ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Savukārt starp primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ko ir atzinusi Tiesa, ir vides aizsardzība. It īpaši atturēšanai no transportlīdzekļu ar lielu degvielas patēriņu nomāšanas vai iegādāšanās līzingā var būt vispārējo interešu mērķis.

Attiecībā uz jautājumu, vai šis ierobežojums ir pamatots, ar mērķiem, kas ir saistīti ar to ceļu infrastruktūras, satiksmes kontroles, glābšanas dienesta un reģistrācijas dienesta izdevumu kompensēšanu, ko rada transportlīdzekļu lietošana, nevar tikt pamatots pienākums iepriekš samaksāt reģistrācijas nodokli pilnībā, neatkarīgi no transportlīdzekļa lietošanas ilguma attiecīgajā dalībvalstī.

Paredzot pienākumu iepriekš pilnībā samaksāt transportlīdzekļu reģistrācijas nodokli, kas piemērojams galīgas reģistrācijas gadījumā, neatkarīgi no šajā valstī ievestā transportlīdzekļa tajā paredzētās lietošanas faktiskā ierobežotā ilguma un kaut arī līzinga vai nomas pagaidu raksturs ir ticis precīzi noteikts un iepriekš ir zināms, un atturoties paredzēt procentu maksājumu, atmaksājot transportlīdzekļu reģistrācijas nodokli, un ieturot administratīvos izdevumus 500 EUR apmērā no atmaksājamās reģistrācijas nodokļa summas, dalībvalsts nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.

Ja ir paredzēta šāda nodokļa atmaksāšanas procedūra, tas, ka šai procedūrai ir noteikti nesamērīgi nosacījumi, pats par sevi var radīt atturošas sekas neatkarīgi no tā, vai līzinga vai nomas pagaidu raksturs var tikt precīzi noteikts un vai tas iepriekš ir zināms.

Sistēma, kas balstīta uz pieņēmumu, ka sākotnēji iekasētā reģistrācijas nodokļa daļa ir pārmaksa un tātad ir jāatmaksā, neparedzot procentu samaksu par šīm summām, neļauj samazināt zaudējumus budžetam, ko rada nodokļa iepriekšēja samaksa pilnībā. Tātad procentu nemaksāšana neatbilst samērīguma principam.

Turklāt pienākums samaksāt administratīvās izmaksas 500 EUR apmērā var atturēt nodokļu maksātāju no atmaksāšanas procedūras uzsākšanas, un tātad tas ir pretējs šādas procedūras mērķim. Šajā ziņā, ja dalībvalsts reģistrācijas nodokļa iekasēšanas sistēmu organizē tā, ka tā daļas atmaksa noteiktos gadījumos ir nenovēršama, izdevumi saistībā ar šādas sistēmas organizēšanu nevar tikt finansēti no ieturējumiem no summām, kas ir jāatmaksā personām, kurām ir tiesības uz atmaksu. Administratīvo izmaksu 500 EUR apmērā ieturējums no atmaksājamās reģistrācijas nodokļa summas tātad arī neatbilst samērīguma principam.

(sal. ar 108., 112., 117., 120. un 122.–124. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
LES 19., 24. un 40. pants, LESD 275. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā atbilstoši LESD 267. pantam lemt par tāda akta spēkā esamību, kurš pieņemts, pamatojoties uz normām par kopējo ārpolitiku un drošības politiku (KĀDP) – kāds ir Padomes 2014. gada 31. jūlija Lēmums 2014/512/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kuras destabilizē situāciju Ukrainā, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2014. gada 4. decembra Lēmumu 2014/872/KĀDP, – ja lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas vai nu uz pārbaudi par to, vai ar šo lēmumu ir ievērots LES 40. pants, vai arī uz ierobežojošo pasākumu attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām tiesiskuma pārbaudi.

Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai, tāpat kā prasība atcelt tiesību aktu, ir Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudes līdzeklis (skat. spriedumus, 1987. gada 22. oktobris, Foto‑Frost, 314/85, EU:C:1987:452, 16. punkts; 1991. gada 21. februāris, Zuckerfabrik Süderdithmarschen un Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 un C‑92/89, EU:C:1991:65, 18. punkts; 2005. gada 6. decembris, ABNA u.c., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04, EU:C:2005:741, 103. punkts, kā arī 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 95. punkts).

