ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 21. novembrī ( 1 )

Lieta C-412/06

Annelore Hamilton

pret

Volksbank Filder eG

“Patērētāju tiesību aizsardzība — Līgumi, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām — Direktīva 85/577/EEK — 4. panta pirmā daļa un 5. panta 1. punkts — Ilgtermiņa aizdevuma līgums — Atteikuma tiesības”

1. Šajā prejudiciālā nolēmuma lietā Tiesu lūdz lemt par iespēju valsts tiesību aktos ierobežot laikā atteikuma tiesību izmantošanu saskaņā ar Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvu 85/577/EKK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām ( 2 ), patērētājam, kurš noslēdzis līgumu sliekšņa darījuma ietvaros, lai gan patērētājs ir saņēmis maldīgu informāciju par savām tiesībām.

I — Pamata prāva, atbilstošās tiesību normas un prejudiciālie jautājumi

2. Hamiltone [Hamilton], kas ir prasītāja pamata prāvā, 1992. gadā savā dzīves vietā, klātesot Volksbank Filder eG pārstāvim, noslēdza aizdevuma līgumu, lai finansētu nekustamo īpašumu fonda akciju iegādi.

3. 1998. gadā Hamiltone konstatēja, ka ir būtiski samazinājušies ikmēneša maksājumi no fonda, kam vajadzēja segt lielu daļu aizdevuma procentu. Tādēļ viņa nolēma veikt pārkreditēšanu, noslēdzot uzkrājuma — būvniecības līgumu un saņemot pagaidu aizdevumu, kā rezultātā līdz 1998. gada aprīļa beigām viņa bija pilnībā atmaksājusi aizdevumu Volksbank Filder eG, kas līdz ar to atdeva sākotnējā aizdevuma nodrošinājumu.

4. Kaut arī prasītāja pamata lietā saņēma informāciju par atteikuma tiesībām saskaņā ar Patērētāju kreditēšanas likuma [Verbraucherkreditgesetz] 7. panta 2. punkta trešo teikumu, šī informācija izrādījās maldīga, jo tā neattiecās uz atteikuma tiesību izmantošanas nosacījumiem sliekšņa darījuma ietvaros.

5. Jāprecizē, ka Vācijas tiesībās maldīgas informācijas sniegšana par atteikuma tiesībām tiek pielīdzināta informācijas nesniegšanai. Pastāvot šādai situācijai, likuma par ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu darījumu un līdzīgu darījumu atcelšanu [Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften, turpmāk tekstā — “HWiG”] ( 3 ) 2. panta 1. punkta ceturtajā teikumā ir noteikts, ka: “Ja šāda informācija nav paziņota, tad patērētāja atteikuma tiesības beidzas tikai vienu mēnesi pēc tam, kad abas puses ir pilnībā izpildījušas saistības.”

6. Tomēr Hamiltone atcēla sākotnējo aizdevuma līgumu tikai 2002. gada 16. maijā, tātad vairākus gadus pēc tam, kad tika pilnībā izpildītas abu pušu saistības, kaut gan HWiG 2. panta 1. punkta ceturtais teikums ierobežo šādas iespējas izmantošanu līdz vienam mēnesim, skaitot no līguma pilnīgas izpildes dienas.

7. Iesniedzējtiesa tomēr jautā par HWiG 2. panta 1. punkta ceturtā teikuma atbilstību Direktīvai 85/577.

8. Minētās direktīvas 4. pantā noteikts: “Darījumos, uz kuriem attiecas 1. pants, tirgotājiem ir jādod patērētājiem rakstveida paziņojums par to atteikuma tiesībām 5. pantā noteiktajā laikā, paziņojumā norādot tās personas vārdu un adresi, pret kuru šādas tiesības var izmantot. Šādu paziņojumu datē un tajā norāda ziņas, pēc kurām var identificēt līgumu. [..] Dalībvalstis nodrošina, lai to valstu tiesību aktos būtu paredzēti attiecīgi patērētāju tiesību aizsardzības pasākumi tajos gadījumos, kad šajā pantā minētā informācija nav sniegta.”

