ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 25. martā ( )

Lieta C‑372/02

Roberto Adanez-Vega

pret

Bundesanstalt für Arbeit





1. Šajā lietā Bundessozialgericht (Federālā Sociālo lietu tiesa) (Vācija) ir iesniegusi vairākus jautājumus par Regulas Nr. 1408/71 ( ) (turpmāk tekstā – “Regula”) 3., 13., 67. un 71. panta interpretāciju.

2. Jo ipaši Tiesai tiek lūgtas vadlīnijas par, pirmkārt, tiesību aktiem, kas piemērojami attiecībā uz Spānijas pilsoni, kurš, nodzīvojot lielāko dzīves daļu Vācijā, pavadīja deviņus mēnešus Spānijā, pildot obligāto militāro dienestu, pēc kura viņš atgriezās Vācijā, kur pieteicās uz bezdarbnieka pabalstu, un, otrkārt, par to, vai Regula prasa ņemt vērā militāro dienestu, nosakot prasītāja tiesības uz šādu pabalstu.

3. Aplūkotie Regulas noteikumi ir 3. pants (kas nosaka vienlīdzīgas attieksmes principu), 13. panta 2. punkts (kas ietver normas par piemērojamo tiesību noteikšanu), 67. pants (kas nosaka apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu citā dalībvalstī summēšanu vai ņemšanu vērā, nosakot tiesības uz bezdarbnieka pabalstu) un 71. pants (kas attiecas uz nenodarbinātām personām, kuras būtībā pēdējo reizi bija nodarbinātas dalībvalstī, kas nav to dzīvesvietas dalībvalsts). Šo noteikumu teksts ir izklāstīts tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, sākot apspriest jautājumu vai jautājumus, uz ko tas attiecas.

4. Regulas Nr. 574/72 ( ) 80. pants arī attiecas uz lietu. Šī regula nosaka Regulas Nr. 1408/71 ieviešanas kārtību. 80. pants kontekstā ar Regulas Nr. 1408/71 67. pantu noteic, ka dalībvalsts, kuras tiesību akti pēdējie attiecās uz personu, nodarbinātības iestādēm ir jāizsniedz apliecināts paziņojums, kurā ir norādīti apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi, ko šī persona ir pabeigusi kā saskaņā ar šiem tiesību aktiem nodarbināta persona.

Attiecīgie valsts tiesību akti

5. Arbeitsförderungsgesetz (Likums par nodarbinātības veicināšanu, turpmāk tekstā – “AFG”) 100. pants noteic, ka personai ir tiesības uz bezdarbnieka pabalstu, ja inter alia tā ir pabeigusi kvalificējošo laikposmu. 104. pants noteic, ka kvalificējošais laikposms ir pabeigts, ja persona ir bijusi nodarbināta, attiecinot uz to obligātās iemaksas 360 dienu garumā trīs gadu atskaites laikposmā tieši pirms pirmās bezdarba laikposma dienas, sākot no kuras ir izpildīti citi nosacījumi par tiesībām uz bezdarbnieka pabalstu.

6. 107. pants noteic, ka militārais dienests ir jāuzskata par nodarbinātību, kas ir pakļauta obligātajām iemaksām.

Pamata prāva un iesniegtie jautājumi

7. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīti šādi fakti.

8. Prasītājs, kurš ir Spānijas pilsonis, ir dzimis Vācijā 1974. gadā, un kopš tā laika viņa pamata dzīvesvieta ir bijusi Vācijā. Laikā no 1991. gada septembra līdz 1994. gada jūlijam viņš mācījās Madridē, iegūstot elektronikas inženiera kvalifikāciju enerģētikas nozarē. No 1994. gada 3. līdz 31. augustam un no 1994. gada 3. novembra līdz 1995. gada 20. aprīlim prasītājs tika nodarbināts Vācijā kā elektriķis. 1995. gada 21. aprīlī viņš devās uz Spāniju, kur no 1995. gada 18. maija līdz 1996. gada 15. februārim pildīja obligāto militāro dienestu; kopš 1996. gada 30. maija viņš atkal turpināja strādāt Vācijā.

9. Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 80. pantu Spānijas sociālās nodrošināšanas iestāde 1997. gada janvārī apliecināja, ka prasītājs ir pabeidzis apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu no 1991. gada 1. decembra līdz 1992. gada 4. decembrim.

10. 1996. gada 25. aprīlī prasītājs reģistrējās pie atbildētāja kā bezdarbnieks. Atbildētājs atteicās piešķirt bezdarbnieka pabalstu, pamatojoties uz to, ka nav ievērota prasība par kvalifikācijas laikposmu, jo inter alia prasītāja obligātā militārā dienesta laikposms nav bijusi nodarbinātība, kurai piemēro obligātās iemaksas AFG izpratnē.

11. Prasītājs iesniedza apelācijas prasību Hanoveres Sozialgericht [Sociālo lietu tiesa]; šīs tiesas spriedumu atstāja spēkā Landessozialgericht (Augstākā Sociālo lietu tiesa). Atbildētājs iesniedza apelācijas sūdzību Bundessozialgericht.

12. Šī tiesa atzīmē, ka trīs gadu atskaites laikposms aptver laikposmu no 1993. gada 25. aprīļa līdz 1996. gada 24. aprīlim. Šajā laikposmā prasītājs strādāja Vācijā darbā, kam piemēro obligātās iemaksas, no 1994. gada 3. augusta līdz 1994. gada 31. augustam un no 1994. gada 3. novembra līdz 1995. gada 20. aprīlim. Tas kopā veido 198 šādas nodarbinātības dienas, proti, mazāk nekā 360 dienas. Prasītājam tomēr būtu tiesības uz bezdarbnieka pabalstu, ja tiktu ņemts vērā obligātā militāra dienesta laikposms no 1995. gada 18. maija līdz 1996. gada 15. februārim. Lai noteiktu kvalificējošā laikposma pabeigšanu, uz šo laikposmu nevar atsaukties kā uz Vācijas tiesībās noregulētu jautājumu, bet to varētu ņemt vērā saskaņā ar Kopienu tiesībām. Tas liek domāt, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām atbildētājam bija jāpiešķir bezdarbnieka pabalsts un ka pabalsta [piešķiršanas] nosacījumi tika ievēroti. Vai tas ir tā, ir atkarīgs no virknes Regulas Nr. 1408/71 noteikumu interpretācijas. Bundessozialgericht ir attiecīgi apturējusi lietas iztiesāšanu un nosūtījusi Tiesai vairākus prejudiciālus jautājumus.

13. Iesniegto jautājumu pilns teksts ir izklāstīts šo secinājumu pielikumā. Pēc būtības tie aplūko šādus jautājumus: pirmkārt, vai šajos apstākļos ir piemērojami Spānijas vai Vācijas tiesību akti; otrkārt, vai prasītāja militārā dienesta laikposms ir “nodarbinātība” 71. panta 1. punkta nozīmē; treškārt, ja tā, vai 67. pants principā ir jāpiemēro kopīgi ar 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkumu; un, ceturtkārt, ja tā, vai 67. pants prasa ņemt vērā tāda obligātā militāra dienesta laikposmu, kas pildīts pēc prasītāja saskaņā ar Vācijas tiesībām veiktā pēdējā apdrošināšanas laikposma. Visbeidzot, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas 3. pants prasa ņemt vērā militārā dienesta laikposmu, ja minētajiem noteikumiem nav tāda nolūka.

14. Rakstveida apsvērumus ir iesniedzis prasītājs, Vācijas un Portugāles valdības un Komisija. Tiesas sēde nav notikusi, nav [arī] pieprasīta.

Piemērojamo tiesību aktu noteikšana

15. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai persona, kas šajā gadījumā ir prasītāja, ir pakļauta Spānijas tiesību aktiem saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu vai Vācijas tiesību aktiem saskaņā ar Regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu.

Regulas 13. pants

16. 13. pants, kas saucas “Vispārīgie noteikumi”, ir pirmais noteikums Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā, kas saucas “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”.

17. 13. panta 1. punkts redakcijā, kas piemērojama attiecīgajā laikā, noteic:

“Ievērojot 14.c pantu [šajā lietā tas nav svarīgs], darbinieks, uz kuru attiecas šī regula, ir pakļauts tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šīs sadaļas noteikumiem.” [Neoficiāls tulkojums]

18. 13. panta 2. punkts ietver vairākus noteikumus, lai noskaidrotu, kuri tiesību akti ir piemērojami konkrētos apstākļos. Noteikumi ir pakārtoti no 14. līdz 17. pantam, kas veido II sadaļas atlikušo daļu, kas satur dažādus specifiskus noteikumus, no kuriem neviens nav piemērojams šajā lietā.

