Keywords

Summary



Keywords

1. Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem – Maksimālais nedēļas darba laiks

(Padomes Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts)

2. Savienības tiesības – Privātpersonām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt privātpersonām nodarīto kaitējumu – Nosacījumi

(Padomes Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts)

3. Savienības tiesības – Privātpersonām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt privātpersonām nodarīto kaitējumu – Atlīdzināšanas noteikumi

(Padomes Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts)

4. Savienības tiesības – Privātpersonām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt privātpersonām nodarīto kaitējumu

(Padomes Direktīvas 93/104 6. panta 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/88)

Summary

1. Tāds darba ņēmējs, kurš kā ugunsdzēsējs, kas ir nodarbināts publiskajā sektorā ietilpstošā ātrās reaģēšanas brigādē, ir nostrādājis vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punktā paredzēto maksimālo nedēļas darba laika ilgumu, var atsaukties uz Savienības tiesībām, lai sauktu pie atbildības attiecīgās dalībvalsts iestādes un lai saņemtu atlīdzību par zaudējumiem, kas viņam ir nodarīti šīs tiesību normas pārkāpuma rezultātā.

Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts, kurā dalībvalstīm ir paredzēts maksimālais nedēļas darba laika vidējais ilgums, kam ir jāattiecas uz ikvienu darba ņēmēju kā minimālam noteikumam, ir īpaši nozīmīgs Savienības sociālo tiesību noteikums, kura piemērošanai nevar noteikt nekādus nosacījumus vai ierobežojumus un kurā indivīdiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām viņi var tieši atsaukties valsts tiesās. Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta prasību neievērošana ir jāuzskata par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, ja tas ir izdarīts, acīmredzami neievērojot Tiesas judikatūru attiecīgajā laikposmā. Katrā ziņā valsts tiesas kompetencē ir pārbaudīt, vai pastāv tieša cēloņsakarība starp minēto 6. panta b) punkta pārkāpumu un darba ņēmējam nodarīto kaitējumu, zaudējot atpūtas laiku, kas viņam pienāktos, ja būtu ticis ievērots šajā tiesību normā paredzētais maksimālais nedēļas darba laika ilgums.

Šāda indivīdam nodarīta kaitējuma atlīdzināšanu var nodrošināt valsts iestāde, ja šo kaitējumu ir radījuši tās īstenoti iekšēji pasākumi, pārkāpjot Savienības tiesības. Turklāt Savienības tiesības pieļauj arī, ka atbildība, kas ir šādai valsts iestādei, atlīdzināt indivīdam ar šādiem pasākumiem izraisīto kaitējumu var turklāt tikt noteikta pašai dalībvalstij.

Šie secinājumi ir identiski neatkarīgi no tā, vai attiecīgajiem faktiem ir piemērojamas Direktīvas 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/34, vai Direktīvas 2003/88 normas.

(sal. ar 49., 58., 59., 61., 63. un 99. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 4) punktu)

2. Savienības tiesības nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt atlīdzību par kaitējumu, ko viņš cietis attiecīgās dalībvalsts iestāžu izdarīta tādas Savienības tiesību normas pārkāpuma rezultātā, kāds ir Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punkts, ir paredzēts nosacījums, kas izriet no pārkāpuma jēdziena, kurš ir plašāks par pietiekami būtisku minēto tiesību pārkāpumu. Ar šādu papildu nosacījuma prasību tiktu apšaubītas tiesības uz atlīdzinājumu, kuru pamatojums rodams Savienības tiesību sistēmā.

Šie secinājumi ir identiski neatkarīgi no tā, vai attiecīgajiem faktiem ir piemērojamas Direktīvas 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/34, vai Direktīvas 2003/88 normas.

(sal. ar 67., 70. un 99. punktu un rezolutīvās daļas 2) un 4) punktu)

3. Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas viņam nodarīti attiecīgās dalībvalsts iestāžu izdarīta Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punkta pārkāpuma rezultātā, ir noteikts nosacījums, ka darba devējam iepriekš ir jābūt adresētam iesniegumam ar nolūku panākt, lai tiktu ievērota šī tiesību norma.

Ja attiecīgā joma nav regulēta Savienības tiesību normās, dalībvalstīm tādu prasību celšanas tiesā procesuālie noteikumi, kas paredzētas, lai nodrošinātu indivīdiem Savienības tiesībās paredzēto tiesību aizsardzību, ir jānoregulē tā, lai šajos noteikumos būtu ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi. Prasība par iepriekšēju iesniegumu ir pretēja efektivitātes principam.

