ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 6. aprīlī 1( )

Lieta C‑97/05

Mohamed Gattoussi

pret

Stadt Rüsselsheim

[Verwaltungsgericht Darmstadt (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums – Tunisietis, kurš ir precējies ar kādas dalībvalsts pilsoni – Uzturēšanās atļaujas a posteriori ierobežošanas laikā ietekme uz beztermiņa darba atļauju

I – Ievads

1. Verwaltungsgericht Darmstadt (Darmštates Administratīvā tiesa) lūdz Tiesu interpretēt 64. pantu Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses ( ).

2. Tai [Verwaltungsgericht Darmstadt] ir šaubas attiecībā uz minētā nolīguma ietekmi uz kāda Tunisijas pilsoņa, kuram ir beztermiņa darba atļauja, uzturēšanās atļaujas ierobežošanu laikā un tai sekojošo izraidīšanas rīkojumu.

3. Lai gan Tiesa jau iepriekš ir pieņēmusi spriedumus attiecībā uz Kopienas nolīgumiem ar trešām valstīm ( ), tomēr līdz šim tā vēl nav pieņēmusi spriedumus saistībā ar nolīgumu ar Tunisiju. Līdz ar to Tiesai pirmo reizi ir jāpārbauda kāds no Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumiem ( ).

4. Tomēr pastāv precedents: 1999. gada 2. marta spriedums lietā El‑Yassini ( ) kurā precizēts 1976. gada nolīguma ar Maroku ( ) 40. panta saturs, kas ir līdzīgs nolīguma saturam, uz kuru attiecas šajā lietā uzdotie prejudiciālie jautājumi. Tomēr šī precedenta piemērošana [šajā lietā] izraisīja iesniedzējtiesā šaubas un tiesas procesa gaitā radīja arī dažas domstarpības.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Tunisiju

1) Priekšvēsture

5. Jau kopš Kopienas pirmsākumiem tā radīja sev tādu tiesisko pamatu, lai varētu slēgt nolīgumus ar citiem starptautisko tiesību subjektiem. EK līguma 310. pants pilnvaro Kopienu “ar vienu vai vairākām valstīm vai starptautiskām organizācijām slēgt asociācijas nolīgumus, kas nosaka savstarpējas tiesības un pienākumus, kopīgu rīcību un īpašu procedūru” ( ).

6. Asociācijas nolīgumi atbilst četriem būtiskiem mērķiem: tiem ir jāsagatavo [valstu] pievienošanās Eiropas Savienībai, jāpiedāvā šādas pievienošanās alternatīva, jāveido sadarbība kā attīstības instruments un jāattīsta starpreģionu palīdzība ( ). Pie nolīgumiem, kuru mērķis bija šādas starptautiskās palīdzības sniegšana, ir pieskaitāmi arī tie nolīgumi, kuri 70. gados tika slēgti ar Vidusjūras piekrastē esošajām Āfrikas valstīm: Maroku ( ), Alžīriju ( ) un Tunisiju.

7. Sadarbības nolīgums starp Eiropas Kopienu un Tunisijas Republiku tika noslēgts 1976. gada 25. aprīlī ( ). Saskaņā ar nolīguma 39. pantu tiek garantēts, ka “katras dalībvalsts piešķirtais statuss darba ņēmējiem ar Tunisijas pilsonību, kas nodarbināti tās teritorijā, nedrīkst būt diskriminējošs pilsonības dēļ attiecībā uz darba apstākļiem un atalgojumu, salīdzinot ar tās piederīgajiem”.

2) 1995. gada 17. jūlija Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums

8. 1995. gadā Barselonā norisinājās Vidusjūra reģionu valstu ārlietu ministru konference par miera, drošības un taisnīguma veicināšanu šajā reģionā.

9. Kopiena atbilstoši šīs konferences rezultātiem aizstāja iepriekš slēgtos nolīgumus un parakstīja jaunus ( ). Visiem [jaunajiem nolīgumiem] ir līdzīga struktūra un saturs ( ).

10. Pie nolīgumiem ir pieskaitāms arī Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Tunisiju, kas, stājoties spēkā, aizstāja 1976. gada nolīgumu ( ).

