ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES

[ELEANOR SHARPSTON]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 28. martā ( 1 )

Lieta C‑680/17

Sumanan Vethanayagam,

Sobitha Sumanan,

Kamalaranee Vethanayagam

pret

Minister van Buitenlandse Zaken

(Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā) (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Vīzu kodekss – 32. pants – Atteikums izsniegt Šengenas vīzu – Apstrīdēšanas tiesības – Tiesības vērsties tiesā – 8. pants – Vienošanās par pārstāvību – Kompetentā iestāde – Dalībvalsts, kura pieņēmusi galīgo lēmumu par vīzas atteikšanu

1. Šis Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā (Nīderlande), turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz Tiesai iespēju izskaidrot tiesisko regulējumu, kāds jāpiemēro vīzu izsniegšanai un atteikšanai saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 810/2009, ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss) (turpmāk tekstā – “Vīzu kodekss”) ( 2 ). Galvenokārt šis lūgums attiecas uz diviem šī regulējuma aspektiem. Pirmais ir vienošanās par konsulāro pārstāvību starp dalībvalstīm vīzu izsniegšanai un atteikšanai trešajās valstīs, kurās pašai kompetentajai dalībvalstij nav konsulārās klātbūtnes, un šādas pārstāvības apjoms. Otrais ir saistīts ar lēmuma par vīzas atteikšanu pārsūdzēšanu, jo īpaši i) tās dalībvalsts noteikšanu, kura pieņem galīgo lēmumu, ja pastāv vienošanās par pārstāvību, un kura tādējādi ir kompetenta izskatīt šāda lēmuma apstrīdēšanu, un ii) vai iesaistītajām personām savā vārdā ir tiesības apstrīdēt lēmumu par vīzas atteikumu.

Tiesiskais regulējums

Eiropas Savienības Pamattiesību harta

2. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ( 3 ). Tā trešajā daļā ir paredzēts, ka tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu, ir jāsniedz juridiskā palīdzība, ciktāl šī palīdzība ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu tiesiskuma īstenošanu.

3. Saskaņā ar 51. panta 1. punktu Hartas noteikumi attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām. Tie attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus.

Vīzu kodekss

4. Vīzu kodekss tika pieņemts, pamatojoties uz EKL 62. panta 2. punktu (tagad LESD 77. pants) ( 4 ), un tā mērķis, izveidojot kopīgu tiesību aktu kopumu, ir “turpmāk attīstīt kopēju vīzu politiku kā daudzslāņu sistēmas daļu, kuras mērķis ir atvieglot likumīgu ceļošanu un novērst nelikumīgu imigrāciju, turpmāk saskaņojot valstu tiesību aktus un vietējo konsulāro pārstāvniecību praksi” ( 5 ).

5. 4. apsvērumā ir noteikts, ka “vīzu saņemšanas nolūkos dalībvalstīm vajadzētu būt klātesošām vai pārstāvētām visās trešās valstīs, kuru valstspiederīgajiem ir jābūt vīzai. Dalībvalstīm, kurām nav pašām savu konsulātu attiecīgajā trešā valstī vai attiecīgās trešās valsts konkrētā reģionā, būtu jācenšas vienoties par pārstāvības pasākumiem, lai novērstu to, ka vīzu pieteikumu iesniedzējiem jāiegulda nesamērīgi pūliņi, lai sasniegtu konsulātus”.

6. 13. apsvērumā uzskaitītas dažādās dalībvalstu sadarbības formas, kas būtu jāparedz, tostarp, piemēram, ierobežota pārstāvība, kopīgi pieteikumu pieņemšanas centri un sadarbība ar ārpakalpojumu sniedzējiem. Dalībvalstis var brīvi noteikt organizatoriskās struktūras veidu, kuru tās izmantos trešajā valstī.

7. Saskaņā ar 18. apsvērumu, “ņemot vērā vietējo apstākļu atšķirības, dalībvalstu diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām būtu kopīgi jāizvērtē konkrētu tiesību normu funkcionālais pielietojums konkrētās vietās, lai nodrošinātu tiesību normu saskaņotu piemērošanu, lai novērstu vīzu sistēmas ļaunprātīgu izmantošanu un dažādu attieksmi pret vīzu pieteikumu iesniedzējiem”.

8. 22. apsvērumā ir noteikts, ka, lai nodrošinātu saskaņotu šīs regulas piemērošanu darbības līmenī, būtu jāizstrādā instrukcijas par praksi un procedūrām, kas dalībvalstīm jāievēro, apstrādājot vīzu pieteikumus.

9. 34. apsvērumā ir runa par Šveices pozīciju. Attiecībā uz Šveici Vīzu kodekss pilnveido Šengenas acquis noteikumus Eiropas Savienības, Eiropas Kopienas un Šveices Konfederācijas noslēgtā nolīguma par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā izpratnē ( 6 ).

10. 1. panta 1. punktā ir definēts Vīzu kodeksa tvērums, proti, ar to izveido “procedūras un nosacījumus, lai izsniegtu vīzas tranzītam vai plānotām uzturēšanās reizēm dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā”. Saskaņā ar 1. panta 2. punktu šos noteikumus piemēro visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kam, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, vajadzīga vīza saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 539/2001 ( 7 ).

11. 4. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “pieteikumus izskata un par tiem lemj konsulātā”.

12. 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā dalībvalsts, kura izskata pieteikumu vienotajai vīzai, ir definēta kā “dalībvalsts, kuras teritorija ir vienīgais apmeklējuma(‑u) mērķis”. Atbilstoši 5. panta 4. punktam dalībvalstīm ir jāsadarbojas, lai nepieļautu, ka pieteikumu nevar izskatīt un nevar par to pieņemt lēmumu tādēļ, ka kompetentā dalībvalsts nav klātesoša vai pārstāvēta trešajā valstī, kurā iesniedzējs iesniedz pieteikumu.

13. 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “vīzas pieteikumu izskata un par to pieņem lēmumu tās kompetentās dalībvalsts konsulāts, kuras jurisdikcijā ir pieteikuma iesniedzēja likumīgā dzīvesvieta”.

14. Saskaņā ar 8. pantu: “1. Dalībvalsts var piekrist pārstāvēt citu dalībvalsti, kas saskaņā ar 5. pantu ir kompetenta, attiecīgās dalībvalsts vārdā izskatīt pieteikumus un izsniegt vīzas. Dalībvalsts var arī ierobežoti pārstāvēt citu dalībvalsti – vienīgi, lai pieņemtu pieteikumus un reģistrētu biometriskos identifikatorus. 2. Ja pārstāvošās dalībvalsts konsulāts paredz atteikt vīzu, tas pieteikumu nodod attiecīgajām pārstāvētās dalībvalsts iestādēm, lai tās [paredzētajā termiņā] pieņemtu galīgo lēmumu par pieteikumu. [..] 4. Pārstāvošā dalībvalsts ar pārstāvēto dalībvalsti slēdz divpusēju vienošanos, kurā ir šādi elementi: a) tajā precizē šādas pārstāvības laiku, pat ja tikai pagaidu kārtā, un procedūras tās izbeigšanai; b) jo īpaši tad, ja pārstāvētajai dalībvalstij attiecīgajā trešā valstī ir konsulāts, tajā var paredzēt, ka pārstāvētā dalībvalsts nodrošina telpas, personālu un maksājumus; c) tajā var paredzēt, ka pārstāvības dalībvalstij ir jānosūta pārstāvētās dalībvalsts centrālajām iestādēm dažu kategoriju trešo valstu valstspiederīgo iesniegti pieteikumi, lai iepriekš apspriestos [..]; d) atkāpjoties no 2. punkta, ar to var pilnvarot pārstāvības dalībvalsts konsulātu atteikt vīzas izsniegšanu pēc pieteikuma izskatīšanas. 5. Dalībvalstis, kurām trešā valstī nav konsulāta, cenšas vienoties par pārstāvības pasākumiem ar dalībvalstīm, kurām ir konsulāti attiecīgajā valstī. 6. Lai pieteikuma iesniedzējiem vājas transporta infrastruktūras vai liela attāluma dēļ konkrētajā reģionā vai ģeogrāfiskajā teritorijā nebūtu jāpieliek nesamērīgas pūles, lai sasniegtu konsulātu, dalībvalstis, kurām nav pārstāvniecības šajā reģionā vai teritorijā, cenšas vienoties par pārstāvības pasākumiem ar dalībvalstīm, kurām šajā reģionā vai teritorijā ir konsulāti. [..] 9. Ja pārstāvošās dalībvalsts konsulāts nolemj sadarboties ar ārpakalpojumu sniedzējiem [..], šāda sadarbība aptver pieteikumus, uz kuriem attiecas pārstāvības pasākumi. Pārstāvētās dalībvalsts centrālās iestādes iepriekš informē par šādas sadarbības noteikumiem.”

