ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

Kā izriet no VDAR 63 apsvēruma ( 11 ), šo piekļuves tiesību mērķis, pirmkārt, ir dot datu subjektam iespēju zināt par savu personas datu apstrādi un pārliecināties, ka tie tiek apstrādāti likumīgi ( 12 ). Šo piekļuves tiesību īstenošanai it īpaši ir jāļauj datu subjektam pārbaudīt ne tikai to, ka tā pamatdati ir pareizi, bet arī to, ka tie ir izpausti likumīgiem saņēmējiem ( 13 ). Tas principā kā priekšnoteikumu paredz to, ka tiek sniegtas pēc iespējas precīzākas norādes.
36.

Tādēļ jāpārbauda, vai prasītāja atbildība saskaņā ar DOPK 19. panta 2. punktu ir paredzēta, lai izpildītu šādu Savienības tiesībās noteiktu pienākumu. Tas var izrietēt no LESD 325. panta (par to 1. punktā), no PIF konvencijas (par to 2. punktā), no PVN direktīvas 205. panta (par to 3. punktā) vai 273. panta (par to 4. punktā).
62.

Līdz ar to es ierosinu Tiesai uz Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 137. pantā ir paredzēta iespēja dalībvalstij noteikt, ka tas, vai pastāv spēkā esošs pakalpojuma sniedzēja atteikums no tajā minētā atbrīvojuma no nodokļa, ir pakārtots nosacījumam, vai pakalpojuma saņēmējs ir reģistrēts nodokļa maksātājs. Šī “formālā” nosacījuma ievērošana nav pretrunā neitralitātes principam un nav arī nesamērīga. 2) Tiesiskās sekas šai “formalitātes” neievērošanai, kas ir pakalpojuma sniedzēja veiktā priekšnodokļa atskaitījuma korekcija, izriet no tā, ka PVN direktīvā pārdošana ir atbrīvota no nodokļa. Tajā neko nemaina arī tas, ka, pirmkārt, pakalpojuma saņēmējs tika reģistrēts vienu mēnesi vēlāk, otrkārt, lietu tas ir izmantojis ar nodokli apliekamiem darījumiem, un, treškārt, nav krāpšanas gadījuma.
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 15. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 9. pants, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 28. pants, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kurai ir jāpārbauda trešās valsts valstspiederīgā aizturēšanas vai aizturēšanas turpināšanas likumība, pamatojoties uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ko tā uzskata par atbilstīgiem, ir jāpārbauda, vai ir ievēroti vispārējie un abstraktie noteikumi, kuros ir paredzēti to nosacījumi un kārtība, neatkarīgi no trešās valsts valstspiederīgā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem, ar kuriem viņš pamato savu prasību. Šīs pašas normas nepieļauj tādu valsts procesuālo noteikumu, kas liedz šai tiesai veikt šādu pārbaudi pēc savas ierosmes un atbrīvot trešās valsts valstspiederīgo, pat ja tā konstatētu, ka minētā aizturēšana ir pretrunā Savienības tiesībām.
47.

MCM tēvs vispirms bija devies no Zviedrijas uz Spāniju un tad atgriezies atpakaļ Zviedrijā; abos gadījumos viņš to darījis darba dēļ. Dalībvalsts valstspiederīgie var atsaukties uz LESD 45. pantu attiecībā pret izcelsmes valsti saistībā ar pasākumiem, kas var liegt šiem pilsoņiem izceļot no savas izcelsmes valsts vai atturēt viņus no izceļošanas ( 22 ).
25.

Ciktāl ir nozīme šajā lietā, Y ar aģentūru noslēdza pagaidu darba līgumu uz noteiktu laiku – astoņiem mēnešiem –, kas bija spēkā no 2015. gada 20. jūlija. Y tomēr nestrādāja laikposmā no 2016. gada 1. janvāra līdz 2016. gada 7. februārim, un no 2016. gada 8. februāra viņš ar to pašu pagaidu darba aģentūru parakstīja jaunu darba līgumu.
27.

