Lieta T‑446/05

Amann & Söhne GmbH & Co. KG un Cousin Filterie SAS

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas rūpniecisko diegu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Vienota pārkāpuma jēdziens – Tirgus definīcija – Naudas sodi – Naudas soda augstākā robeža – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme – Tiesības uz aizstāvību – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Pārkāpumi – Vienošanās un saskaņotas darbības, ko var uzskatīt par tādām, kuras veido vienotu pārkāpumu – Jēdziens

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Komisijas lēmums, kas pieņemts uz EKL 81. vai 82. panta pamata – Sarežģīts ekonomisks vērtējums – Pārbaude tiesā – Robežas

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

3. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Kopienu tiesas neierobežotā kompetence

(EKL 81., 82., 229. un 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts un 31. pants)

4. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Rīcības brīvība, kas Komisijai piešķirta ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu – Soda tiesiskuma principa pārkāpums – Neesamība

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vairāki pārkāpumi

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

7. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Faktiskas iespējas radīt zaudējumus skartajā tirgū novērtēšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana kategorijās ar vienādu īpašu sākumsummu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Nepieciešamība ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu un nodrošināt naudas sodu samērīgumu ar šo apgrozījumu – Neesamība

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana kategorijās ar vienādu īpašu sākumsummu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā daļa)

11. Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Apjoms

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

12. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Piedalīšanās uzņēmumu sanāksmēs ar pret konkurenci vērstu mērķi – Apstāklis, kas gadījumā, ja nenotiek norobežošanās no pieņemtajiem lēmumiem, ļauj secināt piedalīšanos vēlākajā aizliegtajā vienošanās

(EKL 81. panta 1. punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma ilgums – Vidēji ilgi un ilglaicīgi pārkāpumi – Sākumsummas palielināšana 10% apmērā par gadu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.B punkts)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta trešais ievilkums)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Apgrozījums, kas jāņem vērā, aprēķinot naudas soda apmēru

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pārkāpuma seku ņemšana vērā

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

17. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumi, ko var ņemt vērā

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkts)

18. Konkurence – Administratīvais process – Lūgums sniegt informāciju – Tiesības uz aizstāvību

(Padomes Regulas Nr. 17 11. panta 5. punkts)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Uzņēmuma sadarbība administratīvajā procesā

(Padomes Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punkts)

1. Vienota pārkāpuma jēdziens aptver tādu situāciju, kad vairāki uzņēmumi ir piedalījušies pārkāpumā, ko veido turpināta rīcība, kas vērsta uz vienu ekonomisku mērķi, kas paredz izkropļot konkurenci, vai pat individuāli pārkāpumi, kas savstarpēji saistīti to mērķa identiskuma dēļ (elementu kopuma vienots mērķis) un subjektu identiskuma dēļ (attiecīgo uzņēmumu, kuri apzinās, ka piedalās kopējā mērķī, identiskums). EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka viens vai vairāki šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi arī var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības noteikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā. Turklāt vienota pārkāpuma jēdziens var attiekties uz tādas pret konkurenci vērstas darbības juridisko kvalifikāciju, kura sastāv no nolīgumiem, saskaņotām darbībām un uzņēmumu apvienību lēmumiem.

Vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārīgu norādi uz konkurences izkropļošanu tirgū saistībā ar pārkāpumu, jo konkurences ietekmēšana gan kā priekšmets, gan kā sekas ir nedalāms elements jebkādām darbībām, kas ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šāda vienota mērķa jēdziena definīcija varētu liegt vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienam tā nozīmi, ciktāl tā sekas būtu tādas, ka vairākas darbības, kas skar vienu ekonomisku nozari un ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, būtu sistemātiski jākvalificē kā elementi [apstākļi], kas veido vienotu pārkāpumu. Tādējādi, lai kvalificētu dažādas darbības kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, ir jāpārbauda, vai tās bija ar papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām bija vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un ar mijiedarbību deva ieguldījumu visu pret konkurenci vērsto to seku īstenošanā, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji saistībā ar vispārējo plānu, kas paredzēja vienotu mērķi. Šajā sakarā ir jāņem vērā visi apstākļi, kas varētu pierādīt vai likt apšaubīt minēto saikni, tādi kā piemērošanas periods, saturs un atbilstoši – dažādo attiecīgo nolīgumu un saskaņoto darbību mērķi. Tādējādi objektīvu iemeslu dēļ Komisija var ierosināt atsevišķas procedūras, konstatēt vairākus atsevišķus pārkāpumus un noteikt vairākus atsevišķus naudas sodus.

Noteiktu prettiesisku darbību kvalificēšana par darbībām, kas veido vienu un to pašu pārkāpumu, vai par vairākiem pārkāpumiem principā ietekmē sankcijas, ko par tām var noteikt. Vairāku pārkāpumu konstatēšana var ietvert vairāku atsevišķu naudas sodu noteikšanu – ikreiz atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punktā paredzētajām robežām.

(sal. ar 89.–94., 133. un 134. punktu)

2. Attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punkta likumīgumu, ņemot vērā soda tiesiskuma principu, ko ir atzinusi Kopienu tiesa atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijā sniegtajām norādēm un dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām, Komisijai nav piešķirtas neierobežotas vērtēšanas pilnvaras, lai, pirmkārt, konstatētu konkurences tiesību normu pārkāpumus, otrkārt, lai noteiktu, vai dažādas pārkāpumu izraisošas darbības veido vienotu un turpinātu pārkāpumu vai vairākus autonomus pārkāpumus, un, treškārt, lai noteiktu naudas sodus par šiem pārkāpumiem.

Vispirms, konkurences tiesību normu pārkāpumi, par kuriem Komisija var, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, uzlikt naudas sodu, ir vienīgi EKL 81. un 82. panta normu pārkāpumi. Jautājums par to, vai ir izpildīti EKL 81. un 82. pantā paredzētie nosacījumi, principā ir Kopienu tiesas pilnīgas pārbaudes priekšmets. Turklāt, lai gan ir taisnība, ka gadījumos, kad šis konstatējums ietver sarežģītus ekonomiskus un tehniskus vērtējumus, judikatūrā Komisijai ir atzīta noteikta rīcības brīvība, taču tā nekādā gadījumā nav neierobežota. Proti, šādas rīcības brīvības esamība nenozīmē, ka Vispārējai tiesai saistībā ar prasību par tiesību akta atcelšanu ir jāatturas pārbaudīt to, kā Komisija interpretējusi šāda rakstura datus. Kopienu tiesai ir it īpaši ne tikai jāpārbauda izvirzītie materiālie pierādījumi, to ticamība un to sakarība, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido izvērtēšanai atbilstošu datu kopumu, kas jāņem vērā, lai vērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot no tiem izdarītos secinājumus.

(sal. ar 130. un 131. punktu)

3. Komisijai nav piešķirta neierobežota rīcības brīvība, lai noteiktu naudas sodus par konkurences normu pārkāpumiem. Kaut arī naudas soda augstākā apmēra objektīvais kritērijs un pārkāpuma smaguma un ilguma subjektīvie kritēriji dod Komisijai plašu rīcības brīvību, tie tomēr ir kritēriji, kuri ļauj Komisijai noteikt sodus, ņemot vērā attiecīgās rīcības prettiesiskuma pakāpi. Tādējādi ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, 23. panta 2. un 3. punkts, lai gan tie Komisijai piešķir zināmas vērtēšanas pilnvaras, definē kritērijus un robežas, kuras tai ir jāievēro, īstenojot savas pilnvaras saistībā ar naudas sodiem. Turklāt, lai noteiktu naudas sodus saskaņā ar šīm tiesību normām, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kas ir pilnveidoti Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūrā.

Saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Tiesai un Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence lemt par prasībām, kas celtas par lēmumiem, ar kuriem Komisija nosaka naudas sodus, un tādējādi tās var ne tikai atcelt Komisijas pieņemtos lēmumus, bet arī atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Tādējādi Komisijas administratīvo praksi pilnībā kontrolē Kopienu tiesa.

Atbilstoši EKL 253. pantam lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, Komisijai, neraugoties uz vispārzināmo situāciju, kurā pieņemts lēmums, ir jānorāda pamatojums it īpaši attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēru un šajā nolūkā izvēlēto metodi. Šajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāizklāsta Komisijas argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu zināt iemeslus, kuru dēļ tika veikti pasākumi, un tādējādi izvērtēt iespēju vērsties Kopienu tiesā, un lai pēdējā minētā vajadzības gadījumā varētu īstenot savu pārbaudi.

(sal. ar 140., 142.–144. un 148. punktu)

4. Noteiktu prettiesisku darbību kvalificēšana par darbībām, kas veido vienu un to pašu pārkāpumu, vai par vairākiem pārkāpumiem principā ietekmē sankcijas, ko par tām var noteikt, jo vairāku pārkāpumu konstatēšana var ietvert vairāku atsevišķu naudas sodu noteikšanu – ikreiz atbilstoši robežām, kas paredzētas Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punktā, kurā noteikts, ka naudas sods katram uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas piedalās pārkāpumā, nedrīkst pārsniegt 10 % no kopējā apgrozījuma, kas ir veikts iepriekšējā saimnieciskajā gadā. No tā izriet, ka Komisija, nosakot divus naudas sodus, kuru kopējais apmērs pārsniedz robežu 10 % apmērā no apgrozījuma, nepieļauj nekādu nulla poena sine lege principa pārkāpumu.

(sal. ar 150. un 151. punktu)

5. Preventīvais mērķis, kuru Komisijai ir tiesības īstenot, nosakot naudas soda summu, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi, veicot savus darījumus Eiropas Kopienā vai Eiropas Ekonomikas zonā, ievēro Līgumā noteiktās konkurences tiesību normas. Daudzveidīgu pārkāpumu gadījumā Komisija var pamatoti uzskatīt, ka šāds mērķis nevar tikt sasniegts tikai ar viena naudas soda piemērošanu par vienu no pārkāpumiem.

(sal. ar 160. punktu)

6. Samērīguma princips nozīmē to, ka Kopienu iestāžu pieņemtie akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu noteiktos mērķus. Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka pēc vairākiem apstākļiem un nedrīkst ne uz vienu no šiem apstākļiem attiecināt nesamērīgu nozīmi, salīdzinot ar citiem vērtējuma apstākļiem. Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli elementiem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā.

Novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem. Nevar izslēgt, ka viens no šiem elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu, atbilstošā gadījumā var būt attiecīgās preces tirgus lielums. Tā rezultātā, lai gan tirgus lielums var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.

“Cenu karteļa” veida horizontālie ierobežojumi Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, izpratnē ir “ļoti smagi” pēc to rakstura. Šajā kontekstā konkrēto tirgu neievērojamais lielums ir mazāk nozīmīgs, salīdzinot ar visiem citiem pārkāpuma smagumu apstiprinošiem apstākļiem.

(sal. ar 171., 175., 176. un 178. punktu)

7. Veicot analīzi, lai noteiktu naudas soda par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumiem summu, attiecībā uz pārkāpēju sabiedrību faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kas ietver arī novērtējumu par šo uzņēmumu reālo nozīmi attiecīgajā tirgū, proti, to ietekmi uz tirgu, kopējais apgrozījums sniedz tikai nepilnīgu informāciju. Nevarētu izslēgt to, ka spēcīgs uzņēmums ar daudziem dažādiem darbību veidiem konkrēto preču tirgū ir pārstāvēts nenozīmīgi. Tāpat nevar izslēgt, ka uzņēmumam, kam ir svarīga vieta ģeogrāfiskā tirgū ārpus Kopienām, ir nenozīmīgs stāvoklis Kopienu vai Eiropas Ekonomikas zonas tirgū. Šādos gadījumos tas vien, ka attiecīgais uzņēmums realizē lielu kopējo apgrozījumu, ne vienmēr nozīmē, ka tam ir noteicoša ietekme konkrētajā tirgū. Tāpēc, lai gan uzņēmuma sasniegtajam apgrozījumam attiecīgajos tirgos nevar būt noteicoša nozīme secinājumā par uzņēmuma ekonomisko varenību, tās tomēr ir svarīgas, nosakot uzņēmuma iespējamo ietekmi tirgū.

Tādējādi tā apgrozījuma daļa, kas realizēta ar precēm, uz kurām attiecas pārkāpums, var diezgan labi liecināt par konkrētajā tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru. Šie apgrozījumi ir diezgan laba norāde uz katra uzņēmuma atbildību minētajos tirgos, ņemot vērā, ka apgrozījums ir objektīvs apstāklis, ar kuru var precīzi noteikt, cik šāda prakse ir kaitīga normālai konkurencei, un tātad ir labs rādītājs katra attiecīgā uzņēmuma spējai nodarīt kaitējumu.

