Keywords

Summary



Keywords

1. Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām – Piemērojamie tiesību akti, ja nav izdarīta izvēle – Piesaistes kritēriji – Darba līgums – Piesaistes kritēriju hierarhija – Valsts, kurā parasti veic darbu – Prioritārs piesaistes kritērijs

(1980. gada 19. jūnija Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts)

2. Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām – Piemērojamie tiesību akti, ja nav izdarīta izvēle – Piesaistes kritēriji – Darba līgums – Uzņēmums, kas pieņēmis darbā darbinieku – Jēdziens – Darbinieka faktiskā nodarbinātības vieta – Izslēgšana – Prasība par uzņēmuma juridiskās personas statusa esamību – Neesamība

(1980. gada 19. jūnija Romas konvencijas 6. panta 2. punkta b) apakšpunkts)

Summary

1. No 1980. gada 19. jūnija Romas Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, 6. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka likumdevēja nodoms ir bijis izveidot tādu kritēriju hierarhiju, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu darba līgumam piemērojamos tiesību aktus. No tā izriet, ka šīs konvencijas 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietu izskatošajai valsts tiesai vispirms ir jānosaka, vai darbinieks, pildot darba līgumu, savu darbu parasti veic vienā un tajā pašā valstī, kas ir tā valsts, kurā vai no kuras, ņemot vērā visus attiecīgo darbību raksturojošos apstākļus, darbinieks pilda būtiskāko daļu no saviem pienākumiem pret darba devēju.

Šajā nolūkā darba tiesiskās attiecības raksturojošie elementi, proti, faktiskās nodarbinātības vieta, vieta, kur darbinieks saņem norādījumus vai kur viņam jāierodas pirms uzdevumu izpildes, ietekmē šīm darba tiesiskajām attiecībām piemērojamo tiesību aktu noteikšanu tādā nozīmē, ka, ja šīs vietas atrodas vienā un tajā pašā valstī, lietu izskatošā tiesa var uzskatīt, ka šī situācija ietilpst Romas konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajā gadījumā.

Tādējādi šīs konvencijas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktais tādas valsts kritērijs, kurā darbinieks “parasti veic savu darbu”, ir jāinterpretē plaši, bet tā paša panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais tādas vietas kritērijs, kur atrodas “uzņēmums, kas pieņēmis darbā darbinieku”, ir piemērojams tikai tad, ja lietu izskatošā tiesa nevar noteikt valsti, kurā darbs parasti tiek veikts.

(sal. ar 34., 35., 40. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. 1980. gada 19. jūnija Romas Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, 6. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē šādi:

– jēdziens “darba devēja uzņēmums, kas ir pieņēmis darbā darbinieku” ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz uzņēmumu, kas ir veicis darbinieka pieņemšanu darbā, nevis uz uzņēmumu, kurā viņš ir faktiski nodarbināts;

– juridiskas personas statusa esamība nav prasība, kurai jāatbilst darba devēja uzņēmumam šīs normas izpratnē;

– citas sabiedrības, kura formāli nav darba devēja, uzņēmums, ar kuru šim darba devējam ir saikne, var tikt kvalificēts par “uzņēmumu” minētās konvencijas 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ja objektīvi apstākļi ļauj konstatēt tādu faktisku situāciju, kas atšķiras no līguma noteikumos paredzētās situācijas, turklāt arī tad, ja vadības pilnvaras formāli nav tikušas nodotas šai citai sabiedrībai. Tāpēc gadījumā, kad ar darbā pieņemšanu saistītie apstākļi ļauj konstatēt, ka sabiedrība, kas ir noslēgusi darba līgumu, patiesībā ir rīkojusies citas sabiedrības vārdā un uzdevumā, iesniedzējtiesa varētu uzskatīt, ka Romas konvencijas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētais piesaistes kritērijs norāda uz tās valsts tiesību aktiem, kurā atrodas šīs pēdējās sabiedrības uzņēmums.

(sal. ar 49., 52., 58. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)