15. III sadaļas II nodaļā reglamentēti vīzu pieteikumi. Šīs nodaļas 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka pieteikuma iesniedzējs iesniedz aizpildītu un parakstītu pieteikuma veidlapu, kā paredzēts I pielikumā. Atbilstoši 11. panta 3. punktam veidlapa ir jābūt pieejamai a) tās dalībvalsts valsts valodā, kuras vīzu lūdz, b) uzņēmējas valsts valsts valodā, c) uzņēmējas valsts valsts valodā un tās dalībvalsts valsts valodā, kuras vīzu lūdz, vai d) pārstāvības gadījumā – pārstāvības dalībvalsts valsts valodā. 11. panta 4. punktā ir paredzēts, ka “ja pieteikuma veidlapa nav pieejama uzņēmējas valsts valsts valodā(‑s), pieteikuma iesniedzējiem atsevišķi dara pieejamu pieteikuma veidlapas tulkojumu šajā(‑s) valodā(‑s)”.

16. III sadaļas IV nodaļas nosaukums ir “Vīzas izsniegšana”. Tās 32. pantā (“Vīzas atteikšana”) ir paredzēts, ka: “1. [..] vīzu atsaka: a) ja pieteikuma iesniedzējs: [..] iii) nesniedz pierādījumus tam, ka viņam ir pietiekami līdzekļi gan iztikai plānotās uzturēšanās laikā, gan lai atgrieztos izcelsmes vai dzīvesvietas valstī vai tranzītā dotos uz kādu trešo valsti, kurā viņu noteikti uzņems, vai arī ka viņš var likumīgi iegūt šādus līdzekļus; [..] 2. Lēmumu par atteikumu un par iemesliem, kas ir tā pamatā, paziņo pieteikuma iesniedzējam, izmantojot VI pielikumā doto standartveidlapu. 3. Pieteikuma iesniedzējiem, kam vīzas ir atteiktas, ir tiesības iesniegt pārsūdzību. Pārsūdzības ceļ pret to dalībvalsti, kas ir pieņēmusi galīgo lēmumu par pieteikumu, un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem. Dalībvalstis sniedz pieteikuma iesniedzējiem informāciju par procedūrām, kas jāievēro pārsūdzības gadījumā, kā norādīts VI pielikumā.”

ES un Šveices Šengenas asociēšanas nolīgums

17. Nolīguma mērķis ir organizēt sadarbību starp Eiropas Savienību un Šveici attiecībā uz Šengenas acquis īstenošanu, piemērošanu un turpmāku pilnveidošanu ( 8 ). Tādējādi atbilstoši 2. panta 1., 2. un 3. punktam Šveice īsteno un piemēro nolīguma A un B pielikumā uzskatītos noteikumus, kā arī Eiropas Savienības un Eiropas Kopienas pieņemtos tiesību aktus un pasākumus, ar kuriem groza vai papildina norādītos noteikumus.

18. 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Apvienotā komiteja ( 9 ) seko Eiropas Kopienu Tiesas judikatūras attīstībai, kā arī Šveices kompetento tiesu iestāžu judikatūras attīstībai saistībā ar šiem noteikumiem, un ka šim nolūkam izveido mehānismu, lai nodrošinātu attiecīgās judikatūras regulāru savstarpēju apmaiņu.

19. Atbilstoši 8. panta 2. punktam Šveice ir tiesīga iesniegt Tiesai lietas izklāstu vai rakstiskus apsvērumus, ja dalībvalsts tiesa iesniedz Tiesai prejudiciālu jautājumu saskaņā ar LESD 267. pantu saistībā ar kāda 2. pantā paredzēta noteikuma interpretāciju.

20. 9. pantā ir paredzēts, ka katru gadu Šveice iesniedz Apvienotajai komitejai ziņojumu par to, kā tās administratīvās un tiesu iestādes ir piemērojušas un interpretējušas attiecīgos noteikumus, kā tos attiecīgā gadījumā interpretējusi Tiesa. Ja divos mēnešos no dienas, kad tai paziņots par būtiskām judikatūras atšķirībām Tiesā un Šveices tiesu iestādēs vai būtiskām atšķirībām attiecīgo noteikumu piemērošanā attiecīgo dalībvalstu iestādēs un Šveices iestādēs, Apvienotā komiteja nav spējusi nodrošināt vienveidīgu šo noteikumu piemērošanu un interpretēšanu, sāk 10. pantā paredzēto strīdu izšķiršanas procedūru. Ja šī procedūra ir neveiksmīga, ES un Šveices asociēšanas nolīgumu pārstāj piemērot.

Nīderlandes un Šveices vienošanās par pārstāvību

21. Nīderlandes un Šveices vienošanās par pārstāvību, kas bija piemērojama attiecīgajā laikā (turpmāk tekstā – “vienošanās par pārstāvību”), stājās spēkā 2014. gada 1. oktobrī. Tajā ir noteikts, ka Šveice pārstāv Nīderlandi attiecībā uz visa veida Šengenas vīzām, tostarp Šrilankā.

22. Saskaņā ar šī līguma 2. punktu “pārstāvībā” ietilpst arī “vīzas atteikšana, ja tas paredzēts atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam, un pārsūdzību izskatīšana atbilstoši pārstāvības puses valsts tiesību aktiem (Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkts) [..]”.

Valsts tiesības

23. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir maz informācijas par piemērojamām valsts tiesībām. Es vienīgi atzīmēšu, ka Algemene wet bestuursrecht (Vispārējais administratīvo tiesību likums) 1:2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ieinteresētās puses šī panta izpratnē var iesniegt iebildumus vai apstrīdēt šādu lēmumu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tas nozīmē, ka attiecībā uz vīzu pieteikumiem iesaistītā persona ir ieinteresētā persona un tai būtu jābūt iespējai savā vārdā apstrīdēt vīzas atteikumu.

Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

24. Sumanan Vethanayagam un Sobitha Sumanan (turpmāk tekstā – “laulātie Vethanayagam”) ir laulāts pāris. Viņi ir Šrilankas valstspiederīgie un dzīvo Šrilankā.

25. Laulātie Vethanayagam iesniedza Šengenas vīzas pieteikumu, lai Nīderlandē apmeklētu māsu un vīra māsu, Nīderlandes valstspiederīgo Kamalaranee Vethanayagam (turpmāk tekstā – “iesaistītā persona”) un viņas dēlu. Tā kā Nīderlandei Šrilankā nav konsulārā dienesta, pamatojoties uz pārstāvības kārtību, kas noteikta ar Šveices un Nīderlandes vienošanos par pārstāvību, pieteikumi tika iesniegti caur VFS Global in Jaffna (ārpakalpojumu sniedzējs), kurš nodarbojas ar Šveices vīzu pieteikumiem Šrilankas ziemeļos.

