2

Lietas rašanās fakti, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 3.–30. punktā, ir šādi: “3. 2005. gada 18. martā [AV] tika veikta darbā pieņemšanas medicīniskā pārbaude, lai viņu pieņemtu darbā Komisijā kā pagaidu darbinieku atbilstoši līgumam uz noteiktu laiku no 2005. gada 16. aprīļa līdz 2009. gada 15. aprīlim. Šīs pārbaudes laikā [AV] parakstīja formulāru, kurā bija norādīts, ka viņam nav personīgā riska rādītāja, izņemot dislipidēmijas veidu, ka viņam nav iepriekšēju patoloģisku saslimšanu un ka viņš neveic zāļu terapiju. 4. Ārsts konsultants, kurš veica darbā pieņemšanas medicīnisko pārbaudi, ārsts A, izteica slēdzienu par [AV] fizisko atbilstību amata, kurā viņš bija jāpieņem darbā, izpildei. 5. 2005. gada 16. aprīlī [AV] uzsāka darbu Komisijā un tika norīkots uz Kopīgās pētniecības centru (KPC) Isprā (Itālija). 6. 2005. gada 26. jūnijā Ispras medicīniskā dienesta ārsts konsultants diagnosticēja [AV] psihiatrisku saslimšanu. Tā paša gada 21. jūlijā šī ieinteresētā persona precizēja Ispras medicīniskā dienesta vadītājam, ka viņš no šīs slimības ārstējas jau apmēram 15 gadus. Turklāt no Ispras medicīniskā dienesta vadītāja sagatavotā ziņojuma izriet, ka 2005. gada 5. decembrī notikušajās pārrunās ar [AV] šis pēdējais minētais, atbildot uz jautājumu, apstiprināja, ka viņš darba pieņemšanas medicīniskajā pārbaudē nav pieminējis savu saslimšanu. 7. [AV] bija vairākkārt izmantojis atvaļinājumu slimības dēļ, kas Komisijai 2008. gada 12. septembrī lika viņam piešķirt neapmaksātu atvaļinājumu atbilstoši PDNK 16. pantam. 8. 2008. gada 17. novembrī [AV] advokāts ieteica vērsties Invaliditātes komitejā. 9. Ar 2009. gada 16. februāra vēstuli institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, informēja [AV], ka ar 2009. gada 4. februāra lēmumu tā ir nolēmusi nodot viņa lietu Invaliditātes komitejai. 10. 2009. gada 9. maijā Invaliditātes komiteja vienbalsīgi nonāca pie slēdziena, ka [AV] viņa psihiatriskās slimības dēļ ir iestājusies pastāvīga invaliditāte, kas tiek uzskatīta par pilnīgu, un tā neļauj viņam veikt darbību atbilstoši viņa amatam. 11. 2009. gada 24. jūlijā Ispras medicīniskā dienesta vadītājs paziņoja [AV] advokātam Invaliditātes komitejas slēdzienu, institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, 2009. gada 9. jūlija lēmumu piemērot [AV] medicīnisko atrunu ar atpakaļejošu spēku no dienas, kad viņš stājies dienestā, un institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, 2009. gada 13. jūlija lēmumu izbeigt [AV] nodarbinātību viņa pastāvīgās invaliditātes dēļ un nepiešķirt tiesības uz invaliditātes pabalstu. 12. [AV] par šiem 2009. gada 9. jūlija un 2009. gada 13. jūlija lēmumiem iesniedza sūdzību. Pēc šīs sūdzības institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, 2010. gada 5. februārī atsauca šos lēmumus. 13. Ar 2010. gada 5. februāra vēstuli institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, uzaicināja [AV] darīt zināmu savu viedokli par to, ka viņš darbā pieņemšanas medicīniskās pārbaudes laikā nav norādījis “[savu] saslimšanu, no kuras viņš cieš jau vairākus gadus un no kuras viņš ārstējās brīdī[, kad viņš parakstīja darbā pieņemšanas medicīniskās pārbaudes formulāru]”. 14. 2010. gada 15. februāra vēstulē [AV] norādīja savu viedokli, kurš tika precizēts viņa advokāta vēstulē tā paša gada 16. februārī. [AV] tostarp apstiprināja, ka darbā pieņemšanas medicīniskās pārbaudes brīdī viņa veselības stāvoklis bija “optimāls”, ka viņš ir strādājis “vairākus gadus privātos uzņēmumos atbildīgos amatos” un ka darbā pieņemšanas brīdī viņa slimība bijusi “tikai atmiņas”. 