ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIORWATHELET]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 6. septembrī ( 1 )

Lieta C‑244/16 P

Industrias Químicas del Vallés SA

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Prasība daļēji atcelt tiesību aktu – LESD 263. panta ceturtā daļa – Reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem – Individuāls skārums – Iebilde par daļēju prettiesiskumu – Augu aizsardzības līdzekļi – Regula (EK) Nr. 1107/2009 – Īstenošanas regula (ES) Nr. 540/2011 – Īstenošanas regula (ES) 2015/408 – Augu aizsardzības līdzekļu laišana tirgū un aizstājamo vielu saraksta izveidošana – Metalaksils

I. Ievads

1. Šī lieta attiecas uz apelācijas sūdzību, ko Industrias Químicas del Vallés SA (turpmāk tekstā – “IQV”) ir iesniegusi par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 16. februāra rīkojumu Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2016:79).

2. Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja IQV prasību daļēji atcelt Komisijas 2015. gada 11. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/408 par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 80. panta 7. punkta īstenošanu un aizstājamo vielu saraksta izveidošanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”) ( 2 ). Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, pirmkārt, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju neskāra individuāli un, otrkārt, ka tā attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju bija saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

3. Ar savu apelācijas sūdzību IQV sniedz iespēju Tiesai precizēt šajā tiesību normā izmantotā darbības vārda “būt saistītam” interpretāciju ( 3 ). Lai gan šis jēdziens ir būtisks, piemērojot iepriekš minēto tiesību normu, tā interpretāciju Tiesa tiešām nav veikusi ne, piemēram, lietā, kurā ir pasludināts 2013. gada 19. decembra spriedums Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), ne lietā, kurā ir pasludināts 2015. gada 28. aprīļa spriedums T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Direktīva 91/414/EEK

4. Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvas 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū ( 4 ) I pielikumā bija paredzēts to darbīgo vielu saraksts, kuras bija atļauts iekļaut augu aizsardzības līdzekļos.

5. Atbilstoši Komisijas 2010. gada 23. aprīļa Direktīvas 2010/28/ES, ar ko groza Padomes Direktīvu 91/414/EEK, lai tajā iekļautu metalaksilu kā darbīgo vielu ( 5 ), 1. pantam un pielikumam Direktīvas 91/414 I pielikumā ietvertais saraksts tika grozīts, lai tajā tostarp iekļautu metalaksilu.

B. Regula (EK) Nr. 1107/2009

6. Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulas (EK) Nr. 1107/2009 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū, ar ko atceļ Padomes Direktīvas 79/117/EEK un 91/414/EEK ( 6 ), 50. pantā “Tādu augu aizsardzības līdzekļu salīdzinošs novērtējums, kuri satur aizstājamas vielas” ir noteikts: “1. Dalībvalstis veic salīdzinošu novērtējumu, vērtējot pieteikumu par atļaujas piešķiršanu tādam augu aizsardzības līdzeklim, kurā ir darbīgā viela, kas apstiprināta kā aizstājama viela. Dalībvalstis nepiešķir atļauju augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir aizstājama viela, vai ierobežo to lietošanu konkrētam kultūraugam, ja apdraudējumu un ieguvumu salīdzinošais novērtējums, kā paredzēts IV pielikumā, pierāda, ka: [..] 4. Augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir aizstājama viela, dalībvalstis veic 1. punktā paredzēto salīdzinošo novērtējumu regulāri un vēlākais atļaujas atjaunošanas vai grozīšanas brīdī. Balstoties uz salīdzinošā novērtējuma rezultātiem, dalībvalstis atļauju saglabā, atsauc vai groza.”

7. XI nodaļā “Pārejas noteikumi un galīgie noteikumi” ir ietverts Regulas Nr. 1107/2009 80. pants “Pārejas noteikumi”, kura 7. punktā ir noteikts: “Līdz 2013. gada 14. decembrim Komisija sastāda to Direktīvas 91/414/EEK I pielikumā iekļauto vielu sarakstu, kuras atbilst šīs regulas II pielikuma 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem un kam piemēro šīs regulas 50. panta noteikumus.”

8. Regulas Nr. 1107/2009 83. pantā “Atcelšana” ir noteikts: “Neskarot 80. pantu, [Padomes 1978. gada 21. decembra Direktīvu 79/117/EEK, ar ko aizliedz laist tirgū un izmantot augu aizsardzības līdzekļus, kuru sastāvā ir konkrētas aktīvās vielas (OV 1978, L 33, 36. lpp.)] un [Direktīvu 91/414/EEK], kuras grozītas ar V pielikumā minētajiem aktiem, atceļ no 2011. gada 14. jūnija, neierobežojot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz transponēšanas termiņiem valstu tiesību aktos un šajā pielikumā minēto direktīvu piemērošanu. Atsauces uz atceltajām direktīvām saprot kā atsauces uz šo regulu. [..]”

C. Īstenošanas regulas

1. Īstenošanas regula (ES) Nr. 540/2011

9. Saskaņā ar Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011, ar ko īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz darbīgo vielu sarakstu ( 7 ), preambulas 1. apsvērumu un 1. pantu darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas 91/414 I pielikumā, uzskata par apstiprinātām saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009.

2. Apstrīdētā regula

10. Apstrīdētās regulas 1. pants “Aizstājamās vielas” ir izteikts šādi: “Darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas 91/414/EEK I pielikumā, kuras atbilst Regulas (EK) Nr. 1107/2009 II pielikuma 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem, ir šīs regulas pielikuma sarakstā ietvertās darbīgās vielas. Šā panta pirmā daļa attiecas arī uz darbīgajām vielām, kas ir apstiprinātas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1107/2009 pārejas pasākumiem 80. panta 1. punktā.”

11. Šīs regulas pielikumā iekļautajā sarakstā ir ietverts: “[..] metalaksils [..].”

III. Tiesvedības priekšvēsture

12. Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa kodolīgi ir izklāstījusi pārsūdzētā rīkojuma 1.–9. punktā. Tos īsumā var rezumēt šādi.

13. IQV ir atbilstoši Spānijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras darbībā ietilpst augu aizsardzības līdzekļu, dzīvnieku barības un citu ķīmisku vielu ražošana, pārdošana, izplatīšana, pārstāvēšana un tirdzniecība. Tā tostarp importē darbīgo ķīmisko vielu metalaksilu Spānijā un pārdod vairākās dalībvalstīs augu aizsardzības līdzekļus, kuros ietilpst šī darbīgā viela.

14. 1995. gada aprīlī prasītāja un kāda cita sabiedrība Portugāles Republikas kompetentajām iestādēm iesniedza pieteikumu iekļaut metalaksilu Direktīvas 91/414/EEK I pielikumā.

15. Ar 2003. gada 2. maija Lēmumu 2003/308/EK par metalaksila neiekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā un par atļauju atsaukšanu augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir minētā darbīgā viela ( 8 ), Komisija noraidīja pieteikumu metalaksilu iekļaut šajā pielikumā ietvertajā darbīgo vielu sarakstā un aicināja dalībvalstis atsaukt atļaujas, kas ir piešķirtas augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir ietverta šī darbīgā viela, un vairs tiem nepiešķirt jaunas atļaujas.

16. Ar 2005. gada 28. jūnija spriedumu Industrias Químicas delVallés/Komisija (T‑158/03, EU:T:2005:253) Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt tiesību aktu, ko prasītāja bija iesniegusi par Lēmumu 2003/308. Tomēr Tiesa minēto spriedumu atcēla ( 9 ). Uzskatot, ka tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, tā saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu izskatīja lietu pēc būtības un atcēla Lēmumu 2003/308.

17. Pēc minētā sprieduma taisīšanas Komisija 2010. gada 23. aprīlī pieņēma Direktīvu 2010/28, lai tajā iekļautu metalaksilu kā darbīgo vielu. Pēdējā minētā galu galā tika atcelta ar Regulu Nr. 1107/2009. Tomēr saskaņā ar Īstenošanas regulas Nr. 540/2011 preambulas 1. apsvērumu un 1. pantu Direktīvas 91/414 I pielikumā ietvertās darbīgās vielas turpmāk tiek uzskatītas par apstiprinātam saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009.

18. 2015. gada 11. martā Komisija pieņēma apstrīdēto regulu, lai īstenotu Regulas Nr. 1107/2009 80. panta 7. punktu, un pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka Komisija sagatavo to Direktīvas 91/414 I pielikumā iekļauto vielu sarakstu, kas atbilst kritērijiem, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai vielu uzskatītu par aizstājamu vielu, un kam piemēro šīs regulas 50. pantu. Minētajā sarakstā, kas ir ietverts apstrīdētās regulas pielikumā, ir iekļauts metalaksils.