Treškārt, no Regulas Nr. 1215/2012 izriet, ka Eiropas likumdevējs ir paredzējis divu veidu izpildes atteikuma pamatu līdzāspastāvēšanu, proti, pamatus, kas šīs regulas 41. panta 2. punktā vispārīgi ir minēti kā “pamatojumi, lai atteiktu izpildi saskaņā ar uzrunātās dalībvalsts tiesību aktiem”, no vienas puses, un īpašie pamati, kas uzskaitīti minētās regulas 45. pantā, lasot to kopsakarā ar tās 46. pantu, no otras puses, un abu šo veidu pamatus saista pirmo minēto nepieciešamā saderība ar otrajiem minētajiem. Ņemot vērā likumdevēja šādi piemēroto mijiedarbību, man liekas lietderīgi vispirms izvērtēt izpildes atteikuma pamatus, kas izriet no šīs pašas regulas 45. panta, lasot to kopsakarā ar 46. pantu, un it īpaši to, kurš attiecas uz būšanu pretrunā uzrunātās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kam ir nozīme šajā lietā un uz ko ir atsaucies J ( 22 ).
43.

Būtu jāprecizē, ka jebkurā gadījumā Lēmuma 2007/533 49. panta 3. un 4. punkts neattiecas uz gadījumiem, kad pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes apgalvo, ka dati ir nelikumīgi, pamatojoties uz to, ka SIS II ievadītais brīdinājums neatbilst ar šo lēmumu sasniedzamajiem mērķiem. Šis secinājums pamatojas gan uz gramatiskiem, gan sistēmiskiem elementiem. No gramatiskā viedokļa raugoties, es nevaru nepamanīt, ka minētā 49. panta 3. punktā ir atsauce uz “faktu kļūdu” un uz “nelikumīgi saglabātiem”, nevis “nelikumīgi ievadītiem” datiem, un tas liek domāt, ka šī nelikumība neattiecas uz nosacījumiem, kas reglamentē brīdinājumu ievadīšanu SIS II. No sistēmiskā viedokļa norādāms, pirmkārt, ka Lēmuma 2007/533 49. pants ietilpst šā lēmuma XI nodaļā “Vispārīgi datu apstrādes noteikumi” ( 19 ) un, otrkārt, ka nav pamata uzskatīt, ka apzīmējums “nelikumīgi saglabāti dati” šā panta izpratnē būtu jāinterpretē atšķirīgi nekā analoģisks apzīmējums, kas ietverts šā paša lēmuma 58. panta 5. punktā, saskaņā ar kuru “ikvienai personai ir tiesības uz to, ka tiek dzēsti uz šo personu attiecīgi dati [..], kuri saglabāti nelikumīgi”. Manā ieskatā no minētā izriet, ka šo datu prettiesiskuma pamatā varētu būt valsts vai Savienības noteikumu par personas datu aizsardzību pārkāpums, par ko liecina apstāklis, ka jebkāda starpniecība starp pieprasījuma saņēmēju dalībvalsti un brīdinājuma izdevēju dalībvalsti ir uzticēta EDAU.
7.

Saskaņā ar direktīvas 5. pantu “Vienlīdzīgas attieksmes princips”, kas ir ietverts direktīvas II nodaļā, kura attiecas uz nodarbinātību un darba apstākļiem: “1. Darba un nodarbinātības pamata apstākļi pagaidu darba aģentūru darbiniekiem to norīkojuma laikā lietotājuzņēmumā ir vismaz tādi paši kā tie, ko piemērotu, ja tie šajā uzņēmumā darbā būtu pieņemti tieši un veiktu šo pašu darbu. [..] 2. Pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem attiecībā uz darba samaksu dalībvalstis var pieļaut atbrīvojumu no 1. punktā noteiktā principa, ja pagaidu darba aģentūru darbinieki, kam ir pastāvīgs darba līgums ar pagaidu darba aģentūru, turpina saņemt darba samaksu starp norīkojumiem. 3. Pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem dalībvalstis attiecīgā līmenī un atkarībā no dalībvalstu nosacījumiem var pagaidu darba aģentūru darbiniekiem piešķirt iespēju saglabāt vai noslēgt koplīgumus, kuros, ievērojot pagaidu darba aģentūru darbinieku vispārējo aizsardzību, var noteikt pagaidu darba aģentūru darbinieku darba un nodarbinātības apstākļus, kas var atšķirties no 1. punktā noteiktajiem. 4. Ja pagaidu darba aģentūru darbiniekiem ir nodrošināta pietiekama līmeņa aizsardzība, dalībvalstis, kuru tiesību aktos vai nu nav sistēmas koplīgumu pasludināšanai par vispārpiemērojamiem, vai arī tiesību aktos vai praksē nav sistēmas tādu līgumu attiecināšanai uz visiem līdzīgiem uzņēmumiem konkrētā nozarē vai ģeogrāfiskā zonā, pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem valsts līmenī un pamatojoties uz viņu noslēgto līgumu, var ieviest noteikumus attiecībā uz darba un nodarbinātības pamata apstākļiem, atkāpjoties no 1. punktā noteiktā principa. Tādos pasākumos var paredzēt kvalifikācijas periodu vienlīdzīgai attieksmei. [..]”
58.

