ĢENERĀLADVOKĀTA A. TICANO [A. TIZZANO] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 25. martā ( )

Lieta C‑442/02

Caixa Bank France

pret

Ministère de l'Economie, des Finances et de l'Industrie

[Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kredītiestādes – Valsts likumdošana, ar ko aizliedz samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem – Iespējama neatbilstība Kopienu tiesībām

1. Šajā lietā Tiesu lūdz noskaidrot, vai dalībvalsts tiesību akti, ar ko aizliedz atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem EUR, ir uzskatāmi par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas aizliegts ar EKL 43. pantu, ciktāl tas attiecas uz meitas sabiedrību, ko šajā dalībvalstī dibinājusi juridiska persona no citas dalībvalsts.

I – Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības

2. Pēc būtības šī lieta skar Līguma noteikumus, kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, jo īpaši EKL 43. pantu.

3. Lietderīgi pieminēt Direktīvu 2000/12/EK ( ), kas, pat ja tieši neatbild uz jautājumiem, ko uzdod iesniedzējtiesa, tomēr vairākas reizes tika pieminēta Tiesas sēdēs.

4. Sākotnēji jāatgādina, ka direktīva pilnībā pārkodificē brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības noteikumus banku kreditēšanas jomā, kas tika iekļauti vairākās iepriekšējās direktīvās ar mērķi ieviest EKL 43. un turpmākos pantus.

5. Direktīva cita starpā nosaka, ka tikai tās banku iestādes, kas saņēmušas atļauju no dalībvalsts kompetentās iestādes, var veikt uzņēmējdarbību – piesaistīt personu noguldījumus un citus atmaksājamus līdzekļus (1., 3. un 4. pants); papildus tā nosaka, ka iestādes, kas ir juridiskas personas un atbilst vairākiem saskaņotiem nosacījumiem ( ), var veikt atļautās kredītiestāžu darbības ne tikai dalībvalstī, kas izdevusi atļauju un kurā atrodas kredītiestādes juridiskā adrese, bet arī citās dalībvalstīs, izveidojot filiāli, kas nav juridiska persona, vai saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību atbilstoši atļauju savstarpējās atzīšanas sistēmai (18. pants).

Valsts tiesības

6. Code monétaire et financier (partie législative) (Francijas Monetārais un finanšu kodekss; turpmāk tekstā – "Monetārais kodekss") L. 312‑3 pants paredz noteikumus, kas attiecas uz atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem uz pieciem vai mazāk gadiem, un nosaka:

"Neskatoties uz visām pretēja rakstura normām, visām kredītiestādēm, kas pieņem no personām pieprasījuma noguldījumus uz pieciem vai mazāk gadiem, jebkurā iespējamā veidā ir aizliegts maksāt par šiem noguldījumiem vairāk nekā to [Bankas un finanšu reglamentācijas komitejas noteikumos] ( ) noteicis ekonomikas ministrs." ( )

7. Saskaņā ar Banku un finanšu reglamentācijas komitejas (turpmāk tekstā – "Bankas un finanšu reglamentācijas komiteja" vai "komiteja") ( ) noteikumiem Nr. 86‑13 atlīdzība par pieprasījuma noguldījumu kontiem ir aizliegta ( ).

8. Aizliegums attiecas uz Francijas iedzīvotāju noguldījumu kontiem EUR.

II – Fakti un procedūra

9. 2002. gadā sabiedrība Caixa Bank France (turpmāk tekstā – "Caixa Bank France"), Spānijas sabiedrības Caixa Holding meitas uzņēmums Francijā, paziņoja bankas reglamentācijas komitejai par bankas nodomu ieviest atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem, piedāvājot procentu likmi 2 % gadā noguldījumiem sākot no 1500 EUR.

10. Ar 2002. gada 16. aprīļa lēmumu komiteja aizliedza Caixa Bank France slēgt jaunas vienošanās par pieprasījuma noguldījumu kontiem ar Francijas rezidentiem un tajā pašā laikā pieprasīja lauzt visas jau noslēgtās vienošanās, kas paredz atlīdzību par šādiem noguldījumiem.

11. Sabiedrība apstrīdēja šādu lēmumu Conseil d’État [Valsts padomē], cita starpā norādot, ka aizliegums, ar ko aizliedz atlīdzību par rezidentu pieprasījuma noguldījumu kontiem, ir pretrunā Līguma noteikumiem attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.

12. Apzinoties šī jautājuma nozīmi, Conseil d’État apturēja tiesvedību un iesniedza Eiropas Kopienu Tiesā šādus prejudiciālus jautājumus:

"1. Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvai 2000/12/EK neko nenosakot, vai dalībvalsts aizliegums bankas iestādēm, kas ir likumīgi izveidotas tās teritorijā, maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumiem un citiem noguldījumiem pret atlīdzību ir ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību?

2. Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, uz kādiem vispārīgo interešu iemesliem šajā gadījumā varētu atsaukties, lai pamatotu šādu ierobežojumu?"

13. Caixa Bank France, BNP Paribas un citas Francijas bankas, kas pievienojušās lietas izskatīšanas gaitā, Francijas valdība un Komisija iesniedza Tiesai apsvērumus.

III – Juridiskais pamatojums

Par pirmo jautājumu

14. Lietas dalībnieku nostājas attiecībā uz šo jautājumu var apkopot sekojoši.

15. Caixa Bank un Komisija pēc būtības apgalvo, ka strīdus pasākuma piemērošana ir efektīvas un ienesīgas kredītiestāžu darbības šķērslis, kas aizliegts saskaņā ar EKL 43. pantu, kā interpretēts saskaņā ar Kopienas judikatūru, jo īpaši spriedumos Kraus ( ), Gebhard ( ) un Pfeiffer ( ), un norāda vairākus argumentus, kurus turpmāk izskatīšu.

