Lieta T‑201/04 R

Microsoft Corp.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Pagaidu noregulējuma tiesvedība – EKL 82. pants

Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja rīkojums 2004. gada 22. decembrī

Rīkojuma kopsavilkums

1. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – “Fumus boni juris” – Steidzamība – Kumulatīvs raksturs – Visu attiecīgo interešu izsvēršana – Pagaidu noregulējuma tiesneša izvērtēšanas pilnvaras

(Pirmās instances tiesas Reglamenta 104. panta 2. punkts)

2. Pagaidu noregulējums – Rīkojumi par pagaidu noregulējumu – Pienākums norādīt pamatojumu – Ierobežojumi

(Pirmās instances tiesas Reglamenta 107. panta 1. punkts)

3. Pagaidu noregulējums – Formas prasības – Pieteikumu iesniegšana – Būtisku faktisko un juridisko apstākļu izklāsts pašā pieteikumā par pagaidu noregulējumu un pievienotajos dokumentos – Vispārēja atsauce uz pievienotu dokumentu, kurā sīki izklāstīti argumenti – Nepieļaujamība

(Praktisko norādījumu VII sadaļas 1. un 2. punkts)

4. Pagaidu noregulējums – Pēc prasības celšanas iesniegtu dokumentu pievienošana tiesvedības gaitā, lai atbildētu uz pretējās puses argumentiem – Pieļaujamība

5. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Pierādīšanas pienākums

6. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Uzņēmumam uzlikts pienākums piešķirt licences attiecībā uz tā intelektuālā īpašuma tiesībām – Katra atsevišķā gadījuma novērtēšana

7. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Uzņēmumam uzlikts pienākums izpaust slepenu informāciju – Būtiska kaitējuma kā tāda neesamība – Minētajam uzņēmumam uzlikts pierādīšanas pienākums

8. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Finansiāls zaudējums

9. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam uzlikts pienākums grozīt savu komercdarbības politiku – Nepietiekamība

(EKL 82. pants)

10. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Tirgus apstākļu neatgriezeniska attīstība – Iekļaušana

11. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Pieteikuma noraidīšana – Iespēja iesniegt citu pieteikumu – Nosacījums – Jauni fakti

(Pirmās instances tiesas Reglamenta 109. pants)

12. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Finansiāls zaudējums

13. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums prasītājam

14. Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Noteikšanas nosacījumi – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Intelektuālā īpašuma tiesību aizskārums – Novērtējums “in concreto”

1. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 104. panta 2. punktu pieteikumā par pagaidu noregulējumu jānorāda apstākļi, kas nosaka steidzamību, kā arī faktiskos un tiesību pamatus, kas sākotnēji šķietami pamato prasītos pagaidu pasākumus (fumus boni juris). Šie nosacījumi ir kumulatīvi, proti, kādam no tiem iztrūkstot, pieteikums par piemērošanas apturēšanu jānoraida. Pagaidu noregulējuma tiesnesis turklāt pēc vajadzības izsver iesaistītās intereses. Saistībā ar šo vispārējo pārbaudi pagaidu noregulējuma tiesnesim jāizmanto savas plašās izvērtēšanas pilnvaras, lai noteiktu, kā šie dažādie nosacījumi jāpārbauda, ņemot vērā katras lietas konkrētos apstākļus.

(sal. ar 71. un 72. punktu)

2. Pagaidu noregulējuma tiesnesim nav jāizsakās par katru pagaidu noregulējuma tiesvedībā iztirzāto faktu vai tiesību jautājumu. Pietiek ar to, ka viņa izklāstītais pamatojums pietiekami pamato viņa rīkojumu, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, un ļauj Tiesai īstenot savu kontroli.

(sal. ar 73. punktu)

3. Atbilstoši Pirmās instances tiesas pieņemto “Praktisko norādījumu” VII sadaļas 1. punktam pieteikumam par pagaidu noregulējumu jābūt saprotamam pašam par sevi bez vajadzības veikt atsauces uz prasības pieteikumu pamata prāvā. No tā izriet, ka šāda pieteikuma par pagaidu noregulējumu pamatotību drīkst vērtēt vienīgi, ņemot vērā faktiskos un juridiskos apstākļus, kas izriet no paša pieteikuma par pagaidu noregulējumu teksta un no šim pieteikumam pievienotajiem dokumentiem, kas paredzēti tā satura ilustrēšanai. Lai gan nevar secināt, ka katrs apgalvojums, kas balstīts uz pieteikumam par pagaidu noregulējumu nepievienotu dokumentu, noteikti būtu jāizslēdz no procesa, tomēr šādu apgalvojumu neuzskata par pierādītu gadījumā, ja attiecīgo apgalvojumu apstrīd strīda pretējā puse vai persona, kas iestājusies lietā šīs pretējās puses atbalstam. Lai gan konkrētos jautājumos dokumentu drīkst pamatot un papildināt ar atsaucēm uz noteiktiem pievienotu dokumentu fragmentiem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti pieteikumam par pagaidu noregulējumu, nevar kompensēt būtisko elementu trūkumu minētajā pieteikumā. Šajā sakarā “Praktisko norādījumu” VII sadaļas 2. punkts, kurā noteikts, ka faktiskie un tiesību pamati, uz kuriem balstīta pamata prasība un kas sākotnēji šķietami apliecina tās pamatotību, jānorāda ļoti īsi un konkrēti, nepārkāpjot šo noteikumu, nav interpretējams tādējādi, ka tas pieļautu vispārēju atsauci uz klātpievienotu dokumentu, kurā sīki izklāstīti argumenti.

(sal. ar 86.–88. punktu un 97. punktu)

4. Pagaidu noregulējuma tiesvedības kontekstā lietas dalībniekam nevar pārmest to, ka tas ir iesniedzis dokumentus tikai tiesvedības laikā tiktāl, ciktāl tas dod iespēju pamatot savus apsvērumus atbildot uz pretējās puses vai personu, kas iestājas lietā, rakstos izvirzītajiem argumentiem un šajā sakarā nav lielas nozīmes nedz tam, ka pievienotais dokuments ir datēts pirms pieteikuma par pagaidu noregulējumu iesniegšanas, nedz tam, ka tas ir identisks vai līdzinās pamata prasībai pievienotam dokumentam.

(sal. ar 93. punktu)

5. Pieteikuma par pagaidu noregulējumu steidzamība jāvērtē saistībā ar vajadzību pēc pagaidu noregulējuma, lai novērstu būtiska un neatgriezeniska kaitējuma nodarīšanu lietas dalībniekam, kas lūdz pagaidu pasākumu. Šim lietas dalībniekam ir jāpierāda, ka tas nevarētu sagaidīt pamata tiesvedības iznākumu, neciešot šāda veida kaitējumu. Apgalvotajam kaitējumam jābūt noteiktam vai vismaz pamatotam ar pietiekamu varbūtību, paredzot, ka pieteikuma iesniedzējam joprojām jāpierāda fakti, kas pamatotu šo kaitējumu.

(sal. ar 240., 241. un 427. punktu)

6. Ja uzskatītu, ka intelektuālo īpašuma tiesību īpašnieka ekskluzīvo tiesību aizskārums pats par sevi un neatkarīgi no katras lietas konkrētajiem apstākļiem rada būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, piemērošanas apturēšanas steidzamības nosacījums vienmēr būtu izpildīts gadījumos, kad atbilstoši Komisijas lēmumam uzņēmumam ir uzlikts pienākums piešķirt licences attiecībā uz šādām tiesībām. Tādēļ pagaidu noregulējuma tiesnesim šādā gadījumā jāizvērtē, vai, ievērojot lietas apstākļus, minēto intelektuālā īpašuma tiesību aizskārums līdz lēmuma pieņemšanai par tiesvedībā esošās lietas būtību var radīt būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, kas pārsniedz vienkāršu attiecīgo tiesību īpašniekam piekrītošo ekskluzīvo tiesību aizskārumu.

(sal. ar 248., 250. un 251. punktu)

7. Ja par neapstrīdamu jāuzskata tas, ka reiz uzzināta informācija, kas – sakarā ar intelektuālā īpašuma tiesībām vai kā komercnoslēpums – līdz šim turēta slepenībā var kļūt zināma, ka Komisijas lēmuma, ar ko izdod rīkojumu to izpaust, iespējamās atcelšanas gadījumā šīs informācijas zināšanas no atmiņas nevarētu dzēst un ka atlīdzību noteikt būtu ļoti grūti, jo nebūtu iespējams aprēķināt zināšanu nodošanas vērtību, tomēr uzņēmumam, kas prasa apturēt šāda lēmuma piemērošanu, ir jāpierāda, kāds neatgriezenisks kaitējums tam varētu tikt nodarīts vienīgi ar to, ka trešās personas zinātu tās izpaustos datus, atšķirībā no gadījuma, kad šīs zināšanas tiek izmantotas izstrādes vajadzībām. Turklāt agrāk slepenībā turētas informācijas izpaušana noteikti nerada būtisku kaitējumu.

(sal. ar 253. un 254. punktu)

8. Finansiāla zaudējuma smagumu, lai uzņēmums varētu attaisnot piemērošanas apturēšanas steidzamību, ko tas prasa pagaidu noregulējuma tiesnesim ir jānovērtē saistībā ar uzņēmuma finanšu potenciālu.

(sal. ar 257. punktu)

9. Principā katrs lēmums, kas pieņemts saskaņā ar EKL 82. pantu, uzliekot dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam pienākumu izbeigt šī stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, neizbēgami izraisa izmaiņas šā uzņēmuma komercdarbības politikā. Tādējādi uzņēmumam uzliktais pienākums grozīt savu rīcību pats par sevi nav uzskatāms par būtiska un neatgriezeniska kaitējuma nodarījumu, neuzskatot, ka steidzamības nosacījums tiek izpildīts vienmēr, kad vien Lēmums, kura izpildes apturēšana tiek prasīta, uzliek pienākumu izbeigt ļaunprātīgu stāvokļa izmantošanu. Ja pieteikuma iesniedzējs norāda uz komercdarbības brīvības aizskārumu, lai pierādītu prasītā pagaidu pasākuma steidzamību, tam jāpierāda, ka apstrīdētā akta izpilde tam uzliktu pienākumu grozīt konkrētus būtiskus savas komercdarbības politikas aspektus, un šā akta izpildes sekas tam liegtu atgriezties pie savas agrākās komercdarbības politikas pat gadījumā, ja vēlāk tiktu pieņemts tam labvēlīgs spriedums pēc lietas būtības, vai to, ka tā rezultātā tam citādi tiktu nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums, ievērojot to, ka apgalvoto kaitējumu novērtē, ņemot vērā katras konkrētās lietas apstākļus. Tādējādi pagaidu noregulējuma tiesnesim jānovērtē sekas, kas rastos gadījumā, ja, ņemot vērā akta izpildi, tiktu skarta uzņēmumu brīvība noteikt savu komercdarbības politiku.

(sal. ar 291.–293. punktu un 409. punktu)

10. Nav izslēgts, ka izpaužot informāciju par produktu savstarpēju izmantojamību ar konkurentu produktiem, ko veic dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums atbilstoši Komisijas lēmumam, tirgus apstākļi tiktu izmainīti tādējādi, ka šis uzņēmums ne vien zaudētu tirgus daļas, bet arī minētā lēmuma atcelšanas gadījumā tam vairs nebūtu iespējams atgūt zaudētās tirgus daļas un ka tādējādi šāds pienākums var būt uzskatāms par būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, kas sniedz iespēju ieinteresētai personai kā pagaidu pasākumu prasīt šī lēmuma piemērošanas apturēšanu. Tādējādi ieinteresētajai personai savas argumentācijas pamatošanai ir jāiesniedz visi faktiskie pierādījumi, it īpaši, uzskatāmi jāpierāda tādu šķēršļu iespējama pastāvēšana, kas tai liegtu ievērojamā mērā atgūt daļas, kuras tā varētu būt zaudējusi korektīvā pasākuma rezultātā.

(sal. ar 319. punktu)

11. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 109. pantu, pieteikuma par pagaidu pasākumu noraidījums neliedz lietas dalībniekam, kas to iesniedza, iesniegt citu pieteikumu, pamatojoties uz jauniem faktiem. Šajā gadījumā nevar izslēgt to, ka par “jauniem faktiem” tiktu atzīta domstarpību turpināšanās atsevišķos apstrīdētā Lēmuma izpildes kārtības jautājumos.

(sal. ar 325. punktu)

12. Kaitējums, kas galvenokārt izpaustos izstrādes papildu izmaksās prasītājai un kas tādēļ, nepastāvot pierādījumiem par pretējo, būtu finansiāls zaudējums, nebūtu, izņemot ārkārtas apstākļus, atzīstams par neatgriezenisku kaitējumu.

(sal. ar 413. un 435. punktu)

13. Pieteikuma par pagaidu noregulējumu steidzamība jānovērtē saistībā ar pagaidu noregulējuma vajadzību, lai novērstu būtiska un neatgriezeniska kaitējuma rašanos lietas dalībniekam, kurš lūdz noregulējumu. Tādējādi tiktāl, ciktāl trešām personām var nodarīt kaitējumu, tā nav ņemama vērā saistībā ar steidzamības jautājumu, ja vien nepierāda, ka minētais kaitējums savukārt radītu kaitējumu lietas dalībniekam, kas lūdza pasākuma piemērošanu.

(sal. ar 416. punktu)

14. Apstāklis, ka Komisijas lēmums zināmā mērā var skart intelektuālā īpašuma tiesības bez izskaidrojuma par pretējo, nav pietiekams, lai konstatētu būtiska un neatgriezeniska kaitējuma esamību, vismaz neatkarīgi no minētā aizskāruma konkrētajām sekām.