19. 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts noteic:

“Uz darba ņēmēju, kas ir nodarbināts kādā no dalībvalstīm, attiecas šīs valsts tiesību akti, pat neraugoties uz to, ka viņš dzīvo citā dalībvalstī vai ka tā uzņēmuma vai tās personas juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kura viņu nodarbina, atrodas citā dalībvalstī.” [Neoficiāls tulkojums]

20. 13. panta 2. punkta e) apakšpunkts noteic:

“Uz personu, kas iesaukta vai atkārtoti iesaukta dienestā kādas dalībvalsts bruņotajos spēkos vai civildienestā, attiecas šīs valsts tiesību akti. Ja tiesības saskaņā ar šiem tiesību aktiem ir atkarīgas no apdrošināšanas laikposmu pabeigšanas pirms šāda militāra vai civildienesta uzsākšanas vai pēc atbrīvošanas no tā, apdrošināšanas laikposmi, kas ir pabeigti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem, ir jāņem vērā vajadzīgajā apjomā, it kā tie būtu apdrošināšanas laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar pirmās valsts tiesību aktiem. Nodarbināta vai pašnodarbināta persona, kas ir iesaukta dienestā bruņotajos spēkos vai civildienestā, saglabā nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusu.” [Neoficiāls tulkojums]

21. 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts, kas ietverts Regulā Nr. 1408/71 un stājies spēkā 1991. gada 29. jūlijā ar Regulu Nr. 2195/91 ( ), noteic, ka:

“Uz personu, uz kuru pārstāj attiekties kādas dalībvalsts tiesību akti, ja vien uz to neattiecas citas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar kādu no iepriekšējās daļās minētajiem noteikumiem vai vienu no izņēmumiem, vai īpašiem noteikumiem, kas paredzēti no 14. līdz 17. pantam, attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šī persona dzīvo vienīgi saskaņā ar šo tiesību aktu noteikumiem.” [Neoficiāls tulkojums]

Vērtējums

22. Manuprāt, piemērojamie tiesību akti ir jānosaka, tikai atsaucoties uz Regulas II sadaļu, kas saucas “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” un ko Tiesa ir atkārtoti aprakstījusi kā tādu, kas rada “pilnīgu un vienotu kolīziju normu sistēmu” ( ). Patiešām, 13. panta 1. punkts skaidri nosaka: “Ievērojot 14.c pantu, darbinieks, uz kuru attiecas šī regula, ir pakļauts tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šīs sadaļas noteikumiem.” Līdz ar to es nevaru atbalstīt Komisijas uzskatu, ka piemērojamos tiesību aktus nenosaka II sadaļa un tie jānosaka, atsaucoties uz kādiem citiem Regulas noteikumiem.

23. Protams, citās Regulas sadaļās ir noteikumi, kas noteic, ka īpašos apstākļos jāpiemēro dalībvalsts tiesību akti, kas nav tās dalībvalsts tiesību akti, kas jāpiemēro saskaņā ar II sadaļu. Regulas sistēma, kā to ir interpretējusi Tiesa, tomēr skaidri pieļauj, ka tiesību akti, kas attiecas uz noteiktu sociālā nodrošinājuma pabalsta prasītāju, var vienmēr tikt noteikti, atsaucoties uz II sadaļu, pat ja konkrētajā situācijā īpašs Regulas noteikums noteic, ka īpašam nolūkam jāpiemēro citas dalībvalsts tiesību akti.

24. Šajā lietā prasītājs (i) bija nodarbināts Vācijā no 1994. gada 3. līdz 31. augustam un no 1994. gada 3. novembra līdz 1995. gada 20. aprīlim, kad uz viņu saskaņā ar 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu attiecās Vācijas tiesību akti, un (ii) no 1995. gada 18. maija līdz 1996. gada 15. februārim pildīja obligāto militāro dienestu Spānijā, kad saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu uz viņu attiecās Spānijas tiesību akti. Jautājums ir šāds – kādi tiesību akti bija piemērojami pēc tam, kad viņš atgriezās Vācijā un lūdza bezdarbnieka pabalstu.

25. Tiesas spriedums Kuusijärvi lietā ( ) par 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu, šķiet, sniedz atbildi uz šo jautājumu. Šajā lietā Tiesa noteica, ka “gadījumā, kad uz personu vairs neattiecas jebkādi tiesību akti, kas piemērojami saskaņā ar citiem Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta noteikumiem [..] vai 14.–17. panta noteikumiem, [13. panta 2. punkta f) apakšpunkts] noteic, ka piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, kurā tā dzīvo”. Šī situācija acīmredzami apraksta prasītāja situāciju šajā lietā. Arī Vācijas valdība tā uzskata.

26. Kaut arī Portugāles valdība uzskata, ka saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu ir jāpiemēro Spānijas tiesību akti, šis viedoklis, šķiet, attiecas tikai uz tiesību aktiem, kas piemērojami militārā dienesta laikā, kamēr pirmais uzdotais jautājums ir par tiesību aktiem, kas piemērojami pēc dienesta.

27. Komisija uzskata, ka 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts nav piemērojams pēc militārā dienesta beigām, bet gan – zaudējot darbu: ja tas būtu piemērojams, nenodarbināta persona vienmēr varētu doties dzīvot citā dalībvalstī un pieprasīt tur bezdarbnieka pabalstu. Šis viedoklis tomēr nepārprotami ir pretrunā ar Tiesas nospriesto Kuusijärvi lietā, kad tika noteikts, ka “uz personu, kas ir izbeigusi jebkādas darba attiecības dalībvalsts teritorijā, [..] saskaņā ar 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu attiecas [..] vai nu valsts, kurā tā bija pirms tam nodarbināta, ja tā tur turpina dzīvot, tiesību akti vai tās valsts tiesību akti, ja tāds būtu gadījums, uz kurieni tā ir pārcēlusi savu dzīvesvietu” ( ).

28. Turklāt ir skaidrs, ka ar “personu, kura ir izbeigusi jebkādas darba attiecības,” Tiesa nav domājusi ierobežot sava apgalvojuma tvērumu tikai ar personām, kuras nepārprotami ir izbeigušas visa veida profesionālo darbību. Kuusijärvi lietā Zviedrijas un Norvēģijas valdības apgalvoja, ka 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts attiecas tikai uz tādām personām, kamēr uz personu, kura tikai uz laiku bija izbeigusi darba attiecības, saskaņā ar 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu turpināja attiekties dalībvalsts, kurā pēdējā tā bija nodarbināta, tiesību akti, pat ja persona bija nodibinājusi dzīvesvietu citā dalībvalstī. Tiesa paziņoja, ka nekas 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta formulējumā nevedina domāt, ka apakšpunktam ir tik ierobežots tvērums; gluži pretēji, lai aptvertu situācijas, kurās izbeidzas dalībvalsts tiesību aktu piemērošana attiecībā uz kādu personu jebkāda iemesla dēļ un ne tikai tāpēc, ka attiecīgā persona ir izbeigusi profesionālo darbību kādā dalībvalstī, pilnībā vai uz laiku, tas ir izteikts vispārīgos jēdzienos ( ).

29. Jebkurā gadījumā neesmu pārliecināts, ka Komisijas uzskats ir labi pamatots. Pat ja 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta iedarbība ir tāda, ka attiecībā uz personu, kas ir izbeigusi darba attiecības vienā dalībvalstī un ir pārcēlusi dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, attiecas pēdējās valsts tiesību akti, tas pats par sevi nedod šādai personai tiesības automātiski saņemt bezdarbnieka pabalstu uz šīs valsts rēķina. Tiesa Kuusijärvi lietā uzsvēra, ka vienīgais 13. panta 2. punkta mērķis ir noteikt valsts tiesību aktus, kas piemērojami attiecībā uz personām, kuras ir vienā no šī noteikuma a) līdz f) apakšpunktā norādītajām situācijām. Pats par sevi nav paredzēts, ka šis noteikums ietver nosacījumus, kas rada tiesības vai pienākumu būt piesaistītam sociālās nodrošināšanas sistēmai vai noteiktai šādas sistēmas nozarei: kā Tiesa ir vairākkārt norādījusi, šie nosacījumi ir jānosaka dalībvalsts likumdevējam ( ). Ja dalībvalsts uz tiesībām uz bezdarbnieka pabalstu attiecina nosacījumu, ka prasītājs ir pabeidzis apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmus, Regulas 67. pants pieprasa šai valstij ņemt vērā tās aprēķinos tādus laikposmus, kas ir pabeigti citā dalībvalstī. Tomēr vispārīgi šis noteikums piemērojams tikai tad, kad prasītājs ir “visvēlāk pabeidzis” šādus laikposmus dalībvalstī, kurā ir iesniegts pieteikums ( ). Tādējādi es neuzskatu, ka manis ierosinātajai 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta interpretācijai varētu būt Komisijas aprakstītās sekas.

