ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 17. novembrī ( 1 )

Lieta C-393/10

Dermod Patrick O'Brien

pret

Ministry of Justice (Formerly the Department for Constitutional Affairs)

(Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 97/81/EK — Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu — Jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” — Tiesneši, kas strādā nepilnu darba laiku”

I – Ievads

1. Vai jautājums par to, vai tiesneši ir personas, kurām piemēro 1997. gada 15. decembra Direktīvu 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu ( 2 ), ir jāizlemj tikai atbilstoši valsts tiesību aktiem? Šis būtībā ir jautājums, kas Tiesai ir jānoskaidro šajā lietā. Tas rodas saistībā ar valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru honorārus saņemošiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem nav tiesību uz pensiju.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

2. Šajā lietā atbilstošais Savienības tiesiskais regulējums ir Direktīva 97/81/EK ( 3 ). Ar šo direktīvu īsteno pamatnolīgumu par nepilna laika darbu (turpmāk tekstā arī – “pamatnolīgums”), kuru 1997. gada 6. jūnijā noslēdza Eiropas sociālie partneri (UNICE, CEEP un EAK) un kurš ir pievienots direktīvas pielikumā.

3. Direktīva 97/81 sākotnēji nebija piemērojama attiecībā uz Apvienoto Karalisti. Ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK ( 4 ) tās piemērošanas joma tika paplašināta, ietverot Apvienoto Karalisti.

4. Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punktā ir noteikta tā piemērošanas joma: “1) Šo nolīgumu piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī.”

B – Valsts tiesības

5. Apvienotā Karaliste Direktīvu 97/81 transponēja ar Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000 (SI 2000, Nr. 1551) [2000. gada Noteikumiem par nepilna darba laika darba ņēmējiem (mazāk labvēlīgas attieksmes novēršana), turpmāk tekstā – “Noteikumi”], kas tika pieņemti 2000. gada 8. jūnijā un stājās spēkā 2000. gada 1. jūlijā.

6. Noteikumu 17. punktā ar nosaukumu “Personas tiesneša amatā” ir noteikts: “Šie noteikumi nav piemērojami attiecībā uz personu, kas ir tiesneša amatā, ja tā saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu.”

III – Fakti un pamata lieta

7. Saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minēto informāciju līdz XX gadsimta 70. gadiem Apvienotajā Karalistē vēl bija maz nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu. Šie nepilnu darba laiku strādājošie tiesneši saņēma atlīdzību, kas tika aprēķināta kā honorārs pa dienām. Pēc Courts Act 1971 [1971. gada Likuma par tiesām] stāšanās spēkā nepilnu darba laiku strādājošo tiesnešu skaits būtiski palielinājās. Pašlaik nepilnu darba laiku strādājošo tiesnešu (“recorders” un “deputy judges”) ir gandrīz divreiz vairāk nekā pilnu darba laiku strādājošu tiesnešu. Arī imigrācijas tiesnešu (“immigration judges”) vidū nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu skaits ir ievērojami lielāks par pilnu darba laiku strādājošu tiesnešu skaitu. Pēc tam, kad sākotnēji visi nepilnu darba laiku strādājošie tiesneši atlīdzību saņēma, pamatojoties uz honorāru par tiesas sēžu vai darba dienu (turpmāk tekstā – “honorāru saņemoši nepilnu darba laiku strādājoši tiesneši”), aptuveni no 2000. gada palielinājās darba algu saņemošu nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu skaits, it īpaši imigrācijas tiesnešu vidū.

8. D. P. O’Braiens [D. P. O’Brien] ir barrister [advokāts] un Queen’s Counsel [Karalienes padomē iecelts advokāts]. Turklāt 1978. gadā viņš tika iecelts recorder amatā. Par recorder Apvienotajā Karalistē dēvē nepilnu darba laiku strādājošus tiesnešus, kas strādā Crown Courts [Karalienes tiesās]. Pēc tam ar regulāriem termiņa pagarinājumiem viņš turpināja pildīt recorder amata pienākumus līdz 2005. gada 31. martam. Kā recorder viņš saņēma honorāru par katru tiesas sēžu vai darba dienu. Recorder atlīdzības apmērs proporcionāli atbilst pilnu darba laiku strādājoša tiesneša darba algai.

9. Saskaņā ar piemērojamām tiesību normām D. P. O’Braienam kā recorder bija tiesības saņemt piedāvājumus piedalīties tiesas sēdēs vismaz 15 dienas gadā un viņam varēja noteikt pienākumu piedalīties tajās līdz 30 dienām.

10. Visiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem izdienas laikā (ievērojot nosacījumus) ir tiesības saņemt slimības pabalstu, maternitātes vai paternitātes pabalstu un līdzīgus pabalstus. Pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem un darba algu saņemošiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem pensionēšanās brīdī ir tiesības uz pensiju. Turpretim honorāru saņemošiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem pensionēšanās brīdī tiesību uz šādu pensiju nav.

11. D. P. O’Braiens lūdza piešķirt pensiju, kas pro rata temporis atbilst pensijai, ko saņem pilnu darba laiku strādājošs tiesnesis, kurš veicis identiska satura darbu. Apvienotās Karalistes atbildīgā Tieslietu ministrija šo lūgumu noraidīja. Pamata lietā D. P. O’Braiens apstrīd tiesību uz pensiju atteikumu. Savu prasību viņš pamato ar Direktīvu 97/81. Pašlaik pamata lietu apelācijas kārtībā izskata Supreme Court of the United Kingdom [Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa].