Tomēr no tā būtiski atšķiras Francijas tiesībās paredzētā priekšnodokļa par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas raksturs, kā to tiesas sēdē vēlreiz uzsvēra Francija. Šis priekšnodoklis par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas atšķirībā, piemēram, no Fairness Tax nerada nodokļu ieņēmumus, bet gan “tikai” koriģē dalībniekam vēlāk piešķirtu nodokļu kredītu. Tikai pilnībā nošķirtā priekšnodokļa par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas vērtējumā varētu neievērot Francijas sistēmā pastāvošo obligāto saikni starp dividenžu izmaksātājai sabiedrībai piemēroto priekšnodokli par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas un dividenžu saņēmējam piešķirto nodokļu kredītu.
30.

Direktīva 2015/413, kuras mērķis ir veicināt pārrobežu apmaiņu ar informāciju par ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem, ir piemērojama tikai attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem, kas uzskaitīti tās 2. pantā. Visi ir vienisprātis, ka šis saraksts ir izsmeļošs ( 5 ). Tajā nav norādīts noteikumu pārkāpums attiecībā uz prasībām par riepu profilu. Turklāt, kā izriet it īpaši no Direktīvas 2015/413 1. panta, 4. panta 1. punkta, kā arī no 2. un 8. apsvēruma, šā tiesību akta mērķis ir nodrošināt ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumu izmeklēšanas efektivitāti, lai vēlāk atbildīgajām personām varētu piemērot sankciju. Direktīva 2015/413 neattiecas uz šo sankciju izpildi.
64.

Tādējādi minētajā spriedumā Tiesa nelēma par strīdīgo aktu pagaidu raksturu, bet par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja identificēt Komisijas īstenošanas lēmumu, kas īstenošanas procedūrā bija galīgs akts, ņemot vērā arī apstākli, ka strīdīgajā elektroniskā pasta vēstulē bija iekļauta informācija par tiesību aizsardzības līdzekļiem, kuri tika izmantoti, nezinot par īstenošanas lēmumu ( 37 ). Šajā nozīmē šim spriedumam ir jāpievērš īpaša uzmanība, ciktāl tajā ir aprakstītas procesuālās sekas, kas jāņem vērā situācijā, kurā rodas neskaidrības par aktu būtību un tvērumu attiecībā uz to tiesiskajām sekām, ņemot vērā to formulējumu un to [pieņemšanas] kontekstu ( 38 ). Tādējādi pakārtoti ierosinu Tiesai ņemt vērā analoģisku pamatojumu.
40.

Turklāt no Regulas Nr. 1013/2006 11., 12. un 18. panta izriet, ka dalībvalstīm ir dažādas tiesības vai pienākumi attiecībā uz, no vienas puses, apglabāšanai paredzētu atkritumu sūtījumiem starp dalībvalstīm un, no otras puses, reģenerācijai paredzētu atkritumu sūtījumiem. Turklāt, ņemot vērā šīs regulas 3. panta 5. punktu, uz tādu jauktu sadzīves atkritumu sūtījumiem, kuri savākti no mājsaimniecībām, kā arī no citiem [atkritumu] radītājiem, uz reģenerācijas un apglabāšanas uzņēmumiem attiecas tie paši noteikumi, kas piemērojami atkritumu sūtījumiem apglabāšanai ( 12 ).
24.

