ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

1993. gada 27. decembraAllgemeines Eisenbahngesetz (Vispārīgais dzelzceļa likums) (BGBl. 1993 I, 2378. lpp.), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu laikā (turpmāk tekstā – “AEG”), 14. panta 4.–6. punktā ir noteikts: “(4) Dzelzceļa pārvaldītājiem ir jānosaka savi tarifi atbilstoši rīkojumam, kas izdots saskaņā ar 26. panta 1. punkta 6. un 7. apakšpunktu, lai kompensētu izmaksas, kas viņiem radušās, sniedzot noteikumos paredzētos pakalpojumus 1. punkta pirmā teikuma izpratnē, kā arī peļņas normu tiktāl, cik tirgus situācija to pieļauj. Šajā nolūkā tie var noteikt un iekasēt ar dzelzceļa izmantošanu tieši saistīto izmaksu palielinājumus, turklāt ir pieļaujama diferenciācija starp pasažieru pārvadājumu pakalpojumiem lielā attālumā, pasažieru pārvadājumiem nelielā attālumā vai kravas pārvadājumiem, kā arī atkarībā no šo transporta pakalpojumu tirgus daļām, garantējot konkurētspēju, it īpaši attiecībā uz starptautiskajiem preču pārvadājumiem pa dzelzceļu. Tādēļ šī punkta otrajā teikumā minētajā gadījumā maksa attiecībā uz vienu tirgus daļu nedrīkst pārsniegt tiešās dzelzceļa transporta izmaksas, kurām pieskaitīta peļņas norma atbilstoši tirgus situācijai. Saskaņā ar 26. panta 1. punkta 6. un 7. apakšpunktu 1. ir pieļaujami izņēmumi no maksas aprēķina kārtības atbilstoši pirmajam teikumam, ja ir ievērots izmaksu segšanas pienākums, vai 2. kontroles iestāde saskaņā ar vispārīgiem noteikumiem, kas pieņemti, saskaņojot ar Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Federālā elektrības, gāzes, telekomunikāciju, pasta un dzelzceļa aģentūra), regulatīvo iestādi, visus dzelzceļa pārvaldītājus var atbrīvot no pienākuma ievērot pirmā teikuma prasības. (5) Dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītāji uzņēmumi nosaka maksas par piekļuvi iekārtām, tostarp ar tām saistītajiem pakalpojumiem, tādā veidā, lai ļaunprātīgi netiktu skarta piekļuves atļaujas īpašnieku konkurētspēja. Ļaunprātīgs aizskārums it īpaši ir konstatējams gadījumos, kad: 1. pārvaldītājs pieprasa maksas, kuras nesamērīgi pārsniedz pirmajā teikumā minēto pakalpojumu sniegšanas izmaksas, vai 2. tiek dota priekšroka dažiem atļauju īpašniekiem, bez atbilstoša pamatojuma apejot citus. (6) Personas, kurām ir piekļuves tiesības, un dzelzceļa infrastruktūras uzņēmumi atbilstoši 1. punktā minētajiem noteikumiem vienojas sīkāk par piekļuvi, it īpaši attiecībā uz lietošanas datumiem, laiku un ilgumu, kā arī maksājamo maksu un citiem lietošanas nosacījumiem, tostarp par izmantošanas drošības noteikumiem.”
9

Bilbaína de Alquitranes SA, Deza a.s., Industrial Química del Nalón SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Koppers Netherlands BV, Rütgers basic aromatics GmbH, Rütgers Belgium NV, Rütgers Poland sp. z o.o., Bawtry Carbon International Ltd, Grupo Ferroatlántica SA, SGL Carbon GmbH (Vācija), SGL Carbon GmbH (Austrija), SGL Carbon, SGL Carbon SA, SGL Carbon Polska S.A., ThyssenKrupp Steel Europe AG un Tokai erftcarbon GmbH (turpmāk tekstā – “Bilbaína u.c.”) cēla prasību, lai panāktu apstrīdētās regulas atcelšanu; prasības pamatojumam tās izvirzīja trīs pamatus, no kuriem otrais un trešais attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko Komisija pieļāvusi saistībā ar ATAD toksicitātes pakāpi.
28

