ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48.

Treškārt, runājot par LESD 49. un 56. panta pārkāpumu, Ungārija apgalvo, ka šīs normas neesot piemērojamas attiecīgajiem pakalpojumiem, jo, no vienas puses, LESD 106. panta 2. punkts esot pretrunā Līguma normu – neatkarīgi no tā, vai runa ir par konkurences noteikumiem vai par noteikumiem attiecībā uz iekšējo tirgu, – piemērošanai VENP, ja tās kavē īpašā uzdevuma, kas uzticēts attiecīgajiem uzņēmumiem, juridisku vai faktisku izpildi, un, no otras puses, tā kā mobilo maksājumu sistēma esot valsts monopols, tas esot jāuzlūko, raugoties no LESD 37. panta, nevis no citu šī līguma normu viedokļa.
13.

Iesniedzējtiesa tostarp ir norādījusi, ka apzīmējums “krājkonts” pats par sevi nav iemesls aplūkotā tiešsaistes krājkonta izslēgšanai no Direktīvas 2007/64 piemērošanas jomas, jo direktīvas noteikumos par jautājumiem, kas neietilpst tās darbības jomā (3. pants), nekas par to neliecina. Tomēr iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz to, ka attiecībā uz katru darījumu, ar ko konta turētājs vēlas nokārtot kādu saistību, ir nepieciešams starpposms, kurā nauda tiek pārvesta no tiešsaistes krājkonta uz references kontu. Tikai pēc naudas saņemšanas references kontā tā var tikt pārskaitīta trešajai personai. Iesniedzējtiesa, ņemot vērā nepieciešamību pareizi interpretēt Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā norādīto jēdzienu “maksājumu konts”, norādījusi, ka nav pietiekami skaidrs, vai šāda starpposma esamība ir pietiekams pamatojums, lai tiešsaistes krājkontu izslēgtu no direktīvas piemērošanas jomas.
6.

Direktīva 98/59 Vācijas tiesību sistēmā ir transponēta ar Kündigungsschutzgesetz (Likums par aizsardzību atlaišanas gadījumos, turpmāk tekstā – “KSchG”) 17. pantu. Ciktāl tas attiecas uz šo tiesvedību, tajā ir noteikts: “[..] (2) Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvo atlaišanu, par ko tam jāpaziņo [Federālajai nodarbinātības aģentūrai] [..], tas laicīgi sniedz darba ņēmēju pārstāvjiem attiecīgo informāciju un it īpaši rakstveidā paziņo par to: 1. kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli; 2. to darba ņēmēju kategoriju skaitu, ko plānots atlaist; 3. to darba ņēmēju skaitu un kategorijas, ko parasti nodarbina; 4. cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu; 5. kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji; 6. pēc kādas metodes tiks aprēķināti atlaišanas pabalsti. Konsultācijas starp darba devēju un darba ņēmēju pārstāvjiem aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas. [..] Pasākumi attiecībā uz informēšanu, konsultēšanos un izziņošanu, kas paredzēti 1. līdz 3. punktā, ir spēkā neatkarīgi no tā, vai lēmumu par kolektīvo atlaišanu pieņēmis darba devējs vai uzņēmums, kas kontrolē darba devēju. Darba devējs nevar atsaukties uz to, ka tas pats nav saņēmis vajadzīgo informāciju no uzņēmuma, kas pieņēmis lēmumu par kolektīvo atlaišanu. [..]”
35.

Tomēr 2017. gada 19. oktobra spriedumā Solar Electric Martinique (C‑303/16, turpmāk tekstā – “spriedums Solar Electric Martinique, EU:C:2017:773), kurā arī tika aplūkots gadījums, kas bija skaidri izslēgts no Savienības direktīvas piemērošanas jomas ( 20 ), manuprāt, tika precizēti daži sprieduma Nolan pamati. Proti, Tiesa sprieduma Solar Electric Martinique 29. punktā ir precizējusi, ka “tiešām ir apsverama Savienības interese panākt, lai nolūkā izvairīties no turpmākām interpretācijas atšķirībām [aplūkojamās direktīvas jēdzieni] tiktu interpretēti vienveidīgi” ( 21 ). Lai arī spriedums Nolan lika uzskatīt, ka šāda interese zuda gadījumā, kuru Savienības likumdevējs skaidri bija izslēdzis, spriedumā Solar Electric Martinique šāda interpretācija netika apstiprināta. Joprojām attiecībā uz situāciju, kas ir skaidri izslēgta no direktīvas piemērošanas jomas, 2018. gada 27. jūnija spriedumā SGI un Valériane (C‑459/17 un C‑460/17), šķiet, ir galīgi noraidīta agrāk spriedumā Nolan paustā nostāja, apgalvojot, ka, neraugoties uz šo skaidro izslēgšanu, Savienībai ir noteikta interese ( 22 ) attiecībā uz to, ka, lai novērstu turpmākas interpretāciju atšķirības, no Savienības tiesībām pārņemtie noteikumi vai jēdzieni tiek interpretēti vienveidīgi neatkarīgi no apstākļiem, kādos tie tiek piemēroti, ja valsts tiesībās ir veikta tieša un beznosacījuma atsauce uz direktīvas tiesību normu, kuru Tiesai ir lūgts interpretēt ( 23 ).
11.

