ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29.

No vienas puses, ir jānodrošina atpūtas takas bezmaksas pieejamība sabiedrībai. Šī darbība netiek aplikta ar nodokli. Nodokļa maksāšanas pienākums neizriet ne no PVN direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta, jo Sveda neprasa maksu no apmeklētājiem, ne no PVN direktīvas 26. panta 1. punkta a) apakšpunkta, jo kapitālieguldījumu preces netiek izmantotas ar tās saimniecisko darbību nesaistītām vajadzībām šīs normas izpratnē. Izmantošana ar savu saimniecisko darbību nesaistītām vajadzībām katrā ziņā ir izslēgta tad, ja kapitālieguldījumu preces lietošana ietilpst nodokļa maksātāja saimnieciskajā darbībā ( 11 ). Iesniedzējtiesa jau ir konstatējusi, ka, ierīkojot atpūtas taku, Sveda ir rīkojusies savas saimnieciskās darbības ietvaros ( 12 ).
77.

Attiecībā uz Komisijas argumentu, atbilstīgi kuram nosacījumi, kas uz pilnvaru deleģēšanu ir attiecināti ar Regulas Nr. 539/2001, kas grozīta ar apstrīdēto regulu, 4.b panta 2. punktu, proti, iespēja šādu deleģējumu atsaukt un tā raksturs, kas ir ierobežots laikā, esot arī elementi, kuri runājot par labu deleģēto aktu izmantošanas nesaprātīgumam, jo savstarpības mehānisma darbība neesot iedomājama bez pasākuma, kas ir paredzēts minētās regulas 1. panta 4. punkta f) apakšpunktā, es norādu tikai to, ka minētie nosacījumi ir tie, kuri konkrēti ir minēti LESD 290. panta 2. punktā, un ka to noteikšana nav nekas neparasts, ņemot vērā likumdevēja izvēli izmantot šajā pantā paredzēto normatīvo instrumentu. Turklāt es norādu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 539/2001, kas grozīta ar apstrīdēto regulu, 1. panta 4. punkta i) apakšpunktu minētās tiesību normas f) apakšpunktā minētā procedūra neskar Komisijas tiesības jebkurā brīdī iesniegt tiesību akta priekšlikumu regulas grozīšanai, lai atsauci uz attiecīgo trešo valsti pārceltu no II pielikuma uz I pielikumu. No tā izriet, ka savstarpības mehānismam varētu iestāties trešais posms, pat ja otrais posms nebūtu izpildīts.
137.

Ņemot vērā iepriekš minēto, iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai CHEZ piedāvājums pēc patērētāju lūguma nodrošināt to mājoklī kontrolskaitītāja uzstādīšanu par maksu var tikt uzskatīts par atbilstošu to parasto elektroenerģijas skaitītāju, kas ir uzstādīti aptuveni 6 m augstumā, nepieejamības kompensāciju. It īpaši ir jāatceras, ka maksa par kontrolskaitītāja uzstādīšanu daudzus patērētājus varētu atturēt no šāda skaitītāja uzstādīšanas ( 77 ).
29.

Lai arī jautājums par to, cik lielā mērā valsts iestādes var uzlikt maksas, kas neietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta piemērošanas jomā, nav tieši minēts šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, jāatzīmē, ka to, kā tas izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, iesniedzējtiesa ir izvirzījusi netieši.
—

lai izraisītu atkāpes no Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 7. panta 1. punktā noteiktā vispārējā principa, ka trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri uzturas nelikumīgi, ir jāpiešķir 7 līdz 30 dienas ilgs termiņš brīvprātīgai izceļošanai, piemērojamību, attiecīgajai dalībvalstij jāspēj identificēt “risks” vai draudi sabiedriskajai kārtībai 7. panta 4. punkta izpratnē. Šīs atkāpes apjoms ir Savienības tiesību jautājums. Vispārīgas vadlīnijas par sabiedriskās kārtības jēdziena nozīmi var tikt atvasinātas no Tiesas judikatūras par šo jēdzienu citos dokumentos, ņemot vērā Direktīvas 2008/115 formulējumu, mērķus, sistēmu un kontekstu. Nosakot, vai trešās valsts valstspiederīgais, kurš uzturas nelikumīgi, apdraud sabiedrisko kārtību Direktīvas 2008/115 7. panta 4. punkta izpratnē, kompetentajām valsts iestādēm ir jāveic vērtējums, katru gadījumu izskatot atsevišķi, lai noteiktu, kādas ir sabiedriskās kārtības intereses, kuras tās vēlas aizsargāt. Šīm iestādēm ir jāizvirza iemesli, kas pamato 7. panta 4. punkta izmantošanu. Šajā ziņā tām ir jāpierāda, ka attiecīgā persona: (i) ir darbojusies pretēji sabiedriskajai kārtībai un (ii) apdraud sabiedrisko kārtību. Atbilstošos apstākļos pamatotas aizdomas par to, ka attiecīgā persona ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, ir pietiekamas, lai varētu atsaukties uz 7. panta 4. punktā paredzēto izņēmumu sabiedriskās kārtības nodrošināšanai. Ja ir notikusi notiesāšana, nav nepieciešams, lai tā būtu kļuvusi galīga;
70.

