ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 21. janvārī ( )

Apvienotās lietas C‑395/08 un C‑396/08

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (lieta C‑395/08)

pret

Tiziana Bruno

un

Massimo Pettini

(Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Vienlīdzīgas attieksmes princips – Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu – Nepilna darba laika darbinieki, kuri katru gadu strādā dažus mēnešus – Nenodarbinātības laikposmu neņemšana vērā vecuma pensijas aprēķināšanā

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (lieta C‑396/08)

pret

Daniela Lotti

un

Clara Matteucci

(Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Vienlīdzīgas attieksmes princips – Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu – Nepilna darba laika darbinieki, kuri katru gadu strādā dažus mēnešus – Nenodarbinātības laikposmu neņemšana vērā vecuma pensijas aprēķināšanā

1. Ar šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Romas Apelācijas instances tiesa, Darba un sociālā nodrošinājuma nodaļa) Tiesai tiek jautāts, vai ar Padomes Direktīvu 97/81/EK (turpmāk tekstā – “Direktīva 97/81” vai “Direktīva”) ( ) ir aizliegts valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atbilstoši dažiem līgumiem par nepilna darba laika darbu saistībā ar tiesībām uz pensiju iegūšanu netiek ņemti vērā nenodarbinātības laikposmi.

2. Šīs lietas rada vairākus jautājumus attiecībā uz Direktīvas materiālo piemērojamību un piemērojamību laikā un iesniedzējtiesas pienākumu darīt zināmus Tiesai nepieciešamos faktiskos un tiesiskos apstākļus.

Atbilstošās tiesību normas

Padomes Direktīva 97/81

3. Direktīvas preambulā ir ietverti šādi apsvērumi:

“[..]

5) [..] Eiropadomes Esenes sanāksmes secinājumi uzsver, ka ir jāveic pasākumi, lai sekmētu nodarbinātību un vienlīdzīgas iespējas sievietēm un vīriešiem, un aicina veikt pasākumus, kas intensificētu izaugsmes izmantošanu, jo īpaši darot elastīgāku darba organizāciju atbilstīgi darbinieku vēlmēm un konkurences prasībām;

[..]

11) [..] parakstītājas puses izteica vēlmi slēgt pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, izvirzot nepilna darba laika darba vispārējos principus un obligātās prasības; [..] tās izteikušas vēlmi noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu nepilna darba laika darba darītāju [ņēmēju] diskrimināciju un attiecīgi sekmētu nepilna darba laika darba iespēju attīstību tā, lai tas pamatā būtu vienlīdz pieņemami gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem;

[..]

18) [..] Komisija ir izstrādājusi savu direktīvas priekšlikumu saskaņā ar Nolīguma par sociālo politiku 2. panta 2. punktu, kur teikts, ka direktīvas sociālās politikas jomā “vairās uzlikt tādus administratīvus, finanšu un juridiskus ierobežojumus, kas traucē veidoties un attīstīties maziem un vidējiem uzņēmumiem”;

[..].”

4. 1. pantā ir noteikts, ka Direktīvas mērķis ir “īstenot pielikumā pievienoto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, ko [1997. gada 6. jūnijā] savā starpā noslēgušas vispārējās starpprofesionālās organizācijas (UNICE ( ), CEEP ( ) un EAK ( ))” (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”).

5. Pamatnolīguma preambulā ir ietverti šādi apsvērumi:

“[1] Šis pamatnolīgums padziļina vispārējo Eiropas stratēģiju nodarbinātības jautājumā. Nodarbinātību pēdējo gadu laikā būtiski ietekmējis nepilna darba laika darbs. Tāpēc šā nolīguma puses galveno vērību veltījušas šai darba formai. Pusēm ir nodoms apsvērt vajadzību pēc līdzīgiem nolīgumiem attiecībā uz citām elastīga darba formām.

[2] Atzīstot stāvokļu dažādību dalībvalstīs un to, ka nepilna darba laika darbs ir nodarbinātības iezīme dažos sektoros un darbībās, šis nolīgums izvirza vispārējus principus un obligātās prasības nepilna darba laika darbam. Tas demonstrē darba devēju un darba ņēmēju [darbinieku] vēlmi iedibināt vispārēju kārtību, kas novērstu nepilna darba laika darba ņēmēju [darbinieku] diskrimināciju, un attiecīgi sekmēt nepilna darba laika darba iespēju attīstību, kas pamatā būtu vienlīdz pieņemama gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem [darbiniekiem].

[3] Šis nolīgums attiecas uz nepilna darba laika darba darītāju darba nosacījumiem, atzīstot, ka par likumā paredzētiem sociālā nodrošinājuma jautājumiem lemj dalībvalstis. Diskriminācijas aizlieguma principa sakarā šā nolīguma parakstītājas puses minēja 1996. gad[a decembrī] Dublinā notikušās Eiropadomes Nodarbinātības deklarāciju, kur Padome inter alia uzsvēra, ka ir jāgādā, lai sociālā nodrošinājuma sistēmas būtu vairāk labvēlīgas nodarbinātībai, “attīstot tādas sociālās aizsardzības sistēmas, kas varētu piemēroties jaunajiem darba modeļiem un sniegt šādi nodarbinātiem cilvēkiem pienācīgu aizsardzību”. Šā nolīguma parakstītājas puses uzskata, ka šai deklarācijai būtu jāpiešķir juridisks spēks.

[..]”

6. Pamatnolīgumu ievadošo vispārīgo apsvērumu 5. punkts ir izteikts šādi:

“[..] šā nolīguma puses par nozīmīgiem uzskata pasākumus, kas sekmētu iespēju vīriešiem un sievietēm veikt nepilna darba laika darbu, lai sagatavotos aiziešanai pensijā, nokārtot profesionālo un ģimenes dzīvi, izmantot izglītības un mācību iespējas, lai paplašinātu savas iemaņas un karjeras iespējas tā, ka ieguvēji būtu gan darba devēji, gan darba ņēmēji [darbinieki] un tiktu sekmēta uzņēmumu attīstība; [..].”

7. Pamatnolīguma 1. klauzulā ir noteikts, ka tā mērķis ir:

“a) nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju [ņēmēju] diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba kvalitāte;

b) sekmēt brīvprātīga nepilna darba laika darba attīstību un nostiprināt elastīgu darba organizāciju tā, ka tiek ņemtas vērā darba devēju un darba ņēmēju [darbinieku] vajadzības”.

8. 3. klauzulā ir definēts, ka šajā nolīgumā “nepilna darba laika darbinieks” un “salīdzināmais pilna darba laika darbinieks” ir:

“1. Jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmējs [darbinieks]” attiecas uz darbinieku, kura parastais darba laiks nedēļā vai vidēji kādā laikposmā, kas nepārsniedz vienu gadu, ir mazāks par salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja [darbinieka] parasto darba laiku.

2. Jēdziens “salīdzināmais pilna darba laika darba ņēmējs [darbinieks]” nozīmē pilnu darba laiku nodarbināto darba ņēmēju [darbinieku] tajā pašā iestādē, kas noslēdzis tā paša veida darba līgumu vai darba attiecības, kurš dara to pašu vai līdzīgu darbu, pienācīgi ņemot vērā citus apsvērumus, piemēram, darba stāžu un kvalifikāciju/iemaņas.

Ja tajā pašā iestādē nav salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja [darbinieka], salīdzinājumu izdara, atsaucoties uz piemērojamo koplīgumu vai, ja nav piemērojama koplīguma, saskaņā ar valsts tiesību aktiem – uz koplīgumiem vai praksi.”

9. 4. klauzulas nosaukums ir “Diskriminācijas aizlieguma princips” un tajā ir paredzēts:

“1. Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem [darbiniekiem], nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem [darbiniekiem], tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.

2. Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.

3. Šīs klauzulas piemērošanas kārtību nosaka dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji [darbinieki], ņemot vērā Eiropas tiesību aktus, valstu tiesību aktus, koplīgumus un praksi.

4. Gadījumā, ja to pamato objektīvi iemesli, dalībvalstis pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem [darbiniekiem] saskaņā ar valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi un/vai darba devēji un darba ņēmēji [darbinieki] vajadzības gadījumā var noteikt, ka īpaši nodarbinātības nosacījumi piemērojami, ievērojot darba stāžu, nostrādāto laiku vai samaksas nosacījumus. Nepilna darba laika darba ņēmēju [darbinieku] novērtējum[i] īpašiem nodarbinātības nosacījumiem ir regulāri jāpārskata, ņemot vērā diskriminācijas aizlieguma principu, kas noteikts 4. klauzulas 1. punktā.”

10. 5. klauzulas nosaukums ir “Nepilna darba laika iespējas” un tajā ir noteikts:

“1. Šā nolīguma 1. klauzulas un nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmēju [darbinieku] diskriminācijas aizlieguma principa sakarībā:

a) dalībvalstīm pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem [darbiniekiem] saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi būtu jāapzina un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā tie jānovērš;

b) darba devējiem un darba ņēmējiem [darbiniekiem], nepārsniedzot savu kompetenci, un koplīgumos paredzētajā kārtībā būtu jāapzina un jāpārskata šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā tie jānovērš.

[..]”

