LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 223/10

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2014. gada 14. marta spriedumu lietā T-302/11 HeidelbergCement AG/Eiropas Komisija 2014. gada 22. maijā iesniedza HeidelbergCement AG

(Lieta C-247/14)

2014/C 223/15

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: HeidelbergCement AG (pārstāvji – U. Denzel, C. von Köckritz, P. Pichler, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt pārsūdzēto spriedumu;

— saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu pilnībā atcelt Komisijas 2011. gada 30. marta Lēmumu C(2011) 2367, galīgā redakcija, lietā COMP/39520 – Cements un saistītie produkti, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;

— pakārtoti otrajam prasījumam, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jauna sprieduma taisīšanai atbilstoši vērtējumam Tiesas spriedumā;

— jebkurā gadījumā piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzība ir iesniegta par Vispārējās tiesas 2014. gada 14. marta spriedumu lietā T-302/11. Spriedums ticis paziņots apelācijas sūdzības iesniedzējai 2014. gada 14. martā. Spriedumā Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību, kas celta par Komisijas 2011. gada 30. marta Lēmumu C(2011) 2367, galīgā redakcija, lietā COMP/39520 – Cements un saistītie produkti.

Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza septiņus pamatus:

Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot nepietiekami pārbaudījusi un kļūdaini piemērojusi prasības saistībā ar lēmuma par informācijas pieprasīšanu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 (1) 18. panta 3. punktam mērķa noteikšanu. Tā neesot pietiekami izvērtējusi lēmuma par informācijas pieprasīšanu tekstu un neesot ņēmusi vērā prasības attiecībā uz Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu.

Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ciktāl tā balstījās uz to, ka pienākuma norādīt pamatojumu prasības, kas izriet no LESD 296. panta otrās daļas, varēja tikt samazinātas ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu. Ar šādu pamatojumu Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi iebildumu par to, ka neesot ticis norādīts pamatojums izvēlei izmantot lēmumu par informācijas pieprasīšanu. Tāpat arī iebildumu par neesošu pamatojumu par termiņu noteikšanu Vispārējā tiesa neesot pietiekami pārbaudījusi. Tās sprieduma pamatojuma teksts ir identisks tā sprieduma tekstam, kas taisīts vienlaicīgi notiekošajā tiesvedībā, kurā iebildums esot bijis būtiski atšķirīgs.

Treškārt, Vispārējā tiesa neesot pietiekami pārbaudījusi “vajadzīgumu” Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta pirmā teikuma izpratnē, jo uzskatīja, ka Komisijai nav detalizēti jāizskaidro visi netiešie pierādījumi. Turklāt tā esot uzlikusi nepamatotas prasības attiecībā uz saikni starp pamatotām aizdomām par pārkāpuma izdarīšanu un pieprasītās informācijas vajadzīgumu. Tāpat tā esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta pirmo teikumu, jo tā uzskatīja, ka nebija jāpārbauda, vai pieprasītā informācija ir piemērota. Turklāt tādēļ esot tikušas apdraudētas tiesības pārskatīt lēmumu, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta trešā teikuma.

Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta pirmais teikums ir juridiskais pamats Komisijas pieprasījumam par tās informācijas savākšanu, sakārtošanu un pārbaudi, kas nav bijusi apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcībā.

Piektkārt, Vispārējā tiesa esot noraidījusi iebildumu par pārāk īso termiņu atbildes sniegšanai, abstrakti atsaucoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas ekonomisko stāvokli un tādēļ norādot nepietiekamu un nesaskanīgu pamatojumu.

Sestkārt, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi noteiktības aspektu attiecībā uz Savienības tiesību aktiem, ciktāl tā ir uzskatījusi, ka lēmums par informācijas pieprasīšanu ir pietiekami noteikts, lai arī pati ir atzinusi, ka tajā uzdotie jautājumi bija formulēti neskaidri. Turklāt tā neesot pārbaudījusi īpašus iebildumus par trūkstošo pamatojumu un apdraudējusi tiesības pārskatīt lēmumu (skat. Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta trešo teikumu).

Septītkārt, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, jo tā uzskatīja, ka tai ir jāveic novērtējums, ko Komisija būtu varējusi izmantot saistībā ar ekonomisko apstākļu analīzi, lai pierādītu Savienības tiesību aizliegto vienošanos jomā pārkāpumu, par kuru tai bijušas aizdomas.

(1) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003 L 1, 1. lpp.).