IV – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

12. Ar 2010. gada 28. jūlija lēmumu Supreme Court of the United Kingdom nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai tas, vai tiesneši kopumā ir darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, ir jāizlemj atbilstoši valsts tiesību aktiem vai arī pastāv Savienības tiesību norma, saskaņā ar kuru izlemjams šis jautājums? 2) Ja tiesneši kopumā ir darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, vai ir pieļaujams, ka valsts tiesību aktos attiecībā uz pensiju piešķiršanu tiek nošķirti a) pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājoši tiesneši vai b) dažādas nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijas?”

13. Līdztekus prasītājam pamata lietā tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus ir iesniegušas Īrijas, Latvijas, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēdē piedalījās prasītājs pamata lietā, Council of Immigration Judges [Imigrācijas tiesnešu padome], Īrijas, Latvijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Eiropas Komisija.

V – Juridiskais vērtējums

A – Par direktīvas piemērojamību ratione temporis

14. Latvijas valdība apšauba lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, jo lielākā daļa laika, ko D. P. O’Braiens bija nostrādājis recorder amatā un par kuru viņš tagad lūdz piešķirt pensiju, ir laiks līdz brīdim, kad stājās spēkā Direktīva 98/23, ar kuru direktīva par nepilna darba laika darbu tika attiecināta uz Apvienoto Karalisti. Šī direktīva stājās spēkā 1998. gada 7. aprīlī un Apvienotajai Karalistei tā bija jātransponē līdz 2000. gada 7. aprīlim. D. P. O’Braiens recorder amatā strādāja no 1978. gada 1. marta. Pēdējo reizi viņa amata termiņš tika pagarināts 1999. gadā, un viņš strādāja par recorder līdz 2005. gada 31. martam.

15. Latvijas valdība uzskata, ka Direktīvu 98/23 un līdz ar to Direktīvu 97/81 var piemērot tikai tādām situācijām, kas radušās pēc transponēšanas termiņa beigām vai katrā ziņā pēc to stāšanās spēkā.

16. Tomēr saistībā ar Direktīvas 97/81 piemērojamību ratione temporis Tiesa jau ir norādījusi uz principu, ka jauns noteikums, ja nav noteikti izņēmumi, ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā. Tādējādi tā secināja, ka, aprēķinot tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai nepieciešamo darba stāžu, ir piemērojamas Direktīvas 97/81 normas, tostarp attiecībā uz nodarbinātības laikposmiem pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā datuma ( 5 ).

17. Līdz ar to prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.

B – Par prejudiciālajiem jautājumiem

1) Par pirmo prejudiciālo jautājumu

18. Uzdodot pirmo prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai jēdziens “darba ņēmējs” pamatnolīguma izpratnē ir jānosaka saskaņā ar valsts vai Savienības tiesību aktiem.

19. Šo jautājumu iesniedzējtiesa uzdod saistībā ar to, ka D. P. O’Braiens, kurš strādāja par honorāru saņemošu nepilna darba laika tiesnesi (recorder), atsaucas uz direktīvu, lai, pamatojoties uz savu darbu recorder amatā, pretendētu uz pensiju. Viņš uzskata, ka pensijas atteikums ir diskriminācija salīdzinājumā ar pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem. Lai zinātu, vai starp pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem un honorāru saņemošiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem pastāvošās attiecības reglamentē pamatnolīgums, iesniedzējtiesai vispirms ir jānoskaidro, vai direktīvas piemērošanas jomā ietilpst tāda personāla kategorija kā profesionāli tiesneši. Iesniedzējtiesa vēl nav galīgi izlēmusi jautājumu, vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem recorder ir uzskatāms par darba ņēmēju ( 6 ).

20. Pamatnolīguma piemērojamība personām ir noteikta tā 2. klauzulas 1. punktā. Saskaņā ar minēto normu šo nolīgumu “piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī”.

21. Ņemot vērā, ka recorder dažos gadījumos strādā tikai dažas dienas gadā ( 7 ), vispirms jānorāda, ka atbilstoši lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu Tieslietu ministrija kā atbildētāja pamata lietā nav atsaukusies, arī pakārtoti, uz pamatnolīguma 2. klauzulas 2. punktu. Šī norma dalībvalstīm pēc apspriedes ar sociālajiem partneriem objektīvu iemeslu dēļ ļauj pilnīgi vai daļēji izslēgt no pamatnolīguma piemērošanas jomas nepilna darba laika darba ņēmējus, kuru darbam ir gadījuma raksturs.

a) Lieta Wippel

22. Savos secinājumos lietā Wippel no pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta formulējuma es secināju, ka jēdziens “darba ņēmējs” pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu izpratnē nav Savienības tiesību jēdziens, bet tas ir jānosaka, ņemot vērā attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošos tiesību aktus, koplīgumus un praksi. Dalībvalstīm šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība. Tomēr Savienības tiesībās var būt paredzēti ierobežojumi. Dalībvalsts pārkāptu lojālas sadarbības principu (LESD 4. pants), ja tā savos valsts tiesību aktos jēdzienu “darba ņēmējs” definētu tik šauri, ka pamatnolīgumam par nepilna darba laika darbu praksē nebūtu nekādas lietderīgas iedarbības un tā mērķu sasniegšana būtu ievērojami apgrūtināta ( 8 ).

23. Spriedumā lietā Wippel Tiesa ir tikai uzsvērusi, ka Direktīvas 97/81 pielikumā pievienotais pamatnolīgums ir piemērojams attiecībā uz darba ņēmēju, kuram ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kas ir spēkā dalībvalstī, taču Tiesa nav sniegusi nekādus sīkākus paskaidrojumus par attiecīgā jēdziena noteikšanu ( 9 ).

