ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES

[JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 7. novembrī ( 1 )

Lieta C‑584/17 P

ADR Center SpA

pret

Commission européenne

Apelācija – Nolīgumi par subsīdijām starp Komisiju un subsīdiju saņēmējiem – Lēmuma pieņemšana, kas saskaņā ar LESD 299. pantu ir izpildes rīkojums (piedziņas izpildes lēmums), atbilstoši līgumam piešķirto subsīdiju atgūšanai – Komisijas pilnvaras pieņemt vienpusējus lēmumus par piedziņu līgumisku prasījumu atgūšanai – Pārbaude tiesā – Savienības tiesas kompetence un kompetence veikt pārbaudi

Satura rādītājs

I. Ievads II. Tiesiskais regulējums A. Līgums par Eiropas Savienības darbību B. Eiropas Savienības Finanšu regula III. Apelācijas tiesvedības priekšvēsture A. Noslēgtie nolīgumi par subsīdijām B. Komisijas lēmums par piedziņu C. Tiesvedība Vispārējā tiesā IV. Apelācijas tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi V. Vērtējums A. Par otro apelācijas pamatu 1. Par Komisijas pilnvarām pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai a) Par LESD 299. pantu b) Par LESD 299. pantu, skatot to kopsakarā ar 263., 272. un 274. pantu c) Par Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu d) Starpsecinājumi 2. Par piedziņas izpildes lēmumu, kas pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai, atbilstību Savienības pamattiesībām a) Par tiesisko paļāvību b) Par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību 1) Par piedziņas izpildes lēmumu, kas pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai, klasificēšanu kā aktus, kuri saskaņā ar LESD 263. pantu ir apstrīdami ar prasību atcelt tiesību aktu 2) Par to, ka prasības atcelt tiesību aktu, kuras celtas pret piedziņas izpildes lēmumiem, kas pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai, neaptur attiecīgā akta piemērošanu 3) Par prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu un prasību par līguma izpildi saskaņā ar LESD 272. pantu nodalīšanas izpratni Vispārējās tiesas judikatūrā i) Par prasībām atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, kas celtas pret piedziņas izpildes lēmumiem, kas tiek pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai – Par līguma un valsts tiesību normu nozīmību prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu – Par Savienības tiesību normām, kas piemērojamas Savienības līgumiem – Secinājums ii) Par nepieciešamību pārbaudīt visus būtiskos faktu un tiesību jautājumus prasību par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu c) Starpsecinājumi 3. Secinājumi par otro apelācijas pamatu B. Par pirmo apelācijas pamatu C. Par otrā apelācijas pamata pamatotības ietekmi uz pārsūdzētā sprieduma spēkā esamību VI. Par tiesāšanās izdevumiem VII. Secinājumi

I. Ievads

1. Vai Eiropas Komisija no tās līgumslēdzējām pusēm var atgūt saskaņā ar līgumu maksājamās summas, pieņemot vienpusējus, izpildāmus lēmumus vai drīzāk tai šajā ziņā ir jāvēršas tiesā, kura ir kompetenta izskatīt līgumu, lai saņemtu izpildes rīkojumus?

2. Šis ir šīs apelācijas sūdzības pamatjautājums. Tas rodas, ņemot vērā Komisijas praksi jau aptuveni piecpadsmit gadus atgūt līgumiskus prasījumus, it īpaši no subsīdiju saņēmējiem, lielā mērā pieņemot vienpusēji pieņemtus lēmumus, kas saskaņā ar LESD 299. pantu ir izpildes rīkojumi (turpmāk tekstā – “piedziņas izpildes lēmumi”) ( 2 ).

3. Šo lēmumu izskatīšana tiesā ir sarežģīta, it īpaši ņemot vērā kompetences sadalījumu starp Savienības tiesu, kuras kompetencē principā ir izskatīt prasības par vienpusēju Savienības aktu atcelšanu, un dalībvalstu tiesām, kuru kompetencē principā, t.i., nepastāvot attiecīgai šķīrējklauzulai, ir izskatīt strīdus, kas ir saistīti ar Savienības iestāžu līgumiem.

4. Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa ir izveidojusi sarežģītu un dažkārt atšķirīgu judikatūru, lai vienu no otra nošķirtu, no vienas puses, no līguma nodalāmus un, no otras puses, tikai līgumiskus Savienības aktus, kā arī attiecīgās prasības atcelt tiesību aktu un prasības par līguma izpildi.

5. Savā šeit pārsūdzētajā, 2017. gada 20. jūlija principiālajā spriedumā ( 3 ), ko pieņēma palāta paplašinātā sastāvā, Vispārējā tiesa, pamatojoties uz līdzšinējo judikatūru, tagad mēģināja noteikt vienotu risinājumu. Būtībā tas nozīmē gan atzīt Komisijas pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumus attiecībā uz tās līgumslēdzējām pusēm, taču vienlaikus censties panākt, lai šie lēmumi, kā arī to pamatā esošie līgumiskie prasījumi būtu pieejami pēc iespējas plašākai pārbaudei tiesā, tomēr neatsakoties no līdzšinējās judikatūras attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu un prasību par līguma izpildi stingru nodalīšanu. Tādējādi tiesību aizsardzība arī šī risinājuma kontekstā joprojām ir sarežģīta.

6. Tiesa šīs apelācijas sūdzības ietvaros tiek aicināta pirmo reizi paust savu viedokli gan par jautājumu, vai Komisijai ir pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumus par līgumisko prasījumu atgūšanu, gan arī par jautājumu attiecībā uz tiesību aizsardzības līdzekļiem, kādi ir pieejami šādu lēmumu adresātiem. Tādēļ Tiesas paustajam ir liela sistēmiskā nozīme. Par to liecina arī tas, ka Vispārējā tiesa pašlaik ir apturējusi vairākas tiesvedības, līdz tiks pieņemts Tiesas nolēmums par šo apelācijas sūdzību ( 4 ).

II. Tiesiskais regulējums

A. Līgums par Eiropas Savienības darbību

7. LESD 272., 274. un 299. pantā ir noteikts: “272. pants Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir sniegt spriedumus saskaņā ar visām šķīrējklauzulām, kas ietvertas publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, kurus noslēgusi Savienība vai kuri noslēgti tās vārdā. 274. pants Domstarpības, kurās viena puse ir Savienība, tāpat ir dalībvalstu tiesu jurisdikcijā, izņemot gadījumus, kad Līgumi paredz Eiropas Savienības Tiesas jurisdikciju. 299. pants Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas akti, kas uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav valstis, ir izpildāmi. Izpildi reglamentē tās valsts civilprocesa normas, kurā izpilde notiek. [..] [..] Izpildi var apturēt tikai ar Tiesas lēmumu. [..]”

B. Eiropas Savienības Finanšu regula

8. Šajā lietā piemērojamās ( 5 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (turpmāk tekstā – Finanšu regula Nr. 966/2012) ( 6 ) 79. panta 2. punkta formulējums ir šāds: “79. pants Atgūšanas pilnvarojums [..] Iestāde, pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav dalībvalstis; šāds lēmums jāizpilda LESD 299. panta nozīmē. [..]”

III. Apelācijas tiesvedības priekšvēsture

A. Noslēgtie nolīgumi par subsīdijām

9. 2008. gada decembrī Komisija ar konsorcijiem, kuru koordinatore bija apelācijas sūdzības iesniedzēja ADR Center SpA (turpmāk tekstā – “ADR”), noslēdza trīs nolīgumus par subsīdijām pētījumu par strīdu izšķiršanu ārpustiesas kārtībā un mediāciju atbalstam civiltiesību jomā ( 7 ). Šajos nolīgumos par subsīdijām bija īpaši nosacījumi (I punkts), vispārīgi nosacījumi (II punkts) un pielikumi ( 8 ).

10. Nolīgumos par subsīdijām attiecīgi bija norādīta pieļaujamo izmaksu kopējā summa, kā arī Komisijas maksājamā subsīdiju summa, kas bija noteikta kā procentuāla daļa no pieļaujamajām izmaksām ( 9 ). Saskaņā ar nolīgumu par subsīdijām I.5. pantu Komisijai atbalsta saņēmējiem bija jāpiešķir priekšfinansējums, kamēr atlikušās summas maksājums ir jāveic, noslēdzoties atbalstītajām darbībām, subsīdiju saņēmēju ziņošanas pienākumu izpildes un ziņojumu apstiprināšanas no Komisijas puses ( 10 ).

11. Nolīgumu par subsīdijām I.9. pantā bija noteikts ( 11 ): “Subsīdiju reglamentē nolīguma noteikumi, piemērojamie Kopienas noteikumi un, pakārtoti, Beļģijas tiesību akti subsīdiju jomā. Par Komisijas lēmumiem par nolīguma noteikumu piemērošanu, kā arī sīki izstrādātiem noteikumiem tā īstenošanai saņēmēji var celt prasību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā un, apelācijas sūdzības gadījumā, Eiropas Kopienu Tiesā.”

12. Nolīgumu par subsīdijām II.19.5. pantā bija noteikts ( 12 ): “Saņēmēji ir informēti par to, ka saskaņā ar EK līguma 256. pantu [tagad LESD 299. pantu] Komisija var pieņemt izpildāmu lēmumu, ar kuru tiek noteikta summa, kuru samaksā citas personas, nevis valstis. Par šo lēmumu var celt prasību [..] tiesā.”

13. Saskaņā ar nolīgumu par subsīdijām II.20. pantu koordinators apņēmās sniegt visus datus, ko pieprasītu Komisija vai jebkura cita Komisijas pilnvarota ārēja iestāde. Turklāt saņēmēji piekrita, ka Komisija vai nu tieši, vai ar tās pārstāvju starpniecību, vai arī jebkuras ārējas iestādes starpniecību, kuru tā šim mērķim ir pilnvarojusi, [veic] subsīdijas izmantošanas revīziju, un atzina Komisijas pilnvaras attiecīgā gadījumā, pamatojoties uz šajā revīzijā atklātajiem faktiem, veikt līdzekļu atgūšanu. Un visbeidzot saņēmēji apņēmās nodrošināt, ka Komisijas personālam, kā arī Komisijas pilnvarotām ārējām personām ir atbilstošas tiesības piekļūt vietām un telpā, kur darbība tika veikta, kā arī visai nepieciešamajai informācijai, tostarp arī elektroniskā formātā, lai atbilstoši veiktu šīs revīzijas ( 13 ).

B. Komisijas lēmums par piedziņu

14. 2009. un 2010. gadā Komisija veica avansa maksājumus saistībā ar attiecīgajiem trim nolīgumiem par subsīdijām, saņēma attiecīgos galīgos ziņojumus un attiecībā uz diviem nolīgumiem veica atlikušo summu maksājumus, bet attiecībā uz trešo pieprasīja atmaksāt daļu no veiktā avansa maksājuma ( 14 ).

15. 2011. gadā saskaņā ar nolīgumu par subsīdijām II.20. pantu Komisija uzdeva neatkarīgam revīzijas uzņēmumam ADR birojā veikt revīziju, kurā tika secināts, ka liela daļa no deklarētajām izmaksām esot jānoraida kā nepieļaujamas.

16. Pēc tam, kad ADR 2011. un 2012. gadā bija paudusi viedokli par sākotnējiem un pārskatītajiem revīzijas ziņojumu projektiem, Komisija 2013. gada jūnijā tai nosūtīja ārējo revidentu 2012. gada aprīlī iesniegtos galīgos revīzijas ziņojumus, kuros secināts, ka liela daļa no deklarētajām izmaksām esot jānoraida kā nepieļaujamas. Komisija ADR vēlreiz deva iespēju iesniegt papildu dokumentus un paziņoja par drīzu paziņojuma par parādu nosūtīšanu un pieprasīto summu iespējamo atgūšanu ( 15 ).

17. Pēc tam, kad ADR bija paudusi viedokli par revīzijas ziņojumiem, Komisija tai 2013. gada 16. oktobrī nosūtīja trīs paziņojumus par parādu un summām, kas bija jāsamaksā līdz 2013. gada 29. novembrim, kuras tā pieprasīja atmaksāt saistībā ar attiecīgajiem trim nolīgumiem par subsīdijām ( 16 ). Pēc turpmākas informācijas apmaiņas ar ADR Komisija 2013. gada 6. decembrī to informēja, ka tā esot uzsākusi tiesvedību par maksājamo summu atgūšanu un 2013. gada 16. decembrī nosūtīja atgādinājuma vēstuli un 2014. gada 26. februārī brīdinājuma vēstuli, savukārt 2014. gada 21. janvārī tostarp Komisija vēlreiz tikās ar ADR ( 17 ).

18. Visbeidzot, 2014. gada 27. jūnijā Komisija, atsaucoties uz LESD 299. pantu un Regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu, pieņēma Lēmumu C(2014) 4485 final par līdzekļu atgūšanu 194275,34 EUR apmērā, kas ADR izmaksāti saskaņā ar nolīgumiem par subsīdijām, pieskaitot 3236 EUR kā procentus par maksājuma kavējumu līdz 2014. gada 30. aprīlim un papildu summu 21,30 EUR apmērā par katru kavējuma dienu no 2014. gada 1. maija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Apstrīdētā lēmuma 4. pantā cita starpā tika norādīts, ka šis lēmums ir izpildāms piespiedu kārtā atbilstoši LESD 299. pantam ( 18 ).

C. Tiesvedība Vispārējā tiesā

19. Ar 2014. gada 30. augusta procesuālo dokumentu ADR Vispārējā tiesā cēla prasību un lūdza Vispārējai tiesai atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Komisijai nekavējoties samaksāt atlikušo summu 49172,52 EUR apmērā, kas tai vēl pienākas saskaņā ar nolīgumiem par subsīdijām, zaudējumu atlīdzību par tai nodarīto kaitējumu un tiesāšanās izdevumus.

20. Komisija savukārt lūdza Vispārējo tiesu prasību noraidīt kā nepamatotu, prasījumus par atlikušās pienākošās summas maksājumu un zaudējumu atlīdzību kā nepieņemamus, taču katrā ziņā kā nepamatotus, un piespriest ADR atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

21. 2015. gada decembrī Komisija uzsāka apstrīdētā lēmuma piespiedu izpildi. Pamatojoties uz to, ADR ar 2016. gada 21. janvāra procesuālo dokumentu lūdza Vispārējo tiesu apturēt apstrīdētā lēmuma piespiedu izpildi. Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ar 2016. gada 22. janvāra lēmumu apturēja piespiedu izpildi līdz lēmuma pieņemšanai par pagaidu noregulējumu lietā ( 19 ).

22. Ar 2016. gada 7. aprīļa lēmumu par pagaidu noregulējumu lietā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs noraidīja pieteikumu par pagaidu noregulējumu, jo ADR nebija pietiekami paskaidrojusi, ka ne tikai tā pati kā sabiedrība ar ierobežotu atbildību, bet arī tās dalībnieki nebija spējīgi apmierināt Komisijas maksājumu prasījumus ( 20 ).

