ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 18. maijā 1( )

Lieta C‑65/09

Gebr. Weber GmbH

pret

Jürgen Wittmer

(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa preču pārdošana – Direktīvas 1999/44/EK 3. panta 2. un 3. punkts – Patērētāja uzstādītas patēriņa preces, kas neatbilst līgumam – Tiesības uz neatbilstīgu preču nomainīšanu – Apjoms – Pārdevēja atbildības neesamība attiecībā uz izmaksām, kas radušās, demontējot preces ar trūkumiem – Nepamatoti lielas izmaksas pārdevējam

I – Ievads

1. Ar 2009. gada 14. janvāra lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 16. februārī, Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) (Vācija) Tiesai, pamatojoties uz EKL 234. pantu, ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (turpmāk tekstā – “Direktīva”) 3. pantu ( ).

2. Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Gebr. Weber GmbH (turpmāk tekstā – “Weber”), sabiedrību, kas nodarbojas ar būvmateriālu tirdzniecību, un vienu no Weber patērētājiem, Jirgenu Vitmeru [Jürgen Wittmer], kuram šis uzņēmums piegādāja grīdas flīzes ar trūkumiem.

3. Ar prejudiciālajiem jautājumiem valsts tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar Direktīvu preču, kurām ir trūkumi, pārdevējs var atteikt patērētāja pieprasīto tiesiskās aizsardzības līdzekli, piemēram, preču ar trūkumiem nomaiņu, gadījumos, kuros šis tiesiskās aizsardzības līdzeklis izraisītu nesamērīgi lielas izmaksas pārdevējam, kā tas ir izskatāmajā lietā, un, ja – nē, vai pārdevējam ir jāsedz preču ar trūkumiem demontēšanas izmaksas no lietas, kurā patērētājs tās ir iebūvējis.

4. Šajā lietā uzdotie jautājumi ir ļoti līdzīgi tiem, kuri ir uzdoti lietā C‑87/09 ( ), kurā es arī sniegšu savus secinājumus šodien.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

5. Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu. Tās preambulas 1. apsvērumā ir atgādināts, ka saskaņā ar EKL 153. panta 1. un 3. punktu Eiropas Kopienai ar pasākumiem, ko tā paredz, ievērojot EKL 95. pantu, ir jāveicina augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana.

6. Direktīvas preambulas 10. apsvērumā ir paredzēts, ka “gadījumos, kad preces neatbilst līgumam, patērētājiem būtu jābūt tiesīgiem panākt, lai viņi bez maksas saņemtu līgumam atbilstošas preces, izvēloties vai nu to labošanu vai aizstāšanu, vai arī, nesaņemot šādas preces, panākt cenas samazināšanu vai līguma anulēšanu”.

7. Direktīvas preambulas 11. apsvēruma redakcija ir šāda:

“tā kā patērētājs vispirms var prasīt, lai pārdevējs preces salabotu vai aizstātu tās ar citām, ja vien šādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi nav neiespējami vai nesamērīgi; tā kā tas, vai tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir nesamērīgs, būtu jānosaka objektīvi; tā kā tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, ja tas, salīdzinājumā ar citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, uzliktu nepamatotas izmaksas; tā kā, lai noteiktu, vai izmaksas ir nepamatotas, viena tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām būtu jābūt ievērojami augstākām par cita tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām.”

8. Direktīvas 3. pantā ar virsrakstu “Patērētāju tiesības” ir paredzēts:

“1. Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.

2. Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.

3. Pirmkārt patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, abos gadījumos bez maksas, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.

Līdzekli uzskata par nesamērīgu, ja tas nosaka [rada] pārdevējam izmaksas, kas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli ir nepamatotas [..].

Jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis.

4. Termins “bez atlīdzības” 2. un 3. punktā attiecas uz nepieciešamajām izmaksām, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību, jo īpaši uz pasta izmaksām, darbaspēka izmaksām un materiālu izmaksām.

5. Patērētājs var pieprasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu:

– ja patērētājs nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu vai

– ja pārdevējs nav izmantojis [izpildījis] zaudējumu atlīdzināšanas [tiesiskās aizsardzības] līdzekli pieņemamā laikā, vai

– ja pārdevējs nav izmantojis [izpildījis] zaudējumu atlīdzināšanas [tiesiskās aizsardzības] līdzekli, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.

[..]”

9. Direktīvas 8. pantā ar virsrakstu “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” ir paredzēts:

“1. Tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, izmanto, neierobežojot citas tiesības, ko patērētājs var izmantot saskaņā ar valsts noteikumiem, kas reglamentē līgumsaistības un saistības, kas nav līgumsaistības.

2. Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”

B – Valsts tiesības

10. Preču ar trūkumiem gadījumā Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”) 437. pantā pircējam ir paredzētas šādas tiesības:

“Ja preces izrādās ar trūkumiem, pircējs, ja ir izpildīts turpmākajās normās noteiktais un nav paredzēts citādi, var:

1) lūgt vēlāku saistību izpildi atbilstoši 439. pantam;

2) lauzt līgumu [..] vai lūgt pirkuma cenas samazinājumu atbilstoši 441. pantam;

3) lūgt zaudējumu atlīdzināšanu [..] vai radušos izdevumu atmaksu [..].”

11. BGB 439. pantā ar virsrakstu “Saistību vēlāka izpilde”, ar kuru Direktīvas 3. pants ir transponēts Vācijas tiesībās, ir paredzēts šādi:

“1. Kā saistību vēlāku izpildi pircējs pēc savas izvēles var pieprasīt novērst preču trūkumus vai arī piegādāt jaunas preces bez trūkumiem.

2. Pārdevējam ir pienākums segt visus saistību vēlākas izpildes ietvaros nepieciešamos izdevumus, tostarp it īpaši transporta, ceļa, darba un materiālu izmaksas.

