ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,





sniegti 2011. gada 28. jūnijā ( )

Lieta C‑548/09 P

Bank Melli Iran

pret

Eiropas Savienības Padomi





Apelācija – Pret Irānas Islāma Republiku noteiktie ierobežojošie pasākumi ar mērķi novērst kodolieroču izplatīšanu – To personu un struktūru saraksts, uz kurām saskaņā ar Kopienu tiesībām attiecas līdzekļu iesaldēšana – Ekonomisko un finanšu sankciju režīms, kas izveidots, lai cīnītos pret trešās valsts īstenotu politiku – Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma iekļaušana sarakstā– Būtisku formas prasību pārkāpums – Individuāla paziņojuma neesamība – Sekas – Juridiskā pamata trūkums – Īpašuma tiesību pārkāpums – Tiesību uz aizstāvību un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā un samērīguma principa pārkāpums





Satura rādītājs





I –Prāvas priekšvēsture un pārsūdzētais spriedumsI – 3

II –Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumiI – 6

III –Juridiskā analīzeI – 7

A –Par pirmo galveno pamatu – Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz sekām, ko rada paziņošanas pienākuma pārkāpumsI – 8

1)Pārsūdzētais spriedumsI – 8

2)Lietas dalībnieku argumentiI – 9

3)VērtējumsI – 11

a)Par apstrīdētā lēmuma individuālas paziņošanas pienākuma esamībuI – 11

b)Par paziņošanas pienākuma pārkāpuma sekāmI – 15

B –Par otro galveno pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Regulas Nr. 423/2007 juridiskos pamatusI – 19

1)Pārsūdzētais spriedumsI – 19

2)Lietas dalībnieku argumentiI – 19

3)VērtējumsI – 20

C –Par trešo galveno pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, vērtējot pamatošanas pienākumu, tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesāI – 25

1)Pārsūdzētais spriedumsI – 25

2)Lietas dalībnieku argumentiI – 25

3)VērtējumsI – 27

D –Par pirmo pakārtoto pamatu – Padomes rīcības brīvības nepareizu izmantošanuI – 32

1)Pārsūdzētais spriedumsI – 32

2)Lietas dalībnieku argumentiI – 33

3)VērtējumsI – 33

E –Par otro pakārtoto pamatu – Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesībāmI – 36

1)Pārsūdzētais spriedumsI – 36

2)Lietas dalībnieku argumentiI – 36

3)VērtējumsI – 37

a)Ievada piezīmeI – 37

b)Pamata analīzeI – 39

F –Par trešo pakārtoto pamatu – acīmredzamu Padomes kļūdu vērtējumā, iekļaujot apelācijas sūdzības iesniedzēju to vienību sarakstā, kuru konti ir jāiesaldēI – 41

1)Lietas dalībnieku argumentiI – 41

2)VērtējumsI – 42

IV –Par tiesāšanās izdevumiemI – 44

V –SecinājumiI – 44





1. Šī apelācijas sūdzība, ko ir iesniegusi Bank Melli Iran (turpmāk tekstā – “Bank Melli” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”), ir vērsta uz to, lai tiktu atcelts spriedums lietā Bank Melli Iran/Eiropas Savienības Padome ( ) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa [šobrīd – Vispārējā tiesa, turpmāk tekstā – “Vispārējā tiesa”) ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atcelt Padomes 2008. gada 23. jūnija Lēmuma Nr. 2008/475/EK par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu ( ), ar kuru tiek īstenots Regulas (EK) Nr. 423/2007 7. panta 2. punkts (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), pielikuma B tabulas 4. punktu, ar kuru Eiropas Savienības Padome ir iekļāvusi apelācijas sūdzības iesniedzēju to struktūru sarakstā, kuru līdzekļi ir jāiesaldē.

2. Šī apelācijas sūdzība ir pirmā, kas ir iesniegta par līdzekļu iesaldēšanas pasākumu noteikšanu sankciju režīma ietvaros pret trešo valsti. Turklāt tajā ir norādīti vairāki nozīmīgi jautājumi, īpaši to tiesību uz aizstāvību apmērs, uz kurām personas un struktūras, kuras skar iepriekš minētie pasākumi, var atsaukties tādā kontekstā.

I – Prāvas priekšvēsture un pārsūdzētais spriedums

3. No pārsūdzētā sprieduma 1. un nākamajiem punktiem izriet, ka Bank Melli ir Irānas komercsabiedrība, kas pieder Irānas valstij, un ka tiesvedības Vispārējā tiesā pirmsākums ir rodams ierobežojošajos pasākumos, kas ir noteikti, lai izdarītu spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā pārtrauktu ar kodolieroču izplatīšanu un kodolieroču palaišanas sistēmu attīstību saistītās darbības (turpmāk tekstā – “kodolieroču izplatīšana”). Minētā režīma pirmsākumi ir meklējami Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) 2006. gada 23. decembra Rezolūcijā 1737 (2006) ( ), kuras pielikumā ir uzskaitīta virkne personu un struktūru, kas Drošības padomes ieskatā ir iesaistītas kodolieroču izplatīšanā un kuru līdzekļi un saimnieciskie resursi (turpmāk tekstā – “līdzekļi”) ir jāiesaldē. Šo sarakstu Drošības padome ir pastāvīgi atjauninājusi ar vairākām rezolūcijām. Taču uz pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju Drošības padomes noteiktie līdzekļu iesaldēšanas pasākumi nekad nav tikuši attiecināti.

4. Eiropas Savienībā Rezolūcija 1737 (2006) ir tikusi īstenota ar Padomes 2007. gada 27. februāra Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu ( ). Minētās nostājas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts iesaldēt visus līdzekļus, kas pieder personām un struktūrām, kuras uzskaitītas rezolūcijā, kā arī visus līdzekļus, kas šīm personām vai struktūrām ir tiešā vai netiešā valdījumā, turējumā vai kontrolē. Tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā turklāt ir noteikts, ka šie paši pasākumi ir piemērojami tostarp personām vai struktūrām, kuras Padome ir atzinusi par tādām, kas ir tieši saistītas ar kodolieroču izplatīšanu vai sniedz tai atbalstu. Turklāt kopējās nostājas 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto personu un struktūru sarakstu Padome apstiprina un tajā grozījumus izdara ar vienprātīgu lēmumu.

5. Tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Eiropas Kopienas kompetenci, Kopējai nostājai 2007/140 sekoja Padomes 2007. gada 19. aprīļa Regulas (EK) Nr. 423/2007 ( ) pieņemšana, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu. Minētās regulas, kuras saturs ir ļoti līdzīgs kopējās nostājas saturam un kuras 7. panta 1. punktā ir paredzēta Rezolūcijā 1737 (2006) noteikto personu, vienību un struktūru līdzekļu, kā arī visu līdzekļu un saimniecisko resursu, kas ir šo personu, vienību un struktūru valdījumā, turējumā vai kontrolē, iesaldēšana. Ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu šī iesaldēšanas iespēja tiek attiecināta uz personām, vienībām un struktūrām, kuras Padome ir noteikusi un kuras saskaņā ar Kopējās nostājas 2007/140 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir atzītas par tādām, kas ir tieši saistītas ar kodolieroču izplatīšanu vai sniedz tai atbalstu. Padomes saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu noteiktās personas, vienības un struktūras ir uzskaitītas minētās regulas V pielikumā.

6. Turklāt Regulas Nr. 423/2007 15. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “Padome ar kvalificētu balsu vairākumu izveido, pārskata un groza [V pielikumu], turklāt pilnīgā saskaņā ar Padomes veiktajiem konstatējumiem [kas pieņemti saskaņā ar Kopējās nostājas 2007/140 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu]”. Tomēr saskaņā ar šo pašu tiesību normu Padomei šis saraksts ir jāpārskata regulāros intervālos un ne retāk reizi 12 mēnešos.

7. Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā ir norādīts, ka “Padome nosaka individuālos un īpašos iemeslus lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar 2. punktu, un dara tos zināmus attiecīgajām personām, vienībām un struktūrām”.

8. Kādu laiku pēc Regulas Nr. 423/2007 pieņemšanas Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1803 (2008) ( ), ar kuru tā aicināja “visas valstis modri savā teritorijā novērot finanšu iestāžu darbības ar visām bankām, kuru domicils ir Irānā, it īpaši ar Melli banku un Saderat banku, lai izvairītos no tā, ka šādas darbības veicina [kodolieroču izplatīšanu]” ( ).

9. Padome, 2008. gada 23. jūnijā pieņemot Kopējo nostāju 2008/479/KĀDP ( ), grozīja Kopējo nostāju 2007/140. Atbilstoši jaunās kopējās nostājas pielikumam apelācijas sūdzības iesniedzēja tika iekļauta to struktūru sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti saskaņā ar Kopējās nostājas 2007/140 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Tās atrašanās sarakstā tika saglabāta ar Kopējo nostāju 2008/652/KĀDP ( ), ar kuru savukārt tika grozīta Kopējā nostāja 2007/140.

10. 2008. gada 23. jūnijā, tas ir, tajā pašā dienā, kad tika pieņemta Kopējā nostāja 2008/479, Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu. Saskaņā ar minētā lēmuma pielikuma B tabulas 4. punktu apelācijas sūdzības iesniedzēja tika ierakstīta sarakstā, kas ir iekļauts Regulas Nr. 423/2007 V pielikumā. Pēc šī ieraksta tika iesaldēti tās līdzekļi.

11. Apstrīdētā lēmuma pielikuma B tabulas 4. punktā ir minēts apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums, tās pasta adrese Teherānā un tās ierakstīšanas sarakstā datums (proti, 2008. gada 26. jūnijs). Starp iemesliem, kas ir vedinājuši Padomi iekļaut apelācijas sūdzības iesniedzēju minētajā sarakstā, 4. punktā ir minēts, ka Bank Melli “sniedz vai mēģina sniegt finansiālu atbalstu uzņēmumiem, kas iesaistīti Irānas kodolprogrammā un raķešu programmā vai iegādājas šīm programmām paredzētas preces (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company un DIO). Bank Melli veicina Irānas paaugstināta riska darbības. Tā ir daudzkārt veicinājusi paaugstināta riska materiālu iegādi Irānas kodolprogrammai un raķešu programmai. Tā ir sniegusi dažādus finanšu pakalpojumus tādu vienību vārdā, kuras ir saistītas ar Irānas kodolrūpniecību un raķešu rūpniecību, tostarp atvērusi akreditīvus un uzturējusi kontus. Vairākums iepriekš minēto sabiedrību ir minētas [Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes] Rezolūcijā 1737 un 1747.

12. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā saņemts 2008. gada 18. septembrī, Bank Melli iesniedza prasību par tiesību akta atcelšanu un galvenokārt lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdētā pielikuma B tabulas 4. punktu attiecībā uz to, kā arī uz tās meitas sabiedrībām un filiālēm; pakārtoti tā lūdza par šajā tiesvedībā nepiemērojamu atzīt Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu un 15. panta 2. punktu un katrā ziņā piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar to, kas ir norādīts pārsūdzētā lēmuma 22. punktā, tiesas sēdē Bank Melli tomēr atteicās no savu prasījumu otrā punkta, precizējot, ka iebilde par Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta un 15. panta 2. punkta prettiesiskumu ir uzskatāma par iebildumu, ar kuru tā prasa atcelt apstrīdēto lēmumu juridiskā pamata trūkuma dēļ. Tā atteicās arī no savu prasījumu pirmā punkta, ciktāl tas attiecās uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu attiecībā uz tās meitas sabiedrībām ( ).

13. Savu šādi izmainīto prasījumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja noteiktu skaitu iebildumu, kurus Vispārējā tiesa sagrupēja piecos pamatos. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja pamatu, kurā tā norādīja uz EKL materiālo tiesību normu, procesuālo tiesību normu un Kopējās nostājas 2007/140 7. panta 2. punkta pārkāpumiem, uz pilnvaru nepareizu izmantošanu un uz apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata trūkumu; otrajā pamatā tika norādīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu; trešajā izvirzītajā pamatā tika norādīts uz samērīguma principa un īpašuma tiesību pārkāpumu; ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja pamatu, kurā tā norādīja uz tiesību uz aizstāvību un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, un Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā norādītā pamatošanas pienākuma pārkāpumu; visbeidzot, piektajā pamatā tika norādīts uz Kopienas kompetences neesamību.

14. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja visus pamatus un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus.

II – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

15. 2009. gada 23. decembrī Bank Melli iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu.

16. Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt pārsūdzēto spriedumu;

– apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumus, ko tā izvirzīja Vispārējā tiesā;

– piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

17. Padomes atbildes rakstā tās prasījumi Tiesai ir šādi:

– apelācijas sūdzību noraidīt;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18. Francijas Republikas, kas ir lietas dalībniece, kura iestājusies tiesvedībā pirmajā instancē Padomes prasījumu atbalstam, atbildes rakstā tās prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzību;

– mainīt pamatojumu attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 86.–88. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Padomei bija pienākums individuāli paziņot attiecīgajām personām un struktūrām par līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem, kas īstenoti, pamatojoties uz Regulu Nr. 423/2007;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Apvienotā Karaliste, kas ir lietas dalībniece, kura iestājusies tiesvedībā pirmajā instancē Padomes prasījumu atbalstam, savā atbildes rakstā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību.

20. Komisijas, kas ir lietas dalībniece, kura iestājusies tiesvedībā pirmajā instancē Padomes prasījumu atbalstam, atbildes rakstā tās prasījumi Tiesai ir šādi:

– atzīt, ka neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem nav pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai, un līdz ar to noraidīt apelācijas sūdzību;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

21. Lietas dalībnieki, izņemot Apvienoto Karalisti, Tiesā tika uzklausīti 2011. gada 29. martā notikušajā tiesas sēdē.

III – Juridiskā analīze

22. Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs galvenos pamatus un trīs pakārtotus pamatus.

23. Pirmajā no galvenajiem pamatiem ir norādīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā paredzēto individuālas paziņošanas pienākumu neuzskatot par tādu formālu prasību, kuras neievērošana izraisa tiesību akta atcelšanu. Otrais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Regulas Nr. 423/2007 juridiskos pamatus. Trešajā pamatā ir norādīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot tiesību uz aizstāvību un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā jēdzienus.

