ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

a) Vai arhitekta jēdziens Direktīvas 10. panta c) punkta izpratnē ir saistīts ar nosacījumu, ka ieceļotājs izcelsmes dalībvalstī papildus tādām tehniskajām darbībām kā būvprojektu izstrāde, būvdarbu uzraudzība un izpilde, ir izvērsis arī mākslinieciski radošu, ar teritorijas plānošanu saistītu, saimniecisku un, eventuāli, ar kultūras pieminekļu aizsardzību saistītu darbību vai arī viņam atbilstoši viņa apmācībai tādu būtu bijis jāizvērš, un, ja jā — cik lielā mērā? b) vai arhitekta jēdziens Direktīvas 10. panta c) punkta izpratnē ir saistīts ar nosacījumu, ka ieceļotājam (apmācības ieguvēja statusā) ir jābūt pabeigušam universitātes līmeņa apmācību, kura ir orientēta galvenokārt uz arhitektūru tādā izpratnē, ka tā papildus tādiem tehniskiem jautājumiem kā būvprojektu izstrāde, būvdarbu uzraudzība un izpilde, aptver arī mākslinieciski radošus, ar teritorijas plānošanu saistītus, saimnieciskus un, eventuāli, ar kultūras pieminekļu aizsardzību saistītus jautājumus, un, ja jā — cik lielā mērā? c) i) vai, lai atbildētu uz a) un b) punktā uzdotajiem jautājumiem, ir nozīme tam, kā profesionālais nosaukums “arhitekts” parasti tiek lietots citās dalībvalstīs (Direktīvas 48. panta 1. punkts), ii) vai arī pietiek ar to, ka tiek noskaidrots, kā profesionālais nosaukums “arhitekts” parasti tiek lietots izcelsmes dalībvalstī un uzņēmējā dalībvalstī, iii) vai arī Eiropas Savienības teritorijā parasti ar apzīmējumu “arhitekts” saistīto darbību spektrs ir izsecināms no Direktīvas 46. panta 1. punkta otrās daļas?
2)

Vai līguma noteikums par to, ka strīdi saistībā ar patērētāja un bankas starpā noslēgto aizdevuma līgumu, izņemot attiecīgajā līgumā paredzētos gadījumus, ir izskatāmi tikai un vienīgi Finanšu un kapitāla tirgus Pastāvīgajā šķīrējtiesā trīs šķīrējtiesnešu sastāvā, saskaņā ar Direktīvas 93/13/EEK 3. panta 1. punktu ir uzskatāms par netaisnīgu, pat neraugoties uz to, ka aizdevuma līgumā ir izklāstīta vispārīga informācija par 1994. gada Likumā Nr. LXXI par šķīrējtiesām paredzētā procesa atšķirībām no parastās tiesāšanas kārtības tiesās?
1)

Vai Pamattiesību hartas 21. pants, to lasot kopā ar Direktīvas 2000/78/EK (1) 7. panta 1. punktu, 16. pantu un 17. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka a) darba ņēmējam, kuram darba devējs, pamatojoties uz likumā regulētu vecuma dēļ diskriminējošu iepriekšējā darba stāža ieskaitīšanu, vispirms ir noteicis nepareizu termiņu, kurā notiek atalgojuma kategorijas paaugstināšana, katrā ziņā ir tiesības uz darba samaksas starpības izmaksu, par pamatu ņemot nediskriminējošu termiņu, kurā notiek atalgojuma kategorijas paaugstināšana, b) vai arī tādējādi, ka dalībvalstij ir iespēja, veicot nediskriminējošu iepriekšējā darba stāža ieskaitīšanu, diskrimināciju vecuma dēļ novērst arī bez finansiālas atlīdzības (nosakot jaunu termiņu, kurā notiek atalgojuma kategorijas paaugstināšana, un vienlaicīgi pagarinot laikposmu, kurā notiek atalgojuma kategorijas paaugstināšana), it īpaši, ja ar šo atalgojuma ziņā neitrālo risinājumu ir jāsaglabā darba devēja likviditāte, kā arī jāizvairās no pārmērīgiem pārrēķināšanas izdevumiem?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 252/16

