ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Šā paša kodeksa 30. panta 1. punktā ir noteikts: “Ja muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. pantu, tā ir jānosaka, secīgi piemērojot 2. punkta a), b), c) un d) apakšpunktu līdz pirmajam apakšpunktam, pēc kura to var noteikt, ar noteikumu, ka pēc deklarētāja lūguma c) un d) apakšpunktu piemēro otrādā secībā; vienīgi tad, ja šādu vērtību saskaņā ar konkrētu apakšpunktu nevar noteikt, var piemērot nākamo apakšpunktu šajā pantā noteiktajā secībā.”
(9)

Lai gan ar [Padomes] Direktīvu 91/308/EEK [(1991. gada 10. jūnijs) par to, kā novērst finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtas naudas legalizēšanai (naudas atmazgāšanai) (OV 1991, L 166, 77. lpp.)] tika uzlikts klientu identifikācijas pienākums, tā saturēja salīdzinoši maz noteikumu par attiecīgo procedūru. Tā kā šis aspekts ir ļoti svarīgs, lai novērstu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un teroristu finansēšanu, saskaņā ar jaunajiem starptautiskajiem standartiem ir lietderīgi ieviest precīzākus un sīkāk izstrādātus noteikumus par klientu un faktiskā īpašnieka identifikāciju un pārbaudi. Šajā sakarā būtiska ir “faktiskā īpašnieka” definīcija. Gadījumos, kad vēl ir jānoskaidro atsevišķas personas, kas gūst labumu no kādas juridiskas vienības vai vienošanās, piemēram, no kāda fonda vai trasta, un līdz ar to atsevišķu personu nav iespējams atpazīt kā faktisko īpašnieku, pietiktu ar to, ja identificētu “personu grupu”, kas ir paredzēta kā labuma guvēja no fonda vai trasta. Šai prasībai nebūtu jāietver atsevišķu personu identitātes noteikšana šajā personu grupā.
20

Direktīvas 91/477 II pielikumā ir precizēta informācija, kādai jābūt ietvertai apliecībā, un tas, ka tajā jānorāda: ““Tiesības ceļot uz citu dalībvalsti ar vienu vai vairākiem šajā apliecībā norādītiem B, C vai D kategorijas šaujamieročiem ir atkarīgas no vienas vai vairākām attiecīgām iepriekšējām atļaujām no apmeklējamās dalībvalsts. Šo vai šīs atļaujas var ierakstīt apliecībā. Iepriekš minētā iepriekšējā atļauja principā nav vajadzīga, lai ceļotu ar C vai D kategorijas šaujamieroci ar mērķi medīt, vai arī ar B, C vai D kategorijas šaujamieročiem ar nolūku piedalīties šaušanā mērķī, ar nosacījumu, ka ceļotājam ir [apliecība] un tas var minēt ceļojuma iemeslu.” Ja kāda dalībvalsts saskaņā ar [šīs direktīvas] 8. panta 3. punktu ir informējusi pārējās dalībvalstis, ka noteiktu B, C vai D kategorijas šaujamieroču glabāšana ir aizliegta vai par to jāsaņem atļauja, pievieno vienu no sekojošajiem paziņojumiem: “Ieceļot… (attiecīgā valsts/valstis) ar... (identifikācija) šaujamieroci ir aizliegts.” “Ieceļot… (attiecīgā valsts/valstis) ar... (identifikācija) šaujamieroci drīkst tikai tad, ja ir izsniegta atļauja.””
24