16. Turklāt Komisija uzskata par lietderīgu izvērtēt Francijas regulējuma atbilstību Līgumam attiecībā uz tā iespējamo piemērošanu kredītiestāžu filiālēm, kas nodibinātas citā dalībvalstī. Tā uzskata, ka minētais regulējums arī ir pretrunā Kopienu tiesībām, jo tas pārkāpj saskaņoto režīmu, ko attiecībā uz nodaļām paredz Direktīva 2000/12.

17. Francija un iesaistītās Francijas bankas pretēji uzskata, ka EKL 43. pants atbilstoši Tiesas interpretācijai ( ) uzliek par pienākumu dalībvalstij, kurā uzņēmums ir iedibināts, piešķirt citu dalībvalstu pilsoņiem tādas pašas tiesības, kādas ir garantētas tās valsts pilsoņiem attiecībā uz pieejamības un uzsākšanas nosacījumiem pašnodarbinātības darbībām, aizliedzot visu veidu diskrimināciju, kas balstīta uz Kopienas pilsoņu nacionalitāti, neskatoties uz to, ka diskriminācija ir tieša vai arī tikai netieša un slēpta.

18. Jebkurā gadījumā tie uzskata, ka vienādi piemēroti valsts pasākumi varētu tikt uzskatīti par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu tikai tad, ja tie attiecas uz iespēju uzsākt un veikt profesionālu nodarbošanos, nevis tad, ja tie tikai izvirza nosacījumus šādas nodarbošanās veikšanai, kā tas ir šajā gadījumā ( ).

19. Jebkurā gadījumā šāda valsts pasākuma, kāds tas ir šajā lietā, ierobežojošās sekas tik un tā ir pārāk neskaidras un netiešas, lai tās uzskatītu par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas ir pretrunā Līgumam.

20. Līdz ar to turpinājumā sniegšu savu vērtējumu šajā lietā.

a) Premisa

21. Pirmkārt, novēroju, ka Conseil d’État jautā Tiesai, vai Līgums nepieļauj piemērot apstrīdēto pasākumu attiecībā uz bankas, kura jau ir iedibināta citā dalībvalstī, meitas uzņēmumu Francijā. Līdz ar to lieta pēc būtības attiecas uz pārvietošanās brīvības izmantošanu, izveidojot meitas uzņēmumu kā sabiedrību ar autonomu juridisku personību.

22. Tiesai jāsniedz atbilde tikai uz šo jautājumu. Faktiski atšķirībā no Komisijas (skat. 16. punktu) neuzskatu, ka lietas jautājumus var paplašināt, iekļaujot tajā attiecīgā pasākuma varbūtēju piemērošanu attiecībā uz banku, kas, izmantojot filiāles, vēlas veikt kredītiestādes darbību Francijā. Šī hipotēze ne tikai neattiecas uz iesniedzējtiesas jautājumu, bet arī neatrisina izskatāmo strīdu.

b) Brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma jēdziens

23. Izskaidrojot šo apsvērumu un turpinot izskatīt jautājumu pēc būtības, sākumā novēroju – neskatoties uz to, ka izskatāmais akts neattiecas uz kredītiestāžu darbības uzsākšanu un veikšanu, tam piemīt iespējami nozīmīgs iespaids uz komercdarbības apstākļiem, kas nepieciešami, lai veiktu attiecīgās darbības, un zināmā mērā tam piekrīt lietas dalībnieki. Pasākums faktiski nepieļauj, ka tāds nozīmīgs bankas produkts kā pieprasījumu noguldījumu konts ir procentus pelnošs konts, tādā veidā, no vienas puses, apgrūtinot konkurenci starp bankām šāda veida produktam, bet, no otras puses, turklāt vienlaicīgi atļaujot uzturēt bankas bezmaksas pamata pakalpojumus, kas pretējā gadījumā, iespējams, nestu zaudējumus.

24. Lietas dalībnieku viedokļi būtiski atšķiras attiecībā uz to, vai šāds pasākums tā seku dēļ raksturojams kā brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, ciktāl tas piemērots attiecībā uz kredītiestādi, kas sākotnēji nodibināta citā dalībvalstī, t.i., meitas uzņēmumu.

25. Caixa Bank France un Komisija norāda uz to, ka, vismaz balstoties uz Kraus un Gebhard spriedumiem, judikatūrā pārvietošanās brīvība iekšējā tirgū ir interpretējama paplašināti. Balstoties uz šo interpretāciju, ir aizliegts jebkurš valsts pasākums, kas traucē vai padara mazāk pievilcīgu pilsoņu pamatbrīvību izmantošanu, kas garantētas Līgumā, pat ja tās piemērotas, nediskriminējot attiecībā uz pilsonību ( ).

26. Tās apgalvo, ka līdzīgas nelabvēlīgas sekas rodas tad, kad noteikts valsts pasākums samazina saimnieciskās darbības ienesīgumu, tādā veidā padarot tās veikšanu mazāk pievilcīgu, pat izmantojot savstarpējās uzņēmējdarbības atzīšanas pasākumus.

27. Caixa Bank France turpina, ka pat tad, ja nav veikta noteiktas saimnieciskās darbības nosacījumu saskaņošana Kopienas līmenī, dalībvalsts, kas vēlas pieņemt vai saglabāt šādu tiesisko regulējumu, ar šo aktu ierobežo to subjektu brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas nāk no citas dalībvalsts, kurā valsts tiesiskais regulējums ir daudz brīvāks.

28. Savukārt Francijas bankas no savas puses izteica šaubas par attiecīgo spriedumu patieso jēgu: tās uzskata – ja tos lasa, ņemot vērā lietas apstākļus, no kuriem tie izriet, tad šie spriedumi pēc būtības tikai kritizē diskriminējošus aktus, kas tieši skar komercdarbības uzsākšanu pašnodarbinātas personas statusā.

