ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22.

Pārsūdzētā sprieduma 32.–34. punktā, kas sīkāk tiks iztirzāts turpinājumā, Vispārējā tiesa nosprieda šādi: “32. Tomēr ne Komisija, ne ECHA Tiesā nevarēja pierādīt, ka, pamatojot ATAD vielas klasifikāciju kā “akūts ūdens vidē 1” (H400) un “hronisks ūdens vidē 1” (H410), pamatojoties uz pieņēmumu, ka visi minētajā vielā klātesošie PAO izšķīda ūdens fāzē un tādējādi bija pieejami ūdens organismiem, Komisija ņēma vērā faktu, ka saskaņā ar 1.3. punktu pamatdokumentā “Fizikāli ķīmiskās īpašības” ATAD sastāvdaļas tika izdalītas no ATAD tikai ierobežotā apjomā, un to, ka minētā viela ir ļoti stabila. 33. Pirmkārt, ne RAC atzinumā par ATAD, ne pamatdokumentā nav iekļauta nekāda argumentācija, lai pierādītu, ka pieņemot, ka visi minētajā vielā klātesošie PAO izšķīst ūdens fāzē un ir pieejami ūdens organismiem, ņemta vērā ATAD zemā šķīdība ūdenī. Turklāt, atbildot uz [Vispārējās] tiesas rakstisku jautājumu, Komisija un ECHA varēja pierādīt tikai to, ka ATAD klasificēšanas procedūras laikā tika ņemta vērā 16 PAO sastāvdaļu šķīdība ūdenī, apskatot atsevišķi. Turklāt, atbildot uz [Vispārējās] tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, Komisija un ECHA tikai norādīja uz pieņēmumu, ka visi ATAD PAO izšķīda ūdenī, jo minētās vielas toksicitātes ūdens vidē pārbaude ir veikta, pamatojoties uz tās sastāvdaļām. Šāda argumentācija tomēr nepierāda, ka ir ņemta vērā minētās vielas zemā šķīdība. 34. Otrkārt, jānorāda, ka saskaņā ar pamatdokumenta 1.3. punktu ATAD šķīdības ūdenī augstākais koeficients attiecībā pret iepildīšanu bija maksimāli 0,0014 %. Ņemot vērā ATAD zemo šķīdību ūdenī, Komisija nekādā veidā nav pierādījusi, ka minētās vielas attiecīgo klasifikāciju tā varēja pamatot ar pieņēmumu, ka visas ATAD klātesošās PAO izšķīda ūdens fāzē un bija pieejamas ūdens organismiem. No pamatdokumenta 7.6.2. tabulas ir redzams, ka 16 PAO sastāvdaļas, kas ietilpst ATAD, ir 9,2 % no minētās vielas. Tāpēc pieņemot, ka visi šie PAO izšķīst ūdenī, Komisija būtībā klasifikāciju pamatoja ar pieņēmumu, ka 9,2 % no ATAD varēja izšķīst ūdenī. Tomēr no pamatdokumenta 1.3. punkta var redzēt, ka šāda vērtība nav reāla, ņemot vērā, ka maksimālais koeficients ir 0,0014 %.”
28.

