ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Otrkārt, minētā sprieduma 30. punktā Eiropas Savienības Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju kritiku, saskaņā ar kuru Civildienesta tiesa principa par saprātīga termiņa ievērošanu, kas pēc savas būtības ir elastīgs un atvērts konkrētai interešu izvērtēšanai, piemērošanu esot aizstājusi ar striktu un vispārīgu noteikta, triju mēnešu termiņa ievērošanu. Tā it īpaši norādīja, ka Civildienesta tiesa esot tikai piemērojusi “tiesību normu [..], kas skaidri un precīzi izriet no judikatūras interpretācijas a contrario [Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 19. jūnija spriedums, 27. punkts]”, normu, ar kuru tiesvedībai starp EIB un tās darbiniekiem, kas ietver daudz līdzību ar tiesvedību starp Eiropas Savienības iestādēm un tās ierēdņiem un darbiniekiem, tiek īpašā veidā piemērots saprātīga termiņa princips. Eiropas Savienības Vispārējā tiesa piebilda, ka “minētā norma, kas balstīta uz vispārīgu pieņēmumu, saskaņā ar kuru triju mēnešu termiņš principā ir pietiekams, lai EIB darbiniekiem ļautu izvērtēt tās tiesību aktu, kas viņiem ir nelabvēlīgi, likumību un attiecīgajā gadījumā sagatavot savu prasību, nenosaka Savienības tiesai, kurai tā jāpiemēro, pienākumu ņemt vērā katra gadījuma apstākļus un it īpaši veikt konkrēto interešu izvērtēšanu”.
Komisijai lēmums, ar kuru tā veic finanšu korekciju, sākot no 2000. gada, ir jāpieņem noteiktā termiņā. Komisijai noteiktā termiņa ilgums šī lēmuma pieņemšanai atšķiras atkarībā no piemērojamā tiesiskā regulējuma.

No Regulas Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu, 100. panta 1. un 5. punkta izriet, ka gadījumā, ja dalībvalsts nepiekrīt Komisijas provizoriskajiem secinājumiem, lai finanšu korekcijas procedūra tiktu pienācīgi ievērota, tiek pieprasīts, lai Komisija nosūtītu uzaicinājuma vēstuli uz noklausīšanos un lai noklausīšanās notiktu – šīs darbības ir atskaites punkts, aprēķinot termiņu, kādā Komisijai ir jāpieņem lēmums, ar kuru tā šādu korekciju veic. Turklāt gan attiecīgās dalībvalsts, gan Komisijas interesēs ir tas, lai būtu paredzams procedūras finanšu korekciju noteikšanai termiņš, kas nozīmē iepriekš noteikta termiņa noteikšanu galīgā lēmuma pieņemšanai. Termiņa, kāds ir paredzēts šāda lēmuma pieņemšanai, pārsniegšana nav saderīga ar vispārējo labas pārvaldības principu. Šādos apstākļos Komisija nevar izvairīties no pienākuma pieņemt lēmumus, ar kuriem tā veic finanšu korekcijas iepriekš noteiktā termiņā, neveicot darbības, kas ir šī termiņa noteikšanas atskaites punkts. Tādējādi tas, ka Komisija nav pieņēmusi lēmumu par finanšu atbalsta, uz kuru attiecas šie fondi, korekciju minētajā regulā noteiktajā termiņā, ir būtisks formas prasību pārkāpums, un tas, ka Vispārējā tiesa to nav ņēmusi vērā, ir uzskatāms par kļūdu tiesību piemērošanā.

(sal. ar 81., 83., 87., 89., 90., 92., 98., 99. un 103. punktu)
Ne no Regulas Nr. 1383/2003 13. panta 1. punkta, ne kāda cita tās noteikuma neizriet, ka Savienības likumdevējs būtu domājis noteikt, ka valstīm šī kompetence izlemt pēc būtības ir jāparedz tikai atsevišķām iestādēm. Atsaucoties tikai uz attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošo tiesību normu piemērošanu, lai noteiktu, vai nav noticis intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums, Savienības likumdevējs līdz ar to principā nav izslēdzis, ka kāda cita, ne tikai tiesu varas iestāde, var tikt izvēlēta kā kompetentā iestāde, lai pieņemtu lēmumu pēc būtības.

No Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPS līgums) normām un it īpaši no tā 49. panta izriet, ka intelektuālā īpašuma tiesību ievērošana var tikt nodrošināta saistībā ar lietu pēc būtības administratīvajā procesā, kam ir jāatbilst šī paša līguma 41. pantā paredzētajām procesuālajām garantijām. It īpaši katras dalībvalsts tiesību sistēmai saskaņā ar TRIPS līguma 41. panta 4. punktu ir pienākums procedūras dalībniekiem nodrošināt iespēju tiesu varas iestādei lūgt galīgā administratīvā akta pārskatīšanu.

(sal. ar 48. un 51. punktu)
Ar Regulas Nr. 528/2012 par biocīdu piedāvāšanu tirgū un lietošanu 80. panta 1. punktu Komisijai piešķir pilnvaras pieņemt īstenošanas regulu saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu attiecībā uz Eiropas Ķimikāliju aģentūrai maksājamām maksām par dažādu uzdevumu veikšanu šīs regulas īstenošanas ietvaros.

Īstenošanas akta jēdziens LESD 291. panta izpratnē ir jānovērtē, salīdzinājumā ar deleģēta akta jēdzienu, kā tas izriet no LESD 290. panta.

Ja Savienības likumdevējs leģislatīvā aktā Komisijai piešķir deleģētās pilnvaras saskaņā ar LESD 290. panta 1. punktu, tad tai ir jāpieņem noteikumi, ar kuriem papildina vai groza dažus nebūtiskus šāda akta elementus. Saskaņā ar šīs tiesību normas otro daļu leģislatīvajos aktos, ar kuriem piešķir šādas pilnvaras, konkrēti ir jānosaka pilnvaru deleģēšanas mērķi, saturs, apjoms un ilgums. Šī prasība nozīmē, ka deleģēto pilnvaru piešķiršana attiecas uz tādu noteikumu pieņemšanu, kuri iekļaujas ar pamata leģislatīvo aktu paredzētajā tiesiskajā regulējumā.

Turpretī, ja šis pats likumdevējs piešķir Komisijai īstenošanas pilnvaras saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu, tad tai ir jāprecizē leģislatīvā akta saturs, lai nodrošinātu tā vienveidīgas īstenošanas nosacījumus visās dalībvalstīs.

Savienības likumdevējam ir rīcības brīvība, ja tas izvēlas piešķirt Komisijai deleģētās pilnvaras saskaņā ar LESD 290. panta 1. punktu, vai īstenošanas pilnvaras saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu. Līdz ar to tiesas kontrole ir ierobežota tikai attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā par to, vai likumdevējs ir varējis pamatoti uzskatīt, ka, pirmkārt, lai varētu ieviest tā izveidoto tiesisko regulējumu par maksājumu kārtību, kas minēta Regulas Nr. 528/2012 80. panta 1. punktā, to ir vajadzīgs vienīgi precizēt un ka to nav vajadzības grozīt vai papildināt ar nebūtiskiem elementiem un, otrkārt, vai Regulas Nr. 528/2012 noteikumiem attiecībā uz šo kārtību ir nepieciešami vienveidīgi īstenošanas noteikumi.

Savienības likumdevējs šajā leģislatīvajā aktā ir noteicis gan maksājumu pamatprincipu, gan arī pilnvaru, kuras Komisijai ir piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 528/2012 80. panta 1. punktu, īstenošanas pamatā esošos kritērijus. Minēto pilnvaru īstenošana tātad ietilpst ar pašu leģislatīvo aktu noteiktajā tiesiskajā regulējumā, kuru ar īstenošanas aktu nevar ne grozīt, ne arī to papildināt ar nebūtiskiem elementiem.

No tā izriet, ka Savienības likumdevējs varēja pamatoti uzskatīt, ka ar Regulas Nr. 528/2012 80. panta 1. punktu Komisijai ir piešķirtas pilnvaras precizēt minētās regulas normatīvo saturu atbilstoši LESD 291. panta 2. punktam.