IV. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums

19. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2015. gada 5. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, lūdzot daļēji atcelt apstrīdēto regulu un atzīt Regulu Nr. 1107/2009 par daļēji nepiemērojamu.

20. Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Tā nolēma, pirmkārt, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju neskāra individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē un ka, otrkārt, šī regula bija reglamentējošs akts, kas saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

21. Vispārējā tiesa noraidīja arī apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju, kas attiecas uz tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu.

V. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

22. Ar savu apelācijas sūdzību tās iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, atzīt prasību atcelt tiesību aktu, ko tā bija iesniegusi par apstrīdēto regulu, par pieņemamu un nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā to izskatītu pēc būtības. Tā arī lūdz piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā.

23. Komisija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI. Par apelācijas sūdzību

24. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts, kas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļās pēdējās teikuma daļas izpratnē. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības nepieņemamība tai neliedza efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Visbeidzot, treškārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju neskāra individuāli.

25. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka apstrīdētā regula to skar tieši.

A. Par pirmo pamatu, kas attiecas uz apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumu neesamību

1. Lietas dalībnieku argumenti

26. Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā rīkojuma 39.–41., 43.–46., 48.–50., 58. un 59. punktu. Tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir secinājusi, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļās pēdējās teikuma daļas izpratnē.

27. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka metalaksila kvalificēšana par “aizstājamu vielu” un kārtības, kas noteikta ar Regulu Nr. 1107/2009, turpmākā piemērošana notiek bez nepieciešamajiem īstenošanas pasākumiem.

28. Vispirms, lai gan metalaksila atļaujas iespējama atjaunošana formāli ir paredzēta Komisijas tiesību aktā pēc IQV šajā ziņā iesniegtā pieteikuma, šo tiesību aktu var uzskatīt nevis par apstrīdētās regulas īstenošanas aktu, bet gan par Regulas Nr. 1107/2009, kurā ir reglamentēta darbīgo vielu apstiprinājuma atjaunošanas procedūra, īstenošanas aktu.

29. Vēl apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka apstrīdētās regulas tūlītējas sekas ir tādas, ka uz augu aizsardzības līdzekļiem, kuru sastāvā ir metalaksils un kuri pieder IQV, un uz to izmantošanu tiek attiecināts salīdzinošs vērtējums, kas ir paredzēts Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā. Šīs regulas 50. panta 4. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis veic salīdzinošu novērtējumu regulāri un vēlākais atļaujas atjaunošanas vai grozīšanas brīdī.

30. Pārsūdzētā rīkojuma 43. punktā konstatējot, ka salīdzinošā vērtējuma īstenošana neietekmē apstākļus, kādos dalībvalstis piešķir vai atsaka, atjauno, atsauc vai groza tirdzniecības atļaujas, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka apstrīdētās regulas iedarbība nav atkarīga ne no viena lēmuma, kuru ir pieņēmusi valsts iestāde.

31. Tā kā pasākumi, ko vajadzības gadījumā veic valsts iestādes, nekādi neietekmē ne metalaksila kā aizstājamas vielas juridisko statusu, ne kārtību, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1107/2009, tos nevar uzskatīt par apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumiem.

32. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tāds pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu savstarpējas atzīšanas starp dalībvalstīm principu. Apstrīdētās regulas pieņemšanas dēļ līdzekļa, kura sastāvā ir aizstājama viela, savstarpēja atzīšana vairs neesot automātiska, kā tas savukārt esot jebkuras citas darbīgās vielas gadījumā.

33. Komisija apgalvo, ka šis pirmais pamats ir nepamatots.

34. Šķiet, ka tā atzīst, ka to aktu juridiskais pamats, ko Komisija vai dalībvalstis būs pieņēmušas tāpēc, ka metalaksils ir iekļauts aizstājamo vielu sarakstā, ir nevis apstrīdētā regula, bet gan Regula Nr. 1107/2009. Tomēr Komisija uzskata, ka šie akti ir īstenošanas akti LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, jo tie apelācijas sūdzības iesniedzējai sniedz piekļuvi tiesai, un tas notiek “saskaņā ar šīs tiesību normas loģiku” ( 10 ).

35. Vēl apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka Komisijas vai dalībvalstu akti nekādā veidā neietekmē ne metalaksila kā aizstājamas vielas kvalifikāciju, ne juridisko režīmu, kas ar Regulu Nr. 1107/2009 ir izveidots šai vielu kategorijai, nav lietderīgs. Kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 59. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja pakārtoti atsaukties uz metalaksila kā “aizstājamas vielas” kvalifikācijas un juridiskā režīma, kas attiecībā uz šīm vielām ieviests ar Regulu Nr. 1107/2009, prettiesiskumu.

36. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka tam, ka dalībvalstis var veikt to augu aizsardzības līdzekļu salīdzinošu vērtējumu, kuros ir ietverts metalaksils, iepriekš nelūdzot atļauju vai atjaunošanu, nav lielas nozīmes, jo šādu dalībvalstu lēmumu var apstrīdēt valsts tiesās, ja ar to tiek mainīta prasītāja tiesiskā situācija. Turklāt gadījumā, ja salīdzinošais vērtējums vienam vai vairākiem līdzekļiem būtu negatīvs un līdz ar to varētu apdraudēt prasītāja intereses, dalībvalsts atsauktu tiem piešķirtās atļaujas. Šī atsaukšana izpaustos tāda akta formā, kas arī būtu apstrīdams.

2. Analīze

a) Ievada piezīme par LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas interpretāciju

37. Savā apelācijas sūdzībā IQV apgalvo, ka metalaksila kā “aizstājamas vielas” kvalifikācija un tādējādi ar Regulu Nr. 1107/2009 ieviestā režīma piemērošana notiek “tūlītēji un tieši” un nav nepieciešams īstenošanas pasākums ( 11 ).

38. Tādējādi Tiesai iesniegto interpretācijas problēmu veido jautājums, vai tas, ka uz metalaksilu ir attiecināti īpaši noteikumi, kas paredzēti Regulā Nr. 1107/2009, ir tikai apstrīdētās regulas “iedarbība”, kam līdz ar to nav nepieciešami īstenošanas pasākumi stricto sensu, vai, gluži pretēji, Komisijas vai dalībvalstu pieņemtie tiesību akti, piemērojot Regulas Nr. 1107/2009 īpašos noteikumus, ir jāuzskata par apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumiem, jo šie noteikumi rada konkrētas sekas apelācijas sūdzības iesniedzējai tikai ar šo tiesību aktu starpniecību.

39. Aplūkojot teorētiskāk, jautājums ir par to, vai darbības vārds “būt saistītam”, kas ir lietots LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā, attiecas vienīgi uz īstenošanas pasākumiem, kuri ir veikti, tieši piemērojot reglamentējošo aktu “B”, vai arī tā piemērojamība var tikt attiecināta arī uz tiesību aktiem, kuri ir pieņemti, pamatojoties uz agrāku regulu “A”, bet regulas “B” pieņemšanas dēļ, kas noteikti ir vajadzīga tās piemērošanai, proti, netiešā secīgā ķēdē vai zināmā mērā kā sekas.

40. Vairs nav jāatgādina, ka LESD 263. panta ceturtā daļa ar Lisabonas līgumu tika grozīta tādējādi, ka tiek piedāvāta trešā iespēja tieši piekļūt tiesai, kas pārbauda tiesiskumu. Turpmāk “jebkura fiziska vai juridiska persona [..] var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” ( 12 ).

41. Lai gan Tiesa ir atzinusi, ka ar šo LESD 263. panta ceturtās daļās trešo daļu “tika mīkstināti fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamības nosacījumi” ( 13 ), tā tomēr izir izmantojusi šauru interpretāciju.

42. Vispirms tā “reglamentējoša akta” jēdzienu ir interpretējusi tādējādi, ka “EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto fizisko un juridisko personu tiesību celt prasību grozījumu mērķis bija ļaut šīm personām celt prasību par vispārpiemērojamu aktu, izņemot leģislatīvus aktus, atcelšanu ar ne tik stingriem nosacījumiem” ( 14 ).

