ka to pamati vai iebildumi, kas izriet no EKL 81. panta pārkāpuma, arī ir jāinterpretē kā tādi, kas attiecas uz EEZ līguma 53. pantu. Komisija ir paudusi nostāju, ka solidārā atbildība par konkurences tiesību pārkāpumu ir jāuzskata par atbildību, kas noteikta vienādās daļās, ja lēmuma, ar kuru konstatēta minēta atbildība, rezolutīvajā daļā tas nav precizēts. Savukārt prasītājas ir apstrīdējušas to, ka šāda prezumpcija var tikt izmantota. Visbeidzot, Komisija ir apstiprinājusi, ka, izvērtējot vadītāja lomu konkurences pārkāpuma izdarīšanā, ir jāapsver visi kritēriji, tostarp vadītāja lomas īstenošanas ilgums un šīs izmantošanas intensitāte. Šie apsvērumi ir tikuši ierakstīti tiesas sēdes protokolā. Savos nobeiguma apsvērumos Areva grupas sabiedrības ir norādījušas uz kļūdu faktos, ka esot izpaudusies tādējādi, ka ir ticis uzskatīts, ka Areva T&D AG ir tā pati sabiedrība, kas Alstom T&D AG, kurai vienīgi esot grozīts sabiedrības nosaukums.

40 Ar vēstulēm, kas kancelejā iesniegtas 2009. gada 29. un 30. aprīlī, Alstom un Areva grupas sabiedrības ir attiecīgi izklāstījušas noteiktus apsvērumus par tiesas sēdes protokola saturu saistībā ar atbildēm, kuras Komisija sniegusi uz Pirmās instances tiesas jautājumiem par solidārās atbildības režīmu sakarā ar konkurences tiesību pārkāpumu.

41 Ar Pirmās instances tiesas 2009. gada 3. jūnija rīkojumu tika no jauna uzsākts mutvārdu process. Saskaņā ar Norādījumu Vispārējās tiesas sekretariātam 7. panta 2. punktu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs nolēma iekļaut lietas materiālos vēstules, kas iesniegtas 2009. gada 29. un 30. martā.

42 Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēta 2009. gada 18. jūnijā, Komisija sniedza savus apsvērumus par minētajām vēstulēm. Šajā ziņā tā norādīja, ka tad, kad tā uzliek vairākām sabiedrībām solidāri maksājamu naudas sodu, nesniedzot nekādu citu precizējumu vai norādi sava lēmuma rezolutīvajā daļā, tā neparedz atrisināt jautājumu par dažādu kopparādnieku attiecībām sakarā ar attiecīgo ieguldījumu minētā naudas soda samaksā.

43 Ar 2009. gada 1. jūlija lēmumu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs noraidīja lūgumus grozīt tiesas sēdes protokolu pēc tam, kad bija pārbaudījis mutvārdu atbilžu, kuras Komisija bija sniegusi minētajā tiesas sēdē, precīzo saturu.

44 Alstom prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punktu un 2. panta b) un c) punktu;

– pakārtoti – būtiski samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punktā;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

45 Areva grupas sabiedrību prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl, pirmkārt, ar to Areva T&D SA un Alstom tiek atzītas par solidāri atbildīgām par pārkāpumu periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim un ciktāl, otrkārt, ar to tās tiek prasīta solidāra atbildība par pārkāpumu periodā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam;

– pakārtoti – atcelt vai būtiski samazināt naudas soda summu, kurš tām uzlikts apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

46 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasības kā nepamatotas;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

47 Tā kā šo lietu priekšmeti ir saistīti un lietas dalībnieces ir uzklausītas šajā ziņā, Vispārējā tiesa uzskata, ka šīs lietas ir jāapvieno galīgā sprieduma taisīšanai atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantam.

48 Prasības prioritāri ir vērstas uz apstrīdētā lēmuma 1. panta b), c), d), e) un f) punkta atcelšanu, prioritāri vai pakārtoti ir vērstas uz apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punkta atcelšanu un pakārtoti ir vērstas uz apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punkta grozīšanu.

49 Vispirms ir jāizvērtē prasījumi par apstrīdētā lēmuma 1. panta b), c), d), e) un f) punkta atcelšanu. Pēc tam, ciktāl nepieciešams, tiks izvērtēti prasījumi par apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punkta atcelšanu. Visbeidzot attiecīgā gadījumā tiks izvērtēti prasījumi par apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punkta grozīšanu.

50 Lai pamatotu savus prasījumu lietā T‑117/07, Areva grupas sabiedrības izvirza septiņus pamatus. Pirmais pamats izriet no EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes. Otrais pamats būtībā ir saistīts ar noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpumu, kā arī tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma vispārējo principu pārkāpumu. Trešais pamats būtībā izriet no noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpuma. Ceturtais pamats būtībā izriet no noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā un par solidaritātes noteikšanu par naudas sodu samaksu, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpuma, EKL 7. panta pārkāpuma, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, tiesiskās drošības, atpakaļejoša spēka aizlieguma un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā vispārējo principu pārkāpuma. Piektais pamats izriet no solidaritātes par naudas sodu samaksu noteikumu, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpuma. Sestais pamats būtībā izriet no 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpuma Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), un 2. punkta pārkāpuma Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), no kļūdas vērtējumā, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma vispārējo principu pārkāpuma. Visbeidzot septītais pamats būtībā ir balstīts uz kļūdu vērtējumā un EKL 81. panta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta, kā arī paziņojuma par sadarbību pārkāpumu.

51 Lai pamatotu savus prasījumus lietā T‑121/07, Alstom izvirza astoņus pamatus. Pirmais pamats izriet no tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpuma. Otrais pamats būtībā ir saistīts solidaritātes par naudas sodu samaksu noteikumu, kuri izriet no EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta, pārkāpumu, tiesiskās drošības un sodu individuālā rakstura vispārējo principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Trešais pamats izriet no EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes. Ceturtais pamats ir saistīts ar prioritāru noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kuri izriet no EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta, pārkāpumu, kā arī kļūdu tiesību piemērošanā un pakārtoti – Regulas Nr. 1/2003 25. panta pārkāpumu. Piektais pamats būtībā ir saistīts ar kļūdu vērtējumā, pamatnostādņu pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Sestais pamats būtībā ir saistīts ar pārkāpuma turpinātības pierādījumu noteikumu, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta un 15. panta 2. punkta grozītajā 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par [EKL] 81. un 82. panta īstenošanu (OV Īpašais izdevums latviešu valodā 08/1. sēj., 3. lpp.), pārkāpumu, kā arī tiesiskās drošības principa pārkāpumu. Septītais pamats ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību principa un Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkta pārkāpumu. Astotais pamats būtībā ir saistīts ar pamatnostādņu pārkāpumu un pakārtoti – ar samērīguma principa pārkāpumu.