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta paplašinātā sastāvā) 2013. gada 7. marta spriedumu lietā T-94/10 Rütgers Germany GmbH u.c./Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA) 2013. gada 27. maijā iesniedza Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Industrial Química del Nalón, SA, Bilbaína de Alquitranes, SA

(Lieta C-288/13 P)

2013/C 252/24

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Industrial Química del Nalón, SA un Bilbaína de Alquitranes, SA (pārstāvis — K. Van Maldegem, advokāts)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA)

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-94/10 un

— atcelt Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) Lēmumu ED/68/2009 (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), ar kuru antracēna eļļa ir apzināta kā viela, kura iekļaujama kandidātvielu sarakstā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1907/2006 (1) (turpmāk tekstā — “REACH regula”) 59. pantu, vai

— pakārtoti, nodot lietu Vispārējai tiesai otrreizējai izskatīšanai, lai tā spriež par prasītāju prasību atcelt tiesību aktu, un

— piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus (ieskaitot tos, kas radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā).

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa, noraidīdama to prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ir pārkāpusi Savienības tiesības. It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas, interpretējot tās tiesību normas, kas jāpiemēro apelācijas sūdzības iesniedzēju situācijā. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi virkni kļūdas tiesību piemērošanā, it īpaši secinot, ka:

— lieta attiecās uz sarežģītiem zinātniskiem un tehniskiem faktiem un ka lēmumā, ar kuru antracēna eļļa tika identificēta kā viela, kurai ir PBT un vPvB īpašības, pamatojoties uz šīm sastāvdaļām koncentrācijā, kas atbilst vai pārsniedz 0,1 %, nebija acīmredzamas kļūdas vērtējumā;

— nav nepieciešams, lai sastāvdaļas tiktu individuāli identificētas kā tādas, kurām piemīt PBT un vPvB īpašības, ar atsevišķu ECHA lēmumu, kas pamatots uz padziļinātu vērtējumu;

— nav konstatējams REACH regulas 59. panta 3. punkta un XV pielikuma pārkāpums tādēļ, ka lietas materiālos atbilstoši XV pielikumam nebija ietverta informācija par aizstājošām vielām, un

— nav konstatējams vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.

Šo iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas prasa atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-94/10 un atcelt apstrīdēto lēmumu.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 252/22

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 25. jūnijā iesniedza Augstākās tiesas Senāts (Latvija) — Antonio Gramsci Shipping Corp. u.c./Aivars Lembergs

(Lieta C-350/13)

2013/C 252/36

Tiesvedības valoda — latviešu

Iesniedzējtiesa

Augstākās tiesas Senāts

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājas: Antonio Gramsci Shipping Corp., Apollo Holdings Corp., Arctic Seal Shipping Co. Ltd, Atlantic Leader Shipping Co. Ltd, Cape Wind Trading Co.Ltd, Clipstone Navigation SA, Dawnlight Shipping Co. Ltd, Dzons Rids Shipping Co., Faroship Navigation Co. Ltd, Gaida Shipping Co., Gevostar Shipping Co. Ltd, Hose Marti Shipping Co., Imanta Shipping Co. Ltd, Kemeri Navigation Co., Klements Gotvalds Shipping Co., Latgale Shipping Co. Ltd, Limetree Shipping Co. Ltd, Majori Shipping Co. Ltd, Noella Marītime Co. Ltd, Razna Shipping Co., Sagewood Trading Inc., Samburga Shipping Co. Ltd, Saturn Trading Co., Taganroga Shipping Co., Talava Shipping Co. Ltd, Tangent Shipping Co. Ltd, Viktorio Shipping Co., Wilcox Holding Ltd, Zemgale Shipping Co. Ltd, Zoja Shipping Co. Ltd

