ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36

Prasītāji uzsver, un Komisija pret to nav paudusi nekādus pieņemamus iebildumus, nepieciešamību efektīvi īstenot pārstrukturēšanas plānu, kuram, šķiet, ir izšķiroša nozīme grupas izdzīvošanā, jo šīs pēdējās minētās stāvoklis ir kļuvis vēl nedrošāks tāpēc, ka kreditorbankas minēto plānu vēl nav apstiprinājušas tieši tā iemesla dēļ, ka prasītājiem, kā apgalvo minētās bankas, ir uzlikti lieli naudas sodi. Šajā kontekstā, lai arī Komisija šajā ziņā ir paudusi zināmu skepsi, sākotnēji nešķiet pārsteidzoši, ka šīs bankas grupai CCPL kā prioritāti izvirza to banku prasījumu atmaksāšanu, kas ir radušies pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, plānā, kas arī tika izstrādāts pirms šī lēmuma pieņemšanas, paredzot tikai samaksu, kas būtu atkarīga no turpmākiem sodiem. Apstāklis, ka šim nolūkam tika paredzēta tikai summa EUR [konfidenciāli] apmērā, šķiet, atspoguļo parāda nedrošību saistībā ar ieņēmumiem, kas bija gaidāmi no grupas pārstrukturēšanas, it īpaši no aktīvu pārdošanas, un bankām ir pamatotas šaubas par to, vai tie ir pietiekami pat tam, lai prioritāri atmaksātu to prasījumus. [..]
46

Attiecīgais gadījums, šķiet, ilustrē vajadzību ieviest šādu termiņa izbeigšanās elementu: prasītājas saimnieciskā darbība, kas sastāv no Irānas degvielas pārvadājumiem, nav mainījusies laikā no tās sākotnējās iekļaušanas datuma 2012. gada oktobrī līdz apstrīdēto aktu pieņemšanas datumam. Tādējādi ir acīmredzams, ka tas bija loģistikas pakalpojums, kas tika nodrošināts klientiem, kuri bija pasūtījuši šo pārvadājumu. Tomēr no lietas neizriet, ka Padome nebūtu varējusi sākotnējo iekļaušanu balstīt uz “loģistikas palīdzības” pamatojumu. Tas pats ir attiecināms uz prasītājas akcionāru sastāvu, kas, šķiet, nav mainījies laikā no 2012. līdz 2015. gadam. Padome, kas bija izklāstījusi tās precīzu struktūru tiesvedības laikā, pēc kā tika pieņemts spriedums lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608, 51. punkts), nav apgalvojusi, ka “finanšu atbalsta” pamatojums, kas balstīts uz šiem akcionāriem, nebija pieejams prasītājas sākotnējās iekļaušanas laikā 2012. gada oktobrī. Attiecībā uz pierādījumiem, kas varētu atbalstīt apstrīdētos aktus, Padome savos apsvērumos ir konkrēti minējusi tikai piecus dokumentus (28. zemsvītras piezīme). Četri no šiem dokumentiem ir datēti ar laiku pirms 2012. gada oktobra, savukārt vienīgajā no tiem, kas ir datēts ar vēlāku datumu (2014. gada februāris), nešķiet ietverta jauna atbilstoša informācija, jo tajā ir tikai norādīts uz prasītājas kā Irānas naftas pārvadātājas lomu un šīs lomas nozīmību Irānas ekonomikā, ko neviens neapstrīd.
LESD 265. pantā paredzētais tiesību aizsardzības līdzeklis ir pamatots ar ideju, ka prettiesiska iestādes bezdarbība ļauj citām iestādēm vērsties Savienības tiesā, lai tā atzītu, ka atturēšanās rīkoties ir pretrunā LESD. Šajā pantā ir paredzēta bezdarbība, atturoties pieņemt lēmumu vai paust nostāju, nevis tāda tiesību akta pieņemšana, kas atšķiras no tā, kāda pieņemšanu prasītāja vēlētos panākt vai uzskatītu par nepieciešamu.

