ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

9. klase: “zinātniski instrumenti un ierīces, tostarp laboratorijas ierīces; svēršanas ierīces un instrumenti un to sastāvdaļas; elektroniskie pārbaudes aparāti gaisa filtriem un šķidrumiem; mērīšanas un pārbaudes ierīces un to sastāvdaļas, optiskās mērīšanas, signalizācijas un kontroles (pārbaudes) ierīces un instrumenti, it īpaši mikroskopi, gāzu analīzes iekārtas, spektrometri, tostarp fluorescences spektri un nefelometrijas ierīces; zondes zinātniskajām vajadzībām, it īpaši sensori, ierīces gaisā esošo mikroorganismu savākšanai un filtrēšanai un to sastāvdaļas; fiziskās un ķīmiskās analīzes iekārtas, kombinētās iekārtas un to sastāvdaļas; termostati; datu apstrādes iekārtas, it īpaši datu ievadīšanas, saglabāšanas, reproducēšanas un/vai pieprasīšanas, tostarp vielas konversijas iekārtas; fermentatori un bioreaktori; temperatūras kontroles iekārtas biofarmaceitisko materiālu vienreizlietojamās tvertnēs temperatūras līdzsvarošanai visā tilpumā; plastmasas sakausēšanas un atdalīšanas iekārtas, iekārtas sterilai plastmasas trauku, piemēram, plastmasas cauruļvadu, cauruļu, maisiņu un konteineru, sakausēšanai elektriskās sakausēšanas ierīces, kas paredzētas it īpaši elastīgai plastmasai; šūnu kultūru audzēšanas ierīces (kas nav paredzētas medicīniskai lietošanai); laboratorijas iekārtas tādu bioloģisko materiālu kā mikroorganismi, šūnas un audi audzēšanai, inkubācijai, pārkrāsošanai un analīzei; maisīšanas iekārtas laboratorijas vajadzībām; laboratoriju maisīšanas iekārtu platformas, it īpaši ar fizisko datu mērīšanas instrumentiem un/vai datu saskarnēm, kas nodrošina datu apmaiņu ar ārējām ierīcēm; laboratorijas centrifūgas; laboratorijas centrifūgu kameras; biofarmaceitisko balstvielu maisītāji, it īpaši ar vibrācijām, rotēšanu vai viļņveida kustībām; elektriskie metālu detektori; visas iepriekš minētās preces, kuras aprīkotas ar elektronisku ekrānu”;
Prasības, saskaņā ar kuru agrākai preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis ir mazināt konfliktus starp divām preču zīmēm tiktāl, ciktāl nepastāv atbilstošs ekonomisks pamats, kas izriet no preču zīmes faktiskās funkcijas tirgū. Turpretī ar Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 42. panta 2. un 3. punktu un Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 22. noteikuma 3. punktu nav paredzēts ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciālā izmantošana sasniedz kvantitatīvi nozīmīgu apjomu.

(sal. ar 26. punktu)
No Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 3. panta a) punkta izriet, ka “dizainparaugs” ir definēts kā “visa ražojuma vai tā daļas izskats, kas radies no paša ražojuma un/vai tā rotājumu iezīmēm, jo īpaši līnijām, kontūrām, krāsām, formas, virsmas struktūras un/vai materiāla”. No tā izriet, ka “dizainparauga aizsardzība” Regulas Nr. 6/2002 4. panta 1. punkta nozīmē ietver ražojuma izskata aizsardzību, proti, atbilstoši šīs regulas 3. panta b) punktam rūpniecības vai amatnieka izstrādājuma vai tā daļas aizsardzību. Turklāt no šīs pašas regulas preambulas 7., 12. un 14. apsvēruma, kuros ir norādīts uz dizainparauga aizsardzību, aizsardzības attiecināšanu vienīgi uz redzamajiem elementiem un iespaidu, kas radīts informētam lietotājam, kurš aplūko ražojumu, izriet, ka šī regula piešķir ekskluzīvu aizsardzību ražojumu vai ražojumu daļu redzamajām daļām, kuras līdz ar to var tikt reģistrētas kā dizainparaugi. Tādējādi ražojuma neredzamās īpašības, kas nav saistītas ar tā izskatu, nevar tikt ņemtas vērā, lai noteiktu, vai apstrīdētais dizainparaugs var tikt aizsargāts.