Neraugoties uz dalībvalstīs ieviesto pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās sistēmu finansēšanas dažādību un šī nosacījuma nozīmi no valsts tiesību skatupunkta, šis nosacījums man nekādi nešķiet noteicošais, lai pārbaudītu migrējošu darba ņēmēju tiesības uz pensiju pēc pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās. Šīs pensijas atteikums migrējošam darba ņēmējam, kas ir pavadījis savu pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmu citā dalībvalstī ar finansējuma nosacījumiem, kuri atšķiras no tiem, kuri pastāv dalībvalstī, kurā tiek lūgts piešķirt pensiju, būtu šķērslis darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, kas, manuprāt, nebūtu attaisnojams. It īpaši dalībvalsts, kurā tiek lūgts piešķirt pensiju, nevar pamatoti atsaukties uz sociālā nodrošinājuma sistēmas līdzsvara iemesliem, jo, kā es to jau iepriekš uzsvēru, šī dalībvalsts nav uzņēmusies izdevumus, kas radušies pakāpeniskās priekšlaicīgās pensionēšanās laikposmā.
6.

Apvienotā Karaliste ieviesa no jauna sabiedrību grupu nodokļa atvieglojumu ārvalstu sabiedrību grupām – vispirms, grozot Income and Corporation Taxes Act 1988, kas stājās spēkā no 2006. gada 1. aprīļa, – lai izpildītu Savienības tiesību prasības attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību. Tās Apvienotā Karaliste secināja no sprieduma lietā Marks & Spencer, kas tika taisīts 2005. gada 13. decembrī. Tajā Tiesa pamatoti atzina ( 7 ): “Šajā Kopienu tiesību attīstības stadijā ar EKL 43. un 48. pantu netiek aizliegti dalībvalsts tiesību akti, ar ko vispārīgā veidā tiek izslēgta iespēja mātes sabiedrībai rezidentei [mātesuzņēmumam rezidentam] no savas ar nodokli apliekamās peļņas atskaitīt tādus zaudējumus, ko citā valstī cietusi turpat dibināta meitas sabiedrība [meitasuzņēmums], lai gan šāda iespēja tiek paredzēta attiecībā uz zaudējumiem, ko cietusi meitas sabiedrība rezidente [meitasuzņēmums rezidents]. Tomēr pretrunā EKL 43. un 48. pantam ir šādu iespēju liegt attiecībā uz mātes sabiedrību rezidenti [mātesuzņēmumu rezidentu], ja, pirmkārt, meitas sabiedrība nerezidente [meitasuzņēmums nerezidents] ir izmantojusi visas iespējas ņemt vērā zaudējumus, kas radušies tās rezidences valstī, attiecīgajā finanšu gadā, iesniedzot lūgumu par atvieglojuma piešķiršanu, kā arī iepriekšējo finanšu [taksācijas] gadu laikā, un, otrkārt, ja nepastāv iespēja, ka ārvalsts meitas sabiedrības [meitasuzņēmuma] zaudējumus var ņemt vērā tās rezidences valstī nākamo finanšu [taksācijas] gadu ietvaros vai nu tā pati, vai arī trešās personas, it īpaši, ja šī meitas sabiedrība [meitasuzņēmums] ir pārdota šīm trešajām personām”.
58.

