ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 27. janvārī ( )

Lieta C‑401/09 P

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE

pret

Eiropas Centrālo banku

Apelācija – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Eiropas Centrālā banka – Apvienības – Atsevišķu konsorcija dalībnieku tiesības vērsties tiesā – Pārbaude tiesā par to, kā Savienības iestādes piemēro valsts tiesību aktus





1. Ar šo apelācijas sūdzību sabiedrība Evropaïki Dynamiki (turpmāk tekstā arī – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] 2009. gada 2. jūlija rīkojumu lietā T‑279/06 Evropaïki Dynamiki/ECB ( ). Ar šo rīkojumu kā daļēji acīmredzami nepieņemama un daļēji acīmredzami nepamatota tika noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība par Eiropas Centrālās bankas (ECB) vēstuli, ar ko 2006. gada 31. jūlijā tai tika paziņots par izslēgšanu no turpmākām kārtām publiskā iepirkuma procedūrā par informācijas pakalpojumu sniegšanu.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

1) ECB iepirkumu tiesiskais regulējums

2. Lietas faktisko apstākļu rašanās laikā ECB iepirkumus reglamentēja 2003. gada 16. septembra administratīvais apkārtraksts Nr. 8/2003. Netika tieši piemērotas ne direktīvas publisko iepirkumu jomā, kuras paša to rakstura dēļ ir adresētas dalībvalstīm, nedz iestādēm piemērojamās tiesību normas, kuras konkrētāk ietver Finanšu regula ( ) un attiecīgā Īstenošanas regula ( ).

3. Administratīvā apkārtraksta Nr. 8/2003 noteikumi tieši neattiecas uz šo apelācijas tiesvedību: tādējādi secinājumu gaitā uz tiem atsaukšos tikai vajadzības gadījumā.

2) Vispārējās tiesas Reglaments

4. Vispārējās tiesas Reglamenta [agrāk – Pirmās instances tiesas Reglamenta] 114. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Lietas dalībnieks, kas vēršas Vispārējā tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, neesamību kompetencē vai procesa jautājumu, neaplūkojot lietu pēc būtības, pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu.

Pieteikumā ir jānorāda tā faktiskie un tiesību pamati un pieteikuma iesniedzēja prasījums; pieteikumam jāpievieno apliecinoši dokumenti.”

B – Vācijas tiesības

5. Kā būs redzams lietas faktisko apstākļu izklāstā, šī strīda atrisinājums ir daļēji atkarīgs no dažu tādu valsts tiesību normu piemērošanas, kas reglamentē līgumu, kuru ECB grasījās noslēgt ar pretendentu, kas izvēlēts publiskā iepirkuma procedūras ietvaros. Precīzāk, runa ir par 1972. gada 7. augusta likumu par nodrošināšanu ar darbaspēku (Arbeitnehmerüberlassungsgesetz, turpmāk tekstā arī – “AÜG”).

6. Konkrētāk, AÜG 1. pantā ir paredzēts:

“1. Darba devējiem, kas komerciālos nolūkos vēlas trešajām personām nodrošināt darbiniekus [..] darba pakalpojumu sniegšanai, ir jāiegūst atļauja.

[..]”

II – Faktiskie apstākļi

7. 2005. gada 19. jūlijā ECB publicēja paziņojumu ( ) par sarunu procedūru attiecībā uz “konsultāciju un attīstības pakalpojumu sniegšanu” ( ) informātikas jomā.

8. Paziņojuma sākotnējās versijas III.1.3. punktā uzņēmumu apvienībām un konsorcijiem bija liegta iespēja piedalīties procedūrā. Tomēr 2005. gada 11. augustā tika publicēts labojums ( ), ar kuru šis punkts tika grozīts, un gan konsorcijiem, gan pagaidu apvienībām tika atļauts piedalīties.

9. Apelācijas sūdzības iesniedzēja procedūrā piedalījās kā daļa no konsorcija E2Bank, kuru tā veido kopā ar Itālijas sabiedrību Engineering Ingegneria Informatica SpA.

10. Dokumentos, ko ECB nosūtīja dalībniekiem, konkrētāk, uzaicinājumā iesniegt piedāvājumu un attiecīgajos pielikumos, cita starpā tika norādīta prasība, ka visiem dalībniekiem ir jāiegūst AÜG 1. pantā paredzētā atļauja (turpmāk tekstā – “atļauja”). Tomēr šī atļauja būtu nepieciešama tikai iespējamā līguma parakstīšanas brīdī: tādējādi konsorcija E2Bank piedāvājums tika atzīts par pilnīgu un likumīgu, jo, lai arī abām to veidojošajām sabiedrībām attiecīgā dokumenta nebija, tās apņēmās saprātīgā laika posmā to iegūt.

11. Konsorcijs E2Bank izturēja pirmo konkursa procedūras kārtu un tika iekļauts labāko piedāvājumu “shortlist”. Tomēr pēc tam tā piedāvājums tika ierindots ceturtajā vietā un līdz ar to izslēgts no atlases fināla kārtas, kas ir paredzēta trim labākajiem piedāvājuma iesniedzējiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja tika informēta par šo apstākli ar 2006. gada 31. jūlija vēstuli, kuru tā apstrīdēja Pirmās instances tiesā.

III – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un apstrīdētais lēmums

12. Prasībai, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja, rīkojoties konsorcija E2Bank vārdā, iesniedza Pirmās instances tiesā, bija izvirzīti astoņi pamati.

13. Pirms apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu izvērtēšanas Pirmās instances tiesa tomēr noraidīja ECB izvirzīto iebildi par nepieņemamību, kura bija pamatota ar apgalvojumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai neesot intereses prasības iesniegšanā, jo tai nav atļaujas nodrošināt ar pagaidu darbaspēku un, kā tā pati to atzinusi, tā nekad to nebūtu varējusi iegūt. Pirmās instances tiesa norādīja, ka viens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem attiecās tieši uz pienākumu iegūt iepriekš minēto atļauju: līdz ar to prasība bija jāatzīst par pieņemamu, jo tās mērķis bija tieši panākt nosacījuma par atļauju atcelšanu.