23. Savā šeit pārsūdzētajā 2017. gada 20. jūlija spriedumā Vispārējā tiesa sākotnēji paziņoja, ka ADR prasījums piespriest Komisijai veikt atlikušo summu maksājumu ir pieņemams, jo tā uzskatīja, ka prasība ir ne tikai prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, bet arī prasība par līguma izpildi, kas celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu ( 21 ). Savukārt prasījumu piespriest Komisijai samaksāt par ADR nodarītajiem zaudējumiem Vispārējā tiesa noraidīja kā nepietiekami pamatotu un tādējādi kā nepieņemamu ( 22 ). Visbeidzot, Vispārējā tiesa noraidīja ADR prasību pēc būtības un nosprieda ADR segt Komisijas izdevumus un pusi no saviem izdevumiem, un Komisijai segt pusi no ADR izdevumiem.

IV. Apelācijas tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

24. Ar 2017. gada 4. oktobra procesuālo rakstu ADR iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu.

25. ADR lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdēto Komisijas lēmumu, pieņemt galīgo spriedumu lietā un apmierināt tās pirmajā instancē izvirzītos pamatus, kā arī piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus.

26. Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest ADR segt tiesāšanās izdevumus.

27. Puses Tiesā ir iesniegušas rakstveida paskaidrojumus un 2019. gada 27. februāra apelācijas tiesas sēdē tika uzklausīti pušu mutvārdu paskaidrojumi.

V. Vērtējums

28. ADR savu argumentu pamatojumam izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz Savienības tiesību principu interpretāciju saistībā ar pieļaujamajiem izdevumiem un otrs uz jautājumu par Komisijas pilnvarām pieņemt piedziņas izpildes lēmumus par līgumisko prasījumu atgūšanu. Šis otrs, svarīgākais pamats šajā gadījumā tiks apskatīts vispirms.

A. Par otro apelācijas pamatu

29. Ar savu otro izvirzīto pamatu ADR apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 299. pantu un Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. pantu (šajā ziņā skat. uzreiz 1. punktu), kā arī Savienības pamattiesības (šajā ziņā skat. turpinājumā 2. punktu), apstiprinot Komisijas pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai.

1. Par Komisijas pilnvarām pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai

30. No pārsūdzētā sprieduma 190. punkta izriet, ka ADR pirmajā instancē ( 23 ) apstrīdēja Komisijas kompetenci pieņemt apstrīdēto lēmumu, apgalvojot, ka Komisija līgumu jautājumos nevarot pieņemt piedziņas izpildes lēmumus. Drīzāk tai esot jāvēršas tiesā izpildes rīkojuma saņemšanai, lai piespiestu otru līgumslēdzēju pusi izpildīt savas finansiālās saistības.

31. Pamatojoties uz to, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 192.–198. punktā konstatēja, ka apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats ir LESD 299. pants un Finanšu regulas 79. panta 2. punkts. Šie noteikumi piešķirot Komisijai pilnvaras atgūt prasījumus ar piedziņas izpildes lēmumiem, nenošķirot starp līgumiskiem un ārpuslīgumiskiem prasījumiem, un tādēļ esot piemērojami abu veidu prasījumiem ( 24 ).

32. Saskaņā ar ADR norādīto šajos Vispārējās tiesas secinājumos ir pieļauta tiesību kļūda, jo LESD 299. panta pirmajā daļā un Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā, kas ir jāinterpretē sašaurināti, nav skaidri noteikts, ka tajos paredzētās pilnvaras autonomai piedziņas izpildei attiecas arī uz līgumiskiem prasījumiem.

33. Taču šim uzskatam nedz attiecībā uz LESD 299. pantu (a), nedz attiecībā uz Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu (c) nevar piekrist. No LESD 299. panta, skatot to kopsakarā ar 263., 272. un 274. pantu, tomēr izriet, ka Komisija var pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai tikai tad, ja attiecīgais līgums ir Savienības tiesu jurisdikcijā (b).

a) Par LESD 299. pantu

34. Vispirms ne no LESD 299. panta formulējuma, ne sistēmiskā izkārtojuma vai leģislatīvā konteksta nevar secināt, ka akti, kas uzliek līgumisku maksāšanas pienākumu, tiktu izslēgti no šā noteikuma piemērošanas jomas.

35. Saskaņā ar tā formulējumu LESD 299. panta pirmajā daļā ir vienīgi paredzēts, ka Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas akti, kas uzliek finansiālas saistības personām, ir izpildāmi, ar vienīgo ierobežojumu, ka tas neattiecas uz valstīm.

36. Tomēr attiecībā uz to aktu raksturu, kuru izpildāmību tas pamato, LESD 299. pantā nav nekādas norādes. Drīzāk no tā sistēmiskā izkārtojuma LESD Sestās daļas (“Noteikumi par iestādēm un finanšu noteikumi”) I sadaļas (“Noteikumi par iestādēm”) 2. nodaļas (“Savienības tiesību akti, pieņemšanas procedūras un citi noteikumi”) 2. iedaļā (“Aktu pieņemšanas procedūras un citi noteikumi”), kas seko tās pašas nodaļas 1. iedaļai (“Savienības tiesību akti”), izriet, ka LESD 299. pants attiecas uz visiem aktiem, ko Padome, Komisija vai ECB saskaņā ar minētajā 1. iedaļā ietverto LESD 288. pantu pieņem, īstenojot Savienības pilnvaras, un kas uzliek finansiālas saistības.

37. No apstākļa, ka Savienības līgumi neietilpst LESD 288. pantā minētajos tiesību aktos, bet gan, gluži pretēji, it īpaši ir minēti LESD 272. pantā, kas ir ietverts LESD Sestās daļas I sadaļas 1. nodaļas (“Iestādes”) 5. iedaļā (“Eiropas Savienības Tiesa”), neizriet nekas cits.

38. Tā LESD 272. pantā, proti, ir paredzēta iespēja, izmantojot šķīrējklauzulu, noteikt Savienības tiesas ( 25 ) kompetenci taisīt spriedumus par Savienības līgumiem, savukārt LESD 280. pantā ir noteikts, ka Savienības tiesu spriedumi pēc tam ir izpildāmi saskaņā ar LESD 299. pantu. Tomēr no tā attiecībā uz tādu prasījumu izpildāmību, kas izriet no Savienības līgumiem, labākajā gadījumā var secināt, ka šie līgumi kā tādi vēl nav izpildes rīkojums LESD 299. panta izpratnē. Taču no šīs sistēmiskā izkārtojuma nevar secināt, ka prasījumus, kas izriet no Savienības līgumiem, var izvirzīt tikai vēršoties tiesā un nevis īstenot arī ar vienpusējiem aktiem, kas savukārt ir izpildāmi saskaņā ar LESD 299. pantu.

39. Tomēr ADR norāda, ka fakts, ka LESD 299. pants attiecas tikai uz Padomes, Komisijas un ECB aktiem, norāda uz to, ka šajā noteikumā paredzētā izpildāmība neesot domāta lēmumiem līgumisku prasījumu atgūšanai. Tādējādi šādu izpildāmību var attiecināt tikai uz prasījumiem, kas izriet no valsts varas lēmumiem, un kurus tad var pieņemt tikai šādas iestādes, piemēram, Komisijas lēmumiem par administratīviem sodiem aizliegto vienošanos jomā vai ECB lēmumiem par sodiem uzraudzības jomā. Ja likumdevējs būtu vēlējies, ka arī līgumiskas izcelsmes prasījumi var būt izpildāmi saskaņā ar LESD 299. pantu, tas būtu paredzējis visu Savienības iestāžu tiesību aktu izpildāmību, jo visas Savienības iestādes slēdz līgumus, lai iegūtu līdzekļus savu uzdevumu izpildei.

40. Šāds arguments vispirms rada jautājumu, vai fakts, ka LESD 299. pantā ir minēti tikai Padomes, Komisijas un ECB akti, nozīmē, ka citu Savienības iestāžu vai citu struktūru akti, kas nav nepārprotami nostiprināti primārajās tiesībās kā, piemēram, Eiropas Savienības Tiesas spriedumi LESD 280. pantā, faktiski nevar būt izpildāmi saskaņā ar LESD 299. pantu. Uz šo jautājumu, cik zināms, Tiesa vēl nav atbildējusi ( 26 ). Tomēr šīs apelācijas sūdzības kontekstā uz to var arī neatbildēt, jo Komisija katrā ziņā ir apstrīdētā lēmuma autors.

41. Tādēļ šajā gadījumā arī nav jālemj par to, vai Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to visas Savienības iestādes šīs regulas izpratnē ( 27 ) tiek pilnvarotas ar lēmumiem oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav dalībvalstis, un šādi lēmumi ir jāizpilda LESD 299. panta nozīmē ( 28 ), un vai apstiprinošas atbildes gadījumā tas būtu vai nebūtu saderīgi ar LESD 299. pantu. Tas pats attiecas uz jautājumu, vai regulas par finanšu pamatregulu struktūrām, kas izveidotas saskaņā ar LESD un Euratom līgumu, proti, it īpaši ES decentralizētajām aģentūrām, ir jāsaprot tādējādi, ka arī šīs struktūras var pieņemt piedziņas izpildes lēmumus ( 29 ), un vai tas attiecīgā gadījumā būtu saderīgi ar LESD 299. pantu.

42. Šīs apelācijas tiesvedības ietvaros drīzāk ir pietiekami konstatēt, ka pat tad, ja citu tādu Savienības iestāžu un struktūru akti, kas nav minētas LESD 299. pantā, bez izmaiņām primārajos tiesību aktos nevarētu būt izpildāmi saskaņā ar šo noteikumu ( 30 ), tas nenozīmētu, ka Komisija nevar piedzīt līgumiskus prasījumus, izmantojot piedziņas izpildes lēmumus.

43. LESD 299. pantā esošais ierobežojums attiecībā uz Padomes, Komisijas un ECB aktiem patiešām varētu gan norādīt uz to, ka gan ES līgumu sākotnējo versiju ( 31 ), gan to daudzo grozījumu autori tiecās atspoguļot šīm iestādēm raksturīgo aktu, piemēram, Komisijas lēmumu par administratīvu sodu aizliegto vienošanos jomā, izpildāmību, nevis prasījumu vienpusēju izpildi, kas izriet no visu Savienības iestāžu iepirkuma līgumiem.

44. Tomēr nešķiet pareizi pieņemt, ka minētais ir apzināts Līgumu autoru lēmums LESD 299. pantā paredzēto izpildāmību neattiecināt arī uz lēmumiem, ar kuriem prasījumus, kas izriet no Komisijas līgumiem, nosaka par izpildāmiem. Proti, kā minēts iepriekš ( 32 ), no LESD 299. panta sistēmiskā izkārtojuma izriet, ka ar to tiek nodrošināta izpildāmība visiem aktiem, kurus Komisija pieņem, īstenojot Savienības pilnvaras, un kas uzliek finansiālas saistības.

45. Tomēr akti vai darījumi, kurus Komisija veic Savienības uzdevumu izpildei, it īpaši tiešo subsīdiju jomā, šobrīd vairs neietver tikai vienpusēju aktu pieņemšanu, bet arvien vairāk līgumu slēgšanu. Nav norāžu par to, ka LESD 299. panta autori nevēlētos, lai Komisijas lēmumi par prasījumu izvirzīšanu, kas izriet no šādiem līgumiem, netiktu uzskatīti par aktiem, kuri uzliek finansiālas saistības, un tādējādi saskaņā ar šo noteikumu var būt izpildāmi, ciktāl Komisijai ir juridisks pamats šādu lēmumu pieņemšanai. Tas tā ir tādēļ, ka ne no Savienības tiesībām, ne no dalībvalstu tiesību sistēmām neizriet vispārīgs princips, saskaņā ar kuru prasījumus, kas izriet no administratīviem līgumiem, nekad nevarētu atgūt vienpusēji ( 33 ).

46. Turklāt nepieciešamība atgūt nepamatoti izmaksātās summas ir balstīta uz LESD 317. un 325. pantā nostiprinātā Komisijas pienākuma ievērot pareizas finanšu pārvaldības principu un apkarot darbības, kas apdraud Savienības finanšu intereses ( 34 ). Tas liecina par Līgumu autoru nodomu Komisiju, neatkarīgi no tā, vai tā savu uzdevumu izpildei izmanto vienpusēju vai līgumisku akta formu, nodrošināt ar efektīviem instrumentiem Savienības finanšu interešu aizsardzībai.

47. No visa iepriekš minētā izriet, ka LESD 299. pants ir tikai un vienīgi vispārīga pamatnorma, kurā ir noteikts, ka Komisijas akti, kas uzliek finansiālas saistības, var būt izpildāmi un īstenojami, izmantojot piespiedu izpildi. Tomēr LESD 299. pantā nav norādes par materiālajām piemērošanas jomām un šādu aktu pieņemšanas nosacījumiem. Tādējādi no LESD 299. panta nevar secināt, ka šo noteikumu nevar piemērot arī lēmumiem, kas uzliek līgumisku maksāšanas pienākumu.

b) Par LESD 299. pantu, skatot to kopsakarā ar 263., 272. un 274. pantu

48. Tomēr pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumu attiecībā uz līgumiskiem prasījumiem pastāv tikai tad, ja saskaņā ar šķīrējklauzulu Tiesas kompetencē ir izskatīt strīdus saistībā ar līgumu. Tas tā ir tādēļ, ka pretējā gadījumā Komisija, pieņemot šādu lēmumu, varētu apiet valsts tiesas kompetenci, jo šādi automātiski tiek pamatota Savienības tiesu kompetence.

49. Pēdējais minētais vispirms izriet no noteikumiem par piedziņas izpildes lēmuma izpildāmību. Saskaņā ar LESD 299. panta ceturto daļu šāda lēmuma piespiedu izpildi var apturēt tikai ar Tiesas lēmumu, kamēr attiecīgo valstu tiesu kompetencē ir tikai izpildes pasākumu pareizības pārbaude. Turklāt gan Vispārējās tiesas, gan Tiesas Reglamentā ir paredzēts, ka prasījumi apturēt aktu piespiedu izpildi saskaņā ar LESD 299. pantu ir pieļaujami tikai kopā ar prasību Vispārējā tiesā vai Tiesā ( 35 ). Šķiet, ka to ir grūti savienot ar valsts tiesu kompetenci pārbaudīt šos aktus pēc būtības.

50. Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ( 36 ), kā arī savā pastāvīgajā judikatūrā ( 37 ) pamatoti ( 38 ) ir pieņēmusi, ka piedziņas izpildes lēmums ir akts, ko tā adresāts saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu var apstrīdēt, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, neatkarīgi no tā, vai šis lēmums tika pieņemts līgumisku vai ārpuslīgumisku prasījumu atgūšanai.

51. Tādējādi piedziņas izpildes lēmuma pieņemšana automātiski pamato Savienības tiesas kompetenci arī tad, ja šis lēmums attiecas uz summas atgūšanu, kas maksājama saskaņā ar līgumu.