26. 2016. gada 19. augustā, pamatojoties uz to, ka viņi nebija snieguši pierādījumus tam, ka viņiem Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta iii) apakšpunkta izpratnē ir pietiekami līdzekļi gan iztikai plānotās uzturēšanās laikā Nīderlandē, gan lai atgrieztos Šrilankā, laulāto Vethanayagam pieteikumus noraidīja (turpmāk tekstā – “lēmums par atteikumu”). Laulātos Vethanayagam informēja, ka lēmumu par atteikumu viņi var apstrīdēt Šveices kompetentajās iestādēs.

27. 2016. gada 2. decembrī Šveices iestādes laulāto Vethanayagam un iesaistītās personas (turpmāk tekstā – “prasītāji”) lēmuma par atteikumu pārsūdzību noraidīja. 2017. gada 6. janvārī prasītāji lūdza šī lēmuma pārskatīšanu tiesā, vēršoties Federālajā administratīvajā tiesā (Sanktgallene, Šveice). Šī tiesa konstatēja, ka prasītāji prasību nevar celt, iepriekš neatlīdzinot tiesāšanās izdevumus.

28. Prasītāji cēla paralēlu prasību Nīderlandē, apstrīdot lēmumu par atteikumu. Nīderlandes iestādes, pamatojoties uz to, ka tām šajā lietā nav kompetences, ar 2016. gada 28. septembra lēmumu viņu prasību noraidīja. Prasītāji ir cēluši prasību iesniedzējtiesā, lūdzot šī lēmuma pārskatīšanu tiesā.

29. Turklāt laulātie Vethanayagam un iesaistītā persona iesniedza īstermiņa vīzu pieteikumu Visadienst (Vīzu dienests) Nīderlandē. Ar 2016. gada 18. oktobra lēmumu Minister van Buitenlandse Zaken (ārlietu ministrs) atteica apstrādāt šos pieteikumus un ar 2016. gada 23. novembra lēmumu paziņoja, ka prasītāju iesniegtā minētā atteikuma pārsūdzība ir nepieņemama.

30. Prasītāji lūdza arī šī lēmuma pārskatīšanu tiesā. Viņi uzstāja, ka Nīderlandei – dalībvalstij, kura ir viņu galvenais galamērķis, – ir jāapstrādā viņu vīzu pieteikumi un jāizskata viņu pārsūdzības par vīzu atteikumiem. Šveice ir rīkojusies vienīgi kā Nīderlandes pārstāvis. Pilnīga kompetences un atbildības par vīzu procedūrām nodošana Šveicei kā pārstāvības valstij esot pretrunā Hartas 47. pantam.

31. Minister van Buitenlandse Zaken (ārlietu ministrs) atbildēja, ka kompetence saņemt vīzu pieteikumus un pieņemt lēmumus par tiem tika nodota Šveicei atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam. Tādējādi saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktu lēmums par vīzas atteikumu ir jāapstrīd Šveicē.

32. Uz šāda fona iesniedzējtiesai ir šaubas par Vīzu kodeksa interpretāciju saistībā ar i) iesaistītās personas pozīciju lēmumu par vīzas atteikumu apstrīdēšanā, ii) pārstāvības jēdzienu saskaņā ar Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktu un iii) šādas sistēmas savienojamību ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas paredzētas Hartas 47. pantā. Tāpēc tā lūdza sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem: “1) Vai Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkts nepieļauj to, ka iesaistītai personai kā ieinteresētajai personai, kuru skar prasītāju vīzu pieteikums, ir iespēja savā vārdā apstrīdēt vīzas atteikumu un par to celt prasību? 2) Vai Vīzu kodeksa 8. panta 4. punktā reglamentētā pārstāvība ir jāsaprot tādējādi, ka kompetenta joprojām (arī) ir pārstāvētā valsts vai ka kompetence pilnībā tiek nodota pārstāvības valstij un līdz ar to pārstāvētā valsts pati vairs nav kompetenta? 3) Ja saskaņā ar Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktu ir iespējamas abas 2. jautājumā norādītās pārstāvības formas, kura dalībvalsts ir jāuzskata par dalībvalsti, kas Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta izpratnē pieņem galīgo lēmumu? 4) Vai Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta un 32. panta 3. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru vīzas pieteikumu iesniedzēji var apstrīdēt to pieteikumu atteikumus tikai pārstāvības dalībvalsts iestādē vai tiesā, nevis pārstāvētajā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tiek lūgta vīza, atbilst tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību Hartas 47. panta izpratnē? Vai, atbildot uz šo jautājumu, nozīme ir tam, ka ar noteikto pārsūdzību tiek nodrošināts, ka pieteikuma iesniedzējam ir tiesības būt uzklausītam, ka viņam ir tiesības uz to, ka tiesvedība notiek vienā no dalībvalsts valodām, ka administratīvās un tiesāšanās nodevas par sūdzības procedūru un prasības tiesvedību pieteikuma iesniedzējam nav nesamērīgi augstas un ka ir iespējams nodrošināt finansētu juridisko palīdzību? Vai, ņemot vērā valsts rīcības brīvību vīzu jautājumos, saistībā ar atbildes sniegšanu uz šo jautājumu ir nozīme tam, vai Šveices tiesa ir pietiekami informēta par situāciju Nīderlandē, lai varētu piedāvāt efektīvu tiesību aizsardzību?”

33. Laulātie Vethanayagam kopā ar viņu iesaistīto personu, Čehijas Republikas, Dānijas, Igaunijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes, Polijas un Šveices valdības, Eiropas Komisija, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Parlaments iesniedza savus rakstveida apsvērumus. 2018. gada 6. decembrī laulātie Vethanayagam un viņu iesaistītā persona, Čehijas Republikas, Dānijas un Nīderlandes valdības, Komisija, Padome un Eiropas Parlaments sniedza mutvārdu paskaidrojumus.

Novērtējums

Ievadpiezīmes

34. Šengenas zona ir izveidota uz Šengenas 1985. gada nolīguma ( 10 ) pamata, ar ko tā parakstītājas valstis vienojās atcelt visas iekšējās robežas un izveidot vienotu ārējo robežu.

35. Vīzu kodekss attīsta Šengenas acquis attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri Šengenas zonā ( 11 ) vēlas iegūt īstermiņa vīzu. Tas ir daļa no LESD 67. pantā paredzētā mērķa izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu ( 12 ). Tas nosaka vienotu regulējumu, saskaņā ar kuru dalībvalstis izsniedz vīzas ar termiņu līdz trīs mēnešiem. Dalībvalstu konsulātos 2017. gadā tika iesniegti apmēram 14,6 miljoni šādu pieteikumu ( 13 ). Šāda tiesiskā regulējuma nozīmīgums tādējādi ir acīmredzams.

36. Ar Vīzu kodeksu aizstāja iepriekšējos noteikumus, kuri reglamentēja dalībvalstu vīzu izsniegšanu, kas bija ietverti vairākos dažāda tiesiska rakstura juridiskajos instrumentos ( 14 ). Tādējādi tā mērķis ir likvidēt iepriekš pastāvējušos būtiski atšķirīgos noteikumus, lai novērstu vīzu izdevīgākas iegādes iespējas un dažādu attieksmi pret vīzu pieteikumu iesniedzējiem ( 15 ). Iesaistītās dalībvalstis ir vienojušās saskaņot to teritorijā paredzētas uzturēšanās vīzu izsniegšanas nosacījumus un procedūras ( 16 ). Patiešām, lemjot par to, vai pasākums ir jāatzīst par tādu, uz kuru attiecas Šengenas acquis joma vai ar kuru šis acquis tiek pilnveidots, ir jāņem vērā, ka šim acquis ir jābūt saskaņotam un ka šī saskaņotība ir jāievēro tā pilnveidošanas procesā ( 17 ).