14. Pēc tam Pirmās instances tiesa izvērtēja prasības pamatus, sākot ar pēdējo no tiem, – tas attiecās uz iespējamo noteikuma par pienākumu iegūt atļauju prettiesiskumu. Savā prasībā Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja ne tikai norādīja, ka nosacījums ir prettiesisks, bet arī apgalvoja, ka tiesvedības laikā tā esot atklājusi, ka nevar iegūt atļauju. Ārvalstīs dibinātu uzņēmumu gadījumā Vācijas iestādes izdod atļauju tikai uzņēmumiem, kuriem tā jau ir izdota to izcelsmes valstī, un apelācijas sūdzības iesniedzējas dibināšanas dalībvalsts (Grieķijas) tiesību akti to paredz tikai uzņēmumiem, kuri nodarbojas tikai ar pagaidu darbaspēka nodrošināšanu. Tā kā pagaidu darbaspēka nodrošināšana nav vienīgais apelācijas sūdzības iesniedzējas darbības veids, tā nekad nevarētu iegūt atļauju Grieķijā un līdz ar to arī Vācijā.

15. Izvērtējot šo pamatu, Pirmās instances tiesa, atgādinot, ka konkursa dokumentos bija skaidri norādīts, ka līgumu reglamentēs Vācijas tiesību akti, un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja saistībā ar šo aspektu nebija izvirzījusi nevienu iebildumu, nosprieda, ka ECB ir pareizi interpretējusi valsts tiesību aktus, uzskatot, ka Vācijas tiesību aktos faktiski ir paredzēts iegūt atļauju paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu norādīto darbību veikšanai. Attiecībā uz problēmām, kuras izriet no apstākļa, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir dibināta Grieķijā un līdz ar to nevarētu iegūt atļauju Vācijas iestādēs, Pirmās instances tiesa norādīja, ka prasība atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam nav procedūra, kuras ietvaros varētu izvērtēt kādas valsts tiesību normas iespējami diskriminējošo raksturu vai, vispārīgāk, neatbilstību Savienības tiesībām.

16. Šādi noraidot astoto pamatu, Pirmās instances tiesa norādīja, kā to atzina pati apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka tā nevarētu iegūt atļauju pagaidu darbinieku nodrošināšanai. Līdz ar to, konstatējot attiecīgās klauzulas likumību, pārējo septiņu pamatu vērtējums izrādījās nevajadzīgs, jo katrā ziņā ar tiem nekādi nevarētu panākt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu apelācijas sūdzības iesniedzējai, tādēļ ka tai nav iepriekš minētās atļaujas. Tādējādi Pirmās instances tiesa pirmos septiņus prasības pamatus pasludināja par acīmredzami nepieņemamiem. Pastāvot šādiem apstākļiem, prasība kopumā tika noraidīta.

IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

17. Šī apelācijas sūdzība kancelejā tika iesniegta 2009. gada 3. oktobrī. Apelācijas sūdzības iesniedzējas, kas rīkojas konsorcija E2Bank vārdā, prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt pārsūdzēto rīkojumu;

– atcelt aktus, ar kuriem ECB ir izslēgusi apelācijas sūdzības iesniedzēju no procedūras un līguma slēgšanas tiesības piešķīrusi citam pretendentam;

– piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies tiesvedībā pirmajā instancē.

18. Turpretim ECB prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzību;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

V – Par apelācijas sūdzības pieņemamību

19. ECB ir izvirzījusi iebildi par apelācijas sūdzības nepieņemamību. Acīmredzamu iemeslu dēļ vispirms aplūkošu šo iebildi.

A – Lietas dalībnieku argumenti

20. ECB uzskata, ka pilnvara prasības iesniegšanai, kuru otrā konsorciju E2Bank veidojošā sabiedrība piešķīrusi apelācijas sūdzības iesniedzējai un kura tika iesniegta kopā ar prasību pirmajā instancē, attiecās tikai uz procesu Pirmās instances tiesā un tādējādi to nevarot uzskatīt par piemērojamu tiesvedībai Tiesā. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējai neesot pilnvarojuma celt apelācijas sūdzību konsorcija vārdā.

21. Turklāt ECB uzskata, ka atsevišķiem uzņēmumu apvienības dalībniekiem neesot patstāvīgu tiesību pārsūdzēt lēmumus, kas attiecas uz apvienību kopumā: Evropaïki Dynamiki tātad neesot tiesīga celt apelācijas sūdzību individuāli kā vienkāršs konsorcija dalībnieks.

22. Tādējādi apelācijas sūdzība kopumā esot jāatzīst par nepieņemamu.

23. Savā replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēja abos aspektos ir apstrīdējusi ECB izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

24. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirtā pilnvara attiecoties ne tikai uz tiesvedību Pirmās instances tiesā, bet ietverot arī iespējamo apelācijas tiesvedību.

25. Otrkārt, atsevišķiem konsorcija dalībniekiem esot patstāvīgas tiesības pārsūdzēt aktus, ar kuriem ir nodarīts kaitējums pašam konsorcijam. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka konsorcijs E2Bank nav juridiska persona un ka tai konsorcijā esot galvenā partnera loma, bet otras konsorcija sabiedrības pozīcija esot pilnībā pakārtota – to varētu salīdzināt ar apakšuzņēmēja pozīciju.

B – Vērtējums

26. Manuprāt, ECB izvirzītā iebilde par nepieņemamību nav pieņemama. Turpmāk izklāstīšu savas nostājas iemeslus, atsevišķi aplūkojot pilnvaras interpretāciju un atsevišķu uzņēmumu apvienības dalībnieku tiesības vērsties tiesā.

1) Apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirtās pilnvaras interpretācija

27. Pirmkārt, pats pretendentei 2006. gada 11. septembrī piešķirtās pilnvaras formulējums kategoriski neizslēdz iespēju, ka tā ir izmantojama ne tikai tiesvedībai Pirmās instances tiesā, bet arī iespējamai apelācijas tiesvedībai Eiropas Kopienu Tiesā [tagad – Eiropas Savienības Tiesa].

28. Nevar apstrīdēt, ka pirmajā pilnvaras daļā sabiedrībai Evropaïki Dynamiki ir atļauts “veikt visas vajadzīgās juridiskās darbības savā vai konsorcija E2Bank vārdā, izmantojot tās izvēlētus advokātus, Pirmās instances tiesā”. Tomēr uzreiz pēc tam ir precizēts, ka “šī pilnvara [..] ir spēkā tik ilgi, cik tas ir vajadzīgs visu juridisko darbību pabeigšanai, kā tas ir paredzēts piemērojamajās tiesību normās”.

