ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 69/47

Prasība, kas celta 2009. gada 16. janvārī — Vanhecke/Parlaments

(Lieta T-14/09)

(2009/C 69/104)

Tiesvedības valoda — holandiešu

Lietas dalībnieki

Prasītājs: Frank Vanhecke, Brige (Beļģija) (pārstāvji — R. Tournicourt un B. Siffert, advokāti)

Atbildētājs: Eiropas Parlaments

Prasītāja prasījumi:

— atcelt apstrīdēto Eiropas Parlamenta 2008. gada 18. novembra lēmumu, kurš tika paziņots prasītājam 2008. gada 30. novembrī un ar kuru tika atcelta prasītāja parlamentārā imunitāte;

— piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar Eiropas Parlamenta prezidentam adresētu vēstuli Beļģijas tieslietu ministrs lūdza atcelt prasītāja parlamentāro imunitāti. Kā uzskata prasītājs, šis lūgums tika iesniegts kā atbilde uz Dendermondes [Dendermonde] prokuratūras lūgumu, kas vēlējās uzsākt kriminālvajāšanu pret prasītāju sakarā ar vietējā Sintniklāsas [Sint-Niklaas] partijas avīzē, kuras atbildīgais izdevējs bija prasītājs, publicētu rakstu.

Eiropas Parlaments tādēļ nolēma atcelt prasītāja parlamentāro imunitāti.

Savas prasības pamatojumam prasītājs norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Protokola par Eiropas Kopienu imunitātēm un privilēģijām 10. pantu Eiropas Parlamenta locekļiem to attiecīgajā teritorijā ir imunitāte, kāda tiek piešķirta valstu parlamentu locekļiem to valstīs. Kā uzskata prasītājs, no tā izriet, ka izteikt lūgumu atņemt Eiropas Parlamenta locekļa imunitāti var tikai iestāde, kura saskaņā ar valsts tiesībām var lūgt atcelt valsts parlamenta locekļa imunitāti. Tādējādi lūgumu par procedūru par parlamentārās imunitātes atcelšanu tieslietu ministram ir jāadresē ģenerālprokuratūrai, kā tas ir Hof van beroep (Apelācijas tiesas) līmenī un nevis, kā tika izdarīts šajā lietā, vietējā līmeņa prokuratūrai.

Otrais pamats attiecas uz lēmuma pieņemšanu Eiropas Parlamenta Juridisko lietu komisijā. Prasītājs norāda uz to, ka komisijas locekļiem, kuri lēma par lūgumu atcelt prasītāja parlamentāro imunitāti, vai nu bija jābūt klāt uzklausīšanā, vai tiem bija jābūt pieejamam precīzam ziņojumam, kurā izklāstīti izteiktie argumenti. Prasītājs uzskata, ka šajā gadījumā tā nenotika.

Treškārt, prasītājs norāda uz konfidencialitātes un slepenības pārkāpumu. Prasītājs šajā sakarā norāda uz to, ka pirms tika veikts Juridisko lietu komisijas galīgais balsojums, komisijas priekšsēdētāja ziņojums bija jau pieejams presei.

Ceturtkārt, prasītājs apgalvo, ka ir pārkāpts Eiropas Parlamenta Reglamenta 7. pants tādējādi, ka jebkādas debates plenārsēdē bija neiespējami veikt.

Piektkārt, prasītājs norāda uz nepietiekamu pamatojumu, ciktāl apstrīdētajā lēmumā aprobežojas ar atsauci uz Juridisko lietu komisijas ziņojumu.

Sestkārt, prasītājs apstrīd Juridisko lietu komisijas izmantoto pamatojumu, ka “Eiropas parlamenta pārstāvja pienākumos neietilpst darboties kā valsts politiskās partijas avīzes atbildīgajam izdevējam”. Kā uzskata prasītājs, politiķa uzdevums ir izteikt un izplatīt politisku viedokli un politisku rakstu izdošana un sagatavošana kā atbildīgajam izdevējam it īpaši ir daļa no Eiropas Parlamenta locekļa uzdevuma.
—