43. Turpinot, attiecībā uz nosacījumu par īstenošanas pasākumu neesamību – vispārēja analīzes sistēma ir tikusi definēta saistībā ar lietu, kurā pasludināts 2013. gada 19. decembra spriedums Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – pirmkārt, Tiesa uzskata, ka gadījumā, ja reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, “Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaude tiesā tiek nodrošināta neatkarīgi no tā, vai minētos pasākumus ir veikusi Savienība vai dalībvalstis” ( 15 ). Proti, pirmajā gadījumā privātpersona varēs tieši apstrīdēt īstenošanas pasākumus Savienības tiesā un atbilstoši LESD 277. pantam savas prasības pamatošanai atsaukties uz pamatakta prettiesiskumu, un otrajā gadījumā tā varēs apšaubīt pamatakta spēkā esamību valsts tiesā, kura atbilstoši LESD 267. pantam, izmantojot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, varēs vērsties Tiesā ( 16 ); – otrkārt, Tiesa ierobežo īstenošanas pasākumu esamības vērtējumu tikai attiecībā uz “tās personas situāciju, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas beigu daļai. Līdz ar to nav nozīmes tam, vai attiecīgais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā pret citām personām” ( 17 ), un – treškārt, “ir jāņem vērā tikai un vienīgi prasības priekšmets un gadījumā, ja prasītājs ir lūdzis tikai daļēju tiesību akta atcelšanu, – attiecīgi ir jāņem vērā tikai tie īstenošanas pasākumi, kas var būt saistīti ar šo attiecīgā tiesību akta daļu” ( 18 ).

44. Tiesa turpināja savu šauro interpretāciju ar 2015. gada 28. aprīļa spriedumu T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), uzskatot, ka valsts līmenī veikto pasākumu iespējami mehāniskais raksturs ir jautājums, “kuram nav nozīmes, lai noteiktu, vai [attiecīgās] regulas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē” ( 19 ). Konkrēti, tas nozīmē, ka “nosacījums par īstenošanas pasākumu neesamību nesakrīt ar nosacījumu par tiešu skārumu” ( 20 ).

45. No jēdziena “reglamentējošs akts” izslēdzot leģislatīvus aktus un jēdzienā “īstenošanas pasākumi” iekļaujot jebkādu tiesību aktu, ko, pamatojoties uz vispārpiemērojamu Savienības tiesību aktu, ir pieņēmusi Savienība vai dalībvalsts, Tiesa ir maksimāli vienkāršojusi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas piemērošanas jomu.

46. Turklāt, ja jēdziens “būt saistītam” tiktu interpretēts tādējādi, ka tas ietver jebkuru tiesību aktu, kas pieņemts pēc Savienības tiesību akta, tad man būtu jāatzīst, ka taisnība ir tiem, kuri nebija vilcinājušies secināt, ka LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas interpretācija, kas ir atgādināta šo secinājumu 42.–44. punktā, praktiski neko nemaina attiecībā uz privātpersonas piekļuvi Tiesai, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu ( 21 ).

47. Taču, kā Tiesa vēl nesen ir atgādinājusi, lai pamatotu savu kompetenci kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, pirmkārt, “Hartas 47. panta – kurā ir atkārtoti apstiprināts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips – pirmajā daļā ir prasīts, lai ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, būtu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā, [un, otrkārt,] pati efektīvas pārbaudes tiesā esamība, kas ir paredzēta, lai nodrošinātu Savienības tiesību normu ievērošanu, ir raksturīga tiesiskai valstij” ( 22 ). Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka procesuālās neērtības, tostarp izmaksu, ilguma un pārstāvības noteikumu ziņā, nav nesaistītas ar šīs efektīvas tiesību aizsardzības tiesā ievērošanas vērtējumu, vismaz attiecībā pret dalībvalstīm ( 23 ). Es neuzdrošinos iedomāties, ka attiecībā uz Savienību viss būtu citādi. Protams, tas, ka personai tiek noteikts īstenot blakus tiesību aizsardzības līdzekli – pieņemot, ka tāds pastāv –, lai gan varētu tikt atļauts tiešs tiesību aizsardzības līdzeklis, nepārkāpjot Līguma nosacījumus, izraisītu šādas procesuālās neērtības.

b) Par jēdzienu “būt saistītam”

48. Manā ievada piezīmē izdarītais secinājums man liek domāt, ka darbības vārds “būt saistītam”, kurš ir lietots LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā, ir interpretējams tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz īstenošanas pasākumiem, kas noteikti ir jāveic, tieši pamatojoties uz reglamentējošu aktu.

49. Gramatiska interpretācija, ar EKL 230. panta grozījumu sasniedzamais mērķis un tiesiskās noteiktības princips nostiprina šo jēdziena “būt saistītam” interpretāciju.

50. Vispirms, ja ņem vērā franču valodas versijā izmantotā vārda jēgu, norādīšu, ka darbības vārds “comporter” (“būt saistītam”) nozīmē “inclure en soi” (“ietvert sevī”) ( 24 ). Tātad reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumu, ir tiesību akts, kura īstenošanai netiek pieprasīts vai nav vajadzīgs neviens papildu akts, proti, pašpietiekams akts ( 25 ).

51. Tādējādi tas nenozīmē, ka vienīgi ar tāda pasākuma noteikšanu, kas pieņemts pēc apstrīdētā reglamentējošā akta, pietiek, lai noraidītu par to celto prasību. Gluži pretēji – tā kā vispārpiemērojamam aktam, kuru var apstrīdēt, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, ir jābūt pietiekamam, lai tas tiktu tieši apstrīdēts uz šī pamata, vārda “būt saistītam” lietojums nozīmē, ka noteiktajam pasākumam ir tūlītēja cēloņsakarība ar vispārpiemērojamu normu ( 26 ). Ja šāda saikne starp diviem aktiem nepastāv, nevar apgalvot, ka otrais tiesību akts ir pieprasīts vai ir padarīts par nepieciešamu ar pirmo tiesību aktu.

52. Lai cik vien iespējams izvairītos no jebkādām pretrunām un grūtībām, šī cēloņsakarība būtu jāpielīdzina juridiskajam pamatam. Tādējādi pretēji juridiskās saiknes, kas nepieciešama LESD 277. panta piemērošanai, interpretācijai, nevarētu būt runa par netiešu apstrīdētā akta iejaukšanos noteiktā īstenošanas pasākuma pieņemšanas procesā ( 27 ). Taču šajā gadījumā apstrīdētā regula ir tikai netieši piemērojama tiesvedībai, kas tiktu ierosināta pēc pasākumiem, kurus Komisija un dalībvalstis, iespējams, ir pieņēmušas, tieši pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009.

53. Turklāt mērķis, kādu ir paredzēts sasniegt ar piekļuves tiesai trešās iespējas pievienošanu LESD 263. panta ceturtajā daļā, apstiprina šo gramatisko interpretāciju. Proti, kā Tiesa ir norādījusi sava 2013. gada 3. oktobra sprieduma Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625) 60. punktā, EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto fizisko un juridisko personu tiesību celt prasību grozījumu mērķis bija ļaut šīm personām celt prasību atcelt tiesību aktu ar ne tik stingriem nosacījumiem. Tieši, “lai stiprinātu fizisko vai juridisko personu aizsardzību tiesā attiecībā uz Savienības tiesību aktiem, ar Lisabonas līgumu ir paplašināti prasību atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumi, pieņemot LESD 263. panta ceturto daļu, [kas] atļauj šādu prasību arī attiecībā uz reglamentējošu aktu, kurš šādu personu skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” ( 28 ).

54. Taču, jo vairāk tiek paplašināta nosacījuma par īstenošanas pasākumu esamību piemērojamība, jo vairāk tiek samazināta paplašinājuma, kas ieviests ar LESD 263. panta ceturto daļu, piemērojamība.

55. Visbeidzot, rūpes par tiesisko noteiktību pastiprina nepieciešamību ierobežot jēdziena “būt saistītam” piemērojamību. Proti, nedrīkst aizmirst, ka atbilstoši 1994. gada 9. marta spriedumam TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) persona, kurai neapšaubāmi esot bijis locus standi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē attiecībā uz Savienības tiesību aktu, ceļot prasību atcelt šo tiesību aktu, pēc LESD 263. panta sestajā daļā paredzētā termiņa prasības celšanai beigām nevar valsts tiesā apstrīdēt šī tiesību akta spēkā esamību. Šis pats noteikums attiecas uz iebildi par prettiesiskumu, kas ieviesta LESD 277. pantā ( 29 ). Taču Tiesai nesen ir bijusi iespēja apstiprināt, ka šāds prasības atcelt tiesību aktu nosacījumu paplašinājums, kas ieviests ar Lisabonas līgumu, nekompensēja atteikšanos no šīs judikatūras ( 30 ).

56. Līdz ar to, jo vairāk tiek attālināta saikne starp reglamentējošo aktu un īstenošanas pasākumu, jo grūtāk personai ir noteikt, vai tai ir atļauts tieši apstrīdēt pirmo minēto tiesību aktu Vispārējā tiesā, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu. Šī nenoteiktība rada ne tikai risku personai – kas var saskarties ar to, ka Vispārējā tiesa atzīst tās prasību atcelt reglamentējošu aktu par nepieņemamu vai valsts tiesa atsakās iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, bet arī nenoteiktību Savienības tiesību sistēmā, jo īstenošanas pasākuma saistībā ar strīdīgo reglamentējošo aktu noteikšana attiecībā uz dažādiem indivīdiem vai tiesām var atšķirties.