30. Mani vairāk tomēr uztrauc iespēja, ka 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta interpretācija, ko, šķiet, diktē Kuusijärvi lieta, var sagraut Regulas sistēmu un jo sevišķi III sadaļas 6. iedaļas, kas saucas "Bezdarbnieka pabalsti", noteikumus. Šo nodaļu veido 67.–71. pants. Kā būs redzams turpmāk, 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (i) ievilkums nosaka bezdarbnieka pabalsta saņemšanu noteiktiem bezdarbniekiem “saskaņā ar [kompetentās] valsts noteikumiem tā, it kā viņš dzīvotu tās teritorijā”; 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums paredz, ka pārējie bezdarbnieki saņem pabalstus saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņi dzīvo. No Regulas sistēmas un Tiesas judikatūras ir skaidrs, ka jēdziens “kompetentā valsts” ir jādefinē kā valsts, kuras tiesību akti ir piemērojami saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem, kas izteikti Regulas 13. pantā ( ). Ņemot vērā faktu, ka līdz Regulas Nr. 2195/91 ( ) 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta pievienošanai pastāvīgā judikatūra bija tāda, ka tiesību akti, ko piemēro bezdarbniekiem, kas lūdz pabalstu, bija (saskaņā ar 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu) pēdējās nodarbinātības valsts tiesību akti ( ), diez vai ir pārsteidzoši tas, ka Tiesa, interpretējot šos noteikumus, ir pieņēmusi, ka šī valsts ierasti būtu kompetentā valsts attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem ( ). Ja 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta iedarbība ir tāda, ka tiesību akti, kas piemērojami attiecībā uz bezdarbnieku, kas dzīvo dalībvalstī, kas nav viņa pēdējās nodarbinātības valsts, ir dzīvesvietas valsts tiesību akti, bezjēdzīga būtu atsauce uz 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (i) ievilkumu, un atsauce uz 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkumu būtu nevajadzīga. Līdz ar to būtu piemēroti Tiesai šajā lietā paskaidrot, ka tās 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta interpretācija Kuusijärvi lietā neattiecas uz lietām, kas saistītas ar bezdarbnieka pabalstu, ko turpina regulēt attiecīgi 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts vai pēc analoģijas – 13. panta 2. punkta b) līdz e) apakšpunkts. Ja tas būtu tā, iznākums šajā lietā būtu tāds, ka tiesību akti, kas attiektos uz prasītāju saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu, būtu Spānijas tiesību akti.

31. Atlikušo uzdoto jautājumu sakarā es turpināšu balstīties uz to, ka, ievērojot spriedumu Kuusijärvi lietā, piemērojamie tiesību akti saskaņā ar 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu ir Vācijas tiesību akti. Ja tomēr Tiesa kvalificētu šo spriedumu tādā veidā, kā es iepriekš ierosināju, es, kur tas ir būtiski, vispārīgi aplūkošu arī to, kāda būtu situācija, ja piemērojami būtu Spānijas tiesību akti.

Regulas 71. pants

Attiecīgie noteikumi

32. Regulas Nr. 1408/71 1. pants satur vairākas definīcijas, ieskaitot:

“(r) “apdrošināšanas laikposmi” nozīmē iemaksu laikposmus vai darba laikposmus, kas par apdrošināšanas laikposmiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem tie tika pabeigti vai uzskatīti par pabeigtiem, un visus tos laikposmus, kas uzskatāmi par tādiem, ja minētajos tiesību aktos tie uzskatīti par līdzvērtīgiem apdrošināšanas laikposmiem;

(s) “darba laikposmi” nozīmē laikposmus, kas par tādiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem tie tika pabeigti, un visus tos laikposmus, kas uzskatāmi par tādiem, ja minētajos tiesību aktos tie uzskatīti par līdzvērtīgiem darba laikposmiem”.

33. 71. pants saucas “Bezdarbnieki, kuri pēdējās nodarbinātības laikā dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts”. 71. panta ievadvārdi nosaka:

“Bezdarbnieks, kas savas pēdējās nodarbinātības laikā pastāvīgi dzīvoja kādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, saņem pabalstus saskaņā ar šādiem noteikumiem.”

34. 71. panta 1. punkta a) apakšpunkts attiecas uz pārrobežu darbiniekiem un būtībā noteic, ka pārrobežu darbinieks, kas ir daļēji vai neregulāri nenodarbināts uzņēmumā, kurš viņu nodarbina, saņem nodarbinātības valsts pabalstus, it kā viņš dzīvotu šajā valstī (71. panta 1. punkta a) apakšpunkta (i) ievilkums), kamēr pārrobežu darbinieks, kurš ir pilnībā nenodarbināts, saņem pabalstus no valsts, kurā viņš dzīvo, it kā uz viņu attiektos tās tiesību akti, kamēr viņš bija pēdējo reizi nodarbināts (71. panta 1. punkta a) apakšpunkta (ii) ievilkums).

35. 71. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecas uz citiem darbiniekiem, kas, pirms tie kļuva par bezdarbniekiem, dzīvoja un strādāja dažādās dalībvalstīs. 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (i) ievilkums noteic, ka persona, kuru ir iespējams nodarbināt tajā valstī, kurā tā strādāja pēdējo reizi, saņem pabalstus no tās valsts, it kā viņš tur dzīvotu. 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums nosaka:

“Darba ņēmējs, kurš nav pārrobežu darba ņēmējs un kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, un kurš ir pieteicies būt nodarbinātības dienestu rīcībā tajā dalībvalstī, kur viņš dzīvo, vai kurš atgriežas šajā valstī, saņem pabalstus saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem tā, it kā viņš šeit būtu bijis nodarbināts visvēlāk [..].”

Vai 71. panta 1. punkta izpratnē obligātais militārais dienests ir “nodarbinātība”?

36. Savā 2. jautājuma a) punktā un 3. jautājuma c) punkta (aa) apakšpunktā valsts tiesa lūdz ieteikumus 71. panta 1. punkta interpretācijai un jo īpaši jautā, vai prasītāja militārais dienests var būt “pēdējā nodarbinātība” šī noteikuma pirmā teikuma izpratnē tā, lai būtu piemērojams 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums.

37. Tiesa vairākkārt ir noteikusi, ka 71. pants ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka migrējošie darbinieki saņem bezdarbnieka pabalstu apstākļos, kas ir vispiemērotākie jauna darba meklējumiem; šis pabalsts nav tikai finansiāls noteikums, bet ietver palīdzību jauna darba meklēšanā, ko nodrošina nodarbinātības dienesti ( ). Izšķirošais elements panta kā tāda piemērošanā ir attiecīgās personas dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav valsts, kuras tiesību akti uz to attiecās tā pēdējās nodarbinātības laikā ( ). Atbilstoši 71. panta 1. punkta b) apakšpunktam bezdarbniekiem, uz ko šis apakšpunkts attiecas, ir tiesības izvēlēties starp pabalstiem, ko piedāvā kompetentā valsts – kas ierasti saskaņā ar 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu būtu dalībvalsts, kurā viņi tika visvēlāk nodarbināti ( ) – un tiem, ko piedāvā dalībvalsts, kurā viņi dzīvo. Darbinieks – kurš vislabāk zina jauna darba atrašanas iespējas – izmanto šo izdevību, nododot sevi vai nu valsts, kurā viņš visvēlāk bijis nodarbināts, nodarbinātības iestāžu rīcībā (71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (i) ievilkums) vai tās dalībvalsts, kurā viņš dzīvo, iestāžu rīcībā (71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums) ( ). Šajā lietā prasītājs cenšas izmantot pēdējo minēto iespēju.

38. Varētu domāt, ka, ja es nekļūdos un ja saskaņā ar 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu būtu piemērojami Vācijas tiesību akti, 71. panta 1. punkts neizmainītu šīs lietas iznākumu, jo jebkurā gadījumā prasītājam būtu jāsaņem pabalsti saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvoja, kad viņš uz tiem pieteicās.