29. Nav šaubu, ka tikko minētais formulējums ir diezgan neveiksmīgs. Tomēr nobeiguma klauzulas, kurā ir atsauce uz visu juridisko darbību pabeigšanu, esamība neļauj kategoriski noliegt pilnvaras izmantojamību arī apelācijas tiesvedībā Tiesā. Runājot par publiskā iepirkuma procedūras dalībnieku, kurš izlemj iesniegt prasību, atsauci uz Pirmās instances tiesu var interpretēt arī kā vispārīgu un gandrīz pleonastisku norādi, kas attiecas uz tiesu, kurā prasība ir iesniegta, uzsākot tiesvedību, kas apelācijas gadījumā var nonākt līdz Tiesai. No šī viedokļa nobeiguma klauzulu var interpretēt kā apliecinājumu pilnvaras izmantojamībai abās tiesvedības stadijās.

30. Tādējādi uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirto pilnvaru rīkoties konsorcija E2Bank vārdā var atzīt par spēkā esošu arī apelācijas tiesvedībai Tiesā.

2) Par apvienības dalībnieku tiesībām patstāvīgi vērsties tiesā

31. Gadījumā, ja Tiesa neatbalstīs manu plašo pilnvaras interpretāciju, kas ir izklāstīta iepriekšējos punktos, un katrā ziņā pabeigtības labad tagad izvērtēšu jautājumu par iespēju, vai uzņēmumu apvienības dalībnieki vispār var patstāvīgi pārsūdzēt aktu, kas ir adresēts pašai apvienībai.

32. Runa nav par pavisam jaunu jautājumu, bet tādu, par kuru Tiesai vēl nav bijis iespējas izteikties apstākļos, kas ir analogi šajā lietā esošajiem. Faktiski, līdz šim tiesu nolēmumi koncentrējās uz problēmu par šīs jomas valsts tiesību normu saderību ar Direktīvu 89/665 (tā saukto “tiesību aizsardzības līdzekļu direktīvu”) ( ).

33. Šajā kontekstā Tiesai ir bijusi iespēja par saderīgu ar Kopienu tiesību aktiem atzīt gan valsts tiesību normu, kas pieļāva tikai prasību, kuru iesnieguši visi uzņēmumu pagaidu apvienības dalībnieki ( ), gan tiesību normu, kas, tieši pretēji, prasību ļāva iesniegt arī atsevišķam apvienības uzņēmumam ( ). Tas tā ir tāpēc, ka Direktīva 89/665 nosaka tikai “minimālos noteikumus, kam jāatbilst valstu tiesību sistēmās ieviestām pārskatīšanas [pārsūdzības] procedūrām nolūkā garantēt Kopienu tiesību normu ievērošanu publisko iepirkumu jomā” ( ).

34. Turpretim zaudējumu atlīdzības jomā tiek uzskatīts, ka Savienības tiesības paredz atsevišķu uzņēmumu, kas veido pagaidu apvienību, tiesības individuāli vērsties tiesā ( ).

35. Direktīva 89/665 kā tāda nav piemērojama iestāžu vai ECB izsludinātiem publiskiem iepirkumiem, jo runa ir par dokumentu, kas ir adresēts dalībvalstīm. Tomēr direktīva ir efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips ( ), izpausme, kas ir piemērota specifiskā jomā. Kā tas ir labi zināms, tagad šo principu aizsargā arī Pamattiesību hartas, kurai atbilstoši LES 6. pantam ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, 47. pants ( ).

36. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvu 89/665 vispārīgi raksturo skaidrs un acīmredzams atbalsts prasību celšanai. Tajā ir norādīts minimālais tiesiskās aizsardzības līmenis, kuram ir jābūt atzītam, ļaujot dalībvalstīm, piemēram, kā jau tika minēts iepriekš, nodrošināt tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā subjektu lokam, kas ir plašāks nekā tajā paredzētais. Turklāt tas kļūst skaidrs, jau lasot tekstu, kur 1. pantā ir paredzēts, ka iespējai vērsties tiesā ir jābūt nodrošinātai “vismaz” subjektiem, kuri ir nelabvēlīga akta adresāti ( ).

37. Šajā lietā nav šaubu par to, ka pārsūdzētā akta adresāts ir konsorcijs kopumā, līdzīgi kā pagaidu apvienības iepriekš minētajos Tiesas spriedumos. Tomēr tāpat nav šaubu par to, ka sabiedrībai Evropaïki Dynamiki kā šī konsorcija dalībniecei ir praktiska rakstura interese panākt akta, ar ko, pēc tās uzskatiem, ir prettiesiski nodarīts kaitējums konsorcijam, kurā tā piedalījās, atcelšanu.

38. Tātad, nepastāvot skaidri noteiktam tiesību vērsties tiesā ierobežojumam, uzskatu, ka šīs tiesības ir atzīstamas ne tikai konsorcijam kā tādam, bet arī atsevišķiem to veidojošiem uzņēmumiem. Ja Savienības iestāžu izsludināto publisko iepirkumu gadījumā likumdevējs būtu vēlējies tiesības vērsties tiesā rezervēt tikai konsorcijam kopumā, tas būtu bijis jādara skaidri izteikti. Tā kā tas nav ticis darīts, ir jāprevalē principam, kas atbalsta prasību celšanu.

39. Turklāt iepriekš minētajā rīkojumā lietā Consorzio Elisoccorso San Raffaele Tiesa ir uzsvērusi, ka valsts tiesību norma, kas atļauj celt prasību atcelt tiesību aktu katram konsorcija dalībniekam individuāli, nebūt nav pretrunā direktīvai, bet gan sekmē tās mērķu sasniegšanu ( ).

40. Nav jāaizmirst arī apstāklis, ka aplūkojamajā lietā, kā zināms, konsorcijam nebija juridiskas personas statusa. Šādā kontekstā konsorcija sabiedrību tiesības individuāli vērsties tiesā varētu apstiprināt arī konsorcija “pārskatāmība” ( ).

41. Manuprāt, nav pieņemams ECB iebildums, ka, atzīstot konsorcija dalībnieku tiesības individuāli vērsties tiesā, varētu rasties nevēlams risks, ka tiks pieņemti pretrunīgi tiesu nolēmumi. Faktiski jebkura juridiskā situācija ir saistīta ar risku, ka attiecībā uz to var tikt pieņemti vairāki tiesu nolēmumi, kas, iespējams, ir arī pretrunīgi. Turklāt saskaņā ar Direktīvas 89/665 būtību svarīgākais mērķis ir iespējami lielākā gadījumu skaitā panākt nelikumīgo procedūru atcelšanu: kopumā šis mērķis ir labāk sasniedzams, tiesības vērsties tiesā interpretējot plaši, nevis šauri.