Turklāt, kā ir uzsvēruši daži no lietas dalībniekiem, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, atgūt tiesības eksportēt papildu pabalstu uz Turciju var, atsakoties no Nīderlandes pilsonības. Taisnība, ka šis risinājums varētu šķist problemātisks, ja tiek vērtēts samērīgums attiecībā pret mērķi nodrošināt darbinieku no Turcijas integrāciju uzņemošajā dalībvalstī. Tas varētu mazināt šo darbinieku interesi iegūt uzņemošās dalībvalsts pilsonību. Tomēr es neesmu pārliecināts, ka tāda papildu pabalsta zaudēšanas iespējai, kāds aplūkots šajā lietā, praksē būtu apgalvotā atturošā iedarbība. Tas tā ir tādēļ, ka uzņemošās dalībvalsts pilsonība, kā iepriekš minēts, piešķir citas tiesības (tajā skaitā tiesības brīvi pārvietoties), kas izriet no Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonības.
3.

Direktīvā 2001/23 ir noteikti uzņēmuma, kas nodod īpašumtiesības, un īpašumtiesību saņēmēja vispārējās tiesības un pienākumi uzņēmumu pārejas gadījumā. Šīs tiesvedības nolūkiem īpaši svarīgi ir minētās direktīvas 3. panta 1., 3. un 4. punkts, kuros ir noteikts: “3. pants 1. Īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam. Dalībvalstis var noteikt, ka persona, kas nodod īpašumtiesības, un īpašumtiesību saņēmējs pēc to nodošanas dienas ir solidāri atbildīgi par pienākumiem, kuri ir izrietējuši no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā. [..] 3. Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums. Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu. a) Ja vien dalībvalstis nenosaka citādi, tad 1. un 3. punktu nepiemēro darbinieku tiesībām uz vecuma, invaliditātes vai apgādnieka zaudējuma pabalstu saskaņā ar uzņēmuma vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmām ārpus dalībvalstu normatīvajos aktos paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmas; b) ja arī tās neparedz, ka 1. un 3. punktu nepiemēro attiecībā uz tādām tiesībām saskaņā ar a) apakšpunktu, tomēr dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai aizsargātu darbinieku intereses un to darbinieku intereses, kas vairs nestrādā personas, kas nodod īpašumtiesības, uzņēmumā laikā, kad notiek īpašumtiesību pāreja, attiecībā uz šo personu tiesībām uz tūlītēju vai perspektīvu vecuma pabalst[u], tostarp apgādnieka zaudējuma pabalstu, saskaņā ar a) apakšpunktā minētajām papildu programmām.”
114.

Patiesi, augstākās vērtības principa šajā formā nepieņemšanas gadījumā lauksaimnieki, kuri ir guvuši labumu no ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma, varētu vienlaicīgi pieprasīt maksājumus no valsts rezervēm. Vienlaicīgi pastiprinātās valsts rezervju izmantošanas sekas saskaņā ar pamatregulas 42. panta 7. punktu konkrētajā gadījumā būtu citu lauksaimnieku pamatsummu lineāra samazināšana. Līdz ar to, pasludinot par spēkā neesošu augstākās vērtības principu, it īpaši varētu tikt ierobežotas pēdējo minēto personu finansiālās intereses.
34.

Proti, tas, ka direktīvā expressis verbis nav aizliegta ar dzimumu saistītas paredzamā dzīves ilguma statistiskas izmantošana, neliecina par to, ka Somijas likumdevējam ir atļauts ieviest šo kritēriju, piešķirot pabalstu. Pret to līdzās Direktīvas 79/7 formulējumam liecina salīdzinājums ar Direktīvā 2004/113 un 2006/54 ietvertajiem kritērijiem. Pēdējās divās minētajās direktīvās Savienības likumdevējs ar zināmiem nosacījumiem ir uzskatījis par nepieļaujamu “aktuāro” ( 15 ) ( 16 ) aprēķinu koeficientu izmantošanu, taču uzskatījis par nepieciešamu to noteikt expressis verbis. Tā kā Direktīvas 79/7. gadījumā šāda īpaša izņēmuma klauzula nepastāv, var izdarīt secinājumu par pretējo, ka jau atbilstoši Savienības likumdevēja gribai Direktīvas 79/7 ietvaros nedrīkst tikt izdarīti no dzimuma atkarīgi aktuāri apsvērumi.
22.

