ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
124

Tiesa tomēr ir precizējusi, ka Komisijai, naudas sodu apmēru nosakot atkarībā no konkrētā pārkāpuma smaguma un ilguma, naudas sods, kā ir atgādināts 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta sestajā daļā, nav jāaprēķina, par pamatu ņemot summas, kas balstītas uz attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu. Kaut arī ir taisnība, ka Komisijai ir atļauts ņemt vērā konkrētā uzņēmuma apgrozījumu, tomēr šim apgrozījumam nevajadzētu piešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem vērtējuma elementiem. Komisija tātad saglabā zināmu rīcības brīvību attiecībā uz iespēju izsvērt naudas sodus, ņemot vērā katra uzņēmuma lielumu. Tādējādi Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru, ja naudas sodi tiek uzlikti vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā pārkāpumā, nav jānodrošina, ka galējās naudas sodu summas atspoguļo konkrēto uzņēmumu starpā pastāvošās atšķirības attiecībā uz to kopējo apgrozījumu (Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C-407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I-829. lpp., 141.–144. punkts) vai attiecībā uz to apgrozījumu attiecīgās preces tirgū (Vispārējās tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T-62/02 Union Pigments/Komisija, Krājums, II-5057. lpp., 159. punkts).
187

Komisija turpretim uzskata, ka šīs divas HBG piezīmes viennozīmīgi norādot uz starp piegādātājiem un W5 noslēgtā nolīguma esamību un pierādot, ka SNV ir bijis uzticēts uzdevums pārstāvēt piegādātājus, jo tajās tostarp esot atzīmēts, ka šiem pēdējiem minētajiem esot bijis nodoms atkāpties no ar lielajiem būvētājiem noslēgta nolīguma, paaugstinot cenas. Tajās tāpat esot precizēts, ka šo piezīmju autors ir par bitumena iepirkumiem atbildīgais HGB darbinieks, kas strādāja ciešā sadarbībā ar darbinieku, kurš piedalījās saskaņošanas sanāksmēs par bitumenu, un Savienības tiesa katrā ziņā uzskatot, ka saistībā ar dokumenta pierādījuma spēku nav nozīmes tam, ka faktu rašanās laikā to ir sastādījusi persona, kas nepiedalās sanāksmē (Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T-11/89 Shell/Komisija, Recueil, II-757. lpp., 86. punkts). Šos pārkāpuma laikposmam atbilstošos dokumentāros pierādījumus nevarot apšaubīt ar vēlāku SNV darbinieka paziņojumu. Turklāt Komisija uzskata, ka pretēji tam, ko norāda prasītājas, vadītājas lomas noteikšana esot atkarīga nevis no tā, ka vadītājas viedoklis ir automātiski saistošs citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, bet gan no uzņēmuma pietiekami aktīvas lomas aizliegtajā vienošanās. Visbeidzot, teorija par starp KWS un SNV to attiecīgo grupu vārdā veikto pārrunu esamību esot vairākās vietās norādīta paziņojumā par iebildumiem, un turklāt 2005. gada 20. maijā prasītājas šajā ziņā esot sniegušas atbildi.
138

Spānijas Karaliste nevar arī atsaukties uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka Komisijas rīcībā pastāvot pretrunas starp tās nostāju noklausīšanās laikā un to, kas visbeidzot tika pausta apstrīdētajā lēmumā, jo šī apgalvojuma pamatojumam nav iesniegts neviens pierādījums un attiecībā uz to minētajā protokolā nav rodams pamatojums. Turklāt nedz no lietas materiāliem, nedz no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Komisija būtu noraidījusi kā novēlotus pēc 2006. gada 27. un 28. jūnijā notikušās noklausīšanās iesniegtos Katalonijas iestāžu rakstiskos apsvērumus. Katrā ziņā Spānijas Karaliste pati atzīst, ka minētajos apsvērumos nebija ietverti jauni elementi, bet ar tiem vienīgi rakstiski tika apstiprināts noklausīšanās laikā izklāstītais. No minētā izriet, ka iebildums, kas balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, arī ir jānoraida.
260

