ĢENERĀLADVOKĀTA P. K. VILJALONA

[P. C. VILLALÓN] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 3. martā ( )

Lieta C‑399/09

Marie Landtová

pret

Česká správa socialního zabezpečení

(Nejvyšší správní soud lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Sociālais nodrošinājums – Regula Nr. 1408/71 – Pirms pievienošanās Eiropas Savienībai noslēgta divu dalībvalstu vienošanās par sociālo nodrošinājumu – Vecuma pabalsts – Dalībvalsts, kas ir kompetenta noteikt apdrošināšanas stāžu – Divkārša viena un tā paša apdrošināšanas stāža ņemšana vērā – EKL 39. pants – Diskriminācijas valsts piederības un dzīvesvietas dēļ aizliegums – Diskriminācijas novēršana

I – Ievads

1. Saistībā ar Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sabrukumu un līdz ar to sadalīšanos, divas tās teritorijā radušās jaunas valstis, Čehijas Republika un Slovākijas Republika, noslēdza starptautisku vienošanos, lai koordinētu ar abu valstu saistīto personu dažādu sociālā nodrošinājuma jautājumu risināšanu. Kritērijs, pēc kura nosaka minētā sociālā nodrošinājuma piešķiršanas kārtību un kompetento iestādi, ir darba devēja juridiskās adreses vieta valsts sadalīšanās brīdī, t.i., 1992. gada 31. decembrī.

2. Šī tiesiskā regulējuma piemērošanas dēļ Čehijas Republikas pilsoņiem, kuri pirms valsts sadalīšanās strādāja pie šobrīd Slovākijas Republikas teritorijā reģistrētiem darba devējiem, tiek piemēroti šīs valsts normatīvie akti un par tiem ir atbildīgas šīs valsts sociālā nodrošinājuma iestādes. Šī apstākļa dēļ tika uzsāktas vairākas tiesvedības, kas kļuva pamats attiecīgai, šobrīd jau konsolidētai Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru, ļoti vienkārši izsakoties, Čehijas Republikas pilsoņi, kuriem jāpakļaujas Slovākijas tiesiskajam regulējumam un kuri saskaņā ar pamattiesībām uz sociālo pabalstu ir tiesīgi saņemt no Čehijas Republikas iestādēm piemaksu pabalstam, tādējādi sedzot iespējamo atšķirību starp Slovākijas piešķirto pabalstu un pabalstu, kurš viņiem pienāktos gadījumā, ja pabalstu aprēķināšana būtu notikusi atbilstoši Čehijas Republikas pabalstu piešķiršanas kārtībai.

3. Saskaņā ar Čehijas Republikas valdības šīs prejudiciāla nolēmuma tiesvedības ietvaros formulētajiem rakstveida apsvērumiem attiecīgā Konstitucionālās tiesas doktrīna nav saderīga ar Savienības tiesībām. No vienas puses, minētā doktrīna paredzot viena un tā paša apdrošināšanas stāža divkāršu aprēķinu, kas ir pretrunā Regulai Nr. 1408/71 ( ). No otras puses, valdība norāda, ka piemaksa, kuru ir tiesīgi saņemt Čehijas Republikas pensionāri, tiek piešķirta pēc selektīvās metodes un pēc kumulatīvā pilsonības un dzīvesvietas kritērija, kas ir pretrunā Regulas Nr. 1408/71. 3. un 10. pantam, tos interpretējot EKL 39. panta (tagad LESD 45. panta) kontekstā.

4. Nejvyšší správní soud [Čehijas Republikas Augstākajai administratīvajai tiesai], kas uzdevusi abus prejudiciālos jautājumus, kuri ir šīs lietas pamatā, ir tādas pašas šaubas kā tās valdībai.

5. Būtībā tā arī ir problēma, kuru Tiesa šajā lietā ir aicināta atrisināt. Iesniedzējtiesas apšaubītā “valsts tiesību norma” tādējādi izriet no Konstitucionālās tiesas judikatūras un turklāt tādas judikatūras, kura paplašina Čehijas Republikā dzīvojošo valsts pilsoņu tiesības vēsturiskā vienas valsts sadalīšanās un tai sekojoša divu jaunu valstu rašanās procesa ietvaros. No otras puses, šajā gadījumā nav runas par privātpersonu, kas pieprasa pielīdzināt viņu personām, kas atrodas labvēlīgā stāvoklī, bet gan otrādi – par privātpersonu, kas ir piederīga šai grupai un kurai sociālā nodrošinājuma iestādes grib liegt šo privileģēto stāvokli. Tādējādi te zināmā mērā ir runa par diskrimināciju, kas vērojama kā konfliktiem bagātā, tā arī delikātā institucionālā jomā.

6. Tādējādi šī lieta mums piedāvā iespēju vērtēt vienmēr sarežģītu jautājumu par diskriminējošo situāciju radītu seku novēršanu un, ņemot vērā īpašos lietas apstākļus, – Tiesas rīcības brīvību atspoguļotajā kontekstā.

II – Atbilstošās Savienības tiesību normas

7. EKL 12. pantā (jaunajā redakcijā – LESD 18. pants) ir noteikts: “Piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”

8. EKL 39. pantā īpaši aizliegta darba ņēmēju diskriminācija, un tajā ir paredzēts:

“1. Savienībā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.

2. Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.

[..]”

9. EKL 42. pantā (jaunajā redakcijā – LESD 48. pants) ir noteikts, ka Eiropas Parlaments un Padome paredz tādus pasākumus sociālā nodrošinājuma jomā, kas ir vajadzīgi, “lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību; šajā nolūkā tie izveido sistēmu, kas nodrošina to, ka algotiem vai pašnodarbinātiem migrējošiem darba ņēmējiem un viņu apgādājamiem:

a) summē visus laikposmus, ko saskaņā ar dažu valstu tiesību aktiem ņem vērā, lai piešķirtu un saglabātu tiesības saņemt pabalstu un aprēķinātu tā lielumu;

b) maksā pabalstus personām, kas ir dalībvalstu iedzīvotāji”.

10. EKL 42. pantā minētie pasākumi ir atrunāti Regulā Nr. 1408/71, kuras 3. pantā ir paredzēts šāds diskriminācijas aizliegums:

“1. Ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, uz kurām attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kas attiecas uz šīs valsts pilsoņiem.

[..]

3. Izņemot III pielikumā paredzētos noteikumus, tās sociālā nodrošinājuma konvencijas, kas paliek spēkā saskaņā ar 7. panta 2. punkta c) apakšpunktu, attiecas uz visām personām, uz kurām attiecas šī regula.”