29. No savas puses jāatzīst, ka Tiesas judikatūra attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un vispārēji attiecībā uz iekšējā tirgū saimnieciski aktīvu personu brīvu pārvietošanos ir neskaidra un līdz ar to, līdzīgi kā šajā gadījumā, tā sliecas veikt atšķirīgas un pat pretrunīgas interpretācijas. Lai noteiktu, kura no iespējamām EKL 43. panta interpretācijām tai būtu jāizvēlas, ir nepieciešams tuvāk aplūkot šo judikatūru, tomēr vispirms īsumā jāaplūko Līguma teksts.

30. Kā zināms, EKL 43. pantā ir divas daļas. Pirmais aizliedz "ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību", nosakot, ka šis aizliegums "ievēro še turpmāk izklāstītos noteikumus".

31. Otrais punkts, nosakot ietvarus, kuros šis aizliegums ir piemērojams, tieši norāda, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību "ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus [..] ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās valsts likumi, kurā notiek šī uzņēmējdarbība."

32. Pastāvošā Kopienas judikatūra sliecas atzīt valsts režīma piemērošanas principu par brīvības veikt uzņēmējdarbību pamatu ( ), pēc būtības pielīdzinot EKL 43. panta pirmajā daļā minētajam ierobežojumu aizliegumu un (tiešas vai netiešas) diskriminācijas aizliegumu attiecībā uz nosacījumiem, lai uzsāktu un nodarbotos ar saimniecisko darbību otrās daļas nozīmē.

33. Tomēr, sākot ar Kraus spriedumu, kurā izskatīja Vācijas pasākumu, kas noteica noteiktas formalitātes, lai atzītu ārvalsts akadēmisko kvalifikāciju, izskatās, ka Tiesa piemēroja stingrāku pārbaudi salīdzinājumā ar valsts režīma piemērošanu, nolemjot, ka pat nediskriminējoši tiesību akti var radīt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

34. Tiesas veiktais vērtējums šajā lietā faktiski nosaka, ka, pat neņemot vērā iespējamu diskrimināciju, svarīgas ir tāda valsts pasākuma sekas, kas neveicina brīvību veikt uzņēmējdarbību Kopienas pilsoņiem.

35. Šajā kontekstā Tiesai nav svarīgi, vai attiecīgais valsts pasākums rada tiešu iespaidu uz saimnieciskās darbības veikšanu, lai to kvalificētu kā ierobežojumu, kas ir pretējs Līgumam; attiecīgais tiesību akts faktiski jau būtu nozīmīgs ierobežojums saskaņā ar Līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) tā potenciālo negatīvo seku dēļ attiecībā uz ekonomisko interesi veikt noteiktas profesionālas darbības ( ).

36. Tomēr jānorāda, ka spriedumu lietā Kraus var interpretēt arī atšķirīgi, jo šāda stingra kritērija piemērošana patiesībā varētu būt atkarīga no konkrētās lietas apstākļiem, nevis no vispārēju interpretāciju metožu izvēles.

37. Ja kāds vēlētos piekrist šai atšķirīgajai interpretācijai, tad Tiesas pieeja spriedumā lietā Kraus bija nepārprotama reakcija uz Vācijas regulējuma negatīvo attieksmi pret personu, kas ieguvusi ārvalsts universitātes kvalifikāciju, kur Vācija pieprasīja, ka, lai kvalifikācija tiktu likumīgi atzīta, attiecīgajai personai jāatbilst formalitātēm, ko nepieprasa Vācijā iegūtām izglītības kvalifikācijām.

38. Tas pats sakāms par sekojošiem spriedumiem lietās Gebhard un neseno Mac Quen u.c. ( ) un Payroll ( ), kuros tika izskatīti tādu valsts pasākumu atbilstība Līgumam, kas ar potenciāli diskriminējošiem aktiem tieši ierobežoja pieejamību reglamentētām profesijām.

39. Tomēr tā ir taisnība, ka šajos gadījumos Tiesa piemēroja ievērojami plašu ierobežojuma jēdzienu, šādi kvalificējot visus tos "valstu pasākumus, kas var kavēt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līguma nodrošināto pamatbrīvību piemērošanu" ( ).

40. Tā pati interpretācija tika piemērota 1999. gada spriedumā lietā Pfeiffer ( ). Tomēr šajā lietā, atšķirīgi no iepriekš norādītiem precedentiem, Tiesa piemēro šo jēdzienu līdz galējībai, uzskatot par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu tādu valsts pasākumu, kura sekas attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos nebija tiešas un tūlītējas.

41. Faktiski norādītajā gadījumā Tiesu lūdza spriest par Austrijas tiesiskā regulējuma atbilstību Līgumam attiecībā uz firmas aizsardzību pret sajaukšanas iespēju. Jo īpaši tā diskutēja par uzlikto aizliegumu Vācijas uzņēmuma meitas uzņēmumam lietot noteiktu firmas nosaukumu, ko jau lietoja tā mātes sabiedrība Vācijā, bet kas līdzinājās Austrijas konkurenta firmas nosaukumam.

42. Tātad izskatītais gadījums neattiecās uz saimnieciskās darbības uzsākšanu – pārtikas izplatīšanu, kas kā tāda bija pieejama jebkuram valsts vai ārvalstu uzņēmējam. Turklāt tā nebija pakļauta ne tiešai, ne netiešai diskriminācijai pret kādu, kas izmantojis brīvību veikt uzņēmējdarbību, attiecoties pret to sliktāk nekā pret subjektiem, kas sākotnēji nodibināti attiecīgajā valstī.

43. Neskatoties uz to, Austrijas tiesisko regulējumu Tiesa kvalificēja kā brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu – kaut gan vēlāk tā nolēma, ka tas ir attaisnojams ar vajadzību saglabāt rūpniecisko īpašumu – līdz ar to tā lika Vācijas uzņēmumam un tā Austrijas meitas uzņēmumam "pielāgot savas komercdarbības prezentāciju atšķirīgā veidā atbilstoši uzņēmējdarbības veikšanas vietai" ( ).