ka lēmumā iekļautais apgalvojums, ka prasītājas projekts bija vērsts tikai uz DPSIR modeli, nav patiess; bet paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu katrā ziņā ir skaidri paredzēts, ka vienlaikus ir jāizmanto “sociālie, ekonomiskie un ekoloģiskie institucionālie teritoriju izmantošanas dinamikas indikatori”, jo DPSIR ir starptautiski visvairāk atzītais instruments šo indikatoru pārvaldībai un integrēšanai. Turklāt DPSIR ir izstrādājusi un atbilstoši izmantojusi pati Eiropas Vides aģentūra. Prasītāja piedāvā izmantot DPSIR modeli, kas ir atjaunināts atbilstoši jaunai metodoloģijai un jau veiksmīgi ir izmantots vairākos Apvienoto Nāciju Organizācijas un IUCN (International Union for the Conservation of nature) [Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība] projektos;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 313/50

Prasība, kas celta 2008. gada 29. septembrī — FIFA/ITSB — Ferrero (“WM 2006”)

(Lieta T-446/08)

(2008/C 313/90)

Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Fédération Internationale de Football Association (FIFA), Cīrihe (Šveice) (pārstāvji — D. Alexander QC, A. Barav, Barrister, R. Buchel un C. Rassmann, lawyers)

Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

Otra procesa Apelāciju padomē dalībniece: Ferrero OHG mbH, Stadtallendorf (Vācija)

Prasītājas prasījumi:

— pilnībā vai daļēji atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 30. jūnija lēmumu lietā R 1468/2005-1 un

— piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Kopienas preču zīme, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu: vārdiska preču zīme “WM 2006” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1., 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 11., 12., 14., 15., 16., 18., 20., 21., 24., 25., 26., 27., 28., 29., 30., 31., 32., 33., 34., 35., 36., 37., 38., 39., 40., 41. un 42. klasē — Kopienas reģistrācija Nr. 2 155 521

Kopienas preču zīmes īpašniece: prasītāja

Lietas dalībniece, kas lūdz atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu: otra procesa Apelāciju padomē dalībniece

Anulēšanas nodaļas lēmums: noraidīt pieteikumu par atzīšanu par spēkā neesošu

Apelāciju padomes lēmums: atcelt Anulēšanas nodaļas lēmumu

Izvirzītie pamati: pirmkārt, Padomes Regulas Nr. 40/94 73. un 74. panta 1. punkta pārkāpums, jo Apelāciju padome savu lēmumu lielā mērā ir pamatojusi ar Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, uz kuru neatsaucās ne otra procesa Apelāciju padomē dalībniece, ne arī Anulēšanas nodaļa; otrkārt un pakārtoti, Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelāciju padome, novērtējot reģistrēto Kopienas preču zīmi, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu, nav to ņēmusi vērā kā veselumu vidusmēra patērētāja uztverē un attiecībā uz pieteiktajām precēm un/vai pakalpojumiem nav piemērojusi attiecīgās tiesību normas par to novērtēšanu un aprakstošo raksturu un, treškārt, Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka reģistrētajai Kopienas preču zīmei, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu, trūkst nepieciešamā atšķirtspēja; un, ceturtkārt, Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkta un 51. panta 2. punkta pārkāpums, jo Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka reģistrētajai Kopienas preču zīmei, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu, trūkst nepieciešamā atšķirtspēja attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 41. klasē.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 313/52

Prasība, kas celta 2008. gada 2. oktobrī — Stim/Komisija

(Lieta T-451/08)

(2008/C 313/93)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (Stim) u.p.a., Stokholma (Zviedrija) (pārstāvji — C. Thomas, Solicitor, un N. Pourbaix, advokāts)

Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija

Prasītājas prasījumi:

— atcelt Komisijas 2008. gada 16. jūlija lēmuma par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/C2/38.698 — CISAC) 3. pantu un 4. panta 2. punktu, un 4. panta 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz 3. pantu;

— piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar šo prasības pieteikumu prasītāja lūdz daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 16. jūlija lēmumu par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/C2/38.698 — CISAC) un īpaši tā 3. pantu, ar kuru ir noteikts, ka EEZ reģistrētie CISAC (1) dalībnieki, saskaņojot savstarpēji piešķirto pārstāvības pilnvarojumu teritoriālos sadalījumus tā, ka katras autortiesību aģentūras licence attiecas tikai uz valsts teritoriju, ir iesaistīti saskaņotās darbībās, kas ir pretrunā EKL 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam.