52. Tomēr saskaņā ar LESD 272. pantu, skatot to kopsakarā ar 274. pantu, Savienības tiesas kompetencē ir izskatīt prasības attiecībā uz Savienības iestāžu līgumiem tikai tad, ja šajos līgumos ir ietverta attiecīga šķīrējklauzula. Tas tā ir tādēļ, ka LESD 274. pantā ir skaidri noteikts, ka domstarpības, kurās viena puse ir Savienība, tāpat ir dalībvalstu tiesu jurisdikcijā, izņemot gadījumus, kad Līgumi paredz Savienības tiesu jurisdikciju.

53. Ja līgumā nav ietverta šķīrējklauzula, piedziņas izpildes lēmuma pieņemšana tādējādi nozīmētu apiet primārajās tiesībās nostiprināto kompetences sadalījumu starp Savienības tiesām un valstu tiesām un paplašināt Savienības tiesu kompetenci ārpus tās primārajās tiesībās noteiktajām robežām, šo kompetenci attiecinot uz līgumstrīdu, lai gan šajā ziņā saskaņā ar pušu gribu, kas izpaužas kā šķīrējklauzulas neesamība, jurisdikcija ir valstu tiesām ( 39 ).

54. Tomēr šādai Savienības tiesu kompetences paplašināšanai LESD 299. pantā vienkārši nav juridiska pamata. Tas tādēļ, ka šī noteikuma jēga un mērķis, kā norādīts iepriekš ( 40 ), ir tikai un vienīgi nodrošināt aktu, kurus Savienības iestādes pieņem saskaņā ar LESD 288. pantu un kuri uzliek finansiālas saistības, tūlītēju izpildāmību. Tādējādi LESD 299. pants ir paredzēts tikai izpildes atvieglošanai, kas gan, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Savienības iestāžu uzdevumu efektīvu izpildi un Savienības finanšu interešu aizsardzību, ir pilnībā pamatoti. It īpaši, ņemot vērā LES 4. un 5. pantā nostiprināto Savienības kompetences piešķiršanas principu, šis izpildes atvieglojums tomēr nav pamats, lai atkāptos no LESD 272. un 274. pantā noteiktā kompetences sadalījuma starp Savienības tiesām un valstu tiesām. ( 41 )

55. Šo interpretāciju apstiprina Tiesas judikatūra attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu un prasību par līguma izpildi saskaņā ar LESD 272. pantu nodalīšanu. Saskaņā ar to nebūtu saderīgi ar LESD 272. un 274. pantu, ja Savienības tiesas, pamatojoties uz LESD 263. pantu, atzītu, ka tās ir kompetentas izskatīt prasības, kuru mērķis ir pieprasīt atcelt aktus, kuri ir tikai un vienīgi līgumiski. Tas tādēļ, ka pretējā gadījumā, Savienības tiesas gadījumā, ja līgumā nav ietverta šķīrējklauzula, riskētu paplašināt savas jurisdikcijas robežas aiz LESD 274. pantā paredzētajām ( 42 ). Kā Tiesa ir uzsvērusi, Komisijas līgumslēdzējai pusei tādēļ nav iespējams vienpusēji mainīt Savienības tiesu un valstu tiesu kompetences sadalījumu, iesniedzot Komisijas noraidošo lēmumu, kas pieņemts par tās iesniegto prasījumu, ko tā tad kvalificē kā lēmumu LESD 263. panta izpratnē ( 43 ).

56. A contrario tas nozīmē, ka arī Komisija nevar vienpusēji mainīt kompetences sadalījumu starp Savienības tiesām un valstu tiesām, pieņemot piedziņas izpildes lēmumu līgumisku prasījumu atgūšanai, kas saskaņā ar LESD 263. pantu ir ar prasību atcelt tiesību aktu apstrīdams akts, kaut gan attiecīgajā līgumā nav ietverta šķīrējklauzula, kas Savienības tiesām piešķirtu jurisdikciju attiecībā uz strīdiem par pušu līgumsaistībām.

57. Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā gan nav skaidri norādījusi, ka Komisijas piedziņas izpildes lēmums līgumisku prasījumu atgūšanai var tikt pieņemts tikai tad, ja attiecīgajā līgumā ir ietverta šķīrējklauzula par labu Savienības tiesām. Tomēr attiecīgajos nolīgumos par subsīdijām šāda klauzula bija attiecīgi ietverta to līgumu īpašajos nosacījumos ( 44 ).

58. Attiecīgi šajā gadījumā Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka arī lēmumi, kurus Komisija pieņēmusi līgumisko prasījumu atgūšanai, var būt izpildāmi saskaņā ar LESD 299. pantu.

c) Par Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu

59. Kā Vispārējā tiesa to pati jau ir konstatējusi ( 45 ), LESD 299. pants pats par sevi tomēr vēl nerada juridisku pamatojumu tādu aktu pieņemšanai, kas saskaņā ar šo noteikumu pamato izpildāmu maksāšanas pienākumu. Šāds juridiskais pamats drīzāk būtu jāmeklē citos primārajos vai sekundārajos noteikumos.

60. Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats ir meklējams Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā, kurā ir paredzēts, ka iestādes “pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, [..]; šāds lēmums jāizpilda LESD 299. panta nozīmē” ( 46 ).

61. Uz jautājumu, vai ar šo normu, kas pēc sava formulējuma ir vispārīga, Komisija tiek pilnvarota pieņemt lēmumus konkrēti līgumisku prasījumu izpildei, Vispārējā tiesa ir atbildējusi pārsūdzētā sprieduma 195. punktā, atsaucoties uz Finanšu regulas Nr. 966/2012 sistēmu.

62. Saskaņā ar to 79. panta 2. punkts ir iekļauts nodaļā ar virsrakstu “Ieņēmumu operācijas” un tāpat kā nākamā nodaļa “Izdevumu operācijas” iekļaujas IV sadaļā (“Budžeta izpilde”), kas savukārt ietilpst Finanšu regulas Nr. 966/2012 Pirmajā daļā (“Kopīgi noteikumi”). No tā Vispārējā tiesa secināja, ka abas nodaļas par ieņēmumu un izdevumu operācijām ir paredzēts piemērot ne tikai konkrētai Savienības darbības jomai, bet gan visām darbībām, kas attiecas uz Savienības budžetu.

63. Šajos apsvērumos nevar konstatēt tiesību kļūdu. It īpaši tos neatspēko ADR paustais arguments, ka nevarot pieņemt, ka ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu Komisija tiek netieši pilnvarota pieņemt izpildes rīkojumus līgumiskā kontekstā, neskatoties uz to, ka šajā normā nav skaidri noteikts, ka tas ir piemērojams arī šādā kontekstā. Tas tādēļ – kā Vispārējā tiesa ir pareizi norādījusi –, ka 79. panta 2. punktā nav noteikts, ne tas, ka šī norma konkrēti attiecas uz ārpuslīgumiskiem prasījumiem, ne tas, ka tā ir konkrēti piemērojama līgumiskiem prasījumiem, kas tieši liecina par tā vispārīgo piemērojamību.

64. No Finanšu regulas Nr. 966/2012 90. panta, saskaņā ar kuru Savienības maksājumus “izdara, kad uzrādīts pierādījums, ka attiecīgā darbība ir saskaņā ar pamatakta vai līguma noteikumiem”, neizriet nekas cits. Saskaņā ar ADR pausto šī norma norāda uz to, ka Finanšu regulas Nr. 966/2012 noteikumiem, kuri ir piemērojami līgumiskiem jautājumiem, šajā ziņā ir obligāti jābūt skaidri noteiktiem.

65. Tomēr šādu pamatojumu nevar pieņemt. Proti, Finanšu regulas Nr. 966/2012 90. pantā ir paredzēts tikai tas, ka Savienības maksājumu var veikt tikai tad, kad ir uzrādīts pierādījums, ka darbība, par kuru veic maksājumu, atbilst aktam, kas paredz šādu darbību. Taču tas var būt ne tikai vienpusējs akts ( 47 ), bet gan arī līgums.

66. Tādējādi 90. pantā ir vien minēti visi aktu veidi, uz kuriem tas attiecas, un tāpēc tas, kā arī Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. pants, nav konkrēti līgumiskos vai ārpuslīgumiskos jautājumos piemērojama norma, bet gan vispārīga norma. Tādēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 196. punktā, juridiski nekļūdīdamās, varēja konstatēt, ka ar 90. pantu tiek pamatota interpretācija, saskaņā ar kuru Finanšu regulas Nr. 966/2012 IV sadaļas noteikumi ir piemērojami jautājumos, kas attiecas uz līgumiem.

67. Interpretāciju, saskaņā ar kuru Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā paredzētās pilnvaras autonomai piedziņas izpildei ir piemērojamas arī līgumiskiem prasījumiem, turklāt apstiprina arī šīs normas pieņemšanas vēsture ( 48 ).

68. No Komisijas paskaidrojumiem attiecībā uz iepriekš spēkā esošo normu Regulas Nr. 1605/2002 72. panta 2. punktā ( 49 ) izriet, ka tajā paredzētās Savienības iestāžu pilnvaras oficiāli konstatēt prasījumus, izmantojot piedziņas izpildes lēmumus, tika noteiktas, lai darītu iespējamu to, ka visi piedziņas rīkojumi ir izpildāmi, un nevis tikai tie, kas pieņemti, pamatojoties uz iepriekš pieņemtu oficiālu lēmumu, piemēram, lēmumu par administratīvu sodu konkurences tiesībās. Proti, šādi bija nepārprotami jāatvieglo pašu resursu atgūšana, kuru atgūšana tiesas ceļā bija izrādījusies ilglaicīga. Attiecīgi 2002. gada paziņojumā Komisija norādīja uz savu vēlmi it īpaši tiešās pārvaldības un tādējādi (tieši arī līgumisko) subsīdiju piešķiršanas jomā pieņemt izpildāmus atgūšanas rīkojumus ( 50 ).

69. No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, kad tā konstatēja, ka Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā Komisijai ir piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumus, kas ir izpildāmi saskaņā ar LESD 299. pantu, tostarp attiecībā uz līgumisko prasījumu atgūšanu.

d) Starpsecinājumi

70. Atbilstīgi iepriekš minētajiem apsvērumiem ir jākonstatē, ka ar LESD 299. pantu, skatot to kopsakarā ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu, Komisijai tiek piešķirtas pilnvaras ar piedziņas izpildes lēmumiem atgūt līgumiskus prasījumus, ar nosacījumu, ka attiecīgie līgumi saskaņā ar LESD 272. pantu ietver šķīrējklauzulu par labu Savienības tiesām. Tā kā šajā gadījumā aplūkotie nolīgumi par subsīdijām attiecīgi ietvēra šādu klauzulu, Vispārējā tiesa, juridiski nekļūdīdamās, varēja konstatēt, ka Komisijai, pamatojoties uz šiem noteikumiem, bija pilnvaras pieņemt apstrīdēto lēmumu.

71. Tātad otrā apelācijas pamata pirmā daļa ir jānoraida.

2. Par piedziņas izpildes lēmumu, kas pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai, atbilstību Savienības pamattiesībām

72. ADR tomēr apgalvo, ka pilnvaru īstenošana, pieņemot piedziņas izpildes lēmumus visu prasījumu atgūšanai, līgumisku prasījumu gadījumā nav saderīga ar Komisijas līgumslēdzēju pušu tiesībām uz tiesisko paļāvību un efektīvu tiesību aizsardzību.

73. Pretēji ADR viedoklim, no Tiesas sprieduma BayWa lietā, uz ko tā ir norādījusi, gan neizriet, ka visi ar Savienības budžetu saistītās normas ir jāinterpretē sašaurināti. Tas tādēļ – kā to pamatoti norāda Komisija –, ka Tiesa šajā spriedumā ir tikai konstatējusi, ka normas, kas pamato tiesības uz finansējumu no Savienības līdzekļiem, ir jāinterpretē šauri ( 51 ). Tas atbilst Savienības finanšu interešu aizsardzības nozīmīgajai lomai, kas ir atspoguļota LESD 325. pantā, Konvencijā par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību ( 52 ), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2017/1371 (2017. gada 5. jūlijs) par cīņu pret krāpšanu, kas skar Savienības finanšu intereses, izmantojot krimināltiesības ( 53 ).

74. Kā savā replikas rakstā pamatoti norāda ADR – tas tomēr nedrīkst radīt situāciju, ka ar budžetu saistītās pilnvaras, kas ļauj Komisijai iejaukties tās līgumslēdzēju pušu tiesībās, tiek interpretētas un īstenotas, neņemot vērā šīs tiesības. Tas tādēļ, ka pienākums aizsargāt Savienības finanšu intereses nevar būt pretrunā Savienības pamattiesībām ( 54 ).

75. Saskaņā ar minēto šajā gadījumā, pirmkārt, būtu jāpārbauda, vai ar piedziņas izpildes lēmumu pieņemšanu līgumisko prasījumu atgūšanai tiek pārkāpts tiesiskās paļāvības princips (a). Otrkārt, ir nepieciešams novērtēt, vai šādu lēmumu pieņemšana ir saderīga ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību (b).

a) Par tiesisko paļāvību

76. ADR atsaucas uz Tiesas spriedumiem lietās Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija ( 55 ) un Komisija/AMI Semiconductor Belgium u.c., kā arī uz maniem secinājumiem pēdējā minētajā lietā ( 56 ), apgalvojot, ka Tiesa noraida Komisijas vienpusēju valsts varas īstenošanu līgumiskā kontekstā.

77. Tiesa it īpaši savā spriedumā lietā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija esot apšaubījusi Komisijas praksi vienpusēji atsaukties uz līgumiskiem prasījumiem. Proti, tajā tā esot uzsvērusi, ka, ja Komisija finanšu iemaksu piešķiršanai izvēlas noslēgt līgumu, tai ir pienākums ievērot šī līguma robežas ( 57 ). Tādēļ līgumslēdzēja puse nevarot pieņemt, ka Komisija neievērotu šī līguma robežas un pret to vērstos, izmantojot suverēnu varu.

78. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 199.–208. punktā ir sīki vērtējusi Tiesas spriedumu lietā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, kā arī Vispārējās tiesas spriedumu ( 58 ), kas apskatītajā jautājumā balstīts uz secinājumiem lietā Komisija/AMI Semiconductor Belgium u.c. Šajā gadījumā tā ir secinājusi, ka no šiem spriedumiem neizriet, ka Savienības tiesa būtu aizliegusi Komisijai īstenot tās pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumiskā kontekstā.

79. Šajā secinājumā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Kā Vispārēja tiesa pareizi ir konstatējusi, Tiesa un Vispārējā tiesa apskatītajos spriedumos ir izskatījusi tikai jautājumu par līgumiskā kontekstā tādu nosūtīto parādzīmju ( 59 ) juridisko raksturu un iespēju tos apstrīdēt, kuras Komisija saskaņā ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 78. panta 2. punktu nosūta parādniekam, aicinot to samaksāt prasījumu, pirms tā īsteno atgūšanu, izpildot lēmumu, vai uzsāk tiesvedību ( 60 ).