9. Saskaņā ar Direktīvas 85/577 5. pantu: “1. Patērētājam ir tiesības ne mazāk kā septiņu dienu laikā no dienas, kad patērētājs saņēmis 4. pantā minēto paziņojumu, atteikties no darījuma saistībām, saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto procedūru nosūtot paziņojumu. Ir pietiekami, ja paziņojumu nosūta pirms šā laikposma beigām. 2. Paziņojuma nosūtīšana atbrīvo patērētāju no jebkādam saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma.”

10. Tiesai jau ir bijusi iespēja lemt par Direktīvas 85/577 4. panta trešās daļas un 5. panta 1. punkta interpretāciju spriedumā lietā Heininger ( 4 ). Šajā lietā prasītāja nesaņēma nekādu informāciju par atteikuma tiesībām. Tomēr Vācijas tiesības šādā gadījumā paredzēja ierobežojumu, ka [atteikuma] tiesības jāizmanto gada laikā, skaitot no līguma noslēgšanas dienas. Tiesa nosprieda: “45. [..] [j]āuzsver, ka Direktīva par sliekšņa darījumiem skaidri noteic, ka minimālais septiņu dienu termiņš, kas ir noteikts atteikuma tiesībām, jāsāk skaitīt no brīža, kad patērētājs ir saņēmis informāciju par atteikuma tiesībām, un pienākums sniegt šo informāciju ir tirgotājam. Šos noteikumus pamato apstāklis, ka gadījumā, ja patērētājs nezina par atteikuma tiesībām, viņš šīs tiesības nevar izmantot. 46. Ņemot vērā Direktīvas par sliekšņa darījumiem 5. panta redakciju un tās mērķi, nav iespējams interpretēt šīs direktīvas 4. panta trešo daļu tādējādi, ka tā ļauj valsts likumdevējam noteikt, ka patērētāja atteikuma tiesības visos gadījumos jāizmanto viena gada laikā, pat ja tirgotājs nav informējis patērētāju par šādu tiesību pastāvēšanu. 47. Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka tiesiskās drošības iemeslu dēļ ir svarīgi ierobežot laikposmu, kurā var izmantot atteikuma tiesības, jānorāda, ka šādi iemesli nevar tikt uzskatīti par svarīgākiem, ciktāl tie paredz ierobežojumu tiesībām, kādas Direktīva par sliekšņa darījumiem skaidri nosaka patērētājiem, lai aizsargātu tos pret riskiem, kas rodas tādēļ, ka kredītiestādes ir izvēlējušās slēgt hipotekārā kredīta līgumus ārpus uzņēmuma telpām. [..]”

11. Tieši pēc tam, kad Hamiltone uzzināja par iepriekš minēto spriedumu lietā Heininger, viņa 2002. gada 16. maijā atcēla sākotnējo aizdevuma līgumu. 2004. gada 27. decembrī viņa cēla prasību, prasot atmaksāt samaksātos procentus un atmaksātā aizdevuma vērtību, kā arī kompensāciju par būvniecības-krājaizdevumu sabiedrībai samaksātajiem procentiem.

12. Iesniedzējtiesa tomēr jautā par precīzu sprieduma Heininger piemērošanas jomu, jo no šīs lietas skaidri neizriet, ka Direktīva 85/577 par sliekšņa darījumiem aizliedz valsts likumdevējam ierobežot atteikuma tiesības visos gadījumos.

13. Ar 2006. gada 2. oktobra lēmumu Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgartes Federālās zemes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvas par sliekšņa darījumiem] 4. panta pirmā daļa un 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts likumdevējs ir tiesīgs ierobežot laikā ar šīs direktīvas 5. pantu piešķirtās atteikuma tiesības, lai gan ir bijusi maldīga paziņojuma sniegšana patērētājam, nosakot, ka mēnesi pēc pilnīgas abu pušu līgumsaistību izpildes šīs tiesības zaudē spēku? Ja Tiesa uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbild noliedzoši: 2) Vai [Direktīva par sliekšņa darījumiem] ir jāinterpretē tādējādi, ka patērētājs — it īpaši pēc līguma izpildes — nevar zaudēt atteikuma tiesības, ja viņam nav sniegts paziņojums saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta pirmo daļu?”

II — Vērtējums

14. Direktīvas 85/577 4. pantā noteikts princips, saskaņā ar kuru “[..] tirgotājiem ir jādod patērētājiem rakstveida paziņojums par to atteikuma tiesībām 5. pantā noteiktajā laikā”.