Šī klauzula, kas rakstīta angļu valodā, izplatīšanas līguma pēdējā versijā, kura ir datēta ar 2005. gada 20. decembri, bija formulēta šādi: “This Agreement and the corresponding relationship between the parties shall be governed by and construed in accordance with the laws of the Republic of Ireland and the parties shall submit to the jurisdiction of the courts of the Republic of Ireland. Apple reserves the right to institute proceedings against Reseller in the courts having jurisdiction in the place where Reseller has its seat or in any jurisdiction where a harm to Apple is occurring.” ( 3 )
24.

Tiesa ir atzinusi, ka jēdziens “darba samaksa” LESD 157. panta izpratnē ir jāinterpretē plaši. Tas ietver tostarp “jebkuru šā brīža vai nākotnē paredzētu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs, kaut arī netieši, saņem par darbu no darba devēja neatkarīgi no tā, vai to saņem saskaņā ar darba tiesiskajām attiecībām, tiesību aktiem vai brīvprātīgi” ( 6 ). Apstāklis, ka noteikti pabalsti tiek izmaksāti tikai pēc darba attiecību beigšanās, neizslēdz, ka tiem var būt “darba samaksas” raksturs LESD 157. panta izpratnē ( 7 ). Turklāt fakts, ka šādiem pabalstiem ir darba samaksas raksturs, nevar tikt apšaubīts tikai tādēļ vien, ka, to piešķirot, tiek ņemti vērā arī sociālās politikas apsvērumi ( 8 ). Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka pabalsti, kas tiek piešķirti saskaņā ar pensiju sistēmu, kura būtībā ir atkarīga no attiecīgās personas nodarbinātības, ir saistīti ar attiecīgās personas saņemto darba samaksu un uz tiem attiecas LESD 157. panta 2. punkts ( 9 ).
12.

Minētās regulas 20. pantā “Pārskatīšana izņēmuma gadījumos” ir noteikts: “1. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja a) i) pavēsti par maksājuma rīkojumu izsniedza, izmantojot vienu no metodēm, kas paredzētas 14. pantā, un ii) izsniegšana nenotika savlaicīgi no atbildētāja neatkarīgu apstākļu dēļ, neļaujot viņam sagatavoties aizstāvībai, vai b) ja atbildētāju no iebilšanas pret prasījumu kavējuši nepārvaramas varas apstākļi vai ārkārtas apstākļi, kas nav radušies viņa vainas dēļ, visos gadījumos ar noteikumu, ka viņš rīkojas nekavējoties. 2. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs arī lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja maksājuma rīkojums ir izdots acīmredzami aplami, ņemot vērā šajā regulā noteiktās prasības, vai citu ārkārtas apstākļu dēļ. 3. Ja tiesa noraida atbildētāja pieteikumu, pamatojoties uz to, ka nav piemērojams neviens no 1. un 2. punktā minētajiem pārskatīšanas iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums paliek spēkā. Ja tiesa nolemj, ka pārskatīšana ir pamatota saskaņā ar vienu no 1. un 2. punktā norādītajiem iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums nav spēkā.”
3.

Tādējādi no materiālo tiesību viedokļa uzmanības centrā atkal ir jautājums par to, kā nošķirt KĀDP, no vienas puses, un Savienības ārējo darbību pārējās, “Kopienas” politikas jomās ( 3 ), no otras puses. Formāli būs jāprecizē, vai, nosakot Savienības nostāju LESD 218. panta 9. punkta izpratnē, vienmēr un bez izņēmumiem ir jāievēro kvalificēta balsu vairākuma prasība vai arī balsu vairākuma prasības ir jānosaka individuāli, pamatojoties uz LES 16. panta 3. punktu un 31. panta 1. punkta pirmo teikumu, kā arī attiecīgā gadījumā uz LESD 218. panta 8. punktu.
22.