37. Tomēr Vīzu kodekss nerada pilnīgu saskaņošanu ( 18 ). 3. apsvērumā ir tieši minēts, ka Vīzu kodeksa mērķis ar kopīga tiesību aktu kopuma izveidi ir veicināt “turpmāku kopējas vīzu politiku kā daudzslāņainas sistēmas daļas attīstību [..], turpmāk saskaņojot valstu tiesību aktus un vietējo konsulāro pārstāvniecību praksi”. Vīzu kodeksa saskaņota piemērošana ir pasniegta kā sasniedzamais mērķis, nevis realitāte, kas izriet tikai no sistēmas, kura ir izveidota ar minēto kodeksu ( 19 ).

38. Lai arī tas nav minēts tieši, Vīzu kodeksa piemērošanā būtiska ir savstarpējā uzticēšanās. Hāgas programma, ar kuru ir apstiprināta Vīzu kodeksa pieņemšana ( 20 ), uzsver vajadzību pēc reāla un būtiska progresa ceļā uz savstarpējas uzticēšanās vairošanu un kopējās politikas veicināšanu ( 21 ). Kā Tiesa jau iepriekš ir nospriedusi, savstarpējas uzticēšanās starp dalībvalstīm principam Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tas ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām ( 22 ). Tā jo īpaši ir saistībā ar Šengenas zonas dalībvalstu savstarpējo sadarbību, kuras ir nolēmušas ieviest patiesas solidaritātes sistēmu tā, lai vienas dalībvalsts pieņemta lēmuma sekas neaprobežojas tikai ar šīs dalībvalsts teritoriju, bet, tieši otrādi – attiecas kopumā uz visu Šengenas zonu ( 23 ). Šajā kontekstā dalībvalstis ir izveidojušas iespēju pārstāvēt vienai otru vīzu izsniegšanā vai atteikšanā (Vīzu kodeksa 8. pants) ( 24 ). Šie aspekti norāda uz augsto savstarpējas uzticēšanās līmeni starp dalībvalstīm, kāds nepieciešams, lai ieviestu Vīzu kodeksu.

Par pirmo jautājumu

39. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkts neļauj dalībvalstīm piešķirt vīzas pieteikumu iesniedzēju iesaistītajām personām tiesības savā vārdā apstrīdēt vīzas atteikumu.

40. Nīderlandes valdība un Komisija uzskata, ka šajā lietā šim jautājumam nav nozīmes, jo tas attiecas uz Nīderlandes tiesībās paredzētu situāciju, kamēr par lēmuma par vīzas atteikumu pārsūdzības izskatīšanu atbilstoši Šveices tiesībām kompetenta ir Šveice.

41. Šādu uzskatu vajadzētu noraidīt, jo tas pāragri sniedz atbildi uz pārējiem uzdotajiem jautājumiem.

42. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesām, kas iztiesā lietu, ir jānovērtē gan tas, cik nepieciešams ir prejudiciālais jautājums šo tiesu spriedumu taisīšanai, gan tas, cik piemēroti ir jautājumi, ko tās uzdod Tiesai ( 25 ). Turklāt šajā lietā iesaistītā persona iesniedzējtiesā patiešām pati savā vārdā ir iesniegusi pārsūdzību.

43. Uz šāda fona pievērsīšos jautājumam par to, kuram ir tiesības apstrīdēt lēmumu par vīzas atteikumu saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktu.

44. Šajā normā ir skaidri noteikts, ka “pieteikuma iesniedzējiem, kam vīzas ir atteiktas, ir tiesības iesniegt pārsūdzību” ( 26 ). No minētā, kā jau Tiesa ir iepriekš nospriedusi, izriet, ka gadījumā, ja lēmums par vīzas atteikumu ir galīgs, šajā tiesību normā vīzas pieteikuma iesniedzējiem skaidri ir paredzēta iespēja celt prasību saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir pieņēmusi šo lēmumu ( 27 ).

45. Ņemot vērā minēto, vai Vīzu kodekss atstāj dalībvalstu ziņā, vai atļaut pieteicēja iesaistītajai personai pašai savā vārdā celt prasību par šādu lēmumu par atteikumu, vai arī tas nepieļauj papildu prasības celšanas tiesības?

46. Prasītāji, Komisija un Čehijas Republikas, Igaunijas, Nīderlandes un Šveices valdības uzskata, ka šādas papildu tiesības atbilstoši valstu tiesībām ir pieļaujamas. Tās norāda uz Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta otro teikumu, kurā ir paredzēts, ka pārsūdzības “ceļ pret to dalībvalsti, kas ir pieņēmusi galīgo lēmumu par pieteikumu, un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem”.

47. Dānijas, Itālijas un Polijas valdības atbalsta pretējo viedokli. Tās uzskata, ka Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkts ierobežo jebkādas pārsūdzības tiesības, tās attiecinot vienīgi uz pieteikuma iesniedzējiem. Fakts, ka pieteikuma iesniedzējam ir iesaistītā persona, nevar ietekmēt Vīzu kodeksā noteikto tiesību aizsardzības apjomu.

48. Es noraidu pēdējo argumentu.

49. Tiesa jau ir nospriedusi, ka ES tiesību akti uzdevumu izlemt vīzu pieteikumu iesniedzējiem pieejamo tiesību aizsardzības līdzekļu dabu un īpašos noteikumus ir atstājuši dalībvalstu ziņā. Ja attiecīgajā jomā nav Savienības tiesību normu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz procesuālās normas prasību iesniegšanai tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt privātpersonu tiesību aizsardzību, tomēr ar nosacījumu, ka šīs procesuālās normas nav mazāk labvēlīgas par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tās nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas ir piešķirtas ar Savienības tiesībām (efektivitātes princips) ( 28 ).

50. Uz šāda fona es uzsvēršu, ka Vīzu kodeksā nav vienoti definēta iesaistīto personu pozīcija.

51. Katra dalībvalsts sagatavo dokumentu, ar kuru vīzas iegūšanas procesā tiek iesaistīta iesaistītā persona (veidlapa par apņemšanos segt izdevumus) ( 29 ). Vīzu kodeksa pielikumos nav paredzēts veidlapas par apņemšanos segt izdevumus paraugs, tas patiešām dalībvalstīm atstāj rīcības brīvību izlemt, vai patiešām faktiski ir nepieciešama veidlapa par apņemšanos segt izdevumus (piemēram, vēstules par apņemšanos segt izdevumus vietā). Vienīgā prasība attiecas uz valodu: papildus veidlapai (ja tāda pastāv) dalībvalsts valsts valodā(‑s) veidlapa ir sagatavota arī vismaz vienā no Eiropas Savienības iestāžu oficiālajām valodām (14. panta 4. punkta pēdējais apakšpunkts).

52. Vīzu kodekss klusē par jebkādiem paziņojumiem iesaistītajai personai par vīzas izsniegšanu, atteikšanu, atcelšanu vai anulēšanu ( 30 ).

53. Vīzu kodeksā nav definētas ne īpašības, kurām iesaistītajai personai būtu jāatbilst, nedz arī tajā ir noteikti nosacījumi, kuri iesaistītajai personai ir jāizpilda. Vīzu rokasgrāmatā (kurai, atgādinu, nav saistoša juridiska spēka, bet tajā ir tikai ilustrēta Komisijas Vīzu kodeksa interpretācija) ir norādīts, ka iesaistītās personas var būt ne tikai fiziskas personas, bet arī privātas sabiedrības vai jebkura cita juridiska persona.

