ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 9. decembrī ( 1 )

Lieta C‑570/20

BV

pret

Direction départementale des finances publiques de la Haute‑Savoie

(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pamattiesības – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. un 52. pants – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta administratīvo un kriminālsodu kumulēšana par vienu un to pašu nodarījumu – Ne bis in idem principa prasības – Skaidrība un paredzamība – Nepieciešamība un samērīgums

1. Tiesai vēlreiz nākas iztirzāt problēmas, kas izriet no tā, ka tiek kumulēti administratīvie sodi un kriminālsodi, kas piemēroti vienai un tai pašai personai par vienu un to pašu nodarījumu, lai vienlaikus vai secīgi sodītu par pārkāpumiem nodokļu jomā saistībā tostarp ar pievienotās vērtības nodokli (PVN).

2. 2018. gada 20. marta spriedumos Menci ( 2 ) un Garlsson Real Estate u.c. ( 3 ) Tiesa precizēja, kādi nosacījumi ir jāparedz valsts tiesiskajā regulējumā, lai saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 52. panta 1. punktu ierobežotu Hartas 50. pantā garantētās pamattiesības netikt sodītam divreiz par vienu un to pašu nodarījumu.

3. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) pauž šaubas par to, vai valsts tiesību normas, uz kuru pamata tai ir jāpieņem nolēmums, ir saderīgas ar Tiesas judikatūru konkrēti attiecībā uz: — procesu un sodu kumulēšanu atļaujošo tiesību normu skaidrību un precizitāti un — samērīgumu starp izdarītā pārkāpuma smagumu, no vienas puses, un visu kumulēto sodu bardzību, no otras puses.

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesību normas

1. Harta

4. Hartas 50. pantā ir paredzēts: “Nevienu nedrīkst atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā par nodarījumu, par kuru viņš saskaņā ar tiesību aktiem Savienībā jau ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu.”

5. Hartas 51. pantā ir noteikts: “1. Šīs Hartas noteikumi attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām, ievērojot subsidiaritātes principu, un uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādēļ tās ievēro tiesības un principus, kā arī veicina to piemērošanu saskaņā ar savām atbilstīgajām pilnvarām un ievērojot Savienības kompetenci, kas tai piešķirta Līgumos. 2. Ar šo Hartu netiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma, paplašinot Savienības kompetences, un Savienībai netiek noteiktas nekādas jaunas kompetences vai uzdevumi, nedz grozītas kompetences un uzdevumi, kā tās noteiktas Līgumos.”

6. Hartas 52. pantā ir noteikts: “1. Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. [..] 3. Ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām. Šis noteikums neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību. 4. Ciktāl šajā Hartā ir atzītas pamattiesības, kuru pamatā ir dalībvalstu kopējas konstitucionālās tradīcijas, šīs tiesības interpretē saskaņā ar minētajām tradīcijām. [..] 6. Pilnībā ņem vērā valstu tiesību aktus un praksi, kā noteikts šajā Hartā.”

2. Līgums par Eiropas Savienības darbību (LESD)

7. LESD 325. pantā ir noteikts: “1. Savienība un dalībvalstis apkaro krāpšanu un citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses, saskaņā ar šo pantu veicot pasākumus, kuriem jāattur no šādas rīcības, kā arī jānodrošina efektīva aizsardzība dalībvalstīs, kā arī Savienības iestādēs un struktūrās. 2. Lai novērstu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, dalībvalstis veic tādus pašus pasākumus, kādus tās veic, lai novērstu krāpšanu, kas apdraud viņu pašu finanšu intereses. [..]”

3. Direktīva 2006/112/EK ( 4 )

8. Direktīvas 273. pantā ir noteikts: “Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļa maksātāji, ar noteikumu, ka šādi pienākumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas. [..]”

B. Valsts tiesības

1. Code général des impôts (Vispārējais nodokļu kodekss; turpmāk tekstā – “CGT”)

9. Saskaņā ar 1729. pantu, tā redakcijā, kas piemērojama lietā ( 5 ): “Ja deklarācijā vai aktā konstatē neprecizitātes vai izlaidumus, kas attiecas uz elementiem, kuri ir būtiski, lai noteiktu nodokļa bāzi vai nodokļa aprēķinu, kā arī atmaksātu fiskāla rakstura prasījumu, kas ir ticis nepamatoti iegūts no valsts, piemēro palielinājumu: a. 40 % apmērā tīši izdarīta pārkāpuma gadījumā; [..].”

10. Kodeksa 1741. pantā, tā redakcijā, kas piemērojama aplūkotajiem faktiem ( 6 ), bija norādīts: “Neskarot speciālās tiesību normas, kas iekļautas šajā kodeksā, tam, kurš ir krāpnieciski izvairījies vai mēģinājis krāpnieciski izvairīties no šajā kodeksā paredzēto nodokļu noteikšanas vai no pilnīgas vai daļējas to nomaksas, brīvprātīgi neiesniedzot deklarāciju noteiktajos termiņos vai apzināti slēpjot daļu no ar nodokli apliekamās summas, vai ir organizējis savu maksātnespēju vai arī ar kādu citu rīcību kavējis nodokļa iekasēšanu, vai arī citādi rīkojies krāpnieciski, piemēro naudas sodu 37500 EUR un piecu gadu brīvības atņemšanas sodu neatkarīgi no piemērojamajiem sodiem nodokļu jomā. Ja nodarījums ir izdarīts vai veicināts, veicot pirkšanu vai pārdošanu bez rēķiniem vai ar tādiem rēķiniem, kas neatspoguļo faktiskos darījumus, vai izdarīts nolūkā no valsts saņemt nepamatotu atmaksājumu, tā izdarītājam piemēro naudas sodu 75000 EUR un piecu gadu brīvības atņemšanas sodu. Tomēr šī tiesību norma slēpšanas gadījumā ir piemērojama tikai tad, ja slēptā summa pārsniedz vienu desmito daļu no ar nodokli apliekamās summas vai 153 EUR. Ikvienam, kas ir notiesāts saskaņā ar šā panta noteikumiem, var liegt pilsoniskās, civilās un ģimenes tiesības saskaņā ar Kriminālkodeksa 131‑26. pantu. Turklāt tiesa var likt pieņemto nolēmumu publiskot un izplatīt saskaņā ar Kriminālkodeksa 131‑35. vai 131‑39. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Procedūras sāk atbilstoši Nodokļu procedūru kodeksa L. 229.–L. 231. pantā paredzētajiem nosacījumiem.”