Saistībā ar šajā tiesību normā paredzētā atteikuma pamata piemērošanu Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa) otrās palātas franču valodas nodaļa 2013. gada 6. februāra spriedumā būtībā ir nospriedusi, ka, tā kā atteikšanās no lietas izskatīšanas procedūra nav piemērojama attiecībā uz citas dalībvalsts, kas nav Beļģijas Karaliste, iestāžu kriminālvajāšanā esošu personu, nepilngadīgas personas nodošanai, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, ir jāveic to nosacījumu in concreto novērtējums, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai Beļģijā kā izpildes dalībvalstī attiecībā uz šo personu varētu uzsākt kriminālvajāšanu vai notiesāt viņu. Savukārt 2013. gada 11. jūnija spriedumā Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa), izskatot lietu pilnā sastāvā, būtībā secināja, ka savstarpējās atzīšanas princips paredz, ka izpildes dalībvalsts tiesa nevar pakļaut tādas nepilngadīgas personas nodošanu, attiecībā uz kuru ir ticis izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, īpašam lēmumam par atteikšanos no lietas izskatīšanas, jo šai tiesai, veicot šādu iespējamu nodošanu, ir tikai in abstracto jānovērtē kritērijs, kas saistīts ar vecumu, sākot no kura šī nepilngadīgā persona var tikt saukta pie kriminālatbildības.
12

25.k pants “Īpaši noteikumi par barību akvakultūras dzīvniekiem, kas ir gaļēdāji”, kurš Īstenošanas regulā tika ieviests ar Pirmo regulu, ar ko grozīta Īstenošanas regula, redakcijā, kas izriet no Komisijas 2012. gada 14. jūnija Īstenošanas regulas (ES) Nr. 505/2012, ar kuru groza un labo Regulu (EK) Nr. 889/2008 (OV 2012, L 154, 12. lpp.), ir formulēts šādi: “1. Gādājot barību akvakultūras dzīvniekiem, kas ir gaļēdāji, ievēro šādas prioritātes: a) akvakultūras izcelsmes bioloģiski barības līdzekļi; b) zivju milti un zivju eļļa no bioloģiskās akvakultūras ražošanas blakusproduktiem; c) zivju milti un zivju eļļa un zivju izcelsmes sastāvdaļas, kas iegūtas ilgtspējīgā zivsaimniecībā no lietošanai pārtikā derīgām zivīm; d) bioloģiski ražotas augu vai dzīvnieku izcelsmes barības sastāvdaļas. [..] 3. Barības deva drīkst saturēt ne vairāk kā 60 % augu izcelsmes bioloģisko produktu. 4. Lašu un foreļu fizioloģisko vajadzību robežās barības devā drīkst iekļaut astaksantīnu, kuram jābūt iegūtam galvenokārt no bioloģiskiem avotiem, piemēram, no bioloģiski audzētu vēžveidīgo čaulām. Ja nav pieejami bioloģiski avoti, drīkst izmantot dabīgos astaksantīna avotus (piemēram, Phaffia raugu).”
38

Kā to Tiesa ir atgādinājusi 2017. gada 14. septembra sprieduma EUIPO/Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto (C‑56/16 P, EU:C:2017:693) 82. punktā attiecībā uz ACVN un AĢIN aizsardzību, Regula Nr. 1234/2007 ir kopējās lauksaimniecības politikas instruments, kas būtībā ir paredzēts, lai nodrošinātu patērētājiem, ka lauksaimniecības produkti ar ģeogrāfiskās izcelsmes norādi, kas reģistrēta saskaņā ar šo regulu, to izcelsmes no noteiktas ģeogrāfiskas vietas dēļ ir apveltīti ar noteiktām īpašām iezīmēm un līdz ar to sniedz kvalitātes garantiju, ar mērķi ļaut lauksaimniekiem, kas ir uzņēmušies patiesas pūles, lai uzlabotu kvalitāti, savukārt saņemt labākus ienākumus un kavēt trešās personas ļaunprātīgi gūt labumu no reputācijas, kas izriet no šo produktu kvalitātes.
52

Tādējādi princips, ka noziedzīgajiem nodarījumiem un sodiem ir jābūt noteiktiem likumā, nav interpretējams tādējādi, ka ar to būtu aizliegts tiesas interpretācijas ceļā pakāpeniski noskaidrot to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, ar nosacījumu, ka iznākumu ir bijis iespējams saprātīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, it īpaši, ņemot vērā interpretāciju, kas tajā laikā par attiecīgo tiesību normu pastāvēja judikatūrā (spriedums, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
17