Taču pieņemot, ka fakts, ka persona no visa darba laika, ko tā gada laikā nostrādājusi pie darba devēja, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, tikai 6,5 % no tā ir veikusi citas dalībvalsts teritorijā, kur atrodas tās dzīvesvieta, taču par to nav bijusi iepriekšēja vienošanās ar minēto darba devēju, var pamatot Regulas Nr. 1408/71 14. panta 2. punkta piemērošanu, pirmkārt, tiktu ignorēts piesaistes dzīvesvietas dalībvalstij izņēmuma raksturs un, otrkārt, kā savu secinājumu 29. pantā to norādījis ģenerāladvokāts, tiktu radīts risks, ka var tikt apieti šīs regulas II sadaļā minētie kolīziju noteikumi.
29

Tādējādi no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka zināmos apstākļos elektroenerģijas piegādātāji iegādājās koģenerācijas režīmā iegūtu elektroenerģiju par cenu, kas bija augstāka par to, kāda tika izmantota, to pārdodot galalietotājiem, kas tiem radīja papildu izmaksas.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements (turpmāk tekstā – “Panayi pilnvarotie”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par nodokļa uzlikšanu nerealizētajam kapitāla pieaugumam saistībā ar trastam piederošu mantu tādēļ, ka tā pilnvarotie pārceļ savu dzīvesvietu uz dalībvalsti, kas nav izcelsmes dalībvalsts.
103

Tomēr Īrija apgalvo, ka tādas sistēmas ieviešana, kas būtu balstīta uz sākotnējā reģistrācijas nodokļa samaksu proporcionāli Īrijas teritorijā paredzētās lietošanas ilgumam, kam sekotu kompensējošs maksājums izvešanas laikā, radītu budžeta ieņēmumu zaudējumu risku un ļoti lielas praktiskas grūtības it īpaši tādēļ, ka ievešanas brīdī neesot iespējams paredzēt, kāds precīzi būs izvešanas laikā atmaksājamais apmērs, kā arī tādēļ, ka transportlīdzekļa faktiskā lietošana varot ievērojami atšķirties no plānotās lietošanas. Ja sākotnēji samaksātais reģistrācijas nodoklis izrādītos nepietiekams, bet transportlīdzeklis jau būtu izvests no Īrijas, šī transportlīdzekļa iznomātājs un īpašnieks varētu izvairīties no šīs dalībvalsts teritoriālās kompetences nodokļu jomā. Turklāt, tā kā Komisijas piedāvātās sistēmas ieviešana prasītu veikt tādu pašu tehnisko apskati, kāda ir spēkā, un līdz ar to radītu tādus pašus administratīvos izdevumus, būtu jābaidās, ka gadījumā, ja ir jāpiemaksā reģistrācijas nodoklis, daži nodokļu maksātāji mēģinātu izvairīties no šiem izdevumiem, kā arī no reģistrācijas nodokļa piemaksas, atturoties no nomas vai līzinga līguma pagarinājuma paziņošanas Īrijas iestādēm.
8

PVN likuma 43. panta 1. punkta 21. apakšpunktā ir noteikts: “No nodokļa atbrīvo: pakalpojumus, ko neatkarīgas personu grupas sniedz saviem dalībniekiem, kuru darbība ir atbrīvota no nodokļa vai attiecībā uz kuru darbību tie nav uzskatāmi par nodokļa maksātājiem, lai sniegtu šo grupu dalībniekiem pakalpojumus, kas tieši nepieciešami šīs no nodokļa atbrīvotās vai ar to neapliekamās darbības veikšanai, ja šīs grupas tikai pieprasa no saviem dalībniekiem atmaksāt izmaksas, kuru summa nepārsniedz viņu individuālo daļu šīs grupas kopīgajos izdevumos, kas radušies kopīgās interesēs, ja vien šis atbrīvojums neizkropļo konkurenci.”
3