42. Pēc maniem uzskatiem, nav ņemams vērā arī apstāklis, ka iespējamie konsorcija dalībnieki varētu vairs nebūt ieinteresēti vērsties tiesā, jo, ja tiktu pieļauta uzņēmuma individuāla prasība, pastāvētu risks uzsākt tiesvedību, kas (vairs) neatbilstu pārējo konsorcija uzņēmumu interesēm. Līdzīgu iebildumu Tiesa jau ir noraidījusi ( ), un to katrā ziņā var izmantot arī nozīmē, kas ir pretēja ECB norādītajai. Faktiski, ja atsevišķa konsorcija dalībnieka nepiekrišana prasības celšanai varētu būt saistoša arī visiem pārējiem konsorcija dalībniekiem, rastos ļaunprātīgas izmantošanas iespēja, jo izraudzītais publiskā iepirkuma procedūras pretendents vienmēr varētu nepieļaut prasību celšanu, panākot, lai vismaz viens konkurējošo konsorciju dalībnieks vairs nebūtu ieinteresēts prasības celšanā: piemēram, tāpēc, ka uzvarētājs tam ir piedāvājis apakšuzņēmuma līgumu.

43. Visbeidzot, pat ja pilnvara, kuru konsorcijs E2Bank piešķīris Evropaïki Dynamiki, ir interpretējama kā derīga tikai tiesvedībai Pirmās instances tiesā, apelācijas sūdzības iesniedzējai katrā ziņā ir jāatzīst tiesības patstāvīgi pārsūdzēt lēmumu, kas attiecas uz konsorciju, kurā tā ir bijusi dalībniece.

44. Tādējādi apelācijas sūdzība ir jāatzīst par pieņemamu.

VI – Par apelācijas būtību

45. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus pamatus, kuri attiecīgi pamatoti ar Vispārējās tiesas Reglamenta 114. panta pārkāpumu, kļūdainu jēdziena “interese celt prasību” interpretāciju un Vācijas tiesiskā regulējuma pagaidu darba jomā piemērošanu un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu. Turpmāk izskatīšu pamatus tādā secībā, kas man šķiet piemērotāka loģiskam manu argumentu izklāstam: konkrētāk, trešais pamats tiks analizēts pirms otrā.

A – Par pirmo pamatu – Vispārējās tiesas Reglamenta 114. panta pārkāpumu

1) Lietas dalībnieku argumenti

46. Pirmajā apelācijas sūdzības pamatā Evropaïki Dynamiki apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tās Reglamenta 114. pantu, atzīstot par pieņemamu ECB iebildi par nepieņemamību, kaut arī tā netika iesniegta kā atsevišķs dokuments.

47. ECB uzskata, ka pamats ir nepamatots, jo Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantā ir paredzēts iesniegt iebildi par nepieņemamību kā atsevišķu dokumentu tikai tad, ja Vispārējai tiesai tiek lūgts par šo aspektu lemt atsevišķi no lēmuma par lietas būtību.

2) Vērtējums

48. Vispirms ir jāvaicā, vai pamats ir pieņemams. Patiesībā tā mērķis nav panākt pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas grozīšanu: faktiski praksē iebildes par nepieņemamību noraidīšana, kā to ir izdarījusi Pirmās instances tiesa, vai atzīšana par nepieņemamu, kā būtu bijis jādara pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskatiem, rada to pašu rezultātu.

49. Spriedumā lietā Francija/Comafrica u.c. Tiesa ir pieļāvusi, ka gadījumā, ja Pirmās instances tiesa noraida kāda subjekta iebildi par nepieņemamību, tas šo sprieduma daļu var pārsūdzēt arī tad, ja tam spriedums ir labvēlīgs pēc būtības ( ). Tomēr apskatāmajā lietā grozīt rīkojuma daļu, kas attiecas uz iebildi par nepieņemamību, lūdz nevis tas lietas dalībnieks, kas to ir iesniedzis (ECB), bet apelācijas sūdzības iesniedzēja, kura uzskata, ka iebilde bija jāatzīst par nepieņemamu.

50. No apelācijas sūdzības iesniedzējas viedokļa, man šķiet, ka apstāklis, ka iebilde par nepieņemamību tika atzīta par nepieņemamu, līdzinās tās noraidīšanai. Faktiski, ja ņem vērā, ka vienas lietas ietvaros par jautājumu par pieņemamību un jautājumu par lietas būtību tika pieņemti divi dažādi lēmumi, var labi redzēt, kā konkrētā situācija atšķiras no tās, kas aplūkota spriedumā lietā Francija/Comafrica u.c., kuru minēju iepriekšējā punktā. Tādējādi, kaut arī minētajā spriedumā apelācijas mērķis bija panākt lēmuma par pieņemamību atcelšanu (prasība, kas atzīta par nepieņemamu, nevis noraidīta pēc būtības), šajā gadījumā lēmums par pieņemamību katrā ziņā paliktu nemainīgs (iebilde par nepieņemamību tiktu noraidīta kā nepieņemama, nevis nepamatota). Citiem vārdiem sakot, aplūkojamā pamata iespējamā pieņemšana katrā ziņā neizmainītu apstākli, ka iebilde par nepieņemamību tika noraidīta.

51. Tādēļ es sliecos uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav intereses izvirzīt pirmo no saviem apelācijas sūdzības pamatiem. Konkrētāk, man šķiet, ka apskatāmā situācija dažos aspektos līdzinās tai, kurā subjekts, kuram spriedums ir labvēlīgs pēc būtības, apstrīd apstākli, ka pirmās instances tiesa nav lēmusi par tā iebildi par nepieņemamību. Ir zināms, ka šajos gadījumos Tiesas judikatūrā netiek pieļauta intereses celt prasību esamība ( ). Tas tā ir tāpēc, ka faktiski nav lēmuma par pieņemamību, ko varētu atcelt. Nevar apstrīdēt, ka šajā gadījumā lēmums par nepieņemamību tika pieņemts, tomēr netiek lūgts to atcelt. To pārsūdzēt var tikai tā persona, kurai spriedums šajā aspektā ir bijis nelabvēlīgs, proti, ECB.

