ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Prasījums par atmaksu, kas ir izteikts saistībā ar sākotnējas prasības jaunu izskatīšanu, kura tiek veikta sakarā ar nolēmuma, kas ir kļuvis galīgs un kas ir pieņemts šīs prasības rezultātā, atcelšanu, ir jāuzskata par tiesvedību Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 66. panta 1. punkta izpratnē. Lai gan dalībvalstu tiesībās paredzētie risinājumi attiecībā uz res judicata spēka principa īstenošanas kārtību var atšķirties, ar faktu, ka saskaņā ar piemērojamiem valsts procesuāliem noteikumiem šādam nolēmumam ir res judicata spēks, ir pietiekami, lai uzskatītu, ka vēlākai prasībai, kas ir vērsta uz to, lai tiesas ceļā īstenotu tiesības saistībā ar netaisnu iedzīvošanos, kuras ir vērstas pret pretējo pusi, ir piemērojams tiesvedības jēdziens šīs tiesību normas izpratnē.

Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kura ar šo tiesību normu ir noteikta attiecībā uz pretprasību, ir jurisdikcija izskatīt šādu pretprasību, ar kuru, pamatojoties uz netaisnu iedzīvošanos, tiek prasīts atmaksāt summu, kas atbilst summai, par kuru ārpustiesas izlīguma ietvaros ir tikusi noslēgta vienošanās, ja šī pretprasība ir celta jaunā tiesvedībā starp tām pašām pusēm, kas tiek veikta pēc tāda nolēmuma atcelšanas, ar kuru ir noslēgusies sākotnējā tiesvedība starp šīm pusēm un kura izpilde ir bijusi šī ārpustiesas izlīguma pamats.

Pirmkārt, ir jābūt iespējai nošķirt pretprasību no prasītāja prasības un tai ir jābūt vērstai uz atšķirīgu prasījumu apmierināšanu. Apstākļos, kad līzinga ņēmējs ir iesniedzis pretprasību pret iznomātāju pēc sprieduma atcelšanas, ar kuru šim līzinga ņēmējam tika piespriests maksāt naudas summu, kā arī līgumiskus procentus, kas atbilst līzinga līguma ikmēneša maksājumiem, prasība atmaksāt summu, kas ir tikusi samaksāta, izpildot ārpustiesas izlīgumu, ir līzinga ņēmēja atsevišķa prasība, kas ir vērsta uz to, lai iznomātājam uz atsevišķa pamata tiktu piespriests atmaksāt to, kas tam ir ticis samaksāts nepamatoti.

Otrkārt, ar Regulas Nr. 44/2001 6. panta 3. punktu tiek prasīts, lai pretprasība izrietētu no tā paša līguma vai faktiem, kas bija pamatprasības pamatā, kas ir frāze, kura ir jāinterpretē autonomi, ievērojot šīs regulas mērķus. Šajā ziņā, lai nodrošinātu pareizu tiesvedību, tiesa ar īpašu jurisdikciju pretprasības jomā ļauj pusēm vienā un tajā pašā tiesvedībā un vienā un tajā pašā tiesā noregulēt visus savus savstarpējos prasījumus, kuriem ir viena un tā pati izcelsme. Pretprasība par atmaksu, kas ir pamatota ar netaisnu iedzīvošanos, ir uzskatāma par tādu, kas izriet no līzinga līguma, kurš ir līzinga ņēmēja sākotnējās prasības pamatā, jo apgalvotā iedzīvošanās tās summas apmērā, kura ir samaksāta, izpildot pa šo laiku atcelto spriedumu, bez minētā līguma nebūtu radusies.