(sal. ar 473. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJA RĪKOJUMS

2004. gada 22. decembrī ?( )

Pagaidu noregulējums – EKL 82. pants

Lieta T‑201/04 R

MicrosoftCorp., Redmonda, Vašingtona (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv advokāts Ž. F. Bellī [J.‑F. Bellis] un I. S. Foresters [I. S. Forrester], QC,

prasītājs,

ko atbalsta

The Computing Technology Industry Association, Inc., Okbrūkterase [Oakbrook Terrace], Ilinoisa (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv advokāti G. van Gervens [G. van Gerven] T. Frančo [T. Franchoo] un B. Kilpatriks [B. Kilpatrick], solicitor,

Association for Competitive Technology, Inc., Vašingtona, Kolumbijas apgabals (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv advokāti L. Rūsmans [L. Ruessmann] un P. Hekers [P. Hecker],

TeamSystem SpA, Pesaro (Itālija),

Mamut ASA, Oslo (Norvēģija),

ko pārstāv advokāts G. Berišs [G. Berrisch],

DMDsecure.com BV, Amsterdama (Nīderlande),

MPSBroadband AB, Stokholma (Zviedrija),

PaceMicroTechnologyplc, Šiplija [Shipley], Rietumjorkšīra [West Yorkshire] (Apvienotā Karaliste),

QuantelLtd, Ņūberija [Newbury], Berkšīra [Berkshire] (Apvienotā Karaliste),

TandbergTelevisionLtd, Sauthemptona [Southampton], Hempšīra [Hampshire] (Apvienotā Karaliste),

ko pārstāv advokāts Ž. Buržuā [J. Bourgeois],

Exor AB, Upsala (Zviedrija), ko pārstāv advokāti S. Martiness Lāge [S. Martínez Lage], H. Brokelmans [H. Brokelman] un R. Alendezalacars Korčo [R. Allendesalazar Corcho],

personas, kas iestājušās lietā,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv R. Veinraits [R. Wainwright], V. Mūls [W. Mölls], F. Kastilo de la Tore [F. Castillo de la Torre] un P. Helstrēms [P. Hellström], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

ko atbalsta

RealNetworks, Inc., Sietla, Vašingtona (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv advokāti A. Vinklers [A. Winckler], M. Dolmens [M. Dolmans] un T. Grāfs [T. Graf],

Software & Information Industry Association, Vašingtona, Kolumbijas apgabals, ko pārstāv C. A. Simpsons [C. A. Simpson], solicitor,

Free Software Foundation Europe eV, Hamburga (Vācija), ko pārstāv advokāte C. Piana [C. Piana],

personas, kas iestājušās lietā,

par prasību apturēt Komisijas 2004. gada 24. marta Lēmuma C(2004) 900 galīgā redakcija par EKL 82. pantā noteiktās procedūras piemērošanu (Lieta COMP/C‑3/37.792 – Microsoft) 4. panta, 5. panta no a) līdz c) daļas, un 6. panta a) daļas izpildi.

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS

izdod šo rīkojumu.

Rīkojums

Prāvas priekšvēsture

1 MicrosoftCorp. (turpmāk tekstā – “Microsoft”) izstrādā un tirgo dažādu programmatūru tostarp, it īpaši, serveru un “klientu personālo datoru” operētājsistēmas.

2 1998. gada 10. decembrī Sun MicrosystemsInc. (turpmāk tekstā – “Sun Microsystems”), sabiedrība Kalifornijā (Amerikas Savienotās Valstis), kura cita starpā piegādā serveru operētājsistēmas, iesniedza Komisijai sūdzību. Savā sūdzībā Sun Microsystems pārmeta Microsoft atteikšanos tai atklāt tehnoloģiju, kas vajadzīga, lai nodrošinātu tās darba grupas serveru operētājsistēmas savstarpēju izmantojamību ar Windows klientu personālo datoru operētājsistēmu. Sun Microsystems apgalvoja, ka tās pieprasītā tehnoloģija bija vajadzīga, lai ļautu tai konkurēt darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.

3 2000. gada 2. augustā Komisija nosūtīja Microsoft iebildumu rakstu. Šis iebildumu raksts būtībā skāra jautājumus saistībā ar savstarpēju izmantojamību starp Windows klientu personālo datoru operētājsistēmu un citu piegādātāju serveru operētājsistēmām (“klienta – servera savstarpējā izmantojamība”). Uz šo pirmo iebildumu rakstu Microsoft atbildēja 2000. gada 17. novembrī.

4 2001. gada 29. augustā Komisija nosūtīja Microsoft otru iebildumu rakstu. Šajā iebildumu rakstā Komisija atkārtoti izteica savus agrākos iebildumus klienta – servera savstarpējās izmantojamības jautājumā. Komisija turklāt uzdeva vairākus jautājumus saistībā ar darba grupas serveru savstarpēju izmantojamību (“servera savstarpēju izmantojamību”). Visbeidzot Komisija uzdeva atsevišķus jautājumus saistībā ar Windows Media Player programmatūras integrēšanu Windows operētājsistēmā. Šā pēdējā iebilduma paziņošana izrietēja no pētījuma, kas pēc Komisijas ierosmes tika veikts 2000. gada februārī. Uz otru iebildumu rakstu Microsoft atbildēja 2001. gada 16. novembrī.

5 2003. gada 6. augustā Komisija nosūtīja Microsoft iebildumu rakstu, lai papildinātu abus iepriekšējos iebildumu rakstus. Uz šo papildu iebildumu rakstu Microsoft atbildēja ar 2003. gada 17. un 31. oktobra vēstulēm.

6 2003. gada 12., 13. un 14. novembrī Komisija organizēja uzklausīšanu. Ar 2003. gada 1. decembra vēstuli Microsoft iesniedza rakstiskus apsvērumus attiecībā uz jautājumiem, ko uzklausīšanas laikā uzdeva Komisija, sūdzības iesniedzējs un ieinteresētās trešās personas. Pēc pēdējās sarakstes starp Komisiju un Microsoft 2004. gada 24. martā Komisija pieņēma lēmumu par pasākumu veikšanu saskaņā ar EKL 82. pantā noteiktās procedūras piemērošanu lietā COMP/C‑3/37.792 – Microsoft (turpmāk tekstā – “Lēmums”).

Lēmums

7 Lēmumā tika atzīts, ka Microsoft ir pārkāpis EKL 82. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (EEZ) 54. pantu divos dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumos.

8 Komisija vispirms identificēja trīs dažādus preču tirgus un noteica, ka Microsoft ieņēma dominējošu stāvokli divos no tiem. Pēc tam Komisija konstatēja divus Microsoft stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus šajos tirgos. Tā rezultātā Komisija uzlika Microsoft naudas sodu un pienākumu veikt noteiktus koriģējošos pasākumus.

I – Lēmumā identificētie attiecīgie tirgi un Microsoft dominējošais stāvoklis divos no šiem tirgiem

A – Lēmumā identificētie attiecīgie tirgi

9 Pirmais Lēmumā identificētais preču tirgus ir klientu personālo datoru operētājsistēmu tirgus (324.–342. apsvērums). Operētājsistēma ir programmatūras produkts, kas pārvalda datora pamatfunkcijas un ļauj lietotājam šo datoru lietot un palaist tajā lietojumprogrammatūras. Klientu personālie datori ir vairākfunkciju datori, kas paredzēti vienam lietotājam un var tikt sasaistīti ar tīklu.

10 Otrs Lēmumā identificētais preču tirgus ir darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus (343.–401. apsvērums). “Darba grupas pakalpojumi” Lēmumā definēti kā pamattīkla infrastruktūras pakalpojumi, kurus savā ikdienas darbā biroja darbinieki izmanto trīs dažādu pakalpojumu kopumiem, proti, pirmkārt, serveros saglabāto datņu koplietošanai, otrkārt, printeru koplietošanai un, treškārt, kārtības, kādā lietotāji un lietotāju grupas piekļūst pakalpojumiem tīklā, “pārvaldība” (“lietotāju un lietotāju grupu pārvaldība”) (53. apsvērums). Šis pēdējais pakalpojumu kopums konkrēti garantē drošu piekļuvi tīkla resursiem un to izmantošanu, cita starpā, vispirms autentificējot lietotājus un pēc tam pārbaudot, vai viņi ir pilnvaroti veikt attiecīgo darbību (54. apsvērums).

11 Lēmumā ir noteikts, ka iepriekšējā punktā identificētie trīs pakalpojumu kopumi serveru operētājsistēmās ir cieši saistīti (56. apsvērums). Lēmumā šajā sakarā tiek piebilsts, ka “darba grupas serveru operētājsistēmas” ir operētājsistēmas, kas izstrādātas un tirgotas, lai kompleksā veidā nodrošinātu šos trīs pakalpojumu kopumus salīdzinoši ierobežotam skaitam klientu personālo datoru, kas sasaistīti maza vai vidēja izmēra tīklā (53. un 345.–368. apsvērums). Lēmumā turklāt norādīts, ka citu no pieprasījuma viedokļa aizstājamu produktu neesamību apliecina, pirmkārt, Microsoft cenu noteikšanas stratēģija (369.–382. apsvērums) un, otrkārt, tas, cik svarīga ir darba grupas serveru operētājsistēmu savstarpējā izmantojamība ar klientu personālajiem datoriem (383.–386. apsvērums). Turklāt, konstatēdama to, ka darba grupas serveru operētājsistēmu no piedāvājuma viedokļa aizstājošu izstrādājumu esamība ir ierobežota (388.–400. apsvērums), Komisija no tā secināja, ka tās veido atšķirīgu preču tirgu.

12 Trešais Lēmumā identificētais tirgus ir nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinošu multimediju draiveru tirgus (402.–425. apsvērums). Multimediju draiveris ir programmatūras produkts, kas ciparu formātā spēj nolasīt skaņas un grafisko informāciju, proti, atšifrēt attiecīgos datus un tos translēt instrukcijās aparatūrai (skaļruņiem, ekrānam). Nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri spēj nolasīt Internet tīklā “straumētu” informāciju.

13 Lēmumā Komisija konstatē, pirmkārt, to, ka nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri ir atšķirīgi no operētājsistēmām (404.–406. apsvērums), otrkārt, to, ka tie nekonkurē ar nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nenodrošinošiem draiveriem (407.–410. apsvērums), treškārt, to, ka vienīgi multimediju draiveri ar vienādām funkcionalitātēm konkurē ar Windows Media Player (411.–415. apsvērums) un, ceturtkārt, to, ka būtībā no piedāvājuma viedokļa aizstājamu izstrādājumu esamība ir ierobežota (416.–424. apsvērums). Pēc šiem faktoriem Komisija secina, ka nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri veido atšķirīgu preču tirgu.

14 Jautājumā par trīs iepriekš identificēto preču tirgu ģeogrāfisko mērogu Komisija uzskata, ka tie ir pasaules mēroga tirgi (427. apsvērums).

B – Microsoft dominējošais stāvoklis klientu personālo datoru operētājsistēmu tirgū un darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū

15 Komisija konstatē, pirmkārt, ka klientu personālo datoru operētājsistēmu tirgū Microsoft ieņem dominējošu stāvokli vismaz kopš 1996. gada, cita starpā tādēļ, ka tā aizņem vairāk kā 90 % tirgus (430.–435. apsvērums), un pastāv ļoti būtiski šķēršļi iekļūšanai tirgū sakarā ar tīkla netiešu iedarbību (skat. jo īpaši 448.–452. apsvērumu). Lēmumā Komisija norāda, ka šīs tīkla netiešās iedarbības pamatā ir divi faktori, proti, pirmkārt, tas, ka gala patērētāji atzinīgi novērtē platformas, kurās viņi var izmantot lielu skaitu lietojumprogrammatūru un, otrkārt, tas, ka programmatūru izstrādātāji izstrādā lietojumprogrammatūras patērētāju vispieprasītākajām datoru operētājsistēmām.

16 Otrkārt, attiecībā uz darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu saskaņā ar piesardzīgiem aprēķiniem Komisija novērtē, ka Microsoft daļa šajā tirgū atbilst vismaz 60 % (473.–499. apsvērums).

17 Komisija turklāt novērtēja arī trīs galveno Microsoft konkurentu stāvokli tajā pašā tirgū. Pirmkārt, Novell ar savu programmatūru NetWare aizņem no 10 līdz 15 % atbilstošu tirgus daļu. Otrkārt, Linux produkti aizņem no 5 līdz 15 % atbilstošu tirgus daļu. Linux ir “brīva” operētājsistēma, ko izplata ar “GNU GPL (General Public Licence)” licenci. No Lēmuma 87. apsvēruma izriet, ka Linux nodrošina ierobežotu skaitu operētājsistēmas pamatpakalpojumu, bet to var apvienot ar citām programmatūrām, lai radītu “Linux operētājsistēmu”. Darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū Linux atrodas kopā ar Samba programmatūru, kuru arī izplata ar “GNU GPL” licenci (294., 506. un 598. apsvērums). Treškārt, UNIX produkti, kas ietver vairākas operētājsistēmas ar zināmiem kopīgiem raksturlielumiem (42. apsvērums), aizņem no 5 līdz 15 % atbilstošu tirgus daļu.

18 Komisija pēc tam konstatē, ka darba grupas serveru operētājsistēmu tirgum ir raksturīgi daudzi šķēršļi iekļūšanai tirgū (515.–525. apsvērums) un īpašas saites ar klientu personālo datoru operētājsistēmu tirgu (526.–540. apsvērums). No tā Komisija secina, ka Microsoft ieņem dominējošu stāvokli darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.

II – Lēmumā konstatētā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana

A – Lēmumā konstatētā atteikšanās

19 Pirmā Microsoft stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas aprakstīta Lēmuma 546.–791. apsvērumā, ir Microsoft atteikšanās sniegt saviem konkurentiem “informāciju par savstarpēju izmantojamību” un tiem ļaut to izmantot ar tās produktiem konkurējošu produktu izstrādei un izplatīšanai darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū laikposmā no 1998. gada oktobra līdz Lēmuma pieņemšanas dienai [Lēmuma 2. panta a) daļa]. Lēmuma izpratnē “informācija par savstarpēju izmantojamību” ir “visu to protokolu pilnīgas un precīzas specifikācijas, kas [ieviestas] Windows darba grupas serveru operētājsistēmās un kurus izmanto Windows darba grupas serveri, lai Windows darba grupas tīkliem nodrošinātu datņu koplietošanas un drukas, kā arī lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus, tai skaitā Windows domēna kontrollera pakalpojumus, Active Directory direktorija pakalpojumu un “Group Policy” pakalpojumu (Lēmuma 1. panta 1. punkts). Kas attiecas uz “protokoliem”, tie ir definēti kā “noteikumu kopums savstarpējai savienojamībai un mijiedarbei starp dažādu Windows darba grupas tīklā dažādos datoros instalētu Windows darba grupas serveru operētājsistēmu un Windows klientu personālo datoru operētājsistēmu lietošanas instancēm” (Lēmuma 1. panta 2. punkts).

20 Lai konstatētu šādu darbību, Lēmumā it īpaši ir uzsvērts apstāklis, ka konkrētā atteikšanās attiecas nevis uz Microsoft pirmkoda elementiem, bet vienīgi uz attiecīgajām protokolu specifikācijām, proti, no konkrētas programmatūras sagaidāmā izpildījuma aprakstu, kas ir pretnostatāms “implementācijai” (šā rīkojuma mērķiem saukta arī kā “realizācija” vai “īstenojumi”), ko veic, palaižot kodu datorā (24. un 569. apsvērums). Komisija turklāt uzskata, ka Microsoft darbība ir vispārīga uzvedības modeļa sastāvdaļa (573.–577. apsvērums), ka tā ietver agrāko piegādes apjomu samazināšanu (578.–584. apsvērums), ka tā rada konkurences ierobežošanas risku (585.–692. apsvērums) un negatīvi ietekmē tehnikas attīstību, kaitējot patērētājiem (693.–708. apsvērums). Komisija turklāt noraida Microsoft argumentus par to, ka tās atteikšanās ir objektīvi pamatota (709.–778. apsvērums).