3. Pārdevējs, neskarot 275. panta 2. un 3. punktu, var atteikt to saistību vēlākas izpildes veidu, ko izvēlējies pircējs, vienīgi tad, ja tas ir saistīts ar nesamērīgi lielām izmaksām. Turklāt it īpaši jāņem vērā preču vērtība, kāda tām būtu bijusi, ja nebūtu neatbilstības, neatbilstības nozīmīgums un jautājums, vai, nesagādājot ievērojamas neērtības pircējam, varētu izmantot alternatīvu saistību vēlākas izpildes līdzekli. Šādā gadījumā pircēja tiesības uz saistību vēlāku izpildi ir ierobežotas un viņš var izvēlēties tikai alternatīvo saistību vēlākas izpildes veidu; pārdevējam saglabājas tiesības atteikt arī šo saistību vēlākas izpildes veidu, ja izpildīti pirmajā teikumā minētie priekšnoteikumi.

4. Ja pārdevējs saistību vēlākas izpildes ietvaros piegādā atbilstīgas preces, tad atbilstoši 346.–348. pantam viņš var pieprasīt no pircēja atdot atpakaļ preces ar trūkumiem.”

III – Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

12. 2005. gada janvārī Vitmers nopirka no Weber 45,36 m2 pulētas itāļu ražotāja grīdas flīzes EUR 1382,27 vērtībā, ko kurām 33 m2 viņš izklāja savā mājā.

13. Vēlāk uz to virsmas parādījās ar neapbruņotu aci saskatāma nokrāsa. Vitmera patstāvīgi ierosinātajā pierādījumu iegūšanas procesā eksperts secināja, ka attiecīgās nokrāsas defektu rada mikroskopiski slīpēšanas nospiedumi, kurus nevar likvidēt, tāpēc vienīgais iespējamais tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir pilnīga flīžu nomaiņa. Eksperts aprēķināja nomaiņas izmaksas EUR 5830,57 apmērā.

14. Pēc nesekmīgas izpildes prasības un termiņa noteikšanas Vitmers pret Weber cēla prasību Kaseles Landgericht [Apgabaltiesā], prasot flīžu bez trūkumiem piegādi un EUR 5830,57 samaksu kopā ar procentiem. [Minētā] tiesa nosprieda, ka [atbildētājai prasītājam] ir jāpiešķir tikai cenas atlaide un jāsamaksā EUR 273,10 kopā ar procentiem, pārējā daļā prasību noraidīja.

15. Vitmera iesniegtās apelācijas ietvaros Frankfurtes pie Mainas Oberlandesgericht [Augstākā tiesa], daļēji grozot Landgericht spriedumu, ar 2008. gada 14. februāra spriedumu piesprieda Weber piegādāt flīzes bez trūkumiem 45,36 m 2 un samaksāt EUR 2122,37 kopā ar procentiem, kas veidoja flīžu ar trūkumiem demontēšanas izmaksas.

16. Pamata prāvā Bundesgerichtshof par šo spriedumu ir jāizskata kasācijas sūdzība, ar kuru Weber apstrīd rīkojumu samaksāt EUR 2122,37 kopā ar procentiem. Pēc Bundesgerichtshof domām lēmums par kasācijas sūdzību ir atkarīgs no tā, vai Oberlandesgericht pareizi ir uzskatījusi, ka Vitmers no Weber var pieprasīt atlīdzināt izmaksas par flīžu demontēšanu.

17. Iesniedzējtiesa būtībā norāda, ka pretēji Oberlandesgericht uzskatam saskaņā ar Vācijas tiesībām Vitmeram nav tiesību prasīt no Weber atlīdzināt izmaksas par flīžu ar trūkumiem demontēšanu. Weber saskaņā ar BGB 439. panta 3. punktu ir tiesības atteikties no saistību vēlākas izpildes, piegādājot flīzes bez trūkumiem un attiecīgi arī demontējot flīzes ar trūkumiem.

18. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka saskaņā ar šo normu pārdevējs var atteikties no saistību vēlākas izpildes veida, kuru ir izvēlējies pircējs, ja šāda izpilde ir iespējama, tikai rodoties nesamērīgām izmaksām. Tas attiecas ne tikai uz tiem gadījumiem, kad pircēja izvēlētais saistību vēlākas izpildes veids, salīdzinot ar citu saistību vēlākas izpildes veidu, rada nesamērīgas izmaksas (“relatīvs nesamērīgums”), bet arī uz gadījumiem, kad pircēja izvēlētais vai vienīgais iespējamais saistību vēlākas izpildes veids jau pats par sevi rada nesamērīgas izmaksas (“absolūts nesamērīgums”).

19. Tā kā, pēc iesniedzējtiesas domām, izskatāmajā lietā ir pierādīts, ka viens no saistību vēlākas izpildes veidiem, proti, preču ar trūkumiem salabošana, nav iespējams, tiesības atteikties no atlikušā saistību vēlākas izpildes veida var rasties tikai absolūta nesamērīguma gadījumā, kā tas ir jāpieņem izskatāmajā lietā. Papildus faktiskajām izmaksām, piegādājot flīzes bez trūkumiem aptuveni EUR 1200 apmērā, ieskaitot transporta izdevumus, pārdevējam rastos izmaksas par flīžu ar trūkumiem demontēšanu aptuveni EUR 2100 apmērā, kas kopumā radītu izmaksas EUR 3300 apmērā, kas ir ievērojami lielākas par vairāk nekā 150 % no flīžu bez trūkumiem vērtības.

20. Tomēr fakts, ka Vācijas tiesībās BGB 439. panta 3. punktā pārdevējam ir paredzētas tiesības atteikties no saistību vēlākas izpildes ne tikai sakarā ar izvēlētā saistību vēlākas izpildes veida izmaksu nesamērīgumu (relatīvs nesamērīgums) salīdzinājumā ar citu saistību vēlākas izpildes veidu, bet arī sakarā ar to, ka šādas izmaksas jau pašas par sevi ir nesamērīgas (absolūts nesamērīgums), varētu būt pretrunā Direktīvas 3. panta 3. punktam, kurā, šķiet, atbilstoši tā formulējumam ir paredzēts tikai relatīvais nesamērīgums.

21. Visbeidzot, pēc iesniedzējtiesas domām, tiktāl, ciktāl saskaņā ar Direktīvu pārdevējam varētu nebūt tiesību atteikties no saistību vēlākas izpildes veida sakarā ar absolūtu nesamērīgumu, izskatāmajā lietā rodas jautājums, vai saskaņā ar Direktīvas 3. pantu no pārdevēja [preces] nomaiņas kontekstā var pieprasīt demontēt neatbilstīgo nopirkto preci no citas lietas, kurā tā atbilstoši tam, kam tā paredzēta, ir tikusi iebūvēta, un attiecīgi – atlīdzināt sakarā ar demontēšanu radušās izmaksas. Piemērojamās Vācijas tiesību normas šādu pienākumu pārdevējam principā neparedz.

22. Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus prejudiciālā nolēmuma saņemšanai:

“1) Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 3. punkta pirmās un otrās daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kurā noteikts, ka pārdevējs var atteikt patērētāja pieprasīto tiesiskās aizsardzības līdzekli, ja piegādātās patēriņa preces ir neatbilstīgas, arī tad, ja tas pārdevējam rada izmaksas, kas būtu (absolūti) nesamērīgas salīdzinājumā ar vērtību, kas precēm būtu, ja nebūtu neatbilstības, un neatbilstības nozīmīgumu?

2) Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai iepriekš minētās direktīvas 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka pārdevējam, atjaunojot patēriņa preču atbilstību, tās nomainot, ir jāsedz izmaksas par neatbilstīgu patēriņa preču demontēšanu no lietas, kurā patērētājs patēriņa preces atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam ir iebūvējis?”

IV – Juridiskā analīze

A – Ievada apsvērumi

23. Tiesību jautājums, kurš Tiesai ir jāizskata šajā lietā, ir bijis klasisks līgumtiesību vai, precīzāk, preču tirdzniecības tiesību priekšmets, kopš tādi romiešu juristi kā Juliāns [Julian] vai Ulpiāns [Ulpian] apsprieda dzīvnieku ar “trūkumiem” tirdzniecības antīkās pasaules tirgos tiesiskās sekas, proti, jautājumu par pārdevēja atbildību par preču ar trūkumiem piegādi vai, raugoties no pircēja aizsardzības viedokļa, jautājumu par to, kādiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem būtu jābūt pircēja rīcībā gadījumos, kuros pārdevējs tam ir piegādājis preces, kas neatbilst pirkuma līgumam.

24. Kā ir izsecināms ne tikai no izskatāmās lietas dalībnieku apsvērumiem, dažādās dalībvalstu valsts tiesību normas šajā jomā, pat ja tās daudzos gadījumos to praktiskajā piemērošanā paredz līdzīgus rezultātus un līdzvērtīgus tiesiskās aizsardzības līmeņus, vienas no otrām būtiski atšķiras – katrā ziņā to tradicionālajā redakcijā pirms saskaņošanas ( ). Šīs atšķirības attiecas ne tikai uz izmantoto tiesību koncepciju, nosacījumu un definīciju niansēm, bet vispārīgāk arī uz tiesisko aizsardzības līdzekļu sistēmām kā tādām, t.i., gan līguma pārkāpuma gadījumā paredzētiem tiesisko aizsardzības līdzekļu veidiem, gan attiecībām un hierarhiju starp šiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, zaudējumu lomu šādās sistēmās vai saistībā ar tām, kā arī nošķiršanu starp līgumiskajiem un ārpuslīgumiskajiem prasījumiem, kādi var rasties neatbilstīgu preču piegādes gadījumā.

25. Turklāt, kā tas izriet no Bundesgerichtshof izskatāmajā lietā sniegtās informācijas, ja runa ir par specifiskiem jautājumiem saistībā ar neatbilstību un tās sekām, piemēram, jautājumu attiecībā uz pārdevēja atbildību par neatbilstīgu preču demontāžas izmaksām, vienas un tās pašas tiesību sistēmas juridiskajā literatūrā joprojām pastāv neskaidrības un atšķirības attiecībā uz pircēja faktiskajām tiesībām un to juridisko pamatu.

26. Tādējādi Eiropas Savienības tiesību līmenī jautājumu par preču ar trūkumiem demontāžas izmaksām mēs aplūkojam no specifiskā aizsardzības, kas patērētājam ir nodrošināta ar Direktīvu, skatupunkta.

27. Šajā sakarā, no vienas puses, ir jānorāda, kā tas ir minēts Direktīvas preambulas 1. apsvērumā un kā Tiesa to pareizi uzsvēra spriedumā lietā Quelle, ka Direktīvas mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni ( ).

28. No otras puses, jāievēro, ka Direktīva ir minimālas ne visu, bet tikai dažu patēriņa preču tirdzniecības aspektu saskaņošanas pasākums. Tādējādi Direktīvā, kā tas izriet no tās preambulas 6. apsvēruma, ir tuvinātas valsts tiesību normas, kuras reglamentē patēriņa preču tirdzniecību saistībā ar preču neatbilstību līgumam, tomēr tā neskar valsts tiesību normas un principus saistībā ar līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību.

29. Šajā kontekstā un tā kā Direktīvā nav skaidru normu šajā sakarā, šķiet, ir tikai pamatoti jautāt, vai pārdevēja atbildība attiecībā pret patērētāju par “neatbilstību”, kura ir reglamentēta Direktīvā, ir saprotama tādējādi, ka tajā ir ietverta atbildība saistībā ar tādām izmaksām kā izmaksas sakarā ar tādu preču ar trūkumiem demontēšanu, kuras attiecīgais patērētājs pēc piegādes ir iebūvējis, tādējādi, ka patērētājs var, izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekli “nomainīšana” vai pamatojoties uz kādu citu Direktīvas normu, pieprasīt, lai pārdevējs segtu šādus izdevumus – izdevumus, kuri, kā to norādīja daži lietas dalībnieki, vismaz virknē valsts tiesību sistēmu tiek uzskatīti drīzāk par “secīgiem zaudējumiem”, nevis par neatbilstošu līguma izpildi.

30. Ņemot vērā Direktīvas mērķi stiprināt patērētāju tiesību aizsardzību, apstiprinoša atbilde uz šo jautājumu varētu šķist piemērota. Tomēr tas nav tik vienkārši. Kā ikviena attiecīgā tiesību sistēma, kura reglamentē pircēja un pārdevēja tiesības un pienākumus, kas izriet no neatbilstošas līguma izpildes, saskaņā ar Direktīvu tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma nevar tikai sniegt priekšrocības vai nu patērētājam, vai pārdevējam, bet tai ir jāpanāk taisnīgs līdzsvars starp to attiecīgajām interesēm ( ).

