ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes Regulas Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, 7. panta 1. punkts, 10. panta 1. punkts un 121. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “tiešā atbalsta līmenis, kāds piemērojams dalībvalstīm, izņemot jaunās dalībvalstis” ir jāsaprot tādējādi, ka minētais līmenis 2012. gadā bija pielīdzināms 90 % no kopējā tiešo maksājumu līmeņa, un ka jēdziens “tiešo maksājumu līmenis jaunajās dalībvalstīs” ir jāsaprot tādējādi, ka šis pēdējais līmenis 2012. gadā bija tāds pats kā līmenis dalībvalstīs Eiropas Kopienā sastāvā, kāds tas bija 2004. gada 30. aprīlī. Regulas Nr. 73/2009 10. un 121. pantā norādītā atsauce uz dalībvalstīs, izņemot jaunās dalībvalstis, piemērojamo tiešo maksājumu līmeni Savienības tiesībās tika ieviesta ar Aktu par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem, lai regulētu pakāpenisku tiešo maksājumu ieviešanu jaunajās dalībvalstīs. Šajā ziņā, ņemot vērā, ka saikne starp attiecīgo tiešo maksājumu līmeņiem abās dalībvalstu grupās izriet no minētā Pievienošanās akta un tādējādi no primāro tiesību normām, interpretējot Regulu Nr. 73/2009, tā ir jāuzskata par pašsaprotamu, ciktāl tā atspoguļo minētā pievienošanās akta II pielikumā iekļautos noteikumus.

Šādos apstākļos nevar atbalstīt argumentāciju, kuras mērķis ir apstrīdēt attiecīgi dalībvalstīs, kas nav jaunās dalībvalstis, un jaunajās dalībvalstīs piemērojamo tiešo maksājumu līmeņu vienlīdzību Regulas Nr. 73/2009 10. panta izpratnē tā fakta dēļ, ka modulācijas nepiemērošanas tiešajiem maksājumiem, kas ir mazāki par EUR 5000, sekas ir tādas, ka izmaksājamo tiešo maksājumu apmērs 2012. gadā dalībvalstīs, izņemot jaunās dalībvalstis, lai gan ir 10 % modulācija, ir ievērojami lielāks par 90 % līmeni no visiem tiešajiem maksājumiem, kas ir formāli jaunajās dalībvalstīs sasniegtais līmenis. Tā kā piemērojamo tiešo maksājumu līmenis pirms modulācijas bija pilnā apmērā neatkarīgi no dažādās dalībvalstīs faktiski izmaksātajām summām, Regulas Nr. 73/2009 7. panta 1. punktā paredzētā vispārējā modulācija 10 % apmērā ir jāuzskata par samazinājumu šīs regulas 10. panta 1. punkta izpratnē, kas ir jāņem vērā, konstatējot piemērojamo tiešo maksājumu līmeņu līdzvērtību. Turpretī, ja tiktu ņemta vērā šo aprēķinu nominālā ietekme, rastos ne tikai jautājums par lauksaimnieku skaitu, kuri saņem mazāk par EUR 5000 attiecīgi dalībvalstīs, kas nav jaunās dalībvalstis, un jaunajās dalībvalstīs, bet arī jautājums par ievērojamajām atšķirībām starp tiešo maksājumu apmēriem par hektāru, kas tiek attiecīgi izmaksāti, tādējādi padarot neiespējamu absolūta salīdzinājuma veikšanu starp šīs abās dalībvalstu grupās veikto maksājumu līmeni. Taču piemērojamā tiešo maksājumu līmeņa abstraktais kritērijs tika izvēlēts, lai izvairītos no šādiem apsvērumiem.

(sal. ar 53., 59.–63. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Jautājums par to, vai LESD 34. pants nebūtu jāinterpretē tāpēc, ka Direktīvā 2007/46, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai, ir veikta pilnīga saskaņošana, nav nepieņemamības pamats un ir jāizvērtē saistībā ar atbildi, kas sniedzama uz prejudiciālajiem jautājumiem.

