ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE] SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 16. jūlijā ( 1 )

Apvienotās lietas C‑682/18 un C‑683/18

Frank Peterson

pret

Google LLC,

YouTube LLC,

YouTube Inc.,

Google Germany GmbH (C‑682/18)

un

Elsevier Inc.

pret

Cyando AG (C‑683/18)

(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – 3. pants – Izziņošana sabiedrībai – Jēdziens – Aizsargātu darbu ievietošana tiešsaistē interneta platformās, ko veikuši to lietotāji bez iepriekšējas tiesību īpašnieku atļaujas – Šo platformu pakalpojumu sniedzēju primārās atbildības neesamība – Šo pakalpojumu sniedzēju sekundārā atbildība par autortiesību pārkāpumiem, kurus veikuši to platformu lietotāji – Jautājums, kas neietilpst Direktīvas 2001/29 3. panta piemērošanas jomā – Direktīva 2000/31/EK – 14. pants – Pakalpojumu sniedzēju, kuri sniedz “informācijas sabiedrības pakalpojumu, kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas”, atbrīvošana no atbildības – Jēdziens – Iespēja minētajiem pakalpojuma sniedzējiem tikt atbrīvotiem no atbildības, kas var izrietēt no informācijas, kuru tie glabā pēc to platformu lietotāju lūguma – Nosacījumi šāda atbrīvojuma no atbildības saņemšanai – 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Jēdzieni “Faktiska zināšana par nelikumīgu darbību vai informāciju” un “zināšana par faktiem vai apstākļiem, kas liecina par nelikumīgu darbību vai informāciju” – Konkrēta nelikumīga informācija – Direktīvas 2001/29/EK 8. panta 3. punkts – Tiesas rīkojumi attiecībā uz starpniekiem, kuru pakalpojumus izmanto trešās personas, lai aizskartu autortiesības vai blakustiesības – Nosacījumi šāda rīkojuma pieprasīšanai

Satura rādītājs

I. Ievads II. Atbilstošās tiesību normas A. Direktīva 2000/31 B. Direktīva 2001/29 III. Pamatlietas A. Lieta C‑682/18 1. YouTube 2. F. Peterson prasība B. Lieta C‑683/18 1. Uploaded 2. Elsevier prasība IV. Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā V. Vērtējums A. Par “izziņošanas sabiedrībai” jēdzienu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē (pirmie jautājumi) 1. Par to, ka tādi platformu pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando principā neīsteno “izziņošanas sabiedrībai” darbības 2. Par to, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts neregulē personu, kas atvieglo trešajām personām veikt nelikumīgas “izziņošanas sabiedrībai” darbības, sekundāro atbildību 3. Pakārtoti – par to, vai tādi pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando apzināti atvieglo trešo personu nelikumīgu darbību veikšanu B. Par Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma no atbildības piemērošanas jomu (otrie jautājumi) C. Par Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojuma nosacījumu, kas attiecas uz zināšanas par nelikumīgu informāciju vai tās apzināšanās neesamību (trešie jautājumi) D. Par nosacījumiem, lai lūgtu izdot rīkojumu attiecībā uz starpnieku saskaņā ar Direktīvas 2001/29 8. panta 3. punktu (ceturtie jautājumi) E. Pakārtoti – par jēdzienu “pārkāpējs” Direktīvas 2004/48 13. panta izpratnē (piektie un sestie jautājumi) F. Par to, ka augsta autortiesību aizsardzības līmeņa mērķis neattaisno atšķirīgu Direktīvas 2000/31 un Direktīvas 2001/29 interpretāciju VI. Secinājumi

I. Ievads

1. Šos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegusi Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija). Tie attiecas uz Direktīvas 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) ( 2 ), Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā ( 3 ), kā arī Direktīvas 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu ( 4 ) interpretāciju.

2. Šie lūgumi attiecas uz diviem strīdiem. Pirmajā strīdā mūzikas producents Frank Peterson ceļ prasību pret YouTube LLC un tās mātesuzņēmumu Google LLC par to, ka video kopīgošanas platformā YouTube šīs platformas lietotāji, nelūdzot F. Peterson atļauju, ir ievietojuši vairākas skaņu ierakstus, attiecībā uz kuriem, kā viņš apgalvo, viņam pieder tiesības. Otrajā strīdā izdevniecību grupa Elsevier Inc. ceļ prasību pret Cyando AG par to, ka datņu kopīgošanas un mitināšanas platformā Uploaded, ko apsaimnieko šī pēdējā minētā sabiedrība, šīs platformas lietotāji ir ievietojuši dažādus darbus, uz kuriem Elsevier ir ekskluzīvas tiesības, bez tās atļaujas.

3. Seši jautājumi, kurus iesniedzējtiesa ir uzdevusi katrā no šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir centrēti ap ārkārtīgi jutīgu problemātiku attiecībā uz tiešsaistes platformu pakalpojumu sniedzēju atbildību saistībā ar darbiem, kuri ir aizsargāti ar autortiesībām un kurus šo platformu lietotāji ir nelikumīgā veidā ievietojuši šajās platformās.

4. Šīs atbildības raksturs un apjoms tostarp ir atkarīgi no Direktīvas 2001/29 3. panta interpretācijas, kurā ir atzītas ekskluzīvas tiesības autoriem izziņot sabiedrībai savus darbus, un Direktīvas 2000/31 14. panta interpretācijas, kurā starpnieki pakalpojumu sniedzēji tiek atbrīvoti no atbildības par informāciju, ko tie glabā pēc to pakalpojumu lietotāju lūguma. Līdz ar to šīs lietas liks Tiesai it īpaši precizēt, vai pirmo tiesību normu var izvirzīt pret šiem platformu pakalpojumu sniedzējiem, vai tie var atsaukties uz otro tiesību normu, kā arī veidu, kādā šīs tiesību normas ir savstarpēji saistītas.

5. Šai problemātikai ir raksturīgas būtiskas viedokļu atšķirības. Dažiem tiesību īpašniekiem tiešsaistes platformas ļaujot īstenot liela apjoma autortiesību pārkāpumus, no kuriem to pakalpojumu sniedzēji gūstot labumu uz tiesību īpašnieku rēķina, un tas esot pamats uzlikt tiem būtiskus kontroles pienākumus attiecībā uz saturu, ko to platformu lietotāji tajās ievieto tiešsaistē. Citi tiesību īpašnieki uzskata, ka tad, ja šiem pakalpojumu sniedzējiem tiktu uzlikti šādi kontroles pienākumi, tas būtiski ietekmētu to darbību, kā arī šo lietotāju tiesības un skartu izteiksmes brīvību un radošo brīvību tiešsaistē.

6. Šīs viedokļu atšķirības augstāko punktu sasniedza debatēs, kuras bija saistītas ar Savienības likumdevēja Direktīvas (ES) 2019/790 par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK ( 5 ) pieņemšanu. Šīs jaunās direktīvas 17. pantā saistībā ar tādiem pakalpojumu sniedzējiem kā YouTube ir paredzēta īpaša atbildības shēma par to platformu lietotāju nelikumīgi tiešsaistē ievietotiem darbiem, nosakot šiem pakalpojumu sniedzējiem jaunus kontroles pienākumus. Tomēr precizēšu, ka šī direktīva, kura ir stājusies spēkā šo prejudiciālā nolēmuma tiesvedību laikā, pamatlietām nav piemērojama. Līdz ar to šīs lietas ir jāizskata no tiesiskā regulējuma, kāds tas bija pirms minētās direktīvas, skatu punkta, neatkarīgi no Savienības likumdevēja pieņemtajiem risinājumiem.

7. Šajos secinājumos es ierosināšu Tiesai nospriest, ka tādu platformu kā YouTube un Cyando pakalpojumu sniedzēji principā neveic “izziņošanas sabiedrībai” darbības Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē un ka līdz ar to tie nav tieši atbildīgi par šīs tiesību normas pārkāpšanu, ja to lietotāji nelikumīgi tiešsaistē ievieto aizsargātus darbus. Izskaidrošu arī, kādēļ šie pakalpojumu sniedzēji principā var izmantot Direktīvas 2000/31 14. pantā paredzēto atbrīvojumu no atbildības, ievērojot nosacījumus, kuru robežas es precizēšu. Visbeidzot izskaidrošu, ka tiesību īpašnieki saskaņā ar Savienības tiesībām tomēr var panākt tiesas rīkojumus pret minētajiem pakalpojumu sniedzējiem, ar ko tiem var noteikt jaunus pienākumus, kuru nosacījumus es precizēšu.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Direktīva 2000/31

8. Direktīvas 2000/31 4. iedaļā “Starpnieku pakalpojumu sniedzēju saistības” ir iekļauts šīs direktīvas 12.–15. pants.

9. Minētās direktīvas 14. pantā “Glabāšana” ir noteikts: “1. Ja tiek piedāvāts informācijas sabiedrības pakalpojums, kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas, dalībvalstis nodrošina, ka pakalpojuma sniedzējs nav atbildīgs par informāciju, kas glabāta pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma ar noteikumu, ka: a) pakalpojuma sniedzējam nav faktisku zināšanu par nelikumīgu darbību vai informāciju un, attiecībā uz prasībām par bojājumiem [zaudējumu atlīdzību], tas nezina par faktiem vai apstākļiem, kas liecina par nelegālu darbību vai informāciju; vai b) pakalpojuma sniedzējs pēc šādu ziņu iegūšanas rīkojas ātri, lai izņemtu šādu informāciju vai liegt[u] tai pieeju. 2. Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja pakalpojuma saņēmējs rīkojas saskaņā ar pakalpojuma sniedzēja pilnvaru vai kontroli. 3. Šis pants neietekmē tiesas vai administratīvās iestādes tiesības saskaņā ar dalībvalstu juridisko sistēmu pieprasīt pakalpojuma sniedzējam izbeigt vai novērst likuma pārkāpumu, kā arī neietekmē dalībvalstu tiesības izveidot procedūras, kas regulē informācijas izņemšanu vai pieejas liegšanu tai.”