39. Šis viedoklis gan neievēro saistību starp 67. un 71. pantu. Protams, neatkarīgi no 71. panta piemērošanas, institūcijai, kas atbild par bezdarbnieka pabalsta izmaksu, saskaņā ar 67. pantu būs jāsummē nodarbinātības vai apdrošināšanas laikposmi, kā būs redzams turpmāk ( ); līdz ar to tas, vai tiek vai netiek piemērots 71. pants, šīs lietas iznākumu nemaina (pieņemot, ka ir piemērojami Vācijas tiesību akti). Tomēr nosacījums, ko uzliek 67. panta 3. punkts, proti, ka prasītājs ir “visvēlāk pabeidzis” apdrošināšanas laikposmu saskaņā ar (šajā lietā) Vācijas tiesību aktiem, ir nepārprotami noraidīts “lietās, uz ko atsaucas 71. panta 1. punkta [..] b) apakšpunkta (ii) ievilkums”. Līdz ar to prasītājam būtu svarīgi pierādīt, ka uz viņu attiecas šis noteikums.

40. Prasītājs un Portugāles valdība piekrīt viens otra viedoklim, ka prasītāja militārā dienesta laikposms ir “nodarbinātība” 71. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē; Vācijas valdības un Komisijas uzskati ir pretēji.

41. Man šķiet, ka, lai arī ir iespējams noteikt jēdziena “nodarbinātība” tvērumu 71. panta 1. punkta mērķiem, šajā lietā attiecībā uz jautājumu nav iespējams panākt noteiktu secinājumu. Tas ir tādēļ, ka atbilde uz šo jautājumu galu galā ir atkarīga no Spānijas tiesību aktiem, kas Tiesai nav jāinterpretē. Kaut arī jēdziens “nodarbinātība” kā tāds Regulā nav definēts, 71. panta 1. punkta sistēma un mērķi, kā tie aprakstīti iepriekš, vedina domāt, ka vismaz šī noteikuma mērķos jēdzienam piemīt noteikts tvērums, kas aptver tikai darbību, kas saistīta ar nodarbinātības laikposmu 1. panta s) punkta nozīmē, un līdz ar to tikai laikposmus, kas tiek uzskatīti par nodarbinātības vai tiem ekvivalentiem laikposmiem saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem tie tikuši pabeigti.

42. Atbalstu šim viedoklim var rast arī Kuyken lietā ( ), kurā Tiesa noteica, ka 71. pantu nevar piemērot gadījumā ar bezdarbnieku, kurš nav veicis nekādu darbību kā nodarbināta persona vai jebkādu darbību, kas par tādu tiek uzskatīta, un tātad nav ieguvis nekādas tiesības uz bezdarbnieka pabalstu. Lai gan šis apraksts precīzi neattiecas uz prasītāju šajā lietā, kas pirms militārā dienesta bija nodarbināts, tas tomēr atļauj interpretēt jēdzienu “pēdējā nodarbinātība” atbilstoši 71. panta 1. punkta mērķim, atsaucoties uz darbību, kas saistīta ar nodarbinātības laikposmu 1. panta s) punkta nozīmē, un līdz ar to tikai laikposmiem, kas saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem tie tikuši pabeigti, tiek uzskatīti par nodarbinātības vai tiem ekvivalentiem laikposmiem.

43. Iespējamam sava pretējā viedokļa atbalstam valsts tiesa atsaucas uz lietu Grahame un Hollanders ( ), saskaņā ar kuru obligātā militārā dienesta laikposmi veido “apmaksāta darba laikposmus”, “apmaksātas nodarbinātības laikposmus”, “ekvivalentus laikposmus” vai “laikposmus, kas par tādiem tiek uzskatīti” atbilstoši Regulas VI pielikuma J daļas 4. punkta a) un c) apakšpunkta mērķiem. Šie noteikumi apstiprina, ka, lai piemērotu Regulas 46. panta 2. punktu, Nīderlande attiecībā uz pensiju aprēķināšanu ņemtu vērā šādus pirms 1967. gada 1. jūlija Nīderlandē pabeigtus laikposmus.

44. Tādēļ Tiesa tomēr skaidri norāda “nodarbinātības laikposmu” definīciju Regulas 1. panta s) punktā, piezīmējot, ka netiek apstrīdēts, ka jēdziens atbilst 4. punkta a) un c) apakšpunktā izmantotajiem jēdzieniem, un uzskata, ka saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstoši kuriem tie tikuši veikti, obligātā militārā dienesta laikposmi sociālā nodrošinājuma nolūkiem tiek uzskatīti par nodarbinātības laikposmiem ( ).

45. Portugāles valdība uzskata, ka no 13. panta 2. punkta e) apakšpunkta trešā teikuma izriet, ka 71. pants ir piemērojams, ja bezdarbnieka pēdējā darbība bijusi militārais dienests. Šis teikums skan šādi: “Nodarbināta vai pašnodarbināta persona, kas ir iesaukta dienestā bruņotajos spēkos vai civildienestā, saglabā nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusu”.

46. Šis viedoklis tomēr šķiet esam pretrunā ar Tiesas konstatēto lietā Grahame un Hollanders ( ) – “tikai nolūkā noteikt piemērojamos sociālā nodrošinājuma tiesību aktus [šis teikums] izmanto atšķirīgu kritēriju, kas ir saistīts ar iepriekšējās darbības raksturu, skaidri nosakot, ka [šāda] persona [..] saglabā savu iepriekšējo nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusu”. Tādējādi, kamēr 13. panta 2. punkta e) apakšpunkta pirmais teikums nosaka dalībvalsti, kuras tiesību akti ir piemērojami, trešais teikums nosaka, vai ir piemērojami tiesību akti, kas attiecas uz nodarbinātu personu, vai tiesību akti, kas attiecas uz pašnodarbinātu personu.

47. Es attiecīgi palieku pie uzskata, ka “nodarbinātība” 71. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē ietver tikai laikposmus, kas tiek uzskatīti par nodarbinātības vai tiem ekvivalentiem laikposmiem saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem tie tikuši pabeigti. Procedūra, ar kuru iesniedzējtiesa var noteikt, vai prasītāja militārā dienesta laikposms Spānijā tiek par tādu uzskatīts saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem, ir aplūkota turpmāk 67. panta 1. punkta kontekstā ( ). Var piezīmēt, ka Regulas Nr. 574/72 84. pants ( ), kas ievieš Regulas Nr. 1408/71 71. pantu, noteic, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkumu prasītājam bezdarbnieka pabalsta saņemšanai ir arī jāiesniedz 80. pantā noteiktais apliecinājums, kas apspriests turpmāk 69. un 70. punktā.

48. Ja no šī apliecinājuma ir redzams, ka prasītāja militārā dienesta laikposms Spānijā tiešām bijis “nodarbinātība” 71. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē, šis noteikums būs piemērojams, ja šajā laikposmā prasītājs “dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts”.

49. Saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu šajā laikposmā Spānijas tiesību akti bija piemērojamie tiesību akti; Spānija attiecīgi ir kompetentā valsts atbilstoši 71. panta 1. punkta mērķim ( ).

50. Valsts tiesa nav lūgusi šai Tiesai ieteikumus par to, vai var teikt, ka prasītājs ir dzīvojis Vācijā, kamēr viņš veica militāro dienestu Spānijā, pareizi norādot, ka atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no tā, vai šajā laikā viņam ir pastāvējušas kādas intereses Vācijā ( ).

51. Es līdz ar to secinu, ka prasītāja militārais dienests ir jāaplūko kā “nodarbinātība” 71. panta 1. punkta izpratnē tikai tad, ja to tā definē vai par tādu atzīst Spānijas tiesību akti, vai ja šie tiesību akti to aplūko vai uzskata par ekvivalentu Regulas 1. panta s) punkta izpratnē.

52. Visbeidzot, es īsumā aplūkošu, kāda būtu situācija, ja tiesību akti, kas attiektos uz prasītāju, kad viņš pieteicās uz bezdarbnieka pabalstu saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu, būtu drīzāk Spānijas, nevis – saskaņā ar 13. panta 2) punkta f) apakšpunktu – Vācijas tiesību akti. Šādā gadījumā, pieņemot, ka viņa obligātā militārā dienesta laikposms veidoja “pēdējo nodarbinātību” 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkuma izpratnē un ka šajā laikposmā šī noteikuma izpratnē viņš dzīvoja Vācijā, 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums vēl arvien dotu viņam iespēju saņemt pabalstus drīzāk saskaņā ar Vācijas, nevis Spānijas tiesību aktiem. Ja, no otras puses, viņa militārais dienests nav bijis “pēdējā nodarbinātība” atbilstoši 71. panta 1. punkta mērķim, šis pants jebkurā gadījumā nebūtu piemērojams, jo viņa pēdējā nodarbinātība tad būtu bijusi Vācijā, kur viņš arī dzīvoja.