Valsts tiesības

11. Lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstošais Itālijas tiesiskais regulējums ir izklāstīts ļoti īsi.

12. Tajos ir teikts, ka attiecībā uz tiesībām uz pensiju iegūšanu Likuma Nr. 638/83 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka darbiniekam ieskaitāmo iknedēļas iemaksu skaitam gadā, lai aprēķinātu vecuma pensijas apmēru, ko maksā Valsts sociālā nodrošinājuma institūts (Instituto Nazionale della Previdenza Sociale, turpmāk tekstā – “INPS”), jābūt vienādam ar nedēļu skaitu attiecīgajā gadā, par kuru ir maksāts atalgojums, vai kas ir atzīts par līdzvērtīgu saskaņā ar noteikumiem par teorētiskiem kredītiem.

13. Turpinājumā tajos ir noteikts, ka attiecībā uz pensijas apmēru ir piemērojams Dekrētlikuma Nr. 61/2000 9. panta 4. punkts, saskaņā ar kuru “gadījumā, ja darba līgums uz pilnu darba laiku tiek pārveidots par darba līgumu uz nepilnu darba laiku vai pretēji, pensijas apmēra aprēķina nolūkos laikposmā, kurā persona tika nodarbināta uz pilnu darba laiku, ir jāņem vērā pilnā apmērā, bet laikposmā, kurā persona tika nodarbināta uz nepilnu darba laiku, darba laiks ir jāņem vērā proporcionāli faktiski nostrādāto stundu skaitam”.

14. Visbeidzot, lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu ir precizēts, ka ar Dekrētlikumu Nr. 61/2000, kas ir Itālijas tiesību akts, ar kuru ir ieviesta Direktīva 97/81, attiecībā uz sociālo nodrošinājumu ir reglamentētas tikai iemaksas, kuras attiecas uz pensiju apmēra noteikšanu.

15. Tomēr INPS apsvērumos ir ietverti attiecīgo tiesību aktu teksti pilnībā, kurus es izklāstīšu turpmāk ( ).

Dekrētlikums Nr. 61/2000

16. No lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Direktīva 97/81 Itālijas tiesību aktos tika ieviesta ar 2000. gada 25. februāra Dekrētlikumu Nr. 61/2000 ( ). Tā 1. pantā ir šādas definīcijas:

“[..]

2. Šajā dekrētlikumā:

a) “pilns darba laiks” nozīmē parastās darba stundas, kuras ir noteiktas 2003. gada 8. aprīļa Dekrētlikuma Nr. 66 3. panta 1. punktā vai, vajadzības gadījumā, īsākas parastās darba stundas, kas ir noteiktas kādā no piemērojamiem koplīgumiem;

b) “nepilns darba laiks” nozīmē darba stundas, kas noteiktas individuālā līgumā, kuras darbiniekam ir jāievēro un kuras ir īsākas nekā a) apakšpunktā minētās darba stundas;

c) “horizontālas nepilna darba laika darba attiecības” nozīmē tādas darba attiecības, kad, salīdzinot ar pilna darba laika darbu, darba stundu samazināšana ir noteikta attiecībā uz parastām ikdienas darba stundām;

d) “vertikālas nepilna darba laika darba attiecības” nozīmē darba attiecības, kurās ir nosacījums, lai darbs tiku veikts uz pilna darba laika pamata, bet ierobežots uz katras nedēļas, mēneša vai gada ietvaros iepriekš noteiktiem laikposmiem;

d-a) “jauktas nepilna darba laika darba attiecības” nozīmē darba attiecības, kuras apvieno abu veidu darba attiecības, kas paredzētas iepriekš c) un d) apakšpunktā;

e) “papildu darbs” nozīmē darbu, kas veikts ārpus darba stundām un par kuru puses ir vienojušās 2. panta 2. punkta izpratnē un pilna darba laika darba robežās.”

17. Dekrēta 9. pantā ir paredzēts:

“1. Minimālo stundas atalgojumu, kas ir jāņem par pamatu, lai aprēķinātu veicamās sociālās iemaksas par nepilna darba laika darbiniekiem, nosaka, reizinot dienu skaitu, kas nostrādātas nedēļā parasto darba stundu ietvaros, ar dienas minimumu, kurš paredzēts 1983. gada 12. septembra Dekrētlikuma Nr. 463 7. pantā, kas ar grozījumiem pārveidots par 1983. gada 11. novembra Likumu Nr. 638, un šādi iegūto skaitli sadalot ar katrā nedēļā parastās darba stundās nostrādāto stundu skaitu, kā tas attiecībā uz pilna darba laika darbiniekiem ir paredzēts valsts nozaru koplīgumā.

[..]

4. Gadījumā, ja darba līgums uz pilnu darba laiku tiek pārveidots par darba līgumu uz nepilnu darba laiku vai pretēji, pensijas apmēra aprēķina nolūkos laikposms, kurā persona tika nodarbināta uz pilnu darba laiku, ir jāņem vērā pilnā apmērā, bet laikposms, kurā persona tika nodarbināta uz nepilnu darba laiku, darba laiks ir jāņem vērā proporcionāli faktiski nostrādāto stundu skaitam.”

1983. gada 12. septembra Dekrētlikums Nr. 463, kas ar grozījumiem pārveidots par 1983. gada 11. novembra Likumu Nr. 638

18. 7. pantā ir paredzēts:

“1. Katrā kalendārajā gadā pēc 1983. gada iknedēļas iemaksu, ko veic par nodarbinātajiem, skaitam gadā, lai aprēķinātu vecuma pensijas apmēru, ko maksā INPS, jābūt vienādam ar nedēļu skaitu, kurās ir maksāts atalgojums vai kuras ir atzītas par līdzvērtīgām saskaņā ar noteikumiem par summām, kas pielīdzinātas kā maksājamas [( )], paredzot, ka atalgojums par katru šādu nedēļu, kas ir samaksāts, jāmaksā vai kas ir pielīdzināts kā maksājams, nav mazāks par 30 % no minimālās ikmēneša pensijas, ko katra attiecīgā gada 1. janvārī izmaksā Nodarbināto darbinieku pensiju fonds [( )]. Sākot ar maksājumu laiku par 1984. gada 1. janvāri, zemākais ikdienas atalgojums, ieskaitot vidējās vispārpieņemtās algas ikdienas minimumu, visām obligātajām iemaksām attiecībā uz sociālo apdrošināšanu un sociālo palīdzību nevar būt mazāks kā 7,5 % no ikmēneša minimālās pensijas, ko attiecīgā gada 1. janvārī maksā Nodarbināto darbinieku pensiju fonds.

2. Ja tas tā nav, iknedēļas iemaksu skaits ir jāveic atbilstoši rezultātiem (noapaļotiem uz augšu), kuri iegūti, kopējo atalgojumu, kas ir samaksāts, jāmaksā vai kas ir pielīdzināms kā maksājams kalendārajā gadā, dalot ar iepriekšējā punktā minēto atalgojumu. Šādi noteiktās iemaksas neatkarīgi no reālā apdrošināšanas laikposma ilguma ir jāpielīdzina laikposmam, kas ietver tādu pašu nedēļu skaitu, par kurām atalgojums ir samaksāts vai pielīdzināms kā maksājams, jo ir veiktas iemaksas, skaitot no pēdējās nostrādātās vai pielīdzināmās nedēļas gadā.

3. Iepriekšējo punktu noteikumi ir jāattiecina uz laikposmiem pēc 1983. gada 31. decembra attiecībā uz tiesībām uz citiem pabalstiem, kas nav pensijas, par kurām ir jāveic iemaksas INPS.

4. Gadam, kad sāk izmaksāt pensiju, iknedēļas iemaksu skaits, kas jāveic par darba ņēmējiem par laikposmu no pirmās šī gada dienas līdz pensionēšanās dienai, ir jānosaka, piemērojot iepriekšējo punktu noteikumus tikai nedēļām, kuras ir iekļautas attiecīgajā laikposmā un kurās ir patiesi strādāts vai kuras var būt pamats pielīdzinājumam. Šis pats kritērijs ir piemērojams citiem sociālajiem un palīdzības pabalstiem.

[..]”

1996. gada 16. septembra Dekrētlikums Nr. 564

19. 8. pantā ir paredzēts:

“1. Attiecībā uz nepilna darba laika darbiniekiem vertikālās, horizontālās vai cikliskās darba attiecībās [( )], kuri ir pieteikušies uz vispārējo obligāto invaliditātes, vecuma un apgādnieka zaudējuma apdrošināšanu vai cita veida aizstājošu apdrošināšanu, pēc 1996. gada 31. decembra nestrādātos laikposmus, par kuriem nav veiktas obligātās iemaksas, var kompensēt, samaksājot matemātisko rezervi saskaņā ar grozītā un papildinātā 1962. gada 12. augusta Likuma Nr. 1338 13. pantu.

2. Atbilstoši 1983. gada 18. februāra Likumam Nr. 47 attiecīgajām personām pēc izvēles par pirmajā punktā minētajiem laikposmiem var ļaut brīvprātīgi turpināt veikt iemaksas pensiju fondā, pie kura viņas pieder. Lai saņemtu šo atļauju, ir nepieciešams, lai viņas vismaz vienu gadu pēdējo piecu gadu laikā būtu veikušas iemaksas vienā no 1. punktā minētajām apdrošināšanas shēmām.