(sal. ar 18.–20. un 29. punktu)
Vispārējai tiesai atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 65. panta 3. punktam atzītās grozīšanas pilnvaras nepiešķir tai pilnvaras veikt vērtējumu, attiecībā uz kuru apelāciju padome vēl nav paudusi nostāju. Līdz ar to grozīšanas pilnvaru īstenošana principā ir veicama vienīgi situācijās, kurās Vispārējā tiesa pēc Apelāciju padomes veiktā vērtējuma pārbaudes, pamatojoties uz konstatētajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, var noteikt, kāds lēmums Apelāciju padomei bija jāpieņem.

Šajā ziņā pamats, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, kuru Apelāciju padome ir pieļāvusi saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktu, apmierinot iebildumus un neveicot pārbaudi, vai agrāka preču zīme ir tikusi faktiski izmantota, var novest tikai pie Apelāciju padomes lēmuma atcelšanas un lietas nosūtīšanas atkārtotai izskatīšanai Apelāciju padomē. Vispārējā tiesa nevar veikt nekādu agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas vērtējumu, jo Apelāciju padome šajā jautājumā nav paudusi nostāju.

Turpretim otrais pamats par sajaukšanas iespējas neesamību, ja tas tiktu atzīts par pamatotu, varētu ļaut prasītājam panākt pilnīgu strīda noregulējumu. Tādējādi Vispārējai tiesai tas ir jāizskata.

Ja no Vispārējās tiesas veiktās pārbaudes izriet, ka otrais pamats ir jānoraida un ka prasītāja izvirzītie prasījumi attiecībā uz grozīšanu ir jānoraida, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) pēc tam, kad jautājums par agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu būs izskatīts, attiecīgajā gadījumā būs no jauna jālemj par sajaukšanas iespēju starp divām konfliktējošām preču zīmēm. Tātad tam būs jāizdara secinājumi attiecībā uz starp šīm divām preču zīmēm veicamo salīdzinājumu no agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas iespējamas neesamības attiecībā uz dažām no ar to apzīmētajām precēm.

(sal. ar 19., 39.–41., 82. un 83. punktu)
Līgumslēdzējai iestādei nosūtīta vēstule, ar kuru pretendents lūdz apturēt uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru un atkārtoti izvērtēt izvēlētos piedāvājumus, ietilpst Regulas Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu regulai, 158.a panta 1. punkta trešās daļas piemērošanas jomā, un līdz ar to tai ir jābūt saņemtai minētajā regulā noteiktajā četrpadsmit dienu termiņā. Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras mērķa īstenošana tiktu pakļauta riskam, ja pretendenti jebkurā procedūras brīdī varētu līgumslēdzējai iestādei nosūtīt savus pieprasījumus, piezīmes vai informāciju, tādējādi nosakot līgumslēdzējai iestādei pienākumu uz to atbildēt un attiecīgā gadījumā apturēt vai atsākt visu procedūru no jauna, lai labotu iespējamos pārkāpumus.

(sal. ar 52., 53. un 55. punktu)
Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2013. gada 6. decembra spriedums – Premiere Polish/ITSB – Donau Kanol (“ECOFORCE”)

(lieta T-361/12)

“Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas vārdiskas preču zīmes “ECOFORCE” reģistrācijas pieteikums — Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “ECO FORTE” — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts”

1. Kopienas preču zīme — Apelācijas process — Prasība Savienības tiesā — Vispārējās tiesas kompetence — Birojam adresēts rīkojums — Izslēgšana (Padomes Regulas Nr. 207/2009 65. panta 6. punkts) (sal. ar 17. punktu)

2. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja — Vērtēšanas kritēriji (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 19., 20. un 50. punktu)

3. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja — Vārdiska preču zīme “ECOFORCE” un grafiska preču zīme “ECO FORTE” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 21., 30., 36., 41., 47. un 51. punktu)

4. Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvi atteikuma pamati — Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi — Attiecīgo preču zīmju līdzība — Vērtēšanas kritēriji — Kombinēta preču zīme (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 24., 25. un 32. punktu)

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2012. gada 8. jūnija lēmumu lietā R 851/2011-4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Donau Kanol GmbH & Co. KG un Premiere Polish Co. Ltd