(sal. ar 187. un 188. punktu)

8. Metode, saskaņā ar kuru, lai noteiktu dažādiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem nosakāmā naudas soda apmēru, tos sadala vairākās kategorijās, visiem vienā kategorijā esošajiem uzņēmumiem nosakot vienotu sākumsummu, lai gan atbilstoši šai metodei vienā kategorijā esošo uzņēmumu lieluma atšķirības neņem vērā, nevar tikt apšaubīta, ja tiek ievēroti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi. Vispārējai tiesai nav jālemj par šādas sistēmas pamatotību, pat pieņemot, ka tā nostāda neizdevīgā situācijā mazākus uzņēmumus. Vispārējā tiesa, veicot Komisijai šajā jomā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas tiesiskuma pārbaudi, tomēr var pārbaudīt vienīgi to, vai šāds aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījums kategorijās ir konsekvents un objektīvi pamatots, bet ne automātiski aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu.

(sal. ar 196. punktu)

9. Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, 23. panta 3. punktā nav prasīts, lai gadījumos, kad naudas sods tiek uzlikts vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, mazam vai vidējam uzņēmumam nosakāmais naudas sods procentuāli no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu. Faktiski no šīs normas izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums. Ja Komisija vienā pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem uzliek pamatotus naudas sodus samērīgi ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, tai nevar pārmest, ka attiecībā uz dažiem uzņēmumiem naudas soda apmērs ir lielāks nekā attiecībā uz citiem, rēķinot pēc apgrozījuma. Tādējādi Komisijai nav pienākuma samazināt naudas soda apjomu, ja attiecīgie uzņēmumi ir mazi un vidēji uzņēmumi. Faktiski uzņēmuma lielums ir jau ņemts vērā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteiktajā maksimālajā apmērā un Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, noteikumos. Bez šiem apsvērumiem par [uzņēmuma] lielumu nav cita pamatojuma, lai pret maziem un vidējiem uzņēmumiem attieksme būtu citādāka nekā pret citiem uzņēmumiem. Tas, ka uzņēmumi ir mazi un vidēji, neatceļ to pienākumu ievērot konkurences noteikumus.

(sal. ar 199. un 200. punktu)

10. Saistībā ar Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, kuru 1.A punkta sestajā daļā ir paredzēts, ka ievērojama atšķirība to uzņēmumu lielumā, kuri ir izdarījuši vienādu pārkāpumu, tostarp var pamatot atšķirīgu novērtējumu, izvērtējot pārkāpuma smagumu, Komisija nepārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu ar lēmumu, kurā vienā grupā iedalīti vairāki uzņēmumi, vienam no kuriem kopējais apgrozījums ir acīmredzami un pat “būtiski” zemāks nekā citiem uzņēmumiem, pamatojoties uz to apgrozījumu konkrētajā tirgū un to ļoti līdzīgajām tirgus daļām, un tiem piemērojot īpašu vienādu sākumsummu.

(sal. ar 202. un 205. punktu)

11. Nosakot naudas soda apmēru par konkurences tiesību pārkāpumiem, būtiskas formas prasības, par kādu atzīstams pienākums norādīt pamatojumu, ir izpildītas, tiklīdz Komisija norāda savā lēmumā vērtēšanas elementus, kas tai ļāvuši izsvērt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Šīs prasības nenosaka Komisijai pienākumu savā lēmumā norādīt skaitliskus datus, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas veidu, uzsverot, ka katrā ziņā Komisija, tikai mehāniski izmantojot aritmētiskas formulas, nevar atteikties no tās rīcības brīvības. Attiecībā uz lēmumu, ar kuru vairākiem uzņēmumiem ir noteikti naudas sodi, pienākuma norādīt pamatojumu nozīme ir jāvērtē, citu starpā ņemot vērā, ka pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp tādiem kā īpašie lietas apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā.

(sal. ar 226. punktu)

12. Apstāklis, ka uzņēmums nav piedalījies daudzpusējā sanāksmē un ka tas bija beidzis paziņot informāciju pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, nav pietiekams, lai pierādītu, ka tas bija beidzis piedalīties aizliegtā vienošanās, ja tas nav publiski norobežojies no tās satura.

(sal. ar 240., 241. un 244. punktu)

13. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā, 23. panta 3. punktam pārkāpuma ilgums ir viens no tiem elementiem, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu uzliekamā naudas soda summu uzņēmumiem, kas ir vainojami konkurences tiesību normu pārkāpumos.

Lai gan Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.B punkta normās nav paredzēts nekāds palielinājums par īslaicīgiem pārkāpumiem, kuri principā ir īsāki par vienu gadu, praksē tiek piemērots palielinājums par vidēja ilguma pārkāpumiem, kuri parasti ilgst no viena līdz pieciem gadiem, un šis palielinājums var, piemēram, sasniegt līdz 50% no naudas soda sākumsummas. Kas attiecas uz ilglaicīgiem pārkāpumiem, kas parasti ir ilgāki par pieciem gadiem, ir vienīgi paredzēts, ka [naudas soda] apmēru var palielināt par 10 % par gadu. Šie palielinājumi nav automātiski, jo minētās pamatnostādnes paredz Komisijai rīcības brīvību.

(sal. ar 237., 247. un 249. punktu)

14. Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav saistoši uzskaitīti atbildību mīkstinošie apstākļi, kuri Komisijai būtu jāņem vērā, lai samazinātu naudas soda pamatsummu. Tādējādi Komisijai paliek zināma brīvība, veicot kopējo vērtējumu par iespējamā naudas soda samazinājuma atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ apmēru. Tātad nevar uzskatīt, ka Komisijai būtu pienākums, īstenojot savu rīcības brīvību, samazināt naudas sodu acīmredzama pārkāpuma izbeigšanas dēļ, neatkarīgi no tā, vai pārkāpums izbeigts pirms vai pēc Komisijas iejaukšanās.

Konkurences tiesību normu pārkāpumu pārtraukšana uzreiz pēc Komisijas iejaukšanās, kā tas paredzēts Pamatnostādņu 3. punkta trešajā ievilkumā, loģiski domājot, atbildību mīkstinošs apstāklis var būt tikai tad, ja pastāv iemesli uzskatīt, ka attiecīgos uzņēmumus to pret konkurenci vērstās darbības izbeigt pamudināja attiecīgā iejaukšanās. Šīs tiesību normas mērķis ir veicināt uzņēmumus nekavējoties pārtraukt savu pret konkurenci vērsto rīcību, tiklīdz Komisija uzsāk izmeklēšanu šajā sakarā. Naudas soda apmēra samazināšana atbilstoši minētajam pamatam nevar tikt piemērota gadījumā, ja šie uzņēmumi bija pieņēmuši stingru lēmumu izbeigt pārkāpumu jau pirms Komisijas pirmās iejaukšanās, vai arī gadījumā, kad pārkāpums ir beidzis pastāvēt pirms šī datuma. Šis pēdējais minētais gadījums tiek pienācīgi ņemts vērā, aprēķinot pārkāpuma perioda ilgumu.

(sal. ar 259. un 260. punktu)

15. Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, attiecībā uz subjektīvajiem apstākļiem, kas jāņem vērā, nosakot naudas soda sākumsummu, ir paredzēts, ka ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas ļauj tai nodrošināt pietiekami preventīvu raksturu. Saskaņā ar šīm pamatnostādnēm gadījumos, kuros iesaistīti vairāki uzņēmumi, piemēram, karteļa gadījumā, varētu būt nepieciešams piemērot koeficientus vispārīgajai sākumsummai, lai ievērotu attiecīgo īpatsvaru un līdz ar to arī katra atsevišķā uzņēmuma prettiesiskās rīcības faktisko iedarbību uz konkurenci, tostarp tad, ja vienāda veida pārkāpuma izdarīšanā ir piedalījušies ļoti dažāda lieluma uzņēmumi, un tā rezultātā vispārīgo sākumsummu pieskaņot katra uzņēmuma specifiskajam raksturam.

Pamatnostādnēm pretrunā nav tas, ka kopējais apgrozījums vai uzņēmumu apgrozījums konkrētajā tirgū tiek ņemts vērā, aprēķinot naudas sodu, lai ievērotu Kopienu tiesību vispārējos principus un ja to prasa apstākļi.

Tādējādi uzņēmumu iedalīšana divās kategorijās, pamatojoties uz to apgrozījumu, nav nesaprātīgs veids, lai ņemtu vērā to attiecīgo nozīmīgumu tirgū, nosakot naudas soda sākumsummu, ja vien šādā veidā nerodas rupji deformēts konkrētā tirgus attēlojums.

(sal. ar 273.–275. un 280. punktu)

16. Konkurences jomā pienākums pierādīt pārkāpuma ietekmes esamību uz konkrēto tirgu, kas Komisijai ir tad, ja tā to ņem vērā, aprēķinot naudas sodu atkarībā no pārkāpuma smaguma, nav tik stingrs kā tas pierādīšanas pienākums, kas tai ir gadījumā, ja Komisijai jāpierāda pārkāpuma esamība kā tāda aizliegtās vienošanās gadījumā. Proti, lai ņemtu vērā aizliegtās vienošanās konkrētu ietekmi uz tirgu, pietiek, ja Komisija norāda “svarīgu iemeslu tās ņemšanai vērā”.

(sal. ar 301. punktu)

17. Gadījumos, kad paziņojums par iebildumiem atšķiras no galīgā lēmuma, tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas tikai tad, ja lēmumā minētais iebildums paziņojumā par iebildumiem nav izklāstīts pietiekami, lai adresātam dotu iespēju aizstāvēties.

Ja dokumenti nav tikuši minēti paziņojumā par iebildumiem, attiecīgais uzņēmums var pamatoti uzskatīt, ka tiem nav bijusi nozīme lietas izskatīšanā. Nepaziņojot uzņēmumam, ka atsevišķi dokumenti lēmumā tiks izmantoti, Komisija to aizkavē saprātīgā termiņā paust savu viedokli par šo dokumentu pierādīšanas vērtību. No tā izriet, ka šos dokumentus nevar uzskatīt par derīgiem pierādījumiem, ciktāl tie uz to attiecas.

Komisijas izmantotu dokumentu, lai pamatotu iebildumu gala lēmumā, kaut gan šis dokuments tika izmantots paziņojumā par iebildumiem, lai pamatotu citu iebildumu, lēmumā pret attiecīgo uzņēmumu var norādīt tikai tad, ja tas varējis no paziņojuma par iebildumiem un no dokumenta satura saprātīgi izprast secinājumus, kurus Komisija vēlējusies izdarīt.

(sal. ar 313.–315. punktu)

18. Absolūtas tiesības uz klusēšanu nevar tikt atzītas uzņēmumam, kas ir lēmuma par informācijas pieprasījumu saņēmējs Regulas Nr. 17 11. panta 5. punkta izpratnē. Šādu tiesību atzīšana pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, un būtu neattaisnots šķērslis Komisijas pienākuma nodrošināt, ka kopējā tirgū tiek ievērotas konkurences normas, izpildei. Tiesības uz klusēšanu var tikt atzītas tikai tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums būtu spiests sniegt atbildes, ar kurām tam būtu jāatzīst pārkāpums, kura esamība ir jāpierāda Komisijai.

Lai nodrošinātu Regulas Nr. 17 11. panta lietderīgo iedarbību, Komisijai līdz ar to ir tiesības likt uzņēmumiem nosūtīt visa veida nepieciešamo informāciju par faktiem, par ko tiem varētu būt zināms, un iesniegt tai vajadzības gadījumā ar to saistītos dokumentus, kas ir to rīcībā, pat ja tie var noderēt, lai konstatētu pret konkurenci vērstu rīcību. Šīs Komisijas pilnvaras saņemt informāciju nav pretrunā ne Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1. un 2. punktam, ne Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai.

Katrā ziņā fakts, ka pastāv pienākums atbildēt uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem par faktiem un izpildīt tās pieprasījumus uzrādīt jau esošus dokumentus, nevar būt pamatprincipa par tiesību uz aizstāvību ievērošanu pārkāpums, kā arī tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpums, kas konkurences tiesību jomā nodrošina aizsardzību, kura ir ekvivalenta Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pantā garantētajai. Nekas nekavē informācijas pieprasījuma saņēmēju pierādīt vēlākajā administratīvajā procesā vai procesā Kopienu tiesā, ka šajās nosūtītajās atbildēs vai dokumentos izklāstītajiem faktiem ir cita nozīme, nevis tā, ko tiem piedēvē Komisija.