Runājot par AAL argumentu, kas ir balstīts uz ilgtermiņa ieguldījumiem, kurus tā ir veikusi savā alumīnija ražošanas rūpnīcā, kas ir ierīkota Šenonas reģionā, ir jānorāda, ka šajā gadījumā Komisija pamatoti nav ņēmusi vērā šo faktu. AAL nevar pamatoti apgalvot, ka tā šos ieguldījumus bija veikusi tādēļ, ka tai bija tiesiskā paļāvība, ka minētie ieguldījumi varētu tikt amortizēti, it īpaši, pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma līdz 2006. gada 31. decembrim. Šajā ziņā no pašas AAL paziņojumiem procesuālajos rakstos izriet, ka attiecīgie ieguldījumi tika “veikti 2003. gada augustā”, proti, pēc tam, kad Komisija 2002. gada 2. februārī bija publicējusi lēmumu par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Kā tas izriet no iepriekš 221.–225. punkta, AAL pēc minētās publicēšanas vairs nevarēja būt tiesiskā paļāvība par to, ka strīdīgais atbrīvojums ir likumīgs, ņemot vērā normas valsts atbalsta jomā, un par to, ka, ja tas ir valsts atbalsts, Komisija nevarētu izdot rīkojumu par strīdīgā atbrīvojuma atgūšanu. Kā tas jau tika norādīts iepriekš 258. punktā, Direktīvas 2003/96 pieņemšana, kuras noteikumi regulē vien tiesību aktu attiecībā uz akcīzes nodokļiem saskaņošanu, nevarēja no jauna radīt AAL tiesisko paļāvību pēc lēmuma par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, ka strīdīgais atbalsts ir likumīgs, ņemot vērā normas valsts atbalsta jomā, un ka tas netiks atgūts, piemērojot šīs pēdējās minētās normas. Katrā ziņā AAL nav iesniegusi nevienu pierādījumu tam, ka tā veica šos ieguldījumus ar tiesisko paļāvību, kāda tai bija attiecībā uz faktu, ka minētie ieguldījumi varētu tikt amortizēti, it īpaši, pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma līdz 2006. gada 31. decembrim. Turklāt viens no šiem ieguldījumiem tika veikts konkursa, proti, Irish Capacity 2005 Competition, ietvaros, kurā AAL uzvarēja 2003. gadā. Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti nav ņēmusi vērā šajā lietā izvirzīto tiesisko paļāvību attiecībā uz to, ka ieguldījumi, ko tā bija veikusi savā Šenonas reģionā ierīkotajā alumīnija ražošanas rūpnīcā, varētu tikt amortizēti, it īpaši pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma līdz 2006. gada 31. decembrim. Tāpēc šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Lietā T‑80/06 – prasība atcelt Komisijas lēmumu, kas Ungārijai paziņots ar 2005. gada 9. novembra vēstuli, uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru valsts atbalsta lietā C 41/2005 (ex NN 49/2005) – Ungārijas “balasta izmaksas” un lietā T‑182/09 – prasība atcelt Komisijas 2008. gada 4. jūnija Lēmumu 2009/609/EK par valsts atbalstu C 41/05, ko Ungārija piešķīrusi saistībā ar elektroenerģijas pirkuma līgumiem (OV 2009, L 225, 53. lpp.)
1)

atcelt Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumu C(2005) 4634, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi), ciktāl ar to FLS Plast A/S ir saukta pie atbildības par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas norādīts minētā lēmuma 1. panta 1. punktā, periodā no 1990. gada 31. decembra līdz 1991. gada 31. decembrim;
1)

atcelt Padomes 2006. gada 17. janvāra Regulu (EK) Nr. 85/2006 par galīgā antidempinga maksājuma uzlikšanu un uzliktā pagaidu maksājuma galīgu iekasēšanu par saimniecībās audzētu Norvēģijas izcelsmes lašu importu, ciktāl tā attiecas uz Marine Harvest Norway AS, kas ir Fjord Seafood Norway AS tiesību pārņēmēja, attiecībā uz antidempinga maksājumiem par šīs pēdējās sabiedrības veikto importu līdz 2007. gada 18. septembrim un ciktāl tā attiecas uz Alsaker Fjordbruk AS;
94