31. Tādējādi abi Direktīvas 3. panta interpretācijas jautājumi, ar kuriem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Vitmeram kā patērētājam var būt tiesības pieprasīt, lai pārdevējs pamata prāvā sedz konkrēto flīžu ar trūkumiem demontēšanas izmaksas, būtībā ir vērsti uz to, lai noskaidrotu, pirmkārt, vai saskaņā ar Direktīvu pārdevējs, pat gadījumā, ja preču ar trūkumiem salabošana nav iespējama, var atteikties nomainīt šīs preces, pamatojoties uz to, ka tas ir nesamērīgi, un, otrkārt, vai patērētajam Direktīvas 3. pantā piešķirtās tiesības ietver tiesības pieprasīt atlīdzināt preču ar trūkumiem demontēšanas izmaksas.

32. Man šķiet loģiskāk šos jautājumus, kuri faktiski ir savstarpēji cieši saistīti, izskatīt apgrieztā secībā, t.i., vispirms izvērtēt, vai patērētāja tiesības saskaņā ar Direktīvas 3. pantu neatbilstības gadījumā ietver tādas tiesības, kādas ir minētas izskatāmajā lietā, un, ja tas tā ir, pēc tam izvērtēt, vai šīs tiesības var būt iesniedzējtiesas aprakstītā samērīguma prasības priekšmets ( ).

B – Par jautājumu, vai patērētājs var pieprasīt no pārdevēja atlīdzināt izdevumus par neatbilstīgu preču demontēšanu (2. jautājums)

33. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pārdevējam, atjaunojot patēriņa preču atbilstību, tās nomainot, ir jāsedz izmaksas par neatbilstīgu patēriņa preču demontēšanu no lietas, kurā patērētājs patēriņa preces atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam ir iebūvējis.

1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

34. Izskatāmajā lietā apsvērumus iesniedza Weber, Komisija un Austrijas, Beļģijas, Vācijas, Polijas un Spānijas valdības. Weber, Komisija un Austrijas un Vācijas valdības pārstāvji piedalījās arī 2010. gada 25. februāra tiesas sēdē.

35. Weber un Austrijas, Beļģijas un Vācijas valdības uzskata, ka atbildei uz otro jautājumu būtu jābūt noliedzošai.

36. Weber un Vācijas valdība būtībā norāda, ka tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā pārdevējam ir pienākums piegādāt pirkuma līgumam atbilstošas preces. Līdz ar to neatbilstības gadījumā, kura ir jānosaka piegādes brīdī, pārdevējam saskaņā ar Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktu esot pienākums atjaunot preču ar trūkumiem atbilstību, t.i., – nomaiņas gadījumā – jāpiegādā atbilstīgas preces. Tā atbildība nevarot tikt paplašināta tiktāl, lai iekļautu, kā tas ir ierosināts izskatāmajā lietā, preču ar trūkumiem, kuras pēc to piegādes patērētājs ir izmantojis atbilstoši savai gribai, demontāžu. Šajā sakarā izmantošana, kāda patērētājam ir iespējama ar piegādātajām precēm, pat tad, ja tas ir atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam, pārdevējam esot grūti paredzama, līdz ar to vienas un tās pašas preces demontāžas izmaksas konkrētā gadījumā var būt ļoti atšķirīgas.

37. Turklāt tās uzskata, ka šāds pienākums demontēt preces ar trūkumiem vai atlīdzināt attiecīgās izmaksas neizriet nedz no Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta, kurā ir atsauces uz preču ar trūkumiem nomaiņu, formulējuma, nedz arī no fakta, ka saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. un 4. punktu šāda nomaiņa ir jāveic “bez maksas” un “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam”. Šie nosacījumi attiecoties tikai uz pārdevēja pienākumu no jauna piegādāt preces bez trūkumiem un nevarot tikt interpretēti kā tādi, kuri pārdevējam uzliek papildu pienākumu segt demontēšanas izmaksas.

38. Visbeidzot šīs lietas dalībnieces uzsver, ka zaudējumu, kas radušies sakarā ar konkrētās preces ar trūkumiem izmantošanu vai demontāžu, sekas var pamatot patērētāja prasību saskaņā ar valsts tiesību normām par līgumisko vai ārpuslīgumisko atbildību.

39. Austrijas un Beļģijas valdības savukārt būtībā piekrīt šiem argumentiem. Beļģijas valdība tomēr precizē, ka pārdevējam ir jāatlīdzina preču ar trūkumiem transporta izdevumi.

40. Turpretī Komisija un Polijas un Spānijas valdības apgalvo, ka neatbilstīgu preču nomaiņas gadījumā pārdevējam ir jāatlīdzina šo preču demontēšanas izmaksas, un tādēļ ierosina atbildēt uz otro jautājumu apstiprinoši.

41. Konkrētāk, Komisija uzskata, ka salabošana vai nomaiņa, uz kuru patērētājam ir tiesības saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punktu, obligāti attiecas uz neatbilstīgām precēm to stāvoklī un vidē laikā, kurā ir radusies neatbilstība. No tā izriet, ka, ja neatbilstīgās preces atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam ir iebūvētas citā lietā, neatbilstīgās preces šajā stāvoklī ir salabošanas vai nomaiņas priekšmets. Līdz ar to ar nomaiņu patērētājam ir jānodrošina tāda situācija, kādā tas būtu bijis, ja tam būtu piegādātas preces bez trūkumiem, kas nozīmē, ka, ja nepieciešams, neatbilstīgās preces ir jādemontē un preces bez trūkumiem ir jāiebūvē. Šādu interpretāciju apstiprina arī vārda “nomaiņa” izmantošana Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktā. Tiesas sēdē Komisija tomēr piekrita, ka faktam, ka saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. un 4. punktu nomaiņa ir jāveic bez maksas un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, nav nozīmes attiecībā uz pienākumu, kuri rodas saistībā ar tiesībām uz nomaiņu, noteikšanu.

42. Turpretī, lai gan Spānijas un Polijas valdības pamatojas uz pēdējām minētām normām, tomēr tās būtībā piekrīt Komisijas nostājai.