Ja Savienības iestādei vai struktūrai nav pienākuma uzsākt procedūru, bet tām ir rīcības brīvība, kas izslēdz indivīdu tiesības prasīt, lai tās paustu noteiktu nostāju, personām, kuras ir iesniegušas sūdzību, principā nav iespējas vērsties Savienības tiesā par iespējamu lēmumu izbeigt to sūdzības izskatīšanu.

No Regulas Nr. 1094/2010, ar ko izveido Eiropas uzraudzības iestādi (Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestāde (EAAPI)), 17. panta 2. punkta, atbilstoši kuram pēc vienas no tieši norādīto iestāžu vai attiecīgās ieinteresēto personu grupas pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas EAAPI var izmeklēt iespējamos Savienības tiesību aktu pārkāpšanas vai nepiemērošanas gadījumus, izriet, ka minētajai iestādei ir rīcības brīvība izmeklēšanas uzsākšanā gan tad, ja tai ir iesniegts kāda minētā subjekta pieteikums, gan arī tad, kad tā rīkojas pēc savas ierosmes. No tā izriet, ka, pirmkārt, šai iestādei nekādi nav pienākums rīkoties, piemērojot Regulas Nr. 1094/2010 17. pantu, un, otrkārt, ka lēmumam atteikties uzsākt izmeklēšanu nav obligātu juridisku seku, kas varētu skart pieteicēja intereses.

Tādēļ prasība atcelt EAAPI lēmumu par atteikumu uzsākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes, pamatojoties uz minēto 17. pantu, ir nepieņemama.

(sal. ar 50., 52.–54, 57. punktu)
Vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka salīdzināmas situācijas nevar tikt izskatītas atšķirīgi un dažādas situācijas nevar tikt izskatītas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi attaisnota. Tas pats attiecas uz nediskriminācijas principu, kurš ir vienīgi vispārējā vienlīdzības principa konkrēta izpausme.

Šajā ziņā, ja iestāde nolemj atbilstoši Civildienesta noteikumiem organizēt iekšēju konkursu, šāds konkurss, viens no kura mērķiem ir apstiprināt amatā šīs iestādes pagaidu darbiniekus, pēc savas būtības ir paredzēts tikai minētās iestādes dienestā esošajiem ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, lai arī kāds būtu to statuss. Tātad šie ierēdņi un pagaidu darbinieki, tostarp tie, kas ir norīkoti ārpus iestādes, juridiskā un faktiskā ziņā nav salīdzināmā situācijā attiecībā uz iespēju piekļūt šādam konkursam ar to, kādā ir no šīs iestādes atšķirīgas izpildaģentūras dienestā esoši pagaidu darbinieki, kuri līdz ar to nav minētās iestādes dienestā.

(skat. 30. un 31. punktu)

Tiesa: spriedumi, 1977. gada 19. oktobris, Ruckdeschel u.c., 117/76 un 16/77, Krājums, EU:C:1977:160, 7. punkts, un 2008. gada 9. oktobris, Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, Krājums, EU:C:2008:549, 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
3)

InAccess Networks Integrated Systems – Applications Services for Telecommunication and Related Equipment Commercial and Industrial Co. SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
3.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Grafiska preču zīme “WORLD OF BINGO” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 18.–20. punktu)
Runājot par pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, kurā tiek norādīts, ka iestāsies būtisks un neatgriezenisks kaitējums – gan finansiāls, gan morālais kaitējums, un kas ir balstīts uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru ar Regulu Nr. 1174/2014, ierakstot nosaukumu Aizsargāto cilmes vietas nosaukumu un aizsargāto ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu reģistrā, prasītājam tiek aizliegts lietot ģeogrāfisku nosaukumu, tādējādi radot tam nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar konkurentiem, jākonstatē, ka prasītājs nav pierādījis pienācīgu rūpību, kādu varētu gaidīt no piesardzīga un informēta saimnieciskās darbības subjekta, jo tas neizmantoja Regulas Nr. 510/2006 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību 5. panta 5. un 6. punktā paredzēto iespēju saņemt atļauju pārejas periodā turpināt izmantot konkrēto nosaukumu.