LESD 34. pants un Direktīvas 2007/46, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai, 31. panta 1. un 12. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tādu jaunu sauszemes transportlīdzekļiem paredzētu rezerves daļu, kuras nav iekļautas minētās direktīvas XIII pielikumā esošajā sarakstā, tirdzniecība dalībvalstī ir pakārtota nosacījumam, ka šajā dalībvalstī ir jāveic sertifikācijas vai tipa apstiprinājuma procedūra, ja vien šajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēti arīdzan izņēmumi, ar kuriem iespējams nodrošināt, ka no tās tiek atbrīvotas rezerves daļas, kas likumīgi izgatavotas un tirgotas citās dalībvalstīs, vai, pretējā gadījumā, ka attiecīgās rezerves daļas var nopietni apdraudēt transportlīdzekļa drošībai būtisko sistēmu darbību vai tā darbības parametrus saistībā ar vides aizsardzību un ka šī tipa apstiprinājuma vai sertifikācijas procedūra ir stingri nepieciešama un samērīga, ievērojot ceļu satiksmes drošības un vides aizsardzības mērķus. Proti, gadījumā, ja kāda sastāvdaļa vai aprīkojuma daļa vēl nav iekļauta Direktīvas 2007/46 XIII pielikumā esošajā sarakstā, un tātad kamēr par to nav pieņemts Komisijas lēmums, dalībvalstis var paturēt spēkā savus noteikumus par sastāvdaļām vai aprīkojumu, kas var nopietni apdraudēt to sistēmu pareizu darbību, kuras ir būtiskas transportlīdzekļa drošībai vai tā darbības parametriem saistībā ar vides aizsardzību, tomēr šie valstu noteikumi kļūst nepiemērojami, līdzko ir pieņemts šāds lēmums.

Tā kā jautājums par to, kādos apstākļos ir jāpierāda, ka attiecīgās sastāvdaļas ir vai nu jau tipveidā apstiprinātas vai sertificētas, vai arī oriģinālās rezerves daļas vai atbilstošas kvalitātes rezerves daļas, nav reglamentēts Savienības tiesībās, tas – ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus – ir reglamentējams dalībvalstu tiesībās.

(sal. ar 36., 41.–44. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)
Nodokļa maksātājs nevar aizbildināties ar to, ka nodokļu pasākums, no kura gūst labumu citi uzņēmumi, ir valsts atbalsts, lai izvairītos no šī nodokļa samaksas.

(sal. ar 21. punktu)
Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām valsts kompetentajai iestādei ir atļauts noteikt tādu tarifu pienākumu kā pamatlietā, pamatojoties uz Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, kurā grozījumi izdarīti Direktīvu 2009/136, 28. pantu, lai zvaniem uz neģeogrāfiskajiem numuriem Eiropas Savienībā likvidētu šķērsli, kas nav tehniska rakstura, bet kurš izriet no piemērotajiem tarifiem, kaut arī nav veikta tirgus izpēte, no kuras izrietētu, ka attiecīgajam uzņēmumam ir būtiska ietekme tirgū, ja šāds pienākums ir kvalificējams par nepieciešamu un samērīgu pasākumu, lai garantētu, ka tiešie lietotāji var piekļūt pakalpojumiem, kuriem Savienībā izmanto neģeogrāfiskos numurus.

Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts var paredzēt, ka tarifu pienākumu atbilstoši Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/136, 28. pantam var noteikt cita valsts iestāde, nevis valsts regulatīvā iestāde, kam parasti ir uzdots piemērot Savienības jauno tiesisko regulējumu, kas ir piemērojams elektronisko sakaru pakalpojumiem, ja vien ir ievērots priekšnoteikums par katras šīs iestādes atbilstību kompetences, neatkarības, objektivitātes un pārskatāmības nosacījumiem, kuri ir paredzēti Direktīvā 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140, un ka jebkuru lēmumu, ko šīs iestādes pieņem, var efektīvi pārsūdzēt no ieinteresētajām pusēm neatkarīgā iestādē, un tas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Saskaņā ar Direktīvas 2002/21 3. panta 2., 4. un 6. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina ne tikai valsts regulatīvo iestāžu neatkarība, rīkojoties tā, lai tās būtu juridiski nošķirtas un funkcionāli neatkarīgas no jebkuras organizācijas, kura nodrošina piekļuvi elektroniskās saziņas tīkliem, piegādā to aprīkojumu vai sniedz elektroniskās saziņas pakalpojumus, bet arī viegli pieejamā veidā ir jāpublicē šīm iestādēm izpildāmie uzdevumi saskaņā ar jauno tiesisko regulējumu, kas minētajām iestādēm ir jāpiemēro elektronisko sakaru pakalpojumiem it īpaši tad, ja šie uzdevumi ir uzticēti vairākām iestādēm un ir jāpaziņo Komisijai to iestāžu nosaukumi, kurām ir uzticēts izpildīt šos uzdevumus, kā arī to attiecīgās pilnvaras. Līdz ar to, ja šīs prerogatīvas kaut vai daļēji ir uzticētas valsts iestādei, kas nav valsts regulatīvā iestāde, kurai parasti uztic izpildīt piemērot jauno tiesisko regulējumu, tad katrai dalībvalstij ir jānodrošina, lai šī iestāde nebūtu tieši vai netieši iesaistīta darbības funkciju veikšanā minētās direktīvas izpratnē.