24. Pirmajā no pakārtotajiem pamatiem ir norādīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot Padomes rīcības brīvību Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta ietvaros, un kura to esot novedusi pie pretrunām pamatojumā. Otrais pamats ir balstīts uz Vispārējās tiesas kļūdu apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesību juridiskajā vērtējumā. Visbeidzot, trešajā pamatā ir norādīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko esot pieļāvusi Padome, iekļaujot un pēc tam saglabājot apelācijas sūdzības iesniedzēju Regulas Nr. 423/2007 V pielikuma sarakstā.

A – Par pirmo galveno pamatu – Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz sekām, ko rada paziņošanas pienākuma pārkāpums

1) Pārsūdzētais spriedums

25. Pārsūdzētā sprieduma 86. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstrīdētais lēmums paredz erga omnes iedarbību, jo tas ir adresēts visiem adresātiem, kas noteikti vispārīgi un abstrakti un kam ir pienākums iesaldēt norādīto personu un struktūru līdzekļus. Tomēr minētajam lēmumam nepiemīt vienīgi vispārējs raksturs tāpēc, ka šīs personas un struktūras ir nosauktas vārdā. Tāpēc šīs pēdējās apstrīdētais lēmums skar tieši un individuāli. Turklāt Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka līdzekļu iesaldēšana būtiski ietekmē struktūras, uz kurām tā attiecas, jo tā var ierobežot to pamattiesību īstenošanu. Šādos apstākļos Vispārējai tiesai ir šķitis nepieciešams nodrošināt apstrīdētajā lēmumā minēto struktūru materiālo un procesuālo tiesību ievērošanu, un, lai to panāktu, tā ir lēmusi, ka Padomei iespēju robežās bija pienākums minētajām struktūrām darīt zināmus pret tām vērstos līdzekļu iesaldēšanas pasākumus. Tādējādi Padomei esot bijis pienākums paziņot apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai individuāli. Nākamajā punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Padome nevar apgalvot, ka individuāla paziņošana bija neiespējama, ņemot vērā, ka apstrīdētajā lēmumā bija norādīta apelācijas sūdzības iesniedzējas pasta adrese. Turklāt izteiciens, ka “neviena persona nedrīkst neievērot likumu”, nevar tikt piemērots, jo konkrētajā gadījumā apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par individuālu tiesību aktu. Turklāt nebija atbilstošs Padomes arguments, ka iemesls, kura dēļ ierobežojošie pasākumi, kas noteikti cīņas pret terorismu ietvaros, ir jāpaziņo individuāli, ir balstīts publikācijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī iespējami godu un cieņu aizskarošajā raksturā – kas ir raksturs, kāds nepiemīt saskaņā ar Regulu Nr. 423/2007 pieņemta lēmuma pamatojuma publikācijai. Tieši pretēji, tā kā šo divu veidu ierobežojošo pasākumu iedarbība ir salīdzināma, jo tie individuāli un ievērojami skar noteiktās personas un struktūras, tie abi tām ir jādara zināmi ar individuālu paziņojumu. No tā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Padome nebija izpildījusi no Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punkta izrietošo individuālas paziņošanas pienākumu ( ).

26. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 89. un 90. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Francijas Commission bancaire [Francijas Banku komisija] 2008. gada 24. jūnijā informēja Bank Melli Francijas filiāli par apstrīdētā lēmuma esamību, kā arī par tā publikāciju Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. No tā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tika laicīgi informēta ar oficiāla avota starpniecību un tādējādi varēja iepazīties ar minētā lēmuma pamatojumu, ko tā acīmredzami izdarīja, ņemot vērā, ka apstrīdētais lēmums tika pievienots prasības pieteikumam. Līdz ar to Vispārējā tiesa konstatēja izņēmuma apstākļu esamību, kas to vedināja secināt, ka tas, ka apstrīdēto lēmumu Padome apelācijas sūdzības iesniedzējai nepaziņoja individuāli, nav pamats tā atcelšanai.

2) Lietas dalībnieku argumenti

27. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa, neatzīstot, ka Padomes paziņošanas pienākuma pārkāpums ir pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Paziņošanas pienākums ir konstitucionāla rakstura princips, kas ir nostiprināts primārajās tiesībās. Šajā gadījumā paziņošana bija īpaši būtiska, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja netika uzklausīta pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Turklāt tā ir viena no būtiskām formas prasībām, kuru neievērošana izraisa tiesību akta spēkā neesamību vai atcelšanu, kā tas ir ticis atzīts spriedumā lietā Hoechst/Komisija ( ). Paziņošanas pienākuma pārkāpums – kas ir absolūtas spēkā neesamības pamats – nevarot tikt labots ar citas struktūras vai iestādes iejaukšanos. Turklāt Regulā Nr. 423/2007 nav paredzēta nekāda iespēja deleģēt paziņošanas pienākumu. Šādos apstākļos Vispārējai tiesai apstrīdētais lēmums esot bijis jāatceļ, jo tas nav ticis paziņots.

28. Padome nav izteikusies par to, vai šajā gadījumā patiešām pastāv individuālas paziņošanas pienākums. Tomēr tā atgādina, ka Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka pastāv vispārpiemērojams lēmums, kas ir adresēts dažādām finanšu institūcijām un saimnieciskās darbības subjektiem, vienlaikus atzīstot, ka tam nepiemīt tikai un vienīgi vispārējs raksturs. Tādējādi Vispārējā tiesa nekad nav atzinusi tāda lēmuma esamību, kam ir adresāts EKL 254. panta nozīmē. Sprieduma lietā Hoechst/Komisija judikatūra nav piemērojama, jo šajā lietā Tiesa saskārās ar tādu adresātus precizējošu lēmumu, kas nebija ticis publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka Commission bancaire paziņojums esot ļāvis nekavējoties informēt apelācijas sūdzības iesniedzēju par apstrīdētā lēmuma esamību un individuāla nepaziņošana no Padomes puses pati par sevi nav pamats atcelt apstrīdēto lēmumu.

29. Francijas Republika galvenokārt lūdz Tiesu aizstāt pamatojumu attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 86.–88. punktu. Kaut gan tā neapstrīd Vispārējās tiesas sprieduma rezolutīvo daļu, Francijas Republika iebilst pret Vispārējās tiesas secinājumu, ka Padomei bija pienākums apstrīdēto lēmumu paziņot apelācijas sūdzības iesniedzējai individuāli. Francijas Republikas argumentācija būtībā ir balstīta uz diviem galvenajiem elementiem. Pirmkārt, Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā ir vienīgi noteikts, ka Padomei jādara zināmi pieņemtie lēmumi norādītajām struktūrām, nenosakot individuālas paziņošanas pienākumu. Otrkārt, ir jāņem vērā atšķirība starp sankciju režīmiem, kas ir noteikti, lai cīnītos pret terorismu, un ar kuriem tiek iesaldēti to personu un struktūru līdzekļi, kuras rīkojas autonomi, un sankciju režīms šajā lietā, kas ir noteikts pret trešo valsti un ar kuru tiek iesaldēti personu un struktūru līdzekļi vienīgi tāpēc, ka šie pēdējie piedalās valsts īstenotā programmā. Ar Regulu Nr. 423/2007 noteiktais vispārējais režīms ir pielīdzināms embargo noteikšanai pret trešo valsti, un nekad nav bijis prasīts, lai embargo šādai valstij tiktu paziņots individuāli. Pakārtoti, ja Tiesa izlemtu noraidīt lūgumu aizstāt pamatojumu, Francijas Republika uzskata, ka individuālas paziņošanas neesamība no Padomes puses nav ierobežojusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības saprātīgā laikā iepazīties ar apstrīdēto lēmumu, kas vērsts pret to, jo Francijas Commission bancaire viņu informēja par tā esamību. Visbeidzot, no Tiesas judikatūras izriet, ka lēmumi par līdzekļu iesaldēšanu ir reglamentējoši lēmumi, kas tādējādi stājas spēkā jau ar to publicēšanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī EKL 254. panta nozīmē vien. Tāpēc tāda lēmuma nepaziņošana nav būtiska nepilnība. Līdz ar to šis pamats esot noraidāms kā nepamatots.

30. Eiropas Komisijas argumenti ir ļoti līdzīgi Francijas Republikas argumentiem, jo arī tā apgalvo, ka ne Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā, nedz arī primārajās tiesībās nav nostiprināts pienākums apstrīdēto lēmumu paziņot individuāli. Apstrīdētais lēmums ir tiesību akts, ar kuru tiek grozīta Regula Nr. 423/2007. Saskaņā ar EKL 254. panta 1. punktu minētā regula vai to grozošie lēmumi ir vienīgi jāpublicē un nekāda individuāla regulu, ar kurām privātpersonām tiek noteikti ierobežojumi, paziņošana nav paredzēta. Gadījumā, kad regula privātpersonu skar tieši un individuāli, ir iespējams iesniegt prasību par tās atcelšanu Vispārējā tiesā, bet šāda prasības iesniegšanas iespēja neietver juridisku pienākumu individuāli paziņot regulas, kurās iespējami var tikt noteikti ierobežojumi privātpersonām. Vienīgā prasība ir, lai skartās personas tiktu informētas par individuālajiem un specifiskajiem iemesliem, kas noteikuši lēmuma pieņemšanu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības, ko apelācijas sūdzības iesniedzējai bija iespējams darīt, jo tā iesniedza prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Tāpēc Komisija ierosina apstiprināt pamata, kurā norādīts uz paziņošanas neesamību, kā nepamatota noraidīšanu pirmajā instancē un lūdz Tiesu veikt pamatojuma aizstāšanu, jo Vispārējā tiesa, atzīstot individuālas paziņošanas pienākumu šajā lietā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

31. Arī Apvienotā Karaliste uzskata, ka ne EKL 254. pantā, ne Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā nav ietverti precīzi norādījumi par spēkā esošiem noteikumiem, ka apstrīdētais lēmums būtu bijis jāpaziņo, un apgalvo, ka tiešs Padomes veikts paziņojums nav vienīgais veids, kā nodrošināt paziņošanu pienācīgā veidā. Francijas Commission bancaire veiktajai apstrīdētā lēmuma paziņošanai ir bijusi tāda pati iedarbība kā gadījumā, ja minēto lēmumu patiešām būtu paziņojusi Padome. Prasības par tiesību akta atcelšanu iesniegšana liecina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai par šo pašu lēmumu bija zināms. Turklāt ir grūti apgalvot, ka paziņošana ir vienīgais veids, kādā apelācijas sūdzības iesniedzēja esot varējusi uzzināt par lēmumu, kas pieņemts pret to, jo, pirmkārt, starptautiskās sabiedrības satraukums par Irānas kodolprogrammas attīstību bija pilnīgi publisks un, otrkārt, līdzekļu iesaldēšanas iedarbība izpaudās nekavējoties, un tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja to izjuta uzreiz. Šādos apstākļos, tā kā apstrīdētā lēmuma atcelšana būtu pilnīgi nesamērīga, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav cietusi nekādu kaitējumu no tiešas paziņošanas neesamības no Padomes puses, Vispārējās tiesas vērtējums esot jāapstiprina apelācijas stadijā.

3) Vērtējums

a) Par apstrīdētā lēmuma individuālas paziņošanas pienākuma esamību

32. Pirms apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītā pamata vērtēšanas Tiesa ir aicināta paust nostāju par Vispārējās tiesas sniegto vērtējumu par to, vai Padomei apstrīdētais lēmums bija jāpaziņo apelācijas sūdzības iesniedzējai individuāli, un līdz ar to par Francijas Republikas un Komisijas izteikto lūgumu par pamatojuma aizvietošanu.

33. Šajā sakarā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā ( ) ir paredzēts Padomes pienākums norādīt individuālus un īpašus iemeslus lēmumiem, kas ir pieņemti saskaņā ar 2. punktu – tas ir, tiem, ar kuriem izveido, pārskata un groza to personu, vienību un struktūru sarakstu, kuru līdzekļi saskaņā ar 7. panta 2. punktu ir jāiesaldē –, un darīt tos zināmus attiecīgajām personām, vienībām un struktūrām. No šā 15. panta 3. punkta gramatiskas interpretācijas var secināt divas lietas. Pirmkārt, tajā ir norādīts, ka tiesību akti, kas ir pieņemti saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu, ir lēmumi. Otrkārt, vienīgi pamatojoties uz šā 15. panta 3. punktu, nav iespējams konstatēt skaidru un tiešu pienākumu paziņot minētos lēmumus struktūrām, kuru līdzekļi ir jāiesaldē.

34. Šādos apstākļos ir jāvēršas pie atbilstošajām primāro tiesību normām un ar to palīdzību jāatgādina tiesību principi. Saskaņā ar EKL 254. panta 1. punktu “regulas, direktīvas un lēmumus, ko pieņem saskaņā ar 251. pantā minēto procedūru [..], publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī”. 2. punktā ir paredzēts, ka “Padomes un Komisijas regulas [..] publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī”. Savukārt 3. punktā ir noteikts, ka “lēmumus paziņo visiem, kam tie adresēti [..]”. Kā nosaka Līgums, vērā ņemamie kritēriji publiskošanas nosacījumu noteikšanai – publikācijai vai paziņošanai – ir tiesību akta raksturs un iespējamā adresātu esamība.

35. Kā tas ir apstrīdētā lēmuma gadījumā?

36. Apstrīdētais lēmums ir lēmums, kas ir pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu un ar kuru tiek grozīts pielikums. Tā kā tas nav ticis pieņemts saskaņā ar EKL 251. pantu, tāda lēmuma publiskošanas noteikumi nevar tikt noteikti, ņemot vērā EKL 254. panta 1. punktu. Tāpēc, lai noskaidrotu, vai Padomei bija pienākums minēto lēmumu paziņot apelācijas sūdzības iesniedzējai, ir jāpārbauda, vai ir izpildīti visi EKL 254. panta 3. punktā minētie nosacījumi un it īpaši – vai apelācijas sūdzības iesniedzēja ir viens no lēmuma adresātiem.

37. Tā kā Vispārējā tiesa Padomes pienākumu individuāli paziņot apstrīdēto lēmumu ir īpaši pamatojusi ar faktu, ka šis lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar tieši un individuāli ( ), tā tādējādi ir piemērojusi EKL 230. pantā ietverto kritēriju par tiešu un individuālu skaršanu, kas ir priekšnoteikums, lai prasība par tiesību akta atcelšanu tiktu atzīta par pieņemamu.