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;
70

Komisija rakstveida apsvērumos par secinājumiem, kas jāizdara no sprieduma apelācijas tiesvedībā attiecībā uz šīs lietas atrisinājumu, apgalvo, ka prezumpcijas izmantošana bija pamatota, lai pierādītu priekšrocības esamību IFPEN attiecībās ar tās klientiem un piegādātājiem. Komisija norāda, ka attiecībā uz tirgu, kurā darbojas IFPEN, pētniecības struktūru saimnieciskās darbības ietver tostarp pētījumu līgumus un līgumus par pakalpojumu sniegšanu uzņēmumiem vai arī, kā IFPEN gadījumā, tehnoloģiju pārneses darbības. Komisija tādējādi uzsver, ka pētniecības struktūra instrumentus, aprīkojumu un dažādus pētījumu līdzekļus savām laboratorijām var iegūt no piegādātājiem. Attiecībā uz IFPEN klientiem Komisija norāda, ka tie ar IFPEN noslēdz pētījumu līgumus. Tomēr, Komisijas ieskatā, tas vien, ka IFPEN pētniecības projektiem ir raksturīgs augsts neskaidrību līmenis un līdz ar to augsta riska uzņemšanās no pētniecības struktūras tirdzniecības partneru puses, tomēr nenozīmē, ka šie partneri būtu vienaldzīgi attiecībā uz to līgumpartnera bankrota risku. Pētniecības un attīstības līgumu ilgais termiņš, gluži pretēji, uzsverot to, ka IFPEN klientiem var būt interese par aizsardzību pret viņu līgumpartnera bankrotu, it īpaši, ja tie iesaistās kompleksos ilgtermiņa pētījumos. Komisijas ieskatā, ir jānošķir risks, kas raksturīgs pētniecības projektam, un līgumpartnera bankrota risks. IFPEN garantija līdz ar to varot būt konkurētspējas priekšrocība salīdzinājumā ar citām pētniecības struktūrām attiecībā uz ilgtermiņa līgumiem. Turklāt daži pētniecības un attīstības līgumi ietverot būtiskus pēcpārdošanas pakalpojumus, un tādējādi tirdzniecības partneri paliekot daudz atkarīgāki cits no cita nekā kādas standartizētākas preces vai pakalpojuma iegādes gadījumā. Līdzīgu argumentāciju varot izmantot arī saistībā ar IFPEN attiecībām ar tās piegādātājiem. Arī šajā gadījumā, pat ja daļa piegāžu ir standartizētas, citi piegādes līgumi varot attiekties uz ļoti specializētiem instrumentiem, kurus varētu piegādāt tikai pēc ilgāka laika. Šis apstāklis varot mudināt pētniecības struktūras piegādātājus censties nodrošināties pret līgumpartnera bankrota risku. Tāpat, Komisijas ieskatā, šādu instrumentu augstās cenas dēļ varētu tikt izmantots maksājums pa daļām, un arī tas varot radīt risku piegādātājam un radīt to pašu pamudinājumu. Komisija no tā secina, ka prezumpcijas izmantošana, lai pierādītu tādas priekšrocības esamību IFPEN attiecībās ar tās klientiem un piegādātājiem, kura izriet no IFPEN piešķirtās neierobežotās valsts garantijas, bija pilnībā pamatota.
213

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 296. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir atkarīgs no attiecīgā akta rakstura un no apstākļiem, kādos tas ir pieņemts. Pamatojumam ir skaidri un nepārprotami jāatklāj tiesību akta izdevējas iestādes motivācija tādējādi, lai ļautu, pirmkārt, Savienības tiesai veikt likumības pārbaudi un, otrkārt, ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma iemeslus, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības un pārbaudīt, vai lēmums ir labi pamatots. Nav prasīts pamatojumā ietvert visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuriem ir nozīme, jo jautājums, vai akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ievērojot ne tikai šī akta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu tiesību normu kopumu, kuras reglamentē attiecīgo jomu (spriedumi, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France, C‑367/95 P, Krājums, EU:C:1998:154, 63. punkts, un 2011. gada 30. novembris, Sniace/Komisija,T‑238/09, EU:T:2011:705, 37. punkts). It īpaši Komisijai nav jāpauž nostāja par visiem argumentiem, ko valsts atbalsta kontroles procedūrā tajā izvirzījušas ieinteresētās personas. Pietiek ar to, ka Komisija izklāsta faktus un juridiskos apsvērumus, kam ir būtiska nozīme lēmuma struktūrā (spriedumi, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c., C‑341/06 P un C‑342/06 P, Krājums, EU:C:2008:375, 96. punkts, un 2010. gada 3. marts, Freistaat Sachsen u.c./Komisija,T‑102/07 un T‑120/07, Krājums, EU:T:2010:62, 180. punkts).
153