B – Lēmumā konstatētā pārdošana ar piesaisti

21 Komisija konstatēja otru Microsoft stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumu, kas aprakstīts Lēmuma 792.–989. apsvērumā. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī darbība izpaužas apstāklī, ka laikā no 1999. gada maija līdz Lēmuma pieņemšanas dienai Windows klientu personālo datoru operētājsistēmas iegādi Microsoft pakārtoja vienlaicīgas Windows Media Player iegādes nosacījumam [Lēmuma 2. panta b) daļa].

22 Šajā sakarā Komisija uzskata, ka Microsoft darbība atbilst nosacījumiem, kas nepieciešami, lai konstatētu ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti EKL 82. panta izpratnē (794.–954. apsvērums). Pirmkārt, Lēmumā ir noteikts, ka Microsoft ieņem dominējošu stāvokli klientu personālo datoru operētājsistēmu tirgū (799. apsvērums). Otrkārt, nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri un klientu personālo datoru operētājsistēmas tiek atzīti par atšķirīgiem produktiem (800.–825. apsvērums). Treškārt, tiek atzīmēts, ka Microsoft nedod patērētājiem iespēju nopirkt Windows bez Windows Media Player (826.–834. apsvērums). Ceturtkārt, Komisija norāda, ka konstatētā pārdošana ar piesaisti pēc tās domām skar konkurenci multimediju draiveru tirgū (835.–954. apsvērums).

23 Analizējot šā ceturtā apstākļa esamību, Komisija norāda, ka klasiskos pārdošanas ar piesaisti gadījumos Komisija un Kopienu tiesa “atzina, ka atšķirīgas preces pārdošana ar piesaisti galvenajai precei liecina par to, ka šāda prakse ir vērsta uz konkurentu izstumšanu no tirgus” (841. apsvērums). Tomēr Lēmumā Komisija atzina, ka, tā kā zināmā mērā lietotāji iegūst ar Windows Media Player konkurējošus multimediju draiverus Internet tīklā un dažkārt bez maksas, šajā lietā ir pamatoti iemesli bez papildu analīzes nepieņemt, ka Windows Media Player pārdošana ar piesaisti būtu uzskatāma par konkurenci ierobežojoša rakstura darbību (tas pats apsvērums).

24 Minētās papildu analīzes gaitā Komisija konstatē, pirmkārt, to, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti nodrošina Windows Media Player visuresamību klientu personālajos datoros visā pasaulē; šo visuresamību nespēj ietekmēt alternatīvi izplatīšanas kanāli (843.–877. apsvērums), otrkārt, ka šī visuresamība mudina gan satura piegādātājus izplatīt savu saturu WindowsMedia formātos, gan lietojumprogrammatūras izstrādātājus izstrādāt savus produktus tādā veidā, lai tie balstītos uz zināmām Windows Media Player funkcionalitātēm (879.–896. apsvērums), treškārt, to ka minētā visuresamība ietekmē konkrētus saistītos tirgus (897.–899. apsvērums) un visbeidzot, ceturtkārt, to ka pieejamie tirgus pētījumi viennozīmīgi liecina par noslieci par labu Windows Media Player un WindowsMedia formātu izmantošanai, kaitējot tās galvenajiem konkurentiem (900.–944. apsvērums). No šiem dažādajiem apsvērumiem Komisija secina, ka pastāv pamatota varbūtība, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti vājinātu konkurenci tādējādi, ka efektīvas konkurences struktūras saglabāšana tuvākajā nākotnē vairs netiktu nodrošināta (984. apsvērums).

25 Visbeidzot Komisija noraida Microsoft argumentus par to, ka, pirmkārt, attiecīgā pārdošana ar piesaisti radot veiktspējas priekšrocības, kas kompensē Komisijas konstatēto konkurenci ierobežojošo ietekmi (955.–970. apsvērums) un, otrkārt, ka tā nav vērsta uz konkurences ierobežošanu (971.–977. apsvērums).

III – Microsoft noteiktie korektīvie pasākumi un uzliktais naudas sods

26 Par abiem Komisijas Lēmumā konstatētajiem stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem tika uzlikts naudas sods EUR 497 196 304 apmērā (Lēmuma 3. pants).

27 Turklāt saskaņā ar Lēmuma 4. pantu Microsoft tika uzlikts pienākums Lēmuma 5. un 6. pantā paredzētajā kārtībā izbeigt 2. pantā konstatēto stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Microsoft turklāt jāatturas no 2. pantā minētajai darbībai līdzīgas darbības, kā arī mērķa vai seku ziņā identisku vai līdzvērtīgu darbību veikšanas.

28 Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu Lēmumā konstatēto ļaunprātīgo atteikšanos, Lēmuma 5. pantā Microsoft ir uzlikts pienākums veikt šādas darbības:

“a) 120 dienu laikā pēc [Lēmuma] paziņošanas Microsoft [..] jāizpauž informācija par savstarpēju izmantojamību visiem uzņēmumiem, kas vēlas izstrādāt un izplatīt darba grupas serveru operētājsistēmas, un jāļauj šiem uzņēmumiem uz saprātīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem izmantot informāciju par savstarpēju izmantojamību, lai izstrādātu un izplatītu darba grupas serveru operētājsistēmas;

b) Microsoft [..] jānodrošina, lai izpaustā informācija par savstarpēju izmantojamību tiktu pēc vajadzības un pēc iespējas savlaicīgi atjaunināta;

c) 120 dienu laikā pēc [Lēmuma] paziņošanas dienas Microsoft [..] jāizveido novērtēšanas mehānisms, kas ļautu ieinteresētajiem uzņēmumiem efektīvi iepazīties ar informācijas par savstarpēju izmantojamību izmantošanas apjomu un nosacījumiem; Microsoft [..] drīkst paredzēt saprātīgus un nediskriminējošus noteikumus, lai nodrošinātu to, ka šajā sakarā nodrošinātā pieeja informācijai par savstarpēju izmantojamību tiktu izmantota vienīgi novērtēšanas mērķiem;

[..]”

29 Lēmuma 5. pantā paredzētais 120 dienu termiņš notecēja 2004. gada 27. jūlijā.

30 Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu Lēmumā konstatēto ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti, Lēmuma 6. pantā ir norādīts šāds rīkojums:

“a) 90 dienu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas dienas Microsoft [..] jāpiedāvā pilnīgi funkcionējoša sava Windows klientu personālo datoru operētājsistēmas versija, kas neietver Windows Media Player. Microsoft [..] saglabā tiesības piedāvāt savu Windows klientu personālo datoru operētājsistēmu komplektā ar Windows Media Player;

[..].”

31 Lēmuma 6. pantā paredzētais 90 dienu termiņš notecēja 2004. gada 28. jūnijā.

Process sakarā ar ASV pretmonopolu likumdošanas pārkāpumiem

32 Paralēli Komisijas veiktajai izmeklēšanai attiecībā uz Microsoft tika veikta izmeklēšana saistībā ar ASV pretmonopolu likumu pārkāpumiem.

33 1998. gadā Amerikas Savienotās Valstis un 20 federālās pavalstis uzsāka tiesvedību pret Microsoft saskaņā ar Sherman Act (“Šērmana likumu”). To sūdzības attiecās uz pasākumiem, kurus Microsoft veica pret Netscape Internet tīkla pārlūkprogrammu “Netscape Navigator” un Sun Microsystems piedāvātajām “Java” tehnoloģijām. Ieinteresētās 20 federālās pavalstis turklāt uzsāka tiesvedību pret Microsoft par savu pretmonopolu likumu pārkāpumiem.

34 Pēc tam, kad 2001. gada 28. jūnijā United States Court of Appeals for the District of ColumbiaCircuit (Amerikas Savienoto Valstu Kolumbijas apgabala iecirkņa Apelācijas tiesa) (turpmāk tekstā – “Apelācijas tiesa”), kurā Microsoft apelācijas kārtībā pārsūdzēja United States District Court for the District of Columbia (Amerikas Savienoto Valstu Kolumbijas apgabala apgabaltiesa) (turpmāk tekstā – “Apgabaltiesa”) 2000. gada 3. aprīļa spriedumu, pasludināja savu spriedumu, Microsoft 2001. gada novembrī noslēdza izlīgumu ar Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministriju un deviņu pavalstu Attorneys General (“ģenerālprokuroriem”) (turpmāk tekstā – “ASV izlīgums”), saskaņā ar kuru Microsoft uzņēmās divu veidu saistības.

35 Pirmkārt, Microsoft apņēmās sastādīt to sakaru protokolu specifikācijas, kurus Windows serveru operētājsistēmas izmanto, lai “savstarpēji sadarbotos”, proti, lai būtu saderīgas ar Windows klientu personālo datoru operētājsistēmām, un uz konkrētiem nosacījumiem piešķirt trešām personām licences attiecībā uz šīm specifikācijām.

36 Otrkārt, ASV izlīgumā tika paredzēts, ka Microsoft jāļauj iekārtu ražotājiem un gala patērētājiem aktivizēt vai likvidēt pieeju tās starpprogrammatūrai (“middleware”). Saskaņā ar ASV izlīgumā noteikto Windows Media Player programmatūra ir viens no šādai kategorijai piederīgiem produktiem. Šie noteikumi ir paredzēti, lai nodrošinātu, ka starpprogrammatūras piegādātāji varētu izstrādāt un izplatīt produktus, kas pareizi darbotos ar Windows.

37 2002. gada 1. novembrī šos noteikumus apstiprināja Apgabaltiesa. Šī tiesa turklāt noraidīja ASV izlīgumu neakceptējušo deviņu pavalstu iesniegtos ierosinājumus attiecībā uz korektīvajiem pasākumiem.

38 Masačūsetsas pavalsts pārsūdzības prasībā 2004. gada 30. jūnijā Apelācijas tiesa apstiprināja Apgabaltiesas lēmumu.

39 Izpildot ASV izlīgumu, 2002. gada augustā tika ieviesta Microsoft Communications Protocol Program (Microsoft sakaru protokolu programma) (turpmāk tekstā – “MCPP”). No Pirmās instances tiesai iesniegtās dokumentācijas izriet, ka laikā no 2002. gada augusta līdz 2004. gada jūlijam no MCPP labumu guva 17 licences saņēmēji.

Process

40 2004. gada 7. jūnijā, iesniedzot prasību Pirmās instances tiesas kancelejā, Microsoft saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu cēla prasību par Lēmuma atcelšanu vai, pakārtoti, uzliktā naudas soda atcelšanu vai summas būtisku samazināšanu.

41 Ar atsevišķu Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 25. jūnijā reģistrētu dokumentu Microsoft saskaņā ar EKL 242. pantu turklāt lūdza Lēmuma 4. panta, 5. panta no a) līdz c) daļas un 6. panta a) daļas izpildes apturēšanu. Tajā pašā dokumentā Microsoft, balstoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 105. panta 2. punktu, turklāt lūdza apturēt minēto noteikumu izpildi līdz lēmuma pieņemšanai attiecībā uz pieteikumu par pagaidu noregulējumu.

42 Tajā pašā dienā Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, pildot pagaidu noregulējuma tiesneša pienākumus, aicināja Komisiju precizēt, vai tai ir nolūks lūgt Lēmuma obligātu izpildi līdz lēmuma pieņemšanai attiecībā uz pieteikumu par pagaidu noregulējumu.

43 Tajā pašā dienā Pirmās instances tiesas kancelejā saņemtajā vēstulē Komisija informēja pagaidu noregulējuma tiesnesi par to, ka tā ir nolēmusi nelūgt Lēmuma 5. panta no a) līdz c) daļas un 6. panta a) daļas obligātu izpildi, kamēr nav izskatīta pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošā lieta.

44 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 25. jūnijā iesniegtajā pieteikumā NovellInc. (turpmāk tekstā – “Novell”), Voltema [Waltham], Masačūsetsa (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv S. Tomass [C. Thomas], M. Levits [M. Levitt], V. Heriss [V. Harris], solicitor s, un advokāts A. Millers‑Rapards [A. Müller‑Rappard] lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

45 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 30. jūnijā iesniegtajā pieteikumā RealNetworksInc. (turpmāk tekstā – “RealNetworks”) lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

46 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 30. jūnijā iesniegtajā pieteikumā Computer & Communications Industry Association (turpmāk tekstā – “CCIA”), Vašingtona, DC (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv Dž. Flinns [J. Flynn], QC, un advokāti D. Pēmens [D. Paemen] un N. Dodū [N. Dodoo] lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

47 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 1. jūlijā iesniegtajā pieteikumā Software & Information Industry Association (turpmāk tekstā – “SIIA”) lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

48 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 1. jūlijā iesniegtajā pieteikumā The Computing Technology Industry Association Inc. (turpmāk tekstā – “CompTIA”) lūdza atļauju iestāties lietā Microsoft nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

49 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 2. jūlijā iesniegtajā pieteikumā The Association for Competitive Technology (turpmāk tekstā – “ACT”) lūdza atļauju iestāties lietā Microsoft nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

50 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 5. jūlijā iesniegtajā pieteikumā Digimpro Ltd, Londona (Apvienotā Karaliste), TeamSystem SpA, Mamut ASA un CODA Group Holdings Ltd, Čipenhema [Chippenham], Viltšīra [Wiltshire] (Apvienotā Karaliste), lūdza atļauju iestāties lietā Microsoft nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

51 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 5. jūlijā iesniegtajā pieteikumā DMDsecure.com BV, MPS Broadband AB, Pace Micro Technology plc, Quantel Ltd, un Tandberg Television Ltd (turpmāk tekstā kopā sauktas – “DMDsecure.com u.c.”) lūdza atļauju iestāties lietā Microsoft nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

52 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 8. jūlijā iesniegtajā pieteikumā IDE Nätverkskonsulterna AB, Stokholmā (Zviedrija), Exor AB, T. Rodžersons [T. Rogerson], dzīvojošs Herpendenē [Harpenden], Hertfordšīrā [Hertfordshire] (Apvienotā Karaliste), P. Setka [P. Setka], dzīvojošs Sobeslavā [Sobeslav] (Čehija), D. Tomičičs [D. Tomicic], dzīvojošs Nirnbergā (Vācija), M. Valaseks [M. Valasek], dzīvojošs Karlovi Vari [Karlovy Vary] (Čehija), R. Rialdi [R. Rialdi], dzīvojošs Dženovā (Itālija), un B. Nati [B. Nati], dzīvojošs Parīzē (Francija), lūdza atļauju iestāties lietā Microsoft nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

53 Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 13. jūlijā iesniegtajā pieteikumā Free Software Foundation Europe (turpmāk tekstā – “FSF‑Europe”) lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

54 Par šiem pieteikumiem par iestāšanos lietā saskaņā ar Reglamenta 116. panta 1. punktu tika paziņots prasītājam un atbildētājam, kuri iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos vai arī, attiecīgi, atturējās no apsvērumu iesniegšanas. 2004. gada 6. un 8. jūlija vēstulēs Microsoft lūdza nodrošināt Lēmumā ietverto ziņu konfidencialitāti attiecībā uz visām personām, kam tiktu ļauts iestāties lietā, un Komisija apņēmās tās nepadarīt vispārpieejamas savā Internet tīkla lapā izvietotajā redakcijā.