24. Tomēr lietai Wippel bija raksturīgi, ka valsts tiesību aktos darba ņēmēja jēdziens tika izprasts ļoti plaši un radās jautājums, vai uz to vēl var attiekties pamatnolīgums ( 10 ). Tātad Tiesa varēja vienīgi secināt, ka direktīva aizvien vēl attiecas arī uz ļoti plašu darba ņēmēja jēdziena izpratni valsts tiesību aktos. Šajā lietā rodas gluži pretējs jautājums – vai pamatnolīgumam nav pretrunā tas, ka valsts tiesību aktos profesionāli tiesneši tiek izslēgti no pamatnolīguma piemērošanas jomas. Tāpēc Tiesas apsvērumi lietā Wippel nepalīdz noskaidrot šo jautājumu.

25. Visi lietas dalībnieki ir norādījuši, ka Savienības tiesībās nepastāv vienots darba ņēmēja jēdziens ( 11 ). Piemēram, vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem jomā darba ņēmēja jēdziens ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē plaši. Šajā saistībā var gadīties, ka arī ierēdņi tiek uzskatīti par darba ņēmējiem ( 12 ). Darba ņēmēju tiesību aizsardzības jomā saistībā ar direktīvu par dažiem darba laika organizācijas aspektiem Tiesa ir uzsvērusi nepieciešamību noteikt autonomu un vienotu Savienības tiesību jēdziena “darba laiks” definīciju, lai gan arī šajā gadījumā direktīvas formulējumā bija norādīts uz valsts tiesību aktiem ( 13 ). Turpretim saistībā ar direktīvu par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā tā ir lēmusi, ka, nosakot piemērošanas jomu, ir jāņem vērā tikai valsts tiesību aktos sniegtā darba ņēmēja definīcija ( 14 ).

26. Tā kā daži lietas dalībnieki ir norādījuši uz LESD 51. pantu, kurā saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību ir paredzēts izņēmums attiecībā uz darbību, kas saistīta ar valsts varas īstenošanu, ir jāpiebilst, ka tas neļauj secināt, ka pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu ir definēts darba ņēmēja jēdziens. Tas tādēļ, ka pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu neattiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, bet tajā visiem darba ņēmējiem dalībvalstīs ir piešķirtas tiesības saistībā ar nepilna darba laika darbu.

b) Lieta Del Cerro Alonso

27. Uz šo lietu īpaši attiecas lieta Del Cerro Alonso ( 15 ). Tajā tika aplūkots jautājums par direktīvas un pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku piemērojamību personām. Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 2. klauzulā ir sniegta tā piemērošanas jomas definīcija, kas ir identiska pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu sniegtajai definīcijai ( 16 ).

28. Pēc tam, kad Tiesa jau bija secinājusi, ka pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku attiecas arī uz darba līgumiem, kas noslēgti ar pārvaldes iestādēm un citām publiskā sektora struktūrām ( 17 ), tai lietā Del Cerro Alonso bija jāizlemj, vai tas attiecas arī uz ierēdņiem. Tāpat kā šajā lietā – un pretēji lietai Wippel – lieta Del Cerro Alonso neattiecās uz dalībvalsts tiesībās paredzētas plašas darba ņēmēja jēdziena definīcijas iespējamiem ierobežojumiem, bet gan, tieši pretēji, uz jautājumu par to, vai direktīvā ir paredzēts dalībvalsts pienākums piešķirt arī ierēdņiem no pamatnolīguma izrietošās tiesības.

29. Spriedumā lietā Del Cerro Alonso Tiesa atzina, ka tikai tas apstāklis vien, ka attiecīgais amats ir kvalificējams kā “štata amats” atbilstoši valsts tiesību normām un ka tam ir raksturīgas atsevišķas attiecīgās dalībvalsts civildienesta pazīmes, nav pietiekams, lai izslēgtu to no Direktīvas 1999/70 piemērošanas jomas.

30. Tas tādēļ, ka, saglabājot dalībvalstīm tiesības pēc saviem ieskatiem atsevišķām personu kategorijām nepiemērot Direktīvā 1999/70 un pamatnolīgumā paredzēto aizsardzību, tiktu būtiski apdraudēta šo Savienības tiesību aktu lietderīgā iedarbība un vienveidīga piemērošana dalībvalstīs. Dalībvalstīm, tieši pretēji, esot jānodrošina Savienības tiesību normās paredzētais rezultāts ( 18 ).

31. Pamatojumā Tiesa balstījās uz vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principu, kas ir daļa no Savienības tiesību vispārējiem principiem, nozīmi. Tāpēc direktīvas un pamatnolīguma noteikumi, kas paredzēti, lai noteikta darba laika darba ņēmējiem nodrošinātu tādas pašas priekšrocības, kādas ir paredzētas salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, esot jāatzīst par vispārpiemērojamiem, jo tie ir īpaši nozīmīgas Savienības sociālo tiesību normas, kas kā minimālās aizsardzības prasības jāpiemēro katram darba ņēmējam ( 19 ).

32. Tāpēc Tiesa uzskatīja, ka šajā lietā galvenā nozīme Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma piemērojamības apstiprināšanai bija tam, ka attiecīgā persona vairāk nekā 12 gadus bija strādājusi dažādās Basku zemes veselības aprūpes sistēmā ietilpstošās slimnīcās kā pagaidu štata darba ņēmēja, turklāt pamata lietā tika salīdzināts pagaidu štata darba ņēmējs un pastāvīgais štata darba ņēmējs.