10. Šīs pašas direktīvas 15. panta “Vispārēju pārraudzīšanas saistību [Vispārēja uzraudzības pienākuma] neesamība” 1. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis neuzliek vispārējas saistības pakalpojuma sniedzējiem, piedāvājot 12., 13. un 14. pantā minētos pakalpojumus, pārraudzīt informāciju, ko tie pārraida vai uzglabā, kā arī neuzliek pienākumu aktīvi meklēt faktus un apstākļus, kas norāda uz nelegālu darbību.”

B. Direktīva 2001/29

11. Direktīvas 2001/29 27. apsvērumā ir noteikts, ka “tikai materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido izziņošanu šīs direktīvas nozīmē”.

12. Šīs direktīvas 3. pantā “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” ir norādīts: “1. Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. 2. Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā: a) izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu; b) skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem; [..] 3. Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu vai publiskošanu.”

13. Minētās direktīvas 8. panta “Sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” 3. punktā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina to, ka tiesību subjekti var pieprasīt rīkojumu pret starpniekiem, kuru pakalpojumus trešā persona izmanto, lai pārkāptu autortiesības vai blakustiesības”.

III. Pamatlietas

A. Lieta C‑682/18

1. YouTube

14. YouTube ir interneta platforma, ko apkalpo tāda paša nosaukuma sabiedrība, kuras vienīgais īpašnieks un likumīgais pārstāvis ir Google. Šī platforma, kas ir iedalāma dažādās tīmekļvietnēs un lietotnēs viedierīcēm, ļauj tās lietotājiem kopīgot video internetā.

15. Lai ievietotu video YouTube, ir nepieciešams izveidot kontu ar lietotājvārdu un paroli un piekrist šīs platformas vispārējiem lietošanas noteikumiem. Lietotājs, kurš šādi reģistrējas un vēlāk ievieto video tiešsaistē, var izvēlēties to atstāt “privātā” režīmā vai arī to publicēt platformā. Otrajā gadījumā attiecīgo video no minētās platformas var aplūkot straumēšanā (streaming), to var publicēt ikviens interneta lietotājs, kā arī komentēt citi reģistrētie lietotāji. Reģistrētie lietotāji var arī izveidot “kanālus”, apvienojot savus video.

16. Video ievietošana tiešsaistē šajā platformā notiek automātiski, Google vai YouTube tos iepriekš neaplūkojot un nekontrolējot. Līdz ar to tajā tiekot publicētas aptuveni 35 stundas video satura minūtē ( 6 ), kas nozīmē vairākus simtus tūkstošu video dienā.

17. YouTube ir iekļauta meklēšanas funkcija, un tajā tiek apstrādāti meklēšanas rezultāti, tostarp veicot video nozīmes vērtējumu atbilstoši lietotāja reģionam. Šī vērtējuma rezultāts tiek apkopots sākumlapā rubrikās “šobrīd tiek skatīti”, “reklamētie” un “tendences” video. YouTube pieejamos video un kanālus indeksē tādās rubrikās kā “izklaide”, “mūzika” vai “filmas un animācijas filmas”. Turklāt, ja platformu izmanto reģistrēts lietotājs, tam tiek piedāvāta struktūra “ieteiktie” video, kas tostarp ir atkarīgi no šī lietotāja iepriekš aplūkotajiem video.

18. YouTube no platformas tostarp gūst peļņu no reklāmas. Tādējādi trešo personu reklāmdevēju reklāmkarogi ir atrodami platformas sākumlapas malās. Turklāt atsevišķos video tiek ievietota reklāma, šādā gadījumā ir jānoslēdz īpašs līgums starp attiecīgajiem lietotājiem un YouTube.

19. Saskaņā ar YouTube vispārējiem lietošanas noteikumiem katrs lietotājs par tiešsaistē ievietotajiem video līdz brīdim, kad tie tiek izņemti no platformas, tam piešķir vispasaules, neekskluzīvu un bezmaksas licenci uz video attiecībā uz lietošanu, reproducēšanu, izplatīšanu, atvasinātu darbu radīšanu, izmantošanu un izpildīšanu saistībā ar platformas un YouTube darbības nodrošināšanu, tostarp reklāmas nolūkos.

20. Piekrītot šiem vispārējiem noteikumiem, lietotājs apstiprina, ka tā rīcībā ir visas tiesības, vienošanās, atļaujas un licences, kas nepieciešamas saistībā ar tā tiešsaistē ievietotajiem video. “Kopienas vadlīnijās”YouTube turklāt aicina savas platformas lietotājus ievērot autortiesības. Turklāt katras ievietošanas tiešsaistē laikā tie tiek informēti par to, ka platformā netiks publicēts neviens video, ar kuru tiek aizskartas šīs tiesības.

21. YouTube ir ieviesusi dažādas tehniskās iekārtas, lai apturētu un novērstu pārkāpumus savā platformā. Ikviens var tam ziņot par nelikumīga video esamību rakstveidā, ar faksa, elektroniskā pasta vēstules vai tiešsaistes veidlapas palīdzību. Tika izveidota ziņojumu poga, ar kuru var ziņot par nepiedienīgu vai pārkāpumus izraisošu saturu. Izmantojot īpašu brīdināšanas procesu, tiesību īpašniekiem, norādot attiecīgas interneta adreses (URL), ir iespējams no platformas izslēgt līdz pat desmit sūdzībā konkrēti norādītiem video.

22. Turklāt YouTube ir ieviesusi satura pārbaudes programmu (Content Verification Program). Šī programma ir pieejama šim nolūkam reģistrētiem uzņēmumiem, nevis katram indivīdam. Minētā programma attiecīgajiem tiesību īpašniekiem piedāvā dažādus līdzekļus, kas tiem ļauj vieglāk kontrolēt to darbu izmantošanu platformā. Tie turklāt var uzreiz video sarakstā atzīmēt tos video, ar kuriem, kā tie uzskata, tiek aizskartas to tiesības. Ja šādas paziņošanas dēļ video tiek bloķēts, lietotājs, kurš to ir ievietojis, tiek brīdināts par to, ka atkārtota pārkāpuma gadījumā tā konts tiks bloķēts. YouTube arī to tiesību īpašnieku, kuri piedalās šajā programmā, rīcībā ir nodevusi Google izstrādātu satura atpazīšanas programmatūru ar nosaukumu Content ID, kas var automātiski atpazīt video, kuros ir izmantoti to darbi. Šajā ziņā, kā paskaidro Google, tiesību īpašniekiem esot jāiesniedz YouTube audio vai video atsauces datnes, lai varētu identificēt attiecīgos darbus. Content ID no šīm datnēm izveidojot “digitālos pirkstu nospriedumus”, kas tiekot saglabāti datu bāzē. Content ID automātiski skenējot katru YouTube ievietoto video un to salīdzinot ar šiem “pirkstu nospriedumiem”. Šādi šī programmatūra varot atpazīt video un audio, tostarp melodijas, ja tās tiek pārņemtas vai imitētas. Konstatējot atbilstību, tiesību īpašnieki tiekot automātiski informēti. Tiem esot iespēja attiecīgos video bloķēt. Alternatīvā gadījumā tie varot izvēlēties sekot līdzi šo video izmantošanai YouTube, izmantojot auditorijas statistiku. Tie varot arī izvēlēties monetizēt minētos video, tajos izvietojot reklāmas, vai arī saņemt daļu no ieņēmumiem, ko veido reklāmas, kas iepriekš tika iekļautas video pēc lietotāju, kuri tos ir ievietojuši tiešsaistē, pieprasījuma.

2. F. Peterson prasība

23. 2008. gada 6. un 7. novembrī YouTube platformas lietotāji ievietoja YouTube mūzikas darbus no mākslinieces Sāras Braitmanes [Sarah Brightman] albuma A Winter Symphony un no privātiem “Symphony Tour” koncertu audioierakstiem – šie darbi bija saistīti ar nekustīgiem un kustīgiem attēliem.

24. Ar 2008. gada 7. novembra vēstuli F. Peterson, kurš atsaucas uz autortiesībām un blakustiesībām uz attiecīgajiem mūzikas darbiem un ierakstiem ( 7 ), vērsās pie Google Germany GmbH un būtībā pieprasīja šai sabiedrībai, kā arī Google, izņemt strīdīgos video, pretējā gadījumā paredzot sankcijas. Šim nolūkam F. Peterson iesniedza šo video ekrāna izdrukas. YouTube, izmantojot šīs ekrāna izdrukas, manuāli atrada minēto video interneta adreses (URL) un bloķēja piekļuvi tiem. Pamatlietas dalībnieku viedokļi tomēr atšķiras jautājumā par šo bloķēšanas pasākumu apjomu.