3. Lai izmantotu 1. un 2. punktā minēto iespēju, attiecīgajām personām ir jāpierāda, ka viņas, kā tas norādīts 1. punktā, ir bijušas nepilna darba laika darbinieki visā laikposmā, par kuru viņas lūdz nodrošinājumu caur kompensējošo vai brīvprātīgo apdrošināšanu.”

Pamata lieta un uzdotie prejudiciālie jautājumi

20. Ar atsevišķiem prasības pieteikumiem Ticiāna Bruno [Tiziana Bruno], Masimo Petīni [Massimo Pettini], Daniela Loti [Daniela Lotti] un Klāra Mateuči [Clara Matteucci] (turpmāk tekstā – “prasītāji”), visi bijušie Alitalia SpA (turpmāk tekstā – “Alitalia”) darbinieki, 2005. gada 17. janvārī vērsās Romas tiesā [Tribunale di Roma], lūdzot, lai viņiem pensijas apdrošināšanas iemaksu laikposmu atzīst par vienādu ar visu to nedēļu skaitu, kuru laikā viņi tika nodarbināti uz nepilnu darba laiku. Viņi apgalvoja, ka viņu darba līgumi, kas (attiecībā uz norādītajiem laikposmiem) bijuši noslēgti uz pilnu darba laiku, pēc viņu lūguma tikuši pārveidoti par vertikāli cikliskiem darba līgumiem uz nepilnu darba laiku. Tādējādi dažus mēnešus gadā viņi strādājuši, bet pārējos mēnešos nestrādājuši.

21. INPS uzskatīja, ka pensiju apdrošināšanas iemaksu veikšanas laikposmā var ieskaitīt tikai to laikposmu, kurā persona tika nodarbināta, nevis nenodarbinātības laikposmu.

22. Tribunale di Roma ar 2005. gada 15. novembrī pieņemtu spriedumu apmierināja prasītāju prasības. INPS pret šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību, apgalvojot, ka saskaņā ar Likuma Nr. 638/83 7. pantu iknedēļas pensijas apdrošināšanas iemaksas, kuras izmanto, lai aprēķinātu vecuma pensiju, ir tās, kuras atbilst tiem periodiem, kuros faktiski tika izmaksāts atalgojums (vai kuras šādā nolūkā ir atzītas par pielīdzināmām).

23. Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Itālijas tiesiskais regulējums (iepriekš minētā Likuma Nr. 638/83 7. panta 1. punkts), atbilstoši kuram pensijas apdrošināšanas iemaksu, kuras izmanto tiesību uz pensiju iegūšanai, laikposmā netiek ņemti vērā nenodarbinātības laikposmi, kas tika izmantoti atbilstoši “vertikālā” nepilna darba laika darba līguma ietvariem, ir saderīgs ar Direktīvu 97/81/EK un it īpaši ar [pamatnolīguma] 4. klauzulu, kurā ir paredzēts nediskriminācijas princips?

2) Vai šis valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Direktīvu 97/81/EK un it īpaši ar [pamatnolīguma] 1. klauzulu, kurā ir noteikts, ka ar valsts tiesisko regulējumu ir jāsekmē brīvprātīga nepilna darba laika darba attīstība, un 4. un 5. klauzulu, kurās ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jānovērš juridiska rakstura šķēršļi, kas varētu ierobežot piekļuvi nepilna darba laika darbam, ņemot vērā to, ka nav apstrīdams, ka, ja pensijas aprēķina nolūkos netiek ņemtas vērā tās nedēļas, kurās netika veikts darbs, tiek radīts būtisks šķērslis izvēlēties vertikālas nepilna darba laika darba attiecības?

3) Vai [iepriekš minētā pamatnolīguma] 4. klauzulu par diskriminācijas aizlieguma principu var paplašināti piemērot arī dažādu veidu nepilna darba laika darba līgumiem, ņemot vērā, ka horizontāla nepilna darba laika darba gadījumā, kurā kopējais nostrādātais stundu skaits ir vienāds ar to stundu skaitu, par kurām tiek izmaksāts atalgojums kalendārajā gadā, saskaņā ar valsts tiesībām tiek ņemtas vērā visas kalendārā gada nedēļas, kas tā nav vertikāla nepilna darba laika darba gadījumā?”

24. Rakstveida apsvērumus ir iesniedzis INPS, prasītāji un Itālijas Republika.

25. 2009. gada 29. oktobra tiesas sēdē mutiskos apsvērumus izteica INPS, Itālijas Republika un Komisija.

Par ieņemamību

26. Šī lieta rada vairākus jautājumus attiecībā uz tās pieņemamību.

27. INPS uzskata, ka uzdotie jautājumi ir nepieņemami. Tas apgalvo, ka pamatnolīgums neattiecas uz sociālā nodrošinājuma shēmām, kas ir dalībvalstu ekskluzīvā kompetence, un ka no tā izriet, ka direktīva attiecas tikai uz darba tiesībām, nevis sociālā nodrošinājuma tiesībām. Arī uzdotie jautājumi esot nebūtiski un Dekrētlikums Nr. 61/2000. Tādēļ INPS uzskata, ka ne uz vienu no valsts tiesā esošo lietu faktiem neattiecas pamatnolīguma materiālā piemērojamība un tikai uz dažiem attiecas tā piemērojamība laikā.

28. Aplūkojot šos argumentus, ir jāpatur prātā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums sniegt nolēmumu. Tomēr Tiesa ir arī nospriedusi, ka ārkārtas apstākļos tā var pārbaudīt apstākļus, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktisko situāciju vai priekšmetu (mērķi), ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo ziņu par faktiskiem un tiesību apstākļiem, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem ( ).

Pamatnolīguma materiālā piemērojamība

29. Ja prejudiciālie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesa lemj, principā neiedziļinoties apstākļos, kādos valsts tiesa tika mudināta tos uzdot un kādos tā paredz piemērot Kopienu tiesību normas, ko tā lūdz interpretēt. Tiesa tikai pārbauda jautājuma pieņemamību Kopienu tiesību normas, kuras interpretācija ir lūgta, materiālās piemērojamības ziņā, ja ir acīmredzams, ka šī tiesību norma nav piemērojama ( ).

30. Šķiet, ka tā tas nav šajā gadījumā. Līdz ar to uzdotie jautājumi, pamatojoties uz šo, nav uzskatāmi par nepieņemamiem ( ).

31. Ņemot vērā iepriekš minēto, pamatnolīguma materiālo piemērojamību es turpmāk aplūkošu atsevišķi, kad jautājumus izskatīšu pēc būtības ( ).

Pamatnolīguma piemērojamība laikā

32. No valsts tiesas lietas materiāliem izriet, ka attiecībā uz T. Bruno, D. Loti un K. Mateuči apgalvotais diskriminējošais pensiju tiesību aprēķins kopumā vai daļēji attiecas uz laikposmiem pirms Direktīvas 97/81 transponēšanai paredzētā termiņa 2000. gada 20. janvārī.

33. Direktīva 97/81 Itālijas tiesībās tika transponēta ar 2000. gada 25. februāra Dekrētlikumu Nr. 61/2000 ( ). INPS uzskata, ka uzdotie jautājumi ir nepieņemami, ciktāl tie attiecas uz faktiem, pirms šis dokuments stājās spēkā.

34. Taču tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka direktīva attiecas uz iepriekšējiem kvalifikācijas laikposmu aprēķiniem saistībā ar nākotnē saņemamo pensiju, pamatojoties ar pastāvīgo judikatūru pēc Tiesas sprieduma lietā Brock ( ).

35. Piekrītu Komisijai.

36. Lietā Brock Tiesai tika jautāts, vai daži grozītie Padomes 1958. gada 25. septembra Regulas Nr. 3 par migrējošā darbaspēka sociālo drošību [nodrošinājuma] ( ) noteikumi ir attiecināmi uz pensijām, kuras ir izmaksātas risku dēļ, kuri iestājās pirms 1964. gada 1. janvāra, kad stājās spēkā attiecīgais grozītais teksts. Bundesknappschaft (Federālā ogļraču asociācija) valsts tiesā apgalvoja, ka attiecībā uz pensijām, saistībā ar kurām risks iestājās pirms 1964. gada 1. janvāra, nevar piemērot noteikumus, kuri stājās spēkā minētajā datumā, bet tām arī turpmāk turpina piemērot iepriekšējos noteikumus. Tiesa nosprieda, ka regulas noteikums, saskaņā ar kuru, pirmkārt, pabalsts ir maksājams saskaņā ar regulu, pat ja tas ir saistīts ar gadījumu pirms datuma, kad regula stājās spēkā, un, otrkārt, ka personu tiesības, kuru pensija tika aprēķināta pirms regulas spēkā stāšanās, pēc viņu pieprasījuma var tikt pārskatītas, faktiski bija tikai principa piemērošana, ka, ja vien nav noteikts citādi, attiecībā uz tādu situāciju, kas ir radušās saskaņā ar likumu, kāds tas bija pirms grozījumiem, sekām nākotnē ir piemērojams grozītais tiesību akts ( ).