33. Pirmajā mirklī šis sprieduma lietā Del Cerro Alonso elements varētu šķist cirkulārs: tā kā attiecīgā persona bija pagaidu darba ņēmējs un lieta attiecās uz pagaidu štata darba ņēmēja un pastāvīgā štata darba ņēmēja starpā pastāvošajām attiecībām, šādā situācijā ir piemērojama direktīva. Turklāt vispirms bija jānoskaidro jautājums, vai uz štata darba ņēmēju vispār attiecas pamatnolīguma piemērošanas joma un līdz ar to tajā paredzētās pagaidu un pastāvīgo darba ņēmēju salīdzināšanas prasības. Pretējā gadījumā direktīva būtu automātiski piemērojama vienmēr, kad runa ir par pagaidu darba ņēmēja iespējamu sliktāku stāvokli. Šādā gadījumā zustu jēga pamatnolīguma 2. klauzulā sniegtajai norādei uz dalībvalstu tiesību aktiem.

34. Tomēr spriedumu lietā Del Cerro Alonso es izprotu tā, ka jēdzienu “darba ņēmējs” pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku izpratnē Tiesa principā ļauj definēt dalībvalstīm, neuzskatot to par autonomu Savienības tiesību jēdzienu. Tomēr pamatnolīguma lietderīgā iedarbība un Savienības tiesību vispārējie principi ierobežo dalībvalstu rīcības brīvību. No šāda viedokļa ģenerāladvokāts M. P. Maduru [M. P. Maduro] savos secinājumos lietā Del Cerro Alonso pareizi norādīja uz “atsauci ar nosacījumu” uz valsts tiesību normām ( 20 ).

35. Šī pieeja var tikt attiecināta arī uz pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu interpretāciju. Tas tādēļ, ka, no vienas puses, tajā ir identiski formulēta piemērojamība personām ( 21 ). No otras puses, – kā pareizi uzsver arī Komisija – tiesiskā regulējuma konteksts arī ir tāds pats, jo abos pamatnolīgumos ir precizēts vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz konkrētu darba organizācijas veidu. Tāpat abi pamatnolīgumi un attiecīgās direktīvas ir pieņemtas atbilstoši vienai un tai pašai procedūrai un to struktūra ir identiska ( 22 ).

36. Arī Direktīvas 97/81 par nepilna darba laika darbu preambulas sešpadsmitajā apsvērumā ir īpaši norādīts, ka dalībvalstis, ievērojot valsts tiesību aktus un/vai praksi, var definēt terminus, kas pamatnolīgumā nav precīzi definēti, “ja vien minētajās definīcijās ievērots pamatnolīguma saturs”.

37. Tāpēc arī saistībā ar direktīvas un pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu piemērošanas jomas noteikšanu dalībvalstis nedrīkst nedz pārkāpt Savienības tiesībās noteiktos vispārējos principus un pamattiesības, nedz arī pēc saviem ieskatiem atsevišķām personu kategorijām nepiemērot šajos tiesību aktos paredzēto aizsardzību, tādējādi apdraudot direktīvas lietderīgo iedarbību ( 23 ).

c) Judikatūrā atzīto principu piemērošana šajā lietā

38. Kā jau iepriekš norādīts, Savienības tiesībās noteiktie vispārējie principi un pamattiesības ierobežo dalībvalstu rīcības brīvību, definējot pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu piemērošanas jomu.

39. Šajā ziņā prasītājs pamata lietā norāda uz Noteikumu 17. punktu, kurā direktīvas transponēšanas pasākumi nepārprotami netiek attiecināti tikai uz honorāru saņemošiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem, nevis uz visiem tiesnešiem. Ja tiešām tikai honorāru saņemošiem tiesnešiem patvaļīgi netiktu piemēroti pamatnolīguma transponēšanas pasākumi, tas varētu būt Savienības tiesību vispārējā vienlīdzības principa pārkāpums ( 24 ). Tomēr tiesas sēdē Tiesā Apvienotā Karaliste ir uzsvērusi, ka Noteikumu 17. punktam esot tikai precizējošs raksturs un valsts tiesību aktos tiesneši principā netiekot atzīti par darba ņēmējiem. Galīgi tas esot jāizvērtē iesniedzējtiesai.

40. Tomēr, kādā gadījumā dalībvalsts pārsniedz tai piešķirto rīcības brīvību, definējot darba ņēmēja jēdzienu, un konkrētai profesionālai kategorijai nepiemēro paredzēto aizsardzību?

41. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jānoskaidro, kāda aizsardzība ir paredzēta pamatnolīgumā. Direktīvas 97/81 un tai pievienotā pamatnolīguma mērķis ir uzlabot nepilna darba laika darba kvalitāti un izbeigt nepilna darba laika darba ņēmēju diskrimināciju ( 25 ). Tajos paredzētais diskriminācijas aizliegums ir tikai vispārējā vienlīdzības principa ( 26 ), kas ir vispārējs Savienības tiesību princips un ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā, specifiska izpausme ( 27 ).

42. Tādējādi pamatnolīguma mērķis ir viens no pamatmērķiem, kas minēti Nolīguma par sociālo politiku 1. pantā un ir ietverti arī LESD 151. pantā un LESD preambulas trešajā daļā. Šie pamatmērķi ir saistīti ar dzīves un darba apstākļu uzlabošanu, kā arī piemērotas sociālās aizsardzības esamību darba ņēmējiem.

43. Lai neapdraudētu šo pamatnolīguma mērķu sasniegšanu, – kā savos secinājumos lietā Del Cerro Alonso pārliecinoši argumentē ģenerāladvokāts M. P. Maduru – pamatnolīguma nepiemērošanu kādai darba ņēmēju kategorijai var pieļaut tikai tad, ja darba attiecību raksturs būtiski atšķiras no to attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesību normām ietilpst darba ņēmēju kategorijā ( 28 ).

44. Darba attiecību rakstura būtisko atšķirību galīgā izvērtēšana neizbēgami ir iesniedzējtiesas uzdevums. Tomēr Tiesa valsts tiesai var norādīt kritērijus, kas jāņem vērā šajā izvērtēšanā ( 29 ).