Turklāt, ja Regulas Nr. 528/2012 80. panta 1. punktā paredzētā maksājumu kārtība attiecas uz maksām, kas jāmaksā Savienības aģentūrai, tad īstenošanas pilnvaru piešķiršana saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu var tikt uzskatīta par pamatotu, lai šai kārtībai nodrošinātu vienveidīgas piemērošanas nosacījumus visā Savienībā.

(sal. ar 32., 35., 38.–40., 43., 46., 49., 52. un 53. punktu)
Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šī direktīva ir piemērojama ierēdņu atalgojuma nosacījumiem.

Lai arī LESD 153. panta 5. punktā ir paredzēts izņēmums no Savienības kompetences sociālās politikas jomā tādējādi, ka tai nav tiesību iejaukties šajā jautājumā, īpaši attiecībā uz atalgojumu, ir jānošķir šajā pantā lietotais termins “darba samaksa” no šī paša termina, kas lietots Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Pēdējais minētais ir nodarbinātības nosacījumu daļa, un tas tiešā veidā neparedz atalgojuma lieluma noteikšanu.

(sal. ar 32., 34. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Otrās direktīvas 77/91 par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām [EKL 48.] panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, kas grozīta ar Direktīvu 92/101, 12., 15., 16., 18., 19. un 42. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas, transponējot:

— Direktīvu 2003/71 par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību, un par Direktīvas 2001/34 grozījumiem,

— Direktīvu 2004/109 par atklātības prasību saskaņošanu attiecībā uz informāciju par emitentiem, kuru vērtspapīrus atļauts tirgot regulētā tirgū, un par grozījumiem Direktīvā 2001/34,

— Direktīvu 2003/6 par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīgu izmantošanu),

pirmkārt, paredz akciju sabiedrības kā emitentes atbildību pret šīs pašas sabiedrības akciju ieguvēju, pamatojoties uz šajās direktīvās paredzētā informācijas pienākuma pārkāpumu, un, otrkārt, nosaka pienākumu attiecīgajai sabiedrībai šīs atbildības dēļ atmaksāt ieguvējam summu, kas atbilst akciju iegādes cenai un saņemt tās atpakaļ.

Attiecīgās sabiedrības atbildība pret ieguldītājiem, kas ir arī tās akcionāri, šīs sabiedrības pieļautu nelikumību pirms akciju iegādes vai to iegādes laikā dēļ, neizriet no sabiedrības līguma un neattiecas tikai uz minētās sabiedrības iekšējām attiecībām. Šādā gadījumā ir runa par atbildību, kas rodas no akciju iegādes līguma. Attiecībā uz principu, saskaņā ar kuru attieksmei pret akcionāriem ir jābūt vienādai, kas paredzēts Otrās direktīvas 42. pantā, jānorāda, ka akcionāri, kas ir cietuši zaudējumus sabiedrības kļūdas dēļ, kura ir pieļauta pirms tās akciju iegādes vai to iegādes laikā, neatrodas tādā pašā situācijā kā šīs pašas sabiedrības akcionāri, kuru juridisko situāciju nav ietekmējusi šī kļūda.

Šādos apstākļos sabiedrības maksājums akcionāram nelikumību, ko tā ir pieļāvusi pirms tās akciju iegādes vai iegādes laikā, dēļ nav kapitāla izplatīšana Otrās direktīvas 15. panta izpratnē. Turklāt tas, ka sabiedrība paņem atpakaļ ieguldītāja akcijas, ko tas nopirka, pamatojoties uz kļūdainu informāciju, kuras izplatīšanā ir vainojama šī sabiedrība, nevar ietilpt Otrās direktīvas 18. panta piemērošanas jomā.

Turklāt, ja akciju emitenta atbildība ir iestājusies, dalībvalstīm ir jāizvēlas civiltiesisks atlīdzināšanas pasākums. Valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais civiltiesiskās atbildības režīms ir atbilstošs līdzeklis, lai atlīdzinātu ieguldītāja ciestos zaudējums, kā arī šī emitenta informācijas pienākuma neizpildi. Turklāt tas var pārliecināt emitentus nemaldināt ieguldītājus.

(sal. ar 29., 30., 32., 34., 41., 42., 43. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem, 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētajās pārmaiņās ietilpst gan tās, kas ir notikušas būves celtniecības laikā, gan tās, kas ir notikušas pēc tam, tostarp tās apsaimniekošanas laikā, ciktāl šīs pārmaiņas ir notikušas minētajā tiesību normā paredzētajā piecu gadu termiņā.