2) Vērtējums

43. Iesākumā ir jānorāda, ka Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta gramatiskā interpretācija nesniedz atbildi uz to, vai patērētāja tiesības uz neatbilstīgo preču “nomaiņu” ietver tiesības pieprasīt no pārdevēja demontēt šīs preces vai atlīdzināt attiecīgās izmaksas.

44. Dažās Direktīvas redakcijas valodās, piemēram, angļu valodā (“replacement”) un franču valodā (“remplacement”), atbilstošie izmantotie jēdzieni principā var tikt saprasti kā tādi, kuri aptver arī preču ar trūkumiem demontēšanu, turpretī citu valodu redakcijās, tostarp vācu valodā (“Ersatzlieferung”) un slovāku valodā (“sa [..] nahradí”), šķiet, tiek atbalstīta zināmā mērā šaurāka definīcija, atsaucoties uz nomaiņas piegādi vai nomaiņas preču piegādi, nevis visu darbību virkni, kura tehniski var izrietēt no preču ar trūkumiem nomaiņas.

45. Tomēr, lasot Direktīvas 3. pantu kontekstā vai sistemātiski, manuprāt, tajā drīzāk tiek atbalstīta tāda izpratne, ka pārdevēja atbildība neaptver neatbilstīgo preču demontēšanas izmaksas.

46. Šajā sakarā Direktīvas 3. panta 2. punktā ir izsmeļoši uzskaitīti tiesiskie aizsardzības līdzekļi, kuri ir pieejami patērētājam pret pārdevēju [preču] neatbilstības gadījumā, proti, salabošana, nomaiņa, cenas samazināšana vai līguma atcelšana.

47. Konkrētāk, atbilstoši Direktīvai saskaņā ar tiesiskās aizsardzības sistēmu patērētājs var, pirmkārt, ņemot vērā uz līguma izpildi orientētos tiesiskos aizsardzības līdzekļus – salabošana vai nomaiņa –, pieprasīt, lai pārdevējs atjaunotu preču atbilstību. Tādējādi tiek atjaunota pirkuma līgumā nolīgtā sākotnējā synallagma un patērētājs saņem sniegumu, par kuru viņš noslēdzis līgumu. Tā kā šāds risinājums kalpo līgumslēdzēju pušu interesēm, saskaņā ar Direktīvu priekšroka ir dodama tam, nevis cenas samazinājumam vai līguma atcelšanai ( ).

48. Turpretī pēdējiem minētiem pakārtotajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem ir raksturīga gūtā labuma abpusēja atlīdzināšana. Tādējādi patērētāju un pārdevēja attiecīgo interešu līdzsvars, kurš ir izjaukts ar pārdevēja piegādātajām [precēm ar] trūkumiem, tiek atjaunots atbilstoši vai nu ar patērētāja pienākumu samazināšanu – cenas samazināšanu –, vai arī ar abu līgumslēdzēju pušu atbrīvošanu no līgumā paredzētajiem pienākumiem, atceļot šo līgumu.

49. Katrā ziņā ir jānorāda, ka abos gadījumos patērētāja tiesības, pēc manām domām, principā paliek ierobežotas ar pienākumiem, kuri ir nolīgti saskaņā ar pirkuma līgumu.

50. Šis uzskats tiek apstiprināts, ja ņem vērā plašāku Direktīvas 3. panta kontekstu.

51. Iepriekš minētās patērētāja tiesības, kuras ir paredzētas šajā normā, precizē vai ir loģiskas sekas tādas pārdevēja atbildības apjomam attiecībā pret patērētāju, kura saskaņā ar Direktīvas 3. panta 1. punktu ir jāpieņem attiecībā uz jebkuru neatbilstību, kāda pastāv preču piegādes brīdī.

52. Savukārt atbildības definīcija acīmredzami atspoguļo Direktīvas 2. panta 1. punktā minēto pārdevēja pamata pienākumu saskaņā ar patērētāja pirkuma līgumu piegādāt patērētājam preču, kuras atbilst pirkuma līgumam, aprakstu.

53. Šķiet, ka no iepriekš minētajām normām izriet, ka Direktīvas 3. pantā paredzētās patērētāja tiesības ir balstītas uz atbilstības līgumam koncepciju un līdz ar to ir interpretējamas, ņemot vērā sākotnējā pirkuma līgumā paredzētās tiesības un pienākumus.

54. Citiem vārdiem sakot, patērētājiem saskaņā ar Direktīvas 3. pantu piešķirto tiesību mērķis ir samazināt neatbilstību, salīdzinot ar to, kas patērētājam sākotnēji pienācās atbilstoši pirkuma līgumam, proti, piegādāt patērētājam preces bez trūkumiem.

55. Šī pārdevēja atbildība par [preču] ar trūkumiem piegādi vai, konkrētāk, pašu preču trūkumiem, kura ir reglamentēta ar tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ko Direktīva piešķir patērētājiem, un kura pārdevējam uzliek pienākumu (vēlāk), bez maksas salabojot vai nomainot, radīt patērētājam sākotnēji apsolīto situāciju, manuprāt, ir jānošķir no iespējamās atbildības – kāda tiek apgalvota šajā lietā – par turpmākiem veicamiem darbiem vai atbilstošām izmaksām, kas radušās saistībā ar neatbilstīgām precēm, bet pēc piegādes brīža, uz kuru ir atsauce Direktīvas 3. panta 1. punktā, un pēc tam, kad patērētājs tās ir izmantojis.

56. Pēdējais minētais plašākais atbildības veids, kā to ierosināja Komisija, tādējādi pārdevējam uzliktu pienākumu nodrošināt patērētajam tādu situāciju, kādā tas būtu bijis noteiktā laikā pēc preču piegādes, ja viņam būtu piegādātas preces bez trūkumiem, t.i., šajā lietā tādā situācijā, kurā flīzes ar trūkumiem, kuras patērētājs ir piestiprinājis pie grīdas, ir demontētas no grīdas un, iespējams, ir izliktas jaunas flīzes bez trūkumiem. Kā ir norādījuši daži lietas dalībnieki, šāda atbildība līdz ar to paplašinātu faktus un apstākļus, kuri ir radušies pēc riska nodošanas patērētājam un kuri līdz ar to ir atkarīgi no viņa gribas un it īpaši no tā, kādā veidā viņš attiecīgās preces izmanto.

