ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Izvērtējot, vai pakalpojumu saņēmēja pienākums veikt nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā tādā ziņā, ka tas rada papildu administratīvo slogu, kā arī ar to saistītus atbildības riskus, ir ar LESD 56. pantu aizliegts pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, tam nav nozīmes, vai pakalpojumu sniedzējs nerezidents dalībvalsts, kurā sniegti pakalpojumi, ieturēto nodokli var atskaitīt no nodokļa, kas ir jāmaksā tā reģistrācijas dalībvalstī.

LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojuma saņēmējam saskaņā ar dalībvalsts tiesisko regulējumu uzliktais pienākums veikt nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā no atlīdzības, kas izmaksāta citā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem, lai gan attiecībā uz atlīdzību, kas izmaksāta attiecīgajā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem, šāds pienākums nepastāv, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums šīs tiesību normas izpratnē tādā ziņā, ka tas pakalpojumu saņēmējam rada papildu administratīvo slogu, kā arī ar to saistītus atbildības riskus. Pienākums veikt šādu ieturēšanu pakalpojumu saņēmējiem rezidentiem var padarīt pārrobežu pakalpojumu izmantošanu nepievilcīgāku par pakalpojumu sniedzēju rezidentu pakalpojumu izmantošanu un var atturēt minētos pakalpojumu saņēmējus izmantot pakalpojumu sniedzējus nerezidentus.

Ciktāl pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kuru ietver valsts tiesiskais regulējums, izriet no pienākuma veikt nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā tādā ziņā, ka tas rada papildu administratīvo slogu, kā arī ar to saistītus atbildības riskus, šo ierobežojumu var attaisnot ar nepieciešamību nodrošināt efektīvu nodokļa piedziņu un tas nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai vajadzīgo, pat ņemot vērā Direktīvā 76/308 par savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā attiecībā uz zināmiem nodokļiem un citiem pasākumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2001/44, paredzētās abpusējas palīdzības iespējas nodokļu iekasēšanā.

Tādu pakalpojumu sniedzēju gadījumā, kuri sniedz neregulārus pakalpojumus citā dalībvalstī, kas nav tā pati dalībvalsts, kurā tie ir reģistrēti un kurā tie paliek tikai neilgu laiku, nodokļa ieturēšana ienākumu gūšanas vietā ir piemērots līdzeklis efektīvas maksājamā nodokļa piedziņas nodrošināšanai.

Turklāt, pat ja Direktīvā 2001/44 ir veikta zināma valstu noteikumu tuvināšana nodokļu jomā, jo ar to visām dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums prasījumus no citām dalībvalstīm aplūkot kā valsts prasījumus, tās nolūks nav aizstāt nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā kā nodokļa iekasēšanas metodi. Tieša nodokļa iekasēšana no pakalpojumu sniedzēja nerezidenta nebūt nav mazāk ierobežojošs līdzeklis par nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā.

Vēlāka atteikšanās no tāda nodokļa ieturējuma, ko dalībvalsts veic ienākumu gūšanas vietā, nevar būt noteicoša nedz attiecībā uz tā piemērotību izvirzītā mērķa sasniegšanai, nedz tā samērīgumu, kas ir jāvērtē tikai saistībā ar izvirzīto mērķi.

(sal. ar 42., 47., 52. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
LESD 215. panta 2. punkta mērķis ir būt par Savienības noteiktu ierobežojošu pasākumu, tajā skaitā pasākumu cīņai ar terorismu, juridisko pamatu attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām vai nevalstiskām grupām un struktūrām, ja lēmums noteikt šos pasākumus izriet no tās rīcības kopējās ārlietu un drošības politikas (KĀDP) ietvaros.

Lai gan cīņa pret terorismu un tā finansēšanu noteikti var piederēt pie brīvības, drošības un tiesiskuma telpas mērķiem, kādi tostarp izriet no LESD 3. panta 2. punkta, mērķis cīnīties pret starptautisko terorismu un tā finansēšanu, lai nodrošinātu starptautisko mieru un drošību, tomēr atbilst Līgumu noteikumu par Savienības ārējo darbību mērķiem, kā ir noteikts LESD 21. panta 2. punkta c) apakšpunktā. Tādējādi Savienības īstenotās rīcības KĀDP ietvaros, kā arī pasākumu, kas noteikti šīs politikas piemērošanai, Savienības ārējās rīcības ietvaros, it īpaši ierobežojošo pasākumu LESD 215. panta 2. punkta izpratnē, mērķis var būt cīņa pret to.