GrO 1993 5. pantā “Lojalitātes pienākumu pārkāpumi” ir noteikts: “(1) Ja darbinieks vairs neatbilst nodarbinātības prasībām, darba devējs ar pārrunu palīdzību mēģina pārliecināt darbinieku neatgriezeniski novērst šo trūkumu. [..] Galējais pasākums ir atlaišana. (2) It īpaši attiecībā uz atlaišanu Baznīcai raksturīgu iemeslu dēļ Baznīca par smagiem uzskata šādus lojalitātes pārkāpumus: – Darbinieks nepilda savus pienākumus, kas izriet no 3. un 4. panta, it īpaši izstājas no Baznīcas un publiski aizstāv ar katoliskās Baznīcas pamatprincipiem nesaderīgu nostāju (piemēram, attiecībā uz abortiem) un pieļauj smagus personiskus tikumu pārkāpumus, – noslēdz no Baznīcas ticības izpratnes un tiesiskās kārtības viedokļa spēkā neesošu laulību[ ( 4 )], – veic darbības, kas no kanonisko tiesību viedokļa ietver nepārprotamu norobežošanos no katoliskās Baznīcas, it īpaši atsakās no ticības vai izplata herēzijas (CIC 1364. kanona 1. punkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar tā 751. kanonu), necienīgi izturas pret Svēto Euharistiju (CIC 1367. kanons), publiski zaimo reliģiju un Baznīcu un izturas naidīgi un nicinoši pret tām (CIC 1369. kanons), izdara pārkāpumus pret Baznīcas vadību un Baznīcas brīvību (it īpaši CIC 1373. un 1374. kanona izpratnē). (3) [Darbinieku] darbība, kas saskaņā ar 2. punktu ir uzskatāma par principiālu atlaišanas pamatu, izslēdz turpmākās nodarbinātības iespēju, ja to ir veikuši [..] vadošos amatos strādājoši darbinieki [..]. No atlaišanas izņēmuma gadījumos var atteikties, ja konkrētā gadījumā nopietnu iemeslu dēļ tā ir uzskatāma par nesamērīgu.”
80.

Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā piedāvātās ticamības pakāpes izvēle tādā gadījumā ļautu sistemātiski izvairīties no saistībā ar trīsdimensiju preču zīmēm, kas sakrīt ar preču izskatu, izstrādāto kritēriju piemērošanas, neraugoties uz to, ka būtu runa par preču zīmēm, kas jau sākotnēji ir specifiski izmantotas kā virsmas attēli un kas, iespējams, tiks izmantotas kā tādi.
33.

Tas rada pretrunu neitralitātes pamatprincipam (par to iepriekš 22. punktā), uz ko jau ir norādījis ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss ( 24 ). Atkarībā no hronoloģiskās secības, kādā prece tiek izmantota saimnieciskajā darbībā, rodas dažādas tiesiskās sekas, pat ja izmantošanas saimnieciskajā darbībā laikposms un no tā izrietošais PVN ir identiski. Turpretim PVN direktīvas 184. un nākamie panti liecina, ka, pārejot no darbības, kas nav apliekama ar nodokli, uz darbību, kas ir apliekama ar nodokli, nav nozīmes iegādātās preces izmantošanas hronoloģiskajai secībai.
22.

I. González Castro bija apsardzes darbiniece Prosegur España SL. 2014. gada 8. novembrī viņai piedzima dēls, kuru viņa baroja ar krūti. No 2015. gada marta viņa strādāja As Termas tirdzniecības centrā Lugo (Spānija) ( 21 ) Viņa strādāja mainīgi rotējošā kārtībā astoņu stundu maiņās. Viņas darbavietā drošību nodrošināja vismaz divi drošības apsargi, izņemot šādas maiņas, kurās bija tikai viens apsargs: no pirmdienas līdz ceturtdienai – no pusnakts līdz plkst. 8.00, piektdienās – no plkst. 2.00 līdz 8.00, sestdienās – no plkst. 3.00 līdz 8.00 un svētdienās – no plkst. 1.00 līdz 8.00.
111.