Tomēr no lietas materiāliem, tostarp no Nynas advokāta un Komisijas sarakstes, izriet, ka pirmais informācijas pieprasījums tika nosūtīts Nynas NV, tai pašai kontaktpersonai un uz to pašu adresi, ko vēlāk norādījusi Nynas Belgium, un ka Nynas Belgium ir atzinusi, ka bija saņēmusi šo pieprasījumu tajā pašā brīdī kā visi pārējie adresāti, proti, 2003. gada 4. jūlijā. Katrā ziņā formālā Komisijas informācijas pieprasījuma nosūtīšanas vai saņemšanas datums neietekmē attiecīgo uzņēmumu pieteikumu iecietības programmas piemērošanai hronoloģiskās secības izvērtēšanu, jo šie pieteikumi varēja tikt iesniegti jebkurā brīdī, tostarp pēc Komisijas veiktajām iepriekš nepaziņotām pārbaudēm, neatkarīgi no informācijas pieprasījuma nosūtīšanas datuma.
50

No tā izriet, ka, pirmkārt, nosakot eksporta cenas, iestāžu apgalvotā iespēja veikt prospektīvas analīzes nav nepieciešama, lai nodrošinātu pamatregulas 11. panta 3. punkta lietderīgo iedarbību, to pat izslēdz šīs pašas regulas 11. panta 9. punkts, un, otrkārt, šķietamās netieši izteiktās pilnvaras, kuras izriet no pirmās no šīm tiesību normām, nevar prevalēt pār otrajā tiesību normā paredzētajām tiešajām pilnvarām, skatot tās kopsakarā ar šīs regulas 2. pantu.
Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2009. gada 3. jūnija spriedums – Komisija/Burie Onderzoek en Advies

(lieta T‑179/06)

Šķīrējtiesas klauzula – Līgumi, kas ir noslēgti programmas RACE II un īpašas programmas, kas saistīta ar kopīgu interesi telemātikas lietojuma jomā, ietvaros – Samaksātā avansa maksājuma daļēja atmaksāšana – Pirmās instances tiesas kompetence – Daļēja nepieņemamība – Labas pārvaldības princips – Pretprasība

Tiesvedība – Vēršanās Pirmās instances tiesā, pamatojoties uz šķīrējtiesas klauzulu (EKL 238. pants) (sal. ar 59.–62. un 100. punktu)

Priekšmets

Prasība, kas pamatota ar šķīrējtiesas klauzulu EKL 238. panta izpratnē, lūdzot piespriest Burie Onderzoek en Advies BV atlīdzināt daļu no avansa, ko Eiropas Komisija samaksājusi, izpildot divus finansēšanas līgumus advancēto komunikācijas tehnoloģiju Eiropā un telemātisko ierīču jomā, un nokavējuma procentus

Rezolutīvā daļa:

1) prasību atlīdzināt daļu no avansa, ko Komisija ir samaksājusi Barbara (Broad Range of Community Based Telematics Applications in Rural Areas) līguma, kura references numurs ir “Projet R 2022”, ietvaros, noraidīt kā nepieņemamu, jo tā ir celta pret Burie Onderzoek en Advies BV un Pirmās instances tiesa acīmredzami nav kompetenta to izskatīt;

2) piespriest Burie Onderzoek en Advies līguma Telepromise (Telematics to Provide for Missing Services), kura references numurs ir “Projet UR 1028”, ietvaros samaksāt Komisijai pamatsummu EUR 109 535,62 apmērā, kam pieskaita nokavējuma procentus pēc Nīderlandē piemērojamās likumā noteiktās likmes, sākot no 2001. gada 31. augusta, līdz pilnīgai parāda samaksai;

3) Burie Onderzoek en Advies pretprasību noraidīt;

4) katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
11

Saskaņā ar 2005. gada 30. septembrī noslēgto vienošanos, kas stājās spēkā , ISD Polska sp. z o.o (kuras nosaukums tobrīd bija ZPD Steel sp. z o.o.; turpmāk tekstā — “ISD”) un kas ir Industrial Union of Donbass Corp. pilnībā piederoša meitas sabiedrība, iegādājās no HCz visas MH un MH Plus, kā arī desmit atlikušo HCz meitas sabiedrību akcijas. Ar līgumu, kurš tāpat datēts ar un stājās spēkā , ISD iegādājās no Towarzystwo Finansowe Silesia Sp. z o.o. visas HSCz akcijas. Līdz ar to ISD kļuva par HSCz, MH, MH Plus un desmit pārējo HCz meitas sabiedrību īpašnieku.
69