Atbildētājs: Aivars Lembergs

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai Brisele I regulas (1) 34. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ārvalsts tiesas nolēmuma atzīšanas procedūras ietvaros pamatlietā neiesaistītu personu tiesību aizskārums var būt par pamatu Brisele I regulas 34. panta 1. punktā paredzētās sabiedriskās kārtības klauzulas piemērošanai un ārvalsts nolēmuma atzīšanas noraidīšanai daļā, kas attiecas uz pamatlietā neiesaistītu personu?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Hartas 47. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietvertie taisnīgas tiesas principi pieļauj pagaidu aizsardzības pasākumu noteikšanas kārtībā ierobežot personas īpašuma tiesības tādā tiesvedības procesā, kurā persona nav iesaistīta par lietas dalībnieku, bet kurā paredzēts, ka ikvienam, kuru ietekmē nolēmums par pagaidu aizsardzības pasākumiem, ir tiesības jebkurā laikā vērsties tiesā, lai grozītu vai atceltu tiesas nolēmumu, un kurā nolēmuma paziņošana ieinteresētajām personām ir nodota pieteicēju ziņā?

(1) Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001 () par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 12, 1. lpp.)
4)

Vai Regulas 34. panta 1. punktā ietverto sabiedriskās kārtības klauzulu var saprast tādējādi, ka Sprieduma par pagaidu aizsardzības pasākumu piemērošanu atzīšana ir pretēja dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, ja, pirmkārt, kā galvenais arguments pagaidu aizsardzības pasākumu piemērošanai ir minēta prasības ievērojamā summa bez pamatota un argumentēta aprēķina, otrkārt, ja atzīstot un izpildot šādu nolēmumu, atbildētājiem var rasties zaudējumi, kurus Lietas “Par zaudējumu piedziņu” prasības noraidīšanas gadījumā nebūs iespējams piedzīt no bankrotējušas uzņēmējsabiedrības, kāda ir prasītāja, kas rezultātā skar atzinējvalsts ekonomiskās intereses, tādējādi apdraudot valsts drošību, ievērojot to, ka Latvijas Republika ir Lidostas “Rīga” 100 % akciju īpašniece, un 52,6 % AS “Air Baltic Corporation” akciju īpašniece.
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šajā lietā ir izpildīts dalībvalsts atbildības nosacījums par pietiekami būtisku Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu, ja jo īpaši tiek ņemts vērā, ka: — Tiesa savā judikatūrā nav skaidri paudusi nostāju par to, vai, aprēķinot likumā noteikto sociālā nodrošinājuma sistēmu pabalstus, kas ietilpst Direktīvas 79/7/EEK piemērošanas jomā, drīkst piemērot tādus aktuāros faktorus, kuri atšķiras atkarībā no personas dzimuma; — Tiesa spriedumā lietā C-236/09 Test-Achats ir atzinusi, ka Direktīvas 2004/113/EK (2) (ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu) 5. panta 2. punkts ir jāuzskata par spēkā neesošu kopš brīža, kad beidzas atbilstošais pārejas laikposms, un — Eiropas Savienības likumdevējs Direktīvā 2004/113/EK un Direktīvā 2006/54/EK (par tādu principu īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos), pastāvot noteiktiem nosacījumiem, ir pieļāvis šādu kritēriju izmantošanu, aprēķinot pabalstus šo direktīvu izpratnē, un valsts likumdevējs, pamatojoties uz to, ir pieņēmis, ka attiecīgos faktorus drīkst izmantot arī likumā noteikto sociālā nodrošinājuma sistēmu jomā šīs lietas izpratnē?
2)

Ja 1991. gada 23. janvāra dekrēta attiecībā uz vides aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada mēslošanas līdzekļi, 21. panta 5. punktā paredzētais ievedmuitas nodoklis, kas ir piemērojams vienīgi kūtsmēslu un citu mēslošanas līdzekļu pārpalikuma importēšanai no citām dalībvalstīm Flandrijas reģionā, nav atzīstams par maksājumu ar ievedmuitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, vai šis ievedmuitas nodoklis ir uzskatāms par diskriminējošu citu dalībvalstu ražojumu aplikšanu ar nodokli LESD 110. panta izpratnē, ņemot vērā to, ka par valsts teritorijā saražotajiem kūtsmēsliem tiek iekasēts valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts pamatmaksājums, kura likme ir atkarīga no izmantotā ražošanas procesa, bet attiecībā uz importēto mēslošanas līdzekļu pārpalikumu, neatkarīgi no to ražošanas procesa (tostarp to dzīvnieku izcelsme vai to P2O5N saturs), ievedmuitas nodoklis tiek iekasēts pēc vienotas likmes, kura ir augstāka nekā Flandrijas reģionā saražotajiem kūtsmēsliem piemērojamā pamatmaksājuma zemākā likme, kas ir noteikta EUR 0,00 apmērā, kaut arī dalībvalsts, no kuras tiek eksportēts mēslošanas līdzekļu pārpalikums, pati ir paredzējusi nodokļa samazinājumu šī mēslošanas līdzekļu pārpalikuma eksportēšanas uz citām dalībvalstīm gadījumā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 178/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 18. aprīlī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) — Finanzamt Saarlouis/Heinz Malburg