Pamatojoties uz iesniedzējtiesas minētajiem faktiem, manuprāt, ir skaidrs, ka pilnībā funkcionējošas automašīnas – uz kuru, kā Tiesas sēdē apstiprināja Portugāles valdība, galvenās tiesvedības laikā joprojām attiecās pienākums maksāt ceļa nodokli, kurai bija reģistrācijas numuri un attiecībā uz kuru nebija veiktas formalitātes, lai oficiāli noņemtu to no uzskaites, – novietošana pagalmā, nevar nozīmēt, ka uz to attiecās atbrīvojums no apdrošināšanas pienākuma. Tas ir neatkarīgi no īpašnieces subjektīvā nodoma, ciktāl šis nodoms nav ticis oficiāli darīts zināms valsts iestādēm.
47.

Šo secinājumu apstiprina arī Tiesas spriedums Cibo Participations. Minētajā lietā Tiesa atzina, ka dividenžu izmaksa ir nevis atlīdzība par pakalpojumu, bet gan vienkārši kapitāldaļu īpašumtiesību un tādējādi sabiedrības biedra statusa izpausme. Proti, dividenžu izmaksas nosacījums parasti ir sadalāmas peļņas esamība, un tādējādi tā ir atkarīga no sabiedrības ienākumu bilances ( 12 ). Šajā lietā grupa gan neizmaksā saviem dalībniekiem dividendes, proti, peļņas daļas. Drīzāk tie maksā kādu summu grupai. Tomēr – kā pamatlietā jau ir norādījusi nodokļu administrācija – runa ir par grupas uzņēmējdarbības vispārējām izmaksām. Šo izmaksu segšana galu galā ir vērtējama kā spoguļattēls dividenžu izmaksai lietā Cibo Participations – grupas rēķinos iekļautās summas apmērs ir atkarīgs no tās ienākumu situācijas, tāpat kā izmaksājamo dividenžu apmērs bija atkarīgs no to sabiedrību ienākumu situācijas, kuru kapitāldaļas piederēja Cibo Participations. Sabiedrības biedram, pamatojoties uz savu sabiedrības biedra statusu, ir ne tikai tiesības piedalīties peļņas sadalē, bet šajā lietā – arī pienākums segt radušos izdevumus. Lietā Cibo Participations runa bija par dalību peļņas sadalē, savukārt šajā lietā runa ir par radušos izdevumu segšanu. Abās lietās veiktie maksājumi ir sabiedrības biedra statusa izpausme, un tāpēc tie nav atlīdzība par pakalpojumu.
14.

Likuma DH3 10. pantā ir noteikts: “Attiecībā uz hipotekārā aizdevuma līgumiem, kas ar patērētājiem noslēgti ārvalstu valūtā, un hipotekārā aizdevuma līgumiem, kas ar patērētājiem noslēgti, balstoties uz ārvalstu valūtu, finanšu iestādei kreditorei ir pienākums sava klīringa pienākuma izpildei saskaņā ar [Likumu DH2] noteiktajā termiņā konvertēt forintos visu esošā parāda summu, kas izriet no hipotekārā aizdevuma līguma, kurš ar patērētāju noslēgts ārvalstu valūtā, vai hipotekārā aizdevuma līguma, kurš ar patērētāju noslēgts, balstoties uz ārvalstu valūtu, vai visu no šādiem līgumiem izrietošo parāda summu (tostarp procenti, izmaksas, komisijas maksas un maksājumi, kas veicami ārvalstu valūtā), abos gadījumos to aprēķinot saskaņā ar [Likumu DH2] veiktu klīringu. Šādas konvertācijas veikšanai tiks piemērots viens no turpmāk minētajiem valūtas maiņas kursiem, kurš attiecīgajā datumā būs izdevīgākais patērētājam: a) vidējais no ārvalstu valūtas maiņas kursiem, kurus Ungārijas Valsts banka oficiāli noteikusi laikposmā no 2014. gada 16. jūnija līdz 7. novembrim, vai b) ārvalstu valūtas maiņas kurss, kuru Ungārijas Valsts banka oficiāli noteikusi 2014. gada 7. novembrī.”
4.