Raugoties plašākā mērogā, šī lieta rada jautājumu, kas ir potenciāli sarežģīts no politiskā un ekonomiskā skatpunkta, proti, vai dalībvalsts var “eksportēt” uz citām dalībvalstīm tās iedzīvotāju ārstēšanās izdevumus. Tādējādi Grieķijas valdība apgalvo, ka Īrijas iestādes nevar atsaukties uz Regulas Nr. 987/2009 11. pantu vienpusēji. Šis aspekts kļūst īpaši svarīgs tad, ja tāda ārstēšana pārsniedz parastās izmaksas, kas saistītas ar līdzīgu ārstēšanu dzīvesvietas valstī. No citas puses, stāsts par I ir tik neparasts, ka to acīmredzami nevar aplūkot kā parastu gadījumu.
83.

Uzskatu, ka atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša. No vienas puses, tādas valsts tiesību normas pieņemšana, kurā ir paredzēts noslēgt starptautisku nolīgumu, nekavējoties izraisa kopīgo noteikumu teorētisku ietekmēšanu un ir pretrunā dalībvalstu pilnvaru zaudēšanas sekām, kas izriet no apstākļa, ka Savienība īsteno savu iekšējo kompetenci. No otras puses, tāda valsts tiesību norma, par kuru ir runa pamatlietā, rada potenciālas kopīgo noteikumu reālas ietekmēšanas risku, ja nolīgums patiešām tiktu noslēgts, un ar to pietiek, lai attaisnotu iepriekš minētā sprieduma lietā AETR doktrīnas piemērošanu.
79.

Turklāt es uzskatu, ka, noraidot problemātiku, kas attiecas uz kritēriju, kurš atšķiras no valsts atbalsta jēdziena, – valsts līdzekļu ieguldīšanu – Vispārējā tiesa ir vienīgi ievērojusi judikatūru attiecībā uz aizliegumu pārkvalificēt prasības priekšmetu ( 74 ). Faktiski, kaut gan daži prasības pieteikuma punkti ir saistīti ar valsts līdzekļu piešķīrumu, no pārsūdzētā sprieduma 49. punkta – kurā ir ietverts Francijas Republikas argumentu kopsavilkums – ir skaidri redzams, ka nevienā no Vispārējā tiesā izvirzītajiem pamatiem nav tiešas norādes uz minētā kritērija analīzi. Es uzskatu, ka Vispārējai tiesai nav tajā izvirzītie pamati jārekonstruē, pamatojoties uz vairākās prasības pieteikuma daļās ietvertām fragmentārām norādēm ( 75 ). Līdz ar to arī pirmais pamats ir jānoraida.
62.

Ja un ciktāl minētā situācija attiecībā uz ES pilsoņiem ietilpst ES tiesību piemērošanas jomā, ES tiesību norma, saskaņā ar kuru šiem pilsoņiem tiek piešķirtas tiesības (un līdz ar to dalībvalstīm ir pienākums ievērot šīs tiesības), ir jāinterpretē atbilstoši Hartā paredzētajām tiesībām ( 31 ), ieskaitot Hartas 7. pantā noteiktās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību. Tas nozīmē, ka tāda tiesību norma kā LESD 20. vai 21. pants nav tikai uzturēšanās tiesību statusa pamats, kas ir nošķirts no Hartas 7. panta noteikumiem. Apsvērumi par tiesību uz ģimenes dzīvi īstenošanu drīzāk papildina ES pilsoņa tiesības. Līdz ar to LESD 20. vai 21. pantā noteiktās pilsoņa tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka to materiāltiesiskais saturs ir “Hartai atbilstošs”. Šis process ir jānošķir no jautājuma par to, vai ES pilsoņa tiesību, ciktāl tās var izmantot, ierobežojuma attaisnojums atbilst Hartai ( 32 ).
2.

No vienas puses, kā to apgalvo Padome, var neņemt vērā to, vai šajā lietā izvirzītais jautājums “tieši skar noteiktus pamatjautājumus, kurus ir izraisījusi Eiropas integrācija” ( 4 ). Katrā ziņā ir skaidrs, ka Lisabonas līgums paver durvis uz to, ko varētu traktēt kā jaunu likumdošanas procesa veidu, kas balstīts uz sadarbību starp Parlamentu un Padomi, no vienas puses, un Komisiju, no otras puses, kas ir pietiekams iemesls, lai Komisijas izvirzīto problēmu uzskatītu par ļoti sensitīvu.
11.