25. 2008. gada 19. novembrī Sāras Braitmanes koncertu audioieraksti, kas ir saistīti ar nekustīgiem un kustīgiem attēliem, no jauna bija pieejami YouTube.

26. F. Peterson attiecīgi cēla prasību Landgericht Hamburg (Hamburgas apgabaltiesa, Vācija) pret tostarp ( 8 )Google un YouTube. Šajā saistībā F. Peterson būtībā lūdz izsniegt rīkojumu par rīcības izbeigšanu, aizliedzot šīm sabiedrībām publiskot divpadsmit albuma A Winter Symphony audio ierakstus vai to interpretācijas un divpadsmit koncertu “Symphony Tour” darbus vai interpretācijas, vai, pakārtoti, neļaut to darīt trešajām personām. F. Peterson arī lūdza sniegt informāciju par attiecīgajām pārkāpumus ietverošajām darbībām un apgrozījumu vai peļņu, ko YouTube ir guvusi no šīm darbībām. Turklāt viņš lūdz, lai tiesa konstatētu tostarp šīs sabiedrības pienākumu izmaksāt viņam zaudējumu atlīdzību par strīdīgo video publiskošanu. Visbeidzot F. Peterson pakārtoti lūdz gūt informāciju par lietotājiem, kuri ir ievietojuši tiešsaistē šos video.

27. Ar 2010. gada 3. septembra spriedumu Landgericht Hamburg (Hamburgas apgabaltiesa) apmierināja prasību, ciktāl tā attiecas uz trīs mūzikas darbiem, un pārējā daļā to noraidīja. Gan F. Peterson, gan YouTube un Google šo nolēmumu pārsūdzēja.

28. Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā, Vācija) ar 2015. gada 1. jūlija spriedumu daļēji grozīja pirmajā instancē pasludināto spriedumu. Šī tiesa aizliedza YouTube un Google sniegt trešajām personām iespēju publiskot albuma A Winter Symphony septiņu darbu audio ierakstus vai to interpretācijas, pretējā gadījumā paredzot kavējuma naudu. Minētā tiesa turklāt piesprieda šīm sabiedrībām sniegt F. Peterson dažādu informāciju par lietotājiem, kuri bija ievietojuši tiešsaistē strīdīgos video. Pārējā daļā šī pati tiesa F. Peterson prasību noraidīja.

29. F. Peterson cēla revīzijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa). Šādos apstākļos ar 2018. gada 13. septembra lēmumu, kurš Tiesā tika iesniegts 2018. gada 6. novembrī, šī tiesa apturēja tiesvedību un vērsās Tiesā.

B. Lieta C‑683/18

1. Uploaded

30. Uploaded ir datņu kopīgošanas un mitināšanas platforma – parasti saukta par Sharehoster vai arī par Cyberlocker –, kuru apkalpo Cyando. Šī platforma, kura ir pieejama ar dažādu interneta vietņu starpniecību, piedāvā uzglabāšanas vietu, kas ikvienam ļauj bez maksas tiešsaistē uzglabāt datnes ar jebkādu saturu. Lai izmantotu Uploaded, ir nepieciešams izveidot kontu ar lietotājvārdu un paroli, iesniedzot arī elektronisko adresi. Datnes ievietošana tiešsaistē notiek automātiski, un Cyando neveic iepriekšēju apskati vai kontroli. Katru reizi, kad lietotājs ievieto datni, automātiski tiek izveidota hipersaite, tā sauktā download link, kas to ļauj lejupielādēt, un tā tiek paziņota šim lietotājam. Uploaded nav nedz satura rādītāja, nedz izmitināto datņu meklēšanas funkcijas. Tomēr lietotāji var brīvi apmainīties ar šīm lejupielādēšanas saitēm tīmeklī, piemēram, blogos vai forumos, kā arī “saišu krājumos”, proti, tīmekļvietnēs, kas indeksē šīs saiknes, sniedzot informāciju par datnēm, uz kurām norāda šīs saites, un ļaujot interneta lietotājiem meklēt datnes, kuras tie vēlas lejupielādēt.

31. Ja vien personas rīcībā ir konts un atbilstošās saites, Uploaded platformā mitinātās datnes var lejupielādēt bez maksas. Tomēr lietotājiem, kuriem ir vienkārša bezmaksas piekļuve platformai, lejupielādēšanas iespējas ir ierobežotas (tostarp attiecībā uz maksimālo lejupielādējamo datu daudzumu, lejupielādēšanas ātrumu, vienlaicīgu lejupielāžu skaitu utt.). Turpretī lietotāji var parakstīties uz maksas abonementu, lai izmantotu daudz nozīmīgāku lejupielādēšanas apjomu dienā bez ātruma vai vienlaicīgu lejupielāžu skaita ierobežojuma, kā arī bez gaidīšanas laika starp lejupielādēm. Turklāt Cyando ieviesa “partnerības” programmu, kuras ietvaros tā atsevišķiem lietotājiem, kas ievieto datnes Uploaded, izmaksā atlīdzību atkarībā no attiecīgo datņu lejupielāžu skaita.

32. Uploaded vispārējos lietošanas noteikumos ir paredzēts, ka šo platformu nedrīkst izmantot autortiesību aizskaršanai. To ņemot vērā, faktiskajos apstākļos ir pierādīts, ka minētā platforma ļauj veikt likumīgu lietošanu, kā arī “lielā mērā” ( 9 ) tādu lietošanu, ar kuru tiek aizskartas autortiesības, un Cyando to zina. Šajā ziņā Cyando tika informēta par to, ka tās serveros atrodas vairāk nekā 9500 aizsargātu darbu, kuri ir ievietoti bez tiesību īpašnieku iepriekšējas atļaujas un kuru lejupielādēšanas saites ir publiskotas aptuveni 800 tīmekļvietnēs (saišu krājumi, blogi un forumi), un tā par to zina.

2. Elsevier prasība

33. No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu lietā C‑683/18 izriet, ka Uploaded platformā ir izmitināts un publiskots zināms skaits aizsargātu darbu, uz kuriem Elsevier ir ekskluzīvas izmantošanas tiesības, un tas ir darīts bez šīs sabiedrības atļaujas, izmantojot saišu krājumus, blogus un citus forumus. Konkrētāk, pamatojoties uz meklēšanas darbībām, kas veiktas 2013. gada 11.–13. decembrī, šī sabiedrība ar divām vēstulēm, kuras nosūtītas 2014. gada 10. un 17. janvārī, paziņoja Cyando, ka tās serveros tiek uzglabātas datnes ar trim no tās darbiem, proti, Gray’s Anatomy for Students, Atlas of Human Anatomy un Campbell‑Walsh Urology, ar kuriem var brīvi iepazīties, izmantojot saišu krājumus rehabgate.com, avaxhome.ws un bookarchive.ws.

34. Elsevier cēla prasību pret Cyando, par kuru tika paziņots 2014. gada 17. jūlijā, Landgericht München (Minhenes apgabaltiesa, Vācija). Šajā saistībā Elsevier tostarp lūdza, lai Cyando tiktu notiesāta, liekot pārtraukt darbību, galvenokārt, kā autortiesību aizskārumu, kas pieļauti saistībā ar strīdīgajiem darbiem, izdarītāja, pakārtoti, kā šo tiesību aizskārumu līdzdalībniece un, vēl pakārtotāk, kā “traucējumu radītāja”. Elsevier arī lūdza, lai Cyando tiktu piespriests sniegt tai zināmu informāciju. Turklāt pirmā sabiedrība lūdza šo tiesu konstatēt otrās sabiedrības pienākumu izmaksāt tai zaudējumu atlīdzību par šiem pašiem tiesību aizskārumiem.

35. Ar 2016. gada 18. marta spriedumu Landgericht München (Minhenes apgabaltiesa) piesprieda Cyando pārtraukt darbību tās dalības autortiesību aizskārumos dēļ, kas tika pieļauti saistībā ar trim darbiem, kuri minēti 2014. gada 10. un 17. janvāra vēstulēs, un apmierināja prasījumus, ko Elsevier bija iesniegusi pakārtoti. Pārējā daļā minētā tiesa prasību noraidīja.

36. Gan Elsevier, gan Cyando šo nolēmumu pārsūdzēja. Oberlandesgericht München (Federālās zemes Augstākā tiesa Minhenē, Vācija) ar 2017. gada 2. marta spriedumu grozīja pirmajā instancē pasludināto spriedumu. Šī tiesa piesprieda Cyando pārtraukt darbību kā “traucējumu radītājai” saistībā ar aizskārumiem attiecībā uz trim darbiem, kas norādīti 2014. gada 10. un 17. janvāra vēstulēs, atbilstoši Elsevier vēl pakārtotāk iesniegtajam prasījumam. Pārējā daļā apelācijas tiesa apelācijas sūdzību noraidīja.

37. Elsevier cēla revīzijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa). Šādos apstākļos ar 2018. gada 20. septembra lēmumu, kas Tiesā tika iesniegts 2018. gada 6. novembrī, šī tiesa apturēja tiesvedību un vērsās Tiesā.