11. Minētās regulas 4. panta 1 punktā ir noteikts, ka šie nosacījumi ir piemērojami invaliditātes un vecuma pabalstiem, un tās 6. pantā ir piebilde par to, ka Regula aizstāj jebkuru sociālā nodrošinājuma vienošanos starp divām vai vairākām dalībvalstīm. Vienīgais izņēmums no šiem noteikumiem ir 7. panta 2. punktā paredzētā garantija piemērot “dažus noteikumus sociālā nodrošinājuma konvencijās, ko dalībvalstis noslēgušas pirms šīs regulas piemērošanas dienas, ar nosacījumu, ka šie noteikumi ir labvēlīgāki pabalstu saņēmējiem vai ka tie izriet no īpašiem vēsturiskiem apstākļiem un to darbības laiks ir ierobežots, ja šie noteikumi ir uzskaitīti III pielikumā”.

12. Citētā III pielikuma A daļas ar virsrakstu “Sociālā nodrošinājuma konvenciju noteikumi, kas turpina būt piemērojami neatkarīgi no Regulas 6. panta”, 9. punktā ir norādīts:

“9. Čehijas Republika – Slovākija

1992. gada 29. oktobra Sociālā nodrošinājuma konvencijas 12., 20. un 33. pants.”

III – Valsts tiesību normas

13. Saskaņā ar Čehijas Republikas Pamattiesību un pamatbrīvību hartas 30. pantu “iedzīvotājiem ir tiesības uz samērīgu materiālu nodrošinājumu vecumā, darbnespējas vai apgādnieka zaudēšanas gadījumā”.

14. Saskaņā ar Likuma 155/1995 Coll. par pensiju apdrošināšanu 28. pantu “apdrošinātai personai ir tiesības saņemt vecuma pensiju, sasniedzot obligāto apdrošināšanas stāžu un noteiktu vecumu, ja persona atbilst citām šajā likumā noteiktām prasībām”.

15. Čehijas Republikas un Slovākijas Republikas vienošanās par sociālo nodrošinājumu, kura tika parakstīta Prāgā 1992. gada 29. oktobrī, 20. pantā ir noteikts, ka “apdrošināšanas stāžs, kas sasniegts pirms Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanās, [..] ir jāuzskata par tās valsts apdrošināšanas stāžu, kuras teritorijā atradās pilsoņa darba devēja juridiskā adrese Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanās dienā vai tuvākajā dienā pirms šīs dienas”.

16. Tādējādi saskaņā ar minēto vienošanos Čehijas un Slovākijas darba ņēmējiem, kuri dzīvoja Čehijas Republikas teritorijā, bet strādāja pie darba devēja, kura juridiskā adrese bija Slovākijas teritorijā, ir piemērojami Slovākijas Republikas tiesību akti un iestāžu kompetence. Savukārt Čehijas un Slovākijas darba ņēmējiem, kuri dzīvoja Čehijas Republikas teritorijā un strādāja pie darba devējiem, kuru juridiskā adrese bija Čehijas Republikas teritorijā, ir piemērojami Čehijas Republikas tiesību akti un iestāžu kompetence.

17. Ar 2005. gada 25. janvāra spriedumu ( ) Čehijas Republikas Konstitucionālā tiesa apstiprināja judikatūras tendenci, kura bija iesākta vēl pirms Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai ( ), saskaņā ar kuru Slovākijas Republikas tiesību aktiem un iestāžu kompetencei pakļautie Čehijas Republikas pilsoņi atbilstoši Čehijas Republikas Pamattiesību un pamatbrīvību hartas ( ) 30. pantam varēja pieprasīt piemaksu vecuma pensijai, kas viņiem pienākas, piemērojot 1992. gada 29. oktobra līgumu. Konstitucionālās tiesas skatījumā, “ja Čehijas Republikas pilsonis atbilst vecuma pabalsta piešķiršanas nosacījumiem saskaņā ar valsts (Čehijas Republikas) tiesību aktiem un ja šis pabalsts ir lielāks nekā pabalsts saskaņā ar [Čehijas un Slovākijas] vienošanos, tad [Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma iestādei] ir jāgarantē pabalstu piešķiršana tādā apmērā, kas atbilst lielākajam pabalstam saskaņā ar valsts tiesību aktiem, t.i., jāpieņem lēmums par otrās līgumslēdzējas puses piešķirtās pensijas summas palielināšanu, ņemot vērā saskaņā ar [Čehijas un Slovākijas] vienošanos no otrās šīs vienošanās līgumslēdzējas puses saņemtās pensijas summu tā, lai nepieļautu divkāršu viena un tā paša divu dažādu [sociālā nodrošinājuma iestāžu] piešķirtā pensiju veida saņemšanu”.

18. Minētajā lēmumā arī ir noteikts, ka Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma iestāžu piešķirto piemaksu ir tiesīgi saņemt tikai tie iedzīvotāji, kuri ir gan Čehijas Republikas pilsoņi, gan dzīvo Čehijas Republikas teritorijā.

IV – Faktiskie apstākļi un tiesvedība valsts tiesās

19. Marija Landtova [Marie Landtovà], Čehijas Republikas pilsone, strādāja bijušās Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas teritorijā no 1964. gada līdz 1992. gada 31. decembrim. Pēc šī pēdējā datuma, t.i., apvienotās valsts sadalīšanās dienas, M. Landtova līdz 1993. gada 31. augustam bija nodarbināta Slovākijas Republikas teritorijā. Pēc tam viņa pārcēlusies uz Čehijas Republiku un tur strādāja līdz aiziešanai pensijā.

20. 2002. gadā Slovākijas sociālā nodrošinājuma iestāde piešķīra M. Landtovai daļējas darbnespējas pabalstu saskaņā ar 1992. gada 29. oktobra Čehijas Republikas un Slovākijas vienošanos, ņemot vērā apdrošināšanas periodu no 1964. gada līdz 1993. gada 31. augustam.

21. 2006. gadā Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma iestāde (turpmāk tekstā – “CSSA”) piešķīra prasītājai vecuma pensiju, ņemot vērā apdrošināšanas periodu, sākot no 1993. gada 31. augusta, – dienas, kad M. Landtova sāka dzīvot Čehijas Republikas teritorijā. CSSA kategoriski atteicās piešķirt prasītājai piemaksu, kura saskaņā ar Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūru ir garantēta Čehijas Republikas pilsoņiem, kuri dzīvo tās teritorijā. Tādējādi minētā iestāde piemēroja tikai šauru 1992. gada 29. oktobra Čehijas un Slovākijas vienošanās 20. pantā minēto aprēķina procedūru.