2. Livre des procédures fiscales (Nodokļu procedūru kodekss; turpmāk tekstā – “CPF”)

11. L. 228. pantā, tā redakcijā, kas ir piemērojama šajā lietā, ir paredzēti nosacījumi, kādos Nodokļu administrācija var iesniegt sūdzību prokuratūrā par nodarījumu, kas kvalificējams kā krāpšana nodokļu jomā: “Sūdzības, kas vērstas uz kriminālsodu piemērošanu saistībā ar tiešajiem nodokļiem, pievienotās vērtības nodokli un citiem apgrozījuma nodokļiem, reģistrācijas nodevām, īpašuma nodokli un īpašuma atsavināšanas nodokli un zīmognodevu administrācija iesniedz [pēc savas ierosmes], iepriekš saņēmusi Nodokļu pārkāpumu komisijas atzinumu par to atbilstību, pretējā gadījumā tās tiek atzītas par nepieņemamām.”

II. Faktiskie apstākļi un prejudiciālie jautājumi

12. BV strādāja par revidentu līdz 2011. gada 14. jūnijam individuālā komersanta statusā. Šajā statusā un ņemot vērā viņa darījumu apmēru, viņš bija PVN maksātājs (parastajā aprēķina režīmā) un viņam bija jāiesniedz ikmēneša deklarācijas.

13. BV bija arī pienākums maksāt ienākuma nodokli par peļņu no nekomerciālās darbības (turpmāk tekstā – “PND”), tāpēc viņam katru gadu bija jāiesniedz ne tikai deklarācija par visiem personīgajiem ienākumiem, bet arī PND deklarācija.

14. 2009., 2010. un 2011. gadā veikto pārbaužu rezultātā Nodokļu administrācija konstatēja, ka BV bija deklarējis mazāk ienākumu no profesionālās darbības, nekā viņš bija faktiski saņēmis, tādējādi viņš nebija nomaksājis PVN par summu 82507 EUR un nodokli par PND 108833 EUR apmērā.

15. 2014. gada 10. martā Nodokļu administrācija iesniedza prokuratūrai sūdzību par grāmatvedības pārkāpumiem un krāpšanu ienākuma nodokļa un PVN jomā – minētie nodarījumi ietvēra gūto ienākumu slēpšanu ( 7 ).

16. BV tika uzaicināts ierasties Tribunal correctionnel d’Annecy (Ansī pirmās instances Krimināllietu tiesa, Francija), lai tiktu tiesāts par diviem noziedzīgiem nodarījumiem: krāpšanu nodokļu jomā, slēpjot ar nodokli apliekamās summas, un ierakstu neveikšanu grāmatvedības dokumentos. Visās procesa stadijās viņš atzina, ka bija izdarījis viņam inkriminētos nodarījumus.

17. 2017. gada 23. jūnija spriedumā Tribunal correctionnel d’Annecy (Ansī pirmās instances Krimināllietu tiesa, Francija) atzina BV par vainīgu viņam inkriminēto noziedzīgo nodarījumu izdarīšanā un piesprieda viņam brīvības atņemšanas sodu uz divpadsmit mēnešiem.

18. BV iesniedza apelācijas sūdzību Cour d’appel de Chambéry (Šamberī apelācijas tiesa, Francija), apgalvojot, ka piemērotais sods esot pretrunā ne bis in idem principam, jo pret viņu par to pašu nodarījumu jau bija veikta nodokļu uzrēķina procedūra, kuras rezultātā viņam tika piemēroti sodi nodokļu jomā 40 % apmērā no nesamaksātajiem nodokļiem. Viņaprāt, viņam piemērotā sodīšanas sistēma esot kopumā nesamērīgi barga.

19. Apelācijas sūdzība tika noraidīta ar Cour d’appel de Chambéry (Šamberī apelācijas tiesa) 2019. gada 13. februāra spriedumu, ar kuru pirmās instances tiesas spriedumu daļā par apsūdzētā vainu tā atstāja negrozītu un palielināja soda apmēru ( 8 ), piespriežot viņam brīvības atņemšanas sodu uz astoņpadsmit mēnešiem, no tiem sešus mēnešus nosacīti.

20. Apelācijas tiesa uzskatīja, ka ne bis in idem princips nav pārkāpts, jo kriminālsodu un administratīvo sodu kumulācija bija veikta saskaņā ar CGT 1741. pantu, kas ir saderīgs ar Hartas 50. pantu, ciktāl šajā kumulācijā ir ticis ievērots Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome, Francija) noteiktais.

21. BV iesniedza kasācijas sūdzību Cour de cassation (Kasācijas tiesa), apgalvojot, ka pirmās instances tiesa un apelācijas tiesa: — esot pārkāpušas Hartas 50. pantu, piemērojot CGT 1741. pantu, kura noteikumi – atbilstoši tam, kā tos interpretējusi Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome), – neesot nedz skaidri, nedz precīzi. — neesot pamatojušas savus nolēmumus atbilstoši Savienības tiesībās noteiktajām prasībām, jo neesot pārbaudījušas, vai no visu piemēroto sodu kopuma izrietošais slogs nav pārmērīgs, ņemot vērā pārkāpuma smagumu.

22. Cour de cassation (Kasācijas tiesa) uzskata, ka: — valsts tiesību normu mērķis tostarp ir apkarot pārkāpumus PVN jomā. Tādējādi tie atbilst vispārējo interešu mērķim, kas attaisno savstarpēji papildinošiem mērķiem kalpojošu kriminālprocesu un kriminālsodu kumulēšanu; — runājot par skaidrību un paredzamību – CGT 1729. pantā un 1741. pantā ir precīzi noteikta darbība vai bezdarbība, par kuru var sākt procesus un piemērot sodus gan krimināltiesību, gan nodokļu jomā; — runājot par nepieciešamību un samērīgumu – iespēju kumulēt sodus ierobežo neiespējamība pārsniegt lielāko no jau piemērotajiem sodiem. Šis noteikums attiecas tikai uz tāda paša veida sodiem (proti, naudas sodiem); — tomēr nevar apgalvot, ka Savienības tiesību pareiza piemērošana ir tik acīmredzama, ka tā nerada nekādas pamatotas šaubas.

23. Šajā situācijā Cour de cassation (Kasācijas tiesa) uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā iepriekš aprakstītais ir ievērota skaidrības un paredzamības prasība attiecībā uz apstākļiem, kādos maksājamā PVN slēpšana nodokļu deklarācijās var izraisīt kriminālvajāšanas un krimināltiesiska rakstura sodu kumulēšanu? 2) Vai tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā iepriekš aprakstītais ir ievērota prasība par šādu sodu kumulēšanas samērīgumu un nepieciešamību?”

III. Tiesvedība Tiesā

24. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2020. gada 28. oktobrī.

25. Rakstveida apsvērumus iesniedza BV, Francijas valdība un Eiropas Komisija.

26. Tiesas sēdes rīkošana netika uzskatīta par vajadzīgu.

IV. Vērtējums

A. Ievada piezīmes par strīdīgo valsts tiesisko regulējumu un prejudiciālā nolēmuma saturu

27. “Valsts tiesiskais regulējums”, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, izriet no divām tiesību normām, kas aplūkotas atbilstoši tam, kā tās ir interpretētas judikatūrā.