IV. Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

38. Lietā C‑682/18 Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai tādas interneta video platformas pakalpojuma sniedzējs, kurā pakalpojuma saņēmēji publisko ar autortiesībām aizsargāta satura video bez tiesību subjektu piekrišanas, veic izziņošanu [Direktīvas 2001/29] 3. panta 1. punkta izpratnē, ja: – tas ar platformu gūst reklāmas ieņēmumus, – [video ievietošana tiešsaistē] notiek automātiski un pakalpojuma sniedzējs neveic iepriekšēju apskati vai kontroli, – saskaņā ar lietošanas noteikumiem pakalpojuma sniedzējs uz video ievietošanas laiku saņem vispasaules, neekskluzīvu un bezmaksas licenci uz video, – pakalpojuma sniedzējs lietošanas noteikumos un [ievietošanas tiešsaistē] laikā informē, ka nedrīkst ievietot ar autortiesībām aizsargātu saturu, – pakalpojuma sniedzējs nodrošina palīglīdzekļus, ar kuriem tiesību īpašnieki var panākt nelikumīgu video bloķēšanu, – pakalpojuma sniedzējs platformā sagatavo meklēšanas rezultātus reitinga sarakstu un satura rubriku veidā un reģistrētiem pakalpojuma saņēmējiem ļauj skatīt ieteicamo video pārskatu, kas balstīts uz viņu jau skatītiem video, ja tam nav konkrētu zināšanu par tāda satura pieejamību, ar kuru tiek pārkāptas autortiesības, vai pēc uzzināšanas par šādu saturu to nekavējoties izdzēš vai liedz tam pieeju? 2) Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noliedzoša, vai interneta video platformas pakalpojuma sniedzēja darbība pirmajā jautājumā norādītajos apstākļos ietilpst [Direktīvas 2000/31] 14. panta 1. punkta piemērošanas jomā? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai faktiskajām zināšanām par nelikumīgu darbību vai informāciju un izpratnei par faktiem vai apstākļiem, kas liecina par nelikumīgu darbību vai informāciju, saskaņā ar [Direktīvas 2000/31] 14. panta 1. punktu ir jāattiecas uz konkrētām nelikumīgām darbībām vai informāciju? 4) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai [Direktīvas 2001/29] 8. panta 3. punkts pieļauj, ka tiesību īpašnieks pret pakalpojumu sniedzēju, kura pakalpojums ietver pakalpojuma saņēmēja sniegtās informācijas glabāšanu un kuru pakalpojuma saņēmējs ir izmantojis, lai pārkāptu autortiesības vai blakustiesības, var saņemt tiesas rīkojumu tikai tad, ja pēc informēšanas par nepārprotamu tiesību pārkāpumu šāds tiesību pārkāpums ir noticis atkārtoti? 5) Ja atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir noliedzoša, vai interneta video platformas pakalpojuma sniedzējs pirmajā jautājumā norādītajos apstākļos ir uzskatāms par pārkāpēju [Direktīvas 2004/48] 11. panta pirmā teikuma un 13. panta izpratnē? 6) Ja atbilde uz piekto jautājumu ir apstiprinoša, vai šāda pārkāpēja pienākums izmaksāt kompensāciju saskaņā ar [Direktīvas 2004/48] 13. panta 1. punktu drīkst būt atkarīgs no tā, ka pārkāpējs gan attiecībā uz savu pārkāpumu, gan attiecībā uz trešo personu pārkāpumu ir rīkojies tīši un apzinājās vai tam būtu bijis jāapzinās, ka pakalpojuma saņēmēji izmanto platformu, lai izdarītu konkrētus tiesību pārkāpumus?”

39. Arī lietā C‑683/18 šī tiesa uzdeva Tiesai sešus prejudiciālus jautājumus, no kuriem otrais līdz sestais jautājums būtībā ir tādi paši kā tie, kas tiek uzdoti lietā C‑682/18. Atšķiras vienīgi zemāk citētais pirmais jautājums: “1) a) Vai tāda [datņu] koplietošanas mitināšanas pakalpojuma sniedzējs, kur pakalpojuma saņēmēji publisko ar autortiesībām aizsargāta satura datnes bez tiesību īpašnieku piekrišanas, veic izziņošanu [Direktīvas 2001/29] 3. panta 1. punkta izpratnē, ja – [datnes ievietošana tiešsaistē] notiek automātiski un pakalpojuma sniedzējs neveic iepriekšēju apskati vai kontroli, – pakalpojuma sniedzējs lietošanas noteikumos informē, ka nedrīkst ievietot saturu, pārkāpjot autortiesības, – tas, sniedzot pakalpojumu, gūst ieņēmumus, – pakalpojums tiek izmantots likumīgām vajadzībām, bet pakalpojuma sniedzējs zina par to, ka ir pieejams arī ievērojams autortiesības pārkāpjoša satura apjoms (vairāk nekā 9500 darbu), – pakalpojuma sniedzējs nepiedāvā satura rādītāju un meklēšanas funkciju, bet trešās personas tā nodrošinātās neierobežotās lejupielādes saites ievieto interneta saišu krājumos, kas ietver informāciju par datņu saturu un ļauj meklēt konkrētu saturu, – nosakot atlīdzību, ko tas izmaksā par lejupielādi atkarībā no pieprasījuma, tas stimulē augšupielādēt ar autortiesībām aizsargātu saturu, kas citādi pakalpojuma saņēmējiem ir pieejams tikai par maksu, un, – piešķirot iespēju ielādēt datnes anonīmi, tiek palielināta varbūtība, ka pakalpojuma saņēmēji netiks saukti pie atbildības par autortiesību pārkāpumiem? b) Vai šis vērtējums mainās, ja, izmantojot koplietošanas mitināšanas pakalpojumu, 90–96 % apjomā no kopējās lietošanas tiek darīti pieejami piedāvājumi, ar kuriem tiek pārkāptas autortiesības?”

40. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2018. gada 18. decembra lēmumu lietas C‑682/18 un C‑683/18, ņemot vērā to savstarpējo saistību, tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.

41. F. Peterson, Elsevier, Google, Cyando, Vācijas, Francijas un Somijas valdības, kā arī Eiropas Komisija ir iesniegušas Tiesā rakstveida apsvērumus. Tie paši lietas dalībnieki un ieinteresētās personas, izņemot Somijas valdību, bija pārstāvēti tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2019. gada 26. novembrī.

V. Vērtējums

42. Šo lietu pamatā ir “web 2.0” pakalpojumi. Atgādinu, ka no 2000. gadu vidus dažādas tehnoloģiskas (no pasaules kabeļa uzlabošanas līdz platjoslas savienojumu demokratizācijai) un sociālas izmaiņas (vienalga, vai runa ir par interneta lietotāju attieksmes maiņu saistībā ar privāto dzīvi vai vēlmi dalīties, piedalīties un radīt tiešsaistes kopienas) ir izraisījušas dinamisku un interaktīvu pakalpojumu attīstību internetā, piemēram, blogus, sociālos tīklus un kopīgošanas platformas, radot rīkus, kuri ļauj to lietotājiem kopīgot tiešsaistē dažāda rakstura saturu, kas tiek apzīmēts ar terminu user‑created content vai user‑generated content. Šo pakalpojumu sniedzēji atsaucas uz faktu, ka tie ļauj interneta lietotājiem pārtraukt pasīvo izklaižu, viedokļu vai informācijas patērētāja lomu un aktīvi iesaistīties šī satura radīšanā un apmaiņā internetā. Tīkla efekts, kas ir cieši saistīts ar šādu pakalpojumu panākumiem, ātri ļāva nelielam šo pakalpojumu sniedzēju skaitam pāriet no start‑up statusa uz dominējoša uzņēmuma statusu ( 10 ).

43. YouTube platforma, kas tiek aplūkota lietā C‑682/18, šajā ziņā ir raksturīgs piemērs. Šī platforma tās lietotājiem (kuru skaits, ja tic Google, pārsniedz 1,9 miljardus) sniedz iespēju tiešsaistē dalīties ar savu saturu un, it īpaši, ar savu jaunradi. Tādējādi tajā katru dienu tiek ievietots liels skaits video, tostarp ar kultūras un izklaides saturu, piemēram, mūzikas skaņdarbi, ko publicē topošie mākslinieki, kuri šādi var rast plašu publiku, informatīvais saturs par tik dažādām tēmām kā politika, sports un reliģija vai arī “apmācību programmas”, kas katram ļauj apgūt ēst gatavošanu, ģitāras spēli, salabot velosipēdu utt. Saturu YouTube publicē ne tikai indivīdi, bet arī valsts un profesionālās struktūras, tostarp vispāratzīti mediju uzņēmumi, piemēram, televīzijas kanāli un mūzikas izdevniecības. YouTube ir strukturēta ap sarežģītu komercdarbības modeli, tostarp iekļaujot reklāmas laukumu tirdzniecību savā platformā ( 11 ). Turklāt YouTube ir ieviesusi sistēmu, ar ko tā daļu no saviem ienākumiem no reklāmas dala ar noteiktiem lietotājiem, kuri piegādā saturu, kas pēdējiem minētajiem ļauj gūt peļņu no platformas ( 12 ).