Savu prasījumu pamatojumam prasītāja atsaucas uz šādiem apstākļiem.

Pēc prasītājas domām, apstrīdētais lēmums ir pretrunā EKL 151. panta 4. punktam, jo Komisija, prasot pārtraukt attiecīgās saskaņotās darbības attiecībā uz pilnvarojumu izsniegt licences par sava repertuāra lietošanu, izmantojot satelītu, kabeli un internetu, teritoriālo sadalījumu, ko EEZ reģistrētas autortiesību aģentūras ir piešķīrušas citām EEZ reģistrētām autortiesību aģentūrām, nav pietiekami ņēmusi vērā ietekmi uz kultūru dažādību Eiropā. Turklāt prasītāja apgalvo, ka lēmums kaitēs kultūru dažādībai Eiropā, jo tādas mūzikas autori, kurai piemīt mazāka kultūras vērtība, zaudēs pašreizējās sistēmas radīto drošību, ka to mūzika būs licencēta un ka ienākumi tiks saņemti no visām teritorijām, kurās to mūzika tiks izpildīta.

Vēl prasītāja apgalvo, ka Komisijai bija jāņem vērā fakts, ka tās norādītais konkurences ierobežojums ir hipotētisks vai vismaz ļoti neliels. Prasītāja uzskata, ka EKL 81. panta 1. punkta izpratnē konkurences ierobežojums nepastāv. Tādēļ prasītāja apgalvo, ka Komisija, piemērojot iepriekš minēto normu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka Komisija varēja likumīgi uz saskaņotajām darbībām attiecināt izņēmumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu. Tā nerīkojoties, tā nevajadzīgi kaitēja kultūru dažādībai Eiropā.

(1) Starptautiskā autoru un komponistu tiesību aizsardzības aģentūru apvienība.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 313/39

Prasība, kas celta 2008. gada 30. septembrī — GEMA/Komisija

(Lieta T-410/08)

(2008/C 313/70)

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte (GEMA), Berlīne (Vācija) (pārstāvji — R. Bechtold un I. Brinker, Rechtsanwälte)

Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija

Prasītājas prasījumi:

— atbilstoši EKL 231. panta 1. punktam, 3. pantam, 4. panta 2. punktam un — ciktāl tas attiecas uz 3. pantu — 4. panta 3. punktam, atcelt Komisijas 2008. gada 16. jūlija lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

— atbilstoši Pirmās Instances Tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Prasība ir par Komisijas 2008. gada 16. jūlija lēmumu lietā COMP/C2/38.698 — CISAC, ar ko tā par neatbilstošu EKL 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam ir atzinusi saskaņotu darbību, kas ir saistīta ar savstarpēju autortiesību piešķiršanu autortiesību aizsardzības aģentūru starpā, kuras ir International Confederation of Societies of Authors and Composers (Starptautiskā autortiesību aizsardzības aģentūru apvienība, CISAC) biedres. Prasītāja vēršas pret pārmetumu par saskaņotu darbību lēmuma 3. pantā un pret pienākumiem izbeigt pārkāpumu, kuri izriet no lēmuma 4. panta 2. un 3. punkta.

Šajā sakarā tā izvirza četrus prasības pamatus.

Vispirms prasītāja norāda, ka Komisijas lēmums neatbilst Regulas (EK) Nr. 1/2003 (1) 7. panta prasībām. Ar lēmumu esot pārkāpts tiesiskās drošības princips, jo no tā skaidri neizriet, kādas darbības ir aizliegtas, tas ir pretrunīgs un turklāt neatbilstošs vispārējai Komisijas administratīvajai praksei. Turklāt prasītāja apgalvo, ka ir noticis samērīguma principa pārkāpums, kā arī pilnvaru nepareiza izmantošana, jo Komisija lēmuma pieņemšanā ir vadījusies pēc kritērijiem, kuri neietilpst konkurences tiesībās piemērojamo vidū, un tādējādi pārsniegusi savas pilnvaras.

Otrkārt prasītāja norāda, ka Komisija ir pieļāvusi būtisku procesuālu kļūdu, pretēji EKL 253. pantā paredzētajam savā lēmumā norādot nepietiekamu pamatojumu.