Atbilstoši Regulas Nr. 6/2002 preambulas 14. apsvērumam “novērtējums attiecībā uz to, vai dizainparaugam ir individuāla iedaba, būtu jāpamato ar to, vai informēta lietotāja vispārējais iespaids, kas radies, dizainparaugu apskatot, skaidri atšķiras no iespaida, kas viņam radies no jau esoša dizainparauga veidojuma, ņemot vērā tā ražojuma būtību [raksturu], kuram dizainparaugs ir izmantots vai kurā tas ir iekļauts, un jo īpaši ņemot vērā to ražošanas nozari, kurai tas piederīgs, kā arī dizainparauga autora brīvību, izveidojot dizainparaugu”.
41

Tomēr, kā secinājumu 55. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004 12. pantu Komisijai tiem lietas dalībniekiem, kuriem tā ir adresējusi paziņojumu par iebildumiem, ir jādod iespēja sīkāk izklāstīt savus argumentus uzklausīšanas laikā, ja tie to lūdz savos rakstveida apsvērumos. Līdz ar to, tā kā 2002. gada lēmuma atcelšana – kā izriet no šā sprieduma 36. punkta – nav ietekmējusi paziņojumu par iebildumiem un paziņojumu par papildu iebildumiem, ir jāizvērtē, vai Komisija ir devusi attiecīgajiem lietas dalībniekiem iespēju sīkāk izklāstīt savus argumentus uzklausīšanas laikā, kas būtu sarīkota atbilstoši Regulu Nr. 1/2003 un Nr. 773/2004 procesuālajām prasībām, it īpaši atbilstoši pēdējās minētās regulas 14. pantam, kā tai tas bija jādara.
3

Saskaņā ar 2. pantu Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvā 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 1972, L 103, 1. lpp., un labojums – OV 1973, L 75, 30. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/14/EK (OV 2005, L 149, 14. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 72/166”): “1. Dalībvalstis atturas veikt pārbaudes attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar transportlīdzekļiem, kas parasti atrodas citas dalībvalsts teritorijā, un transportlīdzekļiem, kuri parasti atrodas trešās valsts teritorijā, taču iebrauc to teritorijā no citas dalībvalsts teritorijas. Tomēr tās var veikt nesistemātiskas pārbaudes attiecībā uz apdrošināšanu ar nosacījumu, ka tās nav diskriminējošas un ka tās veic kā daļu no kontroles, kuras vienīgais mērķis nav pārbaudīt apdrošināšanu. 2. Attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas parasti atrodas dalībvalsts teritorijā, šīs direktīvas noteikumi, izņemot 3. un 4. pantu, stājas spēkā: — pēc tam, kad ir noslēgts nolīgums starp deviņām valstu apdrošināšanas apvienībām ar noteikumiem, ar kādiem katra valsts apvienība saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem par obligāto apdrošināšanu garantē prasījumu nokārtošanu attiecībā uz negadījumiem, ko tās valsts teritorijā izraisījuši transportlīdzekļi, kuri parasti atrodas citas dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai šie transportlīdzekļi ir apdrošināti; — Komisijas noteiktajā dienā pēc tam, kad ciešā sadarbībā ar dalībvalstīm ir noskaidrots, ka minētais līgums ir noslēgts; — uz līguma spēkā esamības laiku.”
3