E. Otero Ramos prasība 2013. gada 24. oktobrī tika noraidīta. Pirmās instances tiesa atzina, ka saskaņā ar valsts tiesu judikatūru, izvērtējot pierādījumus par to, vai pastāv tāds risks, kas ļauj piešķirt finansiālu pabalstu, ir jāpiemēro stingri kritēriji. E. Otero Ramos pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā, un tā vēlas noskaidrot, vai viņas situācija atbilst Direktīvas 2006/54 piemērošanas jomai. Ja atbilst, iesniedzējtiesai ir nepieciešami norādījumi jo īpaši par to, kā minētās direktīvas 19. pants ir jāinterpretē saistībā ar Direktīvas 92/85 noteikumiem. Līdz ar to iesniedzējtiesa lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem: “1) Vai Direktīvas [2006/54] 19. pantā paredzētie noteikumi par pierādīšanas pienākumu ir piemērojami attiecībā uz risku barošanas ar krūti laikā, kas minēts [LPRL] 26. panta 4. punktā, skatot to kopā ar tā 26. panta 3. punktu, kurš pieņemts, lai transponētu [Direktīvas 92/85] 5. panta 3. punktu Spānijas tiesību aktos? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tas, ka pastāv riski barošanai ar krūti, ja darbiniece strādā par medmāsu slimnīcas neatliekamās palīdzības nodaļā, ko apliecina tāda ārsta izziņa, kurš vienlaikus ir arī vadītājs slimnīcas Neatliekamās palīdzības nodaļā, kurā darbiniece strādā, ir uzskatāms par faktu, pamatojoties uz kuru var tikt pieņemts, ka ir notikusi tieša vai netieša diskriminācija [Direktīvas 2006/54] 19. panta nozīmē? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai tas, ka darbinieces veicamais darbs ir iekļauts to amatu sarakstā, ko izstrādājis darba devējs, iepriekš konsultējoties ar darbinieku pārstāvjiem, saistībā ar kuriem nepastāv risks, un tas, ka attiecīgās slimnīcas profilaktiskās medicīnas/arodrisku novēršanas nodaļa ir izdevusi izziņu, ka darbiniece ir darbspējīga, tomēr neiekļaujot šajos dokumentos nekādu papildu informāciju par to, kā šie secinājumi iegūti, visos gadījumos un bez apstrīdēšanas iespējas ir uzskatāms par pierādījumu tam, ka nav pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips [Direktīvas 2006/54] 19. panta nozīmē? 4) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša, ja ir konstatēts, ka šā darba izpilde rada riskus mātei vai bērnam, kurš tiek barots ar krūti, kurai pusei – darba ņēmējai, kas cēlusi prasību, vai atbildētājam darba devējam – ir pierādīšanas pienākums saskaņā ar [Direktīvas 2006/54] 19. pantu par to, 1) ka darba apstākļu vai darba laika pielāgošana nav iespējama vai ka, neraugoties uz šādu pielāgošanu, darba apstākļi var negatīvi ietekmēt strādājošās grūtnieces vai ar krūti barotā bērna veselību ([LPRL] 26. panta 2. punkts, lasot to kopā ar 26. panta 4. punktu, ar ko ir transponēts [Direktīvas 92/85] 5. panta 2. punkts), un 2) ka tehniski vai objektīvi nav iespējams pārcelt darbinieci uz citu darbu vai ka šāda pārcelšana nevar tikt saprātīgi pieprasīta pamatotu iemeslu dēļ ([LPRL] 26. panta 3. punkts, lasot to kopā ar 26. panta 4. punktu, ar ko ir transponēts [Direktīvas 92/85] 5. panta 3. punkts)?”
7.

Šīs direktīvas 9. pantā ir paredzēts šādi: “1. Dalībvalstis atliek tehnisko noteikumu projekta pieņemšanu uz trīs mēnešiem no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu. 2. Dalībvalstis atliek: – [..], – neskarot 3., 4. un 5. punktu, uz sešiem mēnešiem jebkuru citu tehnisko noteikumu projektu pieņemšanu (izņemot projektus noteikumiem par pakalpojumiem), no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu, ja Komisija vai cita dalībvalsts sniedz sīki izstrādātu atzinumu trīs mēnešu laikā no šī brīža par to, ka plānotie pasākumi var radīt šķēršļus preču brīvai kustībai iekšējā tirgū, [..] Attiecīgā dalībvalsts informē Komisiju par pasākumiem, ko tā paredz veikt saskaņā ar šiem sīki izstrādātajiem atzinumiem. Komisija izsaka savu viedokli par šo reakciju. [..] 3. Neattiecinot to uz projektu noteikumiem par pakalpojumiem, dalībvalstis atliek tehnisko noteikumu projekta pieņemšanu uz 12 mēnešiem no brīža, kad Komisija saņēmusi 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu, ja trīs mēnešu laikā no šī brīža Komisija paziņo par savu nodomu ierosināt vai pieņemt direktīvu, regulu vai lēmumu šajā jomā saskaņā ar [LESD 288.] pantu.”
75.