15. 2010. gada 3. marta iekšējā piezīmē Ispras medicīniskā dienesta vadītājs, ārsts B, Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektoram norādīja, ka, ja [AV] darbā pieņemšanas medicīniskajā pārbaudē būtu pieminējis savu patoloģiju, ārsti būtu izdevuši slēdzienu par viņa “nepiemērotību” kvalificēta strādnieka amatam vai “piemērotību ar atrunu” tikai administratīvam amatam (turpmāk tekstā – “2010. gada 3. marta piezīme”). 16. 2010. gada 12. aprīlī institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, nolēma piemērot [AV] PDNK 32. panta pirmajā daļā paredzēto medicīnisko atrunu ar atpakaļejošu spēku no dienas, kad viņš pieņemts darbā, būtībā uzskatot, ka, ja [AV] darbā pieņemšanas medicīniskajā pārbaudē būtu darījis zināmu par iepriekš pastāvošu slimību, “viņam tiktu piemērota medicīniskā atruna” (turpmāk tekstā – “2010. gada 12. aprīļa lēmums”). 17. 2010. gada 16. aprīlī institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, nolēma, pirmkārt, ar “2010. gada 30. aprīli apturēt [AV] dienestu” viņa invaliditātes dēļ, kas tiek uzskatīta par pilnīgu, un, otrkārt, nepiešķirt viņam tiesības uz invaliditātes pabalstu, jo viņa invaliditāte bija “tā pati kā tā, kas norādīta medicīniskajā atrunā” (turpmāk tekstā – “2010. gada 16. aprīļa lēmums”). 18. Ar prasības pieteikumu, kas [Civildienesta] tiesā saņemts 2011. gada 31. martā un reģistrēts ar atsauces numuru F‑4/11, [AV] lūdz atcelt 2010. gada 12. aprīļa un 2010. gada 16. aprīļa lēmumus. 19. Ar 2012. gada 10. jūlija spriedumu AV/Komisija (F‑4/11, EU:F:2012:96, turpmāk tekstā – “2012. gada 10. jūlija spriedums”) [Civildienesta] tiesa atcēla 2010. gada 12. aprīļa, kā arī 2010. gada 16. aprīļa lēmumus, jo tajos bija atteikts [AV] piešķirt tiesības uz invaliditātes pabalstu. 20. It īpaši [Civildienesta] tiesa nosprieda, ka “konkrētajā lietā, kurā pēc darbā pieņemšanas medicīniskās pārbaudes izrādās, ka darbinieks nav godīgi un pilnībā atbildējis uz ārsta konsultanta šajā pārbaudē uzdotajiem jautājumiem par viņa veselības stāvokli, institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, var atsaukt savu sākotnējo lēmumu nepiemērot medicīnisko atrunu un pieņemt jaunu lēmumu, ar kuru šī atruna tiek piemērota ar atpakaļejošu spēku”. [Civildienesta] tiesa piebilda, ka “institūcijai, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, tomēr ir vismaz pienākums iepriekš ievērot PDNK 32. pantā paredzēto procedūru, proti, pirmkārt, vērsties pie ārsta konsultanta, lai tas izdotu atzinumu par to, vai slimība vai darba nespēja var attaisnot to, ka ieinteresētās personas pieņemšanai darbā tiek piemērota medicīniskā atruna, un, otrkārt, paziņot darbiniekam savu pieņemto lēmumu, pamatojoties uz šo atzinumu, lai darbinieks vajadzības gadījumā varētu to pārsūdzēt Invaliditātes komitejā”. [Civildienesta] tiesa tāpat uzskatīja, ka “šāds jautājums, kuram ir jānosaka, vai šī slimība vai darbnespēja varētu izraisīt darbinieka invaliditāti vai nāvi piecu gadu laikā no dienas, kad viņš stājies dienestā iestādē, ir medicīnisks jautājums un tas ir tikai ārsta konsultanta un – pārsūdzības kārtībā – Invaliditātes komitejas kompetencē” (2012. gada 10. jūlija spriedums, 34. punkts). 