Itālijas Republika kļūdaini apgalvo, ka inventarizācija nebija nepieciešama, jo jebkurā gadījumā tā tiekot obligāti veikta brīdī, kad krājumi tiek ievietoti vai izņemti no noliktavas, un cukura krājumu apjoms tiekot noteikts šajā brīdī. Tā nevar ignorēt no Regulas Nr. 2148/96 4. panta izrietošo pienākumu vismaz reizi gadā, veicot fiziskas pārbaudes, kontrolēt katru glabāšanas vietu. Šajā ziņā nepieciešamību veikt ikgadēju inventarizāciju, nevis tikai kontroli krājumu ievietošanas vai izņemšanas brīdī attaisno fakts, ka glabāšanas nosacījumi var ietekmēt krājumu apjomu. Tādējādi pārliecināšanās par krājumu stāvokli, veicot ikgadēju inventarizāciju, ļauj izvairīties no nevajadzīgu glabāšanas izmaksu, proti, tādu, kas attiecas uz neesošu vai vairs neesošu cukura apjomu, segšanu no Savienības fondiem (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 2. februāris, Grieķija/Komisija, T‑469/09, EU:T:2012:50, 127. un 128. punkts).
188

Austrijas Republika apgalvo, ka papildus Pamatnostādņu piemērošanai pēc analoģijas bija iespējama arī Regulas Nr. 800/2008 25. panta piemērošana pēc analoģijas. Tā, atsaucoties uz minētās regulas angļu, franču un vācu valodas redakcijām, apgalvo, ka minētais pants ir formulēts plašāk nekā minētās pamatnostādnes, ciktāl pretēji to 152. punktam, saskaņā ar kuru vides nodokļu samazināšana nozīmē, ka runa ir par “saskaņotiem” nodokļiem par enerģiju, no minētā panta izrietot tikai tas, ka minētie samazinājumi ir atbrīvoti no paziņošanas pienākuma, ja tie atbilst Enerģijas nodokļu direktīvā paredzētajiem nosacījumiem. Austrijas Republika ir arī norādījusi, ka no 2006. gada 7. decembra dokumenta “Joint paper on the revision of the Community guidelines on State aid for environmental protection and Energy Tax Directive” (Kopīgais dokuments par Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu vides aizsardzībai un Enerģētikas nodokļu direktīvas pārskatīšanu) izriet, ka Savienības dalībvalstīm ir nepieciešama elastība, lai varētu veikt pamatotu nodalījumu, dabas resursu loģikā ietverot diferencētus atbrīvojumus un likmes. Līdz ar to kompensācijas režīms bija jāapstiprina arī atbilstoši iepriekš minētajai regulai.
30

Ar 2001. gada 23. februāra Lēmumu 2011/746/ES par Itālijas piešķirto valsts atbalstu uzņēmumiem Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA un Syndial SpA (valsts atbalsta pasākumi C 38/B/04 (ex NN 58/04) un C 13/06 (ex N 587/05)) (OV L 309, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija, pirmkārt, attiecībā uz atbalstu, kas tās ieskatā izriet no 2005. gada likuma 11. panta 12. punkta, secināja, ka tas nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un līdz ar to aizliedza Itālijas Republikai to īstenot un, otrkārt, attiecībā uz atbalstu, kas tās skatījumā izriet no 2004. gada dekrēta, secināja, kas tas arī nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un tādēļ uzdeva Itālijas Republikai veikt tā atgūšanu no atbalsta saņēmējiem.
167