44. Ņemot vērā šādu precedentu varētu uzskatīt, kā to dara Caixa Bank France, ka jebkurš valsts pasākums, kas samazina ienākumu lielumu noteiktai saimnieciskai darbībai – tādējādi padarot tiesību veikt uzņēmējdarbību izmantošanu par mazāk pievilcīgu – ir šo tiesību ierobežojums.

45. Turklāt, ja katrs valsts pasākums, kas padara tiesības veikt uzņēmējdarbību mazāk pievilcīgas tikko norādītajā nozīmē ir principā aizliegts, tad patiešām varētu uzskatīt, ka gadījumā, ja nav saskaņota valstu likumdošana, kas attiecas uz komercdarbības veikšanu, tad valsts, kas ievieš stingrākus tiesību aktus, automātiski ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz citu dalībvalstu subjektiem.

46. Līdz ar to varētu secināt, ka attiecībā uz konkrēto gadījumu Francijas attiecīgais pasākums, kas uzliek par pienākumu Caixa Bank veikt atšķirīgas komerciālas stratēģijas, no vienas puses, tās Francijas meitas uzņēmumam un, no otras puses, tās meitas uzņēmumiem vai nodaļām, kas veic darbību pārējās dalībvalstīs, tieši šī paša iemesla dēļ rada ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību, pārkāpjot EKL 43. pantu.

47. Tomēr dažādos citos spriedumos Tiesa neizmanto tik stingru kritēriju, bet gan aprobežojas, kvalificējot kā ierobežojumu personu pārvietošanās brīvībai tādus valsts pasākumus, kas tieši ierobežo piekļuvi saimnieciskai darbībai, vai arī, kam piemīt būtiski diskriminējoša daba, jo nenodrošina vienlīdzīgus tiesiskus un faktiskus nosacījumus attiecībā uz piekļuvi saimnieciskai darbībai un tās veikšanai.

48. Tādējādi jāatceras 1995. gada spriedums lietā Alpine Investments ( ), 1996. gada spriedums lietā Perfili ( ), 1997. gada spriedums lietā Futura Participations ( ) un 2001. gada spriedums lietā Metallgesellschaft ( ).

49. Jo īpaši spriedumā lietā Alpine Investments uzsvars tika likts uz ierobežojumu, kas tieši vērsts uz piekļuvi.

50. Šī lieta attiecās uz valsts regulējumu, ar ko aizliedza Nīderlandē nodibinātiem finanšu tirgus dalībniekiem lietot telefonu un it sevišķi "telefonpārdošanu" ( ), lai nodibinātu sakarus ar potenciāliem klientiem gan valsts, gan citu dalībvalstu teritorijā.

51. Atbilstoši Tiesas uzskatiem, neskatoties uz to, ka šāds aizliegums tika piemērots vienlīdzīgi, tomēr "ir ierobežojums pārrobežu pakalpojumu sniegšanas brīvībai" tiktāl, ciktāl "liedz[a] ieinteresētajiem dalībniekiem ātru un tiešu veidu reklamēties un sazināties ar potenciāliem klientiem, kas atrodas[atradās] citās dalībvalstīs" ( ).

52. Atbildot uz iebildumiem, attiecībā uz labi zināmā Keck un Mithouard sprieduma (ko es sīkāk izskatīšu 70. un turpmākajos punktos) iespējamu piemērošanu pēc analoģijas, Tiesa uzsvēra arī to, ka "šajā gadījumā aizliegumu [noteica] dalībvalsts, kas ir pakalpojuma sniedzēja mītnes valsts, un [attiecas] ne tikai uz piedāvājumiem, kas ir izdarīti saņēmējiem šīs valsts teritorijā vai kas tajā iebrauc, lai saņemtu pakalpojumu, bet arī piedāvājumiem, kas adresēti saņēmējiem citas dalībvalsts teritorijā". Tiesa norāda, ka tādējādi aizliegums "tieši iespaidoja piekļuvi pakalpojumu tirgum citās dalībvalstīs" un tādā veidā "kavēja pakalpojumu tirgu kopienas iekšienē" ( ).

53. Norādot šo pēdējo paskaidrojumu izskatās, ka Tiesa skaidro, ka vienlīdzīgi piemērots valsts tiesību akts rada ierobežojumu pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ja tas tieši iespaido pieejamību pakalpojumu tirgum citās dalībvalstīs. No otras puses, tas, "ka citas dalībvalstis citiem piemēro mazāk stingrus noteikumus tās teritorijā", nav pamatots iemesls šādam mērķim ( ).

54. Analogas norādes, kas izriet no sprieduma lietā Alpine Investments var secināt, pēc manām domām, no 1995. gada sprieduma lietā Bosman ( ), 1996. gada sprieduma lietā Semeraro Casa ( ), 1997. gada sprieduma lietā SETTG ( ), 1999. gada sprieduma lietā Zenatti ( ) un 2000. gada sprieduma lietā Graf ( ).

55. Jo īpaši lietderīgi ir pakavēties pie pēdējā minētā sprieduma, ko Tiesa pieņēma plenārsēdē. Tas attiecās uz tāda valsts pasākuma atbilstību Līgumam, kas potenciāli ierobežoja darba ņēmēja izvēli pamest darbu, lai pieņemtu citu, varbūtēji citā dalībvalstī, jo noteica, ka šādos gadījumos darba ņēmējam nepienācās kompensācija par darba attiecību pārtraukšanu, tādā veidā samazinot pārcelšanās ekonomisko pievilcību.