57. Tas, ka pārdevēju var uzskatīt par atbildīgu arī par šāda veida drīzāk netiešām sekām sakarā ar savu [līguma] izpildi ar trūkumiem vai zaudējumiem, kas no tā izriet, protams, ir iespējams, un acīmredzami tā tas ir šajā gadījumā, ņemot vērā dažādus nosacījumus, saskaņā ar valsts tiesību sistēmām, kā arī saskaņā, piemēram, ar Apvienoto Nāciju Konvencijas par starptautiskajiem preču pirkuma un pārdevuma līgumiem (turpmāk tekstā – “CISG”) ( ) 45. pantu.

58. Tādējādi, kā noradīja Vācijas valdība, izmaksas, kas patērētājam radušās sakarā ar preču ar trūkumiem demontēšanu, var būt atlīdzināmas saskaņā ar Vācijas tiesībām par zaudējumu atlīdzību, tomēr ņemot vērā piemērojamos nosacījumus, tostarp vainu.

59. Tomēr attiecībā uz Direktīvu šajā kontekstā ir jānorāda, pirmkārt, ka tās tiesiskās aizsardzības sakarā ar neatbilstību [līgumam] sistēma – atšķirībā, piemēram, no CISG 45. panta 1. punkta b) apakšpunkta vai Komisijas Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patērētāju tiesībām ( ) 27. panta – neietver nekādas tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību.

60. Otrkārt, ir jānorāda, ka tādēļ, ka tāds darbs vai izmaksas kā izskatāmajā lietā var būt ne tikai preču neatbilstības sekas, bet izrietēt arī no darbības, kas ietilpst patērētāja atbildības jomā, šajā gadījumā iebūvējot flīzes ar trūkumiem grīdā, pārdevēja atbildība attiecībā uz šādām izmaksām parasti ir atkarīga no cēloņsakarības, saistības vai, iespējams, vainas koncepcijas un tiek pierādīta ar atsauci uz to.

61. Ir skaidrs, ka Direktīvā šāda veida filtrs vai paņēmiens pat nav minēts.

62. Varētu apgalvot, kā ierosināja iesniedzējtiesa, kuru atbalstīja Komisija, ka šāda veida funkciju varētu piedēvēt nosacījumam par “preču izmantošanu atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam”. Tomēr, kā norādīja Weber un Vācijas valdība, šāda koncepcija faktiski ir diezgan neprecīza un tās spēja ierobežot pārdevēja atbildību un padarīt tā risku aprēķināmu ir drīzāk neliela.

63. Iespējamais “ierastais” izmantošanas apjoms, kāds var būt ļoti specifiskām un gatavām precēm, piemēram, datoram vai galdam, var būt diezgan noteikts un paredzams, tomēr, jo vienkāršāka ir prece, jo plašāks ir iespējamās “ierastās” izmantošanas apjoms. Tādējādi, jo vairāk preces līdzinās būves sastāvdaļai vai izejmateriālam, jo lielāks skaits un nenoteiktāki ir nolūki, kuriem tās var tikt izmantotas joprojām atbilstoši to raksturam. Līdz ar to izmaksas par vienas un tās pašas preces demontēšanu var būt ļoti atšķirīgas.

64. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, neuzskatu, ka patērētāja tiesības uz to, ka preces ar trūkumiem saskaņā ar Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktu ir padarītas atbilstošas ar nomaiņu, var tikt interpretētas tādējādi, ka pārdevējam ir jādemontē preces ar trūkumiem no lietas, kurā patērētājs tās ir iebūvējis, vai ka pārdevējam ir jāatlīdzina atbilstošās izmaksas.

65. Piekrītu arī, ka šis uzskats netiek apstrīdēts ar prasību, ka tam ir jānotiek “bez maksas”, kas atbilstoši Direktīvas 3. panta 2.–4. punktam ir saistīta ar pārdevēja pienākumu padarīt preces atbilstošas ar nomaiņu. Ar šo prasību ir definēti apstākļi, kādos pārdevējam ir jāpiedāvā un jāīsteno patērētājam apsolītā atbilstības atjaunošana, proti, bez maksas, bet tas nevar paplašināt pašu pastāvošo tiesiskās aizsardzības līdzekli pēc būtības. Līdzīgi Direktīvas 3. panta 3. punkta trešajā daļā prasībā, ka tam ir jānotiek, “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam”, ir definēts, kā atbilstības atjaunošana ir jāīsteno, nevis ko tā ietver materiālā nozīmē.

66. Visbeidzot šajā sakarā izskatāmā lieta ir jānošķir no lietas Quelle, kurā Tiesa nosprieda, ka “bez maksas” prasība nozīmē, ka būtu jāizslēdz visas pārdevēja finansiāla rakstura pretenzijas, izpildot savu pienākumu atjaunot līgumā paredzēto preču atbilstību ( ). Līdz ar to tā, pamatojoties uz turpmāk izklāstītajiem argumentiem, nosprieda, ka Direktīva ir pret tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru preču ar trūkumiem pārdevējs ir tiesīgs no patērētāja pieprasīt atlīdzību par šādu preču ar trūkumiem lietošanu līdz to nomaiņai [pret jaunām precēm]. Turpretī izskatāmajā lietā nav runas par pārdevēja finansiāla rakstura pretenzijām pret patērētāju saistībā ar nomaiņu, bet par to, vai patērētājs, papildus bezmaksas jaunu preču bez trūkumiem piegādei, preču ar trūkumiem atbilstības atjaunošanas ietvaros var pieprasīt preču ar trūkumiem demontēšanu vai pieprasīt no pārdevēja atlīdzināt atbilstošās izmaksas.

67. No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktā paredzētās patērētāja tiesības, ja preču atbilstība tiek atjaunota, tās nomainot, neietver tiesības pieprasīt no pārdevēja izmaksas par neatbilstīgu preču demontēšanu no lietas, kurā patērētājs preces atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam ir iebūvējis.