44. Uploaded platforma, kas aplūkota lietā C‑683/18, atspoguļo realitāti, kura, lai gan ir saistīta ar iepriekš minēto, tomēr atšķiras no tās. Vispārējā veidā Cyberlocker tās lietotājiem nodrošina uzglabāšanas vietu tiešsaistē, kas tiem tostarp ļauj uzglabāt “mākonī” visa veida datnes, lai varētu tām piekļūt jebkurā brīdī no jebkuras vietas pēc to izvēles un izmantojot jebkādu ierīci. Būdama Sharehoster, Uploaded ietver arī uzglabāto datņu kopīgošanas funkciju. Līdz ar to lietotājiem ir iespēja paziņot trešajām personām download links, kas tiek izveidotas katrai tiešsaistē ievietotajai datnei. Šīs funkcijas mērķis, kā norāda Cyando, esot ļaut ikvienam viegli pārsūtīt liela apmēra datnes savas ģimenes locekļiem, draugiem vai arī darījumu partneriem. Turklāt, pateicoties minētajai funkcijai, lietotāji varot kopīgot internetā saturu, uz kuru neattiecas autortiesības, vai arī savus darbus. Cyberlockers izmanto dažādus komercdarbības modeļus. Pati Uploaded gūst atlīdzību, pārdodot abonementus, kas tostarp ietekmē iespējas lejupielādēt izmitinātās datnes.

45. Lai gan tādas platformas kā YouTube un Uploaded šādi var sniegt iespēju dažāda veida likumīgai izmantošanai, tās tiek izmantotas arī nelikumīgi. It īpaši video, kas tiek kopīgoti YouTube, var ietvert aizsargātus darbus un aizskart to autoru autortiesības. Turklāt tāds Sharehoster, kāda ir Uploaded, savu spēju uzglabāt un nodot liela apmēra datnes dēļ ir praktisks rīks nelikumīgai apmaiņai ar darbu, tostarp kinematogrāfijas vai mūzikas darbu, kopijām.

46. Šādā veidā tādi tiesību īpašnieki kā F. Peterson un Elsevier, kurus šajā gadījumā atbalsta Francijas valdība, iezīmē drūmu ainu saistībā ar attiecīgajām platformām un to pakalpojumu sniedzējiem. Ļaujot jebkuram interneta lietotājam decentralizēti un nekontrolēti piegādāt šajās platformās saturu, šie pakalpojumu sniedzēji radot ievērojamu autortiesību aizskāruma risku. Šis risks palielinoties, ņemot vērā minētajās platformās publicētā satura, ar kuru nekavējoties var iepazīties nenoteikts interneta lietotāju skaits visā pasaulē ( 13 ), vispārējo raksturu. Tiesību īpašnieki atsaucas arī uz grūtībām, ar ko tie saskaras, uzsākot vajāšanu pret lietotājiem, kuri veic šādus pārkāpumus ar minēto platformu starpniecību, to maksātnespējas, anonimitātes vai arī atrašanās vietas dēļ.

47. Tiesību īpašnieku argumenti neattiecas vienīgu uz pārkāpuma risku, ko rada tādu pakalpojumu sniedzēju kā YouTube vai Cyando darbība. Tie šiem pakalpojumu sniedzējiem – it īpaši YouTube – pārmet, ka tie uz viņu rēķina ir būtiski mainījuši vērtību ķēdi kultūras ekonomikā. Būtībā tiesību īpašnieki norāda, ka minētie pakalpojumu sniedzēji mudinot savu platformu lietotājus ievietot tiešsaistē pievilcīgu saturu, kas lielākajā daļā gadījumu esot aizsargāts ar autortiesībām. Šie paši pakalpojumu sniedzēji savā vārdā monetizējot šo saturu, tostarp pateicoties reklāmai (“YouTube” modelis) vai abonementiem (“Cyando” modelis), un no šīs monetizācijas gūstot ievērojamu peļņu, tomēr neiegādājoties licences no tiesību īpašniekiem un arī nemaksājot tiem atlīdzību. Tādējādi platformu pakalpojumu sniedzēji uzkrājot lielāko daļu no vērtības, ko rada minētais saturs, kaitējot tiesību īpašniekiem, – šeit runa ir par value gap (vērtības plaisa) argumentu, kas tika apspriests Direktīvas 2019/790 pieņemšanas kontekstā. Turklāt tādas platformas kā YouTube ietekmējot tiesību īpašnieku iespējas veikt savu darbu parastu izmantošanu. Proti, šīs platformas radot negodīgu konkurenci tradicionālajiem medijiem (radio un televīzijas kanāliem utt.) un digitālā satura pakalpojumu sniedzējiem (Spotify, Netflix, utt.), kuri savukārt iegādājas to izplatīto saturu no tiesību īpašniekiem pret atlīdzību un kuri šīs negodīgās konkurences dēļ esot gatavi tiem izmaksāt mazāku atlīdzību, lai saglabātu konkurētspēju ( 14 ). Tādējādi, lai panāktu savu intelektuālā īpašuma augstu aizsardzības līmeni, ko tiem nodrošina Savienības tiesības, un atbilstošu atlīdzību par to darbu izmantošanu ( 15 ), tiesību īpašniekiem esot jābūt iespējai vērsties pie pašiem platformu pakalpojumu sniedzējiem.

48. Šajā brīdī ir lietderīgi atgādināt, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu “izziņošanu [sabiedrībai]”, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā ( 16 ). Šīs ekskluzīvās tiesības tiek aizskartas, ja aizsargātu darbu trešā persona izziņo sabiedrībai, nesaņemot tā autora iepriekšēju atļauju ( 17 ), izņemot gadījumu, ja šī izziņošana sabiedrībai ietilpst kādā no šīs direktīvas 5. pantā izsmeļoši paredzētajiem izņēmumiem un ierobežojumiem ( 18 ).

49. Tiesību īpašnieki uzskata, ka tādu platformu pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando (kopīgi ar savu platformu lietotājiem) veic darbu, kurus lietotāji izvieto tiešsaistē, “izziņošanu sabiedrībai”. Līdz ar to šiem pakalpojumu sniedzējiem attiecībā uz visām datnēm, kuras šie lietotāji vēlas kopīgot, pirms to ievietošanas tiešsaistē būtu jāpārbauda, vai tie ietver aizsargātus darbus, jānosaka uz tām pastāvošās tiesības un – parasti par atlīdzību – jāsaņem licence no šo tiesību īpašnieka vai, ja tas netiek darīts, jāliedz šāda ievietošana tiešsaistē. Ikreiz, kad minētie pakalpojumu sniedzēji nepildot šos pienākumus un līdz ar to darbi tiekot nelikumīgi publicēti no to platformām, tie par tiem esot tieši atbildīgi saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu. Šajā ziņā šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar Direktīvas 2004/48 13. pantu it īpaši esot pienākums maksāt attiecīgo tiesību īpašniekiem zaudējumu atlīdzību.

50. YouTube un Cyando, kuras šajā gadījumā atbalsta Somijas valdība un Komisija, iebilst, ka tās ir tikai starpnieki, kas nodrošina rīkus, kuri ļauj to platformu lietotājiem izziņot darbus sabiedrībai. Tātad “izziņošanu sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē veic nevis šie pakalpojumu sniedzēji, bet gan minētie lietotāji, no šīm platformām tiešsaistē ievietojot datnes, kas satur aizsargātus darbus. Tātad šie paši lietotāji uzņemoties tiešu atbildību nelikumīgas “izziņošanas” gadījumā. Katrā ziņā minētie pakalpojumu sniedzēji uzskata, ka tiem ir piemērojams Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts. Ar šo tiesību normu tie tiekot atbrīvoti no jebkādas atbildības, kas var izrietēt no nelikumīgām datnēm, kuras tie glabā pēc savu platformu lietotāju pieprasījuma, ciktāl būtībā tie par tām nezināja vai, attiecīgajā gadījumā, tie tās nekavējoties ir izdzēsuši. Turklāt šiem pašiem pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 1. punktu nevarot tikt noteikts vispārējs pienākums uzraudzīt datnes, kuras tie glabā, vai aktīvi meklēt faktus vai apstākļus, kas norāda uz nelikumīgām darbībām. YouTube un Cyando tādējādi uzskata, ka saskaņā ar šīm tiesību normām tām ir nevis jākontrolē visas datnes, ko piegādājuši to platformu lietotāji, pirms to ievietošanas tiešsaistē, bet galvenokārt tām ir pienākums pietiekami reaģēt uz tiesību īpašnieku paziņojumiem, kas norāda uz atsevišķu datņu nelikumīgumu.

51. Šādā kontekstā Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) uzdoto pirmo jautājumu mērķis ir noskaidrot, vai tādu platformu kā YouTube un Cyando pakalpojumu sniedzēju darbībai ir piemērojams jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē. Šīs tiesas otro jautājumu mērķis ir noskaidrot, vai šie pakalpojumu saņēmēji var saņemt Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no atbildības attiecībā uz datnēm, kuras tie uzglabā pēc savu lietotāju pieprasījuma. Šie jautājumi ir cieši saistīti. Savienības likumdevējs ar Direktīvām 2000/31 un 2001/29 ir vēlējies izveidot skaidru tiesisko regulējumu attiecībā uz starpnieku pakalpojumu sniedzēju atbildību autortiesību pārkāpuma gadījumā Savienības līmenī ( 19 ). Pirmās direktīvas 3. panta 1. punkts un otrās direktīvas 14. panta 1. punkts tātad ir jāinterpretē saskaņoti ( 20 ).

52. Šo secinājumu A un B daļā es secīgi izklāstīšu šīs tiesību normas ( 21 ).