Struktūrfondu mērķi var tikt sasniegti tikai tad, ja šo fondu piešķirtās subsīdijas un ar to saistītā kontrole attiecas uz visām darbībām un izmaksām, kas saistītas ne tikai ar darbības īstenošanu, bet arī ar tās īstenošanas un apsaimniekošanas nosacījumiem, Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punktā paredzētajā piecu gadu termiņā. Faktiski tikai ar šādu nosacījumu var tikt nodrošināta minēto fondu darbības efektivitāte, izvairoties no tā, ka tie finansētu būves, kuras pēc to pabeigšanas un pārmaiņu to apsaimniekošanā rezultātā vairs nepildītu mērķus, kuru dēļ šāds finansējums tika piešķirts.

(sal. ar 28. un 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
LESD 345. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz tādu privatizācijas aizlieguma sistēmu, kura paredz, ka akcijām elektroenerģijas vai gāzes sadales sistēmas operatorā, kurš darbojas šīs valsts teritorijā, tieši vai netieši jāpieder valsts tiesību aktos noteiktajām valsts iestādēm. Tomēr šī interpretācija nenozīmē, ka LESD 63. pants nav piemērojams tādām valsts tiesību normām, ar kurām tiek aizliegta elektroenerģijas vai gāzes sadales sistēmu operatoru privatizācija vai arī aizliegtas, pirmkārt, īpašuma vai kontroles saiknes starp sabiedrībām, kuras ietilpst tajā pašā grupā, kurā ietilpst elektroenerģijas vai gāzes sistēmas operators, kas darbojas šīs valsts teritorijā, un sabiedrībām, kuras ietilpst tajā pašā grupā, kurā ietilpst uzņēmums, kurš šajā pašā teritorijā ražo, piegādā vai pārdod elektroenerģiju vai gāzi, kā arī, otrkārt, tādi šāda operatora un grupas, kurā tas ietilpst, darījumi, kuri var kaitēt attiecīgās sistēmas pārvaldībai.

Pirmkārt, LESD 345. pantā noteikts princips par Līgumu neitralitāti attiecībā uz īpašumtiesību sistēmu dalībvalstīs. Šajā ziņā Līgumi principā neaizliedz ne uzņēmumu nacionalizāciju, ne to privatizāciju. No tā izriet, ka uz privatizācijas aizliegumu, kas neļauj to, ka jebkādu privātpersonu īpašumā varētu būt elektroenerģijas un gāzes sadales sistēmas operatora, kurš darbojas dalībvalsts teritorijā, akcijas, attiecas LESD 345. pants. Tomēr šī tiesību norma neatbrīvo dalībvalstīs pastāvošās īpašumtiesību sistēmas no LESD pamatnoteikumiem, tostarp noteikumiem par nediskrimināciju, brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla aprites brīvību.

Otrkārt, privatizācijas aizliegums, kas nozīmē, ka neviens privāts investors nevar iegūt akcijas vai daļas elektroenerģijas vai gāzes sadales sistēmas operatorā, kurš darbojas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, un kas turklāt ietver aizliegumu veidot grupas un tādu darbību aizliegumu, kuras var kaitēt sistēmas pārvaldībai, kuri rada šķērsli vai nosaka kvalitatīvus ierobežojumus pārrobežu ieguldījumiem, ir kapitāla brīvas aprites šķērslis LESD 63. panta izpratnē.

(sal. ar 29., 30., 33., 34., 36.–38. un 43.–48. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 401. pants, lasot to kopsakarā ar tās 135. panta 1. punkta i) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pievienotās vērtības nodoklis un valsts speciālā nodeva par azartspēlēm var tikt iekasētas kumulatīvi ar nosacījumu, ka šo pēdējo nodevu nevar raksturot kā apgrozījuma nodokli.