54. Īsumā – Vīzu kodeksā nav pateikts gandrīz nekas par iesaistīto personu juridisko situāciju. Jāsecina, ka uz attiecīgajiem jautājumiem attiecas valstu procesuālā autonomija, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

55. Manuprāt, tajā ietilpst arī iesaistīto personu iespēja pašām savā vārdā apstrīdēt vīzas atteikumu atbilstoši valsts procesuālajām normām, kā tas paredzēts Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā.

56. Es tikai piebildīšu, ka šīm valsts procesuālajām normām jānodrošina, ka iesaistītās personas tiesības uz pārsūdzību (ja tādas ir) neskar vīzas pieteikuma iesniedzēja no Vīzu kodeksa tieši izrietošās tiesības apstrīdēt lēmumu par atteikumu. Ņemot vērā minēto, ja vīzas pieteikuma iesniedzējs jau ir apstrīdējis lēmumu par vīzas atteikumu, ir grūti iedomāties, kā iesaistītā persona varētu atkārtoti apstrīdēt šo pašu lēmumu.

57. Iesniedzējtiesai, kam vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības, jānosaka, vai un kādā apmērā pamatlietā aplūkotā pārskatīšanas kārtība atbilst šīm prasībām ( 31 ).

58. Es tādēļ secinu, ka Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā nav aizliegts dalībvalstīm piešķirt vīzas pieteikumu iesniedzēju iesaistītajām personām tiesības pašām savā vārdā apstrīdēt vīzas atteikumu. Šādas tiesības tomēr nedrīkst skart pieteikuma iesniedzēja tiesības uz pārsūdzību.

Par otro un trešo jautājumu

59. Otro un trešo jautājumu vislabāk ir izskatīt kopā. Tajos iesniedzējtiesa būtībā meklē padomu jautājumā par to, kura dalībvalsts Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta izpratnē pieņem galīgo lēmumu apstākļos, kad ir spēkā vienošanās par pārstāvību, ar kuru pārstāvības dalībvalsts ir pilnvarota atteikt vīzu atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam.

60. Vīzu kodeksā nav definēts jēdziens “dalībvalsts, kura ir pieņēmusi galīgo lēmumu” par vīzas atteikumu (un tādējādi ir kompetenta pieņemt šāda atteikuma pārsūdzību) šīs tiesību normas kontekstā.

61. Gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību, parasti visā Eiropas Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un attiecīgā regulējuma, kurā tā ir iekļauta, mērķi ( 32 ).

62. Tiesai ir izteiktas divas diametrāli pretējas pozīcijas. Čehijas Republikas, Dānijas, Igaunijas, Francijas, Nīderlandes, Polijas un Šveices valdības un Komisija uzskata, ka gadījumā, ja atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam ir noslēgta divpusēja vienošanās par pārstāvību, pārstāvības dalībvalstij pāriet viss: gan pati lēmuma pieņemšana, gan arī jebkāda turpmāka pārsūdzība. Prasītāji un Itālijas valdība uzskata, ka gala lēmuma pieņemšana būtu jāattiecina uz pārstāvēto dalībvalsti, kura tādējādi ir kompetenta izskatīt pārsūdzēto lēmumu par vīzas atteikumu.

63. Es uzskatu, ka gadījumā, ja atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam ir noslēgta vienošanās par pārstāvību, kompetence lemt par lēmuma par vīzas atteikumu apstrīdēšanu paliek pārstāvētajai dalībvalstij.

64. Manas analīzes sākumpunkts ir “kompetentās dalībvalsts”, kura izskata un pieņem lēmumu par vīzas pieteikumu atbilstoši Vīzu kodeksam, jēdziens. Vīzu kodeksa 5. panta 1.–3. punktā šī dalībvalsts ir identificētā attiecībā uz dažādiem vīzu veidiem. Šajā gadījumā kompetentā dalībvalsts ir tā valsts, kura ir apmeklējuma vienīgais galamērķis: Nīderlande. Saskaņā ar Vīzu kodeksa 6. panta 1. punktā noteikto vispārējo konsulārās kompetences noteikumu pieteikumu izskata un lēmumu par to pieņem tās trešajā valstī esošais dalībvalsts konsulāts, kuras jurisdikcijā ir pieteikuma iesniedzēja likumīgā dzīvesvieta. Tad šīs dalībvalsts tiesu iestādēm būtu jābūt kompetentām izskatīt Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā noteiktajā kārtībā pieņemtā lēmuma pārsūdzību. Šis ir vispārējais Vīzu kodeksā paredzētais kompetences noteikums.

65. Es to aprakstītu kā šādas pārsūdzības “dabisko tiesu”. Tā atbilst vienīgajam vai galvenajam vīzas pieteikumu iesniedzēju galamērķim un dalībvalstij, ar kuru tiem ir saikne sakarā ar dalībvalstu teritorijā paredzēto īslaicīgo uzturēšanos (kas arī ir tas, kas viņus iekļauj Vīzu kodeksa piemērošanas jomā).

66. Uz šī vispārējā fona, lai nodrošinātu pieteikumu iesniedzējiem iespēju vīzām pieteikties uz vietas ( 33 ) bez nepieciešamības doties uz tuvāko tās dalībvalsts, kuras teritorijā tie vēlas ierasties, konsulātu, kurā izskata vīzu pieteikumus (kas reizēm varētu tiem likt pārvarēt lielus attālumus un, iespējams, pat doties uz citu valsti), Vīzu kodeksa 8. pantā ir paredzēta norma par vienošanos par pārstāvību starp dalībvalstīm.

67. Bet kāds ir šīs pārstāvības apjoms?

68. Kad 8. pantā ir aprakstīts šādu vienošanos par pārstāvību apjoms un iespējamās formas, tajā ir paskaidrots (1. punktā), ka “dalībvalsts var piekrist pārstāvēt citu dalībvalsti, kas saskaņā ar 5. pantu ir kompetenta, attiecīgās dalībvalsts vārdā izskatīt pieteikumus un izsniegt vīzas” (mans izcēlums) ( 34 ). Pastāv alternatīva, ka pārstāvība var aprobežoties vienīgi ar to, “lai pieņemtu pieteikumus un reģistrētu biometriskos identifikatorus”. Šajā gadījumā a fortiori visa lēmumu pieņemšana paliek pārstāvētās dalībvalsts ziņā.

69. 8. panta 2. punktā tālāk ir paredzēts standarta pārstāvības veids saskaņā ar kuru tad, kad pārstāvības dalībvalsts konsulāts apsver vīzas atteikumu, tam vīzas pieteikums ir jāiesniedz pārstāvētās dalībvalsts atbilstošajām iestādēm, lai tās par pieteikumu pieņemtu galīgo lēmumu. Ir skaidrs, ka ES likumdevējs sākotnēji 8. panta 2. punktā paredzēto pārstāvības veidu bija paredzējis kā pamatnoteikumu. 8. panta 4. punkta d) apakšpunktā kā izņēmums ir paredzēts pārstāvības veids, saskaņā ar kuru, “atkāpjoties no 2. punkta, [pārstāvētā dalībvalsts] ar to var pilnvarot pārstāvības dalībvalsts konsulātu atteikt vīzas izsniegšanu pēc pieteikuma izskatīšanas” (mans izcēlums) ( 35 ). Tomēr nekas nenorāda uz to, ka kompetenci (atšķirībā no dalībvalsts noteikšanas, kura apstrādā pieteikumu) arī tādējādi nodod vai atceļ. Dalībvalsts, kura 5. pantā definēta kā kompetenta, saglabā savu kompetenci atbilstoši paredzētajiem nolūkiem. Pārstāvības dalībvalsts rīkojas kompetentās dalībvalsts “vārdā”.