Ja prasītājs ir sabiedrību grupas loceklis un izvēlas pamatoti norādīt būtiska un neatgriezeniska finansiāla kaitējuma risku, pieteikumā par pagaidu noregulējumu jānorāda minētās grupas, kurai tas pieder, lielums, kopējais apgrozījums un raksturiezīmes. Precīzs prasītāja finansiālā stāvokļa novērtējums ir atkarīgs no tā, vai tā rīcībā objektīvi ir papildu finanšu līdzekļi, kurus tas it īpaši saņem no grupas, kurai tas pieder, finanšu resursiem. Tātad noteikumi par prasītāja piederību grupai ir būtiski elementi, lai izvērtētu šī pieteikuma par pagaidu noregulējumu steidzamību.

(sal. ar 44. un 45. punktu)
2

Preču zīme, attiecībā uz kuru iesniegts reģistrācijas pieteikums, ir vārdisks apzīmējums “SportEyes”. Preces, attiecībā uz kurām iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums, ietilpst 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “Kurpes no ādas, ādas imitācijas, gumijas vai plastmasas, lietus kurpes un lietus zābaki; galvassegas no tekstila, galvassegas no ādas un ādas imitācijas, galvassegas no gumijas vai plastmasas, it īpaši cepures ar nagu; apģērbi no tekstila, ādas un ādas imitācijas, gumijas vai plastmasas; cimdi.” [Neoficiāls tulkojums]
22

Protams, runājot par Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, kurā ir minētas vairākas preces, Vispārējā tiesa paziņojumu, ko tajā ir sniedzis preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs un kas tātad ir noticis pēc Apelācijas padomes lēmuma pieņemšanas, saskaņā ar kuru tas atsauc savu reģistrācijas pieteikumu tikai attiecībā uz dažām sākotnējā pieteikumā norādītajām precēm, jau ir interpretējusi kā paziņojumu par to, ka apstrīdētais lēmums tiek pārsūdzēts tikai, ciktāl tas attiecas uz atlikušajām pieteiktajām precēm, vai, ja šāds paziņojums ir ticis sniegts tiesvedības Vispārējā tiesā beigu stadijā, kā daļēju atteikšanos no prasības. Tomēr, ja, ierobežojot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā iekļauto preču sarakstu, iesniedzējs preču zīmes pieteikumā paredz nevis svītrot no šī saraksta vienu vai vairākas preces, bet gan grozīt kādu no minēto preču pazīmēm, piemēram, to funkcionālo uzdevumu vai to aprakstu, nevar izslēgt, ka šāds grozījums būtu varējis ietekmēt ITSB instanču administratīvā procesa gaitā veikto Kopienas preču zīmes pārbaudi. Šajos apstākļos pieļaut šādu grozījumu prasības Vispārējā tiesā stadijā būtu līdzvērtīgi tam, ka tiesvedības laikā tiek grozīts strīda priekšmets, kas ir aizliegts ar Reglamenta 188. pantu. Līdz ar to šāds grozījums nevar nedz ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, nedz tikt ņemts vērā Vispārējā tiesā, lai pārbaudītu prasības pamatotību (šajā ziņā skat. spriedumus TEK, minēts 19. punktā, EU:T:2007:349, 23.–25. punkts un tajos minētā judikatūra, 2013. gada 20. februāris, Caventa/ITSB – Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, 22.–25. punkts).
47