22. CSSA lēmumu apstrīdēja Městský soud v Praze [Prāgas Pilsētas tiesa], un tā atcēla apstrīdēto lēmumu, norādot, ka šai iestādei ir jārīkojas saskaņā ar minēto Konstitucionālās tiesas judikatūru. Saskaņā ar to CSSA ir jānodrošina jebkuram Čehijas Republikā dzīvojošam šīs valsts pilsonim papildu piemaksa, lai segtu atšķirību starp Slovākijas piešķirto pabalstu un pabalstu, kuru persona būtu saņēmusi Čehijas Republikas tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā piemērošanas gadījumā. Tas bija M. Landtovas gadījums. Tātad Městský soud v Praze secināja, ka vecuma pabalsts, kuru CSSA bija piešķīrusi prasītājai, ir jāpalielina par summu, kas ekvivalenta tai, kuru prasītāja būtu tiesīga saņemt, ja būtu sasniegusi visu apdrošināšanas stāžu līdz 1992. gada 31. decembrim Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma sistēmā.

23. CSSA iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu Nejvyšší správní soud, pamatojoties uz Regulu Nr. 1408/71 un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumos vispārīgi noteiktu nediskriminācijas principu. Nejvyšší správní soud apmierināja sūdzību, apstiprināja CSSA izvirzītos apsvērumus un nodeva lietu atpakaļ jaunai izskatīšanai.

24. Atkārtoti izskatot lietu, Městský soud v Praze atgriezās pie sava sākotnējā lēmuma, nepieņemot Nejvyšší správní soud piedāvāto interpretāciju. CSSA no jauna iesniedza kasācijas sūdzību minētajā tiesā, argumentējot ar pirmajā kasācijas sūdzībā jau izteiktiem apsvērumiem. Izskatot šo otro kasācijas sūdzību, Nejvyšší správní soud pieņēma lēmumu nodot jautājumu Tiesai prejudiciālā nolēmuma sniegšanai.

V – Prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

25. 2009. gada 16. oktobrī Nejvyšší správní soud iesniedza Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:

“1) Vai Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, III pielikuma A daļas 6. punkts kopsakarā ar 7. panta 2. punkta c) apakšpunktu, saskaņā ar kuru turpina piemērot kritēriju, lai noteiktu pēcteci valsti, kura ir kompetenta ņemt vērā apdrošināšanas stāžu, kuru nodarbinātās personas sasniegušas līdz 1992. gada 31. decembrim bijušās Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sociālā nodrošinājuma sistēmā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz piemērot valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma iestādei saistībā ar tiesībām uz pabalstu un tā apjoma noteikšanu ir pilnībā jāņem vērā apdrošināšanas stāžs bijušajā Čehijas un Slovākijas Federatīvajā Republikā līdz 1992. gada 31. decembrim, kaut gan saskaņā ar iepriekš minēto kritēriju Slovākijas Republikas sociālā nodrošinājuma iestāde ir tā, kas ir kompetenta ņemt to vērā?

2) Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde, vai Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 12. pants kopsakarā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 3. panta 1. punktu, 10. un 46. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek izslēgts, ka apdrošināšanas stāžs, kas sasniegts bijušās Čehijas un Slovākijas Republikā līdz 1992. gada 31. decembrim un kas jau vienreiz ņemts vērā tādā pašā apmērā pabalsta sniegšanai Slovākijas Republikas sociālā nodrošinājuma sistēmā, saskaņā ar iepriekš minēto valsts tiesību normu pilnībā tiek ņemts vērā saistībā ar tiesībām uz vecuma pabalstu un tā apmēru vienīgi saistībā ar Čehijas Republikas pilsoņiem, kas dzīvo tās teritorijā?”

26. M. Landtovas pārstāvis, Čehijas Republika, Slovākijas Republika un Komisija iesniedza savus rakstveida apsvērumus.

27. Tiesas sēdē 2010. gada 25. novembrī piedalījās Čehijas Republikas un Komisijas pārstāvis.

VI – Par pieņemamību

28. Slovākijas Republika uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo tas esot pamatots uz pieņēmumu. Daļu, kurā ir runa par Čehijas Republikas tiesību aktu atbilstību Eiropas Savienības tiesību aktiem par diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, Slovākijas Republika uzskata, ka M. Landtova nav cietusi no šādas diskriminācijas, bet gan atrodas labvēlīgā stāvoklī. Patiešām, Konstitucionālās tiesas judikatūra garantē piemaksu pensijai Čehijas Republikas pilsoņiem, un prasītāja jau atbilst attiecīgajiem priekšnosacījumiem. Tādēļ Slovākijas valdības skatījumā izskatīt šo jautājumu būtu lietderīgi vien tad, ja prasību celtu persona, kas nevar izmantot tiesības uz piemaksu, kura pašlaik ir visiem, kas atrodas tādā situācijā kā M. Landtova.

29. Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka izņēmuma apstākļos tai savas kompetences vērtējumam ir jāizmeklē konteksts, kādā valsts tiesa pie tās ir vērsusies. Tiesa var noraidīt valsts tiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai mērķi, vai ka jautājums ir hipotētisks ( ).

30. Šajā gadījumā tas tā nav. Lai gan M. Landtova saistībā ar apskatāmo tiesību normu ir labuma guvēja, nevis persona, kurai šis labums ir liegts, ir jāatceras, ka tiesību aktu normu, ar kuru viņa pamato savu prasību, apšaubīja gan CSSA, gan Nejvyšší správní soud. Šajā tiesas prāvā mūsu priekšā nav abstraktas prasības cēlēja vai tiesa, kura jautā par tiesību lietām, kurām nav nekāda sakara ar konkrēto gadījumu. Tieši otrādi, tiesvedība, kuras ietvaros ir radies prejudiciāls jautājums, ir otrā kasācijas sūdzība, kas ir divu Čehijas Republikas tiesu instanču nevienprātības rezultāts, kura tika pausta jau trijos dažādos lēmumos uz daudzkārt minētās Konstitucionālās tiesas judikatūras, kura, kā redzams, nepavisam nav konsolidēta, fona. Skaidrs, ka Nejvyšší správní soud pieņēma lēmumu par prejudiciāla jautājuma iesniegšanu, lai novērstu neskaidrības tiesību normā, kas bija iemesls tik ilgai tiesvedībai starp M. Landtovu un viņas valsts iestādēm, un, domājams, ka tā nebija tikai šī, ar šo problemātiku saistīta tiesas prāva.

31. Iepriekš minētie apsvērumi ir pietiekami, lai atspēkotu apgalvojumu par šīs lietas hipotētisko raksturu, neatkarīgi no secinājumiem, kurus var izdarīt no tā, cik īpatnējā veidā šis prejudiciālais jautājums ir nonācis Tiesā.

VII – Pirmais prejudiciālais jautājums

32. Pirmais jautājums, kuru mums nosūtīja Nejvyšší správní soud, attiecas uz Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūras atbilstību Regulai Nr. 1408/71. Iesniedzējtiesa izsaka šaubas saistībā ar to, ka piemaksas piešķiršana personai, kura saņem sociālās apdrošināšanas pabalstu, ir divkārša apdrošināšanas stāža aprēķina rezultāts, kas ir aizliegts saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punktu.