55 2004. gada 21. jūlijā Komisija iesniedza savus rakstiskos apsvērumus par pieteikumu par pagaidu noregulējumu. Tajā pašā dienā tie tika paziņoti Microsoft.

56 Ar 2004. gada 26. jūlija rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs atļāva iestāties lietā CompTIA, ACT, TeamSystem SpA, Mamut ASA, DMDsecure.com u.c. un Exor AB, Novell, RealNetworks, CCIA un SIIA un savukārt noraidīja Digimpro Ltd, CODA Group Holdings Ltd, IDE Nätverkskonsulterna AB, T. Rodžersona, P. Setkas, D. Tomičiča, M. Valaseka, R. Rialdi un B. Nati pieteikumus par iestāšanos lietā. Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs turklāt prasīja, lai personas, kas iestājušās lietā, tiktu iepazīstinātas ar tiesvedības dokumentu nekonfidenciālo versiju un atlika lēmuma pieņemšanu par konfidencialitātes lūguma pamatotību.

57 2004. gada 27. jūlijā Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, pildot pagaidu noregulējuma tiesneša pienākumus, noturēja neformālu sanāksmi, kurā bez Microsoft un Komisijas tika aicinātas piedalīties arī personas, kam tika atļauts iestāties lietā ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 26. jūlija rīkojumu, kā arī FSF‑Europe. Šīs sanāksmes laikā pagaidu noregulējuma tiesnesis gan piešķīra pagaidu atļauju FSF‑Europe iestāties lietā Komisijas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā, gan iepazīstināja lietas dalībniekus ar dažādu tiesvedības posmu grafiku šajā pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā.

58 Ar 2004. gada 6. septembra rīkojumu FSF‑Europe tika piešķirta atļauja iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam.

59 Katra no personām, kurai tika atļauts iestāties lietā, noteiktajos termiņos iesniedza savus apsvērumus.

60 Saskaņā ar 2004. gada 27. jūlija neformālās sanāksmes gaitā nolemto 2004. gada 19. augustā Microsoft atbildēja uz Komisijas 2004. gada 21. jūlija apsvērumiem.

61 2004. gada 31. augustā iesniegtajā pieteikumā Audiobanner.com, kas darbojas ar firmas nosaukumu VideoBanner (turpmāk tekstā – “VideoBanner”), Losandželosa, Kalifornija (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv advokāts L. Alvisars Sebaljoss [L. Alvizar Ceballos], lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā. Nevienai no abām strīda pusēm neiebilstot pret šo pieteikumu par iestāšanos lietā, VideoBanner saņēma pagaidu atļauju iestāties lietā un tika aicināta savus apsvērumus iesniegt tieši tiesas sēdē.

62 Atbildot uz Microsoft 2004. gada 19. augusta apsvērumiem, 2004. gada 13. septembrī Komisija iesniedza jaunus apsvērumus.

63 2004. gada 13. septembrī prasītājs un atbildētājs turklāt iesniedza savus rakstiskos apsvērumus jautājumā par iestāšanās rakstiem.

64 Tiesvedības organizatorisko pasākumu ietvaros Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, pildot pagaidu noregulējuma tiesneša pienākumus, rakstiski uzdeva jautājumus Microsoft, Komisijai, kā arī atsevišķām personām, kas iestājušās lietā. Uz šiem jautājumiem sniegtās atbildes noteiktajos termiņos tika paziņotas visām pusēm.

65 Visu lietas dalībnieku, tostarp VideoBanner, apsvērumi tika uzklausīti 2004. gada 30. septembra un 1. oktobra tiesas sēdē.

66 Ar 2004. gada 8. oktobra vēstuli RealNetworks iesniedza kancelejā zināmus precizējumus, kurus pagaidu noregulējuma tiesnesis tai lūdza iesniegt tiesas sēdē. Pārējie lietas dalībnieki tika iepazīstināti ar šo vēstuli un tika aicināti iesniegt savus apsvērumus šajā jautājumā.

67 Ar 2004. gada 27. oktobra vēstuli Microsoft iesniedza apsvērumus attiecībā uz RealNetworks 2004. gada 8. oktobra vēstuli. Pārējie lietas dalībnieki apsvērumus neiesniedza.

68 Ar 2004. gada 10. un 19. novembra vēstulēm CCIA un, attiecīgi, Novell informēja Pirmās instances tiesu par savu vēlmi izstāties no šīs lietas. Komisija, Microsoft un personas, kas iestājušās lietā, noteiktajā termiņā iesniedza savus apsvērumus par šo izstāšanos.

69 Pēc CCIA un Novell izstāšanās no lietas 2004. gada 25. novembrī tika noturēta neformāla sanāksme ar visu lietas dalībnieku piedalīšanos, lai iztirzātu zināmas šīs izstāšanās radītās procesuālās sekas. Šīs sanāksmes protokols tika nosūtīts visām pusēm 2004. gada 26. novembrī.

Juridiskais pamatojums

70 Pamatojoties gan uz EKL 242. panta noteikumiem, gan EKL 225. panta 1. punkta noteikumiem, Pirmās instances tiesa, attiecīgajos apstākļos to atzīstot par nepieciešamu, var pieņemt rīkojumu par apstrīdēta tiesību akta izpildes apturēšanu.

71 Reglamenta 104. panta 2. punktā paredzēts, ka pieteikumā par pagaidu noregulējumu jānorāda apstākļi, kas nosaka steidzamību, kā arī pieteikuma faktiskais un tiesiskais pamats, kas sākotnēji šķietami pamato prasītos pagaidu pasākumus (fumus boni juris). Šie nosacījumi ir kumulatīvi, proti, kādam no tiem iztrūkstot, pieteikums par izpildes apturēšanu jānoraida (Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 14. oktobra rīkojums lietā C‑268/96 P(R), SCK un FNK/Komisija, Recueil, I‑4971. lpp., 30. punkts). Pagaidu noregulējuma tiesnesis turklāt pēc vajadzības izsver iesaistītās intereses (Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 23. februāra rīkojums lietā C‑445/00 R, Austrija/Padome, Recueil, I‑1461. lpp., 73. punkts).

72 Saistībā ar šo vispārējo pārbaudi pagaidu noregulējuma tiesnesim jāizmanto savas plašās izvērtēšanas pilnvaras, lai noteiktu, kā šie dažādie nosacījumi jāpārbauda, ņemot vērā katras lietas konkrētos apstākļus (Tiesas priekšsēdētāja 1997. gada 29. janvāra rīkojums lietā C‑393/96 P(R), Antonissen/Padome un Komisija, Recueil, I‑441. lpp., 28. punkts).

73 Saskaņā ar Reglamenta 107. panta 1. punktu: “[..] par pieteikumu lemj, izdodot motivētu rīkojumu”. Tomēr ir noteikts, ka pagaidu noregulējuma tiesnesim nav jāizsakās par katru pagaidu noregulējuma tiesvedībā iztirzāto faktu vai tiesību jautājumu. It īpaši, ir pietiekoši, ka pagaidu noregulējuma tiesneša izklāstītais pamatojums pirmajā instancē pietiekami pamato viņa rīkojumu, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, un ļauj Tiesai īstenot savu kontroli (rīkojums iepriekš 71. punktā minētajās lietas SCK un FNK/Komisija, 52. punkts, un Tiesas priekšsēdētāja 1998. gada 25. jūnija rīkojums lietā C‑159/98 P(R), Nīderlandes Antiļas/Padome, Recueil, I‑4147. lpp., 70. punkts).

74 Ievērojot Microsoft pārmesto dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas atšķirīgo raksturu, kas turklāt izriet kā no Lēmuma uzbūves, tā arī no prasītāja argumentu noformēšanas, pagaidu noregulējuma tiesnesis atzīst par vajadzīgu atsevišķi aplūkot argumentus, kas izvirzīti, lai pamatotu lūgumu, pirmkārt, par 5. panta no a) līdz c) daļas izpildes apturēšanu saistībā ar Lēmuma 4. pantu (daļa, kas veltīta jautājumam par informāciju par savstarpēju izmantojamību) un, otrkārt, par 6. panta a) daļas izpildes apturēšanu saistībā ar to pašu Lēmuma 4. pantu (daļa, kas veltīta Windows operētājsistēmas pārdošanai ar programmatūras Windows Media Player piesaisti). Pirms šā jautājuma izskatīšanas tiek iztirzāts lūgums par konfidencialitātes ievērošanu, VideoBanner pieteikums par iestāšanos lietā, CCIA un Novell izstāšanās sekas un jautājums par zināmu rakstiskajiem apsvērumiem izvirzītu formālo prasību ievērošanu.

I – Par lūgumu par konfidencialitātes ievērošanu

75 Šajā pagaidu noregulējuma posmā jānodrošina to Lēmumā ietverto ziņu, kuras Komisija apņēmās nepadarīt vispārpieejamas savā Internet tīklā lapā izvietotajā redakcijā, konfidencialitāte attiecībā uz personām, kam atļauts iestāties lietā, ciktāl šādas ziņas ir sākotnēji šķietami uzskatāmas par slepenām vai konfidenciālām Reglamenta 116. panta 2. punkta nozīmē.

II – Par VideoBanner pieteikumu par iestāšanos lietā

76 Kā jau norādīts iepriekš 61. punktā, VideoBanner ir iesniegusi pieteikumu par iestāšanos pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošajā lietā Komisijas nostājas atbalstam.

77 Tā kā šis pieteikums ir iesniegts saskaņā ar Reglamenta 115. panta 2. punktu, un strīda lietas dalībnieki necēla iebildumus, tas jāpieņem saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta otro daļu, kas Pirmās instances tiesai piemērojama saskaņā ar minēto statūtu 53. panta pirmo daļu.

III – Par atsevišķu personu, kas iestājušās lietā, izstāšanās sekām

78 Tā kā CCIA un Novell Pirmās instances tiesai paziņoja par savu izstāšanos no lietas Komisijas nostājas atbalstam pagaidu noregulējuma tiesvedībā, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, pildot tiesneša pienākumus pagaidu noregulējuma tiesvedībā, novadīja neformālu sanāksmi ar visu lietas dalībnieku piedalīšanos, lai iztirzātu zināmas šīs izstāšanās radītās procesuālās sekas.

79 Kā izriet no šīs sanāksmes protokola, lietas dalībnieki vienojās uzskatīt: pirmkārt to, ka CCIA un Novell pagaidu noregulējuma tiesvedībā iesniegtie dokumenti, tostarp visi to rakstisko apsvērumu pielikumi, un tiesas sēdē sniegtie argumenti paliek šīs pagaidu noregulējuma tiesvedībā esošās lietas materiālos; otrkārt to, ka visi lietas dalībnieki un pagaidu noregulējuma tiesnesis var balstīties uz šiem pamatiem savas argumentācijas un, attiecīgi, sava vērtējuma vajadzībām, treškārt to, ka lietas dalībnieki apspriež visus šīs lietas materiālos iekļautos pierādījumus.

80 Turklāt savos apsvērumos par CCIA izstāšanos RealNetworks norādīja, ka tā nebija tiesīga izstāties no šīs lietas.

81 Šajā sakarā pagaidu noregulējuma tiesnesis atzīst, ka viņam nav jāizskata RealNetworks celto iebildumu, tā kā, pirmkārt, viņa kompetencē nav lemt par to, vai CCIA vadības institūciju lēmumi ir pieņemti saskaņā ar tās statūtu noteikumiem un, otrkārt, izstāšanās pieteikumu CCIA iesniedza saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamentā noteikto kārtību.

IV – Par rakstiskajiem apsvērumiem izvirzīto formālo prasību ievērošanu

82 Komisija un vairākas personas, kas iestājušās lietā tās nostājas atbalstam, norādīja, pirmkārt, uz atsevišķu atsauču uz Microsoft pamata prasībai pievienotajiem dokumentiem nepieņemamību; otrkārt, uz Microsoft tiesvedības gaitā iesniegto dokumentu nepieņemamību; treškārt, uz pierādījumu trūkumu vairāku apgalvojumu pamatošanai un, ceturtkārt, uz citu formālo prasību neievērošanu.

A – Par atsaucēm uz pamata prasību

83 Savos 2004. gada 21. jūlija apsvērumos Komisija uzskaita pieteikuma par pagaidu noregulējumu punktus, kas ietver atsauces gan uz pamata prasību, gan uz dokumentiem, kas bija pievienoti prasībai, bet nebija pievienoti pieteikumam par pagaidu noregulējumu (pielikumi A.9, A.9.1, A.9.2, A.11, A.12.1, A.17, A.18, A.19, A.20, A.21, A.22 un A.24). Komisija no tā secina, ka Microsoft nevar balstīties uz šiem dokumentiem.

84 Savos 2004. gada 13. septembra apsvērumos Komisija piebilst, ka Microsoft savos 2004. gada 19. augusta apsvērumos veiktās jaunās atsauces uz pamata prasību, it īpaši, attiecībā uz Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Līgumu par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (turpmāk tekstā – “TRIPS”), būtu jāizslēdz tāpat kā iepriekšējās. Attiecīgo pamata prasības nodaļu pievienošana apsvērumu pielikumā (pielikums T.9) neļauj secināt, ka pieteikums par pagaidu noregulējumu būtu pašpietiekams.

85 Šajā sakarā jāatgādina, ka 2004. gada 27. jūlija neformālās sanāksmes laikā (skat. iepriekš 57. punktu) pagaidu noregulējuma tiesnesis vērsa Microsoft uzmanību uz to, ka pieteikumā par pagaidu noregulējumu ir ietverts ļoti liels skaits atsauču uz pamata prasību, un tam uzdeva jautājumus šajā sakarā. Atbildot, kā tas ir norādīts arī minētās sanāksmes protokolā, Microsoft norādīja: “[..] prasītājs apliecina, ka pieteikums par pagaidu noregulējumu būtu jāuzskata par pašpietiekamu un daudzās atsauces uz pamata prasības pielikumiem, kas ietvertas tās pieteikumā par pagaidu noregulējumu, pagaidu noregulējuma vajadzībām var neņemt vērā”.

86 Šī nostāja atbilst “Praktisko norādījumu” VII sadaļas 1. punktam (OV 2002, L 87, 48. lpp.), kas paredz, ka pieteikumam par pagaidu noregulējumu “jābūt saprotamam pašam par sevi bez vajadzības izdarīt atsauces uz prasības pieteikumu pamata prāvā”.