38. Šā acīmredzamā apjukuma starp prasības par tiesību akta atcelšanu pieņemamību un lēmuma adresāta noteikšanu, lai noteiktu, vai šis lēmums patiešām ir individuāls, pirmsākums ir rodams sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (turpmāk tekstā – “spriedums apvienotajās lietās Kadi”) ( ) neviennozīmīgumā. Atbildot uz iebildumu, kurā bija norādīts uz EKL 249. panta pārkāpumu, un līdz ar to lemjot par apstrīdētā tiesību akta kvalifikāciju, Tiesa nosprieda, ka “apstāklis, ka personas un organizācijas, uz kurām attiecas apstrīdētajā regulā paredzētie ierobežotie [ierobežojošie] pasākumi, ir cita starpā norādītas šīs regulas I pielikumā, līdz ar ko izskatās, ka tās tiek tieši un individuāli skartas EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, nekādā veidā nenozīmē, ka šim aktam nav vispārējās piemērojamības EKL 249. panta otrās daļas izpratnē un ka to nevarētu saukt par regulu. Kaut arī ir taisnība, ka apstrīdētajā regulā ir paredzēti ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kuras ir norādītas izsmeļošā sarakstā, kāds ir tās I pielikums, [..], tomēr ir jākonstatē, ka šīs regulas adresāti ir noteikti vispārēji un abstrakti. Apstrīdētā regula [..] paredz aizliegumu, kas ir īpaši plaši noformulēts, nodot naudas līdzekļus un saimnieciskos resursus minēto personu vai organizāciju rīcībā [..]. [..] šis aizliegums attiecas uz katru, kura turējumā reāli var atrasties attiecīgi naudas līdzekļi vai saimnieciskie resursi” ( ). Neskatoties uz to, tālāk spriedumā Tiesa, kad tai bija jālemj par apgalvojumu, ka ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību, atgādināja savu pastāvīgo judikatūru attiecībā uz lēmuma pamatojuma paziņošanu tā adresātam ( ) un atzina, ka “šī pienākuma norādīt pamatojumu ievērošana ir nepieciešama, lai ierobežojošo pasākumu adresātiem ļautu pēc iespējas labāk aizstāvēt savas tiesības” ( ). Saskaņā ar šo judikatūru regula, ar kuru tiek noteikti ierobežojoši pasākumi pret pielikumā konkrēti norādītām personām, vienībām un struktūrām, ir adresēta noteiktiem adresātiem vispārējā un abstraktā veidā. Tajā pašā laikā saskaņā ar šo judikatūru ierobežojoša pasākuma pamatojums ir jāpaziņo tā adresātam, Tiesai ar to drīzāk saprotot personu, uz kuru minētais pasākums attiecas.

39. Acīmredzamā pretruna Tiesas apgalvojumos par adresātiem tomēr var tikt pārvarēta, pieņemot tiesību aktu, ar kuriem tiek noteikti tādi ierobežojoši pasākumi kā tie, kas tiek aplūkoti šajā lietā, ārkārtīgi jaukto raksturu. Šajā ziņā es pievienojos Vispārējās tiesas apgalvojumam, ka apstrīdētajam lēmumam “nepiemīt vienīgi vispārējs raksturs” ( ).

40. Pirmkārt, ir jānosaka pienākuma iesaldēt līdzekļus adresāti. Šie adresāti faktiski tiek noteikti vispārējā un abstraktā veidā ar vispārpiemērojamiem pasākumiem, kas ir ietverti pašā regulā. Šajā sakarā pirmā daļa Tiesas argumentācijas spriedumā apvienotajās lietās Kadi bez grūtībām pēc analoģijas var tikt piemērota attiecībā uz Regulu Nr. 423/2007. Tā nešaubīgi ir vispārpiemērojams tiesību akts, kas vispārējā un abstraktā veidā ir adresēts ikvienai personai, kura pakļauta Kopienu tiesību aktiem, un ar tās starpniecību var materiāli aizturēt līdzekļus, kas pieder personai, vienībai vai struktūrai, kura ir minēta kādā no regulas pielikumiem.

41. Tomēr tajā pašā laikā var arī apgalvot, ka gadījumos, kad šādām regulām ir pievienoti pielikumi, kuros ir sniegts detalizēts to fizisko un juridisko personu saraksts, kuru līdzekļi ir jāiesaldē, šie saraksti ir jāuzskata arī par individuāliem lēmumiem, kuros ir minēta katra no personām, vienībām vai struktūrām, kas ir ietverta minētajos sarakstos. Tādējādi personas, vienības un struktūras, kuras ar apstrīdēto lēmumu ir tikušas iekļautas Regulas Nr. 423/2007 V pielikumā ietvertajā sarakstā, ir Padomes pieņemtā lēmuma tās iekļaut minētajā sarakstā adresāti, turklāt šī lēmuma spēkā stāšanās datums attiecībā uz katru no tām ir precizēts atsevišķā pielikuma slejā.

42. Šāds piedāvātais risinājums, kas ir pielāgots atkarībā no jutīguma jomās, kurās var tikt noteikti ierobežojošie pasākumi, arī iekļaujas Tiesas vēsturiskās judikatūras kontekstā, saskaņā ar kuru “lēmuma īpašās iezīmes izriet no adresātu, kuriem tas ir adresēts, ierobežojuma, kaut gan regula, kurai ir pamatā normatīvs raksturs, ir piemērojama nevis ierobežotam skaitam, noteiktiem vai nosakāmiem adresātiem, bet gan abstrakti un kopumā paredzētām kategorijām” ( ). Lēmumi par iekļaušanu nenoliedzami ir ierobežoti attiecībā uz pielikumā noteiktajām personām, vienībām un struktūrām, kamēr ar regulu noteiktie pienākumi ir adresēti noteiktiem adresātiem vispārējā un abstraktā veidā. Individuālo raksturu tam, ko es uzskatu par iekļaušanas lēmumiem, manuprāt, apstiprina fakts, ka Padomei saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktu ir pienākums norādīt iekļaušanas individuālos un īpašos iemeslus.

43. Turklāt, lai šajos sarakstos minētajām personām, vienībām un struktūrām tiktu nodrošināts garantiju minimums, šķiet nepieciešams atzīt šādu jauktu raksturu Kopienas normatīvajiem tiesību aktiem, ar kuriem tiek noteikti ierobežojoši pasākumi, kā tas ir cīņas pret terorismu kontekstā vai saistībā ar īstenojamu rīcību pret trešo valsti, jo faktiski no kvalifikācijas, ko Tiesa sniegs apstrīdētajam lēmumam, varētu izrietēt zināmas sekas attiecībā uz tiesībām uz aizstāvību ( ).

44. Šajos apstākļos, kaut gan es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas tiešas un individuālas skaršanas kritērija piesaukšanai, ko veikusi Vispārējā tiesa, nav nozīmes, lai noteiktu, vai apstrīdētais lēmums bija jāpaziņo, es ierosinu Tiesai apstiprināt pozitīvo secinājumu, pie kura tā ir nonākusi attiecībā uz individuālas paziņošanas pienākuma esamību no Padomes puses.

45. Ja Tiesa izlemtu apstiprināt individuālas paziņošanas pienākuma esamību, es vēlētos formulēt vēl divas piezīmes.

46. Pirmkārt, ņemot vērā faktu, ka ierobežojošie pasākumi ietiecas jomās, kam visbiežāk piemīt augsta jutības pakāpe un kas var attiekties uz personām, vienībām un struktūrām, kuru precīza atrašanās vieta ne vienmēr ir zināma vai pat nav nosakāma, šim paziņošanas pienākumam vajadzētu attiekties uz Padomi vienīgi gadījumā, kad tā izpilde ir iespējama. Jāatzīst, ka šajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā bija norādīta apelācijas sūdzības iesniedzējas pasta adrese.

47. Otrkārt, atbildot uz Francijas Republikas izvirzīto argumentu, ka ierobežojošie pasākumi, kas tiek noteikti cīņas pret terorismu ietvaros, un pasākumi, kas tiek noteikti sankciju režīma ietvaros pret trešo valsti, nevar tikt pielīdzināti, es uzskatu, ka tieši individuālas paziņošanas pienākums būtu jānovērtē diferencēti atkarībā no konteksta, kādā ierobežojošais pasākums ir ticis noteikts. Gadījumā, kad ierobežojoši pasākumi tiek noteikti sankciju režīma ietvaros pret trešo valsti, šie pasākumi reizē var attiekties uz minētās valsts vadītājiem vai uz personām un struktūrām, kuras ir atbalstījušas valsts rīcību. Tomēr ar Padomes individuāla paziņošanas pienākuma atzīšanu vispirms ir jācenšas aizsargāt ar ierobežojošajiem pasākumiem skarto privātpersonu vai vienību individuālās tiesības. Tā kā šeit runa ir par individuālu tiesību nodrošināšanu pat tad, ja ir aizdomas, ka šīs personas vai struktūras atbalsta valsts politiku, ir svarīgi tām paziņot par Savienības pret tām noteiktu ierobežojošu pasākumu esamību. Un otrādi, šīs individuālās tiesības neattiecas uz trešo valstu vadītājiem, kurus pašus skar ierobežojošie pasākumi, un personām, kuras piedalās lēmumu pieņemšanā vai minētās valsts vadīšanā, jo šo personu rīcībā ir viņu valsts oficiālie informācijas kanāli, kas tām ļauj uzzināt par starptautisku rīcību, kas vērsta pret viņu valsti. Šajā lietā saskaņā ar Vispārējās tiesas veikto faktu konstatējumu, pie kura nav jāatgriežas, ņemot vērā, ka Bank Melli darbībām ir komerciāls raksturs ( ), ir jāsecina, ka, lai gan Bank Melli pilnībā pieder Irānas valstij, tā tiešā veidā nepiedalās lēmumu pieņemšanā un tai arī nav tiesību pieņemt lēmumus par Irānas valsts īstenojamo politiku, ko tā ir vienīgi atbalstījusi. Tāpēc man šķiet, ka Padomei apstrīdēto lēmumu tai vajadzēja paziņot.

48. Tādēļ es ierosinu neapmierināt Francijas Republikas un Komisijas iesniegto lūgumu aizstāt pamatojumu.

b) Par paziņošanas pienākuma pārkāpuma sekām

49. Ir pats par sevi saprotams, ka, ja Tiesai būtu jāpauž nostāja jautājumā par to, kādas ir juridiskās sekas tam, ka ir pieļautas atkāpes no paziņošanas procedūras, tai vispirms būtu jāatzīst, ka apstrīdētajam lēmumam patiešām piemīt tādam tiesību aktam raksturīgas iezīmes, kurš Padomei ir jāpaziņo. Tālāk norādīto iemeslu dēļ balstīšos uz principu, ka Bank Melli patiesi ir tiesību akta ar individuālu raksturu adresāts un tiesību aktu izdevusī institūcijai tai tomēr nav individuāli paziņojusi.

50. Nav nekādu šaubu, ka Kopienu tiesību aktu publiskošana – un ar publiskošanu es domāju kā publikāciju Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, tā arī individuālu paziņošanu – ir pamatprincips, kas jau ilgu laiku ir nostiprināts Tiesas judikatūrā, saskaņā ar kuru minētais princips “paredz, ka publisko iestāžu izdotu tiesību aktu nevar vērst pret personām, kamēr tām nav iespējas par to uzzināt” ( ). Tādējādi publikācijas vai paziņošanas jēga katrā konkrētā gadījumā ir ļaut skartajai personai uzzināt par konkrēto tiesību aktu, izvērtēt tā argumentācijas pamatotību un eventuāli apstrīdēt tā tiesiskumu Savienības tiesās.

51. Tādējādi paziņošana – jo par to ir runa šajā gadījumā – ir posms, kas principā seko tūlīt pēc tiesību akta izdošanas: tiesību akts ir ticis pieņemts noteiktā procedūrā, tā saturs ir noteikts, taču tas vēl ir jādara zināms tā adresātam.

52. Saskaņā ar pirmo judikatūras virzienu, precīzāk, spriedumā lietā Geigy/Komisija ( ), Tiesa secināja, ka “nepilnības lēmuma paziņošanas procedūrā ir tiesību aktam ārējas un tātad nevar izraisīt tā spēkā neesamību; [..] noteiktos gadījumos šie pārkāpumi var aizkavēt prasības iesniegšanas termiņa sākumu” ( ). Tomēr šajā pašā lietā Tiesa nosprieda, ka ir “skaidrs, ka prasītājai pilnībā [bija] zināms lēmuma teksts un ka tā noteiktajos termiņos tika izmantojusi savas tiesības iesniegt prasību; [..] šajos apstākļos jautājums par iespējamiem paziņošanas pārkāpumiem kļūst nenozīmīgs” ( ). No tā Tiesa secināja, ka pamats ir noraidāms kā nepieņemams, jo tam nav nozīmes ( ). Šādu pašu pamatojumu tā izmantoja tajā pašā dienā pasludinātajā spriedumā lietā ICI/Komisija ( ). No šīs judikatūras ir gūstamas divas atziņas. Pirmkārt, iespējamā sankcija par paziņošanas neesamību izpaudīsies nevis kā tiesību akta atzīšana par spēkā neesošu, bet gan saistībā ar iespēju atsaukties uz prasības iesniegšanas termiņu, kas man liek uzskatīt, ka Tiesa tādējādi neuzskatīja paziņošanu par būtisku formas prasību Līguma nozīmē. Otrkārt, Tiesa, akceptējot atkāpšanos no pārlieku formālas paziņošanas pienākuma koncepcijas, pārbaudīja, cik lielā mērā paziņošanas neesamība bija kaitējusi tiesību akta adresātam, it īpaši jautājumā par to, vai tam bija iespējams iesniegt prasību noteiktajos termiņos ( ).

53. Otrajā virzienā Tiesa, šķiet, ir pārorientējusi savu judikatūru spriedumā lietā Hoechst/Komisija ( ). Atbildot uz iebildumu, kurā bija norādīts, ka nepaziņotam tiesību aktam nav iedarbības, tā nosprieda, ka “iespējamas paziņošanas neesamības [..] sekas var būt vienīgi [tiesību akta] spēkā neesamība vai tā atcelšana. [..] Attiecībā uz akta paziņošanu, līdzīgi kā jebkuru citu būtisku procesuālu prasību, vai nu pārkāpums ir tik nopietns un nepārprotams, ka tā dēļ apstrīdētais akts tiek atzīts par neeksistējošu [spēkā neesošu no pieņemšanas brīža], vai arī tas ir būtisku procesuālu prasību pārkāpums, kura rezultātā šis akts var tikt atcelts” ( ). Šeit Tiesa uzskata, ka paziņošana ir būtiska formas prasība un tādēļ tās neievērošanas sekas ir tiesību akta spēkā neesamība. Vēlāk spriedumā lietā Spānija/Padome ( ) Tiesa, tieši atsaucoties uz spriedumu lietā Hoechst/Komisija, atzina, ka nepieciešamība nodrošināt pārskatāmību “izskaidro, ka arī paziņošanas neesamība pati par sevi noteiktos apstākļos var būt pamats Kopienas iestāžu tiesību aktu atcelšanai” ( ). Tādējādi tā ierobežoja spriedumā lietā Hoechst ietverto risinājumu ar “noteiktiem apstākļiem”, tos tomēr nekonkretizējot.