33. Minētajā tiesību normā tik tiešām ir noteikta aprēķināšanas metode, kas proporcionāli sadala kopīgu pabalsta summu atkarībā no dažādām sociālā nodrošinājuma normām, kuras pabalsta saņēmējam bija piemērojamas apdrošināšanas periodā. Lai nepieļautu kopīgās pabalsta summas nepamatotu palielināšanu vai samazināšanu, saskaņā ar minēto tiesību normu proporcionāli tiek sadalīts katrā dalībvalstī nostrādātais stāžs, tādējādi viens un tas pats stāža periods nevar būt ņemts vērā divu vai vairāku valstu [sociālā nodrošinājuma] sistēmās. Vairāku sistēmu tiesību aktu piemērošana vienam un tam pašam apdrošināšanas stāžam ļauj, acīmredzami, veikt objektīvu samērīgu aprēķinu.

34. Čehijas Republika uzskata, ka Čehijas Republikas Konstitucionālā tiesa, garantējot Čehijas Republikas pilsoņiem, kuri dzīvo tās teritorijā, piemaksu pabalstam, kas ļauj segt atšķirību starp Slovākijas un Čehijas Republikas pabalstu, uzliek pienākumu CSSA veikt divkāršu aprēķinu, kas ir pretrunā Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punktam. Turklāt šīs valsts skatījumā minētās piemaksas piešķiršana grozītu Čehijas Republikas un Slovākijas 1992. gada 29. oktobra vienošanās 20. pantu, kas nosaka sociālā nodrošinājuma jomā piemērojamo kārtību un kompetences. Minētās vienošanās izpilde atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 7. pantam ir garantēta tās III A pielikumā. Šādā veidā Konstitucionālā tiesa grozot summu, kuru persona ir tiesīga saņemt saskaņā ar Čehijas Republikas un Slovākijas vienošanos (jo tiek piešķirtas tiesības uz piemaksu, kas palielina kopīgo summu), un [iestāžu] kompetences kritērijus (šīs lietas gadījumā Slovākijas iestāžu kompetence ir piešķirt pabalstu, taču vienīgi Čehijas Republikas iestādes var piešķirt minēto piemaksu).

35. Ir jāatzīst, ka Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas izteiksmes veids vedina uz domām, ka diskutējamā piemaksa neatbilst Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punktā paredzētajai aprēķina kārtībai, bet tomēr turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ šādam pieņēmumam nav pamata.

36. Vispirms, raugoties no formālā viedokļa, piemaksa, kuru ir tiesīgi saņemt Čehijas Republikā dzīvojošie šīs valsts pilsoņi, netiek aprēķināta parastā pabalsta izmaksāšanas brīdī, bet gan vēlāk. T.i., pabalsta saņēmējam, kuram ir piemērojama Regula Nr. 1408/71 un Čehijas Republikas un Slovākijas vienošanās, vispirms ir jāvēršas minētajā tiesību normā noteiktajā iestādē, lai aprēķinātu pabalsta summu atbilstoši šajās tiesību normās noteiktajam. Pēc pabalsta aprēķināšanas rodas iespēja saņemt piemaksu saskaņā ar Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūru. Tātad šeit ir runa par piemaksu šaurā nozīmē, var teikt, korekciju, palielinot pabalsta summu, kas prasa nevis izmainīt aprēķina metodi, bet pabalsta saņēmēja tiesisko stāvokli. Turklāt piemaksu nepiešķir automātiski, bet gan pēc ieinteresētās personas pieteikuma, t.i., te ir runa par tiesībām, kas ir spēkā paralēli vispārīgajām tiesībām uz pabalstu.

37. No šāda viedokļa raugoties, apskatāmā judikatūra nav pretrunā Čehijas Republikas un Slovākijas vienošanās minētajam, jo šie noteikumi ir pilnībā ievēroti. Piemaksas radīto seku dēļ netiek apdraudēts nedz apskatāmais tiesiskais regulējums, nedz arī iestāžu kompetence, kas regulēta Čehijas Republikas un Slovākijas vienošanās. Vēl jo vairāk, piemērojot vienošanos, pastāv iespēja pieprasīt citai sociālā nodrošinājuma iestādei papildu pabalstu, kas tiek piešķirts papildus parastajam pabalstam. Turklāt pretējais risinājums nozīmētu pabalsta samazināšanu Savienības tiesību normu piemērošanas dēļ, un tas, visticamāk, nebūtu saderīgi ar Tiesas judikatūru ( ). Tāpēc uzskatu, ka Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūra nav pretrunā nedz Regulas Nr. 1408/71 45. pantā paredzētajai pabalstu izmaksāšanas kārtībai, nedz arī Čehijas Republikas un Slovākijas vienošanās paredzētajai kārtībai. Tieši otrādi, piemaksa, kuru ir tiesīgi pieprasīt Čehijas Republikā dzīvojošie šīs valsts pilsoņi, ir naudas piemaksa, kas neietekmē iepriekš minētās tiesību normas piemērošanu.

38. Tādējādi iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka Regula Nr. 1408/71 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā nav valsts judikatūra, saskaņā ar kuru sociālā nodrošinājuma iestādei ir jānodrošina valstī dzīvojošiem tās pilsoņiem, kas to pieprasa, piemaksu atšķirība, kas rodas starp pabalstu, kurš viņiem pienākas citā dalībvalstī, un pabalstu, kurš viņiem būtu bijis piešķirts valstī, kuras pilsoņi viņi ir.

VIII – Otrais prejudiciālais jautājums

39. Visbeidzot ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā par iepriekš minētās Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūras atbilstību Eiropas Savienības nediskriminācijas principam attiecībā uz pilsonību un dzīvesvietu. Lai gan apstrīdētā piemaksa nav viena un tā paša apdrošināšanas stāža divkārša aprēķina rezultāts, tomēr tai pamatā esošā Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūra ierobežo piemaksas saņēmēju loku līdz Čehijas Republikā dzīvojošiem šīs valsts pilsoņiem. Tātad ir runa par piemaksu, kuru var saņemt vienīgi Čehijas Republikas pilsoņi, kuri turklāt dzīvo Čehijas Republikas teritorijā, nošķirot visus pārējos Eiropas Savienības iedzīvotājus.

40. Vispirms pēc kārtas izvērtēšu divus aspektus, kas pamato diskriminējošu attieksmi, un jau iepriekš varu pateikt, ka tiesību aktos aizliegtā diskriminācija šajā gadījumā pastāv. Turpinājumā, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, izskatīšu ar šo saistītu, bet neizbēgamu jautājumu par tās rīcības brīvību Tiesas iespējamās atbildes kontekstā.