Direktīvas 85/374 preambulas pirmais, otrais, sestais, septītais un astoņpadsmitais apsvērums ir formulēti šādi: “tā kā ir vajadzīga dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana attiecībā uz ražotāja atbildību par kaitējumu, ko izraisījuši viņa produktu trūkumi, jo pastāvošās atšķirības var izkropļot konkurenci un ietekmēt preču apriti kopējā tirgū, un izraisīt atšķirīgu patērētāja aizsardzības līmeni pret kaitējumu viņa veselībai vai īpašumam, ko izraisījis produkts ar trūkumiem; tā kā ražotāja atbildība bez vainas ir vienīgais veids, kā atbilstoši risināt modernai tehnoloģiskai ražošanai raksturīgo risku taisnīga sadalījuma problēmu, kas ir raksturīga mūsu laikam, kad attīstās tehnika; [..] tā kā nolūkā aizsargāt patērētāja fizisko labklājību un īpašumu produkta trūkums būtu jānosaka, ņemot vērā nevis tā piemērotību lietošanai, bet gan tāda drošuma trūkumu, kuru sabiedrībai visumā ir tiesības gaidīt; tā kā drošumu novērtē, izslēdzot jebkādu nepareizu produkta lietošanu, kas nav attaisnojama attiecīgajos apstākļos; tā kā riska taisnīga sadalīšana starp aizskarto personu un ražotāju nozīmē to, ka ražotājam ir vajadzīga iespēja atbrīvoties no atbildības, ja tas iesniedz pierādījumus par to, ka pastāv attiecīgi attaisnojoši apstākļi; [..] tā kā saskaņošana, kas izriet no šīs direktīvas, pašreizējā stadijā nevar būt pilnīga, bet ar to tiek uzsākta pilnīgāka saskaņošana; [..].”
30

Katra pārsūdzētā sprieduma 62.–66. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda iespēja būtu pretēja Eiropas Savienības likumdevēja mērķiem šajā ziņā, kas izriet no Direktīvas 2001/83 preambulas 9. un 10. apsvēruma, t.i., saskaņot pētniecības un izstrādes darbu, ko veic inovatīvi farmācijas uzņēmumi, pietiekamu aizsardzību, no vienas puses, un gribu novērst nevajadzīgus izmēģinājumus uz cilvēkiem un dzīvniekiem, no otras puses. Šāda iespēja būtu pretēja arī jēdzienam “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kuras mērķis ir ļaut ietaupīt laiku un izdevumus, kas nepieciešami pirmsklīnisko un klīnisko pētījumu rezultātu iegūšanai, kā arī izvairīties no atkārtotu pārbaužu veikšanas uz cilvēkiem vai dzīvniekiem. Turklāt būtu veltīgi norādīt uz vajadzību aizsargāt ieguldījumus, kas var būt nepieciešami, lai uzlabotu vai attīstītu sākotnējās zāles, jo Savienības likumdevējs šo jautājumu ir skaidri noregulējis Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā un Regulas Nr. 726/2004 14. panta 11. punktā, paredzot papildu aizsardzības gadu gadījumā, ja tiek piešķirta atļauja attiecībā uz ievērojamu jauninājumu pirmo astoņu gadu laikā pēc sākotnējās TA saņemšanas. Vispārējā tiesa tostarp norāda, ka šī papildu aizsardzība nebūtu lietderīga, ja atsevišķas TA saņemšana zāļu jaunām terapeitiskām indikācijām un jaunai devai automātiski ļautu pieteicējiem saņemt jaunu datu normatīvas aizsardzības laikposmu, sākot no šīs atsevišķās TA saņemšanas brīža.
28

Kā ir uzsvērts tostarp REACH regulas preambulas 69. un 70. apsvērumā, tajā īpaša uzmanība ir pievērsta vielām, kuras tiek sauktas par tādām, “kas rada ļoti lielas bažas”. Šīs vielas ir pakļautas šīs regulas VII sadaļā paredzētajai licencēšanas procedūrai. No minētās regulas 55. panta izriet, ka šīs licencēšanas procedūras mērķis “ir nodrošināt labu iekšējā tirgus darbību, reizē nodrošinot to, ka pienācīgi kontrolē risku, ko rada vielas, kas rada ļoti lielas bažas, un šīs vielas pakāpeniski aizvieto ar piemērotām alternatīvām vielām vai tehnoloģijām, ja to darīt ir pamatoti no ekonomikas un tehnoloģiju viedokļa” (skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 15. marts, Polynt/ECHA (C‑323/15 P, EU:C:2017:207, 21. punkts).
42