80. Tomēr attiecīgajos spriedumos Savienības tiesas neizskatīja jautājumu par to, vai Komisija līgumiskā kontekstā var izmantot savas Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā nostiprinātās pilnvaras oficiāli konstatēt prasījumu, pieņemot piedziņas izpildes lēmumu. Tas attiecas arī uz spriedumu lietā Komisija/AMI Semiconductor Belgium u.c. un uz maniem secinājumiem šajā lietā, kuros risināts jautājums par to, vai Komisijas rīcības brīvībā ietilpst tās līgumslēdzējas puses izmaksu atlīdzināšanas apstiprināšana ( 61 ).

81. Tomēr spriedumi, uz kuriem ADR ir norādījusi, liecina, ka valsts varas pilnvaru rīkoties atzīšana Komisijas labā, tai rīkojoties kā līgumslēdzējai pusei vismaz netiek uzskatīta par pašsaprotamu. Tas tādēļ, ka Savienības tiesas, šķiet, šajos spriedumos vairāk balstās uz administratīvā līguma modeli, kurā abas puses ir vienlīdzīgas, un pārvaldei nav vienpusēju privilēģiju, kuru īstenošana līguma ietvaros tiktu uzskatīta par nepiemērotu.

82. Turklāt arī Savienības dalībvalstīs viedokļi atšķiras attiecībā uz pārvaldes kā līgumslēdzējas puses iespējamās suverēnās pilnvaras rīkoties ( 62 ): kamēr Vācijas tiesībās šādas pilnvaras, piemēram, tiek stingri noraidītas, Francijas tiesībās tiek ne tikai atzīts tas, ka pārvaldei ir vienpusējas līguma grozījumu un izbeigšanas pilnvaras contrat administratif ietvaros, bet arī tas, ka pārvalde jebkādu, t.i., arī privāttiesisku līgumu izpildes ietvaros var izmantot savas ar suverēnu varu un budžetu pamatotās privilēģijas, piemēram, pilnvaras autonomi piedzīt naudas prasījumus ( 63 ).

83. No šiem dažādajiem dalībvalstu viedokļiem attiecībā uz pārvaldes kā līgumslēdzējas puses suverēnām pilnvarām gan neizriet, ka juridiskais pamats Komisijas piedziņas izpildes lēmumu pieņemšanai Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā līgumiskā kontekstā būtu jāinterpretē kā nepiemērojams. Tas tādēļ, ka tas būtu pretrunā iepriekš minētajam ( 64 ) Savienības likumdevēja nodomam vienpusējas atgūšanas iespēju attiecināt uz visiem un tādējādi arī uz līgumiskajiem Komisijas prasījumiem pašu resursu atgūšanas jomā.

84. Turklāt tieši dažādie risinājumi dalībvalstīs liecina par to, ka nav vispārīga principa, saskaņā ar kuru pārvalde, slēdzot līgumus ar privātpersonām, nekad nevarētu izmantot savas vispārīgās suverēnās pilnvaras vai iepretim otrai līgumslēdzējai pusei rīkoties citur kā suverēnas varas nesēja. Tādēļ Komisijas pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai nevar noraidīt, atsaucoties uz līgumtiesību vispārīgiem principiem. Tas tādēļ, ka šādā kopumā šādi principi administratīvajos līgumos nav spēkā; drīzāk juristiem no dažādām dalībvalstīm šajā ziņā ir ļoti atšķirīgi uzskati ( 65 ). Visbeidzot, dažādas Savienības tiesību normas par Savienības pārvaldes kā līgumslēdzējas puses vienpusējām pilnvarām norāda uz to, ka Savienības likumdevējs pats, šķiet, drīzāk balstās uz administratīvā līguma modeli, kurā pārvaldei ir suverēnas pilnvaras ( 66 ).

85. Tomēr, ņemot vērā ļoti atšķirīgos administratīvā līguma modeļus dalībvalstu dažādajās tiesiskajās tradīcijās, ir pilnīgi iespējams, ka subsīdiju saņēmēji, kas ar Komisiju noslēdz tādus nolīgumus par subsīdijām kā šajā gadījumā, nevar secināt, ka Komisija saskaņā ar līgumu piešķirtos līdzekļus var pieprasīt ne tikai ar tiesas izdotu rīkojumu, bet arī ar vienpusēji pieņemtiem suverēniem lēmumiem, tieši piemērojot piespiedu izpildi. Tas vēl jo vairāk tā ir tādēļ, ka Komisijas līgumos parasti ir ietverta jurisdikcijas klauzula, ar ko līgumstrīda izskatīšana ir iekļauta Savienības tiesas vai valsts tiesas kompetencē ( 67 ).

86. Šādos apstākļos runa ir par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, ja Komisija izmanto savas Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā paredzētās pilnvaras pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai, neparedzot to attiecīgajā līgumā vai līguma vispārīgajos vai īpašajos noteikumos īpašā klauzulā ( 68 ). Kā to savos secinājumos lietā Duff u.c. ir norādījis ģenerāladvokāts G. Kosma [G. Cosmas] – šis princips nosaka Savienības iestādēm pienākumu īstenot savas pilnvaras tā, lai tiesiskais regulējums un tiesiskās attiecības, kas izveidojušās uz Savienības tiesību pamata, netiktu ietekmētas piesardzīgam indivīdam neparedzamā veidā. ( 69 )

87. Līguma klauzula, kurā ir paredzēta piedziņas izpildes lēmumu pieņemšana, vēl nepamato, kā to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 207. punktā ir pareizi noteikusi, Komisijas pilnvaras pieņemt šādus lēmumus. Tas tādēļ, ka šīs pilnvaras ir balstītas tikai uz LESD 299. pantu, skatot to kopsakarā ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu. Tomēr attiecīgās klauzulas funkcija ir Komisijas līgumslēdzējām pusēm norādīt uz iespēju vienpusēji atgūt prasījumus, lai tās slēgtu līgumu, būtu lietas kursā par piemērojamo tiesisko regulējumu.

88. Šajā gadījumā aplūkotajos nolīgumos par subsīdijām attiecīgi to vispārīgajos līguma noteikumos bija ietverta klauzula, ar ko saņēmēji tika informēti par to, ka Komisija, var formāli konstatēt prasījumu piedziņas izpildes lēmumā ( 70 ).

89. Tādējādi šajā gadījumā Vispārējai tiesai nevar pārmest tiesiskās paļāvības principa neievērošanu, konstatējot, ka līdzšinējā Savienības tiesu judikatūra neliedz Komisijai pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisko prasījumu atgūšanai.

b) Par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību

90. Citā argumentu daļā ADR apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka piedziņas izpildes lēmumu pieņemšana līgumisku prasījumu gadījumā nav pretrunā Hartas 47. pantā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību. Tas tādēļ, ka šādi lēmumi ir ļāvuši Komisijai attiecībā pret savām līgumslēdzējām pusēm kļūt par tiesnesi savā pašas lietā un padarot neefektīvas tiesības vērsties tiesā, kura ir kompetenta izskatīt līgumu.

91. Šāda argumentācija rada jautājumu, vai Vispārējā tiesa pamatoti varēja uzskatīt, ka piedziņas izpildes lēmumu pieņemšana līgumisko prasījumu atgūšanai nav saistīta ar tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu, jo tiesību aizsardzības līdzekļi, kas Komisijas līgumslēdzējām pusēm ir pieejami, lai vērstos pret šādu lēmumu, atbilst tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību prasībām.

92. Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 190. punktu ADR pirmajā instancē būtībā ir apgalvojusi, ka prasību atcelt tiesību aktu, kas celtas pret piedziņas izpildes lēmumiem līgumisku prasījumu atgūšanai, efektivitāti ietekmējot Vispārējās tiesas judikatūra, atbilstoši kurai, pamati, kuros ir atsauces uz līguma un piemērojamo valsts tiesību aktu pārkāpumu, šādu prasību ietvaros esot nepieņemami. Tādējādi Komisija varot veikt savu prasījumu izpildi attiecībā pret tās līgumslēdzējām pusēm, lai gan pamatā esošās līgumsaistības vēl nav tikušas pārbaudītas.

93. Vispārējā tiesa šo apgalvojumu pārsūdzētā sprieduma 209.–214. punktā noraidīja, pamatojoties uz to, ka tā prasību esot uzskatījusi par balstītu ne tikai uz LESD 263. pantu, bet arī uz 272. pantu. Tādējādi tā esot pārbaudījusi gan apstrīdētā lēmuma ārējo tiesiskumu, gan Komisijas pret ADR vērsto līgumisko prasījumu, kas balstīti uz šo lēmumu, pamatotību pēc būtības.

94. Tādēļ turpinājumā vispirms ir jāprecizē, vai Vispārējā tiesa pamatoti ir pieņēmusi, ka apstrīdētais lēmums ir akts, kurš bija apstrīdams, ceļot prasību atcelt tiesību aktu (1)). Pēc tam ir jāpārbauda, vai tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpums ir konstatējams tad, kad prasība atcelt tiesību aktu, kas celta pret šādu lēmumu, automātiski neaptur attiecīgā akta piemērošanu (2)). Visbeidzot ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka Savienības tiesai šādas prasības ietvaros ir jāpārbauda tikai apstrīdētā lēmuma ārējais tiesiskums, kamēr pamatā esošā prasījuma pamatotības pēc būtības pārbaudi var veikt tikai tiesa, kura ir kompetenta izskatīt līgumu. Tas rada nepieciešamību pārbaudīt Vispārējās tiesas izpratni par prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu un prasību par līguma izpildi saskaņā ar LESD 272. pantu nodalīšanu (3)).

1) Par piedziņas izpildes lēmumu, kas pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai, klasificēšanu kā aktus, kuri saskaņā ar LESD 263. pantu ir apstrīdami ar prasību atcelt tiesību aktu

95. Kā iepriekš minēts ( 71 ), saskaņā ar LESD 272. pantu, skatot to kopsakarā ar 274. pantu, Savienības tiesu kompetencē ir izskatīt prasības, kas attiecas uz Savienības iestāžu līgumiem, tikai tad, ja šajos līgumos ir ietverta atbilstoša šķīrējklauzula. Tomēr, kā jau arī iepriekš minēts ( 72 ), šis gadījums liecina par to, ka Savienības tiesas var vērtēt Savienības iestāžu aktus saistībā ar līgumiem arī prasību atcelt tiesību aktu ietvaros saskaņā ar LESD 263. pantu.

96. LESD 272. pants to neliedz. Tas tādēļ, ka ne no šīs normas formulējuma, ne sistēmiskā izkārtojuma vai jēgas un mērķa nevar secināt, ka Savienības tiesas tikai uz šī pamata var būt kompetentas izskatīt strīdus saistībā ar Savienības iestāžu līgumiem. Kā izklāstīts iepriekš ( 73 ), no LESD 272. panta, skatot to kopsakarā ar 274. pantu, vienīgi izriet, ka Komisija, pieņemot piedziņas izpildes lēmumus, nevar vienpusēji mainīt kompetences sadalījumu starp Savienības tiesām un valstu tiesām, kā rezultātā šādi lēmumi ir pieņemami tikai tad, ja attiecīgajā līgumā ir šķīrējklauzula par Savienības tiesām. Taču šāda klauzulas esamība šajā gadījumā nozīmē tikai to, ka Savienības tiesas, nevis valstu tiesas ir kompetentas izskatīt strīdus saistībā ar līgumu, bet nevis to, ka Savienības tiesas var lemt par šādiem strīdiem, tikai pamatojoties uz LESD 272. pantu.

97. Saskaņā ar Tiesas judikatūru gadījumā, ja ir spēkā līgums starp prasītāju un kādu no iestādēm, tad Savienības tiesās prasība saskaņā ar LESD 263. pantu var tikt celta tikai tad, ja apstrīdētais akts ir paredzēts obligātu juridisku seku radīšanai, kas neietilpst pusēm saistošās līgumattiecībās un kas nozīmē administratīvai iestādei kā līgumslēdzējai pusei piešķirtas suverēnas varas priekšrocību īstenošanu ( 74 ).

98. Pēc var spriežot, no Savienības tiesu līdzšinējās judikatūras izriet, ka vismaz parasti tikai divas aktu kategorijas atbilst šiem kritērijiem: – pirmkārt, akti, kas, proti, ir saistīti ar līgumattiecībām starp Savienības iestādi un tās otru līgumslēdzēju pusi, taču kuru iedarbība vispār neattiecas uz šīm līgumattiecībām, piemēram, līgumslēdzējas puses, kas izdarījusi līguma pārkāpumu, pagaidu izslēgšanu no citiem Savienības līgumiem un subsīdijām, vai šādas līgumslēdzējas puses blacklisting [iekļaušana melnajā sarakstā] Savienības iestāžu centrālajā datubāzē ( 75 ). – un, otrkārt, lēmumi par kompensāciju ( 76 ) un piedziņas izpildes lēmumi ( 77 ), kas pieņemti attiecībā uz līgumisku prasījumu piedzīšanu.

99. Tomēr attiecībā uz pēdējo minēto ADR apgalvo, ka ne Komisija, ne Vispārējā tiesa šajā gadījumā neesot paskaidrojusi, kā tieši apstrīdētais lēmums esot radījis obligātas juridiskās sekas, kas neietilpst pusēm saistošajās līgumattiecībās. Saskaņā ar ADR norādīto drīzāk ir acīmredzami, ka šī lēmuma juridiskās sekas ir saistītas ar pušu līgumattiecībām.

100. Ir taisnība, ka tāda piedziņas izpildes lēmuma juridiskās sekas, kas tiek pieņemts līgumisku prasījumu atgūšanai, dabiski rodas arī attiecīgo līgumattiecību ietvaros: tas tādēļ, ka, pieņemot šādu lēmumu, Komisija, pirmkārt, nosaka summu, kuru tās skatījumā tās līgumslēdzējai pusei ir jāatmaksā, pamatojoties uz tās līgumsaistībām, un nosaka pienākumu līgumslēdzējai pusei šo summu samaksāt. Otrkārt, ja attiecīgais lēmums bez sekmīgas apstrīdēšanas kļūtu galīgs, attiecīgo līgumsaistību esamība tādējādi tiktu juridiski konstatēta un iespējami iebildumi par šo saistību esamību tiktu izslēgti. Treškārt, sekmīga lēmuma piespiedu izpilde nodrošinātu attiecīgo līgumsaistību izpildi.

101. Papildus šīm līgumiskajām juridiskajām sekām piedziņas izpildes lēmums, ko Komisija pieņem, īstenojot savas Finanšu Regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā piešķirtās valsts varas pilnvaras savu prasījumu autonomai piedziņai, tomēr rada arī saistošas juridiskas sekas, kas ir ārpus pušu līgumattiecībām.