15. Šis princips atbilstoši Direktīvas 85/577 mērķim paredz nodrošināt patērētāju aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti sliekšņa darījuma ietvaros. Saskaņā ar šo pieeju atteikuma tiesības jāsaprot kā patērētāja tiesības saņemt informāciju plašākā nozīmē.

16. Jāpiebilst, ka gadījumā, ja patērētājam nav darīta zināma pietiekama informācija, Direktīva 85/577 uzliek par pienākumu valsts likumdevējam paredzēt “attiecīgus patērētāju tiesību aizsardzības pasākumus” ( 5 ).

17. Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka gadījumā, kad patērētājs nav ticis informēts par atteikuma tiesību pastāvēšanu, tiesiskās drošības apsvērumi nevar tikt uzskatīti par svarīgākiem, lai tiktu attaisnots ierobežojums Direktīvā 85/577 skaidri noteiktām tiesībām patērētāju aizsardzībai pret riskiem, kas rodas, noslēdzot līgumu sliekšņa darījuma ietvaros ( 6 ).

18. Šajā saistībā jānorāda, ka maldīgas informācijas sniegšana jāuzskata par paziņojuma neesamību Direktīvas 85/577 izpratnē.

19. Šo interpretāciju pamato direktīvas 4. panta trešajā daļā ietvertais noteikums, ka “[d]alībvalstis nodrošina, lai to valstu tiesību aktos būtu paredzēti attiecīgi [..] pasākumi tajos gadījumos, kad šajā pantā minētā informācija nav sniegta” ( 7 ). No tā izriet, ka tad, ja paziņotā informācija neatbilst Direktīvas 85/577 4. panta 1. punktā noteiktajām prasībām, paziņojums nevar tikt uzskatīts par spēkā esošu un tādā gadījumā dalībvalstīm jānosaka tādi paši attiecīgi patērētāju tiesību aizsardzības pasākumi kā gadījumā, ja paziņojums par atteikuma tiesībām vispār nav sniegts. Nav nekāda iemesla nošķirt paziņojuma neesamību no maldīga paziņojuma sniegšanas, jo abos gadījumos patērētājs tiek vienādi maldināts par atteikuma tiesību izmantošanu.

20. Tomēr šajā lietā aprakstītā situācija nav pilnīgi identiska situācijai, kas bija par pamatu iepriekš minētajam spriedumam lietā Heininger. Patiesībā šī situācija mudina nedaudz precizēt lietas risinājumu.

21. No lietas faktiskajiem apstākļiem, kas tika paziņoti Tiesai un apstiprināti tiesas sēdes laikā, izriet, ka Hamiltone uzzināja par savām atteikuma tiesībām pēc tam, kad tika pasludināts spriedums Heininger lietā, un tas kalpoja par pamatu viņas lēmumam pēc vairākiem mēnešiem atcelt sākotnējo aizdevuma līgumu.

22. Šī situācija liek apsvērt iespējas, ka atteikuma tiesības var pastāvēt bez jebkādiem ierobežojumiem laikā, ja var tikt pierādīts, ka patērētājs ir zinājis vai varēja uzzināt par savām tiesībām, pat ja šo informāciju nav sniedzis tirgotājs, ar kuru patērētāju saista līgumsaistības.

23. Nav jāatspēko risinājums, saskaņā ar kuru, nepastāvot paziņojumam par atteikuma tiesībām, tās var tikt īstenotas jebkurā laikā, tomēr jāpēta, vai nebūtu pamatoti uzskatīt, ka gadījumā, kad tiesību īpašnieks varēja par tām uzzināt, dalībvalstīm jādod tiesības Direktīvas 85/577 4. panta trešajā daļā piešķirtās rīcības brīvības ietvaros noteikt laikposmu, kurā atteikuma tiesības var tikt likumīgi īstenotas.

24. Šādu pieeju apstiprina vairāki argumenti. Šajā saistībā jāatzīmē, ka tiesību īstenošanas ierobežošana laikā, biežāk saukta par “noilgumu”, kā vispārējs princips ir atzīta dažādu dalībvalstu tiesību sistēmās ( 8 ). Šis princips nākotnē pat varētu tikt atzīts Kopienu līmenī Eiropas līgumtiesību kopējas sistēmas izveides aspektā ( 9 ). Tomēr vispārējā noilguma principa pastāvēšana jāatzīst veidā, kas atstāj dalībvalstīm nepieciešamo rīcības brīvību principa īstenošanai to tiesību sistēmā.

