Komisijas lēmums uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru attiecībā uz tādu pasākumu kā valsts atbalsts, no vienas puses, ietver būtiskus elementus, kas ļauj dalībvalstij un attiecīgajam uzņēmumam iegūt pietiekamas zināšanas par attiecīgās pārbaudes ietvaru, kā arī par argumentāciju, kas likusi Komisijai uzskatīt, ka attiecīgie pasākumi varētu būt ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts, un formālās izmeklēšanas procedūras laikā atbilstīgā veidā iesniegt savus apsvērumus, un, no otras puses, ietver visaptverošas atsauces uz to priekšrocību esamību, ko attiecīgais uzņēmums nebūtu ieguvis normālos tirgus apstākļos, jo šajā lēmumā Komisija ir formulējusi vispārēju apgalvojumu, saskaņā ar kuru valsts resursu iesaistīšana varēja tikt ietverta jau attiecīgās dalībvalsts paziņojumā par iesaistīšanos, lai pārvarētu uzņēmuma, kurā valstij pieder 55 % kapitāla, finansiālas grūtības, ar nosacījumu, ka šī iesaistīšanās ir neatsaucama un tādējādi rada gaidīšanas un uzticības efektu tirgū, ko pauž attiecīgā uzņēmuma akcijas vērtības pieaugums un kredītreitingu aģentūru pozitīvā reakcija, un ka atbalsts būtībā varētu tikt uzskatīts par piešķirtu jau pirms iespējamās vienošanās par kredītlīnijas piešķiršanu parakstīšanas starp šo uzņēmumu un šai dalībvalstij piederošu rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumu.

Komisijai pirms sava galīgā lēmuma pieņemšanas nav pienākuma iesniegt attiecīgajai dalībvalstij vai citām ieinteresētajām pusēm juridisko vērtējumu, ko tā gatavojas pieņemt saistībā ar šo lēmumu, lai cik jauna šī pieeja būtu. Šajā ziņā ne no normām par valsts atbalstu, ne no judikatūras neizriet, ka Komisijai vajadzētu uzklausīt valsts līdzekļu saņēmēja viedokli par juridisko vērtējumu, ko tā veic saistībā ar attiecīgo pasākumu, vai ka tai pirms lēmuma pieņemšanas vajadzētu informēt attiecīgo dalībvalsti un, a fortiori, atbalsta saņēmēju par savu viedokli, jo ieinteresētās personas un dalībvalsts ir uzaicinātas iesniegt savus apsvērumus

Saprātīga privāta investora kritērija piemērošana būtībā tikai attiecībā uz dalībvalsts valdības paziņojumiem, lai secinātu, ka pastāv ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts, ir kļūdaina, un vēl jo vairāk tad, ja Komisijai nav pietiekami daudz informācijas, lai varētu pieņemt nostāju par to, vai paziņojumi paši par sevi var būt valsts atbalsts. Šajā ziņā, pat, ja Komisija no juridiskā viedokļa pietiekami pierāda, ka šie paziņojumi cita starpā ļāva attiecīgajam uzņēmumam saglabāt novērtējumu investīciju līmenī, kā arī atgūt finanšu tirgus uzticību, padarīja šim uzņēmumam iespējamu, vieglāku un lētāku pieeju jauniem kredītiem, kas nepieciešami, lai refinansētu tā īstermiņa parādus, un un galu galā palīdzēja nostabilizēt tā ļoti nestabilo finansiālo stāvokli, kas šo paziņojumu brīdī šajā ziņā bija būtiski pasliktinājies, Komisijai, lai konstatētu valsts atbalsta esamību, ir jākonstatē pietiekami cieša saikne starp saņēmējam piešķirto priekšrocību, no vienas puses, un valsts budžeta samazinājumu vai pat pietiekami konkrētu ekonomisku risku attiecībā uz izmaksām, kas jāsedz no šī budžeta, no otras puses.

Turklāt nav pietiekami ar to, ka valsts iestāžu paziņojumi tirgū var tikt uztverti vienkārši kā šo iestāžu ciešās apņemšanas apliecinājums, lai secinātu, ka minētie paziņojumi var radīt kaitējumu izraisošas ekonomiskas vai tiesiskas sekas. Atbalsta esamības atzīšanai būtībā ir jābūt balstītai uz objektīvām konstatācijām, nevis tikai uz tirgus dalībnieku uztveri. Tāpēc šādi paziņojumi nevarēja uzlikt attiecīgajai dalībvalstij nekāda juridiska pienākuma nastu, it īpaši pienākumu atbalstīt attiecīgo uzņēmumu finansiāli.

(sal. ar 212., 214., 216., 218., 235., 245. un 246. punktu)