Vispirms, no 1991. gada 2. maija Reglamenta 102. panta 1. punkta nosacījumiem izriet, ka četrpadsmit dienu termiņa pagarināšana ir piemērojama aktiem, attiecībā uz kuriem prasības celšanas termiņš sākas to publicēšanas brīdī, kas no tā piemērošanas jomas izslēdz vienīgi aktus, par kuriem ir jāpaziņo. Protams, ar šo normu nekādi netiek nodalīti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētie akti atkarībā no to veida. Tādējādi var secināt, ka tad, ja akts ir ticis publicēts un tā publicēšanas datums ir prasības celšanas termiņa sākuma brīdis, kā ir paredzēts LESD 263. panta sestajā daļā, tad ir jāpiemēro 1991. gada 2. maija Reglamenta 102. panta 1. punkts (šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 3. jūlijs, Zanjani/Padome, T‑155/13, nav publicēts, EU:T:2014:605, 40. un 41. punkts, un Sorinet Commercial Trust Bankers/Padome, T‑157/13, nav publicēts, EU:T:2014:606, 42. un 43. punkts).
35

Šī situācija izriet no to tiesību aktu, kuros paredzēti ierobežojoši pasākumi, īpašā rakstura, kuri vienlaikus ir vispārēji piemērojami tiesību akti, ciktāl ar tiem vispārīgi un abstrakti noteiktu saņēmēju kategorijai ir aizliegts nodrošināt līdzekļus un saimnieciskos resursus to personu un vienību rīcībā, kuru vārdi ir to pielikumos esošajos sarakstos, un individuālu lēmumu virkne attiecībā pret šīm personām un vienībām (skat. spriedumu, 2013. gada 23. aprīlis, Gbagbo u.c./Padome, no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
2

Apstrīdēto pamatnostādņu 3.7.2. punktā ir noteikti nosacījumi, kuriem ir jābūt ietvertiem dalībvalstu piešķirtajā atbalstā, ko sniedz, samazinot līdzdalību enerģijas no atjaunojamiem energoresursiem finansēšanā (turpmāk tekstā – “atvieglojumi”), lai to varētu uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Pamatnostādņu 185. punktā ir paredzēts: “Atbalsts būtu jāattiecina tikai uz nozarēm, kuru konkurētspēja ir apdraudēta to izmaksu dēļ, kas rodas finansējuma enerģijas no atjaunojamiem energoresursiem atbalstam rezultātā, ņemot vērā to elektroietilpību un starptautisko tirdzniecību. Attiecīgi atbalstu var piešķirt vienīgi tad, ja uzņēmums darbojas kādā no nozarēm, kas norādītas [apstrīdēto pamatnostādņu] 3. pielikumā. Šis saraksts ir paredzēts vienīgi tam, lai noteiktu šā konkrētā kompensācijas veida atbilstību.”
25

No pastāvīgās judikatūras, kas ir izstrādāta saistībā ar dalībvalstu vai iestāžu celtajām prasībām atcelt tiesību aktu, izriet, ka par apstrīdamiem tiesību aktiem LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti visi iestāžu pieņemtie noteikumi, kuru mērķis ir radīt tiesiskas sekas, neatkarīgi no to formas (skat. spriedumu, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija, C‑463/10 P un C‑475/10 P, Krājums, EU:C:2011:656, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
5

Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 22. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 1023/2013, ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV L 287, 15. lpp.), 1. panta 67. punktā ir noteikts: “Noteikumu VII pielikumu groza šādi: [..] d) pielikuma 8. pantu aizstāj ar šādu: “8. pants 1. Ierēdņi, kas ir tiesīgi saņemt ekspatriācijas vai ārvalstnieka pabalstu, ņemot vērā 2. punktā noteikto ierobežojumu, katru kalendāro gadu ir tiesīgi saņemt vienotas likmes maksājumu, kas atbilst ceļa izdevumiem no dienesta vietas līdz 7. pantā definētajai izcelsmes vietai pašiem, bet gadījumos, kad viņi ir tiesīgi saņemt apgādnieka pabalstu, arī par laulāto un apgādājamiem 2. panta nozīmē. [..] 2. Vienotas likmes maksājumu aprēķina, par pamatu ņemot piemaksu par ģeogrāfisko attālumu kilometros no ierēdņa dienesta vietas līdz izcelsmes vietai. Ja 7. pantā definētā izcelsmes vieta atrodas ārpus Savienības dalībvalstu teritorijām, kā arī ārpus tām valstīm un teritorijām, kas uzskaitītas Līguma par Eiropas Savienības darbību II pielikumā, un Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas dalībvalstu teritorijām, vienotās likmes maksājumam par pamatu izmanto piemaksu par ģeogrāfisko attālumu kilometros no ierēdņa dienesta vietas līdz tās dalībvalsts galvaspilsētai, kuras pilsonis viņš ir. Ierēdņi, kuru izcelsmes vieta atrodas ārpus Savienības dalībvalstu teritorijām, kā arī ārpus tām valstīm un teritorijām, kas uzskaitītas Līguma par Eiropas Savienības darbību II pielikumā, un ārpus Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas dalībvalstu teritorijām un kuri nav kādas dalībvalsts pilsoņi, nav tiesīgi saņemt vienotas likmes maksājumu. Piemaksa par attālumu ir: EUR 0 par kilometru, ja attālums ir no 0 līdz 200 km EUR 0,3790 par kilometru, ja attālums ir no 201 līdz 1000 km EUR 0,6316 par kilometru, ja attālums ir no 1001 līdz 2000 km EUR 0,3790 par kilometru, ja attālums ir no 2001 līdz 3000 km EUR 0,1262 par kilometru, ja attālums ir no 3001 līdz 4000 km EUR 0,0609 par kilometru, ja attālums ir no 4001 līdz 10 000 km EUR 0 par kilometru, ja attālums pārsniedz 10 000 km. Iepriekš norādītajai piemaksai par attālumu pievieno vienotas likmes piemaksu šādā apmērā: — EUR 189,48, ja ģeogrāfiskais attālums starp dienesta vietu un izcelsmes vietu ir no 600 km līdz 1200 km; — EUR 378,93, ja ģeogrāfiskais attālums starp dienesta vietu un izcelsmes vietu pārsniedz 1200 km. Iepriekš minētās piemaksas par attālumu un vienotas likmes piemaksas pārskata katru gadu tādā pašā mērā kā atalgojumu. [..] 4. Šā panta 1., 2. un 3. punkts attiecas uz ierēdņiem, kuru dienesta vieta atrodas dalībvalstu teritorijās. [..] Vienotās likmes maksājuma pamatā ir lidojuma izmaksas ekonomiskajā klasē.””
18

Reglamenta 35. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kas ietilpst I sadaļas 5. nodaļā “Valodu lietojums”, Vispārējai tiesai tomēr ļauj pēc vienas puses pieteikuma un pēc pretējās puses uzklausīšanas kā tiesvedības valodu visā tiesvedībā vai tās daļā atļaut lietot kādu citu no šā panta 1. punktā minētajām valodām. Šajā ziņā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka pieteikumam par atkāpi no noteikuma par tiesvedības valodas izmantošanu ir jāpievieno detalizēts un konkrēts pamatojums (rīkojums, 1993. gada 13. maijs, Ladbroke Racing/Komisija, T‑74/92, Krājums, EU:T:1993:41, 14. punkts), a fortiori tad, ja to iesniedz pati apelācijas sūdzības iesniedzēja (rīkojums, 1997. gada 24. janvāris, EFMA/Padome, T‑121/95, Krājums, EU:T:1997:6, 10. punkts).
96