Turklāt ir jāpatur prātā, ka viens no Direktīvas 96/67 mērķiem ir veicināt jaunu lidlauka pakalpojumu sniedzēju ienākšanu un ka viens no kritērijiem lidostā pieejamo platību piešķiršanai ir sekmēt “efektīvu un godīgu” konkurenci starp visiem, “ieskaitot jaunpienācējiem”. Efektīva konkurence tieši prasa novērst šķēršļus jaunu uzņēmumu ienākšanai. Tādējādi, no šī viedokļa raugoties, saskaņā ar objektivitātes, pārskatāmības un nediskriminēšanas principiem lēmumi par platību piešķiršanu, kuros ir ņemta vērā jau darbojošos pakalpojumu sniedzēju situācija un to noteicošā ietekme šo pakalpojumu sniegšanā minētajā lidostā, var būt pamatoti ( 29 ).
50.

Tādējādi es uzskatu, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ arī tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas pieļauta attiecīgā piedāvājuma novērtējumā saistībā ar pirmo piešķiršanas kritēriju. Tomēr nav nepieciešams nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā vai to izskatīt, lai pēc būtības izvērtētu prasības pieteikumā izvirzītos iebildumus saistībā ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kuras pieļautas šajā novērtējumā. Proti, pārsūdzētā sprieduma 95. punktā Vispārējā tiesa jau ir secinājusi, ka apstrīdētais lēmums šajā ziņā nav pietiekami pamatots un līdz ar to tā nevar izteikties par šādu kļūdu esamību (izņemot to, ko tā ir norādījusi šī sprieduma 91. punktā). Taču, kā tas izrietēs no manas trešā pamata pirmās daļas pārbaudes, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis, ka šajā secinājumā ir pieļauts kāds pārkāpums ( 28 ).
54.

Lai sniegtu vēl vienu šāda paša veida piemēru, es atsaukšos uz Komisijas lēmumu “Universāli bankas pakalpojumi” ( 25 ). Šī lēmuma 23. punktā Komisija ir norādījusi: iemaksas, ko bankas (proti, privāti uzņēmumi) maksā POCA bankai kā pierādījumu to sociālajai atbildībai, ir brīvprātīgas. Praksē ne visas bankas veic iemaksas. Savāktie līdzekļi vienkārši tiek nodoti valsts rokās, kam nav rīcības brīvības saistībā ar to piešķiršanu (proti, valsts nekontrolē šīs iemaksas). Iemaksas pilnībā tiek pārskaitītas POCA bankai. Tādējādi tās nav valsts līdzekļi (pat ja tās pirms izmaksāšanas galīgajam saņēmējam tiek nodotas valsts rīcībā) un nav atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (“The contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]”) (izcēlums mans).
53.

Tāpēc šķiet, ka ar izstrādāšanas vēsturi tiek atbalstīts Komisijas apgalvojums šajā lietā, ka 8. pants tika izstrādāts kā izņēmums no vispārīgā noteikuma, ar kuru pieprasīts dalībvalstij, kurā notiek tiesas sēdes, segt izdevumus. Katrā ziņā nekonstatēju nekādu atbalstu Spānijas valdības tiesas sēdē izteiktajam viedoklim ar norādījumu, ka 7. un 8. pantā ietverts izdevumu sadalījuma noteikums, detalizēti izklāstot, kura no abām attiecīgajām dalībvalstīm kādus izdevumus sedz. It īpaši, kā jau norādīju iepriekš ( 9 ), nav saprotams, kā 7. pantu varētu interpretēt tā, ka ar to tiek izslēgti izdevumi par dokumentu tulkošanu, kas vajadzīgi, lai lemtu par juridiskās palīdzības pieprasījumu, ja šāds pieprasījums ir iesniegts dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes. Šāda ierobežojoša interpretācija, manuprāt, būtu pretrunā direktīvas mērķim – nodrošināt tiesības saņemt atbilstīgu juridisko palīdzību, lai garantētu reālu tiesas pieejamību pārrobežu strīdos.
32.