KNAD 15. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā un I pielikuma D daļā galu galā ir ietverti noteikumi par kontroles procedūrām. I pielikuma D daļas 3. punktā ir paredzēts, ka aglomerācijās, kuru c.e. ir no 10000 līdz 49999, tātad izskatāmajā lietā tās ir Likseles un Tērebūdas aglomerācijas, savāc 12 paraugus. Aglomerācijās, kuru c.e. ir no 2000 līdz 9999, tātad pārējās piecās aglomerācijās, pirmajā notekūdeņu attīrīšanas iekārtas ekspluatācijas gadā ir jāsavāc vismaz 12 paraugi. Sekojošajos gados pietiek ar 4 paraugiem, izņemot gadījumu, ja viens no šiem paraugiem nav atbildis noteiktajām prasībām. Šādā situācijā ir jāņem 12 paraugi. Visos gadījumos paraugi ir jāsavāc regulāri. Turklāt I pielikuma 3. tabulā atkarībā no paraugu skaita ir noteikts, cik liels skaits paraugu drīkst neatbilst prasībām.
44.

Tāpēc vispirms ir jānoskaidro, kāda nozīme ir rēķinam priekšnodokļa atskaitīšanā (par to C daļas 1. un 2. nodaļā). No tā izrietēs, vai PVN direktīvas 178. panta a) punktā paredzētā prasība, ka ir jāsaglabā rēķins, ir nosacījums priekšnodokļa atskaitīšanai – kā Tiesa to ir nospriedusi spriedumos Volkswagen ( 10 ) un Biosafe ( 11 ) – vai arī, ņemot vērā Tiesas spriedumu Vădan ( 12 ), šis kritērijs ir novecojis (par to C daļas 3. nodaļā). Pēc tam ir jānosaka, vai vērtējums ir atšķirīgs, ja šis rēķins bija kļūdains un pakalpojumu sniedzējs to ir atcēlis (anulējis) un 2015. gadā izrakstījis no jauna (par to C daļas 4. nodaļā). Tomēr šajā gadījumā – pretēji tam, kā acīmredzot uzskata Komisija, – līdztekus materiāltiesiskajiem aspektiem (par to C daļas 4. nodaļas a) apakšnodaļā) ir jāņem vērā arī procesuālie aspekti (par to C daļas 4. nodaļas b) apakšnodaļā), lai ņemtu vērā PVN atmaksas direktīvas 15. pantā paredzēto pieteikuma iesniegšanas termiņu un noraidoša (skat. PVN atmaksas direktīvas 23. pantu), bet neapstrīdēta nodokļu iestāžu lēmuma galīgo spēku.
125.

Attiecībā uz iemeslu, saskaņā ar kuru FFT kapitāla segmentācija ir balstīta uz tīri mākslīgu tās pašu kapitāla izmantošanas analīzi, FFT apgalvo, ka Vispārējā tiesa nevarēja pamatoti apgalvot, kā tā to ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 241. punktā, ka “pašu kapitāla segmentācijā atkarībā no FFT darbībām netiek ņemts vērā fakts, ka apliekamā peļņa svārstoties atkarībā no aizņēmuma izmaksām, kas tostarp ir atkarīgas no tā kapitāla lieluma”. FFT uzskata, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka, ja aizņēmēja kapitāla apmērs pārsniedz saprātīgi pietiekamu līmeni, lai segtu tā riskus, jebkāds papildu aizņēmuma izmaksu samazinājums, kas izriet no kapitāla palielināšanas, ir minimāls vai vienāds ar nulli. Vispārējai tiesai esot bijis jāatceļ apstrīdētais lēmums, ciktāl Komisija tajā neesot pārbaudījusi, vai FFT piederošais kapitāls, kas pārsniedz hipotētisko regulējošām prasībām atbilstošo kapitālu, faktiski palielina tās peļņu. Šādi rīkojoties, FFT, manuprāt, tikai izsaka vispārīgu apgalvojumu, kas pats par sevi, manuprāt, nav pietiekams, lai pierādītu, ka pārsūdzētā sprieduma 241. punkts ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Tāpēc šis arguments būtu jānoraida.
82.