41. Kā tiks izskaidrots turpmāk, fakts, ka piemaksu piešķir tikai vienai iedzīvotāju grupai, rada šaubas par tās atbilstību Regulas Nr. 1408/71 3. pantam, to interpretējot EKL 39. panta gaismā. Gadījumā, ja apstiprināsies diskriminācijas fakts, būtu jāsecina, ka šī piemaksa neatbilst Savienības tiesību normām. Taču lietas konteksts prasa dažus papildu precizējumus. Piemaksas izmaksāšanas pamats ir meklējams Konstitucionālās tiesas judikatūrā par pamattiesību interpretāciju, kas paplašina tiesību aizsardzības jomu. Tiesa, sniedzot savu atbildi, nevar neņemt vērā šo apstākli. Tāpēc ierosināšu šīs lietas apstākļiem piemērotu atbildi, īpašu uzmanību pievēršot nelabvēlīgajām sekām, kādas rastos tādas kā iepriekš ierosinātās Tiesas atbildes par M. Landtovas situāciju dēļ.

A – Apgalvotā diskriminācija

42. Čehijas Republikas valdība, Slovākijas valdība un Komisija ir vienisprātis par to, ka šajā lietā minētā piemaksa, ko ir tiesīgi saņemt vienīgi Čehijas Republikas pilsoņi, kuri dzīvo šajā valstī, ir pretrunā Savienības nediskriminācijas principam. Tās savu viedokli pamato tieši ar Regulas Nr. 1408/71 3. un 10. pantu, ar kuriem ir ieviests EKL 39. panta kontekstā interpretētais vienlīdzīgas attieksmes princips sociālā nodrošinājuma jomā, ar ko aizliedz jebkādus diskriminējošus darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ierobežojošus pasākumus.

43. Šai diskriminācijai esot divi aspekti: Čehijas Republikas Konstitucionālā tiesa nosaka, ka piemaksas saņēmējam ir kumulatīvi jāatbilst diviem nosacījumiem – jābūt Čehijas Republikas pilsonim un šīs valsts iedzīvotājam. Kā norādīsim turpmāk, lai arī abiem šiem nosacījumiem tiek piemērotas dažādas tiesību normas, tie tomēr vienādā mērā neatbilst Savienības tiesībām.

1) Diskriminācija pilsonības dēļ

44. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 3. pantu uz personām, uz kurām attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem kā uz šīs valsts pilsoņiem. Tātad te ir runa par diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegumu, kas konkrēti sociālā nodrošinājuma jomā paskaidro ideju, kas savukārt jau pausta EKL 39. pantā. Šajā tiesību normā – kā precīzi norādīja Komisija – ir ietverts tas, ka dalībvalstis nevar pieņemt lēmumus, ar kuriem tiek radītas nepamatotas atšķirības Eiropas Savienības iedzīvotāju starpā. Tādēļ šeit nav runas par jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ novēršanu, bet gan par tādas diskriminācijas novēršanu, kura nav īpaši pamatota ( ).

45. Vispirms ir jākonstatē, ka strīdīgā piemaksa ir pabalsts, kuru ir tiesīgi saņemt tikai Čehijas Republikas pilsoņi. Tādēļ pamata lietā ir runa par klaji diskriminējošu pasākumu. Turpinājumā ir jāizvērtē, vai šai atšķirīgajai attieksmei ir objektīvs un saprātīgs iemesls. Lai gan diskriminācija pilsonības dēļ, pamatojoties uz tās specifiku, ir pamatota tikai ārkārtas apstākļos, neviens no lietas dalībniekiem pamata prāvā, ne arī Slovākijas valdība, ne Komisija nav minējuši nevienu par vai pret argumentu. Vienīgi Komisija ir izvērtējusi pabalsta saņemšanas pilsonības nosacījumu, kam ieinteresētajai personai ir jāatbilst, bet tās argumenti ir vien secinājums, ka šis pasākums nav pamatots.

46. Šķiet, ka Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūrā pilsonības nosacījums ir pamatots ar Čehijas Republikas Pamattiesību un pamatbrīvību hartas 30. panta redakciju, kur ir minēti tikai “pilsoņi”. Šāds jēdziens paredzot pamattiesības uz sociālo nodrošinājumu tikai Čehijas Republikas pilsoņiem un pamatojot, ka strīdīgā piemaksa, kuras tiesiskais pamats esot minētā tiesību norma, ir paredzēta šai personu grupai. Tiešas šīs judikatūras juridiskās sekas ir nekas cits kā diskriminācijas pilsonības dēļ ieviešana, kura saskaņā ar Savienības tiesībām ir pieļaujama īpaši attaisnotos gadījumos. Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas veikta Čehijas Republikas hartas teksta burtiska tulkošana nešķiet pietiekami atbilstoša, lai pamatotu tādu kā apskatāmo nevienlīdzīgo attieksmi – vismaz ne no Savienības tiesību viedokļa.

47. Tādēļ un ņemot vērā, ka tiesvedībā netika minēti citi argumenti, uzskatu, ka šeit apskatāmās piemaksas subjektīvā piemērošanas joma ir diskriminācija bez objektīva un saprātīga attaisnojuma iemesla.

2) Diskriminācija dzīvesvietas dēļ

48. Kā jau ir minēts iepriekš, diskutējamās piemaksas piešķiršana ir pakārtota vēl vienam nosacījumam: piemaksas saņēmējam ir pastāvīgi jādzīvo Čehijas Republikas teritorijā. Iesniedzējtiesa uzdod jautājumu arī par šī otrā nosacījuma atbilstību Savienības nediskriminācijas pamatprincipam.

49. Atšķirībā no noteikumiem par pilsonību saskaņā ar Savienības tiesībām uz dzīvesvietas nosacījumu attiecas citas normas. Ar Regulas Nr. 1408/71 10. pantu dalībvalstīm ir aizliegts saistīt kāda sociālā pabalsta piešķiršanu ar tā saņēmēja dzīvošanu šīs valsts teritorijā. Taču gan atvasinātajās tiesībās, gan arī Tiesas judikatūrā dzīvesvietas priekšnosacījums ir tulkots plašāk nekā noteikumi par pilsonību. No otras puses, šis viedoklis mainās atkarībā no pabalsta veida ( ). Regulas Nr. 1408/71 10. pantā vispirms ir uzsvērts, ka dzīvesvietas kritērija piemērošana ir aizliegta invaliditātes, vecuma pabalstiem vai naudas pabalstiem apgādnieka zaudējuma gadījumā, pensijām par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību un apbedīšanas pabalstiem. Gadījumos, kad Tiesa ir saskārusies ar dzīvesvietas kritēriju, kas piemērojams pabalstiem, kuri nav uzskaitīti minētajā 10. pantā un tādiem, kuri nav pamatoti uz iemaksām, atšķirīgs ir bijis tiesiskais ietvars un kontroles intensitāte.