Noteikumu par imigrācijas tiesībām 18. panta 2. punktā ir norādīts, ka Secretary of State for the Home Department (Iekšlietu valsts sekretārs, turpmāk tekstā – “Secretary of State”) ir jāizsniedz pastāvīgās uzturēšanās apliecība sešu mēnešu laikā pēc tam, kad attiecīgā persona ir pierādījusi, ka tai ir atbilstošas tiesības.
68.

Protams, abi līgumi tiek izbeigti ar prettiesisku rīcību. Tomēr, ja prettiesiskumu izņem no vienādojuma, līguma neizpildes gadījumā tikai viens līgums turpinātos. Turklāt aplūkotajām prettiesiskajām darbībām ir visai atšķirīgas formas. Prettiesiska atlaišana ir tad, kad darba devējs nelikumīgi vienpusēji izbeidz citādi spēkā esošas un ilgstošas darba attiecības. Turpretī prettiesiska noteikta laika klauzula attiecas uz līguma noslēgšanu pašu, kurš automātiski beigtos abām pusēm vēlamā brīdī, un atkarībā no attiecīgajām valsts tiesībām (kurās var tikt noteiktas formālistiskas normas, kā to parāda šī lieta) arī prettiesiskums rodas vai nu ab initio vai pēc tam, kad ir panākta vienošanās par līgumu. Atšķirībā no prettiesiskas atlaišanas tādējādi šķiet, ka abas puses var būt atbildīgas par prettiesiskumu. Vienīgās patiesi salīdzināmās situācijas būtu, no vienas puses, atbilstīgi uz nenoteiktu laiku noslēgtam līgumam nodarbināta darba ņēmēja prettiesiska atlaišana un, no otras puses, noteikta laika darba ņēmēja, kurš tiek nodarbināts uz ļoti ilga līguma uz noteiktu laiku pamata, priekšlaicīga prettiesiska atlaišana ( 40 ).
118.

Atliek izvērtēt, vai joma, ko konkrēti šajā lietā skar Konvencija, ir tāda, uz kuru lielā mērā jau attiecas Kopienas noteikumi. Turklāt analīze ir jābalsta ne tikai uz konkrēto noteikumu piemērošanas jomu, bet arī uz to raksturu un saturu. Svarīgi arī ir ņemt vērā ne tikai attiecīgo jomu reglamentējošo Savienības tiesību aktu faktisko stāvokli, bet arī to attīstības perspektīvas, ja to ir iespējams paredzēt šīs analīzes veikšanas brīdī ( 66 ).
67.

GSD apstrīd pamatu, uz kuru balstoties, Komisija aprēķināja naudas sodu par laikposmu, pirms to bija iegādājusies Groupe Gascogne. Kopējais naudas sods ir EUR 13,2 miljoni, un Groupe Gascogne ir atzīta par solidāri atbildīgu par EUR 9,9 miljoniem no šīs summas. Vispārējā tiesā GSD apgalvoja, ka EUR 3,3 miljoni (starpība starp EUR 13,2 miljoniem un EUR 9,9 miljoniem) atbilst laikposmam no 1988. gada 9. februāra līdz 1993. gada 31. decembrim – pirms to iegādājās Groupe Gascogne. Šī summa pārsniedzot augšējo robežu (10 % no GSD apgrozījuma), kas minēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.
16.

Lai sniegtu atbildi uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vispirms ir jāizklāsta Regulas Nr. 1782/2003 40. pantā paredzētā ārkārtas apstākļu regulējuma sistēma (par to A iedaļā). Lai izvērstu lietderīgu atbildi uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 7 ), turpinājumā tikts tuvāk apskatīta negatīvas ietekmes uz ražošanu pazīme (par to B iedaļā). Visbeidzot ir jādiskutē, cik lielā mērā tiešo maksājumu apmēram, nevis negatīvai ietekmei uz ražošanu var būt izšķiroša nozīme (par to C iedaļā), kā arī, kādi pārskata laikposmi var tikt ņemti vērā (par to D iedaļā).
42.