52. Tādēļ, manuprāt, pirmais pamats ir jāatzīst par nepieņemamu.

53. Neatkarīgi no pamata pieņemamības tas katrā ziņā ir nepamatots. Faktiski ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantā, kā arī Tiesas Reglamenta 91. pantā nav paredzēts, ka ikviena iebilde par nepieņemamību ir iesniedzama kā atsevišķs dokuments. Tieši pretēji, kā tas skaidri izriet no tiesību normas, iebilde ar atsevišķu dokumentu ir iesniedzama tikai gadījumā, kad lietas dalībnieks, kas to iesniedz, vēlas vērsties tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par pieņemamību, “neaplūkojot lietu pēc būtības”. Turklāt tas ir atspoguļots gan Pirmās instances tiesas, gan Tiesas praksē, kurā bieži gadās iebildes par nepieņemamību, kuras ir ietvertas parastos atbildes rakstos un kuras ir jāapskata kopā ar lietu būtību.

54. Līdz ar to pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.

B – Par trešo pamatu – pienākumu iegūt atļauju nodrošināt ar pagaidu darbaspēku

1. Lietas dalībnieku argumenti

55. Savas apelācijas sūdzības trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi pienākumu, ko ECB bija noteikusi līguma slēdzējiem, lai tiem būtu vai lai tie iegūtu Vācijas tiesību aktos paredzēto atļauju nodrošināt ar pagaidu darbaspēku. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka īstenībā tādā situācijā kā aplūkojamā Vācijas tiesiskajā regulējumā neesot paredzēta nekāda šāda veida formalitāte. Apelācijas sūdzības iesniedzēja jau esot noslēgusi citus līgumus ar to pašu ECB, un iepriekš tai nekad nav ticis lūgts iegūt atļauju.

56. Turpretim ECB uzskata, ka daļa pakalpojumu, kas ir jāsniedz, izpildot līgumu, skaidri iekļaujas AÜG piemērošanas jomā, no kā izriet personas, kas nodrošina ar pagaidu darbaspēku, pienākums iegūt atļauju. Tādēļ šajā ziņā Pirmās instances tiesa neesot pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā.

2. Vērtējums

a) Par pamata pieņemamību

57. Lai arī šo aspektu lietas dalībnieki nav skāruši, vispirms ir jāvaicā, vai pamats, kurā būtībā ir pārņemts astotais pamats, kas tika izvirzīts Pirmās instances tiesā, ir pieņemams.

58. Es tagad neatsaucos uz nepieņemamību, kas saskaņā ar ECB aizstāvības argumentiem pirmajā instancē raksturojot visu apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību, jo pēdējai nav atļaujas. Kā jau tika minēts, Pirmās instances tiesa pamatoti ir noraidījusi šo iebildumu.

59. Nepieņemamība, kas tagad ir jāaplūko, turpretī attiecas tieši uz pamatu par pienākumu iegūt atļauju un izriet no apstākļa, kā tas skaidri izriet un ko lietas dalībnieki neapstrīd, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja netika izslēgta no konkursa tāpēc, ka tai nebija atļaujas. Kā tika minēts lietas faktisko apstākļu izklāstā, faktiski konsorcijs, kurā piedalījās Evropaïki Dynamiki, nekad nav ticis izslēgts no procedūras nosacījumu neizpildes dēļ, jo atļauja būtu vajadzīga tikai iespējamā līguma ar ECB parakstīšanas brīdī. Tieši pretēji, notika tā, ka pēc kandidātu atlases pirmās kārtas, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja tika iekļauta, tās piedāvājums netika atzīts par vienu no trim labākajiem, kuri tika iekļauti atlases fināla kārtā.

60. Tātad Pirmās instances tiesa varēja uzskatīt, ka, tā kā paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu ietvertie nosacījumi, kas paredzēja atļaujas iegūšanu, apelācijas sūdzības iesniedzējai nav radījuši nekādu praktisku kaitējumu, tai nebija nekādas intereses tos apstrīdēt. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar patstāvīgo judikatūru Savienības tiesa arī pēc savas ierosmes var pārbaudīt, vai pastāv interese celt prasību ( ).

61. Tomēr uzskatu, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, Pirmās instances tiesas izvēle apskatīt pamatu pēc būtības bija pareiza. Faktiski ir jānorāda, ka gadījumā, ja astotais prasības pamats, kas tika izvirzīts Pirmās instances tiesā, tiktu pasludināts par nepieņemamu, tā rezultātā pirmie septiņi pamati katrā ziņā būtu jāpasludina par nepieņemamiem, jo savā prasībā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir norādījusi, ka tā nevarētu iegūt atļauju nodrošināt ar pagaidu darbaspēku. Citiem vārdiem sakot, rastos paradoksāla situācija, kad daži pamati (pirmie septiņi) tiktu pasludināti par nepieņemamiem, tādēļ ka nav izpildīts pienākums, kas veido astotā pamata priekšmetu, un to nevarētu apstrīdēt, jo praksē ar to apelācijas sūdzības iesniedzējai nav radīts nekāds kaitējums.

62. Tātad, lai arī konsorcijs, kurā piedalījās Evropaïki Dynamiki, netika izslēgts pienākuma iegūt atļauju neizpildes dēļ, Pirmās instances tiesa ir rīkojusies pareizi, apskatot astoto pamatu pēc būtības. Turklāt diezgan bieži gadās, ka Savienības tiesa, neuzkavējoties pie pieņemamības, uzreiz noraida pamatu pēc būtības ( ).

b) Par pamata būtību

63. Lai arī lietas dalībnieki nav tieši un padziļināti apsprieduši šo jautājumu, trešā pamata analīze pēc būtības liek paust dažus apsvērumus attiecībā uz pārbaudes veidu, ko Tiesa vispārīgi var realizēt attiecībā uz valsts tiesību normu piemērošanu Savienības struktūrās. Faktiski, kā tika minēts, aplūkojamais pamats būtībā ir saistīts ar to, kā būtu interpretējams Vācijas tiesiskais regulējums par nodrošināšanu ar pagaidu darbaspēku.

i) Vispārīgi par valsts tiesību aktiem Savienības tiesās

64. Savienības iestāžu izsludināto publisko iepirkumu joma neapšaubāmi ir viena no jomām, kurās visvieglāk var novērot ciešu saistību starp Savienības un valsts tiesību aktiem. Faktiski parasti iestāžu izsludinātajās publisko iepirkumu procedūrās bieži ir paredzēti noteikumi par tās valsts tiesiskā regulējuma ievērošanu, kurā ir jāveic darbības, kas ir publiskā iepirkuma priekšmets ( ). Tiktāl, ciktāl Līgumu vai tiem pievienoto protokolu regulējumā nav paredzētas atkāpes vai īpaši noteikumi, neredzu, kā vēl Savienības iestādes varētu izvairīties no to tiesību normu piemērošanas, kas ir spēkā to darbības vietās. Ir jānorāda arī, ka Īstenošanas regulas (jāatgādina, ka šajā lietā tā nav piemērojama), ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar Regulu Nr. 478/2007 ( ), 130. panta 4. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka “gadījumos, kad iestādes ir līgumslēdzējas iestādes, līgumam piemērojamie tiesību akti ir Kopienas tiesību akti, kurus vajadzības gadījumā papildina ar valsts tiesību aktiem, nosakot tos līgumā” ( ).