(skat. 32.–40. punktu un rezolutīvo daļu)
(36.) protokola par pārejas noteikumiem, kas pievienots LES un LESD, 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā likumīgi, pamatojoties uz LES, pieņemta tiesību akta noteikums, kurā ir paredzēta citu pasākumu noteikšanas kārtība, turpina radīt savas tiesiskās sekas tikmēr, kamēr tas nav ticis atcelts, atzīts par spēkā neesošu vai grozīts, un ļauj noteikt šos pasākumus, piemērojot tajā noteikto procedūru. No tā izriet, ka Lisabonas līguma stāšanās spēkā nevar pati par sevi izslēgt tādu aktu pieņemšanu, kuri ir ietverami “trešajā pīlārā”, kādi ir lēmumi, kas pieņemti atbilstoši Lēmuma 2008/615 par pārrobežu sadarbības pastiprināšanu, jo īpaši apkarojot terorismu un pārrobežu noziedzību, 25. pantā definētajai procedūrai. Līdz ar to arguments, ka šādiem aktiem noteikti jābūt pieņemtiem, pamatojoties uz LESD 82. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 87. panta 2. punkta a) apakšpunktu, nav atbalstāms.

Pieprasot, lai Padome nepieciešamos pasākumus Lēmuma 2008/615 par pārrobežu sadarbības pastiprināšanu, jo īpaši apkarojot terorismu un pārrobežu noziedzību, īstenošanai Savienības līmenī būtu noteikusi vienbalsīgi, lai gan LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka šādi pasākumi Padomei ir jānosaka ar kvalificētu balsu vairākumu, ar šī lēmuma 25. panta 2. punktu tiek ieviesta prettiesiska pasākumu pieņemšanas kārtība, kādi ir apstrīdētie lēmumi, kas ir stingrāki salīdzinājumā ar šim nolūkam Līgumos paredzēto procedūru.

Ciktāl noteikumi par to, kā Savienības iestādes pieņem lēmumus, ir paredzēti Līgumos un nav ne dalībvalstu, ne arī pašu iestāžu rīcībā, tikai Līgumos un tikai īpašos gadījumos iestādei var tikt piešķirtas tiesības grozīt Līgumā noteikto lēmumu pieņemšanas procedūru. Tāpēc tās iespējas iestādei noteikt atvasinātus juridiskos pamatus, kas ļautu pieņemt leģislatīvus aktus vai īstenošanas pasākumus, lai detalizētāk noteiktu vai vienkāršotu akta pieņemšanas noteikumus, atzīšana nozīmētu tādu likumdošanas pilnvaru piešķiršanu šai iestādei, kas pārsniedz Līgumā paredzētās. Šajā sakarā no LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 39. panta 1. punkta normām izriet, ka Padome, lemjot vienbalsīgi pēc kādas dalībvalsts vai Komisijas iniciatīvas, var pieņemt leģislatīvus aktus, kas visādā ziņā atbilst LES VI sadaļas mērķiem, tomēr izņemot LES 34. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā minētās jomas, un, lemjot ar kvalificētu vairākumu, lemt par pasākumiem, kas vajadzīgi šo aktu izpildei Savienības līmenī. Līdz ar to Lēmuma 2008/615 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir paredzēts, ka Padome nosaka šī lēmuma īstenošanas pasākumus vienbalsīgi.

(sal. ar 47., 49., 69. un 72. punktu)
Lieta C‑568/15

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

pret

comtech GmbH

(Landgericht Stuttgart lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – 21. pants – Saziņa pa tālruni – Telefona līnijas izmantošana no tirgotāja puses, lai patērētājs varētu ar to sazināties jautājumā par noslēgto līgumu – Aizliegums piemērot tarifu, kas ir augstāks par pamata tarifu – “Pamata tarifa” jēdziens

Kopsavilkums – Tiesas (septītā palāta) 2017. gada 2. marta spriedums

Patērētāju tiesību aizsardzība – Patērētāju līgumi – Direktīva 2011/83 – Saziņa pa tālruni – Telefona līnijas izmantošana no tirgotāja puses, lai patērētājs varētu ar to sazināties jautājumā par noslēgto līgumu – Maksa par zvanu uz šo telefona līniju – Pamata tarifa jēdziens – Maksa, kas ir lielāka, nekā maksa par zvanu uz parastu fiksētā vai mobilā tālruņa līniju – Izslēgšana – Tirgotāja peļņas gūšana vai negūšana no minētās telefona līnijas – Ietekmes neesamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83 21. pants)

“Pamata tarifa” jēdziens, kas minēts 21. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvā 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka izmaksas par zvanu saistībā ar noslēgto līgumu uz tirgotāja nodrošināto atbalsta telefona līniju nedrīkst pārsniegt izmaksas par zvanu uz parastu ģeogrāfisku fiksētā vai mobilā telefona līniju. Ja šis ierobežojums ir ievērots, tam, vai attiecīgais tirgotājs no šīs atbalsta tālruņa līnijas gūst peļņu vai negūst, nav nozīmes.