54. Ņemot vērā minēto, tas vien, ka šis otrais judikatūras virziens ir jaunāks par Tiesas secinājumiem spriedumos lietās Geigy/Komisija un ICI/Komisija ( ), pats par sevi manā ieskatā nevar būt pamats, lai šajā lietā tiktu ievērota šī pieeja. Tieši pretēji, konkrētajai apelācijas sūdzībai vajadzētu kalpot par iespēju Tiesai pārskatīt savu nostāju un atdzīvināt savu senāko judikatūras virzienu.

55. Vispār es neesmu pārliecināts, ka paziņošana ir būtiska tiesību akta formas prasība. Saskaņā ar Tiesas klasisko judikatūru par šo jēdzienu būtiskas formas prasības saskaņā ar Līgumu ir prasības “kas ir paredzētas Līgumā, lai izstrādātu apstrīdētos lēmumus [..]; tā kā tās ir izstrādātas, lai aptvertu pasākumus, kas skar visas piesardzības un uzmanības garantijas, šīs prasības var tikt uzskatītas par būtiskām” ( ). Tādējādi to skaitā īpaši ietilpst iestāžu balsošanas kārtības noteikumi ( ), pienākums procedūras gaitā konsultēties ar Eiropas Parlamentu ( ), tiesību aktu autentifikācija ( ) vai arī pienākums sniegt pamatojumu ( ). Tātad vispārīgi būtiskas formas prasības ir nosacījumi, kuru neievērošana var ietekmēt paša tiesību akta saturu, tai pat laikā attiekdamies uz tā ārējo tiesiskumu. Taču, manuprāt, paziņošanas neesamībai nav šādas ietekmes uz tiesību akta saturu un tādēļ adresātam vienīgi netiek paziņota informācija, ka attiecībā uz to Kopienu iestāde ir pieņēmusi lēmumu.

56. Es vēlos tikt pareizi saprasts un tādēļ precizēšu, ka šeit nav jautājuma par to paziņošanu regulējošo noteikumu, kuriem ir jāaptver ikvienu Savienības pieņemtu individuālu tiesību aktu, nozīmes attiecībā uz to adresātiem apšaubīšanu. Ņemot to vērā, ir arī ļoti svarīgi tos adekvāti juridiski kvalificēt. Turklāt, kaut gan paziņošana nav būtiska formas prasība, tas nenozīmē, ka paziņošanas pienākuma pārkāpums netiks sodīts. Vienkārši tā ir nepilnība, kas apdraud nevis paša tiesību akta tiesiskumu, bet gan vienīgi tā apstrīdēšanas iespēju.

57. Šajā sakarā es norādu, ka EKL 254. panta 3. punktā ir noteikts, ka lēmumi, kas tiek paziņoti to adresātiem, stājas spēkā ar šīs paziņošanas brīdi. Tomēr, tā kā ierobežojošo pasākumu padziļināti jauktais raksturs vairs nebija jāpierāda ( ), Tiesa spriedumā apvienotajās lietās Kadi lēma, ka “šiem pasākumiem jau pēc to dabas ir jāpiemīt pārsteiguma momentam un [..] tie ir jāpiemēro nekavējoties” ( ). Tādējādi, kaut gan Tiesai bija jāsecina, ka Padomei bija pienākums apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai paziņot, sods par paziņošanas pienākuma pārkāpumu nevarētu izpausties saistībā ar konkrētā lēmuma stāšanos spēkā. Savukārt būtu pretrunā viselementārākajiem Kopienu tiesību sistēmas principiem uzskatīt par termiņā neiesniegtu prasību par atzīšanu par spēkā neesošu, kuru, neievērojot termiņu, ir cēlusi persona vai struktūra, uz kuru attiecas tāds lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, kuram, neskatoties uz paziņošanas neesamību, jau ir varējusi sākt rasties iedarbība.

58. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tieši argumentācija, ko Tiesa ir izmantojusi judikatūras virzienā, kas ir atspoguļojies spriedumos lietās Geigy/Komisija un ICI/Komisija ( ), man šķiet vispiemērotākā, jo tā ļauj saglabāt tik ļoti grūti rodamo līdzsvaru starp ierobežojošo pasākumu efektivitātes nepieciešamību un ar tiem skarto personu tiesībām tikt informētām par šiem pasākumiem saprātīgā laikā. Turklāt, sekojot šiem Tiesas sniegtajiem ieteikumiem, būs iespējams pielāgot paziņošanas neesamības seku novērtējumu konkrētā gadījuma īpašajiem apstākļiem ( ).

59. Ņemot vērā spriedumos lietā Geigy/Komisija un ICI/Komisija ( ) pausto, Vispārējā tiesa tātad pamatoti varēja ņemt vērā informāciju, ko Francijas Commission bancaire sniedza Bank Melli Parīzes filiālei, lai noskaidrotu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējai, iztrūkstot individuālam Padomes paziņojumam, bija vai nebija iespējams saprātīgā laikā uzzināt par apstrīdēto lēmumu, lai iesniegtu prasību noteiktajos termiņos. Šajos īpašajos apstākļos tā arī pamatoti varēja nospriest, ka fakts, ka Padome nebija individuāli paziņojusi apelācijas sūdzības iesniedzējai apstrīdēto lēmumu, neliedza tai iespēju saprātīgā laikā uzzināt par apstrīdētā lēmuma pamatojumu un izvērtēt tā pamatotību un ka līdz ar to Padomes pieļautā nepilnība nav pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai.

60. Tāpēc pirmais galvenais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

B – Par otro galveno pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Regulas Nr. 423/2007 juridiskos pamatus

1) Pārsūdzētais spriedums

61. Pārsūdzētā sprieduma 44. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa vispirms ir secinājusi, ka attiecībā uz jautājumu par juridisko pamatu un atšķirībā no tā, ko toreiz apgalvoja apelācijas sūdzības iesniedzēja, uz spriedumu apvienotajās lietās Kadi ( ) bija iespējams pamatoti atsaukties tiktāl, ciktāl Tiesa tajā ir precizējusi EKL 60. un 301. panta piemērošanas jomu ( ). Tālāk tā atgādina, ka šie panti veido saikni starp Kopienas darbībām, kas ietver ekonomiskus pasākumus, un Līguma par Eiropas Savienību mērķiem ārlietu jomā. Minētajos pantos precīzi ir paredzēts gadījums, kad ir nepieciešama Kopienas rīcība, lai sasniegtu LES 2. pantā minēto mērķi. Taču tajā laikā Kopiena un Savienība veidoja divas integrētas, taču nošķirtas tiesību sistēmas tādā veidā, ka, ja tika uzsākta kāda darbība Kopienas ietvaros, lai īstenotu Savienības mērķi, Kopienu tiesību aktu tiesiskums tika izvērtēts, ņemot vērā specifiskos pirmā pīlāra nosacījumus, tajā skaitā tos, kas attiecās uz balsošanas noteikumiem. Kopējā nostāja 2007/140, kas iekļāvās otrajā pīlārā, nebija Kopienu regulas juridiskais pamats, un tādēļ balsošanas noteikums, kas bija piemērojams kopējās nostājas pieņemšanai, nebija piemērojams Regulas Nr. 423/2007 pieņemšanai. Kopējas nostājas esamība ir vienīgi nosacījums, kas ir paredzēts EKL 301. pantā, kurā pašā ir noteikta piemērojamā balsošanas procedūra. Līdz ar to minētā regula un apstrīdētais lēmums varēja tikt pieņemti ar kvalificētu balsu vairākumu saskaņā ar EKL 301. pantu, jo Kopējā nostāja 2007/140 tika pieņemta vienbalsīgi pirms regulas un Kopējā nostāja 2008/479 tika pieņemta vienbalsīgi pirms apstrīdētā lēmuma. Tādēļ Vispārējā tiesa secina, ka EKL 301. pantā paredzētie nosacījumi ir tikuši ievēroti.

62. Tālāk Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, EKL 60. un 301. pants neļauj secināt, ka tādējādi Kopienai piešķirtajai kompetencei vajadzētu būt ierobežotai ar Drošības padomes noteikto pasākumu īstenošanu un Padome līdz ar to bija kompetenta, pamatojoties vienīgi uz EKL 60. un 301. pantu, pieņemt Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu un 15. panta 2. punktu, uz kuru pamata tika pieņemts apstrīdētais lēmums.

2) Lietas dalībnieku argumenti

63. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa, secinot, ka regula un līdz ar to arī apstrīdētais lēmums varēja tikt pieņemti ar kvalificētu balsu vairākumu, pamatojoties vienīgi uz EKL 60. un 301. pantu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pirmkārt, minēto pantu piemērošanas joma ir ierobežota ar pasākumu pret trešām valstīm īstenošanu, kaut gan regulā ir noteikti ierobežojoši pasākumi, kas pieņemti pret personām un struktūrām, par kurām ir aizdomas, ka tās piedalās, ir tieši saistītas vai atbalsta kodolieroču izplatīšanu Irānā. Tādējādi piemērotais kritērijs ir nevis trešās valsts kontrole vai saistība ar tās vadītājiem, bet gan tieša saistība vai atbalsta sniegšana ar kodolieroču izplatīšanu saistītajām darbībām. Tāpēc arī EKL 308. pants ( ) esot bijis jānorāda kā Regulas Nr. 423/2007 juridiskais pamats. Otrkārt un papildus, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini secinājusi, ka Kopējā nostāja 2007/140 nav atbilstošs minētās regulas juridiskais pamats, lai gan Padome, pieņemot Regulu Nr. 423/2007 un lēmumus, ar kuriem tā tika īstenota, ar kvalificētu balsu vairākumu, ir nepareizi izmantojusi savas pilnvaras, kas tai ir ļāvis pieņemt apstrīdēto lēmumu, kam ir tieša iedarbība, lai gan šāda veida instruments kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros nepastāv. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa, ir noteikusi dalījumu, kāda nav Līgumā, paziņojot, ka Kopējā nostāja 2007/140 ir nevis regulas juridiskais pamats, bet gan vienīgi EKL 301. pantā ietverts nosacījums.

64. Padome, Francijas Republika, Apvienotā Karaliste un Komisija lūdz noraidīt šo pamatu. Saskaņā ar to, ko Tiesa lēma spriedumā apvienotajās lietās Kadi ( ), Vispārējā tiesa, uzskatot EKL 60. un 301. pantu par pietiekamu juridisko pamatu, ir veikusi pareizu regulas juridiskā pamata novērtējumu, jo noteiktie ierobežojošie pasākumi attiecās tieši uz Irānas valsti. Turklāt Vispārējās tiesas pamatojums nekādi nav kritizējams daļā, kas attiecas uz Kopējās nostājas 2007/140 izslēgšanu no juridiskā pamata.

3) Vērtējums

65. Vispirms ir jānorāda, ka Padome uzskata, ka arguments attiecībā uz EKL 308. pantu Vispārējā tiesā nav ticis izvirzīts. Komisija savukārt apgalvo, ka gadījumā, ja daļa no šā pamata tiktu interpretēta tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd to, ka tā ir struktūra, kas ir saistīta ar Irānas valsts vadītājiem, vai ka šī valsts to tieši vai netieši kontrolē, tā būtu nepieņemama, jo šis punkts tiesvedības ietvaros Vispārējā tiesā nav ticis apstrīdēts.

66. Protams, ir taisnība, ka Vispārējai tiesai iesniegtajā prasības pieteikumā nebija ietverta nekāda norāde par nepieciešamību pamatot Regulu Nr. 423/2007 ar EKL 308. pantu. Turklāt Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja tieši neapstrīdēja faktu, ka ar minēto regulu izveidotais ierobežojošo pasākumu režīms iekļaujas EKL 301. panta piemērošanas jomā tāpēc, ka pasākumi, patiesību sakot, nebija vērsti pret trešo valsti. Ņemot to vērā, pārsūdzētā sprieduma 48. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka “EKL 301. pantā paredzētie nosacījumi ir ievēroti” un turklāt nav šaubu, ka Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja pamatu, ar kuru tā centās apšaubīt Regulas Nr. 423/2007 juridiskā pamata pietiekamību. Šajos apstākļos arguments, kas balstīts uz EKL 308. pantu, un ar to cieši saistītais arguments, kas balstīts uz EKL 60. un 301. panta piemērošanas jomu, manā ieskatā ir tādi, kas var tikt uzskatīti par Vispārējā tiesā izvirzīta pamata pieļaujamu papildinājumu. Tādējādi nav nekādu nopietnu pieņemamības problēmu.