25. Tomēr noilguma iestāšanās tiek attaisnota galvenokārt ar tiesiskās drošības apsvērumiem ( 10 ), bet saskaņā ar tiesas praksiHeininger lietā šāds apsvērums nevar būt svarīgāks par pienākumu informēt patērētāju ( 11 ). Tik ilgi, kamēr patērētājs nav saņēmis informāciju par atteikuma tiesībām, viņš nevar pilnībā uzzināt savu tiesību apmēru. Sekojoši patērētājam nevar piemērot atteikuma tiesības informācijas nesniegšanas gadījumā. Lietā Heininger šādu tiesību aizsardzība ir atzīta kā būtiska, lai garantētu informācijas sniegšanu patērētājam par viņa tiesībām, kas izriet no direktīvas, tādēļ patērētāja informēšana ir Direktīvas 85/577 lietderīgas iedarbības garantija. Ja tiktu atļauts ierobežot laikā patērētāja atteikuma tiesību izmantošanu gadījumā, kad netiek izpildīts šis būtiskais nosacījums, tas novestu vairs ne pie attiecīgā patērētāja, bet gan tirgotāja tiesību aizsardzības, un šāda situācija ir tiešā pretrunā Direktīvas 85/577 mērķim.

26. Tomēr, tiklīdz ir iespējams noteikt, ka patērētājs, kuram saskaņā ar Tiesas judikatūru jāpiemīt “noteiktas pakāpes modrībai un spriešanas spējām” ( 12 ), varēja uzzināt vai uzzināja par atteikuma tiesībām, atteikuma tiesību īstenošanas iespēju ierobežošana laikā, šķiet, ir attaisnojama, pat ja informāciju netika sniedzis tirgotājs.

27. Ciktāl ir pierādīts, ka minētā informācija ir darīta zināma ieinteresētajai personai, Direktīvas 85/577 mērķis nodrošināt patērētāju tiesību aizsardzību ir pilnībā ievērots. Šāda risinājuma mērķis nav atņemt atteikuma tiesības ieinteresētajai personai, bet vienkārši ierobežot šo tiesību īstenošanu laikā, ja, neskatoties uz to, ka viņš zināja informāciju par savām tiesībām vai viņam bija iespējams to uzzināt, patērētājs šīs tiesības noteiktā laikposmā nav izmantojis. Šādos apstākļos tiesisko attiecību stabilitāte vai pat komercdarījumu uzticamība pieprasa, lai tiktu nodrošināta vienlīdzība starp patērētāja tiesību aizsardzību, nodrošinot viņu ar informāciju un atteikuma tiesībām, un tiesisko attiecību stabilitāti, saskaņā ar kuru jābūt iespējai uzskatīt, ka gadījumā, ja tiek pierādīts, ka patērētājs zināja vai varēja uzzināt par savām tiesībām, līgums, paejot noteiktam laikam, skaitot no nepieciešamās informācijas saņemšanas dienas, netiks atcelts.

28. Direktīva 85/577 nepieprasa nodrošināt plašāku aizsardzību, kas nesamērīgā veidā ļautu patērētājam, zinot par savām atteikuma tiesībām, izvēlēties vispiemērotāko brīdi līgumsaistību atcelšanai. Atteikuma tiesību izmantošanas ierobežojuma laikā pilnīga neesamība pēc tam, kad patērētājs ir uzzinājis par savām tiesībām, manuprāt, būtiski pārsniedz Direktīvā paredzētās aizsardzības mērķi. Patērētāja tiesību aizsardzība neizslēdz atteikuma tiesību izmantošanas ierobežošanu, jo 5. panta 1. punktā tieši paredzēta šāda iespēja, tiklīdz direktīvā pieprasītais paziņojums ir sniegts direktīvas tekstā minētajā veidā. Arī tad, ja paziņojums patērētājam tiek sniegts novēloti un citā veidā nekā noteikts Direktīvā, šie apstākļi neietekmē mērķi nodrošināt patērētāja tiesību aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām.