28. Šīs tiesību normas ir CGT 1729. pants un 1741. pants, kuru saturs ir izklāstīts ( 9 ). Īsumā sakot, tajās ir paredzēti administratīvie sodi (palielinājums par 40 % par tīši izdarītiem pārkāpumiem saskaņā ar 1729. pantu), kā arī naudas sods un brīvības atņemšanas sods (saskaņā ar 1741. pantu) par konkrētu rīcību, ar ko ir pārkāpts tiesiskais regulējums nodokļu jomā.

29. CGT 1741. pantā ir tiešā tekstā noteikts, ka par vienu un to pašu nodarījumu var piemērot naudas sodu un brīvības atņemšanas sodu neatkarīgi no sodiem nodokļu jomā (proti, sodiem, kam formāli ir administratīvs raksturs) ( 10 ).

30. Runājot par to, kā šis valsts tiesiskais regulējums ir interpretēts judikatūrā, iesniedzējtiesa norāda, ka tajā paredzēto kriminālsodu un administratīvo sodu kumulēšana ir pakļauta trim atrunām, kuras interpretācijas ceļā formulējusi Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) ( 11 ).

31. Šīs atrunas – kurās izklāstīti nosacījumi, saskaņā ar kuriem var kumulēt CGT 1729. pantā un1741. pantā paredzētos sodus, – ir šādas: – nodokļa maksātājam, kurš ar tiesas nolēmumu, kas ir kļuvis galīgs, ir atbrīvots no nodokļa būtiska iemesla dēļ, nevar piemērot kriminālsodu par krāpšanu nodokļu jomā (pirmā atruna, kurai šajā lietā nav nozīmes); – CGT 1741. pantu piemēro tikai smagākajos ar nodokli apliekamo summu krāpnieciskas slēpšanas vai deklarēšanas pienākuma neizpildes gadījumos. Šis smagums var izrietēt no izkrāpto nodokļu apmēra, apsūdzētā veikto darbību rakstura vai to izdarīšanas apstākļiem (otrā atruna); – ja divu procesu uzsākšanas iespējamība var izraisīt sodu kumulēšanu, samērīguma princips nosaka, ka jebkurā gadījumā iespējami piemērojamo sodu kopējais apmērs nedrīkst pārsniegt lielākā no piemērotajiem sodiem apmēru (trešā atruna).

32. Runājot par otro atrunu, iesniedzējtiesa norāda, ka tās judikatūrā atbilstošie kritēriji attiecībā uz rīcības smagumu ir precizēti šādi: “ja krāpšanā nodokļu jomā apsūdzētais pierāda, ka viņam personiski par tiem pašiem nodarījumiem ir piemērots sods nodokļu jomā, tiesai pēc šā pārkāpuma sastāvu veidojošu elementu novērtējuma atbilstoši [CGT] 1741. pantam un pirms kriminālsoda noteikšanas ir jāpārbauda, vai attiecīgie nodarījumi ir tik smagi, ka tie attaisno to, ka papildus tiek piemērots arī kriminālsods. Tiesai ir jāpamato savs lēmums, un smagums var izrietēt no izkrāpto nodokļu apmēra, apsūdzētā veikto darbību rakstura vai to izdarīšanas apstākļiem, it īpaši atbildību pastiprinošiem apstākļiem” ( 12 ).

33. Attiecībā uz trešo atrunu iesniedzējtiesa uzsver, ka tās piemērošanas nosacījumus tā ir konkretizējusi šādi: – “Ja apsūdzētais pierāda, ka viņam personiski par tiem pašiem nodarījumiem ir galīgi piemērots sods nodokļu jomā, krimināllietu tiesai ir jānodrošina samērīguma prasības ievērošana tikai tad, ja tā piemēro tāda paša veida sodu.” – “Samērīguma princips nav neievērots, ja tiesas piespriež nosacītu brīvības atņemšanas sodu, ja vien apsūdzētajam, kuram jau ir piemēroti galīgi administratīvie sodi, netiek piemērots naudas sods.”

34. Būtībā tāds ir – no tiesību normām un to judikatūrā rodamās interpretācijas izrietošais – tiesiskais regulējums, ar ko Francijas tiesībās ir atļauts kumulēt kriminālsodus un administratīvos sodus par vieniem un tiem pašiem nodarījumiem – kas ir kvalificējami gan kā noziedzīgs nodarījums, gan kā pārkāpums nodokļu jomā –, kad Nodokļu administrācija par tiem ziņo prokuratūrai ( 13 ).

35. Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nav šaubu saistībā ar Tiesas judikatūru attiecībā uz ne bis in idem principu, ciktāl tas attiecas uz: – CGT 1729. pantā minētā administratīvā soda krimināltiesisko raksturu ( 14 ); – vispārējo interešu apsvērumiem, kas pamato CGT 1741. pantā paredzētā administratīvā soda kumulēšanu ar krimināltiesiska rakstura sodu ( 15 ).

36. Tādējādi Cour de cassation (Kasācijas tiesa) jautājumi ir par to, vai valsts tiesības atbilst spriedumā Menci izklāstītajiem nosacījumiem attiecībā uz procesu un sodu kumulēšanu atļaujošā tiesiskā regulējuma skaidrību, paredzamību, nepieciešamību un samērīgumu.

37. Prejudiciālajā tiesvedībā iztirzājamo jautājumu loku šādi ierobežot ir svarīgi tālab, lai būtu skaidrs, ka tajā nav jāaplūko jautājumi par: – “viena un tā paša nodarījuma” identificējamību (idem factum); – to, vai divkāršajā (bis) sodīšanā – piemērojot kriminālsodu un administratīvo sodu – par vienu un to pašu nodarījumu, pastāv vienas un tās pašas aizsargājamās tiesiskās intereses; – to, vai administratīvajam sodam – ar kuru gadījumā, ja tiek izdarīts pārkāpums nodokļu jomā, nodokļa summa tiek palielināta par 40 % – ir “būtībā krimināltiesisks raksturs”, un – ciešo priekšmetisko un laicisko saikni starp procesiem (administratīvo un kriminālprocesu), kuru rezultātā vienai un tai pašai personai tiek piemēroti naudas sodi un brīvības atņemšanas sodi par vienu un to pašu nodarījumu ( 16 ).

B. Par lietas būtību

1. Pirmais prejudiciālais jautājums

38. Jautājuma pamatā ir pieņēmums, ka valsts tiesiskais regulējums – saskaņā ar kuru tādu nodarījumu gadījumā, kas ir kvalificējami kā pārkāpumi nodokļu jomā, var tikt kumulēti gan administratīvie procesi, gan kriminālprocesi, kā arī gan administratīvie, gan krimināltiesiskie sodi – neesot skaidrs un precīzs.

39. BV apgalvo, ka nepieciešamība ņemt talkā valsts judikatūru, lai noskaidrotu nosacījumus, ar kādiem ir atļauts kumulēt kriminālsodus un administratīvos sodus, jau pati par sevi liecinot par to, ka strīdīgais tiesiskais regulējums nav pietiekami skaidrs un precīzs.