50. Šajā gadījumā strīdīgā piemaksa ir pabalsts Regulas Nr. 1408/71 izpratnē, ciktāl tā, pirmkārt, tiek piešķirta, ja ir izpildīti likumā noteiktie priekšnosacījumi neatkarīgi no individuāla un rīcības brīvībai pakārtota personisko vajadzību vērtējuma, un, otrkārt, attiecas uz vienu no 4. panta 1. punktā skaidri minētajiem riskiem: vecumu. Šeit tieši ir runa par vienu no 10. pantā minētajiem riskiem, saskaņā ar kuru ir aizliegta dzīvesvietas kritērija piemērošana tajā minētajiem pabalstu veidiem.

51. Ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, ir jāsecina, ka Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas noteiktais dzīvesvietas kritērijs ir diskriminējošs pasākums, kas var būt likumīgs tikai tad, ja tam ir objektīvs un saprātīgs iemesls. Taču, kā ir norādīts šo secinājumu 45. un 46. punktā, lietā nav argumentu, kas attaisnotu šo pasākumu. Turklāt saistībā ar dzīvesvietas nosacījumu minētie argumenti ir vēl nepārliecinošāki. Turklāt arī no lietas materiāliem nevar izsecināt, kādu iemeslu mudināta Čehijas Republikas Konstitucionālā tiesa šādi savu judikatūru ir attīstījusi.

52. Tādējādi, tā kā tiesvedībā nav iesniegtu argumentu un paskaidrotu apstākļu, kādos ir ticis ieviests dzīvesvietas kritērijs, uzskatu, ka šeit apskatāmā piemaksa ir diskriminējošs pasākums, kuram nav nedz objektīva, nedz saprātīga iemesla.

B – Savienības nediskriminācijas principa pārkāpuma atzīšanas juridiskās sekas uz iesniedzējtiesas lēmumu

53. Atbilde, kuru ierosināju Tiesai saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu, būtu nepilnīga, ja to nepapildinātu ar dažiem precizējumiem, kas izriet no šī jautājuma rašanās ārkārtēji īpatnējā konteksta, kas ir pamata lietā.

54. Vispirms, kā jau tika minēts, šī gadījuma pamatā ir Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas judikatūra, kas attiecas uz pamattiesību uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem interpretāciju. Minētās judikatūras mērķis ir nekas cits, kā mīkstināt Čehijas Republikas un Slovākijas 1992. gada vienošanās praktiskās sekas. Saskaņā ar šo vienošanos Čehijas Republikas pilsoņiem, kuri strādāja pie Slovākijas darba devējiem valsts sadalīšanās brīdī, bija jāpiemēro Slovākijas Republikas sociālā nodrošinājuma tiesiskais regulējums un iestāžu kompetence. Viņu ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanās salīdzinājumā ar citiem Čehijas Republikas pilsoņiem, kuriem bija piemērojams Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma tiesiskais regulējums un iestāžu kompetence, acīmredzot bija nozīmīga, un, iespējams, tas attaisno šādu Čehijas Republikas Pamattiesību un pamatbrīvību hartas 30. panta interpretāciju, jo tās mērķis bija atvieglot situāciju. Čehijas Republikas Konstitucionālās tiesas lēmumu ietekmēja arī kāda starptautiska līguma – vairākkārtīgi šeit minētās Čehijas un Slovākijas vienošanās – spēkā esamība. Tādējādi lēmums par piemaksu piešķiršanu bija interpretācijas rezultātā sasniegts kompromiss starp pamattiesību garantēšanu un Čehijas Republikas starptautisko pienākumu izpildi.

55. Taču problēma, kura mani uztrauc pašlaik, ir tieši saistīta ar klasisko alternatīvu, kas parādās līdz ar tiesību normu atzīšanu par diskriminējošām. Vienlīdzības principam atbilstošā vai diskrimināciju aizliedzošā tiesiskā stāvokļa atjaunošanu viena tiesiskā regulējuma ietvaros var veikt pats tiesnesis, kurš ir atbildīgs par tiesību normu izpildes kontroli ( ). Viņš – un tajā arī pastāv alternatīva – vai nu vienlīdzību var nodrošināt “no augšas”, t.i., nosakot labvēlīgāku stāvokli visiem, vai arī “uz leju”, atņemot priekšrocības visiem. Un principā vienlīdzības radīšana valsts kontekstā var izrietēt, iejaucoties likumdevējam, kurš ievieš “jaunu” tiesību normu, kas atšķiras no diviem iepriekš minētajiem variantiem un kas respektē diskriminācijas aizliegumu.

56. Taču LESD 267. pantā paredzētajā prejudiciālajā jautājumā ir runa par Savienības tiesību interpretāciju vai to spēkā esamību. Tādēļ vienlīdzības principa atjaunošana dalībvalsts tiesiskajā regulējumā Tiesas noteiktajā mērā atkarībā no konkrētā gadījuma apstākļiem ir šīs valsts tiesas vai likumdevēja ziņā. Katrā ziņā tā ir meklējama konkrētā strīdā, kas rada prejudiciālo jautājumu, uz kuru Tiesai ir jāsniedz lietderīga atbilde. Principā, atbildei uz jautājumu būtu jāietekmē attiecīgais tiesas lēmums, kurš kādreiz tiks pieņemts.

57. Šī gadījuma sarežģītību raksturo Slovākijas Republikas izteiktais iebildums par tā hipotētisko raksturu, kuru es ierosinu noraidīt.

58. Skaidrs, ka manis piedāvātā atbilde, kura identificē kā diskriminējošu jautājumā minēto tiesību normu, katrā ziņā vispārīgi ietekmēs dalībvalsts tiesisko regulējumu. Šī regulējuma ietvaros un piemērotā procedūrā ir jāizlemj, kā tiks izbeigts tiesiskais stāvoklis, kas ticis atzīts par diskriminējošu. Tas, vai jārīkojas būs tiesām vai likumdevējam, vai arī, galu galā, Konstitucionālajai tiesai, ir daļa no atbildes, kas jāsniedz iesniedzējtiesai.

59. Šajā ziņā nozīme ir manas atbildes tiešajai ietekmei uz lēmumu pamata prāvā, no kura būs atkarīgs, vai Eiropas Savienības pilsone varēs saņemt noteiktu vecuma pabalstu, kurš – ņemot vērā valsts Konstitucionālās tiesas pamatojumu, kurš ir apskatāmās, tiesas judikatūras rezultātā radītās normas pamatā, – varētu būt pielīdzināms atbilstošajam izdzīvošanas minimumam. Savienības tiesības pamatojas uz vairākām vērtībām, kuras tām kalpo par ceļvedi un iedvesmas avotu un kuru diženums var ietekmē to iestāžu lēmumus un it īpaši tiesas nolēmumus ( ).