Otrais pamats ir iedalāms četrās daļās. Pirmā daļa attiecas uz Pamatnostādņu kļūdainu interpretāciju un piemērošanu. Otrā daļa attiecas uz to, ka nav pienācīgi līdzsvarota strīdīgā pasākuma labvēlīgā ietekme, no vienas puses, un tā ietekme uz Kopienas iekšējās tirdzniecības apstākļiem, no otras puses. Trešā daļa attiecas uz kļūdu vērtējumā par subsīdijas ietekmi uz ražošanas jaudu iesala nozarē. Ceturtā daļa attiecas uz to, ka nav ņemti vērā notikumi un to attīstība laikā starp lēmuma par subsīdijas piešķiršanu pieņemšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
19

Prasītājs savas prasības pamatojumam izvirza piecus pamatus, kuri izriet, pirmkārt, no EKL 253. panta pārkāpuma, otrkārt, no Regulas Nr. 659/1999 noteikumu pārkāpuma, treškārt, no EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta, EKL 88. panta un Vadlīniju par valsts atbalstu reģioniem (OV 1998, C 74, 9. lpp.; turpmāk tekstā — “Vadlīnijas”) pārkāpuma, ceturtkārt, no acīmredzamām kļūdām, kuras Komisija ir pieļāvusi, konstatējot faktus, un, piektkārt, no acīmredzamām kļūdām, kuras Komisija ir pieļāvusi, novērtējot faktus, kā arī nepareizi izmantojot pilnvaras.
103

Otrkārt, no šī sprieduma 73. punkta izriet, ka Komisija Apstrīdētajā lēmumā norādītās kļūdas atklāja pēc debatēm par ekonometrisko pētījumu un tā veikšanai izmantotajiem datiem, kas notika Konsultatīvās komitejas 2006. gada 22. februāra sanāksmes laikā. Tāpat no šī sprieduma 66. punkta izriet, ka nav pierādīts, ka Komisija būtu varējusi izslēgt, ka šīm kļūdām var būt būtiska ietekme uz koncentrācijas izvērtēšanu. Visbeidzot, jānorāda, ka iekšējā elektroniskā pasta vēstulē, kura ir pievienota pielikumā Komisijas atbildei uz Pirmās instances tiesas lūgumu, viens no Komisijas par šo lietu atbildīgās darba grupas dalībniekiem norāda, ka darba grupa “datos ir atklājusi būtiskas neatbilstības”, ka “šie dati ir jālabo” un ka Komisija “pārbaudīs, cik lielā mērā labotie dati (kuri būtu jāiegūst dažu dienu laikā) mainīs [tās] veikto darījuma izvērtējumu”. Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka Apstrīdētā lēmuma pieņemšana tika pamatota ar Komisijas vēlmi atsākt visu paziņotās koncentrācijas izvērtējumu, pamatojoties uz precīziem datiem, nevis ar to, ka tā būtu mainījusi sava izvērtējuma virzienu dalībvalstu un konkurējošo uzņēmumu iesaistīšanās rezultātā un līdz ar to būtu vēlējusies iegūt paziņotās darbības pārbaudes termiņa atlikšanu.
47

Kas attiecas uz Apelāciju padomes argumentācijas trešo posmu, tad atteikšanās no tiesībām, kuras izriet no ar preču zīmi piešķirtajām ekskluzīvajām tiesībām, nosacījumu, kuri ir definēti iepriekš 23. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss, piemērošana pēc analoģijas šajā lietā, ņemot vērā Regulas Nr. 40/94 44. panta 1. punkta saturu un tā interpretāciju judikatūrā, nav jāveic. Šajā lietā tam, vai preču zīmes īpašnieka piekrišanai laist preces apgrozībā Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) jābūt tiešai, nav nozīmes. Turklāt iepriekš 23. punktā minētā spriedumā apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss 46. punktā Tiesa ir uzskatījusi, ka, lai gan “šāda griba parasti izriet no tieši izteiktas piekrišanas, nevar izslēgt iespēju, ka atsevišķos gadījumos tā var arī netieši izrietēt no elementiem un apstākļiem, kuri radušies pirms laišanas tirgū ārpus EEZ, tās laikā vai pēc tam un kuri saskaņā ar valsts tiesas viedokli arī skaidri ir interpretējami kā īpašnieka atteikšanās no savām tiesībām”. Visbeidzot, šādi interpretējot pēc analoģijas, netiktu ņemts vērā minētā sprieduma 55. punkts, no kura izriet, ka “preču, kas apgrozībā ir laistas ārpus EEZ, netieša pārdošanas EEZ ietvaros piekrišana nevar izrietēt no vienkāršas preču zīmes īpašnieka klusēšanas”.
27