Komisija iebilst, no paša sākuma norādot uz pirmā apelācijas sūdzības pamata nepieņemamību. Proti, vispirms, ja šis pamats būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek apšaubīts Regulas Nr. 1367/2006 tiesiskums no Orhūsas konvencijas normu viedokļa, ar to tiktu grozīts Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmets. Tālāk, ciktāl šis pirmais pamats varētu tikt saprasts tādējādi, ka ar to Vispārējai tiesai tiek pārmests, ka tā nav ievērojusi prasību Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzēto izņēmumu interpretēt Orhūsas konvencijas 4. panta 4. punkta a) apakšpunktā ietvertā “valsts iestāžu procedūru [apspriežu]” jēdziena gaismā, šis pamats būtu balstīts uz argumentāciju, kas nav nedz izvirzīta, nedz apspriesta tiesvedībā Vispārējā tiesā. Visbeidzot, minētajā pamatā neesot precīzi identificēti kritizētie pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas punkti.
10

Šo tiesību aktu pamatojumos Padome Hamas aprakstīja kā teroristu grupu un atsaucās uz virkni terora aktu, ko tā esot veikusi, sākot no 2005. gada. Turklāt Padome minēja it īpaši Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes 2001. gadā pieņemtu lēmumu un divus lēmumus, ko tajā pašā gadā bija pieņēmušas Amerikas Savienoto Valstu iestādes. Apvienotās Karalistes lēmums ir Secretary of State for the Home Departement (iekšlietu ministrs) lēmums aizliegt Hamas, kura tiek uzskatīta par organizāciju, kas ir iesaistīta terora aktos. Amerikas Savienoto Valstu iestāžu lēmumi ietver vienu valdības lēmumu, kurā saskaņā ar US Immigration and Nationality Act (Amerikas Savienoto Valstu Likums par imigrāciju un pilsonību) 219. pantu Hamas ir kvalificēta kā ārvalstu teroristiska organizācija, un lēmumu, kurā Hamas ir kvalificēta kā īpašas uzskaites starptautiska teroristu organizācija saskaņā ar Prezidenta dekrētu Nr. 13224 (turpmāk tekstā kopā – “ASV iestāžu lēmumi”). Kad Padome, runājot par iepriekš minēto Apvienotās Karalistes lēmumu, bija konstatējusi, ka to regulāri pārskata valsts valdības komiteja, un runājot par ASV iestāžu lēmumiem, ka tie var tikt pārbaudīti administratīvā kārtībā un tiesā, tā uzskatīja, ka šos lēmumus ir pieņēmušas kompetentas iestādes Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Visbeidzot Padome konstatēja, ka minētie lēmumi joprojām ir spēkā, un pauda uzskatu, ka joprojām ir spēkā motīvi, kas bija pamatojuši Hamas iekļaušanu strīdīgajā sarakstā.
6

Pamatdirektīvas 3. panta 3. un 3.a punkts ir tikuši grozīti ar Direktīvu 2009/140. Pēdējās minētās direktīvas preambulas 13. apsvērumā ir noteikts, ka: “Būtu jāstiprina [VRI] neatkarība, lai nodrošinātu tiesiskā regulējuma efektīvāku piemērošanu un palielinātu to autoritāti un lēmumu paredzamību. Šajā nolūkā valsts tiesību aktos būtu jāiestrādā īpašs noteikums, lai panāktu to, ka savu uzdevumu pildīšanā [VRI], kas atbildīgas par ex ante tirgus regulēšanu vai domstarpību izšķiršanu starp uzņēmumiem, ir pasargātas no ārējas iejaukšanās vai politiska spiediena, kas varētu apdraudēt to spēju neatkarīgi izvērtēt tām uzticētos jautājumus. Šādas ārējās ietekmes rezultātā valsts likumdevēja iestāde vairs nespēj veikt [VRI] funkcijas saskaņā ar tiesisko regulējumu. [..].”
8

