ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 12. septembrī ( )

Lieta C‑385/05

Confédération générale du travail (CGT),

Confédération française démocratique du travail (CFDT),

Confédération française de l’encadrement (CGC),

Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC),

Confédération générale du travail − Force ouvrière (CGT-FO)

pret

Premier ministre,

Ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement

(Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Sociālā politika – Direktīva 98/59/EK un Direktīva 2002/14/EK – Kolektīvā atlaišana – Darbinieku informēšana un uzklausīšana – Nodarbināto darbinieku sliekšņu aprēķināšana – Noteikta vecuma darbinieku neiekļaušana

I – Ievads

1. Vai ar valsts tiesisko regulējumu, lai izpildītu noteiktas darba tiesību normas, uzņēmumā nodarbināto darbinieku skaita aprēķinā var neiekļaut noteiktas darba ņēmēju kategorijas, neievērojot Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīvu 2002/14/EK, ar ko izveido vispārēju sistēmu darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Eiropas Kopienā ( ) un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvu 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu ( )?

2. Tāds būtībā ir divu jautājumu priekšmets, kurus Francijas Conseil d’État [Valsts padome] ir uzdevusi Tiesai pēc piecu Francijas arodbiedrību prasības atcelt 2005. gada 2. augusta Rīkojumu Nr. 2005‑892 par uzņēmumā nodarbināto darbinieku skaita aprēķināšanas noteikumu vienkāršošanu (turpmāk tekstā – “Rīkojums Nr. 2005‑892”) ( ). Vispirms ir jānorāda, ka šī lieta sniedz Tiesai iespēju pirmo reizi interpretēt iepriekš minēto Direktīvu 2002/14, kas reizēm tiek saukta par “Vilvordes” direktīvu ( ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

1) Direktīva 98/59

3. Direktīvas 98/59 1. panta 1. punktā ir noteikts:

“a) “kolektīvā atlaišana” ir atlaišana, ko viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ veicis darba devējs, ja saskaņā ar dalībvalstu izvēli atlaišanas gadījumu skaits ir:

i) vai nu 30 dienu laikā:

– vismaz 10 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina vairāk nekā 20, bet mazāk nekā 100 darba ņēmējus,

– vismaz 10 % darba ņēmēju kopskaita tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina vismaz 100, bet mazāk nekā 300 darba ņēmējus,

– vismaz 30 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina 300 un vairāk darba ņēmējus;

ii) vai vismaz 20 atlaišanas gadījumu 90 dienu laikā, neatkarīgi no tā, cik darba ņēmēju parasti ir nodarbināti attiecīgajos uzņēmumos;

b) “darba ņēmēju pārstāvji” ir tādi darba ņēmēju pārstāvji, kā to paredz dalībvalstu tiesību akti vai prakse.

Lai aprēķinātu atlaišanas gadījumu skaitu, kā paredzēts a) [apakš]punkta pirmajā daļā, atlaišanas gadījumiem pieskaita arī darba līguma attiecību izbeigšanu pēc darba devēja iniciatīvas viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ, ar noteikumu, ka atlaišanas gadījumi ir vismaz pieci.”

4. Direktīvas 98/59 2. panta 1. punktā ir noteikts: “Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvu atlaišanu, tas laikus uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos.”

5. Turklāt Direktīvas 98/59 3. pantā ir noteikts, ka darba devējam ir rakstiski jāziņo kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu. Šāda paziņojuma kopija ir jānosūta darba ņēmēju pārstāvjiem, kas savus komentārus, ja tādi ir, var iesniegt kompetentajai valsts iestādei.

2) Direktīva 2002/14

6. Direktīvas 2002/14 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka “šīs direktīvas mērķis ir izveidot vispārēju sistēmu, ar ko nosaka minimālās prasības attiecībā uz darbinieku tiesībām uz informēšanu un uzklausīšanu Kopienas uzņēmumos vai iestādēs”.

7. Direktīvas 2002/14 2. panta d) punktā “darbinieks” ir definēts kā “ikviena persona, kas kā darbinieks ir aizsargāts saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts darba tiesībām un valsts praksi”.

8. Direktīvas 2002/14 3. pantā ir noteikts:

“1. Šo direktīvu saskaņā ar dalībvalstu izvēli piemēro:

a) uzņēmumiem, kas nodarbina vismaz 50 darbinieku, jebkurā dalībvalstī, vai

b) iestādēm, kas nodarbina vismaz 20 darbinieku, jebkurā dalībvalstī.

Dalībvalstis nosaka metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi.

[..]”

9. Šajā sakarā direktīvas deviņpadsmitajā apsvērumā ir precizēts, ka “šīs vispārējās sistēmas nolūks ir arī izvairīties no jebkādiem administratīviem, finansiāliem vai tiesiskiem šķēršļiem, kas varētu kavēt mazo un vidējo uzņēmumu izveidošanu un attīstību”, un ka tādēļ “šīs direktīvas darbības joma atbilstīgi dalībvalstu izvēlei būtu jāierobežo līdz uzņēmumiem, kur strādā vismaz 50 darbinieku, vai iestādēm, kur strādā vismaz 20 darbinieku”.

10. Direktīvas 2002/14 4. pantā ir noteikts, ka saskaņā ar 1. pantā paredzētajiem principiem un neskarot spēkā esošos noteikumus un/vai praksi, kas ir vairāk labvēlīga darbiniekiem, dalībvalstis atbilstīgi šim pantam paredz praktiskos pasākumus, kā realizēt tiesības uz informēšanu un uzklausīšanu attiecīgā līmenī.

11. Direktīvas 2002/14 9. panta 1. punktā ir minēts, ka šī direktīva neskar īpašās informēšanas un uzklausīšanas procedūras, kas noteiktas Direktīvas 98/59 2. pantā.

12. Visbeidzot, Direktīvas 2002/14 11. pantā ir noteikts:

“1. Tā kā dalībvalstīm jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai vienmēr garantētu šajā direktīvā paredzētos rezultātus, dalībvalstis pieņem vajadzīgos normatīvos un administratīvos aktus, lai izpildītu šīs direktīvas prasības ne vēlāk kā līdz 2005. gada 23. martam, vai nodrošina, ka līdz minētajam datumam darba devēji un darba ņēmēji ar savstarpēju nolīgumu ievieš vajadzīgos noteikumus. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju.