102. Kā tikko minēts ( 78 ), saskaņā ar Tiesas norādīto Savienības aktu, kas, lai arī ir saistīts ar līgumu, ir apstrīdams ar prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, raksturo tas, ka tas rada juridiskas sekas, kas ir ārpus pusēm saistošajām līgumattiecībām un kas nozīmē tādu suverēno pilnvaru īstenošanu, kādas iestādei ir piešķirtas nevis līgumslēdzējai pusei gan vispārīgi kā administratīvai iestādei.

103. Piedziņas izpildes lēmuma gadījumā šīs definīcijas abas komponentes funkcionē kopā tiktāl, ciktāl šāda lēmuma juridisko seku ārpuslīgumisko raksturu pamato šo juridisko seku ārpuslīgumiskā, valsts varas izcelsme. Tas tādēļ, ka piedziņas izpildes lēmuma ārpuslīgumiskās juridiskās sekas izriet no tā, ka Komisija ar vienpusēju aktu, pašas pieņemtu suverēnu aktu pamato līgumiska prasījuma izpildi. Šādas juridiskas sekas neietilpst līgumattiecībās, jo tās nepamato – kā tas, piemēram, ir tad, kad tiesas izdots rīkojums pamato līgumiska prasījuma izpildāmību, – pušu līgumiskās tiesības un pienākumus, bet gan Komisijas vispārīgās ārpuslīgumiskās, suverēnās varas pilnvaras ( 79 ).

104. To Vispārējā tiesa ir pareizi atzinusi, pārsūdzētā sprieduma 207. punktā norādot, ka apstrīdētais lēmums ir akts, kas ir paredzēts obligātu, ārpus līgumattiecībām izejošu un pusēm saistošu juridisku seku radīšanai un kas nozīmē suverēnas varas, kāda ir piešķirta Komisijai kā administratīvai iestādei, priekšrocību īstenošanu, jo šī apstrīdētā lēmuma juridisko raksturu nenosaka attiecīgie līgumi, bet gan LESD 299. pants un Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punkts. Tādējādi Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav izskaidrojusi, kādā mērā apstrīdētais lēmums rada saistošas juridiskas sekas, kas ir ārpus pušu līgumattiecībām.

105. No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu pārsūdzētajā spriedumā pamatoti ir kvalificējusi kā Savienības aktu, kuru ADR varēja apstrīdēt, ceļot prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu.

2) Par to, ka prasības atcelt tiesību aktu, kuras celtas pret piedziņas izpildes lēmumiem, kas pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai, neaptur attiecīgā akta piemērošanu

106. ADR tomēr uzskata, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpums esot tas, ka prasībai atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, kas vērsta pret piedziņas izpildes lēmumu, kurš pieņemts līgumisku prasījumu atgūšanai, nav apturošas iedarbības, lai gan šāda lēmuma piespiedu izpilde Komisijas līgumslēdzēju pusi varot novest līdz bankrotam.

107. Saskaņā ar LESD 278. pantu lietas izskatīšana Tiesā neaptur attiecīgā akta piemērošanu. Ja attiecīgajos apstākļos Savienības Tiesa to uzskata par vajadzīgu, tā tomēr var dot rīkojumu apturēt apstrīdētā akta piemērošanu. Tāpat, kā jau iepriekš minēts ( 80 ), tāda akta piespiedu izpildi, kas uzliek finansiālas saistības un ir izpildāms saskaņā ar LESD 299. pantu, var apturēt ar Savienības tiesas lēmumu atbilstoši LESD 299. panta ceturtajai daļai. Turklāt ADR iespēju lūgt šādu piespiedu izpildes apturēšanu, lai gan nesekmīgi, šajā gadījumā ir arī izmantojusi ( 81 ).

108. Fakts, ka lietas izskatīšana Savienības tiesās automātiski neaptur attiecīgā akta piemērošanu, saskaņā ar Tiesas norādīto, pamatojoties uz to, ka pastāv šī iespēja pieprasīt pagaidu noregulējumu, nav tiesību uz visaptverošu un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpums. Tas tādēļ, ka iespēja piešķirt pagaidu aizsardzību, ja tas ir nepieciešams turpmākā galīgā lēmuma pilnīgai iedarbībai, novērš nepilnības Savienības tiesu garantētajā tiesību aizsardzībā ( 82 ).

109. Šī ADR argumentācija nu rada jautājumu, vai tas tomēr nav tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpums, ka prasība atcelt tiesību aktu, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu, kurš pieņemts līgumisku prasījumu atgūšanai, neaptur attiecīgā akta piemērošanu. Citiem vārdiem: vai prasījuma piespiedu izpilde pirms šī prasījuma esamības pārbaudes, gadījumos, kad netiek noteikti pagaidu pasākumi, līgumiskā kontekstā ir nepieņemama?

110. ADR argumentācija ir balstīta uz to, ka līgumslēdzējai pusei līguma ietvaros attiecībā uz otras līgumslēdzējas puses apstrīdētu maksājuma prasījumu parasti automātiski ir atlikts maksājums, līdz tiesa ir pieņēmusi nolēmumu par attiecīgo prasījumu. Izmaiņas iespējamas tikai izņēmuma kārtā, ja pretējā puse ir panākusi pagaidu pasākumu noteikšanu, lai nodrošinātu apstrīdēto prasījumu.

111. Rezultātā piedziņas izpildes lēmuma pieņemšana salīdzinājumā ar Komisijas prasību saskaņā ar LESD 272. pantu līgumslēdzējai pusei nozīmē ne tikai apstrīdēšanas pienākuma apvēršanu, bet vēl arī samazina tās tiesību aizsardzības efektivitāti. Tomēr šāda iejaukšanās efektīvā tiesību aizsardzībā ir pamatota, jo līgumslēdzēja puse līguma slēgšanas brīdī tika informēta par šo risku, taču var lūgt tiesai pagaidu noregulējumu, un, visbeidzot, pastāv leģitīma interese attiecībā uz Savienības finanšu interešu efektīvu aizsardzību.

112. ADR argumentācija attiecībā uz to, ka prasība atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu automātiski neaptur attiecīgā akta piemērošanu, pārsūdzētajā spriedumā tādējādi neļauj konstatēt tiesību kļūdu.

3) Par prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu un prasību par līguma izpildi saskaņā ar LESD 272. pantu nodalīšanas izpratni Vispārējās tiesas judikatūrā

113. Saskaņā ar ADR norādīto Komisijas pilnvaru atzīšana pieņemt piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai, kuri ir apstrīdami ar prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, pilnībā padara neefektīvas tiesības vērsties tiesā, kura ir kompetenta izskatīt līgumu.

114. Kā jau iepriekš norādīts ( 83 ), Vispārējā tiesa šo apgalvojumu pārsūdzētā sprieduma 209.–214. punktā ir noraidījusi, pamatojoties uz to, ka tā ADR prasību esot uzskatījusi par balstītu ne tikai uz LESD 263. pantu, bet arī uz 272. pantu. Tādējādi tā esot pārbaudījusi ne tikai apstrīdētā lēmuma ārējo tiesiskumu, bet arī Komisijas pret ADR vērsto līgumisko uz šo lēmumu prasījumu pamatotību pēc būtības.

115. Šī ADR pirmajā instancē izvirzītās argumentācijas atsevišķā pārbaude prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, no vienas puses, un prasības par līguma izpildi ietvaros, no otras puses, ir balstīta uz Vispārējas tiesas judikatūrā noteiktu un pārsūdzētā sprieduma 70. punktā atspoguļotu pieņēmumu, ka piedziņas izpildes lēmumu LESD 263. panta kontekstā varot vērtēt tikai pamatojoties uz Savienības tiesību normām. Turpretim LESD 272. panta kontekstā varot atsaukties tikai uz līguma pārkāpumu vai tam piemērojamo valsts tiesību normu pārkāpumu.

116. No pārsūdzētā sprieduma pamatā esošā Vispārējas tiesas judikatūras virziena tiek prezumēts, ka prasības atcelt tiesību aktu ietvaros visi pamati, kas balstīti uz līguma noteikumu pārkāpumu vai valsts tiesību normu pārkāpumu, kuri līgumā noteikti par piemērojamiem, tiek atzīti par nepieņemamiem. Tas nozīmē, ka prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu, nevar tikt pārbaudīta šī lēmuma pamatotība pēc būtības un tādējādi jautājums par to, vai izvirzītais līgumiskais prasījums Komisijai vispār likumīgi pienākas ( 84 ).

117. Taču, ja Vispārējā tiesa šādu pārbaudi vēlas veikt, tai tad vispirms ir jāpārbauda, vai prasība, ko tā izskata, var tikt “pārkvalificēta” tādējādi, ka tā ir vērsta ne tikai uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, bet arī uz fakta konstatēšanu par to, ka Komisijai vispār nav apstrīdētā līgumiskā prasījuma. Ja tas tā ir, tad Vispārējā tiesa, kā tas ir noticis šajā gadījumā, var uzskatīt, ka prasība ir balstīta ne tikai uz LESD 263. pantu, bet arī uz LESD 272. pantu un pēc tam pārbaudīt ar attiecīgo prasības veidu saistītos pamatus. Tomēr šādu pārkvalificēšanu var veikt tikai tad, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi ( 85 ).

118. Ja tomēr nav akta, ko var kvalificēt kā no līguma nodalāmu un tādējādi kā atsevišķi apstrīdamu saskaņā ar LESD 263. pantu, atbilstoši Vispārējās tiesas šajā gadījumā noteiktajam judikatūras virzienam Savienības tiesa, kas izskata prasību par līguma izpildi, pamatojoties tikai uz LESD 272. pantu, tādējādi var pārbaudīt tikai iebildumus, kas balstīti uz “līguma noteikumu pārkāpumu vai līgumam piemērojamo [valsts] tiesību normu pārkāpumu”. Turpretim prasību par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu tā dēvētie “atcelšanas pamati” (moyens d’annulation), t.i., pamati “saistībā ar administratīvajām attiecībām” vai pamati, kas ir “raksturīgi prasībai atcelt tiesību aktu”, piemēram, pamatojuma trūkums, prasītāja tiesību uz aizstāvību pārkāpums vai tā tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums, tiek atzīti par nepieņemamiem ( 86 ).

119. ADR ir taisnība, kad tā apgalvo, ka šīs Vispārējās tiesas judikatūras virziena piemērošana ir saistīta ar Komisijas līgumslēdzēju pušu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu, un turklāt gan prasību atcelt tiesību aktu ietvaros saskaņā ar LESD 263. pantu (i), gan prasību par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu (ii).

i) Par prasībām atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, kas celtas pret piedziņas izpildes lēmumiem, kas tiek pieņemti līgumisku prasījumu atgūšanai

120. Vispārējās tiesas uzskats, saskaņā ar kuru pušu līgumsaistības prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu, nevar tikt pārbaudītas, ir balstīts uz diviem nopietniem kļūdainiem pieņēmumiem: pirmkārt, ka tiesību normas, kas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros var tikt pārbaudītas, varot būt tikai Savienības tiesību normas, un, otrkārt, ka līgumam piemērojamās tiesību normas varot būt tikai valsts tiesību normas.

– Par līguma un valsts tiesību normu nozīmību prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu

121. Vispārējā tiesas uzskatu, ka pušu līgumsaistības prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu nevar tikt pārbaudītas, pēc visa spriežot, pirmo reizi pārstāvēja sava pārsūdzētā sprieduma 70. punktā minētajā 2012. gada 27. septembra spriedumā lietā Microengineering/Komisija ( 87 ). Šajā ziņā tā vispirms balstījās uz Tiesas norādi tās 1970 gada 17. decembra spriedumā lietā Internationale Handelsgesellschaft ( 88 ), saskaņā ar kuru Savienības iestāžu aktu spēkā esamību var novērtēt tikai saskaņā ar Savienības tiesību normām, jo to vienveidība tiktu ietekmēta, ja, lemjot par šādu aktu spēkā esamību, būtu jāņem vērā valsts tiesību normās noteiktie standarti vai principi.

122. Tomēr šī Tiesas norāde attiecās uz jautājumu, vai Kopienas regulas tiesiskumu var pārbaudīt atbilstoši dalībvalsts tiesību normām ( 89 ). To Tiesa pareizi ir noraidījusi, jo tādējādi tiktu ietekmēta Kopienas tiesību vienveidība. Tomēr šāda situācija nav salīdzināma ar situāciju, kurā piedziņas izpildes lēmums, kas ir pieņemts līgumisku prasījumu atgūšanai, ir jāvērtē atbilstoši valsts tiesību normām, par kuru piemērojamību puses ir vienojušās līgumā.

123. Proti, atšķirībā no Savienības regulas šāds lēmums, ciktāl līgumslēdzēju pušu noteiktās valsts tiesību normas ir noteicošās tāda prasījuma pastāvēšanai, kas ar lēmumu tiek atzīts par izpildāmu, ir balstīts uz šīm tiesību normām. Turklāt tas attiecas arī uz katra attiecīgā līguma noteikumiem. Tas tādēļ, ka Komisijai nav tiesību atzīt prasījumu par izpildāmu, kura saskaņā ar līgumu un tam piemērojamajām tiesību normām nav. Tādējādi līguma noteikumi un valsts tiesību normas kļūst par “jebkuru ar līgumu piemērošanu saistītu tiesību normu” LESD 263. panta otrās daļas izpratnē, pamatojoties uz kurām Savienības tiesai ir jāpārbauda lēmuma tiesiskums, izskatot prasību atcelt tiesību aktu.

124. Savienības tiesību vienveidības ietekmēšana, kas rodas no tā, ka, lemjot par Savienības akta spēkā esamību, notiek atsaukšanās uz valsts tiesību normām, piedziņas izpildes lēmuma gadījumā tādējādi izriet no LESD 335. un 340. pantā paredzētās iespējas Savienības līgumam piemērot pušu izvelētas (arī) valsts tiesību normas. Tas ir izņēmums, un ir saistīts ar īpašu Savienības tiesību normu un valsts tiesību normu sasaistes gadījumu, kas izriet no tā, ka Savienības līmenī līgumtiesības nav pilnīgas.

125. Tādējādi Vispārējās tiesas sprieduma lietā Applied Microengineering/Komisija 40. un 41. punktā no LESD 263. panta otrās daļas formulējuma un Tiesas sprieduma lietā Internationale Handelsgesellschaft izkristalizējies risinājums, saskaņā ar kuru “Savienības tiesa, kurā saskaņā ar LESD 263. panta noteikumiem celta prasība atcelt tiesību aktu, apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu izvērtē, ņemot vērā [vienīgi] [LES] līgumu vai jebkuru tiesību normu, kas attiecas uz tā piemērošanu, un tātad – Savienības tiesības ( 90 )”, attiecībā uz piedziņas izpildes lēmumu, kas pieņemts līgumisku prasījumu atgūšanai, ir nepareizs ( 91 ).