Darba ņēmējs ir jāuzskata par vājāko darba attiecību pusi, līdz ar to ir jānovērš darba devēja iespējas viņam noteikt viņa tiesību ierobežojumu. Ņemot vērā šo vājākā situāciju, šāds darba ņēmējs var tikt atturēts no skaidras savu tiesību ievērošanas pieprasīšanas no darba devēja, jo viņa prasības dēļ pēdējais minētais var vērst pret viņu pasākumus, kas var ietekmēt darba attiecības par ļaunu šim darba ņēmējam.

Turklāt lietā, kas attiecas uz pie publiskā sektora piederoša darba devēja izdarītu Savienības tiesību normu, kam ir tieša iedarbība, pārkāpumu, attiecīgo darba ņēmēju pienākuma vērsties pie sava darba devēja, lai saņemtu zaudējumu, kas nodarīti, pārkāpjot šādu tiesību normu, atlīdzību, ar iepriekšēju iesniegumu, lai šis pārkāpums tiktu izbeigts, rezultātā attiecīgās dalībvalsts iestādes var sistemātiski pārnest uz indivīdiem pienākumu rūpēties par šādu normu ievērošanu, piedāvājot šīm iestādēm vajadzības gadījumā iespēju atbrīvoties no to ievērošanas, ja šāds iesniegums nav iesniegts. Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā nekādā ziņā nav prasīts attiecīgajiem darba ņēmējiem, lai tie lūgtu savam darba devējam ievērot šajā tiesību normā paredzētās minimālās prasības, bet tieši otrādi – ir likts pēdējam minētajam, ja ar valsts tiesību normām ir ieviesta šīs pašas direktīvas 22. pantā paredzētā atkāpe, saņemt minētā darba ņēmēja skaidri un brīvi izteiktu individuālu piekrišanu atteikties no šī 6. panta b) punktā piešķirtajām tiesībām.

Turklāt, ja ir izpildīti nosacījumi, kas prasīti, lai indivīdi varētu atsaukties uz direktīvas noteikumiem valsts tiesās, visām dalībvalsts iestādēm, tostarp decentralizētajām iestādēm, kā, piemēram, federālajām zemēm, pilsētām vai pašvaldībām, vajadzības gadījumā darba devēja statusā ir tā jāpiemēro jau šī paša iemesla dēļ vien. Šādos apstākļos nav saprātīgi prasīt darba ņēmējam, kam ir nodarīti zaudējumi viņa darba devēja izdarīta Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā piešķirto tiesību pārkāpuma dēļ, iepriekš iesniegt iesniegumu šim darba devējam, lai viņam būtu tiesības saņemt šo zaudējumu atlīdzību.

Šie secinājumi ir identiski neatkarīgi no tā, vai attiecīgajiem faktiem ir piemērojamas Direktīvas 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/34, vai Direktīvas 2003/88 normas.

(sal. ar 72., 80., 81., 83.–87., 90. un 99. punktu un rezolutīvās daļas 2) un 4) punktu)

4. Dalībvalstu iestāžu sniegtajai zaudējumu, ko tās ir radījušas indivīdiem, pārkāpjot Savienības tiesību noteikumus, atlīdzībai ir jābūt atbilstošai nodarītajam kaitējumam. Ja attiecīgā joma nav regulēta Savienības tiesību normās, dalībvalstīm valsts tiesību normās, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, pirmkārt, ir jānosaka, vai darba ņēmējam, kurš ir strādājis vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punktā paredzēto, tāda Savienības tiesību noteikuma pārkāpuma rezultātā nodarītie zaudējumi ir jāatlīdzina, piešķirot minētajam darba ņēmējam vai nu papildu atpūtas laiku, vai arī finansiālu atlīdzību, kā arī, otrkārt, šīs atlīdzības aprēķināšanas noteikumi. Direktīvas 2003/88 16.–19. pantā paredzētajiem atsauces laikposmiem šajā ziņā nav nozīmes.

It īpaši runājot par veidu, kādā zaudējumi ir jāatlīdzina, tā kā ne papildu atpūtas laika, ne finansiālas atlīdzības piešķiršana, šķiet, nevar faktiski padarīt neiespējamu vai pārmērīgi grūtu šādu atlīdzinājumu, valsts tiesai tostarp ir jānodrošina, lai izvēlētais atlīdzības veids atbilstu līdzvērtības principam, kas vērtēts, ievērojot kompensācijas, ko valsts tiesas piešķir saistībā ar līdzīgām sūdzībām vai prasībām, kas pamatotas ar valsts tiesībām.

Šie secinājumi ir identiski neatkarīgi no tā, vai attiecīgajiem faktiem ir piemērojamas Direktīvas 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/34, vai Direktīvas 2003/88 normas.

(sal. ar 95., 98. un 99. punktu un rezolutīvās daļas 3) un 4) punktu)