A. Par “izziņošanas sabiedrībai” jēdzienu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē (pirmie jautājumi)

53. Ar saviem pirmajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai video kopīgošanas platformas pakalpojumu sniedzējs un datņu kopīgošanas un mitināšanas platformas pakalpojumu sniedzējs veic “izziņošanas [sabiedrībai]” darbību Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ja to platformu lietotājs tajā tiešsaistē ievieto un publicē aizsargātu darbu.

54. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā paredzētais jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kura nozīme un tvērums ir nosakāmi, ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, kontekstu, kādā tā iekļaujas, un šīs direktīvas mērķus ( 22 ). Turklāt šis jēdziens, cik vien iespējams, ir jāinterpretē, ņemot vērā līdzvērtīgus jēdzienus, kas ir ietverti Savienībai saistošajos starptautisko tiesību dokumentos ( 23 ).

55. Saskaņā ar šo judikatūru jēdziens “izziņošana sabiedrībai” apvieno divus kumulatīvus nosacījumus, proti, darba “izziņošanas” darbību un “sabiedrību” ( 24 ).

56. Šajā ziņā, pirmkārt, “izziņošanas” jēdziens, kā tas ir precizēts Direktīvas 2001/29 23. apsvērumā, attiecas uz darba visa veida pārraidīšanu (vai retranslāciju) sabiedrībai, kuras nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana, neatkarīgi no izmantotās tehnoloģijas ( 25 ). Citiem vārdiem sakot, persona veic “izziņošanas” darbību, ja tā pārraida un tādējādi padara uztveramu darbu ( 26 ) attālināti ( 27 ). Šādas pārraides tipisks piemērs, kā tas ir norādīts šajā apsvērumā, ir darba raidīšanu ēterā, savukārt termins “retranslācija” it īpaši attiecas uz ēterā pārraidīta darba vienlaicīgu retranslāciju pa kabeli, satelītu vai arī internetu.

57. Turklāt, kā atgādināju šo secinājumu 48. punktā, “izziņošanas” jēdziens ietver “publiskošanu”. Kā precizēts Direktīvas 2001/29 25. apsvērumā un 3. panta 1. punktā, šī pēdējā kategorija attiecas uz interaktīvu pārraidīšanu pēc pieprasījuma, ko raksturo tas, ka ikviens var piekļūt darbam no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. Tādējādi jēdziens “publiskošana” ietver faktu, ka persona sniedz “sabiedrībai” iespēju, ka tai šajos apstākļos tiks pārsūtīts konkrēts darbs, parasti to ievietojot tiešsaistē tīmekļvietnē ( 28 ).

58. Otrkārt, “sabiedrības” jēdziens norāda uz “nenoteiktu” un “pietiekami lielu” personu skaitu. Šis jēdziens tādējādi attiecas uz personām vispārīgi, nevis uz konkrētām personām, kas pieder privātai grupai, un tam ir zināms de minimis slieksnis ( 29 ).

59. Šajā gadījumā, ņemot vērā iepriekš minēto, ir neapstrīdami, ka gadījumā, ja aizsargāts darbs tiek kopīgots tiešsaistē no tādas platformas kā YouTube vai Uploaded, šis darbs tiek “publiskots” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

60. Kad YouTube tiek publicēts video, kurā ir aizsargāts darbs, ikviens var ar to iepazīties, izmantojot straumēšanu, no šīs platformas no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad Uploaded tiek izmitināta datne, kurā ir ietverts darbs, un ja ar to saistītā download link tiek brīvi izplatīta tīmekļvietnē saišu krājumā, blogos vai forumos ( 30 ). Abos gadījumos darbs ir publiskots “sabiedrībai” ( 31 ) neatkarīgi no tā, vai tā aplūkošana vai lejupielādēšana notiek pēc individuālu personu pieprasījuma saistībā ar pārraidīšanu “viens uz vienu”. Šajā ziņā ir jāņem vērā to personu skaits, kas var tam piekļūt paralēli, kā arī secīgi ( 32 ). Norādītajā gadījumā ar darbu atkarībā no vajadzības var iepazīties vai to lejupielādēt visi pašreizējie un potenciālie YouTube vai tīmekļvietnes, kurā šī saite ir kopīgota, apmeklētāji, proti, acīmredzami, “nenoteikts” un “pietiekami liels” personu skaits ( 33 ).

61. No tā izriet, ka gadījumā, ja aizsargātu darbu trešā persona ir publicējusi internetā no tādas platformas kā YouTube vai Uploaded bez tā autora iepriekšējas atļaujas un ja uz šo publikāciju neattiecas Direktīvas 2001/29 5. pantā paredzētie izņēmumi un ierobežojumi, no tā izriet ekskluzīvo “izziņošanas sabiedrībai” tiesību, kas ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu ir atzītas šim autoram, aizskārums.

62. Tādējādi viss jautājums ir par to, kurš – lietotājs, kurš ievieto attiecīgo darbu tiešsaistē, platformas pakalpojumu sniedzējs vai abas šīs personas kopīgi – veic šo “izziņošanu” un uzņemas iespējamo atbildību par to.

63. Šajā stadijā ir jāprecizē, ka F. Peterson un Elsevier šajā jautājumā ir iesnieguši argumentus, kuri ir balstīti uz atšķirīgu loģiku. Tie uzskata, ka tādi platformas pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando esot atbildīgi saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu, pamatojoties vispirms uz to, ka tie aktīvi iesaistoties to platformu lietotāju tiešsaistē ievietoto darbu “izziņošanā sabiedrībai”, kā rezultātā tie paši veicot šo “izziņošanu”, turklāt tie zinot par to, ka šie lietotāji nelikumīgā veidā kopīgo tiešsaistē aizsargātus darbus, bez tam tie apzināti mudinot lietotājus to darīt un, visbeidzot, tie pierādot nolaidību šajā ziņā, neievērojot konkrētus rūpības pienākumus, kuri tiem esot noteikti, līdzsvarojot pārkāpumu iespēju, ko rada to darbības ( 34 ).

64. Manuprāt, šis arguments apvieno divas problēmas. Pirmkārt, pieņemot, ka tādu platformu kā YouTube un Cyando pakalpojumu sniedzēji īsteno to darbu “izziņošanu sabiedrībai”, kurus to platformu lietotāji ievieto tiešsaistē, šie pakalpojumu sniedzēji, iespējams, uzņemas tiešu (vai “primāro”) atbildību atbilstoši Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktam. Vai tas tā ir, ir objektīvs jautājums, izslēdzot tādus apsvērumus kā zināšanas vai nolaidība. Atbilde uz šo jautājumu principā ir atkarīga vienīgi no tā, vai minētie pakalpojumu sniedzēji veic “izziņošanas” darbības un vai šīs darbības tiek veiktas bez attiecīgo darbu autoru atļaujas. 1. sadaļā es, ievērojot šo analīzes ietvaru un izvērtējot vienīgi atbilstošos argumentus, izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ principā vienīgi lietotāji, kas tiešsaistē ievieto aizsargātos darbus, veic šo darbu “izziņošanu sabiedrībai”. Līdz ar to primāro atbildību, kas var izrietēt no šīs “izziņošanas”, parasti uzņemas vienīgi šie lietotāji.

65. Otrkārt, jautājums par to, vai tādi pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando ir atbildīgi par to platformu lietotāju izdarītajiem autortiesību pārkāpumiem, pamatojoties, piemēram, uz to, ka šie pakalpojumu sniedzēji par tiem zināja un apzināti nerīkojās, ka tie ir mudinājuši šos lietotājus izdarīt šādus pārkāpumus vai arī ka tie šajā ziņā ir nolaidīgi, manuprāt, neietilpst Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Kā paskaidrošu 2. sadaļā, lai gan Tiesa šo tiesību normu spriedumos GS Media ( 35 ), Stichting Brein I (“Filmspeler”) ( 36 ) un Stichting Brein II (“The Pirate Bay”) ( 37 ), šķiet, ir interpretējusi tādējādi, ka tā var ietvert atbildību par trešo personu rīcību (tā saukto “papildu”, “pakārtoto”, “sekundāro” vai arī “netiešo” atbildību), es savukārt uzskatu, ka šī atbildība Savienības tiesībās patiesībā nav saskaņota. Tādējādi uz to attiecas dalībvalstu tiesībās paredzētie noteikumi civiltiesiskās atbildības jomā. Pakārtoti, 3. sadaļā es izvērtēšu minēto pakalpojumu sniedzēju darbību, ņemot vērā analīzi, kas izriet no šiem spriedumiem un ar tiem saistītajiem argumentiem.

1. Par to, ka tādi platformu pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando principā neīsteno “izziņošanas sabiedrībai” darbības

66. Kā es izskaidroju šo secinājumu 55.–58. punktā, “izziņošanas sabiedrībai” darbība Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē atbilst aizsargāta darba pārraidīšanai sabiedrībai. Šajā ziņā “publiskošanas” darbība nozīmē, ka sabiedrības locekļiem tiek piedāvāta šādas pārraidīšanas iespēja, kas var tikt īstenota pēc to pieprasījuma atbilstoši to individuāli izvēlētai vietai un brīdim.