No vienas puses, valsts kompetento iestāžu īstenotā obligātā identifikatoru ņemšana apstākļos, kas raksturoti grozītās Regulas Nr. 2252/2004 1. panta 2. punktā, to reģistrēšana un saglabāšana pasēs, kā arī policijai sniegtā iespēja uz robežām šos datus nolasīt bez ieinteresētās personas piekrišanas acīmredzami ir Hartas 8. pantā atzīto tiesību aizskārums. Faktiski, ja vien pieteikuma iesniedzēji neatsakās no pases un līdz ar to no jebkādas pārvietošanās lielākajā daļā trešo valstu, tie nevar iebilst pret viņu pirkstu nospiedumu noņemšanu un glabāšanu.
28.

Francijas un Grieķijas valdību atbalstītā Padome pārmet (otrajā daļā) arī to, ka, novērtējot risku, ka delegāciju identitāšu izpaušana radītu nopietnu kaitējumu, neesot ņemts vērā arī diskusiju gaitas posms. Tās ieskatā sākotnējos posmos tām ir jāatvēl plašas sarunu pilnvaras, lai tās varētu diskutēt bez sabiedriskā spiediena. AIE uz to atbild, ka šis arguments esot nepieņemams tāpēc, ka tas pirmoreiz izvirzīts tikai apelācijas instancē. Tās ieskatā pārskatāmība katrā ziņā ir it īpaši vajadzīga procedūras sākotnējos posmos, jo sabiedriskajai apspriešanai nebūtu jēgas, ja tā tiktu nodrošināta tikai tad, kad delegācijas jau ir panākušas kompromisu. Lai kā arī nebūtu, delegāciju identificēšanai nebūt neesot jāapgrūtina to attiecīgu nostāju maiņa.
27.

Kā to ir formulējis ģenerāladvokāts K. Rēmers [K. Roemer] prasībā par valsts pienākumu neizpildi, “nav runas ne par vainu, ne morāli, bet vienkārši par juridiskas situācijas noregulēšanu” ( 10 ). Tomēr ir ļoti skaidrs, ka gadu gaitā valsts pienākumu neizpildes procedūra ir būtiski mainījusies un attālinājusies no uzdevuma veikt normatīvo aktu un objektīvu kontroli ( 11 ). Tā vairāk un vairāk ir veids, kā apstrīdēt ne tikai trūkumus normatīvajos aktos, bet arī valsts iestāžu rīcību un praksi. Šo attīstību simboliski raksturo divi piemēri: pārkāpums administratīvās prakses veidā ( 12 ) vai strukturālas un vispārīgas pienākumu neizpildes jēdziens ( 13 ). Tātad ir skaidrs, ka atbilstoši LESD 258. pantam taisīta sprieduma rezolutīvā daļa var attiekties uz ļoti dažādām juridiskām vai faktiskām parādībām, kas veido Savienības tiesību pārkāpumus, un pārsniedz to nesaderības ar kādu valsts tiesību normu vienkāršu apstiprinājumu. Līdz ar to Tiesa var noteikt valsts pienākumu neizpildi dažādos veidos.
27.

Pirmkārt, Komisija norāda, ka pirms Lisabonas Līguma Eiropas Savienības līmenī nebija “leģislatīvā akta” definīcijas. Līdz ar to bija iespējams leģitīmi apgalvot, ka Komisijas regulas atbilstoši to materiālajam saturam bija leģislatīvi akti. Tomēr šāds apgalvojums vairs nav iespējams, ņemot vērā LESD 289. panta 3. punktu. Jautājums par to, vai kāds ES pasākums ir leģislatīvs akts, šobrīd ir drīzāk formas nekā satura jautājums ( 11 ). Komisija apgalvo, ka, ja uzdotu jautājumu par to, vai īpaša veida regulējošie noteikumi ir atzīti par likumdošanas varas vai izpildvaras pieņemtu tiesību aktu katrā dalībvalstī, tad atbilde uz jautājumu, vai ir piemērojams Direktīvas 2003/4 2. panta 2. punktā paredzētais izņēmums, dalībvalstīs būtu atšķirīga.
9.

Ottica New Line pārsūdzēja minēto 2009. gada 18. decembra lēmumu Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [Sicīlijas Reģionālajā administratīvajā tiesā]. Ar 2010. gada 18. marta lēmumu šī tiesa noraidīja Ottica New Line prasību pēc tam, kad tā bija atteikusies piemērot Reģionālā likuma Nr. 12/2004 1. panta 1. punktu, uzskatot to par nesaderīgu ar Savienības tiesībām.
5.