56. Tiesa noliedza argumentu, ka šāds pasākums ierobežoja personu brīvu pārvietošanos iekšējā tirgū. Atgādinot spriedumu lietā Alpine Investments, tā apstiprināja, ka "noteikumi, kas piemēroti pat vienlīdzīgi, kas kavē vai attur dalībvalsts rezidentu izmantot pārvietošanās brīvību" ir ierobežojums šādai brīvībai, kas principā ir aizliegts ar Līgumu tikai tad, ja "tie tieši iespaido darba ņēmēju piekļuvi darba tirgum" ( ). Tas tomēr nenotiek, ja ierobežojošās sekas ir atkarīgas no "apstākļa, kas ir pārāk nenosakāms vai netiešs" ( ).

57. Līdz ar to mēģināšu izveidot iepriekš veiktās analīzes pārskatu, atkārtoti iesākot ar iepriekš veikto novērojumu, ka ir grūti no citētās judikatūras nonākt pie vienota viedokļa un līdz ar to, kā tieši šajā gadījumā, tā sliecas uz diviem pretējiem uzskatiem.

58. Vēloties saprast judikatūru, pirmkārt novēroju, ka ir sarežģīti uzskatīt, ka valsts pasākumi, kas nosaka komercdarbību, tieši neierobežo un nediskriminē ne ar likumu, ne faktiski valsts un citu valstu tirgus dalībnieku pieejamību tam, kvalificējami kā pretēji Līgumam tikai tādēļ, ka tie samazina šīs darbības izmantošanas ekonomisko pievilcību.

59. Šāda interpretācija, kuru savā mērā varētu izsecināt no iepriekš minētā sprieduma lietā Pfeiffer, pirmkārt, būtu pretēja kompetenču sadales sistēmai Līgumā.

60. Faktiski ir atzīts, ka uzņēmējdarbības jomas noteikumi nav piešķīruši Kopienai vispārēju kompetenci regulēt tādas darbības kā pašnodarbināto saimnieciskās darbības. Gluži pretēji, tie neskar valstu kompetenci šajā jomā, aprobežojoties ar aizliegumu diskriminēt un ierobežot brīvību veikt uzņēmējdarbību, un tieši nosakot Kopienas kompetenci saskaņot valsts tiesību aktus [EKL 57. panta 1. un 2. punkts, (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 47. panta 1. un 2. punkts)].

61. Līdz ar to, ja šāda saskaņošana nav veikta, tad saskaņā ar principu dalībvalstis turpina būt tiesīgas noteikt, izmantojot nediskriminējošus līdzekļus, saimniecisko darbību norisi.

62. Otrkārt, šāda interpretācija pieļautu uzņēmējiem – kā valsts, tā ārvalstu – ļaunprātīgi izmantot EKL 43. pantu, lai iebilstu pret jebkādu valsts pasākumu, kas tikai tādēļ, ka regulē komercdarbību, varētu gala rezultātā samazināt peļņas lielumu un tādējādi samazināt šīs saimnieciskās darbības pievilcīgumu.

63. Tomēr tas būtu līdzvērtīgi kā Līgumu attiecināt uz mērķiem, kas nebija paredzēti: t.i., nevis radīt iekšējo tirgu, kurā pastāv vienotam tirgum līdzīgi noteikumi un kurā tirgus dalībnieki var brīvi pārvietoties, bet gan radīt tirgu bez noteikumiem. Vai vēl vairāk – tirgu, kurā principā noteikumi ir aizliegti, izņemot gadījumus, ja tie ir nepieciešami un samērīgi primāro vispārējo interešu apmierināšanai.

64. Līdz ar to neuzskatu, ka būtu jāizvēlas šis ceļš.

65. Pretēji uzskatu par lietderīgu izskatīt dažādus interpretācijas norādījumus, kas atrodami Kopienas judikatūrā, saskaņā ar kuru valsts pasākumi pat tad, ja tie varētu tikai vispārēji iespaidot personu brīvu pārvietošanos, var "traucēt vai padarīt Līgumā garantēto brīvību izmantošanu par mazāk pievilcīgām", un līdz ar to ir šo brīvību ierobežojumi tikai tad, kad ir ievēroti noteikti nosacījumi.

66. It sevišķi uzskatu, ka jebkurā gadījumā, kad tiek ievērots nediskriminācijas princips – un tādējādi saimnieciskās darbības uzsākšana ir vienlīdzīga gan tiesiski, gan faktiski – valsts pasākumi nav kvalificējami kā brīvas personu pārvietošanās ierobežojums, ja vien tas, ņemot vērā attiecīgā pasākuma mērķus un radītās sekas, tieši neiespaido piekļuvi tirgum.

67. Šāds priekšstats lielākajā daļā tieši vai netieši var izrietēt no iepriekš izskatītās judikatūras ( ) un it sevišķi no spriedumiem lietās Alpine Investments un Graf ( ), kuros, neskatoties uz to, ka Tiesai tika lūgts interpretēt likumus, kas attiecās uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un brīvu pakalpojumu apriti, tā interpretēja vispārēji piemērojamu principu, kas attiecas uz visu darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomu, tajā skaitā uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību.

68. Šāda interpretācijas metode, papildus jau norādītajam, ir savienojama, pēc maniem ieskatiem, arī ar dažādu vietējo tirgu apvienošanās mērķi vienā kopējā tirgū, saglabājot dalībvalstu vispārējo kompetenci regulēt saimniecisko darbību.

69. Turklāt tāpat man šķiet, ka – kā jau Francijas valdība un iesaistītās bankas pareizi norāda – attiecīgais izvērtēšanas kritērijs ņem vērā personu brīvu pārvietošanos pēdējo desmit gadu laikā izveidojušās nozīmīgas judikatūras attīstību attiecībā uz brīvu preču apriti.