57. Visbeidzot, gramatiskā un teleoloģiskā interpretācija, kā arī tiesiskās noteiktības princips man liek domāt, ka darbības vārds “būt saistītam”, kas izmantots LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā, ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas vienīgi uz īstenošanas pasākumiem, kuri noteikti ir jāveic uz tūlītēja reglamentējoša akta pamata.

58. Ir taisnība, ka izolēta apstrīdētās regulas izvērtēšana varētu šķist mākslīga. Proti, nav šaubu, ka tad, ja aizstājamo vielu saraksts būtu bijis pievienots Regulai Nr. 1107/2009, nevis atsevišķai regulai, iespējams, jautājums par īstenošanas pasākumu esamību nerastos, jo metalaksila kā “aizstājamas vielas” kvalificēšanas sekas noteikti īstenotos ar šīs vienas regulas īstenošanas pasākumiem. Tomēr, manuprāt, šis apsvērums nevar ietekmēt analīzi. Izņemot pilnvaru nepareizu izmantošanu vai kompetences sadales noteikuma pārkāpumu, kas attiecīgo tiesību aktu padarītu par prettiesisku, juridiskā instrumenta izvēle ietilpst ekskluzīvā tiesību akta autora, nevis Tiesas kompetencē.

c) Par Vispārējās tiesas veikto LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas piemērošanu

59. Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē. Šī kvalifikācija nav apstrīdēta.

60. Kā to pārsūdzētā rīkojuma 31. un 32. punktā atbilstoši ir konstatējusi Vispārējā tiesa, runa ir, pirmkārt, par vispārpiemērojamu tiesību aktu, kas attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārējā un abstraktā veidā noteiktām personu kategorijām visās dalībvalstīs. Otrkārt, apstrīdētā regula ir jāuzskata par neleģislatīvu aktu, jo saskaņā ar kritērijiem, kurus Tiesa ir izraudzījusies, lai piemērotu LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, tā nav tikusi pieņemta saskaņā ar parasto vai īpašo likumdošanas procedūru.

61. Turpretim es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 41., 44. un 48. punktā attiecīgi secinot, ka: – “[apstrīdētās] regulas sekas, kas attiecas uz jau apstiprinātas aizstājamas vielas, piemēram, metalaksila, apstiprinājuma atjauninājuma spēkā esamības ilgumu, attiecībā uz [IQV] iestāsies tikai ar Komisijas pieņemtas regulas starpniecību, ar kuru tiek atjaunots minētais apstiprinājums”, un tādējādi šāda regula ir īstenošanas pasākums LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē; – “[apstrīdētās] regulas sekas, kas attiecas uz dalībvalstu veiktu salīdzinošo vērtējumu attiecībā uz risku, kādu veselībai vai videi rada augu aizsardzības līdzekļi, kuru sastāvā ir metalaksils, salīdzinājumā ar aizstājējproduktu vai neķīmisku kontroles vai profilakses metodi augu aizsardzībai, attiecībā uz [IQV] iestāsies tikai ar dalībvalstu kompetento iestāžu pieņemtu aktu starpniecību”, un tādējādi šādi akti ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, un ka – “[apstrīdētās] regulas sekas, kas attiecas uz augu aizsardzības līdzekļu, kuru sastāvā ir aizstājama viela, tirdzniecības atļauju savstarpējas atzīšanas procedūru, attiecas tikai uz rīcības brīvību, kas dalībvalstīm ir piešķirta, lai lemtu par šajā ziņā izteiktu lūgumu. Šīs sekas attiecībā uz [IQV] attiecīgā gadījumā iestāsies tikai valsts iestāžu aktu starpniecību, kuros ir lemts par prasītājas iesniegtiem lūgumiem par savstarpēju atzīšanu”, un tādējādi šādi akti ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

62. Pretēji tam, ko ir nolēmusi Vispārējā tiesa, es uzskatu, ka dažādi iepriekš minētie akti nav apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, jo tie nav pieņemti, tieši pamatojoties uz šo regulu. Gluži pretēji, kā, šķiet, atzīst pati Komisija, katra šī akta juridiskais pamats ir kāds Regulas Nr. 1107/2009 ( 31 ) noteikums.

63. Protams, apstrīdētās regulas pieņemšana bija priekšnosacījums to Regulas Nr. 1107/2009 noteikumu piemērošanai, kas attiecas uz aizstājamām vielām. Tomēr, kad darbīgā viela ar apstrīdēto regulu ir iekļauta aizstājamo vielu sarakstā, automātiski ir piemērojami Regulas Nr. 1107/2009 noteikumi, kas ir speciālās normas attiecībā uz šīm vielām. Tādējādi apstrīdētā regula nav tiešs pamats pasākumiem, ko veiks Komisija vai dalībvalstis.

64. Tieši pretēji, kā to pamatoti apgalvo IQV, apstrīdētā regula savas īpašās sekas rada per se. Citiem vārdiem sakot, tā ir neatkarīga: metalaksila kā aizstājamas vielas iekļaušana ir tūlītēja un tieša atbilstoši apstrīdētajai regulai vien.

65. Šī iekļaušana tieši ir IQV celtās prasības atcelt tiesību aktu priekšmets. Tādējādi, tā kā pasākumi, ko Komisija vai dalībvalstis veic, attiecīgā gadījumā pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009, attiecībā uz metalaksilu, nekādi neietekmē tā iekļaušanu aizstājamo vielu sarakstā, tie nav jāņem vērā. Lai novērtētu prasības, kas celta saskaņā ar LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, pieņemamību, īstenošanas pasākumu esamības vērtējums ir jāveic tikai saistībā ar tās personas stāvokli, kas atsaucas uz tiesībām celt prasību, un ir jāatsaucas tikai uz prasības priekšmetu ( 32 ).

66. Turklāt es nevaru piekrist Komisijas secinājumam, ka akti, kas ir pieņemti, pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009, ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, “jo tie [..] sniedz piekļuvi tiesai saskaņā ar [šī] noteikuma loģiku” ( 33 ).

67. Protams, LESD 263. panta ceturtā daļa tika grozīta, lai novērstu to, ka privātpersonai ir pienākums pārkāpt Savienības tiesības, lai piekļūtu tiesai. Tomēr šīs raizes un turpmāki Līguma grozījumi ir jāaplūko, kopumā ņemot vērā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, ko ir paredzējusi Tiesa un kuras saskaņotība ļauj nodrošināt ar Līgumu izveidotās tiesiskuma pārbaudes sistēmas pilnīgumu.

68. Tiesas apgalvojums, ka “ar LESD 263. un 277. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, to uzticot Savienības tiesai” ( 34 ), ir izskaidrojams ar koriģējošu loģiku. Tiesa apgalvo, ka sistēma ir pilnīga, jo, ņemot vērā iebildi par prettiesiskumu un lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai, “tādējādi fiziskas un juridiskas personas ir aizsargātas pret iespējamību, ka tām varētu piemērot vispārpiemērojamus tiesību aktus, kurus tās nevar tieši apstrīdēt Tiesā, jo to liedz īpašie nosacījumi par pieņemamību, kas izklāstīti [LESD 263. panta ceturtajā daļā]” ( 35 ). Tādējādi pakārtotiem tiesiskuma pārbaudes mehānismiem ir kompensējoša funkcija ( 36 ).

69. Uzskatu, ka, ja tiktu paplašināta kāda no LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem piemērojamība tā, lai izslēgtu Tiesas kompetenci atcelt tiesību aktu par labu blakusprasībai, tiktu apvērsta sistēmas loģika. Proti, tie nav LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi, kuri ir jāinterpretē, ņemot vērā hipotētisku kompensējošu tiesību aizsardzības līdzekli. Gluži pretēji – tie ir kompensējošu līdzekļu nosacījumi, kas vajadzības gadījumā ir jāinterpretē paplašināti tāpēc, ka tieša piekļuve Savienības tiesai nav iespējama.

70. Man šķiet, ka šo pieeju Tiesa ir apstiprinājusi lietā, kurā ir izdots rīkojums, 2000. gada 16. novembris, Schiocchet/Komisija (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Tiesa tajā apstiprina, ka LESD 277. pantā paredzētā iespēja atsaukties uz regulas nepiemērojamību var būt tikai pamats prasības pamatošanai, nevis šīs prasības priekšmets un ka “tādējādi pašu prasību pieņemamība ir jāvērtē, ņemot vērā tajās izvirzītos prasījumus, neatkarīgi no iespējamām iebildēm par prettiesiskumu, kas var tikt izvirzītas to pamatošanai” ( 37 ).