52 Tiktāl, ciktāl noteikti prasītāju izvirzītie pamati pārklājas, tie tiks apskatīti kopā pareizas tiesvedības interesēs.

Par prasījumiem atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta b), c), d), e) un f) punktu

53 Pret apstrīdētā lēmuma 1. panta b), c), d), e) un f) punktu ir vērsti prasību pamati vai iebildumi, ar kuriem tiek apstrīdēts Komisijas konstatējums, ka Areva grupas sabiedrības un Alstom ir pārkāpušas EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, jo tās ir piedalījušās nolīgumu un saskaņoto prakšu kopumā EEZ periodos, kas ir izklāstīti minētajā pantā (skat. šī sprieduma 33. punktu).

54 Lietā T‑117/07 prasījumi atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta c), d), e) un f) punktu ir pamatoti ar pamatiem vai iebildumiem, kas izvirzīti prasības pieteikumā un ar kuriem tiek apstrīdēti Komisijas vērtējumi, saskaņā ar kuriem Areva T&D SA par periodu no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 11. maijam, Areva T&D AG par periodu no 2003. gada 22. decembra līdz 2004. gada 11. maijam un Areva, kā arī Areva T&D Holding SA par periodu no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam tiek uzskatītas par personīgi atbildīgām par to darbības daļas GIS jomā piedalīšanos vai to meitas sabiedrību piedalīšanos nolīgumu un saskaņoto prakšu kopumā EEZ (otrais, trešais, ceturtais un piektais pamats) vai ar ko izvirza būtisku formas prasību pārkāpumu, kam varētu būt ietekme uz minētajiem vērtējumiem (pirmais pamats).

55 Lietā T‑117/07 prasījumi atcelt 1. panta b) punktu ir pamatoti ar pamatiem vai iebildumiem, kas izvirzīti prasības pieteikumā un ar kuriem tiek apstrīdēti Komisijas konstatējumi, saskaņā ar kuriem Alstom ir uzskatīta par personīgi atbildīgu par tās darbības daļu GIS jomā piedalīšanos vai to meitas sabiedrību piedalīšanos nolīgumu un saskaņoto prakšu kopumā EEZ periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim (ceturtais un sestais pamats) vai ar ko izvirza būtisku formas prasību pārkāpumu, kam varētu būt ietekme uz minētajiem vērtējumiem (trešais un septītais pamats).

Ievada apsvērumi

56 No pamatiem vai iebildumiem, kas izvirzīti prasības pieteikumos, izriet, ka Areva grupas sabiedrības, no vienas puses, un Alstom, no otras puses, atbalsta diametrāli pretējas tēzes par vainojamību pārkāpumā par visu vai daļu no perioda no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.

57 Alstom būtībā apgalvo, ka personiskā atbildība, kas tai radās sakarā ar tās darbības daļas GIS jomā piedalīšanos par pārkāpuma periodu no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim, ir nodota Alstom T&D SA un Alstom T&D AG pēc darbību reorganizācijas darbībām P & I nozarē tās grupas ietvaros. Turklāt tā apgalvo, ka nevar nekādi tikt prasīta personiska atbildība par minēto meitas sabiedrību piedalīšanos pārkāpumā periodos attiecīgi no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim un no 2003. gada 22. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim tiktāl, ciktāl Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, kurām bija nodotas minētās darbības, autonomi noteica savu rīcību tirgū. Visbeidzot Alstom apgalvo, ka tās personiskā atbildība, kura tai ir prasīta sakarā ar tās Alstom T&D SA un Alstom T&D AG darbības daļas GIS jomā piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim, tika nodota ar minēto darbības daļu un minētajām meitas sabiedrībām (kuras pēc tam ir kļuvušas par Areva T&D SA un Areva T&D AG) Areva grupas sabiedrībām saistībā ar starpgrupu cesijas darbībām P & I nozarē.

58 Taču Areva grupas sabiedrības apgalvo, ka tām nevar tikt prasīta nekāda personiskā atbildība sakarā ar Alstom grupas sabiedrību piedalīšanos pārkāpumā periodos attiecīgi no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim un no 2003. gada 22. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim tiktāl, ciktāl Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, kurām tika nodotas darbības GIS jomā, rīcību tirgū noteica Alstom. Turklāt Areva un Areva T&D Holding SA apgalvo, ka tām nevar prasīt nekādu personisko atbildību sakarā ar to meitas sabiedrību piedalīšanos pārkāpumā periodā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam tiktāl, ciktāl Areva T&D SA un Areva T&D AG, kurām šīs darbības tika cedētas, autonomi noteica savu rīcību tirgū.

59 Ir svarīgi norādīt, ka savos rakstveida dokumentos prasītājas balstās uz faktu, ka Areva T&D SA un Areva T&D AG ir vienīgi jauni juridiskie nosaukumi, kas tika piešķirti Alstom T&D SA un Alstom T&D AG pēc to cesijas Areva grupai, kura notika 2004. gada 8. janvārī. Šajā ziņā apgalvojumi, kurus Areva grupas sabiedrības izklāstījušas savos galīgajos apsvērumos tiesas sēdē un saskaņā ar kuriem Komisija ir pieļāvusi būtisku kļūdu, uzskatot, ka Areva T&G AG ir tā pati sabiedrība, kas Alstom T&G AG, nevar tikt ņemti vērā. Tiktāl, ciktāl šie apgalvojumi pamato pamatu, kas saistīts ar to, ka apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā ir pieļauta kļūda faktos, ir jāatgādina, ka atbilstoši Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmajai daļai tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskajiem vai faktiskajiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi tiesvedības laikā. Tiktāl, ciktāl šajā lietā Areva grupas sabiedrības nav izklāstījušas būtiskos faktiskos apstākļus, uz kuriem balstītos to jaunais pamats, ne a fortiori apgalvojušas, ka šie apstākļi ir kļuvuši zināmi tiesvedības laikā, iepriekš minētie apgalvojumi ir jānoraida kā nepieņemami. Līdz ar to lietā T‑117/07 un T‑121/07 ir jāuzskata, ka Alstom T&D AG un Areva T&D AG ar dažādiem juridiskajiem nosaukumiem apzīmē vienu un to pašu juridisko personu.

Par to, ka Areva T&D SA un Areva T&D AG tika nodota personiska atbildība, kas radusies Alstom sakarā ar tās darbības daļas GIS jomā piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim

– Lietas dalībnieku argumenti

60 Alstom saistībā ar sava ceturtā pamata otro daļu, ar kuru tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanā, izvirza iebildumu, ka Komisija nav apstrīdētajā lēmumā nodevusi Areva T&D SA un Areva T&D AG personisko atbildību, kas tai radusies sakarā ar tās “P & I nozares” daļas piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim.