No tā izriet, ka LESD 215. panta 2. punkts ir pienācīgs Regulas Nr. 1286/2009, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, juridiskais pamats. Šī regula nosaka procedūru iekļaušanai sarakstā, kas izveidots atbilstīgi Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes Rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000), kura nodrošina pamattiesību uz aizstāvību ievērošanu. Ar to tiek grozīta Regula Nr. 881/2002, kas ir viens no instrumentiem, ar kuriem Savienība ir ieviesusi Drošības padomē nolemtu rīcību un kuras mērķis ir starptautiskā miera un drošības nodrošināšana, un tā, ņemot vērā tās mērķus, kā arī tās saturu, ir saistīta ar Savienības pieņemtu KĀDP lēmumu.

(sal. ar 61., 63., 65., 71. un 76. punktu)
Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta d) apakšpunktā norādītais izteikums “izmantojot savus līdzekļus”, kas dalībvalstīm dod iespēju paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus no direktīvas 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām, ja runa ir par darbu ierakstiem īslaicīgai izmantošanai, kurus raidorganizācijas veic saviem raidījumiem, izmantojot savus līdzekļus, ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi Savienības tiesību kontekstā.

Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta d) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar tās preambulas 41. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar raidorganizācijas pašas līdzekļiem tiek saprasti ikvienas trešās personas līdzekļi, kura rīkojas raidorganizācijas vārdā, vai raidorganizācijai par šo rīcību uzņemoties atbildību.

Pirmās hipotēzes, tas ir, tās, kad trešā persona rīkojas raidorganizācijas “vārdā”, gadījumā tiek pieņemts, ka starp abām pusēm pastāv tieša un nepastarpināta saikne, kā rezultātā attiecīgajai trešajai personai principā nav nekādas autonomijas pakāpes. Šī saikne, aplūkojot no trešo [nesaistīto] personu perspektīvas, ir nepārprotama, jo ikviena trešās personas darbība pēc definīcijas ir obligāti attiecināma uz attiecīgo organizāciju.

Otrā hipotēze, kuras gadījumā par trešās personas rīcību raidorganizācija “uzņemas atbildību”, norāda uz sarežģītāku, pastarpināti starp abām pusēm pastāvošu saikni, kas trešajai personai nodrošina zināmu brīvību šo līdzekļu izmantošanā, katrā ziņā aizsargājot [neiesaistīto] trešo personu intereses attiecībā pret konkrēto organizāciju, ņemot vērā, ka atlīdzības sniegšanas ziņā tieši šī pēdējā minētā ir gala atbildīgā par šādu izmantošanu attiecībā pret trešajām personām, tostarp autoriem.

Katrs no diviem Direktīvas 2001/29 preambulas 41. apsvērumā norādītajiem nosacījumiem pats par sevi un neatkarīgi no otra ir pietiekams, lai sasniegtu minētās direktīvas 5. panta 2. punkta d) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar minēto preambulas apsvērumu, mērķi. Šajos apstākļos abi šie nosacījumi ir saprotami kā ekvivalenti un tādējādi kā tādi, kas ir alternatīvi.

(sal. ar 53.–56. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Pārrobežu mēroga transportlīdzekļa bezatlīdzības nodošana lietošanā ir uzskatāma par kapitāla apriti EKL 56. panta izpratnē.

Vispirms – “Aizdevumi” iekļaujas Direktīvas 88/361 par Līguma 67. panta īstenošanu I pielikuma XI sadaļas piemērošanas jomā, un nav jāprecizē to atlīdzības vai bezatlīdzības raksturs, nedz arī to konkrētais priekšmets. Tāpat arī, lai noteiktu, vai uz to, ka dalībvalsts ir ieturējusi nodokļus par noteiktiem darījumiem, attiecas noteikumi par kapitāla brīvu apriti, nav jānodala veiktie darījumi skaidrā naudā un darījumi, kuru pamatā ir materiālas lietas. Visbeidzot, no mantojumu un novēlējumu iekļaušanas iepriekš minētajā sadaļā izriet, ka darbības bezatlīdzības raksturs pats par sevi vien neliedz atzīt to par kapitāla apriti EKL 56. panta izpratnē. Turklāt transportlīdzekļa bezatlīdzības nodošana lietošanā ir uzskatāma par priekšrocību, kurai ir zināma ekonomiskā vērtība, kas atbilst tāda paša veida īres transportlīdzekļa izmantošanas izmaksām uz tādu pašu laikposmu.