37. Šis princips patiesi ir apstiprināts judikatūrā ( ).

38. Piemēram, attiecībā uz pensijām Tiesai lietā Duchon ( ) tika jautāts, vai dalībvalsts pilsonis, kurš pirms šīs valsts iestāšanās Eiropas Savienībā bija nodarbināts citā dalībvalstī, kurā viņš cieta darbā nelaimes gadījumā ražošanā, un kurš pēc savas valsts iestāšanās pēc šī nelaimes gadījuma pieteicās šīs valsts iestādēs uz darba nespējas pensiju, ietilpst Regulas Nr. 1408/71 ( ) piemērojamībā. Atsaucoties uz regulas 94. panta 3. punktu ( ), Tiesa nosprieda, ka šāda persona patiesi neietilpst regulas piemērošanas jomā. Tiesa atsaucās arī uz tikko minēto vispārējo principu un regulas 94. panta 2. punktu ( ) un nosprieda, ka no šīs tiesību normas izriet, ka dalībvalsts vecuma pensijas noteikšanas dēļ nav tiesīga atteikties ņemt vērā apdrošināšanas laikposmus citā dalībvalstī tikai tādēļ, ka tie beidzās, pirms pēdējā dalībvalstī stājās spēkā regula.

39. Šajā gadījumā ne Direktīvā 97/81, ne pamatnolīgumā nav atkāpes no vispārējā principa, saskaņā ar kuru, ja vien nav noteikts citādi, attiecībā uz situāciju, kuras radušās saskaņā ar tiesību aktu pirms tā grozījumiem, sekām nākotnē ir piemērojami grozītie tiesību akti.

40. Tādēļ Direktīva 97/81 nosaka kvalificēto nedēļu aprēķināšanu, lai saņemtu pensiju, kas ir aplūkota pamata lietā, ja neviens no prasītājiem nebija pilnībā pensionējies pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā. Valsts tiesai ir jānosaka, vai tas tā ir šajā gadījumā.

41. Tādējādi uzdotie jautājumi nav uzskatāmi par nepieņemamiem, pamatojoties uz to, ka Direktīva un pamatnolīgums nav piemērojami laikā.

Iesniedzējtiesas pienākums darīt zināmus Tiesai nepieciešamos faktiskos un tiesiskos apstākļus

42. Tiesas sēdē Komisija atzina, ka tā ir apmulsusi attiecībā uz ieņemamo nostāju tādā strīdā, kas bija tiesiski un faktiski tik slikti formulēts kā šī lieta.

43. Iesniedzējtiesas rīkojumos sniegtā informācija par konkrētajiem lietas faktiem un konkrēto piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma saturu patiesi ir nepilnīga un neviennozīmīga.

44. Tas ir problemātiski no judikatūras viedokļa, saskaņā ar kuru, lai sniegtu valsts tiesai noderīgu Kopienu tiesību interpretāciju, iesniedzējtiesai jānorāda faktisko apstākļu un atbilstošo tiesību normu konteksts, kurā tiek uzdoti jautājumi, vai vismaz jāizskaidro faktiskie apstākļi, uz kuriem balstās šie jautājumi. Lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajai informācijai ir ne tikai jāļauj Tiesai sniegt noderīgas atbildes, bet arī jādod iespēja dalībvalstu valdībām, kā arī citiem ieinteresētajiem lietas dalībniekiem sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam. Tiesas pienākums ir nodrošināt, lai šī iespēja tiktu aizsargāta, ņemot vērā, ka atbilstoši šim pantam ieinteresētajiem lietas dalībniekiem tiek darīti zināmi tikai iesniedzējtiesas lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ( ).

45. Neesmu pārliecināta, ka iesniedzējtiesas lēmumi lūgt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā atbilst šai prasībai.

46. Faktisko apstākļu apraksts ir fragmentārs. Iesniedzējtiesas lēmumos nav konkretizēts, vai prasītāji jau ir pensionāri, vai arī vēl aizvien strādā, bet ir pamanījuši apgalvoto atšķirīgo aprēķināšanas veidu un ir norūpējušies par savu pensiju, vai arī pastāv kāds cits faktiskais konteksts. Ir tiesa, ka šie trūkumi savā ziņā novērsti ar valsts tiesas lietas materiāliem ( ) un lietas dalībnieku apsvērumiem, taču iesniedzējtiesas lēmumos neapšaubāmi būtu nepieciešams pilnīgāks apraksts.

47. Lielāka problēma ir saistīta ar tiesisko apstākļu aprakstu.

48. Pieņēmums, ar kuru valsts tiesa, šķiet, pamato savus jautājumus, ir tāds, ka darbinieki, kuriem ir “vertikāls” nepilna darba laika darba līgums, neiegūst tiesības uz pensiju, pamatojoties uz to pašu aprēķinu, kāds ir tiem, kuriem ir “horizontāls” nepilna darba laika darba līgums.

49. Diemžēl valsts tiesa skaidri nepaskaidro atšķirību starp šiem nepilna darba laika darba veidiem vai to, kā tie tiek atšķirīgi aplūkoti saistībā ar pensiju tiesībām.

Horizontālais un vertikālais nepilna darba laika darbs

50. Dekrētlikuma Nr. 61/2000 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā “vertikālas nepilna darba laika darba attiecības” ir definētas kā “darba attiecības, kurās ir nosacījums, lai darbs tiktu veikts uz pilna darba laika pamata, bet ierobežots uz katras nedēļas, mēneša vai gada ietvaros iepriekš noteiktiem laikposmiem”.

51. Tiesas sēdē INPS paskaidroja, ka, lai gan valsts tiesas jautājumi kopumā attiecas uz “vertikālu nepilna darba laika darbu”, pamata lietā aplūkotā problēma ir saistīta tikai ar vertikāli cikliska veida darba līgumiem uz nepilnu darba laiku, kas, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmumiem, nozīmē strādāt dažus mēnešus gadā un nestrādāt pārējos mēnešus ( ).

52. Taču iesniedzējtiesas lēmumos vienīgā informācija par “horizontālo” nepilna darba laika darbu ir trešajā jautājumā, kurā ir noteikts, ka attiecībā uz vienādu nostrādāto stundu skaitu, par kurām tiek izmaksāts atalgojums kalendārajā gadā, saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu saistībā ar “horizontālu” nepilna darba laika darbu tiek ņemtas vērā visas kalendārā gada nedēļas, bet tās netiek ņemtas vērā “vertikāla” nepilna darba laika darba gadījumā.

53. Dekrētlikuma Nr. 61/2000 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā “horizontālas nepilna darba laika darba attiecības” ir definētas kā “tādas darba attiecības, kad, salīdzinot ar pilna darba laika darbu, darba stundu samazināšana ir noteikta attiecībā uz parastām ikdienas darba stundām”. Lai gan tas nav pilnīgi skaidrs, es saprotu, ka horizontāls nepilna darba laika darbs var būt arī darbs, ko veic pusi no katras darba dienas.

54. Tikai tiesas sēdē Tiesa varēja noskaidrot, ka tā patiesi ir pareizā interpretācija.

Atšķirīga attieksme pret horizontālu un vertikāli ciklisku nepilna darba laika darbu

55. Iesniedzējtiesas lēmumos ir izklāstīts Likuma Nr. 638/83 7. panta 1. punkts, kurā attiecībā uz tiesībām uz pensiju iegūšanu ir paredzēts, ka iknedēļas iemaksu, ko veic par nodarbinātajiem, skaitam gadā, lai aprēķinātu vecuma pensijas apmēru, ko maksā INPS, jābūt vienādam ar nedēļu skaitu, par kurām ir maksāts atalgojums vai kas ir atzītas par līdzvērtīgām saskaņā ar noteikumiem par pielīdzinātiem maksājumiem, attiecīgajā gadā. Valsts tiesa arī norāda, ka INPS pensiju apdrošināšanas iemaksu veikšanas laikposmā ieskaitīja tikai to laikposmu, kurā persona tika nodarbināta, un izslēdza nenodarbinātības laikposmu.

56. Tomēr valsts tiesa nekur neizklāsta veidu, kādā ir jāaprēķina nedēļu skaits, kurš tiek ņemts vērā attiecībā uz tiesību uz pensiju iegūšanu.

57. Lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu Kopienu tiesību interpretāciju, pirms vēršanās Tiesā valsts tiesai ir jākonkretizē lietas faktiskie apstākļi un jāatrisina jautājumi, kuri ir saistīti tikai ar valsts tiesībām ( ).

58. Ir taisnība, ka Tiesa ir nospriedusi, ka šie apsvērumi nekādā ziņā neierobežo valsts tiesas rīcības brīvību, kurai vienīgajai ir tiešas zināšanas par lietas apstākļiem un lietas dalībnieku argumentiem, kurai būs jāuzņemas atbildība par taisīto spriedumu lietā un kura tādējādi ir vislabākajā pozīcijā, lai novērtētu, kādā tiesvedības stadijā tai ir nepieciešams Tiesas prejudiciāls nolēmums ( ).