[..]”

B – Valsts tiesību akti

13. Saskaņā ar Francijas Darba kodeksa [code du travail français] L. 421‑1. pantu darbinieku pārstāvju iecelšana ir obligāta visiem uzņēmumiem, kuros strādā vismaz 11 darbinieku.

14. Turklāt saskaņā ar Francijas Darba kodeksa L. 321‑1.–L. 321‑17. pantu konsultēšanās ar darba ņēmējiem, izpildot atlaišanas procedūru ekonomisku iemeslu dēļ, ir paredzēta tad, ja uzņēmumā tiek nodarbināti vairāk nekā desmit darbinieku.

15. Pirms Rīkojuma Nr. 2005‑892 pieņemšanas Darba kodeksa L. 620‑10. pantā bija noteikts:

“Lai izpildītu šī kodeksa normas, uzņēmumā nodarbināto darbinieku skaits tiek aprēķināts, ievērojot turpmākos noteikumus.

Pilna laika darbinieki, ar kuriem noslēgts līgums uz nenoteiktu laiku, un mājās strādājošie darbinieki tiek pilnībā ieskaitīti uzņēmumā nodarbināto darbinieku skaitā.

Darbinieki, ar kuriem noslēgts līgums uz noteiktu laiku, darbinieki, ar kuriem noslēgta vienošanās par līgumdarbu, darbinieki, kurus uzņēmuma rīcībā ir nodevis cits uzņēmums, tostarp pagaidu darbinieki, tiek ieskaitīti uzņēmumā nodarbināto darbinieku skaitā proporcionāli to atrašanās laikam uzņēmumā pēdējo divpadsmit mēnešu laikā. Taču darbinieki, ar kuriem noslēgts līgums uz noteiktu laiku, darbinieki, ar kuriem noslēgts līgums par pagaidu darbu, vai darbinieki, kurus uzņēmuma rīcībā ir nodevis cits uzņēmums, netiek iekļauti nodarbināto skaitā, ja tie aizstāj promesošu darbinieku vai tādu darbinieku, kura darba līgums ir pārtraukts.

Nepilna darba laika darbinieki neatkarīgi no to darba līguma veida tiek ņemti vērā, izdalot viņu darba līgumā noteikto kopējo darba laiku ar likumā noteikto vai nolīgto darba laiku.”

16. Ar Rīkojuma Nr. 2005‑892 1. pantu Francijas Darba kodeksa L. 620‑10. pants tika papildināts ar jaunu daļu. Tajā ir noteikts:

“Darbinieks, kas pieņemts darbā pēc 2005. gada 22. jūnija un kas ir jaunāks par 26 gadiem, līdz 26 gadu vecuma sasniegšanai netiek ņemts vērā uzņēmumā nodarbināto darbinieku skaita aprēķinā neatkarīgi no tā darba līguma veida. Šī noteikuma iedarbība nevar būt darbinieku pārstāvniecības institūcijas vai darbinieku pārstāvja pilnvaru atcelšana. Šīs daļas noteikumi ir piemērojami līdz 2007. gada 31. decembrim.”

III – Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

17. Lai atrisinātu Francijas nodarbinātības problēmas, premjerministrs savā 2005. gada 8. jūnija vispārējās politikas deklarācijā parlamentam iesniedza ārkārtas nodarbinātības plānu. Lai šie pasākumi varētu stāties spēkā 2005. gada 1. septembrī, valdība prasīja atļauju izdot tos ar rīkojumu.

18. Tādējādi ar 2005. gada 26. jūlija Likuma Nr. 2005‑846 1. pantu valdībai tika atļauts ar rīkojumu veikt jebkādus pasākumus, lai it īpaši “vienkāršotu noteikumus par nodarbināto skaita aprēķināšanu, kas piemērojami, lai īstenotu darba tiesību normas vai finanšu saistības, kas noteiktas ar citiem tiesību aktiem, un lai veicinātu uzņēmumus pēc 2005. gada 22. jūnija pieņemt darbā darbiniekus, kas ir jaunāki par 26 gadiem”.

19. 2005. gada 2. augustā valdība izdeva Rīkojumu Nr. 2005‑892, ar kura 1. pantu Francijas Darba kodeksa L. 620‑10. pants tika papildināts ar jaunu daļu, kura ir minēta iepriekš 16. punktā.

20. Confédération générale du travail (CGT) [Vispārējā darba konfederācija], Confédération française démocratique du travail (CFDT) [Francijas Demokrātiskā darba konfederācija], Confédération française de l’encadrement (CGC) [Francijas Darba uzraudzības konfederācija], Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) [Francijas Kristīgo darba ņēmēju konfederācija] un Confédération générale du travail – Force ouvrière (CGT‑FO) [Vispārējā darba konfederācija – Strādnieku arodbiedrība] cēla prasības par Rīkojuma Nr. 2005‑892 1. panta atcelšanu.

21. Lai pamatotu savas prasības Conseil d’État, prasītājas it īpaši atsaucās uz to, ka Rīkojumā Nr. 2005‑892 paredzētie noteikumi par nodarbināto skaita aprēķināšanu neatbilst Direktīvas 98/59 un Direktīvas 2002/14 mērķiem.

22. Iesniedzējtiesa norāda – lai gan 1. pants Rīkojumā Nr. 2005‑892 tieši neizslēdz to valsts tiesību normu piemērošanu, ar kurām Francijas tiesību sistēmā tiek transponēta Direktīva 98/59 un Direktīva 2002/14, tomēr to iestāžu gadījumā, kuras nodarbina vairāk nekā 20 darbinieku, no kuriem mazāk nekā 11 darbinieki ir 26 gadus veci vai vecāki, strīdīgā noteikuma piemērošanas sekas ir tādas, ka darba devējs var būt atbrīvots no zināmiem pienākumiem, ko paredz šīs divas direktīvas.