Kā uzskata iesniedzējtiesa, no tā izriet, ka dalībvalstis var paredzēt atkāpes no pienākuma apdrošināt civiltiesisko atbildību saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu vai no jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” tikai atbilstoši Direktīvas 2009/103 5. pantam vai tad, kad attiecīgā transportlīdzekļa lietošana neatbilst tā parastajai funkcijai. Tādējādi izņēmumi no jēdziena “izmantošana ceļu satiksmē”, kas izriet no šādas izmantošanas ierobežošanas saskaņā ar Noteikumu par obligāto apdrošināšanu 2. panta 1. punktu, attiecinot to tikai uz tādu izmantošanu, kura ir notikusi apvidū, kas ir “piemērots izmantošanai satiksmē” vai kas “parasti tiek izmantots, kaut arī tai nav piemērots”, neesot saderīgi ar Savienības tiesībām. Tas pats attiecoties uz šo noteikumu 2. panta 2. un 3. punktu, kuros ir paredzēts izņēmums no pienākuma apdrošināt civiltiesisko atbildību saistībā ar transportlīdzekļu izmantošanu, runājot par to izmantošanu sporta trasēs, ostās un lidostās, kā arī to izmantošanu par ražošanas vai lauksaimniecības darbības instrumentiem vai lai izdarītu tīšus noziedzīgus nodarījumus.
58

Jākonstatē, ka no Piekļuves direktīvas 13. panta 3. punkta trešā teikuma vācu valodas versijā (“Die nationalen Regulierungsbehörden können von einem Betreiber die umfassende Rechtfertigung seiner Preise und gegebenenfalls deren Anpassung verlangen”), angļu valodas versijā (“National regulatory authorities may require an operator to provide full justification for its prices, and may, where appropriate, require prices to be adjusted”), franču valodas versijā (“Les [ARN] peuvent demander à une entreprise de justifier intégralement ses prix et, si nécessaire, en exiger l’adaptation”) un itāļu valodas versijā (“Le autorità nazionali di regolamentazione possono esigere che un operatore giustifichi pienamente i propri prezzi e, ove necessario, li adegui”) izriet, ka šī norma ir interpretējama tādējādi, ka netiek obligāti prasīts, lai attiecīgais operators piemērotu cenas jau, pirms VRI tam liek, ja nepieciešams, koriģēt tā cenas.
28

Ievadā ir jāatgādina, ka dalībvalstīm, it īpaši saskaņā ar lojālas sadarbības principu, kas noteikts LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā, savā attiecīgajā teritorijā ir jānodrošina Savienības tiesību piemērošana un ievērošana un ka saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta otro daļu dalībvalstis veic visus atbilstošos vispārējos vai īpašos pasākumus, lai nodrošinātu, ka no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem izrietošie pienākumi tiek izpildīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. septembris, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, 47. punkts).
33

Iesniedzējtiesa konstatē, ka no CPK tiesību normām, it īpaši no tā 62. panta 1. punkta, skatot to kopā ar tā 202. panta 1. punktu, izriet, ka atbilstoši Šveices tiesību normām ar dažiem izņēmumiem, kas nav piemērojami šajā gadījumā, lieta obligāti ir izskatīšanā, kad ir iesniegts samierināšanas pieteikums. Tādējādi šī tiesa uzskata, ka samierināšanas procedūra un vēlākā tiesvedība tiesā veido vienu un to pašu procesuālo vienību.
8