67. Šā pamata pārbaudes pēc būtības ievadā es vēlos uzsvērt, ka juridiskā pamata analīze neizbēgami novedīs pie tā, ka Tiesai būs jālemj, vai pret trešo valsti noteikti ierobežojoši pasākumi, kuru mērķis saskaņā ar Līgumu ir sašaurināt ekonomiskās attiecības ar šo valsti ( ), var attiekties arī uz personām vai struktūrām, kuras pašas par sevi nav ne valsts vadītāji, nedz arī konkrēti minētās valsts varas orgāni, bet par kurām ir aizdomas, ka tās atbalsta vai veicina valsts politiku, pret kuru Savienība vēlas cīnīties. Šis jautājums ir jānovērtē atsevišķi no jautājuma par to, vai pastāv paziņošanas apelācijas sūdzības iesniedzējai pienākums. Atšķirībā no pēdējā jautājuma šajā jautājumā nav runas par to, ka pietiekami tiek nodrošinātas individuālās tiesības. Tieši pretēji, runa ir par Padomes kompetences pieņemt tādus lēmumus, pamatojoties uz Līguma noteikumiem, noteikšanu. Tomēr EKL 60. un 301. panta, tos skatot kopā, atvērtā piemērošanas joma ir jānovērtē, ņemot vērā Savienības īstenojamo drošības politiku, kas ietiecas tālāk Kopienā. Tāpēc šajā sakarā būtu pārāk aprobežoti norādīt strikti formālu “trešās valsts” jēdziena koncepciju. Šajos apstākļos un saskaņā ar Tiesas judikatūru, uz kuru es norādīšu tālāk, es ierosinu pārsniegt koncepciju, kas būtu vien minētā jēdziena formāla koncepcija, lai īstenotu vēl pastāvīgāku pieeju, kas ļauj saglabāt ierobežojošo pasākumu efektivitāti, ņemot vērā faktu, ka valstu politikas nenoliedzami un aizvien vairāk ir saistītas ar personām vai struktūrām, kurām ir no pašas valsts nošķirta tiesībsubjektība, bet kurām ir pietiekama saikne ar valsti un tās īstenoto valsts politiku, lai uz tām varētu attiecināt ierobežojošus pasākumus, kas faktiski attiecas uz pašu trešo valsti. Tādējādi man šķiet, ka ir pilnīgi iespējams uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir nepieciešamā saikne ar Irānas Islāma Republiku un tās kodolieroču izplatīšanas politiku, lai uz to varētu attiecināt pasākumus, kas pieņemti, pamatojoties vienīgi uz EKL 60. un 301. pantu, taču atzīstot, ka šī saikne tomēr nav pietiekama, lai atbrīvotu Padomi no viņas individuālās paziņošanas pienākuma attiecībā uz to.

68. Kad šis jautājums ir ticis precizēts, mēs nonākam pie konkrētā pamata pamatotības analīzes, kura prasa, lai Tiesa lemtu par divām jautājumu virknēm. Pirmkārt, ir jāizvērtē, vai Vispārējā tiesa ir lēmusi pareizi, ka Kopējā nostāja 2007/140 nav viens no Regulas Nr. 423/2007 juridiskajiem pamatiem. Otrkārt, ir jāpārbauda, vai pareizs ir Vispārējās tiesas EKL 60. un 301. panta piemērošanas jomas vērtējums.

69. EKL 301. pantā ir noteikts, ka, “ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas paredzēta saskaņā ar noteikumiem, kuri ietverti Līgumā par Eiropas Savienību un attiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, paredz Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm, Padome veic vajadzīgos steidzamos pasākumus. Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu”. Jau no paša EKL 301. panta teksta izriet, ka pamatojoties uz Līgumu par Eiropas Savienību noteikta pasākuma esamība ir priekšnoteikums Kopienas rīcībai. Citiem vārdiem, Kopienas rīcība ir iespējama vienīgi tad, ja iepriekš ir tikusi pieņemta kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kurā ir jābūt noteiktam, ka Kopienas rīcība ir nepieciešama, lai sasniegtu paredzēto mērķi. Šajā sakarā es norādu, ka Kopējā nostājā 2007/140 ir noteikts, ka Kopienas rīcība ir nepieciešama, lai īstenotu noteiktus pasākumus ( ). Līdz ar to Padomei noteikti bija tiesības noteikt pasākumus Kopienas ietvaros, pamatojoties uz EKL 301. pantu, kurā ir tieši paredzēts, ka piemērojamā balsošanas procedūra tādā gadījumā – tas ir, kad ir pieņemta kopēja nostāja, kurā ir paredzēta Kopienas rīcība, – ir kvalificēts balsu vairākums.

70. Minēto turklāt apstiprina EKL 60. panta 1. punkta teksts, kurā ir paredzēts, ka, “ja [EKL] 301. pantā paredzētajos gadījumos izrādās vajadzīga Kopienas rīcība, Padome saskaņā ar [EKL] 301. pantā paredzēto procedūru var veikt steidzamus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem, kuri skar trešās valstis”. Tādējādi pret trešo valsti noteikti līdzekļu iesaldēšanas pasākumi, kas tiek noteikti pēc kopējas nostājas pieņemšanas, saskaņā ar piemērojamām primārajām tiesībām ir jāpieņem ar kvalificētu balsu vairākumu. Turklāt Regulas Nr. 423/2007 15. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Padome ar kvalificētu balsu vairākumu izveido, pārskata un groza V pielikumu saskaņā ar Padomes veiktajiem konstatējumiem attiecībā uz Kopējās nostājas 2007/140 II pielikumu. Turklāt no šā skatu punkta apstrīdētā lēmuma pieņemšana ir pilnīgi likumīga: ar Kopējo nostāju 2008/479 ir grozīts Kopējās nostājas 2007/140 II pielikums, iekļaujot apelācijas sūdzības iesniedzēju to struktūru sarakstā, kuru līdzekļi ir jāiesaldē. Līdz ar to Padome ar kvalificētu balsu vairākumu un atbilstošām pilnvarām, kas tai ir piešķirtas ar Regulu Nr. 423/2007, ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu. Ņemot vērā iepriekš atgādināto Regulas Nr. 423/2007 15. panta 2. punkta redakciju, interpretēt šajā pantā ietverto norādi uz Kopējo nostāju 2007/140 kā balsošanas procedūru būtu pavisam pretrunīgi.

71. Šādos apstākļos Vispārējās tiesas pamatojums attiecībā uz piemērojamo balsošanas procedūru un uz Kopējās nostājas 2007/140 neatbilstību adekvāta Regulas Nr. 423/2007 juridiskā pamata noteikšanai ir pilnīgi pareizs.

72. Attiecībā uz argumentu, ka Regulā Nr. 423/2007 paredzētie pasākumi nevarot tikt pamatoti vienīgi ar EKL 60. un 301. pantu, jo tie nav vērsti pret trešo valsti, Vispārējā tiesa atbilstoši ir atgādinājusi, ka Tiesa spriedumā apvienotājās lietās Kadi ( ) lēma, ka, “ievērojot EKL 60. un 301. panta redakciju un it īpaši tajos minētos vārdus “attiecībā uz trešām valstīm” un “ar vienu vai vairākām trešām valstīm”, šīs normas attiecas uz pasākumu veikšanu pret trešām valstīm, kas var iekļaut šādu valstu vadītājus, kā arī personas un organizācijas, kas ir saistītas ar šiem vadītājiem vai ko tie tieši vai netieši kontrolē” ( ). Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušana to struktūru sarakstā, kuru līdzekļi ir jāiesaldē, ir tikusi veikta, pamatojoties uz Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu, kura tekstā nav rodama tieša norāde uz Irānas Islāma Republiku.

73. Ņemot vērā minēto, manā ieskatā no minētās regulas ratio legis ļoti skaidri izriet, ka visa Kopienas uzmanība ir vērsta uz Irānas Islāma Republiku, un tas izriet jau no paša regulas nosaukuma. Regulas 7. panta 2. punkts nevar tikt atrauts no tās konteksta, un to, tieši pretēji, ir jāinterpretē sistēmiski ar citiem regulas noteikumiem, kā arī ar tās preambulas apsvērumiem. Nepretendējot uz vispusību, es norādu, ka Regulas Nr. 423/2007 preambulas pirmajā apsvērumā ir norādīts uz faktu, ka Drošības padome ir lēmusi, ka “Irānai nekavējoties ir jāpārtrauc visas darbības, kas saistītas” ar kodolieroču izplatīšanu, un ka starptautiskajai sabiedrībai ir jānodrošina, ka “Irānas kodolenerģētikas programma kalpo vienīgi nemilitāriem mērķiem”. Preambulas otrajā apsvērumā cita starpā ir norādīts uz Savienības uzsākto rīcību, ar kuru ir paredzēti “konkrēti ierobežojoši pasākumi pret Irānu”, un nepieciešamību noteikt “tādu preču un tehnoloģiju eksporta un importa ierobežojumus, kas varētu veicināt Irānas darbības, kuras saistītas ar urāna bagātināšanu, atkārtotu apstrādi vai smagā ūdens koncentrēšanu [pārstrādi], vai sekmēt kodolieroču piegādes [palaišanas] sistēmu izstrādi”. Šajā pašā preambulas apsvērumā ir norādīts, ka ir jāveic “tādu personu, vienību un struktūru līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana, kas piedalās šādās darbībās vai izstrādē, ir tieši saistītas ar šādām darbībām vai sistēmu izstrādi vai atbalsta minēto”. No minētā izriet, ka ierobežojošie pasākumi ir noteikti, lai cīnītos pret augstākā mērā valstiskas politikas attīstību. Kodolieroču izplatīšanas darbības Kopienas likumdevējs ir atzinis par tādām, kuras nosaka un īsteno Irānas režīms tādā veidā, ka struktūras, kas veicina to īstenošanu, nepiedalās darbībā, kas ir nošķirama no valdošās gribas, un, tieši otrādi, piedalās valsts plāna īstenošanā.

74. Šajā sakarā situācija ir pavisam atšķirīga no tās, ar kuru Tiesa saskārās apvienotajās lietās, kurās tika pasludināts spriedums Kadi. Šajā minētajā lietā Tiesa nosprieda, ka ir noteikti “pasākumi, kuriem nav nekāda sakara ar trešās valsts valdošo režīmu”, pamatojoties uz to, ka minētie pasākumi bija tieši vērsti pret Osamu bin Ladenu [Oussama ben Laden], Al‑Qaida tīklu un ar tiem saistītajām personām un struktūrām ( ). Līdz ar to tā noraidīja apgalvojumu, ka “pietiekot ar to, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi attiecas uz personām vai organizācijām, kas atrodas trešās valstīs vai ir ar tām saistītas citā veidā” ( ), lai tie varētu tikt pamatoti vienīgi ar EKL 60. un 301. pantu, jo tas nozīmētu “šīm normām piešķirt pārmērīgi plašu piemērojamību un netiktu nekādi ņemta vērā prasība, kas izriet no šo pašu normu redakcijas, ka pasākumi, par kuriem ir lemts, balstoties uz šīm normām, ir jāveic pret trešām valstīm” ( ).

75. Tomēr saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 noteikumiem tiek apkarota nevis vispārējā kodolieroču izplatīšanas darbība, bet gan specifiskie Irānas kodolprogrammas attīstības riski. Saikne starp paredzēto darbību un Irānas valsti man šķiet nepārprotama no regulas teksta. Tādējādi vēl atliek pārbaudīt, vai pati apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski un pietekami ir saistīta ar Irānas valsti un tās veikto kodolieroču izplatīšanu, lai uz to varētu attiekties apstrīdētais lēmums.

76. Lai noskaidrotu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja ir saistīta ar Irānas valsti, pietiek atgādināt pārsūdzētā sprieduma pirmajā punktā konstatēto, kas nav ticis apstrīdēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir “Irānas komercbanka, kas pieder Irānas valstij”, kas varētu izrādīties būtisks atbalsts Irānas kodolprogrammas finansēšanai. Attiecībā uz otro jautājumu jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā nav izvirzījusi pieņemamu pamatu, kurā būtu apstrīdēts Padomes konstatētais, ka tā sniedz finansiālu atbalstu Irānas valsts īstenotajai kodolieroču izplatīšanai ( ).

77. Tādējādi šādos apstākļos par apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļu iesaldēšanu tiesiski var tikt lemts, pamatojoties uz regulu, kuras vienīgais juridiskais pamats ir EKL 60. un 301. pants. Norāde uz EKL 308. pantu apelācijas sūdzības iesniedzējas ierakstīšanai Regulas Nr. 423/2007 V pielikumā nebija nepieciešama, jo pret to vērstais ierobežojošais pasākums faktiski un saskaņā ar Tiesas judikatūru šajā jomā attiecās uz struktūru, kura ir saistīta ar Irānas valsts vadītājiem vai kuru tie kontrolē, vispārēja pret Irānas Islāma Republiku vērsta sankciju režīma ietvaros, kura mērķis ir pārtraukt vai vismaz pakļaut starptautiskās sabiedrības kontrolei Irānas kodolprogrammas attīstību.

78. Līdz ar to par Vispārējās tiesas pamatojumu attiecībā uz Regulas Nr. 423/2007 juridisko pamatu nav izsakāmi nekādi pārmetumi. Tāpēc otrais galvenais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

C – Par trešo galveno pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, vērtējot pamatošanas pienākumu, tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā

1) Pārsūdzētais spriedums

79. No pārsūdzētā sprieduma 79.–85. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ir atzinusi par pietiekamu, ņemot vērā tā virsrakstu, tā preambulas otrā apsvēruma saturu un minētā lēmuma B tabulas 4. punktā norādītos argumentus.

80. Tālāk Vispārējā tiesa ir atgādinājusi savu judikatūru tiesību uz aizstāvību jomā, kas ir tikusi attīstīta saistībā ar prasībām par ierobežojošiem pasākumiem, kas noteikti terorisma jomā. Kaut gan tiesības tikt uzklausītam sākotnēji principā ir nodrošinātas ikvienai personai, kuru var skart tiesību akts, ar ko tai tiek noteikti ierobežojumi, pārsteiguma efekts, kam ir jāpiemīt ierobežojošo pasākumu īstenošanai, var gūt pārsvaru pār prasību par iepriekšēju apsūdzošu faktu paziņošanu un tiesībām tikt uzklausītam konkrētā tiesību akta pieņemšanas procedūras laikā. Vispārējā tiesa arī ir norādījusi, ka konkrētajā gadījumā precīza informācija apelācijas sūdzības iesniedzējai tika paziņota ar lēmuma publicēšanas brīdi Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tādā veidā, ka tā varēja saprast iemeslus, kas bija likuši Padomei uzskatīt, ka pret to ir piemērojams Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts.

81. Pārsūdzētā sprieduma 97. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa ir lēmusi, ka atšķirībā no tā, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Padomei nebija pienākuma tūlītēji nosūtīt lēmuma materiālus Bank Melli, kamēr tā to nebija lūgusi.

82. Visbeidzot, no 105.–107. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka nav noticis efektīvas tiesību aizsardzības tiesā pārkāpums. Atgādinājusi šā principa nozīmīgumu Kopienas tiesību sistēmā, tā ir secinājusi, ka tādēļ, ka Padome nav iesniegusi pierādījumus, tiesas kontroles efektivitāte nav tikusi apdraudēta. Šāda iesniegšana nav bijusi nepieciešama, pirmkārt, tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija izvirzījusi pieņemamu pamatu, ar kuru tā apstrīdētu Padomes konstatēto, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja piedalās Irānas kodolaktivitātēs, ir tieši saistīta ar tām vai sniedz tām atbalstu, kas ietver izplatīšanas risku, vai ir saistīta ar šīs valsts kodolieroču palaišanas sistēmu izstrādi, un, otrkārt, tādēļ, ka Vispārējā tiesa sevi uzskatīja par pietiekami informētu, lai pilnībā īstenotu savu kontroli.