61 Alstom uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar noteikumiem par atzīšanu par vainojamu EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā, nepiemērojot saistībā ar tās attiecībām ar tās bijušajām meitas sabiedrībām, kas darbojas P & I nozarē, kritēriju, kas saukts par “ekonomisko turpinātību”, kā tas ir formulēts judikatūrā (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 356.–359. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 132. punkts), un to saucot pie personiskās atbildības par tās “P & I nozares” daļas piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim, neņemot vērā, ka šis uzņēmums bija cedēts tās bijušajām meitas sabiedrībām, kas darbojas P & I nozarē, pēc reorganizēšanas darbībām Alstom grupas ietvaros. Tā būtībā uzskata, ka, lai gan Alstom grupas “P & I nozare” nebija juridiskā persona pirms 1992. gada 7. decembra, tas, ka pēc šī datuma ārpus Šveices tika izveidota meitas sabiedrība, kurai specifiski tika uzticēta minētā nozare, proti, Kléber Eylau (vēlāk saukta par Alstom T&D SA, pēc tam par Areva T&D SA), ļāva Komisijai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā identificēt juridisko personu, kurai tika nodots uzņēmums, kas piedalījies pārkāpumā, un kura tādēļ var tikt vainota minētajā pārkāpumā. Analoģiska argumentācija varot tikt piemērota saistībā ar 2003. gada 22. decembrī notikušo Alstom grupas P & I nozares darbību Šveicē nodošanu Alstom (Schweiz) Services AG (vēlāk saukta par Alstom T&D AG, pēc tam par Areva T&D AG).

62 Komisija noraida Alstom argumentus un lūdz šo iebildumu noraidīt.

– Vispārējās tiesas vērtējums

63 Uzņēmuma jēdziens konkurences tiesībās ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma priekšmetu (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau, Recueil, 2999. lpp., 11. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95 DSG/Komisija, Recueil, II‑2603. lpp., 124. punkts, un 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑325/01 DaimlerChrysler/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts). Aizliedzot uzņēmumiem tostarp slēgt nolīgumus un piedalīties saskaņotās praksēs, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci iekšējā tirgū, EKL 81. pants attiecas uz saimnieciskām vienībām, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑6/89 Enichem Anic/Komisija, Recueil, II‑1623. lpp., 235. punkts, un 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑11/89 Shell/Komisija, Recueil, II‑757. lpp., 311. lpp.).

64 Lēmumi, kas pieņemti sakarā ar EKL 81. panta piemērošanu, piemērošanas un izpildīšanas mērķiem, tomēr ir jāadresē vienībai, kas ir juridiska persona (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, tā dēvētā “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 978. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05 Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 59. punkts). Tādēļ, ja Komisija pieņem lēmumu, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, tai ir jāidentificē fiziska vai juridiska persona vai fiziskas vai juridiskas personas, kas var tikt uzskatītas par atbildīgām par attiecīgā uzņēmuma rīcību, kas var tikt sodītas šajā ziņā un kurām var tikt adresēts lēmums (šajā ziņā skat. iepriekš 63. punktā minēto spriedumu lietā Hydrotherm Gerätebau, 11. punkts).

65 Saskaņā ar personiskās atbildības principu (Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 48/69 ICI/Komisija, Recueil, 619. lpp., 131.–141. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 78. punkts, un 2007. gada 11. decembra spriedums lietā C‑280/06 ETI u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts; skat. arī ģenerāladvokātes Kokotes [Kokott] secinājumus saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā ETI u.c., Krājums, I‑10892. lpp., 71. un nākamie punkti), ar kuru personai var tikt prasīta atbildība vienīgi par savu rīcību (ģenerāladvokāta Kosmas [Cosmas] secinājumi saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, Krājums, I‑4130. lpp., 74. punkts), principā personai, kas vadījusi attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā, ir par šo pārkāpumu jāatbild, pat ja lēmuma, ar ko konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmums ir nonācis citas personas atbildībā vai vadībā (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑297/98 P SCA Holding/Komisija, Recueil, I‑10101. lpp., 27. punkts, un spriedums lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I‑9925. lpp., 37. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P Cascades/Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 79. punkts).

66 Judikatūrā ir atzīts, ka noteiktos izņēmuma apstākļos ir pieļaujama atkāpe no personiskās atbildības principa, piemērojot tā saukto “saimnieciskās pēctecības” principu, saskaņā ar kuru, lai netiktu grauta minēto noteikumu efektīvā iedarbība sakarā ar izmaiņām, tostarp attiecīgo sabiedrību juridiskajā formā, konkurences noteikumu pārkāpumā var vainot juridiskās personas, kas ir izdarījusi minēto pārkāpumu, saimnieciskās darbības pēcteci, pat ja minētā pēctece nav beigusi pastāvēt lēmumu, ar kuru konstatēts minētais pārkāpums, pieņemšanas laikā (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 105. un 106. punkts).

67 Iepriekš 61. punktā minētajā spriedumā lietā Aalborg Portland u.c./Komisija (356.–359. punkts) Tiesa nosprieda, ka Pirmās instances tiesa nebija pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka Komisija saistībā ar cesiju uzņēmuma grupas ietvaros varēja pamatoti sabiedrību cesionāri uzskatīt par atbildīgu par pārkāpumu, kuru izdarījis uzņēmums pirms tā cesijas, pat ja cedētā sabiedrība turpināja juridiski pastāvēt. Lai atkāptos no risinājuma, kas formulēts iepriekš 65. punktā minētā sprieduma Komisija/Anic Partecipazioni 145. punktā un saskaņā ar kuru tā sauktais “saimnieciskās pēctecības” kritērijs ir piemērojams tikai gadījumā, ja par uzņēmuma vadību atbildīgā juridiskā persona pēc pārkāpuma izdarīšanas ir beigusi juridiski pastāvēt, Tiesa balstījās uz apstākli, ka cedējošā sabiedrība bija cedējusi visas savas saimnieciskās darbības sabiedrībai cesionārei, pilnībā saglabājot strukturālo saikni ar minēto sabiedrību cesionāri, kurā tai piederēja 50 % no kapitāldaļām.

68 Iepriekš 61. punktā minētajā spriedumā lietā Jungbunzlauer/Komisija (132. un 133. punkts) Pirmās instances tiesa, norādot uz iepriekš 61. punktā minēto spriedumu lietā Aalborg Portland u.c./Komisija, nosprieda, ka fakts, ka sabiedrība turpina pastāvēt kā juridiska persona, neizslēdz to, ka no Kopienas konkurences tiesību viedokļa tā var nodot daļu no savām darbībām, kuras veido uzņēmumu, citai sabiedrībai, kura ir kļuvusi atbildīga par minētā uzņēmuma rīcību. Tādēļ Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Komisija nebija pieļāvusi kļūdu, uzskatot saistībā ar uzņēmuma grupas ietvaros veikto cesiju, ka pārkāpumā, ko šis uzņēmums izdarījis pirms cesijas, ir jāvaino sabiedrība cesionāre, kaut gan cedējošā sabiedrība turpināja juridiski pastāvēt. Šajā gadījumā, lai gan cedējošā sabiedrība bija saglabājusi savas ražošanas darbības, kas saistītas ar attiecīgo uzņēmumu, tā bija it īpaši nodevusi minētā uzņēmuma pārvaldību vai vadību sabiedrībai cesionārei, kura šajā ziņā varēja tikt uzskatīta par cedējošās sabiedrības saimniecisko pēcteci.