Visbeidzot, ja informācijas pieprasījumā saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu Komisija papildus tikai faktiskiem jautājumiem un lūgumam uzrādīt iepriekš pastāvējušus dokumentus lūdz uzņēmumam aprakstīt vairāku sanāksmju, kurās tas piedalījies, mērķi un norisi, kā arī šo sanāksmju rezultātus vai secinājumus, lai gan ir skaidrs, ka Komisijai ir aizdomas, ka minēto sanāksmju mērķis bija konkurences ierobežošana, šāds lūgums var uzlikt attiecīgajam uzņēmumam pienākumu atklāt tā līdzdalību Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumā, kā rezultātā minētajam uzņēmumam uz šāda veida jautājumiem nav jāatbild. Tādā gadījumā tas, ka kāds uzņēmums tomēr iesniedz informāciju par šiem jautājumiem, ir uzskatāms par brīvprātīgu uzņēmuma sadarbību, ar ko var pamatot naudas soda samazinājumu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību. Šajā pašā gadījumā uzņēmumi nevar apgalvot, ka to tiesības neapsūdzēt sevi ir pārkāptas, ja tie paši labprātīgi ir atbildējuši uz šo pieprasījumu.

(sal. ar 326.–329. punktu)

19. Saistībā ar administratīvu procesu, kas uzsākts attiecībā uz aizliegtu vienošanos, attiecīgā uzņēmuma sadarbība izmeklēšanas laikā nedod tiesības ne uz kādu naudas soda samazinājumu, ja šī sadarbība nav nekas vairāk kā vien uzņēmuma pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktu. Savukārt gadījumā, ja kāds uzņēmums, atbildot uz informācijas pieprasījumu saskaņā ar 11. pantu, iesniedz informāciju, kas būtiski pārsniedz to, ko Komisija varēja prasīt saskaņā ar šo pantu, attiecīgais uzņēmums var saņemt naudas soda samazinājumu.

(sal. ar 340. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)

2010. gada 28. aprīlī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas rūpniecisko diegu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Vienota pārkāpuma jēdziens – Tirgus definīcija – Naudas sodi – Naudas soda augstākā robeža – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme – Tiesības uz aizstāvību – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai

Lieta T‑446/05

Amann & Söhne GmbH & Co. KG, Beningheima [Bönnigheim] (Vācija),

Cousin Filterie SAS, Dienvidvervika [Wervicq‑Sud] (Francija),

ko pārstāv A. Rēlings [A. Röhling], M. Dītrihs [M. Dietrich] un K. Horstkote [C. Horstkotte], advokāti,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv F. Kastiljo de la Tore [F. Castillo de la Torre] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāvji, kuriem palīdz G. Eikštēds [G. Eickstädt], advokāts,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 – PO/Diegi), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765, un, pakārtoti, prasība samazināt naudas sodu, kas prasītājām piemērots ar minēto lēmumu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] (referents) un V. Čuke [V. Ciucă],

sekretāre T. Veilere [T. Weiler], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 17. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas priekšvēsture

A – Prāvas priekšmets

1 Ar 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 – PO/Diegi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765 un kura kopsavilkums publicēts 2008. gada 26. janvāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 21, 10. lpp.), Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka prasītājas Amann & Söhne GmbH & Co KG (turpmāk tekstā – “Amann”) un Cousin Filterie SAS (turpmāk tekstā – “Cousin”) ir piedalījušās virknē nolīgumu un saskaņotās darbībās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem (turpmāk tekstā – “automobiļu rūpniecības diegi”) Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) laika periodā no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada 15. maijam un ka Amann bija piedalījusies arī virknē nolīgumu un saskaņotu darbību diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti (turpmāk tekstā – “rūpnieciskie diegi”), Beniluksa valstīs, Dānijā, Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā (turpmāk tekstā – “Ziemeļvalstis”) laika periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim.

2 Komisija, pirmkārt, noteica Amann un Cousin solidāri naudas sodu EUR 4,888 miljonu apmērā par to piedalīšanos kartelī saistībā ar diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem EEZ un, otrkārt, naudas sodu EUR 13,09 miljonu apmērā par to piedalīšanos kartelī saistībā ar diegu rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

B – Administratīvais process

3 2001. gada 7. un 8. novembrī Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. panta 3. punktu, veica pārbaudes vairāku šujamdiegu ražošanas uzņēmumu telpās. Šīs pārbaudes tika veiktas, ņemot vērā informāciju, ko 2000. gada augustā sniedza The English Needle & Tackle Co. [Ltd] (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums).

4 2001. gada 26. novembrī Coats Viyella plc (turpmāk tekstā – “Coats”) iesniedza pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”), kam bija pievienoti sagatavotie dokumenti, lai pierādītu šādu aizliegto vienošanos esamību: pirmkārt, aizliegtā vienošanās diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem tirgū EEZ, otrkārt, aizliegtā vienošanās diegu rūpnieciskiem klientiem tirgū Apvienotajā Karalistē, treškārt, aizliegtā vienošanās diegu rūpnieciskiem klientiem tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs (apstrīdētā lēmuma 82. apsvērums).

5 Pamatojoties uz pārbaužu laikā iegūtajiem un Coats iesniegtajiem dokumentiem, Komisija 2003. gada martā un augustā attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja informācijas pieprasījumus atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam (apstrīdētā lēmuma 83. apsvērums).

6 2004. gada 18. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kuru tā nosūtīja vairākiem uzņēmumiem to piedalīšanās dēļ vienā vai vairākās aizliegtās vienošanās, kas minētas šī sprieduma 4. punktā, ietverot aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

7 Visi uzņēmumi, kam bija adresēts paziņojums par iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).

8 Uzklausīšana notika 2004. gada 19. un 20. jūlijā (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums).

9 2004. gada 24. septembrī lietas dalībniekiem tika piešķirta piekļuve atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajai versijai apsvērumiem un tiem tika noteikts termiņš citu apsvērumu iesniegšanai (apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums).

10 2005. gada 14. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.

C – Apstrīdētais lēmums

1. Konkrētie tirgi

a) Preču tirgi

11 Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka diegu nozari var iedalīt divos segmentos, proti, pirmkārt, rūpnieciskie diegi, ko izmanto, lai šūtu vai izšūtu dažādus ar apģērbu saistītus un citus izstrādājumus, tādus kā ādas izstrādājumi, auduma pārklāji automobiļiem un matrači, un, otrkārt, mājsaimniecībā izmantojamie diegi, ko indivīdi lieto šūšanas vai labošanas darbiem un vaļasprieka nodarbēm (apstrīdētā lēmuma 9. apsvērums).

12 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka rūpniecisko diegu segmentu var iedalīt trīs kategorijās atkarībā no to izmantošanas: gatavo apģērbu ražošanai paredzētie šujamdiegi, ko lieto dažādu veidu apģērbiem; izšūšanai paredzētie diegi, ko izmanto rūpnieciskajās automatizētajās iekārtās, lai izrotātu apģērbus, sporta apavus un mājas interjerā izmantojamos audumus, un speciālie diegi, ko izmanto dažādās nozarēs, tādās kā apavu, ādas izstrādājumu un automobiļu ražošana (apstrīdētā lēmuma 11. apsvērums).

13 No tā arī izriet, ka rūpnieciskā diega veidi tāpat var tikt iedalīti vairākās kategorijās pēc tā šķiedras veida un diega struktūras (apstrīdētā lēmuma 12. apsvērums).

14 Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskata, ka rūpniecisko diegu no piedāvājuma viedokļa var uzskatīt par tādu, kas veido vienotu preču tirgu, jo nepastāv cieša saistība starp galīgo izmantošanu un šķiedras veidu un/vai diega struktūru. Komisija precizē, ka, pēc Coats domām, atsevišķi gatavo apģērbu ražošanas nozares klienti izmanto īpašus diegus un ka atsevišķi izšūšanas nozares klienti izmanto gatavo apģērbu ražošanas diegu. Tā piebilst, ka Coats ir uzsvērusi, ka gatavo apģērbu diega, šūšanas diegu un dažādu īpašo diegu ražošanas procesi var būt kopēji vai savstarpēji viegli aizstājami (apstrīdētā lēmuma 13. apsvērums).

15 Tomēr Komisija apstrīdētajā lēmumā nošķir, pirmkārt, diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem, un, otrkārt, diegu, kas paredzēts pārējām rūpniecības nozarēm. Komisija uzskata, ka, lai gan šo divu diegu veidu ražošanas procesi var būt kopēji vai savstarpēji viegli aizstājami, automobiļu rūpniecības klienti ir lieli klienti, kuri izvirza augstākas specifikācijas prasības noteiktām precēm, kuras tie izmanto, piemēram, diegam, ko izmanto drošības jostām, un kuri prasa preču vienveidību dažādās valstīs, kur to rūpniecībai ir nepieciešami šādi diegi (apstrīdētā lēmuma 14. apsvērums).

16 Šajā lietā preces tirgi, uz kuriem attiecas pārkāpumi, kas tiek pārmesti prasītājām, ir diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem un – attiecībā uz pārkāpumu, kas tiek pārmests Amann, – diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem.

b) Ğeogrāfiskie tirgi

17 Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka diegu tirgus automobiļu rūpniecības klientiem iepriekš minēto augstāko specifikācijas standartu dēļ, kas prasa vienveidību EEZ, ir jānošķir no diegu tirgus rūpnieciskiem klientiem. Tāpēc tā uzskata, ka to diegu tirgus, kas paredzēti automobiļu rūpniecības nozares klientiem, attiecas uz visu EEZ. Komisija konstatē, ka tikai daži piegādātāji var sniegt šo preču standarta piedāvājumu visai EEZ. Iemesli tam ir tādi, ka pircējiem ir vajadzība pēc vienveidīgiem diegiem, lai atvieglotu viņu veikto ražošanu dažādās valstīs, ka šiem diegiem jāatbilst specifiskiem kvalitātes standartiem (piemēram, izmantotais diegs drošības jostu izgatavošanai) un ka saistībā ar preču kvalitātes jautājumiem un atbildību par šo diegu ražošanu ir būtiski, lai būtu iespējams noteikt šādu diegu ražotāju (apstrīdētā lēmuma 21. un 22. apsvērums).

18 Savukārt, attiecībā uz rūpniecībai paredzēto diegu Komisija konstatē, ka saskaņā ar lietas dalībnieku sniegto informāciju konkrētais ģeogrāfiskais tirgus ir reģionāla mēroga. Tā piebilst, ka reģions attiecīgā gadījumā var ietvert vairākas EEZ valstis, piemēram, Beniluksa valstis vai Ziemeļvalstis, vai vienu valsti, piemēram, Apvienoto Karalisti (apstrīdētā lēmuma 17. apsvērums).

19 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka ģeogrāfiskais tirgus, ko skar pārkāpums, ko, kā apgalvots, izdarījusi Amann attiecībā uz rūpniecībai paredzēto diegu, ir Beniluksa valstu un Ziemeļvalstu tirgus, savukārt tirgus, kuru skar pārkāpums, ko, kā apgalvots, izdarījušas prasītājas diegu tirgū automobiļu nozares klientiem, ietver EEZ.

2. Konkrēto tirgu lielums un struktūra

20 Komisija apstrīdētajā lēmumā precizē, ka rūpniecībai paredzētā diega pārdošanas apgrozījums Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs 2000. gadā sasniedza aptuveni EUR 50 miljonus un 2004. gadā – aptuveni EUR 40 miljonus un ka automobiļu rūpniecības diega tirgus 1999. gadā sasniedza EUR 20 miljonus (apstrīdētā lēmuma 28. un 35. apsvērums).

21 No tā arī izriet, ka 90. gadu beigās galvenie rūpniecībai paredzētā diega piegādātāji Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs tostarp bija Amann, Barbour Threads Ltd (turpmāk tekstā – “Barbour”) pirms to pārņēma Coats, Belgian Sewing Thread NV (turpmāk tekstā – “BST”), Coats, Gütermann AG un Zwicky & Co. AG (turpmāk tekstā – “Zwicky”), bet diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem galvenie piegādātāji tostarp bija prasītājas, Coats, Oxley Threads Ltd (turpmāk tekstā – “Oxley”), Gütermann un Zwicky.

3. Pārkāpjošo darbību apraksts

22 Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka prasītājām piedēvētās darbības saistībā ar aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības diega tirgū EEZ notika no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada maijam.