Pirmoreiz OFF tika atļauts saskaņā ar Padomes 1967. gada 27. jūnija direktīvu 67/427/EEK par dažu konservantu izmantošanu citrusu augļu [citrusaugļu] ārējai apstrādei un par piemērojamiem kontroles pasākumiem konservanta kvalitatīvajai un kvantitatīvajai analīzei citrusu augļos [citrusaugļos] un uz to virsmas (OV 148, 1. lpp.). Ar šīs direktīvas 1. panta 2. punktu tika izdarīti grozījumi Padomes 1963. gada 5. novembra Direktīvas 64/54/EEK par dalībvalstu likumu tuvināšanu attiecībā uz konservantiem, ko atļauts izmantot pārtikas produktos, kuri paredzēti lietošanai cilvēku uzturā, pielikuma I sadaļā tādējādi, ka tajā tika pievienots ieraksts tostarp attiecībā uz OFF. Tādējādi, kā izriet no šīs direktīvas 1. panta, tās pielikumā bija ietverti konservanti, kurus dalībvalstis varēja atļaut, lai aizsargātu pārtikas produktus, kas paredzēti lietošanai cilvēku uzturā (pārtikas konservanti). Ierakstā attiecībā uz OFF, kas pievienots ar Direktīvu 67/247, bija paredzēts, ka to var izmantot “tikai citrusaugļu virsmas apstrādei”, un turklāt norādīts, ka apstrādei ir jābūt norādītai “mazumtirdzniecībā, ar redzamu norādi, nodrošinot patērētājam informāciju nepārprotamā veidā”.
24

Ar pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Civildienesta tiesai, ka tā iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot prasību kā nepieņemamu, motivējot būtībā ar to, ka triju mēnešu, desmit dienu un vairāku sekunžu termiņš prasības pieteikuma iesniegšanai Civildienesta tiesas kancelejā nebija saprātīgs termiņš. Šādi rīkojoties, Civildienesta tiesa esot piešķīrusi aplamu iedarbību judikatūrai par EIB darbinieku celto prasību termiņiem (Vispārējās tiesas 2001. gada 23. februāra spriedums apvienotajās lietās T-7/98, T-208/98 un T-109/99 De Nicola/EIB, Recueil FP, I-A-49. un II-185. lpp., 99. punkts, un 2001. gada 6. marta spriedums lietā T-192/99 Dunnett u.c./EIB, Recueil, II-813. lpp, 53. un 58. punkts), de facto neievērojot saprātīga termiņa ievērošanas principu, aizstājot to ar precīzu, šauri piemērotu un vispārinātu triju mēnešu termiņu. Turklāt Civildienesta tiesa neesot ņēmusi vērā tai iesniegtos dokumentus vai liecības, kuri tai varot pierādīt, ka, pirmkārt, triju mēnešu un desmit dienu termiņā citi adresāti, kuri ir pievienoti serveriem, kas nav nosūtītāja serveris, esot saņēmuši atbilstošās prasības pieteikuma pirmajā instancē kopijas elektroniskajā pastā un ka, otrkārt, tajā vakarā, kad tika nosūtīts prasības pieteikums pirmajā instancē, to advokātu biroja telpās bija elektrības pārrāvums, kas beidzās apmēram desmit minūtes pirms pusnakts, aizkavējot šo nosūtīšanu. Turklāt Civildienesta tiesa neesot ņēmusi vērā īpašos lietas apstākļus, un it īpaši faktu, ka EIB ir vainojama savā tiesiskajā regulējumā paredzētā pienākuma noteikt precīzu prasības celšanas termiņu nepildīšanā un ka tā pieņēma apstrīdētos lēmumus, kas izpaužas paziņojuma par 2010. gada februāra algu formā, pamatojies uz vēl nepublicētu un prasības celšanas dienā vēl arvien nepublicētu regulējumu.
Tādējādi uzņēmums, kuram ir iegūtās tiesības veikt tādu nodokļa uzkrājumu atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam, kas atzīts par valsts atbalstu ar lēmumu, ar ko aizliedz nozares atbalsta shēmu, jāuzskata par tādu, kurš ietilpst slēgtajā uzņēmēju lokā, kuri tika identificēti vai kurus viegli var identificēt šī lēmuma pieņemšanas brīdī 1963. gada 15. jūlija sprieduma Plaumann/Komisija, 25/62, izpratnē. Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar to, ka pēc Komisijas lēmuma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru un vēlāk arī pēc lēmuma, ar ko aizliedz nozares atbalsta shēmu, pieņemšanas valsts iestādes ir veikušas pasākumu, kura mērķis bija atstāt nepiemērotu valsts tiesisko regulējumu šajā lietā.

Principā nav pieņemama uzņēmuma prasība atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegta nozares atbalsta shēma, ja šis lēmums skar to tikai tāpēc, ka šis uzņēmums pieder pie attiecīgās nozares un ir potenciāls minētā atbalsta saņēmējs. Savukārt tad, ja šis Komisijas lēmums skar tādu personu grupu, kas ir identificētas vai identificējamas akta pieņemšanas brīdī, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota uzņēmēju loka.