60. Līdz ar to manis piedāvātajai atbildei uz otro uzdoto jautājumu būs vispārīgas un tiešas sekas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā. Taču es saprotu, ka šai atbildei nevar tieši būt tādas sekas, ka tiks apmierināta Čehijas Republikas sociālā nodrošinājuma iestādes prasība. Īpaši uzsveru, ka neierosinu iesniedzējtiesai piemērot tiesību normu, kuru tajā pašā laikā uzskatu par diskriminējošu. Mans ierosinājums ir šāds: tādos īpašos apstākļos, kādos ir radies šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, valsts tiesa nevar pieņemt, ka atbilde uz tās jautājumu ir pietiekama, lai apmierinātu CSSA prasību.

61. Kā jau tika norādīts, Savienības tiesiskais regulējums pamatojas uz vērtībām, kurām tiek veltīts pietiekami daudz uzmanības, lai varētu nepieļaut tikko minētās sekas. Un, protams, nevar apstrīdēt, ka Tiesa jau ilgu laiku ņem vērā šīs vērtības tieši šī vienlīdzības principa ieviešanā.

62. Tieši otrādi, Tiesas judikatūrā šajā ziņā ir rodams spēcīgs pamatojums.

63. Tā, piemēram, dzimuma vienlīdzības politika Tiesai dod iespēju izpētīt diskriminācijas novēršanas sekas. Tiesa savā spriedumā lietā Federatie Nederlandse Vakbeweging ( ), kas ir saistīta ar dzimuma vienlīdzības direktīvām, un, konkrēti, sociālā nodrošinājuma jomā, atzīst, ka sievietēm, kuras ir cietušas no diskriminējošas attieksmes, ir tiesības “uz vienādu attieksmi un tāda paša tiesiskā regulējuma piemērošanu, kā vīriešiem tādā pašā situācijā, turklāt šis tiesiskais regulējums, ja vien netiek piemērota direktīva, ir vienīgais spēkā esošais” ( ). Saskaņā ar šo lēmumu, ko pieņēma lietā, kur viena no valstīm nebija veikusi pasākumus direktīvas transponēšanai, valsts tiesnesim bija jānovērš diskriminācija vistiešākajā nozīmē – pielīdzināt sievieti grupai, kas atradās privileģētā stāvoklī. Vēlāk Tiesa piemēroja šo pašu doktrīnu netiešas diskriminācijas gadījumos, arī diskriminācijas gadījumos dzimuma dēļ. Tā spriedumā lietā Ruzius‑Wilbrink ( ) tika uzsvērts, kā pēc analoģijas ar tiešās diskriminācijas gadījumu netiešās diskriminācijas gadījumā [..] personām nelabvēlīgā stāvoklī, vīriešiem vai sievietēm, ir tiesības uz tāda paša tiesiskā regulējuma piemērošanu, kā citām personām labvēlīgā stāvoklī” ( ).

64. Ir jāuzsver, ka minētajai judikatūrai 1991. gadā tika dots vērā ņemams impulss, pamatojot to ne tikai ar vienlīdzības direktīvām, bet arī ar Līgumu, un tajā pašā laikā Tiesa attīstīja noteikumus, kuri, izskatot pamata lietu, ir jāievēro valsts tiesai. Spriedumā lietā Nimz gadījumā, kas attiecās uz EKL 141. pantu (jaunajā redakcijā – LESD 157. pants), tika konstatēts, ka no diskriminācijas cietušā stāvoklis ir jāpielīdzina privileģētas puses stāvoklim un ka valsts tiesai, kurai jāpiemēro Savienības tiesību normas, “ir jāgarantē šo tiesību normu efektivitāte, nepieciešamības gadījumā izmantojot savu lēmumu pieņemšanas kompetenci nepieļaut jebkuras pretrunā esošas tiesību normas piemērošanu, un tai nav jāpieprasa un jāgaida tās atcelšana likumdošanas ceļā vai citā Konstitūcijā paredzētā veidā” ( ).

65. Šī judikatūra tostarp ir nostiprinājusies ( ). Īsumā to var apkopot šādi: ja kāda tiesa atzīst, ka valsts pasākums ir pretrunā Eiropas Savienības diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegumam, tai ir jāpiemēro privileģēto personu tiesiskais stāvoklis personām, kas bija nelabvēlīgā situācijā. Nekas neliedz attiecīgajai valstij grozīt šo risinājumu un atcelt privilēģijas visiem; t.i., novērst diskrimināciju virzienā “uz leju”. Taču, kamēr iestādes šādu lēmumu nav pieņēmušas, tiesām ir jāņem vērā minētais privileģēto personu loka paplašinājums, kas izriet no Savienības tiesībām ( ).

66. Būtu grūti nepamanīt, ka iepriekš minētā judikatūra attiecas uz precīzi norobežotu jomu, kurai nav nekāda sakara ar šo lietu: vīriešu un sieviešu vienlīdzības politika, konkrēti, darba vietā. Taču šīs doktrīnas pamatojums nav tikai par dzimumu vienlīdzības politikas jomu. Sprieduma lietā Nimz pamatā ir motīvi, kas sakrīt ar citām Savienības tiesību jomām, ieskaitot – kā tiks paskaidrots turpmāk – sociālā nodrošinājuma un darba ņēmēju brīvās pārvietošanās jomas.

67. Sprieduma lietā Nimz tiesiskais pamatojums ir EKL 141. pants, kurā pieprasīts dalībvalstīm garantēt vienlīdzības principa piemērošanu vīriešu un sieviešu atalgojumā. Šī norma atspoguļo Eiropas Savienības mērķi novērst īpaši nevēlamu diskriminācijas veidu, t.i., diskrimināciju dzimuma dēļ, tādā sociālo interešu aizsardzības jomā, kā nodarbinātība. Šajā ziņā Regulas Nr. 1408/71 3. pantā tāpat aizliegta jebkāda diskriminācija kāda iemesla dēļ, kuru Eiropas Savienība uzskata par īpaši nopietnu: pilsonības dēļ. Lai apliecinātu, cik nosodāms ir šāds diskriminācijas veids, EKL 12. pantā tas skaidri aizliegts, tāpat kā visu pārvietošanās brīvību gadījumā, kad attiecīgās diskriminācijas aizliegums attiecas uz visiem valstu veiktiem pasākumiem, kuri tieši vai netieši pamatoti uz pilsonības kritērijiem. Pie iepriekš minētā piebilstams, ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartā apstiprināts, ka cīņai pret abiem diskriminācijas veidiem ir jāveltī īpaša uzmanība, skaidri un atsevišķi aizliedzot tos attiecīgi 31. panta 2. punktā un 23. pantā.