70. Standarta veidlapā, kuru izmanto, lai paziņotu (tostarp) par vīzas atteikumu (Vīzu kodeksa VI pielikums), atkārtojas 8. panta 1. punkta formulējums. Tādējādi tā sākas ar vārdiem: “____________ vēstniecība/ģenerālkonsulāts/konsulāts/[cita kompetenta iestāde] ____________ [(pārstāvētās dalībvalsts nosaukums) vārdā]” (mans izcēlums). Frāze kvadrātiekavās acīmredzami jāiekļauj, kad spēkā ir vienošanās par pārstāvību ( 36 ). Tā tur ir, lai pieteikuma iesniedzēju informētu, ka pārstāvības dalībvalsts lēmumu par atteikumu pieņem kā kompetentās dalībvalsts, kuru tā pārstāv, aģents vai pārstāvis.

71. Tādējādi no Vīzu kodeksa formulējuma un struktūras var secināt, ka i) dalībvalsts, kas ir kompetenta izskatīt vienotu vīzu pieteikumus un pieņemt par to lēmumu, ir tostarp tā, kuras teritorija ir vienīgais apmeklējuma mērķis (5. pants); ii) kompetento dalībvalsti var pārstāvēt cita dalībvalsts, lai pieņemtu pieteikumus (8. panta 1. punkta beigas), izsniegtu vīzas (8. panta 1. un 2. punkts) vai gan lai izsniegtu, gan atteiktu vīzas (8. panta 1. punkts un 4. punkta d) apakšpunkts); iii) Vīzu kodeksa 5. pantā paredzētie kompetences noteikumi ir vienošanos par pārstāvību pamats un netiek grozīti; iv) atsakot vīzu, pārstāvības dalībvalsts rīkojas pārstāvētās dalībvalsts “vārdā” (8. panta 1. punkts, to skatot kopā ar 8. panta 4. punktu).

72. Uz šāda fona es pievērsīšos jautājumam par to, kuras dalībvalsts tiesu iestādes ir kompetentas izskatīt pārsūdzības saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktu.

73. 32. panta 1. un 2. punkts attiecīgi ir par apstākļiem, kuros vīzas atsaka, un par šāda atteikuma paziņošanu pieteikuma iesniedzējam, izmantojot Vīzu kodeksa VI pielikumā paredzēto standarta veidlapu. Ar 32. panta 3. punktu atteikuma gadījumā ir ieviestas pieteikuma iesniedzēja tiesības celt pārsūdzību “pret to dalībvalsti, kas ir pieņēmusi galīgo lēmumu par pieteikumu”.

74. Ailē “Piezīmes” (tieši pirms oficiālajiem zīmogiem un paraksta) Vīzu kodeksa VI pielikumā paredzētā standarta veidlapa beidzas ar vārdiem “Attiecīgā persona var pārsūdzēt lēmumu par vīzas atteikumu/anulēšanu/atcelšanu valsts tiesību aktos paredzētajā kārtībā”.

75. Kad kompetentā dalībvalsts pati ar sava konsulāta starpniecību atrodas trešajā valstī un apstrādā vīzu pieteikumus, procedūra ir gana skaidra. Kompetentā dalībvalsts pati izvērtē pieteikumu un lemj to apmierināt vai atteikt. Tā to dara pati savā vārdā, īstenojot savu kompetenci atbilstoši 5. pantam. Tās nosaukums kā kompetentajai dalībvalstij bez jebkādiem ierobežojumiem tiks attēlots atteikuma veidlapā, un pārsūdzība atbilstoši 32. panta 3. punktam būs piekritīga tās tiesām, ievērojot tās valsts tiesības.

76. Acīmredzami, kad spēkā ir vienošanās par 8. panta 4. punkta d) apakšpunktā paredzēto pārstāvību, faktiski pieteikumu apstrādās un lēmumu par atteikumu pieņems pārstāvības dalībvalsts. Taču tā to dara tās dalībvalsts “vārdā”, kura ir kompetenta pieņemt lēmumu atbilstoši 5. pantā noteiktajiem kritērijiem.

77. Pārstāvības dalībvalsts rīkojas atbilstoši pārstāvētās dalībvalsts pilnvarojumam: saskaņā ar 8. panta 4. punkta d) apakšpunktu ar divpusēju vienošanos “var pilnvarot pārstāvības dalībvalsts konsulātu atteikt vīzas izsniegšanu pēc pieteikuma izskatīšanas” (mans izcēlums). Šis lēmums patiešām ir “galīgais lēmums”, pa kuru runāts 32. panta 3. punktā. Taču pārstāvības dalībvalsts rīkojas tikai pārstāvētās dalībvalsts “vārdā” (8. panta 1. punkts). Šīs pārstāvības apjoms ir skaidri darīts zināms pieteikumu iesniedzējiem lēmumā par atteikumu (Vīzu kodeksa VI pielikums). Tādējādi galīgā lēmuma pieņemšana paliek pārstāvētās dalībvalsts kompetencē un tā nepārprotami attiecas uz pārstāvēto dalībvalsti, kā tas norādīts vīzas pieteikuma iesniedzējam paziņotājā lēmumā par atteikumu. Tādēļ pārstāvētā dalībvalsts paliek kompetenta izskatīt jebkuru lēmuma par atteikumu pārsūdzību.

78. Arī Vīzu kodeksa mērķis atbalsta šādu pieeju.

79. Vienošanās par pārstāvību noslēdz tieši ar mērķi, lai vīzu pieteikumu iesniedzēji nebūtu spiesti ieguldīt nesamērīgus pūliņus, izdevumus un tie nebūtu spiesti pārvietoties, lai sasniegtu konsulātus ( 37 ). Vīzu kodekss, kā skaidri izriet no tā 29. apsvēruma, ievēro Hartas un ECPAK pamattiesības un ņem vērā to principus, tādēļ tas attiecīgi jāinterpretē ( 38 ). Jāpieņem, ka attieksme pret vīzu pieteikumu iesniedzējiem visās dalībvalstīs, kuras piedalās Šengenas acquis, atbilst Hartas un ECPAK prasībām ( 39 ).

80. To skaitā ietilpst efektīva tiesību aizsardzība kā ES tiesību pamatprincips, kurš izriet no dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un kurš ir nostiprināts Hartas 47. pantā un ECPAK 6. un 13. pantā ( 40 ).

81. Pārstāvētās dalībvalsts jurisdikcijas izskatīt pārsūdzības atzīšana atļauj vīzu pieteikumu iesniedzējiem piekļūt tam, ko es uzskatu par viņu “dabisko tiesu” (skat. iepriekš 65. punktu), un arī vislabāk atspoguļo efektīvas tiesību aizsardzības principu. Šāds risinājums neuzliek vīzas pieteikumu iesniedzējiem pienākumu celt pārsūdzību tās dalībvalsts tiesu iestādēs, ar kuru tiem nav saiknes un kura nav to galamērķis. Tādējādi no viņiem nav arī jāpieprasa tērēt pārmērīgas pūles, lai saņemtu piekļuvi tiesībām uz lietas izskatīšanu tiesā.

82. Izskatāmās lietas kontekstā šāds risinājums sniedz arī tādu papildu priekšrocību, ka ļauj atbildīgajai valsts tiesai lūgt Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu par Vīzu kodeksa interpretāciju. Pretēja risinājuma rezultātā kompetence būtu tās valsts tiesām, kura nav Savienības dalībvalsts. Taču šīm tiesām nav iespējas lūgt Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu, un ar ES un Šveices Šengenas asociēšanas nolīgumu ( 41 ) izveidotais vienveidīgas piemērošanas un interpretēšanas mehānisms nav ekvivalents LESD 267. pantā paredzētajai procedūrai.