11. Tā 1. pantā ir uzskaitīti nolīguma mērķi: radīt piemērotu pamatu līguma pušu politiskajam dialogam; pakāpeniski liberalizēt brīvu preču, pakalpojumu un kapitāla apriti; paplašināt tirdzniecību un attīstīt izsvērtas ekonomiskas un sociālas attiecības it īpaši dialoga un sadarbības ceļā; veicināt Magribas valstu integrāciju un sadarbību ekonomikas, sociālajā, kultūras un finanšu jomā.

12. 64. panta 1. punkts, kas atrodas VI sadaļas ar nosaukumu “Sadarbība sociālajos un kultūras jautājumos” I nodaļā, kuras nosaukums ir “Darbaspēks”, ir formulēts šādi: “Katras dalībvalsts piešķirtais statuss darba ņēmējiem ar Tunisijas pilsonību, kas nodarbināti tās teritorijā, nedrīkst būt diskriminējošs pilsonības dēļ attiecībā uz darba apstākļiem, atalgojumu un atlaišanu, salīdzinot ar tās piederīgajiem” ( ).

13. Šis noteikums ir jāaplūko “kopīgās deklarācijas”, kas atrodas nolīguma nobeiguma akta pielikumā, kontekstā, saskaņā ar kuru “attiecībā uz diskriminācijas novēršanu atlaišanas gadījumā nevar piemērot 64. panta 1. punktu, lai atjaunotu uzturēšanās atļauju. Uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, atjaunošanu vai atteikumu regulē katras dalībvalsts likumdošana un divpusējie nolīgumi starp Tunisiju un attiecīgo dalībvalsti”.

14. Strīdus jautājumi, kas rodas nolīguma ietvaros, tiek izskatīti asociācijas padomē, kas ir paritārs orgāns ar lēmumu pieņemšanas pilnvarām ( ), to atbalsta asociācijas komiteja, kam arī ir pilnvaras pieņemt lēmumus ( ), lai gan es nezinu nevienu gadījumu, kurā tā būtu regulējusi jautājumus par tunisiešu darba tiesību aspektiem Kopienā ( ) atšķirībā no asociācijas komitejas ar Turciju ( ).

B – Vācijas tiesību normas

1) Uzturēšanās atļauja

15. Likums par ārvalstniekiem [Ausländergesetz] (Likums pa ārvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos Vācijas Federatīvajā Republikā, turpmāk tekstā – “AuslG”) ( ) nodrošina ārvalstniekiem tiesības uz ģimenes apvienošanos ar laulāto, kurš ir Vācijas pilsonis, piešķirot tiem atļauju uzturēties valstī, kas, ja vien nav beztermiņa ( ), sākumā tiek piešķirta uz trīs gadiem un vēlāk var tikt pagarināta uz noteiktu laiku ( ).

16. Neskarot iepriekš minēto, laulātais ārvalstnieks iegūst autonomas uzturēšanās tiesības, ja laulāto kopdzīve Vācijā ir pastāvējusi vismaz divus gadus ( ).

17. Ja kāds no būtiskiem tās izsniegšanas, pagarināšanas vai derīguma termiņa noteikšanas nosacījumiem vairs netiek izpildīts, uz laiku izsniegtas uzturēšanās atļaujas termiņš var tikt ierobežots a aposteriori ( ).

2) Darba atļauja

18. Laulātā ārvalstnieka darba atļaujas piešķiršanas tiesisko pamatu nosaka Sociālā nodrošinājuma kodeksa [Sozialgesetzbuch] trešā grāmata (turpmāk tekstā – “SGB III”) ( ) un Noteikumi par darba atļauju [Arbeitsgenehmigungsverordnung] (turpmāk tekstā – “ArGV”) ( ).

19. Saskaņā ar SGB III ārvalstniekiem, lai tie varētu veikt profesionālu darbību, ir nepieciešama darba atļauja, kuras saņemšana ir atkarīga no uzturēšanās atļaujas ( ).