45. No darba attiecību rakstura būtisko atšķirību kritērija vispirms izriet, ka vienkārši formāli iemesli nevar pamatot pamatnolīguma nepiemērošanu kādai darba ņēmēju kategorijai.

46. Tāpēc Komisija pareizi apgalvo, ka vienkārši formāls fakts ( 30 ), ka tiesneši tiek kvalificēti kā “personas amatā”, pats par sevi nav pietiekams, lai liegtu tiesnešiem izmantot pamatnolīgumā paredzētās tiesības. Iesniedzējtiesa arī jautā, vai attiecīgo personu skaitam var būt nozīme, lai personu atzītu par darba ņēmēju. Tomēr arī tas būtu pārāk formāls kritērijs, kam nav saistības ar darba attiecību raksturu.

47. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Supreme Court ir norādījusi, ka profesionāla tiesneša darba attiecībām piemīt lielākā daļa pazīmju, kas raksturīgas darba attiecībām atbilstoši valsts tiesību aktiem. Problemātisks esot vienīgi pakļaušanās norādījumiem kritērijs, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem raksturo darba attiecības. Arī Apvienotās Karalistes valdība ir uzsvērusi, ka pamatnolīguma nepiemērošana tiesnešiem esot izskaidrojama ar personu tiesneša amatā neatkarību.

48. Izvērtējot darba tiesisko attiecību raksturu, ir jāatceras, ka pamatnolīguma piemērojamības personām noteikšanai lietotā darba ņēmēja jēdziena mērķis it īpaši ir norobežot šos darba ņēmējus no pašnodarbinātām personām. Tāpēc, izvērtējot, vai tiesneša darba attiecību raksturs būtiski atšķiras no to attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesību normām ietilpst darba ņēmēju kategorijā, iesniedzējtiesai esot jāņem vērā, ka šajā norobežošanā, lai ievērotu pamatnolīguma mērķi un jēgu, it īpaši jāņem vērā atšķirība no pašnodarbinātām personām.

49. Prasītājs pamata lietā uzsver, ka tiesneša neatkarība vispirms nozīmē viņa darba satura aspektu, tātad neatkarību tiesas funkciju īstenošanā kā tādā. Par tiesneša darbības ārējiem pamatnosacījumiem iesniedzējtiesa norāda uz House of Lords [Lordu palātas] nolēmumu ( 31 ), saskaņā ar kuru arī uz tiesnešiem attiecas darba organizācijas noteikumi. No šā nolēmuma izriet, ka no tiesnešiem tiek sagaidīts, ka viņi strādās konkrētu laiku un konkrētus laikposmus arī tad, ja viņi tos var plānot elastīgāk. Tādējādi atšķirībā no pašnodarbinātām personām tiesneši paši nenosaka, kā un kad viņi strādās.

50. Šajā saistībā vēlos arī norādīt, ka ir sarežģīti saprast, kā pamatnolīgumā piešķirtās vispārējās tiesības un konkrētās tiesības uz vecuma pensiju var apdraudēt tiesneša neatkarību; gluži pretēji – tiesības uz vecuma pensiju nostiprina tiesnešu ekonomisko neatkarību un līdz ar to arī viņu funkcionālo neatkarību.

51. Tādējādi nevar atsaukties uz funkcionālās neatkarības kritēriju, lai pamatotu profesionālas kategorijas izslēgšanu no pamatnolīguma piemērošanas jomas.

52. Jautājumā, vai tiesneša darba attiecību raksturs būtiski atšķiras no attiecībām, kādas ir darba ņēmējam atbilstoši valsts tiesību normām, iesniedzējtiesai papildus jāņem vērā, ka saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minēto informāciju tiesnešiem – arī honorāru saņemošiem tiesnešiem – ir tiesības uz slimības pabalstu, maternitātes vai paternitātes pabalstu un citiem līdzīgiem pabalstiem. Līdz ar to šķiet, ka tiem ir tiesības uz tādu sociālo nodrošinājumu, uz kādu parasti ir tiesības darba ņēmējiem. No šāda viedokļa, pielīdzinot tiesnešus darba ņēmējiem, pat formāli neatzīstot viņus par darba ņēmējiem, to var uzskatīt par pierādījumu, ka viņu darba attiecību raksturs būtiski neatšķiras no to attiecību rakstura, kādas valsts tiesību aktos tiek atzītas par darba attiecībām. Šādā gadījumā arī attiecībā uz pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu tiesnešiem būtu jābūt vismaz līdztiesīgā statusā ar darba ņēmējiem.

53. Tāpēc uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka tas, vai tiesneši ir uzskatāmi par nepilna darba laika darba ņēmējiem pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, ir nosakāms atbilstoši valsts tiesību aktiem, tomēr ņemot vērā, ka pamatnolīguma lietderīgā iedarbība, kā arī Savienības tiesību vispārējie principi un pamattiesības nosaka ierobežojumus dalībvalstu rīcības brīvībai, definējot darba ņēmēja jēdzienu. Funkcionālās neatkarības kritērijs pats par sevi vien nav atbilstošs pamats kādas profesionālās kategorijas izslēgšanai no pamatnolīguma piemērošanas jomas.

2) Par otro prejudiciālo jautājumu

54. Otrais prejudiciālais jautājums ir uzdots gadījumā, ja iesniedzējtiesa secinātu, ka uz tiesnešiem attiecas direktīvas piemērošanas joma. Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai valsts tiesību aktos attiecībā uz pensiju piešķiršanu drīkst nošķirt pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājošus tiesnešus, kā arī dažādas nepilnu darba laiku strādājošo tiesnešu kategorijas.