69 Iepriekš 65. punktā minētā sprieduma lietā ETI u.c. 38.–42. punktā Tiesa pamatoja tā dēvēto “saimnieciskās pēctecības” kritēriju ar nepieciešamību nodrošināt preventīvu iedarbību sodiem par konkurences tiesību pārkāpumiem. Norādot uz iepriekš 61. punktā minēto spriedumu lietā Aalborg Portland u.c./Komisija, Tiesa sprieduma 48.–51. punktā norādīja, ka šāda sankcijas īstenošana ir pieņemama un tā nav pretrunā personiskās atbildības principam – pat ja vienība, kas izdarījusi pārkāpumu, vēl pastāv brīdī, kad vienība, kurai tā ir nodevusi savas ekonomiskās darbības, ir sodīta –, ja šīs saimnieciskās vienības kontrolē viena un tā pati persona un tās, ievērojot tās saistošās ciešās saimnieciskās un organizatoriskās saites, ir piemērojušas būtībā tos pašus komercnorādījumus. Tādēļ tika nospriests, ka EKL 81. pants un nākamie panti ir jāinterpretē tā, ka gadījumā, ja saimnieciskas vienības ir pakļautas vienai valsts iestādei, ja to rīcību, kas veido to pašu konkurences noteikumu pārkāpumu, ir īstenojusi viena saimnieciska vienība un pēc tam līdz noslēgumam turpinājusi otra saimnieciskā vienība, kas ir pirmās, kura nav beigusi pastāvēt, tiesību pārņēmēja, šo otro saimniecisko vienību var sodīt par pārkāpumu kopumā, ja ir konstatēts, ka šīs abas vienības bija minētās iestādes pārraudzībā.

70 Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama saistībā ar EEZ līguma 53. panta 1. punktu.

71 Šajā lietā vispirms ir svarīgi identificēt “uzņēmumu”, kas ir piedalījies pārkāpumā, kurā tiek vainota Alstom saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punktu. No apraksta, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 5.–87. apsvērumā attiecībā “nozari, uz kuru attiecas procedūra”, un no apstrīdētā lēmuma 16.–22. apsvēruma attiecībā uz “uzņēmumiem, uz kuriem attiecas procedūra”, izriet, ka attiecīgais uzņēmums ir personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienota organizācija, kas vispirms Alstom grupas ietvaros un pēc 2004. gada 8. janvārī notikušās starpgrupu cesijas (skat. šī sprieduma 9. punktu) Areva grupas ietvaros veica darbības GIS jomā (turpmāk tekstā – “attiecīgais uzņēmums”). Tādēļ Alstom nepamatoti apgalvo, ka attiecīgais uzņēmums esot sastāvējis no Alstom grupas “P & I nozares” vai plašāk – no elementu kopuma, kuri attiecīgo faktu laikā ietilpa šīs nozares darbībā.

72 No apstrīdētā lēmuma 357. un 358. apsvēruma arī izriet, ka, lai Alstom vainotu par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim, Komisija ir norādījusi, ka pirms 1992. gada 7. decembra Alstom grupas ietvaros darbības GIS jomā tieši veica Alsthom SA, pēc tam – GEC Alsthom SA, nevis priekšteces Areva T&D SA un Areva T&D AG. Komisija arī ir norādījusi, ka pirms 2002. gada decembra Alstom grupas P & I nozares darbības Šveicē veica Sprecher Energie (ko Alsthom SA iegādājās 1986. gada janvārī), kas kļuva par Alstom AG (Šveice). Konstatējusi, ka attiecīgās juridiskās vienības vēl joprojām pastāv Alstom grupas ietvaros ar citiem nosaukumiem, Komisija uzskatīja, ka Alstom kā mātes sabiedrība, kurai pilnībā pieder šīs dažādās vienības, ir atbildīga par to darbībām pirms priekšteču Areva T&D SA un Areva T&D AG izveidošanas. Komisija no tā secināja, ka Areva T&D SA un Areva T&D AG par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos attiecīgā perioda laikā nebija jāuzskata par atbildīgām kā tiesību pārņēmējas un saimnieciskās darbības pēcteces, pat ja Alstom grupas P & I nozares darbības tika pēc tam nodotas to attiecīgajām priekštecēm.

73 Alstom neizvirza nevienu specifisku pamatu vai iebildumu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu, ar kuru tā tiek vainota par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim, tādēļ, ka attiecīgo faktu laikā tā vadīja minēto uzņēmumu ar ekskluzīvu vai kvaziekskluzīvu meitas sabiedrību starpniecību. Tā šajā ziņā vienīgi apgalvo, ka tās atbildība, kas tai radusies šajā ziņā, būtu pārnesta Areva T&D SA un Areva T&D AG saskaņā ar tā saukto “ekonomiskās pēctecības” kritēriju, kas formulēts iepriekš 61. punktā minētajos spriedums Aalborg Portland u.c./Komisija un Jungbunzlauer/Komisija.

74 Vispirms ir jāprecizē, ka apstrīdētā lēmuma 339. apsvērums, uz kuru norādīts 357. apsvērumā, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas atbalstītu Komisijas lēmumu nepārnest Areva T&D SA un Areva T&D AG atbildību par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim. Būtībā apstrīdētā lēmuma 339. apsvērums attiecas uz iespēju saistībā ar principiem, kas formulēti iepriekš 61. punktā minētajā sprieduma lietā Aalborg Portland u.c./Komisija 356.–359. punktā un sprieduma lietā Jungbunzlauer/Komisija 132. punktā, pārnest atbildību starp vienas un tās pašas grupas sabiedrībām saskaņā ar tā saukto “saimnieciskās pēctecības principu”. Komisija tajā norāda, ka tas, ka sabiedrība saglabā savu juridiskās personas statusu pēc tam, kad ir cedējusi daļu no savām darbībām citai tās pašas grupas sabiedrībai, neliedz uzskatīt par atbildīgu otro sabiedrību par pārkāpumiem, kurus izdarījusi pirmā sabiedrība. No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 339. apsvērumā, uz kuru izdarīta atsauce 357. apsvērumā, nevar tikt ņemts vērā, lai novērtētu pamatotību tam, ka Areva T&D SA un Areva T&D AG netika pārnesta atbildība par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim.