(sal. ar 55.–58. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Kad valsts tiesa, izskatot atbilstoši valsts tiesību normām prasību par personas atbildību gan tās sabiedrības vadītāja, gan izpilddirektora statusā, kā arī prasību, pamatojoties uz neatļautu darbību, lūdz Tiesai interpretēt tiesību normas, kas ir ietvertas Regulā Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, tiesību normas par tiesas jurisdikciju attiecīgi attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas 18.–21. panta izpratnē, lietās, kas attiecas uz līgumiem šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē un lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu šīs regulas 5. panta 3. punkta izpratnē, vien tas apstāklis, ka prasītājs prasības pieteikumā norāda vairākus atbildības pamatus, nav pietiekams, lai uzskatītu, ka uz šo prasību var attiekties visas norādītās tiesību normas. Tā tas ir vienīgi tad, ja pārmestā rīcība var tikt uzskatīta par tādu saistību neizpildi, kuras izriet no šīm tiesību normām, un par to ir jāpārliecinās valsts tiesai.

Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz prasību, ko sabiedrība cēlusi pret savu kādreizējo izpilddirektoru par to, ka viņš neesot pildījis savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, attiecas jēdziens lietas, kas attiecas uz līgumiem. Ja sabiedrības statūtos vai jebkādā citā dokumentā nav precizēts citādi, valsts tiesai jānosaka vieta, kurā izpilddirektors faktiski galvenokārt veicis savas līguma izpildes darbības, ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniegšana šajā vietā nav pretrunā pušu gribai, kāda tā izriet no to vienošanās. Šajā nolūkā var ņemt vērā it īpaši šajās vietās pavadīto laiku un tajās veikto darbību nozīmi.

(sal. ar 63.–65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 2002/96 par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem 2. panta 1. punkts un 3. panta a) punkts, kā arī I A pielikuma 6. punkts un I B pielikuma 6. punkts, no vienas puses, un Direktīvas 2012/19 par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 3. punkta b) apakšpunkts, 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, kā arī I pielikuma 6. punkts un II pielikuma 6. punkts, no otras puses, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar aptuveni 220 līdz 240 voltu elektrisko spriegumu darbināmi garāžas vārtu motori, kas ir paredzēti, lai tos kopā ar (garāžas) vārtiem iebūvētu ēkas konstrukcijā, un kuri katrā laikā var tikt demontēti, uzstādīti no jauna un/vai papildus pievienoti minētajai konstrukcijai, ietilpst Direktīvas 2002/96 un Direktīvas 2012/19 attiecīgajās piemērošanas jomās pārejas perioda laikā, kurš noteikts pēdējās minētās direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā.

No Direktīvas 2002/96 2. panta izriet, ka tās piemērošanas jomā ietilpst produkti, kuri izpilda trīs kumulatīvus nosacījumus, proti, pirmkārt, tie ir elektriskās un elektroniskās iekārtas (EEI), otrkārt, atbilst šīs direktīvas I A pielikumā norādītajām kategorijām un, treškārt, tie nav daļa no kādas cita tipa iekārtas, uz ko neattiecas šī direktīva, un tie nav uzskatāmi par šādu iekārtu.

Attiecībā uz pirmo nosacījumu šie motori var tikt uzskatīti par EEI Direktīvas 2002/96 izpratnē un tie ir EEI Direktīvas 2012/19 izpratnē, jo tie darbojas atkarībā no elektriskās strāvas, kuras spriegums ir mazāks nekā šajās direktīvās noteiktais.