71. Līdz ar to, tā kā attiecībā uz Regulu Nr. 1107/2009 IQV ir izvirzījusi iebildi par prettiesiskumu, manuprāt, nav nekonsekventi atsaukties uz šīs regulas noteikumiem, pēc būtības izvērtējot prasību atcelt apstrīdēto regulu, bet tos neņemt vērā, lai izvērtētu minētās prasības pieņemamību. Tādējādi man šķiet, ka šajā lietā IQV pilnībā ir ievērojusi tiesību aizsardzības līdzekļu saistību, pirmkārt, apstrīdot apstrīdēto regulu un, otrkārt, savas prasības pamatošanai izvirzot iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulu Nr. 1107/2009 ( 38 ).

72. Turklāt šī procesuālā izvēle šo lietu nošķir no lietas, kurā ir pasludināts spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un SidulAçúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

73. Sākotnēji var šķist, ka pēdējā minētā lieta attiecas uz līdzīgu mehānismu, proti, gadījumu, kad īstenošanas regulas X, uz kuras pamata tiks pieņemti īstenošanas pasākumi, piemērošanai būtiska informācija tiek noteikta ar īstenošanas regulu Y.

74. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas nebija izvirzījušas iebildi par prettiesiskumu, bet gan bija lūgušas atcelt abas regulas. Īstenošanas pasākumi, kurus Tiesa ir noteikusi šī sprieduma 40. punktā, ir skaidri pamatoti uz abām attiecīgajām regulām – ja licenču pieteikumi ir balstīti uz Komisijas 2011. gada 28. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 302/2011, ar ko atver īpašu importa tarifa kvotu noteiktiem cukura daudzumiem 2010./2011. tirdzniecības gadam ( 39 ), šiem pieteikumiem sekojošajos valsts iestāžu lēmumos tiek piemēroti koeficienti, kuri ir noteikti Komisijas 2011. gada 19. aprīļa Īstenošanas regulā (ES) Nr. 393/2011, ar ko nosaka piešķīruma koeficientus, lai izdotu importa licences, par kurām pieteikumi iesniegti no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim un kuras paredzētas cukura nozares produktu importam atbilstīgi dažām tarifa kvotām, un ar ko pārtrauc šādu licenču pieteikumu iesniegšanu ( 40 ).

75. Proti, 2015. gada 28. aprīļa sprieduma T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) 40. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka, “runājot par Īstenošanas regulām Nr. 302/2011 un 393/2011, tās rada tiesiskas sekas apelācijas sūdzības iesniedzējām tikai ar tādu valsts iestāžu aktu starpniecību, kas pieņemti pēc tam, kad, pamatojoties uz Īstenošanas regulu Nr. 302/2011, ir iesniegti licenču pieteikumi”. Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka “valsts iestāžu lēmum[os] par šādu licenču piešķiršanu [..] attiecīgajiem uzņēmējiem tiek piemēroti Īstenošanas regulā Nr. 393/2011 noteiktie koeficienti”, kas ir iemesls, kādēļ “lēmumi, ar ko pilnībā vai daļēji tiek noraidīta šāda licenču piešķiršana, ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē”.

76. Savukārt šajā lietā IQV nelūdz atcelt regulu, uz kuras pamata tiks pieņemti iespējamie īstenošanas pasākumi.

3. Secinājumi par pirmo pamatu

77. Tā kā Vispārējās tiesas noteiktie īstenošanas pasākumi ir pasākumi, kuri ir tūlītēji pamatoti nevis uz apstrīdēto regulu, bet gan uz Regulu Nr. 1107/2009, es uzskatu, ka ir jāapmierina IQV izvirzītais pirmais pamats. Tādēļ ir jāatceļ pārsūdzētais rīkojums, ciktāl tajā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

78. Līdz ar to otro un trešo pamatu es izvērtēšu tikai pakārtoti.

B. Par trešo pamatu saistībā ar IQV individuālu skārumu

79. Vispirms es izvērtēšu trešo pamatu. Proti, otrais pamats attiecas uz jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas efektīvas tiesību aizsardzības tiesā neesamību gadījumā, ja tai nebūtu tiesību celt tiešu prasību Savienības tiesā. Trešais pamats attiecas uz nosacījumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas individuālu skārumu. Līdz ar to, ja šis trešais pamats būtu pamatots, prasība atcelt tiesību aktu, ko IQV cēlusi Vispārējā tiesā, vēl varētu tikt apmierināta ar nosacījumu, ka apstrīdētā regula to arī ir skārusi tieši.

80. Tādējādi jautājums par to, vai ar pārsūdzēto rīkojumu ir tikušas apdraudētas IQV tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, rodas tikai tad, ja Vispārējā tiesa IQV prasību ir atzinusi par nepieņemamu, pamatojoties uz pareizu LESD 263. panta ceturtās daļas interpretāciju. Tādēļ šķiet loģiskāk otro un trešo pamatu izvērtēt apgrieztā secībā ( 41 ).

1. Lietas dalībnieku argumenti

81. Ar savu trešo pamatu prasītāja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā rīkojuma 28. un 29. punktā tā nosprieda, ka apstrīdētā regula to nav skārusi individuāli.

82. Šī pamata pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz apstākli, ka tā bija vienīgā, kas iesniedza pieteikumu par metalaksilu, un tādējādi vienīgā, kas aizstāvēja šīs vielas atļaujas izsniegšanas procesu Savienībā. Prasībām, kas iepriekš iesniegtas Vispārējā tiesā un Tiesā, arī ir loma apelācijas sūdzības iesniedzējas individualizēšanā, jo to rezultātā ir atcelts pirmais negatīvais Komisijas lēmums un ir pieņemta direktīva par metalaksila iekļaušanu [sarakstā] ( 42 ).

83. Tādējādi, tā kā IQV ir vienīgais uzņēmums, kas atzinīgi vērtēja metalaksila iekļaušanu sarakstā Savienībā laikā, kad tika pieņemta apstrīdētā regula, un tādējādi vienīgais atbildīgais par minēto iekļaušanu, šī regula IQV skar individuāli. Šis faktiskais apstāklis saistībā ar metalaksilu to raksturo salīdzinājumā ar jebkuru citu personu.

84. Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka no apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvēruma izriet, ka tā tika pieņemta, pamatojoties uz vielu pārbaudes ziņojumiem. Vienā no šiem ziņojumiem esot norādīts, ka tā bija vienīgā pieteikuma iesniedzēja attiecībā uz metalaksilu.

85. Komisija norāda, ka trešais pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot paudusi argumentus, kas ļautu uzskatīt, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti atzinusi, ka ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vienīgā, kas iesniedza pieteikumu metalaksila iekļaušanai darbīgo vielu sarakstā, kurš ir ietverts Regulā Nr. 1107/2009, nepietiek, lai to individualizētu saistībā ar apstrīdēto regulu.

86. Pamats katrā ziņā esot nepamatots, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja, kā tas ir norādīts pārsūdzētā rīkojuma 28. punktā, esot skarta vienīgi kā objektīva metalaksila importētāja un to produktu pārdevēja, kas satur šo vielu, tāpat kā visi citi saimnieciskās darbības subjekti, kuri šobrīd atrodas vai varētu atrasties identiskā situācijā.

2. Vērtējums

87. Es piekrītu Komisijas apsvērumiem par trešā pamata, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, pieņemamību.

88. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 169. pantu, izvirzītajos pamatos “precīzi ir jānorāda apstrīdētie Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punkti”. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tas nozīmē, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tās apstrīdētās nolēmuma daļas, kuru atcelšana tiek lūgta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti ir izvirzīti šī lūguma atbalstam ( 43 ). Tādējādi pamats, kurā nav pausts neviens juridisks arguments, lai pierādītu, kādā veidā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, un kurš ir vienkāršs lūgums atkārtoti izskatīt prasības pieteikumu, kas tika iesniegts pirmajā instancē, neatbilst šīm prasībām ( 44 ).

89. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda tos rīkojuma punktus, kurus tā vēlas apstrīdēt. Tomēr ir jākonstatē, ka tā nenorāda nevienu juridisku argumentu, lai pierādītu, ka pārsūdzētā rīkojuma 28. un 29. punktā pastāv kļūda tiesību piemērošanā. IQV tikai atkārtoti norāda uz faktiskajiem apstākļiem, kas var to individualizēt un ko tā jau bija norādījusi Vispārējā tiesā, pati precizējot attiecīgos prasības pieteikuma punktus ( 45 ), neizsakot nekādu kritiku saistībā ar juridisko argumentāciju, ar kuru ir pamatots pārsūdzētais rīkojums.

90. Tādējādi trešā pamata mērķis patiesībā ir panākt, ka Tiesa vienkārši atkārtoti izskata argumentus, kas bija izvirzīti Vispārējā tiesā, un no jauna novērtē faktus. Tādēļ tas ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.