No tā izriet, ka gadījumā, ja preču zīmes reģistrācija tiek lūgta attiecībā uz dažādām precēm un pakalpojumiem, Apelāciju padomei ir jāpārbauda in concreto, vai uz attiecīgo preču zīmi nav attiecināms neviens no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā minētajiem reģistrācijas atteikuma pamatojumiem, ņemot vērā katru no šīm precēm vai pakalpojumiem, un tā var nonākt pie atšķirīgiem secinājumiem atkarībā no izvērtējamajām precēm un pakalpojumiem (skat. pēc analoģijas Tiesas 2004. gada 12. februāra spriedumu lietā C-363/99 Koninklijke KPN Nederland, Recueil, I-1619. lpp., 33. un 73. punkts). Tādējādi Apelāciju padomei gadījumā, ja tā atsaka preču zīmes reģistrāciju, savā lēmumā ir jānorāda secinājumi, kurus tā ir izdarījusi attiecībā uz katru no reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm un pakalpojumiem, neatkarīgi no veida, kā šis pieteikums ir formulēts. Tomēr, ja tas pats atteikuma pamatojums ir sniegts attiecībā uz kādu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kompetentā iestāde var aprobežoties ar vispārēju vērtējumu par visām attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā C-239/05 BVBA Management, Training en Consultancy, Krājums, I-1455. lpp., 38. punkts).
18

Apelāciju padome šajā ziņā uzskatīja: “20. Lūguma iesniedzēja atzīst, ka ITSB 2006. gada 27. martā to informēja, ka nav saņēmis prasības aktu, kas — kā apgalvots — ir nosūtīts pa telefaksu , proti, prasības iesniegšanas termiņa pēdējā dienā. Prasības akts no jauna tika iesniegts pēc visu nepieciešamo pārbaužu veikšanas. Tā rezultātā lūguma iesniedzējai bija jāzina par šo aktu ne vēlāk kā šajā dienā. 21. Lūgums par restitutio in integrum tika iesniegts 2006. gada 30. maijā, tātad divu mēnešu laikā pēc neiekļaušanās termiņā (proti, nezināšanas, ka prasības akts nav nosūtīts pa telefaksu ) novēršanas. Tādējādi tas ir pieņemams. [..] 24. Faktiski no kopā apskatītām normām, kuras ietvertas Regulas Nr. 40/94 78. panta 5. punktā ar grozījumiem un Regulas Nr. 40/94 78.a pantā, kas ieviests ar Padomes Regulu (EK) Nr. 422/2004, un it īpaši tā 2. punkta izriet, ka restitutio in integrum nav piemērojams gadījumā, kad neievērotais termiņš ir Regulas Nr. 40/94 59. pantā paredzētās apelācijas iesniegšanas termiņš. Atbilstoši šīm jaunajām normām likumdevējs, šķiet, ir vēlējies aizpildīt robu 78. panta 5. punkta normā pirms tā grozījumiem, kas izslēdza restitutio in integrum [piemērošanu] tikai tādā gadījumā, kad neievērotais termiņš bija Regulas Nr. 40/94 42. pantā paredzēto iebildumu iesniegšanas termiņš (skat. šajā ziņā 2003. gada 22. maija lēmumus apvienotajās lietās CosmoOne Hellas MarketSite/Cosmopolitan Television, et. al. R-388/2002-2 un R-393/2002-2). Lai gan termiņš iebildumu (saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 42. pantu) un apelācijas sūdzības (saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu) iesniegšanai bija konkrēts un noteikts Regulā Nr. 40/94, iepriekšējai sistēmai, kas izslēdza restitutio in integrum pirmajā gadījumā, bet ne otrajā, šķiet, trūka iekšējās saskaņotības, izraisot padomju skepsi (skat. lēmumu lietā R-194/2003-2 Met-L-Chek/Met-L-Check un lēmumu lietā R-937/2002-2 Paragon/Paragon). Šo nesaskaņotību likumdevējs laboja Regulā Nr. 422/2004, kas Regulā Nr. 40/94 noteica — vai nu tieši grozītajā 78. panta 5. punktā, vai nu netieši, atsaucoties uz Regulas Nr. 40/94 jaunā 78.a panta noteikumiem, — konkrētus termiņus gadījumiem, kuriem restitutio in integrum nav piemērojams, paredzot vienlīdzību starp konkrēto termiņu iebildumu iesniegšanai un termiņu apelācijas sūdzības iesniegšanai. 25. No iepriekš minētajām normām, kuras grozītas vai ieviestas ar Regulu Nr. 422/2004, kas stājusies spēkā 2005. gada 25. jūlijā, izriet, ka restitutio in integrum ir izslēgts gadījumos, kad neievērotais termiņš ir termiņš Regulas Nr. 40/94 59. pantā paredzētās apelācijas sūdzības iesniegšanai. 26. Tā rezultātā lūgums par restitutio in integrum ir jānoraida tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasības akta novēlotu iesniegšanu.”
33