(sal. ar 32.–36. punktu)
Attiecībā uz jautājumu par attiecīgā uzņēmuma dominances līmeni tirgū, lai varētu konstatēt tās ļaunprātīgu izmantošanu, LESD 102. pantā minētais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmumam piederošas ekonomiskas varas situāciju, kas tam piešķir spējas likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai attiecīgajā tirgū, dodot tam iespēju ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem un klientiem. Turklāt ar šo noteikumu nedz dominējošais stāvoklis, nedz arī tā līmenis netiek nekādi nošķirts. Ja uzņēmumam ir ekonomiskā ietekme tirgū, kādu pieprasa LESD 102. pants, lai pierādītu, ka tam konkrētajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, tā rīcība ir jāizvērtē atbilstoši šai normai. Tomēr ekonomiskā ietekme tirgū principā drīzāk iespaido attiecīgā uzņēmuma rīcības tirgū apmērus, nevis ļaunprātīgas izmantošanas pastāvēšanu kā tādu.

Būtiskas tirgus daļas izslēgšana, ko veicis dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, nevar tikt pamatota ar to, ka tirgus daļa, kuru iespējams iekarot, vēl ir pietiekama, lai tajā atrastos vieta ierobežotam skaitam konkurentu. Pirmkārt, klientiem, kas atrodas no tirgus izslēgtajā daļā, ir jābūt iespējai gūt labumu no tirgū maksimāli iespējamā konkurences līmeņa un konkurentiem jābūt iespējai piedalīties konkurences cīņā attiecībā uz visu tirgu, nevis tikai tā daļu. Otrkārt, dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma uzdevums nav noteikt, kādam skaitam dzīvotspējīgu konkurentu var tikt atļauts piedalīties konkurences cīņā ar šo uzņēmumu attiecībā uz to pieprasījuma daļu, kuru vēl ir iespējams iegūt.

Turklāt, tikai veicot lietas apstākļu izvērtējumu, var konstatēt, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma veiktās prakses rezultātā var tikt izslēgta konkurence. Tomēr būtu mākslīgi a priori noteikt, kādai ir jābūt saistītajai tirgus daļai, kuru pārsniedzot, dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma veiktajai praksei var būt konkurentu izslēgšanas efekts.

Tādējādi, lai piemērotu LESD 102. pantu, nav jānosaka konkrēta tirgus slēgšanas robeža, kuru pārsniedzot var uzskatīt, ka attiecīgās darbības ir ļaunprātīga izmantošana.

(sal. ar 38., 39., 42., 43. un 46. punktu)
Ja strīds ir par juridiska akta nelikumību, Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās ir atkarīga no vairāku nosacījumu izpildes, starp kuriem ir pietiekami būtiska tādas tiesību normas, kura piešķir tiesības privātpersonām, pārkāpuma esamība.

Šajā ziņā, lai gan ar kompetenču sadalījuma starp dažādām Savienības iestādēm sistēmas, kuras mērķis ir nodrošināt Līgumos paredzēto iestāžu līdzsvara ievērošanu, nevis privātpersonu aizsardzību, neievērošanu vien nepietiek, lai radītu Savienības atbildību pret attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem, tas ir citādi, ja Savienības pasākums ir veikts, neievērojot ne tikai iestāžu kompetenču sadalījumu, bet arī tās materiālo tiesību normu aspektā augstāku tiesību normu, kura aizsargā privātpersonas.

Tādējādi, atzīstot, ka tas, ka Komisija pārkāpj no Direktīvas 75/319 par to normatīvo un administratīvo aktu noteikumu tuvināšanu, kuri attiecas uz patentētām zālēm, izrietošās kompetences sadalījuma starp to un dalībvalstīm normas, nevar izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, tāpēc ka šo tiesību normu mērķis nav piešķirt tiesības privātpersonām, neņemot vērā judikatūru, saskaņā ar kuru šāds pārkāpums, ja to pavada tādas materiālās tiesību normas pārkāpums, kurai ir šāds mērķis, var izraisīt šādu atbildību, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