– Par Savienības tiesību normām, kas piemērojamas Savienības līgumiem

126. Taču pretēji tam, arī Vispārējās tiesas pieņēmums sprieduma 40. un 41. punktā lietā Applied Microengineering/Komisija, saskaņā ar kuru “līgumam piemērojamās tiesību normas” varot būt tikai valsts tiesību normas, ir jānoraida. Tas tādēļ, ka ir kļūdaini pieņemt, ka Savienības iestāžu līgumiem esot piemērojami tikai līguma noteikumi un pušu noteiktās valsts tiesību normas. Drīzāk šiem līgumiem vienmēr arī ir piemērojami Savienības tiesību aktu vispārīgie primārie un sekundārie, kā arī attiecīgie īpašie sekundārie noteikumi.

127. Tā, it īpaši Finanšu regulā Nr. 966/2012, kā arī daudzos nozaru tiesību aktos, piemēram, pētniecības atbalsta jomā, šobrīd ir iekļauti vairāki noteikumi, kas ir piemērojami Savienības iestāžu līgumiem, it īpaši nolīgumiem par subsīdijām un publiskajam iepirkumam ( 92 ). Tādēļ saskaņā ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 piemērošanas noteikumiem šādos līgumos ir jābūt norādei, ka tiem piemērojamās tiesību normas ir Savienības tiesību normas, kuras vajadzības gadījumā papildina ar valsts tiesību normām, nosakot tās līgumā ( 93 ).

128. Kā Vispārējā tiesa sprieduma 85. punktā ir pareizi norādījusi, valsts tiesību normas, kuras puses ir noteikušas par pakārtoti piemērojamām, tādēļ ir tikai savstarpēji nolīgto valsts līgumtiesību un saistību tiesību vispārīgie noteikumi, kuru mērķis ir mazināt šādu noteikumu iespējamu trūkumu Savienības līmenī.

– Secinājums

129. No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējās tiesas sprieduma lietā Applied Microengineering/Komisija 40. un 41. punktā paustais uzskats, saskaņā ar kuru tiesību normas, kuras var pārbaudīt prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, esot tikai Savienības tiesību normas un līgumam piemērojamās tiesību normas varot būt tikai valsts tiesību normas, ir kļūdains.

130. Tādējādi idejai, kas ir pamatā Vispārējās tiesas judikatūrai attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu un prasību par līguma izpildi nodalīšanu, zūd pamatojums, saskaņā ar kuru uzdevumu sadalījums starp tiesu, kas izskata prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, no vienas puses, un tiesu, kas izskata prasību par līguma izpildi saskaņā ar LESD 272. pantu, no otras puses, esot tāds, ka pirmās kompetencē esot vienīgi Savienības tiesību normu pārbaude un otrās kompetencē esot vienīgi līguma pārbaude un piemērojamo valsts tiesību normu pārbaude.

131. Turklāt nav arī pamata bažām, ka līgumsaistību un valsts tiesību normu pārbaude prasības atcelt tiesību aktu ietvaros saskaņā ar LESD 263. pantu, kas celta pret piedziņas izpildes lēmumu, varētu apdraudēt LESD 272. panta nozīmi vai radīt iejaukšanos valstu tiesu jurisdikcijā ( 94 ). Tas tādēļ – kā paskaidrots iepriekš –, ka piedziņas izpildes lēmums paredz šķīrējklauzulas esamību, ar kuru tiek izslēgta valsts tiesu jurisdikcija. Taču tam savukārt ir nepieciešams LESD 272. pants ( 95 ).

132. Visbeidzot, izpratni par prasību atcelt tiesību aktu un prasību par līguma izpildi nodalīšanu, kas ir pārsūdzētā sprieduma pamatā, nevar pamatot tādējādi, ka tiesa prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, atšķirībā no prasības par līguma izpildi, nevar Komisijai dot rīkojumus vai to aizstāt ( 96 ). Tas tādēļ, ka piedziņas izpildes lēmuma atcelšana, pamatojoties uz izvirzītā līgumiskā prasījuma neesamību LESD 263. panta kontekstā, rada tādas pašas sekas kā konstatējums, ka Komisijai šis prasījums nepienākas LESD 272. panta kontekstā. Turklāt, ja prasītājs vēlētos lūgt pret Komisiju pieņemt papildu rīkojumus, tas papildus savai prasībai atcelt apstrīdēto lēmumu saskaņā ar LESD 263. pantu vienmēr varētu celt prasību saskaņā ar LESD 272. pantu šādu rīkojumu izdošanai.

133. No visa iepriekš minētā var secināt, ka piedziņas izpildes lēmuma tiesiskums, kas ticis pieņemts līgumiska prasījuma atgūšanai, prasības atcelt tiesību aktu ietvaros saskaņā ar LESD 263. pantu ir jāvērtē, gan pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem kopumā, gan pamatojoties uz līguma noteikumiem un visām citām līgumam piemērojamām Savienības un valsts tiesību normām. Tādējādi Savienības tiesai šādas prasības ietvaros ir jāpārbauda gan apstrīdētā lēmuma ārējais tiesiskums, gan tiesiskums pēc būtības. Līdz ar to tās pārbaude it īpaši attiecas arī uz jautājumu par izvirzītā līgumiskā prasījuma pamatotību. Šādu pārbaudi Vispārējā tiesa iepriekš ir daļēji arī veikusi ( 97 ).

134. Turpretim apstrīdētajā spriedumā pārstāvētā pieeja, saskaņā ar kuru Komisijas līgumslēdzējai pusei, lai panāktu Savienības tiesas pilnīgu piedziņas izpildes lēmuma pārbaudi, ir jāceļ prasība gan saskaņā ar 263. pantu, gan prasība saskaņā ar LESD 272. pantu, ir uzskatāma par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu, nevajadzīgi sarežģījot tiesību aizsardzību.

135. Pirmkārt, tiek pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ja Savienības tiesa prasības pret piedziņas izpildes lēmumu ietvaros saskaņā ar LESD 263. pantu nepārbauda šī lēmuma tiesiskumu pēc būtības, t.i. jautājumu, vai šajā gadījumā par izpildāmu atzītais prasījums vispār pastāv.

136. Otrkārt, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpums ir no Komisijas līgumslēdzējām pusēm pieprasīt pret piedziņas izpildes lēmumu celt prasību gan saskaņā ar 263. pantu, gan prasību saskaņā ar LESD 272. pantu, lai gan šādai prasībai, kā tikko norādīts, nav pamatojuma. Proti, šādi Komisijas līgumslēdzējām pusēm lietas izskatīšana tiesā un to tiesību realizēšana tiek prettiesiski pārmērīgi apgrūtināta ( 98 ). Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka, ņemot vērā Tiesas judikatūras sarežģītību šajā jautājumā, prasītāji pastāvīgi riskē, ka to lūgums tiks atzīts par nepieņemamu, jo tie būtu kļūdaini balstījušies uz nepareizo prasības veidu ( 99 ).

ii) Par nepieciešamību pārbaudīt visus būtiskos faktu un tiesību jautājumus prasību par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu

137. Kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 211. punktā pareizi ir uzsvērusi, no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā saskaņā ar Hartas 47. pantu ir garantētas tikai tad, ja šīs tiesas kompetencē ir izvērtēt visus ar tai izskatīšanai iesniegtā strīda saistītos faktu un tiesību jautājumus ( 100 ).

138. Tomēr šo prasību Vispārējā tiesa neizpilda prasību par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu, piemērojot savu šajā lietā aplūkoto judikatūru, kas attiecas uz prasību atcelt tiesību aktu un prasību par līguma izpildi nodalīšanu, kas minēta pārsūdzētā sprieduma 70. punktā un ir tā pamatā. Tas tādēļ – kā paskaidrots iepriekš, ka šajā judikatūrā tiek pieņemts, ka Savienības tiesa prasību par līguma izpildi ietvaros nevar izskatīt iebildumus, kuru pamatā ir Savienības tiesību un it īpaši Savienības pamattiesību pārkāpums ( 101 ).

139. Tomēr, kā jau norādīts iepriekš, ir pilnībā kļūdaini pieņemt, ka Savienības iestāžu līgumiem attiecīgi ir piemērojami tikai līguma noteikumi un valsts tiesību normas, par kuru piemērošanu puses ir savstarpēji vienojušās ( 102 ). Tāpat nav nekāda pamatojuma Vispārējās tiesas pieņēmumam, ka uz Savienības iestādēm Savienības pamattiesības un citi Savienības tiesībās noteikti suverenās varas pienākumi attiecas, tikai pieņemot vienpusējus aktus, taču ne līgumu ietvaros ( 103 ). Tas tādēļ, ka nav šaubu, ka Savienības iestādēm šie pienākumi ir jāpilda neatkarīgi no tā, vai tās savu uzdevumu izpildei izmanto vienpusējus vai līgumiskus instrumentus. It īpaši Harta, kā izriet no tās 51. panta, kopumā attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām nediferencējot atkarībā no attiecīgi izvēlētā akta formas. Jebkas cits nozīmētu ļaut Savienības iestādēm, “bēgot uz privāttiesībām”, atbrīvoties no pienākuma ievērot pamattiesības ( 104 ).

140. Turklāt šo, Tiesa, kaut arī netieši, jau ir apstiprinājusi prasību par līguma izpildi ietvaros, vērtēdama argumentus, kas balstīti uz tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu ( 105 ).

141. Vispārējā tiesa turpretim ir mēģinājusi šādus argumentus attiecināt uz vispārīgo līgumtiesību principu par līgumu godprātīgu izpildi un Savienības iestāžu attiecīgos pienākumus tādējādi uzskatīt par pamatotiem ar līgumu vai tam piemērojamajām valsts tiesību normām ( 106 ). Tas gan norāda uz to, ka Vispārējā tiesa ir atzinusi, cik problemātiski ir noraidīt Savienības iestāžu kā līgumslēdzēju iestāžu saistību ar šādiem pienākumiem. Tomēr šādus pienākumus pakārtot tikai līgumtiesību principiem kā labai ticībai ir tikai ārkārtas risinājums. Tas tādēļ, ka šādi principā tiek saglabāts spēkā nepamatotais pieņēmums, ka Savienības iestādes līgumiska rakstura darbībās esot salīdzināmas ar privātām līgumslēdzējām pusēm un tādējādi uz tām attiecas tikai vispārīgie līgumtiesību principi, nevis pamattiesības un citi savi Savienības tiesībās noteiktie suverēnās varas pienākumi.

142. Saskaņā ar šajā lietā aplūkoto Vispārējās tiesas judikatūru uz Savienības iestādēm attiecas pamattiesības un citi Savienības tiesībās noteiktie pienākumi, proti, “tikai tad, ja tās pilda administratīvos pienākumus” ( 107 ). Tomēr nav skaidrs, kāda iemesla dēļ līgumu slēgšana nebūtu jāattiecina uz šo iestāžu administratīvo pienākumu pildīšanu. Tas tādēļ, ka atšķirībā no privātām līgumslēdzējām pusēm Savienības iestādes vienmēr rīkojas, pildot savus administratīvos pienākumus.

143. Turklāt Komisija pati šajā apelācijas tiesvedībā ir uzsvērti pārstāvējusi viedokli, ka nevarot noliegt tās pilnvaras arī līgumiskā kontekstā naudas prasījumu atgūšanai izmantot Savienības tiesībās noteiktās vispārīgās suverēnās pilnvaras rīkoties, jo tas a contrario nozīmētu, ka tai līgumiskā kontekstā nebūtu saistoši arī tās vispārīgie suverēnie pienākumi, piemēram, tiesības piekļūt dokumentiem un, vispārīgāk, pamattiesības. Tomēr šādi neņemt vērā Komisijas, kas rīkojas saskaņā ar līgumu, administratīvo, valsts varas raksturu, nav nekāda pamatojuma.

144. Turklāt aplūkotā Vispārējās tiesas judikatūras virziena piemērošana noved pie pilnībā nepieņemama rezultāta: saskaņā ar to Savienības iestāžu pienākums norādīt pamatojumu, veicot subsīdiju atgūšanu, pastāv tikai tad, ja attiecīgā subsīdija izmaksāta nevis ar vienpusēju lēmumu, bet gan ar līgumu ( 108 ). Tāpat līgumslēdzēja puse Savienības iestādei var pārmest, piemēram, pienākuma norādīt pamatojumu vai tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tikai tad, ja līguma noteikumi šādus pienākumus un tiesības paredz ( 109 ), bet ne citādi ( 110 ). Tomēr tas nozīmētu, ka Savienības iestādes varētu izvairīties no saviem primārajās tiesībās noteiktajiem pienākumiem tādējādi, ka tās subsīdijas piešķir nevis ar vienpusējiem lēmumiem, bet gan ar līgumiem un šajos līgumos neparedz sev nelabvēlīgu pienākumu norādīt pamatojumu vai to līgumslēdzējām pusēm labvēlīgas tiesības uz aizstāvību.

145. Vispārējā tiesa savu uzskatu, saskaņā ar kuru prasītājs līgumiska strīda ietvaros nevarot atsaukties uz Savienības tiesībās noteiktajiem Savienības iestāžu pienākumiem, ir balstījusi cita starpā uz Tiesas judikatūru par ārpuslīgumiskas un līgumiskas atbildības nošķiršanu ( 111 ). Saskaņā ar to tikai atsauce uz tiesību normām, kas neizriet no līguma, nevar ietekmēt atbildības veidu un tādējādi to, kurā tiesā šī tiesvedība notiek. Tomēr no šīs judikatūras neizriet, ka uz Savienības iestādēm līgumu ietvaros neattiecas to Savienības tiesībās noteiktie pienākumi un ka to līgumslēdzējas puses uz tiem nevar atsaukties.

146. Turklāt Vispārējās tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru uz Savienības iestādēm attiecas pamattiesības un citi valsts varas pienākumi tikai vienpusēju aktu ietvaros, bet ne līgumu ietvaros, šķiet, sākotnēji ir radusies no apsvēruma, ka iebildums par šādu pienākumu pārkāpumu prasību par līguma izpildi ietvaros esot inopérant, t.i., neefektīvs, jo šāds pārkāpums jebkurā gadījumā nevar ietekmēt pušu līgumsaistību pastāvēšanu ( 112 ).

147. Tomēr tas ir kļūdaini, jo līgumslēdzējas puses – pārvaldes pienākuma ievērot pamattiesības vai citu valsts varas pienākumu pārkāpumi prasību par līguma izpildi ietvaros nekādā gadījumā pēc būtības nav neefektīvi. Gluži pretēji, šādi pārkāpumi, kā pati Tiesa jau ir konstatējusi, var pilnīgi noteikti ietekmēt pušu līgumsaistības ( 113 ). Turklāt judikatūra, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem, liecina, ka iebildums par pārkāpumu kopumā nekādā gadījumā nav nepieņemams jau tikai tāpēc vien, ka šis pārkāpums ne vienmēr ir atspoguļots sprieduma rezolutīvajā daļā ( 114 ). Visbeidzot, jau pārkāpuma konstatēšanai kā tādai ir kompensējoša iedarbība attiecībā uz prasītāju un disciplinējoša iedarbība attiecībā uz pārvaldi ( 115 ).