70. Vēršu uzmanību uz to, ka ar 1993. gada spriedumu lietā Keck un Mithouard ( ) un ar turpmāko pastāvīgo judikatūru Tiesa noteica, ka tādu valsts tiesību normu piemērošana citu dalībvalstu izcelsmes produktiem, kas aizliedz noteiktus tirdzniecības paņēmienus, nav uzskatāma par šķērsli tirdzniecībai starp dalībvalstīm EKL 28. panta nozīmē tiktāl, ciktāl šādas normas tiek piemērotas visiem tirgus dalībniekiem, kas darbojas valsts teritorijā un ciktāl tas vienādi gan tiesiski, gan faktiski ietekmē iekšzemes un citu dalībvalstu produktu tirdzniecību ( ).

71. Tiesa turpina, sakot, ka tas ir tādēļ, ka tad, kad šādi priekšnosacījumi ir ievēroti, šāda veida normu piemērošana "pēc savas dabas neierobežo pieeju tirgum [precēm no citām dalībvalstīm] vai kavē pieeju vairāk kā tā kavē pieeju vietējām precēm" ( ).

72. Līdz ar to sprieduma lietā Keck judikatūras loģiskais pamatojums rodams dubultā kritērijā – tirgus pieejamība un diskriminācija: jebkurš valsts pasākums, kas novērš citu dalībvalstu preču pieeju tirgum vai aizkavē pieejamību šādām precēm vairāk, nekā tie aizkavē valsts preces, ir šķērslis brīvai preču apritei ( ).

73. Īsumā, aplūkojot tuvāk, var redzēt, ka sākot no sprieduma lietā Keck, judikatūrā attiecībā uz precēm pēc būtības tika izveidots tāds pats kritērijs, kādu iepriekš piemēroja spriedumos lietās Investments ( ) un Graf( ) attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos.

74. Turklāt līdzīgs kritērijs – kas, kā iepriekš redzējām, ir plaši apstiprināts vairākos spriedumos attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos, kas veikti pēdējās desmitgadēs ( ) – nekādā veidā nav pretrunā ar Tiesas pieeju spriedumos lietā Kraus un Gebhard.

75. Faktiski Tiesa šajos spriedumos aprobežojās ar apskatītā ierobežojuma jēdziena precizēšanu, tomēr neizskatot šī jēdziena būtību. Faktiski mana iepriekš norādītā precizējuma (66. punkts) vienīgais mērķis ir nepieļaut to, ka tik plaša jēdziena formulējums varētu deformēt personu brīvas pārvietošanās interpretāciju, kas klasificētu kā ierobežojumus tādus pasākumus, kuru sekas attiecībā uz šīs brīvības izmantošanu ir vienīgi hipotētiskas vai pilnībā neskaidras un netiešas.

76. Līdz ar to secinu, ka skatoties no vispārēja skatu punkta tiktāl, ciktāl tas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, dalībvalsts regulējums, kas regulē saimniecisko darbību veikšanu, ir uzskatāms par ierobežojumu, kas pretējs Līgumam, ja tas nostāda dalībnieku, kas izmanto attiecīgo brīvību, tiesiski vai faktiski sliktākos apstākļos nekā dalībnieku, kas nodibināts attiecīgajā valstī vai, ja to mērķu vai to seku rezultātā tiek tieši ierobežota piekļuve tirgum.

c) Apstrīdētā pasākuma kvalifikācija

77. Tagad varam tuvāk izvērtēt attiecīgo Francijas pasākumu, kas attiecas uz šo gadījumu, t.i., likumdošanu, ar ko aizliedz atlīdzību par "pieprasījuma" noguldījumu kontiem ārvalsts kredītiestādes meitas uzņēmumam, t.i., Caixa Bank France.

78. Ņemot vērā kritēriju, ko tikko vispārēji skaidri noformulēju, attiecīgā pasākuma likumības pārbaude tiks veikta atbilstoši sekojošai loģikai. Pirmkārt un galvenokārt jājautā, vai tas ir tiesiski diskriminējošs, vai arī tā mērķis ir regulēt pieejamību kredītiestāžu darbībām. Ja tas tā nav, tad jānosaka vai tas tomēr nenostāda meitas uzņēmumus de facto mazāk pievilcīgā stāvoklī nekā konkurentus, kas tradicionāli nodibināti un darbojas Francijas tirgū, vai visbeidzot, jebkurā gadījumā tā seku dēļ rada tiešu šķērsli kreditēšanas tirgus pieejai.

79. Pirmkārt, novēroju, ka neapšaubāmi jānoliedz, ka attiecīgais pasākums būtu tiesiski diskriminējošs – un izskatās, ka puses tam pilnībā piekrīt – jo tas, skatoties no formāla skatu punkta, nenosaka ārvalstu subjektiem mazāk pievilcīgu stāvokli kā valsts subjektiem attiecībā uz nosacījumiem, kas nepieciešami, lai veiktu kredītiestāžu darbību.

80. Nonākot pie otrā punkta, tikpat viegli var noliegt, ka attiecīgā pasākuma mērķis ir regulēt piekļuvi kredītiestāžu darbībām.

81. Faktiski ir atzīts, ka piekļuve kreditēšanas darbībām ir atkarīga no atļaujas iegūšanas no atbildīgās valsts iestādes saskaņā ar Direktīvu 2000/12 ( ). Nosacījumus šādai atļaujas iegūšanai nosaka dalībvalstis, ieviešot saskaņotus kritērijus, kas paredzēti tajā pašā direktīvā, un tie attiecas uz noteiktas juridiskas formas esamību, noteiktu pamatkapitālu, noteiktām prasībām par akcionāru godaprātu, kuriem ir būtiska līdzdalība utt. (skat. iepriekš 5. punktu un 3. piezīmi).

82. Likumdošana, ar ko aizliedz atlīdzības samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem, neregulē nevienu no šiem nosacījumiem, jo tā regulē vienīgi kredītiestāžu darbību veikšanas veidu, ko veic atļauju saņēmusī sabiedrība.