2010. gada Pievienotās vērtības nodokļa likuma [Value-Added Tax Consolidation Act 2010], kurš stājās spēkā attiecībā uz taksācijas periodiem, sākot no 2010. gada 1. novembra, 15. pantā ir paredzēts ( 3 ): “(1) Ievērojot 2. punkta noteikumus, gadījumā, ja Revenue Commissioners [ieņēmumu dienesta darbinieki] uzskata, ka divas vai vairākas personas, kuras pastāvīgi uzturas valstī un no kurām vismaz viena ir nodokļu maksātājs, ir cieši saistītas ar finansiālām, ekonomiskām un organizatoriskām saiknēm, un šķiet, ka efektīvas un faktiskas nodokļu administrācijas (tajā skaitā iekasēšanas) mērķiem tas ir nepieciešami un atbilstoši, tad šī likuma nolūkos minētie darbinieki, pamatojoties uz šo personu vārdā iesniegtu iesniegumu vai citādi, var: (a) par to rakstiski paziņojot katrai no šīm personām (turpmāk šajā pantā – “grupveida paziņošana”), var tās uzskatīt par vienu nodokļu maksātāju (turpmāk šajā pantā – “grupa”), un personas, kurām ir nosūtīts šāds paziņojums, ir jāuzskata par piederīgām šai grupai tik ilgi, cik ilgi viņām ir piemērojams šis apakšpunkts, bet katram no grupas locekļiem ir piemērojams 65. pants, un (i) vienai no šīm personai, kuru Commissioners attiecīgi par to informēs, būs jābūt atbildīgai par šī likuma noteikumu ievērošanu attiecībā uz grupu, un (ii) attiecīgi jānosaka visas šajā likumā noteiktās tiesības uz pienākumi attiecībā uz grupas darījumiem, kā arī (b) katra persona šajā grupā jānosaka par solidāri atbildīgu par šī likuma un noteikumu (tostarp noteikumu par nodokļu maksāšanu), kas ir piemērojami visām šīm personām, ievērošanu un pakļautu saskaņā ar šo likumu noteiktām sankcijām, kādas tām tiktu piemērotas, ja katrai no šīm personām būtu jāsamaksā Commissioners viss aprēķinātais nodoklis, izņemot šīs nodaļas noteikumus, attiecībā uz katru no šīm personām: [..].”
81.

Attiecībā uz to, vai atzīšanai par spēkā neesošu ir iedarbība erga omnes, norādu, ka saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Flandrijas dekrēta par valodu lietojumu 10. panta pirmajā daļā noteiktais sods par tā noteikumu pārkāpumu ir “absolūta spēkā neesamība ex tunc, un tiek uzskatīts, ka attiecīgais dokuments nekad nav pastāvējis. No tā izriet, ka tiesa var atstāt bez ievērības dekrētam neatbilstošā valodā sagatavotus dokumentus un ka tiesa var neņemt vērā to saturu, it īpaši attiecībā uz gribas izteikumu”.
10.

Ilgus gadus ģimene dzīvoja Francijā, kur abi vecāki strādāja. Konkrēti, no lietas materiāliem izriet, ka laikā no 1993. gada 28. septembra līdz 2008. gada 31. augustamP. Dumont de Chassart Francijā strādāja algotu darbu kā psiholoģe kādā bērnu aprūpes biedrībā. Savukārt G. Descampe strādāja algotu darbu gan Beļģijā (laikā no 1968. līdz 1976. gadam un no 1987. līdz 1998. gadam), gan Francijā – līdz 2002. gadam. Tomēr laikā no 2002. gada līdz savas nāves dienai 2008. gada 25. aprīlī viņš vairs nestrādāja un dzīvoja Francijā “priekšlaicīgas pensionēšanās” statusā, nesaņemot nedz kādus ienākumus, nedz pabalstus.
—

kuru sertifikāti pēc turētāju lūguma tieši vai netieši tiek atpirkti vai izpirkti no šo uzņēmumu aktīviem. Pasākumus, ko PVKIU veic, lai nodrošinātu, ka to sertifikātu fondu biržas cena būtiski neatšķiras no to tīrās aktīvu vērtības, uzskata par līdzvērtīgiem šādai atpirkšanai vai izpirkšanai.