Attiecībā uz azartspēlēm Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta i) apakšpunkts, kurā ir paredzēts, ka no pievienotās vērtības nodokļa atbrīvo tostarp šīs azartspēles, “uz kur[ām] attiecas noteikumi un ierobežojumi [ievērojot noteikumus un ierobežojumus], ko noteikusi katra dalībvalsts”, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstu rīcībā esošās pilnvaras noteikt šajā tiesību normā paredzēto azartspēļu atbrīvojumu no minētā nodokļa noteikumus un ierobežojumus ļauj tām atbrīvot no šī nodokļa tikai noteiktas azartspēles.

Šajā ziņā saistībā ar nodokļu neitralitātes principu nav nozīmes faktam, ka nesaskaņotas nodevas par azartspēlēm, kuras arī ir jāmaksā dažiem azartspēļu rīkotājiem un pārvaldītājiem, kas ir pievienotās vērtības nodokļa maksātāji, apmērs tiek grozīts atkarībā no minētā saistībā ar šo darbību maksājamā nodokļa.

(sal. ar 29., 30., 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīva 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām ir interpretējama tādējādi, ka tā nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā gadījumā, ja patērētājs, kuram ir tiesības uz attiecīgu pārdošanas līgumā noteiktās preces cenas samazinājumu, tiesā ir prasījis vienīgi šī līguma atcelšanu, bet to nav iespējams panākt šīs preces neatbilstības nenozīmīgā rakstura dēļ, valsts tiesai, kura izskata lietu, nav ļauts pašai pēc savas ierosmes piešķirt šādu samazinājumu, kaut arī minētajam patērētājam nav tiesību nedz precizēt savu sākotnējo prasību, nedz arī celt jaunu prasību šajā nolūkā.

Šādā sistēmā no patērētāja būtībā tiek prasīts iepriekš paredzēt tā ar preces neatbilstības juridisko kvalifikāciju saistītā vērtējuma iznākumu, kas galīgi ir jāveic kompetentajai tiesai un kas tādējādi padara patērētājam Direktīvas 1999/44 3. panta 5. punktā piešķirto aizsardzību par pilnīgi nejaušu faktoru un līdz ar to – par neatbilstošu. Tas tā ir vēl jo vairāk tad, ja šāds vērtējums izrādās īpaši sarežģīts, kā rezultātā galvenā loma šajā kvalificēšanā ir tiesas, kura izskata lietu, veiktajai izmeklēšanai. Šajos apstākļos šis regulējums neatbilst efektivitātes principam, jo ar to tiesvedībās, ko piegādātās preces neatbilstības pārdošanas līgumam gadījumā ir ierosinājuši patērētāji, ir pārmērīgi apgrūtināta vai pat padarīta neiespējama tās aizsardzības īstenošana, ko ar Direktīvu 1999/44 paredzēts piešķirt patērētājiem. Valsts tiesai ir jāpārbauda, kādas valsts tiesību normas ir piemērojamas tajā izskatāmajā lietā, un jāveic visas tās kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu Direktīvas 1999/44 3. panta 5. punkta pilnīgu iedarbību un sasniegtu direktīvas mērķim atbilstošu risinājumu.

(sal. ar 39., 40.–43. punktu un rezolutīvo daļu)
Kompetento muitas iestāžu neīstenota informācijas sniegšana eksportētājam par pastāvošu tā darījumu partnera izdarītas krāpšanas risku nav nepārvaramas varas gadījums Regulas Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2945/94, tiesību normu un tostarp šīs regulas 11. panta 1. punkta trešās daļas pirmā ievilkuma izpratnē. Lai arī šāda bezdarbība var tikt kvalificēta par izņēmuma gadījumu Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešās daļas otrā ievilkuma izpratnē, tās dēļ eksportētājs tomēr nevar tikt atbrīvots no tā pienākuma atmaksāt nepamatoti saņemtās kompensācijas; šis eksportētājs ir atbrīvots vienīgi no to sodu maksāšanas, kuri ir maksājami saskaņā ar šo pašu 11. pantu.