Tomēr – atšķirībā no klasiskas pārvaldītājsabiedrības situācijas – šajā lietā reāli strādājošs uzņēmums (līdz ar to nodokļa maksātājs) vēlējās veikt tā dēvēto konkurenta stratēģisko pārņemšanu. Tādējādi rodas jautājums, vai šajā lietā vispār var tikt piemērots no tā dēvētās pārvaldītājsabiedrību judikatūras ( 4 ) izrietošais priekšnodokļa atskaitīšanas ierobežojums. Proti, lietas ekonomiskais aspekts tiek atzīts tikai tad, ja, vērtējot no funkcionālā viedokļa, jau esošajā saimnieciskajā darbībā tiek ņemta vērā kapitāldaļu iegādes nozīme.
101.

Tāpēc (vismaz šajā gadījumā) Austrijas iestāžu automātiskā nostāja bija tāda, ka tas vien, ka uzņēmums ir reģistrēts ārzemēs, pietiekami attaisno aplūkoto pasākumu. Tomēr es nesaprotu, kā vispārēja un piesardzības nolūkā veikta ierobežojoša pasākuma noteikšana (potenciāli) jebkuram pakalpojumu sniedzējam, kas nav reģistrēts Austrijā, varētu būt pamatota ( 42 ). Tā piemērošana automātiskā un beznosacījumu veidā neļauj pienācīgi ņemt vērā katra pakalpojuma sniedzēja individuālos apstākļus, neraugoties uz acīmredzamo apstākli, ka ne visi ārvalstīs reģistrētie pakalpojumu sniedzēji atrodas līdzīgā situācijā. It īpaši nevar pieņemt, ka tie visi varētu mēģināt gūt labumu no administratīvajiem šķēršļiem, kas izriet no soda pārrobežu izpildes, lai izvairītos no tā ( 43 ). Noteikti būs ārvalstu uzņēmumi, kuri, ņemot vērā to izmēru, reputāciju, finansiālo stāvokli un, vēl jo vairāk, klientu bāzi Austrijā, gribētu maksāt tiem piemērotos sodus, nevis mēģināt apiet Austrijas tiesību aktus. Nav iedomājams, ka pakalpojumu sniedzējam varētu būt pienākums atspēkot valsts iestāžu pieņēmumu, it īpaši tāpēc, ka tas pat nav informēts par aplūkotā pasākuma noteikšanu, un katrā ziņā nav skaidrs, vai un kad viņš varētu ierasties administratīvās iestādēs un/vai valsts tiesā, kura ir kompetenta šajā jautājumā.
81.

Tāda Shanghai Excell interpretācija nozīmētu, ka – neatkarīgi no tā, vai citi apstākļi mainās, – atcelšanas procesos par aktiem, kuru tiesiskās sekas beidzas pirms sprieduma pasludināšanas, interese celt prasību sistemātiski būtu jāuzskata par pierādītu. Kā Padome un Komisija pareizi norāda, šāds princips no minētās judikatūras un it īpaši no minētā sprieduma 56. un nākamajiem punktiem nevar tikt izsecināts.
82.

Visbeidzot, ir skaidrs, ka visi vērā ņemamie objektīvie faktori ir jāaplūko un jāizvērtē kā viens vesels. Tie nebūtu izvērtējami izolēti viens no otra. Piemēram, tas, ka dārgmetālu vai dārgakmeņu izstrādājumi, kas tiek pārdoti uz svara, bet saglabā savu funkcionalitāti ( 39 ), noteiktos apstākļos joprojām var tikt uzskatīti par lietotām precēm, izskaidro to, ka fakts, ka preces tiek pārdotas uz svara, noteikti un pats par sevi neizslēdz šo preču funkcionalitātes nozīmi. Tas pats attiecas uz vērtības noteikšanas metodi: lai gan preču cenas noteikšana, balstoties uz materiāla vērtību, var būt norāde uz to, ka attiecīgās preces tiek pārdotas, neņemot vērā to individuālo funkciju, materiāla vērtības ņemšana vērā tikpat labi var būt daļa no cenas noteikšanas individuālam zelta gredzenam. Šī iemesla dēļ un līdzīgi tam, ko konstatēja Komisija, es uzskatu, ka darījuma vērā ņemamie objektīvie apstākļi ir jāaplūko kopumā un to savstarpējās mijiedarbības kontekstā.
1)

Strīdā starp apdrošināšanas sabiedrību, kura ir pārņēmusi tāda cietušā tiesības, kuram tā ir izmaksājusi kompensāciju, no vienas puses, un valsti, no otras puses, valsts tiesai ir pienākums nepiemērot tās valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana neaptver atbildību par miesas bojājumiem, kas nodarīti personām, kuras brauc mehāniskā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem, kuru neatbilstība Padomes Trešās direktīvas 90/232/EEK (1990. gada 14. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu 1. pantam izriet no 2007. gada 19. aprīļa sprieduma Farrell (C‑356/05, EU:C:2007:229).
20.