Runājot par otro nosacījumu, attiecīgie motori ir uzskatāmi par elektriskiem un elektroniskiem instrumentiem minēto direktīvu izpratnē, ciktāl tie, tos pieslēdzot pie elektrības, ļauj iedarbināt un vadīt garāžas vārtus. Šos motorus turklāt nevar atzīt par rūpnieciskiem mehānismiem Direktīvas 2002/96 izpratnē, jo šie motori netiek izmantoti produktu rūpnieciskās ražošanas vai pārstrādes procesā, ne arī par lielizmēra stacionāriem rūpnieciskiem mehānismiem Direktīvas 2012/19 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

Saistībā ar trešo nosacījumu, kurš attiecas uz šo direktīvu piemērošanas izņēmumiem, kas interpretējami šauri, ciktāl attiecīgie motori katrā laikā var tikt demontēti, uzstādīti no jauna un/vai papildus pievienoti ēkas konstrukcijai un tādējādi tie nav paredzēti tikai un vienīgi darboties kopā ar konkrētiem vārtiem, šie motori katrā ziņā nevar tikt uzskatīti par īpaši paredzētiem un uzstādītiem iebūvēšanai minētajā konstrukcijā un tādējādi nevar ietilpt izņēmumos, kas paredzēti Direktīvas 2002/96 2. panta 1. punktā un Direktīvas 2012/19 2. panta 3. punkta b) apakšpunktā.

(sal. ar 37., 39., 47., 49., 53., 55.–59. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 92/85 par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391 16. panta 1. punkta izpratnē), 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz dalībvalstij atteikties piešķirt darbiniecei grūtniecības un dzemdību pabalstu tāpēc, ka viņa neaktīva ierēdņa statusā, kas piešķirts personisku iemeslu dēļ, lai viņa varētu strādāt kā algota darbiniece, veicot šo algoto darbu, nav izpildījusi valsts tiesībās paredzēto nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu tiesības uz minēto grūtniecības un dzemdību pabalstu, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

Direktīvas 92/85, kas tika pieņemta uz EEK līguma 118.A panta, kurš atbilst LESD 153. pantam, pamata, mērķis ir īstenot pasākumus, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti. Šajā kontekstā un kā tas izriet no Direktīvas 92/85 preambulas 17. apsvēruma, lai izvairītos no tā, ka noteikumi par grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu zaudē savu lietderīgo iedarbību, ja netiek saglabātas arī no darba līguma izrietošās tiesības, Savienības likumdevējs Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzējis, ka darba samaksas saglabāšana un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu darbiniecēm, attiecībā uz kurām ir piemērojama šī direktīva, ir jānodrošina minētās direktīvas 8. pantā paredzētajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumā. Ar prasību par jauna minimālo iemaksu perioda noteikšanu katra statusa vai darbavietas maiņas gadījumā tiktu apdraudēta Direktīvas 92/85 11. ganta 2. punktā paredzētā minimālā aizsardzība situācijā, kad attiecīgā darbiniece nav izpildījusi nosacījumu par minimālo sešu mēnešu darba stāžu savā jaunajā nodarbinātības vietā, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

Šajā ziņā ne Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrajā daļā, ne arī kādā citā šīs direktīvas normā nav ietverts nosacījums attiecībā uz šo nodarbinātības periodu raksturu. Šādos apstākļos Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētie “iepriekšējas nodarbinātības periodi” nedrīkst tikt ierobežoti vienīgi ar nodarbinātību pirms paredzamā dzemdību datuma. Šie nodarbinātības periodi ir jāsaprot kā tādi, kas ietver dažādu secīgu attiecīgā darbinieka nodarbinātību pirms šī datuma, tostarp dažādus darba devējus un atšķirīgus statusus.

(sal. ar 40., 41., 44.–46., 49. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 98/59 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta ii) ievilkumā minētais jēdziens “uzņēmums” ir jāinterpretē tāpat kā šī paša punkta a) apakšpunkta i) ievilkumā norādītais jēdziens.

Nekas Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta tekstā neliecina, ka būtu jāpiešķir atšķirīga nozīme terminiem “uzņēmums” un “uzņēmumi”, kas minēti tajā pašā šīs tiesību normas punktā. Tas, ka likumdevējs piedāvā dalībvalstīm iespēju izvēlēties starp Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta attiecīgi i) un ii) ievilkumā norādītajām iespējām, norāda uz to, ka jēdzienam “uzņēmums” nevar būt pilnībā dažāda piemērojamība atkarībā no tā, vai attiecīgā dalībvalsts izvēlas vienu vai otru no tai piedāvātajām iespējām, un šāda apmēra atšķirība būtu pretrunā vajadzībai sekmēt dalībvalstu tiesību aktu par kolektīvo atlaišanu tuvināšanu, kas ir uzsvērta Direktīvas 98/59 preambulas 7. apsvērumā. Uzņēmuma jēdziens, kas nav definēts Direktīvā 98/59, ir Savienības tiesību jēdziens un to nevar definēt, atsaucoties uz dalībvalstu tiesību aktiem. Tāpēc Savienības tiesību sistēmā šis jēdziens ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi.