65. Līgums, kuru šajā lietā aplūkojamajā gadījumā līgumslēdzējs noslēgtu ar ECB, ietvēra divus skaidri nošķirtus darbības veidus. Viens no tiem bija klasiskā konsultāciju un attīstības pakalpojumu sniegšana, turpretim otrais attiecās uz nodrošināšanu ar darbaspēku, kurš bija jānodod ECB rīcībā atbilstoši tādām īpašām vajadzībām strādāt tās birojos, kuras ik pa laikam ECB darītu zināmas. Vajadzība iegūt AÜG paredzēto atļauju, protams, ir saistāma ar šo otro darbības veidu.

66. Tādējādi, vērtējot pamatu, Savienības tiesai zināmā mērā ir jāinterpretē valsts tiesību akti, šajā gadījumā Vācijas tiesību akti. Un šāda situācija neapšaubāmi ir diezgan jutīga. Faktiski jau kopš pirmsākumiem Tiesa skaidri ir paziņojusi, ka tās uzdevums ir interpretēt Kopienu, nevis valsts tiesības ( ). Turklāt Tiesas Statūtu 58. pantā ir skaidri paredzēts, ka apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas nolēmumiem Tiesā var iesniegt ne tikai par kompetences vai procedūras pārkāpumiem, bet arī par to, ka “Vispārējā tiesa [..] pārkāpusi Savienības tiesību aktus”. Tomēr, no otras puses, pats apstāklis, ka kādas iestādes izsludinātā publiskā iepirkuma procedūra var ietvert atsauces uz valsts tiesību aktiem, padara nenovēršamu, ka Savienības tiesas nonāk “saskarsmē” ar šiem aktiem. Turklāt šajā gadījumā ir radusies situācija, kurā Savienības tiesai ir nevis jāpiemēro valsts tiesību akti, bet tikai jāpārbauda, kā Savienības struktūra tos ir interpretējusi stadijā (administratīvajā procedūrā par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu), kurā valsts tiesām nav iespējas iejaukties. Kā būtu jārīkojas šādos gadījumos ( )?

67. Viens no iespējamiem problēmas risinājumiem ir tas, kas izriet no Pirmās instances tiesas judikatūras, kura zināmā mērā atspoguļojas arī pārsūdzētajā spriedumā un atbilstoši kurai pārbaude Savienības tiesās neietver valsts tiesību aktu kā tādu interpretāciju un piemērošanu, bet ir ierobežota ar pārbaudi par to, vai ieinteresētā iestāde nav pieļāvusi būtiskas un acīmredzamas kļūdas, interpretējot valsts tiesisko regulējumu, kas ir jāievēro, izpildot publisko iepirkumu ( ). Tomēr šī judikatūra man nešķiet pilnībā pārliecinoša, jo pastāv risks, ka vismaz daļēji no pārbaudes tiesā tiks izslēgtas dažas Kopienu iestāžu administratīvās prakses daļas.

68. Turklāt ir jānorāda, ka parasti Savienības tiesai diezgan bieži tiek lūgts interpretēt kādas dalībvalsts tiesību aktus.

69. Pirmkārt, tas, kā ir acīmredzams, notiek prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi gadījumā, kuras ir saistītas ar vērtējumu par iespēju, ka kāda valsts tiesību norma varētu būt pretrunā Savienības tiesību aktiem. Šādos gadījumos ir skaidrs, ka šī valsts tiesību norma ir jāvērtē un tātad jāinterpretē.

70. Otrkārt, LESD 272. pantā, kas atbilst agrākajam EKL 238. pantam, ir paredzēta Tiesas kompetence taisīt spriedumus “saskaņā ar visām šķīrējklauzulām, kas ietvertas publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, kurus noslēgusi Savienība vai kuri noslēgti tās vārdā”. Šādos gadījumos ir pilnīgi normāli, ja Savienības tiesa interpretē piemērojamos valsts tiesību aktus, iespējams, ņemot vērā arī attiecīgo valsts tiesu judikatūru ( ).

71. Aplūkojamajā gadījumā pārbaude tiesā attiecas uz aktu, kuru ir pieņēmusi Savienības iestāde. Šādā kontekstā uzskatu, ka, pat ievērojot visu vajadzīgo piesardzību, Savienības tiesa nevar izvairīties no pienākuma pārbaudīt visus administratīvos aktus, kas ir pakļauti tās kontrolei, tostarp to šo aktu daļu, kurā tika veikts valsts tiesību aktu vērtējums.

72. Konkrētāk, man šķiet, ka ir pārāk ierobežojoši uzskatīt, ka iestāžu izdarītā valsts tiesību aktu interpretācija var tikt pārbaudīta Savienības tiesā, tikai lai pārbaudītu iespējamo faktu sagrozīšanu vai acīmredzamas kļūdas esamību. Manuprāt, ja iestāde savā tiesību aktā ir “iekļāvusi” valsts tiesību aktu, šis valsts tiesību akts kļūst par daļu no tiesiskā regulējuma, kas Savienības tiesai ir jāņem vērā savā vērtējumā.

73. Tas neskar principu, atbilstoši kuram parasti valsts tiesību interpretētājs, protams, ir valsts tiesa. Šāda valsts tiesību akta “iekļaušana” Savienības tiesībās, ko es aprakstīju iepriekšējā punktā, notiek, ietverot to iestādes vai citas Savienības struktūras aktā, un tātad der tikai specifiskam gadījumam bez nekādas vispārināšanas iespējas. Turklāt, kā jau esmu minējis, šajā gadījumā pārbaude Savienības tiesā ir nevis par valsts tiesību aktu kā tādu, bet tikai par Savienības struktūras tiesību aktu, kas sevī ietver valsts tiesību akta vērtējumu/interpretāciju.