2) Lietas dalībnieku argumenti

83. Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārāk šauri interpretējusi tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā jēdzienus. No Tiesas pastāvīgās judikatūras ( ) izriet, ka skartās personas tiesības uz aizstāvību ir jāievēro sākot ar administratīvā procesa stadiju, kas noris, pirms institūcija pieņem lēmumu par sankciju noteikšanu šai personai. Šādi skartajai personai ir jāvar izteikties par faktu un apstākļu patiesumu. Šai personai ir jāpaziņo visas tās aizstāvībai nepieciešamās norādes, un tai ir jābūt iespējai darīt zināmu savu nostāju. Ir jānodrošina arī tiesības uz pieeju lietas materiāliem, jo tās garantē efektīvu tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Tādēļ tiesību uz pieeju lietas materiāliem pārkāpumu tiesvedības laikā nevar labot. Katrā ziņā tiesības uz aizstāvību un tiesības uz tiesību efektīvu aizsardzību tiesā nav tikušas ievērotas, jo pieeja lietas materiāliem apelācijas sūdzības iesniedzējai netika atļauta pat tiesvedības Vispārējā tiesā laikā. Tā kā apstrīdētais lēmums nav pamatots ar pierādījumiem, kuri būtu bijuši apelācijas sūdzības iesniedzējas un Vispārējās tiesas rīcībā, tā pamatojums esot jāuzskata par nepietiekamu.

84. Arī no pašas Vispārējās tiesas judikatūras izriet, ka Padomes noteiktie tiesību uz aizstāvību ierobežojumi ir jākompensē ar stingru un neatkarīgu tiesas kontroli ( ). Eiropas Cilvēktiesību tiesa, starp citu, ir noteikusi tādas pašas prasības ( ).

85. Turklāt Vispārējās tiesas spriedumā esot konstatējamas pretrunas pamatojumā, jo, kaut gan pārsūdzētā sprieduma 91. un 92. punktā tā ir atzinusi, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ir Kopienu tiesību sistēmas pamatprincips, tā ir lēmusi, ka tiesvedības laikā Padomei nebija pienākuma iepazīstināt ar pierādījumiem. Vispārējā tiesa nevarēja sevi uzskatīt par pietiekami informētu, lai īstenotu savu kontroli, kā tā to ir izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 106. punktā, lai gan tai nebija iesniegts neviens pierādījums.

86. Padome un citas personas, kuras iestājušās lietā, aicina noraidīt pamatu kā nepamatotu. Tās uzskata, ka Vispārējās tiesas pamatojums no juridiskā viedokļa nav apstrīdams, izņemot Francijas Republiku, kura neuzskata, ka Tiesas judikatūra par ierobežojošiem pasākumiem, kas noteikti cīņas pret terorismu ietvaros, var tikt piemērota šajā lietā, kurā ir runa par ierobežojošiem pasākumiem, kas ir noteikti uz trešo valsti attiecināma režīma ietvaros. Neskatoties uz to, Francijas Republika no tā neizdara īpašus juridiskus secinājumus attiecībā uz šo pamatu un katrā ziņā lūdz to noraidīt.

3) Vērtējums

87. Es ierosinu uzskatīt, ka šim pamatam ir divas daļas, kurās ir norādīts uz kļūdām tiesību piemērošanā, izvērtējot attiecīgi tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir novērojamas pretrunas pamatojumā.

88. Attiecībā uz pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja, pirmkārt, apstrīd Vispārējās tiesas sniegto Padomes sniegtā apstrīdētā lēmuma pamatojuma vērtējumu. Tajā pašā laikā tā uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīti iemesli, kas Padomi vedināja pieņemt tiesību aktu, un ka Vispārējā tiesa nevarēja atzīt pamatojumu par pietiekamu, jo procedūras, kas noveda pie apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, laikā Padome neiesniedza nekādus pierādīšanas līdzekļus.

89. Kā ir atgādinājusi Vispārējā tiesa, pienākums norādīt pamatojumu ir primārajās tiesībās ( ) ietverta prasība, kas ir atkārtota Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktā ( ). Lai novērtētu, vai ir ticis ievērots pienākums pamatot Savienības iestādes pieņemtu lēmumu, ir jāpārliecinās, ka pamatojums ir ļāvis struktūrai, uz kuru tas attiecas, uzzināt noteiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesu iestādei īstenot tā kontroli. Parasti prasība, lai pamatojumā būtu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie vai juridiskie apstākļi, netiek izvirzīta, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums ir pietiekams, ir izvērtējams, ņemot vērā ne vien tā formulējumu, bet arī tā kontekstu un visas attiecīgo jautājumu reglamentējošās tiesību normas ( ). Es konstatēju, ka šos pamatprincipus Vispārējā tiesa vēl vienu reizi ir apstiprinājusi pārsūdzētā sprieduma 82. punktā.

90. Vispārējā tiesa arī ir atgādinājusi, ka pamatošanas pienākums ir būtisks Savienības tiesību princips, no kura var atkāpties, vienīgi pamatojoties uz imperatīviem apsvērumiem ( ), un ka lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu laikā Padomei skartajai personai ir jādara zināmi “specifiskie un konkrētie” iemesli ( ). Tiesību akta pamatošanas pienākuma apmērs ir atkarīgs no nozares, kurā iestāde rīkojas, un no iedarbības, ko tā paredz tam piešķirt. Šajā sakarā Vispārējā tiesa pēc analoģijas ir piemērojusi Tiesas veikto pamatojumu ierobežojošo pasākumu gadījumos cīņas pret terorismu ietvaros, saskaņā ar kuru, ņemot vērā īpašo kontekstu, kas apņem tādu pasākumu noteikšanu un īstenošanu, Padome savu pamatošanas pienākumu izpilda, ja tā ieinteresētajām personām dara zināmus iemeslus, kas ir virzījuši lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanu pret tām, vienlaikus ar tā pieņemšanu vai tik drīz, cik vien iespējams ( ). Ja tiek atzīts princips, ka ierobežojošie pasākumi var tikt noteikti pret struktūrām gadījumos, kad ir aizdomas, ka tās darbojas par labu vai kalpo politikas, par kuru ir atbildīga trešā valsts un pret kuru Savienība vēlas cīnīties, mērķim – un pretēji tam, ko apgalvo Francijas Republika –, es neredzu, kāda iemesla dēļ Tiesas judikatūra, kas ir tikusi attīstīta attiecībā uz personu vai struktūru, kuras skar cīņas pret terorismu ietvaros noteikts ierobežojošs pasākums, tiesībām uz aizstāvību, nevarētu tikt piemērota šajā lietā.

91. Piemērojot manis tikko atgādinātos kritērijus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 84. punktā pārliecinājās, ka apstrīdētajā lēmumā tiešām ir norādīti konkrētie un specifiskie iemesli, kas bija vedinājuši Padomi īstenot savas pilnvaras attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju saskaņā ar 7. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu. Tā kā Vispārējās tiesas vērtējumu ir noteicis tas, vai apstrīdētajā lēmumā ietvertais pamatojums ir ļāvis apelācijas sūdzības iesniedzējai saprast iemeslus, kuru dēļ viņas līdzekļi ir tikuši iesaldēti, un vai tas bija pietiekami, lai tā varētu īstenot savu apstrīdētā lēmuma tiesiskuma kontroli, vienlaikus ņemot vērā īpašo kontekstu, kādā minētais lēmums iekļaujas, tās analīzē manā ieskatā nav nekādu kļūdu tiesību piemērošanā.

92. Otrkārt, nevar tikt atbalstīts apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, ka pamatojums, kas nav balstīts uz dokumentāriem pierādījumiem, ņemot vērā, ka adresātam nav bijis nekādas pieejas tiem ne pirms lēmuma pieņemšanas, nedz arī pēc tās, nevar tikt uzskatīts par adekvātu un pietiekamu pamatojumu ( ). Šeit apelācijas sūdzības iesniedzēja cenšas pamatojuma pietiekamību padarīt atkarīgu no tiesībām tikt iepriekš uzklausītam vai vismaz iepazīties ar lietas materiāliem, kaut gan abi šie tiesību uz aizstāvību apakšjēdzieni ir jāaplūko nošķirti. No vienas puses, pienākums norādīt pamatojumu, kas vienkārši kalpo mērķim pietiekami informēt ieinteresēto struktūru par iemesliem, kas ir pamudinājuši iestādi iesaldēt tās līdzekļus, lai tā zinātu, kas tai tiek pārmests, un lai tā varētu to izvērtēt un attiecīgā gadījumā apstrīdēt tā pamatotību, ir jānošķir no prasības par to, ka jāpastāv reāliem un nopietniem pierādījumiem. No otras puses, pamatojuma pamatotības pārbaude var arī notikt vienīgi tiesvedības ietvaros – īpaši, kad, kā šajā lietā, skartā persona pieeju lietas materiāliem nav lūgusi –, un tieši šādas pārbaudes veikšanai ir nepieciešama pierādījumu iesniegšana. Taču tik un tā ir nepieciešams, lai šī pārbaude tiktu lūgta, un šajā sakarā piekritīgajai tiesai nevar prasīt, lai tā neievērotu apelācijas sūdzības iesniedzējas puses kļūdas. Ir jāsecina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izvirzījusi pieņemamu pamatu, ar kuru tā apstrīdētu Padomes norādīto pamatojumu, kas viņu vedināja pieņemt apstrīdēto lēmumu ( ), un ka tāds pamats, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu pēc būtības, var tikt pārbaudīts vienīgi tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja to izvirza ( ). Tādējādi tā pārmet pierādījumu neiesniegšanu, ko tai vienīgajai bija iespēja prasīt kā pirmstiesas procedūras, tā arī tiesvedības laikā.

93. Šī situācija pavisam skaidri ir nošķirama no situācijas apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajā lietā People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome ( ). No vienas puses, tajā lietā prasītāja apstrīdēja tāda Padomes lēmuma tiesiskumu, ar kuru tā tika saglabāta to struktūru sarakstā, kuru līdzekļi ir jāiesaldē, kamēr šajā apelācijas sūdzībā tiek pārbaudīts pirmā lēmuma, ar kuru ir lemts par Bank Melli iekļaušanu sarakstā, tiesiskums. Tāpēc, kaut gan noteikti tiesību uz aizstāvību pārveidojumi pirmstiesas procesā var būt attaisnojami gadījumā, kad runa ir par pirmo ierakstīšanu, šiem pārveidojumiem, kā es to tūlīt pierādīšu, būtu jābūt daudz grūtāk pieļaujamiem, kad runa ir par lēmumu saglabāt personu vai struktūru sarakstā ( ). No otras puses, minētajā gadījumā Padome atteicās nodot Vispārējai tiesai informāciju, ar kuru bija pamatots lēmums saglabāt struktūru sarakstā ( ), tādējādi – ņemot vērā, ka Vispārējai tiesai tas bija prasīts – kavējot Vispārējo tiesu kontrolēt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu tiesiskumu un pamatotību ( ).

94. Nav noliedzams, ka tiesību uz aizstāvību intensitāte, kāda ir jānodrošina tiesību aktu izdevušajai iestādei laikā pirms tā pieņemšanas vai tūlīt pēc tās, ir mazāka gadījumā, kad pastāv tādi ierobežojoši pasākumi kā šajā lietā, vismaz tad, ja tie pret skarto personu vai struktūru tiek noteikti pirmo reizi. Judikatūra, ar kuru ir pamatota apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, protams, ir balstīta uz tiesībām uz aizstāvību, kādas tās iestādēm ir jānodrošina iepriekšējā administratīvā procesa ietvaros, kad tā var novest pie sankciju noteikšanas, bet tā ir tikusi attīstīta Savienības konkurences tiesību ietvaros. Tomēr man šķiet, ka šī situācija ir vēl jo vairāk salīdzināma nekā iepriekšējā, jo attiecībā uz Padomi te runa ir par ierobežojošu pasākumu noteikšanu pret personām vai struktūrām cīņas pret terorismu ietvaros. Šajā kontekstā Tiesa ir attīstījusi judikatūru, saskaņā ar kuru tiesības uz aizstāvību, kādas tās ir jānodrošina administratīvajā procesā, nav absolūtas, un ir atzinusi, ka, pastāvot ierobežojošiem pasākumiem, pamatojuma paziņošana pirms kādas struktūras iekļaušanas sarakstā “apdraudētu naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pasākumus” ( ) un ka “šiem pasākumiem jau pēc to dabas ir jāpiemīt pārsteiguma momentam, un [..] tie ir jāpiemēro nekavējoties” ( ). Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajai judikatūrai nav nozīmes un ir skaidri redzams, ka Padomei pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nebija pienākuma ne darīt zināmu apelācijas sūdzības iesniedzējai pamatojumu pēc savas iniciatīvas, nedz arī to uzklausīt ( ). Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Vispārējā tiesa ir veikusi pilnīgi pareizu minētās struktūras tiesību uz aizstāvību piemērošanas interpretāciju, attiecībā uz kuru pirmo reizi tiek noteikts tāds ierobežojošs pasākums kā judikatūrā definētais.

95. Treškārt un attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, kurā tā norāda uz pierādījumu neiesniegšanu, uzreiz ir jānorāda, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, kas ir norādīta šā pamata pamatojumā, nav piemērojama. Spriedumi lietās Saadi pret Itāliju un A. pret Apvienoto Karalisti ( ) abi attiecas uz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 3. pantu. Pat pieņemot, ka ECT abos šajos spriedumos būtu lēmusi, ka pamattiesības nevar tikt līdzsvarotas ar tādu mērķi kā cīņa pret terorismu, tā to būtu darījusi attiecībā uz spīdzināšanas aizliegumu, kuram atšķirībā no citām ECPAK nostiprinātajām tiesībām ir absolūts raksturs, kas nav pakļaujams ierobežojumiem ( ).

96. Attiecībā uz pārējo un uz šā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, ka pierādījumu neiesnigšana no Padomes puses pirms prasības celšanas un arī pēc tās esot aizskārusi tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, neizbēgami atduras pret diviem apstākļiem.