Tādējādi, pabeidzot pirmo vērtējumu par šajā lietā notikušo saraksti starp līgumslēdzēju iestādi un Marsh, izrādās, ka sākotnējais piedāvājums tika iesniegts kā vienīgā pretendenta piedāvājums, neprasot, lai tas izpilda kopējo apņemšanos, bet pēc tam tas tika pārveidots par līdzvērtīgu kopīgam piedāvājumam. Lai izpildītu iepirkuma procedūras specifikācijās noteiktās prasības, šajā piedāvājuma veidā ir jāiekļauj vienošanās/pilnvara. Ciktāl Marsh piedāvājumā šī dokumenta nebija, Komisija, šķiet, to pieņemot kā derīgu, nav ievērojusi pati savus noteikumus. Šajā ziņā jāatgādina, ka tad, kad saistībā ar uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru līgumslēdzēja iestāde definē noteikumus, ko tā nodomājusi paredzēt pretendentiem, tā brīvprātīgi ierobežo savas novērtējuma brīvības īstenošanu un turklāt nevar atkāpties no noteikumiem, kurus tā ir definējusi attiecībā uz jebkuru pretendentu, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes pret kandidātiem principu (spriedums, 2013. gada 20. marts, Nexans France/Entreprise commune Fusion for Energy, T‑415/10, Krājums, EU:T:2013:141, 80. punkts). [..]
2.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Neoloģisms, kas sastāv no elementiem, kuri apraksta attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašības — Iekļaušana, ja kombinācija nav neparasta (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 16. punktu)
2.

Saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona saskaņā ar šīs pašas tiesību normas pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var celt prasību par tiesību aktu, kas nav adresēts šai personai, divos gadījumos, proti, pirmkārt, ja tas viņu skar tieši un individuāli un, otrkārt, ja ir runa par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem. Abos gadījumos ir paredzēts nosacījums, ka apstrīdētājam tiesību aktam ir jāskar prasītājs tieši. Šajā ziņā tiešās skaršanas jēdziens, kāds izriet no minētā otrā gadījuma, nekādā ziņā nevar tikt interpretēts šaurāk nekā tas, kurš izriet no pirmā gadījuma. Turklāt neviens fakts neļauj uzskatīt, ka šajā lietā tiešas skaršanas nosacījumam būtu jāsniedz plašāka interpretācija gadījumā, ja apstrīdētās pamatnostādnes ir reglamentējošs akts, kurā nav ietverti īstenošanas pasākumi. Šajā ziņā ar nosacījumu, saskaņā ar kuru tiesību aktam, kas ir prasības priekšmets, tieši jāattiecas uz fizisku vai juridisku personu, tiek prasīts, lai tas tieši ietekmētu tās tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no apstrīdētā Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus. Tā tas ir arī tad, ja šo adresātu iespēja neieviest Savienības tiesību aktu ir tīri teorētiska, bet to griba izdarīt no tā attiecīgus secinājumus nerada nekādas šaubas. (sal. ar 16.–18., 20. un 21. punktu)
Ir iespējams daļēji atcelt Savienības tiesību aktu tikai tad, ja elementi, kuru atcelšana tiek lūgta, ir nodalāmi no atlikušās tiesību akta daļas. Šī nodalāmības prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību. Šajā ziņā jautājums, vai daļēja atcelšana groza apstrīdētā akta būtību, ir objektīvs kritērijs, nevis subjektīvs kritērijs, kas ir atkarīgs no minētā akta izdevējas iestādes politiskās gribas.

Kā nepieņemama ir jānoraida prasība atcelt 3. pantu Regulā Nr. 1238/2013, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtīta kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu. Šī panta atcelšana, kas no antidempinga maksājuma atbrīvo attiecīgā Ķīnas ražotāju eksportētāju, kas ir uzņēmušies saistības par cenu, produkta importu, izraisītu grozījumus Regulas Nr. 1238/2013 iedarbībā, jo minētais imports, ievērojot noteiktus gada ierobežojumus, vairs nebūtu atbrīvots no antidempinga maksājumiem, kas ir paredzēti tās 1. panta 2. punktā. Ja tiktu apmierināta prasība atcelt apstrīdēto tiesību normu, no minētās normas piemērojamības pārbaudes izriet, ka pats Regulas Nr. 1238/2013 gars un būtība tiktu grozīta.