(sal. ar 80.–82. punktu)
Gan no attiecīgo Direktīvas 96/9 par datubāzu tiesisko aizsardzību 3. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta noteikumu salīdzinājuma, gan no citiem tās noteikumiem vai apsvērumiem, it īpaši no tās 7. panta 4. punkta un preambulas 39. apsvēruma, izriet, ka autortiesības un “sui generis” tiesības ir divas neatkarīgas tiesības, kuru priekšmets un piemērošanas nosacījumi atšķiras. Tādējādi tas, ka “datubāze” Direktīvas 96/9 1. panta 2. punkta nozīmē neatbilst nosacījumiem, kam ir jābūt izpildītiem, lai varētu piemērot “sui generis” tiesību aizsardzību atbilstoši minētās direktīvas 7. pantam, automātiski nenozīmē, ka šī pati datubāze nav aizsargājama ar autortiesībām atbilstoši šīs direktīvas 3. pantam.

(sal. ar 27. un 28. punktu)
“Izziņošanas sabiedrībai [publiskošanas]” jēdziens Direktīvas 92/100 par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā, 8. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver fonogrammu bezmaksas atskaņošanu zobārsta kabinetā brīvās profesijas praktizēšanai klientūras interesēs, kas tās klausās neatkarīgi no savas gribas. Līdz ar to šāda atskaņošana nerada fonogrammu producentiem tiesības saņemt atlīdzību.

Zobārsta klienti parasti veido personu kopumu, kura sastāvs lielā mērā ir stabils, un tādējādi šīs personas veido noteiktu potenciālo adresātu kopumu, jo pārējām personām principā nav piekļuves šī zobārsta aprūpei. Līdz ar to runa nav par “personām vispārīgi”. Turklāt, runājot par to personu skaita nozīmi, kurām zobārsts ir nodrošinājis iespēju klausīties apraidē esošo fonogrammu, šis personu skaits ir mazs vai pat niecīgs, ņemot vērā, ka zobārsta kabinetā vienlaicīgi klātesošo personu skaits parasti ir ļoti ierobežots. Turklāt, lai gan klienti nomainās, tomēr šie klienti, nākot vienam pēc otra, parasti nav vienu un to pašu fonogrammu, īpaši jau radioapraidē esošo fonogrammu, adresāti. Visbeidzot, zobārsts, kas savu klientu klātbūtnē atskaņo fonogrammas kā fona mūziku, tikai šādas atskaņošanas dēļ nevar saprātīgi nedz cerēt uz sava kabineta apmeklētības pieaugumu, nedz arī paaugstināt cenas par sniegto aprūpi. Līdz ar to šāda atskaņošana pati par sevi nevar ietekmēt šī zobārsta ienākumus. Zobārsta klienti ierodas zobārstniecības kabinetā tikai ar mērķi saņemt aprūpi, jo fonogrammu atskaņošanai nav zobārstniecības praksei raksturīgas nozīmes. Viņu iespēja klausīties noteiktas fonogrammas ir nejauša un neatkarīga no viņu vēlmēm atkarībā no viņu ierašanās brīža kabinetā un uzgaidīšanas ilguma, kā arī no viņiem sniegtās aprūpes veida. Šādos apstākļos nevar prezumēt, ka zobārsta ierastā klientūra būtu attiecīgā atskaņojuma auditorija. Līdz ar to šādai atskaņošanai nav peļņu nesoša rakstura.

(sal. ar 95.–99. un 102. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Personas, kurām jāmaksā nodoklis – Dalībvalstu tiesības paredzēt, ka par nodokļa samaksu ir solidāri atbildīga kāda cita persona, kas nav nodokļu maksātājs

(Padomes Direktīvas 77/388 21. panta 3. punkts)

Summary

Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2001/115/EK, 21. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalstīm noteikt, ka noliktavas, kas nav muitas noliktava, saimnieks solidāri atbild par pievienotās vērtības nodokļa, ko preču īpašnieks – nodokļu maksātājs – ir parādā par preču piegādi pret atlīdzību no šīs noliktavas, samaksu arī tad, ja šīs noliktavas saimnieks ir labticīgs vai ja tam nevar pārmest nekādu kļūdu vai nolaidību.