67. Ņemot to vērā, jebkādai darba pārraidīšanai sabiedrībai parasti ir nepieciešama darbību ķēde, ko veic vairākas personas, kuras šajā raidīšanā ir iesaistītas dažādos veidos un dažādās pakāpēs. Piemēram, iespēja televīzijas skatītājiem skatīties pārraidītu darbu savos televizoros ir raidorganizācijas, viena vai vairāku raidītāju, radiotīkla operatora, kā arī personu, kuras ir piegādājušas antenas un televizorus šiem televīzijas skatītājiem, kopējo centienu rezultāts.

68. Visas šīs darbības nevar uzskatīt par “izziņošanas sabiedrībai” darbībām Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē. Pretējā gadījumā jebkurš ķēdes posms neatkarīgi no tā darbības rakstura būtu atbildīgs attiecībā pret autoriem. Lai novērstu šādas plašas interpretācijas risku, Savienības likumdevējs šīs direktīvas 27. apsvērumā ir precizējis, ka “tikai materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido izziņošanu [šīs direktīvas] nozīmē” ( 38 ).

69. Tādēļ darbību ķēdē, kas ir raksturīga jebkādai darba pārraidīšanai sabiedrībai, ir jānošķir persona ( 39 ), kas veic “izziņošanas sabiedrībai” darbību Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, no pakalpojumu sniedzējiem, kuri, nodrošinot “materiālās iespējas”, kas ļauj veikt šo pārraidīšanu, tiek izmantoti kā starpnieki starp šo personu un sabiedrību ( 40 ), no otras puses.

70. Šajā gadījumā es tāpat kā Google, Cyando, Somijas valdība un Komisija uzskatu, ka tādu pakalpojumu sniedzēju kā YouTube un Cyando loma to platformu lietotāju tiešsaistē ievietoto darbu “izziņošanā sabiedrībai” principā ir starpnieka loma. F. Peterson, Elsevier, kā arī Vācijas un Francijas valdību iebildums, ka šie pakalpojumu sniedzēji pārsniedzot šo lomu, manuprāt, atspoguļo nepareizu izpratni par to, kas nošķir “tikai materiālo iespēju nodrošināšanu” no “izziņošanas” darbības.

71. Atgādinu, ka principi, kas regulē šo nošķiršanu, tika noteikti jau pirmajā Tiesas nolēmumā par Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu, proti, spriedumā SGAE ( 41 ). Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka tas, ka viesnīcas īpašnieks uztver ēterā pārraidītus raidījumus un, izmantojot televizorus, tos izplata klientiem, kuri mitinās viņa viesnīcas numuros, ir uzskatāms par šajā raidījumā ietverto darbu “izziņošanas sabiedrībai” darbību. Lai gan šo televizoru uzstādīšana numuros pati par sevi ir “materiālo iespēju nodrošināšana”, viesnīcas īpašnieka darbības neaprobežojas vienīgi ar šo nodrošināšanu. Izplatot radio pārraidi ar minētajiem televizoriem, viesnīcnieks brīvprātīgi ( 42 ) pārraidīja tajā ietvertos darbus saviem klientiem, kuri ir ne tikai “sabiedrība”, bet arī “jauna sabiedrība”, proti, personas, kuras šo darbu autori nav ņēmuši vērā, atļaujot to pārraidi ( 43 ), un kuri, arī atrodoties raidījuma uztveršanas zonā, principā nevarētu uztvert minētos darbus bez viņa iejaukšanās ( 44 ).

72. No šī sprieduma izriet, ka tad, ja darbs tiek pārraidīts sabiedrībai, persona, kura veic “izziņošanas” darbību – atšķirībā no pakalpojumu sniedzējiem, kas “nodrošina materiālās iespējas” –, ir persona, kura brīvprātīgi iesaistās, lai pārraidītu šo darbu sabiedrībai, tādējādi, ka gadījumā, ja tā neiejauktos, šī sabiedrība to nevarētu izmantot. Šādi rīkojoties, šai personai, pārņemot Tiesas turpmākajā judikatūrā atzīto jēdzienu, šajā pārraidē ir “svarīga nozīme” ( 45 ).

73. Šo izskaidrojumu varētu saprast nepareizi. Proti, teorētiski ikvienam starpniekam šādā pārraidē ir svarīga vai pat būtiska loma, jo tas ir viens no ķēdes posmiem, kas ļauj to īstenot. Tomēr aplūkotās personas loma ir fundamentālāka. Tās loma ir “svarīga [centrālā]”, jo tieši tā brīvprātīgi nolemj pārraidīt noteiktu darbu sabiedrībai un aktīvi veic šo “izziņošanu”.

74. Savukārt starpnieki pakalpojumu sniedzēji, kuru pakalpojumi tiek izmantoti, lai atļautu vai īstenotu “izziņošanu”, paši pēc savas iniciatīvas nenolemj pārraidīt darbus sabiedrībai. Šajā ziņā tie ievēro instrukcijas, kuras sniedz to pakalpojumu lietotāji. Šie pēdējie minētie nolemj pārraidīt konkrētu saturu un aktīvi uzsāk tā “izziņošanu”, sniedzot šo saturu starpniekiem un šādā veidā tos ievietojot procesā, kas izraisa to pārraidīšanu “sabiedrībai” ( 46 ). Tātad principā tieši šiem lietotājiem ir Tiesas paredzētā “svarīgā nozīme” un tie veic “izziņošanas” darbības. Bez to iejaukšanās starpniekiem nebūtu, ko pārraidīt, un “sabiedrība” nevarētu uztvert attiecīgos darbus ( 47 ).

75. Turpretī pakalpojumu sniedzējs pārsniedz starpnieka lomu, ja tas aktīvi iesaistās darbu “izziņošanā sabiedrībai” ( 48 ). Pirmkārt, tas tā ir tad, ja šis pakalpojumu sniedzējs izvēlas pārraidīto saturu, to nosaka citā veidā vai arī to nodod sabiedrības uztverē tādā veidā, ka tas šķiet esam viņa paša saturs ( 49 ). Šajās situācijās minētais pakalpojumu sniedzējs kopā ar trešo personu, kas ir sākotnēji sniegusi saturu, īsteno “izziņošanu” ( 50 ). Otrkārt, tā tas ir gadījumā, ja šis pats pakalpojumu sniedzējs pēc savas ierosmes vēlāk izmanto minēto “izziņošanu”, to pārraidot “jaunai sabiedrībai” vai izmantojot “cita veida tehnisko līdzekli” ( 51 ). Visos šajos gadījumos pakalpojumu sniedzējs ne tikai vienīgi “nodrošina materiālās iespējas” Direktīvas 2001/29 27. apsvēruma izpratnē. Faktiski tam ir “centrālā nozīme” ( 52 ), ciktāl tas brīvprātīgi nolemj izziņot attiecīgo darbu sabiedrībai ( 53 ).

76. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo F. Peterson un Vācijas valdība, tas vien, ka tādas platformas kā YouTube vai Uploaded ļauj sabiedrībai piekļūt aizsargātiem darbiem, nenozīmē, ka to pakalpojumu sniedzēji īsteno šo darbu “izziņošanu sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē ( 54 ).

77. Vispirms, kā apgalvo Google un Somijas valdība, ciktāl aplūkotos darbus ievietoja tiešsaistē šo platformu lietotāji ( 55 ), pēdējiem minētajiem ir “centrālā loma”, tos publiskojot sabiedrībai. Šie lietotāji nolēma izziņot šos darbus, izmantojot minētās platformas, izvēloties piemērotu opciju YouTube gadījumā un kopīgojot internetā atbilstošās download links Uploaded gadījumā ( 56 ). Tiem neiesaistoties, šo pašu platformu pakalpojumu sniedzējiem nebūtu nekā, ko pārraidīt, un sabiedrība nevarētu izmantot minētos darbus.

78. Turpinājumā jāatgādina, ka, tiklīdz lietotājs ir uzsācis datnes ievietošanas tiešsaistē procesu tādā platformā kā YouTube vai Uploaded, tas tiek veikts automātiski ( 57 ), šīs platformas pakalpojumu sniedzējam nekādā citā veidā neatlasot un nenosakot tajā publicēto saturu. Precizēšu, ka iespējamā iepriekšējā pārbaude, ko šis pakalpojumu sniedzējs veic, attiecīgā gadījumā automatizēti, manuprāt, nav atlase ( 58 ), ja vien ar šo pārbaudi vienīgi tiek noteikts nelikumīgais saturs un tā tādējādi neatspoguļo minētā pakalpojuma sniedzēja vēlmi izziņot noteiktu (un ne citu) saturu sabiedrībai ( 59 ).

79. Visbeidzot – šie paši pakalpojumu sniedzēji vēlāk neizmanto to lietotāju uzsākto “izziņošanu sabiedrībai”, jo tie nepārraida attiecīgos darbus “jaunai auditorijai” vai, izmantojot “cita veida tehnisko līdzekli” ( 60 ). Principā notiek tikai viena “izziņošana” – tā, par kuru izlemj attiecīgie lietotāji.

80. Manuprāt, no tā izriet, ka tādi pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando principā vienīgi nodrošina “materiālās iespējas”, kā paredzēts Direktīvas 2001/29 27. apsvērumā, kas ļauj to platformu lietotājiem veikt šo lietotāju noteikto darbu “izziņošanu sabiedrībai” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē. Manuprāt, neviens no Tiesā izvirzītajiem argumentiem neatspēko šo interpretāciju.