(Lieta C-204/13)

2013/C 178/11

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesfinanzhof

Lietas dalībnieki pamatlietā

Atbildētāja un kasācijas sūdzības iesniedzēja: Finanzamt Saarlouis

Prasītājs un kasācijas tiesvedībā atbildētājs: Heinz Malburg

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem (1) 4. panta 1. un 2. punkts, kā arī 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu konsultāciju civiltiesiskas sabiedrības (“GbR”) [Gesellschaft bürgerlichen Rechts] akcionāram, kas daļu no klientūras iegūst vienīgi tāpēc, lai pēc tam tieši bez atlīdzības to nodotu uzņēmējdarbības vajadzībām jaundibinātai nodokļu konsultāciju civiltiesiskai sabiedrībai, kurā viņš ir galvenais akcionārs, var būt tiesības atskaitīt priekšnodokli, kas radies no klientūras iegūšanas?

(1) Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 123/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 28. janvārī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) — Hauptzollamt Köln/Kronos Titan GmbH

(Lieta C-43/13)

2013/C 123/14

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesfinanzhof

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Hauptzollamt Köln

Atbildētāja: Kronos Titan GmbH

Prejudiciālie jautājumi

Vai Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvas 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (1), 2. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, apliekot ar nodokli energoproduktus, kas nav to energoproduktu vidū, attiecībā uz kuriem direktīvā ir noteikta nodokļa summa, tiek piemērota nodokļa likme, kas valsts tiesībās ir noteikta attiecībā uz energoprodukta izmantošanu par kurināmo, ciktāl šāds cits energoprodukts tāpat tiek izmantots kā kurināmais? Vai arī tad, ja šāds cits energoprodukts, to izmantojot kā kurināmo, ir ekvivalents konkrētam energoproduktam, var piemērot dalībvalsts tiesībās attiecībā uz šo energoproduktu noteikto nodokļa likmi, arī ja runa ir par vienotu nodokļa likmi, neņemot vērā to, vai tas tiek izmantots kā degviela vai kā kurināmais?

(1) OV L 283, 51. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 141/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 18. martā iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Raytek GmbH, Fluke Europe BV/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-134/13)

2013/C 141/29

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: Raytek GmbH, Fluke Europe BV

Atbildētāji: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālais jautājums

Vai Komisijas 2011. gada 30. marta Regula (ES) Nr. 314/2011 par atsevišķu preču klasifikāciju kombinētajā nomenklatūrā ir spēkā tiktāl, ciktāl infrasarkano staru termogrāfi tajā ir klasificēti KN pozīcijā 9025 19 20?
2)

vai Kopienas tiesībām ir vai nav pretrunā tāda interpretācija, saskaņā ar kuru gadījumā, kad kāds uzņēmums, kurš piedalās konkursā, ir iesniedzis lietderīgu un saprātīgu pierādījumu, ka personas, par kurām jāiesniedz 38. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētās deklarācijas, netiek pakļautas minētajā pantā paredzētajai kriminālvajāšanai un tām nav sodāmības, līgumslēdzējai iestādei minētais uzņēmums jāizslēdz no konkursa, jo nav izpildīts viens no lex specialis, ar ko tika izsludināts publiskais konkurss, nosacījumiem?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 108/14