20. Saskaņā ar ArGV īpašu apstākļu gadījumos darba atļaujai var noteikt termiņu ( ) un darba atļauja var tikt anulēta, ja [attiecīgajai personai] vairs nav uzturēšanās atļaujas ( ), no kā izriet, ka saskaņā ar valsts tiesībām darba atļauja vienmēr ir atkarīga no uzturēšanās atļaujas ( ).

21. Vācijas tiesu prakse pieļauj noteikta laika darba līguma noslēgšanu tikai gadījumā, ja pastāv būtisks iemesls, kas to pamatotu ( ).

III – Fakti, pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

22. Gatusi [Gattoussi] kungs (turpmāk tekstā – “prasītājs”), kurš ir Tunisijas pilsonis, 2002. gada 30. augustā Tunisijā apprecēja Vācijas pilsoni.

23. 2002. gada 21. septembrī viņš ieceļoja savas laulātās valstī ar vīzu, kas bija izsniegta ģimenes apvienošanās nolūkā un bija derīga līdz 2002. gada 20. decembrim. Dažas dienas pēc laulāto ierašanās Darmštates pilsētas mērs izsniedza viņam uzturēšanās atļauju ar termiņu līdz 2005. gada 23. septembrim.

24. 2002. gada 22. oktobrī Darmštates Arbeitsamt (darba birojs) izsniedza Gatusi beztermiņa darba atļauju, un 2003. gada 11. martā viņš noslēdza terminētu darba līgumu ar TNT Express GmbH, kura termiņš pēc pagarinājuma beidzās 2005. gada 31. martā.

25. Darmštates mērs ar 2004. gada 23. jūnija lēmumu ierobežoja Gatusi uzturēšanas atļaujas termiņu ar šī lēmuma paziņošanas dienu un uzlika viņam par pienākumu atstāt Vāciju trīs mēnešu laikā no šī lēmuma spēkā stāšanās brīža. Faktu izklāstījumā mērs norādīja, ka prasītāja dzīvesbiedre dzimtsarakstu nodaļā bija paziņojusi, ka laulātie kopš 2004. gada 1. aprīļa dzīvo šķirti. Pamatojumā bija norādīts, ka uzturēšanās atļauju saskaņā ar AuslG 12. pantu var a posteriori ierobežot laikā, jo attiecīgai personai nav nekādu autonomu uzturēšanās tiesību saskaņā ar AuslG 19. pantu.

26. Ar 2004. gada 17. septembra Regierungspräsidium Darmstadt (Darmštates apgabala valde) lēmumu Gatusi sūdzība par attiecīgo [mēra] lēmumu tika noraidīta.

27. Pēc prasības iesniegšanas Verwaltungsgericht Darmstadt tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma ar Tunisiju [..] 64. pantam ir ietekme uz uzturēšanās tiesībām?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir pozitīva – vai Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma ar Tunisiju 64. pantā paredzētais diskriminācijas aizliegums atļauj izsecināt juridisko nostāju attiecībā uz uzturēšanās tiesībām, kas ir pret uzturēšanās tiesību ierobežošanu laikā, ja Tunisijas pilsonim ir izsniegta beztermiņa darba atļauja, viņš faktiski ir nodarbināts un lēmuma par ārvalstnieku tiesībām pieņemšanas brīdī ir saņēmis uzturēšanās tiesības uz laiku?

3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir pozitīva – vai, lai noteiktu no Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma ar Tunisiju 64. panta izrietošo juridisko nostāju attiecībā uz uzturēšanās tiesību noteikšanu, var balstīties uz datumu pēc lēmuma par ārvalstnieku tiesībām, kas uzturēšanās tiesības ierobežo laikā, izdošanas?

4) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir pozitīva – vai, lai konkretizētu valsts likumīgo interešu aizsardzības pamatu atrunu, ir jāievēro principi, kas attīstīti saistībā ar EKL 39. panta 3. punktu?”

IV – Tiesvedība

28. Gatusi, Vācijas un Grieķijas valdības, kā arī Komisija iesniedza savus rakstveida apsvērumus Tiesas Reglamenta 23. pantā noteiktā termiņa ietvaros.

29. 2006. gada 9. marta tiesas sēdē ieradās visu rakstveida procesa dalībnieku pārstāvji.