Saskaņā ar pirmo viedokli, ko aizstāv Agrodetalė, Spānijas valdība un Komisija, ar minēto direktīvu izveidotais traktoru EK tipa apstiprinājuma regulējums var tikt piemērots vienīgi jauniem transportlīdzekļiem, tas ir, transportlīdzekļiem, kuri vēl nekad nav tikuši reģistrēti vai nodoti ekspluatācijā. Tādējādi lietotiem transportlīdzekļiem, kas Savienībā tiek importēti no trešajām valstīm, nav jāsaņem EK tipa apstiprinājums, un tātad atbilstoši Savienības tiesībām uz tiem neattiecas šajā direktīvā paredzēto tehnisko nosacījumu ievērošanas pienākums. No minētā izriet, ka šādus transportlīdzekļus dalībvalstis ir tiesīgas pakļaut specifiskām valsts prasībām. Agrodetalė ieskatā šīm valsts prasībām ir jāatbilst samērīguma un nediskriminācijas principiem. Atšķirībā no Agrodetalė Spānijas valdība un Komisija uzskata, ka, īstenojot savu regulatīvo varu, dalībvalstīm ir tiesības attiecināt Direktīvā 2003/37 paredzētos tehniskos nosacījumus arī uz lietotiem transportlīdzekļiem, kas tiek importēti no trešajām valstīm.
40.

Iepriekš minētā argumentācija tomēr, precīzāk iedziļinoties, ir pretrunā rašanās vēsturei (par to b) daļā), atbrīvojumu no nodokļa sistēmai (par to c) daļā), PVN direktīvas 11. panta 1. punkta vērtējumam (par to d) daļā) un PVN direktīvas 132. panta 1. punkta f) apakšpunktā ietvertajai konkurences klauzulai (par to e) daļā). Visbeidzot, arī pamatbrīvības neļauj attiecināt PVN direktīvas 132. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa uz pārrobežu grupu (par to f) daļā). Turklāt tā padarītu iespējamu dažādu nodokļa likmju vai, attiecīgi, nodokļu noteikšanas sistēmu izmantošanu (par to g) daļā).
62.

Savienība balstās uz dibināšanas līgumiem, kuri – un tikai un vienīgi tie – var noteikt Komisijai kompetenci ierosināt tiesību aktu. No kompetenču piešķiršanas principa piemērošanas, kā tas definēts iepriekš, var secināt, ka šīs iestādes kompetence nevar izrietēt no tā, ka starptautiskajās tiesībās, iespējams, pastāvētu nepieciešamības princips. Taisnība, ka, pārsūdzēta sprieduma 65. punktā izmantojot vārdkopu “pieņemot, ka”, Vispārējā tiesa nav pieņēmusi nostāju par to, vai starptautiskajās tiesībās pastāv vai nepastāv nepieciešamības princips. Tomēr manis minēto iemeslu dēļ tai nebūtu lietderīgi to darīt. Pat ja starptautiskajās tiesībās šāds princips pastāvētu, apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments katrā ziņā būtu acīmredzami neefektīvs tāpēc – kā es jau minēju –, ka Savienības tiesību sistēmu regulē kompetences piešķiršanas princips un ka tikai Savienības dibināšanas Līgumi var būt minēto kompetenču avots. Citiem vārdiem, lai Komisija varētu ierosināto EPI atbalstīt, tai jābūt to kompetenču robežās, ko Komisijai piešķir primārās tiesības.
35.