Šajā kontekstā Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Augstākā tiesa, Lietuva) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas 2002/47 4. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm ir pienākums noteikt tādu tiesisko regulējumu, kuru piemērojot, finanšu nodrošinājums nenonāktu nodrošinājuma ņēmēja (bankrotējošās bankas) bankrota mantā? Citiem vārdiem sakot, vai dalībvalstīm ir pienākums noteikt tādu tiesisko regulējumu, lai nodrošinājuma ņēmējs (banka) varētu de facto apmierināt savu prasījumu, kurš nodrošināts ar finanšu nodrošinājumu (proti, bankas kontā esošiem līdzekļiem un prasījuma tiesībām uz tiem), neraugoties uz to, ka finanšu nodrošinājuma izpildes notikums ir īstenojies pēc tam, kad jau ir uzsākts nodrošinājuma ņēmēja (bankas) likvidācijas process? 2) Vai Direktīvas 2002/47 4. panta 1. un 5. punkts sistēmiski ir jāinterpretē tādējādi, ka nodrošinājuma devējam ir piešķirtas tiesības prasīt, lai nodrošinājuma ņēmējs (banka) nodrošinātā prasījuma izpildei vispirms izmantotu nodrošinājumu (bankas kontā esošus līdzekļus un prasījuma tiesības uz tiem), un noteikts attiecīgs nodrošinājuma ņēmēja pienākums par sava prasījuma segšanu, neraugoties uz likvidācijas procesu, kas uzsākts pret nodrošinājuma ņēmēju? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, bet nodrošinājuma devējs apmierina nodrošinājuma ņēmēja nodrošināto prasījumu no citas savas mantas, – vai Direktīvas 2002/47 normas, it īpaši tās 4. un 8. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmums no vienlīdzīgas attieksmes pret maksātnespējīga nodrošinājuma ņēmēja (bankas) kreditoriem būtu attiecināms uz nodrošinājuma devēju un ka finanšu nodrošinājuma atgūšanai nodrošinājuma devējam būtu prioritāte attiecībā pret citiem kreditoriem maksātnespējas procesā?”
73.

Šī Vispārējās tiesas pārrakstīšanās kļūda franču valodas redakcijā, iespējams, ir izskaidrojama ar Vispārējās tiesas nostāju, kas pieņemta pārsūdzētā sprieduma 139.–143. un 175.–178. punktā, kuros Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi, ka atšķirtspējas iegūšana izmantošanas rezultātā nevar tikt konstatēta, izmantojot ekstrapolāciju, pamatojoties uz pierādījumiem, kuri pierāda vienīgi to, ka nozīmīga konkrētās sabiedrības daļa Savienībā kopumā, apvienojot visas dalībvalstis un reģionus, preču zīmi uztver kā ar to aptverto preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi, pat ja to dalībvalstu iedzīvotāju daļa, par kurām ir sniegti pierādījumi, veido gandrīz 90 % no Savienības iedzīvotājiem.
30.

No samērīguma skatpunkta Dānijas valdība apgalvo, ka UINL 31. panta 2. punkta 2. apakšpunkts nepārsniedzot to, kas ir nepieciešams izvirzīto mērķu sasniegšanai. Šī tiesību norma esot piemērojama neatkarīgi no tā, vai zaudējumi citā dalībvalstī faktiski tikuši atskaitīti. Ja vienīgi zaudējumu faktiska atskaitīšana kādā dalībvalstī varētu kļūt par šķērsli to atskaitīšanai arī Dānijā, nodokļu maksātājs varētu paredzēt dubulto atskaitīšanu, īstenojot to vispirms Dānijā, lai vēlāk to izdarītu citā dalībvalstī nākamajos taksācijas gados.
36.

Tomēr, kā ir norādīts iepriekš, Dizainparaugu regulas 36. panta 1. punkta c) apakšpunktu neatkarīgi no Īstenošanas regulas 4. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrā teikuma patstāvīgā pārkāpuma jau var saprast tādējādi, ka dizainparauga attēlojumam ir jābūt saturiski nepārprotamam. Taču Dizainparaugu regulas 36. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumam ir piemērojams 46. panta 2. punkts, no kā izriet, ka iesniegšanas datums tiek piešķirts līdz ar trūkumu novēršanu.