V – Prejudiciālo jautājumu pārbaude

30. Verwaltungsgericht Darmstadt iesniegtie prejudiciālie jautājumi ir jāizskata kopā, jo to mērķis ir noskaidrot, vai pamata lietai, kurā ir jāpieņem lēmums, var piemērot spriedumu lietā El‑Yassini.

A – Spriedums lietā El‑Yassini

1) Sprieduma satura izklāsts

31. Noteikumi, kuri ir lietas El‑Yassini priekšmets, ir atrodami 1976. gada nolīguma ar Maroku ( ) 40. panta pirmajā daļā, kurā ir noteikts, ka “katras dalībvalsts piešķirtais statuss darba ņēmējiem ar Marokas pilsonību, kas nodarbināti tās teritorijā, nedrīkst būt diskriminējošs pilsonības dēļ attiecībā uz darba apstākļiem un atalgojumu, salīdzinot ar tās piederīgajiem”.

32. Jautājums bija par to, vai minētais punkts aizliedz atteikt uzturēšanās atļaujas pagarināšanu tādam Marokas pilsonim, kuram bija atļauts iebraukt kādā dalībvalstī un tur veikt algotu darbu, ja, beidzoties sākotnējās uzturēšanas atļaujas termiņam – divpadsmit mēnešiem – vairs nepastāv sākotnējais izsniegšanas iemesls ( ).

33. Tiesa apskatīja minētā 40. panta divus aspektus: tā tiešo ietekmi un šajā normā ietvertā nevienlīdzīgas attieksmes aizlieguma nozīmi.

34. Attiecībā uz pirmo aspektu nebija nepieciešams plašs izklāsts, lai noliegtu šīs normas tīri programmatisko raksturu, konstatējot tās tiešo piemērojamību, jo tā atbilst judikatūras prasībām ( ), tādēļ ka tā skaidri, nepārprotami un obligāti nosaka diskriminācijas aizliegumu pret migrējošiem Marokas darba ņēmējiem to pilsonības dēļ attiecībā uz darba apstākļiem un atalgojumu ( ).

35. Otrs, no satura viedokļa nozīmīgāks aspekts piesaistīja Tiesas uzmanību, kas sniedza šādus paskaidrojumus:

– To rakstura dēļ ar uzturēšanās atļaujām saistītus pasākumus nevar piemērot dalībvalstu pilsoņiem, jo kompetentajām iestādēm nav tiesību izraidīt tos no savas valsts teritorijas vai aizliegt tiem ieceļot šīs valsts teritorijā. Šis starptautisko tiesību princips nozīmē, ka saistībā ar nediskriminācijas principu ārvalstu darba ņēmēju situācija nav salīdzināma ar vietējo darba ņēmēju situāciju ( ).

– Judikatūru, kas izriet no Turcijas nolīguma, nevar attiecināt uz Marokas nolīgumu, jo abu nolīgumu teksts un mērķis būtiski atšķiras ( ).

– Tādējādi kompetentās iestādes var atteikt pagarināt uzturēšanās atļauju tādam Marokas pilsonim, kuram tās iepriekš bija atļāvušas iebraukt valstī un tur veikt algotu darbu, ja, beidzoties vīzas termiņam, vairs nepastāv tās sākotnējais izsniegšanas pamats ( ), pat ja ar šo lēmumu attiecīgā persona ir spiesta pārtraukt darba attiecības vēl pirms ar darba devēju līgumiski atrunātā termiņa beigšanās ( ).

– Citādi būtu, ja ārvalstniekam attiecībā uz kāda algota darba veikšanu būtu bijušas piešķirtas plašākas tiesības nekā attiecībā uz uzturēšanos ( ) un ja pirms darba atļaujas termiņa beigām būtu tikusi atteikta uzturēšanās atļaujas pagarināšana, to nepamatojot ar likumīgiem valsts interešu aizsardzības pamatiem, tādiem kā sabiedriskā kārtība, valsts drošība un sabiedriskā veselība ( ), jo Marokas nolīguma 40. panta pirmā daļa ir spēkā visā darba atļaujas termiņa laikā ( ).