C. Par otro pamatu, kas attiecas uz IQV efektīvu tiesību aizsardzību tiesā

1. Lietas dalībnieku argumenti

91. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības kā nepieņemamas noraidīšana neliedza tai efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

92. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tā nevar apstrīdēt valsts īstenošanas pasākumu, kas tai ļauj apstrīdēt apstrīdētās regulas sekas. Kamēr valsts iestāde nav nolēmusi aizstāt metalaksilu, attiecībā uz šo darbīgo vielu periodiski būtu jāveic salīdzinošs novērtējums. Taču, ja valsts iestāde nenolemj šī salīdzinošā vērtējuma beigās aizstāt metalaksilu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tā nevar apstrīdēt šos “lēmumus”, jo tai nav intereses celt prasību par tiesību aktu, kas tai nav nelabvēlīgs.

93. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja esot spiesta veicināt to, ka valsts iestādes pieņem negatīvu lēmumu, lai varētu to pārsūdzēt un šīs prasības ietvaros apstrīdēt metalaksila kā “aizstājamas vielas” kvalifikāciju.

94. Komisija pamatu uzskata par nepieņemamu, jo IQV ir tikai atkārtoti paudusi argumentus, kas bija iesniegti Vispārējā tiesā, nenorādot ne uz vienu kļūdu tiesību piemērošanā, kas būtu pieļauta pārsūdzētajā rīkojumā. Pakārtoti, tā pamatu uzskata par nepamatotu.

2. Vērtējums

95. Es arī a priori sliecos piekrist Komisijas apsvērumiem par otrā pamata, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, pieņemamību.

96. Pretēji prasībām, kas izriet no Reglamenta 169. panta un no šo secinājumu 88. punktā minētās judikatūras, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi pārsūdzētā rīkojuma punktus, uz kuriem attiecas tās otrais pamats.

97. Tomēr ir viegli saprast, ka tās kritika attiecas uz visiem argumentiem, ko Vispārējā tiesa ir paudusi attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību aizsardzību tiesā, proti, pārsūdzētā rīkojuma 51.–59. punktu. No tiem izdarītais Vispārējās tiesas secinājums veidojot kļūdu tiesību piemērošanā.

98. Tādējādi otrais pamats varot būt pieņemams. Šādā gadījumā man ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pat ja sistēmas “pilnīgums” lielā mērā ir kritizēts doktrīnā, jo dažreiz tas ir iluzors, Vispārējā tiesa tikai piemēroja Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru LESD, pirmkārt, ar 263. un 277. pantu un, otrkārt, ar 267. pantu izveidoja pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, uzticot to Savienības tiesai ( 46 ).

99. Līdz ar to fiziskas vai juridiskas personas, kuras LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt Savienības reglamentējošu aktu Savienības tiesā, ar iespēju apstrīdēt ar šo aktu saistītos īstenošanas pasākumus ir aizsargātas pret šī akta piemērošanu tām ( 47 ).

100. “Ja minēto tiesību aktu ieviešana ir Savienības iestāžu ziņā, [fiziskas vai juridiskas] personas var celt tiešu prasību Savienības tiesās par piemērošanas aktiem, ievērojot LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus, un atbilstoši LESD 277. pantam savas prasības pamatošanai atsaukties uz attiecīgā pamatakta prettiesiskumu. Ja šī ieviešana ir dalībvalstu ziņā, šīs personas var norādīt uz attiecīgā Savienības pamatakta spēkā neesamību valsts tiesās un likt tām atbilstoši LESD 267. pantam vērsties Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem” ( 48 ).

101. Taču šajā gadījumā, ja Tiesa nolemtu nesekot manai interpretācijai attiecībā uz reglamentējošu aktu, “kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”, Vispārējā tiesa pamatoti būtu varējusi konstatēt, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

102. Gan attiecībā uz Regulu Nr. 1107/2009, gan apstrīdēto regulu šajā gadījumā būtu jābūt iespējai veikt blakus pārbaudi. Protams, apstrīdētā regula nebūs īstenošanas pasākumu juridiskais pamats šaurā izpratnē. Tomēr Tiesas judikatūrā nav noteikta šāda stingrība juridiskās saiknes noteikšanā starp apstrīdēto tiesību aktu un aktu, uz kuru attiecas iebilde par prettiesiskumu, lai būtu piemērojams LESD 277. pants ( 49 ). Izvērtējot iebildes par prettiesiskumu pieņemamību, rodas jautājums, vai būtu bijis iespējams pieņemt apstrīdēto tiesību aktu, nepastāvot normai, uz kuru attiecas iebilde par prettiesiskumu ( 50 ).

103. Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka iespējamie īstenošanas pasākumi, kuri tiks pieņemti, pamatojoties uz Regulu Nr. 1107/2009, nevarētu tikt paredzēti, ja metalaksils iepriekš ar apstrīdēto regulu nebūtu bijis ierakstīts aizstājamo vielu sarakstā.

104. Turklāt iebildes par prettiesiskumu attiecībā uz apstrīdēto regulu noraidīšana izraisītu imunitāti attiecībā uz jebkādu pārbaudi tiesā tāpēc, ka tieša prasība Tiesā būtu izslēgta ar šo regulu “saistīto” īstenošanas pasākumu dēļ. Šāda imunitāte neapšaubāmi būtu pretrunā Savienības tiesībām, kurās Savienības iestāžu aktu atbilstība, it īpaši LESD un vispārējiem tiesību principiem, tiek pārbaudīta ( 51 ). Līdz ar to šāda imunitāte veidotu trūkumu tiesisko aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmā, kas noteikta LESD, lai Tiesai uzticētu Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi. Līdz ar to minētā sistēma vairs nebūtu pilnīga.

3. Secinājums par otro pamatu un papildu piezīmes par LES 19. panta ietekmi

105. No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, ja Tiesa pirmo pamatu uzskatītu par nepamatotu, Vispārējā tiesa nebūtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 58. punktā atzīstot, ka bija jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tai būtu liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā gadījumā, ja tās prasība tiktu noraidīta kā nepieņemama. Pat ja IQV, ņemot vērā LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos pieņemamības nosacījumus, nevar tieši Savienības tiesā apstrīdēt apstrīdēto regulu, tā var, kā Vispārējā tiesa to būtībā ir norādījusi minētā rīkojuma 59. punktā, atsaukties uz šīs regulas spēkā neesamību kompetentajās tiesās, izmantojot blakusprasību.

106. Šo secinājumu nevar apšaubīt ar argumentu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēs apstrīdēt dalībvalstu veikto salīdzinošo vērtējumu, kamēr valsts iestādes nenolems atjaunot augu aizsardzības līdzekļa, kura sastāvā ir metalaksils, atļauju, jo šāds lēmums negrozītu apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju un tādējādi Spānijas tiesas to neatzītu par apstrīdamu aktu.

107. Proti, kā Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 57. punktā, LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā tieši dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt tiesību aizsardzības līdzekļus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības.

108. Turklāt ar Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) un Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija) judikatūru, kas ir saistīta ar nosacījumu par interesi celt prasību, uz kuru atsaukusies IQV savas apelācijas sūdzības pamatošanai, nevar grozīt LESD 263. panta piemērojamību.

109. Proti, LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā nosakot dalībvalstīm pienākumu sasniegt rezultātu, “valsts tiesām pieņemamības nosacījumi un procesuālie noteikumi, kas ir piemērojami prasībām, kuras tām tiek iesniegtas, piemēram, nosacījums par interesi celt prasību, cik vien iespējams [būtu] jāinterpretē tādējādi, lai šie noteikumi varētu tikt piemēroti tādā veidā, kas sekmē mērķa, kurš atgādināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, nodrošināt efektīvu to tiesību aizsardzību tiesā, kas personām izriet no Savienības tiesībām, īstenošanu” ( 52 ).

110. Turklāt, ja šāda interpretācija nebūtu iespējama, tad būtu jākonstatē, ka “no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā [izriet], ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām” ( 53 ). Tādējādi šajos apstākļos attiecīgajai dalībvalstij Savienības tiesību ievērošanas nodrošināšanai valstu tiesās būtu jārada jauni tiesību aizsardzības līdzekļi ( 54 ).

111. Protams, divos iepriekšējos punktos minētie risinājumi ietver zināmu paradoksu attiecībā uz stingrību, ar kādu Tiesa interpretē prasību atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumus ( 55 ). Tomēr tie atbilst LES 19. panta loģikai un ir vienīgie, kuri varētu nodrošināt trūkuma neesamību Savienības pilsoņu tiesību aizsardzībā tiesā.

112. Noslēgumā, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka otrais pamats, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, ir jānoraida kā nepamatots.