148. Pēdējais, bet ne mazāk būtiskais ir tas, ka Vispārējās tiesas uzskats, saskaņā ar kuru tiesa, kura ir kompetenta izskatīt līgumu, LESD 272. panta kontekstā nevarot pārbaudīt iebildumus, kas ir balstīti uz Savienības iestāžu Savienības pamattiesību un citu suverēno pienākumu pārkāpumu, nav saderīgs ar tiesu kompetences sadalījumu saskaņā ar LESD 263., 272. un 274. pantu.

149. Saskaņā ar Tiesas norādīto, ja starp prasītāju un Savienības iestādi ir noslēgts līgums, tikai izņēmuma gadījumos Savienības aktus var kvalificēt kā apstrīdamus ar prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, jo citādi Savienības tiesas riskētu apdraudēt LESD 272. panta nozīmi un, ja līgumā nav ietverta šķīrējklauzula, paplašināt savas jurisdikcijas robežas aiz LESD 274. pantā paredzētajām robežām ( 116 ). Tādēļ, kā iepriekš jau atspoguļots, tikai lēmumi par kompensāciju, piedziņas izpildes lēmumi un akti, kuru ietekme pilnībā neattiecas uz līgumattiecībām, ir kvalificējami kā apstrīdami ar prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu ( 117 ).

150. Tādējādi, kā ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón] savos secinājumos lietā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija ir norādījis, tādi akti, kas ir apstrīdami saskaņā ar LESD 263. pantu, līgumiskā kontekstā ir jādefinē šaurāk nekā parasti. Tas tādēļ, ka šajā kontekstā akta apstrīdamībai nav pietiekami, ka ar to personai, kurai tas ir adresēts, tiek radītas juridiskas sekas ( 118 ). Tādējādi, piemēram, parādzīmes, ar kurām līgumslēdzēja puse, nosakot termiņu, tiek aicināta samaksāt prasījumu ( 119 ), revīzijas ziņojumi, ar kuriem tiek konstatēti pārkāpumi subsīdiju izmantošanā un no tiem izrietošie prasījumi ( 120 ) vai lēmumi vienpusēji izbeigt līgumu ( 121 ), līgumiskā kontekstā nav uzskatāmi par aktiem, kurus varētu apstrīdēt ar prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu ( 122 ).

151. Tas gan šajā ziņā šķiet pamatoti, ņemot vērā, ka līgumslēdzējai pusei pret tādiem aktiem saistībā ar līgumiem, kuri nav apstrīdami saskaņā ar LESD 263. pantu, tiesā, kas ir kompetenta izskatīt līgumu, ir pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi. Tomēr šī “iespēja celt paralēlu prasību” ( 123 ) darbojas tikai tad, ja šie tiesību aizsardzības līdzekļi ir arī efektīvi. Tas nozīmē, ka tiesai, kas ir kompetenta izskatīt līgumu, ir jābūt pilnvarām izvērtēt visus ar tai izskatīšanai iesniegtā strīda saistītos faktu un tiesību jautājumus ( 124 ).

152. Šis viedoklis tika arī netieši apstiprināts Komisijas atbildē uz Tiesas jautājumu šīs apelācijas tiesvedības tiesas sēdē. Uz jautājumu, kā tad varot pārbaudīt pamattiesību ievērošanu prasību par līguma izpildi ietvaros, ja jau saskaņā ar Tiesas norādīto ar to pamatoti iebildumi nav pieņemami, Komisija atbildēja, ka šādus iebildumus taču varot izvērtēt prasības atcelt tiesību aktu ietvaros. Tomēr tas nozīmētu, ka ne tikai Komisijas piedziņas izpildes lēmumi, bet gan visi Savienības iestāžu akti attiecībā uz to līgumslēdzēju pusēm būtu jākvalificē kā akti, kas apstrīdami saskaņā ar LESD 263. pantu, lai līgumslēdzēju puses varētu efektīvi izmantot tiesību aizsardzības līdzekļus. Taču šāds secinājums būtu pilnībā nesaderīgs ar Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības iestāžu aktus līgumiskā kontekstā, izņemot piedziņas izpildes lēmumus, tieši nevar kvalificēt kā apstrīdamus saskaņā ar LESD 263. pantu ( 125 ).

153. Tādējādi tiesai, kas ir kompetenta izskatīt līgumu, papildus līgumam un Savienības tiesību normām, kas īpaši piemērojamas līgumiem, un pakārtoti piemērojamiem valsts tiesību aktiem, ir jāvar pārbaudīt visus iebildumus, kas ir balstīti uz Savienības iestāžu Savienības pamattiesību vai citu Savienības tiesībās noteiktu valsts varas pienākumu pārkāpumu ( 126 ).

154. Tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka attiecīgie akti, piemēram, līgumslēdzēju pušu grāmatvedības pārbaude, vienpusēja maksājumu apturēšana, vienpusēja līguma izbeigšana vai vienpusēja tādu summu noteikšana, kas ir jāatmaksā ar parādzīmēm ar noteiktu termiņu, lai gan attiecībā uz tiesvedību kvalificēti kā līgumiski, bieži vien atbilst Savienības iestāžu vienpusējai pilnvaru īstenošanai, kas ir paredzēta tiesību aktu noteikumos vai, atsevišķos gadījumos, neapspriežamās līguma standarta klauzulās ( 127 ).

155. Turklāt tas izskaidro, kāpēc Savienības iestāžu līgumslēdzējas puses prasības, ko tās ceļ pret šādiem aktiem, intuitīvi bieži vien deklarē kā prasības atcelt tiesību aktu. Saskaņā ar šeit minēto risinājumu šādu prasību nekādā gadījumā nevar atzīt par nepieņemamu, jo prasītājs attiecīgajai iestādei pārmet pamattiesību vai citu Savienības tiesībās noteiktu valsts varas pienākumu pārkāpumu vai izvirza citus iebildumus, kuri ir “raksturīgi prasībai atcelt tiesību aktu” ( 128 ) saskaņā ar Vispārējās tiesas līdzšinējo judikatūru ( 129 ).

c) Starpsecinājumi

156. No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas pilnvaru īstenošana pieņemot piedziņas izpildes lēmumus līgumisku prasījumu atgūšanai nav pretrunā tiesiskās paļāvības principam, ja, līgumslēdzēja puse, kā tas ir šajā gadījumā, līgumā ir tikusi informēta par šādas iespējas pastāvēšanu.

157. Turpretim ar to tiek pārkāptas Komisijas līgumslēdzējas puses tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ja Komisijas līgumslēdzējai pusei pret piedziņas izpildes lēmumu ir jāceļ gan prasība atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu, gan prasība par līguma izpildi saskaņā ar LESD 272. pantu, lai panāktu šā lēmuma pilnīgu tiesiskuma pārbaudi.

158. Tāpat ar to tiek pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ja līgumslēdzēja puse prasības par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu Savienības iestādei kā līgumslēdzējai pusei nevar pārmest Savienības pamattiesību un citu Savienības tiesībās noteiktu valsts varas pienākumu pārkāpumu.

3. Secinājumi par otro apelācijas pamatu

159. Tādējādi rezultātā ir jākonstatē, ka otrais apelācijas pamats ir daļēji pamatots: Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā konstatējot, ka prasības pret piedziņas izpildes lēmumu ietvaros saskaņā ar LESD 263. pantu var tikt pārbaudīti tikai tie pamati un argumenti, ar kuriem tiek apšaubīts apstrīdētā lēmuma tiesiskums, ņemot vērā ES līgumiem vai jebkuru citu tiesību normu, kas attiecās uz to īstenošanu, un tātad – Savienības tiesības, savukārt prasības par līguma izpildi ietvaros saskaņā ar LESD 272. pantu var tikt pārbaudīti tikai tie pamati un argumenti, kas balstīti uz nolīgumu par subsīdijām vai tiem piemērojamo tiesību normu pārkāpumu.

B. Par pirmo apelācijas pamatu

160. Ar tās pirmo apelācijas pamatu ADR norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savam spriedumam piemērojot pārāk stingru un rezultātā nesamērīgu tāda principa interpretāciju, saskaņā ar kuru Savienība subsīdijas var piešķirt tikai par faktiski veiktām izmaksām ( 130 ).

161. Vispārējā tiesa neesot pietiekami ņēmusi vērā to, ka ADR subsidētos projektus ir īstenojusi ar labiem rezultātiem. Tas esot pretrunā Komisijas un Eiropas Parlamenta pašu paustajam nodomam turpmāk atvieglot subsīdiju saņēmēju dzīvi, vairāk uzmanību pievēršot sasniegtajiem rezultātiem, nevis radušos izmaksu pamatojumam.

162. Šai argumentācijai nevar piekrist.

163. Vispirms ir jānorāda, ka ADR savā apelācijas sūdzībā nav apšaubījusi faktiskos konstatējumus, uz kuru pamata Vispārējā tiesa noraidīja tās argumentus attiecībā uz konkrētu izdevumu nepieļaujamību. Turklāt šis faktu vērtējums nekādā gadījumā nav pakļauts Tiesas pārskatīšanai apelācijas instancē, ja vien Vispārējai tiesai sniegtie pierādījumi nav tikuši sagrozīti vai arī Vispārējās tiesas faktu vērtējuma neprecizitāte neizriet no lietas materiāliem ( 131 ), kas šajā gadījumā tā nav.

164. Tādēļ jautājums ir tikai par to, vai Vispārējai tiesai, neraugoties uz faktiem, uz kuru pamata tā apstiprināja apstrīdēto izdevumu nepieļaujamību, vajadzēja pieņemt šādu izdevumu pieļaujamību, jo nav apstrīdams, ka ADR subsidēto darbību ir īstenojusi ar labiem rezultātiem.

165. Uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši. Tas tādēļ – kā norādījusi Tiesa –, ka princips, saskaņā ar kuru Savienība subsīdiju ietvaros var subsidēt vienīgi tādus izdevumus, kas faktiski radušies, nozīmē, ka pa šo laiku notikusī subsidētās darbības sekmīga pabeigšana neietekmē saņēmēja pienākumu pamatot tam piešķirto summu izlietojumu ( 132 ). Tādēļ, ja saņēmēja deklarētās izmaksas nevar pārbaudīt, Komisijai nav citas izvēles kā vien veikt subsīdijas atgūšanu nepamatoto summu apmērā. Tādējādi Komisija nevar arī atturēties no šādas atgūšanas veikšanas, pamatojoties uz samērīguma apsvērumiem ( 133 ).

166. Šajā lietā Vispārējā tiesa konstatēja, ka izmaksas attiecībā uz diviem ekspertiem ir pamatoti atzītas par nepieļaujamām, jo viens no šiem ekspertiem dienā, par kuru ADR vienā no šajā lietā apskatītajiem projektiem bija aprēķinājusi izmaksas, bija strādājis citā projektā, kas bija pierādāms. Attiecībā uz šo konkrēto norādi, ka attiecīgo izmaksu attiecināšana neatbilst realitātei, ADR netika sniegusi prasītos pierādījumus par to, ka šajā gadījumā tā esot bijusi atsevišķa kļūda. Gluži otrādi, revidentu atrunu apstiprināja citi aspekti, piemēram, vēlāki maksājumi un trūkstoši pierādījumi ( 134 ). Visbeidzot, arī visi citi argumenti, kurus ADR izvirzīja pret revīzijas ziņojumiem, nelika apšaubīt šo ziņojumu rezultātus ( 135 ).

167. Tā rezultātā Vispārējā tiesa secināja, ka attiecīgās darbības sekmīga īstenošana ar labiem rezultātiem, uz ko norādīja ADR, neesot pietiekama, lai attiecīgās izmaksas atzītu par pieļaujamām, ciktāl netika ievēroti arī pārējie pieļaujamības nosacījumi ( 136 ).

168. Šajos apsvērumos nevar konstatēt tiesību kļūdu. It īpaši Vispārējai tiesai nevar pārmest pārāk striktu tāda principa interpretāciju, saskaņā ar kuru Savienība var subsidēt tikai faktiski radušās izmaksas. Gluži otrādi, Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, gadījumā, ja nav pamatojošu pierādījumu par izdevumiem, kas faktiski radušies, apliecinājums, ka projekts ir īstenots, nav pietiekams, lai attaisnotu konkrētas subsīdijas piešķiršanu.

169. Šajos apstākļos nav nepieciešams pievērsties Komisijas uzsvērtajai atšķirībai starp subsīdijām, kuru mērķis ir dot iespēju saņēmējam īstenot darbību, kas ir stratēģiski svarīga Savienībai, un publiskiem iepirkumiem, kuros pakalpojums tiek sniegts par atlīdzību, kuru nozīmību šajā gadījumā apšauba ADR. Tāpat nav nepieciešams apspriest jautājumu, par kuru pušu strapā ir strīds, kādā mērā īstenotā projekta rezultātus galu galā Komisija vai pati ADR ir lietojusi un izmantojusi.

170. Visbeidzot, iepriekš minētos secinājumus neietekmē arī apstāklis, uz kuru norādījusi ADR, ka Komisija un Parlaments jaunās Finanšu regulas 2018/1046 ( 137 ) sagatavošanas procesā ir pauduši nodomu attiecībā uz maksājumiem subsīdiju jomā veicināt koncentrēšanos uz rezultātiem ( 138 ) un ka šie centieni tagad patiešām ir atspoguļoti Regulas Nr. 2018/1046 noteikumos ( 139 ). Tas tādēļ, ka nav apstrīdams, ka šie noteikumi šajā lietā vēl nav piemērojami.

171. No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.

C. Par otrā apelācijas pamata pamatotības ietekmi uz pārsūdzētā sprieduma spēkā esamību

172. Saskaņā ar Tiesas judikatūru Vispārējās tiesas pieļauta tiesību kļūda nenozīmē pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, ja tā rezolutīvā daļa šķiet balstīta uz citiem tiesību motīviem ( 140 ).

173. Tā tas ir šajā gadījumā. Proti, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pati ir izklāstījusi motīvus, kas pamato tā rezolutīvo daļu, neskatoties uz iepriekš ( 141 ) konstatēto tiesību kļūdu.

174. Vispārējā tiesa ADR izvirzītos pamatus un argumentus pārsūdzētā sprieduma 71.–80. punktā, gan pieļaujot tiesību kļūdu, ir iedalījusi “iebildumos par līguma izpildi”, kas ir attiecināmi uz prasību saskaņā ar LESD 272. pantu, un “iebildumos ar mērķi atcelt tiesību aktu”, kas ir attiecināmi uz prasību saskaņā ar LESD 263. pantu. Tāpat Vispārējā tiesa savu turpmāk veikto šo pamatu un argumentu pārbaudi ir sadalījusi pārbaudē saskaņā ar LESD 272. pantu, kuras ietvaros tā izskatīja tikai “iebildumus par līguma izpildi” (pārsūdzētā sprieduma 81.–188. punkts) un pārbaudē saskaņā ar LESD 263. pantu, kuras ietvaros tā analizēja tikai “iebildumus ar mērķi atcelt tiesību aktu” (pārsūdzētā sprieduma 189.–218. punkts).