Valsts tiesību akti, kas de facto rada solidāras atbildības sistēmu neatkarīgi no vainas, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai īstenotu Valsts kases tiesību aizsardzību. Tas, ka atbildība par pievienotās vērtības nodokļa maksāšanu tiek noteikta personai, kurai nav jāmaksā šis nodoklis, lai arī šī persona ir apstiprināts akcīzes preču noliktavas īpašnieks, kam ir noteiktie īpašie pienākumi, no kuriem viņš nevar izvairīties, sniedzot pierādījumus par to, ka viņam nav pilnīgi nekādas saistības ar attiecīgā nodokļu maksātāja rīcību, ir jāuzskata par neatbilstošu samērīguma principam. Tādējādi acīmredzami nesamērīgi ir beznosacījuma kārtībā paredzēt konkrētajai personai pienākumu maksāt nodokļu ieņēmuma zaudējumus, ko radījušas trešās personas nodokļu maksātāja darbības, uz kurām tai nav bijis nekādas ietekmes.

Tas, ka persona, kas nav nodokļu maksātājs, ir rīkojusies labticīgi, ievērojot visu kārtīga uzņēmēja rūpību, ir veikusi visus iespējamos atbilstošos pasākumus un tās dalība krāpšanā ir izslēgta, ir apstākļi, kas ir jāņem vērā, nosakot iespēju uzlikt šai personai pienākumu solidāri maksāt pievienotās vērtības nodokļa parādu.

(sal. ar 24., 26. un 28. punktu un rezolutīvo daļu)
Veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu, tostarp no Ķīnas, normālo vērtību nosaka atbilstīgi antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 2. panta 1.–6. punktam, ja ir pierādīts, ka viens vai vairāki izmeklēšanai pakļauti ražotāji attiecībā uz konkrētu līdzīgu preču ražošanu un pārdošanu darbojas gandrīz pilnīgas tirgus ekonomikas apstākļos. Šajā ziņā pierādīšanas pienākums ir ražotājam, kas vēlas iegūt uzņēmuma, kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu. Līdz ar to Savienības iestādēm nav jāpierāda, ka ražotājs neatbilst paredzētajiem šā statusa piešķiršanas nosacījumiem. Šīm iestādēm savukārt ir jāizvērtē, vai attiecīgā ražotāja iesniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu, ka ir izpildīti minētās regulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmajā daļā paredzētie kritēriji, lai tam tiktu piešķirts minētais statuss, un Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai šajā vērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda.

Veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu, tostarp no Ķīnas, Komisijai atbilstoši antidempinga pamatregulas Nr. 384/96 17. pantam veiktās atlases ietvaros ir jāizskata neatlasīto uzņēmēju individuālie pieprasījumi par uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa piešķiršanu.

Proti, pirmkārt, šis pienākums izriet no minētās regulas 17. panta, kas saistīts ar atlasi un kas ir daļa no normām, kas cita starpā attiecas uz pieejamajām dempinga starpības noteikšanas metodēm. Šīs tiesību normas saturs un mērķis atšķiras no šīs pašas regulas 2. panta 7. punkta, kas ir daļa no normām, kuras attiecas tikai uz normālās vērtības noteikšanu, satura un mērķa.

Otrkārt, šis pienākums tieši izriet no pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunkta. Šāds pienākums attiecībā uz ekonomikas apstākļu, kuros darbojas katrs ražotājs, noteikšanu saistībā ar konkrētas līdzīgas preces ražošanu un pārdošanu nav atkarīgs no veida, kādā tiek aprēķināta dempinga starpība, un tas ir jāizpilda trīs mēnešu laikā pēc izmeklēšanas uzsākšanas.

Līdz ar to Regula Nr. 1472/2006, ar kuru uzliek galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, ko piemēro tādu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas un Vjetnamas izcelsmes apavu importam, kuriem ir ādas virsa, nav spēkā, jo nevar tikt izslēgts, ka attiecīgo uzņēmēju pieprasījumu individuālās izskatīšanas rezultātā attiecībā uz šiem uzņēmējiem tiktu noteikts galīgais antidempinga maksājums, kurš būtu mazāks nekā tas, kas tiem ir piemērojams atbilstoši minētajai regulai.

(sal. ar 36.–39. un 42. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula Nr. 1346/2000 – Starptautiskā jurisdikcija maksātnespējas procedūras sākšanai – Parādnieka galveno interešu centra dalībvalsts tiesas

(Padomes Regula Nr. 1346/2000)

2. Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula Nr. 1346/2000 – Starptautiskā jurisdikcija maksātnespējas procedūras sākšanai – Parādnieka galveno interešu centra dalībvalsts tiesas – Noteikšanas kritēriji

(Padomes Regula Nr. 1346/2000)

Summary

1. Regula Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesa, kas ir uzsākusi galveno maksātnespējas procedūru pret kādu sabiedrību, pamatojoties uz to, ka tās galveno interešu centrs atrodas šīs valsts teritorijā, var, piemērojot savu valsts tiesību normu, paplašināt šo procedūru attiecībā uz otru sabiedrību, kuras juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, tikai tad, ja ir pierādīts, ka šīs pēdējās galveno interešu centrs atrodas pirmās dalībvalsts teritorijā.