40. Viņš piebilst, ka šī judikatūra nespējot novērst minēto trūkumu, jo tajā nav objektīvi un pieejami definēti kritēriji, kuriem ir izšķiroša nozīme, novērtējot smagumu, kas attaisno kumulēšanu.

41. Francijas valdība un Komisija vienprātīgi uzskata, ka piemērotais tiesiskais regulējums atbilst skaidrības un paredzamības nosacījumiem. Kritēriji, kas šajā ziņā tiek ņemti vērā valsts tiesu judikatūrā, esot pietiekami skaidri (kā arī šajā lietā nozīmīgi).

42. Turklāt Francijas valdība un Komisija apgalvo, ka – atbilstoši Tiesas atziņām – kriminālsodu likumības princips neaizliedz tiesām sniegt interpretāciju, lai precizētu noteikumus par kriminālatbildību.

43. Šajā ziņā būtībā piekrītu Francijas valdības un Komisijas vērtējumam.

44. Tiesas judikatūrā ir atzīts, ka, kumulējot tādus procesus un sodus kā šajā lietā apstrīdētie, tiek ierobežotas pamattiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam krimināllietā par to pašu nodarījumu ( 17 ).

45. Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu ar valsts tiesību aktiem šo ierobežojumu var ieviest tikai, pakārtojot to virknei šādu kumulatīvu nosacījumu: – tas ir jānosaka tiesību aktos; – tam ir jārespektē aizskarto tiesību būtība; – tam ir jābūt nepieciešamam, ievērojot samērīguma principu; – tam faktiski ir jāatbilst Savienības atzītajiem vispārējo interešu mērķiem vai arī nepieciešamam trešo personu tiesību un brīvību aizsardzībai.

46. Šajā tiesvedībā apstrīdētais ierobežojums ir noteikts tiesību aktos, tādējādi principā tas atbilst pirmajam no šiem nosacījumiem. Iespēja kumulēt krimināltiesiska rakstura un administratīvos procesus un sodus ir paredzēta nevis kādos administratīvajos aktos vai tiesu praksē, bet gan divās konkrētās tiesību normās: — pirmkārt, CGT 1729. pantā, ar kuru – ciktāl ir svarīgi šajā lietā – tiek paredzēts sods 40 % palielinājuma formā, ja ir tīši pieļautas konkrētas neprecizitātes vai izlaidumi nodokļu jomā; — otrkārt, CGT 1741. pantā, kurā neatkarīgi no iepriekš minētā ir paredzēts naudas sods un brīvības atņemšanas sods tādas krāpnieciskas rīcības gadījumos, kurai ir noziedzīgs raksturs.

47. Saskaņā ar Hartas 49. pantā nostiprināto sodu likumības principu tiesību aktos arī ir skaidri un precīzi jānosaka gadījumi, kuros par vienu un to pašu nodarījumu var kumulēt procesus un sodus.

48. Tiesību aktu skaidrības un precizitātes prasību Tiesa ir saistījusi ar šo aktu “strikto nepieciešamību” tālab, lai tiktu ievērots samērīguma princips ( 18 ).

49. Izvērtējot piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma “strikto nepieciešamību”, spriedumā Menci ir norādīts, ka tajā “ir jābūt paredzētām skaidrām un precīzām normām, kas privātpersonai ļauj paredzēt, par kādam darbībām vai pienākumu nepildīšanu var piemērot šāda veida procesu un sodu kumulēšanu” ( 19 ).

50. Izpētījusi, vai toreiz aplūkotais Itālijas tiesiskais regulējums – pakārtoti iesniedzējtiesas pienācīgi veiktajai pārbaudei – ir “skaidrs un precīzs”, Tiesa spriedumā Menci prasīja obligāti garantēt atbilstību starp pārkāpuma smagumu, no vienas puses, un visu kumulēto sodu bardzību, no otras puses ( 20 ).

51. Manuprāt, prasībai par tiesību aktu skaidrību un precizitāti ir sava vieta pamattiesību izmantošanas ierobežojuma likumīguma principa kontekstā, uz ko attiecas pirmais no Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.

52. Tikai tad, ja tas ir skaidri un precīzi noteikts likumā, ar ko ir atļauta administratīvo un nodokļu procedūru un sodu kumulēšana, ir iespējams precīzi noteikt šīs divkāršās sodīšanas saturu un tvērumu. Balstoties uz šo premisu, turpinājumā būs jāpārbauda, vai kumulēšana ir samērīga.

53. Tiesību akta skaidrība un precizitāte kalpo primārākam mērķim, kas ir konceptuāli neatkarīgs no samērīguma principa. Tās izriet konkrēti no prasības, ka non bis in idem principa spēkā esamību var ierobežot ar likumu un tikai ar likumu.

54. Lai ievērotu šo principu, nav pietiekami, ka tiesību aktos kaut kādā veidā tiek noteikti gadījumi, kuros var paredzēt procesu un sodu kumulēšanu, bet gan tajos tie ir jānosaka skaidri un precīzi.

55. Pretējā gadījumā tiktu izkropļota garantija, ko sniedz likumības princips, saskaņā ar kuru ierobežot pamattiesības ir tikai un vienīgi likumdevēja kompetencē. Tāpēc likumdošanas vara šīs kompetences īstenošanu nedrīkst uzticēt administratīvajām iestādēm vai tiesām.

56. Turklāt Hartas 52. panta 1. punktā minētā likumība, kas ir jāievēro, lai ierobežotu Hartas 50. pantā garantētās tiesības, ir saistīta ar likumību, kas noteikta Hartas 49. pantā attiecībā uz soda noteikšanu.

57. Ciktāl administratīvo un krimināltiesiska rakstura procesu un sodu kumulēšana kopumā var izraisīt smagākas sekas nekas tās, kuras likumdevējs paredzējis vienīgi krimināltiesību jomā, šis papildu sods ir pieņemams tikai tad, ja likumdevējs skaidri un precīzi definē situācijas un apstākļus, kuru gadījumā tas ir iespējams.

58. Tādējādi kriminālsodu likumības princips ir piemērojams administratīvo un krimināltiesiska rakstura procesu un sodu kumulēšanai. No tā izriet, ka tiesību normās, ar ko ir atļauta divkārša sodīšana, ir jāievēro konkrētas pieejamības un paredzamības prasības ( 21 ).

59. Spriedumā Menci iztirzātā skaidrības un precizitātes prasība ir jāaplūko drīzāk šajā kontekstā, nevis Hartas 52. panta 1. punktā nostiprinātā samērīguma principa kontekstā.

60. Iesniedzējtiesa jautā, vai “skaidrībai un precizitātei”, ko prasa likumības princips, ir jābūt jau – un tikai – pašā likuma tekstā vai turpretim šajā ziņā var tikt ņemts vērā arī tiesu judikatūras pienesums.