Regulas 67. pants

Attiecīgie noteikumi

53. Jēdzienu “nodarbināta persona” Regulas 1. panta a) punkts būtībā definē kā jebkuru personu, kas ir apdrošināta, obligāti vai brīvprātīgi, pret vienu vai vairākiem riskiem, ko aptver sociālās nodrošināšanas sistēmas nozares nodarbinātām personām vai kas ir aplūkoti Regulā.

54. 67. pants, kas saucas “Apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmu summēšana”, noteic, ciktāl tas ir būtiski:

“(1) Tādas dalībvalsts kompetentā institūcija, saskaņā ar kuras tiesību aktiem tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no nosacījuma par apdrošināšanas laikposmu pabeigšanu, ciktāl nepieciešams, ņem vērā tādus apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmus, kas pabeigti saskaņā ar kādas citas dalībvalsts tiesību aktiem, tā, it kā tie būtu laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro, tomēr ar noteikumu, ka šie nodarbinātības laikposmi būtu bijuši uzskatāmi par apdrošināšanas laikposmiem, ja tie būtu pabeigti saskaņā ar šiem tiesību aktiem.

[..]

(3) Izņemot gadījumus, kas minēti 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) ievilkumā un b) apakšpunkta ii) ievilkumā, 1. un 2. punkta piemērošana ir atkarīga no nosacījuma, lai attiecīgā personā būtu vēlākajā no reizēm pabeigusi:

– šā panta 1. punkta gadījumā – apdrošināšanas laikposmus,

– šā panta 2. punkta gadījumā – nodarbinātības laikposmus

atbilstīgi tiem tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem šie pabalsti ir pieprasīti.”

Mijiedarbība ar 71. panta 1. punktu

55. Ar sava 2. jautājuma b) punktu un 3. jautājuma c) punkta bb) apakšpunktu valsts tiesa jautā, vai, pieņemot, ka uz prasītāju attiecas 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums, šajā gadījumā ir piemērojami 67. panta summēšanas noteikumi vai arī šo noteikumu vietā ir piemērojams 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums.

56. Kā pareizi norāda Portugāles valdība, 67. panta 1. punkta piemērojamība neizbeidzas tikai tāpēc, ka ir piemērojams 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums. Tas, manuprāt, ir skaidrs no noteikumu sistēmas un to formulējuma.

57. Pirmkārt, 67. un 71. pants atrodas Regulas III sadaļā, kas saucas “Īpašie noteikumi attiecībā uz dažādajām pabalstu kategorijām”. III sadaļas 6. nodaļa attiecas uz bezdarbnieku pabalstiem. 67. pants ir ietverts 1. iedaļā “Kopējie noteikumi”. III sadaļas 6. nodaļas 2. iedaļa saucas “Bezdarbnieki, kas dodas uz dalībvalsti, kas nav kompetentā valsts”. Tā ietver 69. pantu “Nosacījumi un ierobežojumi tiesību uz pabalstiem saglabāšanai” un 70. pantu “Noteikumi par pabalstiem un kompensācijām”. 3. iedaļa, kas ir pēdējā iedaļa 6. nodaļā, sastāv tikai no 71. panta. No šīs struktūras ir redzams, ka 67. pants ir noteikums, kas ir kopējs visām 6. nodaļas iedaļām un līdz ar to prima facie ir piemērojams kopā ar 71. pantu.

58. Otrkārt, 67. panta formulējums atbalsta šādu interpretāciju. 67. panta 3. punkts noteic, ka 67. panta 1. un 2. punkta piemērošana ir atkarīga no nosacījuma, ka attiecīgā persona ir visvēlāk pabeigusi apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus saskaņā ar to tiesību aktu noteikumiem, atbilstīgi kuriem tiek pieprasīti pabalsti ( ). Tomēr ir noteikts, ka šis nosacījums netiek piemērots “gadījumiem, uz kuriem norāda 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta (ii) ievilkums un b) apakšpunkta (ii) ievilkums”. Šāds ierobežojums būtu lieks, ja 71. panta 1. punkts nebūtu piemērojams kopā ar 67. pantu.

59. Treškārt, 67. panta 1. punkts attiecas uz dalībvalstīm, kuru tiesību akti pakārto tiesību uz pabalstiem iegūšanu, saglabāšanu vai atjaunošanu apdrošināšanas laikposmu pabeigšanai. ( ). Tas prasa šādas dalībvalsts kompetentajām iestādēm vajadzīgajā apjomā ņemt vērā apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmus, kas pabeigti, esot nodarbinātai personai saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem tā, it kā tie būtu apdrošināšanas laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar tās pārziņā esošajiem tiesību aktiem. Šāda darbība, kas zināma kā summēšana, ir viens no diviem Regulas Nr. 1408/71 un arī EKL 42. panta pīlāriem (otrs ir pabalstu maksāšana personām, kas dzīvo jebkur Eiropas Savienībā), uz ko tā ir balstīta. 71. panta 1. punkts, kā ir aplūkots iepriekš ( ), vienkārši nodrošina noteiktiem migrējošiem darbiniekiem, kuri savas pēdējās nodarbinātības laikā dzīvojuši dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, iespēju reģistrēties kā bezdarbniekam un tādējādi lūgt bezdarbnieka pabalstu no dzīvesvietas valsts, nevis no pēdējās nodarbinātības valsts. Tas nenoteic šī pabalsta aprēķināšanu. Ja būtu piemērojams 67. pants, kad tiek lūgts bezdarbnieka pabalsts saskaņā ar 71. panta 1. punktu, nebūtu prasības par summēšanu, kas būtu pretrunā ar Regulas sistēmu un arī ar Līgumu.

60. Visbeidzot, interpretāciju, ko es ierosinu, ir skaidri atbalstījusi Tiesa, kura lietā Warmedam-Steggerda ( ) ir noteikusi, ka “71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums, [..] ja ir ievēroti tā piemērošanas nosacījumi, neietekmē summēšanas noteikumus [67. panta 1. punktā], kas ietver nosacījumus par migrējoša darbinieka laikposmiem, kas pabeigti dalībvalstī, kas nav valsts, kurā atrodas kompetentā iestāde, un kas ir pilnvarota lemt, vai pabalsti ir piešķirami”.

61. Es atbilstoši secinu, ka 67. panta summēšanas noteikumi būs piemērojami, ja uz prasītāju attieksies 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums, ar nosacījumu, ka viņa situācija atbilst 67. panta 1. punkta prasībām, kurām es tūlīt pievērsīšos.

67. panta 1. punkts

62. Valsts tiesas 2. jautājuma c) punkts un 3. jautājuma b) punkts būtībā ir par to, vai prasītāja militārais dienests ir jāaplūko kā “nodarbinātības laikposms, kas pabeigts, esot nodarbinātai personai,” 67. panta 1. punkta izpratnē.

63. 67. panta 1. punkts dalībvalstīm, uz kurām tas attiecas, pieprasa “summēt” “apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmus, kas pabeigti, esot nodarbinātai personai,” saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem tā, it kā tie būtu laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar tās tiesību aktiem.

64. Regulas 1. panta r) un s) apakšpunkta ( ) iedarbība ir tāda, ka uz jautājumu, vai dotais darbības laikposms rada “apdrošināšanas laikposmu” vai “nodarbinātības laikposmu” atbilstoši Regulas mērķiem, ir jāatbild, pamatojoties uz to, kā šo laikposmu aplūko tiesību akti, saskaņā ar kuriem tas ir pabeigts.

65. Turklāt, lai tas tiktu summēts saskaņā ar 67. panta 1. punktu, apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmam ir jābūt “pabeigtam, esot nodarbinātai personai,” un līdz ar to, esot personai, uz kuru attiecas sociālās nodrošināšanas apdrošināšana Regulas 1. panta a) punkta izpratnē.

66. Šķiet, ka nav strīda par to, ka prasītāja militārais dienests saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem tas tika veikts – proti, Spānijas – netiek uzskatīts par apdrošināšanas vai ekvivalentu laikposmu. Valsts tiesas jautājums ir attiecīgi ierobežots ar to, vai šis militārā dienesta laikposms ir “nodarbinātības laikposms, kas pabeigts, esot nodarbinātai personai” 67. panta 1. punkta izpratnē. Ja tā, tad ar noteikumu, ka prasītājs atbilst 67. panta 3. punkta uzliktajam nosacījumam (aplūkots turpmāk ( )) tiktāl, ciktāl tas ir piemērojams, un ar noteikumu, ka (kā, šķiet, izriet no sprieduma AFG lietā 107. punkta) militārais dienests tiktu uzskatīts par apdrošināšanas laikposmu, ja tas būtu pabeigts saskaņā ar Vācijas tiesībām, atbildētājai kā kompetentajai iestādei būs jāņem vērā militārais dienests, nosakot, vai prasītājs ir pabeidzis kvalificējošo laikposmu, ko pieprasa Vācijas tiesību akti par tiesībām uz bezdarbnieka pabalstu.