Treškārt, lēmums esot balstīts uz acīmredzamu kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā, jo Komisija secinājumus par saskaņotas darbības pastāvēšanu esot izdarījusi tikai vadoties pēc tirgus struktūras un tādējādi likumā paredzēto pierādīšanas pienākuma sadalījumu nepieļaujamā veidā esot sagrozījusi prasītājai nelabvēlīgā proporcijā.

Ceturtkārt, Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka ir pārkāpts EKL 81. pants, jo tā nav ņēmusi vērā, ka tiesību piešķiršana valsts teritorijas ietvaros, kā tas ir paredzēts atbilstoši CISAC tipveida līgumam starp CISAC biedriem noslēgtajos savstarpējos līgumos, ir starptautiskās kolektīvās tiesību pārvaldības būtisks un nepieciešams elements un vispārīgi atzītā teritorialitātes principa izpausme autortiesību kontekstā un tas nav konkurences ierobežojums EKL 81. panta izpratnē.

(1) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 313/39

Prasība, kas celta 2008. gada 29. septembrī — AKKA/LAA/Komisija

(Lieta T-414/08)

(2008/C 313/71)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (AKKA/LAA), Rīga (Latvija) (pārstāvis — M. Favart, advokāts)

Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija

Prasītājas prasījumi:

— atcelt Komisijas 2008. gada 16. jūlija Lēmuma procedūrā saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta COMP/C2/38.698 — CISAC) 3. pantu; un

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Ar šo prasību prasītāja saskaņā ar EKL 230. pantu lūdz atcelt Komisijas 2008. gada 16. jūlija Lēmuma C(2008) 3435 procedūrā saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta COMP/C2/38.698 — CISAC) 3. pantu, kurā apgalvots, ka 24 EEZ esošās CISAC (1) sabiedrības, ieskaitot prasītāju, esot veikušas saskaņotas darbības, “savstarpēji piešķirto savstarpējās pārstāvības pilnvarojumu teritoriālās robežas nosakot tādējādi, ka licence ir derīga tikai katras kolektīvā pārvaldījuma organizācijas valsts teritorijā”.

Galvenie pamati un argumenti ir līdzīgi vai identiski lietā T-413/08 izvirzītajiem.

(1) “Starptautiskā Autoru un komponistu sabiedrību konfederācija” — “International Confederation of Societies of Authors and Composers” (“CISAC”)
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 301/45

Prasība, kas celta 2008. gada 5. septembrī — Csepeli Áramtermelő/Komisija

(Lieta T-370/08)

(2008/C 301/76)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Prasītājs: Csepeli Áramtermelő kft, Budapešta (Ungārija) (pārstāvji — Á. Máttyus, K. Ferenczi, B. van de Walle de Ghelcke, T. Franchoo un D. Fessenko, advokāti)

Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija

Prasītāja prasījumi:

— atcelt lēmumu tiktāl, ciktāl Csepel tajā ir norādīts kā valsts atbalsta, kurš ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, saņēmējs un tiktāl, ciktāl ar šo lēmumu Ungārijai ir noteikts atgūt šo valsts atbalstu no Csepel, ieskaitot procentus, un

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Prasītājs lūdz atcelt Komisijas 2008. gada 4. jūnija Lēmumu C (2008) 2223 galīgā versijā (lieta C 41/2005 — Izslēgtās Ungārijas izmaksas) tiktāl, ciktāl tajā prasītājs ir norādīts kā valsts atbalsta, kas ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, saņēmējs un tiktāl, ciktāl ar šo lēmumu Ungārijai ir noteikts atgūt šo valsts atbalstu no prasītāja, ieskaitot procentus.

Prasītājs apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi un attiecīgi pamatojusi savu secinājumu, ka elektrības iepirkuma līgums starp prasītāju — elektrostacijas Ungārijā īpašnieku, ko vēlāk iegādātājās Atel AG — un Ungārijas valstij piederošu elektrības vairumtirgotāju Magyar Villamos Muvek Rt. (turpmāk tekstā — “MVM”), nav ar kopējo tirgu saderīgs valsts atbalsts. Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza šādus pamatus.