“Pamata tarifa” jēdziena interpretācija tādā veidā, ka tirgotājiem būtu atļauts noteikt augstākus tarifus nekā tarifs par parastu saziņu uz ģeogrāfisku fiksētā vai mobilā telefona līniju, varētu atturēt patērētājus no atbalsta telefona līnijas izmantošanas, lai saņemtu informāciju par noslēgto līgumu vai izmantotu savas tiesības šajā ziņā, it īpaši garantijas vai atteikuma tiesības.

(skat. 29. un 32. punktu un rezolutīvo daļu)
Par ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tiek uzskatīta tāda iejaukšanās, ar kuru, lai kādā formā tā būtu, var tikt tieši vai netieši atbalstīti uzņēmumi vai kura ir uzskatāma par ekonomisko priekšrocību, ko tās saņēmējs uzņēmums parastos tirgus apstākļos nebūtu varējis gūt. Šajā ziņā frāze “parastie tirgus apstākļi” ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz apstākļiem, kas dalībvalsts ekonomikā pastāv tad, ja tā neīsteno iejaukšanos par labu noteiktiem uzņēmumiem. Tomēr nav runas par Komisijas vispārīgu pienākumu pirms izmeklēšanas veikšanas attiecībā uz to, vai vienam vai vairākiem uzņēmumiem, iespējams, ir piešķirta ekonomiskā priekšrocība, definēt tirgu vai tirgus, kuros ir notikusi valsts iejaukšanās, kas tiek pārbaudīta saistībā ar LESD 107. pantu.

Tā kā LESD 107. panta 1. punkts ir vērsts uz to, lai novērstu, ka ar valsts līdzekļiem uzņēmumam saņēmējam tiek radīta finansiālā situācija, kas ir izdevīgāka nekā tā konkurentu finansiālā situācija, Komisija, ciktāl tas ir iespējams, var tieši izvērtēt, vai ar attiecīgu valsts pasākumu šie saņēmēji tiek nostādīti finansiālā situācijā, kas ir labvēlīgāka nekā to identificēto konkurentu vai konkurentu veidu finansiālā situācija. Turklāt, ciktāl, lai kvalificētu valsts iejaukšanos kā valsts atbalstu šīs tiesību normas izpratnē, Komisija pārbauda, vai ar šo iejaukšanos tās labuma guvējam tiek sniegta priekšrocība un tātad pēdējais minētais tiek nostādīts finansiālā situācijā, kas ir labvēlīgāka nekā tā konkurentu finansiālā situācija, principā nekas neliedz to, lai Komisijai gadījumā, ja vairākas valsts iejaukšanās skar viena un tā paša uzņēmuma finansiālo situāciju, būtu iespēja izskatīt tās kopā, ja vien tas ir piemēroti.

(skat. 70. un 72.–75. punktu)
Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/42/EEK par medicīnas ierīcēm, kurā grozījumi izdarīti ar Parlamenta un Padomes 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1882/2003, II pielikuma tiesību normas, tās skatot šīs direktīvas 11. panta 1. un 10. punkta, ka arī 16. panta 6. punkta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka pilnvarotajai iestādei vispārīgi nav pienākuma, iepriekš par to nepaziņojot, veikt ierīču pārbaudi un/vai ražotāja komercdarbības dokumentu pārbaudi. Tomēr, ja pastāv norādes, kas liecina par to, ka medicīnas ierīce, iespējams, neatbilst no Direktīvas 93/42, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1882/2003, izrietošajām prasībām, šai iestādei ir pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu tās pienākumus, kas paredzēti šīs direktīvas 16. panta 6. punktā un tās II pielikuma 3.2., 3.3., 4.1.–4.3. un 5.1. iedaļā.