97. No sākuma es tikai atgādināšu – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 99. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzēja pirms prasības celšanas Vispārējā tiesā Padomei nav lūgusi tiesības iepazīties ar lietas materiāliem ( ). Tālāk – apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā arī nav izvirzījusi pieņemamu pamatu, ar kuru tā apstrīdētu Padomes konstatētā patiesīgumu, proti, ka, ņemot vērā V pielikuma B tabulas 4. punktā norādītos iemeslus, ir aizdomas, ka tā piedalās, atbalsta vai veicina darbības, kas ir saistītas ar kodolieroču izplatīšanu Irānā ( ). Tomēr, ja šāds pamats pareizi būtu ticis izvirzīts, tas patiešām būtu bijis pamats no Padomes prasīt sniegt pierādījumus, lai Vispārējā tiesa varētu veikt šo pierādījumu kontroli. Tā kā Vispārējā tiesa nav lēmusi par iespējamo iemeslu pamatotību, pierādījumu neiesniegšanai tiesvedības laikā nebūtu jāietekmē Vispārējās tiesas spriedums, nedz arī jāaizskar apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Attiecībā uz citu pamatu pārbaudi Vispārējā tiesa ir procesa virzītāja un vienīgi gadījumā, kad tā to uzskata par nepieciešamu, var lemt par papildu izmeklēšanas pasākumu veikšanu ( ).

98. Visbeidzot, attiecībā uz šķietamajām pretrunām pamatojumā es norādu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajā pārsūdzētā sprieduma 91. un 92. punktā Vispārējā tiesa patiešām vienlaicīgi ir atzinusi pamatprincipa, kas ir tiesību uz aizstāvību ievērošana, esamību un to, ka, pastāvot imperatīviem apsvērumiem, kas skar Kopienas drošību vai starptautisko attiecību veidošanu, ir iespējams šīs tiesības un īpaši tiesības uz apsūdzošo pierādījumu paziņošanu variēt ( ). Katrā ziņā pārsūdzētā sprieduma 96.–102. punktā, kas šķietami ir pretrunā Vispārējās tiesas iepriekš konstatētajam, ir vien konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija iespējams saprast iemeslus, kas bija pamatā tās ierakstīšanai sarakstā, un Padomei nebija pienākuma pēc savas iniciatīvas sniegt pieeju tās lietas materiālu daļām vai pēc savas iniciatīvas organizēt uzklausīšanu. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa nekad nav atzinusi, ka tiesības uz aizstāvību nenosaka Padomes pienākumu darīt zināmus tās [rīcībā esošos] pierādījumus, pat ne tiesvedības laikā ( ). Vēl es norādu, ka pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā Vispārējā tiesa ir arī pārbaudījusi iemeslus, ko Bank Melli ir norādījusi, lai pamatotu, ka tā nebija lūgusi pieeju tās lietas materiāliem, un ir secinājusi, ka šajā sakarā izvirzītie argumenti nevar tikt pieņemti. Tāpēc norādītajās pārsūdzētā sprieduma daļās es nespēju saskatīt nekādas pretrunas pamatojumā.

99. No minētā ir secināms, ka viss trešais galvenais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

D – Par pirmo pakārtoto pamatu – Padomes rīcības brīvības nepareizu izmantošanu

1) Pārsūdzētais spriedums

100. Pārsūdzētā sprieduma 51. un 52. punktā, kaut gan Vispārējā tiesa tajos pārbaudīja pirmo prasības pamatu, tā ir nospriedusi, ka nekas EKL 60. un 301. pantā neļauj uzskatīt, ka kompetence, ko šīs tiesību normas piešķir Kopienai, būtu ierobežota vienīgi ar Drošības padomes noteikto pasākumu īstenošanu. Tāpēc Padome bija kompetenta pieņemt Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu, kas atļauj tādu Drošības padomes nenorādītu struktūru līdzekļu iesaldēšanu, kuras Padomes ieskatā ir tieši saistītas ar kodolieroču izplatīšanu vai sniedz tai atbalstu. Tālāk Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Regulas Nr. 423/2007 preambulas sestajā apsvērumā ir noteikts Padomes pienākums īstenot savas pilnvaras saskaņā ar 7. panta 2. punktu, ņemot vērā Rezolūcijas 1737 (2006) mērķus. Tomēr tā ir lēmusi, ka šis pienākums nenozīmē, ka Padomei bija jāīsteno ierobežojošie pasākumi vienīgi pret Drošības padomes rezolūcijā minētajām struktūrām.

101. Pārsūdzētā sprieduma 64. un 65. punktā, kuros Vispārējā tiesa ir sniegusi savu vērtējumu prasības trešajam pamatam, kurā norādīts uz samērīguma principa un īpašuma tiesību pārkāpumu, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Padomei bija autonomas pilnvaras Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta, kura mērķis nav īstenot Drošības padomes pieņemtās rezolūcijas kodolieroču izplatīšanas jomā, nozīmē. Šā panta un apstrīdētā lēmuma, ar kuru tas tiek īstenots, mērķis ir nodrošināt, ka Rezolūcijas 1737 (2006) mērķi tiek sasniegti, nosakot autonomus ierobežojošus pasākumus. Tāpēc Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta mērķis nav īstenot otro Drošības padomes pieņemto rezolūciju šajā jomā, tas ir, Rezolūciju 1803 (2008), kurā tā ir vienīgi pieprasījusi valstīm izrādīt modrību attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ( ). Šādos apstākļos šīs rezolūcijas saturs vai mērķi nevar kalpot par kritērijiem apstrīdētā lēmuma samērīguma izvērtēšanā.

2) Lietas dalībnieku argumenti

102. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, noraidot Drošības padomes Rezolūciju 1737 (2006), 1747 (2007) ( ) un 1803 (2007) nozīmi Padomes rīcības brīvības noteikšanā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Saistība starp Regulu Nr. 423/2007 un rezolūcijām izriet no pašā regulā lietotajiem jēdzieniem un it īpaši no tās preambulas pirmā, otrā, piektā un sestā apsvēruma. Apelācijas sūdzības iesniedzēja konstatē, ka Rezolūcija 1803 (2008) ir senāka par apstrīdēto lēmumu, līdz ar to Padomei esot bijis jāņem vērā fakts, ka Drošības padome attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju prasīja vien modrības saglabāšanu. Par to lemjot atšķirīgi, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

103. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā Vispārējā tiesa ir, no vienas puses, norādījusi uz Drošības padomes rezolūciju nozīmi (pārsūdzētā sprieduma 52. punktā), bet, no otras puses, raksturojusi Padomes rīcības brīvību kā autonomu attiecībā pret šīm pašām rezolūcijām (64. un 65. punkts). No tā pārsūdzētā sprieduma pamatojumā rodas pretrunas. Padomes rīcības brīvība ir rīcības brīvība, kas ir saistīta ar Drošības padomes rezolūcijām, un šis apstāklis Vispārējai tiesai esot bijis jāņem vērā, noskaidrojot, vai ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts samērīguma princips un prasītājas īpašuma tiesības.

104. Pārējie lietas dalībnieki pamatu lūdz atzīt par nepamatotu. Savā atbildes rakstā Padome cita starpā apgalvo, ka Savienība ir tiesīga noteikt autonomus pasākumus, lai sasniegtu rezolūcijā noteiktos mērķus. Gadījumā, kad Padome pieņem tiesību aktu pēc Drošības padomes rezolūcijas pieņemšanas, autonomajiem pasākumiem, ko nosaka Padome, ir jābūt vērstiem uz rezolūcijā noteikto mērķu sasniegšanu. Šajā gadījumā autonomais lēmums iesaldēt Drošības padomes nenorādītu struktūru līdzekļus saskan ar šīs pēdējās noteikto mērķi, tas ir, neļaut Irānai attīstīt tās kodolprogrammu.

3) Vērtējums

105. Lai lemtu par šo pamatu, šķiet nepieciešams rekonstruēt normatīvo kontekstu, kurā iekļaujas apstrīdētais lēmums.

106. Ar Kopējo nostāju 2007/140 Savienības tiesību sistēmā ir īstenota Rezolūcija 1737 (2006). Šīs rezolūcijas īstenošana ir balstīta vienīgi uz Savienības vēlmi rīkoties tā, lai sekmētu Apvienoto Nāciju Organizācijas mērķu sasniegšanu, un netraucēt savu dalībvalstu starptautisko saistību īstenošanu, nevis uz pozitīva un tieša Savienības pienākuma īstenot Drošības padomes rezolūcijas pastāvēšanu, jo tā nav Apvienoto Nāciju Organizācijas hartas dalībniece.

107. Vienlaikus, īstenojot minēto rezolūciju, kopējā nostājā saskaņā ar tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu arī ir paredzēts, ka par līdzekļu iesaldēšanu Padome var lemt attiecībā pret personām, vienībām vai struktūrām, kuras nav minētas Rezolūcijā 1737 (2006), bet attiecībā uz kurām ir pierādīts, ka tās “ir iesaistītas Irānas ar kodolieroču izplatīšanu saistītās darbībās vai kodolieroču piegādes [palaišanas] sistēmu izstrādē, ir tieši ar tām saistītas vai sniedz palīdzību, vai to pilnvarotām vai vadītām personām un vienībām, vai vienībām, kas ir to īpašumā vai pārvaldībā, tostarp ar nelegāliem līdzekļiem”. Kopējās nostājas 2007/140 preambulas desmitajā apsvērumā ir izskaidroti iemesli, kuru dēļ Padome ir vēlējusies pārsniegt rezolūcijā paredzēto, norādot, ka “saskaņā ar [..] [Eiropas] Padomes secinājumiem un nolūkā sasniegt [..] Rezolūcijas 1737 (2006) mērķus”, līdzekļu iesaldēšana ir jāattiecina arī uz Padomes noteiktajām personām un struktūrām “atbilstīgi tiem pašiem kritērijiem, ko attiecīgo personu un vienību noteikšanai izmanto [..] Drošības padome vai [Sankciju] Komiteja”.

108. Regula Nr. 423/2007 ir tikusi pieņemta neilgi pēc Kopējās nostājas 2007/140, ņemot vērā, ka minētajā kopējā nostājā tieši bija paredzēts, ka ir nepieciešama Kopienas rīcība, lai īstenotu noteiktus tajā minētos pasākumus ( ). Tādējādi ar Regulu Nr. 423/2007 attiecībā uz Kopienu tiek īstenota Rezolūcija 1737 (2006), turpinot Kopējās nostājas 2007/140 loģiku – Padomei saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta noteikumiem ir atzītas vienpusējas autonomas pilnvaras identificēt, izmantojot Drošības padomes noteiktos kritērijus, personas, vienības un struktūras, kuras piedalās Irānas kodolaktivitātēs, ir tieši saistītas ar tām vai sniedz tām atbalstu, kas ietver izplatīšanas risku, vai Irānas veiktajā kodolieroču palaišanas sistēmu izstrādē. Tātad Padomes autonomās pilnvaras tādā ziņā, ka tās nav atkarīgas no Drošības padomes noteiktajiem ierobežojošiem pasākumiem pret tās noteiktajām personām, vienībām un struktūrām, sasniedz Rezolūcijas 1737 (2006) sākotnējo mērķi – kuru Savienība un pēc tam Kopiena laika gaitā ir noteikušas par savu mērķi. Kā no Kopējās nostājas 2007/140, tā arī no regulas pavisam skaidri izriet, ka Padomes autonomās pilnvaras ir jāizmanto vienīgi, lai sasniegtu Apvienoto Nāciju Organizācijas mērķus. Vispārējās tiesas apgalvojums šajā sakarā ( ) nekādi nevar tikt kritizēts.

109. Tāpēc attiecībā uz Padomes rīcības brīvību šajā jautājumā ir skaidri jānodala divi gadījumi.

110. No vienas puses, Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punktā ir strikti norādīts uz Drošības padomes vai Sankciju komitejas saskaņā ar Rezolūcijas 1737 (2006) 12. pantu – uz kuru regulā šajā vietā ir tieša norāde – izveidoto personu, vienību un struktūru sarakstu.

111. No otras puses, minētās regulas 7. panta 2. punktā ir nostiprinātas pilnvaras, kuras, lai gan ar tām ir paredzēts sasniegt to pašu mērķi, kāds ir Rezolūcijai 1737 (2006), no identificēšanas un iekļaušanas sarakstos viedokļa ir autonomas. Tādējādi tikai Apvienoto Nāciju Organizācijas sasniedzamais mērķis ir (netiešs) Padomes rīcības saskaņā ar minētās regulas 7. panta 2. punktu tiesiskuma parametrs. Tāpēc faktam, ka Drošības padome vai Sankciju komiteja nav atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzēju par struktūru, kuras līdzekļi ir jāiesaldē, bet gan tikai par tādu struktūru, uz kuru dalībvalstīm ir jāvērš pastiprināta uzmanība saskaņā ar Rezolūcijas 1803 (2008) 10. punktu, nav nozīmes, jo Padomes autonomas tiesības iekļaušanas jomā ir skaidri tikušas nostiprinātas Kopienas līmenī.

112. Šajā sakarā es atgādinu, ka jau no paša apstrīdētā lēmuma nosaukuma ir redzams, ka ar to ir paredzēts īstenot Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu. Rezolūcijas 1803 (2008) pieņemšana, protams, ir ietekmējusi regulu, jo tā ir bijusi pamatā vienam no tās grozījumiem ( ), bet tikai tiktāl, ciktāl Drošības padome to ir darījusi, iekļaujot jaunas personas, vienības un struktūras. Tādējādi šīs jaunās rezolūcijas pieņemšanai ir bijusi ietekme uz Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punktu vienīgi tādējādi, ka tā ir ļāvusi aktualizēt minētās regulas pielikumu, kurā ir uzskaitītas Drošības padomes norādītās struktūras. Tādējādi ir pilnīgi pareizi apgalvot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanas Padomes noteikto struktūru sarakstā samērīgums nevar tikt izvērtēts no Rezolūcijas 1803 (2008) viedokļa.

113. Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējās tiesas pamatojumā nav nekādu pretrunu. Pārsūdzētā sprieduma 52. punktā ir mēģināts padarīt skaidrāku to attiecību raksturu, kas pastāv starp regulu un Rezolūciju 1737 (2006), un Vispārējā tiesa pamatoti ir secinājusi, ka Padomes autonomās pilnvaras Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta nozīmē ir jāīsteno, ņemot vērā minētās rezolūcijas mērķus. Savukārt pārsūdzētā sprieduma 65. punktā ir noraidīta Rezolūcijas 1803 (2008) kā kritērija, no kura viedokļa ir jānovērtē Padomes rīcības samērīgums, nozīme. Līdz ar to ir jāsecina, ka, tā kā abi šie punkti attiecas uz dažādām rezolūcijām, Vispārējā tiesa nav nonākusi pretrunās.

114. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pakārtotais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

E – Par otro pakārtoto pamatu – Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesībām

1) Pārsūdzētais spriedums

115. Pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā Vispārējā tiesa būtībā ir lēmusi, ka pamattiesību ievērošana ir viens no Savienības tiesību aktu tiesiskuma nosacījumiem. Taču šīs tiesības tomēr nav absolūtas un to īstenošana var tikt ierobežota ar nosacījumu, ka ierobežojums ir pamatots ar Savienības vispārējo interešu mērķi. Šāda mērķa nozīmīgums varētu attaisnot ievērojamās negatīvās sekas noteiktiem saimnieciskās darbības veicējiem, kā to jau ir atzinusi Tiesa. Konkrētajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesību un tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojums bija acīmredzams, jo Bank Melli vairs nevarēja rīkoties ar līdzekļiem, kas bija tās rīcībā Savienības teritorijā vai Savienības pilsoņu rīcībā. Tomēr mērķa, kurš attaisno pasākumu, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, nozīmīgums, proti, starptautiskā miera un drošības saglabāšana, bija tāds, kas pamato šā pasākuma radīto ierobežojumu apmēru, tiem tomēr neesot nesamērīgiem ar minēto mērķi, turklāt ierobežojums attiecās vien uz daļu no Bank Melli aktīviem un bija iespējami Regulas Nr. 423/2007 9. un 10. pantā norādītie izņēmumi un atkāpes no līdzekļu iesaldēšanas.

2) Lietas dalībnieku argumenti

116. Otrajā papildu pamatā ir norādīts uz Vispārējās tiesas kļūdu vērtējumā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesībām. Tās ieskatā pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā Vispārējā tiesa ceturtā prasības pamata ietvaros kļūdaini ir noraidījusi argumentu, ka tās īpašuma tiesības ir tikušas aizskartas nepamatoti. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras un īpaši no spriedumiem lietās Saadi pret Itāliju ( ) un A. pret Apvienoto Karalisti ( ) izrietot, ka pamattiesību aizsardzību nevar līdzsvarot ar cīņu pret terorismu. Tāpat tas esot attiecībā uz pasākumiem miera un starptautiskās drošības saglabāšanai. Tādējādi Vispārējā tiesa, neievērojot apelācijas sūdzības iesniedzējas pamattiesības, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Turklāt Vispārējā tiesa, uzskatot ierobežojošos pasākumus par attaisnotiem, ir sniegusi kļūdainu pamatojumu, neņemot vērā kopš sprieduma lietā Internationale Handelsgesellschaft ( ) pamattiesību aizsardzībai Tiesas judikatūrā piešķirto nozīmi, šai nozīmei kļūstot vēl jo lielākai ar Lisabonas līguma spēkā stāšanos un Savienības gaidāmo pievienošanos ECPAK.

117. Padome, Francijas Republika, Apvienotā Karaliste un Komisija vienprātīgi ir atgādinājušas Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru pamattiesību īstenošana var tikt ierobežota ( ), un šo judikatūru tās atzīst par atbilstošu Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai šajā jomā ( ). Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajiem Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumiem tās apelācijas sūdzības ietvaros nav nozīmes attiecībā uz īpašuma tiesību pārbaudi. Tā kā Vispārējā tiesa ir loģiski secinājusi, ka sasniedzamais mērķis ir tāds, kas attaisno apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesību ierobežojumus, otrais pakārtotais pamats esot jānoraida.

3) Vērtējums

a) Ievada piezīme

118. Tiesas sēdes laikā lietas dalībnieki tika aicināti izteikties par to, vai ikviena fiziska vai juridiska persona, tajā skaitā valstiska organizācija Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras nozīmē, bauda pamattiesības uz īpašuma aizsardzību un vai Vispārējai tiesai, pārbaudot pamatu, kurā bija norādīts uz apelācijas sūdzības iesniedzējas īpašuma tiesību pārkāpumu, vajadzēja šaubīties par to, vai Bank Melli patiešām varēja atsaukties uz šādu pamattiesību pārkāpumu, kaut gan tā ir trešā valstī reģistrēta sabiedrība, kurai, kā šķiet, ir pietiekama saikne ar Irānas valsts – kas ir visu tās kapitāldaļu turētāja – piekopto kodolieroču izplatīšanas politiku, lai tās līdzekļi tiktu iesaldēti saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punktu.

119. Neapstrīdot jautājuma nozīmīgumu, es šaubos, ka šajā lietā ir pamats šādai notikumu attīstībai.

120. Neviens no lietas dalībniekiem nav apstrīdējis, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesvedības laikā Vispārējā tiesā vai rakstveida procesa laikā Tiesā bauda šādas tiesības ( ). Turklāt Vispārējā tiesa nav apšaubījusi to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija tiesības atsaukties uz īpašuma tiesībām, kādas tiek nodrošinātas Savienības tiesību sistēmā ( ). Vispārējās tiesas klusēšana šajā jautājumā nav noteikti interpretējama kā tās nevēlēšanās apsvērt šo problēmu, un tā tikpat labi var tikt uzskatīta par netiešu apelācijas sūdzības iesniedzējas kā īpašuma tiesību subjekta tiesību atzīšanu. Tāpēc fakts, ka lietas dalībnieki – un šeit es pamatā domāju Padomi – savos rakstveida paskaidrojumos to nav apstrīdējuši, mani vedina uzskatīt, ka šajā lietā Tiesai nav jālemj par kļūdu tiesību piemērošanā, ko būtu pieļāvusi Vispārējā tiesa, netieši, bet neizbēgami konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir īpašuma tiesību subjekts.

121. Tādējādi vēl atliek noskaidrot, vai Vispārējai tiesai bija pienākums pēc savas iniciatīvas uzdot jautājumu, kas liek pieņemt, ka runa bija par absolūtu pamatu. Šajā sakarā man pēc ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] viņa secinājumos lietā Salzgitter/Komisija ( ) jau bija izdevība norādīt kritērijus, saskaņā ar kuriem pamats ir atzīstams par absolūtu ( ), un kurus es atļaušos atgādināt:

– pārkāptais noteikums kalpo Savienības tiesību sistēmas pamatmērķim, un tam ir būtiska nozīme šāda mērķa īstenošanai, un

– pārkāptais noteikums ir bijis noteikts trešo personu vai vispārēji sabiedrības interesēs, nevis vienkārši tieši skarto personu interesēs.

Ģenerāladvokāts Džeikobss vēl ir pievienojis arī kritēriju par acīmredzamu Savienības tiesību pārkāpumu, ko es drīzāk tiecos uzskatīt par priekšnoteikumu tiesas pienākumam rīkoties pēc savas iniciatīvas ( ).

122. Pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa būtu pārkāpusi tiesību normu, tādējādi kļūdaini uzskatot apelācijas sūdzības iesniedzēju par īpašuma tiesību subjektu, es konstatēju divas lietas. Pirmkārt, jautājums par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja ir konkrētu pamattiesību subjekts, attiecas uz apsvērumiem, kas nav saistīti ar otro iepriekš minēto kritēriju. Otrkārt, jautājums ir pietiekami sarežģīti risināms, lai šajā gadījumā neapgalvotu, ka ir noticis acīmredzams Savienības tiesību pārkāpums, kas vienīgais var būt pamats Tiesai rīkoties pēc savas iniciatīvas. Šajos apstākļos es uzskatu, ka Vispārējai tiesai nebija pienākuma šādu jautājumu izvirzīt pēc savas iniciatīvas. Tāpēc arī Tiesai par to nav jālemj. Ja tā tomēr apsvērtu iespēju par šo jautājumu lemt, domāju, ka Tiesa tad nevarētu izvairīties no pārmetumiem, ka tā ir spriedusi ultra petita.

123. Tāpēc manā ieskatā Tiesa ne var, nedz arī tai vajag lemt par šo jautājumu. Ja nu būtu bažas par to, ka varētu turpināt pastāvēt iespējamas šaubas, es atļaušos atgādināt, ka šajā lietā Vispārējā tiesa šo jautājumu katrā ziņā ir risinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējai cik vien iespējams labvēlīgi, balstoties uz principu, ka tā tiešām varēja atsaukties uz savām īpašuma tiesībām.

124. Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ, nenoliedzot šāda jautājuma nozīmīgumu un neprognozējot atbildi, ko Tiesa uz to sniegs, ja tā ar to patiešām saskarsies, es ierosinu, lai tās analīze konkrētajā gadījumā aprobežojas ar pamatu, kādu to ir formulējusi apelācijas sūdzības iesniedzēja.

b) Pamata analīze

125. Attiecībā uz šā pamata, kādu to ir formulējusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, pārbaudi es konstatēju divas lietas.

126. Pirmkārt, vēlreiz ir jānorāda, ka minētajai Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai šīs apelācijas sūdzības ietvaros nav nozīmes. Lietā Saadi pret Itāliju jautājums bija par to, vai Itālija varēja izpildīt izraidīšanas rīkojumu, kas bija izdots pret Tunisijas pilsoni tāpēc, ka šim pēdējam bija aktīva loma organizācijā, kas sniedza loģistikas un finanšu atbalstu fundamentālistu šūniņām Itālijā un kas līdz ar to traucēja Itālijas sabiedrisko kārtību, lai gan tika apgalvots, ka minētā rīkojuma izpilde pakļauj apelācijas sūdzības iesniedzēju atšķirīgai attieksmei ECPAK 3. panta nozīmē. Toreiz Eiropas Cilvēktiesību tiesa atzina, ka “kā aizsardzība pret attieksmi, kas ir aizliegta ar 3. pantu, šajā tiesību normā ir noteikts pienākums neizdot vai neizraidīt personu, ja tās galamērķa valstī tai ir reāls risks tikt pakļautai tādai attieksmei” ( ), un secināja, ka “nav iespējams samērot sliktas izturēšanās risku ar norādīto izraidīšanas pamatojumu [konkrētajā gadījumā – cīņu pret terorismu], lai noteiktu, vai valsts ir atbildīga uz 3. panta pamata, ja par šo slikto attieksmi atbildīga ir trešā valsts” ( ). Attiecībā uz spriedumu lietā A. pret Apvienoto Karalisti, kas arī tika pieņemts, pamatojoties uz ECPAK 3. pantu, Bank Melli norādītajā punktā Eiropas Cilvēktiesību tiesa tikai atgādināja, ka “3. pantā ir nostiprināta viena no demokrātiskas sabiedrības pamatvērtībām. Šajā tiesību normā nav paredzēti ierobežojumi, un ar to tā atšķiras no vairuma citu konvencijas tiesību normu un 1. un 4. protokola, un saskaņā ar [ECPAK] 15. panta 2. punktu no tās nav iespējami izņēmumi, pat ja pastāv ārkārtējs sabiedrisks stāvoklis, kas apdraud nācijas dzīvi. Pat visgrūtākajos apstākļos, tādos kā cīņa pret terorismu, un lai kāda arī būtu skartās personas rīcība, Konvencijā ir ietverts absolūts spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegums” ( ).

127. Tādējādi no abiem šiem spriedumiem izriet, ka neiespējamība līdzsvarot pamattiesības ar cīņu pret terorismu šeit ir strikti attiecināta uz spīdzināšanas aizliegumu un necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos. Turklāt no iepriekš minētā punkta spriedumā lietā A. pret Apvienoto Karalisti var skaidri saprast, ka šāda līdzsvarošana principā ir iespējama attiecībā uz citām tiesībām, it īpaši tām, kas ir nostiprinātas ECPAK 1. protokolā. Un īpašuma tiesības tieši ir nostiprinātas minētā protokola 1. pantā. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka īpašuma tiesības var tikt ierobežotas ( ).

128. Otrkārt, arī Kopienu tiesību sistēmas ietvaros ir atzīts, ka īpašuma tiesības var tikt ierobežotas ( ). Tiesa jau ir lēmusi, ka īpašuma tiesības “nav uzskatāmas par absolūtu prerogatīvu un tās ir jāņem vērā atkarībā no to funkcijas sabiedrībā. Līdz ar to īpašuma tiesības var tikt ierobežotas, ciktāl šādi ierobežojumi atbilst Kopienas vispārējo interešu mērķiem un attiecībā uz sasniedzamo mērķi nerada pārmērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas pārkāpj šādi nodrošināto tiesību būtību” ( ). Nav šaubu, ka pret Bank Melli vērstais ierobežojošais pasākums to pakļauj īpašuma tiesību izmantošanas ierobežojumam ( ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pamatojumu attiecībā uz šā aizskāruma attaisnojumu, kurā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka, “ņemot vērā starptautiskā miera un drošības uzturēšanas fundamentālo nozīmīgumu”, apelācijas sūdzības iesniedzēju skarošais pasākums nav nesamērīgs ( ).

129. Norādīšu savukārt, ka, Kopienai izlemjot cīnīties pret terorismu ar ierobežojošu pasākumu noteikšanu, tai nebija citu mērķu kā vien miera un starptautiskās drošības saglabāšana ( ). Tā lēma tāpat, kad tā noteica pasākumus ar mērķi pārtraukt karastāvokli un masveidīgus pamattiesību pārkāpumus ( ). Nevajadzētu būt citādi gadījumā, kad Kopiena piedalās starptautiskās sabiedrības centienos cīnīties pret kodolieroču izplatīšanu un paredz pakļaut starptautiskās sabiedrības kontrolei to, ko Irānas Islāma Republika dēvē par tās kodolprogrammas attīstīšanu. Šāda mērķa vispārējo interešu raksturs ir neapšaubāms.

130. Šajos apstākļos, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējās tiesas vērtējums nenonāk pretrunā ne Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai, nedz arī Tiesas vēsturiskajai judikatūrai to pamattiesību jomā, uz kurām ir atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja.

131. Tā kā otrais pakārtotais pamats ir nepamatots, tas ir jānoraida.

F – Par trešo pakārtoto pamatu – acīmredzamu Padomes kļūdu vērtējumā, iekļaujot apelācijas sūdzības iesniedzēju to vienību sarakstā, kuru konti ir jāiesaldē

1) Lietas dalībnieku argumenti

132. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Padomes 2009. gada 17. novembra Regulas Nr. 1100/2009, a