55. Atbilstoši mērķim novērst nevienlīdzīgu attieksmi pret nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmējiem pamatnolīguma 4. klauzulā ir paredzēts diskriminācijas aizlieguma princips. Minētās klauzulas 1. punktā ir paredzēts, ka nepilna darba laika darba ņēmējiem piemērotie darba nosacījumi nedrīkst būt mazāk izdevīgi nekā tie, kurus piemēro salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgai attieksmei nav objektīva pamata. Saskaņā ar 4. klauzulas 2. punktu vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.

56. Tiesa jau ir lēmusi, ka pamatnolīguma 4. klauzula izsaka Savienības sociālo tiesību principu, ko nedrīkst interpretēt sašaurināti ( 32 ). Tāpēc, ņemot vērā judikatūru par LESD 157. pantu, jēdziens “darba nosacījumi” pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē ietver arī pensijas, kas ir pamatotas ar darba attiecībām starp darba ņēmēju un darba devēju; izņēmums ir ar likumu noteiktās valsts sociālās apdrošināšanas pensijas, ko vairāk nosaka sociālās politikas apsvērumi, nevis darba attiecības ( 33 ).

57. Pamatnolīguma piemērošanas joma uz vecuma pensiju attiecas tad, ja ir ievēroti trīs nosacījumi: pensija attiecas tikai uz noteiktu darba ņēmēju kategoriju, tā ir tieši atkarīga no nostrādātā darba laika un tās apmēru aprēķina, ņemot vērā pēdējo izmaksāto algu ( 34 ).

58. Izvērtējot pieņemamību, esmu jau norādījusi, ka Direktīvas 97/81 normas ir piemērojamas, aprēķinot tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai nepieciešamo darba stāžu, tostarp attiecībā uz nodarbinātības laikposmiem pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā datuma ( 35 ).

59. Tāpēc jāpārbauda, vai pensijas nepiešķiršana recorder nozīmē, ka, salīdzinot ar pilna darba laika darba ņēmējiem, kas atrodas salīdzināmā situācijā, viņi ir mazāk izdevīgākā stāvoklī tāpēc vien, ka strādā nepilnu darba laiku.

60. Pamatnolīguma 3. klauzulā ir sniegti kritēriji, lai izvērtētu, vai runa ir par “salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem”. Šeit tiek ņemts vērā attiecīgo personu darba saturs. Tāpēc nav būtisks Apvienotās Karalistes valdības arguments, ka pilnu darba laiku strādājošie tiesneši un recorder neesot salīdzināmā situācijā, jo runa esot par “atšķirīgām karjerām”. Galvenā nozīme drīzāk ir tam, vai viņi veic vienādu darbu satura ziņā. Šajā jautājumā lietas dalībnieki tiesas sēdē ir apgalvojuši, ka recorder un pilnu darba laiku strādājošajiem tiesnešiem ir identiski uzdevumi. Tāpēc jautājums par “atšķirīgām karjerām” var būt nozīmīgs varbūt tikai saistībā ar atšķirīgas attieksmes objektīvo pamatojumu. Tomēr recorder un pilnu darba laiku strādājošo tiesnešu salīdzināmības galīgais izvērtējums ir iesniedzējtiesas uzdevums.

61. Tomēr no pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izriet, ka šādu atšķirīgu attieksmi var uzskatīt par atbilstīgu diskriminācijas aizlieguma principam, ja to pamato objektīvi iemesli.

62. Tāpēc attiecīgajai atšķirīgajai attieksmei jābūt pamatotai ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kas raksturo attiecīgo darba nosacījumu īpašā kontekstā, kurā šis nosacījums tiek aplūkots, pamatojoties uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem, lai pārbaudītu, vai šī atšķirīgā attieksme patiesi ir vajadzīga, kā arī ir piemērota un nepieciešama īstenojamā mērķa sasniegšanai ( 36 ).

63. Jēdziens “objektīvi iemesli” ir jāsaprot tādējādi, ka atšķirīgu attieksmi pret pilna darba laika un nepilna darba laika darba ņēmējiem nedrīkst pamatot ar to, ka tā ir paredzēta vispārīgā un abstraktā tiesiskajā regulējumā. Gluži pretēji – minētais jēdziens prasa, lai šī atšķirīgā attieksme būtu patiesi vajadzīga, kā arī piemērota un nepieciešama īstenojamā mērķa sasniegšanai ( 37 ).

64. Tomēr, tā kā Apvienotā Karaliste ir apgalvojusi, ka atšķirīgu attieksmi pret recorder un pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem izskaidrojot tas, ka honorāru saņemoši tiesneši var turpināt savu karjeru advokatūrā vai zinātnē, turpretim algu saņemošiem nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem tas neesot iespējams, un ikviens honorāru saņemošs tiesnesis varot izvēlēties pieteikties uz amatu kā darba algu saņemošs nepilnu darba laiku strādājošs tiesnesis, ir jāiebilst, ka šis formālais arguments pats par sevi nav pietiekams pamatojums.

65. Atšķirīga attieksme varētu būt pamatota tikai tad, ja formālajam argumentam par atšķirīgu karjeru būtu likumīgs mērķis. Tomēr tiesvedībā Tiesā šāds mērķis netika minēts. Netika sniegts arī cits pamatojums. To var izskaidrot ar faktu, ka iespējamas atšķirīgas attieksmes pamatojums vēl nemaz nav bijis pamata lietas priekšmets. Līdz šim iesniedzējtiesa ir izskatījusi tikai sākotnējo jautājumu, proti, vai pamatnolīgums vispār ir piemērojams. Tādējādi jautājums par iespējamo pamatojumu attiecībā uz atšķirīgu attieksmi pret nepilnu darba laiku un pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem galīgi ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

66. Iesniedzējtiesa papildus jautā, vai direktīvā ir aizliegta diskriminācija arī starp dažādiem nepilna darba laika darba veidiem.