Kā iesniedzējtiesa ir paskaidrojusi, šaubas, kas rodas šajā lietā, izriet no tā, ka X tika piešķirts īpašs atvaļinājums bez darba samaksas saglabāšanas, kas atšķiras no parastajiem pārtraukumiem nodarbinātības laikā, kā, piemēram, darba laika ierobežojuma vai brīvdienu piešķiršanas, kurā darba pienākumu pagaidu nepildīšana tieši neizriet no darba līguma, bet no īpašas vienošanās, kas paredzēta Nīderlandes darba tiesībās. Tomēr es uzskatu, ka, tā kā ar īpašo vienošanos ir noteikts nodarbinātības pagaidu pārtraukums un attiecīgā persona Nīderlandē saglabā savu sociālā nodrošinājuma aizsardzību, situācija ir salīdzināma ar citiem, tipiskākiem piemēriem par divu vienlaicīgu darbu veikšanu divās dalībvalstīs, piemēram, apmaksāta atvaļinājuma laikā vai nedēļas nogalē ( 9 ). Ja X būtu izmantojusi apmaksātu atvaļinājumu, lai attiecīgajā laikposmā veiktu savu papildu nodarbošanos kā slēpošanas instruktore Austrijā, tas noteikti tiktu kvalificēts kā nodarbinātība divās dalībvalstīs. Es uzskatu, ka tāds pats secinājums ir izdarāms šajā situācijā, kad X bija atvaļinājumā bez darba samaksas saglabāšanas, jo viņas darba līgums bija apturēts tikai uz laiku un viņa turpināja būt sociāli apdrošināta Nīderlandē.
30.

Lai Harta būtu piemērojama, dalībvalstīm ir “jāīsteno Savienības tiesību akti” tās 51. panta nozīmē. Kā es to izskaidroju savos secinājumos lietā Pfleger u.c. ( 13 ), ja dalībvalsts pieņem tiesību normu, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no Līgumā par Eiropas Savienības darbību garantētas pamatbrīvības, šī tiesību norma ietilpst ES tiesību piemērošanas jomā. Iespēja izdarīt atkāpi no ES tiesībās garantētajām pamatbrīvībām noteiktos gadījumos ir iespēja, ko dalībvalstis izmanto un kas ES tiesībās tiek atzīta, bet šīs iespējas izmantošana ir sīki noteikta ES tiesībās. Ja tiesa – vai tā būtu valsts tiesa vai Tiesa – pārbauda, vai valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek ierobežota šādas pamatbrīvības izmantošana, ietilpst atkāpēs no Līguma (un tādējādi ir atļauts), šis pārbaudes process tiek veikts, atsaucoties uz un saskaņā ar kritērijiem, kas izriet no ES tiesībām, nevis valsts tiesībām. Tādējādi ir jāuzskata, ka dalībvalsts “īsteno Savienības tiesības” 51. panta izpratnē, kad tā paredz atkāpi no pamatbrīvības. No minētā izriet, ka ir jāpiemēro Harta ( 14 ). Tā kā ar pamatlietās aplūkoto valsts tiesību normu tiek “īstenotas” ES tiesības, jo tā ietilpst ES tiesību piemērošanas jomā, tā ir jāinterpretē kopsakarā ar Hartu. Manuprāt, nav nozīmes tam, ka šī lieta, pretēji lietai Pfleger u.c., attiecas uz procesuālajiem noteikumiem, kas valsts tiesai ir jāpiemēro, izlemjot lietu, nevis uz pašas atkāpes spēkā esamību.
6.

Pirmās mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanas direktīvas (turpmāk tekstā – “Pirmā TAD”) ( 2 ) 2. pantā bija paredzēts: “1. Dalībvalstis atturas kontrolēt to, vai ir veikta civiltiesiskās atbildības apdrošināšana attiecībā uz transportlīdzekļiem, kuri parasti atrodas citas dalībvalsts teritorijā. Tāpat dalībvalstis atturas kontrolēt to, vai ir veikta šāda apdrošināšana attiecībā uz transportlīdzekļiem, kuri parasti atrodas trešās valsts teritorijā un iebrauc to teritorijās no citas dalībvalsts teritorijas. Dalībvalstis tomēr var veikt pārbaudes izlases kārtībā. 2. Attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas parasti atrodas dalībvalsts teritorijā, šīs direktīvas noteikumi, izņemot 3. un 4. pantu, stājas spēkā: — pēc tam, kad ir noslēgts līgums starp sešām valstu apdrošināšanas apvienībām, atbilstīgi kura noteikumiem katra valsts apvienība saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem par obligāto apdrošināšanu garantē prasījumu nokārtošanu attiecībā uz negadījumiem, ko tās valsts teritorijā izraisījuši transportlīdzekļi, kuri parasti atrodas citas dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai šie transportlīdzekļi ir apdrošināti; — Komisijas noteiktajā dienā pēc tam, kad ciešā sadarbībā ar dalībvalstīm ir noskaidrots, ka minētais līgums ir noslēgts; — uz līguma spēkā esamības laiku.”
12.