Šī būtiskā Savienības tiesību aizsardzību tiesā sistēmas īpašība attiecas uz lēmumu, kuros paredzēts pieņemt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām saistībā ar KĀDP, tiesiskuma pārbaudi. Nedz no LES, nedz no LESD neizriet, ka prasība atcelt tiesību aktu, kas celta Vispārējā tiesā saskaņā ar LESD 256. pantu kopsakarā ar 263. pantu, būtu vienīgais lēmumu, kuros paredzēti ierobežojoši pasākumi attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām, tiesiskuma pārbaudes līdzeklis, izņemot, konkrēti, lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai. Šajā ziņā LES 24. panta 1. punkta otrās daļas pēdējā teikumā uz LESD 275. panta otro daļu ir norādīts, lai noteiktu nevis tiesvedības veidu, kurā Tiesa var pārbaudīt atsevišķu lēmumu tiesiskumu, bet gan lēmumu veidu, kuru tiesiskumu Tiesa var pārbaudīt jebkādā tiesvedībā, kuras priekšmets ir šāda tiesiskuma pārbaude. Ņemot vērā, ka par lēmuma, kurā paredzēti ierobežojoši pasākumi attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām, īstenošanu daļēji ir atbildīgas dalībvalstis, lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai ir būtiska funkcija, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tostarp, ja – kā pamatlietā – gan valsts īstenošanas pasākumu tiesiskums, gan to pamatā esošā KĀDP jomā pieņemtā lēmuma tiesiskums pats tiek apstrīdēts valsts tiesvedībā. Ņemot vērā, ka dalībvalstīm ir jānodrošina savas valsts politikas atbilstība Savienības nostājām, kas ieņemtas ar Padomes lēmumiem, kuri pieņemti atbilstoši LES 29. pantam, piekļuve tiesai, lai pārbaudītu minētos lēmumus, ir nepieciešama, ja šajos lēmumos ir paredzēts noteikt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām.

(skat. 68.–71. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 17. jūnija Direktīvas 1999/62/EK par dažu infrastruktūru lietošanas maksas noteikšanu smagajiem kravas transportlīdzekļiem, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 27. septembra Direktīvu 2011/76/ES, 9.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā norādītajai samērīguma prasībai ir pretrunā tāda sankciju sistēma, kāda ir pamatlietā, kurā ir paredzēta fiksēta naudas soda uzlikšana par visiem to noteikumu pārkāpumiem, neatkarīgi no to veida un smaguma, kas attiecas uz pienākumu iekasēt iepriekšēju ceļa nodevas samaksu par ceļu infrastruktūras izmantošanu.

Direktīvas 1999/62 mērķi, kā tas izriet no tās preambulas 1. apsvēruma, ir iekasēšanas sistēmu saskaņošana un taisnīgu pārvadātājiem uzliekamo infrastruktūras izmaksu iekasēšanas mehānismu izveide, lai novērstu dalībvalstu transporta uzņēmumu konkurences traucējumus.

Šajos apstākļos Tiesa ir nospriedusi, ka sankciju bardzībai ir jāatbilst pārkāpumu, kas ar tām tiek sodīti, smagumam un it īpaši jānodrošina īsti preventīva ietekme, tajā pašā laikā ievērojot vispārējo samērīguma principu (spriedums, 2016. gada 19. oktobris, EL-EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, 40. punkts).

Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka samērīguma princips dalībvalstīm ir jāievēro, ne tikai nosakot pārkāpuma sastāvu un paredzot noteikumus par naudas sodu apmēru, bet arī vērtējot aspektus, kas var būt ņemami vērā, lai noteiktu naudas sodu (spriedums, 2016. gada 19. oktobris, EL-EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, 41. punkts).