61. Gan Francijas valdība, gan Komisija atgādināja, ka, pēc Tiesas domām, noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips neizslēdz tiesību aktu interpretāciju judikatūras ceļā.

62. Tiesa norāda, ka, ja arī sodu likumības princips prasa, ka “likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi”, šis nosacījums “ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība” ( 22 ).

63. Tiesa turpinājumā atzīst, ka “likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma princips līdz ar to nav interpretējams tādējādi, ka tas aizliedz tiesas interpretācijas ceļā pakāpeniski noskaidrot to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, ar nosacījumu, ka iznākumu bija iespējams saprātīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, it īpaši ņemot vērā interpretāciju, kas tajā laikā par attiecīgo tiesību normu pastāvēja judikatūrā” ( 23 ).

64. Šajā lietā, kā jau esmu norādījis, gan Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome), gan Cour de cassation (Kasācijas tiesa) ir interpretējušas CGT 1729. pantu un 1741. pantu. Konkrēti pirmā no tām ir noteikusi, ka abu šo tiesību normu atbilstība konstitūcijai, t.i., to spēkā esamība, ir pakārtota tam, vai tiek ievērotas iepriekš minētās atrunas.

65. Saskaņā ar šīm atrunām CGT 1729. pantu un 1741. pantu kopīga piemērošana – proti, katrā no tiem atsevišķi noteikto procesu un sodu kumulēšana – atbilst konstitūcijai tikai “smagākajos ar nodokli apliekamo summu krāpnieciskas slēpšanas [..] gadījumos”.

66. Šis smagums, kā piebilst Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome), “var izrietēt no izkrāpto nodokļu apmēra, apsūdzētā veikto darbību rakstura vai to izdarīšanas apstākļiem” ( 24 ).

67. CGT 1729. panta un 1741. panta interpretācija, kas jāsniedz Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome), nav tikai “atbalsts”, ko saskaņā ar iepriekš minēto Tiesas judikatūru ( 25 ) tiesas var sniegt, lai identificētu to, par kādām darbībām un bezdarbību iestājas kriminālatbildība.

68. Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) veiktajai interpretācijai piemītošā konstitucionāluma dēļ šī interpretācija ir normatīvi integrēta interpretētajās tiesību normās tik lielā mērā, ka kopā ar tām iemieso vienu nedalāmu veselumu.

69. Tādējādi CGT 1729. panta un 1741. panta normatīvais saturs izriet no to konstitucionālās interpretācijas un šajā nozīmē ir likumdevējas varas pozitīvās likumdošanas, no vienas puses, un Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) “negatīvās likumdošanas” ( 26 ), no otras puses, rezultāts.

70. CGT 1729. pantā un 1741. pantā – ievērojot konstitucionālo interpretāciju, kurai pakļauta to spēkā esamība, – ir noteikts, ka pirmajā no tiem paredzētajam administratīvajam sodam par konkrētām neprecizitātēm un izlaidumiem var papildus piemērot arī kriminālsodu saskaņā ar CGT 1741. pantu tikai smagākajos krāpnieciskas simulācijas gadījumos.

71. Valsts tiesiskais regulējums, kas tika izvērtēts spriedumā Menci, būtiski neatšķirtos no šajā lietā aplūkotā, lai arī kumulēšana tajā bija paredzēta tikai attiecībā uz pārkāpumiem, kuru apmērs pārsniedz 50000 EUR.

72. Tiesa secināja, ka minētajā tiesiskajā regulējumā – pakārtoti iesniedzējtiesas veicamajai pārbaudei – ir skaidri un precīzi noteikts, kādos apstākļos izvairīšanās no PVN nomaksas var izraisīt procesu un sodu kumulēšanu ( 27 ).

73. Tādējādi jautājums ir par to, vai Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) atsauce uz “smagākajiem krāpnieciskas simulācijas” gadījumiem ir nosacījums, kas skaidrības un precizitātes ziņā ir līdzvērtīgs lietā Menci noteiktajam kvantitatīvajam slieksnim, kas bija vismaz 50000 EUR.

74. Kāda citā spriedumā Tiesa par pietiekami “skaidru un precīzu” atzina valsts tiesisko regulējumu, ar ko tika atļauts kumulēt procesus un sodus par tirgus manipulācijām, kas var izraisīt “finanšu instrumentu būtisku cenas grozījumu” ( 28 ). Tātad tā neaizliedza izmantot nenoteiktus noteikumus, ja vien ir paredzēts, ka to saturs tiek pienācīgi noteikts judikatūrā.

75. Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) sīki aprakstīja smagumu, kas var attaisnot procesu un sodu kumulēšanu. Šis smagums, kā jau vairakkārt norādīts, “var izrietēt no izkrāpto nodokļu apmēra, apsūdzētā veikto darbību rakstura vai to izdarīšanas apstākļiem” ( 29 ).

76. Kā papildinājumu šim precizējumam – kas, kā jau teicu, ir jāuzskata par integrētu šajā lietā apstrīdēto tiesību normu saturā – Cour de cassation (Kasācijas tiesa) minēja sīki izstrādātus kritērijus, kas palīdz konstatēt Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) ( 30 ) pieprasītā smaguma esamību.

77. Tādējādi Cour de cassation (Kasācijas tiesa), pildot savu pienākumu precizēt tiesību normu tvērumu, kas spriedumā AC‑Treuhand/Komisija uzticēts vispārējās jurisdikcijas tiesām, Francijas divkāršās sodīšanas – kriminālsoda un administratīvā soda piemērošanas – sistēmu padara saprotamāku ( 31 ).

78. Kritēriji, kas ir noteikti atbilstoši attiecīgajiem pārkāpumu veidiem un skartajiem nodokļiem, ir šādi: — deklarēšanas pienākuma atkārtota “nepildīšana” ilgā laikposmā, neraugoties uz vairākiem pieprasījumiem; — apsūdzētajam piemītošais Republikas ievēlētā pārstāvja statuss; — ārvalstīs reģistrētu starpnieku izmantošana un — nesamaksāto nodokļu apmērs ( 32 ).

79. Lai arī būtu vēlams labāk sistematizēt visus piemērojamos kritērijus, Francijas augstākās krimināllietu tiesas precizējumi iesniedzējtiesas aprakstītajos apstākļos pārsniedz nepieciešamo minimumu, lai valsts tiesiskajā regulējumā (šajā gadījumā tas ir Konstitucionālās tiesas interpretētie tiesību akti un precizējumi, kurus šī augstākās instances tiesa ir pakāpeniski sniegusi par tiem) noteiktu saprātīgi paredzamus gadījumus, kuros ir iespējama divkārša sodīšana.

80. Var atzīt, kā apgalvo BV, ka nespeciālistiem šis tiesiskais regulējums nav skaidrs un ir nepieciešams konsultēties pie speciālistiem. Tomēr Tiesa uzskata, ka: – “likuma paredzamība nav pretrunā tam, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai lietā pastāvošajos apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgais akts varētu radīt” ( 33 ); – “to it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot savus pienākumus, viņiem jārīkojas ar lielu piesardzību” un “tādējādi var tikt sagaidīts, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību” ( 34 ).