Direktīva 93/42, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1882/2003, ir jāinterpretē tādējādi, ka pilnvarotās iestādes iesaistīšanās EK atbilstības deklarācijas procedūras ietvaros ir paredzēta, lai aizsargātu medicīnas ierīču galalietotājus. Uz nosacījumiem, pie kādiem šīs iestādes vainojama tādu pienākumu neizpilde, kas tai šīs procedūras ietvaros ir paredzēti šai direktīvā, var izraisīt tās atbildības iestāšanos pret šiem galalietotājiem, attiecas valsts tiesības, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principu.

Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir uzskatījusi, ka ne no tā, ka ar direktīvu noteiktām iestādēm ir uzlikts uzraudzības pienākums, ne no tā, ka šīs direktīvas mērķu vidū ir arī aizskarto personu aizsardzība, katrā ziņā neizriet, ka ar šo direktīvu būtu gribēts šīm personām noteikt tiesības gadījumos, kad šīs iestādes nav izpildījušas savus pienākumus, un ka tas tā it īpaši ir tad, ja šajā direktīvā nav nevienas skaidri izteiktas normas, kas piešķirtu šādas tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2004. gada 12. oktobris, Paul u.c., C‑222/02, EU:C:2004:606, 38.–40. punkts). Tāpat ir jāatzīst, ka, tā kā Direktīvā 93/42 nav nekādu norāžu par to, kādā veidā var iestāties pilnvaroto iestāžu civiltiesiskā atbildība, nevar uzskatīt, ka šīs direktīvas mērķis būtu regulēt nosacījumus, ar kādiem medicīnas ierīču galalietotāji, iespējams, var saņemt kompensāciju par vainojamu šo iestāžu pienākumu neizpildi.

(skat. 55. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 2003/59/EK par dažu kravu vai pasažieru pārvadāšanai paredzētu autotransporta līdzekļu vadītāju sākotnējās kvalifikācijas iegūšanu un periodisku apmācību 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko personām, kurām tiek piemērots šajā pantā paredzētais atbrīvojums no prasības atsevišķu tādu autotransporta līdzekļu vadītājiem, kas ir paredzēti kravu vai pasažieru pārvadāšanai, iegūt sākotnējo kvalifikāciju, lai nodarbotos ar attiecīgo transportlīdzekļa vadīšanu, iepriekš ir jāiziet 35 stundas ilgas periodiskas mācības.

Proti, ar Direktīvu 2003/59 tiek veikta to valsts tiesību normu minimālā saskaņošana, kuras attiecas uz atsevišķu kravu vai pasažieru pārvadāšanai paredzētu autotransporta līdzekļu vadītāju sākotnējās kvalifikācijas iegūšanu un periodiskām mācībām. Minimāla saskaņošana neliedz dalībvalstīm saglabāt vai noteikt stingrākus pasākumus, taču ar nosacījumu, ka tie nav tādi, kas varētu būtiski apdraudēt ar attiecīgo direktīvu paredzētos rezultātus. Tas tā nav tāda nosacījuma gadījumā, ar kuru vadītāja arodprasmes apliecības (APA) izsniegšanas nolūkos papildus Direktīvā 2003/59 paredzētajai noteiktu kategoriju vadītāja apliecību turēšanai ir prasīts iepriekš piedalīties 35 stundas ilgās periodiskās mācībās. Minētais nosacījums ir vērsts uz to, lai nodrošinātu vadītāju kvalitāti, kā arī palielinātu ceļu satiksmes un vadītāju drošību – šie mērķi ir paredzēti Direktīvas 2003/59 preambulas 4. un 5. apsvērumā. Turklāt nevar tikt uzskatīts, ka šādas papildu prasības pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šos mērķus. Tāpat nevar tikt uzskatīts, ka ar to tiek aizskartas vadītāju iegūtās tiesības, jo, pirmkārt, Direktīvas 76/914 par dažu autotransporta līdzekļu vadītāju apmācības minimālo līmeni, kura ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2003/59, 1. panta 3. punktā bija paredzēta iespēja dalībvalstīm APA saņemšanai prasīt plašākas mācības nekā šīs pirmās minētās direktīvas pielikumā paredzētās mācības un, otrkārt, attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā, pirms Direktīva 2003/59 tika transponēta, bija paredzēts, ka atbilstošas vadītāja apliecības turēšana nav pietiekama, lai varētu vadīt transportlīdzekļus, uz kuriem attiecas konkrētā direktīva, un ka šo transportlīdzekļu vadītajiem ir pienākums pilnveidot savas vadīšanas prasmes ikgadējās mācībās. Visbeidzot, šāda papildu prasība nepārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. pantu.