Šajā ziņā ar Regulas Nr. 1238/2013 3. pantu ar noteiktu kvantitatīvu ierobežojumu konkrētiem norādītajiem komersantiem, ja tiek ievēroti tajā paredzētie nosacījumi, tiek piešķirts atbrīvojums no antidempinga maksājuma. Šī panta atcelšanas sekas, atceļot atbrīvojumu no maksājuma, kas ir piemērojams šajās kvantitatīvajās robežās, būtu antidempinga maksājuma apveltīšana ar piemērojamību, kas ir plašāka par to, kura izriet no Regulas Nr. 1238/2013 redakcijā, kādā tā tika pieņemta Padomē, jo šajā gadījumā minētie maksājumi skartu visu attiecīgo preču importu no Ķīnas, lai gan atbilstoši minētajai regulai kopumā šie maksājumi attiecas tikai uz importu, ko veic Ķīnas eksportētāji, kuri nav uzņēmušies saistības, ko ir pieņēmusi Komisija. Šāds rezultāts būtu tiesību akta, kurā ietilpst tiesību norma, kuru ir lūgts atcelt, būtības grozīšana.

Turklāt tas, vai visus Regulas Nr. 1238/2013 pantus var piemērot bez 3. panta, neietekmē minētās regulas grozījumu, kas rastos šīs normas atcelšanas gadījumā, piemērojamības vērtējumu – vērtējumu, kas ir pārbaude, ko veic, lai noteiktu, vai tiesību akta, kas ietver tiesību normas, kuru atcelšana tikusi lūgta, būtība nav grozīta. Tāpat tas ir attiecībā uz apstākli, ka Regulas Nr. 1238/2013 panti ir nepārprotami, kas padara nelietderīgu to interpretēšanu, atsaucoties uz preambulas apsvērumiem, jo nekas minētajā regulā nepadara antidempinga maksājumu piemērošanu atkarīgu no 3. panta un no tā, ka piedāvātās saistības nebija nosacījums Regulas Nr. 1238/2013 pieņemšanai.

(sal. ar 54., 55., 60. un 61. punktu)
Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2015. gada 14. septembra rīkojums –

Rumānija/Komisija

(lieta T‑784/14)

“Prasība atcelt tiesību aktu — Savienības pašu resursi — Dalībvalstu finansiālā atbildība — Pienākums pārskaitīt Komisijai summu, kas atbilst pašu resursu zaudējumam — Komisijas vēstule — Nepārsūdzams akts — Nepieņemamība”

1. Prasība atcelt tiesību aktu — Pārsūdzami tiesību akti — Jēdziens — Tiesību akti, kas rada saistošas tiesiskās sekas — Komisijas vēstule, kurā dalībvalsts ir neformāli aicināta tradicionālos pašu resursus nodot Savienības budžeta rīcībā — Izslēgšana — Vēstule, kas nerada saistošas tiesiskās sekas — Prasības nepieņemamība (LESD 263. pants; Padomes Regula Nr. 1150/2000; Padomes Lēmums 2007/436) (sal. ar 20.–22., 31.–44., 54. un 57. punktu)

2. Eiropas Savienības pašu resursi — Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis — Dalībvalstu atbildība — Apjoms (Padomes Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. punkts, 9. panta 1. punkts un 17. panta 1. un 2. punkts; Padomes Lēmuma 2007/436 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 8. panta 1. punkts) (sal. ar 24.–30. punktu)

Priekšmets

Prasība atcelt Komisijas Budžeta ģenerāldirektorāta 2014. gada 19. septembra vēstulē BUDG/B/03MV D(2014) 3079038 it kā ietverto lēmumu, ar ko tas liekot Rumānijai vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. dienas no minētās vēstules nosūtīšanas nodot tā rīcībā bruto summu EUR 14883,79 apmērā (no kuras ir jāatskaita 25 % kā iekasēšanas izmaksas), kura atbilst zaudētajiem tradicionālajiem pašu resursiem

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;

2) nav jālemj par Slovākijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas pieteikumiem par iestāšanos lietā;

3) Rumānija sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;

4) Rumānija, Komisija, Slovākijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika sedz savus ar pieteikumiem par iestāšanos lietā saistītos tiesāšanās izdevumus pašas.