Tādējādi no šīs regulas 4. panta 2. punkta konteksta attiecībā uz materiālu klasifikāciju izriet, ka uzņēmējam ir jānodrošina, lai minētā klasifikācija tiktu saglabāta no dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu savākšanas kautuvē līdz to galalietojumam, piemēram, reģenerācijai vai likvidēšanai ( 38 ). Šis pienākums ir jāsaprot tādējādi, ka klasifikācijas saglabāšana konkrētā kategorijā ir atkarīga no ar to saistītā riska līmeņa saglabāšanās.
56.

Īpaši skaidri tas atspoguļojas alternatīvu risinājumu izvērtējumā, kas arī ir jāveic, piešķirot licenci saskaņā ar REACH regulas 60. panta 4. punktu. Kā izriet no 60. panta 5. punkta, Komisijai šajā sakarā ir “jāņem vērā visi attiecīgie aspekti” un atbilstoši a) apakšpunktam – it īpaši “risk[s] cilvēka veselībai un videi”. Šis risks neizbēgami ietver sevī visus iespējamos riskus, kas izriet no alternatīvajiem risinājumiem un pieteikumā norādītā lietošanas veida. Nevar atsaukties arī uz tādu alternatīvu risinājumu, no kura gan neizriet risks, kas pamato licencēšanas prasību, bet no kura tā vietā izriet citi, daudz nopietnāki riski. Nav saprātīgi ņemt vērā šādus citus riskus tikai alternatīvo risinājumu kontekstā, bet neņemt tos vērā pieprasītās licences kontekstā. Tā tas ir tādēļ, ka šādā gadījumā netiktu panākts risku salīdzinājums, kas ir vajadzīgs kā pamats alternatīvu risinājumu izvērtējumam.
23.

Tādēļ, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, vispirms ir jāprecizē tiesību uz procentiem, kas izriet no PVN direktīvas 183. un 90. panta (par to B.1 iedaļā), tvērums un to tiešā piemērojamība (par to B.2 iedaļā). Pēc tam ir jāizskata PVN atmaksas direktīvas 27. panta, kas pats par sevi nav piemērojams, tieša piemērošana pēc analoģijas (par to B.3. iedaļā) un iespējas BAO 205. un 205.a pantu interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām (par to C iedaļā).
101.

Tā kā iespēja nodot atpakaļ atbildību BES pati par sevi ir jāuzskata par saderīgu ar tiesiskās drošības principu ( 69 ), to pašu var attiecināt uz šā atpakaļpārveduma procesuālajām sekām. Tas tādēļ, ka no piesardzīga un apdomīga prasītāja var sagaidīt, ka tas pārzina piemērojamās procesuālās tiesības. Citiem vārdiem sakot, prasītājai bija jārēķinās ar to, ka iespējamas materiāltiesiskās situācijas izmaiņas varētu izraisīt viņas prasības noraidīšanu un viņai būtu jāsedz visi tiesāšanās izdevumi.
77.

Tiesas ieskatā, laika vai finansiālu ierobežojumu neesamība attiecībā uz šīs regulas 9. pantā minēto aprūpes pienākumu [pienākumu sniegt atbalstu] nevar pārkāpt samērīguma principu, jo negatīvas finansiālas sekas, pat ievērojamas, ko šis pienākums rada gaisa pārvadātājiem, nav nesamērīgas attiecībā pret mērķi nodrošināt augsta līmeņa pasažieru aizsardzību un katrā ziņā gaisa pārvadātājiem kā rūpīgiem uzņēmējiem ir tiesības šī pienākuma radītos izdevumus ietvert lidmašīnas biļešu cenā. Šajā stadijā Tiesa pievienoja nākamo punktu, precizējot, ka pasažieris kā kompensāciju par to, ka gaisa pārvadātājs nav izpildījis šo aprūpes [atbalsta] pienākumu, tomēr var saņemt tikai to summu atmaksu, kuras, ņemot vērā katra konkrētā gadījuma apstākļus, ir bijušas nepieciešamas, atbilstošas un samērīgas [saprātīgas], lai novērstu pārvadātāja pieļauto pasažierim sniedzamā atbalsta neizpildi, atstājot izvērtējumu par to valsts tiesas ziņā ( 39 ). Tādējādi Tiesa, manuprāt, ir vēlējusies pateikt, ka samērīguma principam atbilstoša interpretācija paredz atbilstību starp kompensācijas, kas jāmaksā gaisa pārvadātājam, un attiecīgā pasažiera izdevumu lielumu, un šī prasība savā būtībā izslēdz tādu noteiktas likmes kompensāciju, kāda ir paredzēta Regulas Nr. 261/2004 7. panta 1. punktā.
37.