59. Šāda pieļaujoša pieeja attiecībā uz iesniedzējtiesas lēmumu pieņemamību bieži tiek pamatota, ņemot vērā EKL 234. pantā pausto dubulto mērķi: nodrošināt pēc iespējas lielāku Kopienu tiesību piemērošanas vienveidību un šajā sakarā izveidot efektīvu sadarbību starp Tiesu un valsts tiesām ( ).

60. Tomēr gadījumā, kad iesniedzējtiesas lēmumos sniegtā informācija bija pretrunīga, liedzot pietiekami izprast tiesisko situāciju, Tiesa uzdotos jautājumus atzina par acīmredzami nepieņemamiem ( ).

61. Šajos iesniedzējtiesas lēmumos skaidrības trūkst attiecībā uz atšķirību starp horizontālo un vertikāli ciklisko nepilna darba laika darbu, aprēķinot nedēļu skaitu, ko ņem vērā tiesību uz pensiju iegūšanai. Tā tomēr ir šīs lietas pati būtība un pieņēmums, uz kuru ir balstīti uzdotie prejudiciālie jautājumi.

62. Tādējādi, kad iesniedzējtiesas lēmumi nonāca Tiesā, uzdotos jautājumus varēja pamatoti atzīt par nepieņemamiem.

63. Kā aprēķināšana ir jāveic un kāda tieši ir problēma saskaņā ar valsts tiesībām, kļuva skaidrāks tiesas sēdē pēc INPS padomdevēja un Itālijas valdības pārstāvja intensīvas iztaujāšanas.

64. Taču ir jāpatur prātā, ka tiesvedībā atbilstoši EKL 234. pantam, kurš ir balstīts uz valsts tiesu un Tiesas funkciju skaidru sadali, Tiesa ir tiesīga lemt par Kopienu tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, pamatojoties tikai uz faktiem un valsts tiesībām, kuras valsts tiesa tai iesniedz. Ja Tiesa pati iegūtu informāciju par faktisko un tiesisko situāciju valsts tiesā, tas būtu nesaderīgi ar Tiesas uzdevumu atbilstoši EKL 234. pantam un tās pienākumu nodrošināt, ka dalībvalstu valdībām un attiecīgajiem lietas dalībniekiem ir dota iespēja iesniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam ( ).

65. Atskaitot Itāliju, neviena dalībvalsts nav iesniegusi apsvērumus. Tādēļ Tiesa nevar būt droša, ka tā ir izpildījusi savu pienākumu nodrošināt, ka iespēja iesniegt apsvērumus ir saglabāta.

66. No šādas situācijas būtu bijis iespējams izvairīties.

67. Ņemot vērā iepriekš minēto, EKL 234. pantā paredzētā procedūra ir tāds sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām instruments, ar kura palīdzību Tiesa sniedz valsts tiesām Kopienu tiesību interpretāciju, kas tām ir nepieciešama, lai atrisinātu tajās izskatāmos strīdus ( ). Turklāt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek balstīts ar tiesu dialogu, kura uzsākšana ir pilnībā atkarīga no valsts tiesas vērtējuma par šī lūguma iesniegšanas piemērotību un nepieciešamību ( ).

68. Tā ir taisnība, ka ir sagaidāms, ka iesniedzējtiesas lēmums, ja tas ietver tik neatbilstošu attiecīgo faktisko apstākļu un valsts tiesību izklāstu kā šajā gadījumā, tiktu noraidīts kā nepieņemams jau tiesvedības sākuma stadijā. Taču, ņemot vērā informāciju, ko Tiesa ieguva tiesas sēdē, neuzskatu, ka šādi rīkoties tagad būtu atbilstoši vai procesuālās ekonomijas interesēs.

Par lietas būtību

Pamatnolīguma materiālā piemērojamība

69. Vai Direktīva un pamatnolīgums attiecas tikai uz darba tiesībām, nevis sociālā nodrošinājuma tiesībām ( )?

70. Spriedumā lietā Impact ( ) par Direktīvu 1999/70 ( ) Tiesai tika jautāts, vai “darba nosacījumi” pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas pievienots šai direktīvai, 4. klauzulas izpratnē ietver darba līguma noteikumus par atalgojumu un pensijām.

71. Tiesa atsaucās uz savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru jēdziens “darba samaksa” EKL 141. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē ietver pensijas, kas izriet no darba attiecībām starp darbinieku un darba devēju ( ), izslēdzot tās, kas izriet no sistēmas, kura izveidota ar likumu un kuras finansēšanā savu ieguldījumu dod darbinieki, darba devēji un, iespējams, valsts iestādes tādā apmērā, ko vairāk nosaka sociālās politikas apsvērumi nekā darba attiecības. Ņemot vērā šo judikatūru, Tiesa uzskatīja, ka jēdziens “darba nosacījumi” pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkta izpratnē ietver pensijas, kas ir pamatotas ar darba attiecībām starp darbinieku un darba devēju, izslēdzot ar likumu noteiktās valsts sociālā nodrošinājuma pensijas, ko vairāk nosaka sociālās politikas apsvērumi, nevis šādas attiecības. Tiesa nosprieda, ka šādu interpretāciju apstiprina norāde aplūkotā pamatnolīguma preambulas piektajā daļā, saskaņā ar kuru pamatnolīguma puses “atz[ina], ka jautājumi, kas attiecas uz likumos paredzēto sociālo nodrošinājumu, jāizlemj dalībvalstīs” un aicināja dalībvalstis īstenot Eiropadomes Dublinas 1996. gada Nodarbinātības deklarāciju, kura īpaši inter alia uzsvēra nepieciešamību pielāgot sociālā nodrošinājuma sistēmas jaunajai nodarbinātības videi, lai nodrošinātu pienācīgu sociālo aizsardzību šādu darbu veicošajiem ( ).

72. Šāds pats pamatojums mutatis mutandis ir piemērojams pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulai, kas tiek aplūkota šajā lietā.

73. Pirmkārt, šajā klauzulā nediskriminācijas princips faktiski ir izklāstīts tādiem pašiem vārdiem kā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir pievienots Direktīvai 1999/70, 4. klauzulā.

74. Otrkārt, pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu preambulas trešajā punktā līdzīgā veidā ir atzīts, ka par likumā paredzētiem sociālā nodrošinājuma jautājumiem lemj dalībvalstis, un minēta 1996. gadā Dublinā notikušās Eiropadomes Nodarbinātības deklarācija.

75. Treškārt, Direktīvas 97/81 mērķis, kāds tas ir definēts 1. pantā, ir īstenot pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, ko savā starpā noslēgušas vispārējās starpprofesionālās organizācijas (proti, organizācijas, kas pārstāv darba devējus un darbiniekus). Pamatnolīguma nodoms ir ļaut abām darba līguma pusēm organizēt darba stundas elastīgā veidā, kas pielāgots noteiktu nozaru nodarbinātības un darbības īpatnībām. Tās nodoms nav reglamentēt jautājumus, kas saistīti ar sociālo nodrošinājumu ( ).

76. Tādēļ pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts attiecas uz pensijām, kuras ir atkarīgas no darba attiecībām starp darbinieku un darba devēju, nevis likumā noteiktajām sociālā nodrošinājuma pensijām, kuras ir mazāk atkarīgas no šīm attiecībām, bet vairāk atkarīgas no sociālās politikas apsvērumiem.

77. Man šķiet, ka, ņemot vērā iesniedzējtiesas lēmumu neskaidro raksturu, valsts tiesa vislabāk spēj lemt par to, kā kvalificēt šajā lietā aplūkoto pensiju shēmu. To darot, tai ir jāpiemēro Tiesas noteiktie kritēriji.

78. Lai novērtētu, vai vecuma pensija ietilpst EKL 141. panta piemērošanas jomā, Tiesa ir precizējusi, ka viens no kritērijiem, kas var izrādīties izšķirošs, ir tas, vai vecuma pensija tiek maksāta darbiniekam saistībā ar darba attiecībām ar tā bijušo darba devēju, piebilstot, ka šim kritērijam nav izslēdzoša rakstura, jo pensijās, ko izmaksā no likumā noteiktās sociālā nodrošinājuma sistēmas, var pilnīgi vai daļēji ņemt vērā samaksu par darbu. Tomēr sociālās politikas, valsts organizācijas, ētikas vai pat budžeta apsvērumi, kam ir bijusi vai varēja būt nozīme, valsts likumdevējam izveidojot sistēmu, nevar gūt pārsvaru, ja ir izpildīti trīs kritēriji: i) pensija attiecas tikai uz noteiktu darbinieku kategoriju, ii) tā ir tieši atkarīga no nostrādātā darba laika un iii) tās lielums tiek aprēķināts, ņemot vērā pēdējo algu ( ).

79. Šo kritēriju piemērošana ne vienmēr ir vienkārša. Tomēr tie pēc analoģijas ir jāpiemēro šajā lietā aplūkotajām pensijām.

80. Tiesa ir skaidri noteikusi, ka, ja šie kritēriji ir izpildīti, pensija, ko publisko tiesību darba devējs izmaksā ierēdnim, ir pilnībā salīdzināma ar pensiju, kuru saviem bijušajiem darbiniekiem izmaksā privāto tiesību darba devējs ( ). Tādējādi pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja INPS, tas, ka pensija ir paredzēta likumā un to administrē tāda valsts pārvaldes iestāde kā INPS, tādējādi nevar būt izšķirošs kritērijs, lai nošķirtu fondētu pensiju no likumā paredzētās sociālā nodrošinājuma pensijas.