Minētās direktīvas 6. pantā “Specifikācijas” ir noteikts: “1. Komisija vispirms pieņem specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību attiecībā uz prioritārajām darbībām. [..] 4. Attiecīgā gadījumā un atbilstīgi specifikācijas jomai specifikācijā ietver vienu vai vairākus šāda veida noteikumus: a) funkcionālos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu uzdevumus un informācijas plūsmu starp šīm personām; b) tehniskos noteikumus, kas nodrošina tehniskos līdzekļus, lai izpildītu darbības noteikumus; c) organizatoriskos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības; d) pakalpojumu noteikumus, kas apraksta ITS lietotnēm un pakalpojumiem pakalpojumu saturu un to dažādos līmeņus. 5. Neskarot procedūras saskaņā ar Direktīvu 98/34/EK, specifikācijās attiecīgā gadījumā nosaka apstākļus, kādos dalībvalstis drīkst, paziņojušas par to Komisijai, paredzēt papildu noteikumus ITS pakalpojumu sniegšanai visā to teritorijā vai teritorijas daļā, ja minētie noteikumi netraucē sadarbspējai. 6. Specifikācijas attiecīgā gadījumā pamato uz jebkuru no standartiem, kas minēti 8. pantā. Attiecīgā gadījumā specifikācijās paredz atbilstības novērtēšanu saskaņā ar Lēmumu Nr. 768/2008/EK. Specifikācijas atbilst II pielikumā izklāstītajiem principiem. [..]”
50

Šajā gadījumā pamatlieta attiecas uz pasākumu, ar ko administrācijai pakļautai personai ir piemērota sankcija par to, ka tā nav izpildījusi lēmumu, ar ko tai ir uzdots sniegt pieprasījuma saņēmējai iestādei informāciju, kas ļautu tai izpildīt pieprasījumu, kuru pieprasījuma iesniedzēja iestāde ir iesniegusi, pamatojoties, konkrēti, uz Direktīvu 2011/16. Tā kā šis sankcijas pasākums ir balstīts uz valsts tiesību normu, ar kuru, kā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, tiek īstenotas Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, no tā var secināt, ka Hartas normas, it īpaši tās 47. pants, ir piemērojamas tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, 74.–77. punkts).
7

Regulas Nr. 207/2009 preambulas 15.–17. apsvērumā ir teikts: “(15) Lai stiprinātu [Savienības] preču zīmju aizsardzību, dalībvalstīm, ņemot vērā to sistēmu, būtu jānosaka iespējami ierobežots skaits valsts pirmās un otrās instances tiesu, kam būtu piekritība [Savienības] preču zīmju pārkāpumu un derīguma jautājumos. (16) Lēmumiem, kas attiecas uz [Eiropas Savienības] preču zīmju derīgumu un pārkāpumiem saistībā ar tām, būtu jābūt spēkā un jāaptver visa [Savienības] teritorija. Tas ir vienīgais veids, kā novērst pretrunīgus tiesu lēmumus un [Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO)] lēmumus un nodrošināt to, lai netiktu skarta [Eiropas Savienības] preču zīmju vienotība. Noteikumi Regulā [Nr. 44/2001] būtu jāpiemēro visām prasībām, kas saistās ar [Eiropas Savienības] preču zīmēm, izņemot tos gadījumus, kad šī regula no minētajiem noteikumiem atkāpjas. (17) Būtu jāizvairās no pretrunīgiem spriedumiem attiecībā uz prasībām, kurās iesaistītas tās pašas puses un kuras attiecas uz tām pašām darbībām, un kuras celtas par [Eiropas Savienības] preču zīmēm un paralēlām valstu preču zīmēm. Šim nolūkam, kad prasības celtas tajā pašā dalībvalstī, veids, kā to sasniegt, paliek šīs dalībvalsts procesuālo noteikumu kompetencē, ko šī regula neskar, kamēr tad, kad prasības ceļ dažādās dalībvalstīs, vajadzētu piemērot noteikumus, kas atvasināti no lis pendens noteikumiem un līdzīgi kvalificētas darbības [Regulā Nr. 44/2001].”
12