175. Rezultātā Vispārējā tiesa šīs formāli sadalītās pārbaudes ietvaros tomēr ir izvērtējusi visus ADR izvirzītos pamatus un argumentus un pārbaudījusi to pamatotību pēc būtības. Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. punktā ir konstatējusi, ka ADR otrā pamata pirmais iebildums, saskaņā ar kuru Komisija galīgos revīzijas ziņojumus ADR esot iesniegusi ar nepamatotu kavēšanos un tādējādi esot pārkāpusi labas pārvaldības principu un ADR tiesības uz aizstāvību ( 142 ), bija izvirzīts ADR prasījumu atbalstam gan LESD 272. panta kontekstā, gan 263. panta kontekstā.

176. Turpinājumā Vispārējā tiesa apstrīdētā sprieduma 172.–184. punktā attiecīgo iebildumu vispirms pārbaudīja sava prasības saskaņā ar LESD 272. pantu vērtējuma ietvaros. Pēc tam Vispārējā tiesa apstrīdētā sprieduma 215.–218. punktā ADR argumentāciju vēlreiz pārbaudīja sava prasības saskaņā ar LESD 263. pantu vērtējuma ietvaros.

177. Tādējādi Vispārējā tiesa savu pārbaudi struktūras ziņā ir veikusi, proti, stingri nodalot iebildumus ar mērķi atcelt tiesību aktu un iebildumus par līguma izpildi un tādējādi ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Tomēr šī nodalīšana šajā gadījumā galu galā neietekmēja ADR iebildumu pieņemamību un to pārbaudi pēc būtības.

178. Turklāt ADR nav ne pierādījusi, ne vispār norādījusi to, ka tās argumentu atsevišķas pārbaudes dēļ prasības saskaņā ar LESD 272. pantu ietvaros, no vienas puses, un prasības saskaņā ar LESD 263. pantu ietvaros, no otras puses, Vispārējā tiesa šajā gadījumā faktiski nebūtu pilnīgi izvērtējusi tās pirmajā instancē izvirzīto argumentāciju.

179. Turklāt ADR konstatējumus par to, kurus Vispārējā tiesa bija izdarījusi attiecībā uz tās pamatu pamatotību un iebildumiem pēc būtības, izņemot tos, kas bija otra apelācijas pamata priekšmets, neapstrīdēja vai vismaz neapstrīdēja sekmīgi, kā to apliecina pirmā apelācijas pamata pārbaudes rezultāts ( 143 ).

180. Tādējādi iepriekš ( 144 ) konstatētā tiesību kļūda nav ietekmējusi pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu. Tādēļ otrais apelācijas pamats, neskatoties uz tā pamatotību, nevar izraisīt šī sprieduma atcelšanu.

VI. Par tiesāšanās izdevumiem

181. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja tā noraida apelācijas sūdzību.

182. Tiesas Reglamenta 138. panta 3. punktā, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz 184. panta 1. punktu, ir paredzēts, ka, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var arī nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.

183. Šajā gadījumā Komisijai spriedums, proti, ir daļēji labvēlīgs tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzība ir jānoraida, jo apstrīdētā sprieduma rezolutīvā daļa, kā aprakstīts iepriekš, neraugoties uz tiesību kļūdu, šķiet balstīta uz citiem tiesību motīviem.

184. Tomēr otrais apelācijas pamats, kas ir apelācijas sūdzības galvenā daļa, pamatojoties uz šo pašu tiesību kļūdu, ir izrādījies pamatots.

185. Ņemot vērā šos apstākļus, šķiet pamatoti lemt par to, ka ADR ir jāsedz divas trešdaļas no saviem izdevumiem un divas trešdaļas no Komisijas izdevumiem un Komisijai ir jāsedz viena trešdaļa no saviem izdevumiem un viena trešdaļa no ADR izdevumiem.

VII. Secinājumi

186. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai nolemt šādi: 1. Apelācijas sūdzību noraidīt. 2. ADR Center SpA sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina divas trešdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu. 3. Eiropas Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina vienu trešdaļu ADR Center SpA tiesāšanās izdevumu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – vācu.

( 2 ) Attiecībā uz šo laika periodu skat. šo secinājumu 68. punktu.

( 3 ) Vispārējās tiesas spriedums, 2017. gada 20. jūlijs, ADR Center/Komisija (T‑644/14, EU:T:2017:533), turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.

( 4 ) Skat. lietu T‑364/15, ADR Center/Komisija un T‑191/16, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija. Turklāt Tiesā pašlaik vēl tiek izskatīta lieta C‑378/16 P, Inclusion Alliance for Europe/Komisija, kurā izvirzīti tādi paši jautājumi kā šajā apelācijas sūdzībā, kā arī lieta C‑730/18 P, SC/Eulex Kosovo, kurā ir uzdoti saistīti jautājumi.

( 5 ) Skat. sākotnējās Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), 72. panta 2. punktu; un tagad Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.) 100. panta 2. punktu.

( 6 ) OV 2012, L 298, 1. lpp. Šajā gadījumā attiecīgie nolīgumi par subsīdijām tika noslēgti 2008. gada decembrī, un tādējādi vēl Regulas (EK) Nr. 1605/2002 darbības laikā (skat. tālāk šo secinājumu 9. punktu), turklāt atsauce uz piemērojamajām Savienības tiesām, ciktāl var secināt, nolīgumos par subsīdijām bija dinamiska (skat. tālāk šo secinājumu 11. punktu), tādējādi, stājoties spēkā Finanšu regulai Nr. 966/2012, arī tā kļuva piemērojama. Jebkurā gadījumā pārsūdzētais Komisijas lēmums tika pieņemts 2014. gada 27. jūnijā, un tādējādi jau Finanšu regulas Nr. 966/2012 darbības laikā (skat. tālāk šo secinājumu 18. punktu), kā rezultātā šajā ziņā tā bija piemērojama. Tas ir atbilstīgi tam, ka noteikumam, kas ir akta juridiskais pamats un kas pilnvaro Savienības iestādi to pieņemt, ir jābūt spēkā tā pieņemšanas brīdī; skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 40. punkts).

( 7 ) Pārsūdzētā sprieduma 2., 3., 6. un 9. punkts.

( 8 ) Pārsūdzētā sprieduma 12. punkts.

( 9 ) Pārsūdzētā sprieduma 5., 8. un 11. punkts.

( 10 ) Pārsūdzētā sprieduma 14. punkts.

( 11 ) Pārsūdzētā sprieduma 15. punkts.

( 12 ) Pārsūdzētā sprieduma 17. punkts.

( 13 ) Pārsūdzētā sprieduma 18. punkts.

( 14 ) Pārsūdzētā sprieduma 19.–21. punkts.

( 15 ) Pārsūdzētā sprieduma 22.–31. punkts.

( 16 ) Pārsūdzētā sprieduma 32.–36. punkts.

( 17 ) Pārsūdzētā sprieduma 37.–40. punkts.

( 18 ) Pārsūdzētā sprieduma 41. un 42. punkts, prasības pirmajā instancē pieteikuma 33. pielikums.

( 19 ) Skat. Vispārējās tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2016. gada 7. aprīlis, ADR Center/Komisija (T‑644/14 R, nav publicēts, EU:T:2016:201, 10.–12. punkts).

( 20 ) Skat. Vispārējās tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2016. gada 7. aprīlis, ADR Center/Komisija (T‑644/14 R, nav publicēts, EU:T:2016:201, 26. un nākamie punkti).

( 21 ) Pārsūdzētā sprieduma 53.–62. punkts.

( 22 ) Pārsūdzētā sprieduma 63.–67. punkts.

( 23 ) To, ka ADR Komisijas kompetenci pieņemt apstrīdēto lēmumu apstrīdējusi tikai savā replikā, Vispārējā tiesa pamatoti nav apspriedusi. Tas tādēļ, ka akta autora kompetences jautājums tiesai katrā ziņā ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas un tādēļ var tikt izvirzīts jebkurā procesuālajā posmā; skat. spriedumu, 2016. gada 14. decembris, SV Capital/EBA (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, 31. un 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 24 ) Līdzīgas norādes, lai gan bez papildu pārbaudes, ir atrodamas agrākos Vispārējās tiesas spriedumos, skat. spriedumus, 2012. gada 13. jūnijs, Insula/Komisija (T‑246/09, nav publicēts, EU:T:2012:287, 94. un 95. punkts), 2012. gada 27. septembris, Applied Microengineering/Komisija (T‑387/09, EU:T:2012:501, 39. punkts), un 2017. gada 4. jūlijs, Systema Teknolotzis/Komisija (T‑234/15, EU:T:2017:461, 91. punkts); skat. arī spriedumu, 2019. gada 13. jūnijs, Synergy Hellas/Komisija (T‑244/18, nav publicēts, EU:T:2019:409, 40. punkts).

( 25 ) LESD 272. pantā ir atsauce uz Eiropas Savienības Tiesu kā kopēju iestādi. Saskaņā ar LESD 256. panta pirmo daļu, skatot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 51. pantu, Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt un izlemt pirmajā instancē lietas, kas minētas 272. pantā.

( 26 ) Ciktāl var spriest, tikai Vispārējā tiesa savos lēmumos, 2010. gada 19. oktobris, Nencini/Parlaments (T‑431/10 R, nav publicēts, EU:T:2010:441, 19. punkts), 2015. gada 19. maijs, Costa/Parlaments (T‑197/15 R, nav publicēts, EU:T:2015:294, 26. punkts) un 2017. gada 16. februāris, Gollnisch/Parlaments (T‑624/16 R, nav publicēts, EU:T:2017:94, 51. un 52. punkts), ir konstatējusi, ka atšķirībā no Padomes, Komisijas un ECB Parlamenta kompetencē nav pieņemt piedziņas izpildes lēmumus saskaņā ar LESD 299. pantu. Tomēr jautājumu par iespējamo kompetences pamatu Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktā vai pirms tās spēkā esošajā noteikumā Regulā Nr. 1605/2002 (skat. iepriekš šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi) Vispārējā tiesa šajā gadījumā nav apskatījusi (šajā ziņā skat. šo secinājumu 41. punktu). Savā nolēmumā par apelācijas sūdzību pēdējā minētajā lietā T‑624/16 R Tiesa argumentu, kas izvirzīja jautājumu par Parlamenta kompetenci pieņemt piedziņas izpildes lēmumus, pamatojoties uz pieņemamību, atstāja neatbildētu; skat. Tiesas priekšsēdētāja vietnieka lēmumu, 2017. gada 6. jūlijs, Gollnisch/Parlaments [C‑189/17 P(R), nav publicēts, EU:C:2017:528, 46. un 47. punkts]. No Eiropas Parlamenta Prezidija lēmuma (2008. gada 19. maijs un 9. jūlijs) attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputātu nolikuma īstenošanas pasākumiem (OV 2009, C 159, 1. lpp.) 68. panta arī tikai izriet, ka ģenerālsekretārs sniedz norādījumus par deputātu nepamatoti izmaksātu summu atgūšanu, bet neizriet, vai šajā ziņā būtu jāpieņem vai var pieņemt piedziņas izpildes lēmumus. Līdz šim, cik zināms, Tiesa arī ir izskatījusi tikai lietas, kurās Parlaments ir nolēmis, ka ir nepamatoti izmaksātas summas, un attiecīgajiem deputātiem nosūtījis attiecīgos paziņojumus par parādu, taču nav pieņēmis piedziņas izpildes lēmumus; skat., piemēram, Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2011. gada 11. novembris, Nencini/Parlaments [C‑530/10 P(R), nav publicēts, EU:C:2011:729, 3. un 4. punkts], spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 16., 17., 22. un 23. punkts), kā arī rīkojumu, 2019. gada 21. maijs, Le Pen/Parlaments (C‑525/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:435, 13. un 14. punkts); skat. arī šodienas rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments (C‑38/19 P).

( 27 ) Saskaņā ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 2. panta b) punktu definīcija “iestāde” šīs regulas ietvaros ir Eiropas Parlaments, Eiropadome, Padome, Eiropas Komisija, Eiropas Savienības Tiesa, Revīzijas palāta, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja, Reģionu komiteja, Eiropas Ombuds, Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs un Eiropas Ārējās darbības dienests (“EĀDD”), bet ne ECB. Skat. arī aizstājošās Regulas 2018/1046 2. panta 67. punktu, kā arī iepriekšējās Regulas Nr. 1605/2002 1. panta 2. punktu redakcijā, kas grozīta ar Regulu (ES, Euratom) Nr. 1081/2010 (OV 2010, L 311, 9. lpp.); Regulas Nr. 1605/2002 sākotnējā redakcijā savukārt nebija Eiropas Padomes, kas tikai ar Lisabonas līgumu tika atzīta par Savienības iestādi, kā arī tikai 2010. gadā izveidotā Eiropas Ārējās darbības dienesta.

( 28 ) Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punkts, tāpat kā to aizstājošais noteikums Regulas 2018/1046 100. panta 2. punktā (skat. iepriekš šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi), ir šajā ziņā neskaidrs, jo, lai gan tā pirmajā daļā bez jebkāda ierobežojuma ir noteikts, ka “iestāde”, pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav dalībvalstis, un šāds lēmums ir jāizpilda LESD 299. panta nozīmē, tā otrajā daļā tomēr ir noteikts, ka Komisija ārkārtas gadījumos šādu izpildāmu lēmumu var arī pieņemt par labu citām iestādēm pēc šo iestāžu pieprasījuma attiecībā uz prasījumiem, kas izriet saistībā ar personālu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi. Komisijas Deleģētās regulas (ES) Nr. 1268/2012 par finanšu noteikumu piemērošanas noteikumiem (OV 2012, L 362, 1. lpp.) 85. panta 2. punktā pat skaidri ir norādīts, ka gadījumā, ja ir iestājušies ārkārtas apstākļi, “iestāde, kas nav LESD 299. pantā minēta iestāde”, var pieprasīt, lai Komisija pieņem piespiedu kārtā izpildāmu lēmumu. Vismaz pirmšķietami nav skaidrs, kāpēc šāds noteikums bija vajadzīgs, ja ar Finanšu regulas 79. panta 2. punkta pirmo daļu katrā ziņā visām iestādēm šīs regulas izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmi) ir piešķirtas pilnvaras pašām pieņemt piedziņas izpildes lēmumus. Tomēr Regulas Nr. 1605/2002 72. panta 2. punktā, kas aizstāts ar Finanšu regulas Nr. 966/2012 79. panta 2. punktu (skat. iepriekš šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi), nebija iekļauts Fina