2004. gada 2. novembrī Dž. Sedī [J. Sadie] no minētās ministrijas norādīja: “Es sazinājos ar citu ekspertu Plectranthus jomā — Dr. Gertu Britsu [Dr Gert Brits], kurš ir arī [šo spraudeņu] audzētājs. Pirmkārt, Plectranthus ir viena no ģintīm, kas Ernsta van Jārsfelda darbības jomā ietilpst jau daudzus gadus, kādēļ viņš patiešām ir šīs ģints eksperts un jūs varat ticēt viņa sniegtajai informācijai. Otrkārt, Plectranthus ornatus ir parasta suga tropiskajā Āfrikā (Tanzānijā un Kenijā). Šī suga ir ļoti līdzīga Dienvidāfrikas sugai P. neochilus, atšķirības ir tajā, ka šai pēdējai sugai ir garāka ziedkopa un P. ornatus lapai ir noapaļots gals. Šķiet, ka stādu audzētāji jauc šīs divas sugas. Tā kā lielākā daļa stādu audzētāju nav kvalificēti botāniķi, attiecībā uz augu identifikāciju tie paļaujas uz citiem un tikai daži no viņiem zina smalko atšķirību starp šīm sugām. Pretorijas herbārijā ir atrodami izkaltēti P. ornatus paraugi, kas ir iegūti no kāda dārza 1960. gadā. Šo izkaltēto paraugu apstiprinājums, kas ir iegūts no naturalizētiem augiem un Dienvidāfrikas dārza augiem, ir atrodams nesenajā Dr. H. F. Glena [Dr H. F. Glen] publikācijā “Cultivated Plants of southern Africa — names, common names, literature”, 2002, 326. lpp. L. E. Koda publikācija 1975. gadā “Plectranthus (Labiataea) and allied genera in southern Africa”, Bothalia 11, 4: 371.–442. lpp., norāda P. ornatus kā Dienvidāfrikā kultivētu un daļēji naturalizētu augu. To apstiprina Endrjū Henkijs [Andrew Hankey] savā rakstā, kas ir publicēts Plantlife Nr. 21, 1999. gada septembrī “The genus Plectranthus in South Africa: diagnostic characters and simple fields keys”, 8.–15. lpp. Faktiski šīs sugas izcelsme ir Āfrikā un, ja šos augus pat tad, ja tie ir no privātiem dārziem, nevar atšķirt no šķirnes, attiecībā uz kuru tiek lūgts piešķirt aizsardzību to audzētājam, tas nozīmē, ka “šķirne” nav unikāla. [..] Mēs varam noteikt P. ornatus audzēšanas vietas, taču tas prasīs laiku. Tomēr es varu jums ieteikt vērsties pie Portelizabetas [Port Elizabeth] Rodene Wholesale Nursery stādu audzētājiem, kuri ir sūdzējušies par šķirnes P. neochilus reģistrāciju ASV, jo pēc attēliem tie nespēj to atšķirt no standarta P. neochilus, kuru tie kultivē jau gandrīz 15 gadu.”
Saskaņā ar šo judikatūru preču zīmju “sērijai” vai “saimei” it īpaši ir raksturīgs tas, ka šīs agrākās preču zīmes pilnībā atveido vienu un to pašu atšķirtspējīgo elementu, kam ir pievienots cits grafisks vai vārdisks elements, kurš tās atšķir vienu no otras, vai tām ir raksturīga viena un tā paša, no galvenās preču zīmes atvasināta priedēkļa vai piedēkļa atkārtošanās (iepriekš minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 123. punkts). Šādā gadījumā sajaukšanas iespēju var izraisīt asociāciju iespēja starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrākajām preču zīmēm, kas ir sērijas daļa, ja reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei un minētajām preču zīmēm piemītošās līdzības var likt patērētājam domāt, ka tā [reģistrācijai pieteiktā preču zīme] ir tās pašas sērijas daļa un ka tādēļ tās aptvertajām precēm ir tāda pati komerciālā izcelsme kā precēm, ko aptver agrākās preču zīmes, vai radniecīga izcelsme. Šāda asociāciju iespēja starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrākajām sērijveida preču zīmēm, kas var likt maldīties attiecībā uz to preču komerciālo izcelsmi, ko apzīmē konfliktējošie apzīmējumi, var pastāvēt pat tad, kad, salīdzinot reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar agrākajām preču zīmēm (katru atsevišķi), nevar konstatēt tiešas sajaukšanas iespējas esamību (iepriekš minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 124. punkts). Ja ir preču zīmju “saime” vai “sērija”, sajaukšanas iespēja īpaši izriet no iespējas, ka patērētājs var kļūdīties attiecībā uz to preču vai pakalpojumu, ko aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme, izcelsmi un kļūdaini uzskatīt, ka tā ir šīs preču zīmes “saimes” vai “sērijas” daļa (iepriekš minētais spriedums lietā Il Ponte Finanziaria, 63. punkts).
204