2001. gada 7. decembraLey 17/2001 de Marcas (Likums 17/2001 par preču zīmēm, 2001. gada 8. decembraBOE Nr. 294; turpmāk tekstā – “Likums 17/2001 par preču zīmēm”) 2. panta 2. punktā ir noteikts: “Ja preču zīmes reģistrācija tikusi pieprasīta, aizskarot trešās personas tiesības vai pārkāpjot likumiskās vai līgumiskās saistības, persona, kurai ir nodarīts kaitējums, var tiesā izvirzīt pretenzijas uz preču zīmes īpašumtiesībām pirms reģistrācijas veikšanas, piecu gadu laikā no reģistrācijas publikācijas vai no brīža, kad ir sākta reģistrētās preču zīmes izmantošana atbilstīgi 39. panta noteikumiem, ceļot prasību par īpašumtiesību atjaunošanu. Saņēmusi prasības pieteikumu par īpašumtiesību atjaunošanu, tiesa to paziņo Spānijas Patentu un preču zīmju birojam ieraksta izdarīšanai Preču zīmju reģistrā un attiecīgā gadījumā izdod rīkojumu par preču zīmes reģistrācijas procedūras apturēšanu.”
15

Iesniedzējtiesa norāda, ka lieta C‑427/16 atšķiras no lietas, kurā 2006. gada 5. decembrī tika pasludināts spriedums Cipolla u.c. (C‑94/04 un C‑202/04, EU:C:2006:758), kā arī 2002. gada 19. februāra spriedumā aplūkotās lietas Arduino (C‑35/99, EU:C:2002:97). Proti, atbilstoši Bulgārijas tiesiskajam regulējumam Advokatūras augstākā padome, kuras locekļi ir advokāti, kurus ievēlējuši to kolēģi, drīkst noteikt minimālos honorāru apmērus un valsts iestādēm pār to nav nekādas kontroles.
7

Regulas Nr. 1/2003 16. panta “Vienāda Kopienas konkurences tiesību aktu piemērošana” 1. punktā ir teikts: “Ja valstu tiesas atbilstoši [LESD 101. vai 102. pantam] lemj par līgumiem, lēmumiem vai darbībām, uz kurām jau attiecas Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā ar Komisijas pieņemto lēmumu. Tām arī jāizvairās no to lēmumu pieņemšanas, kas var būt pretrunā ar lēmumu, kuru iecerējusi Komisija tādu lietu izskatīšanā, ko tā uzsākusi. Lai to panāktu, valstu tiesa var izvērtēt, vai jāaptur tās tiesas procesi. Šis pienākums neierobežo tiesības un pienākumus, ko paredz [LESD 267. pants].”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Conley King un viņa agrāko darba devēju The Sash Window Workshop Ltd un R. Dollar (turpmāk tekstā – “Sash WW”) par C. King lūgumu izmaksāt finansiālu atlīdzību par neizmantoto apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu par laikposmu no 1999. līdz 2012. gadam.
14

Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai atrisinātu viņai iesniegto lietu, tai ir jāzina aizsardzības pret pastāvīgo iedzīvotāju izraidīšanu, kas paredzēta Direktīvas 2003/109 12. pantā, apmērs. It īpaši, tai ir jāzina, vai jēdziens “lēmums par izraidīšanu” šī panta izpratnē ir jāsaprot kā tāds, kurš attiecas uz visiem administratīvajiem lēmumiem par izraidīšanu, neraugoties uz to raksturu un to pieņemšanas juridisko kārtību, un vai šis pants ir saderīgs ar tādu normu, kāda ir Konstitutīvā likuma 4/2000 57. panta 5. punkts, kurā aizsardzība pret pastāvīgo iedzīvotāju izraidīšanu ir attiecināta tikai uz konkrētu administratīva lēmuma par izraidīšanu veidu, izslēdzot citus veidus.
22

Tās pašas nodaļas 24. pantā ir paredzēts, ka laulātām personām, kuru aprēķinu bāze pārsniedz 1,14 no bāzes summas, gada garantētā pamatpensija sasniedz 0,76 no bāzes summas, to samazinot par 48 % no tās aprēķina bāzes daļas, kas pārsniedz 1,14 no bāzes summas.
42