87 No tā izriet, ka Microsoft pieteikumu par pagaidu noregulējumu pamatotību drīkst vērtēt vienīgi, ņemot vērā faktiskos un juridiskos apstākļus, kas izriet no paša pieteikuma par pagaidu noregulējumu teksta un no šim pieteikumam pievienotajiem dokumentiem, kas paredzēti tā satura ilustrēšanai (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 7. maija rīkojumu lietā T‑306/01 R Aden u.c./Padome un Komisija, Recueil, II‑2387. lpp., 52. punkts). Lai gan nevar secināt, ka katrs apgalvojums, kas balstīts uz pieteikumam par pagaidu noregulējumu nepievienotu dokumentu, noteikti būtu jāizslēdz no procesa, tomēr jānorāda, ka šādu apgalvojumu neuzskata par pierādītu gadījumā, ja attiecīgo apgalvojumu apstrīd strīda pretējā puse vai persona, kas iestājusies lietā šīs pretējās puses atbalstam.

88 Jautājumā par atsauci uz pielikumu T.9 jāatgādina, ka, lai gan konkrētos jautājumos tekstu drīkst pamatot un papildināt ar atsaucēm uz noteiktiem pievienotu dokumentu fragmentiem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti pieteikumam par pagaidu noregulējumu, nevar kompensēt būtisko elementu trūkumu minētajā pieteikumā (rīkojums iepriekš 87. punktā minētajā lietā Aden u.c./Padome un Komisija, 52. punkts). Šajā sakarā jānorāda, ka “Praktisko norādījumu” VII sadaļas 2. punkts, kurā noteikts, ka “faktiskie un tiesību pamati, uz kuriem balstīta pamata prasība un kas sākotnēji šķietami apliecina tās pamatotību” jānorāda “ļoti īsi un konkrēti”, nepārkāpjot šo noteikumu, nav interpretējams tādējādi, ka tas pieļautu vispārēju atsauci uz pievienotu dokumentu, kurā sīki izklāstīti argumenti.

89 Neskarot lietas materiāliem vēlāk pievienotos dokumentus un tiesas sēdē pagaidu noregulējuma tiesnesim izteiktos mutvārdu apsvērumus, lēmums tiks pieņemts, neņemot vērā nedz pamata prasības pielikumus, nedz pielikumu T.9.

B – Par dokumentu iesniegšanu tiesvedības gaitā

90 Savos 2004. gada 13. septembra apsvērumos Komisija uzskata, pirmkārt, ka Microsoft 2004. gada 19. augusta apsvērumos izvirzītie argumenti, it īpaši argumentācija attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesībām, kas sīki izklāstīta divos atšķirīgos pielikumos (pielikums T.3 “Preskota [Prescott] atzinums” un pielikums T.6 “Galū [Galloux] atzinums”) pārsniedz pamatus, kas minēti pamata prasībā. Turklāt netiek sniegts nekāds paskaidrojums par to, kāpēc pielikums T.3, kas ir ar 2004. gada 3. jūniju datēts dokuments, netika iesniegts līdz ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu.

91 Komisija pēc tam norāda, ka Microsoft saviem 2004. gada 19. augusta apsvērumiem ir pievienojis dokumentu, kuru tas ir pievienojis pamata prasībai (pielikums A.21, kas pārtapis par pielikumu T.5, Knauers [Knauer], “Par [Lēmuma] patentu tiesību aspektiem”), kā arī dokumentu, kura saturs šķiet identisks pamata prasības pielikuma saturam [pielikums T.8, Evanss [Evans], Ničolss [Nichols] un Padilja [Padilla], “Ekonomikas pierādījumi jautājumā par izstumšanas sekām, kuras Komisija min saistībā ar atteikšanos un pārdošanu ar piesaisti”, līdzinās pielikumam A.19].

92 Savās atbildēs uz Pirmās instances tiesas rakstiskajiem jautājumiem pirms savas izstāšanās Novell un CCIA iebilda, ka atsevišķi dokumenti ir nepieņemami, jo, lai gan tie bija jāiesniedz līdz ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu, tie tika iesniegti tikai vēlāk (pielikumi T.3, T.5, T.8 un U.2, Kempbels‑Kellijs [Campbell‑Kelly], “Piezīmes par Active Directory novatorisko raksturu”).

93 Pagaidu noregulējuma tiesnesis konstatē, ka dokumenti T.3, T.5, T.6 un T.8 tika pievienoti Microsoft 2004. gada 19. augusta apsvērumiem un paredzēti to satura pamatošanai. Tādējādi šajos apstākļos Microsoft nedrīkstētu pārmest to, ka tas detalizēti ir atbildējis uz Komisijas 2004. gada 21. jūlija apsvērumos izvirzītajiem argumentiem, šajā sakarā nav lielas nozīmes nedz tam, ka pievienotais dokuments ir datēts pirms pieteikuma par pagaidu noregulējumu iesniegšanas, nedz tam, ka tas ir identisks vai līdzinās pamata prasībai pievienotam dokumentam. Šo pašu iemeslu dēļ arī Microsoft apsvērumi par iestāšanās rakstiem var tikt pamatoti balstīti uz pielikumu U.2.

C – Par pierādījumu trūkumu

94 Komisija uzsver, ka pielikums T.5 un pielikums T.8 ir balstīti uz informāciju, kas tai nav pieejama [pielikuma T.5 4. punktā ir atsauce uz informāciju, kas saņemta no Microsoft, to tuvāk neprecizējot; nav pievienoti ziņojumi, kas minēti pielikuma T.8 6. punktā (MerrillLynchandForrester par serveru tirgus datiem), 35. zemsvītras piezīmē (Microsoft veiktais pētījums), 42. un 43. zemsvītras piezīmē (“Digital Media Tracker izpēte”), 48. zemsvītras piezīmē (“Mikrodatoros instalētu multimediju draiveru analīze”), 50. zemsvītras piezīmē (“NERA iesniegums”)].

95 Šajā sakarā pietiek ar norādi uz to, ka pagaidu noregulējuma tiesnesim attiecīgā gadījumā jānovērtē, vai apgalvojumiem, kas balstīti uz iepriekš minētajiem ziņojumiem un informāciju, iztrūkst pierādīšanas spēks.

D – Par atsevišķu citu formālo prasību neievērošanu

96 Komisija un CCIA pirms izstāšanās norāda, ka Microsoft savā pieteikumā par pagaidu noregulējumu atsaucas uz pielikumu R.6 (Karboni [Carboni], “Atzinums par preču zīmju tiesībām”), nepaskaidrojot attiecīgā dokumenta saistību ar lietu un tādējādi padarot šo pielikumu par vērā neņemamu.

97 Kā jau tika norādīts iepriekš 88. punktā, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem pat, ja tie ir pievienoti pieteikumam par pagaidu noregulējumu, nevar kompensēt būtisku elementu trūkumu minētajā pieteikumā. Šajā gadījumā pielikums R.6, uz kuru izdarīta atsauce pieteikumā par pagaidu noregulējumu, ir paredzēts, lai atbalstītu argumentu par Microsoft preču zīmju iespējamo aizskārumu, un tā redakcija ir šāda: “Lēmuma 6. panta a) daļas tūlītēja izpilde turklāt nopietni aizskartu Microsoft un Windows preču zīmes, jo Microsoft būtu spiests pārdot pasliktinātu un tā pamatkoncepcijai neatbilstošu produktu”. Tā kā no šā formulējuma pietiekami skaidri izriet, ka pielikuma R.6 mērķis ir ilustrēt identificēto risku, pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka šis pielikums nebūtu jāizslēdz no mutvārdu procesa.

V – Par lietas būtību

A – Par jautājumu saistībā ar informāciju par savstarpēju izmantojamību

1. Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

a) Microsoft un personu, kam atļauts iestāties lietā tās nostājas atbalstam, izvirzītie argumenti

Par fumus boni juris

98 Microsoft uzskata, ka starp to un Komisiju pastāv nopietnas domstarpības jautājumā par licenču obligātu piešķiršanu attiecībā uz tās sakaru protokoliem, un tādējādi esot izpildīts nosacījums, saskaņā ar kuru ir sākotnēji šķietami jāpierāda Lēmuma 5. panta no a) līdz c) daļas pretlikumība.

99 Microsoft apgalvo, ka šajā gadījumā nav ievēroti četri kritēriji, kas ļautu uzlikt pienākumu uzņēmumam piešķirt licenci un kurus Tiesa precizējusi 1988. gada 5. oktobra spriedumā lietā 238/87 Volvo, Recueil, 6211. lpp.; 1995. gada 6. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P RTE un ITP/Komisija, Recueil, I‑743. lpp., turpmāk tekstā – “Magill spriedums”); 1998. gada 26. novembra spriedumā lietā C‑7/97 Bronner, Recueil, I‑7791. lpp., un 2004. gada 29. aprīļa spriedumā lietā C‑418/01 IMS Health, Recueil, I‑5039. lpp., 49. punkts.

100 Pirmkārt, Microsoft intelektuālā īpašuma elementi, kuru izpaušana konkurentiem būtu jāveic saskaņā ar Lēmumu, darba grupas serveru operētājsistēmu piegādātāju darbībai neesot vajadzīgi.

101 Vispirms Microsoft norāda uz to, ka dažādu izplatītāju piedāvātu operētājsistēmu savstarpēju izmantojamību esot iespējams nodrošināt ar piecām metodēm, proti, pirmkārt, izmantojot standarta sakaru protokolus, piemēram, TCP/IP (Transmission Control Protocol/Internet Protocol [pārraides vadības protokols/protokols IP] un HTTP (HyperText Transfer Protocol [hiperteksta transporta protokols]); otrkārt, pievienojot Windows klientu personālo datoru vai serveru operētājsistēmai programmatūras kodu, kas tai ļautu nodrošināt sakarus ar Microsoft konkurējošu serveru operētājsistēmu, izmantojot šīs serveru operētājsistēmas konkrētos sakaru protokolus; treškārt, Microsoft konkurējošu serveru operētājsistēmai pievienojot programmatūras kodu, kas tai ļautu nodrošināt sakarus ar Windows klientu personālo datoru vai serveru operētājsistēmu, izmantojot Windows operētājsistēmu sakaru protokolus; ceturtkārt, visu tīklā sasaistīto klientu personālo datoru un serveru operētājsistēmām pievienojot programmatūras kodu bloku, kas savstarpēju izmantojamību ļautu nodrošināt ar sakariem starp šiem programmatūras kodu blokiem un, piektkārt, izmantojot Windows serveru operētājsistēmu kā “tiltu” starp Windows klientu personālo datoru operētājsistēmu un konkurējošo serveru operētājsistēmu.

102 Pēc tam Microsoft norāda uz to, ka jautājumā par esošo savstarpējas izmantojamības līmeni klientu sūdzības neesot saņemtas.

103 Visbeidzot Microsoft norāda uz to, ka šajā jomā turpina darboties vairāki konkurenti.

104 Otrkārt, Microsoft atteikšanās izpaust savus intelektuālā īpašuma elementus saviem konkurentiem nekavējot tādu jaunu produktu rašanos, pēc kuriem patērētāju pieprasījums joprojām nav apmierināts. Neesot sniegts neviens pierādījums, kas apliecinātu šādu pieprasījuma apmierinājuma trūkumu. Netika konstatēts arī tas, ka Microsoft konkurenti izmantos tā intelektuālā īpašuma elementus, lai izstrādātu jaunus produktus, un nevis tikai aprobežoties ar esošo Microsoft produktu funkcionalitāšu atveidošanu.

105 Treškārt, fakts, ka Microsoft patur savu tehnoloģiju izmantošanu sava paša vajadzībām, neierobežojot konkurenci sekundārajā tirgū, jo, kā liecina Linux pastāvīgā izaugsme, darba grupas serveru operētājsistēmu izplatītāju vidū pastāv sīva konkurence. Tādējādi sešus gadus pēc apgalvotās Microsoft atteikšanās brīža tirgū ir konkurences apstākļi.

106 Ceturtkārt, atteikšanās piešķirt licences attiecībā uz savu tehnoloģiju konkurējošu serveru operētājsistēmu izplatītājiem esot objektīvi pamatota. Faktiski, atšķirībā no toreiz strīda pamatā esošās valsts tiesību aktos aizsargātās informācijas, kuru iesaistītās sabiedrības atteicās izpaust iepriekš 99. punktā minētajās lietās Magill un IMS Health, šajā gadījumā aizsargātā informācija attiecoties uz slepenu un vērtīgu tehnoloģiju. Šajā gadījumā, lai nonāktu pie secinājuma, ka atteikšanās paziņot ar intelektuālā īpašuma tiesībām aizsargātu informāciju neesot objektīvi pamatota un tādējādi ir EKL 82. panta pārkāpums, Komisija esot piemērojusi neprecīzu vērtējuma kritēriju, kas krietni atšķiras no līdzšinējā judikatūrā atzītajiem. Tādējādi Komisija pati atzina, ka šāda atteikšanās ir EKL 82. panta pārkāpums, ja, visu labi apsverot, pozitīvā ietekme uz novatorismu nozarē kopumā atsver negatīvo ietekmi uz uzņēmuma vēlmi ieviest jauninājumus (783. apsvērums). Neskatoties uz šā jaunā kritērija nenoteiktību, ar to neesot uzskatāmi parādīts, balstoties uz pierādījumiem vai analīzi, ka novatorismu šajā nozarē veicinātu Microsoft piederošās tehnoloģijas izpaušana konkurentiem. Microsoft apgalvo, ka, tieši otrādi, konkurence starp serveru operētājsistēmu izplatītājiem obligātas licences rezultātā tiktu mazināta.

107 Microsoft pie tam norāda, ka Sun Microsystems tam nav lūgusi tehnoloģiju, kuru Komisija tam uzliek pienākumu izpaust. Turklāt, ievērojot to, ka šī sabiedrība nekad neesot lūgusi nevienu licenci programmatūras izstrādei EEZ, Microsoft apgalvo, ka tam nebūt nebija jāuztver Sun Microsystems lūgums kā tāds, kas liktu tam rīkoties veidā, kas varētu ietilpt EKL 82. panta piemērošanas jomā.

108 Visbeidzot, uzliekot Microsoft pienākumu piešķirt licences attiecībā uz aizsargātu informāciju, Komisija pienācīgi neņemot vērā Kopienām saskaņā ar TRIPS uzliktās saistības (skat. iepriekš 84. punktu).

109 Savos 2004. gada 19. augusta apsvērumos Microsoft norāda, ka Komisijai nav pamata apgalvot, ka Lēmumā tam netiekot uzlikts pienākums veikt jaunas darbības, bet vienīgi esot vērsts uz to, lai tas paliktu pie savas komercdarbības politikas, kuru tas sākotnēji īstenojis. Faktiski Microsoft norāda, vispirms, ka Komisija nenorāda, ka Lēmuma 5. pantā minētā informācija būtu tikusi paziņota iepriekš. Tas turpinajumā norāda, ka gadījumā, ja Komisija tādējādi būtu atsaukusies uz tīklošanas tehnoloģijas informāciju, kuras izmantošanas licence 1994. gadā tika piešķirta AT & T, lai ļautu izstrādāt produktu ar nosaukumu “Advanced Server for UNIX” (“AS/U”), būtu jāuzsver, ka informācijas sniegšana nav tikusi pārtraukta. Faktiski produkts ar nosaukumu “PC Net Link”, kuru izstrādājusi Sun Microsystems, kurai AT & T piešķīra licenci attiecībā uz AS/U, joprojām šobrīd esot pieejams tirgū. Sun Microsystems joprojām to reklamējot, apgalvodama, ka tas nodrošina “WindowsNT izcelsmes tīkla pakalpojumus” – tostarp gan datņu un drukas pakalpojumus, gan lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumus – Solaris serveru operētājsistēmās. Sun Microsystems turklāt apgalvojot, ka PC Net Link pareizi darbojas ar Microsoft Windows klientu personālo datoru operētājsistēmu jaunākajām versijām, tostarp Windows 2000 Professional un Windows XP.

