Ievadā vispirms būtu jānorāda, ka katra no pamatlietās aplūkotajām situācijām attiecas uz kompetentās valsts iestādes atteikumu izskatīt tādu uzturēšanās pieteikumu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, ko Beļģijā iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais – Beļģijas valstspiederīgā ģimenes loceklis – kā lejupējais radinieks, vecāks vai likumīgā kopdzīvē esošs partneris, tāpēc ka uz minēto trešās valsts valstspiederīgo attiecas lēmums par aizliegumu ieceļot teritorijā. Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts tiesībām prasītājiem pamatlietās principā savā izcelsmes valstī ir jāiesniedz pieteikums atsaukt vai apturēt tiem piemērojamo aizliegumu ieceļot teritorijā un tikai pēc tam tie var iesniegt uzturēšanās pieteikumu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā.

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, it īpaši tās 5. un 11. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neaizliedz tādu dalībvalsts praksi, saskaņā ar kuru uzturēšanās pieteikums ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, kuru tās teritorijā ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, tāda Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kam ir šīs dalībvalsts pilsonība un kas nekad nav izmantojis savu pārvietošanās brīvību, netiek izskatīts tikai tādēļ vien, ka uz šo trešās valsts valstspiederīgo attiecas aizliegums ieceļot minētajā teritorijā.

Apstāklis, ka otrs vecāks, ja viņš ir Savienības pilsonis, patiesībā ir spējīgs – un vēlas – viens pats uzņemties ikdienas un faktisko aizgādību pār bērnu, ir atbilstošs elements, taču ar to vien nav pietiekami, lai varētu konstatēt, ka starp vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un bērnu nepastāv atkarības attiecības, kuru dēļ bērns būtu spiests atstāt Savienības teritoriju, ja uzturēšanās tiesības tiktu atteiktas šim vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais. Savukārt vienīgi ar faktu, ka attiecībā uz dalībvalsts valstspiederīgo ekonomisku iemeslu dēļ vai arī tādēļ, lai saglabātu ģimenes vienotību Savienības teritorijā, varētu šķist vēlami, lai viņa ģimenes locekļi, kuriem nav dalībvalsts pilsonības, varētu uzturēties kopā ar viņu Savienības teritorijā, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka Savienības pilsonis būs spiests atstāt Savienības teritorija, ja šādas tiesības netiks piešķirtas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 15. novembris, Dereci u.c., C‑256/11 , EU:C:2011:734 , 68. punkts, un 2012. gada 6. decembris, O. u.c., C‑356/11 un C‑357/11 , EU:C:2012:776 , 52. punkts).

Konkrētāk, lai novērtētu risku, vai bērns, Savienības pilsonis, varētu būt spiests atstāt Savienības teritoriju, ja viņa vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, tiktu atteiktas atvasinātas tiesības uzturēties attiecīgajā dalībvalstī, iesniedzējtiesai katrā pamatlietā ir jāizvērtē, kurš no vecākiem uzņemas faktisko bērna aizgādību un vai pastāv faktiskas atkarības attiecības starp šo bērnu un vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais. Šajā vērtējumā kompetentajām iestādēm ir jāņem vērā tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību, kas noteiktas Hartas 7. pantā, un šis pants ir jāskata kopsakarā ar pienākumu ņemt vērā bērna intereses, kas atzītas minētās Hartas 24. panta 2. punktā (spriedums, 2017. gada 10. maijs, Chavez‑Vilchez u.c., C‑133/15 , EU:C:2017:354 , 70. punkts).

ja Savienības pilsonis ir nepilngadīgs, vērtējumam par šādu atkarības attiecību esību bērna prioritārajās interesēs ir jābūt balstītam uz visu lietas apstākļu ņemšanu vērā, īpaši bērna vecumu, viņa fizisko un emocionālo attīstību, viņa emocionālo attiecību līmeni ar katru vecāku, kā arī risku, kādu bērna nošķiršana no vecāka, trešās valsts valstspiederīgā, varētu radīt šā bērna emocionālajam līdzsvaram; ģimenes saišu esība ar šo valstspiederīgo, vai tās būtu bioloģiskas vai juridiskas, nav pietiekama un kopdzīve ar šādu valstspiederīgo nav nepieciešama, lai pierādītu šādas atkarības attiecības.

