33

Šajos apstākļos Curtea de Apel Constanţa (Konstancas apelācijas tiesa, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 89/391 2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas no šīs direktīvas piemērošanas jomas izslēdz tādu audžuvecāku darbību, kādu veic apelācijas sūdzības iesniedzēji? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai Direktīvas 2003/88 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādai audžuvecāku darbībai, kādu veic apelācijas sūdzības iesniedzēji, var piemērot atkāpi no šīs direktīvas 5. panta noteikumiem, balstoties uz [minētā 17. panta] 1. punktu, 3. punkta b) un c) apakšpunktu vai 4. punkta b) apakšpunktu? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas 2003/88 17. panta 1. punkts vai attiecīgā gadījumā 17. panta 3. vai 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šādai atkāpei ir jābūt tieši paredzētai vai arī tā var būt netieša, pieņemot īpašu normatīvo aktu, kurā ir paredzēti citādi darba laika organizēšanas noteikumi kādai konkrētai profesionālai darbībai; gadījumā, ja šāda atkāpe var nebūt tieši paredzēta, kādi ir minimālie nosacījumi, lai varētu uzskatīt, ka ar valsts tiesisko regulējumu ir ieviesta atkāpe, un vai šāda atkāpe var tikt formulēta ar tādiem noteikumiem, kādi ir ietverti Likumā Nr. 272/2004? 4) Ja atbilde uz pirmo, otro vai trešo jautājumu ir noraidoša, vai Direktīvas 2003/88 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka laikposms, kuru audžuvecāks pavada kopā ar pieskatāmo bērnu savā dzīvesvietā vai citā paša audžuvecāka izvēlētā vietā, ir uzskatāms par darba laiku arī tad, ja viņš neveic nevienu no darbībām, kuras viņam uzticētas individuālajā darba līgumā? 5) Ja atbilde uz pirmo, otro vai trešo jautājumu ir noraidoša, vai Direktīvas 2003/88 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kāda ietverta Likuma Nr. 272/2004 122. pantā; un gadījumā, ja tiktu atbildēts, ka ir piemērojami šīs direktīvas 17. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkts vai 4. punkta b) apakšpunkts, vai minētais pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā šāda valsts tiesību norma? 6) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša un, iespējams, uz ceturto jautājumu – apstiprinoša, vai Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts var tikt interpretēts tādējādi, ka tomēr tam nav pretrunā tādas kompensācijas piešķiršana, kas ir vienāda ar atlīdzību, kuru darba ņēmējs būtu saņēmis ikgadējā atvaļinājuma laikā, jo audžuvecāku veiktās darbības raksturs liedz viņiem izmantot minēto atvaļinājumu, vai, kaut gan atvaļinājums ir formāli piešķirts, darba ņēmējs praktiski turpina veikt to pašu darbību, jo attiecīgajā laikposmā nav saņēmis atļauju nošķirties no pieskatāmā bērna? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai, lai darba ņēmējam būtu tiesības uz atlīdzību, ir nepieciešams, lai viņš būtu lūdzis atļauju nošķirties no bērna un darba devējs nebūtu viņam šādu atļauju piešķīris? 7) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, uz ceturto jautājumu – varbūtēji apstiprinoša un uz sesto jautājumu – noraidoša, vai Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kāda ietverta Likuma Nr. 272/2004 122. panta 3. punkta d) apakšpunktā, tāpēc ka šāds likums atstāj darba devējam iespēju pēc paša ieskatiem nolemt, vai atļaut atvaļinājuma laikā nošķirties no bērna, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai neiespējamība – šādas tiesību normas piemērošanas rezultātā – faktiski izmantot atvaļinājumu ir Savienības tiesību pārkāpums, kas atbilst nosacījumiem, lai darba ņēmējam rastos tiesības uz atlīdzību? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai minētā atlīdzība ir jāmaksā valstij Direktīvas 2003/88 7. panta prasību pārkāpuma dēļ vai publiskai iestādei darba devēja statusā, kas nav garantējusi, lai atvaļinājuma laikā darba ņēmējs tiktu nošķirts no pieskatāmā bērna? Vai tādā situācijā, lai darba ņēmējam būtu tiesības uz atlīdzību, ir nepieciešams, lai viņš būtu lūdzis atļauju nošķirties no bērna un darba devējs nebūtu viņam šādu atļauju piešķīris?”