VII. Par apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pieņemamību un lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai

113. Savas analīzes noslēgumā attiecībā uz pamatiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, es uzskatu, ka ir jāapmierina pirmais pamats. Tātad ir jāatceļ pārsūdzētais rīkojums, ciktāl Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.

114. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja Vispārējās tiesas spriedums tiek atcelts, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā.

115. Šajā lietā, tā kā Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasību tās pieņemamības pārbaudes stadijā, Tiesa nevar pati pēc būtības lemt par prasību. Turpretim Tiesas rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai taisītu galīgu spriedumu par iebildi par nepieņemamību, ko Komisija ir izteikusi tiesvedībā pirmajā instancē. Proti, gan IQV, gan Komisija ir paudušas savu viedokli par pirmās minētās tiešu skaršanu ar apstrīdēto regulu. Tomēr, tā kā apstrīdētās regulas reglamentējošais raksturs ir pierādīts un nav apstrīdēts, runa būtu par vienīgo LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā paredzēto nosacījumu, kurš vēl nav izvērtēts.

116. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apstrīdētā regula to ir skārusi tieši. It īpaši tā atgādina, pirmkārt, ka apstrīdētajā regulā darbīgā viela metalaksils ir kvalificēta par “aizstājamu darbīgo vielu”, uz to tieši attiecinot Regulā Nr. 1107/2009 ietvertos pamatnoteikumus. Šādi rīkojoties, uz metalaksilu esot attiecināti vairāk ierobežojoši nosacījumi nekā tie, kas piemērojami darbīgajām vielām, kuru aizstāšana nav paredzēta. Otrkārt, šādas sekas tieši izrietot no apstrīdētās regulas, un ar to Komisijai turpmākajās procedūrās, kuras saistītas ar metalaksila apstiprinājuma atjaunošanu, vai valsts iestādēm procedūrās, kuras ir saistītas ar augu aizsardzības līdzekļu, kas satur metalaksilu, valsts atļauju atjaunošanu, vai kuras saistītas ar pieteikumiem par savstarpēju atzīšanu, netiekot atzīta nekāda rīcības brīvība attiecībā uz metalaksila kvalificēšanu par “aizstājamu vielu”.

117. Savukārt Komisija uzskata, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju skartu tieši tikai tad, ja tā ietekmētu tās tiesisko situāciju. Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja nav precizējusi ietekmi, kāda metalaksila kā “aizstājamas vielas” kvalifikācijai būtu uz tās tiesisko situāciju. Apelācijas sūdzības iesniedzēja to nevarot izdarīt, jo sekas, uz kurām tā atsaucas, tieši neizrietot no metalaksila iekļaušanas attiecīgajā sarakstā, bet gan izrietot no iespējamiem turpmākiem Komisijas vai dalībvalstu lēmumiem, kuru pieņemšana ir saistīta ar plašu rīcības brīvību.

118. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akts fizisku vai juridisku personu skar tieši, ja tas “tieši ietekmē privātpersonas tiesisko situāciju un nedod nekādu rīcības brīvību tā adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo tā ir pilnīgi automātiska un izriet vienīgi no [Savienības] tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas” ( 56 ).

119. Šajā lietā pretēji tam, ko apgalvo Komisija, apstrīdētā regula tieši ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju un nav jāiejaucas kādai no Savienības iestādēm vai dalībvalsts iestādēm. Proti, ar to vien, ka ar apstrīdēto regulu metalaksils ir iekļauts aizstājamo vielu sarakstā, tiesiskais režīms attiecībā uz šo vielu ir mainīts.

120. Lai gan Komisijai un dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība saistībā ar pieteikumiem par darbīgās vielas apstiprinājuma atjaunošanu vai augu aizsardzības līdzekļu atļauju atjaunošanu, kā arī Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā paredzētā salīdzinošā novērtējuma gadījumā, tām nav nekādas rīcības brīvības ne attiecībā uz metalaksila kvalificēšanu par “aizstājamu vielu”, ne arī tādējādi attiecībā uz piemērojamo kārtību. Komisijas vai dalībvalstu rīcības brīvība būs īstenojama tikai saistībā ar Regulas Nr. 1107/2009 piemērošanu. Taču šī regula nav tā, kuras atcelšanu mēģina panākt apelācijas sūdzības iesniedzēja.

121. Līdz ar to es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir tiesīga celt prasību atcelt apstrīdēto regulu, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu, jo runa ir par reglamentējošu aktu, kas to skar tieši un kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem šīs tiesību normas izpratnē.

VIII. Secinājumi

122. Nav apstrīdams, ka tāda persona kā IQV nav tiesīga celt prasību par Regulu Nr. 1107/2009. Proti, divi no trim LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējā teikuma daļā paredzētajiem nosacījumiem nevar tikt izpildīti. Pirmkārt, šī regula, kaut arī tā ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, noteikti ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem. Otrkārt, tā nemaina skarto personu tiesisko situāciju, ja vien Komisija vai dalībvalstis neīsteno rīcības brīvību.

123. Līdz ar to man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pilnībā ievērojusi to tiesību aizsardzības līdzekļu dialektiku, kuri ir noteikti Līgumā un kurus pastāvīgi ir atgādinājusi Tiesa. Tā lūdz atcelt regulu, kas attiecībā uz to izraisa tādas kārtības piemērošanu, kura tai nodara kaitējumu, un šīs tiešās prasības ietvaros norāda uz regulas, ar kuru tiek ieviests šis atkāpes regulējums, prettiesiskumu, pamatojoties uz LESD 277. pantu. Šī tiesvedības dinamika var nodrošināt, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, bet arī, otrkārt, Savienības tiesību sistēmas noteiktību. Proti, tā piedāvā vienotu risinājumu tiesiskuma problēmai, izmantojot vienu tiesvedību, kas ir ātrāka un lētāka nekā vairāki hipotētiski un turpmāki lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus.

124. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi: – Galvenokārt: 1) atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 16. februāra rīkojumu Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, nav publicēts, EU:T:2016:79); 2) atzīt par pieņemamu Industrias Químicas del Vallés SA prasību atcelt Komisijas 2015. gada 11. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/408 par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 80. panta 7. punkta īstenošanu un aizstājamo vielu saraksta izveidošanu; 3) nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā lietu izskatītu pēc būtības; 4) lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt. – Pakārtoti, ja Tiesa pirmo pamatu uzskatītu par nepamatotu: 1) apelācijas sūdzību noraidīt; 2) Industrias Químicas del Vallés SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2015, L 67, 18. lpp.

( 3 ) Skat. arī apelācijas sūdzību, kas iesniegta par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 27. aprīļa rīkojumu lietā European Union Copper TaskForce/Komisija (T‑310/15, nav publicēts, EU:T:2016:265) (lieta C‑384/16 P, European Union Copper Task Force/Komisija), un manus secinājumus, kas tajā pašā dienā sniegti šajā lietā.

( 4 ) OV 1991, L 230, 1. lpp.

( 5 ) OV 2010, L 104, 57. lpp.

( 6 ) OV 2009, L 309, 1. lpp.

( 7 ) OV 2011, L 153, 1. lpp.

( 8 ) OV 2003, L 113, 8. lpp.

( 9 ) Spriedums, 2007. gada 18. jūlijs, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443).

( 10 ) Skat. Komisijas atbildes raksta 12. punktu.

( 11 ) Skat. apelācijas sūdzības 33. punktu.

( 12 ) LESD 263. panta ceturtā daļa. Mans izcēlums.

( 13 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 57. punkts).

( 14 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 60. punkts; mans izcēlums). Kā man jau bija iespēja norādīt, šī interpretācija izraisa paradoksu, ka lieta, kurā ir taisīts 2002. gada 25. jūlija spriedums Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), no jauna tika atrisināta, konstatējot nepieņemamību, lai gan tā izraisīja grozījumus LESD 263. panta ceturtajā daļā (skat. 58. punktu manos secinājumos lietā Stichting Woonpunt u.c./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 15 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 28. punkts).

( 16 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 29. punkts).

( 17 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 30. punkts).

( 18 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 31. punkts).

( 19 ) 42. punkts. Skat. arī spriedumus, 2015. gada 10. decembris, CanonEuropa/Komisija (C‑552/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:804, 47. punkts), un 2015. gada 10. decembris, Kyocera Mita Europe/Komisija (C‑553/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:805, 46. punkts).

( 20 ) Rīkojums, 2015. gada 14. jūlijs, Forgital Italy/Padome (C‑84/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:517, 43. punkts).

( 21 ) Šajā nozīmē skat. Mastroianni, R. un Pezza, A., “Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union”, American University International Law Review, 2015, (30:4), 443. – 795. lpp., īpaši 793. lpp. Šie autori pat raksta, ka interpretācija, ko Tiesa ir sniegusi jēdzienam “īstenošanas pasākumi” LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, padara “praktiski neiespējamu” privātpersonu piekļuvi Savienības tiesām (“makes it pratically impossible for private applicants [..] to bring a case before EU Courts”).