Prasītāja pastāvīgi nodarbojas ar lietotu automašīnu pārdošanu. Laikā no 2012. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 30. oktobrim tā no Dānijas uzņēmuma Handicare Auto A/S iegādājās lietotas automašīnas, kuras tā tālāk pārdeva fiziskām un juridiskām personām. Visos rēķinos par lietotajām automašīnām bija ietverta atsauce uz Dānijas likuma par PVN 69.–71. pantu un turklāt norādīts, ka šīs pārdotās automašīnas ir atbrīvotas no PVN. Pārdodot automašīnas, Litdana attiecīgajām automašīnām piemēroja Likuma par PVN 106. panta 2. punktā paredzēto peļņas daļas režīmu.
34

No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2004/35, it īpaši tās 2. panta pirmās daļas b) punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā valsts tiesību norma, atbilstoši kurai jēdziens “kaitējums videi” vispārīgi un automātiski netiek attiecināts uz kaitējumu, kam ir būtiska nelabvēlīga ietekme uz konkrēto ūdeņu ekoloģisko, ķīmisko vai kvantitatīvo stāvokli vai ekoloģisko potenciālu, tikai tādēļ, ka uz to attiecas saskaņā ar šo tiesību normu piešķirta atļauja.
42

Tā kā nepastāv Savienības tiesiskais regulējums jautājumā par uzvārda maiņu, katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jānosaka valsts tiesībās paredzētā kārtība, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras privātpersonām ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, tomēr, pirmkārt, šī kārtība nedrīkst būt mazāk labvēlīga par to, kas attiecas uz tiesībām, kuras izriet no iekšējās tiesību sistēmas (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tā nedrīkst padarīt neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. tostarp pēc analoģijas spriedumus, 2006. gada 12. septembris, Eman un Sevinger, C‑300/04, EU:C:2006:545, 67. punkts; 2014. gada 3. jūlijs, Kamino International Logistics un Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 un C‑130/13, EU:C:2014:2041, 75. punkts, kā arī 2017. gada 8. marts, Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, 36. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited (turpmāk tekstā – “GBGA”) vēršas pret Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienests) un Her Majesty’s Treasury (Apvienotās Karalistes Valsts kase) par nodokļu režīma, ar kuru ir noteikti azartspēļu nodokļi, tiesiskumu.
40

Šādos apstākļos Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Augšaustrijas reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai LESD 56. pants un 49. un nākamie panti, ņemot vērā ECPAK 6. pantu, to aplūkojot kopā ar [Hartas] 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ievērojot Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā (it īpaši skat. ECT spriedumu, 2010. gada 18. maijs, Ozerov pret Krieviju, CE:ECHR:2010:0518JUD006496201, 54. punkts) pieprasīto tiesas objektivitāti un neitralitāti, ar šīm tiesību normām Eiropas Savienības Tiesas judikatūras (it īpaši skat. [spriedumu, 2014. gada 30. aprīlis,] Pfleger u.c., C‑390/12, EU:C:2014:281) izpratnē nav saderīgs valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru administratīvajā procesā ar krimināltiesisku raksturu pierādījumi, kas pamato krimināltiesībās aizsargāto valsts azartspēļu tirgus kvazimonopola tiesisko regulējumu, vispirms pilnīgi patstāvīgi ir jāidentificē un jānošķir un pēc tam, veicot autonomu izmeklēšanu, tie ir jāizmeklē un jāpamato nevis valsts apsūdzības struktūrām (vai citām valsts kriminālvajāšanas iestādēm) kā apsūdzības pārstāvēm, bet gan drīzāk pēc savas ierosmes un neatkarīgi no pušu rīcības tas ir jādara tiesai, kurai ir jāizskata sūdzībā apstrīdētā krimināltiesiskā pasākuma likumība (esot vienai un tai pašai personai/veicot vienu un to pašu funkciju)?”
19

Saistībā ar Direktīvas 2001/23 3. pantu Tiesa ir norādījusi, ka minētās direktīvas mērķis ir arī nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp darbinieku interesēm, no vienas puses, un īpašumtiesību saņēmēja interesēm, no otras puses. No tā tostarp izriet, ka īpašumtiesību saņēmējam ir jābūt iespējai veikt pielāgojumus, kas ir nepieciešami tā darbības turpināšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑328/13, EU:C:2014:2197, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).