110 Turklāt Microsoft nevar tikt uzlikts pienākums turpmāk piešķirt licences attiecībā uz visiem tās sakaru protokoliem tāpēc, ka 1994. gadā tas bija nolēmis piešķirt AT & T licenci attiecībā uz tīklošanas tehnoloģiju. Turklāt saskaņā ar vienošanos starp Microsoft un AT & T komerciālās attiecības nav attiecināmas uz jaunām tehnoloģijām.

111 Visbeidzot Microsoft uzsver, ka konkurējošo serveru operētājsistēmu pārdevēji nav atkarīgi no informācijas par savstarpēju izmantojamību, kuras izpaušanas apturēšana tiek pārmesta Microsoft. Novell nekad neesot izmantojusi AS/U un nekad neesot izrādījusi ne mazāko interesi par šādu izmantošanu. Novell produkts NetWare nodrošinot gan datņu un drukas pakalpojumus, gan lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumus Windows operētājsistēmās, izmantojot savu sakaru protokolu komplektu. AS/U nekādi neizmantojot arī Linux pārdevēji. Tās serveru operētājsistēmas nodrošinot gan datņu un drukas pakalpojumus, gan lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumus Windows operētājsistēmās, izmantojot atklātā pirmkoda programmatūras produktu Samba, kas esot izstrādāta Microsoft sakaru protokolu reversās inženierijas ceļā.

Par steidzamību

112 Microsoft apgalvo, ka Lēmuma 5. panta no a) līdz c) daļas tūlītēja izpildes rezultātā tiktu nodarīti trīs veida būtiski un neatgriezeniski kaitējumi.

– Intelektuālā īpašuma tiesību aizskārums

113 Lēmuma mērķis esot uzlikt Microsoft pienākumu piešķirt licences attiecībā uz vērtīgu informāciju, ko aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības. Šāds intelektuālā īpašuma tiesību aizskārums esot būtisks un neatgriezenisks kaitējums.

1. Vērtīga informācija

114 Microsoft paskaidro, ka sakaru protokoli ir tai piederoša tehnoloģija, kuru izmanto Windows klientu personālo datoru un serveru operētājsistēmas, lai veiktu informācijas apmaiņu ar citiem šo operētājsistēmu eksemplāriem, un tai esot ievērojama komerciālā vērtība [pielikumā R.2 izklāstītais S. Mednika [S. Madnick] un B. Meijera [B. Meyer] pētījums “Kaitējums, ko rada Microsoft uzliktais pienākums izpaust visu sakaru protokolus, kas tiek izmantoti darba grupas pakalpojumu nodrošināšanai” (turpmāk tekstā – “Mednika un Meijera pētījums”)]. Tā sakaru protokoli esot daudzu gadu ļoti dārga pētniecības un izstrādes darba auglis. Lai izstrādātu sakaru protokolus, kas nodrošina noderīgas funkcionalitātes un pilnveido Windows operētājsistēmu mijiedarbības ātruma, uzticamības, drošības un efektivitātes ziņā, esot veltīti ievērojami pūliņi.

115 Sakaru protokolu specifikācijas, kurās ietverts sakaru protokolu koncepcijas un darbības veida detalizēts apraksts, nonākot konkurenta rīcībā, tam ļautu izmantot Microsoft sakaru protokolus savā serveru operētājsistēmā.

116 Savos 2004. gada 19. augusta apsvērumos Microsoft uzsver, ka obligātā kārtā piešķirot licenci attiecībā uz tādu sakaru protokolu specifikācijām, kas ļauj vairākām Windows serveru operētājsistēmām kopīgi darboties, lai piedāvātu darba grupas pakalpojumus, tiktu izpausts nozīmīgs informācijas daudzums par Windows operētājsistēmu iekšējo uzbūvi. Kā izrietot no Mednika un Meijera pētījuma, piešķirot licenci attiecībā uz sakaru protokoliem, kas nodrošina mijiedarbību starp dažādām Windows serveru operētājsistēmām, tiktu atklāta plaša informācija par šo operētājsistēmu pamatā esošā direktorija Active Directory darbību.

2. Ar intelektuālā īpašuma tiesībām aizsargātā informācija

117 Microsoft sakaru protokoli un tos aprakstošās specifikācijas esot intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzībā. Atbildot uz Komisijas 2004. gada 21. jūlija apsvērumos izvirzīto argumentu, Microsoft precizē, pirmkārt, ka savstarpēji jānošķir protokolu koncepcija, protokolu specifikācijas un šo protokolu ieviešana un, otrkārt, ka intelektuālā īpašuma aizsardzība nav ierobežota ar kādu no šīm trijām kategorijām.

Autortiesību aizsardzība

118 Sakaru protokoli esot autortiesību aizsardzības objekts saskaņā ar 1886. gada 9. septembra Bernes konvenciju par literāro un mākslas darbu aizsardzību, kurā pēdējie grozījumi izdarīti 1979. gada 28. septembrī, un Padomes 1991. gada 14. maija Direktīvu 91/250/EEK par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (OV L 122, 42. lpp.), ņemot vērā tās preambulu un 1. panta 1. punktu. Šo protokolu specifikācijas esot izstrādes darba materiāli, kurus arī aizsargājot autortiesības (iepriekš 90. punktā minētais pielikumā T.3 esošais Preskota atzinums).

119 Tādējādi Microsoft kā ikvienam autortiesību īpašniekam esot ekskluzīvas tiesības ļaut savus aizsargātos darbus publicēt vai jebkādā citādā veidā padarīt pieejamus sabiedrībai. Dažādu dalībvalstu likumdošana autortiesību jomā nepārprotami ļaujot aizsargātu darbu īpašniekiem izlemt jautājumu par to, vai viņu darbi ir publicējami vai kā citādi izziņojami. Savukārt Lēmums liedzot Microsoft tiesības izlemt jautājumu par to, kādā veidā, kam, kad un uz kādiem nosacījumiem tas vēlētos pēc vajadzības padarīt pieejamas savu sakaru protokolu specifikācijas. Tādējādi Komisija nevarot atzīt, ka Microsoft sakaru protokolu specifikācijas pēc sastādīšanas esot autortiesību aizsardzībā un vienlaikus apgalvot, ka ar Lēmumu Microsoft uzliktais pienākums piešķirt licences attiecībā uz šīm specifikācijām neesot pretrunā šo pašu tiesību būtībai.

120 Autortiesību īpašniekam turklāt esot ekskluzīvas tiesības ļaut radīt atvasinātos darbus saskaņā gan ar Bernes Konvencijas 12. pantu, gan ar Direktīvas 91/250 4. pantu. Savukārt šīs ekskluzīvās tiesības ļaut radīt atvasinātos darbus netiekot respektētas, jo Microsoft konkurentu veiktā specifikāciju implementācija savos sakaru protokolos gandrīz noteikti būtu pielīdzināma šo specifikāciju adaptēšanai vai tulkošanai, kas ietilpstot autortiesību jomā un tādējādi nevarot tikt uzskatīts par patstāvīgi izstrādātu darbu. Turklāt, pat pieņemot, ka licences saņēmēji spētu zināmas specifikācijas ieviest, neaizskarot Microsoft autortiesības, Lēmums saņēmējiem neprasa, Microsoft “ļaut izmantot” sakaru protokolu specifikācijas, neierobežojot licences saņēmēju darbu izstrādi. Tādējādi neesot nekāda pamata uzskatīt, ka licences saņēmēji aprobežosies vienīgi ar tādu lietojumprogrammatūru izstrādi, kas nav pretlikumīgas, pat pieņemot, ka tas būtu iespējams.

121 Visbeidzot Microsoft norāda, ka ASV izlīguma ietvaros visi lietas dalībnieki piekrita tam, ka tās klienta – servera sakaru protokolu specifikācijas ir autortiesību aizsardzībā.

Patentaizsardzība

122 Savā pieteikumā par pagaidu noregulējumu Microsoft norāda, ka atsevišķi sakaru protokoli, kurus Komisija tai uzliek par pienākumu darīt zināmus, ir patentēti vai par tiem ir iesniegti patentu pieteikumi, un tas plāno līdz 2005. gada jūnijam iesniegt lielu skaitu patentu pieteikumu attiecībā uz dažādiem Windows klientu personālo datoru un serveru operētājsistēmu aspektiem saistībā ar Lēmumā minētajiem sakaru protokoliem. Apstāklis, ka Lēmuma darbība nav ierobežota laikā, attaisnotu Lēmumā noteiktā obligātā licencēšanas pienākuma attiecināšanu uz turpmākiem patentiem.

123 Savos 2004. gada 19. augusta apsvērumos Microsoft norāda uz trīs esošiem Eiropas patentiem un diviem iesniegtiem patentu pieteikumiem, kas attiecas uz obligāti licencējamiem sakaru protokoliem. Saskaņā ar iepriekš 91. punktā minēto pielikumā T.5 esošo Knauera atzinumu vairāki Windows serveru operētājsistēmās datņu un drukas pakalpojumu un lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumu nodrošināšanai izmantotie sakaru protokoli ir patentēti, proti, pirmkārt, protokols DFS (Distributed File System) ir patentēts ar patentu EP 0 661 652 B1; otrkārt, protokols SMB ir patentēts ar patentu EP 0 438 571 B1, un, treškārt, protokols Distributed Component Object Model Remote ir patentēts ar patentu EP 0 669 020 B1. Savukārt patentu pieteikumi attiecas uz Constraint Delegation un Active Directory Sites protokoliem.

124 Šajā sakarā Microsoft norāda, ka Komisija no korektīvo pasākumu piemērošanas neizslēdz patentētu tehnoloģiju un uzliek pienākumu piešķirt licences attiecībā uz visām tā intelektuālā īpašuma tiesībām attiecībā uz sakaru protokoliem, tostarp ikvienu patentu. Tādējādi konkurentiem nebūtu nekādas vajadzības censties izstrādāt lietojumprogrammatūru, kurā netiek izmantotas patentētās metodes.

Komercnoslēpuma aizsardzība

125 Microsoft apgalvo, ka sakaru protokoli esot komercnoslēpums, kas netiek izpausts trešām personām, ja vien tās neapņemas ievērot līgumiski noteiktas konfidencialitātes saistības.

126 Atbildot uz Komisijas 2004. gada 21. jūlija apsvērumiem, kuros teikts, ka, pirmkārt, saskaņā ar konkurences tiesībām atteikšanās izpaust “noslēpumu”, kas pastāv vienīgi pateicoties vienpusējam komerciālam lēmumam, likumīgums esot atkarīgs no skartajām interesēm un, otrkārt, kaitējums, kāds Microsoft tiktu nodarīts, uzliekot pienākumu izpaust savus komercnoslēpumus, būtu mazāks nekā kaitējums, kāds tiktu nodarīts, nosakot pienākumu Microsoft ļaut atveidot savus autortiesību aizsardzībā esošos darbus vai pieļaut savu patentu aizskārumu, Microsoft iebilst, ka patreiz tam esot iespējams nodot savus sakaru protokolus trešām personām pret finanšu atlīdzību, ka tas drīkstot celt prasību tiesā pret tiem, kas šos protokolus izmanto pretlikumīgi (iepriekš 90. punktā minētie, attiecīgi, pielikumos T.3 un T.6 iekļautie Preskota un Galū atzinumi) un ka tādējādi licenču obligāta piešķiršana mazinātu šā attiecīgā īpašuma vērtību. Turklāt no 1994. gada 6. oktobra sprieduma lietā T‑83/91 Tetra Pak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 84. un 139. punkts, nevarot secināt, ka Pirmās instances tiesa būtu atzinusi, ka specifikāciju formā izklāstīta slepena informācija nebūtu aizsargāta tāpat kā pārējās intelektuālā īpašuma tiesības, tā kā minētajai tiesai netika lūgts konstatēt, vai kartona kārbu specifikācijas būtu aizsargāts komercnoslēpums.

Par informācijas nepieciešamību

127 Savos 2004. gada 21. jūlija apsvērumos Komisija apgalvo, ka Microsoft sakaru protokolu specifikācijas esot “informācija, kas vajadzīga, lai panāktu savstarpēju izmantojamību” Direktīvas 91/250 izpratnē, un tādējādi Lēmumā noteiktais pienākums obligātā kārtā piešķirt licences Microsoft konkurentiem nenodrošinot neko vairāk, nekā tie varētu iegūt, dekompilējot Windows serveru operētājsistēmas saskaņā ar direktīvas 6. pantā paredzēto atkāpi.

128 Tomēr Microsoft uzskata, ka šis apgalvojums vairākos punktos ir neprecīzs.

129 Pirmkārt, Direktīvas 91/250 6. panta 2. punktā esot paredzēts vienīgi ierobežots izņēmums no direktīvas 4. pantā noteiktajām aizsargātas datorprogrammas īpašnieka ekskluzīvajām tiesībām. Konkrēti noteiktos apstākļos “likumīgam lietotājam” esot atļauts “atklāt” aizsargātas datorprogrammas saskarnes, “dekompilējot” mašīnlasāmu kodu, kas uzrāda šīs saskarnes. Šāda “dekompilācija” esot atļauta vienīgi gadījumā, ja saskarnes ir obligāti vajadzīgas neatkarīgi radītas datorprogrammas funkcionalitātei, un programmas īpašnieks tās nav darījis pieejamas. Šajā gadījumā bez Microsoft apgalvojuma par to, ka tas jau ir izpaudis saskarnes, kas trešo personu datorprogrammām vajadzīgas, lai pārbaudītu Windows serveru operētājsistēmas funkcionalitāti, Microsoft sakaru protokolu specifikācijas nav vajadzīgas, lai nodrošinātu neatkarīgi radītas darba grupas serveru operētājsistēmas funkcionalitāti. Gluži pretēji, Lēmums uzliek Microsoft pienākumu ļaut konkurentiem radīt produktus, kas nodrošinātu tos pašus datņu un drukas pakalpojumus un tos pašus lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumus, ko nodrošina Windows serveru operētājsistēmas, izstrādājot savas Microsoft sakaru protokolu ieviešanas. Tādējādi Microsoft tiekot uzlikts pienākums sniegt saviem konkurentiem vērtīgu komerciālu informāciju situācijā, kurā tiem neesot nekādu tiesību veikt dekompilāciju saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 2. punktu.