Note (2A) to Group 10 (2.A skaidrojošā piezīme par 10. grupu) “attiecīga organizācija” ir definēta kā bezpeļņas organizācija, kas atbilst noteiktiem nosacījumiem. Saskaņā ar Note (3) to Group 10 (3. skaidrojošā piezīme par 10. grupu) bezpeļņas organizācijas, kas ir publisko tiesību subjekti (proti, pašvaldības, ministrijas un valsts organizācijas un struktūras, kas uzskaitītas sarakstā, ko 1993. gadā publicēja Office of Public Service and Science (Sabiedrisko pakalpojumu un zinātņu birojs), nevar tikt uzskatītas par “attiecīgām organizācijām”Item 3 to Group 10 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (1994. gada Pievienotās vērtības nodokļa likuma 9. pielikuma 10. grupas 3. punkta) izpratnē.
55.

Kā izņēmumu no šā principa Tiesa uzskata, ka pastāv apstākļi, kad juridiskajai vienībai, kura nav tiešais pārkāpuma izdarītājs, tomēr var noteikt atbildību par inkriminēto rīcību un tādējādi sodīt šo personu par to. It īpaši tas tā ir gadījumā, kad attiecīgā sabiedrība nevis nosaka savu rīcību patstāvīgi, bet būtībā piemēro mātesuzņēmuma norādījumus, īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības ( 6 ). Šī pieeja ir balstīta idejā, ka pat tad, ja no juridiskā viedokļa grupu veido vairākas atsevišķas juridiskās personas, to var uzskatīt par vienu un to pašu “uzņēmumu” konkurences tiesību izpratnē. No Komisijai tādējādi pieejamās iespējas atsaukties uz uzņēmuma funkcionālo jēdzienu, lai noteiktu to sabiedrību atbildību par pret konkurenci vērsto rīcību, kuras tieši nav piedalījušās inkriminētajās darbībās, tostarp izriet Komisijas iespēja adresēt mātesuzņēmumam lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, neprasot tai pierādīt šī pēdējā personisku iesaistīšanos pārkāpumā ( 7 ).
68.

Ņemot vērā iepriekš minēto, ir nodrošināta tiesiskā noteiktība un paredzamība ( 65 ), raugoties gan no prasītājas, gan atbildētājas viedokļa. Šajā lietā, tā kā pirmā atbildētāja Nike Inc. ir Nike Group vadošais uzņēmums, tā var sniegt skaidrus apgalvojumus un labot kļūdainu iespaidu. Tātad Nike Inc. jāuzņemas risks par juridiskās un komerciālās saiknes starp to un varbūtējo uzņēmumu paskaidrošanu, sniedzot skaidrus publiskus paziņojumus, pārstrukturizējot savu tirdzniecības organizāciju vai nosakot ierobežojumus sava zīmola izmantošanai meitasuzņēmumam Vācijā, ja tā vēlas novērst to, ka uz to tiek attiecināta visaptveroša Vācijas jurisdikcija saskaņā ar KPZR 97. panta 1. punktu.
–

elektroenerģiju, ja tā veido vairāk nekā 50 % no produkta izmaksas. “Produkta izmaksas” ir kopējā preču un pakalpojumu iepirkumu summa plus personāla izdevumi, plus pamatkapitāla patēriņš uzņēmuma līmenī, kā noteikts 11. pantā. Šīs izmaksas aprēķina vidēji uz vienību. “Elektroenerģijas izmaksas” ir elektroenerģijas faktiskā iepirkuma vērtība vai elektroenerģijas ražošanas izmaksas, ja to ražo uzņēmumā,
19.