Tālāk, ja ir taisnība, ka Eiropas novērtējuma dokumentus Regulas Nr. 305/2011 19. panta 1. punkta izpratnē tāpat kā Eiropas tehnisko apstiprinājumu Direktīvas 89/106 8. panta izpratnē, kas atcelta ar šo regulu, var sagatavot tikai par būvizstrādājumiem, uz kuriem saskaņotais standarts neattiecas vai attiecas tikai daļēji, tas tomēr nemaina to – kā norādīts šī sprieduma 32. punktā –, ka šos standartus galu galā ir jāinterpretē Tiesai, nevis šāda dokumenta vai apstiprinājuma autoram. Tādējādi, ja Tiesai tiek lūgts interpretēt saskaņoto standartu, tai kā viens no elementiem ir jāņem vērā Eiropas novērtējuma dokumenta vai Eiropas tehniskā apstiprinājuma esamība, kas ir kā norāde uz to, ka izstrādājumi, uz ko tie attiecas, kā arī analogi produkti neietilpst nevienā saskaņotajā standartā, taču šāds elements nav izšķirošs, nedz arī kavē Tiesu attiecīgajā gadījumā izdarīt atšķirīgu saskaņotā standarta interpretāciju, nevis to, ko pieņēmis šī dokumenta vai apstiprinājuma autors.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 299. pantu, kā arī Padomes 1988. gada 24. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (OV 1988, L 185, 9. lpp.), Padomes 1988. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2052/88 attiecībā uz, pirmkārt, dažādu struktūrfondu un otrkārt, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju (OV 1988, L 374, 1. lpp.), un Padomes 1988. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 4256/88, ar ko paredz noteikumus Regulas Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonda (ELVGF) Virzības nodaļu (OV 1988, L 374, 25. lpp.).
19

Piemērojot šos principus, Tiesa ir spriedusi, ka no Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomas ir izslēgtas tikai tās prasības, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistītas ar to. Līdz ar to tikai šādas prasības ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 piemērošanas jomā (spriedums, 2014. gada 4. septembris, Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, 23. punkts).
9

Teļu audzētājs J. T. Arts 2008. gadā noslēdza ar Alpuro integrācijas līgumu (turpmāk tekstā – “integrācijas līgums”), saskaņā ar kuru viņš apņēmās iegādāties no Alpuro jaundzimušus teļus un to nobarošanai paredzēto barību. Beidzoties katram integrācijas līgumā noteiktajam nobarošanas ciklam, kuri kopā bija seši, Alpuro iepirka nobarotos teļus no J. T. Arts. Katra nobarošanas cikla ilgums ir aptuveni 26 nedēļas, un visi cikli tika sadalīti trīs grupās, pirmā no kurām tika izveidota 2009. gada 5. martā.
19

Iesniedzējtiesa konstatē, ka atbilstoši Polijas likumdevēja uzskatam vienīgais noteicošais kritērijs samazinātas PVN likmes piemērošanai noteiktiem svaigiem mīklas izstrādājumiem un kūkām ir to minimālais derīguma termiņš vai “izlietot līdz” datums, proti, ar 45 dienu uzglabāšanas ilgumu saistīts kritērijs. Konstatējot arī to, ka šāds kritērijs neizriet no Savienības tiesībām, minētajai tiesai rodas jautājums, vai var nošķirt pietiekami dažādus produktus, lai piemērotu atšķirīgu PVN likmi, it īpaši tāpēc, ka pirmās instances tiesa apstiprināja, ka Savienības likumdevējs uzskatīja produkta “izlietot līdz” datumu par būtisku patērētāju tiesību aizsardzības elementu, ar ko līdz ar to pietiek, lai nošķirtu preces PVN likmes piemērošanai.
11

Ar Komisijai adresētu 2013. gada 27. jūlija vēstuli China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME) (Iekārtu un elektronisko ražojumu importa un eksporta tirdzniecības palāta (CCCME), Ķīna) saistībā ar antidempinga izmeklēšanu kopā ar vairākiem Ķīnas ražotājiem eksportētājiem iesniedza saistību piedāvājumu. Būtībā tā to un savā vārdā piedāvāja līdz noteiktam ikgadējā importa apjomam fotoelektriskajiem moduļiem un katrai to galvenajai sastāvdaļai (proti, elementiem un plāksnītēm) piemērot minimālās importa cenas (turpmāk tekstā – “MIC”).
106