83. Tomēr atliek izvērtēt divus turpmākos 77. punktā norādītos jautājumus, t.i., vai attiecīgais pasākums de facto nenostāda ārvalstu banku meitas uzņēmumus Francijā mazāk pievilcīgā stāvoklī nekā kredītiestādes, kas sākotnēji nodibinātas Francijā, un līdz ar to pēc būtības diskriminē vai arī seku rezultātā var tieši iespaidot pieeju kredītiestāžu darbību tirgum.

84. Pēc manām domām – šāda izvērtējuma iznākums ir atkarīgs no sekām, ko attiecīgais pasākums var faktiski radīt Francijas kredītiestāžu darbību tirgū. Līdz ar to nepieciešams veikt faktu novērtējumu, kas pēc principa ir jāveic iesniedzējtiesai ( ).

85. Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda vai patiešām, kā apgalvo Caixa Bank France un Komisija, attiecīgais valsts pasākums kavē ārvalstu banku meitas uzņēmumiem efektīvi konkurēt personu noguldījumu piesaistīšanā ar bankām, kas tradicionāli nodibinātas Francijas teritorijā un kurām ir plašs nodaļu tīkls, vai arī pretēji, ir citi nozīmīgi veidi kā konkurēt šajā tirgū, kā to uzskata Francijas valdība un bankas.

86. Jo īpaši būs jānosaka vai Francijas kredītiestāžu darbību tirgū ir viegli pieejami citi atlīdzināmi noguldījumu veidi, kurus izmantojot bankas var patiesi konkurēt par personu noguldījumu piesaistīšanu.

87. Faktiski, ja tas tā nav, tad ārvalsts bankas meitas sabiedrība, nespējot viegli iegūt finanšu līdzekļus, uzkrājot noguldījumus, ir spiesta vērsties starpbanku tirgū, lai finansētu savas kredītiestādes darbības. Līdz ar to tā nonāktu situācijā, kurā tai ir lielākas izmaksas nekā bankām, kas tradicionāli iedibinātas Francijā un kas ieņem pievilcīgu tirgus stāvokli attiecībā uz personu noguldījumu piesaistīšanu pateicoties savam nodaļu tīklam.

88. Tādēļ jāsecina, ka attiecīgais pasākums nostādīja ārvalstu banku meitas sabiedrības mazāk pievilcīgā de facto stāvoklī nekā Francijas bankas un līdz ar to rada Līgumā aizliegto ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

89. Turklāt šādos apstākļos papildus aizliegumam piedāvāt tirgū atlīdzinājumu par pieprasījuma noguldījuma kontiem, šīm bankām tiek liegta iespēja izmantot vienīgo efektīvo veidu kā iegūt klientus Francijas tirgū. Līdz ar to var secināt, ka, ņemot vērā sekas, attiecīgais pasākums tieši kavē ārvalstu banku meitas sabiedrību pieeju Francijas tirgum, līdz ar to radot, arī no šī skatu punkta, brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu saskaņā ar EKL 43. pantu ( ).

d) Galīgie secinājumi

90. Līdz ar to secinu un piedāvāju Tiesai atbildēt uz pirmo jautājumu, ko uzdod Francijas Conseil d’État, ka dalībvalsts noteikumi, kas nosaka saimnieciskās darbības veikšanu, rada tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu saskaņā ar EKL 43. panta principu, ja nostāda dalībnieku, kas izmanto šo brīvību, tiesiski vai faktiski mazāk pievilcīgā stāvoklī nekā dalībnieku, kas nodibināts attiecīgajā valstī, vai arī citos veidos tieši iespaido pieeju tirgum.

91. Tāds valsts pasākums kā aizliegums veikt atlīdzību par pieprasījuma EUR noguldījumu kontiem ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību, kas aizliegts ar EKL 43. pantu, ja tā piemērošana liedz iespēju ārvalstu banku meitas sabiedrībām efektīvi konkurēt attiecībā uz personu noguldījumu piesaistīšanu ar bankām, kas tradicionāli nodibinātas valsts teritorijā un kam ir plašs nodaļu tīkls.

92. Iesniedzējtiesai ir jāveic šāds izvērtējums, jo īpaši pārliecinoties, vai Francijas kreditēšanas tirgū ir viegli pieejami citi atlīdzināmi noguldījumu veidi, kurus izmantojot, var efektīgi konkurēt tirgū.

Par otro jautājumu

93. Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā, vai pastāv vispārīgo interešu iemesli, kas varētu attaisnot tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu kā tādu, kas varētu izrietēt no attiecīgā valsts pasākuma piemērošanas.

94. Atļaujos teikt, ka Kopienas Tiesas un iesniedzējtiesu jurisdikcijas sadalījuma ietvaros nevis Tiesai, bet gan iesniedzējtiesai – ja tā uzskata, ka izskatāmais valsts pasākums uzskatāms par tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu sekojoši EKL 43. pantam – jānosaka, vai šāds ierobežojums ir attaisnojams ( ).

95. Tas ir vispāratzīts princips, ka, sniedzot prejudiciālu nolēmumu, Tiesa vajadzības gadījumā tomēr var sniegt precizējumus un norādīt obligātus kritērijus iesniedzējtiesai par spriedumu, kas tai jāsniedz ( ).

96. Tagad katrā ziņā jāatgādina attiecīgai iesniedzējtiesai, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts pasākumi, kas ierobežo personu brīvu pārvietošanos, bet attiecībā uz katru personu vai uzņēmumu, kas darbojas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, ir attaisnojami, ja tie atbilst primārām vispārējo interešu prasībām, ar nosacījumu, ka tie ir piemēroti tiem izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo ( ).

