Vienam no adekvātiem un efektīviem līdzekļiem, kam patērētājiem būtu jānodrošina tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ir jābūt iespējai celt prasību vai iebildumus saprātīgos procesuālos apstākļos, lai viņu tiesību izmantošana netiktu pakļauta nosacījumiem, īpaši termiņiem vai izmaksām, kas pavājina Direktīvā 93/13 garantēto tiesību izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová, C‑377/14 , EU:C:2016:283 , 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 77. punktā, lai noskaidrotu, vai procedūra, piemēram, pamatlietā aplūkotā, ir pretrunā tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, kā tas izriet no Tiesas judikatūras, vai valsts tiesībās paredzētie iebildumu procedūras noteikumi nerada ievērojamu risku, ka attiecīgie patērētāji necels vajadzīgos iebildumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10 , EU:C:2012:349 , 54. punkts; 2013. gada 14. marts, Aziz, C‑415/11 , EU:C:2013:164 , 58. punkts, un 2016. gada 18. februāris, Finanmadrid EFC, C‑49/14 , EU:C:2016:98 , 52. punkts). Bez efektīvas kontroles pār iespējami negodīgiem attiecīgā līguma noteikumiem netiktu nodrošināta ar Direktīvu 93/13 piešķirto tiesību ievērošana (spriedums, 2017. gada 7. decembris, Banco Santander, C‑598/15 , EU:C:2017:945 , 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

Attiecībā uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir jānorāda, ka no Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkta izrietošais pienākums paredzēt procesuālos noteikumus, kuri ļauj nodrošināt no Direktīvas 93/13 izrietošo indivīdu tiesību ievērošanu pret negodīgu noteikumu izmantošanu, nozīmē prasību ievērot tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas arī ir paredzētas Pamattiesību hartas 47. pantā. Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir jānodrošina gan attiecībā uz tādu tiesu izraudzīšanu, kurām ir jurisdikcija izskatīt prasības un noteikt darbības, kas balstītas uz Savienības tiesību aktiem, gan attiecībā uz detalizētu procesuālo noteikumu definēšanu, kas attiecas uz šādām prasībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 31. maijs, Sziber, C‑483/16 , EU:C:2018:367 , 49. punkts un tajā minētā judikatūra).

Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru ir atļauts izdot maksājuma rīkojumu, pamatojoties uz formas ziņā pareizu vekseli, ar ko tiek nodrošināts no patēriņa kredītlīguma izrietošs parāds, ja tiesai, kurā ir iesniegts pieteikums par maksājuma rīkojuma izdošanu, nav pilnvaru pārbaudīt līguma noteikumu iespējamo negodīgo raksturu tāpēc, ka tiesību celt iebildumus pret šādu rīkojumu izmantošanas noteikumi neļauj nodrošināt tādu tiesību ievērošanu, ko patērētājs iegūst no šīs direktīvas.

Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka ir ievērojams risks, ka attiecīgie patērētāji necels vajadzīgos iebildumus vai nu tāpēc, ka šim nolūkam paredzētais termiņš ir sevišķi īss, vai tāpēc, ka viņus no aizstāvēšanās varētu atturēt tiesvedības izmaksas salīdzinājumā ar apstrīdēto parādu, vai arī tāpēc, ka viņi nezina vai neapzinās savu tiesību apjomu, vai arī tāpēc, ka tirgotāja iesniegtajā pieteikumā par maksājuma rīkojuma izdošanu tiek ietvertas tikai dažas ziņas un tāpēc patērētājiem nav pieejama pilnīga informācija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 18. februāris, Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, 52. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī rīkojumu, 2016. gada 21. jūnijs, Aktiv Kapital Portfolio, C‑122/14, nav publicēts, EU:C:2016:486, 37. punkts). No tā izriet, ka šādu risku rada tādi procesuālie noteikumi kā pamatlietā aplūkotie, ciktāl tajos patērētājam tiek prasīts divu nedēļu laikā no maksājuma rīkojuma izsniegšanas iesniegt faktus un pierādījumus, lai tiesa varētu veikt šādu vērtējumu, un viņš vēl tiek sodīts veidā, kādā tiek aprēķināti tiesas izdevumi.

(skat. 69.–71. punktu un rezolutīvo daļu)