23. Uzskatot, ka pastāv zināmas šaubas par divu iepriekš minēto direktīvu interpretāciju, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai, ņemot vērā Direktīvas 2002/14 [..] mērķi, kas saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir tādas vispārējas sistēmas izveidošana, ar ko nosaka minimālās prasības attiecībā uz darbinieku tiesībām uz informēšanu un uzklausīšanu Kopienas uzņēmumos vai iestādēs, var uzskatīt, ka, uzticot dalībvalstīm noteikt metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi, kā to paredz minētā direktīva, dalībvalstīm tiek atļauts atlikt noteiktas darbinieku kategorijas ņemšanu vērā, piemērojot šos sliekšņus?

2) Cik lielā mērā Direktīvu 98/59 [..] var interpretēt tādējādi, ka tā pieļauj noteikumus par to, ka noteikti uzņēmumi, kas parasti nodarbina vairāk nekā 20 darbinieku, kaut vai īslaicīgi ir atbrīvoti no pienākuma izveidot darbinieku pārstāvju struktūrvienību tā iemesla dēļ, ka noteikumi par nodarbināto skaita aprēķināšanu izslēdz noteiktu kategoriju darbinieku ņemšanu vērā attiecībā uz noteikumu piemērošanu par darbinieku pārstāvjiem?”

IV – Tiesvedība Tiesā

24. Lēmumā iesniedzējtiesa iesniedza Tiesai pieteikumu piemērot lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu paātrinātu procesu saskaņā ar Reglamenta 104.a panta pirmo daļu.

25. Šis pieteikums ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 21. novembra rīkojumu tika noraidīts.

26. Prasītājas pamata lietā, Francijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar Statūtu 23. pantu iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus. Šie lietas dalībnieki tika uzklausīti 2006. gada 7. jūnija tiesas sēdē.

V – Prejudiciālo jautājumu vērtējums

A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

1) Ievada apsvērumi

27. Lai labāk raksturotu iesniedzējtiesas izvirzīto problemātiku, pirmkārt, jānorāda, kā to pareizi apgalvo Komisija, ka ar Rīkojumu Nr. 2005‑892 netiek radīta diskriminācija starp darbiniekiem atkarībā no tā, vai tie ir jaunāki par 26 gadiem. Netiek apstrīdēts, ka darbinieki, kas ir jaunāki par 26 gadiem, saglabā savas individuālās tiesības, kuras izriet no darbinieku statusa valsts tiesībās.

28. Savukārt, lai gan Rīkojumā Nr. 2005‑892 ir precizēts, ka tas nevar izraisīt pastāvošo darba ņēmēju pārstāvniecības institūciju vai darbinieku pārstāvniecības pilnvarojuma atcelšanu, strīdīgā norma var ietekmēt tās tiesības, kuras uzņēmuma vai iestādes darba ņēmēju kopums iegūst no Direktīvas 2002/14, pamatojoties uz darba devēja pienākumu viņus informēt un uzklausīt. Kā tas tiks norādīts turpmākajos argumentos, tieši uzņēmuma vai iestādes darbinieku kopumam – un nevis tikai tiem, kas ir jaunāki par 26 gadiem – saskaņā ar Rīkojumu Nr. 2005‑892 zināmos apstākļos var tikt liegtas tiesības, kuras izriet no Direktīvas 2002/14.

29. Tālāk man šķiet lietderīgi sniegt semantisku precizējumu attiecībā uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu. Iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par tādiem tiesību aktiem kā pamata lietā, kas ļauj “atlikt noteiktas darbinieku kategorijas ņemšanu vērā”, lai piemērotu Direktīvā 2002/14 paredzētos sliekšņus. Šāda kvalifikācija man nešķiet pilnīgi pareiza. Rīkojums Nr. 2005‑892, manuprāt, nav saprotams tādējādi, ka tas paredz vienas kategorijas personu, proti, darbinieku, kas ir jaunāki par 26 gadiem, iekļaušanas atlikšanu. Tiklīdz Rīkojumā Nr. 2005‑892 minētie darbinieki sasniedz 26 gadu vecumu un tādēļ tiek ieskaitīti uzņēmumā nodarbināto skaitā, lai pārbaudītu sliekšņa pārsniegšanu, tie pēc definīcijas vairs nepieder to personu kategorijai, kas ir jaunākas par 26 gadiem. Tātad runa nav par tādas kategorijas darbinieku, kas ir jaunāki par 26 gadiem, “atliktu” ņemšanu vērā, bet gan drīzāk par šīs kategorijas Rīkojuma Nr. 2005‑892 piemērošanas laikā neiekļaušanu uzņēmumā nodarbināto skaita aprēķinā, lai pārbaudītu, vai nav pārsniegti sliekšņi, kas noteikti valsts tiesībās saskaņā ar Direktīvu 2002/14.

30. Turklāt jānorāda, ka gan rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē Francijas valdība vairākkārt ir uzsvērusi Rīkojuma Nr. 2005‑892 ārkārtējo raksturu un ka iesniedzējtiesas otrajā jautājumā šis akts ir kvalificēts kā tiesību akts, ar ko paredzēti “noteikumi nodarbināto skaita aprēķināšanai, tajā neiekļaujot” tādu darbinieku kategoriju, kas ir jaunāki par 26 gadiem.

31. Līdz ar to es Tiesai iesaku pārformulēt pirmo iesniedzējtiesas jautājumu tādējādi, ka ar to tiek lūgts noskaidrot, vai, ņemot vērā Direktīvas 2002/14 mērķi, tās 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm piešķirtā kompetence “[noteikt] metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi,” ietver arī tiesības neiekļaut, kaut vai īslaicīgi, veselu darbinieku kategoriju (šajā gadījumā darbiniekus, kas ir jaunāki par 26 gadiem).

32. Šajā sakarā ir jānorāda, ka prasītājas pamata lietā, kas Tiesai iesniedza kopīgus apsvērumus, kā arī Komisija uz šo jautājumu iesaka atbildēt noliedzoši.