Savā pirmajā pamatā prasītājs norāda, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 253. pantu un 87. panta 1. punktu, jo tā nav norādījusi pamatojumu un ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nolemjot, ka ar prasītāja noslēgto elektrības iepirkuma līgumu tam tika piešķirta ekonomiska priekšrocība.

Savā otrajā pamatā prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nolemjot, ka ar prasītāja noslēgtais elektrības iepirkuma līgums traucē konkurencei.

Savā trešajā pamatā prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu, jo atgūšanas pienākums nav pamatots īpašajos lietas apstākļos ar vispārējiem Kopienu tiesību principiem. Turklāt prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz metodoloģiju, ko tā piemēroja atgūstamo summu aprēķinā.
—

tā nepiedalījās līgumā par ražošanas apjoma ierobežošanu. Uzliekot sodu, Komisija nebija ņēmusi vērā to, ka ne 1997. gadā, ne arī vēlāk Ausimont nekļuva par vienošanās par ražošanas apjoma samazināšanu/ierobežošanu dalībnieci. Pārkāpums, kurā varētu vainot Ausimont, līdz ar to ir vieglāks nekā pārkāpumi, ko ir izdarījuši citi uzņēmumi, ņemot vērā to, ka tas mazāk ietekmēja konkurenci, kā arī piemērojot vienlīdzīgas attieksmes, vienlīdzības un samērīguma pamatprincipus;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 60/49

Prasība, kas celta 2006. gada 19. janvārī — Deltafina pret Komisiju

(lieta T-12/06)

(2006/C 60/91)

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Prasītājsa: Deltafina (Roma, Itālija) (pārstāvji — F. Di Gianni, R. Jacchia, A. Terranova, I. Van Bael, J. F. Bellis, avvocati)

Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija

Prasītājas prasījumi

— atcelt tai ar Lēmuma 2. pantu uzlikto sodanaudu, vai pakārtoti, samazināt to;

— piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un honorārus.

Pamati un galvenie argumenti

Šajā lietā prasītāja vēlas panākt tai ar apstrīdētā, tā paša, kas minēts lietā T-11/06 Romana Tabacchi/Komisija, lēmuma 2. pantu uzliktās sodanaudas 30 miljonu eiro apmērā atcelšanu, sakarā ar to, ka Komisija nelikumīgi nav piemērojusi attiecībā uz prasītāju atbrīvojumu no tai uzliktās sodanaudas, pamatojoties uz Komisijas 2002. gada paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (1) 8. panta b) apakšpunktu.

Tā precizēja, ka atbildētāja nav piemērojusi nosacījumu atbrīvojumu, kas prasītājai piešķirts sakarā ar tās veikto paziņojumu profesionālās asociācijas APTI direkcijas padomes sanāksmes laikā, kurā prasītāja norādīja, ka tā Komisijai ir iesniegusi lūgumu par labvēlīgu attieksmi.

Savu iebildumu pamatojumā prasītāja norāda:

— ka tā Komisiju ir iepriekš brīdinājusi par neiespējamību nenorādīt uz lūguma par labvēlīgu attieksmi iesniegšanu;

— ka Komisija ir piekritusi, ka Deltafina ir neiespējami nenorādīt, ka tā ir iesniegusi lūgumu par labvēlīgu attieksmi;

— ka Komisijas ierēdņi nav informējuši Deltafina, ka tā zaudētu nosacījumu atbrīvojumu, ja tā norādītu, ka ir iesniegusi lūgumu par labvēlīgu attieksmi;

— ka Deltafina nav iesniegusi savu lūgumu par labvēlīgu attieksmi pret vienošanos ar tās galvenajiem konkurentiem un

— ka Deltafina norādījums uz lūguma par labvēlīgu attieksmi iesniegšanu nekādi nav ietekmējis Komisijas veikto izmeklēšanu.

Attiecībā uz sodanaudas samazināšanu prasītāja norāda:

— ka Komisijas uzliktās sodanaudas apmērs acīmredzami ir pārāk liels un nesamērīgs, ņemot vērā attiecīgā tirgus nelielo vērtību, Deltafina nelielo darījumu skaitu un pārkāpuma ietekmes uz tirgu neesamību,

— ka Komisija kļūdaini Deltafina rīcību ir piedēvējusi tās mātes sabiedrībai;

— ka sodanaudas samazināšana un mīkstinošu apstākļu vērtējums, ņemot vērā jo īpaši no 2002. gada paziņojuma izrietošās jaunās interpretācijas, neatspoguļo atbilstoši lietas specifiskos apstākļus.