23 Aizliegtās vienošanās diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem EEZ dalībnieku galvenais mērķis bija augstu cenu saglabāšana (apstrīdētā lēmuma 214. apsvērums).

24 Šim mērķim tika rīkotas piecas sanāksmes, kuru laikā dalībnieki visupirms noteica divu veidu orientējošās cenas pamatprecēm, kuras tiek pārdotas Eiropas automobiļu nozares klientiem, – viena, kas paredzēta esošajiem klientiem un otra – jauniem klientiem. Pēc tam tajās apmainījās ar informāciju par cenām individuāliem klientiem un par minimālajām orientējošām cenām. Dalībnieki tajās vienojās visbeidzot izvairīties no cenu samazināšanas par labu pašreizējam piegādātājam (apstrīdētā lēmuma 215. apsvērums).

25 Attiecībā uz darbībām saistībā ar aizliegto vienošanos rūpniecībai paredzētā diega tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs Komisija konstatē, ka tās ir notikušas no 1990. gada līdz 2001. gadam.

26 Pēc Komisijas domām, attiecībā uz aizliegto vienošanos rūpniecībai paredzētā diega tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs attiecīgie uzņēmumi satikās vismaz vienu reizi gadā un sanāksmes tika sadalītas divās daļās – no kurām viena bija Beniluksa valstu tirgum veltīta sēde, bet otra – Ziemeļvalstu tirgum. Sanāksmju galvenais mērķis bija augstu cenu saglabāšana katrā no šiem abiem tirgiem.

27 Dalībnieki esot apmainījušies ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenrāžu cenu paaugstināšanas piemērošanu, par atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu. Tāpat esot tikušas noslēgtas vienošanās par nākotnes cenu sarakstiem, par maksimālo atlaižu līmeni, par atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu, kā arī vienošanās, kuru mērķis bija izvairīties no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem izdevīgas cenas, un veikt klientu sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. apsvērums).

4. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa

28 Apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. punktā Komisija konstatēja, ka seši uzņēmumi, ieskaitot prasītājas, ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem EEZ laika periodā no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada maijam tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām. Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā Komisija konstatēja, ka astoņi uzņēmumi, tostarp Amann, ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās diegu tirgū rūpniecības nozarei Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs laika periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Amann.

29 Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmajai daļai tika noteikti šādi naudas sodi:

a) par aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem EEZ:

– prasītājām, kuras ir solidāri atbildīgas: EUR 4,888 miljoni;

– Coats: EUR 0,65 miljoni;

– Oxley: EUR 1,271 miljons;

– Barbour un Hicking Pentecost plc, kas ir atbildīgi solidāri: EUR 0,715 miljoni;

b) par aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, it īpaši:

– Coats: EUR 15,05 miljoni;

– Amann: EUR 13,09 miljoni;

– BST: EUR 0,979 miljoni;

– Gütermann: EUR 4,021 miljons;

– Zwicky: EUR 0,174 miljoni.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

30 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 22. decembrī, prasītājas cēla šo prasību.

31 Tā kā Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

32 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;

– pakārtoti, samērīgi samazināt naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

33 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

34 Pirmkārt, prasītājas izvirza pamatu par apstrīdētā lēmuma atcelšanu saistībā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 7. panta 1. punkta pirmā teikuma pārkāpumu.

35 Otrkārt, prasītājas izvirza vairākus pamatus par naudas soda atcelšanu. No vienas puses, tās pārmet, ka Komisija tām esot noteikusi naudas sodu, kurš pārsniedz augstāko robežu 10 % apmērā no to apgrozījuma. No otras puses, prasītājas izvirza septiņus pamatus, ar ko attiecīgi apgalvo, ka notikuši šādi pārkāpumi: vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpums, nosakot naudas sodu; kļūdaina naudas soda pamatsummas noteikšana saistībā ar noteikto naudas sodu par aizliegto vienošanos attiecībā uz rūpniecībai paredzēto diegu; pārkāpuma saistībā ar rūpniecībai paredzēto diegu ilguma kļūdaina aprēķināšana; noteiktu atbildību mīkstinošu apstākļu neņemšana vērā saistībā ar pārkāpumu rūpniecībai paredzētā diega tirgū; naudas soda, kas noteikts par pārkāpumu diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem, sākumsummas un naudas soda pamatsummas kļūdains aprēķins; aizliegtās vienošanās saistībā ar automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzēto diegu neīstenošanas neņemšana vērā un tiesību tikt uzklausītam un tiesību uz aizstāvību pārkāpums.

A – Par prasītāju izvirzīto pamatu, ar ko prasa apstrīdētā lēmuma atcelšanu saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmā teikuma pārkāpumu

1. Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

36 Prasītājas apgalvo, ka pārmestie pārkāpumi veido vienotu pārkāpumu Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē tādēļ, ka diegu tirgus automobiļu rūpniecības nozares klientiem un diegu tirgus rūpniecības klientiem nav atsevišķi preču vai ģeogrāfiskie tirgi, ka pastāv kopējs subjektīvs elements starp šīm aizliegtajām vienošanās un kritēriji, ko izmantojusi Komisija, lai konstatētu vienota pārkāpuma neesamību, nav atbilstoši.

37 Attiecībā uz, pirmkārt, vienota preču tirgus esamību prasītājas noliedz, ka tās būtu tieši apstiprinājušas, ka apģērbu nozarei paredzētie diegi un diegi, kuri ir paredzēti automobiļu rūpniecības nozares klientiem, attiecas uz diviem atšķirīgiem tirgiem. Proti, Amann atbilde uz informācijas pieprasījumu, diegu tirgu automobiļu rūpniecības nozares klientiem kvalificējot kā pasaules tirgu, nekādā veidā nenozīmējot šī tirgus autonomā rakstura atzīšanu. Turklāt Amann bija iesniegusi aplēsumus par sešiem dažādiem diegu segmentiem, bet tā nav varējusi tādus iesniegt par automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzēto diegu.

38 Pēc prasītāju domām, arī citu tirgus dalībnieku, tādu kā Coats un Gütermann, paziņojumi neļaut secināt, ka var nošķirt automobiļu rūpniecības diega tirgu un rūpnieciskā diega tirgu.

39 Prasītāju viedokli par konkrētā tirgus vienoto raksturu apstiprinot visu uzņēmumu preču noformējums. Tā tas it īpaši esot segmentācijas gadījums, kuru veikušas Gütermann, Amann un Coats. No tā esot redzams, ka ir iespējama viena un tā paša diega izmantošana vairākās nozarēs.

40 Automobiļu rūpniecības nozares svarīgo klientu izvirzīto stingrāko specifikāciju prasību esamība arī neattaisnojot rūpniecisko diegu un automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzēto diegu nošķiršanu. Proti, vispārējā gadījumā diegi tiekot ražoti atbilstoši automobiļu rūpniecības nozares prasībām un šādā kvalitātē tiekot nosūtīti citu rūpniecības nozaru svarīgiem klientiem. Dažādas kvalitātes divu veidu diegu ražošana tostarp nebūtu pamatota no ekonomiskā viedokļa. Tādējādi automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzētā diega tehniskās īpatnības būtībā esot tādas pašas kā tās, kas ir rūpnieciskā diega nozarei. Līdz ar to diegi esot savstarpēji aizstājami un faktiski to laišana apgrozībā esot atkarīga nevis no klientiem, bet no precēm.

41 Otrkārt, prasītājas pārmet Komisijai, ka tā neesot izvērtējusi, vai dažādās piedēvētās darbības savstarpēji vienoja kopējs subjektīvs elements un vai tādējādi tās veido vienotu pārkāpumu. Komisija pati esot konstatējusi, ka visi pārkāpumi bija paredzēti, lai izkropļotu normālu cenu attīstību konkrētajā tirgū.

42 Fakts, ka tas attiecās uz nolīgumiem par cenām un ka pieņemtie lēmumi attiecībā uz atbilstošajiem reģioniem praksē bija vienādi, pamatojot konstatēto pārkāpumu vienotā rakstura versiju. Prasītājas piebilst, ka lielākajā daļā dalībvalstu subjektīvais elements esot noteicošais kritērijs, lai konstatētu vienotu pārkāpumu.

43 Prasītājas arī apgalvo, ka, ņemot vērā lielākās daļas iesaistīto uzņēmumu vidējo lielumu, to vadītājiem un partneriem, visticamāk, bija jāapzinās dažādie pārkāpumi. Prasītājas precizē, ka attiecībā uz tām subjektīvais elements turklāt izrietot no iekšējo pilnvaru nenodalīšanas rūpnieciskā diega un automobiļu rūpniecības nozares diega komercializācijas jomā.

44 Turklāt tās būtībā norāda uz Komisijas pieejas neloģiskumu, ciktāl tās vērtējuma pamataspekts ir bijis vienota pārkāpuma princips attiecībā uz secīgiem pārkāpumiem, kas izdarīti katras aizliegtās vienošanās ietvaros, bet kas nav tādā pašā veidā vērtēts šoreiz. Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 266.–270. apsvērumā esot vairākas pretrunas, kas atklājot, ka Komisijas apgalvojums attiecībā uz atsevišķu pārkāpumu esamību neesot pierādāms.

45 Treškārt, prasītājas apstrīd kritērijus, ko izmantojusi Komisija, lai noteiktu vienota pārkāpuma esamību vai neesamību.

46 Pirmkārt, tās apgalvo, ka kritēriji nav atbilstoši. Šajā sakarā tās apgalvo, pirmkārt, ka Komisija pati nav tikusi skaidrībā par to, kā izmantojami kritēriji, lai noteiktu vienota pārkāpuma esamību, jo tā pamato divu atsevišķu pārkāpumu esamību, atsaucoties uz dažādiem dalībniekiem, uz citu darbības veidu un vispārējas koordinācijas neesamību un pēc tam pamatojas uz konkrēto tirgu līmeņa atšķirību, turklāt turpinot paziņot, ka nolīgumi attiecībā uz Beniluksa valstīm un Ziemeļvalstīm ir jāvērtē kopā, ņemot vērā, ka tos saista identiska organizācija, identisks darbības veids un identiski tirgus dalībnieki. Prasītājas tādējādi konstatē, ka vispārējas koordinācijas kritērijs vairs nav svarīgs, ciktāl tas attiecas uz vienota pārkāpuma atzīšanu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

47 Otrkārt, tās uzskata, ka radniecīgu preču gadījumā nav nozīmes preces tirgus nošķiršanas kritērijam. Proti, šī kritērija izmantošana, izņemot acīmredzamus gadījumus, kuros preces nekādā gadījumā neietilpst vienā un tajā pašā tirgū, dotu Komisijai gandrīz nekontrolējamu rīcības brīvību saistībā ar sodu par konkurences tiesību pārkāpumiem. Nav nozīmes arī kritērijam par to, ka tirgus dalībnieki nav identiski. Prasītājas uzsver, ka nav nozīmes jautājumam par to, kurš pārstāv piedalošos uzņēmumus, jo attiecīgais uzņēmums ir vainojams par dalību.

48 Otrkārt, Amann un Cousin apgalvo, ka kritēriju piemērošanai jebkurā gadījumā vajadzēja ļaut Komisijai secināt, ka bija noticis vienots pārkāpums.

49 No vienas puses, tās atsaucas uz apstākli, ka Komisija nevarot atbilstoši pamatot atsevišķu pārkāpumu esamību, pamatojoties uz koordinācijas neesamību starp aizliegtajām vienošanās, jo tā pati esot norādījusi, šajā sakarā pārņemot Coats paziņojumus, ka pārsvarā pa valstīm nošķirtu preču tirgu dēļ nebija jāveic koordinēšana starp attiecīgajiem reģioniem. Tāpat neesot nozīmes Komisijas mēģinājumam nošķirt ģeogrāfisko tirgu koordinēšanu un preču tirgu koordinēšanu, ņemot vērā, ka dažādu ģeogrāfisko tirgu gadījumā nebūtu jēgas nošķirtu preču tirgu koordinēšanai. Tādēļ prasītājas apgalvo, ka jāvērtē attiecīgā rīcība, atzīstot, ka dažādiem reģioniem veltītās sanāksmes ietilpa vispārējā to attiecīgo vadītāju apstiprinātajā plānā, kas apstiprināts ar dokumentiem par biežiem kontaktiem starp Coats un Amann pārstāvjiem par “augstākās stratēģijas” lietām Eiropā. Šādi dokumenti liecinot par kopēja subjektīva elementa esamību. Šajā sakarā prasītājas pārmet Komisijai, ka tā neesot analizējusi jautājumu par to, vai šāda veida kontakti arī nav bijuši starp Coats un citiem konkurentiem.