( 22 ) Spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 73. punkts).

( 23 ) Tādējādi Tiesa ir nolēmusi, ka “Pamatnolīguma [par darbu uz noteiktu laiku, kas noslēgts 1999. gada 18. martā un kas ir ietverts pielikumā Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvai 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku] noteikumi, lasot tos kopsakarā ar efektivitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tādi valsts procesuālie noteikumi, kuros uz noteiktu laiku nodarbinātam darbiniekam ir noteikts pienākums celt jaunu prasību, lai varētu noteikt pienācīgu sankciju gadījumā, kad kāda tiesa ir konstatējusi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, jo šim darba ņēmējam no tā noteikti rodas tādas procesuālas neērtības, tostarp izmaksu, ilguma un pārstāvības noteikumu ziņā, kas pārmērīgi apgrūtina viņam Savienības tiesībās piešķirto tiesību izmantošanu” (spriedums, 2016. gada 14. septembris, MartínezAndrés un Castrejana López (C‑184/15 un C‑197/15, EU:C:2016:680, 64. punkts; mans izcēlums). Lai gan Tiesa izvērtē problēmu, ņemot vērā efektivitātes principu, tā šī sprieduma 59. punktā atgādina, ka līdzvērtības un efektivitātes prasības “izsaka vispārējo dalībvalstu pienākumu nodrošināt tādu privātpersonu tiesību aizsardzību tiesās, kuras izriet no Savienības tiesībām” (mans izcēlums).

( 24 ) Skat. Dixel Dictionnaire – Le Robert, 2011. gada izd.

( 25 ) Saistībā ar Līguma par Konstitūciju Eiropai III‑365. panta 4. punktu, kas ir identisks LESD 263. panta ceturtajai daļai, šajā nozīmē skat. Coutron, L., La Contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, 488. lpp. Skat. arī Blumann, C., “L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne”, no: L’Homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, izdevniecība Pedone, 2014, 77. – 100. lpp., it īpaši 98. lpp. Citās Līguma valodu versijās šī ideja izpaužas labāk. Tādējādi angļu valodas versijā ir izmantots vārds “entail”, kas ir sinonīms darbības vārdiem “necessitate” (pieprasīt), “make necessary” (padarīt par nepieciešamu), “require” (prasīt), “need” (būt vajadzīgam) vai vēl “demand” (pieprasīt) (skat. Oxford Thesaurus of English, 2. izd., Oxford University Press, 2004). Skat. arī poļu valodas versijā “nie wymagają środków wykonawczych” vai arī portugāļu valodas versijā “que não necessitam de medidas de execução” (mans izcēlums).

( 26 ) Šajā nozīmē skat. Rhimes, M., “The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?”, European Journal of Legal Studies, 2016, 9. sēj., Nr. 1, 103. – 172. lpp., it īpaši 124. lpp.

( 27 ) Ar 1966. gada 13. jūlija spriedumu Itālija/Padome un Komisija (32/65, EU:C:1966:42) Tiesa ir nospriedusi, ka vispārpiemērojamai normai, uz kuras prettiesiskumu tiek norādīts, pamatojoties uz LESD 277. pantu, “tieši vai netieši ir jābūt piemērojamai lietā, kas ir prasības priekšmets” (Krāj. 594. lpp.; mans izcēlums). Vispārējā tiesa turpina piemērot šo noteikumu (skat. it. īpaši spriedumu, 2015. gada 12. jūnijs, Plantavis un NEM/Komisija un EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, 51. punkts)).

( 28 ) Spriedums, 2017. gada 14. marts, A u.c. (C‑158/14, EU:C:2017:202, 68. punkts).

( 29 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1979. gada 6. marts, Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, 39. punkts).

( 30 ) Spriedums, 2017. gada 14. marts, A u.c. (C‑158/14, EU:C:2017:202, 69. punkts).

( 31 ) “Apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai apgalvo, ka šie akti ir nevis apstrīdētās regulas, bet Regulas Nr. 1107/2009 īstenošanas akti (apelācijas sūdzības 34., 42. un 45. punkts). Lai gan ir tiesa, ka attiecīgo aktu juridiskais pamats ir nevis apstrīdētā regula, bet gan Regula Nr. 1107/2009, tomēr ir jākonstatē, ka šie akti, kas ir vienīgie, no kuriem izriet sekas, uz ko apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucās pirmajā instancē, ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, jo tie tai sniedz piekļuvi tiesai saskaņā ar šī noteikuma loģiku” (Komisijas atbildes raksta 12. punkts; mans izcēlums).

( 32 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 30. un 31. punkts).

( 33 ) Komisijas atbildes raksta 12. punkts.

( 34 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 92. punkts). Šis apgalvojums pirmoreiz ir ietverts 1986. gada 23. aprīļa sprieduma Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166) 23. punktā. Kopš tā laika tas vairākkārt ir ticis atkārtots. Skat. it īpaši spriedumus, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 40. punkts); 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 57. punkts); 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 45. punkts), vai vēl arī 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 66. punkts).

( 35 ) Spriedums, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 23. punkts). Mans izcēlums.

( 36 ) Šajā nozīmē skat. Berrod, F., La systématique des voies de droit communautaires, Parīze: Dalloz, 2003, Nr. 294 – attiecībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un Nr. 834 – attiecībā uz iebildi par prettiesiskumu, kā arī Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Brisele: Bruylant, 2007, 129. un 213. lpp.

( 37 ) 25. punkts; mans izcēlums.

( 38 ) Skat. pārsūdzētā rīkojuma 13. punktu.

( 39 ) OV 2011, L 81, 8. lpp.

( 40 ) OV 2011, L 104, 39. lpp.

( 41 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 18. punkts).

( 42 ) Skat. Tiesas spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443), un Vispārējās tiesas spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, IndustriasQuímicas del Vallés/Komisija (T‑158/03, EU:T:2005:253).

( 43 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2007. gada 13. septembris, Il Ponte Finanziaria/ITSB (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, 44. punkts), un 2015. gada 5. marts, Ezz u.c./Padome (C‑220/14 P, EU:C:2015:147, 111. punkts).

( 44 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 13. septembris, Il Ponte Finanziaria/ITSB (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, 45. un 46. punkts).

( 45 ) Skat. IQV apelācijas sūdzības 56. un 59. punktu.

( 46 ) Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 68. punktu un 34. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru. Starp daudzajiem komentāriem skat. it īpaši Meij, A., “Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon”, no: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Brisele: Bruylant, 2013, 301. – 312. lpp.; Turmo, A., “Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne”, R.A.E, 2013, 825. – 835. lpp.; Waelbroeck, D., un Bombois, T., “Des requérants “privilégiés” et des autres... À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen”, Cahiers de droit européen, 2014/1, 21. – 76. lpp.; Van Malleghem, P.‑A., un Baeten, N., “Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What is a “Regulatory Act” in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami”, Common Market Law Review, 2014, 51. sēj., 1187. – 1216. lpp.

( 47 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 28. punkts), un 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un SidulAçúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 30. punkts).

( 48 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 93. punkts). Skat. arī spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 29. punkts), un 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un SidulAçúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 31. punkts).

( 49 ) Kā piemēru, kad Tiesa piekrita pārbaudīt iebildi par prettiesiskumu, kas bija vērsta pret tiesību aktu, kurš nebija apstrīdētā akta juridiskais pamats, skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, DanskRørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 50 ) Šajā nozīmē skat. Barav, A., “The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis”, Common Market Law Review, 1974, 366. – 386. lpp., it īpaši 374. lpp.

( 51 ) Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 44. punkts).

( 52 ) Rīkojums, 2015. gada 14. jūlijs, Forgital Italy/Padome (C‑84/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:517, 66. punkts).

( 53 ) Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 104. punkts).

( 54 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 103. punkts, lasot to kopā ar 104. punktu).

( 55 ) Šajā nozīmē skat. Arnull, A., “Arrêt “Inuit”: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires”, Journal de droit européen, 2014, 14. – 16. lpp., it īpaši 15. lpp. Autors runā par “paradoksu”, jo “Tiesa nosaka valsts tiesām prasības, kuras tā pati nav gatava uzņemties”.

( 56 ) Spriedums, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 47. punkts). Lai gan Tiesa ir attīstījusi šo interpretāciju saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu, es nesaskatu iemeslus, kas pamatotu, ka tā nav piemērojama arī trešajai teikuma daļai. Šajā nozīmē skat. 66. punktu un 21. zemsvītras piezīmi manos secinājumos lietā Stichting Woonpunt u.c./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).