C – Par samērīguma prasību (1. jautājums)

68. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 3. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pret valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru pārdevējs, kurš patērētājam ir pārdevis neatbilstīgas preces, gadījumā, kurā preču ar trūkumiem salabošana ir uzskatāma par neiespējamu, var atteikties no alternatīvā tiesiskā aizsardzības līdzekļa, kuru ir izvēlējies patērētājs, nomainīt šīs preces, ja šis tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, jo tas, salīdzinot ar preču bez trūkumiem vērtību un neatbilstības nozīmīgumu, pārdevējam radītu nepamatotas izmaksas.

69. Šis jautājums izskatāmajā lietā nerodas, ja, kā es ierosināju, patērētājs tiesību uz preču ar trūkumiem ietvaros nevar pieprasīt no pārdevēja atlīdzināt izmaksas par tādu preču ar trūkumiem demontēšanu, kādas ir aplūkotas izskatāmajā lietā. Tomēr es šo jautājumu izskatīšu pilnīgi pakārtoti gadījumam, ja Tiesa nonāktu pie atšķirīga secinājuma vai izvēlētos atbildēt uz jautājumiem tādā secībā, kādā iesniedzējtiesa to ir uzdevusi.

1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

70. Weber – kura turklāt iebilda, ka pirmais jautājums ir nepieņemams, – un Vācijas un Austrijas valdības uzskata, ka saskaņā ar Direktīvas 3. pantu līgumam neatbilstīgo preču padevējs pat tādā situācijā, kāda ir izskatāmajā lietā, kurā alternatīvais tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir uzskatāms par neiespējamu, var atteikt tiesiskās aizsardzības līdzekli, kuru ir izvēlējies patērētājs, ja šis tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir nesamērīgs, jo tas, salīdzinot ar piegādāto atbilstīgo preču vērtību, pārdevējam radītu nepamatotas izmaksas, un ka līdz ar to uz pirmo jautājumu būtu jāsniedz noraidoša atbilde.

71. Pamatojoties uz nedaudz atšķirīgiem argumentiem, šīs lietas dalībnieces uzskata, ka šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas redakcija, sistēma un it īpaši tās mērķis, kas ir panākt līdzsvaru starp patērētāju un pārdevēju interesēm. Būtībā, norādot uz iesniedzējtiesas minēto relatīvā nesamērīguma koncepciju, tās apgalvo, ka saskaņā ar Direktīvas 3. pantu pārdevēja pienākumiem vienmēr, pat gadījumos, kuros viens no Direktīvas 3. panta 3. punktā paredzētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem nav iespējams, ir piemērojams samērīguma nosacījums tādējādi, ka no pārdevēja nevar pieprasīt preču ar trūkumiem nomaiņu, ja tā tam radītu izmaksas, kuras ir pilnīgi nepamatotas.

72. Šajā sakarā Weber un Vācijas un Austrijas valdības būtībā ir vienisprātis, ka gan Direktīvas 3. panta 3. punkta otrā daļa, gan tās preambulas 11. apsvērums, šķiet, attiecas tikai uz vienu, salīdzinot ar otru tiesiskās aizsardzības līdzekli, nesamērīgu tiesiskās aizsardzības līdzekli, tomēr šajā normā paredzētais kritērijs ir saprotams kā tāds, kurš ir vispārpiemērojams, un kā tāds, kurš reglamentē arī tādus gadījumus, kāds ir izskatāmajā lietā, kurā par iespējamu ir uzskatāms tikai viens tiesiskās aizsardzības līdzeklis. Šajā kontekstā Weber precizē, ka saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmo daļu neiespējamības jēdziens var tikt interpretēts tādējādi, ka tas aptver arī (absolūta) nesamērīguma gadījumus. Atbilstoši Austrijas valdības domām, izskatāmās lietas apstākļos nomaiņu šīs normas izpratnē var uzskatīt par neiespējamu tā fakta dēļ, ka flīzes nevar tikt demontētas un atdotas, nesabojājot tās.

73. Turklāt, pēc šo lietas dalībnieču domām, tādā gadījumā kā izskatāmā lieta, kurā Direktīvas 3. panta 3. punktā paredzētie tiesiskās aizsardzības līdzekļi būtu neiespējami vai nesamērīgi, patērētājam saskaņā ar Direktīvu ir nodrošināta pietiekama tiesību aizsardzība tādējādi, ka tas atbilstoši Direktīvas 3. panta 5. punktam var pieprasīt atbilstoši cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.

74. Visbeidzot tās norāda, ka saskaņā ar Direktīvu tiesības un pienākumi, kā tas ir norādīts Direktīvas preambulas 6. apsvērumā, katrā ziņā neskar valsts tiesību normas un principus saistībā ar līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību, līdz ar to saskaņā ar tiem prasītājs var pieprasīt zaudējumu atlīdzību.

75. Turpretī Komisija un Beļģijas, Polijas un Spānijas valdības būtībā apgalvo, ka samērīguma pārbaude ir piemērojama tikai izvēlei starp diviem saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punktu paredzētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un līdz ar to cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu nevar padarīt par pakārtotiem Direktīvas 3. panta 5. punktā paredzētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem. Līdz ar to tās ierosina, ka uz pirmo jautājumu būtu jāatbild apstiprinoši.

76. Konkrētāk attiecībā uz Komisiju, [pēc tās domām,] šis risinājums pirmām kārtām izriet no Direktīvas 3. panta 3. punkta otrā daļas un tās preambulas 11. apsvēruma redakcijas. Turklāt atbilstoši Direktīvas 3. panta sistēmai priekšroka tiek dota līguma izpildei, nevis cenas samazinājumam vai līguma atcelšanai, līdz ar to atsauce uz samērīgumu šajā pantā ir interpretējama šauri. Tomēr Komisija nenoliedz, ka ārkārtas gadījumos, kuros vienīgais iespējamais un pieprasītais tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu būtiski nesamērīgs, salīdzinot ar patērētāja interesēm saņemt pieprasīto tiesiskās aizsardzības līdzekli, varētu pastāvēt neiespējamība Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē.

77. Beļģijas, Polijas un Spānijas valdības būtībā piekrīt Komisijas argumentiem, uzskatot, ka tas būtu pretrunā tiesībām uz augsta līmeņa aizsardzību, ko Direktīva vēlas nodrošināt patērētājiem, ja pārdevējs varētu atteikt vienīgo iespējamo tiesiskās aizsardzības līdzekli sakarā ar to, ka tam var rasties pārmērīgas izmaksas.