(skat. 41.–43. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Attiecībā uz publisku līgumu, kas neietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarē, kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 2013. gada 13. decembra Regulu (ES) Nr. 1336/2013, piemērošanas jomā, bet par ko ir noteikta pārrobežu interese, LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretēja tāda valsts tiesību norma, kāds ir Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (Lietuvas Likums par publiskajiem iepirkumiem) 24. panta 5. punkts, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja tiek slēgti apakšuzņēmuma līgumi publiska būvdarbu līguma izpildei, izraudzītajam pretendentam pašam ir jāveic galvenie būvdarbi, ko kā tādus ir definējusi līgumslēdzēja iestāde.

No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā, pirmkārt, Likuma par publiskajiem iepirkumiem 24. panta 5. punkta mērķis ir nodrošināt būvdarbu pareizu izpildi. Tomēr, lai gan nav izslēgts, ka šāds mērķis var attaisnot noteiktus apakšuzņēmuma līgumu slēgšanas ierobežojumus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2004. gada 18. marts, Siemens un ARGE Telekom, C‑314/01, EU:C:2004:159, 45. punkts, un 2016. gada 14. jūlijs, Wrocław - Miasto na prawach powiatu, C‑406/14, EU:C:2016:562, 34. punkts), jāuzskata, ka tāda valsts tiesiskā regulējuma norma, kāds ir Likuma par publiskajiem iepirkumiem 24. panta 5. punkts, pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu šo mērķi, jo ar to vispārīgi ir aizliegta šāda apakšuzņēmuma līgumu slēgšana attiecībā uz būvdarbiem, ko līgumslēdzēja iestāde ir kvalificējusi kā “galvenos”. Šāds aizliegums ir piemērojams neatkarīgi no tā, uz kādu ekonomikas nozari attiecas attiecīgais publiskais līgums, kāds ir būvdarbu raksturs, kā arī apakšuzņēmēju kvalifikācija. Turklāt šāds vispārējs aizliegums neļauj minētajai iestādei novērtēt katru gadījumu atsevišķi. Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 51. punktā, alternatīvs, mazāk ierobežojošs pasākums, kas nodrošina izvirzītā mērķa sasniegšanu, varētu būt prasība pretendentiem, lai viņi savā piedāvājumā norādītu, par kādu iepirkuma un būvdarbu daļu tie gatavojas slēgt apakšuzņēmuma līgumus, piedāvātos apakšuzņēmējus un to spējas. Var arī tikt apsvērta it īpaši iespēja līgumslēdzējai iestādei aizliegt pretendentiem mainīt apakšuzņēmējus, ja šī iestāde iepriekš nav varējusi pārbaudīt to identitāti un spējas.

(sal. ar 52., 54., 55., 57. un 61. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑169/15

Montis Design BV

pret

Goossens Meubelen BV

(Benelux Gerechtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Rūpnieciskais un komercīpašums — Autortiesības un blakustiesības — Direktīva 93/98/EEK — 10. panta 2. punkts — Aizsardzības termiņš — Aizsardzības neatjaunošana Bernes konvencijas ietekmē”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2016. gada 20. oktobra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 93/98 – Aizsardzības termiņš – Piemērošana tiesībām, kas beigušās pirms 1995. gada 1. jūlija – Nepieļaujamība – Šo tiesību aizsardzības neatjaunošana Bernes konvencijas ietekmē

(Padomes Direktīvas 93/98 10. panta 2. punkts un 13. panta 1. punkts)

Direktīvas 93/98 par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu 10. panta 2. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 13. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā direktīvā paredzētais aizsardzības ilgums nav piemērojams lietišķās mākslas darba autortiesībām, kuras sākotnēji tika aizsargātas ar valsts tiesisko regulējumu, bet kas ir beigušās pirms 1995. gada 1. jūlija.

Direktīva 93/98 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas sākotnēji piešķīra autortiesību aizsardzību attiecībā uz šādu darbu, bet kurš pēc tam galīgi izbeidza šādas tiesības pirms 1995. gada 1. jūlija tādēļ, ka netika izpildīta formas prasība.