50 No otras puses, neesot izšķirošas atšķirības nolīgumu dalībnieku līmenī un to organizācijā. Šajā sakarā prasītājas norāda, ka saskaņā ar judikatūru vienots pārkāpums jēdziena juridiskā nozīmē nevar tikt izslēgts vienkārša apstākļa dēļ, ka katrs uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā tādā formā, kas tam ir atbilstoša, tādējādi uzņēmums var būt piedalījies vienotas aizliegtas vienošanās ietvaros, nepiedaloties visos to veidojošajos elementos.

51 Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītājas norāda, ka tikai trīs uzņēmumi ir piedalījušies vienotā nolīgumā, visi citi bijuši iesaistīti vismaz divos nolīgumos, kuri pārklājas tirgus dalībnieku līmenī, kas liecina par labu vienota pārkāpuma esamībai. Turklāt salīdzinājums starp sanāksmēm saistībā ar aizliegto vienošanos rūpnieciskā diega tirgū un sanāksmēm saistībā ar aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības nozares diega tirgū vispār nepamatojot apgalvojumu, ka pārkāpumi ir nošķirami. Sanāksmes abos gadījumos esot notikušas neregulāri.

52 Komisija apstrīd šos argumentus.

2. Vispārējās tiesas vērtējums

a) Par preču un ģeogrāfisko tirgu nošķiršanu

53 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka specifisko īpašību dēļ automobiļu rūpniecības diegu tirgu ir vajadzējis nošķirt no rūpniecisko diegu tirgus, gan no preču viedokļa, gan no ģeogrāfiskā viedokļa (skat. šī sprieduma 12.–16. un 18.–20. punktu).

54 Iesākumā ir svarīgi norādīt, ka preču tirgus definīciju tiktāl, ciktāl tā ietver sarežģītus ekonomiskus vērtējumus, ko veic Komisija, Kopienu tiesa pārbauda tikai ierobežotā mērā (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedumu lietā T‑65/96 Kish Glass/Komisija, Recueil, II‑1885. lpp., 64. punkts, un 2002. gada 6. jūnija spriedumu lietā T‑342/99 Airtours/Komisija, Recueil, II‑2585. lpp., 26. punkts). Tomēr tas neliedz Kopienu tiesai pārbaudīt Komisijas veikto ekonomiska rakstura datu interpretāciju. Šajā sakarā Kopienu tiesai ir jāpārbauda, vai Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu uz precīziem, ticamiem un konsekventiem pierādījumiem, kas veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un kas var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (skat. 2007. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑201/04 Microsoft/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 482. punkts).

55 Turpinot ir jāatgādina, ka ar vērā ņemamo [konkrēto] tirgu saprot visas preces, kuras to īpašību dēļ, ir īpaši spējīgas tikt izmantotām vienām un tām pašām vajadzībām un nav aizstājamas ar citām precēm (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81 Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, Recueil, 3461. lpp., 37. punkts). Konkrētāk, Tiesa ir nospriedusi, ka preces tirgus jēdziens nozīmē, ka starp tajā ietilpstošajām precēm pastāv efektīva konkurence, tādējādi ir jāpastāv pietiekamam savstarpējās aizstājamības līmenim, lai visām precēm, kas ietilpst vienā un tajā pašā tirgū. varētu izmantot vienām un tām pašām vajadzībām (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76 Hoffmann‑La Roche/Komisija, Recueil, 461. lpp., 28. punkts).

56 Attiecībā uz aizstājamību – to novērtē saistībā ar norāžu kopumu tādu kā precēm piemītošās īpašības, konkurences apstākļi un pieprasījuma un piedāvājuma struktūra tirgū (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Nederlandsche Banden-Industrie‑Michelin/Komisija, 37. punkts).

57 Lai gan no ekonomiskā viedokļa savstarpējā aizstājamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais novērtēšanas kritērijs attiecībā uz konkrētās preces piegādātājiem (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑177/04 easyJet/Komisija, Krājums, II‑1931. lpp., 99. punkts), aizstājamību no piedāvājuma viedokļa arī var ņemt vērā definējot konkrēto tirgu attiecībā uz darījumiem, kuros šādas aizstājamības ietekme efektivitātes un ātruma ziņā ir līdzvērtīga pieprasījuma aizstājamības radītajai ietekmei. Tādējādi piedāvājuma aizstājamības kritērijs ietver to, ka ražotāji var, vienkārši piemērojoties, parādīties šajā tirgū ar pietiekamu spēku, lai veidotu nopietnu pretspēku tirgū jau esošajiem ražotājiem (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98, Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II‑3275. lpp., 829. punkts).

58 Attiecībā uz pašām precēm, ir svarīgi norādīt, ka tās var veidot atsevišķu tirgu, ja tās individualizē ražošanas īpašais raksturs, kas tās padara specifiski piemērotas šim mērķim vai ja tās individualizē to izmantošana (Tiesas 1973. gada 21. februāra spriedums lietā 6/72 Europemballage un Continenatal Can/Komisija, Recueil, 215. lpp., 33. punkts).

59 Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Komisija ir pieņēmusi Paziņojumu par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienu konkurences tiesībās (OV 1997, C 372, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par konkrētā tirgus definīciju”), kurā tā ir precizējusi vērtēšanas kritērijus konkrēto preču tirgum un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus nošķiršanai. Konkrētais preču tirgus tajā ir definēts kā tāds, kas “ietver visas tās preces un/vai pakalpojumus, kas produktu [preču] īpašību, cenu vai paredzētā lietojuma dēļ no patērētāja viedokļa uzskatāmi par apmaināmiem vai aizstājamiem”. Ģeogrāfiskais tirgus ir definēts kā tāds, kuru “veido teritorija, kurā konkurences apstākļi ir pietiekami viendabīgi, kurā attiecīgie uzņēmumi ir saistīti ar preču un pakalpojumu piedāvājumu un pieprasījumu un kuru no blakus esošajām teritorijām var nodalīt tādēļ, ka minētajās teritorijās pastāv diezgan atšķirīgi konkurences apstākļi”. Konkrētais tirgus, kurā ir jāvērtē konkrētā konkurences problēma, tiek noteikts, kombinējot preču tirgu un ģeogrāfisko tirgu.

60 Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē to, cik pamatoti ir Komisijas secinājumi, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 14. un 22. apsvērumā attiecībā uz divu atsevišķu preču un ģeogrāfisko tirgu esamību, proti, automobiļu rūpniecības nozares diegu tirgus EEZ, no vienas puses, un rūpniecisko diegu tirgus Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, no otras puses. Komisija, lai to veiktu, vērtēja preču aizstājamību, pirmkārt, no pieprasījuma viedokļa un, otrkārt, no piedāvājuma viedokļa.

61 Pirmkārt, saistībā ar aizstājamību no piedāvājuma viedokļa, apstrīdētajā lēmumā ietverta virkne pierādījumu, kas vērsti, lai pierādītu, ka šāda aizstājamība nepastāv.

62 Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 14. un 22. apsvēruma izriet, ka automobiļu rūpniecībā ir svarīgu klientu pieprasījums un to ir daudz mazāk nekā citu uzņēmumu, kuri ir klienti rūpniecisko diegu tirgū. Prasītājas šo konstatējumu nav apstrīdējušas. Tiesas sēdē tās ir apstiprinājušas, ka automobiļu rūpniecības nozares klienti bija visspēcīgākie, ņemot vērā ļoti lielo preču apjomu, ko tie iegādājas.

63 Otrkārt, no iepriekš minētajiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izriet, ka automobiļu nozares klienti diegu iegādājas savām ražotnēm, kuras ir dažādās valstīs, un ka tādējādi tie pieprasa vienveidīgu preci katrā no šīm valstīm. Šī nepieciešamība pēc vienveidības, ko prasītājas turklāt nav apstrīdējušas, ir viegli izskaidrojuma no ekonomiskā viedokļa. Ir saprātīgi atzīt, ka ražošanas iekārtu pielāgošana atkarībā no diega veida izraisa izdevumus. Automobiļu rūpniecības nozare tādēļ cenšas samazināt šos izdevumus, iegādājoties īpaša veida diegu lielā daudzumā un vienlaikus vienu reizi tam pielāgojot savas dažādās valstīs uzstādītās ražošanas iekārtas.

64 Treškārt, no apstrīdētā lēmuma 14. un 22. apsvēruma izriet, ka automobiļu rūpniecības nozarei paredzētajiem diegiem ir jāatbilst īpaši stingrām īpašām šīs nozares prasībām un ka iespēja noteikt to izcelsmi ir būtisks faktors preču kvalitātes normu un atbildības par precēm dēļ. Šo konstatējumu prasītājas apstiprināja gan prasības pieteikumā, gan tiesas sēdē.

65 Proti, tās ir atzinušas, ka galvenokārt klienti izlemj, kāds diegs ir nepieciešams to ražošanā, un kuri līdz ar to izvēlas preci, kas atbilst to kā izmantotāju vajadzībām. Attiecībā it īpaši uz automobiļu nozares klientiem prasītājas ir atzinušas, ka tiem ir nepieciešams diegs, kas atbilst vismaz ISO 9002 standartam. Tās tiesas sēdē pat precizēja, ka automobiļu rūpniecībā pastāv īpašas raksturīgās iezīmes, tā dēvētās “TS950”, un ka prasītājas šos faktorus ņem vērā ražošanā.

66 Tostarp prasītājas ir aprakstījušas automobiļu rūpniecības nozares klientu veikto diegu sertificēšanas procesu. Vispirms prasītājas izstrādā diega veidu, kas atbilst vismaz ISO 9002 standartam. Pēc tam šo diegu pārbauda automobiļu ražotājs, kurš to vēlas izmantot savā ražošanā un, visbeidzot, šis automobiļu ražotājs to sertificē, ja testi izrādās pārliecinoši.

67 Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāatzīst, ka automobiļu rūpniecības izvēlētu īpašu diegu nevar aizstāt ar citiem rūpnieciskiem diegiem. Šajā sakarā nav nozīmes apstāklim, ka šī veida diegs tiek pārdots citiem klientiem bez automobiļu rūpniecības nozares klientiem. Proti, atšķirībā no citiem iespējamiem šīs preces pircējiem, automobiļu sektora uzņēmumi iegādājas vienīgi diegu, kuram ir specifiskas raksturīgas iezīmes un kuru minētie uzņēmumi ir sertificējuši to īpašo iezīmju dēļ. Līdz ar to prasītājas nevar pamatoti apgalvot, ka pastāv aizstājamība no pieprasījuma viedokļa.

68 Coats paziņojumi, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, arī apstiprina aizstājamības no pieprasījuma viedokļa neesamību. Faktiski Coats ir uzsvērusi, ka daži apģērbu ražošanas nozares klienti izmanto izšujamo diegu, tāpat kā daži izšūšanas nozares klienti izmanto diegu, kas paredzēts apģērbu ražošanai. Savukārt netika izvirzīta šāda aizstājamība no pieprasījuma viedokļa esamību automobiļu rūpniecības nozares klientiem.

69 Otrkārt, lai gan Komisija uzskatīja, ka no pieprasījuma viedokļa rūpnieciskais diegs varēja tikt uzskatīts par vienotu preču tirgus, jo nebija tiešas atbilstības starp gala izmantošanu un diega veidu un/vai diega struktūru, un minētā diega ražošanas procesa līdzības vai aizstājamības dēļ, tā tomēr secināja, ka tas tā nav bijis attiecībā uz automobiļu rūpniecības nozarei paredzēto diegu.

70 Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija pamatojās uz automobiļu rūpniecības diega specifiskajām īpatnībām, uz nepieciešamību nodrošināt standartizētu piedāvājumu un uz kapacitāti izpildīt šī sektora nozīmīgo klientu pasūtījumus. Tā pamatojās arī uz apstākli, ka automobiļu rūpniecības diega ģeogrāfiskais tirgus ietver visu EEZ teritoriju atšķirībā no rūpnieciskā diega, kam ir tikai reģionāls raksturs. Ņemot vērā šos elementus, tā uzskatīja, ka tikai daži uzņēmumi varēja izpildīt šāda veida pieprasījumu (skat. apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumu).