81. Kā es saprotu attiecīgo judikatūru, valsts tiesai, lai noteiktu, vai Alitalia ir publisko tiesību vai privāto tiesību darba devējs, ir jāpārbauda tās statuss saskaņā ar valsts tiesībām. Ja Alitalia ir publisko tiesību darba devējs, tas, ka pensiju ir izmaksājusi nevis pati Alitalia, bet INPS, var būt norāde uz to, ka šī pensija ir salīdzināma ar pensiju, ko saviem darbiniekiem izmaksā privāto tiesību darba devējs, un ka tādēļ tā drīzāk ir fondētā pensija, nevis likumā paredzētā sociālā nodrošinājuma pensija. Savukārt, ja Alitalia ir privāto tiesību darba devējs, tad tas, ka pensiju maksā INPS, var būt norāde uz to, ka šī pensija ir tā, kuru nosaka sociālās politikas apsvērumi, un ka tādēļ tā drīzāk ir likumā paredzētā sociālā nodrošinājuma pensija, nevis fondētā pensija.

82. Tā ir taisnība, ka Kopienu tiesības nemazina dalībvalstu tiesības organizēt savu sociālā nodrošinājuma sistēmu. Tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības ( ) un it īpaši nediskriminācijas princips ( ). Pat ja aplūkotā pensija ir likumā paredzēta sociālā nodrošinājuma pensija, tai ir jāatbilst šim principam.

83. Pamatojoties uz to, es secinu, ka pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu neattiecas uz likumā paredzētām sociālā nodrošinājuma pensijām. Valsts tiesai ir jānosaka, vai pamata lietā aplūkotā pensija ietilpst šajā kategorijā. Ja tā secinās, ka aplūkotā pensija ir likumā paredzētā sociālā nodrošinājuma pensija, tai ir jāpārbauda, vai Itālija savu kompetenci attiecībā uz sociālo nodrošinājumu ir izmantojusi atbilstoši Kopienu tiesībām un it īpaši atbilstoši nediskriminācijas principam.

Prejudiciālie jautājumi

84. Pirmais un trešais jautājums attiecas tikai uz pamatnolīguma 4. klauzulu, bet otrais jautājums attiecas uz 4. klauzulu, aplūkojot to kopsakarā ar 1. un 5. klauzulu. Tādēļ šķiet piemēroti uz visiem trīs jautājumiem atbildēt vienlaikus.

85. Ar pirmo jautājumu tiek jautāts, vai Likuma Nr. 638/83 7. panta 1. punkts, atbilstoši kuram pensijas apdrošināšanas iemaksu, kuras izmanto tiesību uz pensiju iegūšanai, laikposmā netiek ņemts vērā nenodarbinātības laikposms atbilstoši “vertikālā” nepilna darba laika darba līgumam, ir saderīgs ar Direktīvu 97/81/EK un it īpaši ar pamatnolīguma 4. klauzulu (nediskriminācijas principu).

86. Ar otro jautājumu vispārīgākā veidā tiek jautāts, vai pamata lietā aplūkotās valsts tiesību normas ir saderīgas ar Direktīvu 97/81 un it īpaši ar pamatnolīguma 1. klauzulu (kurā ir paredzēts, ka ar valsts tiesisko regulējumu ir jāsekmē nepilna darba laika darba attīstība), un 4. un 5. klauzulu (kurās ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānovērš juridiska vai administratīva rakstura šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas). Iesniedzējtiesa norāda, ka “neapšaubāmi”, ja pensijas aprēķina nolūkos netiek ņemtas vērā nenodarbinātības nedēļas, tiek radīts būtisks šķērslis, lai izvēlētos “vertikālu” nepilna darba laika darba līgumus.

87. Ar trešo jautājumu tiek jautāts, vai nediskriminācijas princips pamatnolīguma 4. klauzulā attiecas uz dažāda veida nepilna darba laika darba līgumiem, ņemot vērā to, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecībā uz vienādu nostrādāto stundu skaitu, par kurām ir maksāts atalgojums kalendārajā gadā, “horizontāla” nepilna darba laika darba gadījumā tiek ņemtas vērā visas kalendārā gada nedēļas, bet “vertikāla” nepilna darba laika darba gadījumā tā nav.

88. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesas kompetencē nav lemt par valsts tiesību pasākuma saderīgumu ar Kopienu tiesībām. Tomēr tā var sniegt Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas tiesai ļautu atrisināt tajā ierosināto lietu, sniedzot tai nepieciešamo informāciju, lai noteiktu, vai attiecīgais valsts pasākums atbilst Kopienu tiesībām ( ).

89. Līdz ar to apskatīšu šos trīs jautājumus vienlaikus kā tādus, ar kuriem tiek jautāts, vai ar pamatnolīguma 1., 4. un 5. klauzulu tiek liegts, ka tādi tiesību akti kā pamata lietā aplūkotie, kuros vertikāli cikliskie un horizontālie nepilna darba laika darba līgumi tiek nošķirti tādā veidā, kādā nedēļas tiek ņemtas vērā kā kvalificējoši laikposmi tiesību uz pensiju iegūšanas nolūkā.

Atšķirīgā attieksme saskaņā ar Itālijas tiesībām

90. Kā saprotu un būtiski pamatojoties uz tiesas sēdē gūto informāciju, šķiet, ka sistēma būtībā ir šāda.

91. Būtībā šķiet, ka pensijas apmēra aprēķināšanas kritērijs tāpat ir ņemt vērā nostrādāto stundu skaitu, neraugoties uz to, vai darbs tika veikts saskaņā ar pilna darba laika, horizontāla nepilna darba laika vai vertikāli cikliska nepilna darba laika grafiku. Savos rakstveida apsvērumos INPS apgalvo, ka, lai noteiktu iemaksu ilgumu pensijas aprēķināšanā, ir: i) jānosaka apmaksāto stundu skaits katrā kalendārajā gadā attiecībā uz nepilna darba laika darbu un ii) jāizdala šis skaitlis ar stundu skaitu, kas ir iknedēļas darba stundas pilna darba laika darbiniekiem. Šāda aprēķina rezultāts atspoguļo iemaksu nedēļu skaitu, kas ir jāņem vērā attiecībā uz nepilna darba laika darbu. Šim skaitlim var pieskaitīt papildu iemaksu nedēļu skaitu, ar ko attiecīgais darbinieks varētu būt rēķinājies (piemēram, kā pielīdzināmos maksājumus ( )). Šī metode pensijas apmēra aprēķināšanai, manuprāt, nenoved pie atšķirīga rezultāta atkarībā no tā, vai attiecīgais nepilna darba laika darbs ir vertikāli ciklisks vai horizontāls.

92. Tādējādi, ja pilna darba laika darba grafiks ir 8 stundas dienā, nav atšķirības, vai ir strādātas 52 nedēļas gadā ( ), bet tikai 4 stundas dienā saskaņā ar horizontālā nepilna darba laika darba grafiku, vai tikai 26 nedēļas gadā, bet 8 stundas dienā, pamatojoties uz vertikāli ciklisku nepilna darba laika darba grafiku. Abos gadījumos nostrādāto stundu skaits būs vienāds (1040 stundas) ( ) un tam būs vienāda ietekme uz pensijas apmēra aprēķināšanu (manā piemērā 50 % no pilna darba laika darbinieka pensijas, kas tiks aprēķināta, pamatojoties uz 2080 stundām).

93. Kā to tiesas sēdē atzina INPS, problēma, šķiet, ir nedēļu skaita, kas nepieciešams, lai varētu saņemt pensiju (“kvalificējošās nedēļas”), aprēķināšanā. INPS padomdevējs paskaidroja, ka, lai varētu saņemt pensiju, ir nepieciešamas 1820 kvalificējošās nedēļas. Kvalificējoša nedēļa nozīmē nedēļu, kurā darbs ir veikts vismaz vienu dienu.

94. Manis tikko sniegtajā piemērā tas nozīmē, ka par to pašu nostrādāto stundu skaitu horizontālā nepilna darba laika darbinieks iegūs 52 kvalificējošas nedēļas, bet vertikāli cikliska nepilna darba laika darbinieks iegūs tikai 26 kvalificējošas nedēļas.

95. Līdz ar to nevienlīdzīgā attieksme, šķiet, rodas no veida, kā tiek aprēķinātas kvalificējošās nedēļas, kas tieši nosaka, cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai darbinieks varētu saņemt pensiju. Tāpēc, ka par kvalificējošām nedēļām tiek uzskatītas tikai nedēļas, kurās darbs tiek veikts vismaz vienu dienu, vertikāli cikliska nepilna darba laika darbiniekiem, lai varētu saņemt pensiju, var nākties strādāt divreiz ilgāk nekā horizontālā nepilna darba laika darbiniekiem. Manā piemērā horizontālā nepilna darba laika darbiniekam, lai saņemtu pensiju, būs jāstrādā 35 gadi, bet vertikāli cikliska nepilna darba laika darbiniekam būs jāstrādā 70 gadi. Ja šis cilvēks visu savu karjeras laiku strādās uz vertikāli cikliska nepilna darba laika pamata, viņš visdrīzāk nekad nevarēs saņemt pensiju.