2) Vērtējums

78. Kā es iepriekš izklāstīju ( ), Direktīvas tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmā, kuru tā paredz, ir noteikta hierarhija tādējādi, ka tā dod priekšroku salabošanai un nomaiņai, tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ar kuriem patērētājs saņem nolīgto līguma priekšmetu, nevis cenas samazinājumam un līguma atcelšanai, tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ar kuriem tiek grozītas vai pilnībā atceltas sākotnēji nolīgtās tiesības un pienākumi sakarā ar neatbilstību.

79. Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmo daļu patērētājs pirmām kārtām var pieprasīt no pārdevēja padarīt preces atbilstīgas vai to nomaiņu. Līdz ar to, kā izriet no Direktīvas 3. panta 5. punkta, tiesiskās aizsardzības līdzekļi – cenas samazinājums vai līguma atcelšana – patērētāja rīcībā ir tad, ja tas “nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu” vai ja pārdevējs nav izpildījis šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli pieņemamā laikā vai nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.

80. Šajā sakarā patērētājs, kā tas izriet no Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmās daļas, ir tiesīgs saņemt uz līguma izpildi vērstu tiesiskās aizsardzības līdzekli, t.i., salabošanu vai nomaiņu, “ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi”.

81. Manuprāt, no šīs normas skaidri izriet, ka šis nosacījums ir piemērojams ikvienam “pirmās pakāpes” tiesiskās aizsardzības līdzeklim, līdz ar to neatkarīgi no tā, vai patērētājs izvēlas salabošanu vai nomaiņu, tiesiskās aizsardzības līdzeklim abos attiecīgajos gadījumos ir jābūt iespējamam un samērīgam, un, ja tas tā nav, pārdevējs var atteikt primāros tiesiskās aizsardzības līdzekļus un patērētāja izvēle tiek ierobežota ar cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu.

82. Jāpiekrīt, ka Direktīvas 3. panta 3. punkta otrās daļas redakcijā, saskaņā ar kuru tiesiskās aizsardzības līdzekļa samērīgums ir jānosaka, atsaucoties uz “alternatīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli”, šķiet, ir norādīts, ka samērīguma prasība reglamentē tikai izvēli starp diviem primārajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, nevis izvēli starp šiem primārajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu.

83. Šāda interpretācija tomēr nav obligāta un ir jānoraida, ne tikai ņemot vērā iepriekš minētās Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmās daļas normas.

84. Ja saskaņā ar šādu interpretāciju Direktīva patiešām būtu jāsaprot kā tāda, kurā tiek uzskatīts, ka patērētājs tādos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, kad viens no diviem Direktīvas 3. panta 3. punktā minētajiem primārajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem nav iespējams, var izvēlēties otru tiesiskās aizsardzības līdzekli, neatkarīgi no tā vai tas ir vai nav samērīgs, pakārtoto tiesisko aizsardzības līdzekļu cenas samazinājums vai līguma atcelšanas piemērošana saskaņā ar Direktīvas 3. panta 5. punkta pirmo ievilkumu būtu ļoti ierobežota, proti, ar gadījumiem, kuros gan salabošana, gan nomaiņa ir neiespējama.

85. Manuprāt, šāda interpretācija nepamatoti neievērotu pārdevēja intereses un līdz ar to nesniegtu godīgu līdzsvaru starp patērētāja un pārdevēja interesēm ( ). To, ka šāda interpretācija nevar pastāvēt, neradot nepieņemami smagus gadījumus pārdevējam, netieši ir atzinusi arī Komisija, kura apgalvoja, ka ārkārtas būtiska nesaderīguma gadījumos var tikt izdarīti izņēmumi.

86. Turklāt šajā kontekstā ir jānorāda, ka Tiesa ir atzinusi, ka saskaņā ar Direktīvu pārdevēja finansiālās intereses inter alia tiek aizsargātas ar faktu, ka saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punkta otro daļu tas var atteikties veikt preču nomaiņu, ja šāds tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, jo ar to pārdevējam rakstos nepamatotas izmaksas ( ).

87. Visbeidzot jānorāda, ka attiecībā uz noteikšanu, vai tiesiskās aizsardzības līdzeklis pārdevējam rada nepamatotas izmaksas un līdz ar to ir uzskatāms par nesamērīgu, faktori, kuri ir jāņem vērā saskaņā ar (absolūta) nesamērīguma koncepciju, kuru ir aprakstījusi iesniedzējtiesa, būtībā atspoguļo tos, kuri ir minēti Direktīvas 3. panta 3. punkta otrajā daļā.

88. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo Bundesgerichtshof jautājumu būtu jāatbild, ka Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmā un otrā daļa nav interpretējama tādējādi, ka tās ir pret valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru pārdevējs, kurš patērētājam ir pārdevis līgumam neatbilstīgas preces, gadījumā, kurā preču ar trūkumiem salabošana ir neiespējama, var atteikties no alternatīvā tiesiskā aizsardzības līdzekļa, kuru ir izvēlējies patērētājs, nomainīt šīs preces, ja šis tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, jo tas, salīdzinot ar preču bez trūkumiem vērtību un neatbilstības nozīmīgumu, pārdevējam radītu nepamatotas izmaksas.

V – Secinājumi

89. Pamatojoties uz iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai uz iesniegtajiem jautājumiem atbildēt šādi:

– Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 2. un 3. punktā paredzētās patērētāja tiesības, ja preču atbilstība līgumam tiek atjaunota, tās nomainot, neietver tiesības pieprasīt no pārdevēja izmaksas par neatbilstīgu preču demontēšanu no lietas, kurā patērētājs preces atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam ir iebūvējis;

– Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmā un otrā daļa interpretējama tādējādi, ka tās nav pret valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru pārdevējs, kurš patērētājam ir pārdevis līgumam neatbilstīgas preces, gadījumā, kurā preču ar trūkumiem salabošana ir neiespējama, var atteikties no alternatīvā tiesiskā aizsardzības līdzekļa, kuru ir izvēlējies patērētājs, nomainīt šīs preces, ja šis tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, jo tas, salīdzinot ar preču bez trūkumiem vērtību un neatbilstības nozīmīgumu, pārdevējam radītu nepamatotas izmaksas.