Šajā ziņā ar iepriekš minētās regulas 11. panta 1. punkta trešās daļas pirmo ievilkumu eksportētājus atbrīvo vienīgi no sodu maksājuma, nevis no avansā saņemtu kompensāciju atmaksāšanas. Attiecīgās regulas 11. panta 1. punkta trešajai daļai nevar tikt pievienots jauns atbrīvojums, kas attiektos tostarp uz gadījumu, kad eksportētājs nav rīkojies prettiesiski. Pat ja šāda eksportētāja darījuma partnera pārkāpums vai pieļauta kļūda var būt apstāklis, kuru eksportētājs nevar kontrolēt, tas neizslēdz, ka tas ir parasts komerciāls risks, ieskaitot gadījumu, kurā darījumu partneris ir ticis krimināli sodīts par dokumentu viltošanu saistībā ar eksporta kompensācijām, un tirdzniecības darījumos tas nebūtu uzskatāms par neparedzamu. Eksportētājs var brīvi izvēlēties savus darījumu partnerus, un tam ir pienācīgi jānodrošinās, vai nu iekļaujot līgumos, kurus viņš ar tiem noslēdz, attiecīgus noteikumus, vai vienojoties par īpašu nodrošinājumu.

(sal. ar 42., 43., 49. punktu un rezolutīvo daļu)
14

Minētās regulas 15. pants ar nosaukumu “Gaisa pārvadājumu veikšana Kopienā” ir iekļauts tās III nodaļā, kuras nosaukums ir “Piekļuve maršrutiem”. Saskaņā ar šo pantu: “1. Kopienas gaisa pārvadātājiem ir tiesības Kopienā veikt gaisa pārvadājumus. 2. Kopienas gaisa pārvadātājam nav jāsaņem atļauja vai pilnvarojums no dalībvalstīm, lai tas Kopienā varētu veikt gaisa pārvadājumus. Dalībvalsts nepieprasa Kopienas gaisa pārvadātājiem iesniegt dokumentus vai sniegt informāciju, ko tie jau nodevuši kompetentās licencētājas iestādes rīcībā, ja attiecīgo informāciju var laikus saņemt no kompetentās licencētājas iestādes. [..] 5. Neatkarīgi no dalībvalstu divpusējo nolīgumu noteikumiem un saskaņā ar Kopienas konkurences noteikumiem, ko piemēro uzņēmumiem, attiecīgā dalībvalsts vai dalībvalstis atļauj Kopienas gaisa pārvadātājiem apvienot gaisa pārvadājumus un ar jebkuru gaisa pārvadātāju slēgt vienošanās par kodu koplietošanu, veicot gaisa pārvadājumus no lidostas, uz vai caur lidostu to teritorijā uz jebkuru vietu vai vietām vai no jebkuras vietas vai vietām trešās valstīs. Saistībā ar divpusējiem gaisa pārvadājumu pakalpojumu nolīgumiem ar attiecīgo trešo valsti dalībvalsts var noteikt ierobežojumus attiecībā uz Kopienas gaisa pārvadātāju un trešās valsts gaisa pārvadātāju kodu koplietošanu, jo īpaši, ja attiecīgā trešā valstī nesniedz līdzīgas komerciālas iespējas Kopienas gaisa pārvadātājiem, kas pakalpojumus sniedz no attiecīgās dalībvalsts. Nosakot šādus ierobežojumus, dalībvalstis nodrošina to, ka attiecīgie ierobežojumi, kas noteikti saskaņā ar minētajiem nolīgumiem, neierobežo konkurenci, nerada diskrimināciju starp Kopienas gaisa pārvadātājiem un nav stingrāki, kā nepieciešams.”
27

Runājot par nodokļa, kas ir jāmaksā par ienākumiem, kuri attiecas uz profesionālās pensijas plānu, samaksu, Spānijas Karaliste norāda, ka attiecībā uz citās dalībvalstīs, kas nav Spānijas Karaliste, reģistrētiem pensiju fondiem, kā arī uz citās dalībvalstīs reģistrētām apdrošināšanas sabiedrībām, kas darbojas Spānijā pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros, nodokļu pārstāvja pilnvaras vai pienākums izdarīt ieturējumus no nodokļu summas un iepriekš iemaksāt tos valsts kasē, kas ir paredzēti attiecīgi Likuma par pensiju plāniem un fondiem 46. panta c) punktā un Likuma par privātās apdrošināšanas organizāciju un kontroli 86. panta 1. punktā, atspoguļo 2006. gada 28. novembra Likuma 35/2006 99. panta 2. punktā paredzēto pienākumu izdarīt ieturējumus no ienākumiem no darba. Kaut arī atbilstoši šai pēdējai tiesību normai Spānijā reģistrētu pensijas fondu pārvaldes iestādes pašas izdara šo ieturējumu, vajadzība pensiju fondiem un apdrošināšanas sabiedrībām, kas reģistrētas citās dalībvalstīs, iecelt Spānijā dzīvojošu nodokļu pārstāvi, lai it īpaši izdarītu minēto ieturējumu, esot pamatota ar tā apmēra aprēķināšanas sarežģītību. Ja nerezidējošām juridiskām personām nebūtu šāda pienākuma izdarīt ieturējumu, tām būtu priekšrocība nodokļu ziņā salīdzinājumā ar Spānijā reģistrētām juridiskajām personām, un tas neatbilstu vienlīdzīgas attieksmes principam, kā arī iekšējā tirgus labai darbībai.
25