68. Tāpat EKL 141. pants un līdz ar to spriedums lietā Nimz atbilst EKL 2. panta izvirzītajam mērķim, kas deklarē, ka Eiropas Savienības “uzdevums ir [..] panākt vīriešu un sieviešu vienlīdzību”, lai gan “augsta nodarbinātības un sociālās aizsardzības līmeņa” kontekstā. Tieši šis pēdējais minētais precizējums, atsaucoties uz noteiktā līmeņa sociālo aizsardzību, izsaka [pirmā uzdevuma] kopību ar Eiropas regulējuma sociālā nodrošinājuma jomā mērķiem. Tātad tādas diskriminācijas pilsonības dēļ sociālā nodrošinājuma kontekstā, kāda ir apstrīdēta šajā lietā, aizliegums ir pamatots ar Eiropas Savienības deklarētajām darba ņēmēju sociālās aizsardzības vērtībām, kuras ir kopīgas tām, kas izsaka diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegumu nodarbinātības jomā ( ).

69. Neraugoties uz visu iepriekš minēto, ir skaidrs, ka sociālā politika vienmēr prasa ikkatras juridiskās situācijas globālu skatījumu un īpašu uzmanību ekonomiskajām un finansiālajām dalībvalstu sociālo pabalstu un palīdzības sistēmu īpatnību kontekstā. Eiropas Savienības tiesību gadījumā šī uzmanība ir vēl lielāka, jo Eiropas Savienības sociālā politika tikai veic valstu sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu un neveic to unifikāciju vai harmonizēšanu. Tādēļ ir jārod risinājumi, lai līdzsvarotu sociālās vērtības, kuras atspoguļo nediskriminācijas princips, ar autonomijas un finansiālās vienotības aizsardzību, ko pieprasa valstu sociālā nodrošinājuma sistēmas. Un tieši šis līdzsvars ir atspoguļots Nimz judikatūrā, jo, kā jau tika norādīts šo secinājumu 64. punktā, Tiesa aprobežojas ar diskriminācijas novēršanas ad casum pieprasīšanu no tiesas, atstājot vispārīgo diskriminācijas novēršanas pasākumu, lai kāds tas arī būtu, attiecīgās valsts likumdevēja vai Konstitūcijā noteiktās iestādes ziņā. Tādā veidā spriedums lietā Nimz garantē noteiktu aizsardzības līmeni personai, kas piedalās tiesas prāvā, kas prasa Tiesas atbildi, bet deleģē diskriminācijas novēršanas vispārīgo un galīgo pasākumu katrai dalībvalstij. Ievērojot tos pašus apsvērumus, diskriminācija pilsonības dēļ sociālā nodrošinājuma jomā, kurā ir jāņem vērā katras valsts sociālā nodrošinājuma globālais konteksts, pieļauj ad casum risinājumu, atstājot dalībvalsts ziņā izvēlēties vispārīgo diskriminācijas novēršanas pasākumu atbilstoši tās tiesiskajā regulējumā paredzētajām likumdošanas ceļā pieņemtām vai konstitucionāli tiesiskām procesuālām normām.

70. Kopumā uzskatu, ka atbilde uz šo prejudiciālo jautājumu saskaņā ar turpinājumā minētajiem apsvērumiem, kuros ir apšaubīts piemaksas sociālajam pabalstam diskriminējošais raksturs, ir jāpamato saskaņā ar spriedumu lietā Nimz. Balstoties uz tiesiskā pamatojuma noteiktiem mērķiem, vērtībām un līdzsvaru starp interesēm, kas ir kopīgi abām lietām, manuprāt, nav šķēršļu minētā risinājuma piemērošanai šai lietai.

71. Pēc iepriekš minēto secinājumu izdarīšanas mums atliek vienīgi atgriezties pie kāda īpaša šīs lietas apstākļa, jo ir jānoskaidro, vai fakts, ka runa ir par “apgrieztu” diskrimināciju kaut kādā veidā ietekmē piedāvāto risinājumu. Kā jau tika minēts šo secinājumu 28.–30. punktā, persona, kas ir vērsusies tiesā, pieprasot nevienlīdzīgas attieksmes izbeigšanu, nav cietusi no šīs diskriminācijas. Gluži otrādi, M. Landtova ir labvēlīgā stāvoklī, un viņa ir spiesta vērsties tiesā, jo sociālā nodrošinājuma iestāde atteicās piešķirt viņai piemaksu, kas ir šīs tiesvedības pamatā.

72. Tiesvedību lietā Nimz, tāpat kā lielu vairumu diskriminācijas gadījumu, uzsāka kāda persona, kas bija cietusi no Savienības tiesībās aizliegtās diskriminējošās attieksmes, un līdz ar to Tiesa uzlika iesniedzējtiesai pienākumu piemērot prasītājam to pašu tiesisko regulējumu, kāds tika piemērots privileģētajai personu grupai. M. Landtovas gadījumā, kurā prasītāja atrodas diskriminējošajā normā paredzētajā labvēlīgajā stāvoklī, iesniedzējtiesa nevarēs piešķirt šo piemaksu cietušajiem no diskriminācijas, kaut vai tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņi nav lietas dalībnieki.

73. Šeit runa ir par kaut ko vienkāršāku un tajā pašā laikā neparastāku: izslēgts ir tas, ka valsts tiesību normas diskriminējošā rakstura konstatēšanas konkrētajā gadījumā tiešas sekas ir labvēlīgāka stāvokļa atcelšana tām personām, kuras saskaņā ar tiesību normām ietilpst to piemērošanas jomā. Protams, viss iepriekš minētais ir spēkā tik ilgi, cik ilgi Čehijas Republika nebūs ieviesusi vispārēju tiesisku regulējumu atbilstoši savā tiesiskajā kārtībā paredzētai likumdošanas vai konstitucionāli tiesiskai procedūrai.

IX – Secinājumi

74. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Nejvyšší správní soud atbildēt šādi:

1) Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/1971 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ar to principā nav pretrunā valsts judikatūrai, saskaņā ar kuru sociālā nodrošinājuma iestādei uz personas pieprasījuma pamata ir jāpiešķir piemaksa apmērā, kas atbilst atšķirībai starp pabalstu, kas personai pienāktos citā dalībvalstī, un pabalstu, kurš tai pienāktos dalībvalstī, kuras pilsone tā ir;

2) Regulas Nr. 1408/71 3. un 10. pants, tos interpretējot EKL 39. panta kontekstā, nepieļauj sociālā nodrošinājuma pabalsta piešķiršanu tikai Čehijas Republikas teritorijā dzīvojošiem šīs valsts pilsoņiem ar iepriekš minētiem nosacījumiem. Ņemot vērā šī gadījuma īpašos apstākļus, atbilde uz iepriekšējo jautājumu nevar būt pamats CSSA prasījumiem pamata prāvas ietvaros.