21. Pēc tam [Civildienesta] tiesa nosprieda, ka Komisija ir pamatoti apgalvojusi, ka [AV] nebija pilnīgi un godīgi atbildējis uz jautājumiem, ko ārsts konsultants uzdevis darbā pieņemšanas medicīniskajā pārbaudē (2012. gada 10. jūlija spriedums, 36. punkts), bet ka nedz ārstam konsultantam, nedz Invaliditātes komitejai netika uzdots precīzs jautājums par to, vai gadījumā, ja slimība būtu bijusi norādīta darbā pieņemšanas medicīniskās pārbaudes laikā, medicīniskais dienests būtu uzskatījis, ka šī slimība ir starp tām, kuru dēļ – to norises un seku dēļ – obligāti būtu jāizdod medicīniskā atruna (2012. gada 10. jūlija spriedums, 37.–40. punkts). It īpaši attiecībā uz 2010. gada 3. marta piezīmi [Civildienesta] tiesa konstatēja, ka Komisija ir skaidri apstiprinājusi, ka institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, nebija pamatojusies uz šo piezīmi, pieņemot 2010. gada 12. aprīļa lēmumu (2012. gada 10. jūlija spriedums, 39. punkts). 22. Komisija 2012. gada 20. jūlija vēstulē [AV] norādīja, ka tā uzskatot, ka “pareizs [2012. gada 10. jūlija] sprieduma izpildes pasākums būtu no jauna sasaukt Invaliditātes komiteju, lai tā varētu atbildēt uz motīvu daļas 37.[–]40. punkt[ā] norādīto jautājumu, proti, [vai], ja darbā pieņemšanas medicīniskajā pārbaudē [AV] būtu norādījis savu saslimšanu, tas būtu bijis pamats medicīniskās atrunas piemērošanai”. Šajā pašā vēstulē Komisija uzaicināja [AV] norādīt ārstu, kas viņu pārstāvēs Invaliditātes komitejā. 23. 2013. gada 7. februārī [AV] norīkoja ārstu, kas viņu pārstāvēs Invaliditātes komitejā. Tā kā Komisija norīkoja ārstu 2013. gada martā, Invaliditātes komitejas sanāksme notika 2013. gada 30. aprīlī. 24. Ar 2013. gada 16. decembra vēstuli [AV] lūdza ārstam, kurš pārstāvēja Komisiju Invaliditātes komitejā, viņam atsūtīt šīs komitejas slēdzienu un, vajadzības gadījumā, institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieņemto lēmumu. 25. Ar 2014. gada 10. aprīļa vēstuli Komisija nosūtīja [AV] Invaliditātes komitejas slēdzienu, saskaņā ar kuru, ja [AV] būtu norādījis savu slimību darbā pieņemšanas medicīniskās pārbaudes laikā, “ārsts konsultants [..] būtu lūdzis [institūcijai, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus], piemērot [..] medicīnisko atrunu [atbilstoši] PDNK 32. pantam”. 26. Ar 2014. gada 10. aprīļa vēstuli [AV] lūdza Komisiju viņam norādīt iemeslus, kādēļ Invaliditātes komitejas slēdziens viņam tika paziņots ar nokavēšanos, un precizēt, vai institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pieņēmusi lēmumu pēc šī slēdziena. 27. 2014. gada 16. septembrī Komisija nolēma piemērot [AV] medicīnisko atrunu, kas paredzēta PDNK 32. pantā, uz pieciem gadiem no dienas, kad viņš stājies dienestā kā pagaidu darbinieks, proti, no 2005. gada 16. aprīļa, un nepiešķirt viņam tiesības uz invaliditātes pabalstu, jo viņa norādītā invaliditāte bija tā pati, par kuru izdota medicīniskā atruna (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). 28. Ar 2014. gada 22. decembra vēstuli [AV], pamatojoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Cita starpā [AV], “pamatojoties uz Invaliditātes komitejas 2013. gada 30. aprīļa slēdzienu”, lūdza apturēt viņa dienestu un piešķirt invaliditātes pabalstu. Visbeidzot, viņš lūdza kompensāciju 50000 EUR apmērā par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkta pārkāpumu. 29. Ar 2015. gada 21. aprīļa lēmumu Komisija noraidīja [AV] sūdzību. 30. 2015. gada 22. jūnijā [AV] lūdza viņam piešķirt juridisko palīdzību atbilstoši Reglamenta 110. pantam, lai celtu prasību pret apstrīdēto lēmumu. Ar [Civildienesta] tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 9. septembra rīkojumu [AV] tika piešķirta juridiskā palīdzība.”