33. Savukārt Francijas valdība uzskata, ka Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrā daļa atļauj īslaicīgi neiekļaut veselu darbinieku kategoriju, jo šādu neiekļaušanu pamato vispārējo interešu mērķi, tā ir nepieciešama un samērīga ar izvirzītajiem mērķiem. Francijas valdība uzskata, ka šajā gadījumā šie nosacījumi ir skaidri izpildīti, jo:

– Rīkojuma Nr. 2005‑892 izvirzītais mērķis, proti, cīņa pret jauniešu bezdarbu, ir saderīgs ar Direktīvas 2002/14 mērķi (deviņpadsmitais apsvērums), kā arī ar centieniem sasniegt augstu nodarbinātības līmeni Kopienā;

– tā kā pasākums ir ierobežots laikā, tas ir samērīgs ar izvirzīto mērķi;

– strīdīgās normas iedarbība ir ierobežota tikai uz tiem uzņēmumiem, kuros nav vairāk kā divdesmit darbinieku, no kuriem mazāk nekā vienpadsmit ir vecāki par 26 gadiem;

– strīdīgās normas piemērošanas sekas nevar būt pastāvošās darbinieku pārstāvniecības institūcijas vai darbinieku pārstāvja pilnvaru atcelšana.

34. Pēc šādu apsvērumu un ievada precizējumu snieguma uzskatu, ka atbilde uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu ir atrodama, identificējot Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta piemērošanas apjomu, kura otrajā daļā dalībvalstīm ir dotas tiesības noteikt “metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi”. Šī analīze tiks izklāstīta turpmāk.

2) Par Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta piemērošanas apjomu

35. Lietderīgi atgādināt, ka saskaņā ar Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmo daļu vienības, attiecībā uz kurām dalībvalstīm ir jāievieš direktīvā minētie pasākumi darbinieku informēšanai un uzklausīšanai, pēc dalībvalsts izvēles ir vai nu uzņēmumi, kas dalībvalstī nodarbina vismaz 50 darbinieku, vai arī iestādes, kas dalībvalstī nodarbina vismaz 20 darbinieku. Pēc šādas izvēles izdarīšanas direktīva atļauj dalībvalstīm saglabāt vai pieņemt darbiniekiem labvēlīgākus noteikumus valsts tiesībās.

36. Šajā sakarā ir arī jāatgādina, kā tas izriet no iepriekš minētajiem Francijas Darba kodeksa noteikumiem, ka Francijas Republika ir izvēlējusies Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmās daļas otro alternatīvu, vienlaicīgi samazinot slieksni, virs kura ir noteikts informēšanas un uzklausīšanas pienākums iestādēm, kurās nodarbināti vismaz 11 darbinieki.

37. Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmā daļa, ciktāl tajā ir atsauce uz “darbinieku” sliekšņiem, manuprāt, ir jāskata kopā ar šīs direktīvas 2. panta d) apakšpunktu, kurā ir precizēts “darbinieka” jēdziens šajā direktīvā. Saskaņā ar šo noteikumu tā ir “ikviena persona, kas kā darbinieks ir aizsargāts saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts darba tiesībām un valsts praksi”.

38. Ja persona Direktīvas 2002/14 nolūkā atbilst definīcijai tās 2. panta d) apakšpunktā, t.i., ja persona ir aizsargāta kā darbinieks saskaņā ar valsts tiesībām, tad šī persona ir jāņem vērā darbinieku skaita aprēķinā, lai piemērotu Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētos sliekšņus. Tādēļ šī persona, pateicoties tās darbinieka statusam, direktīvas izpratnē ir jāiekļauj to darbinieku skaita aprēķinā, kas ir nodarbināti attiecīgajā uzņēmumā vai iestādē, lai piemērotu šajā tiesību aktā noteiktos sliekšņus.

39. Pamata prāvā ir skaidrs, ka Rīkojuma Nr. 2005‑892 1. pantā minētie darbinieki kā tādi ir aizsargāti Francijas darba tiesību aktos. Balstoties uz Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmās daļas un 2. panta d) apakšpunkta kopēju interpretāciju, minētā rīkojuma 1. pantā minētie darbinieki ir jāņem vērā kā darbinieki, kurus nodarbina Francijā esošas iestādes, lai piemērotu to slieksni, kas attiecas uz Direktīvā 2002/14 minētajiem darbiniekiem.

40. Es vēlos norādīt, ka Direktīva 2002/14 dalībvalstīm nesniedz nekādu iespēju atkāpties no direktīvas noteikumiem, izņemot tās 3. panta 3. punktu, kas attiecas uz tāljūras kuģu apkalpēm, bet tas neattiecas uz pamata prāvu.

41. Neskatoties uz to, tomēr jāpārbauda, vai, kā to apgalvo Francijas valdība, Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrā daļa sniedz dalībvalstīm iespēju, kā tas ir paredzēts valsts tiesību aktos pamata prāvā, neiekļaut veselu darbinieku kategoriju iestādē nodarbināto skaitā, lai piemērotu attiecīgo darbinieku skaita slieksni, kas ir noteikts šajā direktīvā.

42. Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrā daļa uztic dalībvalstīm noteikt “metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi”.

43. Šajā sakarā es vēlētos apgalvot, ka šajā noteikumā deleģējums dalībvalstīm attiecas tikai uz “metodes, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi,” noteikšanu un nevis šī izteikuma definēšanu.

44. Esmu pārliecināts, ka Direktīva 2002/14 neparedz uzticēt dalībvalstīm uzdevumu definēt šo izteikumu. Jāatgādina, ka iepriekšējā punktā citētā frāzes daļa ir minēta pantā, kurā ir definēta šīs direktīvas “piemērošanas joma”, kas nevar būt dalībvalstu tiesību jurisdikcijā. Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības paredz to, ka šīs Kopienu tiesību normas noteikumi jāinterpretē autonomi un vienoti visā Kopienā, ņemot vērā tiesību normu kontekstu un attiecīgā tiesību akta mērķi ( ).

45. Runājot vispārēji, ir jāatzīst, ka Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrajā daļā minētā izteikuma tvērums nešķiet īpaši skaidrs. Tieši šajā normā minētā izteikuma nelielā neskaidrība ir iesniedzējtiesas pirmā jautājuma pamatā.