75 Iebildumu rakstā lietā T‑121/07 Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā tai bija jāpiemēro noteikumi, kas izriet no personiskās atbildības principa (skat. šī sprieduma 65. punktu). No apstrīdētā lēmuma 357. un 358. apsvēruma, kura saturs ir rezumēts šī sprieduma 72. punktā, izriet, ka par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim tiek vainota Alstom, jo tā attiecīgo faktu laikā vadīja minēto uzņēmumu ar ekskluzīvu vai kvaziekskluzīvu meitas sabiedrību starpniecību, kuras vēl joprojām pastāvēja Alstom grupā.

76 Tādēļ vispirms ir jāatbild uz jautājumu, vai, kā to apgalvo Alstom, atbildība par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim ir jāpārnes Areva T&D SA un Areva T&D AG, jo attiecīgo uzņēmumu priekštečiem, proti, Kléber Eylau un Alstom (Schweiz) Services, cedēja GEC Alsthom SA 1992. gada 7. decembrī un Alstom AG (Šveice) 2003. gada 22. decembrī.

77 Šajā ziņā ir jānorāda, ka Alstom aizstāvētā apgalvojuma rezultāts būtu tāds, ka Areva T&D SA un Areva T&D AG atbild par pārkāpumu, kurā ir personīgi vainojama GEC Alsthom SA un Alstom AG (Šveice), kas Alstom grupas ietvaros attiecīgo faktu laikā bija Alstom vai tās priekšteču ekskluzīvas vai kvaziekskluzīvas meitas sabiedrības.

78 Tādā situācijā tā sauktais “saimnieciskās pēctecības” kritērijs tomēr var tikt piemērots vienīgi tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums vairs nebija Alstom atbildībā vai vadībā sakarā ar Alstom grupas ietvaros 1992. gada 7. decembrī un 2003. gada 22. decembrī notikušo reorganizāciju. Gadījumā, ja, savukārt, Alstom nekad nebūtu beigusi ar savu ekskluzīvo vai kvaziekskluzīvo meitas sabiedrību palīdzību vadīt attiecīgo uzņēmumu līdz 2004. gada 8. janvārī notikušajai iekšgrupas cesijai, tā turpinātu būt personīgi atbildīga par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1992. gada 6. decembrim, un Komisija nebūtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neizmantojot saistībā ar attiecībām starp Alstom un tās meitas sabiedrībām, kas darbojas P & I nozarē, tā saukto “saimnieciskās pēctecības” kritēriju sakarā ar iepriekš minētajām iekšgrupas reorganizācijas darbībām (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta Mišo [Mischo] secinājumus saistībā ar 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā SCA Holding/Komisija, iepriekš minēts 65. punktā, Recueil, I‑10104. lpp., 26. punkts).

79 Visu šo iemeslu dēļ ir noderīgi, pirms lemt par šo iebildumu, atbildēt uz pamatiem vai iebildumiem, kas vērsti pret to, ka Alstom kā mātes sabiedrība, kurai pilnībā pieder Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punktā tiek vainota par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim.

Alstom kā mātes sabiedrības, kurai pilnībā pieder Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, personiskā atbildība par to, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim

– Lietas dalībnieku argumenti

80 Alstom ar sava ceturtā pamata pirmo daļu, ar kuru apgalvots, ka ir pārkāpti noteikumi par atzīšanu par vainojamu par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumiem, pārmet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā to kā mātes sabiedrību, kurai pilnībā pieder Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, ir saukusi pie atbildības par to, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim.

81 Ar savu trešo pamatu Alstom izvirza iebildumu, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 253. pantu, juridiski nepietiekami pamatojot to, ka tai tiek prasīta atbildība par pārkāpumu kā mātes sabiedrībai, kurai pilnībā pieder Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, ņemot vērā elementus, kurus tā iesniegusi administratīvās procedūras laikā. Tiesas sēdē Alstom šajā ziņā arī izvirzīja tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpumu un pušu vienlīdzības principu Savienības tiesās pārkāpumu.

82 Septītajā pamatā Alstom apgalvo, ka noticis tiesību uz aizstāvību principa pārkāpums un Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkta pārkāpums, kas izrietot no tā, ka Komisija, lai tai prasītu atbildību kā mātes sabiedrībai, kurai pilnībā pieder Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, par to, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim, saistībā ar to apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi noteiktus faktiskus apstākļus, kurus iesniegušas Areva grupas sabiedrības, iepriekš tai nenorādot, ka tie var tikt izmantoti pret to, un nesniedzot tai iespēju paust savu uzskatu. Tas pats attiecas arī uz apstākļiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 351. un 354. apsvērumā un kas attiecas uz to, ka Alsthom SA, viena no tās priekštecēm, ir prasīta atbildība ar Francijas Konkurences padomes 1988. gada 1. marta lēmumu, un uz to, ka Alstom vadošus amatus bija vienlaicīgi vai secīgi ieņēmuši seši Alstom T&D SA direktoru padomes locekļi.

83 Komisija noraida Alstom argumentus un lūdz noraidīt iepriekš minētos pamatus vai iebildumus.

– Pirmās instances tiesas vērtējums

84 Konkurences tiesību noteikumu piemērošanai formāla divu sabiedrību nošķiršana, kas rodas sakarā ar to atsevišķo juridisko personību, nav izšķiroša, un svarīgi ir, vai tās izturas tirgū kā viena vienība vai nē (šajā ziņā skat. iepriekš 65. punktā minēto spriedumu lietā ICI/Komisija, 140. punkts). Tādēļ var izrādīties, ka ir jānosaka, vai divas sabiedrības, kurām ir atšķirīga juridiskā personība, veido vai attiecas uz vienu un to pašu uzņēmumu, kas uzskatīts par ekonomisku vienību ar vienu un to pašu izturēšanos tirgū (iepriekš 63. punktā minētais spriedums lietā DaimlerChrysler/Komisija, 85. punkts).

85 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstāklis, ka meitas sabiedrībai ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai izslēgtu to, ka tās rīcībā varētu vainot mātes sabiedrību, it īpaši tad, ja meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan izpilda mātes sabiedrības norādījumus būtiskākajos jautājumos (iepriekš 65. punktā minētais spriedums lietā ICI/Komisija, 132. un 133. punkts, un iepriekš 64. punktā minētais spriedums lietā PVC II, 960. punkts). Ja meitas sabiedrībai nav faktiskas autonomijas, izlemjot savu darbības virzienu tirgū, tad EKL 81. pantā paustos aizliegumus var uzskatīt par nepiemērojamiem saistībā ar attiecībām starp to un tās mātes sabiedrību, ar kuru tā veido ekonomisku vienību (iepriekš 65. punktā minētais spriedums lietā ICI/Komisija, 134. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 12. janvāra spriedums lietā T‑102/92 Viho/Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 51. punkts).