(1) OV C 45, 19.2.2002., 3. lpp.
Nepublicēšanas vai nepaziņošanas gadījumā termiņš prasības celšanai sākas tikai brīdī, kad ieinteresētā persona konkrēti uzzināja attiecīgā akta saturu un pamatojumu ar nosacījumu, ka tā pieprasa pilnu tekstu saprātīgā termiņā. Ievērojot šo atrunu, termiņu prasības celšanai var sākt skaitīt tikai no brīža, kad attiecīgai trešai personai ir kļuvis precīzi zināms konkrētā tiesību akta saturs un pamatojums tādā veidā, kas ļauj tai lietderīgi izmantot savas pārsūdzības tiesības.

Saprātīgs termiņš, lai prasītu paziņot lēmumu pēc tam, kad ir uzzināts par tā pastāvēšanu, nav iepriekš noteikts termiņš, kas automātiski izrietētu no prasības atcelt tiesību aktu termiņa, bet ir termiņš, kas ir atkarīgs no attiecīgās lietas apstākļiem. Attiecībā uz saprātīga termiņa jēdzienu, ir ticis nospriests, ka divu mēnešu termiņš, kas aprēķināts, sākot no datuma, kad tika uzzināts par lēmuma pastāvēšanu, lai prasītu tā paziņošanu, pārsniedz saprātīgu termiņu. Ir arī ticis nospriests, ka pieprasījums paziņot lēmuma pilno tekstu, kas iesniegts vairāk nekā četrus mēnešus pēc tam, kad prasītāja ir uzzinājusi par akta esamību, ir jāuzskata par iesniegtu ārpus saprātīga termiņa.

Tādējādi prasība, kas iesniegta vairāk nekā gadu pēc tam, kad prasītāja uzzināja par to, ir jāuzskata par acīmredzami novēlotu un jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.

(skat. 33., 39.–41. un 47. punktu)
2.

Pagaidu noregulējums–Pagaidu pasākumi–Pieņemamības nosacījumi–Prasītāja interese panākt lūgtā pasākuma noteikšanu–Lūgums izdot rīkojumu, nosakot Komisijai pienākumu atturēties no spiediena izdarīšanas uz dalībvalsti attiecībā uz zvejas kuģa izslēgšanu no to kuģu saraksta, kuriem ir atļauts zvejot Ziemeļrietumu Atlantijas zvejniecības organizācijas pārvaldības apgabalā–Saraksts, ko minētā dalībvalsts jau izveidojusi–Intereses neesamība–Nepieņemamība (LESD 279. pants; Vispārējās tiesas Reglamenta 156. pants) (skat. 15.–19., 22. un 23. punktu)
31

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 19. panta trešās un ceturtās daļas un minēto statūtu 21. panta pirmās daļas, kas piemērojamas Vispārējai tiesai saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu, it īpaši no minēto statūtu 19. panta trešajā daļā izmantotā vārda “pārstāvēt”, izriet, ka, lai celtu prasību Vispārējā tiesā, lietas dalībnieki, kas nav dalībvalstis, Eiropas Savienības iestādes, valstis, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas līguma (EEZ) līgumslēdzējas puses, bet nav dalībvalstis, vai šajā līgumā minētā EBTA Uzraudzības iestāde, nav tiesīgi rīkoties paši, bet tiem ir jāizmanto trešās personas, kurai ir tiesības praktizēt dalībvalstu tiesās vai to valstu tiesās, kas ir EEZ līguma līgumslēdzējas puses, pakalpojumi (skat. rīkojumus, 1996. gada 5. decembris, Lopes/Tiesa, C‑174/96 P, EU:C:1996:473, 11. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 16. septembris, Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
18

Prasītāja norāda, ka apstrīdētā regula to skar tieši, pamatojot to ar diviem argumentiem, no kuriem pirmais ir saistīts ar Regulas Nr. 1107/2009 59. panta 1. punktu, bet otrais – ar apstrīdētās regulas ekonomiskajām sekām uz tās stāvokli tirgū.