Tādējādi, lai valsts nodokļu pasākums tiktu kvalificēts kā “selektīvs”, vispirms ir jāidentificē un jāpārbauda kopējā jeb “normālā” piemērojamā nodokļu sistēma attiecīgajā dalībvalstī. Pēc tam saistībā ar šo kopējo jeb “normālo” nodokļu sistēmu ir jānovērtē un jānosaka ar attiecīgo nodokļu pasākumu piešķirtās priekšrocības iespējamais selektīvais raksturs, pierādot, ka šis pasākums ir atkāpe no minētās kopējās sistēmas, jo ar to tiek ieviestas atšķirības starp tirgus dalībniekiem, kuri, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmai paredzēto mērķi, ir faktiski un juridiski līdzīgā situācijā. Pēc šiem diviem pārbaudes posmiem pasākums var tikt kvalificēts par selektīvu prima facie.

Tomēr šis nosacījums par selektivitāti nav izpildīts tad, ja pasākums, lai arī tas sniedz priekšrocību tā saņēmējam, tomēr ir pamatots, ievērojot tās nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi, kurā tas iekļaujas. Pēc šī iespējamā trešā pārbaudes posma pasākums tiek klasificēts kā selektīvs.

Šajā sakarā ir jānošķir, no vienas puses, mērķi, kas ir izvirzīti konkrētajai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, un, no otras puses, mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus, jo šie mērķi un mehānismi kā attiecīgās nodokļu sistēmas pamatā esoši pamatprincipi vai vadošie principi var sniegt šādu pamatojumu, kas ir jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij.

(sal. ar 100.–102. un 153. punktu)
Lai pamatotu lēmumu, kas pieņemts, lai nodrošinātu Savienības konkurences noteikumu piemērošanu, Komisijai saskaņā ar LESD 296. pantu vismaz ir jāmin fakti un apsvērumi, kas ir būtiski tās lēmumu sistēmā, lai šādi dotu iespēju kompetentajai tiesai un ieinteresētajām personām uzzināt Savienības tiesību piemērošanas apstākļus. Turklāt tiesību akta pamatojumam ir jābūt loģiskam un tajā it īpaši nedrīkst būt saturiskas pretrunas, kas liedz pareizi uztvert šī tiesību akta pamatā esošos iemeslus.

Lai gan no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 5. punkta izriet, ka lēmumiem, ar kuriem tiek uzlikts naudas sods par konkurences tiesību pārkāpumiem, nav krimināltiesiska rakstura, LESD 101. panta 1. punkta, Eiropas Ekonomikas zonas līguma 53. panta un Eiropas Kopienas un Šveices Konfederācijas nolīguma par gaisa transportu 8. panta pārkāpums liecina par rīcību, kas vispārēji tiek uzskatīta par negodīgu, kaitējot vispārējām sabiedrības interesēm, kas ietver nepārprotamu stigmu un kas atbildīgajiem uzņēmumiem var nozīmēt tāda naudas soda uzlikšanu, kas var sasniegt 10 % no to gada apgrozījuma, proti, neapšaubāmi smagu sodu. Ņemot vērā minēto pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smaguma pakāpi, tiem ir krimināltiesisks raksturs Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECPAK) 6. panta izpratnē. Šajā ziņā Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atgādinājusi, ka, ja “sods” ir uzlikts ar administratīvas iestādes lēmumu, ieinteresētā persona par šādu pret to pieņemtu lēmumu var vērsties tiesā, kura sniedz ECPAK 6. pantā paredzētās garantijas.

Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš šobrīd ir izklāstīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā un kurš Savienības tiesībās atbilst ECPAK 6. panta 1. punktam, nozīmē, ka Komisijas pieņemtā lēmuma rezolutīvajai daļai, kurā ir konstatēti konkurences noteikumu pārkāpumi, ir jābūt īpaši skaidrai un precīzai un ka pie atbildības sauktajiem un sodītajiem uzņēmumiem ir jāvar saprast un apstrīdēt to, ka tie ir saukti pie atbildības, un tiem uzliktās sankcijas, kādas izriet no minētās rezolutīvās daļas formulējuma.

(sal. ar 27.–31. punktu)