(sal. ar 39., 43., 45.–47. un 50.–52. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 3. panta 1. punkts ir jāpiemēro, neierobežojot Direktīvas 2006/115 par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 8. panta 2. punktu. Šajā ziņā nekas neļauj apgalvot, ka Savienības likumdevējs attiecīgajos šo direktīvu kontekstos būtu vēlējies piešķirt jēdzienam “izziņošana sabiedrībai” atšķirīgu nozīmi. Šo direktīvu kontekstā aizsargāto tiesību atšķirīgais raksturs nedrīkst novērst uzmanību no tā, ka atbilstoši minēto direktīvu noteikumiem šo tiesību rašanās pamatā ir viens un tas pats apstāklis, proti, aizsargāto darbu izziņošana sabiedrībai.

No tā izriet, ka gadījumā, kad ir apgalvots, ka televīzijas raidījumu pārraidīšana, izmantojot televizorus, ko rehabilitācijas centra uzturētājs ir uzstādījis savās telpās, ietekmē liela skaita ieinteresēto personu, it īpaši komponistu, tekstu autoru un mūzikas izdevēju, taču arī izpildītāju, skaņu ierakstu producentu, literāro darbu autoru un to izdevēju, autortiesības un citas aizsargātās tiesības, ir jāpiemēro gan Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts, gan Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts, piešķirot jēdzienam “izziņošana sabiedrībai”, kas ir lietots abos noteikumos, vienādu nozīmi. Līdz ar to ir jāizvērtē, vai šāda situācija ir “izziņošana sabiedrībai”, ievērojot gan Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu, gan Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu, un tas ir jādara atbilstoši vieniem un tiem pašiem interpretācijas kritērijiem, lai it īpaši novērstu pretrunīgu un savstarpēji nesaderīgu interpretāciju atkarībā no piemērojamā noteikuma.

(sal. ar 27., 31.–34. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 47. un 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru saimnieciskās darbības subjektam ir atļauts pamatoties uz vienas vai vairāku trešo juridisko personu iespējām, lai panāktu atbilstību minimālajām prasībām dalībai iepirkuma procedūrā, kuras šis saimnieciskās darbības subjekts izpilda tikai daļēji, tostarp izmantojot to bankas izziņas.

Piemērojot Direktīvas 2014/24 par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18 90. pantu, dalībvalstīm ir jāpanāk atbilstība tās noteikumiem vēlākais līdz 2016. gada 18. aprīlim. Šajā ziņā, lai gan direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā dalībvalstīm ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt tajā paredzētā rezultāta sasniegšanu, tās tomēr pirms minētā termiņa iestāšanās nevar noteikt ierobežojumus pretendentam, kas neizriet no Savienības tiesībām.

Vienlīdzīgas attieksmes princips un pārskatāmības pienākums ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā saimnieciskās darbības subjekta izslēgšana no publiskā iepirkuma procedūras, jo viņš neievēro pienākumu, kas izriet nevis tieši no dokumentiem, kas saistīti ar šo procedūru, vai spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem, bet gan no šī likuma un šo dokumentu interpretācijas, kā arī mehānisma valsts administratīvo iestāžu vai tiesu pieļauto trūkumu minētajos dokumentos novēršanai. Šādos apstākļos vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj, ka saimnieciskās darbības subjektam tiek piešķirta iespēja labot situāciju un izpildīt minēto pienākumu līgumslēdzējas iestādes noteiktajā termiņā.

Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 2. pantu līgumslēdzējai iestādei ir stingri jāievēro pašas noteiktie kritēriji. Šis apsvērums ir vēl jo vairāk jāņem vērā tad, ja runa ir par izslēgšanu no procedūras, jo šīs direktīvas 27. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka tas ļauj līgumslēdzējām iestādēm atkāpties no šī pienākuma.

Otrkārt, tiesībām piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā paredzētais nosacījums, kas izrietot no valsts tiesību interpretācijas un iestādes prakses, būtu īpaši nelabvēlīgs pretendentiem, kuri ir dibināti citās dalībvalstīs, jo viņu valsts tiesību zināšanu un to interpretācijas, kā arī valsts iestāžu prakses līmeni nevar salīdzināt ar valsts pretendentu līmeni.

(sal. ar 39., 42., 44., 46., 47. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka zirga īpašnieks, kas ir pievienotās vērtības nodokļa maksātājs, nodod zirgu skriešanās sacīkšu rīkotājam savu zirgu, lai šis zirgs piedalītos šajās sacīkstēs, nav pakalpojumu sniegšana par atlīdzību šīs tiesību normas izpratnē, ja par to netiek samaksāts honorārs par dalību vai cita veida tieša atlīdzība un ja tikai to zirgu īpašnieki, kas sacīkšu beigās ieņem augstu vietu, saņem balvu, pat ja tā ir iepriekš noteikta. Turpretī šāda zirga nodošana rīcībā ir pakalpojumu sniegšana par atlīdzību, ja organizators par to samaksā atlīdzību, kas nav atkarīga no tā, kādu vietu attiecīgais zirgs ieņem sacīkstēs.

Proti, lai pakalpojumu sniegšanu varētu kvalificēt kā darījumu par atlīdzību, pietiek konstatēt, ka pastāv tieša saikne starp šo pakalpojumu sniegšanu un atlīdzību, ko par tiem faktiski ir saņēmis nodokļa maksātājs. Šāda tieša saikne tiek konstatēta, ja starp pakalpojuma sniedzēju un tā saņēmēju pastāv tiesiskas attiecības, kurās ir savstarpējs izpildījums, un pakalpojumu sniedzēja saņemtā samaksa ir faktiska pakalpojuma saņēmējam sniegtā pakalpojuma atbilstoša vērtība. Šajā ziņā, pirmkārt, par to, ka zirga īpašnieks savu zirgu nodod zirgu skriešanās sacīkšu organizatora rīcībā, sacīkšu organizators kā faktisku atlīdzību nevar sniegt pakalpojumu, kas ietver šim zirga īpašniekam sniegtu atļauju zirgam piedalīties sacīkstēs. Proti, pirmām kārtām šis pakalpojums tiek atalgots, zirga īpašniekam samaksājot pieteikuma un dalības maksu, kas atspoguļo faktisko atbilstošo vērtību dalībai sacīkstēs. Otrām kārtām, ja zirga īpašnieks varētu iespējami gūt labumu no šīs dalības tādēļ, ka zirga vērtība celtos gadījumā, ja tas ieņemtu augstu vietu, vai pateicoties reklāmai, ko sniedz šāda dalība, šis labums ir grūti nosakāms skaitļos un nav garantēts, jo tas galvenokārt ir atkarīgs no šo sacīkšu rezultātiem. Šis labums tātad nevar tikt ņemts vērā, lai noteiktu faktisko atbilstošo vērtību minētajai nodošanai rīcībā.