71 Vispirms atbilstoši paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 20. punkta noteikumiem, lai būtu piedāvājuma aizstājamība, piegādātājiem jāspēj pārorientēt ražošanu konkrētu preču ražošanai un jāspēj tās realizēt īsā laika posmā bez būtiskām papildu izmaksām vai riskiem, saskaroties ar nelielām vai pastāvīgām relatīvo cenu izmaiņām. Turpinot, atbilstoši paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 21. punktam Komisija uzsver, ka parasti šāda aizstājamība izveidojas tad, ja uzņēmumi piedāvā tirgū vienu preci ar plašu īpašību vai veidu klāstu un, pat ja konkrētam gala patērētājam vai patērētāju grupai preces atšķirīgās īpašības ir neaizstājamas, šīs atšķirīgās īpašības apvienojas vienā preces tirgū. Rūpnieciskais diegs no pirmā acu uzmetiena atbilst preces veidam, kas paredzēts paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 21. punktā.

72 Visbeidzot, atbilstoši paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 22. un 23. punktam Komisija apstiprina ar konkrētiem piemēriem, ka attiecīgajiem piegādātājiem ir jāspēj nekavējoties piedāvāt un pārdot preces ar dažādām īpašībām, būtiski nepaaugstinot izmaksas un nedrīkst pastāvēt īpašas grūtības realizācijas posmā.

73 Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānosaka, vai Komisija pareizi novērtējusi aizstājamības no piedāvājuma viedokļa kritēriju.

74 Pirmkārt, kā tas norādīts šī sprieduma 63. punktā, automobiļu rūpniecības diegu ražotājiem ir jāpielāgo savas ražošanas iekārtas, lai ražotais diegs atbilstu specifiskiem standartiem.

75 Otrkārt, nav pārliecinoša prasītāju argumentācija par automobiļu rūpniecības diega ražošanas nelielajām izmaksām. Prasītājas, protams, apgalvo ne tikai, ka diegi parasti tiek ražoti atbilstoši automobiļu rūpniecības nozares prasībām un šādā kvalitātē nosūtīti citu rūpniecības nozaru klientiem, bet arī ka rūpniecības ķēdes noregulēšanas izmaksas būtu pārāk augstas, ja prece tiktu ražota vienīgi automobiļu rūpniecības nozarei, lai pēc tam mainītu ražošanas ķēdi un to pielāgotu citām rūpniecības nozarēm paredzētu preču ražošanai.

76 Tomēr, kaut arī ražošanas racionalizācijas iemeslu dēļ automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzētu diegu tirgū jau esoša sabiedrība galvenokārt ražo diegu, kas atbilst augstākajam standartam neatkarīgi no preces galamērķa, tā šādi rīkojas vienīgi tāpēc, ka tā darbojas automobiļu tirgū ar ražošanu atbilstoši automobiļu rūpniecības nozarei paredzēto diegu īpašajiem standartiem saistīto augsto izmaksu dēļ. Citiem vārdiem sakot, sabiedrībai, kuras pamatdarbība ir saistīta ar gatavo apģērbu ražošanas diegu vai izšujamo diegu, nebūs nekādas intereses ražot īpašu diegu automobiļu sektoram tikai tādēļ, ka tā varētu potenciāli šo diegu pārdot iespējamiem automobiļu sektora klientiem.

77 Tādējādi prasītāju apgalvojums, ka automobiļu rūpniecības diega ražošanas izmaksas ir tik zemas, ka tā ražošana vienmēr notiek saskaņā ar augstāku specifikācijas standartu, nav pierādīts, ciktāl tas attiecas uz rūpnieciskā diega ražotājiem.

78 Treškārt, prasītājas administratīvā procesa laikā nav apšaubījušas ievērojamo abu tirgu atšķirību no ģeogrāfiskā viedokļa. Atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, Amann automobiļu rūpniecības diega tirgu pat raksturoja kā vispasaules tirgu. Arī Coats norādīja, ka šī tirgus īpašās raksturīgās iezīmes to ierobežo ar “reģionāliem” un “globāliem” piegādātājiem un šie jēdzieni atbildes kontekstā ir jāizprot tādējādi, ka tie nozīmē “ietver visu EEZ teritoriju” un “vispasaules”.

79 Tādējādi priekšnoteikums aizstājamībai no piedāvājuma viedokļa ir tas, ka lielākā daļa diega ražotāju spēj lielos daudzumos ražot īpašu un vienveidīgu diegu katram automobiļu rūpniecības nozares klientam un to ātri izplatīt visā EEZ teritorijā. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, šāda argumentācija nav pārliecinoši pamatojama.

80 Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka no piedāvājuma viedokļa pastāvēja divi atsevišķi preču un ģeogrāfiskie tirgi.

81 Šajā sakarā jāprecizē, ka Komisija ir pareizi novērtējusi un interpretējusi prasītāju un citu attiecīgo uzņēmumu atbildes, uz kuru pamata tā secināja, ka pastāv divi atsevišķi preču tirgi.

82 Pirmkārt, Komisija prasītājām uzdeva jautājumu, lai noskaidrotu, vai rūpnieciskais diegs gatavo apģērbu ražošanai, rūpnieciskais diegs izšuvumu ražošanai un mājsaimniecībā izmantotais diegs veido dažādus preču tirgus diega nozarē. Komisija arī uzrādīja tabulu, kas bija paredzēta, lai noteiktu konkrēto ģeogrāfisko tirgu katrai iepriekš minētajai diegu kategorijai, tostarp paredzot īpašu kategoriju “Diegs automobiļiem”. Tā precizēja, ka minētā kategorija ietilpst speciālā rūpnieciskā diegā, taču uzsvēra, ka esot gribējusi zināt Amann un Cousin viedokli par šī diega veida konkrēto ģeogrāfisko tirgu.

83 Atbildot uz iepriekš minēto informācijas pieprasījumu, Amann norādīja, ka Komisijas veiktais detalizētais sadalījums bija pareizs, jo “pastāv preču specifikācija un klientu īpašās vajadzības, kuras apģērbu ražošanas nozarē it īpaši acīmredzami atšķiras no abiem pārējiem sektoriem krāsu gammas jomā utt.”. Cousin norādīja, ka pilnībā piekrīt Komisijas veiktajai segmentācijai. Tā tomēr precizēja lielās grūtības tirgus novērtēšanā, it īpaši attiecībā uz īpašajiem diegiem, ņemot vērā attiecīgās izmantošanas ļoti lielo daudzveidību, uzsverot, ka tā esot uzskaitījusi vairāk nekā 80 nozaru.

84 Tādējādi prasītājas patiešām ir tieši atzinušas, ka īpašo diegu tirgus ir atsevišķs preču tirgus, taču pretēji tam, ko norādīja Komisija savos rakstveida apsvērumos, tās nav tieši atzinušas, ka īpašā diega tirgū ietilpstošais automobiļu rūpniecības diega tirgus pats ir atsevišķs preču tirgus.

85 Arī Gütermann apstiprināja Komisijas ierosināto iedalījumu, bet nav tieši izteikusies par automobiļu rūpniecības diega tirgu. Coats uz jautājumu par preču tirgiem atbildēja, ka tā neuzskata, ka preču atšķirības bija pietiekamas, lai secinātu, ka pastāv trīs atsevišķi tirgi, tomēr atzīstot automobiļu rūpniecības diega tirgus īpašās raksturīgās pazīmes, kā tas norādīts šī sprieduma 78. punktā. Tikai Oxley tieši apstiprināja un pamatoja automobiļu rūpniecības diega tirgus atsevišķo raksturu.

86 Lai gan šo apstākļu interpretācija attiecībā uz atsevišķo automobiļu rūpniecības diega tirgu neparādās tik acīmredzamā veidā kā to apgalvo Komisija, tomēr tās secinājumus par spēkā neesošiem nepadara ne acīmredzama kļūda novērtējumā, ne faktu sagrozīšana.

87 Tās secinājumus turklāt apstiprina citas norādes, tādas kā uzņēmumu interneta vietnes, kurās parasti ietverta atsevišķa kategorija automobiļu rūpniecības diegam. Tāpat šie uzņēmumi ir šai nozarei īpaši radīto diegu preču zīmju īpašnieki.

88 No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu novērtējumā, uzskatot, ka šajā gadījumā automobiļu rūpniecības diega tirgus un rūpnieciskā diega tirgus bija dažādi.

b) Par apgalvoto “visaptveroša plāna” esamību

89 Vispirms ir jāatgādina, ka vienota pārkāpuma jēdziens aptver tādu situāciju, kad vairāki uzņēmumi ir piedalījušies pārkāpumā, ko veido turpināta rīcība, kas vērsta uz vienu ekonomisku mērķi, kas paredz izkropļot konkurenci, vai pat individuāli pārkāpumi, kas savstarpēji saistīti to mērķa identiskuma dēļ (elementu kopuma vienots mērķis) un subjektu identiskuma dēļ (attiecīgo uzņēmumu, kuri apzinās, ka piedalās kopējā mērķī, identiskums) (Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03 BPB/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 257. punkts).

90 Turpinot, ir jānorāda, ka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viena vai vairākas šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi arī var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības noteikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 258. punkts).

91 Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienota pārkāpuma jēdziens var attiekties uz tādas pret konkurenci vērstas darbības juridisko kvalifikāciju, kura sastāv no nolīgumiem, saskaņotām darbībām un uzņēmumu apvienību lēmumiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, II‑931. lpp., 696.–698. punkts; 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 186. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās BASF/Komisija T‑101/05 un T‑111/05, Krājums, II‑4949. lpp., 159. punkts).

92 Šajā sakarā tāpat ir svarīgi precizēt, ka vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārīgu norādi uz konkurences izkropļošanu tirgū saistībā ar pārkāpumu, jo konkurences ietekmēšana gan kā priekšmets, gan kā sekas ir nedalāms elements jebkādām darbībām, kas ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šāda vienota mērķa jēdziena definīcija varētu liegt vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienam tā nozīmi, ciktāl tā sekas būtu tādas, ka vairākas darbības, kas skar vienu ekonomisku nozari un ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, būtu sistemātiski jākvalificē kā elementi [apstākļi], kas veido vienotu pārkāpumu. Tādējādi, lai kvalificētu dažādas darbības kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, ir jāpārbauda, vai tās bija ar papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām bija vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un ar mijiedarbību deva ieguldījumu visu pret konkurenci vērsto to seku īstenošanā, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji saistībā ar vispārējo plānu, kas paredzēja vienotu mērķi. Šajā sakarā ir jāņem vērā visi apstākļi, kas varētu pierādīt vai likt apšaubīt minēto saikni, tādi kā piemērošanas periods, saturs (tostarp izmantotās metodes) un atbilstoši – dažādo attiecīgo nolīgumu un saskaņoto darbību mērķi (šajā ziņā skat. iepriekš 91. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās BASF/Komisija, 179.–181. punkts).

93 Tādējādi objektīvu iemeslu dēļ Komisija var ierosināt atsevišķas procedūras, konstatēt vairākus atsevišķus pārkāpumus un noteikt vairākus atsevišķus naudas sodus (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03 Tokai Carbon u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts; turpmāk tekstā – “spriedums “Tokai II”, 124. punkts).

94 Visbeidzot, tāpat ir jāteic, ka noteiktu prettiesisku darbību kvalificēšana par darbībām, kas veido vienu un to pašu pārkāpumu, vai par vairākiem pārkāpumiem, principā ietekmē sankcijas, ko par tām var noteikt, jo vairāku pārkāpumu konstatēšana var ietvert vairāku atsevišķu naudas sodu noteikšanu – ikreiz atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētajām robežām (iepriekš 91. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās BASF/Komisija, 158. punkts).

95 “Visaptverošā plāna” esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.

96 Vispirms jānorāda, ka prasītājas būtībā apgalvo, ka šajā lietā kopējais subjektīvais elements ir apstāklis, ka visu pārkāpumu mērķis bija izkropļot normālu cenu attīstību. Šāds cenu falsificēšanas mērķis ir raksturīgs jebkuram “cenu kartelim” un ar to nepietiek, lai pierādītu kopēja subjektīva elementa esamību. Šajā sakarā un pretēji prasītāju apgalvotajam Komisijas pamataspekts nav bijis princips par saistības starp pārkāpumiem esamību apstrīdētajā lēmumā. Proti, apstrīdētā lēmuma 269. apsvērumā tā tikai min vienoto pret konkurenci vērsto priekšmetu un vienoto saimniecisko mērķi, kas ietver normālu cenu izmaiņu falsifikāciju, kura raksturīga šāda veida kartelim, lai gan tā uzsvēra apstākli, ka šāds mērķis un šī lietderība ir ievērota katrā no trim dažādajiem pārkāpumiem.