2) Pārbaude par piemērojamību šai lietai

a) Ievada piezīmes

36. Saskaņā ar spriedumu lietā El‑Yassini Marokas nolīgums nav pretrunā dalībvalstu pilnvarām noteikt ārvalstnieku uzturēšanās tiesības, izņemot gadījumus, kad darba atļaujas termiņš ir garāks par uzturēšanās atļaujas termiņu.

37. Uz šo lietu pilnībā attiecas minētais izņēmums, jo, pirmkārt, Tunisijas nolīguma 64. panta 1. punkts līdzinās minētajā spriedumā apskatītajiem noteikumiem un, otrkārt, Vācijas kompetentās iestādes prasītājam izsniedza terminētu uzturēšanās atļauju un beztermiņa darba atļauju. Citiem vārdiem sakot, tās atļāva uzturēties valstī īsāku laiku nekā tās atļāva veikt algotu darbu un vēlāk tās saīsināja uzturēšanās atļaujas termiņu tādu iemeslu dēļ, kas nav saistīti ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un sabiedrības veselību, kā arī lika attiecīgajai personai atstāt valsti un līdz ar to pārtraukt veikt algotu darbu.

38. Tomēr Vācijas un Grieķijas valdības norādīja uz abu gadījumu juridiskajām un faktiskajām atšķirībām, tādēļ ir jāpārbauda, vai šīs atšķirības atceļ tikko minēto nostāju.

b) Faktu salīdzinājums

39. Marokas pilsoņa lietā tika apskatīta uzturēšanās pagarināšana, kuras atteikums noveda pie viņa darba attiecību izbeigšanas, bez konkretizējuma, kāds bija viņa darba atļaujas termiņš, kamēr šajā lietā darba atļauja ir jāanulē, jo laikā tiek ierobežots uzturēšanās atļaujas termiņš.

40. Kas attiecas uz uzturēšanās atļauju, tad abi apskatāmie aspekti – pagarināšana un atcelšana – balstās uz līdzīgu pamatojumu: klātbūtni valstī. Turklāt nav atšķirības, vai šīs teritorijas atstāšanas iemesls ir tas, ka netika pagarināta uzturēšanās atļauja, vai arī tās termiņš tika ierobežots laikā.

41. Kas attiecas uz nodarbinātību, tad spriedumā lietā El‑Yassini tika apskatīti abi gadījumi, formulējot vispārēju pamatprincipu, ka starp kādu ārvalstnieku un darba devēju noslēgts līgums neskar tiesību normu par ārvalstniekiem piemērošanu, turklāt tika izcelta īpatnība, ka darba atļaujai ir garāks termiņš nekā uzturēšanās atļaujai.

42. Līdz ar to neviena no faktu atšķirībām neprasa citādu pieeju kā to, kas izriet no minētā sprieduma.

c) Tiesību salīdzinājums

43. Saskaņā ar 1993. gada 1. jūlija spriedumu lietā Metalsa ( ) EK līguma noteikumu interpretācijas piemērošana kādai līdzīgai vai gandrīz identiskai starp Kopienu un kādu trešo valsti noslēgta nolīguma normai ir it īpaši atkarīga no tā, kāds ir šīs normas mērķis attiecīgajā kontekstā, turklāt “liela nozīme ir, no vienas puses, nolīguma un, no otras puses, EK līguma priekšmeta un konteksta salīdzināšanai”.

44. Šāda doma ir noderīga attiecībā uz savstarpēji līdzīgām normām, kas ietvertas vienāda veida nolīgumos.

45. Tunisijas nolīguma 64. panta 1. punkta teksts ir gandrīz identisks ar Marokas nolīguma 40. panta 1. daļu; tāpat abos nolīgumos sakrīt arī to “priekšmets un konteksts”. Tādēļ principā Tiesas apsvērumi ir piemērojami abu lietu gadījumos, it īpaši tie apsvērumi, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa tiešo iedarbību, lietderīgo iedarbību un piemērošanas apjomu.