Otrkārt, gadījumā, ja par zirga nodošanu tā dalībai zirgu skriešanās sacīkstēs netiek samaksāts nekāds honorārs par dalību, ne arī kāda cita tieša atlīdzība un ja tikai to zirgu īpašnieki, kuri sacīkšu beigās ieņem augstu vietu, saņem balvu, nevar uzskatīt, ka par zirga nodošanu tikusi samaksāta faktiska atlīdzība. Treškārt, tomēr gadījumā, ja tikai par zirga dalību zirgu skriešanās sacīkstēs tiktu sniegta tieša atlīdzība, sacīkšu organizatoram pārskaitot honorāru par dalību, neatkarīgi no tā, kādu vietu attiecīgais zirgs ieņem sacīkstēs, to, ka zirga īpašnieks to nodod organizatora rīcībā, var kvalificēt par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Proti, šādā situācijā skriešanās sacīkšu organizatora samaksa zirga īpašniekam ir tieša atlīdzība par zirga īpašnieka sniegtajiem pakalpojumiem, piekrītot ļaut zirgam piedalīsies šajās sacīkstēs.

(skat. 28., 35., 36., 39. un 40. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 1) punktu)
5

CIRS 38. pantā “Īpašuma ierakstīšana sabiedrības kapitāla realizācijas nolūkam” ir noteikts: “1. Nav jānosaka ar nodokli apliekamā peļņa atbilstoši sabiedrības kapitāla realizācijai, kas gūta visa uzņēmējdarbības un profesionālās darbības veikšanai nodotā īpašuma pārejas ceļā, kuru veikusi fiziska persona, ar noteikumu, ka ir izpildīti visi šie nosacījumi: a) vienība, kam īpašums tiek nodots, ir sabiedrība, kuras juridiskā adrese un faktiskais vadības centrs atrodas Portugāles teritorijā; b) fiziskai personai, kas veic nodošanu, pieder vismaz 50 % sabiedrības kapitāla, un tās veiktā darbība būtībā ir tāda pati kā tā, kas tika veikta individuāli; c) aktīvu un pasīvu elementi, kas ir pārejas priekšmets, tiek iekļauti šīs pārejas nolūkam paredzētajā aprēķinā pie iegrāmatotajām vērtībām grāmatvedībā vai fiziskās personas ierakstos, proti, tajos, kas izriet no šī kodeksa tiesību normu piemērošanas vai no atbilstoši noteikumiem par nodokļiem veiktas atkārtotas vērtēšanas; d) lai varētu aplikt ar nodokļiem ar to vēlāko pāreju saistītos ienākumus vai zaudējumus, kapitāla daļas, kas saņemtas, veicot pāreju, tiek novērtētas pēc nodoto aktīvu vai pasīvu elementu neto vērtības, kura noteikta atbilstoši iepriekšējam punktam; e) [šī punkta] a) apakšpunktā norādītā sabiedrība deklarācijā apņemas ievērot Uzņēmumu ienākuma nodokļa kodeksa 77. panta noteikumus; šī deklarācija ir jāpievieno fiziskas personas, kas saistīta ar pārejas darījumu, periodiskajai ienākumu deklarācijai. 2. Iepriekšējā punkta noteikumi nav piemērojami, ja īpašumi, no kuriem gūtajiem ienākumiem bijusi piemērota nodokļa atlikšana 10. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ir daļa no nodotā īpašuma. 3. Ienākumi, kas radušies no kapitāla daļu, kas saņemtas pret 1. punktā norādīto pāreju, jebkāda veida nodošanas par atlīdzību, piecus gadus, sākot no tās [pārejas] brīža, tiek kvalificēti kā ienākumi no uzņēmējdarbības vai profesionālās darbības un uzskatīti par B kategorijas neto ienākumiem. Šajā laikposmā ar kapitāla daļām, kurām piešķirta fiskālās neitralitātes priekšrocība, nevar tikt veikti nekādi darījumi, pretējā gadījumā uzskatot, ka šo darījumu veikšanas brīdī ienākumi ir tikuši gūti un ka [atliktie nodokļi] ir jāpalielina par 15 % par katru gadu vai par pagājušo gada daļu, kurā tika konstatēta īpašuma ierakstīšana sabiedrības kapitāla realizācijas nolūkam, un tie jāpievieno tā gada ienākumiem, kurā šie darījumi ir tikuši konstatēti.”