130 Otrkārt, Direktīvas 91/250 6. pants ļaujot iegūt informāciju dekompilācijas ceļā, tomēr 2. punktā paredzot trīs stingrus ierobežojumus attiecībā uz šīs informācijas izmantošanu, tostarp aizliegumu šo informāciju izmantot, lai izstrādātu programmu, kas reproducē dekompilēto. Tomēr Lēmums šajā ziņā neietverot nevienu ierobežojumu; gluži pretēji – tas ļaujot licences saņēmējiem izstrādāt lietojumprogrammatūru, ar kuru tiek aizskartas Microsoft autortiesības uz savu sakaru protokolu specifikācijām.

131 Treškārt, specifikācijas esot vērtīgākas, nekā informācija, kuru Microsoft konkurenti varētu iegūt likumīgas dekompilācijas ceļā.

Par būtisku un neatgriezenisku kaitējumu

132 Pēc tam Microsoft paskaidro, ka intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzībā esošas informācijas izpaušanas rezultātā tiktu nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums.

133 Ļaudama Microsoft konkurentiem izmantot sakaru protokolus, lai piedāvātu serveru operētājsistēmas, ar kurām var aizstāt Microsoft izplatītās, Lēmuma 5. panta a) daļa liedzot iespējas Microsoft izmantot konkurences priekšrocības, kuras tas ieguvis, veltot pūliņus pētniecības un izstrādes veikšanai. Savukārt intelektuālā īpašuma tiesības ietverot tiesības izvēlēties izmantot vai neizmantot aizsargāto īpašumu, kā arī tā izmantošanas veidu. Tādējādi esot atzīts, ka ar licences obligātu piešķiršanu tiek mazināts intelektuālā īpašuma “galvenais loģiskais pamats”, proti, “piešķirt jaunradošu un oriģinālu darbu radītājam ekskluzīvas tiesības izmantot šos darbus” (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 26. oktobra rīkojums lietā T‑184/01 R IMS Health/Komisija, Recueil, II‑3193. lpp., 125. punkts). Tādēļ Pirmās instances tiesa esot atzinusi, ka, pieprasot uzņēmumam piešķirt licences attiecībā uz savām intelektuālā īpašuma tiesībām pat “tikai īslaicīgi”, rodas risks tam nodarīt “būtisku un neatgriezenisku kaitējumu”, pat ja attiecīgā informācija jau ir vispārpieejama (tā paša rīkojuma 127. punkts).

134 Intelektuālā īpašuma elementu izpaušanas neatgriezeniskums esot īpaši acīmredzams komercnoslēpumu gadījumā. Šajā gadījumā šie elementi attiecas uz Microsoft koncepcijām attiecībā uz zināmu tādu uzdevumu izpildi, kas jāveic serveru operētājsistēmām pašām un sadarbībā ar klientu personālo datoru un serveru operētājsistēmām. Šo koncepciju atklāšana vairs nav izdzēšama no saņēmēju atmiņas.

135 Pienākums piešķirt licences attiecībā uz autortiesību aizsardzībā esošu informāciju turklāt arī neatgriezeniski ietekmējot konkurenci. Autortiesību aizsardzībā esošu sakaru protokolu specifikāciju izpēte faktiski ļaujot Microsoft konkurentiem iegūt padziļinātas zināšanas par tā operētājsistēmu iekšējo darbību un to izmantot savu produktu vajadzībām. Pēc tam nebūtu iespējams nodrošināt to, ka šīs zināšanas neizmanto Microsoft konkurenti.

136 Neatgriezenisku kaitējumu nodarot arī licences obligātu piešķiršana attiecībā uz patentiem. Protams, Lēmuma atcelšana ļautu Microsoft celt prasījumus pret trešām personām, lai liegtu patentētās tehnoloģijas izmantošanu, bet būtu īpaši sarežģīti un neefektīvi mēģināt pārbaudīt, vai Microsoft tehnoloģija joprojām tiek vai netiek izmantota, un pa to laiku radīti produkti, kuros izmantoti Microsoft izgudrojumi, iespējams, paliktu izplatīšanas kanālos un klientu rīcībā.

137 Lai gan Lēmums ļauj Microsoft piešķirt licences attiecībā uz savām intelektuālā īpašuma tiesībām “saprātīgi un nediskriminējoši”, kas, domājams, ietverot arī autoratlīdzības samaksu, šādas autoratlīdzības samaksa neatsvērtu Microsoft intelektuālā īpašuma tiesību aizskārumu (šajā sakarā skat. iepriekš 125. punktā minētā rīkojuma lietā IMS Health/Komisija 133. punktu).

– Iejaukšanās Microsoft uzņēmējdarbības brīvībā

138 Atsaucoties uz Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 3. jūnija rīkojumu lietā T‑41/96 R Bayer/Komisija, Recueil, II‑381. lpp., 54. punkts, un rīkojumu iepriekš 133. punktā minētajā lietā IMS Health/Komisija (130. punkts), Microsoft apgalvo, ka tāpat kā lietās, kur izdoti šie rīkojumi, Lēmuma izpildes rezultātā tiktu apdraudētas tā tiesības brīvi noteikt savas komercdarbības politikas būtiskos aspektus.

3. i) Par informācijas apmaiņas brīvību

139 Šajā gadījumā vispārējas licences piešķiršana attiecībā uz tā sakaru protokoliem neatbilstot Microsoft komercdarbības politikai. Tas norāda, ka licenču piešķiršana attiecībā uz tā klienta – servera sakaru protokoliem tika saskaņota ASV izlīgumā, bet šis izlīgums, savukārt, neietver licenču piešķiršanu attiecībā uz servera – servera sakaru protokoliem. Uzliekot Microsoft pienākumu piešķirt savstarpēji savienotu servera – serveru sakaru protokolu specifikācijas, vairums no kurām neesot sastādītas, Lēmums padarot Microsoft par serveru operētājsistēmu tehnoloģijas piegādātāju tās konkurentu labā.

140 Pēc tam Microsoft izskaidro atšķirības starp ASV izlīgumu un ar Sun Microsystems noslēgto vienošanos, no vienas puses, un Lēmumu, no otras puses.

141 ASV izlīgums paredzot licenču piešķiršanu attiecībā uz klienta – servera sakaru protokoliem vienīgi, lai nodrošinātu savstarpēju izmantojamību ar Windows klientu personālo datoru operētājsistēmām, savukārt Lēmums nosaka pienākumu piešķirt licences attiecībā uz šiem pašiem protokoliem izmantošanai darba grupas serveru operētājsistēmās, kas nodrošina gan datņu un drukas pakalpojumus, gan lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumus visām Windows klientu personālo datoru vai serveru operētājsistēmām.

142 Kas attiecas uz darījumu, kas 2004. gada aprīlī tika noslēgts ar Sun Microsystems – kura vienīgā iesniedza sūdzību Komisijai – tas cita starpā ietver virkni abpusēju vienošanos, ar kurām puses ir vienojušās sadarboties produktu izstrādē un noformēt pretlicences, tostarp licences attiecībā uz Lēmumā minēto sakaru protokolu veidiem. Microsoft uzsver, ka pretlicences tam nodrošina pretizpildījumu, ļaujot pieeju Sun Microsystems intelektuālā īpašuma elementiem un mudina šo pēdējo ievērot Microsoft intelektuālā īpašuma tiesības attiecībā uz tā ar licenci piešķirto tehnoloģiju. Šo vienošanos abpusējība nodrošinot Microsoft pretizpildījumu, kurš tieši iztrūkstot Lēmuma noteiktajā pienākumā obligātā kārtā piešķirt licences.

4. ii) Par tiesībām izstrādāt savus produktus

143 Microsoft apgalvo, ka Lēmuma izpilde tam atņemtu spēju izstrādāt savus produktus. Faktiski licenču obligāta piešķiršana attiecībā uz sakaru protokoliem noteikti apdraudētu tā rīcības brīvību, lemjot par savu preču izstrādi. Tiktu apdraudēta šo protokolu turpmāka pilnveidošana un galu galā Microsoft spēja ieviest jauninājumus, gluži kā norādīts Mednika un Meijera pētījumā. Microsoft norāda, ka faktiski kopš brīža, kad trešo personu produkti sāktu palikt atkarīgi no Windows serveru operētājsistēmas koncepcijas raksturlielumiem un nevis vairs pārbaudīta to funkcionalitāte ar publicēto saskarņu palīdzību, tiktu mazināta tā spēja šos koncepcijas raksturlielumus mainīt produkta pilnveidošanas nolūkā. Komisijas 2004. gada 21. jūlija apsvērumos izteiktie apgalvojumi par pretējo neņemt vērā tirgus realitāti. Microsoft jau esot tehnoloģiskas grūtības secīgu jauno Windows serveru operētājsistēmas laidienu gadījumā saglabāt atpakaļvērsto saderīgumu ar tūkstošiem publicēto saskarņu, ko izmanto trešo personu datorprogrammas. Jaunu funkcionalitāšu pievienošana un esošo funkcionalitāšu veiktspējas, drošības un uzticamības pilnveidošana tiktu ievērojami apgrūtināta, ja trešo personu datorprogrammas pārbaudītu Windows funkcionalitāti, izmantojot līdz šim konfidenciālus protokolus (pielikumos R.2 un T.7 esošie Mednika un Meijera pētījumi).

5. iii) Par vajadzību protokolus “padarīt noturīgākus”

144 Privāti protokoli nav izstrādāti izmantošanai nepazīstamos trešo personu programmatūras produktos. Tādējādi liela skaita privātu sakaru protokolu izpaušana varētu izraisīt iespējamas disfunkcijas, avārijas un drošības riskus. Microsoft tādā gadījumā vajadzētu veltīt daļu savu resursu, lai protokolus “padarītu noturīgākus” pret nevērīgu vai ļaunprātīgu to izmantošanu, kam bieži vien nepieciešams pievienot aizsardzības kodus vai veikt papildu testēšanu pirms sakaru protokolus izmantojošo produktu izlaides. Šajā sakarā ar Lēmumu tiktu neatgriezeniski aizskartas Microsoft tiesības izstrādāt savus produktus pēc saviem ieskatiem.

145 Savos 2004. gada 19. augusta apsvērumos Microsoft piebilst, ka, saviem konkurentiem darot zināmas specifikācijas attiecībā uz sakaru protokoliem, kuru vienīgais uzdevums vienmēr esot bijis nodrošināt sakarus starp Windows serveru operētājsistēmām, pakļautu klientus tehniskai ievainojamībai. Šajā sakarā tas atsaucas uz pielikumos R.2 un T.7 esošajiem Mednika un Meijera pētījumiem. Šādi protokoli esot balstīti uz daudziem postulātiem attiecībā uz darba grupas pakalpojumus kopīgi nodrošinošu serveru operētājsistēmu iekšējo darbību. Tādējādi tiem neesot aizsargmehānismu, kuri tiem būtu bijuši, ja tie būtu paredzēti sakariem ar trešo personu programmatūras produktiem. Lai gan Microsoft būtu iespējams turpmāk “padarīt noturīgākas” savu sakaru protokolu ieviešanas, klientu tīklos esot miljoniem Windows serveru operētājsistēmu, kas izmanto protokolus to patreizējā stāvoklī. Neesot iespējams šos produktus modificēt a posteriori, lai tos aizsargātu pret sakaru protokolu nepareizu lietošanu, ievērojot to, ka vajadzīgo aizsargmehānismu integrēšanai būtu nepieciešams veikt plašus apgrozībā jau esošu produktu pārveidojumus. Microsoft norāda, ka, lai gan Komisija ironizē par to, ko tas raksturo kā “drošība neziņā” (pielikums S.2), klienti nebūtu priecīgi uzzinot, ka tās Lēmumā noteiktās izpaušanas rezultātā esošās Windows serveru operētājsistēmas kļuvušas ievainojamas attiecībā uz disfunkcijām (pielikumā T.7 esošais Mednika un Meijera pētījums). Protokoli esot sarežģīti, un esot augsts kļūdas rašanās risks, veicot to ieviešanu citā darba grupas serveru operētājsistēmā. Šāda kļūda varot izraisīt ievērojamu datu zudumu un bojājumu, līdztekus nodarot kaitējumu gan Microsoft, gan tās klientiem. Neapšaubāmi, ka klienti ir ļoti jutīgi pret datu zudumu un bojājumiem, un Microsoft tiktu nodarīts kaitējums, it īpaši saistībā ar tā reputāciju, ja esošā Windows serveru operētājsistēmu bāze tiktu apdraudēta sakarā ar Microsoft sakaru protokolu nepareizu lietošanu. Komisija uzskata, ka “atceļot Lēmumu, [..] jebkurš kaitējums būtu atgriezenisks”. Taču ar atcelšanu nevarot nedz atjaunot zudušus vai bojātus datus, nedz atgūt Microsoft reputāciju.

– Neatgriezeniskas tirgus apstākļu izmaiņas

146 Microsoft apgalvo, ka licenču obligāta piešķiršana neatgriezeniski izmainītu tirgus apstākļus, nostādot to neizdevīgākā stāvoklī. Šķiet, ka Komisija vēlas šādas izmaiņas, kā tas izrietot no Lēmuma 695. apsvēruma, saskaņā ar kuru “[..] ja Microsoft konkurentiem būtu pieeja vajadzīgajai informācijai par savstarpēju izmantojamību, viņi varētu to izmantot, lai savu produktu pilnveidotās funkcijas padarītu pieejamas savstarpējas izmantojamības attiecību tīklā, uz kura balstās Windows vide”.

147 Lai uzskatāmi parādītu neatgriezenisku izmaiņu rašanos tirgū, Microsoft norāda, ka tam piederošo sakaru protokolu detalizētu specifikāciju izpēte, kas būtu padarīta par iespējamu licenču obligāta piešķiršanas ceļā, ļautu iespēju izpaust konkurentiem svarīgus Windows serveru operētājsistēmu konstrukcijas aspektus. Kā paskaidrots Mednika un Meijera pētījumā, ar līdz šim privātu sakaru protokolu specifikācijām esot it īpaši liela iespējamība izpaust informāciju par operētājsistēmu iekšējo koncepciju, jo šie protokoli bieži vien esot atkarīgi no konkrētās ieviešanas programmatūras kodā. Tādēļ, ja šādus sakaru protokolus izmantotu trešās personas, būtu jāprecizē daudzējādi tehniski jautājumi, savukārt, gadījumā, ja protokolus privāti izmanto vienas un tās pašas operētājsistēmas dažādi eksemplāri dažādos serveros, šie tehniskie jautājumi paliek neizklāstīti.

148 Šādas informācijas plaša izpaušana ļautu Microsoft konkurentiem reproducēt savās serveru operētājsistēmās virkni funkcionalitāšu, kuras Microsoft ir izstrādājis pētniecības un izstrādes darba rezultātā. Tā rezultātā Microsoft nodarītais kaitējums pārsniegtu uzliktā izpaušanas pienākuma apjomu, darba grupas serveru operētājsistēmu tirgum un pat obligātās licences ģeogrāfiskajam pārklājumam.