74. Turklāt, interpretējot un piemērojot valsts tiesību aktus, Savienības tiesai vienmēr ir jāņem vērā veids, kādā šos tiesību aktus interpretē un piemēro tās dalībvalsts tiesas, kas ir šī tiesību akta autore ( ).

75. Nepieļaujot pārbaudīt interpretāciju, kuru Savienības struktūras veic attiecībā uz valsts tiesību aktiem, manuprāt, tiek riskēts apdraudēt arī tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš tagad tiek aizsargāts arī ar Pamattiesību hartu ( ).

76. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir rīkojusies pareizi, detalizēti izvērtējot ECB piemēroto Vācijas tiesisko regulējumu, turklāt ņemot vērā valsts tiesu judikatūru šajā jomā.

ii) Par Pirmās instances tiesas izdarīto Vācijas tiesību akta interpretāciju

77. Uzskatu, ka šajā gadījumā Pirmās instances tiesas sniegtā Vācijas tiesiskā regulējuma interpretācija ir pārliecinoša un ka argumentiem, kurus pret to izvirza apelācijas sūdzības iesniedzēja, nevar piekrist.

78. Pretēji tam, ko ir apgalvojusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vācijas tiesiskais regulējums darbaspēka nodrošināšanas jomā, kā tas interpretēts valsts tiesu judikatūrā, pienākumu iegūt atļaujas paredz gan subjektiem, kuru galvenais darbības veids nav darbaspēka nodrošināšana ( ), gan subjektiem, kuri ir dibināti ārvalstīs un kuri nodrošina darbaspēku Vācijā, ja saistībā ar to valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēts nekāds izņēmums. Un nevar nenorādīt, ka tas ir savienojams ar faktu, ka Tiesa ir pieļāvusi, ka, ņemot vērā darbaspēka nodrošināšanas jomas jutīgumu, dalībvalstis var pakļaut šīs darbības veikšanu savā teritorijā [pienākumam] iegūt īpašu valsts atļauju ( ).

79. Turklāt, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu pierādījusi, ka tā ir izpildījusi nosacījumus, lai nodrošinātu darbaspēku saskaņā ar citas dalībvalsts, konkrētāk, tās dibināšanas valsts, tiesisko regulējumu (runa varētu būt par skaidri noteiktu atļauju vai atļauju, kuru netieši atzīst visiem šīs valsts saimnieciskās darbības subjektiem), un turklāt būtu norādījusi, ka šie nosacījumi ir līdzvērtīgi tiem, kuri paredzēti Vācijas tiesiskajā regulējumā saskaņā ar iepriekšējā punktā minēto Tiesas judikatūru, ECB būtu varējusi izvērtēt iespēju pieņemt vai nepieņemt tās piedāvājumu arī bez Vācijas tiesību aktos paredzētās atļaujas. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja ir sniegusi tikai vispārīgas norādes un faktiski noliegusi, ka tai būtu arī Grieķijas tiesību aktos paredzētā atļauja.

80. No otras puses, pat pieļaujot, ka pastāv šaubas attiecībā uz Vācijas tiesiskā regulējuma interpretāciju, ECB izvēle pieprasīt iegūt atļauju katrā ziņā nevar tikt kritizēta. Faktiski, ja pastāvētu arī tikai viena iespējamība, ka ieinteresētās dalībvalsts iestādes varētu uzskatīt, ka veicamā darbība ir pakļauta pienākumam iegūt atļauju, Savienības iestādes rīcība, pieprasot attiecīgā publiskā iepirkuma procedūras dalībniekiem to iegūt, manuprāt, ir piesardzīga un kopumā atbilst labas pārvaldības principam.

81. Nobeigumā jānorāda, kā arī Pirmās instances tiesa to ir pareizi norādījusi pārsūdzētajā rīkojumā, ka apstāklim, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja jau bija panākusi līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu publiskajos iepirkumos Vācijā bez nekādas vajadzības iegūt atļauju, nav nekādas nozīmes. Pirmkārt, kā tika minēts, atļauja ir vajadzīga tikai darbaspēka nodrošināšanai, nevis vienkāršai pakalpojumu sniegšanai, kas neapšaubāmi ir visizplatītākā tādu uzņēmumu kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nodarbošanās. Otrkārt, apstāklis, ka dažas iepriekšējās līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas varētu būt notikušas, iespējams, neievērojot likumu, protams, neatbrīvo ECB no pienākuma to ievērot.

82. Tādējādi, noslēdzot šo mana vērtējuma daļu, uzskatu, ka arī trešais apelācijas sūdzības iesniedzējas pamats ir jānoraida.

C – Par otro pamatu – apelācijas sūdzības iesniedzējas interesi celt prasību arī pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir noraidījusi astoto pamatu

1) Lietas dalībnieku argumenti

83. Savas apelācijas otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesai bija jāapskata pirmie septiņi prasības pamati arī pēc astotā pamata noraidīšanas un ka tā nevarēja atzīt, ka ir zudusi interese celt prasību. No Tiesas judikatūras faktiski izrietot, ka intereses celt prasību jēdziens esot interpretējams plaši. Arī Tiesību aizsardzības līdzekļu direktīva apliecinot šo pieeju.

84. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata ( ), ka, pat ja astotais pamats būtu jānoraida un tātad tiktu apstiprināta nosacījuma par atļaujas iegūšanu likumība, apelācijas sūdzības iesniedzējas vietā šo atļauju varētu iegūt tās Vācijā dibinātā meitas sabiedrība.

85. Savukārt ECB uzskata, ka Pirmās instances tiesas vērtējums esot bijis pareizs. Kā tiesiskā regulējuma, tā judikatūras analīze pierādot, ka tādā gadījumā kā šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējai vairs nebija intereses celt prasību pēc tam, kad tika noraidīts astotais prasības pamats, jo tā pati atzina, ka tai nav un tā nevarot dabūt pieprasīto atļauju.

2) Vērtējums

86. Vispirms ir jānorāda, ka, manuprāt, Pirmās instances tiesa ir pareizi lēmusi, ka astotā pamata noraidīšanas gadījumā vairs nebija vajadzības atbildēt uz pirmajiem septiņiem pamatiem. Faktiski, kā tas tika norādīts pārsūdzētajā rīkojumā, šajā ziņā pastāv pastāvīga judikatūra. Pēc astotā pamata noraidīšanas un tātad apstiprinot pienākumu līguma noslēgšanai iegūt atļauju, apelācijas sūdzības iesniedzējai vairs nebija iespējas rast apmierinājumu šajā tiesvedībā ( ).