Nediskriminācijas princips pamatnolīguma 4. klauzulā

96. Saskaņā ar pamatnolīguma 4. klauzulu nepilna darba laika darbiniekiem piemērotie darba nosacījumi nav mazāk izdevīgi nekā tie, kurus piemēro salīdzināmiem pilna darba laika darbiniekiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgai attieksmei nav objektīva pamata. Diskriminācijas aizliegums 4. klauzulā ir tikai Kopienu tiesību pamatprincipa, proti, vispārējā vienlīdzības principa īpaša izpausme, saskaņā ar kuru salīdzināmās situācijās nevar būt atšķirīga attieksme, ja vien atšķirībām nav objektīva pamata ( ). Tādēļ šis princips attiecas tikai uz personām salīdzināmās situācijās ( ).

97. Pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punktā ir skaidri paredzēts, ka vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu ( ). Tiesa jau ir noteikusi, ka Kopienu tiesībās nav aizliegts vecuma pensiju aprēķināt, pamatojoties uz pro rata temporis principu nepilna darba laika gadījumā ( ). Minētajā lietā tas, ka papildus ierēdņa nostrādāto gadu skaitam tika ņemts vērā viņa faktiski veiktais darba laiks karjeras laikā, salīdzinot ar ierēdni, kurš visu savas karjeras laiku ir strādājis pilnu darba laiku, tika uzskatīts par objektīvu kritēriju, kas nekādā veidā nav saistīts ar diskrimināciju dzimuma dēļ un kas ļauj proporcionāli samazināt tiesības uz pensiju ( ).

98. Iepriekš izskaidrotā sistēma, šķiet, nosaka, ka gan vertikāli cikliskā nepilna darba laika darbinieku, gan pilna darba laika darbinieku kvalificējošās nedēļas tiek aprēķinātas proporcionāli faktiski nostrādāto stundu skaitam jeb, citiem vārdiem sakot, atbilst pro rata temporis principam. Šķiet loģiski, ka tam, kurš strādā 8 stundas dienā 52 nedēļas atbilstoši pilna darba laika darba grafikam, būs tieši divreiz lielāks kvalificēto nedēļu skaits nekā tam, kurš strādā 8 stundas dienā 26 nedēļas atbilstoši vertikāli cikliskam nepilna darba laika darba grafikam. Tiktāl viss būtu labi – diskriminācijas nav.

99. Tomēr horizontālā nepilna darba laika darbinieku kvalificējošās nedēļas tiek aprēķinātas, balstoties uz pamatu, kurš ir daudz izdevīgāks nekā pro rata temporis princips. Ja par kvalificējošām nedēļām uzskata tikai nedēļas, kurās darbs tiek veikts vismaz vienu dienu ( ), tad kāds, kurš strādā 4 stundas dienā 52 nedēļas saskaņā ar horizontālu nepilna darba laika darba grafiku, būs strādājis tieši tikpat daudz stundu kā tikko aprakstītais vertikāli cikliska nepilna darba laika darbinieks, bet būs ieguvis divreiz vairāk kvalificējošas nedēļas.

100. Horizontāla nepilna darba laika darbinieks var arī baudīt priekšrocību, kāda nav viņa kolēģim, kurš strādā pilnu darba laiku. Pieņemsim (nedaudz mainot minēto piemēru), ka tā vietā, lai strādātu 20 stundas nedēļā, kas būtu sadalītas pa piecām dienām (4 stundas dienā), viņš strādā 2 ar pusi dienas pilna darba laika (8 + 8 + 4) stundas un nestrādā atlikušajās 2 ar pusi dienās. Šāds darba modelis ir pietiekams, lai attiecīgo nedēļu uzskatītu par kvalificējošu nedēļu. Vienlaikus līdzvērtīgam pilna darba laika darbiniekam, lai nedēļu uzskatītu par kvalificējošu nedēļu, bija jāstrādā viņa parastā pilnā nedēļa (visas piecas dienas).

101. Tādējādi šeit parādās divas atsevišķas nevienlīdzīgas attieksmes formas: a) starp diviem nepilna darba laika darba veidiem, nelabvēlīgāku situāciju radot vertikāli cikliska nepilna darba laika darbiniekiem, un b) starp horizontālu nepilna darba laika darbu un pilna darba laika darbu, nelabvēlīgāku situāciju radot pilna darba laika darbiniekiem.

102. Vai šāda nevienlīdzīga attieksme atbilst pamatnolīguma 4. klauzulai?

103. Kā Tiesa apstiprināja spriedumā lietā Michaeler u.c., Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma mērķis ir, pirmkārt, sekmēt nepilna darba laika darba iespējas un, otrkārt, novērst diskrimināciju starp nepilna darba laika un pilna darba laika darbiniekiem. Šis divkāršais mērķis izriet no pamatnolīguma 1. klauzulas un Direktīvas 97/81 preambulas apsvērumiem. Tostarp Tiesa minēja preambulas 11. apsvērumu, saskaņā ar kuru pamatnolīguma parakstītājas puses “izteikušas vēlmi noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu nepilna darba laika darba darītāju [darbinieku] diskrimināciju un attiecīgi sekmētu nepilna darba laika darba iespēju attīstību tā, lai tas pamatā būtu vienlīdz pieņemami gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem [darbiniekiem]” ( ).

104. No pamatnolīguma 4. klauzulas formulējuma ir skaidrs, ka tajā esošā nediskriminācijas principa konkrētais veids, lai gan dabiski veicina nepilna darba laika darbu, ir diskriminācijas starp nepilna darba laika un pilna darba laika darbiniekiem aizliegums. Kā tas skaidri izriet no preambulas, tas nozīmē diskrimināciju pret nepilna darba laika darbiniekiem.

105. Līdz ar to 4. klauzulu var piemērot tikai nevienlīdzīgas attieksmes starp dažāda veida nepilna darba laika darbu, kad tāpat kā starp nepilna darba laika un pilna darba laika darbiniekiem šāda attieksme arī ir diskriminācija pret nepilna darba laika darbiniekiem. Šis teksts neattiecas ne uz vienu no manis iepriekš norādītajiem nevienlīdzīgas attieksmes veidiem.

106. Tādēļ ar pamatnolīguma 4. klauzulu neviens no tiem nav arī aizliegts.

Pamatnolīguma 5. klauzulā noteiktais pienākums apzināt un pārskatīt šķēršļus

107. Tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktā esot aizliegti tādi tiesību akti kā pamata lietā aplūkotais. Atbilstoši mērķim veicināt nepilna darba laika darbu šajā klauzulā ir noteikts, ka dalībvalstīm “būtu jāapzina un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā tie jānovērš”. Komisija atsaucās uz spriedumu lietā Michaeler u.c., kurā Tiesa nosprieda, ka 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz tādus valsts tiesību aktus, kuros tiek prasīts, ka 30 dienu laikā pēc parakstīšanas nepilna darba laika darba līgumu kopijas ir jānosūta iestādēm.

108. Es nepiekrītu Komisijai.

109. Spriedumā lietā Michaeler u.c. apstrīdētā prasība attiecās uz nepilna darba laika darba līgumiem, nevis uz pilna darba laika darba līgumiem. Tiesa nosprieda, ka papildu administratīva formalitāte un sods par neizpildi atturēja darba devējus no nepilna darba laika darba izmantošanas un it īpaši varēja ietekmēt mazus un vidējus uzņēmumus, kuriem nav tādi resursi kā lieliem uzņēmumiem un kuri tādēļ slieksies izvairīties no nepilna darba laika darba piedāvāšanas, kāds arī bija Direktīvas 97/81 mērķis ( ).

110. Tādējādi apstrīdētā prasība bija skaidrs piemērs juridiskajiem un administratīvajiem noteikumiem, kuri bija kā šķēršļi darbiniekiem, kas vēlējās pāriet no pilna darba laika nodarbinātības uz nepilna darba laika nodarbinātību.

111. No Direktīvas un pamatnolīguma preambulas apsvērumiem un pamata noteikumiem kopsakarā ar pēdējā “vispārīgajiem apsvērumiem” skaidri izriet, ka pamatnolīguma ratio legis ir uzlabot darbinieku iespēju pāriet no pilna darba laika nodarbinātības uz nepilna darba laika nodarbinātību vai piekļūt nepilna darba laika nodarbinātībai bez iepriekšējas pilna darba laika nodarbinātības.

112. Līdz ar to ar pamatnolīguma 5. klauzulu uzliktais pienākums, manuprāt, ir īpaša diskriminācijas aizlieguma 4. klauzulā piemērošana. Dažreiz šāda diskriminācija pastāv, kad dalībvalstis nosaka juridisku vai administratīvu šķērsli nepilna darba laika līgumiem, kuru tie nenosaka pilna daba laika līgumiem, kā tas bija lietā Michaeler u.c. Tad dalībvalstij ir pienākums novērst šādus šķēršļus.