46. Lai gan, minot “metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi”, šis noteikums, šķiet, vienīgi atsaucas uz to, ko varētu saukt par “sliekšņu noteikumiem”, proti, kārtību, kā aprēķināms references periods, kas tiek ņemts vērā sliekšņu pārsniegšanā (piemēram, noteikts brīdis, darbības periods vairāku mēnešu vai gadu garumā vai arī vairāku mēnešu vai gadu darbības perioda vidējais lielums), tas varētu arī norādīt, kā to apgalvo prasītājas pamata lietā un Komisija, ka šī frāze atsaucas uz iestādē nodarbināto skaita aprēķināšanas metodi (t.i., noteikumi par tādu darbinieku skaita aprēķināšanu, kas ar iestādi ir saistīti ar dažādu veidu darba līgumiem, proti, nepilna darba laika vai darba uz noteiktu laiku līgumiem), jo slieksnis ir izteikts, atsaucoties uz konkrētu darbinieku skaitu. Turpmākajos punktos šie pēdējie noteikumi lietošanas ērtības labad tiks saukti par “pielāgojamības noteikumiem”.

47. Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrās daļas visu valodu versiju pārbaude mums nesniedz tuvāku skaidrojumu par šajā noteikumā ietvertās frāzes precīzo apjomu, jo to lielākajā daļā ir atsauce uz nodarbināto darbinieku “sliekšņiem” ( ), kamēr citās versijās ir nodarbināto darbinieku “skaits” ( ). Tā kā turklāt minētās direktīvas sagatavošanas darbi skaidri neatklāj tās autoru nodomu par šīs frāzes apjomu ( ), tie nesniedz lietderīgas norādes par šīs frāzes interpretāciju ( ).

48. Tomēr man šķiet, ka Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrās daļas apjomu var secināt no tās iekļaušanas mērķa loģikas.

49. Šajā sakarā vispirms ir jāsāk ar konstatējumu: Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētos alternatīvos sliekšņus konkrēti var piemērot tikai tad, ja ir paredzēti “sliekšņu noteikumi” un “pielāgojamības noteikumi”. Bez šāda veida noteikumu pieņemšanas direktīvā minētajām iestādēm un uzņēmumiem nav iespējas noteikt, kad un vai tās pārsniedz šajā direktīvā noteiktos darbinieku sliekšņus.

50. Izdarot šādu konstatējumu, Kopienu likumdevējam bija pieejamas trīs iespējas.

51. Pirmā būtu bijusi paredzēt “sliekšņu noteikumus” un “pielāgojamības noteikumus” kādā no pašas Direktīvas 2002/14 normām. Kopienu sociālās tiesības turklāt sniedz piemēru, kaut vai tikai daļēju, par šāda veida direktīvu ( ).

52. Otrā iespēja būtu bijusi nepieņemt nekādus noteikumus pašā Direktīvas 2002/14 tekstā, un tās noklusēšana nozīmētu, ka dalībvalstis saskaņā ar to daļējo kompetenci netieši ir saglabājušas tiesības pieņemt šo divu veidu noteikumus, lai varētu garantēt direktīvas normu konkrētu piemērošanu. Kā es turpmāk norādīšu piedāvātajā atbildē uz iesniedzējtiesas otro jautājumu, šāds gadījums attiecas uz Direktīvu 98/59.

53. Izvēlētais atrisinājums Direktīvas 2002/14 gadījumā atbilst trešajai iespējai, kāda bija pieejama Kopienu likumdevējam: uzskatot, ka “sliekšņu noteikumus” un “pielāgojamības noteikumus” nebija iespējams vai nebija lietderīgi paredzēt pašā direktīvā, tas skaidri uzticēja dalībvalstīm uzdevumu pieņemt šādus pasākumus ( ).

54. Neatkarīgi no izvēles Direktīvā 2002/14 ļoti skaidrs ir tas, ka nepieciešamības pieņemt “sliekšņu noteikumus” un “pielāgojamības noteikumus” loģiskais mērķis ir vienkāršā, bet būtiskā veidā nodrošināt šajā direktīvā paredzēto sliekšņu konkrētu piemērošanu un līdz ar to nodrošināt pašas direktīvas piemērošanu.

55. Piešķirt dalībvalstīm kompetenci noteikt darbinieku sliekšņa piemērošanas kārtību ir pavisam kas cits, nekā tās pilnvarot, kā to norāda Francijas valdība, noteikt darbiniekus, kurus var iekļaut darbinieku sliekšņa aprēķinu “grozā”, šajā grozā neiekļaujot veselu darbinieku kategoriju.

56. Manuprāt, no tā izriet, ka Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otro daļu nevar interpretēt tādējādi, ka tā dalībvalstij ļauj nepiemērot šīs direktīvas noteikumus, neiekļaujot veselu darbinieku kategoriju tādu iestāžu nodarbināto darbinieku skaita aprēķinā, uz kurām attiecas minētā direktīva, lai piemērotu šajā direktīvā paredzēto 20 darbinieku slieksni.

57. Šāds vērtējums a fortiori ir piemērojams, ja, kā tas ir tiesību aktu gadījumā pamata lietā, kritērijs, atbilstoši kuram minētie darbinieki netiek iekļauti aprēķinā, ir balstīts uz apstākli, kas pilnīgi nav saistīts ar attiecīgās iestādes faktisko lielumu.

58. Protams, ar to netiek atzīts, ka dalībvalstij būtu tiesības darbiniekus Direktīvas 2002/14 nozīmē – kas kā tādi ir aizsargāti saskaņā ar valsts tiesībām – neiekļaut iestādē nodarbināto darbinieku skaita aprēķinā, pamatojoties uz kritēriju, kas būtu saistīts ar šajā iestādē nostrādāto laiku. Arī šādā gadījumā joprojām ir piemērojams princips, ka ikviens darbinieks Direktīvas 2002/14 nozīmē ir jāņem vērā nodarbināto darbinieku skaita aprēķinā šīs direktīvas piemērošanas nolūkā.