67. Portugāles valdība norāda, ka atbildētājai ir jāņem vērā prasītāja militārais dienests. Šī valdība citē Warmedam-Steggerda lietu ( ) kā avotu ierosinājumam, ka kompetentajai iestādei, uz kuru attiecas 67. pants, saskaņā ar valsts, kurā tika veikts militārais dienests, tiesību aktiem ir jāpārbauda nevis tas, vai militārais dienests tika uzskatīts par apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmu, bet gan, vai tas tiktu uzskatīts par apdrošināšanas laikposmu, ja tas būtu pabeigts kompetentās iestādes valstī, proti, Vācijā. Atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša.

68. Es nepiekrītu šādai interpretācijai. Man šķiet, ka Portugāles valdība koncentrējas tikai uz beidzamo 67. panta 1. punkta nosacījumu. Šī nosacījuma iedarbība ir tāda, ka nodarbinātības laikposmi ( ) nevar tikt summēti saskaņā ar 67. panta 1. punktu, ja vien tie netiek uzskatīti par apdrošināšanas laikposmiem gadījumā, kad tie ir pabeigti saskaņā ar kompetentās iestādes tiesību aktiem. Tā ir tikai papildu prasība; prasība, kas stājas spēkā atbilstoši 1. panta s) punkta definīcijai, proti, ka nodarbinātības laikposmu par tādu ir uzskatījušas tās dalībvalsts tiesību akti, kurā tas tika pabeigts, arī ir jāievēro.

69. Vācijas valdība un Komisija norāda, ka saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem militārais dienests netiek uzskatīts par nodarbinātības laikposmu: tas neparedz obligāto sociālo apdrošināšanu un nedod tiesības ne uz kādām sociālā nodrošinājuma tiesībām. Lai gan Tiesa, protams, nevar lemt par dalībvalsts sociālā nodrošinājuma tiesību aktu iedarbību, šajā lietā no rīkojuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka Spānijas sociālās nodrošināšanas iestāde saskaņā ar Regulu Nr. 574/72 ( ) ir izdevusi apliecinājumu, kas informē, ka prasītājs ir pabeidzis apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu tikai no 1991. gada 1. decembra līdz 1992. gada 4. decembrim. Apliecinājums tika izdots 1997. gada janvārī. Tas vedina domāt, ka apgalvojums par to, ka saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem militārais dienests netiek uzskatīts par nodarbinātības laikposmu, ir pareizs.

70. Taču Spānijas iestādes apliecinājums nav izšķirošais – gan tāpēc, ka prasītāja militārā dienesta laikposma statusu nevar secināt no fakta, ka tas nav minēts, gan tāpēc, kā Tiesa ir spriedusi, ka šāds dalībvalsts kompetentās iestādes saskaņā ar Regulu Nr. 574/72 izsniegts apliecinājums jebkurā gadījumā nav neapstrīdams pierādījums vis‑à‑vis citas dalībvalsts iestādei, kas ir kompetenta jautājumos, kas saistīti ar bezdarbu, un šīs valsts tiesām ( ). Gan minētā iestāde, gan tiesas procesā valsts tiesa saglabā pilnīgu brīvību pārbaudīt paziņojuma saturu ( ); turklāt, kā norāda Komisija, ja šajā lietā atbildētāja izsaka šaubas par faktu, uz kuriem apliecinājums ir balstīts, precizitāti un attiecīgi par tajā ietvertās informācijas precizitāti, [atbilstošajai] Spānijas pusei ir jāizvērtē, vai apliecinājums ir izdots pienācīgi, un, ja vajadzīgs, tas jāatsauc ( ).

71. Regulas Nr. 574/72 80. pants turklāt pieprasa, lai 67. panta 1. punkta nolūkā apliecinātajā paziņojumā būtu norādīti “apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi, kas pirms tam pabeigti, esot nodarbinātai personai”. Ja Spānijas iestādei saskaņā ar 80. pantu būtu jāizsniedz apliecinājums par to, ka prasītāja militārā dienesta laikposms veidoja “nodarbinātības laikposmu”, tai arī būtu jānorāda, vai prasītājs ir pabeidzis šo laikposmu kā “nodarbināta persona”.

72. Saskaņā ar iepriekšminēto es secinu, ka prasītāja militārā dienesta laikposms ir uzskatāms par “nodarbinātības [..] laikposmu, kas pabeigts, esot nodarbinātai personai” 67. panta 1. punkta izpratnē tikai tad, ja (i) to definē vai atzīst par nodarbinātības laikposmu Spānijas tiesību akti vai saskaņā ar šiem tiesību aktiem gan uzskata, gan aplūko par tādu 1. panta s) punkta nozīmē un ja (ii) prasītājs laikā, kad viņš veica militāro dienestu, bija apdrošināts Regulas 1. panta a) punkta izpratnē.

67. panta 3. punkts

73. Valsts tiesas 3. jautājuma a) punkts būtībā ir par to, cik nesen apdrošināšanas laikposmam ir jābūt pabeigtam, lai tas būtu “visvēlāk pabeigts” 67. panta 3. punkta izpratnē.

74. 67. panta 3. punkts noteic, ka, izņemot gadījumos, uz kuriem atsaucas 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta (ii) ievilkums un b) apakšpunkta (ii) ievilkums, summēšanas noteikums 67. panta 1. punktā ir pakārtots nosacījumam, ka attiecīgā persona “visbeidzot pabeigusi” apdrošināšanas laikposmus saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem tiek pieprasīti pabalsti.

75. Jāatzīmē, ka 67. panta 3. punkts nevar attiekties uz gadījumiem, kas minēti 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta (ii) ievilkumā un b) apakšpunkta (ii) ievilkumā, jo šajos gadījumos pēc definīcijas prasītājs reģistrēsies kā bezdarbnieks dalībvalstī, kas nav pēdējās nodarbinātības ( ) dalībvalsts, un attiecīgi nebūs “visvēlāk pabeidzis” apdrošināšanas laikposmus saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstoši kuriem tiek pieprasīti pabalsti.

76. Ar 3. jautājuma a) punktu valsts tiesa jautā, vai persona, kuras pēdējais apdrošināšanas laikposms Vācijā ir beidzies vairāk nekā pirms gada, pēc kura tā deviņus mēnešus pildīja obligāto militāro dienestu Spānijā, šī noteikuma nozīmē ir “visvēlāk pabeigusi” apdrošināšanas laikposmus saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem. Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka uz šo jautājumu būtu jāatbild apstiprinoši. Es tam piekrītu.

77. Šajā lietā, kā izriet no jautājuma formulējuma, prasītāja pēdējais apdrošināšanas laikposms Vācijā beidzās vairāk nekā vienu gadu pirms viņa pieteikšanās uz bezdarbnieka pabalstu. Līdz ar to 67. panta 3. punkta uzliktā nosacījuma iedarbība ir tāda, ka 67. panta 1. punkts nav piemērojams, ja vai nu termiņš, kas ir beidzies, vai Spānijas militārā dienesta izpilde nozīmē, ka šis apdrošināšanas laikposms nebija “pabeigts visvēlāk” pirms pieteikšanās uz pabalstu.

78. Tiesa ir nospriedusi, ka nosacījums 67. panta 3. punktā ir paredzēts, lai mudinātu bezdarbniekus meklēt darbu dalībvalstī, kurā pēdējā viņi bijuši nodarbināti, un liktu šai valstij uzņemties bezdarbnieka pabalsta maksāšanas pienākumu ( ). Tajā pašā laikā, nepastāvot kopējam darba tirgum, ir jāizvairās no bezdarba eksportēšanas, aicinot bezdarbniekus vispirms meklēt darbu valstī, kurā pēdējā viņi bijuši nodarbināti ( ).

79. Ar šo mērķi saskan atbildība, kas paliek pēdējās nodarbinātības dalībvalsts ziņā, maksāt bezdarbnieka pabalstu personai, kuras visnesenākais apdrošināšanas laikposms ticis pabeigts šajā valstī, neskatoties uz laiku, kāds pagājis starp šī apdrošināšanas laikposma pabeigšanu un pieteikšanos uz bezdarbnieka pabalstu, ar nosacījumu, ka starplaikā citā dalībvalstī nav bijis vēl kāds apdrošināšanas laikposms.