113. Šajā gadījumā nav juridiska noteikuma vai administratīvas prakses, kas būtu kā šķērslis, lai pārietu no pilna darba laika uz nepilna darba laika nodarbinātību. Patiesi, attiecībā uz veidu, kā tiek aprēķinātas viņu kvalificējošās nedēļas, nav atšķirīgas attieksmes pret pilna darba laika darbiniekiem un vertikāli cikliska nepilna darba laika darbiniekiem. Abām darbinieku kategorijām kvalificējošās nedēļas tiek aprēķinātas, pamatojoties uz pro rata temporis principu ( ). Nevienlīdzīgā attieksme rodas tikai no privileģētas attieksmes pret trešās kategorijas darbiniekiem (horizontāla nepilna darba laika darbiniekiem), aprēķinot kvalificējošās nedēļas.

114. Situācija būtu citādāka, ja, teiksim, kvalificējošās nedēļas horizontāla nepilna darba laika un pilna darba laika nodarbinātības gadījumā tiktu aprēķinātas, pamatojoties uz pro rata temporis principu, bet attiecībā uz vertikāli cikliska nepilna darba laika nodarbinātību – uz mazāk izdevīga pamata. Tādā gadījumā patiesi pastāvētu nevienlīdzīga attieksme pret pilna darba laika nodarbinātību un konkrēta veida nepilna darba laika nodarbinātību, kaitējot pēdējai. Šāds noteikums būtu 4. klauzulā noteiktā diskriminācijas aizlieguma pārkāpums un dalībvalstij saskaņā ar 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu būtu šis šķērslis jānovērš.

115. Spriedumā lietā Schönheit un Becker Tiesa nosprieda, ka nevar uzskatīt, ka valsts tiesību aktus, kuru sekas ir darbinieku vecuma pensiju nesamērīga samazināšana gadījumā, kad tiek ņemti vērā viņu nepilna darba laika darba laikposmi, objektīvi pamatotu fakts, ka pensija šajā gadījumā ir atlīdzība par mazāku darbu, vai tas, ka tās mērķis ir nepieļaut, ka darbinieki, kuri strādā nepilna darba laika darbu, atrastos labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar tiem, kuri ir nodarbināti uz pilnu darba laiku ( ).

116. Tomēr šajā gadījumā nav šāda situācija. Problēmu nerada tas, ka vertikāli cikliska nepilna darba laika darbinieki ir nesamērīgi nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar pilna darba laika darbiniekiem. Bet gan, ka horizontāla nepilna darba laika darbinieki patiesībā ir noteiktā veidā (attiecībā uz kvalificējošo nedēļu aprēķināšanu) labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar pilna darba laika darba vai vertikāli cikliska nepilna darba laika darbiniekiem.

117. No tā izriet, ka, pamatojoties uz iepriekš sniegto analīzi, uz trīs prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild tādējādi, ka principā ne pamatnolīguma 4. klauzula, ne 1. vai 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts neliedz noteikt atšķirību starp dažādiem nepilna darba laika darba veidiem, piemērojot tiem atšķirīgus nosacījumus, ciktāl šādas atšķirības nerada diskrimināciju par labu pilna darba laika un pret (daļu no) nepilna darba laika darbiniekiem vai nerada juridiskus vai administratīvus šķēršļus, kuri varētu ierobežot nepilna darba laika darba iespējas.

118. Tomēr tas vēl nav viss.

Vispārējais vienlīdzības princips

119. Diskriminācijas aizliegums pamatnolīguma 4. klauzulā ir vispārējā vienlīdzības principa īpaša izpausme ( ). Līdz ar to tas ir jāinterpretē saskaņā ar šo principu. Tāpat ikvienam valsts ieviešanas pasākumam ir jāatbilst vispārējiem Kopienu tiesību principiem, tostarp vienlīdzīgas attieksmes principam ( ).

120. Dalībvalstis var brīvi noteikt atšķirības starp dažādiem nepilna darba laika darba veidiem. Taču pasākumiem, ko tās ievieš, ir jābūt saderīgiem un saskaņotiem ar Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu mērķiem un noteikumiem un jāatbilst vispārējiem Kopienu tiesību principiem, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principam ( ).

121. No tā izriet, ka dalībvalstis nevar patvaļīgi ieviest atšķirības starp dažādiem nepilna darba laika darbu veidiem, kas būtu pretrunā šiem mērķiem un pārkāptu vispārējo diskriminācijas aizliegumu Kopienu tiesībās.

122. Kā es saprotu faktus, manuprāt, no tiem izriet, ka horizontāla un vertikāli cikliska nepilna darba laika darbinieki atrodas salīdzināmās situācijās. Iemesli atšķirīgai attieksmei pret viņiem attiecībā uz tiesību uz pensiju iegūšanu nav viegli saskatāmi. Tādēļ šī atšķirīgā attieksme var radīt patvaļīgu atšķirību, kas principā ir pretrunā vispārējam diskriminācijas aizliegumam.

123. Tiesas sēdē Itālijas valdības pārstāvim un INPS padomdevējam jautāja, vai viņi vēlas norādīt kādu nevienlīdzīgas attieksmes šajā lietā pamatojumu. Abi atsaucās uz faktu, ka saskaņā ar Itālijas civiltiesībām vertikāli ciklisks nepilna darba laika darba līgums nenodarbinātības laikposmos tiek pārtraukts (“quiescent”). Tas nozīmē, ka netiek maksāts nekāds atalgojums un netiek veiktas nekādas iemaksas par darbinieku. Savos rakstveida apsvērumos Itālijas Republika arī apgalvoja, ka darbinieki var brīvi izvēlēties starp horizontālo un vertikāli ciklisko nepilna darba laika darbu.

124. Attiecībā uz pamatojumu, kas balstīts uz valsts tiesībām, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts, lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību neievērošanu, nevar aizbildināties ar iekšējās tiesību sistēmas normām, praksi vai situāciju ( ).

125. Attiecībā uz pamatojumu, kas balstīts uz darbinieku brīvu izvēli starp horizontālu un vertikāli ciklisku nepilna darba laika nodarbinātību, no Tiesai iesniegtajiem dokumentiem ir redzams, ka patiesībā gaisa pārvadātāju darbiniekiem, kas ir prasītāji šajā lietā, šādas izvēles nav. Viņu darba specifika kā lidojuma apkalpes personālam uz lidmašīnas klāja apgrūtina vai pat padara neiespējamu darbinieku iespēju izvēlēties horizontālu nepilna darba laika nodarbinātību (piemēram, strādāt 7 stundas nedēļā, bet tikai 4 stundas dienā). Ir grūti “atstāt biroju” pēc pusdienas darba beigšanas, ja šis “birojs” ir lidmašīna lidojuma laikā ( ). Šķiet, ka praktiskā neiespējamība organizēt horizontālu nepilna darba laika darbu ir apstiprināta piemērojamajā koplīgumā, kurā tādu darbinieku kā prasītāji nepilna darba laika darba izvēle ir ierobežota ar vertikāli cikliska nepilna darba laika nodarbinātību.

126. Līdz ar to šie pamatojumi nešķiet pierādīti.

127. Tomēr valsts tiesai būs galu galā jāizlemj, vai nevienlīdzīgais tiesību uz pensiju iegūšanu aprēķināšanas veids, kā to tiesas sēdē aprakstīja Itālijas valdības pārstāvis un INPS padomdevējs, patiesi ir valsts tiesībās paredzētā metode, un tādā gadījumā jāpārbauda, vai šādai nevienlīdzīgai attieksmei ir objektīvs pamatojums ( ).

Secinājumi

128. Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka Tiesai uz Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:

1) Pamatnolīgums, kas pievienots Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, neattiecas uz likumā paredzētām sociālā nodrošinājuma pensijām. Valsts tiesai ir jānosaka, vai pamata lietā aplūkotā pensija ietilpst šajā kategorijā. Lai secinātu, ka aplūkotā pensija ir likumā paredzētā sociālā nodrošinājuma pensija, tai ir jāpārbauda, vai Itālijas Republika savu kompetenci attiecībā uz sociālo nodrošinājumu ir izmantojusi atbilstoši Kopienu tiesībām un it īpaši atbilstoši nediskriminācijas principam;

2) Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzula neaizliedz valsts tiesību aktus, kuros kvalificējošās nedēļas tiesību uz pensiju iegūšanai tiek aprēķinātas saskaņā ar pro rata temporis principu. 4. klauzula attiecas uz nevienlīdzīgu attieksmi pret dažādiem nepilna darba laika darba veidiem tikai tad, ja šī attieksme diskriminē nepilna laika darba darbiniekus salīdzinājumā ar pilna darba laika darbiniekiem. Dalībvalstis var brīvi noteikt atšķirības starp dažādiem nepilna darba laika darba veidiem. Taču pasākumiem, ko tās ievieš, ir jābūt saderīgiem un saskanīgiem ar Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu mērķiem un noteikumiem un jāatbilst vispārējiem Kopienu tiesību principiem, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principam. Dalībvalstis nevar patvaļīgi ieviest atšķirības starp dažādiem nepilna darba laika darbu veidiem, kas būtu pretrunā šiem mērķiem un pārkāptu vispārējo diskriminācijas aizliegumu Kopienu tiesībās.