86 Šajā ziņā Komisijai principā ir jāpierāda, ka mātes sabiedrība ir faktiski izmantojusi noteicošu ietekmi uz savas meitas sabiedrības rīcību tirgū, un tas Komisijai ir jāveic, pamatojoties uz faktisko apstākļu kopumu, kuru starpā it īpaši ir iespējamās vadības pilnvaras, kuras sabiedrība ir īstenojusi saistībā ar savu meitas sabiedrību (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑314/01 Avebe/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 136. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr no Tiesas un Vispārējās tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisija šajos apstākļos var saprātīgi prezumēt, ka meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder mātes sabiedrībai, būtībā pilda mātes sabiedrības sniegtos norādījumus, un ka šī prezumpcija paredz, ka Komisijai nav pienākuma pārbaudīt, vai mātes sabiedrība patiešām ir izmantojusi šīs pilnvaras saistībā ar savu meitas sabiedrību. Ja paziņojumā par iebildumiem Komisija, atsaucoties uz prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka meitas sabiedrības kapitāldaļas pilnībā pieder mātes sabiedrībai, paziņo par savu nodomu mātes sabiedrībai prasīt personisku atbildību par pārkāpumu, kurā vainojama meitas sabiedrība, tad mātes sabiedrībai, kas apstrīd atbildību, kura tai prasīta, administratīvā procesa laikā vai, vēlākais, Savienības tiesā ir jāiesniedz pietiekami pierādījumi prezumpcijas atspēkošanai, pierādot, ka, lai gan mātes sabiedrībai pilnībā piederēja tās meitas sabiedrības kapitāldaļas, meitas sabiedrība patiešām autonomi noteica savu darbību tirgū (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑330/01 Akzo Nobel/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 82. un 83. punkts un tajos minētā judikatūra).

87 Komisijai lēmumā ir jāņem vērā attiecīgo uzņēmumu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Šajā ziņā Komisijai ne tikai jāatzīst vai jānoraida attiecīgo uzņēmumu argumenti, bet arī pašai jāveic uzņēmumu sniegtās informācijas analīze, lai vai nu atteiktos no iebildumiem, kas ir izrādījušies nepamatoti, vai arī gan faktu, gan juridiskā ziņā pielāgotu vai papildinātu savus argumentus uzturēto iebildumu pamatošanai (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02 BASF/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 93. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 91. un 92. punkts; 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 437. un 438. punkts, un Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 van Landewyck u.c./Komisija, 3125. lpp., 68. punkts).

88 Saistībā ar Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu, kas tai ir it īpaši jāizpilda, ja tā pieņem lēmumu, ar kuru konstatē konkurences noteikumu pārkāpumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jānošķir ar pamatojuma trūkumu vai tā nepietiekamību saistītais iebildums un iebildums par lēmuma pamatojuma neprecizitāti (kļūdas dēļ faktiskajos apstākļos vai juridiskajā vērtējumā). Šis pēdējais minētais aspekts attiecas uz apstrīdētā lēmuma likumīguma pārbaudi pēc būtības, nevis uz būtisko formas prasību pārkāpumu un līdz ar to nevar būt EKL 253. panta pārkāpums (šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 67. un 72. punkts; 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑265/97 P VBA/Florimex u.c., Recueil, I‑2061. lpp., 114. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P un C‑180/01 P International Power u.c./NALOO, Recueil, 11421. lpp., 145. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedumu lietā T‑84/96 Cipeke/Komisija, Recueil, II‑2081. lpp., 47. punkts). Kā būtiskas formas prasībai EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi (Tiesas 2003. gada 18. septembra spriedums lietā C‑338/00 P Volkswagen/Komisija, Recueil, I‑9189. lpp., 124. punkts). Lai gan saskaņā ar EKL 253. pantu Komisijai ir jāizklāsta faktiskie un tiesību apstākļi, uz kuriem balstās lēmuma pamatojums, un juridiskie apsvērumi, kas Komisija ir likuši pieņemt šo lēmumu, šī tiesību norma nepieprasa, lai tiktu apskatīti visi faktiskie un tiesību aspekti, kas tikuši apskatīti administratīvajā procedūrā (Tiesas 1984. gada 17. janvāra spriedums apvienotajās lietās 43/82 un 63/82 VBVB un VBBB/Komisija, Recueil, 19. lpp., 22. punkts; 1989. gada 11. jūlija spriedums lietā 246/86 Belasco u.c./Komisija, Recueil, 2117. lpp., 55. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Volkswagen/Komisija, 127. punkts). Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts ietekmē tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus (skat. iepriekš minēto spriedumu Komisija/Sytraval un Brink’s France, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

89 Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama attiecībā uz Komisijas lēmumiem, ar kuriem konstatēts EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpums.

90 Šajā lietā paziņojuma par iebildumiem 331. un 337. punktā Komisija ir norādījusi savu nodomu uzskatīt Alstom par atbildīgu kopīgi un solidāri ar Areva T&D SA un Areva T&D AG par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim; Komisija to veica, pamatojoties uz prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka meitas sabiedrības kapitāldaļas pilnībā pieder mātes sabiedrībai (skat. šī sprieduma 86. punktu).

91 No apstrīdētā lēmuma 335., 348.–356. un 358. apsvēruma izriet, ka, lai Alstom uzskatītu par atbildīgu solidāri ar Areva T&D SA par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim, Komisija beigu beigās ir ne tikai balstījusies uz prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka meitas sabiedrības kapitāldaļas pilnībā pieder mātes sabiedrībai, bet arī uz faktiskajiem apstākļiem, kas tika iesniegti administratīvā procesa laikā. Tādēļ Komisija apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā norādīja uz Francijas Konkurences padomes 1988. gada 1. marta lēmumu, ar kuru Alsthom ir uzlikts naudas sods saskaņā ar Francijas konkurences tiesībām par manipulācijām ar piedāvājumiem arī saistībā ar elektrības iekārtām (vidēja sprieguma transformatori). Tā apstrīdētā lēmuma 353. apsvērumā ir norādījusi arī uz pašas Alstom iesniegtajiem pierādījumiem, lai pierādītu, ka Alstom grupā operacionālā organizācija bija primāra salīdzinājumā ar juridisko struktūru un ka, gluži kā P & I nozares gadījumā, Alstom un tās priekšteči vadīja GIS projektus augstākajā līmenī. Visbeidzot tā apstrīdētā lēmuma 354. un 355. apsvērumā ir atsaukusies uz Areva grupas sabiedrību iesniegtajiem pierādījumiem, kas ļāva identificēt sešus Alstom T&D SA direktoru padomes locekļus, kas vienlaicīgi vai secīgi bija direktoru padomes locekļu Alstom grupas jumta sabiedrībās pirms 2004. gada janvāra vai pat bija ieņēmuši ģenerāldirektora amatu.