81. Šajā ziņā atgādināšu, ka BV tika apsūdzēts par savas profesionālās, proti, revidenta, darbības veikšanu un tādējādi šādos apstākļos juridisku konsultāciju izmantošana parasti ir norma, nevis izņēmums.

82. Tāpat ir skaidrs, un to arī apgalvo BV ( 35 ), ka tiesām, kuras izvērtē tādus jēdzienus kā “tīšs pārkāpums”, “krāpnieciskas darbības” vai “krāpnieciska izvairīšanās”, ir piešķirta plaša interpretēšanas brīvība (un, manuprāt, tas ir neizbēgami). Tomēr, lai gūtu pareizāku priekšstatu par regulējumu, ar ko ir atļauta divkārša sodīšana par pārkāpumiem nodokļu jomā, šie jēdzieni ( 36 ) ir jāaplūko kopsakarā ar citiem iepriekš minētajiem kritērijiem, kurus noteikusi Cour de cassation (Kasācijas tiesa).

83. Īsumā sakot, uzskatu, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir iekļauts norāžu minimums, kas ir nepieciešams, lai skaidri un paredzami noteiktu gadījumus, kuros par vienu un to pašu nodarījumu attiecībā uz to pašu personu var kumulēt administratīvos un krimināltiesiska rakstura procesus un sodus.

2. Otrais prejudiciālais jautājums

84. Ar otro jautājumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa) vēlas noskaidrot, vai strīdīgais valsts tiesiskais regulējums atbilst nepieciešamības un samērīguma prasībām, kas ir jāizpilda, lai kumulētu krimināltiesiska rakstura un administratīvos procesus un sodus.

85. Atbildei būs jābūt noliedzošai, ja šajā tiesiskajā regulējumā tiek pārsniegts tas, kas ir strikti nepieciešams, lai likumīgi sasniegtu divkāršas sodīšanas mērķus. To apgalvo BV un Komisija, norādot, ka tostarp nav garantēts, ka visu kumulēto sodu bardzība ir samērīga ar izdarītā pārkāpuma smagumu.

86. Turpretim Francijas valdības ieskatā izšķiroša nozīme esot tam, ka krimināllietu tiesa šajā lietā ir pieņēmusi nolēmumu pēc tam, kad jau bija piemērots galīgs administratīvais sods. Tas nozīmē, ka, piemērojot tiesību normu, ar ko tiesai ir noteikts pienākums ņemt vērā visus lietas apstākļus, tiesa ir izvērtējusi šāda (pirmā minētā) soda esamību.

87. Francijas valdība piebilst, ka samērīgums tiek nodrošināts, ne tikai ierobežojot sodu apmēru, bet arī paredzot piemērot kumulēšanu tikai smagāko pārkāpumu gadījumos.

88. Šim nupat minētajam Francijas valdības apgalvojumam nepiekrītu, jo atsauce uz smagāko pārkāpumu gadījumiem attiecas drīzāk uz vērtējumu par to, vai tiesību normas, ar kurām atļauta divkārša sodīšana, ir pietiekami precīzas. Tas, ka nodokļu pārkāpums ir smags, pats par sevi vien neļauj neņemt vērā samērīguma prasības, pārbaudot, vai piemērotie (divkāršie) sodi tām atbilst.

89. Atkal atsaukšos uz Tiesas judikatūru par tāda valsts tiesiskā regulējuma, ar ko tiek ierobežotas Hartas 50. pantā nostiprinātās tiesības, nepieciešamību.

90. Atbilstoši Tiesas teiktajam: – attiecībā uz procesu kumulēšanu “ir jāpastāv normām, ar ko nodrošina koordināciju, lai tiesību ierobežojumi, kuri attiecīgajām personām rodas no šādas kumulēšanas, tiktu ierobežoti ar to, kas ir strikti nepieciešams” ( 37 ); – attiecībā uz sodu kumulēšanu “ir jābūt paredzētām normām, kas ļauj garantēt visu piemēroto sodu bardzības atbilstību attiecīgā pārkāpuma smagumam, jo šāda prasība izriet ne tikai no Hartas 52. panta 1. punkta, bet arī no sodu samērīguma principa, kas ir ietverts tās 49. panta 3. punktā” ( 38 ).

91. Visbeidzot šāda prasība ir noteikta, lai sodi tiktu kumulēti, pienācīgi garantējot atbilstību (samērīgumu) starp pārkāpuma smagumu, no vienas puses, un visu piemēroto sodu bardzību, no otras puses.

92. Iesniedzējtiesa norāda, ka Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) arī ir nospriedusi, ka sodu kumulēšanas gadījumā samērīguma princips prasa, lai visu piemēroto sodu kopējais apmērs nepārsniegtu lielākā no piemērotajiem sodiem apmēru.

93. Tomēr, lai arī spēju kumulēt sodus ierobežo neiespējamība pārsniegt lielākā no jau piemērotajiem sodiem apmēru, “šis noteikums attiecas tikai uz tāda paša veida sodiem (proti, naudas sodiem)” ( 39 ).

94. Cour de cassation (Kasācijas tiesa) pauž šaubas, vai samērīgumu šādi aprobežojot tikai ar naudas sodu kumulēšanas gadījumiem, tiek izpildīta prasība samērot pārkāpuma smagumu ar visu sodu bardzību (proti, neizslēdzot brīvības atņemšanas sodus).

95. Spriedumā Garlsson Real Estate Tiesa nosprieda, ka ar samērīguma principu nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kas “šķietami attiecas vienīgi uz naudas sodu kumulatīvu piemērošanu, nevis uz krimināltiesiska rakstura administratīvā naudas soda piemērošanu kumulatīvi ar brīvības atņemšanas sodu”. Ar minēto tiesisko regulējumu “nevar tikt nodrošināts, lai visu piemēroto sodu bardzība nepārsniegtu to, kas ir absolūti nepieciešams salīdzinājumā ar attiecīgā nodarījuma smagumu” ( 40 ).

96. Ņemot vērā iesniedzējtiesas veikto valsts tiesiskā regulējuma atspoguļojumu, kumulēto sodu bardzību Francijas tiesību aktos ir atļauts samērot tikai tad, ja visi šie sodi ir naudas sodi.

97. Ja tas tā ir, tad, piemērojot nupat minēto Tiesas judikatūru, strīdīgais tiesiskais regulējums (kā to apgalvo BV un Komisija) būtu jāatzīst par nesaderīgu ar Hartas 50. pantu. Proti, tajā nav izpildīta prasība, ka, piemērojot otru sodu, kompetentajām iestādēm ir jāgādā par to, lai “visi piemērotie sodi kopā nebūtu bargāki par konstatētā nodarījuma smagumu” ( 41 ).