46. Vienīgās iebildes saistās ar to, ka 64. panta 1. punkta nediskriminācijas princips attiecas uz atlaišanu no darba ( ) un ka attiecībā uz šo noteikumu Tunisijas nolīguma nobeiguma aktā ir ietverta “kopīgā deklarācija”, kurā noteikts, ka “attiecībā uz diskriminācijas novēršanu atlaišanas gadījumā nevar piemērot 64. panta 1. punktu, lai atjaunotu uzturēšanās atļauju”, un ka uzturēšanās atļaujas piešķiršanu vai atteikumu regulē “vienīgi” katras dalībvalsts likumdošana.

47. Attiecībā uz šīs papildu deklarācijas nozīmi vien jānorāda uz 1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumu tiesībām 31. pantu ( ), kurš uzliek par pienākumu, interpretējot starptautiskus līgumus, ņemt vērā šāda veida deklarācijas ( ).

48. 1976. gada nolīgums ar Maroku neietver šāda veida deklarāciju, tomēr man nav šaubu par to, ka Tiesa savā 1999. gada spriedumā to ņēmusi vērā, jo 1996. gada nolīguma, kas aizstāja iepriekšējo nolīgumu, nobeiguma aktā ir ietverta līdzīga deklarācija ( ).

49. Turklāt interpretējamie noteikumi neietver nediskriminācijas principu attiecībā uz visām trīs 64. panta 1. punktā minētajām jomām, proti, darba apstākļiem, darba samaksu un atlaišanu no darba, jo šie noteikumi attiecas tikai uz trešo jomu.

50. Šajā sakarā deklarācijā paustā doma tika apstiprināta spriedumā lietā El‑Yassini, jo saskaņā ar apsvērumu, ka nav aizliegts atteikt pagarināt uzturēšanās atļauju, ja vairs nepastāv sākotnējais piešķiršanas iemesls, apstāklim, ka ar šo pasākumu tiek pārtrauktas “attiecīgās personas darba attiecības uzņemošajā valstī, pirms ir beidzies ar darba devēju līgumiski noteiktais darba attiecību termiņš” ( ), vairs nav nekādas nozīmes.

51. Šādā veidā tiek mēģināts novērst, ka individuāli slēgtie līgumi ietekmētu kompetentās iestādes un Kopienu intereses ( ).

52. Šajā lietā nav būtisks neviens no ar darba attiecību pārtraukšanu saistītiem aspektiem, un līdz ar to minētā deklarācija nav šķērslis sprieduma lietā El‑Yassini piemērošanai [šajā lietā].

B – Uzturēšanās atļauja “pret” darba atļauju

53. Turklāt es uzskatu, ka Tiesai nebūtu jānovirzās no jau [iepriekšējos spriedumos] iezīmētā ceļa.

54. Ārvalstniekiem kādas valsts piešķirtas atļaujas ieceļot, uzturēties un veikt algotu darbu tās teritorijā ir atkarīgas no atšķirīgiem priekšnosacījumiem, tomēr šīs atļaujas viena ar otru ir cieši saistītas ( ).

55. Pastāv dažādas atļauju veidošanas alternatīvas, kas svārstās no risinājuma padarīt tās neatkarīgas vienu no otras atbilstoši to mērķim līdz risinājumam piešķirt vienu atļauju, kura sevī ietver visas trīs atļaujas ( ).

56. Izšķiršanās par neatkarīgu, patstāvīgu [atļauju] veidu nozīmē, ka parasti darba atļauja netiek izsniegta, ja pirms tam, pēc ieceļošanas atļaujas saņemšanas, nav piešķirta uzturēšanās atļauja ( ), pat ja dažkārt pieteikumu iesniegšana par šo atļauju saņemšanu un arī pašas atļaujas izsniegšana notiek vienlaicīgi. Līdzīgi ir iespējams paredzēt arī citu priekšnosacījumu sasaisti, vai arī – pretēji – var tikt paredzēts, ka šie priekšnosacījumi [katras atļaujas gadījumā] ir atšķirīgi.

57. Pamatā šis ārpolitikas uzdevums ir dalībvalstu kompetencē, to īstenojot, tām ir plaša rīcības brīvība, un šī uzdevuma aprises iezīmē attiecīgā tiesību sistēma, pienākumi, kas izriet no starptautiskajiem līgumiem, un Kopienu tiesības.