Saskaņā ar grozītā OUG Nr. 195/2002 23. panta 1. un 9. punktu: “(1) Tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus [..] pa publiskajiem ceļiem tiek piešķirtas vienīgi tādu derīgu vadītāja apliecību īpašniekiem, kas atbilst kategorijai, kurai pieder transportlīdzeklis, vai jebkurai personai, kas var pamatot dokumentu, kurš aizstāj tādu dokumentu, kas ļauj pārvietoties pa publiskajiem ceļiem. [..] (9) Eksāmens vadītāja apliecības iegūšanai sastāv no teorētiskās pārbaudes, kurā tiek pārbaudītas zināšanas, un praktiskās pārbaudes, kurā tiek pārbaudīta braukšanas prasme un stils, atkarībā no vēlamās apliecības kategorijas. Praktiskā pārbaude AM kategorijai sastāv vienīgi no braukšanas prasmes pārbaudes tam sagatavotos slēgtos ceļu posmos. Nosacījumi vadītāja apliecības saņemšanai ir paredzēti ar tiesiskajā regulējumā.”
82.

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai atbildēt uz Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem šādi: 1) apzīmējuma kā uzticības zīmes izmantošana var būt daļa no izmantošanas preču zīmei raksturīgā veidā, kas var nodrošināt tiesību Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 15. panta izpratnē saglabāšanu – ar nosacījumu, ka attiecīgā apzīmējuma izmantošanā vienlaikus ir izpildīta preču zīmes pamata funkcija norādīt izcelsmi. Šajā gadījumā Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Eiropas Savienības preču zīmes, kas atbilst uzticības zīmei, īpašniekam ir atļauts iebilst pret to, ka konkurents izmanto identisku zīmi attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme, ja šī izmantošana var radīt aizskārumu tādai preču zīmes pamata funkcijai, kāda ir preces kvalitātes norāde. Turpretī, ja trešā persona izmanto preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme, Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks drīkst iebilst pret minētā apzīmējuma izmantošanu tikai tad, ja pastāv sajaukšanas iespēja; 2) nedz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 7. panta 1. punkta g) apakšpunktā, nedz tās pašas regulas 73. panta c) punktā nav atļauta Eiropas Savienības preču zīmes, kas ir arī uzticības zīme, atzīšana par spēkā neesošu vai atcelšana, ja šīs preču zīmes īpašnieks, veicot efektīvas vai regulāras kvalitātes pārbaudes, nenodrošina pie saviem licenciātiem cerību attiecībā uz kvalitāti, kas sabiedrībā tiek saistītas ar šo apzīmējumu, atbilstību patiesībai.
134.

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai pieņemt šādu nolēmumu: 1) noraidīt apelācijas sūdzību lietā C‑377/15 P kā nepieņemamu; 2) atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 29. aprīļa spriedumu Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome (T‑558/12 un T‑559/12, EU:T:2015:237); 3) atcelt Padomes 2012. gada 4. oktobra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 924/2012, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 91/2009, ciktāl tā attiecas uz Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd.; 4) piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd. tiesāšanās izdevumus lietā C‑376/15 P, kā arī tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā; 5) Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus lietā C‑376/15 P pati; 6) Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd. sedz savus tiesāšanās izdevumus lietā C‑377/15 P pašas.
136.

Visbeidzot, vairāki pamati bija acīmredzami nepieņemami un nepamatoti. Piemēram, neraugoties uz iespējamo kļūdu tiesību piemērošanā piesaukšanu, ar vairākiem pamatiem nepārprotami ir apstrīdēti Vispārējās tiesas konstatētie fakti. Turklāt par daudziem apelācijas sūdzību iesniedzēju ierosinātiem jautājumiem pastāv vispāratzīta judikatūra, kas ir pretrunā apelācijas sūdzību iesniedzēju argumentiem. Apelācijas sūdzību iesniedzējas nav sniegušas nevienu pārliecinošu argumentu, kas atšķirtu to lietas no precedentiem vai pamatotu atkāpšanos no tiem.