59. Tomēr atsauces uz iestādes faktisko lielumu mērķis ir izskaidrot iemeslu, kādēļ darbinieku “pielāgojamības noteikumu”, it īpaši saistībā ar attiecīgajā iestādē nostrādāto darba laiku, varētu uzskatīt par iekļaujamu Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanas jomā. Bez šāda pielāgojamības noteikuma ikviens darbinieks neatkarīgi no iestādē pavadītā laika būtu ieskaitāms kā viena vienība, lai pārbaudītu šajā direktīvā paredzētā divdesmit darbinieku sliekšņa pārsniegšanu. Šādas situācijas sekas varētu būt tādas, ka iestādēm, kuru faktiskais lielums ir mazāks par šajā direktīvā noteikto slieksni, tik un tā vajadzētu ieviest direktīvā noteikto darbinieku informēšanas un uzklausīšanas kārtību. Neierobežojot dalībvalstīm atstāto izvēli veikt darbiniekiem labvēlīgākus pasākumus, dalībvalstu tiesības pieņemt “pielāgojamības noteikumus” atbilst mērķim, kas ir atgādināts Direktīvas 2002/14 preambulas deviņpadsmitajā apsvērumā un saskaņā ar kuru šajā tiesību aktā paredzētie sliekšņi ir noteikti, lai izvairītos no jebkādiem šķēršļiem, kas varētu kavēt mazo un vidējo uzņēmumu attīstību. Tādēļ Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrās daļas iepriekš piedāvātās interpretācijas ietvaros ir skaidri jāatzīst, ka dalībvalstis saglabā kompetenci pieņemt darbinieku “pielāgojamības noteikumus” saistībā ar iestādes (vai uzņēmuma) faktisko lielumu. Tāpat es vēlētos norādīt, ka šāda attiecīgās normas interpretācija ļauj pārbaudīt dalībvalsts pieņemtā darbinieku “pielāgojamības noteikuma” iespējamo nesamērības raksturu ( ).

60. Turpinot pēc šīs īsās novirzes no tēmas, nemainīgs paliek fakts, ka tādi tiesību akti kā pamata lietā, kas neietilpst nedz “sliekšņu noteikumu”, nedz “pielāgojamības noteikumu” kategorijā un kas neļauj konkrēti piemērot slieksni, kurš attiecas uz Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētajiem darbiniekiem, neietilpst šīs direktīvas minētā panta otrās daļas piemērošanas jomā un ir tai pretēji.

61. Šādu secinājumu nevar apgāzt ar Francijas valdības izvirzītajiem diviem galvenajiem argumentiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, Francijas likumdevēja mērķis veicināt mazos un vidējos uzņēmumus pieņemt darbā vairāk personu, kas ir jaunākas par 26 gadiem, samazinot tiem uzliktās nodevas, ir saderīgs ar Direktīvas 2002/14 mērķi un, otrkārt, praksē esot ļoti maz tādu konkrētu gadījumu, kad Rīkojuma Nr. 2005‑892 1. panta piemērošana varētu darbiniekiem liegt tiesības, kas tiem izriet no minētās direktīvas.

62. Runājot par pirmo argumentu un Francijas valdības apgalvoto mērķi, kas būtībā saistīts ar cīņu pret tādu personu bezdarbu, kas ir jaunākas par 26 gadiem, un lai gan tas ir tiesa, ka Direktīva 2002/14 nav pret šādu slavējamu mērķi, dalībvalstij tomēr ir pienākums pilnībā ievērot šī akta noteikumus.

63. Attiecībā uz Francijas valdības apgalvoto mērķi samazināt maziem un vidējiem uzņēmumiem uzliktās nodevas ir jānorāda, ka, nosakot Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētos sliekšņus, direktīva jau tiecas sasniegt Francijas valdības apgalvoto mērķi: Direktīvas 2002/14 preambulas deviņpadsmitajā apsvērumā ir skaidri atgādināts, ka ar šo direktīvu izveidotās vispārējās sistēmas “nolūks ir [it īpaši] izvairīties no jebkādiem administratīviem, finansiāliem vai tiesiskiem šķēršļiem, kas varētu kavēt mazo un vidējo uzņēmumu izveidošanu un attīstību,” un, lai to panāktu, “šīs direktīvas darbības joma atbilstīgi dalībvalstu izvēlei būtu jāierobežo līdz uzņēmumiem, kur strādā vismaz 50 darbinieki, vai iestādēm, kur strādā vismaz 20 darbinieki”. Turklāt jānorāda, ka Rīkojums Nr. 2005‑892 ir piemērojams ne tikai maziem un vidējiem uzņēmumiem, bet gan visām Francijas teritorijā esošām iestādēm. Turklāt fakts, ka Francijā, kā to Francijas valdība paskaidroja tiesas sēdē, dažādi uzņēmumiem uzliktie pienākumi, kā, piemēram, darba devēja lielākas sociālās iemaksas vai iekšējo kārtības noteikumu ieviešana, būdami atkarīgi no nodarbināto skaita sliekšņa pārsniegšanas, ietilpst tikai un vienīgi valsts tiesību normu piemērošanas jomā, katrā ziņā nevar atbrīvot šo dalībvalsti no Direktīvas 2002/14 normu pilnīgas ievērošanas.

64. Runājot par otro argumentu, es vispirms uzskatu, ka tiesību normas objektīvā interpretācijā neiederas tāda veida argumentācija par varbūtībām, kādu piedāvā Francijas valdība.

65. Tālāk ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2002/14 11. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jāveic “visi vajadzīgie pasākumi, lai vienmēr garantētu šajā direktīvā paredzētos rezultātus”. Pat ja pieņemtu, kā to apgalvo Francijas valdība, ka ar Rīkojuma Nr. 2005‑892 piemērošanu minētajā direktīvā noteiktās minimālās prasības par darbinieku informēšanu un uzklausīšanu netiktu ievērotas tikai ļoti retos gadījumos ( ), nemainīgs paliek fakts, ka Francijas valsts, iestādē nodarbināto skaita aprēķinā neiekļaujot tādu darbinieku kategoriju, kas ir jaunāki par 26 gadiem, nevar pilnībā garantēt, kaut vai tas būtu īslaicīgi, ka visas iestādes, kas atrodas Francijas teritorijā un uz kurām attiecas Direktīva 2002/14, būtu spējīgas informēt un uzklausīt tajās nodarbinātos darbiniekus.

66. Visbeidzot, ja tiktu pieņemta Francijas valdības interpretācija, dalībvalstis varētu, piemēram, rīt vēlēties uzņēmumā nodarbināto skaitā neiekļaut citas darbinieku kategorijas, kā, piemēram, nepilna darba laika darbiniekus, tos, kas pārsnieguši 50 gadu vecumu vai darbiniekus ar invaliditāti. Tas ir acīmredzams – iespējami kumulatīva veselu darbinieku kategoriju neiekļaušana no dalībvalstu puses galu galā būtiski samazinātu situācijas, kurās uzņēmumiem un iestādēm, kurām ir piemērojama Direktīva 2002/14, būtu jāīsteno šajā pašā direktīvā paredzētās darbinieku informēšanas un uzklausīšanas tiesības, un aizskartu šī tiesību akta normu vienveidīgu piemērošanu visā Kopienā.

67. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu iesaku atbildēt noliedzoši, proti, ievērojot Direktīvas 2002/14 mērķi, dalībvalstīm uzticēto uzdevumu noteikt metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi saskaņā ar Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otro daļu, nevar interpretēt tādējādi, ka tas dalībvalstīm ļauj īslaicīgi neiekļaut noteiktas darbinieku kategorijas šo sliekšņu piemērošanas nolūkā.

B – Par otro prejudiciālo jautājumu

68. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu norādīt, vai un kādā mērā Direktīva 98/59 ļauj pieņemt tādu valsts pasākumu, kura rezultātā noteiktas iestādes, kurās parasti strādā vairāk nekā 20 darbinieku, kaut vai īslaicīgi ir atbrīvotas no pienākuma izveidot darbinieku pārstāvniecības struktūrvienību nodarbināto skaita aprēķināšanas noteikumu dēļ, neiekļaujot tajā konkrētas algotu darbinieku kategorijas attiecībā uz šādas pārstāvēšanas kārtību reglamentējošo noteikumu piemērošanu.

69. Ar Direktīvu 98/59 tiek pārņemta Padomes 1975. gada 17. februāra Direktīva 75/129/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu ( ) grozītajā redakcijā.

70. Izmantojot kopīgus noteikumus, ar kuriem tiek ieviestas reglamentējošas procedūras attiecībā uz uzklausīšanu un kolektīvo atlaišanu, Direktīvas 98/59 būtiskais mērķis ir garantēt darbiniekiem Kopienā to, ka darba devējs, kas plāno veikt kolektīvu atlaišanu, savlaicīgi informē un uzklausa darbinieku pārstāvjus ( ). Šī darba devēja pienākuma piemērojamība personām tomēr tiek ierobežota uz iestādēm, kas atbilst Direktīvā 98/59 noteiktajiem sliekšņiem ( ). Šie sliekšņi, no vienas puses, nosaka nodarbinātos iestādēs, proti, iestādes ar vismaz 20 darbiniekiem, un, no otras puses, darbinieku skaitu, uz kuriem attiecas kolektīvā atlaišana šādās iestādēs saskaņā ar Direktīvas 98/59 1. pantu. Lai gan pretēji iesniedzējtiesas izteikumiem minētā direktīva, vismaz ne tieši un formāli, neuzliek pienākumu ieviest darbinieku pārstāvniecības struktūrvienību, tā tomēr kā iepriekšēju nosacījumu darbinieku pārstāvju informēšanai un uzklausīšanai kolektīvās atlaišanas ietvaros netieši paredz, ka dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu šādu pārstāvju iecelšanu.

71. No šīs lietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka Rīkojums Nr. 2005‑892 neietekmē darbinieku, kuru atlaišana ir plānota, skaita aprēķināšanu. Kā jau es esmu norādījis, šajā rīkojumā ir precizēts, ka tas nevar izraisīt pastāvošo darba ņēmēju pārstāvniecības institūciju vai darbinieku pārstāvniecības pilnvarojuma atcelšanu.

72. Kā jau es minēju savu apsvērumu epigrāfā attiecībā uz Conseil d’État uzdoto pirmo jautājumu, Rīkojums Nr. 2005‑892 ietekmē iestāžu darbinieku aprēķinu, jo tas šajā aprēķinā īslaicīgi neiekļauj darbiniekus, kas ir jaunāki par 26 gadiem.

73. Lai gan Francijā Darba kodeksa L. 321‑1. un turpmākie panti paredz, ka darbinieku uzklausīšana, īstenojot atlaišanas procedūru ekonomisku iemeslu dēļ, tiek ieviesta, ja uzņēmums nodarbina vairāk par desmit darbiniekiem ( ), tomēr Rīkojuma Nr. 2005‑892 rezultāts var būt tāds, ka darbiniekiem tiek liegtas Direktīvā 98/59 garantētās tiesības, ja attiecīgā iestādē tiek nodarbināti vairāk nekā divdesmit darbinieki – tātad skaits pārsniedz direktīvā noteikto divdesmit darbinieku slieksni neatkarīgi no šo darbinieku vecuma –, bet tajā ir mazāk nekā vienpadsmit darbinieku, kas ir vecāki par 26 gadiem, piemērojot Francijas Darba kodeksa un Rīkojuma Nr. 2005‑892 1. panta normas.

74. Šādā situācijā, kad attiecīgā iestāde ir atbrīvota no pienākuma organizēt darbinieku pārstāvju iecelšanu, nav neviena darbinieku pārstāvja, kuru informēt un uzklausīt pirms plānotās kolektīvās atlaišanas, kas ir pretrunā Direktīvā 98/59 paredzētajai darbinieku aizsardzībai.

75. Jānorāda, ka pretēji Direktīvai 2002/14 Direktīvā 98/59 nav darbinieka jēdziena definīcijas un tajā nav neviena noteikuma, kas būtu analogs Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrai daļai.

76. Lietas dalībnieki rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē debatēja par jautājumu, vai noteikumi Direktīvā 2002/14, ar kuru, atgādināšu, tiek izveidota vispārēja sistēma darbinieku informēšanai un uzklausīšanai, ir paredzēti, lai precizētu Direktīvas 98/59 noteikumus vai pat aizpildītu iespējamus tukšumus, it īpaši darbinieka jēdziena definīciju, un paredzētu Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanu pēc analoģijas.

77. Prasītājas pamata lietā un Francijas valdība šai problemātikai ieteica sniegt apstiprinošu atbildi.

78. Tiesas sēdē Komisija stingri iebilda pret paplašināšanu, ko piedāvāja citi šīs lietas dalībnieki. Tā it īpaši apgalvoja, ka abas attiecīgās direktīvas ir balstītas uz dažādiem juridiskiem pamatiem, proti, Direktīva 98/59 balstās uz EK līguma 100. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 94. pants), atstājot dalībvalstīm daudz mazāku vērtējuma brīvību nekā Direktīvas 2002/14, kuras juridiskais pamats ir EKL 137. panta 2. punkts, normas. Komisija norādīja arī to, ka katras direktīvas hronoloģiskas secības un piemērošanas jomas autonomijas apsvērumi, kā tie ir ilustrēti Direktīvas 2002/14 9. pantā, arīdzan liedz piemērot citu šīs lietas dalībnieku ieteikto pieeju.