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-503/10 IDT Biologika GmbH/Eiropas Komisija 2013. gada 4. janvārī iesniedza IDT Biologika GmbH

(Lieta C-6/13 P)

2013/C 108/29

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: IDT Biologika GmbH (pārstāvji — R. Gross un T. Kroupa, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2012. gada 25. oktobra spriedumu, kas prasītājai/apelācijas sūdzības iesniedzējai paziņots pa faksu 2012. gada 26. oktobrī;

— atcelt Eiropas Savienības delegācijas Serbijas Republikā 2010. gada 1. septembra lēmumu, ar kuru tika noraidīts IDT Biologika GmbH piedāvājums, kas tika izteikts saistībā ar konkursa ar atsauces numuru EuropeAid/129809/C/SUP/RS par vakcīnu pret trakumsērgu piegādi attiecīgajai Serbijas Republikas Lauksaimniecības, mežsaimniecības un ūdens piegādes ministrijai, attiecībā uz Daļu Nr. 1, un attiecīgās līguma slēgšanas tiesības tika piešķirtas dažādiem uzņēmumiem, ko vada sabiedrība “Bioveta a.s.”;

— piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

Konkursa procedūrā atbildētāja Eiropas Komisija no faktiskā un tehniskā viedokļa neesot nevainojami izmantojusi savu rīcības brīvību.

Vispārējā tiesa it īpaši esot kļūdaini pieņēmusi, ka sabiedrība Bioveta a.s. konkursā bija iesniegusi attiecīgo produktu drošības pierādījumus ar attiecīgajām valsts izsniegtajām atļaujām un ka nebija jāveic atsevišķi testi ar primātiem par to, vai attiecīgie produkti cilvēkiem nav virulenti.

Turklāt sabiedrība Bioveta a.s. neesot iesniegusi pierādījumus par to, ka tās vakcīna ir balstīta nevis uz oriģinālo, bet gan uz SAD-Bern vīrusa modificēto celmu.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 225/55

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 3. oktobrī iesniedza Fővárosi Törvényszék (agrāk — Fővárosi Bíróság) (Ungārija) — Hardimpex Kft, likvidācijas procesā/Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Ügyek és Adózók Adó Főigazgatósága

(Lieta C-444/12)

2013/C 225/102

Tiesvedības valoda — ungāru

Iesniedzējtiesa

Fővárosi Törvényszék (agrāk — Fővárosi Bíróság)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Hardimpex Kft, likvidācijas procesā

Atbildētāja: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Ügyek és Adózók Adó Főigazgatósága

Ar 2013. gada 16. maija rīkojumu Tiesa (desmitā palāta) ir nolēmusi:

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts nodokļu iestādei atteikt nodokļu maksātajam tiesības no pievienotās vērtības nodokļa summas, kas tam ir jāmaksā, atskaitīt maksājamā vai samaksātā nodokļa par viņam veiktu preču piegādi summu, pamatojoties uz to, ka iepriekšējs darījums, kas ietilpst piegādes ķēdē, bija pretlikumīgs, ņemot vērā noteikumus par pievienotās vērtības nodokli, vai uz to, ka šim nodokļu maksātājam var pārmest, ka viņš nav pārbaudījis rēķinā, kuru izsniedzis to piegādātājs, iekļauto preču izcelsmi, ja juridiski pietiekami nav pierādīts, ka viņš ir zinājis vai viņam bija jāzina par minēto pretlikumību.
1)

Pārsūdzētais spriedums esot jāatceļ tiktāl, ciktāl ar to ir piemērots naudas sods, vai, alternatīvi, jānosūta atpakaļ Vispārējai tiesai, jo pārsūdzētais spriedums esot kļūdains pieļautās kļūdas tiesību interpretācijā dēļ, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi 2002. gada Paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējo daļu, kurā ir noteikts, ka persona, kas piekrīt sadarboties, “sniedz pierādījumus par faktiem, kuri iepriekš Komisijai nav zināmi un kuriem ir tieša ietekme uz aizdomās turētās aizliegtās vienošanās smagumu vai ilgumu”, un Komisija nedrīkstot ņemt vērā šos faktus, aprēķinot naudas sodu attiecībā uz personu, kas ir sadarbojusies. Vispārējā tiesa nosprieda, ka fakts “nav zināms” Komisijai tikai tad, ja tai vispār nav informācijas par to. Tādējādi, pat ja Komisijai ir ļoti vispārīga ideja par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu un tai nav tieša pierādījuma, kas tai ļautu pierādīt faktus saistībā ar aizliegto vienošanos, prasītāja sadarbība, sniedzot šādus pierādījumus, nesniedz tiesības saņemt atbrīvojumu, par kuru ir runa 23. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka šāda šīs daļas interpretācija esot pārāk šaura un nepareiza no tiesiskā viedokļa.
1)