87. Tomēr varētu jautāt, vai tādā gadījumā kā šajā lietā pareizāk nebūtu runāt nevis par pirmo septiņu pamatu nepieņemamību intereses celt prasību neesamības dēļ, bet gan par to neefektīvo raksturu. Faktiski parasti saskaņā ar judikatūru pamats, kurš arī pieņemšanas gadījumā nevarētu radīt prasītājai vēlamo rezultātu, ir neefektīvs. Pamata neefektīvais raksturs nav atkarīgs no tā pieņemamības ( ).

88. Tomēr uzskatu, ka šajā gadījumā pirmie septiņi pamati drīzāk ir jāatzīst par nepieņemamiem, nevis par neefektīviem. Parasti pamata neefektīvais raksturs ir sekas tā nespējai radīt izmaiņas pārsūdzētajā aktā. Tipiski neefektīvs ir tāds pamats, kurā ir kritizēts kāda akta, piemēram, pamatojuma daļas, aspekts gadījumos, kad akts var tikt likumīgi pamatots arī tikai ar citiem aspektiem, piemēram, citām pamatojuma daļām. Tomēr šajā lietā pirmie septiņi pamati pieņemšanas gadījumā varētu izraisīt arī akta atcelšanu un tā aizstāšanu ar aktu, kuram varētu būt arī cits saturs: tomēr katrā ziņā atļaujas neesamības dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja nevienā no gadījumiem nevarētu panākt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Citiem vārdiem sakot, nelietderība izvērtēt pirmos septiņus pamatus izrietēja nevis no šo pamatu rakstura, bet no apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašās individuālās situācijas.

89. No otras puses, pat ja pirmie septiņi pamati būtu jākvalificē kā neefektīvi, nevis kā nepamatoti, otrais apelācijas pamats tik un tā būtu jānoraida. Faktiski ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai, “ja Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojumā ir rodams Kopienu tiesību pārkāpums, bet šī sprieduma rezolutīvā daļa, šķiet, ir pamatota ar citu juridisko pamatojumu, apelācijas sūdzība par šādu spriedumu ir jānoraida” ( ). Citiem vārdiem sakot, pat ja pirmie septiņi pamati būtu jāpasludina par neefektīviem, Tiesa varētu tikai mainīt pamatojumu.

90. Nevar pieņemt apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, saskaņā ar kuru tā saglabā interesi attiecībā uz pirmajiem septiņiem pamatiem, jo tomēr varot iegūt paredzēto atļauju, vajadzības gadījumā nodibinot Vācijas teritorijā meitas sabiedrību.

91. Faktiski saistībā ar to ir jānorāda, ka savā prasībā Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja skaidri ir aprakstījusi situāciju par absolūtu neiespējamību iegūt atļauju. Nevienā šīs prasības punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi, ka tā tomēr varētu iegūt konkrēto dokumentu vai ka to varētu izdarīt cita konsorcija sabiedrība. Tieši pretēji, prasībā tika norādīts, ka atļauju nav bijis iespējams iegūt. Nevar pārmest Pirmās instances tiesai, ka tā ir izskatījusi pamatu, kādu ir iesniegusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, kurai savi argumenti ir jāiesniedz rūpīgi un pareizi.

92. Tāpēc arī otrais pamats ir jānoraida.

D – Par ceturto pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi

93. Ceturtā apelācijas sūdzības iesniedzējas pamata nosaukums ir “Tiesiskā regulējuma par līgumslēdzējas iestādes pienākumu norādīt pamatojumu nepiemērošana (EKL 253. pants, Direktīvas 92/50 12. panta 1. punkts, Finanšu regulas 100. panta 2. punkts, Īstenošanas regulas 149. panta 2. punkts)”. Apelācijas sūdzības iesniedzēja tajā apgalvo, ka apskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa esot nepareizi piemērojusi tiesību normas par pienākumu norādīt Savienības aktu pamatojumu, konkrētāk, atsaucoties uz apstākli, ka ECB neesot sniegusi apelācijas sūdzības iesniedzējai pietiekošo informāciju par lēmumu neatzīt tās piedāvājumu par visizdevīgāko.

94. Pamats, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izklāstījusi ļoti īsi, manuprāt, ir jāatzīst par nepieņemamu.

95. Pirmkārt, nav skaidrs, kura pārsūdzētā rīkojuma daļa tiek kritizēta. Kā minēju iepriekš, Pirmās instances tiesa aplūkoja tikai pamatu, kas attiecas uz pienākumu iegūt Vācijas iestādēs atļauju nodrošināt darbaspēku, pēc tam pārējos prasības pamatus atzīstot par nepieņemamiem. Jautājumu par to, vai informācija, kuru ECB ir sniegusi apelācijas sūdzības iesniedzējai, ir pietiekama vai nē, Pirmās instances tiesa – pamatoti – nav aplūkojusi.

96. Otrkārt, pamats ir izklāstīts tik īsi un nesaprotami, pārsvarā norādot virkni tiesību normu, kuras nav piemērojamas šajā lietā, ka, manuprāt, tas nesasniedz to minimālo līmeni, kas ļautu Tiesai to saprast un pieņemt par to lēmumu. It īpaši ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru ar apelācijas sūdzības pamata vispārīgu norādīšanu vien bez precīzākiem paskaidrojumiem nepietiek, lai izpildītu pienākumu norādīt apelācijas sūdzības pamatojumu ( ).

97. No otras puses, ja precizitātes labad pamatu varētu interpretēt tā, ka tajā ir kritizēta Pirmās instances tiesas izvēle neatbildēt uz dažiem argumentiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi pirmajā instancē (konkrētāk, iedomājos par piekto prasības pamatu, kas šķiet vismaz daļēji līdzīgs), pietiek norādīt uz to, ko esmu minējis iepriekš attiecībā uz to, kā Pirmās instances tiesa aplūkoja pirmos septiņus sākotnējās prasības pamatus ( ). Kā minēju, Pirmās instances tiesas izvēle neaplūkot tos pēc būtības ir bijusi pareiza.

98. Nobeigumā, arī ceturtais apelācijas pamats nav pieņemams.

VII – Secinājumi

99. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.