Ar 2009. gada 22. oktobra spriedumu Verwaltungsgericht Berlin šo prasību noraidīja, uzskatot, ka L. E. Demirkan nebija nekādu tiesību ieceļot Vācijas teritorijā bez vīzas. It īpaši viņa nevarot atsaukties uz Papildu protokola 41. panta 1. punktā ietverto “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu, jo šī klauzula nav piemērojama uzturēšanās atļaujai, kas tiek lūgta ģimenes locekļu apciemojuma nolūkā. Šīs tiesas ieskatā “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulā nav ietverta vispārīga un no jebkādas saimnieciskās darbības neatkarīga Turcijas pilsoņu pārvietošanās brīvība.
110

Pirmkārt, ir jānorāda, ka Portielje argumenti par to, ka Komisija nav ņēmusi vērā visus atbilstošos lietas apstākļus, nosakot Gosselin izdarītā pārkāpuma smagumu, arī ir balstīti uz pieņēmumu, ka, pirmkārt, dalība vienīgi nolīgumos par komisijas maksām un izpatikšanas tāmēm bija būtiski atšķirīga no dalības nolīgumā par cenām un, otrkārt, nolīgumi, kuros piedalījās Gosselin, nebija smagāko konkurences pārkāpumu skaitā. Portielje apgalvo, ka Komisijai tātad nebija pamata uzskatīt, ka Gosselin izdarītā pārkāpuma smagums bija identisks ar citu attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku izdarīto pārkāpumu smagumu, it īpaši to, kuri piedalījās nolīgumā par cenām, un tātad Komisija nevarēja naudas soda pamatsummas aprēķināšanai ņemt par pamatu to pašu 17 % proporciju no visu dalībnieku pārdošanas apjoma.
20

Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Verwaltungsgericht Karlsruhe konstatē, ka dzīvesvietas nosacījums, par kuru ir runa pamata tiesvedībā, neattiecas uz atbalstu izglītībai Vācijā. Tā norāda, ka šāds dzīvesvietas nosacījums sakarā ar personīgām neērtībām, papildu izmaksām, kā arī tā izraisītiem eventuāliem kavējumiem varētu būt tāds, kas attur Savienības pilsoņus doties prom no Vācijas, lai studētu citā dalībvalstī. Šai tiesai ir šaubas par to, vai prasība, saskaņā ar kuru atbalsta pieteicējam pastāvīgi ir jādzīvo Vācijā vismaz trīs gadus pirms izglītības sākšanas, ir pamatota, un tā jautā, vai noteikta integrācijas pakāpe šis dalībvalsts sabiedrībā, kuru šī dalībvalsts var pieprasīt, nebūtu jāatzīst šajā pamata lietā sakarā ar to, ka pieteicējs, Vācijas pilsonis, ir uzaudzis pie saviem vecākiem Vācijā un šajā valstī ir mācījies līdz sestajai klasei, kad viņš divpadsmit gadu vecumā pārcēlās ar savu ģimeni sakarā ar to, ka viņa tēvs izmantoja tiesības, kas izriet no LESD 45. un 49. panta. Šī tiesa uzskata, ka ar kritēriju, kas balstīts uz noteiktu datumu un uz trīs gadu laikposmu pirms izglītības sākšanas ārvalstīs, a priori, šķiet, nevar pietiekami tikt pierādīta nepieciešamā integrācija.