80. Jēdziens, kas ir izmantots 67. panta 3. punkta vācu versijā “visvēlāk” apzīmēšanai ir “unmittelbar zuvor”, kas burtiski nozīmē “uzreiz pirms”. Tomēr jēdzieniem, kas tiek izmantoti vairākās citu valodu versijās, ir tāda pati iedarbība kā angļu vai franču “en dernier lieu”, kas daudz dabiskāk koncentrējas uz faktu, ka aplūkotais laikposms ir pēdējais šāds laikposms pirms noteikta datuma, nevis laikposms noteikti tieši pirms šī datuma ( ).

81. Attiecībā uz prasītāja starplaikā izpildīto militāro dienestu Spānijā man šķiet, ka šāda iejaukšanās nozīmētu, ka viņa iepriekšējais apdrošināšanas laikposms Vācijā nebūs “pabeigts visvēlāk” 67. panta 3. punkta nozīmē, ja vien militārā dienesta laikposms pats par sevi nav “apdrošināšanas laikposms” Regulas nozīmē un tādējādi definēts 1. panta r) punktā. Kā minēts iepriekš ( ), šķiet, ka visi lietas dalībnieki piekrīt, ka šis nav tas gadījums.

82. Es attiecīgi uzskatu, ka, ja persona pabeidz apdrošināšanas laikposmu saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem un attiecīgi piesakās uz bezdarbnieka pabalstu šajā valstī, šis apdrošināšanas laikposms 67. panta 3. punkta nozīmē ir “pabeigts visvēlāk”, pat ja tas nav bijis tieši pirms pieteikšanās uz pabalstu, ar nosacījumu, ka starplaikā nav bijis neviena cita apdrošināšanas laikposma ( ).

Secinājumu kopsavilkums par pirmajiem trīs jautājumiem

83. Šajā brīdī varētu noderēt manu secinājumu par 13. panta 2. punktu, 67. pantu un 71. pantu kopsavilkums par to, kā tie attiecas uz prasītāja lietu.

84. Ja saskaņā ar spriedumu Kuusijärvi lietā ( ) piemērojamie tiesību akti ir Vācijas tiesību akti atbilstoši 13. panta 2. punkta f) apakšpunktam:

(a) ja militārais dienests ir bijis “nodarbinātība” 71. panta 1. punkta nozīmē (kas pēc 1. panta s) apakšpunkta būtības ir atkarīgs no tā kvalifikācijas saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem, kas būtu jānorāda ar apliecinātu paziņojumu saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 80. pantu) un sava militārā dienesta laikā viņš ir dzīvojis Vācijā 71. panta 1. punkta izpratnē, kā to interpretējusi Tiesa ( ), uz prasītāju attieksies 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkuma tvērums, kas viņam dod tiesības pieprasīt bezdarbnieka pabalstu Vācijā, pat ja viņa pēdējā nodarbinātība bijusi citā dalībvalstī;

(b) ja uz prasītāju attiecas 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums, Vācijas iestādēm būs jāņem vērā militārā dienesta laikposms, nosakot viņa tiesības uz bezdarbnieka pabalstu, ja:

(i) tas bijis “nodarbinātības laikposms, esot nodarbinātai personai” 1. panta a) un s) punkta izpratnē, kas uzliek papildu prasību tam nosacījumam, ko viņš jau ir izpildījis, lai atbilstu 71. panta 1. punkta tvērumam; arī šis jautājums ir jāpārbauda Spānijas tiesību aktos saskaņā ar 80. pantu; un

(ii) tas tiktu uzskatīts par apdrošināšanas laikposmu, kas būtu pabeigts saskaņā ar Vācijas tiesībām, kā to prasa 67. panta 1. punkts;

(c) ja uz prasītāju neattiecas 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums, viņš tomēr var pieprasīt bezdarbnieka pabalstu Vācijā (jo tās tiesību akti būs piemērojami saskaņā ar 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu); Vācijas iestādei būs jāņem vērā militārā dienesta ilgums, nosakot prasītāja tiesības uz bezdarbnieka pabalstu ar noteikumu,

(i) ka ir ievēroti iepriekš minētie (b) nosacījumi un

(ii) viņš “visvēlāk ir pabeidzis” apdrošināšanas laikposmus saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem, kā to prasa 67. panta 3. punkts.

85. Ja saskaņā ar 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu pēc analoģijas ar pirms 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta ieviešanas judikatūru par 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu ir piemērojami Spānijas tiesību akti: secinājumi (a) un (b) iepriekšējā rindkopā paliek nemainīgi. Ja tomēr uz prasītāju neattiecas 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkums, viņš nevarēs pieprasīt bezdarbnieka pabalstu Vācijā, bet varētu to darīt Spānijā (kurai saskaņā ar 67. panta 1. punktu būtu principā jāsummē iepriekšējie apdrošināšanas un/vai nodarbinātības laikposmi Vācijā, ar noteikumu, ka prasītājs ir “visvēlāk pabeidzis” apdrošināšanas laikposmus saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem).

Vienlīdzīgas attieksmes princips

86. Regulas 3. panta 1. punkts nosaka:

“Ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī, uz kuru attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kā uz šīs valsts pilsoņiem.”

87. Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai, ja prasītāja militārā dienesta laikposms nevar tikt ņemts vērā atbilstoši Regulas noteikumiem par bezdarbnieka pabalstu (proti, 67. un 71. pants), viņam ir jebkādas šādas tiesības saskaņā ar šo pantu vai jebkuru citu vispārīgu Kopienu tiesību noteikumu.

88. Prasītājs un Portugāles valdība uzskata, ka prasītājs var iegūt šādas tiesības, pateicoties 3. panta 1. punktam; Vācijas valdība un Komisija tam nepiekrīt.

89. Portugāles valdība pamato savu uzskatu ar Tiesas lēmumu lietā Mora Romero ( ).

90. Minētajā lietā Tiesa nosprieda, ka 3. panta 1. punkts nozīmē, ka, “ja dalībvalsts tiesību akti paredz tiesību uz bāreņa pabalstu pagarināšanu saņēmējiem, kuru mācības ir pārtraucis militārais dienests, pēc 25 gadu vecuma sasniegšanas, šai valstij ir pienākums pielīdzināt militāro dienestu citā dalībvalstī militārajam dienestam atbilstoši tās tiesību aktiem” ( ).

91. Manuprāt, šo lēmumu nevar piemērot attiecībā uz šo lietu. Mora Romero lieta bija par tiesībām uz bāreņa pabalstu. Prasītājs, Spānijas pilsonis, saņēma šādu pabalstu saskaņā ar Vācijas tiesībām, kas paredzēja pabalstu maksāšanu līdz 25 gadu vecumam, pagarinot to par laikposmu, kas atbilst jebkuram militārā dienesta laikposmam. Prasītājs izpildīja militāro dienestu Spānijā pirms 25 gadu vecuma. Vācijas kompetentā iestāde pārstāja izmaksāt šo bāreņa pabalstu, kad prasītājs kļuva 25 gadus vecs, un atteicās to pagarināt par laikposmu, kas atbilst militārā dienesta laikposmam.

92. Lai gan uz prasītāju un attiecīgo pabalstu nepārprotami attiecās Regulas tvērums, situācija minētajā lietā vismaz faktiskā ziņā bija atšķirīga no situācijas šajā lietā: Mora Romero lietā nebija īpaša Regulas noteikuma, kas attiektos uz lietu. Vienīgais Regulas noteikums, kas attiecās uz summēšanu bāreņa pabalsta sakarā (79. pants), nosakot tiesības uz šādu pabalstu, īpaši prasīja ņemt vērā tikai apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai dzīvesvietas laikposmus, ko mirušais vecāks ir pabeidzis citā dalībvalstī.

93. Iztrūkstot Regulā jebkādam noteikumam, kas regulētu prasītāja situāciju, kura tam bija nelabvēlīgāka, salīdzinot ar Vācijas pilsoni tādā pašā situācijā, bija pilnīgi pareizi, ka Tiesa piemēroja 3. panta 1. punktā skaidri izteikto vienlīdzīgas attieksmes principu.