Ņemot vērā šo judikatūru, ir jānorāda, ka prasītāju argumentācija ir pretrunīga. Pirmkārt, tām nebūtu ticami jāatsaucas uz novērtēšanas ziņojuma projekta novēloto iesniegšanu kā iemeslu to nespējai iesniegt informāciju noteiktā termiņā, ja visa to argumentācija balstīta uz faktu, ka vērā neņemtā informācija atbildot uz novērtēšanas procesā novēloti izteiktajām raizēm. Tikai vienā gadījumā, kad vajadzība iesniegt papildu pētījumu izrietētu no ziņojuma projekta, tā iesniegšanas novēlotais raksturs varēja traucēt prasītājām ievērot šos termiņus un līdz ar to reāli ietekmēt apstrīdēto lēmumu. Otrkārt, prasītājas sūdzas par mijiedarbības trūkumu ar dalībvalsti ziņotāju pirms 2000. gada. Ir skaidrs, ka vēl intensīvāka mijiedarbība nekā tā, kas izriet no pierādījumiem par saziņu starp prasītājām un dalībvalsti ziņotāju, kas iesniegti kopā ar procesuālajiem dokumentiem un norādīti tās atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, varētu vienīgi aizkavēt novērtēšanas ziņojuma projekta iesniegšanu. Turklāt šie dokumentārie pierādījumi vēl vairāk norāda, ka prasītājas bija cieši iesaistītas novērtēšanas ziņojuma projekta sagatavošanā, kam būtu bijis jāļauj tām uzlabot novērtējumu. Treškārt, no procesuālajiem dokumentiem izriet, ka prasītājas pašas ir veicinājušas kavēšanos ar jaunas informācijas un parametru iesniegšanu vai pārbaudes otrajā posmā, ne vienmēr ievērojot nolīgtos datumus pētījumu iesniegšanai, tādējādi, ka būtu bīstami noteikt, kādā mērā novērtēšanas ziņojuma projekta iesniegšana agrākā datumā būtu ļāvusi labāk konstatēt novērtētāju atsevišķas šaubas.