83. Turklāt Vīzu kodekss ir paredzēts, lai nodrošinātu saskaņotu un vienlīdzīgu attieksmi pret pieteikumu iesniedzējiem ( 42 ). Ja nospriestu, ka situācijā, kurā vīzu pieteikumus par tās pašas dalībvalsts (piemēram, Nīderlandes) apmeklēšanu, pamatojoties uz Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktā paredzētajā kārtībā noslēgtajām vienošanās par pārstāvību, var noraidīt dažādu dalībvalstu konsulāti visā pasaulē, tad šādi lēmumi būtu jāpārsūdz dažādo pārstāvības dalībvalstu tiesu iestādēs, un pastāvētu risks, ka attiecībā pret tādu pieteikumu iesniedzēju, kuri vēlējušies apmeklēt vienu un to pašu dalībvalsti, pārsūdzībām rastos atšķirīga attieksme.

84. Piebildīšu, ka arī gadījumā, ja kādai dalībvalstij ir plašs konsulātu tīkls, var rasties praktiskas grūtības. Dažkārt tā var būt vienīgā dalībvalsts, kurai konkrētajā valstī ir konsulāts. Piemēram, Francija ir vienīgā Džibutijā pārstāvētā dalībvalsts, un tā vīzu pieteikumu jomā pārstāv 17 citas dalībvalstis ( 43 ). Ja (pretēji manai analīzei) uzskatītu, ka Francija ir kļuvusi par kompetento dalībvalsti un ka tā, atteikdama vīzas, pieņēmusi galīgos lēmumus, tad Francijas tiesas kļūtu atbildīgas par tādu pārsūdzēto lēmumu izskatīšanu, ar kuriem atteiktas vīzas pieteikumu iesniedzējiem, kuri vēlējušies apmeklēt 17 dažādas valstis.

85. Tādēļ secinu, ka gadījumā, ja ir spēkā vienošanās par pārstāvību, ar kuru pārstāvības dalībvalsts atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam ir pilnvarota atteikt vīzas, tad valsts, kura Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta izpratnē pieņem galīgo lēmumu, ir pārstāvētā dalībvalsts. Tādēļ pārstāvētās dalībvalsts tiesu iestādes ir kompetentas izskatīt pārsūdzētos lēmumus par atteikumu.

Par ceturto jautājumu

86. Ceturtajā jautājumā būtībā ir vaicāts, vai tāda Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunkta un 32. panta 3. punkta interpretācija, ka pārstāvības dalībvalsts ir kompetenta izskatīt pārsūdzētos lēmumus par atteikumu, atbilst tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību Hartas 47. panta izpratnē.

87. Šim jautājumam ir nozīme tikai gadījumā, ja Tiesa nospriež, ka atbilstoši Vīzu kodeksa 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam pārstāvības dalībvalsts ir kompetenta izskatīt pārsūdzētos lēmumus par atteikumu. Esmu norādījusi, ka, manuprāt, šo normu interpretācija tādējādi, ka pārstāvētā dalībvalsts ir kompetenta izskatīt pārsūdzētos lēmumus par vīzu atteikumu, ir tas risinājums, ar kuru tiek ievērotas Hartas 47. pantā paredzētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. Tādēļ, manuprāt, nav nepieciešamības sīkāk aplūkot ceturto jautājumu.

Secinājumi

88. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā, Nīderlande) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: – Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 810/2009 (2009. gada 13. jūlijs), ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss), 32. panta 3. punkts neaizliedz dalībvalstīm piešķirt pieteikumu iesniedzēju iesaistītajām personām tiesības savā vārdā apstrīdēt lēmumu par vīzas atteikumu. Šīs tiesības tomēr nedrīkst skart pieteikuma iesniedzēja pārsūdzības tiesības. – Gadījumā, ja spēkā ir vienošanās par pārstāvību, ar kuru pārstāvības dalībvalsts atbilstoši Regulas Nr. 810/2009 8. panta 4. punkta d) apakšpunktam ir pilnvarota atteikt vīzas, dalībvalsts, kura Regulas Nr. 810/2009 32. panta 3. punkta izpratnē pieņem galīgo lēmumu, ir pārstāvētā dalībvalsts. Tādēļ pārstāvētās dalībvalsts tiesu iestādes ir kompetentas izskatīt pārsūdzētos lēmumus par atteikumu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2009. gada 13. jūlijs) (OV 2009, L 243, 1. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2016, L 77, 1. lpp.).

( 3 ) OV 2010, C 83, 389. lpp. (turpmāk tekstā – “Harta”). Šīs tiesības ir balstītas uz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 13. pantu. Skat. Paskaidrojumus attiecībā uz pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) (turpmāk tekstā – “Hartas paskaidrojumi”).

( 4 ) 2. apsvērums

( 5 ) 3. apsvērums, kurā minēts Hāgas programmas brīvības, drošības un tiesiskuma stiprināšanai Eiropas Savienībā 1.7.3. punkts (OV 2005, C 53, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Hāgas programma”).

( 6 ) OV 2008, L 53, 52. lpp. (turpmāk tekstā – “ES un Šveices Šengenas asociēšanas nolīgums”). Rokasgrāmata par vīzu pieteikumu apstrādi un grozījumiem izsniegtajās vīzās (Komisijas 2010. gada 19. marta Lēmums C(2010) 1620, galīgā redakcija, 2014. gada 9. jūlija redakcijā, turpmāk tekstā – “Vīzu rokasgrāmata”), 10. lpp. paskaidrots, ka Vīzu kodeksa un vīzu rokasgrāmatas izpratnē jēdziens “dalībvalstis” attiecas uz tām ES dalībvalstīm, kuras pilnībā piemēro Šengenas acquis un asociācijas valstis, turpmāk tekstā kopā – “Šengenas valstis”, un jēdziens “dalībvalsts teritorija” attiecas uz šo valstu teritoriju.

( 7 ) Padomes Regula (EK) (2001. gada 15. marts), ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas (OV 2001, L 81, 1. lpp.). Šrilanka ir iekļauta šīs Regulas I pielikumā kā šāda trešā valsts, kuras pilsoņiem ir jābūt vīzai.

( 8 ) Skat. nolīguma 8. apsvērumu.

( 9 ) Apvienotā komiteja ir izveidota ar ES un Šveices Šengenas asociēšanas līguma 3. pantu, un tās uzdevums ir izskatīt šī nolīguma 2. pantā paredzētos jautājumus un nodrošināt, ka “visi Šveices izteiktie apsvērumi tiek atbilstīgi izskatīti” (4. panta 1. punkts).

( 10 ) Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas un Francijas Republikas 1985. gada 14. jūnija līgums par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgajām robežām (OV 2000, L 239, 13. lpp.). Skat. arī Konvenciju, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.).

( 11 ) Vīzu kodeksa 3. apsvērums un 1. panta 1. punkts. Šengenas acquis definēts Padomes Lēmumā 1999/435/EK (1999. gada 20. maijs) par Šengenas acquis definīciju, lai atbilstīgi Eiropas Kopienas dibināšanas līguma un Līguma par Eiropas Savienību attiecīgajiem noteikumiem radītu tiesisko pamatu visiem noteikumiem un lēmumiem, kas veido Šengenas acquis (OV 1999, L 176, 1. lpp.).

( 12 ) Spriedums, 2012. gada 10. aprīlis, Vo, C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, 34. punkts.

( 13 ) Šengenas vīzu statistika konsulātiem – 2017. Šī statistika pieejama https://www.schengenvisainfo.com/.

( 14 ) Skat. Vīzu kodeksa 56. pantu un Vīzu kodeksa un agrāko noteikumu atbilstību tabulu.