Turklāt Tiesa precizēja, ka it īpaši situācijā, kurā Savienības likumdevējam bija jāveic sarežģīti ekonomiski vērtējumi, tiesiskuma pārbaudes intensitāte bija jāsamazina, jo “attiecīgais akts [bija] vispārpiemērojams” ( 10 ). Taču izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka Vispārējā tiesā celtās prasības ir balstītas tikai uz iebildi par Civildienesta noteikumu V pielikuma 7. panta un VII pielikuma 8. panta prettiesiskumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēji nepārmet attiecīgajām iestādēm kļūdu vērtējumā, bet apgalvo tikai to, ka katram no viņiem adresētie nelabvēlīgie lēmumi attiecībā uz ceļa izdevumu atlīdzinājumu un atvaļinājumu izcelsmes valsts apmeklēšanai esot prettiesiski, jo tie ir balstīti uz prettiesiskām tiesību normām.
14.

2010. gada 11. augustalegge regionale n. 14, norme per il sostegno all’acquisto dei carburanti per autotrazione ai privati cittadini residenti in Regione e di promozione per la mobilità individuale ecologica e il suo sviluppo (Reģionālais likums Nr. 14, ar ko nosaka noteikumus atbalstam degvielas iegādei transporta vajadzībām privātpersonām, kas dzīvo šajā reģionā, un individuālās ekoloģiskās mobilitātes veicināšanai un tās attīstībai) ( 4 ) redakcijā ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 14/2010) 1. pantā “Mērķi” ir paredzēts: “1. Lai uzveiktu smago ekonomisko krīzi, Friuli‑Venēcijas Džūlijas reģions ar šo likumu nosaka papildu ārkārtas pasākumus autotransporta atbalstam, kā arī vides piesārņojuma samazināšanai. It īpaši: a) ar to tiek noteikti atbalsta pasākumi degvielas iegādei privātajam transportam; b) ar to tiek noteikti stimulējoši pasākumi no degvielas daļēji vai pilnīgi neatkarīgu motoru izmantošanai autotransportam; c) ar to tiek atbalstīti pētījumi par tehnoloģijām motoru, kas ir daļēji vai pilnīgi neatkarīgi no degvielas, izstrādei un šādu tehnoloģiju attīstība; d) ar to tiek veicināta vidi mazietekmējošas degvielas izplatīšanas tīkla paplašināšana.”
11.

Prasītāja saņēma kompensāciju apmērā, ko uzņēmums bija uzskatījis par atbilstošu gadījumos, kad atlaišana ar tiesas nolēmumu tiek atzīta par prettiesisku. 2018. gada 11. jūnijā prasītāja cēla prasību Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Barselonas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 3, Spānija) pret Marclean Technologies saistībā ar atlaišanu. Viņa lūdza pasludināt atlaišanu par spēkā neesošu vai – pakārtoti – par prettiesisku. Prasītāja apgalvoja, ka viņas atlaišana esot daļa no slēptas kolektīvās atlaišanas. Šajā ziņā viņa atsaucās uz to, ka no 2018. gada 31. maija līdz 14. augustam uzņēmumā beidza strādāt septiņi cilvēki; četri no tiem – ar konkrētajiem darba ņēmējiem nesaistītu iemeslu dēļ, divi – pēc pašu vēlēšanās un viens – izbeidzoties uz noteiktu laiku noslēgtam līgumam. Vēlāk, 2018. gada 15. augustā, vēl 29 cilvēki beidza strādāt uzņēmumā. Tā kā 2018. gada 26. jūlijā viņi visi iesniedza atlūgumu, uzņēmums uzskatīja, ka viņi visi ir brīvprātīgi pārtraukuši darba tiesiskās attiecības.
128.