97 Turpinot, lai apstrīdētu vienota pārkāpuma esamību, papildus apstāklim, ka automobiļu rūpniecības diega tirgus un rūpnieciskā diega tirgus ir nošķirti, kā arī tas turklāt norādīts šī sprieduma 53.–88. punktā, Komisija galvenokārt pamatojās uz lielākās daļas aizliegtās vienošanās iesaistīto tirgus dalībnieku identiskuma neesamību un šo dalībnieku vispārējas koordinācijas neesamību. Prasītājas nav varējušas likt apšaubīt šos kritērijus un tādējādi nav varējušas pierādīt “ciešu saistību” starp dažādām pret konkurenci vērstām darbībām.

98 Pirmkārt, attiecībā uz kritēriju par tirgus dalībnieku identiskuma neesamību, Komisija apstrīdētā lēmuma 96. un 216. apsvērumā uzskaitīja aizliegtās vienošanās dalībniekus automobiļu rūpniecības diega tirgū un rūpnieciskā diega tirgū. Turpinot, apstrīdētā lēmuma 265. apsvēruma a) apakšpunktā tā uzskatīja, ka lielākā daļa uzņēmumu bijuši tikai vienas aizliegtās vienošanās dalībnieki, tādēļ ka tie neveica darbības tirgos, uz kuriem attiecās otra aizliegtā vienošanās.

99 Jākonstatē, ka no desmit uzņēmumiem, kuri bijuši vienas un/vai otras no šīm aizliegtajām vienošanās dalībnieki, tikai trīs bija iesaistīti abās aizliegtajās vienošanās. Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky un Oxley bija saistītas tikai ar vienu no tām. Tikai Coata, Barbour (līdz to pārņēma Coats) un Amann bijuši abu aizliegto vienošanos dalībnieki. Šo trīs uzņēmumu piedalīšanās abās aizliegtajās vienošanās nevarot pati par sevi veidot norādi par kopējas stratēģijas esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 93. punktā minēto spriedumu lietā Tokai II, 120. punkts). Turklāt ir jāuzsver, ka, izņemot Barbour gadījumu, uzņēmumu pārstāvji, kas piedalījās aizliegtās vienošanās automobiļu rūpniecības diega tirgū un rūpniecisko diegu tirgū organizētajās sanāksmēs, nebija vieni un tie paši šo divu aizliegto vienošanos pārklāšanās periodā (1998–2000).

100 Līdz ar to Komisijas konstatējumu, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 265. apsvēruma a) apakšpunktā, spēkā neesošu nepadara acīmredzama kļūda novērtējumā.

101 Otrkārt, aizliegto vienošanos saturs arī nevarētu tikt izmantots, lai pamatotu visaptveroša plāna esamību. No apstrīdētā lēmuma, proti, izriet, ka attiecīgo aizliegto vienošanos saturs automobiļu rūpniecības diegu tirgū un rūpniecisko diegu tirgū šajā sakarā acīmredzami atšķiras.

102 Attiecībā uz aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības diegu tirgū apstrīdētā lēmuma 215., 220., 223., 224., 226., 228.–230., 233.–236. un 238. apsvērumā ir redzams, no vienas puses, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku informācijas apmaiņas attiecās uz dažiem klientiem piemērotajām cenām un, no otras puses, ka noslēgtie nolīgumi sastāvēja no minimālās pamata cenas noteikšanas pārdotajām pamatprecēm automobiļu rūpniecības klientiem, divu veidu pamata cenas attiecīgi esošajiem klientiem un jaunajiem klientiem un minimālās pamata cenas dažiem klientiem, uz kuriem attiecās informācijas apmaiņa. Dalībnieki arī vienojās izvairīties savā starpā konkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam.

103 Attiecībā uz aizliegto vienošanos rūpniecisko diegu tirgū no apstrīdētā lēmuma 99.–153. apsvēruma izriet, ka, no vienas puses, informācijas apmaiņa attiecās uz cenrāžiem un atlaidi, uz cenu paaugstināšanu piemērošanu, uz cenu samazināšanu un uz īpašo dažiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu un, no otras puses, ka noslēgtie nolīgumi attiecās uz nākamajiem cenrāžiem par maksimālo atlaides līmeni, par atlaides samazināšanu un par īpašo dažiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu un ka dalībnieki vienojās izvairīties savā starpā konkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam.

104 No apstrīdētā lēmuma iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pastāv acīmredzama atšķirība starp abām aizliegtajām vienošanās saistībā ar to saturu. Vienas vai otras līdzības esamība starp šīm abām aizliegtajām vienošanās, kā nolīgumi, lai izvairītos savā starpā konkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam, tomēr nevarētu likt apšaubīt šo konstatējumu.

105 Treškārt, veids, kādā darbojās katra no šīm divām aizliegtajām vienošanās, ir bijis lielā mērā atšķirīgs. Proti, kā to ir norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 218. apsvērumā, aizliegtā vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū bija organizēta pietiekami elastīgi ar mazām neregulārām sanāksmēm, kuras papildināja bieži divpusēji kontakti. Apstrīdētā lēmuma 96.–99. un 149.–153. apsvērums atklāj, ka aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs ir īstenota, rīkojot sanāksmes vismaz reizi gadā un ka tās bija sadalītas divās daļās, proti, viena no tām bija sēde, kurā tika apspriests Ziemeļvalstu tirgus, un otra – sēde par Beniluksa valstu tirgu. No tā arī izriet, ka notika periodiski divpusēji kontakti.

106 Ņemot vērā šos elementus, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu novērtējumā, apstrīdētā lēmuma 265.–267. apsvērumā secinot, ka bija savstarpēji jānošķir aizliegtā vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū un aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs vajadzēja būt nošķirtām un ka tās tādējādi veido divus atsevišķus pārkāpumus.

107 Šajā sakarā jānorāda, ka atšķirībā no aizliegtās vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs tika uzskatītas par vienu pārkāpumu tādēļ, ka preces bija identiskas, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija tie paši, ka aizliegtās vienošanās saturs un darbības veids bija vienādi, ka sanāksmes tika rīkotas tajā pašā dienā un ka uzņēmumus, kas tajās piedalījās, pārstāvēja vienas un tās pašas personas.

108 Turklāt nav nozīmes, no vienas puses, argumentam, kas balstīts uz iekšēju pilnvaru nenodalīšanu prasītāju ietvaros rūpnieciskā diega un automobiļu rūpniecības diega laišanas apgrozībā jomā, un, no otras puses, argumentam, kas balstīts uz apstākli, ka piedalījušos uzņēmumu vadītājiem un partneriem bija noteikti jāapzinās dažādu aizliegto vienošanos esamība. Šie argumenti nekādi nepierāda kopēja subjektīva elementa esamību.

109 Jānoraida arī prasītāju arguments par vispārējas koordinācijas esamību saistībā ar biežajiem kontaktiem starp Coats pārstāvi un Amann vadītāju. No lietas materiāliem izriet, ka nav neviena paziņojuma, kuru varētu interpretēt kā norādi par vispārēju koordināciju. Tiesas sēdē prasītājas atzina, ka tās nevarot Vispārējai tiesai iesniegt precīzu dokumentu, kas apliecinātu gribu par vispārēju koordināciju starp Amann un Coats.

110 Visbeidzot, prasītājas kļūdaini apgalvo, ka preces tirgus nodalīšanas kritērijs nevar būt spēkā esošs vērtējuma kritērijs, ciktāl tas sniedzot Komisijai nekontrolējamu rīcības brīvību attiecībā uz radniecīgām precēm, lai konstatētu divu atsevišķu pārkāpumu esamību. Pirmkārt, minētā Komisijas rīcības brīvība nav neierobežota, jo Komisija ir pakļauta Vispārējās tiesas pārbaudei, kā tas ir norādīts šī sprieduma 54. punktā. Otrkārt, preču tirgu kritērijs izskatāmajā lietā ir tikai viens kritērijs no vairākiem, lai konstatētu, kas pastāv divi atsevišķi pārkāpumi.

111 Ņemot vērā visus šos apsvērumus, pamats par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmā teikuma pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.

B – Par pamatiem saistībā ar naudas soda samazināšanu

1. Par prasītāju izvirzīto pamatu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā soda augstākās robežas neievērošanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

112 Prasītāju izvirzītais pamats sastāv no trim iebildumiem.

113 Pirmā iebilduma ietvaros prasītājas apgalvo, ka abi pārkāpumi reāli veido vienotu pārkāpumu un ka attiecīgi var uzlikt vienu naudas sodu, kura summa nedrīkst pārsniegt augstāko robežu 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma. Kopējais apmērs, kas rodas no šī pieskaitījuma, pārsniedzot šo augstāko robežu un tādējādi esot pārkāpts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts.

114 Šajā sakarā tās uzskata, ka bija pārkāpts Kopienu konstitucionālo tiesību princips nulla poena sine lege. Būtībā prasītājas kritizē to, ka Komisija var, nodalot tirgus, kuros ir konstatēti paralēli pārkāpumi, sev piešķirt neierobežotu rīcības brīvību noteikt naudas sodus, kuri pārsniedz augstāko robežu 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma. Prasītājas uzskata, ka no tiesiskuma principa izriet ne tikai aizliegums tiesnesim uzlikt sodus bez juridiska pamatojuma, bet arī no likumdevēja pienākums skaidri un saprotami formulēt tiesību normas, kurās paredzēti sodi. Prasība pēc skaidrības tādējādi esot piemērojama ne vien tiesību normu veidojošajiem elementiem, bet arī šīs normas juridiskajām sekām. Šādas prasības attiecoties arī uz minētajām normām, kurās paredzēti naudas sodi par konkurences tiesību pārkāpumiem.

115 Uzaicinātas tiesas sēdē sniegt paskaidrojumus par šo argumentāciju, prasītājas precizēja, ka tā bija izprotama tādējādi, ka ar to tiek apšaubīts pašas tiesību normas tiesiskums, un līdz ar to tās izvirzīja iebildi par prettiesiskumu atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam.

116 Turklāt tās apstrīd Komisijas argumentu attiecībā uz pienākumu ievērot non bis in idem principu, ciktāl šis princips nepiedāvā nekādas garantijas attiecībā uz viena vai vairāku pārkāpumu atzīšanas precizitāti. Prasītājas uzskata, ka problēma ir pašā sākumā, citiem vārdiem sakot, nosakot pašu viena vai vairāku pārkāpumu esamību.

117 Ar otro iebildumu prasītājas apgalvo, ka Komisija var uzlikt vienotu naudas sodu par dažādiem pārkāpumiem gadījumos, kad tie attiecas uz viena veida darbību dažādos tirgos un kad dalībnieki lielākoties ir tie paši uzņēmumi. Šie divi nosacījumi šajā lietā esot izpildīti.

118 Prasītājas konstatē, ka Komisija esot atkāpusies no savas iepriekšējās prakses bez mazākā pamatojuma. Tās uzskata, ka gadījumā, ja Komisija atsakās no savām pilnvarām noteikt vienotu naudas sodu par vairākiem pārkāpumiem, tai saskaņā ar Eiropas administratīvo tiesību vispārējiem principiem ir jāpamato šo pilnvaru neizmantošana. Būtībā Komisija esot pārkāpusi EKL 253. pantu.

119 Turpinot, tās salīdzina apstrīdēto lēmumu ar Komisijas 2001. gada 21. novembra Lēmumu par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑1/37.512 – Vitamīni) (OV 2003, L 6, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums Vitamīnu lietā”). Komisija tajā esot apvienojusi par dažādiem pārkāpumiem uzliktos naudas sodus vienā kopējā naudas sodā un tādējādi esot uzskatījusi par nepieciešamu ievērot augstāko robežu 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma. Tāpat kā lēmumā Vitamīnu lietā, tā arī aizliegtās vienošanās izskatāmajā lietā vienojot tas pats materiālais un “telpas–laika” konteksts.

120 Ar savu trešo iebildumu prasītājas apgalvo, ka Komisijas gribētā preventīvā iedarbība būtu sasniegta jau nosakot naudas sodu par pārkāpumu rūpniecisko diega tirgū. Komisijai tādējādi tas būtu bijis jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru, sodot aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības diega tirgū.

121 Komisija apstrīd šos argumentus.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

122 Šis prasītāju izvirzītais pamats būtībā sastāv no trim iebildumiem par, pirmkārt, principa nulla poena sine lege pārkāpšanu, otrkārt, pienākumu noteikt vienotu naudas sodu par vairākiem pārkāpumiem un, treškārt, soda tiesisko mērķu neņemšanu vērā.

