EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(otrā palāta)

2016. gada 11. aprīlī

FU

pret

Eiropas Komisiju

“Civildienests — Disciplinārlieta — Disciplinārlietu kolēģija — Revīzijas palātas pagaidu darbinieks, kas ir iecelts par pārbaudāmo ierēdni Komisijā — Dienesta vietas maiņa — Nepaziņošana Revīzijas palātas administrācijai par dienesta vietas maiņu — Vienlaicīgi iesniegti pieteikumi par pārcelšanās pabalstu izcelsmes valstī un iekārtošanās pabalstu Briselē — Pieteikums atlīdzināt izdevumus saistībā ar pārcelšanos no Luksemburgas uz izcelsmes valsti — OLAF izmeklēšana — Disciplinārsods — Klasificēšana zemākā funkciju grupā bez pakāpes pazemināšanas — Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants — Acīmredzama kļūda vērtējumā — Sacīkstes principa neievērošana — Jauns fakts — Pienākums no jauna uzsākt disciplinārlietu — Soda samērīgums — Procesuāls termiņš”

Priekšmets

Prasība, kura celta saskaņā ar LESD 270. pantu, kas piemērojams EAEK līgumam atbilstoši tā 106.a pantam, un ar kuru FU lūdz atcelt 2014. gada 3. jūnija lēmumu, ar ko Eiropas Komisijas iecēlējinstitūcija viņam noteica sodu – klasificēšanu zemākā funkciju grupā bez pakāpes pazemināšanas no 2014. gada 1. jūlija

Nolēmums

Prasību noraidīt. FU sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants aizliedz atbildīgajai iecēlējinstitūcijai galīgi lemt par attiecīgā ierēdņa disciplinārajiem aspektiem, spriežot par faktiem, kas vienlaicīgi ir kriminālprocesa priekšmets, līdz brīdim, kad attiecīgās krimināllietu tiesas pieņemtais lēmums ir kļuvis galīgs. Tādējādi ar šo pantu minētajai institūcijai, kuras uzdevums ir galīgi atrisināt tā ierēdņa situāciju, attiecībā uz kuru ir uzsākta disciplinārlieta, netiek sniegta rīcības brīvība saistībā ar tiesībām atlikt lietas izskatīšanu vai lemt par šī ierēdņa situāciju, ja pret šo ierēdni ir uzsākts kriminālprocess krimināltiesā. Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantam ir divkāršs iemesls. Pirmkārt, šis pants atbilst prasībai neietekmēt attiecīgā ierēdņa stāvokli kriminālvajāšanā, kas pret viņu sākta par nodarījumiem, par kuriem ir sākta arī disciplinārlieta iestādē. Otrkārt, disciplinārlietas apturēšana līdz kriminālprocesa pabeigšanai ļauj ņemt vērā šajā disciplinārlietā krimināltiesas izmantotos faktiskos secinājumus, kad tās spriedums ir stājies spēkā. Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ir paredzēts princips, ka “disciplinārlieta ir atkarīga no kriminālprocesa”, ko tostarp pamato fakts, ka valsts krimināllietu tiesām ir lielākas izmeklēšanas pilnvaras nekā iecēlējinstitūcijai. Līdz ar to gadījumos, kad vieni un tie paši fakti var veidot noziedzīgā nodarījuma sastāvu un ierēdņa Civildienesta noteikumos ietverto pienākumu pārkāpumu, administrācijai ir saistoši krimināltiesas kriminālprocesā konstatētie fakti. Tiklīdz pēdējā minētā ir konstatējusi lietas faktus, administrācija var veikt to juridisko kvalifikāciju, ņemot vērā disciplinārā pārkāpuma jēdzienu, tostarp pārbaudot, vai tie veido Civildienesta noteikumos paredzēto pienākumu neizpildi. Turklāt attiecīgajam ierēdnim ir iecēlējinstitūcijai jādara zināma informācija, kas ļautu izvērtēt, vai par nodarījumiem, kuros viņš tiek vainots disciplinārlietā, vienlaikus pret viņu ir uzsākta arī krimināllieta. Lai izpildītu šo pienākumu, attiecīgajam ierēdnim principā ir jāpierāda, ka krimināllieta pret viņu ir tikusi uzsākta tad, kad pret viņu jau ir bijusi uzsākta disciplinārlieta. Faktiski tikai tad, ja šāds kriminālprocess ir uzsākts, var identificēt faktus, par ko tas ir, un tos salīdzināt ar tiem faktiem, par kuriem ir uzsākta disciplinārlieta, lai noteiktu, vai tie ir vienādi. (skat. 66.–70. punktu) Atsauces Pirmās instances tiesa: spriedumi, 1998. gada 19. marts, Tzoanos/Komisija, T‑74/96, EU:T:1998:58, 32.–34. punkts; 2000. gada 21. novembris, A/Komisija, T‑23/00, EU:T:2000:273, 37. punkts; 2002. gada 30. maijs, Onidi/Komisija, T‑197/00, EU:T:2002:135, 81. punkts; 2003. gada 13. marts, Pessoa e Costa/Komisija, T‑166/02, EU:T:2003:73, 45. punkts; 2004. gada 10. jūnijs, François/Komisija, T‑307/01, EU:T:2004:180, 75. punkts, un 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija, T‑48/05, EU:T:2008:257, 341. un 342. punkts.