58. Šī iepriekš minētā pamata robežās dalībvalstīm ir jāievēro Savienības noteikumi, ja valsts tiesību normas ietekmē arī šo jomu, kā tas ir nodarbinātības gadījumā, kura pieder pie vienas no pamatbrīvībām. Nav akceptējams, ka dalībvalstis, pieņemot savus tiesību aktus migrācijas jomā, neņem vērā Kopienu pamatprincipus par personu brīvu pārvietošanos. Tas pats attiecas uz Kopienas noslēgtajiem starptautiskajiem nolīgumiem ( ).

59. Citiem vārdiem sakot, pašlaik pie Kopienu tiesībām nav pieskaitāma ( ) uzturēšanās atļaujas anulēšana, ierobežošana laikā vai nepagarināšana, kā arī šīs atļaujas piesaistīšana darba atļaujai, ja vien šis akts neattiecas uz tiesībām vai pienākumiem, kas ir jāaizsargā, piemēram, ja valsts kompetentās iestādes saīsina izsniegtas beztermiņa darba atļaujas termiņu, piesaistot to darba atļaujai, neievērojot izsniegtās darba atļaujas ilgāko termiņu, un apšauba tiesības veikt algotu darbu, kas iepriekš jau bija tikušas piešķirtas. Šādos gadījumos ir jāizvairās no šādas pilnīgas [uzturēšanās un darba atļauju] savstarpējas sasaistes ( ).

60. Kopienu tiesības neuzliek dalībvalstīm pienākumu savā teritorijā konkrēti sasaistīt uzturēšanās atļauju un darba atļauju, ne arī kādam ārvalstniekam izsniegt beztermiņa vai terminētas atļaujas, bet, ja dalībvalstis piešķir kādu no atļaujām, tad tām ir jāuzņemas atbildība par visām no tā izrietošajām sekām. Šāds apsvērums ir pamatā spriedumam lietā El‑Yassini un atbilst tiesiskās paļāvības principam, jo saskaņā ar izsniegšanas noteikumiem darba atļauja tās īpašniekam rada ierobežotu tiesisko situāciju – ja šī atļauja ir ar noteiktu termiņu – vai neierobežotu tiesisko situāciju – ja šī atļauja ir beztermiņa; otrajā gadījumā minētais princips ir ļoti izteikts.

61. Turklāt atkarība no uzturēšanās atļaujas izraisa nedrošību attiecīgās personas situācijā, jo tā, iejaucoties viņa darba tiesību sfērā, ierobežo attiecīgās personas slēgtajos līgumos ietvertās vienošanās, it īpaši attiecībā uz to termiņiem.

62. Neskatoties uz to, iepriekš minēto apsvērumu piemērošanai praksē ir jānotiek elastīgi, jo vienreiz izsniegta ilgtermiņa darba atļauja nav katrā ziņā jāatstāj spēkā uz visiem laikiem, jo tās [izsniegšanas] noteikumi var tikt mainīti, ja radies viens no Tiesas skaidri minētajiem sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības [aizsardzības] iemesliem. Tomēr šajā lietā nevar konstatēt, ka Vācijas kompetentās iestādes būtu atsaukušās uz kādas no šīm leģitīmajām interesēm aizsardzību ( ).

VI – Secinājumi

63. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz visiem Verwaltungsgericht Darmstadt prejudiciālajiem jautājumiem sniegt šādu kopīgu atbildi:

64. panta 1. punkts Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses, kas parakstīts 1995. gada 17. jūlijā Briselē un kas Eiropas Kopienas un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas 1998. gada 26. janvāra Lēmumu Nr. 98/238/EK, EOTK, aizliedz kādai dalībvalstij uzturēšanās atļaujas termiņa saīsināšanas dēļ anulēt Tunisijas pilsonim izsniegtu beztermiņa darba atļauju, nepamatojot to ar valsts likumīgiem interešu aizsardzības pamatiem, tādiem kā sabiedriskā kārtība, valsts drošība un sabiedrības veselība.