Apstāklis, ka acīmredzami šo tiesību autortiesību beigšanās pirms 1995. gada 1. jūlija nebija saderīga ar Bernes konvencijas 5. panta 2. punktu, atbilstoši kurai autortiesību baudīšana un īstenošana nav pakārtota formalitātēm, neapstrīd šo Direktīvas 93/98 interpretāciju.

Proti, Savienības likumdevējs ir izvēlējies attiecināt Direktīvas 93/98 10. panta 2. punktā paredzēto pirmo nosacījumu uz darbiem un objektiem, kuri 1995. gada 1. jūlijā ir aizsargāti “saskaņā ar valsts noteikumiem par autortiesībām vai blakustiesībām”. No tā izriet, ka nav šī noteikuma ne mērķis, ne rezultāts noteikt nosacījumus, ar kādiem šī aizsardzība varētu tikt attiecināta pirms 1995. gada 1. jūlija, jo šo jautājumu turpina regulēt piemērojamie valstu tiesiskie regulējumi.

Attiecībā uz otro Direktīvas 93/98 10. panta 2. punktā paredzēto nosacījumu, atbilstoši kuram šajā direktīvā paredzētie aizsardzības termiņi attiecas uz visiem darbiem un visiem objektiem, kuri 1995. gada 1. jūlijā atbilst Direktīvā 92/100 noteiktajiem aizsardzības kritērijiem, tā neattiecas uz attiecīgajiem lietišķās mākslas darbiem, jo uz tiem neattiecas Direktīva 92/100, kura atbilstoši tās 2. panta 3. punktam neaptver nomas tiesības un patapinājuma tiesības attiecībā uz tiem.

Tādēļ šķiet, ka neviens no Direktīvas 93/98 10. panta 2. punktā paredzētajiem abiem alternatīvajiem nosacījumiem nav izpildīts.

No tā izriet, ka Direktīva 93/98 ir jāaplūko kā tāda, kas neaizliedz tādu atceļošu valsts tiesisko regulējumu, kas nerada tiesisko stāvokli atjaunojošas sekas un tādējādi uzskata, ka tās ir beigušās, neraugoties uz to, ka to izbeigšanās pirms 1995. gada 1. jūlija nebija saderīga ar Bernes konvencijas 5. panta 2. punktu.

(skat. 38., 39., 42.–44. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140, (turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”), 4. panta 1. punkta pirmās daļas pirmais un trešais teikums un otrā daļa, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata valsts regulatīvās iestādes lēmuma pārsūdzības lietu, ir jābūt tiesīgai šo lēmumu atcelt ar atpakaļejošu spēku, ja, tāsprāt, šādi ir jārīkojas, lai nodrošinātu pārsūdzošā uzņēmuma tiesību efektīvu aizsardzību.

Proti, Pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā, kurā ir paredzēts pienākums nodrošināt efektīvu pārsūdzības mehānismu, izpaužas Hartas 47. pantā nostiprinātais princips, ka indivīdiem no Savienības tiesībām izrietošajām tiesībām ir jābūt efektīvi aizsargājamām tiesā. Šajā ziņā valsts tiesas iespēja valsts regulatīvās iestādes lēmumu atcelt ar atpakaļejošu spēku Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta otrajā daļā netiek nekādi nedz izslēgta, nedz ierobežota. Proti, no šīs tiesību normas vienīgi izriet, ka minētās iestādes lēmuma pārsūdzībai nav apturošas iedarbības, ja vien saskaņā ar valsts tiesībām nav noteikti kādi pagaidu pasākumi. Tātad procedūras gaitā valsts regulatīvās iestādes lēmums principā ir piemērojams, kas gan neizslēdz iespēju šīs procedūras noslēgumā šo lēmumu atcelt ar atpakaļejošu spēku, ja valsts tiesa uzskata to par vajadzīgu, lai nodrošinātu pārsūdzošā uzņēmuma tiesību efektīvu aizsardzību.