79. Lai gan ar Direktīvas 2002/14 9. pantu pamatotais arguments nav īpaši pārliecinošs, jo šis noteikums paredz saistību tikai starp Direktīvu 2002/14 un Direktīvas 98/59 2. pantu un nevis ar citiem šīs pēdējās direktīvas noteikumiem, es tomēr neesmu vienaldzīgs pret pārējiem Komisijas izteiktajiem iebildumiem, ja nu vienīgi tādēļ, ka zināms risks pastāv vēlmē automātiski interpretēt viena akta noteikumus cita akta, kas ir pieņemts gandrīz četrus gadus pēc pirmā akta, kontekstā.

80. Prasītāju pamata lietā un Francijas valdības piedāvātās pieejas sarežģītību un riskanto raksturu var ilustrēt, ja salīdzina “iestādes” jēdzienu, kas tiek izmantots gan Direktīvā 98/59, gan Direktīvā 2002/14. Tā kā šis jēdziens nav definēts Direktīvas 98/59 noteikumos, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Rockfon atzina, ka “iestādi” šīs direktīvas izpratnē nevar definēt, atsaucoties uz dalībvalstu tiesību aktiem, un tā ir jāinterpretē tādējādi, ka atkarībā no apstākļiem tā nozīmē vienību, kurā atlaišanai paredzētie darbinieki ir nodarbināti savu uzdevumu pildīšanai neatkarīgi no tā, vai attiecīgai vienībai ir vadība, kas neatkarīgi var īstenot kolektīvo atlaišanu ( ). Savukārt Direktīvā 2002/14, kuras 2. panta b) apakšpunktā ir precizēts, ka “iestāde” ir “uzņēmējdarbības vienība, kas definēta saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un praksi [..], kurā saimnieciskās darbības veikšanā ir pastāvīgi iesaistīti cilvēkresursi un materiālā bāze”, ir izvēlēts citāds šīs jēdziena skaidrojums, skaidri atsaucoties uz dalībvalstu tiesību aktiem un praksi.

81. Protams, šis piemērs nenozīmē, ka Direktīvas 98/59 ietvaros darbinieka jēdzienu nebūtu iespējams definēt identiski attiecīgajam Direktīvas 2002/14 jēdzienam. Turklāt, runājot par Direktīvā 98/59 noteikto divdesmit darbinieku slieksni, neskatoties uz teksta klusēšanu šajā sakarā, dalībvalstīm bija nepieciešams ieviest “sliekšņu noteikumus” un “pielāgojamības noteikumus” līdzīgi tiem, uz kuriem ir atsauce Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrajā daļā, lai nodrošinātu Direktīvas 98/59 konkrētu piemērošanu.

82. Tomēr Direktīvas 2002/14 jēdzienus nav paredzēts attiecināt arī uz Direktīvu 98/59, ja it īpaši nav skaidru norāžu, ka tāds būtu bijis Direktīvas 2002/14 autoru nodoms.

83. Turklāt, spriežot pragmatiskāk, uzskatu, ka Tiesa vienlīdz labi iesniedzējtiesai var sniegt lietderīgu atbildi, nelemjot par strīdu starp lietas dalībniekiem attiecībā uz saistību starp Direktīvu 2002/14 un Direktīvu 98/59.

84. Lai gan varētu iedomāties, ka “darbinieka” jēdziena un Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otrās daļas formulējuma manis piedāvātajā interpretācijā attiecināšana uz Direktīvu 98/59 ir iespējama, šāda attiecināšana nekādā veidā nemaina atbildi, kas ir jāsniedz uz iesniedzējtiesas uzdoto otro jautājumu.

85. Abos gadījumos, proti, gan iepriekš minētajā, gan atsakoties Direktīvu 98/59 interpretēt Direktīvas 2002/14 kontekstā, tādi tiesību akti kā pamata lietā, manuprāt, ir pretrunā Direktīvai 98/59. Neiekļaujot veselu darbinieku kategoriju divdesmit darbinieku sliekšņa aprēķinā, tādi tiesību akti kā pamata lietā noteiktām iestādēm ļauj izvairīties no pienākuma ievērot darbinieku aizsardzības procedūras, ko paredz Direktīva 98/59. Līdz ar to tādi tiesību akti darbinieku grupām var liegt tiesības tikt informētām un uzklausītām, kuras tām parasti ir garantētas saskaņā ar šo aktu ( ), lai gan Direktīva 98/59 nepieļauj nekādus izņēmumus, uz kuru pamata dalībvalstis varētu pārkāpt pienākumu, ko tā garantē, informēt un uzklausīt darbinieku pārstāvjus ( ).

VI – Secinājumi

86. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Conseil d’État uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem šajā lietā atbildēt šādi:

1) ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīvas 2002/14/EK, ar ko izveido vispārēju sistēmu darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Eiropas Kopienā, mērķi, dalībvalstīm uzticēto uzdevumu noteikt metodi, kā aprēķināmi nodarbināto darbinieku sliekšņi saskaņā ar Direktīvas 2002/14 3. panta 1. punkta otro daļu, nevar interpretēt tādējādi, ka tas dalībvalstīm ļauj īslaicīgi neiekļaut noteiktas darbinieku kategorijas šo sliekšņu piemērošanas nolūkā;

2) Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīva 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tā aizliedz tādu valsts pasākumu, kura rezultātā noteiktas iestādes, kurās parasti strādā vairāk nekā 20 darbinieku, kaut vai īslaicīgi ir atbrīvotas no pienākuma izveidot darbinieku pārstāvniecības struktūrvienību nodarbināto skaita aprēķināšanas noteikumu dēļ, neiekļaujot aprēķinā konkrētas darbinieku kategorijas attiecībā uz šādas pārstāvēšanas kārtību reglamentējošo noteikumu piemērošanu.