98. Francijas valdība replikā atbild, ka valsts tiesībās tiekot garantēts samērīgums arī cita veida sodu gadījumā, jo procedūras nodokļu jomā un kriminālprocesi ir juridiski saistīti: otrie minētie ir balstīti uz pirmajām minētajām procedūrām, lai pēc administratīvās pārbaudes piemērotajiem sodiem nodokļu jomā noteiktu papildu sodus ( 42 ).

99. Turklāt Francijas valdība uzsver, ka tādos gadījumos kā tas, kas tiek aplūkots šajā lietā, kriminālprocess tiek sākts pēc administratīvās procedūras pabeigšanas. Jebkurā gadījumā krimināllietu tiesai ir jāievēro sodu samērīguma princips, un tālab tai ir pilnvaras modulēt kriminālsodu. Šīs pilnvaras ļauj tai garantēt to, ka sods ir strikti nepieciešams un samērīgs, individuāli pielāgojot to, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus ( 43 ).

100. Konkrēti saskaņā ar Kriminālkodeksa 132‑1. pantu tiesai ir jānosaka sodu veids, apmērs un piemērošanas kārtība, ņemot vērā pārkāpuma izdarīšanas apstākļus un pārkāpuma izdarītāju, kā arī viņa materiālo, ģimenes un sociālo situāciju ( 44 ).

101. Šajos apstākļos, pēc Francijas valdības domām, krimināllietu tiesai sodu kumulēšanas gadījumā ir pienākums ņemt vērā iepriekš piemēroto administratīvo sodu ( 45 ).

102. Tiesas ziņā nav izšķirt iesniedzējtiesas un Francijas valdības domstarpības par valsts tiesību interpretāciju. Atbilde uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāsniedz, ņemot vērā iesniedzējtiesu norādītos faktiskos un valsts regulējuma tiesiskos apstākļus.

103. Ja situācija ir tāda, kā izklāsta Cour de cassation (Kasācijas tiesa), valsts tiesiskais regulējums neļauj konstatēt, ka pārkāpuma smagums būtu samērots ar visu kumulēto sodu bardzību, tāpēc tas būtu pretrunā Hartas 50. pantam, kā to interpretējusi Tiesa.

104. Turpretim, ja valsts tiesībās tiktu piedāvāti atbilstīgi līdzekļi, lai nodrošinātu krimināllietu tiesai iespēju modulēt kriminālsodu (ne tikai naudas soda, bet arī brīvības atņemšanas soda gadījumā), ņemot vērā to, ka tas tiks pieskaitīts administratīvajam naudas sodam, Hartas 50. pants netiktu pārkāpts.

105. Īsumā sakot, ja valsts tiesībās pārkāpuma smagums, no vienas puses, nav pienācīgi samērots ar visu kumulēto jebkāda veida sodu bardzību, no otras puses – kas gan ir jānoskaidro iesniedzējtiesai –, strīdīgais tiesiskais regulējums būs nesaderīgs ar Savienības tiesībām tāpēc, ka tas būs pretrunā Hartas 50. pantam.

V. Secinājumi

106. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai atbildēt Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) šādi: Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka — Tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar ko konkrētos gadījumos ir atļauts kumulēt administratīvos un krimināltiesiska rakstura procesus un sodus situācijās, kas ir noteiktas, balstoties uz skaidriem un precīziem kritērijiem, kas ir paredzēti tiesību aktos un pienācīgi precizēti judikatūrā; — Tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, ar ko nav atļauts pienācīgi samērot pārkāpuma smagumu, no vienas puses, ar visu kumulētu sodu bardzību, no otras puses, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nu tādi administratīvie naudas sodi, kuri pēc sava rakstura būtībā ir krimināltiesiski, vai tie ir brīvības atņemšanas sodi.

( 1 ) Oriģinālvaloda – spāņu.

( 2 ) Lieta C‑524/15 (EU:C:2018:197; turpmāk tekstā – “spriedums Menci”).

( 3 ) Lieta C‑537/16 (EU:C:2018:193; turpmāk tekstā – “spriedums Garlsson Real Estate”).

( 4 ) Padomes Direktīva (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).

( 5 ) 2008. gada 30. decembra Likums Nr. 2008‑1443.

( 6 ) 2010. gada 29. decembra Likums Nr. 2010‑1658.

( 7 ) Proti, iesniedzējtiesas nolēmumā ir norādīts, ka Nodokļu administrācija pārmeta BV to, “ka viņš bija iesniedzis nepareizu grāmatvedības pārskatu (neuzskaitīti ieņēmumi, ieņēmumu attaisnojuma dokumentu trūkums un personīgo bankas kontu izmantošana no profesionālās darbības gūto ieņēmumu saņemšanai); iesniegtajās PVN deklarācijās nebija norādījis lielāko daļu ieņēmumu, izvairoties no PVN nomaksas 82507 EUR apmērā; iesniegtajās deklarācijās bija norādīta mazāka PND; iesniegtajās deklarācijās nebija norādīti visi gūtie ieņēmumi un PND, kas bija mazāka par faktiski saņemto, tādējādi izvairoties no ienākuma nodokļa nomaksas 108883 EUR apmērā”.

( 8 ) Pirmās instances tiesas spriedumu bija pārsūdzējusi arī prokuratūra.

( 9 ) Šo secinājumu 9. un 10. punktā.

( 10 ) Turpmāk tekstā vārdkopu “administratīvie sodi” attiecināšu uz Administrācijas piemērotajiem sodiem, kam ir būtībā krimināltiesisks raksturs, jo tie atbilst sprieduma Menci 26.–33. punktā izklāstītajām prasībām.

( 11 ) Iesniedzējtiesas nolēmumā ir teikts, ka Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) “četros nolēmumos ir atzīts, ka ar nodokli apliekamo summu slēpšanas un deklarācijas neiesniegšanas gadījumā krimināltiesisko un nodokļu procesu un sodu kumulēšana ir saderīga ar nepieciešamības un noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principiem (nolēmumi Nr. 2016‑545 QPC, 2016. gada 24. jūnijs; Nr. 2016‑546 QPC, 2016. gada 24. jūnijs; Nr. 2016‑556 QPC, 2016. gada 22. jūlijs, un Nr. 2018‑745 QPC, 2018. gada 23. novembris”).

( 12 ) Iesniedzējtiesas nolēmuma 28. punkts.

( 13 ) Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) 2016. gada 22. jūlija nolēmumā Nr. 2016‑555 QPC neiebilda pret to, ka prokuratūrai, pirms tā izvirza apsūdzību krāpšanā nodokļu jomā, noteikti ir jāsaņem Nodokļu administrācijas sūdzība.

( 14 ) Turklāt, kā atgādināts spriedumā Menci (27. punktā), šis vērtējums ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, savukārt Tiesa vajadzības gadījumā varētu sniegt precizējumus, lai tai palīdzētu veikt interpretāciju.