Ar regulu ieviestajā dalībvalstu tiesu jurisdikcijas noteikšanas sistēmā, kas pamatojas uz parādnieka galveno interešu centru, uz katru parādnieku kā juridiski patstāvīgu veidojumu attiecas sava noteikta jurisdikcija.

Ja tiesai, kurai saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punktu būtu noteikta jurisdikcija attiecībā uz kādu parādnieku, tiktu dota iespēja, piemērojot savas valsts tiesību aktu, attiecināt uz citu tiesību subjektu maksātnespējas procedūru tikai īpašumu apvienošanas dēļ, nepētot, kur atrodas šī subjekta galveno interešu centrs, tā būtu izvairīšanās no sistēmas, kas ir ieviesta ar šo regulu. No tā it īpaši rastos pozitīvu jurisdikcijas konfliktu risks starp dažādu dalībvalstu tiesām, un ar regulu ir gribēts tieši no šādiem konfliktiem izvairīties, lai nodrošinātu vienotu maksātnespējas procedūru īstenošanu Savienībā.

(sal. ar 25., 28. un 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. Regula Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pret sabiedrību, kuras juridiskā adrese atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, tiek celta prasība attiecībā uz to paplašināt citā dalībvalstī pret citu šīs pēdējās valsts teritorijā reģistrētu sabiedrību uzsāktas maksātnespējas procedūras sekas, nepietiek tikai ar konstatējumu par šo sabiedrību īpašumu apvienošanu vien, lai pierādītu, ka arī sabiedrības, pret kuru ir celta minētā prasība, galveno interešu centrs atrodas šajā pēdējā minētajā valstī. Lai atspēkotu prezumpciju, saskaņā ar kuru šis centrs atrodas juridiskās adreses vietā, tad [procedūras] paplašināšanai ir vajadzīgs, lai visaptverošs visu atbilstīgo faktu vērtējums ļautu trešajām personām pārbaudāmā veidā konstatēt, ka sabiedrības, uz kuru attiecas prasība, vadības un kontroles centrs atrodas dalībvalstī, kurā ir uzsākta sākotnējā maksātnespējas procedūra.

(sal. ar 39. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vide – Biodegvielas vai citu atjaunojamo veidu degvielas izmantošanas veicināšana transportā – Direktīva 2003/30 – Bioetanols – Jēdziens

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/30 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts)

2. Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/83 – Spirts un alkoholiskie dzērieni – Etilspirts – Jēdziens

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/30 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts; Padomes Direktīvas 92/83 19. panta 1. punkts)

Summary

1. Direktīvas 2003/30 par biodegvielas un citu atjaunojamo veidu degvielas izmantošanas veicināšanu transportā 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ietvertā bioetanola definīcija ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ietver tādu produktu, kas tostarp ir iegūts no biomasas un kurā etilspirta daudzums pārsniedz 98,5 %, līdzko tas tiek pārdots kā transportlīdzekļiem paredzēta biodegviela.

(sal. ar 47. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tādam produktam, kurā etilspirta daudzums pārsniedz 98,5 % un kas nav denaturēts saskaņā ar īpaši paredzētu denaturēšanas procedūru, ir jāpiemēro Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 19. panta 1. punktā paredzētais akcīzes nodoklis, pat ja tas ir iegūts no biomasas atbilstoši tehnoloģijai, kas atšķiras no tās, kāda tiek izmantota lauksaimniecības izcelsmes etilspirta ražošanai, ietver vielas, kas to padara nepiemērotu patēriņam, atbilst Eiropas standarta projektā pr EN 15376 paredzētajām prasībām attiecībā uz bioetanolu, kas tiek izmantots kā degviela, un eventuāli atbilst Direktīvas 2003/30 par biodegvielas un citu atjaunojamo veidu degvielas izmantošanas veicināšanu transportā 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ietvertajai bioetanola definīcijai.

(sal. ar 66. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)