Par interešu izsvēršanu

149 Microsoft vispirms apgalvo, ka, lai Kopienu interesei noteiktu efektīvu atlīdzinājumu, nav nepieciešama tūlītēja Lēmuma 5. panta no a) līdz c) daļas izpilde.

150 Pirmkārt, tā kā EKL 82. panta mērķis esot “aizsargāt patērētāju intereses un nevis aizsargāt konkrētu konkurentu stāvokli” (iepriekš 133. punktā minētā rīkojuma lietā IMS Health/Komisija 145. punkts), liela vērība būtu piešķirama apstāklim, ka patērētājiem netiek nodarīts kaitējums. Šajā gadījumā klienti faktiski gūstot labumu no dažādajiem savstarpējas izmantojamības risinājumiem. Tādējādi piecu gadu laikā, kamēr Komisija šo lietu izskatīja, neviens uzņēmums neesot darījis zināmu, ka būtu izvēlējies citu serveru operētājsistēmu, kas nav Windows, tomēr savstarpējas izmantojamības apsvērumu dēļ esot bijis spiests izvēlēties Windows serveru operētājsistēmu.

151 Turklāt Lēmuma 5. pantā paredzētā korektīvā pasākuma izpilde neesot vajadzīga, jo Microsoft konkurentiem neesot steidzamas vajadzības piekļūt tā sakaru protokoliem. Turklāt, kā norāda Microsoft, pati Komisija neapgalvojot, ka konkurence starp darba grupas serveru operētājsistēmu pārdevējiem ātri vien izzustu gadījumā, ja Lēmuma 5. panta izpilde tiktu apturēta.

152 Šajā jautājumā Microsoft norāda, ka tā konkurentu produkti patreiz esot konkurētspējīgi, un to pamato, iesniegdams dažādus pētījumus un projekcijas attiecībā uz Linux, UNIX un Novell.

153 Microsoft turklāt norāda uz to, ka Komisija nav konstatējusi nekādu saikni starp Lēmuma 5. pantā paredzēto korektīvo pasākumu un kādu darba grupas serveru operētājsistēmu izplatītāju prasību. Microsoft precizē, ka Sun Microsystems, Novell un Free Software Foundation/Samba nav lūgušas licenci attiecībā uz tam piederošajiem sakaru protokoliem.

154 Priekšrocības, kādas šie konkurenti var gūt no iespējas atklāt, kā Microsoft ir atrisinājis zināmas problēmas saistībā ar serveru operētājsistēmu projektēšanu, nedrīkstot gūt virsroku pār Microsoft likumīgu interesi aizsargāt savu tehnoloģiju. Izsverot intereses, efektīvas konkurences nodrošināšanas vispārējām interesēm noteikti esot jābūt augstākām par Microsoft konkurentu individuālajām interesēm.

155 Nepastāv risks, ka Lēmuma 5. panta izpildes apturēšanas gadījumā konkurējošie serveru operētājsistēmu izplatītāji tiktu izstumti no tirgus. Microsoft konkurenti esot daudzus gadus komerciālajiem klientiem piešķīruši licences attiecībā uz savām serveru operētājsistēmām, nenodrošinot pieeju sakaru protokolu specifikācijām, kuras Microsoft saskaņā ar Lēmumu ir pienākums tiem darīt zināmas. Savas analīzes pamatojumam Microsoft iesniedz dažādas ziņas attiecībā uz atsevišķiem tā konkurentiem attiecīgajā tirgū.

156 Visbeidzot Microsoft iebilst, ka Lēmuma izpildes steidzamību nevarot apgalvot, ņemot vērā to, ka administratīvais process, kura gaitā Komisijas vērtējums mainījās, ilga piecus gadus.

157 Otrkārt, interešu izsvēršanas gaitā jāņem vērā gan Kopienu saistības, kas izriet no starptautiskajiem nolīgumiem, tajā skaitā TRIPS, gan pamata prasības pamatotība. Šajā pēdējā aspektā, atsaukdamās uz Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 11. aprīļa rīkojumu lietā C‑481/01 P(R) NDC Health/IMS Health un Komisija, Recueil, I‑3401. lpp., Microsoft apgalvo, ka, izsverot iesaistītās intereses, esot jāņem vērā tā pamata prasības pamatotība. Šajā gadījumā esot īpaši skaidrs, ka Komisija nav konstatējusi atbilstību judikatūrā noteiktajiem kritērijiem (spriedums iepriekš 99. punktā minētajā lietā IMS Health), kas ļautu uzlikt pienākumu dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam piešķirt licences saviem konkurentiem.

158 Treškārt un nobeigumā tā atgādina, ka Sun Microsystems pēc Lēmuma pieņemšanas esot noslēgusi darījumu ar Microsoft, atrisinot visas Komisijai iesniegtās sūdzības pamatā esošās domstarpības. Tādējādi neesot steidzamas vajadzības Lēmumu izpildīt, kamēr nav izskatīta pamata prasība.

159 Savukārt ACT norāda, ka būtiskas un neatgriezeniskas sekas rastos gadījumā, ja, neapturot korektīvā pasākuma izpildi, tiktu aizskarts tā biedru intelektuālā īpašuma tiesību spēks un vērtība EEZ.

160 Konkrētāk ACT apgalvo, pirmkārt, ka korektīvā pasākuma tūlītēja piemērošana radītu jaunu precedentu jautājumā par licences obligātu piešķiršanu attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ātri un būtiski mazinātu tā biedru intelektuālā īpašuma tiesību vērtību. Šajā sakarā ACT norāda, ka Komisija esot interpretējusi un piemērojusi EKL 82. pantu pretrunā Kopienas saistībām, kas izriet no TRIPS 13., 31. un 39. panta.

161 Otrkārt, ACT apgalvo, ka līdz šim Microsoft ekskluzīvā īpašumā bijušo sakaru protokolu izpaušanas rezultātā Windows klientu personālo datoru un serveru operētājsistēmas tiktu padarītas par nestabilām, tādējādi tūlītēji nodarot ievērojamu kaitējumu tā biedriem.

162 CompTIA uzskata, ka Lēmuma 5. pantā paredzētais korektīvais pasākums, uzliekot pienākumu Microsoft darīt zināmu savu intelektuālo īpašumu jebkuram uzņēmumam, kas darbojas serveru tirgū, mazinātu intelektuālā īpašuma aizsardzības pakāpi visā informācijas tehnoloģiju un sakaru nozarē kopumā, radītu tiesisko drošības trūkumu un nekavējoties izraisītu ieguldījumu apjoma samazināšanos tehnoloģiju nozarē un tādējādi mazinātu vispārējo saimnieciskās darbības apjomu.

163 CompTIA turklāt uzskata, ka būtisks un neatgriezenisks kaitējums, ko šis pasākums nodarīs visai nozarei, kā arī CompTIA biedriem, pārsniedz negatīvās sekas, kādas tūlītējas neizpaušanas dēļ varētu rasties vispārējām vai trešo personu interesēm. Šajā sakarā CompTIA uzsver, ka tās rīcībā nav nekādas informācijas par elementiem, kas norādītu uz savstarpējas izmantojamības problēmu serveru tirgū, lai gan tehnoloģijas industrijas darbaspēka kvalifikāciju sertificēšanā serveru nozarē tai ir krietni vien svarīgāka loma nekā jebkurai citai apvienībai.

b) Argumenti, kurus izvirza Komisija un personas, kam atļauts iestāties lietā tās nostājas atbalstam

164 Ievadā Komisija norāda, ka pieteikums par Lēmuma 5. panta no a) līdz c) daļas izpildes apturēšanu lielā mērā balstās uz tās sagaidāmās ietekmes vērtējumu, kādu šis Lēmums atstās uz Microsoft “intelektuālā īpašuma tiesību” īstenošanu, un izklāsta dažas ievada piezīmes šajā sakarā. Savos 2004. gada 13. septembra apsvērumos Komisija norāda, ka tās argumentācija paliekot spēkā, pat pieņemot, kā Microsoft to ir īpaši atzīmējis, ka Lēmums tam uzliekot pienākumu piešķirt licences attiecībā uz tā intelektuālā īpašuma tiesībām. Komisijas argumentus atbalsta FSF‑Europe.

Sākotnējie apsvērumi

165 Vispirms Komisija norāda, ka Lēmuma 5. panta no a) līdz c) daļa uzliek Microsoft pienākumu iesniegt tehnisko dokumentāciju ar nosaukumu “specifikācijas”, kurā sīki aprakstīti Lēmuma 1. panta 1. punktā minētie “protokoli”. Komisija tomēr uzsver, ka esot svarīgi nošķirt šo tehnisko dokumentāciju no Microsoft produktu pirmkoda. Faktiski konkurentam, kurš vēlētos izstrādāt Microsoft protokolus atpazīstošu serveru operētājsistēmu, būtu jāieraksta savā produktā pirmkods, kas ļautu īstenot specifikācijas. Ja divi programmētāji, kas īsteno vienas protokolu specifikācijas, nerakstītu to pašu pirmkodu, viņu programmu izpildījums būtu atšķirīgs (24., 25., 698. un 719.–722. apsvērums). No šāda viedokļa protokoli varētu tikt salīdzināti ar valodu, kuras sintakse un leksika ir specifikācijas, jo apstāklis, ka divas personas apgūst vienas valodas sintaksi un leksiku, pats par sevi nenodrošina, ka viņas to izmantos vienādi.

166 Pēc tam, ņemot vērā šos faktorus, Komisija iztirzā dažādas Microsoft norādītās intelektuālā īpašuma tiesības.

– Par autortiesībām

167 Pirmkārt, jautājumā par autortiesībām Komisija uzskata, ka Microsoft izklāstījums ir neprecīzs, vai pat maldinošs. Faktiski, pirmkārt, Microsoft liek maldīgi secināt, ka, izmantojot informāciju par savstarpēju izmantojamību, lai to padarītu efektīvu, tiktu aizskartas autortiesības. Otrkārt, tikpat maldinoši esot gan Microsoft apgalvojums par to, ka sakaru protokolus aizsargā autortiesības, gan atsauce uz “specifikāciju” autortiesībām, lai apgalvotu, ka tajās ietverto zināšanu izmantošana esot šo tiesību pārkāpums.

168 Neizslēgdama iespēju, ka specifikācijas kā tādas var būt autortiesību objekts, Komisija tomēr norāda, ka tas nenozīmē, ka šajā dokumentā ietvertās informācijas izmantošana, to ieviešot operētājsistēmā, būtu autortiesību pārkāpums, jo, kā atzīts Lēmumā, specifikācijas ieviešana nav tās kopēšana, bet gan izteikti atšķirīgs jaunradīts darbs (25., 570. apsvērums un turpmākie, un 719. apsvērums un turpmākie).

169 Savos 2004. gada 13. septembra apsvērumos Komisija būtībā apgalvo, ka sakaru protokolu ieviešana nav autortiesībās aizliegts izmantošanas veids.

170 No daudzām Komisijas piezīmēm saistībā ar Microsoft 2004. gada 19. augusta apsvērumiem jāatzīmē konkrētākās atbildes uz piecām argumentu kategorijām.

171 Pirmkārt, Komisija norāda, ka uz “izpaušanas” tiesībām Microsoft pirmo reizi balstījās savos 2004. gada 19. augusta apsvērumos (iepriekš 119. punkts). Komisija konstatē, ka šādas tiesības neesot minētas Bernes Konvencijas 6.a pantā, kurā paredzētas autortiesību īpašnieka “garīgās tiesības”, un tādējādi jebkāda iejaukšanās šo apgalvoto tiesību īstenošanā nevarot būt pretrunā ar Direktīvas 91/250 6. panta 3. punktā noteikto “datorprogrammas normālu lietojumu”, jo šī norma nosaka, ka izmantošana jāinterpretē “saskaņā ar [nosacījumiem], kas ietverti Bernes K onvencijā”. Izpaušanas tiesības būtu augstākais – “garīga tiesība”, kas nevar būt licences priekšmets. Turklāt balstīšanās uz izpaušanas tiesībām esot grūti savienojama ar apstākli, ka Microsoft produkti ir tirgū, ka personas var tos aplūkot, izpētīt vai pārbaudīt un zināmos apstākļos tos dekompilēt. Visbeidzot iemesli, kādus Microsoft norāda, lai pamatotu atteikšanos izpaust attiecīgo informāciju, esot tīri ekonomiska rakstura, un tādējādi tiem nav nekā kopīga ar attiecīgo tiesību loģisko pamatu.

172 Otrkārt, Komisija apstrīd, ka izpaužamā tehniskā dokumentācija varētu tikt uzskatīta par “datorprogrammu”, kas ir aizsargāta saskaņā ar Direktīvu 91/250, pamatojoties uz to, ka tā esot datorprogrammas “izstrādes darba materiāli” (iepriekš 118. punkts). Turpinājumā tā apgalvo, ka attiecīgā informācija neesot sastādīta ex ante, lai uzņēmuma ietvaros sekmētu Microsoft programmu izstrādi, bet gan ex post vienīgi, lai izpaustu ierobežotu informāciju šīs pēdējās konkurentiem.

173 Attiecībā uz Microsoft, atsaucoties uz Direktīvas 91/250 4. pantu, izteikto apgalvojumu par to, ka attiecīgo protokolu ieviešana “gandrīz noteikti” esot Microsoft autortiesību aizsardzībā esošu specifikāciju adaptēšana vai tulkošana (iepriekš 120. punkts), Komisija iebilst, ka prasītājs šajā sakarā nesniedz nekādu pamatojumu. Tas apgalvo, ka no Direktīvas 91/250 teksta, kā arī tās projekta dokumentiem jāsecina, ka minētās direktīvas 4. pants parasti neattiecas uz saskarņu programmatūras izstrādi, kas veikta, izmantojot saskarņu specifikācijas. Faktiski šīs pašas direktīvas 6. pants esot balstīts uz pieņēmumu, ka “izņēmuma” kārtībā dekompilācijas ceļā iegūtu informāciju par savstarpēju izmantojamību izmantojot, lai “iegūtu informāciju, ar ko panākt neatkarīgi radītas datorprogrammas savstarpēju izmantojamību ar citām programmām”, neesot autortiesību pārkāpums, ja vien informāciju neizmanto “[..] lai izstrādātu, ražotu vai pārdotu datorprogrammu, kas ir [..] būtiski līdzīga” dekompilētajai programmai. Ja Microsoft būtu taisnība, uz Direktīvas 91/250 6. pantu nekad nevarētu atsaukties, lai radītu saderīgus produktus, jo šo produktu radīšana būtu uzskatāma par “kādu darbību, kas pārkāpj autortiesības” un tādējādi aizliegta saskaņā ar 6. panta 2. punkta c) daļu.

174 Treškārt, Komisija atspēko Preskota (pielikumā T.3) veikto Direktīvas 91/250 1. panta 2. punkta šauro interpretāciju, saskaņā ar kuru “[..] autortiesības neaizsargā idejas un principus