67. Kā izriet no Direktīvas 97/81 un tai pievienotā pamatnolīguma teksta un visa tiesiskā regulējuma konteksta, šajos tiesību aktos ir vienīgi paredzēts novērst nepilna darba laika darba ņēmēju diskrimināciju salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmējiem. Tāpēc saskaņā ar direktīvu dažādiem nepilna darba laika darba veidiem dalībvalstis var brīvi pieņemt atšķirīgus noteikumus.

68. Tomēr savos secinājumos apvienotajās lietās Bruno un Pettini ģenerāladvokāte E. Šarpstone ir pārliecinoši norādījusi, ka, lai gan pamatnolīgumā ir aizliegta tikai nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācija salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmējiem, dalībvalstu pasākumiem, ko tās ievieš, ir jābūt saskaņotiem un jāatbilst vispārējiem Savienības tiesību principiem, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principam: tāpēc dalībvalstis nedrīkst ieviest atšķirības starp dažādiem nepilna darba laika darba veidiem, kas pārkāptu vispārējo diskriminācijas aizliegumu Savienības tiesībās ( 38 ).

69. Apvienotās Karalistes valdība šajā lietā ir iebildusi pret šo argumentu, norādot, ka attiecībā uz attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem neesot piemērojams pamatnolīgums un līdz ar to Savienības tiesību normas, kas nozīmējot, ka neesot piemērojams Savienības tiesību vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips ( 39 ). Šis arguments mani nepārliecina. Tas tādēļ, ka tāpat kā, transponējot pamatnolīgumu valsts tiesību sistēmā, dalībvalstīm, piemēram, nav atļauts neievērot vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principu, tās nedrīkst arī patvaļīgi ieviest atšķirības starp dažādiem nepilna darba laika darba veidiem, kas pārkāptu vispārējo diskriminācijas aizliegumu Savienības tiesībās. Savienības tiesības ir piemērojamas tāpēc, ka dalībvalstu pasākumu mērķis ir pamatnolīguma īstenošana.

70. Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu liedz piemērot valsts tiesisko regulējumu, kurā attiecībā uz pensiju piešķiršanu tiek nošķirti pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājoši tiesneši, kā arī dažādas nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijas, nepamatojot šo atšķirīgo attieksmi ar objektīviem iemesliem.

VI – Secinājumi

71. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Supreme Court of the United Kingdom uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) tas, vai tiesneši ir uzskatāmi par nepilna darba laika darba ņēmējiem pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, principā ir nosakāms atbilstoši valsts tiesību aktiem; tomēr pamatnolīguma lietderīgā iedarbība, kā arī Savienības tiesību vispārējie principi un pamattiesības nosaka ierobežojumus dalībvalstu rīcības brīvībai, definējot darba ņēmēja jēdzienu. Funkcionālās neatkarības kritērijs pats par sevi vien nav atbilstošs pamats kādas profesionālās kategorijas izslēgšanai no pamatnolīguma piemērošanas jomas; 2) pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu liedz piemērot valsts tiesisko regulējumu, kurā attiecībā uz pensiju piešķiršanu tiek nošķirti pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājoši tiesneši, kā arī dažādas nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijas, nepamatojot šo atšķirīgo attieksmi ar objektīviem iemesliem.

( 1 ) Oriģinālvaloda – vācu.

( 2 ) OV L 14, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 97/81”.

( 3 ) Minēts 2. zemsvītras piezīmē.

( 4 ) Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīva 98/23/EK par to, lai Direktīvu 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu attiecinātu uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (OV L 131, 10. lpp.).

( 5 ) 2010. gada 10. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-395/08 un C-396/08 Bruno un Pettini (Krājums, I-5119. lpp., 53.–55. punkts).

( 6 ) Skaidrības labad jāuzsver, ka pamata lietas priekšmets ir tikai profesionālu tiesnešu, nevis tiesnešu, kas nav profesionāli tiesneši, kvalifikācija.

( 7 ) Atbilstoši Council of Immigration Judges paskaidrojumiem tiesas sēdē Tiesā tas neattiecas uz imigrācijas tiesnešiem.

( 8 ) Skat. manus 2004. gada 18. maija secinājumus lietā C-313/02 Wippel (2004. gada 12. oktobra spriedums, Krājums, I-9483. lpp., 45. punkts).

( 9 ) 2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C-313/02 Wippel (Krājums, I-9483. lpp., 40. punkts).

( 10 ) Spriedums lietā Wippel (minēts 9. zemsvītras piezīmē) un 2010. gada 16. septembra spriedums lietā C-149/10 Chatzi (Krājums, I-8489. lpp.).

( 11 ) Šajā ziņā skat. it īpaši 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-85/96 Martínez Sala (Recueil, I-2691. lpp., 31. punkts), 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C-116/06 Kiiski (Krājums, I-7643. lpp., 62.–67. punkts) un 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā C-256/01 Allonby (Recueil, I-873. lpp., 25. un 26. punkts).

( 12 ) Skat. 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C-366/99 Griesmar (Recueil, I-9383. lpp., 31. punkts), 2002. gada 12. septembra spriedumu lietā C-351/00 Niemi (Recueil, I-7007. lpp., 48. punkts), 2003. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-4/02 un C-5/02 Schönheit un Becker (Recueil, I-12575. lpp., 60. punkts), 2004. gada 30. septembra spriedumu lietā C-319/03 Briheche (Krājums, I-8807. lpp., 18. punkts) un spriedumu lietā Chatzi (minēts 10. zemsvītras piezīmē, 30. punkts).