29. Turklāt Direktīvu 94/47/EK ( 13 ) un 97/7/EK ( 14 ), kas attiecīgi regulē līgumus, saskaņā ar kuriem pērk tiesības uz laiku izmantot nekustamo īpašumu (“time-sharing”), un distances līgumus, normas tieši nosaka laiku, kuram paejot, pat ja nav tikusi sniegta informācija par atteikuma tiesībām, tās vairs nav iespējams izmantot.

30. Man ir patiešām grūti piekrist Vācijas valdībai, ka šīs direktīvas kopā ar Direktīvu par sliekšņa darījumiem veido “aizsardzības paketi”, tiesību vienveidības nolūkos paredzot nepieciešamību noteikt trīs mēnešu laikposmu šo tiesību izmantošanai ( 15 ). Lietā minētā direktīva atšķiras ar nepieciešamību pastiprināt patērētāju tiesību aizsardzību, kad patērētājs atrodas fiziskā pārdevēja klātbūtnē, kura ietekme uz patērētāju ir spēcīgāka ( 16 ). Šķiet, ka šādu viedokli Tiesa apstiprina iepriekš minētajā spriedumā lietā Heininger, kurā tā nosprieda, ka attiecībā uz sliekšņa darījumiem atteikuma tiesību ierobežojumu patērētājam var piemērot tikai, sākot no brīža, kad viņš ir uzzinājis par savu tiesību pastāvēšanu. Tomēr nevar tikt noliegts, ka šīs direktīvas tiecas apstiprināt dalībvalstu tiesībās kopīga principa esamību, kas ir apstiprināts Kopienu līmenī un kas paredz noteikt ierobežojumu laikā tiesību izmantošanai, ja tās nav tikušas izmantotas attiecīgā laikposmā un ir apšaubāmi, ka šīs tiesības to īpašnieks kādreiz izmantos.

31. Tādējādi, ja tiek pierādīts, ka patērētājs ir zinājis — vai varēja uzzināt — savas tiesības, var uzskatīt, ka dalībvalstu tiesībās pastāv kopīgs princips, kurš, tāpat kā komercdarījumu uzticamība un tiesisko attiecību stabilitāte pieprasa, lai dalībvalstis savas rīcības brīvības ietvaros, kas tām tiek atzīta Direktīvas 85/577 4. panta trešajā daļā, varētu noteikt laikposmu, kurā atteikums likumīgi jāizmanto, skaitot no brīža, kad patērētājs ir saņēmis informāciju, pat ja tas ir noticis novēloti.

32. Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīva 85/577 jāinterpretē tā, ka atteikuma tiesību izmantošanas ierobežojums var tikt piemērots patērētājam tikai pēc tam, kad tas ir uzzinājis vai varēja uzzināt par savām tiesībām. Šī prasība nav atkarīga no līguma noslēgšanas vai pilnīgas izpildes dienas. Arī valsts tiesības, kurās par atskaites punktu atteikuma tiesību izmantošanas laikposmam ir noteikta abu pušu pilnīga līguma izpilde, pat ja patērētājs nav zinājis par savām tiesībām, neatbilst Direktīvas 85/577 mērķim.

33. Savukārt Direktīvas 85/577 4. panta pirmajai un trešajai daļai un 5. panta 1. punktam nav pretrunā tas, ka dalībvalstis savas rīcības brīvības ietvaros nosaka laikposmu, kurā var likumīgi izmantot atteikuma tiesības, skaitot no brīža, kad ir pierādīts, ka patērētājs ir uzzinājis vai varējis uzzināt par savām tiesībām.

III — Secinājumi

34. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai uz Oberlandesgericht Stuttgart uzdotajiem jautājumiem sniegt šādu atbildi: Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva 85/577/EKK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, jāinterpretē tā, ka tā aizliedz piemērot atteikuma tiesību izmantošanas ierobežojumu patērētājam, ja viņš nav saņēmis paziņojumu par savām tiesībām vai minētais paziņojums ir neprecīzs. Turpretī Direktīvas 85/577 4. un 5. pants pieļauj, ka dalībvalstis savas rīcības brīvības ietvaros nosaka laikposmu, kurā var likumīgi izmantot atteikuma tiesības, skaitot no brīža, kad ir pierādīts, ka patērētājs ir uzzinājis vai varēja uzzināt par savām tiesībām.

( 1 ) Oriģinālvaloda — franču.

( 2 ) OV L 372, 31. lpp.