97. Francijas valdība un iesaistītās Francijas bankas būtībā uzskatīja, ka izskatāmais pasākums ir attaisnojams ar patērētāju aizsardzības primārajām prasībām, un papildus tas ir Francijas valdības ekonomikas politikas nozīmīga izvēle.

98. Ciktāl tas attiecas tieši uz patērētāju tiesībām, attiecīgā aizlieguma atcelšana radītu pašreizējo kontu uzturēšanas izmaksu palielināšanos. Un līdz ar to bankas būtu spiestas no patērētāja prasīt maksu par bankas pakalpojumiem, kas patreiz ir bezmaksas, ieskaitot par čeku izsniegšanu un skaidras naudas izņemšanu no bankomātiem.

99. Turklāt aizliegums veikt samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem būtu arī, kā iepriekš norādīts, tiešas ekonomikas politikas izpausmes izvēle, kas mērķēta uz vidēja un ilgtermiņa noguldījumu veicināšanu, kā arī, lai ierobežotu inflāciju.

100. Pēc Caixa Bank France un Komisijas uzskatiem, šādas vajadzības neattaisno attiecīgo pasākumu. Jebkurā gadījumā tas neatbilst samērīguma principam.

101. No savas puses novēroju, ka gan noguldījumu veicināšana, gan patērētāju tiesību aizsargāšana ir respektējami mērķi un strīdīgais pasākums faktiski izskatās kā piemērojamākais to sasniegšanai. Tomēr ticu, ka Francijas likumdevēja izvēlētais līdzeklis pārsniedz nepieciešamo šo mērķu sasniegšanai sekojošu iemeslu dēļ, ko turpinājumā norādīšu.

102. Attiecībā uz ilgtermiņa noguldījumu veicināšanu, atklāti sakot, ir maz ticams, ka vienīgais praktiskais veids ir aizliegt samaksu par īstermiņa noguldījumu. Tādi pasākumi kā procentu maksimālā robežlieluma noteikšana par pieprasījuma noguldījumu kontiem vai vidēja un ilgtermiņa noguldījumu veicināšana no pirmā skatiena faktiski šķiet pilnīgi pieņemamas alternatīvas.

103. Attiecībā uz patērētāju aizsardzību vairāk sliecos piekrist Caixa BankFrance argumentam par to, ka vajadzība aizsargāt patērētājus, saglabājot bezmaksas bankas pamatpakalpojumus, varētu pienācīgi būt nodrošināta ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem.

104. Tiešām, arī man liekas, ka šādam mērķim būtu pietiekoši paredzēt pienākumu banku iestādēm piedāvāt patērētājiem, kuri to pieprasa, bezprocentu pieprasījuma noguldījumu kontu, kas papildināts ar bankas bezmaksas pamatpakalpojumiem, un tajā pašā laikā atļaujot šiem pašiem uzņēmumiem piedāvāt arī atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem, kas vajadzības gadījumā būtu piesaistīti bankas maksas pakalpojumiem.

105. Tomēr jāatkārto, ka Tiesai nav jāveic galīgais lēmums šajā sakarā, jo tas ir iesniedzējtiesas uzdevums lemt par to, vai iesniegtajā lietā ir izpildīti Kopienas tiesību aktos noteiktie nosacījumi (pieminēti 96. punktā).

106. Nav noliedzams, ka šajā sakarā radīsies apstākļi vai tiks sniegti argumenti, kas varētu attaisnot tādu pasākumu, ko šajā lietā izskata iesniedzējtiesa. Tomēr šajā gadījumā neliekas, ka attiecīgais pasākums varētu būt attaisnojams ar tādu vispārēju interesi kā patērētāju aizsardzība un noguldījumu veicināšana, jo tas pārsniedz to, kas ir vajadzīgs mērķu sasniegšanai.

107. Tādēļ piedāvāju Tiesai atbildēt uz otro Francijas Conseil d’État uzdoto jautājumu sekojoši: ja tādi valsts pasākumi kā iepriekš minētie ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta nozīmē, tad, balstoties uz Tiesā norādītajiem faktiem, jāsecina, ka šāds ierobežojums nav pamatojams ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, kas pieminēti šajā lietā, proti – patērētāju aizsardzību un noguldījumu veicināšanu.

IV – Secinājums

108. Ņemot vērā iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai atbildēt uz Francijas Conseil d’État uzdotajiem jautājumiem šādi:

"1) Dalībvalsts noteikumi, kas regulē saimnieciskās darbības veikšanu, ir ierobežojums tiesībām veikt uzņēmējdarbību, ko aizliedz EKL 43. pants, jo tie nostāda uzņēmēju, kas izmanto šīs tiesības, mazāk pievilcīgā tiesiskā vai faktiskā stāvoklī nekā uzņēmēju, kas nodibināts attiecīgajā valstī, vai arī citādi tieši iespaido piekļuvi tirgum.

Tāds valsts pasākums kā aizliegums sniegt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem EUR ir uzskatāms par tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas aizliegts ar EKL 43. pantu, ja tā piemērošana liedz iespēju ārvalstu banku meitas sabiedrībām veikt efektīvu konkurenci attiecībā uz personu noguldījumu pieņemšanu ar bankām, kas tradicionāli nodibinātas valsts teritorijā un kurām pieder plašs nodaļu tīkls.

Iesniedzējtiesas kompetencē ir šāda izvērtējuma veikšana, jo īpaši pārbaudot, vai Francijas kreditēšanas tirgū ir viegli pieejami citi brīvi atlīdzināmi noguldījumu veidi, kurus izmantojot var veikt efektīvu konkurenci tirgū.

2) Tā kā tādi valsts pasākumi kā iepriekš minētie ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta nozīmē, tad, balstoties uz Tiesā norādītajiem faktiem, jāsecina, ka šāds ierobežojums nav pamatojams ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, kas pieminēti šajā lietā, proti – patērētāju aizsardzību un noguldījumu veicināšanu."