Turpinot, lai gan nav uzskatāms, ka aplūkojamais regulējums formāli būtu atkāpe no konkrētā atsauces tiesiskā ietvara, tomēr, runājot par tā sekām, ar to no finansiāla atbalsta izmaksāšanas ir izslēgti šķirošanas operatori, kuri neizpilda minētajā regulējumā paredzētos nosacījumus ( 91 ). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 107. panta 1. punktā valsts iejaukšanās pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas – neatkarīgi no izmantotajiem paņēmieniem ( 92 ).
23.

Ar 2018. gada 27. decembra lēmumu, kas Tiesā iesniegts 2019. gada 1. februārī, Curtea de Apel Cluj (Klužas apelācijas tiesa) atbilstoši LESD 267. pantam uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 93/13/EEK 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka no negodīguma viedokļa tiek analizēts līguma noteikums, kurā ir pārņemta dispozitīva tiesību norma, no kuras līguma puses varēja atkāpties, bet no kuras tās konkrēti nav atkāpušās, jo par to nav nekādas vienošanās, kā tas notika konkrētajā analizētajā gadījumā attiecībā uz noteikumu, saskaņā ar kuru aizdevums ir jāatmaksā tajā pašā ārvalstu valūtā, kādā tas ir piešķirts? 2) Vai apstākļos, kuros, piešķirot aizdevumu ārvalstu valūtā, patērētājs nav ticis iepazīstināts ar attiecīgajiem aprēķiniem/prognozēm par finansiālo ietekmi, kāda iespējamām valūtas maiņas kursa svārstībām būs uz kopējām no naudas aizdevuma izrietošajām saistībām, var pamatoti apgalvot, ka šāds noteikums par maiņas riska pilnīgu uzņemšanos no patērētāja puses (atbilstoši nominālās vērtības principam) ir skaidrs un saprotams un ka profesionālis/banka ir labticīgi pildījuši savu informēšanas pienākumu attiecībā pret otru līguma pusi apstākļos, kad Rumānijas Valsts bankas noteiktais augstākais pieļaujamais patērētāju parādsaistību līmenis ir aprēķināts, ievērojot aizdevuma piešķiršanas dienā spēkā esošo maiņas kursu? 3) Vai Direktīva 93/13/EEK un par to izstrādātā judikatūra, kā arī efektivitātes princips nepieļauj to, ka pēc tam, kad noteikums par valūtas maiņas kursa riska uzņemšanos ir atzīts par negodīgu, līgums paliek spēkā negrozītā veidā? Kāds ir iespējamais grozījums, lai nepiemērotu negodīgo noteikumu un ievērotu efektivitātes principu?”
13.

Saskaņā ar 5. panta 4. punktu: “Tādu līgumu gadījumā, kuru priekšmets ir iepirkums, uz ko attiecas šī direktīva, kā arī iepirkums, uz ko šī direktīva neattiecas, līgumslēdzēji var izvēlēties piešķirt tiesības noslēgt atsevišķus līgumus par atsevišķām daļām vai piešķirt tiesības noslēgt nedalītu līgumu. Ja līgumslēdzēji izvēlas piešķirt tiesības noslēgt atsevišķus līgumus par atsevišķām daļām, lēmumu par to, kādu tiesisko regulējumu piemēro katram šādam atsevišķam līgumam, pieņem, pamatojoties uz attiecīgās atsevišķās daļas raksturlielumiem. Ja līgumslēdzēji izvēlas piešķirt tiesības noslēgt nedalītu līgumu, šo direktīvu – ja vien 25. pantā nav noteikts citādi – piemēro izrietošajam jauktajam līgumam neatkarīgi no to daļu vērtības, uz kurām citādi attiektos atšķirīgs tiesiskais regulējums, un neatkarīgi no tā, kurš tiesiskais regulējums minētajām daļām citādi tiktu piemērots. [..]”
103.

Lietas dokumentos nav pietiekamas informācijas, lai uzzinātu, kādos apstākļos notika programmatūras sākotnējā iegāde, ko īstenoja Berlīnes federālā zeme, vēlāk nododot to Ķelnes pilsētai. Nav arī pilnīgas skaidrības par to, vai Berlīnes federālā zeme saņem jaunus programmatūras moduļus sadarbības ar Ķelnes pilsētu ietvaros, izslēdzot to iegādi no tirgus vai vēršoties tirgū ( 43 ). Šie dati ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.