( 15 ) Skat. Vīzu kodeksa 18. apsvērumu, ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā El Hasani, C‑403/16, EU:C:2017:659, 46. punkts. Šajā ziņā Vīzu kodekss atspoguļo Komisijas izvirzītās prioritātes priekšlikumā regulai, ar kuru izveido Kopienas Vīzu kodeksu, COM(2006) 403, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “Komisijas priekšlikums par Kopienas Vīzu kodeksa izveidošanu”), 4. lpp.: “Iekļaujot vienā Vīzu kodeksā visus juridiskos instrumentus, kas reglamentē vīzu izsniegšanas nosacījumus un procedūras, stiprinot pārskatāmību un precizējot esošos noteikumus, ieviešot pasākumus, kas vērsti uz lielāku procedūru saskaņošanu, tiesiskās noteiktības un procedurālo garantiju stiprināšanu, tiek nodrošināta visaptveroša kopīga politika, īstenojot vienlīdzīgu attieksmi pret visiem vīzas pieteikumu iesniedzējiem.”

( 16 ) Skat. manu viedokli lietā Vo, C‑83/12 PPU, EU:C:2012:170, 36. punkts.

( 17 ) Spriedums, 2010. gada 26. oktobris, Apvienotā Karaliste/Padome, C‑482/08, EU:C:2010:631, 48. punkts.

( 18 ) Šajā ziņā skat. manu viedokli lietā Vo, C‑83/12 PPU, EU:C:2012:170, 42. punkts.

( 19 ) Skat. Vīzu kodeksa 18. un 22. apsvērumu un ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:232, 42. punkts.

( 20 ) Skat. Hāgas programmas 1.7.3. punktu, Vīzu kodeksa 3. apsvērumu un Komisijas priekšlikumu par Vīzu kodeksa izveidi, 2. lpp.

( 21 ) Skat. Hāgas programmas vispārējos mērķus.

( 22 ) Viedoklis 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 191. punkts.

( 23 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:232, 57. punkts.

( 24 ) Komisija nesen ir uzsvērusi, ka vienošanās par pārstāvību atbilst savstarpējās uzticēšanās principam, uz kuru balstās Šengenas acquis. Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes priekšlikuma regulai, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 810/2009, ar ko izveido [Vīzu kodeksu], pievienoto paskaidrojuma rakstu, COM(2018) 252 final (turpmāk tekstā – Komisijas priekšlikums par grozījumiem Vīzu kodeksā), 7. lpp.

( 25 ) Skat. tostarp spriedumu, 2012. gada 28. februāris, Inter‑Environnement Wallonie un Terre wallonne, C‑41/11, EU:C:2012:103, 36. punkts.

( 26 ) Arī franču valodas versijā šī norma ir skaidra (“les demandeurs qui ont fait l’objet d’une décision de refus de visa peuvent former un recours contre cette décision”), tāpat kā nīderlandiešu (“Aanvragers aan wie een visum is geweigerd, kunnen in beroep gaan”). Vīzu rokasgrāmatas, kurai nav saistoša juridiska spēka, 79. lpp. izmantots tāds pats formulējums: “Pieteikuma iesniedzējiem, kam vīzas ir atteiktas, ir tiesības iesniegt pārsūdzību”.

( 27 ) Spriedums, 2017. gada 13. decembris, El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, 24. punkts.

( 28 ) Spriedums, 2017. gada 13. decembris, El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, 25. un 26. punkts.

( 29 ) Vīzu kodeksa 14. panta 4. punkts.

( 30 ) Paziņojums pieteikuma iesniedzējam ir paredzēts Vīzu kodeksa 32. panta 2. punktā (par lēmumiem par atteikumu) un 34. panta 6. punktā (par lēmumiem par vīzas atcelšanu vai anulēšanu).

( 31 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. decembris, El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, 31. punkts.

( 32 ) Spriedums, 2018. gada 13. septembris, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 36. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 33 ) Skat. arī Vīzu kodeksa 4. apsvērumu.

( 34 ) 8. panta 1. punkta formulējums, kurš norāda, ka pārstāvības dalībvalsts rīkojas pārstāvētās dalībvalsts “vārdā”, valodu versijās, kuras esmu pārbaudījusi, šķiet konsekvents. Tādējādi “Een lidstaat kan ermee instemmen een andere lidstaat die op grond van artikel 5 bevoegd is, te vertegenwoordigen voor het onderzoeken van aanvragen voor en de afgifte van visa namens die lidstaat” (nīderlandiešu); “Un État membre peut accepter de représenter un autre État membre compétent au sens de l’article 5 en vue d’examiner les demandes et de délivrer les visas pour le compte de cet autre État membre” (franču); “Ein Mitgliedstaat kann sich bereit erklären, einen anderen nach Artikel 5 zuständigen Mitgliedstaat bei der im Namen dieses Mitgliedstaats erfolgenden Prüfung von Anträgen und der Erteilung von Visa zu vertreten” (vācu); “Uno Stato membro può accettare di rappresentare un altro Stato membro che sia competente ai sensi dell’articolo 5 ai fini dell’esame delle domande e del rilascio dei visti per conto di tale Stato” (itāļu); “Um Estado‑Membro pode aceitar representar outro Estado‑Membro com competência nos termos do artigo 5.o para efeitos de análise de pedidos e de emissão de vistos em nome desse Estado‑Membro” (portugāļu); “Un Estado miembro podrá aceptar representar a otro Estado miembro que sea competente con arreglo al artículo 5 a efectos de examinar las solicitudes y expedir los visados en nombre de ese Estado miembro” (spāņu).

( 35 ) Komisijas priekšlikumā par grozījumiem Vīzu kodeksā ierosināts svītrot pašreizējo 8. panta 2. punktu, lai “nodrošinātu, ka pārstāvošā dalībvalsts pilnībā atbild par vīzas pieteikuma apstrādi pārstāvētās dalībvalsts vārdā, un tādējādi tiks racionalizēta vīzas pieteikumu apstrāde saskaņā ar pārstāvības pasākumiem un nodrošināta atbilstība savstarpējās uzticēšanās principam, kas ir Šengenas acquis pamatā” (7. lpp.). Šis priekšlikums vēl nav lex lata, un šajā gadījumā Tiesai ir lūgts interpretēt šobrīd spēkā esošo Vīzu kodeksu. Tomēr atzīmēšu, ka priekšlikumā pārstāvības dalībvalsts (kura “pilnībā atbild par vīzas pieteikuma apstrādi”) darbības joprojām raksturotas kā veiktas pārstāvētās dalībvalsts vārdā (mans izcēlums).

( 36 ) Jau atkal VI pielikuma formulējums valodu versijās, kuras esmu pārbaudījusi, šķiet konsekvents. Tādējādi “(namens (naam van de vertegenwoordigde lidstaat))” (nīderlandiešu); “(au nom de (nom de l’État membre représenté))” (franču); “(im Namen vom (Namen des vertretenen Mitgliedstaats))” (vācu); “(a nome di (nome dello Stato membro rappresentato))” (itāļu); “(em nome de (nome do Estado‑ Membro representado))” (portugāļu); “(en nombre de (nombre del Estado miembro representado))” (spāņu).

( 37 ) Vīzu kodeksa 4. apsvērums un 8. panta 6. punkts.

( 38 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. decembris, El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, 32. punkts.

( 39 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, N.S. u.c., C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 80. punkts.

( 40 ) Spriedums, 2010. gada 22. decembris, DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, 29. punkts.

( 41 ) Skat. iepriekš 18. un 20. punktu.

( 42 ) Skat. iepriekš 36. un 37. punktu.

( 43 ) Skat. dalībvalstu diplomātisko misiju un konsulāro pārstāvniecību pārskatu, kuri saskaņā ar Vīzu kodeksa 8. panta 1. punktu atbild par vīzu pieteikumu apstrādi un vienošanos par pārstāvību. 2018. gada 15. janvāra dokuments, pieejams Eiropas Komisijas interneta lapā.