Par iebildumu par nulla poena sine lege principa pārkāpšanu un par iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu

123 Vispirms ir jāvērtē prasītāju trijos līmeņos izvirzītā iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Pirmkārt, tās būtībā uzskata, ka pats vienota pārkāpuma jēdziens, tāds, kāds tas ir minēts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, esot neskaidrs. Otrkārt, tās apgalvo, ka vienota un turpināta pārkāpuma princips arī neesot skaidri definēts un ka Komisija tādējādi varot patvaļīgi ietekmēt naudas soda summu, nošķirot tirgus, kuros konstatēti paralēli pārkāpumi. Treškārt, tās apgalvo, ka arī šajā pašā pantā paredzētie sodi ir neskaidri.

124 Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru soda tiesiskuma princips ir nenovēršami saistīts ar tiesiskās drošības principu, kurš ir Kopienu tiesību vispārējs princips un saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši ja tajā ir noteikts vai ļauts noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 9. jūlija spriedumu lietā 169/80 Gondrand Frères un Garancini, Recueil, 1931. lpp., 17. punkts; 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑143/93 Van Es Douane Agenten, Recueil, I‑431. lpp., 27. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02 Degussa/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 66. punkts).

125 Šis princips, kas ir daļa no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir nostiprināts vairākos starptautiskos līgumos, piemēram, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. pantā, attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem, kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus sodus (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 18. novembra spriedumu lietā 137/85 Maizena u.c., Recueil, 4587. lpp., 15. punkts). Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpuma sastāvu, bet arī uz normām, kuras definē sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums (šajā ziņā skat. Tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/95 un C‑129/95 X, Recueil, I‑6609. lpp., 25. punkts, un iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā Degussa/Komisija, 67. punkts).

126 Šajā sakarā jāatgādina, ka ECPAK 7. panta 1. punktā ir noteikts:

“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”

127 Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) uzskata, ka no šīs tiesību normas izriet, ka likumam ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās tiesību normas formulējuma un, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var zināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies tās kriminālatbildība (skat. ECT 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā Coëme u.c. pret Beļģiju, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, 145. punkts) (iepriekš 124. punktā minētais spriedums lietā Degussa/Komisija, 69. punkts).

128 No ECT judikatūras izriet, ka, lai izpildītu ECPAK 7. panta 1. punkta prasības, normām, saskaņā ar kurām ir noteikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, lai sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma dēļ, būtu absolūti precīzi paredzamas (iepriekš 124. punktā minētais spriedums lietā Degussa/Komisija, 71. punkts).

129 Faktiski saskaņā ar ECT judikatūru neskaidru terminu lietošana tiesību normā ne vienmēr rada ECPAK 7. panta pārkāpumu un tas, ka likums piešķir rīcības brīvību, pats par sevi nav pretrunā prasībai par paredzamību, ja vien šādas brīvības izmantošanas apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēti, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu (skat. ECT 1992. gada 25. februāra spriedumu lietā Margareta un Roger Andersson pret Zviedriju, A sērija, Nr. 226, 75. punkts). Šajā sakarā papildus paša likuma tekstam ECT ņem vērā to, vai izmantotie neskaidrie jēdzieni nav precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā (skat. ECT 1995. gada 27. septembra spriedumu lietā G pret Franciju, A sērija, Nr. 325‑B, 25. punkts) (iepriekš 124. punktā minētais spriedums lietā Degussa/Komisija, 72. punkts).

130 Ņemot vērā soda tiesiskuma principu, ko ir atzinusi Kopienu tiesa atbilstoši ECPAK sniegtajām norādēm un dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām, attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta likumīgumu ir jāsecina, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisijai nav piešķirta neierobežota rīcības brīvība, lai, pirmkārt, konstatētu konkurences tiesību normu pārkāpumus, otrkārt, lai noteiktu, vai dažādas pārkāpumu izraisošas darbības veido vienotu un turpinātu pārkāpumu vai vairākus autonomus pārkāpumus, un, treškārt, lai noteiktu naudas sodus par šiem pārkāpumiem.

131 Pirmkārt, konkurences tiesību normu pārkāpumi, par kuriem Komisija var, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, uzlikt naudas sodu, ir vienīgi EKL 81. un EKL 82. panta normu pārkāpumi. Prasītājas kļūdaini uzskata, ka Komisijai ir piešķirta neierobežota rīcības brīvība, konstatējot šādus pārkāpumus. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka jautājums par to, vai ir izpildīti EKL 81. un EKL 82. pantā paredzētie nosacījumi, principā ir Kopienu tiesas pilnīgas pārbaudes priekšmets (šajā ziņā skat. pēc analoģijas Tiesas 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑7/95 P Deere/Komisija, Recueil, I‑3111. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑99/04 AC-Treuhand/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., 144. punkts). Otrkārt, lai gan ir taisnība, ka gadījumos, kad šis konstatējums ietver sarežģītus ekonomiskus un tehniskus vērtējumus, judikatūrā Komisijai ir atzīta noteikta rīcības brīvība, taču tā nekādā gadījumā nav neierobežota. Proti, šādas rīcības brīvības esamība nenozīmē, ka Vispārējai tiesai ir jāatturas pārbaudīt to, kā Komisija interpretējusi šāda rakstura datus. Kopienu tiesai ir it īpaši ne tikai jāpārbauda izvirzītie materiālie pierādījumi, to ticamība un to sakarība, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido izvērtēšanai atbilstošu datu kopumu, kas jāņem vērā, lai vērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (šajā ziņā skat. iepriekš 54. punktā minēto spriedumu lietā Microsoft/Komisija, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).

132 Prasītājas turklāt neapgalvo, ka viena no EKL 81. pantā paredzētajām pārkāpuma veida definīcijām, proti, “tādi nolīgumi starp uzņēmumiem [..], kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū un it īpaši darbības, ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas, vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus [..]”, tām nav ļāvusi apzināties, ka aizliegtās vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs un aizliegtās vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū EEZ ir pārkāpumi minētā EKL 81. panta izpratnē un ka tādējādi tās par tiem ir atbildīgas.

133 Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto tādu kritēriju neesamību, kuri ļautu noteikt, vai pastāv vienots un turpināts pārkāpums, vai vairāki autonomi pārkāpumi, ir jāatzīst, ka minētie kritēriji kā tādi neparādās ne Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, ne EKL 81. pantā. Taču vienota un turpināta pārkāpuma jēdziens ir izmantots un precizēts pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā. Tādi kritēriji kā priekšmeta identiskums (tāds pats elementu kopuma mērķis) un subjektu identiskums (attiecīgo uzņēmumu, kas apzinās, ka piedalās kopējā mērķī, identiskums), lai noteiktu, vai pieļautie pārkāpumi ir ietilpuši “vispārējā plānā” un tādējādi attiecas uz vienotu pārkāpumu, vairāku gadu laikā ir nostiprināts tādā judikatūrā kā tajā, kas minēta šī sprieduma 89. punktā.

134 Tātad Komisija objektīvu iemeslu dēļ var ierosināt atsevišķas procedūras, konstatēt atsevišķus pārkāpumus un noteikt vairākus atsevišķus naudas sodus (šajā ziņā skat. iepriekš 93. punktā minēto spriedumu lietā Tokai II, 124. punkts).

135 Šajā sakarā no pamata, ar kuru lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, analīzes (šī sprieduma 53. punkts un nākamie punkti) skaidri izriet, ka Komisijas piemērotie kritēriji, lai konstatētu divu atsevišķu pārkāpumu esamību, ir konstanti kritēriji, kas izriet no judikatūras.

136 Kaut arī atsevišķi kritēriji paredz Komisijai plašu rīcības brīvību, tomēr Kopienu tiesas veiktā rīcības brīvības pārbaude ir tieši ļāvusi ar pastāvīgu un publicētu judikatūru precizēt atsevišķus jēdzienus. Tāds ir it sevišķi preču tirgus definīcijas un ģeogrāfiskā tirgus [definīcijas] gadījums, kurus Komisija ir šajā gadījumā piemērojusi, un tai ir vajadzējis veikt sarežģītus ekonomiskus vērtējumus. Kā tas tika norādīts pirmā pamata analīzē (šī sprieduma 53. un nākamie punkti), Komisijai, īstenojot savu rīcības brīvību, bija jāvadās pēc tādiem judikatūrā atzītiem kritērijiem kā aizstājamība no piedāvājuma viedokļa un aizstājamība no pieprasījuma viedokļa.

137 Tāpat ir jāņem vērā, ka, lai nodrošinātu pārredzamību un palielinātu attiecīgo uzņēmumu tiesisko drošību, Komisija publicēja paziņojumu par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju, kurā tā izklāsta kritērijus, ko tā piemēro, lai definētu konkrēto tirgu katrā attiecīgā gadījumā. Šajā sakarā pieņemot šādas uzvedības normas un to pasludināšanas brīdī paziņojot, ka turpmāk šīs normas tiks piemērotas gadījumiem, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības izmantošanas iespējas un nevar atteikties no šīm normām, nevēlēdamās, lai attiecīgā gadījumā to sodītu par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu. Turklāt, paziņojums par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju, kaut arī tas nav apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija sev noteikusi, lai noteiktu viena vai vairāku tirgu esamību ar mērķi noteikt viena vai vairāku pārkāpumu esamību, un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 211. un 213. punkts). No tā izriet, ka paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju pieņemšana precizēja Komisijas rīcības brīvības īstenošanas robežas, kas jau izrietēja no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta.

138 Šajā sakarā no paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 4. un 5. punkta izriet, ka “Komisijas mērķis ir uzlabot savas politikas un lēmumu pieņemšanas procesa pārredzamību konkurences politikas jomā” un ka, “uzlabojot pārredzamību, uzņēmumiem un to padomdevējiem būs arī lielāka iespēja paredzēt to, ka Komisijai atsevišķos gadījumos var rasties bažas par konkurenci. Tāpēc uzņēmumi varētu ņemt vērā šādu iespējamību, pieņemot savus iekšējos lēmumus, piemēram, [..] konkrētu līgumu [nolīgumu] slēgšanu”.

139 Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, saprātīgs uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju, var pietiekami precīzi paredzēt metodi, kuru Komisija piemēros, lai noteiktu pēc uzņēmuma rīcības datiem vienota un turpināta pārkāpuma vai vairāku autonomu pārkāpumu esamību.

140 Treškārt, saistībā ar apgalvojumu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās sodu skaidrības neesamību ir jākonstatē, ka pretēji prasītāju apgalvotajam Komisijai nav piešķirta neierobežota rīcības brīvība, lai noteiktu naudas sodus par konkurences normu pārkāpumiem (skat. pēc analoģijas iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā Degussa/Komisija, 74. punkts).

141 Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts ierobežo Komisijas rīcības brīvību. Pirmkārt, šajos noteikumos ir paredzēts objektīvs kritērijs, saskaņā ar kuru katram uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai noteiktais naudas sods nevar pārsniegt 10 % no tā apgrozījuma. Tādējādi nosakāmiem naudas sodiem ir paredzēts skaitļos izsakāms un absolūts augstākais apmērs, kas aprēķināms katram atsevišķam uzņēmumam katra atsevišķa pārkāpuma gadījumā, līdz ar to naudas soda augstāko apmēru, ko var noteikt konkrētam uzņēmumam, ir iespējams noteikt iepriekš. Otrkārt, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts, kas papildina tās pašas regulas 23. panta 2. punktu, prasa Komisijai noteikt naudas sodus katrā attiecīgā gadījumā, “ņemot vērā ne tikai pārkāpuma smagumu, bet arī tā ilgumu” (skat. pēc analoģijas iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā Degussa/Komisija, 75. punkts).

142 Kaut arī naudas soda augstākā apmēra objektīvais kritērijs un pārkāpuma smaguma un ilguma subjektīvie kritēriji dod Komisijai plašu rīcības brīvību, tie tomēr ir kritēriji, kuri ļauj Komisijai noteikt sodus, ņemot vērā attiecīgās rīcības prettiesiskuma pakāpi. Tādējādi šajā posmā ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts, lai gan tie Komisijai piešķir zināmu rīcības brīvību, definē kritērijus un robežas, kuras tai ir jāievēro, īstenojot savas pilnvaras saistībā ar naudas sodiem (skat. pēc analoģijas iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā Degussa/Komisija, 76. punkts).

143 Turklāt ir jānorāda, ka, lai noteiktu naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kas ir