94. Ir gan noteikts, ka šis princips ir “pakārtots īpašiem Regulas noteikumiem”, un šajā lietā pretēji Mora Romero lietai Regula satur īpašus noteikumus, proti, 67. un 71. pantu, kuri ir paredzēti, lai regulētu bezdarbnieka tiesības uz bezdarbnieka, kas ir pabeidzis apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, pabalstu. Kā uzskata gan Vācijas valdība, gan Komisija, šie speciālie noteikumi atceļ vispārīgo vienlīdzības principu, kas noteikts 3. panta 1. punktā.

95. Ja tas būtu citādāk, būtu jāpārraksta 67. panta 1. punkta noteikumi un it sevišķi šī nolūka dēļ būtu jāgroza “nodarbinātības laikposma” definīcija.

96. Varētu strīdēties par to, ka, ja prasītājam nav tiesību uz summēšanu atbilstoši 67. panta 1. punktam, tas parāda nepilnības Regulas sistēmā, kas būtu jāaizpilda, izmantojot 3. panta 1. punktu.

97. Es nepiekrītu šim viedoklim. Ja uz prasītāju neattiecas 67. panta 1. punkta tvērums, tad tas ir tādēļ, ka viņa militārā dienesta laikposms nav apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposms, kas pabeigts, esot nodarbinātai personai šī noteikuma izpratnē. Ja tas ir tā, tad tas ir tāpēc, ka Spānijas tiesību akti neuzskata militāro dienestu par tādu. Regulas sistēmai un mērķiem pilnībā atbilst tas, ka militārā dienesta laikposmu, kas netiek uzskatīts par apdrošināšanas vai nodarbinātības vai tam līdzīgu laikposmu saskaņā ar tiesību aktiem, atbilstīgi kuriem tas ticis pabeigts, nevar summēt, lai iegūtu tiesības uz bezdarbnieka pabalstu.

98. Secinājums, manuprāt, būtu tāds pats, ja izmantotu citus vispārīgos vienlīdzīgas attieksmes principus, tādus kā, piemēram, EKL 39. panta 2. punkts, kas norādīts rīkojumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu.

Secinājumi

99. Atbilde uz jautājumu, vai tiesību akti, kas attiecas uz personu, kas, esot nodarbināta dalībvalstī A, pabeidz obligāta militāra dienesta laikposmu dalībvalstī B pirms atgriešanās dalībvalstī A, kur tā piesakās uz bezdarbnieka pabalstu, ir A dalībvalsts vai B dalībvalsts tiesību akti, ir atkarīga no tā, vai Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta interpretācija, ko Tiesa 1998. gada 11. jūnijā sniedza lietā C‑275/96 Kuusijärvi (Recueil, I‑3419. lpp.), attiecas uz bezdarbnieka pabalsta pieprasītājiem. Ja sprieduma Kuusijärvi interpretācija ir saistoša, uz šādu personu attiecas dalībvalsts A kā dzīvesvietas valsts tiesību akti atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktam. Ja sprieduma Kuusijärvi interpretācija nav saistoša, uz šādu personu attiecas dalībvalsts B kā valsts, kuras tiesību akti attiecās uz viņu militārā dienesta laikā, tiesību akti atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta e) apakšpunktam.

100. Uz atlikušajiem Bundessozialgericht uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:

(1) Obligātā militārā dienesta laikposms ir jāuzskata par “nodarbinātību” Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē tikai tad, ja to tā definē vai atzīst tiesību akti, saskaņā ar kuriem tas tika pabeigts, vai arī ja šie tiesību akti to gan uzskata, gan aplūko kā ekvivalentu nodarbinātības laikposmam Regulas 1. panta s) punkta nozīmē.

(2) Obligātā militārā dienesta laikposmu uzskata par “nodarbinātības laikposmu, kas pabeigts, esot nodarbinātam,” Regulas Nr. 1408/71 67. panta 1. punkta nozīmē tikai tad, ja (i) to definē vai atzīst par nodarbinātības laikposmu Spānijas tiesību akti vai saskaņā ar šiem tiesību aktiem gan uzskata, gan aplūko kā tādu 1. panta s) punkta nozīmē un ja (ii) prasītājs laikā, kad veica militāro dienestu, bija apdrošināts Regulas 1. panta a) punkta nozīmē.

(3) Regulas Nr. 1408/71 67. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz prasītāju, kurš atbilst Regulas 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta (ii) ievilkuma tvērumam.

(4) Ja persona pabeidz apdrošināšanas laikposmu saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un attiecīgi piesakās uz bezdarbnieka pabalstu šajā valstī, šis apdrošināšanas laikposms ir “pabeigts visvēlāk” Regulas Nr. 1408/71 67. panta 3. punkta nozīmē, pat ja tas nav bijis tieši pirms pieteikšanās uz pabalstu, ar nosacījumu, ka starplaikā nav bijis neviena cita apdrošināšanas laikposma.

PIELIKUMS

Bundessozialgericht uzdotie jautājumi:

“1) Vai persona, kas saskaņā ar Vācijas bezdarba apdrošināšanas sistēmu lūdz piešķirt bezdarbnieka pabalstu vairāk nekā divus mēnešus pēc obligātā militārā dienesta izpildes Spānijā, ir pakļauta:

a) Spānijas tiesību aktiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 [..] 13. panta 2. punkta e) apakšpunktu?

b) Vācijas tiesību aktiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu?

2) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu ir apstiprinoša:

a) Vai Spānijā izpildītais obligātais militārais dienests ir “pēdējā nodarbinātība [..] citā dalībvalstī” Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta izpratnē?

b) Ja atbilde uz otrā jautājuma a) apakšpunktu ir apstiprinoša:

Vai Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkums nozīmē arī to, ka, piešķirot bezdarbnieka pabalstus, ir jāņem vērā pēdējā nodarbinātība dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, tā, it kā tā būtu bijusi dzīvesvietas valstī, bez nepieciešamības pārbaudīt, vai ir izpildīti šīs regulas 67. pantā paredzētie nosacījumi?

c) Ja atbilde uz otrā jautājuma b) apakšpunktu ir noliedzoša:

Kādos apstākļos obligātā militārā dienesta laikposms, kas valsts (Spānijas) tiesībās nav ne nodarbinātības laikposms bezdarba apdrošināšanas sistēmā, ne arī tam pielīdzināts laikposms, ir atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 67. panta 1. punktam uzskatāms par nodarbinātības laikposmu, kas veikts darba ņēmēja statusā saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem?

3) Ja atbilde uz pirmā jautājuma b) apakšpunktu ir apstiprinoša:

a) Vai persona, kuras pēdējais apdrošināšanas laikposms Vācijā beidzies vairāk nekā pirms gada, pēc kura tā Spānijā deviņus mēnešus pildīja obligāto militāro dienestu, Regulas Nr. 1408/71 67. panta 3. punkta izpratnē ir “vēlākajā no reizēm” pabeigusi apdrošināšanas laikposmu saskaņā ar Vācijas tiesībām?

b) Gadījumā, ja atbilde uz trešā jautājuma a) apakšpunktu ir apstiprinoša:

Kādos apstākļos obligātā militārā dienesta laikposms, kas valsts (Spānijas) tiesībās nav ne apdrošināšanas laikposms bezdarba apdrošināšanas sistēmā, ne arī tam pielīdzināts laikposms, ir atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 67. panta 1. punktam uzskatāms par nodarbinātības laikposmu, kas veikts darba ņēmēja statusā saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem? [šis jautājums atbilst otrā jautājuma c) apakšpunktam]

c) Ja Regulas Nr. 1408/71 67. panta 1. punkts prasītājam nav piemērojams [trešā jautājuma a) un b) apakšpunkts]:

i) Vai Spānijā izpildītais obligātais militārais dienests ir “pēdējā nodarbinātība [..] citā dalībvalstī” Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta izpratnē? [šis jautājums atbilst otrā jautājuma a) apakšpunktam]

ii) Ja atbilde uz trešā jautājuma c) apakšpunkta i) ievilkumu ir apstiprinoša:

Vai Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkums nozīmē arī to, ka, piešķirot bezdarbnieka pabalstus, ir jāņem vērā pēdējā nodarbinātība dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, tā, it kā tā būtu bijusi pabeigta dzīvesvietas valstī, bez nepieciešamības pārbaudīt, vai ir izpildīti šīs regulas 67. pantā paredzētie nosacījumi? [šis jautājums atbilst otrā jautājuma b) apakšpunktam]

4) Ja saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 71. vai 67. pantu obligātā militārā dienesta laikposms Spānijā nav ņemams vērā attiecībā uz tās personas tiesībām, kas lūdz piešķirt bezdarbnieka pabalstu Vācijā, vai personai rodas šādas tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 3. pantā vai citos vispārīgos Kopienu tiesību noteikumos ietverto vienlīdzīgas attieksmes principu?”