Zviedrijas elektroenerģijas sertifikātu sistēma ir valsts atbalsta shēma, kuras ietvaros elektroenerģijas piegādātājiem un atsevišķiem elektroenerģijas patērētājiem šajā dalībvalstī ir jāiegādājas elektroenerģijas sertifikāts, kurš atbilst noteiktai to pārdošanas vai patēriņa daļai, nepastāvot īpašai prasībai, ka elektroenerģija ir jāiegādājas no tā paša avota. Elektroenerģijas sertifikātu izsniedz Zviedrijas valsts, un tas ir kā pierādījums tam, ka ir saražots noteikts daudzums atjaunojamās elektroenerģijas. No atjaunojamiem avotiem iegūtas elektroenerģijas ražotāji, pārdodot elektroenerģijas sertifikātu, saņem papildu ieņēmumus kā papildpeļņu no elektroenerģijas ražošanas. Vai [2. panta k) punkts] un 3. panta 3. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvā 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (1), ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek atļauts dalībvalstij piemērot tādu valsts atbalsta shēmu kā iepriekš minētā, kurā var piedalīties tikai tie ražotāji, kuri atrodas attiecīgās valsts teritorijā, un kuras rezultātā tieši šiem ražotājiem ir ekonomiskas priekšrocības, salīdzinot ar ražotājiem, kuriem nevar izsniegt elektroenerģijas sertifikātu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 26/25

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 5. novembrī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Dixons Retail Plc/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-494/12)

2013/C 26/48

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Dixons Retail Plc

Atbildētāji: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK (1) 14. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijā, kurā faktiska preču iegūšana ir notikusi krāpnieciski, piegādes saņēmējam samaksājot ar karti, kuru, kā viņam zināms, viņam nav atļauts lietot?

2) Vai gadījumā, kad faktiska preču iegūšana ir panākta, krāpnieciski lietojot karti, ir notikusi “tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam” 14. panta 1. punkta izpratnē?

3) Vai ir jāuzskata, ka 73. pants ir piemērojams, ja preču piegādātājs ir saņēmis samaksu saskaņā ar līgumu, ar kuru trešā persona apņēmusies veikt šādus maksājumus atbilstoši ar karti veiktajām transakcijām, neskatoties uz to, ka preču saņēmējs skaidri apzinājās, ka viņam nav tiesību lietot šo karti?

4) Vai maksājums, ko trešā persona ir veikusi atbilstoši ar preču piegādātāju noslēgtajam līgumam pēc tam, kad piegādātājam tika samaksāts ar tādu karti, kuru preču saņēmējam nebija atļauts lietot, ir uzskatāms par maksājumu, kas saņemts no šīs trešās personas kā “summa, kas veido atlīdzību” par preču piegādi 73. panta izpratnē?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, OV L 347, 1. lpp.
a)

Vai KMK (1) [Kopienas Muitas kodekss] 203. un 204. pants, aplūkojot kopsakarā ar RKMKĪ [Regula, ar ko nosaka Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas noteikumus] 859. pantu (it īpaši 2. punkta c) apakšpunktu), ir jāinterpretē tādējādi, ka (tikai) saskaņā ar RKMKĪ (2) 356. panta 1. punktu noteiktā tranzīta termiņa pārsniegšana rada muitas parādu sakarā ar izņemšanu no muitas uzraudzības nevis saskaņā ar KMK 203. pantu, bet saskaņā ar KMK 204. pantu?