92 Alstom neapstrīd faktu vērtējumus, kas izklāstīti apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuriem Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, bija meitas sabiedrības, kas tai pilnībā piederējušas periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim. Tomēr, pretēji Alstom apgalvotajam, šīs konstatācijas vien ļāva Komisija prezumēt, ka Alstom T&D SA un Alstom T&D AG nenoteica savu rīcību tirgū autonomi no Alstom un ka šīs sabiedrības tādēļ kopā ar Alstom bija viens un tas pats uzņēmums konkurences tiesību nozīmē. Saskaņā ar iepriekš 86. punktā minēto judikatūru tādēļ Alstom, kas apgalvoja, ka tās meitas sabiedrības, kas darbojas P & I nozarē, autonomā veidā noteica savu darbību tirgū attiecīgajā periodā, bija jāatspēko, iesniedzot pietiekamus pierādījumus, prezumpcija par atbildību, kas izriet no tā, ka mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrību kapitāldaļas.

93 Savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā Alstom ir apgalvojusi, ka attiecīgais uzņēmums atbilda Alstom grupas “P & I” nozarei un ka tiktāl, ciktāl šī nozare pamati neatkarīgā veidā noteica savu rīcību tirgū, vienīgi meitas sabiedrības, kurām uzticēta šī nozare, varēja tikt uzskatītas par atbildīgām. Alstom uzskata, ka dihotomija, kas pastāv Alstom grupas ietvaros starp operacionālo organizāciju un juridisko struktūru, apstiprina, ka nav attiecību starp kapitāla saiknēm un nozaru rīcību tirgū un to dažādajām darbībām, kuras ir funkcionējušas un pieņēmušas savus lēmumus pilnībā decentralizēti un autonomi. Alstom kā Alstom grupas mātes sabiedrībai neesot bijuši līdzekļi personāla, organizācijas vai prasmju ziņā, lai noteicošā veidā ietekmētu šo nozaru komercpolitiku. Alstom tādēļ esot bijis ar izpildkomitejas palīdzību jālemj par un jākontrolē globālā stratēģija un finanšu mērķi, kas ir jāīsteno minētajām sabiedrībām, riski, kas ir raksturīgi to darbībām, kā arī operacionālo meitas sabiedrību, kurām uzticētas minētās darbības, lēmumi, ja tās varēja radīt finanšu risku visai Alstom grupai. Alstom grupas “P & I nozare” tādējādi esot izstrādājusi pati savus noteikumus, nosakot veidu, kādā tās dažādās komerciālās darbības ir jāstrukturē un jāvada. Konkrēti, saistībā ar darbību norisi GIS jomā Alstom loma esot aprobežojusies ar to, ka izpildkomitejas ietvaros un pamatojoties uz informācijas kopsavilkumu, tā apstiprināja piedāvājumu projektus saistībā ar GIS projektu, kas pārsniedz noteiktu maksimālo robežu vai ietver “būtiskus riskus” Alstom grupai. Šajā ziņā Alstom esot bijis absolūti neiespējami, ņemot vērā ierobežoto komercinformāciju, kura bija nodota tās rīcībā, konstatēt Alstom grupas “P & I” nozares daļas piedalīšanos pārkāpumā. Dažas personas, kas piedalījušās darbībās GIS jomā un kas ietilpušas operacionālajās meitas sabiedrībās, kurām uzticētas šīs darbības, proti, Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, kas piedalījušās aizliegtās vienošanās sanāksmēs, esot rīkojušās bez Alstom un tās vadītāju ziņas.

94 Lai pamatotu savu argumentāciju, kas sniegta atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, Alstom ir iesniegusi dažādus dokumentus, kas arī ir tikuši iekļauti lietas materiālos lietā T‑121/07 un saistībā ar kuriem ir noteikts konfidencialitātes statuss (skat. šī sprieduma 19. un 38. punktu). Runa ir par “Information Memorandum” (Informācijas Memorands), kas sagatavots 2003. gada martā saistībā ar Alstom grupas “P & I nozares” pārdošanu Areva grupai, par minētās nozares iekšējo instrukciju kopiju, kas kopš 1999. gada ir pieejamas Alstom grupas interneta vietnē, par Alstom “e‑Book” (elektroniskā grāmata), par divām tukšām veidlapām saistībā ar GIS projektu apstiprināšanu un visbeidzot par Alstom grupas izpildkomitejas visu sanāksmju , kuras notikušas laikposmā starp 1999. gada sākumu un 2003. gada beigām, protokolu kopijām.

95 Apstrīdētā lēmuma 348. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka savas atbildes paziņojuma par iebildumiem 90.–150. punktā, kā tie ir apkopoti apstrīdētā lēmuma 345.–347. apsvērumā, Alstom nav iesniegusi ne pamatotus paskaidrojumus, ne pārliecinošus argumentus, kas ļautu secināt, ka tā nevarēja noteicoši ietekmēt tās meitas sabiedrību, kas darbojās P & I nozarē, komercpolitiku.

96 Pirmkārt, lietas dalībnieki nav vienisprātis par jautājumu, vai Komisija ir pietiekami juridiski pamatojusi to, kādēļ tā ir noraidījusi pierādījumus, kurus Alstom iesniegusi administratīvajā procedūrā, kā nepietiekami pierādošus.

97 Apstrīdētā lēmuma 350.–356. apsvērumā Komisija ir detalizēti izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka pierādījumi, kurus Alstom iesniegusi administratīvās procedūras laikā, nebija pietiekami pierādoši, it īpaši ievērojot pretējus pierādījumus, kurus iesniegušas Areva grupas sabiedrības. Apstrīdētā lēmuma 350.–353. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka komerciāla rakstura funkciju deleģēšana “P & I” nozares līmenī vai Alstom grupas darbību deleģēšana GIS jomā nevarēja atbrīvot Alstom no tās atbildības, jo tā pati ir atzinusi, ka pārkāpuma izdarīšanas laikā tai bija jāapstiprina visi GIS projekti, kas pārsniedz noteiktu maksimālo robežu vai ietver ievērojamus riskus Alstom grupai. Ņemot vērā būtisko naudas sodu, kuru Francijas Konkurences padome ar 1988. gada 1. marta lēmumu uzlika Alstom, būtu bijis neiespējami, ka Alstom nebūtu identificējusi konkurences tiesību pārkāpumu kā būtisku risku, kas pamatotu paaugstinātu vērību. Turklāt Alstom iesniegtie pierādījumi, lai pierādītu operacionālās organizācijas struktūras pārkāpumu pār juridisko struktūru Alstom grupā, bija vērsti arī uz to, lai pierādītu, ka ar Alstom grupas “P & I nozares” operacionālo vadītāju starpniecību, kuri tajā ietilpa un kuri bija tai atbildīgi, Alstom bija noteicoša ietekme uz tās meitas uzņēmumu, kas darbojas P & I nozarē, darbībām GIS jomā. Apstrīdētā lēmuma 354.–356. apsvērumā Komisija turklāt ir uzskatījusi par mazticamu Alstom apgalvojumu, ka tās vadītāji nebija informēti par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā, ņemot vērā Areva grupas sabiedrību iesniegtos pierādījumus, kuri pierāda, ka vairākas personas vienlaicīgi vai secīgi bija ieņēmušas vadošus amatus Alstom grupā vai jumta sabiedrībās un Alstom grupas meitas sabiedrībās, un, ņemot vērā faktu, ka dažādās meitas sabiedrības, kas bija secīgi veikušas darbības GIS jomā Alstom grupā, vēl joprojām tieši vai netieši pilnībā piederēja Alstom vai tās priekštecēm.