(sal. ar 45., 57., 59., 60. un 71. punktu un rezolutīvo daļu)
47

Lai atspēkotu iebildumu par kopīgi un solidāri CEPSA un PROAS uzliktā naudas soda nesamērību, Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 316. punktā konstatēja, ka saistībā ar CEPSA-PROAS ir ticis ņemts vērā tikai PROAS pārdotais impregnēšanas bitumens. Tā, otrkārt, šī sprieduma 317. un 318. punktā norādīja, ka Komisija vispār nav piemērojusi reizināšanas koeficientu. Treškārt, tā minētā sprieduma 323. punktā norādīja, ka 1994. gada 14. jūlija spriedumam Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85) šajā lietā neesot nekādas nozīmes, ņemot vērā, pirmkārt, to, ka pārsūdzētajā lēmumā Komisija ir ņēmusi vērā pārkāpuma skartā produkta pārdošanas apjomu, un, otrkārt, to, ka 1994. gada 14. jūlija spriedumā Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85) runa bija par neatkarīgu sabiedrību un tādēļ neradās jautājums par to, vai ir jāņem vērā koncerna kopējais apgrozījums. Ceturtkārt, atbildot uz CEPSA argumentu par Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma [81]. un [82]. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktā paredzētās maksimālās robežas 10 % no apgrozījuma pārsniegšanu, tā minētā sprieduma 324. punktā norādīja, ka tas, ka CEPSA-PROAS koncernam uzliktais naudas soda apmērs ir gandrīz vienāds ar PROAS pārdotajiem apjomiem pēdējā pilnā pārkāpuma gada laikā, pats par sevi neļauj izsecināt samērīguma principa pārkāpumu, šai sakarā tā paša sprieduma 327.–329. punktā konstatējot, ka Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka PROAS un CEPSA ir veidojušas ekonomisku vienību un ka šī maksimālā robeža ir jāaprēķina, pamatojoties uz apgrozījumu, ko sasniegušas visas sabiedrības, kas veido vienu ekonomisko vienību, rīkodamās kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē.
9

Pēc uzklausīšanas sēdes, kura notika no 2007. gada 12. novembra līdz 14. novembrim, pēc 2009. gada 9. jūlija faktu izklāsta vēstules un pēc papildu informācijas pieprasījumu nosūtīšanas, kuri bija adresēti tostarp apelācijas sūdzības iesniedzējām, Komisija 2010. gada 23. jūnijā pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā konstatēja, ka pastāv LESD 101. panta 1. punkta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 53. panta pārkāpums vannas istabu aprīkojuma nozarē. Šis pārkāpums, kurā esot piedalījušies 17 uzņēmumi, esot norisinājies dažādos laikposmos no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim un esot izpaudies kā pret konkurenci vērstu nolīgumu vai saskaņotu darbību kopums Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas teritorijā. Preces, uz kurām attiecās aizliegtā vienošanās, esot vannas istabu aprīkojums, kas ietilpst kādā no trim šādu preču apakšgrupām, proti, sanitārtehnikas izstrādājumi, dušas nodalījumi un to piederumi, kā arī keramikas izstrādājumi.
8

Ar 2001. gada Budžeta izpildes likumu grozītā KStG 1988 13. panta 3. punktā ir paredzēts: “Attiecībā uz [privātajiem] fondiem, uz kuriem neattiecas ne 5. panta 6. vai 7. punkts, ne 7. panta 3. punkts, nav jāņem vērā nedz kā ieņēmumi, nedz kā ienākumi, bet saskaņā ar 22. panta 3. punktu ir jāapliek ar nodokli atsevišķi: 1) ienākumi no kapitāla iekšzemē un ārvalstīs: — no depozītiem un citiem prasījumiem kredītiestādēs ([EStG 1988] 93. panta 2. punkta 3. apakšpunkts); — no parāda vērtspapīriem [EStG 1988] 93. panta 3. punkta 1.–3. apakšpunkta izpratnē, ja, tos izdodot, tie gan juridiski, gan praktiski tiek piedāvāti nenoteiktai personu kategorijai; — no parāda vērtspapīriem [EStG 1988] 93. panta 3. punkta 4. un 5. apakšpunkta izpratnē, ciktāl šie ienākumi no kapitāla pieder ienākumiem no kapitāla [EStG 1988] 27. panta izpratnē; 2) ienākumi no kapitāldaļu atsavināšanas [EStG 1988] 31. panta izpratnē, ja vien nav piemērojams 4. punkts. Ienākumus no kapitāla un ienākumus no kapitāldaļu atsavināšanas neapliek ar nodokli (22. panta 3. punkts), ja taksācijas gadā ir veikti dāvinājumi [EStG 1988] 27. panta 1. punkta 7. apakšpunkta izpratnē un no tiem ir ieturēts ienākumu no kapitāla nodoklis, kā arī atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu piemērots atbrīvojums no ienākumu no kapitāla nodokļa.”
32