( 3 ) Šī tiesību norma vēlāk tika grozīta ar Saistību tiesību modernizēšanas likumu (Schuldrechtsmodernisierungsgesetz, BGBl. 2001 I, 3138. lpp.). Likums stājās spēkā 2002. gada 1. janvārī, un ar to tika atcelta atteikuma tiesību izbeigšanās gadījumā, ja patērētājs nebija saņēmis pareizu informāciju par savām tiesībām. Tomēr, tā kā jaunā tiesību norma netika pieņemta ar atpakaļejošu spēku, šī lieta jāizskata saskaņā ar HWiG 2. panta 1. punkta ceturto teikumu.

( 4 ) 2001. gada 13. decembra spriedums lietā C-481/99 (Recueil, I-9945. lpp.).

( 5 ) Direktīvas 4. panta trešā daļa.

( 6 ) Iepriekš minētais spriedums lietā Heininger (47. punkts).

( 7 ) Mans izcēlums.

( 8 ) Skat. it īpaši Lando komisijas veikto pētījumu Principles of European Contract Law, III daļa, Lando, O., Clive, E., Prüm, A. un Zimmermann, R. (red.), Kluwer Law International, Hāga, 2003, īpaši 14. nodaļu; Le code européen des contrats, Eiropas Privāttiesību juristu akadēmijas (l’académie des privatistes européens) īstenots projekts, koordinators Gandolfi, G., Pirmā grāmata, A. Giuffrè, Milāna, 2004, īpaši X nodaļu un 260. un turpmākās lpp., un Principles of existing EC Contract Law (Acquis Principles), Contract I, Pre-contractual Obligations, Conclusion of contract, Unfair Terms, darbu 1. sējums, Seljē, 2007, īpaši 98. un turpmākās lpp. un 166. un turpmākās lpp.

( 9 ) Arī Komisija ir izteikusies par labu attiecīgas kopējas sistēmas izveidei. Skat. it īpaši Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei — Eiropas līgumtiesības un acquis pārskatīšana: turpmākā virzība (COM(2004) 651, galīgā redakcija), kā arī Komisijas ziņojumu — Pirmais gada progresa ziņojums par Eiropas līgumtiesībām un acquis pārskatīšanu (COM(2005) 456, galīgā redakcija). Lietderīgi atsaukties uz pētījumiem, kas ir veikti par šo jautājumu, it īpaši Van Gerven, W. “Comparative law in a texture of communitarization of national laws and europeanization of community law”, Judicial Review in the European Union — Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley, Kluwer Law International, Hāga, I sējums, 2000, 433.–445. lpp.; Schulze, R. “The Acquis Communautaire and the Development of European Contrat Law”, Schulze/Ebers/Grigoleit (Nr. 25), 15. lpp., un, plašākā nozīmē, par Kopienu tiesu metodēm, izskatot prasības par vispārējiem principiem dalībvalstu tiesību sistēmās, Galmot, Y. “Réflexions sur le recours au droit comparé par la Cour de justice des Communautés européennes”, RFDA, 1990, 255. lpp.

( 10 ) Skat. 9. zemsvītras piezīmē minētos pētījumus.

( 11 ) Iepriekš minētais spriedums lietā Heininger (47. punkts).

( 12 ) Skat. it īpaši Tiesas 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C-220/98 Estée Lauder (Recueil, I-117. lpp., 17. un 30. punkts).

( 13 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 26. oktobra Direktīva 94/47/EK par pircēju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem līgumos, saskaņā ar kuriem pērk tiesības uz laiku izmantot nekustamo īpašumu (OV L 280, 83. lpp.).

( 14 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīva 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.).

( 15 ) Trīs mēnešu laikposms ir noteikts gan Direktīvas 94/47 5. panta pirmā teikuma 1. punkta otrajā ievilkumā, gan Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta ceturtajā teikumā.

( 16 ) Ir arī atzīmēts, ka: “[Kopienu] likumdevējs konstatē, ka pat tas, ka patērētājs iegūst pilnīgu un objektīvu informāciju par darījumu neattur viņu ļauties līguma slēdzēja kārdinājumam, kurš māk būt apbrīnojami pārliecinošs, turklāt tieši šeit slēpjas visa šīs profesijas māksla”, Rzepecki, N., Droit de la consommation et théorie générale du contrat, Institut de droit des affaires, Eksānprovansa, 2002, 100. lpp.