Konkrētāk, kas attiecas uz šīs lietas apstākļiem, lai gan no šā sprieduma 102. punkta izriet, ka kļūda pamatojumā, kuru Vispārējā tiesa konstatēja pārsūdzētajā spriedumā, apelācijas sūdzības iesniedzēju kavēja apstrīdētajā lēmumā identificēt citus iespējamos trūkumus, nav apstrīdēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs šo kļūdu būtu varējis identificēt un ka tādējādi tas būtu varējis uz to atsaukties savā prasības pieteikumā Vispārējā tiesā, lai lūgtu šo lēmumu atcelt pilnībā, ciktāl tas uz to attiecas, kā to darīja daži citi no apsūdzētajiem pārvadātājiem, piemēram, Air Canada lietā, kurā pasludināts 2015. gada 16. decembra spriedums Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994).
36

Kā izriet no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu, līdzko EBS sasniegtā apgrozījuma sliekšņa dēļ vairs nebija tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa Bulgārijā, EBS arī nevarēja vairs reģistrēt kā PVN maksātāju saskaņā ar ZDDS 97.a panta 1. un 2. punktu, bet uz to atbilstoši ZDDS 96. panta 1. punktam attiecās “obligātā” reģistrācija.
10

Šī likuma 43. panta 1. punkta 10. un 10.a apakšpunktā un 7.a punktā ir paredzēts: “1. No nodokļa atbrīvo [..] 10) ēku, būvju vai to daļu piegādi, izņemot, ja: a) piegāde notiek pirmreizējas izmantošanas ietvaros vai pirms tās; b) no pirmreizējās izmantošanas līdz ēkas, būves vai tās daļu piegādei ir pagājuši mazāk nekā divi gadi; 10a) ēku, būvju vai to daļu piegāde netiek atbrīvota no nodokļa saskaņā ar 10. punktu, ja a) piegādātājam attiecībā uz attiecīgo īpašumu piegādi nav bijušas tiesības atskaitīt priekšnodokli, b) piegādātājam nav bijuši izdevumi piegādāto īpašumu uzlabošanai, kas sniegtu tiesības atskaitīt priekšnodokli, vai, ja viņam ir bijuši šādi izdevumi, to apmērs bijis mazāks par 30 % no minēto īpašumu sākotnējās vērtības; [..] 7.a 1. punkta 10.a apakšpunkta b) punktā paredzētais nosacījums nav piemērojams, ja nodokļu maksātājs pēc uzlabošanas ēkas, būves vai to daļas izmanto ar nodokli apliekamu darbību veikšanai vismaz piecu gadu laikposmā.”
13

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, lai atrisinātu šo strīdu, ir nozīme KN skaidrojumiem, kas publicēti 2015. gada 4. martaEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2015, C 76, 1. lpp.). KN skaidrojums par apakšpozīciju 6212 20 00 ir šāds: “Zeķturi un zeķturbikses Šajā apakšpozīcijā ietilpst zeķturbikses, trikotāžas vai netrikotāžas, izgrieztas īsu apakšbikšu formā, ar vai bez starām, vai apakšbikšu ar augstu vidukli formā, ar vai bez starām. Tām jābūt ar šādām īpašībām: a) cieši jāaptver viduklis un gurni un jābūt sānu daļai 8 cm vai augstāk (mērīta no kājas līdz augšmalai), b) piemīt vertikāla elastība un ierobežota horizontāla elastība. Pastiprinājumi vai vēdera starplikas, pat ja tiek lietotas mežģīnes, lentes, rotājumi un līdzīgi izstrādājumi, ir pieļaujami, ja elastība tiek saglabāta vertikāla, c) jāsastāv no šādiem tekstilmateriāliem: – no kokvilnas maisījuma, kas satur vismaz 15 % elastīgas dzijas, vai – no mākslīgo šķiedru maisījuma, kas satur vismaz 10 % elastīgas dzijas, vai – no kokvilnas (ne vairāk kā 50 %) un mākslīgo šķiedru augstā proporcijā maisījuma, kas satur vismaz 10 % elastīgas dzijas.”
37

Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Nīderlandes iestādes pieprasījumu Komisijai svītrot Lēnhērenes polderi no Haringflītas KNT ir pamatojušas nevis ar to, ka priekšlikumā, kas paredzēts Dabisko dzīvotņu direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā, ir pieļauta kļūda attiecībā uz šā poldera ekoloģisko vērtību un tā spēju veicināt tādu šīs direktīvas mērķu īstenošanu, kādi izriet no tās 2. un 3. panta, bet ar to, ka 2011. gadā ir pieņemts lēmums par valsts dabas politikas pārskatīšanu. Konkrētāk, šīs iestādes nebūt nav apgalvojušas, ka minētā poldera potenciāls dabisko dzīvotņu un attiecīgo sugu atjaunošanā, izmantojot šīs lauksaimniecības zonas pārveidi dabas zonā, pakļaujot to plūdmaiņu ietekmei, būtu zudis. Turklāt vēstulē, kas 2014. gada 30. septembrī adresēta Komisijai, minētās iestādes ir norādījušas, ka iecerētais projekts šajā polderī attīstīt dabas vērtības politisku, sociālu un budžeta iemeslu dēļ ir atmests, jo attīstība, kas jau daļēji ir notikusi Haringflītas teritorijā, esot pietiekama, lai sasniegtu šīs teritorijas mērķi.
13

Regulas Nr. 1484/95 4. pantā ir noteikts: “1. Ja starpība starp attiecīgo 1. panta 2. punktā minēto attiecīgo sliekšņa cenu un attiecīgās kravas CIF importa cenu: a) ir mazāka vai vienāda ar 10 % no sliekšņa cenas, papildu nodokli neuzliek; b) pārsniedz 10 %, bet ir mazāka vai vienāda ar 40 % no sliekšņa cenas, papildu nodoklis ir 30 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 10 %; c) pārsniedz 40 %, bet ir mazāka vai vienāda ar 60 % no sliekšņa cenas, papildu nodoklis ir 50 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 40 %, plus b) punktā atļautais papildu nodoklis; d) pārsniedz 60 %, bet ir mazāks vai vienāds ar 75 % no sliekšņa cenas, papildu nodoklis ir 70 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 60 %, plus b) un c) punktā atļautais papildu nodoklis; e) pārsniedz 75 % no sliekšņa cenas, papildu nodoklis ir 90 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 75 %, plus b), c) un d) punktā atļautais papildu nodoklis.”
37

Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visai saimnieciskajai darbībai neatkarīgi no šīs darbības mērķiem vai rezultātiem, ja vien minētajai darbībai pašai ir piemērojams PVN (skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 21. marts, Gabalfrisa u.c., no C‑110/98 līdz C‑147/98, EU:C:2000:145, 44. punkts, kā arī 2012. gada 21. jūnijs, Mahagében un Dávid, C‑80/11 un C‑142/11, EU:C:2012:373, 39. punkts).
10

Šīs regulas 29. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts: “1. Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 2. Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
68

No minētā izriet, ka, tā kā nav Savienības regulējuma šajā jomā, dalībvalstīm principā ir kompetence sodīt par to, ka nav izpildīts pienākums uzrādīt tādu vadītāja apliecību, kas atbilst Direktīvā 2006/126 paredzētā vadītāja apliecības parauga prasībām un ko tās var likumīgi prasīt no personām, kuras vada mehānisko transportlīdzekli to teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1996. gada 29. februāris, Skanavi un Chryssanthakopoulos, C‑193/94, EU:C:1996:70, 36. punkts, kā arī 1998. gada 29. oktobris, Awoyemi, C‑230/97, EU:C:1998:521, 25. punkts).