Aplūkojot vienlaicīgi Civildienesta noteikumu 20. pantu un Civildienesta noteikumu VII pielikuma 9. panta 1. punktu, kas pagaidu darbiniekiem ir piemērojams saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 22. pantu, izriet, ka darbiniekam, kam ir jāmaina sava dzīvesvieta, lai dzīvotu vietā, kurā viņš ir iecelts amatā, vai arī vietā, kas ir ne tālāk kā vieta, kura ir sasniedzama viņa pienākumu pienācīgai veikšanai, tiek atlīdzināti pārcelšanās izdevumi, ja viņš nesaņem atlīdzību par šiem pašiem izdevumiem kaut kur citur. Tādējādi šī dzīvesvietas pārcelšana var notikt, pagaidu darbiniekam vai ierēdnim stājoties amatā un pārceļoties no savas izcelsmes vietas uz dienesta vietu vai arī vēlāk mainoties dienesta vietai, kas var būt pamatota ar kādas iestādes pagaidu darbinieka iecelšanu par citas iestādes pārbaudāmo ierēdni un ar to saistīto viņa pienākumu pārcelties no savas dzīvesvietas uz jauno dienesta vietu. (skat. 90. punktu)

Saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikumu un konkrētāk tā 28. pantu iecēlējinstitūcijai nav nekāda pienākuma no jauna uzsākt disciplinārlietu, atkārtoti vēršoties disciplinārlietu kolēģijā, jo šī tiesību norma minētajai institūcijai sniedz iespēju izvēlēties, vai no jauna uzsākt disciplinārlietu vai nu pēc pašas iniciatīvas, vai arī pēc attiecīgā ierēdņa pieprasījuma. (skat. 109. punktu)

Saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantu piemērotā disciplinārsoda smagumam ir jābūt samērīgam ar amatpārkāpuma smagumu. Šajā pašā pantā ir arī norādīti kritēriji, kas iecēlējinstitūcijai ir jāņem vērā, izvēloties sodu. Attiecībā uz disciplinārlietu kolēģijas konstatēto ierēdņa pienākumu neizpildes smaguma un izvēlētā soda, kas, ņemot vērā šo pienākumu neizpildi, šķiet, ir vispiemērotākais, vērtējumu iecēlējinstitūcijai principā ir plaša rīcības brīvība, izņemot gadījumus, kad uzliktais sods ir nesamērīgs attiecībā uz atklātajiem faktiem. Tādējādi minētā iestāde var brīvi novērtēt ierēdņa atbildību, kas atšķiras no disciplinārlietu kolēģijas veiktā novērtējuma, kā arī izvēlēties disciplinārsodu, kuru tā uzskata par atbilstošu, lai sodītu par konstatētajiem disciplinārpārkāpumiem. Lai novērtētu disciplinārsoda samērīgumu ar konstatētā nodarījuma smagumu, Civildienesta tiesai ir jāņem vērā fakts, ka soda noteikšana tiek balstīta uz iecēlējinstitūcijas veiktu visu konkrēto faktu un katra atsevišķā gadījuma apstākļu vispusīgu izvērtējumu, jo ir zināms, ka Civildienesta noteikumos nav paredzēta konstanta attiecība starp tajos noteiktajiem sodiem un dažādajiem ierēdņu izdarītajiem pārkāpumiem un nav precizēts, ciktāl atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu pastāvēšanai būtu jāietekmē soda izvēle. Līdz ar to pirmās instances tiesa var pārbaudīt tikai to, vai minētās institūcijas veiktais atbildību pastiprinošo un mīkstinošo apstākļu izvērtējums tika veikts samērīgā veidā, precizējot, ka šīs pārbaudes laikā šī tiesa nevar aizvietot minētās institūcijas šajā ziņā veiktos vērtējumus ar savējiem. (skat. 120.–122. punktu) Atsauce Civildienesta tiesa: spriedums, 2014. gada 19. novembris, EH/Komisija, F‑42/14, EU:F:2014:250, 91. un 93. punkts.