98 Lai gan Alstom pamatoti norādīja, ka apstrīdētā lēmuma 350.–356. apsvērumā Komisija detalizēti neiztirzā visus tiesību un faktiskos apstākļus, kurus tā izvirzījusi administratīvās procedūras laikā, tomēr apstrīdētajā lēmumā ir sniegts pietiekams pamatojums, kas tai ļauj saprast, ka Komisija uzskata, ka šiem apstākļiem nav pierādījuma vērtības un ka līdz ar to Komisija sauc to personīgi pie atbildības par attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim. Apgalvotā pamatojuma neesamība šajā lietā nav liegusi Alstom iesniegt Pirmās instances tiesai savu argumentāciju, saskaņā ar kuru tiesību un faktiskie apstākļi, kurus tās izvirzījusi administratīvā procesa laikā, pierāda, ka tās meitas sabiedrības, kas darbojas P & I nozarē, autonomā veidā noteica savu rīcību tirgū attiecīgajā periodā un ka līdz ar to prezumpcija par atbildību, kas izriet no tā, ka mātes sabiedrībai pilnībā pieder meitas sabiedrības kapitāldaļas, bija atspēkota Komisijā. Tāpat tas nav šķērslis Vispārējai tiesai veikt apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaudi tiktāl, ciktāl Komisija balstās uz minēto prezumpciju, lai pārkāpumā vainotu Alstom.

99 Tādēļ iebildums, ar kuru apgalvota pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde un kuru Alstom izvirzījusi trešā pamata ietvaros, ir jānoraida kā nepamatots.

100 Ciktāl tiesas sēdē Alstom ir mēģinājusi paplašināt iebildumus, kurus tā sākotnēji bija formulējusi par šo apstrīdētā lēmuma aspektu, izvirzot tiesību uz aizstāvību aizsardzības principa pārkāpumu un lietas dalībnieku vienlīdzības Savienības tiesā principu, tā ir iesniegusi jaunus pamatus, nepamatojoties uz tiesību un faktiskajiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi tiesvedības laikā. Saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu šādi pamati ir jānoraida kā nepieņemami.

101 Otrkārt, lietas dalībnieki nav vienisprātis par jautājumu, vai pierādījumi, kurus iesniegusi Alstom savas atbildes uz paziņojuma par iebildumiem 90.–150. punktā un kādi tie ir apkopoti apstrīdētā lēmuma 345.–347. apsvērumā, kā arī dokumentos, kuri ir iesniegti minētās atbildes atbalstam, bija tādi, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par atbildību, kas izriet no tā, ka mātes sabiedrībai pilnībā pieder meitas sabiedrības kapitāldaļas, un pierādīt, ka, lai gan ir šī kapitāldaļu piederēšana, Alstom T&D SA un Alstom T&D AG pārkāpuma laikā savu rīcību tirgū noteica autonomā veidā no savas mātes sabiedrības.

102 Vispirms ir jānorāda, ka dokumenti, kurus iesniegusi Alstom, pamatojot savu atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, pierāda operacionālās organizācijas pārākumu pār juridisko struktūru Alstom grupā. Lietas dalībnieki paši saistībā ar šiem pierādījumiem piekrīt, ka Alstom grupā operacionālo nodaļu vai nozaru dalījums bija pārāks par juridisko struktūru. Alstom iesniegtā “e‑Book”, kurā ir ietvertas Alstom grupas vispārējās instrukcijas un politika, kuras ir definējis Alstom grupas ģenerāldirektors, apstiprina 3.1,1. punkta trešajā daļā, ka “[konfidenciāli] ( )”. No “Information Memorandum” 1.4. punkta it īpaši izriet, ka pirms tās cesijas Areva grupai P & I nozare “[konfidenciāli]” Alstom grupā, līdz ar to “[konfidenciāli]”. Tādējādi lietas dalībnieki nav apstrīdējuši, ka attiecīgo periodu laikā, proti, attiecīgi periodā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim un periodā no 2003. gada 22. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim Alstom T&D SA un Alstom T&D AG piederēja tiesības, kas saistītas ar materiālajiem un cilvēku resursiem GIS jomā, kuri šajā lietā atbilst attiecīgajam uzņēmumam (skat. šī sprieduma 71. punktu; šajā ziņā skat. arī iepriekš 65. punktā minētos ģenerāladvokātes Kokotes secinājumus saistībā ar spriedumu lietā ETI u.c., 31. punkts). Tādēļ jautājums par politikas, kurai sekoja attiecīgais uzņēmums, noteikšanu minētajos periodos, nevar tikt nošķirts no tās politikas noteikšanas, kurai sekojušas Alstom T&D SA un Alstom T&D AG šajos pašos periodos.

103 Turklāt dokumenti, kurus iesniegusi Alstom, neļauj pierādīt, ka Alstom grupas “P & I” un tās ietvaros darbības GIS jomā būtu tikušas īstenotas pilnībā decentralizētā un autonomā veidā Alstom grupā. Taču šie dokumenti apstiprina, ka Alstom grupas vadība, kas esot Alstom atbildībā, piedalījās darbības virziena noteikšanā tirgū saistībā ar Alstom grupas “P & I” nozari un tās dažādajām darbības daļām un ka tā pastāvīgi kontrolēja šīs nozares un dažādo darbības daļu darbības virziena ievērošanu.

104 “e‑Book” 3.1,2.1. un 3.1,2.2. punktā ir aprakstīta Alstom grupas vadības organizācija. [konfidenciāli]

105 [konfidenciāli]

106 [konfidenciāli]

107 [konfidenciāli]

108 [konfidenciāli]

109 [konfidenciāli]

110 Ņemot vērā organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saiknes, kuras atklāj pierādījumi, kurus Alstom iesniegusi administratīvās procedūras laikā, starp, no vienas puses, Alstom grupas vadību, kura ir nodota Alstom ziņā, un, otrkārt, minētās grupas darbībām GIS jomā, kuras attiecīgajā laikā veica Alstom T&D SA un Alstom T&D AG, izmantojot “P & I” nozari, Komisija varēja ap