ja Savienības pilsonis ir pilngadīgs, tādas atkarības attiecības, kas saskaņā ar šo pantu var pamatot atvasinātu uzturēšanās tiesību piešķiršanu attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam, ir iedomājamas tikai izņēmuma gadījumos, kad, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, attiecīgā persona nekādi nevarētu tikt nošķirta no sava ģimenes locekļa, no kura tā ir atkarīga;

Šajā ziņā, kā izriet no šā sprieduma 57.–61. punkta, LESD 20. panta lietderīgā iedarbība liek atsaukt vai apturēt šādu ieceļošanas aizliegumu, pat ja tas ir kļuvis galīgs, ja starp šādu trešās valsts valstspiederīgo un Savienības pilsoni, viņa ģimenes locekli, ir tādas atkarības attiecības, ka tās pamato atvasinātu tiesību uzturēties attiecīgās dalībvalsts teritorijā piešķiršanu šim valstspiederīgajam saskaņā ar šo 20. pantu.

LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka nav nozīmes tam, vai ieceļošanas aizliegums, kas attiecas uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš ir iesniedzis uzturēšanās pieteikumu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, ir pamatots ar atgriešanās pienākuma neievērošanu; ja šāds lēmums ir pamatots ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem, tie var likt atteikt piešķirt šim trešās valsts valstspiederīgajam atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar šo pantu tikai tad, ja no visu lietas apstākļu konkrēta vērtējuma, ievērojot samērīguma principu, iespējami iesaistītā bērna vai bērnu interešu prioritāti un pamattiesības, izriet, ka ieinteresētā persona rada reālu, pašreizēju un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai.

Pirmkārt, runājot par atgriešanās pienākuma neievērošanu, būtu jānorāda, ka nav nozīmes tam, vai ieceļošanas aizliegums ir ticis noteikts šāda iemesla dēļ. Ņemot vērā iemeslus, kas izklāstīti šā sprieduma 53.–62. punktā, kā arī 79. un 80. punktā, uzturēšanās pieteikumu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, ko tās teritorijā ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, dalībvalsts nevar atteikties izskatīt, pamatojoties tikai uz to, ka, neievērodams savu pienākumu atgriezties, šis valstspiederīgais minētajā teritorijā uzturas nelikumīgi, iepriekš nepārbaudot, vai starp šo trešās valsts valstspiederīgo un Savienības pilsoni, viņa ģimenes locekli, nepastāv tādas atkarības attiecības, kas liek šim valstspiederīgajam piešķirt atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu. Turklāt būtu jāatgādina, ka, pirmkārt, tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, kas ar LESD 20. pantu ir atzītas trešās valsts valstspiederīgajam, Savienības pilsoņa ģimenes loceklim, tieši izriet no šī panta un ar tām netiek prezumēts, ka trešās valsts valstspiederīgajam jau ir cita uzturēšanās atļauja attiecīgās dalībvalsts teritorijā, un, otrkārt, tā kā uzturēšanās tiesībām šim trešās valsts valstspiederīgajam ir jābūt atzītām līdz ar atkarības attiecību rašanos starp šo valstspiederīgo un Savienības pilsoni, no šī brīža un kamēr ilgst šīs atkarības attiecības, minētais valstspiederīgais vairs nevar tikt uzskatīts par tādu, kurš nelikumīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā Direktīvas 2008/115 3. panta 2. punkta nozīmē.

Otrkārt, runājot par apstākli, ka aizliegums ieceļot teritorijā izriet no sabiedriskās kārtības apsvērumiem, Tiesa jau ir nospriedusi, ka LESD 20. pants neietekmē dalībvalstu iespēju atsaukties uz izņēmumu saistībā it īpaši ar sabiedriskās kārtības uzturēšanu un valsts drošības saglabāšanu. Taču šāds secinājums nevar tikt izdarīts automātiski, pamatojoties tikai uz ieinteresētās personas iepriekšējo kriminālsodāmību. Tādējādi, izdarot šo vērtējumu, it īpaši ir jāņem vērā attiecīgā indivīda personīgā uzvedība, ieinteresētās personas uzturēšanās attiecīgās dalībvalsts teritorijā ilgums un likumīgums, izdarītā noziedzīgā nodarījuma raksturs un smagums, ieinteresētās personas pašreizējās bīstamības sabiedrībai pakāpe, iespējamo iesaistīto bērnu vecums un viņu veselības stāvoklis, kā arī viņu ģimenes un ekonomiskā situācija (spriedumi, 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, 86. punkts, un 2016. gada 13. septembris, CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, 42. punkts).

(skat. 87.–90., 93., 94., 97. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)