( 15 ) Cour de cassation (Kasācijas tiesa) uzskata, ka “nav strīda par to, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķis ir tostarp apkarot pārkāpumus PVN jomā, lai nodrošinātu maksājamā PVN iekasēšanu pilnā apjomā, un tādējādi tas atbilst vispārējo interešu mērķim, kura dēļ var būt attaisnojami kumulēt kriminālprocesus un kriminālsodus, kuru mērķi ir savstarpēji papildinoši” (iesniedzējtiesas nolēmuma 48. punkts).

( 16 ) Šo jautājumu izslēgšana no strīda man liedz paust apsvērumus par risinājumu, kas tika rasts spriedumā Menci attiecībā uz tiem. Par detalizētu minētā sprieduma doktrīnas kritiku skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus, kas sniegti 2021. gada 2. septembrī lietās C‑117/20, bpost (EU:C:2021:680) un C‑151/20, Nordzucker (EU:C:2021:681), it īpaši pirmo minēto secinājumu 101.–117. punktu.

( 17 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), 34. punktu.

( 18 ) Sprieduma Menci 46. punkts: samērīguma principa ievērošana “prasa, lai tāda procesu un sodu kumulēšana kā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā nepārsniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteikto leģitīmo mērķu sasniegšanai piemēroto un vajadzīgo pasākumu robežas, ņemot vērā, ka, ja ir izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais un ka radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar paredzētajiem mērķiem”.

( 19 ) Spriedums Menci, 49. punkts.

( 20 ) Spriedums Menci, 50.–59. punkts. Skat. arī spriedumu Garlsson Real Estate, 51.–56. punktu.

( 21 ) Attiecībā uz sodu likumības principu it īpaši skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), kura 49. punktā ir atgādināts, ka “likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šī prasība ir izpildīta tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma, vajadzības gadījumā – izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība”. Šajā gadījumā – par to, kādas darbības vai bezdarbība izraisa šāda veida procesu un sodu kumulēšanu.

( 22 ) Spriedums, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:717; turpmāk tekstā – “spriedums AC‑Treuhand/Komisija”), 40. punkts.

( 23 ) Spriedums AC‑Treuhand/Komisija”, 41. punkts.

( 24 ) 2016. gada 24. jūnija nolēmums Nr. 2016‑545 QPC, 21. punkts. Turpmāk tekstā – “Konstitucionālās padomes nolēmums”.

( 25 ) Spriedums AC‑Treuhand/Komisija”, 40. punkts.

( 26 ) “Negatīvo likumdevēju” funkcija, ko konstitucionālās tiesas īsteno, veicot tiesību aktu pārbaudi, tām liek no tiesību sistēmas izslēgt (vai, vērtējot vēl galīgi spēkā nestājušos tiesību aktus, – šajā sistēmā nepieļaut) likumdevēja varas pieņemtās normas, kas ir pretrunā attiecīgajām konstitūcijām.

( 27 ) Spriedums Menci, 50. un 51. punkts.

( 28 ) Spriedums Garlsson Real Estate, 52. un 53. punkts.

( 29 ) Konstitucionālās padomes nolēmums, 21. punkts.

( 30 ) Cour de cassation (Kasācijas tiesa), piemērojot konstitucionālo tiesību judikatūru, nosprieda, ka, “ja krāpšanā nodokļu jomā apsūdzētais pierāda, ka viņam personiski par tiem pašiem nodarījumiem ir piemērots sods nodokļu jomā, tiesai pēc šā pārkāpuma sastāvu veidojošu elementu novērtējuma atbilstoši [CGT] 1741. pantam un pirms kriminālsoda noteikšanas ir jāpārbauda, vai attiecīgie nodarījumi ir tik smagi, ka tie attaisno to, ka papildus tiek piemērots arī kriminālsods. Tiesai ir jāpamato savs lēmums, un smagums var izrietēt no izkrāpto nodokļu apmēra, apsūdzētā veikto darbību rakstura vai to izdarīšanas apstākļiem, it īpaši atbildību pastiprinošiem apstākļiem. Šāda smaguma neesamības gadījumā tiesa nedrīkst piemērot sodu” (iesniedzējtiesas nolēmums, 28. punkts).

( 31 ) Rakstveida apsvērumu 75. punktā BV atzīst, ka Cour de cassation (Kasācijas tiesa) ir mēģinājusi “precizēt [otrās] atrunas piemērošanas jomu”, bet, pēc viņa domām, “tai nav izdevies to padarīt skaidrāku un paredzamāku”.

( 32 ) Iesniedzējtiesas nolēmums, 31. punkts. Iesniedzējtiesa norāda, ka nesamaksātā ienākuma nodokļa un solidaritātes turības nodokļa summa pārsniedz 200000 EUR. Jebkurā gadījumā tiesai, pirms tā pieņem pamatotu nolēmumu par piemērojamā soda izvēli un soda pamatojumu, ir jāpieņem pamatots nolēmums par pārkāpuma smagumu (iesniedzējtiesas nolēmuma 29. punkts).

( 33 ) Spriedums AC‑Treuhand/Komisija, 42. punkts.

( 34 ) Turpat.

( 35 ) Rakstveida apsvērumu 73. punktā BV atsaucas uz Conseil constitutionnel (Konstitucionālā padome) “oficiālu komentāru”, kurā ir atzīta šī tiesu rīcības brīvība.

( 36 ) Iespējams, varētu iebilst, ka šie jēdzieni neatbilst prasībai par noziedzīgu nodarījumu sastāva elementu apraksta precizitāti. Taču konteksts, kurā tie tiek izmantoti, lai varētu noteikt, kādās robežās kriminālsodus var kumulēt ar administratīvajiem sodiem, ir atšķirīgs.

( 37 ) Spriedums Menci, 53. punkts.

( 38 ) Spriedums Menci, 55. punkts. Mans izcēlums.

( 39 ) Iesniedzējtiesas nolēmuma 63. punkts.

( 40 ) Spriedums Garlsson Real Estate, 60. punkts.

( 41 ) Spriedums Garlsson Real Estate, 56. punkts. Bez izcēluma oriģināltekstā.

( 42 ) Francijas valdības rakstveida apsvērumu 71. punkts.

( 43 ) Francijas valdības rakstveida apsvērumu 75. punkts.

( 44 ) Francijas valdības rakstveida apsvērumu 77. punkts.

( 45 ) Francijas valdības rakstveida apsvērumu 78. punkts. Tomēr joprojām ir pārsteidzoši, ka šo apsvērumu noslēgumā uz otro prejudiciālo jautājumu ir ierosināts atbildēt tādējādi, ka Hartas 50. pantam nav pretrunā tāda “sodu kumulēšana [..], ko ierobežo neiespējamība pārsniegt lielāko no uzliktajiem sodiem, ja šo ierobežojumu piemēro tikai tāda paša veida sodiem, proti, naudas sodiem”. Šajā ierosinājumā nav ņemta vērā iespēja savstarpēji ieskaitīt dažāda veida sodus.