Tās uzskata, ka pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā LESD 43. panta 3. punkts ir uzskatāms par atkāpi no šī panta 2. punktā paredzētās parastās likumdošanas procedūras un tādējādi šis 3. punkts attiecībā uz tā piemērošanas jomu ir jāinterpretē šauri. Līdz ar to tikai tādus pasākumus, ar ko skaidri paredz “konkrētu zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu”, varot pieņemt uz minētā 3. punkta pamata. Savukārt, ja ar tiesību aktu sasniedzamais no KZP izrietošais mērķis būtu cits, nevis vienkārša zvejas kvotu piešķiršana, tas būtu jāpieņem uz LESD 43. panta 2. punkta pamata.
19

Cour d’appel de Lyon ir uzsvērusi, ka ne no viena lietas dalībnieku minētā noteikuma, ne arī no jebkāda cita procedūras elementa neizriet, ka pircējam būtu tiesības prasīt no tālākpārdevēja, lai tas nodrošinātu pakalpojumu tāda bojājuma gadījumā, kas ietilpst garantijas noteikumos, tostarp gadījumā, kad līgumā ieceltais parādnieks būtu kļuvis maksātnespējīgs. Šī tiesa uzskata, ka tālākpārdevējs nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ar apakšlīgumu ir nodevis pienākuma izpildi, kurš tam nav jāpilda. Turpretim starp pircēju un Mapfre warranty veidojas tiešas līgumsaistības, izsniedzot garantijas dokumentu, jo pircējs var prasīt no šīs sabiedrības un tikai no tās, lai tā veiktu apsolīto darbību un segtu tās izdevumus. Starp pircēju un personu, kas nav pirkuma līguma puse, šai līgumiskajai saistībai ir pašai savs mērķis un tā beidzas pati par sevi. Ja par pielīgtas summas samaksu Mapfre warranty apņemas gadījumā, ja apdrošinātajai lietai nejauši rodas zaudējumi, nodrošināt apdrošinātajai personai pakalpojumu, par kuru ir notikusi vienošanās, noslēdzot līgumu, tā nodarbojas ar apdrošināšanas darbību.
37

Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka iespējamās situācijas, kas tieši vai netieši ir minētas pamatregulas 9. panta 1. punktā, pēc definīcijas nozīmē, ka šīs regulas 5. panta 4. punktā paredzētais 50 % slieksnis vairs netiek izpildīts. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka “vispārīga atsauce [pamatregulas 4. panta 1. punktā] uz šīs regulas 5. panta 4. punktu, ciktāl runa ir par frāzi “lielāko daļu no [..] preču kopējā saražotā apjoma Kopienā”, var tikt saprasta tikai kā atsauce uz minimālo 25 % slieksni, nevis 50 % slieksni”. Atbilstoši Vispārējās tiesas uzskatam “šāds risinājums vēl jo vairāk ir nepieciešams tāpēc, ka prasības par to, ka Kopienas ražošanas nozarei ir jāveido lielākā daļa no kopējā saražotā apjoma Kopienā, mērķis ir nodrošināt, ka ir pietiekami pārstāvēts šajā nozarē ietilpstošo ražotāju kopējais saražoto preču apjoms. Jautājums par to, vai tas tā ir, ir vairāk atkarīgs no šo ražotāju saražotā apjoma daļas kopējā Kopienā saražotajā apjomā, nevis no nostājas, kādu attiecībā uz sūdzību vai pārskatīšanas pieteikumu ir izteikuši tie ražotāji, kas nav iekļauti Kopienas ražošanas nozarē, piemērojot pamatregulas 5. panta 4. punktu”.