( 13 ) Skat. 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C-151/02 Jaeger (Recueil, I-8389. lpp., 58. un 59. punkts) un 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā C-14/04 Dellas u.c. (Krājums, I-10253. lpp., 44. un 45. punkts).

( 14 ) Skat. 1985. gada 11. jūlija spriedumu lietā 105/84 Danmols Inventar (Recueil, 2639. lpp., 26.-28. punkts) un 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C-343/98 Collino un Chiappero (Recueil, I-6659. lpp., 36.-39. punkts).

( 15 ) 2007. gada 13. septembra spriedums lietā C-307/05 Del Cerro Alonso (Krājums, I-7109. lpp.).

( 16 ) Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvas 1999/70/EK (OV L 175, 43. lpp.) pielikumā pievienotā pamatnolīguma 2. klauzulā ir noteikts: “Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.” Kaut arī vācu valodas versijā starp abām direktīvām ir nelielas, nebūtiskas atšķirības, franču un angļu valodas versijās piemērošanas jomas definīcijas formulējums ir identisks.

( 17 ) 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā C-212/04 Adeneler u.c. (Krājums, I-6057. lpp., 54.–57. punkts), 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C-53/04 Marrosu un Sardino (Krājums, I-7213. lpp., 39. un 40. punkts) un 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C-180/04 Vassallo (Krājums, I-7251. lpp., 32. punkts).

( 18 ) Spriedums lietā Adeneler u.c. (minēts 17. zemsvītras piezīmē, 69. punkts) un spriedums lietā Del Cerro Alonso (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 29. punkts).

( 19 ) Spriedums lietā Del Cerro Alonso (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 27. punkts).

( 20 ) Ģenerāladvokāta M. P. Maduru 2007. gada 10. janvāra secinājumi lietā C-307/05 Del Cerro Alonso (Krājums, I-7109. lpp., 15. punkts).

( 21 ) Šajā ziņā skat. 16. zemsvītras piezīmi.

( 22 ) Skat. arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] 2010. gada 21. janvāra secinājumus apvienotajās lietās C-395/08 un C-396/08 Bruno un Pettini (spriedums minēts 5. zemsvītras piezīmē, 70.–72. punkts).

( 23 ) Skat. spriedumu lietā Del Cerro Alonso (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 29. punkts).

( 24 ) Attiecībā uz nevienlīdzīgu attieksmi pret dažādām nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijām skat. arī atbildi uz otro prejudiciālo jautājumu (šo secinājumu 66. un nākamie punkti).

( 25 ) Skat. pamatnolīguma 1. klauzulas a) apakšpunktu, pamatnolīguma preambulas otro daļu un Direktīvas 97/81 preambulas trešo, vienpadsmito un divdesmit trešo apsvērumu.

( 26 ) Spriedums lietā Wippel (minēts 9. zemsvītras piezīmē, 56. punkts) un spriedums apvienotajās lietās Bruno un Pettini (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 58. punkts).

( 27 ) 2010. gada 14. septembra spriedums lietā C-550/07 P Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija u.c. (Krājums, I-8301. lpp., 54. punkts) un 2008. gada 16. decembra spriedums lietā C-127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (Krājums, I-9895. lpp., 23. punkts).

( 28 ) Ģenerāladvokāta M. P. Maduru secinājumi lietā Del Cerro Alonso (minēti 20. zemsvītras piezīmē, 15. punkts).

( 29 ) Šajā saistībā skat. neseno 2011. gada 6. septembra spriedumu lietā C-163/10 Patriciello (Krājums, I-7565. lpp., 21. punkts).

( 30 ) Šajā saistībā skat arī ģenerāladvokāta M. P. Maduru secinājumus lietā Del Cerro Alonso (minēti 20. zemsvītras piezīmē, 15. punkts).

( 31 ) Lēdija Heila [Lady Hale] lietā Percy/Board of National Mission of the Church of Scotland [2005] UKHL 73, [2006] 2 AC 28, 145. punkts, atsaucoties uz Seru Robertu Karsvellu [Robert Carswell] LCJ Court of Appeal of Northern Ireland [Ziemeļīrijas Apelāciju tiesas] spriedumā lietā Perceval-Price/Department of Economic Development [2000] IRLR 380.

( 32 ) Spriedums apvienotajās lietās Bruno un Pettini (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 32. punkts), norādot uz spriedumu lietā Del Cerro Alonso (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 38. punkts) un 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C-268/06 Impact (Krājums, I-2483. lpp., 114. punkts).

( 33 ) Spriedums apvienotajās lietās Bruno un Pettini (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 42. punkts, norādot uz spriedumu lietā Impact, minēts 32. zemsvītras piezīmē, 132. punkts).

( 34 ) Spriedums apvienotajās lietās Bruno un Pettini (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 47. punkts).

( 35 ) Spriedums apvienotajās lietās Bruno un Pettini (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 55. punkts).

( 36 ) Spriedums lietā Del Cerro Alonso (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 58. punkts) un 2010. gada 4. marta spriedums lietā C-496/08 P Angé Serrano u.c./Parlaments (Krājums, I-1793. lpp., 44. punkts).

( 37 ) Šajā saistībā skat. spriedumu lietā Del Cerro Alonso (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 57. un 58. punkts) un 2010. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C-486/08 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (Krājums, I-3527. lpp., 44. punkts).

( 38 ) Ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi apvienotajās lietās Bruno un Pettini (minēti 22. zemsvītras piezīmē, 120. un 121. punkts).

( 39 ) Par polemiku saistībā ar Savienības tiesību piemērojamības jēdzienu skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] 2011. gada 5. aprīļa secinājumus lietā C-108/10 Scattolon (2011. gada 6. septembra spriedums, Krājums, I-7491. lpp., 110.–121. punkts).