Lieta C‑417/14 RX‑II

Livio Missir Mamachi di Lusignano

pret

Eiropas Komisiju

“Eiropas Savienības Vispārējās tiesas sprieduma lietā Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) pārskatīšana — Civildienests — Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, pamatojoties uz to, ka iestāde nav izpildījusi pienākumu nodrošināt savu ierēdņu aizsardzību — Miris ierēdnis — Morālais kaitējums, kas nodarīts ierēdnim pirms viņa nāves — Materiāls un morāls kaitējums, kas nodarīts ierēdņa ģimenes locekļiem — Kompetence — Vispārējā tiesa — Eiropas Savienības Civildienesta tiesa — Savienības tiesību vienotības apdraudējums”

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2015. gada 10. septembra spriedums

Attiecībā uz Civildienesta tiesas kompetenci ratione personae, Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu un 91. panta 1. punktu šīs tiesību normas, kurās vispārīgi minēta jebkura persona, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, neļauj pašas par sevi nošķirt prasības atkarībā no tā, vai prasību ir cēlis ierēdnis vai jebkura cita persona, kas norādīta šajos noteikumos. Tātad Civildienesta tiesai ir kompetence ratione personae lemt ne tikai par ierēdņu celtām prasībām, bet arī par jebkuras citas personas, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, celtām prasībām. Šajā ziņā Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir skaidri norādīti ierēdņa pēcteči, kā arī augšupējās līnijas radinieki kā personas, kas viņa nāves gadījumā var saņemt pabalstu. No tā izriet, ka gan mirušā ierēdņa tēvs, gan mirušā ierēdņa bērni ir šajā tiesību normā minētās personas. Līdz ar to jautājums, vai mirušā ierēdņa tēvam un bērniem tiešām šajā gadījumā ir tiesības saņemt Civildienesta noteikumos garantētos pabalstus, it īpaši tos, kas ir norādīti to 73. pantā, nevar tikt ņemts vērā, lai noteiktu Civildienesta tiesas kompetenci ratione personae, pamatojoties uz Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantu, skatot kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu. (sal. ar 33.–35. punktu)

Attiecībā uz jautājumu, vai Civildienesta tiesas kompetence ratione materiae attiecas uz zaudējumu atlīdzības prasībām, kas pamatotas ar to, ka iestāde nav izpildījusi savu pienākumu nodrošināt savu ierēdņu aizsardzību, ne LESD 270. pantā, ne Civildienesta noteikumu 91. pantā, kas attiecas uz visām domstarpībām starp Savienību un tās darbiniekiem, nav definēts tās prasības raksturs, kuru var celt gadījumā, ja tiek noraidīta administratīva sūdzība. Tādējādi, tā kā strīds attiecas uz prasītājam nelabvēlīga akta likumību šo noteikumu 90. panta izpratnē, Civildienesta tiesai ir kompetence lemt neatkarīgi no tā, kāds turklāt ir attiecīgās prasības raksturs. Vēl Civildienesta tiesai ir kompetence ratione materiae lemt par zaudējumu atlīdzības prasību, ko ierēdnis iesniedzis pret iestādi, ja strīds radies darba tiesiskajās attiecībās, kas vieno ieinteresēto personu un iestādi. Tas pats attiecas uz jebkuras personas zaudējumu atlīdzības prasību, kura, kaut arī nav ierēdnis, ir norādīta Civildienesta noteikumos ģimenes attiecību ar ierēdni dēļ, ja strīds radies darba tiesiskajās attiecībās, kas šo ierēdni vieno ar attiecīgo iestādi, ievērojot to, ka Tiesas statūtu I pielikuma 1. pants, skatīts kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. pantu, piešķir Civildienesta tiesai kompetenci izskatīt jebkuru strīdu starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi. Turklāt fakts, ka Savienības ārpuslīgumiskā atbildība attiecībā uz ierēdņa ģimenes locekļiem, kas norādīti Civildienesta noteikumos, ir pakļauta nosacījumiem pēc būtības, kas izriet no LESD 340. panta, bet atbildība pret ierēdni ir pakļauta īpašiem un speciāliem noteikumiem salīdzinājumā ar šiem nosacījumiem, nevar izslēgt šajā ziņā Civildienesta tiesas kompetenci ratione materiae atbilstoši Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantam, skatītam kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu. Šīs tiesas kompetence ratione materiae izriet no attiecīgās lietas izcelsmes, nevis no juridiskā pamata, kurš var pamatot tiesības uz kompensāciju. (sal. ar 37., 41., 42., 49. un 50. punktu)

Savienības tiesību vienotību apdraudējumu Tiesas statūtu 62.b panta pirmās daļas izpratnē rada tāds Vispārējās tiesas nolēmums, kurā, pirmkārt, ir nospriests, ka Civildienesta tiesai attiecībā uz ierēdņiem ir tikai izņēmuma kompetence un, otrkārt, ar kuru šī tiesa ierēdņa tiesību pārņēmēju celtu prasību nodod izskatīšanai pati sev kā pirmās instances tiesai, tādējādi atņemot Civildienesta tiesai tās sākotnējo kompetenci un savā labā ieviešot kompetences noteikumu, kas var radīt sekas attiecībā uz kompetentās tiesas noteikšanu apelācijas jomā un līdz ar to uz tiesu līmeņu struktūru Tiesā. Tiesu sistēma, kas šobrīd ir noteikta ar LESD, Tiesas statūtiem un Lēmumu 2004/752, ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu, ietver precīzu attiecīgo triju Tiesas tiesu, tas ir, Tiesas, Vispārējās tiesas un Civildienesta tiesas, kompetenču norobežošanu tā, ka vienas no šīm trim tiesām kompetence lemt par prasību obligāti izslēdz pārējo divu tiesu kompetenci. Savienības tiesu kompetences noteikumi, kas šādi ir paredzēti LESD tāpat kā Tiesas statūtos un to pielikumā, ir primārās tiesības un ieņem centrālo vietu Savienības tiesību sistēmā. To ievērošana, papildus jautājumiem, kas pamatojas uz to, ka tā ir vienīgā tiesa, kas izskata Savienības civildienesta strīdus, ir pamatprasība šajā tiesību sistēmā un obligāts nosacījums, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienotību. (sal. ar 54.–58. punktu)