Turklāt valsts tiesas iespēja atcelt valsts regulatīvās iestādes lēmumu ar atpakaļejošu spēku neliedz ievērot tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus. Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta otrās daļas formulējumā ir skaidri redzams, ka pārsūdzētais valsts regulatīvās iestādes lēmums saskaņā ar šo tiesību normu paliek spēkā tikai tik ilgi, kamēr vēl nav zināms pārsūdzības rezultāts. Šajos apstākļos saimnieciskās darbības subjekti, kas ir puses tādā pārsūdzībā kā minētās direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā, nevar tiesiski paļauties uz apstākli, ka gadījumā, ja tiks atcelts attiecīgais valsts regulatīvās iestādes lēmums, šai atcelšanai nebūs ex tunc tiesisko seku.

(skat. 24.–28., 30. un 31. punktu un rezolutīvo daļu)
4. panta 1. punkts Direktīvā 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/140, to lasot kopā ar 8. un 13. pantu Direktīvā 2002/19 par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140, jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par valsts regulatīvās iestādes (VRI) uzlikta ar tarifu noteikšanu saistīta pienākuma, ko uzlika par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, var noraidīt Ieteikumu 2009/396 par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos Eiropas Savienībā, kurā tiek ieteikts modelis “Bulric strict” (Bottom‑Up Long‑Running Incremental Costs) kā atbilstošs cenu regulēšanas pasākums savienojumu pabeigšanas tirgū, tikai tad, ja tā uzskata, ka to pieprasa apsvērumi, kas saistīti ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, it īpaši attiecīgās dalībvalsts tirgus specifiskās īpašības.

No Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izriet, ka šajā tiesību normā garantētās tiesības celt prasību ir jāpamato ar efektīvu pārsūdzības mehānismu, kurš ļauj pienācīgi ņemt vērā lietu pēc būtības. Turklāt šajā normā ir precizēts, ka kompetentai struktūrvienībai šādas prasības izskatīšanā, kas var būt tiesa, ir jābūt atbilstošai kompetencei, lai varētu efektīvi pildīt savas funkcijas. Tādējādi, ja valsts tiesai jāizskata strīds par VRI noteikta tarifu pienākuma likumību, piemērojot Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, tā var neievērot Ieteikumu 2009/396, tomēr, pat ja ieteikumu mērķis nav izraisīt saistošas sekas, valsts tiesām ir jāņem vērā šie ieteikumi, lai atrisinātu prāvas, kas tām ir iesniegtas, it īpaši, ja tās sniedz paskaidrojumus par valsts tiesību normu interpretāciju, kas ir pieņemtas ar mērķi nodrošināt to izpildi vai kuru mērķis ir papildināt saistošus Savienības noteikumus.

(skat. 39., 40.–43. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Attiecībā uz jēdzienu “reliģija”, kas ir ietverts Direktīvas 2000/78 1. pantā, ir jānorāda, ka šajā direktīvā nav sniegta šī jēdziena definīcija.

Tomēr Savienības likumdevējs Direktīvas 2000/78 preambulas 1. apsvērumā ir atsaucies uz pamattiesībām, kuras ir garantētas Eiropas Konvencijā par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību, kas ir parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), un tās 9. pantā ir noteikts, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības uz domu, pārliecības un ticības brīvību; šīs tiesības ietver arī brīvību mainīt savu reliģisko piederību vai ticību un nodoties savai reliģijai vai pārliecībai, kā vienatnē tā kopā ar citiem, publiski vai privāti, pielūdzot, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas, ievērojot paražas un sludinot mācību.

Tajā pašā apsvērumā Savienības likumdevējs uz dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām tostarp ir atsaucies kā uz Savienības tiesību vispārējiem principiem. Šo tiesību starpā, kuras izriet no kopīgajām tradīcijām un kuras ir atkārtoti apliecinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”), ietilpst domu, pārliecības un ticības brīvība, kas ir noteikta Hartas 10. panta 1. punktā. Atbilstoši šai normai šīs tiesības ietver brīvību mainīt ticību vai pārliecību un brīvību individuāli vai kolektīvi un publiski vai privāti paust ticību vai pārliecību lūgšanās, mācībās, ieražās un ceremonijās. Kā izriet no paskaidrojumiem attiecībā uz pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.), tās 10. panta 1. punktā garantētās tiesības atbilst ECPAK 9. pantā garantētajām tiesībām un saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tām ir tāda pati nozīme un piemērošanas joma.

Ciktāl ECPAK un vēlāk Hartā ir sniegta plaša jēdziena “reliģija” izpratne, jo tajās šajā jēdzienā ir iekļauta personu brīvība paust savu ticību, ir jāuzskata, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies ievērot šo pašu pieeju, pieņemot Direktīvu 2000/78, un līdz ar to šīs direktīvas 1. pantā ietverto jēdzienu “reliģija” ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to aptver gan forum internum, proti, uzskatu pastāvēšanu, gan forum externum, proti, reliģiskas ticības publisku paušanu.

(skat. 25.–28. punktu)
Lieta C‑283/15

X

pret

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļu tiesību akti – Ienākuma nodoklis – Dalībvalsts valstspiederīgais, kurš gūst ienākumus šajā dalībvalstī un trešajā valstī un kurš dzīvo citā dalībvalstī – Nodokļu priekšrocība, kas ir paredzēta, lai ņemtu vērā viņa personisko un ģimenes situāciju

Kopsavilkums – Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 9. februāra spriedums

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Vienlīdzīga attieksme – Tiešie nodokļi – Ienākuma nodokļi – Dalībvalsts valstspiederīgais, kas savu ienākumu galveno daļu gūst šīs dalībvalsts teritorijā un dzīvo citas dalībvalsts teritorijā, negūstot tajā nekādus ienākumus – Pirmās dalībvalsts tiesību akti, kuros ir atļauts atskaitīt “negatīvos ienākumus”, kas saistīti ar mājokli, bet šāds atskaitījums tiek liegts minētajam valstspiederīgajam – Nepieļaujamība – Nodarbinātības dalībvalsts jēdziens – Trešajā valstī gūta ienākumu daļa – Ietekmes neesamība

(LESD 49. pants)

LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalstij, kuras nodokļu tiesību aktos ir atļauts atskaitīt “negatīvos ienākumus”, kas saistīti ar mājokli, atteikt šādu samazinājumu pašnodarbinātam nerezidentam, ja viņš šajā dalībvalstī gūst 60 % no saviem kopējiem ienākumiem un dalībvalstī, kurā atrodas viņa mājoklis, negūst tādus ienākumus, kas ļautu viņam tajā izmantot līdzvērtīgas tiesības uz atskaitījumu.

Ja nerezidents dalībvalstī, kurā viņš veic daļu no savas darbības, gūst 60 % no saviem kopējiem vispasaules ienākumiem, nekas neļauj uzskatīt, ka tikai šī iemesla dēļ viņa dzīvesvietas dalībvalstij pašai nebūtu jāņem vērā visi šie ienākumi un viņa personiskā un ģimenes situācija. Citādi nebūtu arī tad, ja izrādītos, ka ieinteresētā persona nav guvusi viņa dzīvesvietas dalībvalstī nekādus ienākumus vai ir guvusi tik pieticīgus ienākumus, ka šī valsts nevar viņam piešķirt nodokļu priekšrocības, kas izriet no visu šo ienākumu un viņā personiskās un ģimenes situācijas ņemšanas vērā.

Aizliegums, kas izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, attiecas uz visām nodarbinātības dalībvalstīm, kurās pašnodarbinātā persona gūst ienākumus, kuri viņam ļauj tajā izmantot tiesības uz atbilstošu atskaitījumu, proporcionāli minēto ienākumu daļai, kas tiek gūta katrā nodarbinātības dalībvalstī. Šajā ziņā “nodarbinātības dalībvalsts” ir jebkura dalībvalsts, kurai ir kompetence uzlikt nodokļus ienākumiem no darbības nerezidentam, kas tos tajā guvis, neatkarīgi no vietas, kur tieši ir veikta šī darbība.

Apstāklis, ka attiecīgais nodokļu maksātājs nerezidents gūst daļu no saviem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem nevis dalībvalstī, bet trešajā valsti, neietekmē uz otro jautājumu sniedzamo atbildi.

(sal. ar 39., 43., 49. un 52. punktu un rezolutīvās daļas 1)–3) punktu)