81. Pirmkārt, pretēji F. Peterson, Elsevier, kā arī Vācijas un Francijas valdībām es uzskatu, ka nav nozīmes nedz tam, ka tāds platformas pakalpojumu sniedzējs kā YouTube strukturē veidu, kādā lietotāju tiešsaistē ievietotie video parādās platformā, tos integrējot standarta vizualizācijas saskarnē un tos indeksējot dažādās rubrikās, nedz arī tam, ka šis pakalpojumu sniedzējs nodrošina meklēšanas funkciju un apstrādā meklēšanas rezultātus, kas tiek apkopoti sākumlapā, klasificējot video dažādās kategorijās ( 61 ).

82. Šajā ziņā jānorāda, ka šīs noformējuma struktūras un šo dažādo funkciju mērķis ir racionalizēt platformas organizāciju, atvieglot tās izmantošanu, un tādējādi optimizēt pieeju izmitinātajiem videomateriāliem. Direktīvas 2001/29 27. apsvērumā ietvertā prasība, saskaņā ar kuru pakalpojumu sniedzējs neveic “izziņošanas sabiedrībai” darbību, ja vien tā ir tikai “vienkārša” materiālo iespēju nodrošināšana, manuprāt, nenozīmē, ka šis pakalpojumu sniedzējs nevar optimizēt piekļuvi pārraidītam saturam, organizējot savu pakalpojumu ( 62 ). Proti, nekādi netiek prasīts, lai “materiālās iespējas” būtu “vienkāršas”. Uzskatu, ka apstāklis, ka tiešsaistes platformai ir noteikta sarežģītības pakāpe, lai atvieglotu tās izmantošanu, nav nozīmes. Manuprāt, ierobežojums, ko pakalpojumu sniedzējs nevar pārsniegt, ir aktīva iejaukšanās darbu izziņošanā sabiedrībai, kā norādīts šo secinājumu 75. punktā.

83. Tomēr, manuprāt, ar noformējuma struktūru un šādām funkcijām nevar pierādīt, ka pakalpojumu sniedzējs pārsniegtu šo ierobežojumu. To mērķis it īpaši nav norādīt, ka tas nosaka saturu, ko lietotāji ievieto tiešsaistē platformā. Piekļuves saturam optimizēšanu it īpaši nedrīkst sajaukt ar faktu, ka tiek optimizēts pats saturs. Pakalpojuma sniedzējs tā apmēru noteiktu vienīgi otrajā gadījumā ( 63 ). Turklāt tas, ka tāda platforma kā YouTube ietver standarta vizualizācijas saskarni, manuprāt, neļauj secināt, ka tās pakalpojuma sniedzējs no sabiedrības viedokļa atspoguļotu saturu tādā veidā, ka tas šķiet esam viņa paša, jo šajā saskarnē attiecībā uz katru video ir norādīts, kurš lietotājs to ir ievietojis tiešsaistē.

84. Otrkārt, manuprāt, nav noteicošs arī apstāklis, ka tādā platformā kā YouTube reģistrētajiem lietotājiem tiek uzrādīts “ieteikto video” pārskats. Neviens neapstrīd, ka šādi ieteikumi ietekmē tās lietotāju aplūkoto saturu. Tomēr, ciktāl minētie ieteikumi tiek izveidoti automātiski, pamatojoties uz video, ar kuriem attiecīgais lietotājs ir iepazinies iepriekš, un to vienīgais mērķis ir atvieglot šī lietotāja piekļuvi līdzīgiem video, tie neatspoguļo pakalpojuma sniedzēja lēmumu izziņot konkrētu darbu sabiedrībai. Katrā ziņā nemainīgs paliek tas, ka šis pakalpojumu sniedzējs iepriekš nenosaka, kādi darbi ir pieejami tā platformā.

85. Treškārt, pretēji tam, ko apgalvo F. Peterson un Elsevier, manis ierosināto interpretāciju neatspēko tas, ka tāds pakalpojumu sniedzējs kā YouTube savas platformas vispārējos lietošanas noteikumos paredz, ka katrs lietotājs tam piešķir neekskluzīvu un bezmaksas licenci visā pasaulē attiecībā uz viņa tiešsaistē ievietotajiem videomateriāliem. Šāda veida noteikumi ( 64 ), ar kuriem platformas pakalpojumu sniedzējam ir atļauts izplatīt saturu, ko tiešsaistē ievietojuši tās lietotāji, un ar kuriem tas turklāt apgalvo, ka tas automātiski un sistemātiski iegūst tiesības uz visu šo saturu ( 65 ), pats par sevi nepierāda, ka šis pakalpojumu sniedzējs aktīvi iesaistās darbu “izziņošanā sabiedrībai”, kā norādīts šo secinājumu 75. punktā. Proti, tā kā šis noteikums ir tieši sistemātiski un automātiski piemērojams jebkuram tiešsaistē ievietotam saturam, šis noteikums nenorāda, ka minētais pakalpojumu sniedzējs nosaka šo saturu. Savukārt, ja šis pats pakalpojumu sniedzējs, piemērojot minēto licenci, atkārtoti izmanto platformas lietotāju tiešsaistē ievietoto saturu ( 66 ), tas šajā ziņā veic “izziņošanas sabiedrībai” darbības.

86. Ceturtkārt, mani nepārliecina arī F. Peterson un Elsevier arguments, ka tāds pakalpojumu sniedzēju kā YouTube vai Cyando pieņemtais ekonomiskais modelis pierādot, ka pēdējie minētie neaprobežojas vienīgi ar “materiālo iespēju nodrošināšanu” Direktīvas 2001/29 27. apsvēruma izpratnē, bet īsteno to platformu lietotāju tiešsaistē ievietoto darbu “izziņošanu sabiedrībai”. Šajā ziņā prasītāji pamatlietā apgalvo, ka šo pakalpojumu sniedzēju saņemtā atlīdzība, kas tostarp izriet no reklāmas laukumu (“YouTube” modelis) vai abonementu (“Cyando” modelis) pārdošanas, nav atlīdzība par tehnisko pakalpojumu – šie pēdējie minētie it īpaši neliek lietotājiem maksāt par glabāšanas vietu kā tādu – bet gan ir atkarīga no to platformās ievietotā satura pievilcības. YouTube gadījumā saņemtie ieņēmumi no reklāmas esot vēl jo lielāki, jo biežāka ir platformas apmeklēšana, un – Cyando gadījumā – iespēja viegli veikt vairākas pievilcīga satura lejupielādes mudinot interneta lietotājus iegādāties abonementu.

87. Vispārīgi runājot, pakalpojumu sniedzēja mērķis gūt peļņu, manuprāt, ir pilnībā relatīvs elements, lai nošķirtu “izziņošanas sabiedrībai” darbības no līdzīgas “nodrošināšanas”. Pirmkārt, jāatgādina, ka Tiesa pēc pārdomām ( 67 ) spriedumā Reha Training ( 68 ), manuprāt, pamatoti nosprieda, ka peļņas gūšanas raksturs nav jēdziena “izziņošana sabiedrībai”kritērijs, bet var tikt ņemts vērā, aprēķinot iespējamo atlīdzību vai atlīdzību, kas autoram pienākas par šādu “izziņošanu” ( 69 ). Tādējādi peļņu nesošais raksturs labākajā gadījumā var būt norāde uz šādas “izziņošanas” esamību ( 70 ). Pakalpojumu sniedzēja mērķis gūt peļņu ir vēl mazāk lietderīga norāde, lai veiktu šādu nošķiršanu, jo “materiālo iespēju”, kas ļauj īstenot “izziņošanu sabiedrībai”, nodrošināšana parasti tiek veikta ar šādu mērķi ( 71 ). It īpaši lielākā daļa tiešsaistes starpnieku sniedz savus pakalpojumus par atlīdzību.

88. Konkrētāk, tas, ka tādu platformu pakalpojumu sniedzēju kā YouTube un Cyando saņemtā atlīdzība ir atkarīga no tā satura pievilcības, kuru to platformu lietotāji publicē no šīm platformām, neļauj secināt, ka pakalpojumu sniedzēji paši īsteno darbu, kas tajā var atrasties, “izziņošanu sabiedrībai”, kā ir paskaidrots šo secinājumu 75. punktā. Atgādinu, ka, manuprāt, izšķirošais kritērijs ir tas, vai pakalpojumu sniedzējs aktīvi piedalās šajā “izziņošanā”. Tomēr uzskatu, ka šis apstāklis pats par sevi to neļauj pierādīt ( 72 ).

89. Manis ierosināto interpretāciju, manuprāt, apstiprina Tiesas judikatūra preču zīmju jomā. Šajā ziņā es atgādinu, ka spriedumā Google France Tiesa virspalātā nosprieda, ka preču zīmēm atbilstošu vai līdzīgu apzīmējumu izmantošana par atslēgvārdiem atsauces pakalpojumā internetā, kā to veic Google sniegtais AdWords pakalpojums, bez to īpašnieku piekrišanas, ir uzskatāma par šo preču zīmju aizliegtu izmantošanu Savienības tiesību izpratnē. Tomēr šo izmantošanu veic atsauces pakalpojuma lietotājs, kurš šos apzīmējumus ir izvēlējies par atslēgvārdiem, nevis pakalpojumu sniedzējs, kurš vienīgi tam nodrošina līdzekļus šādai darbībai. Nav nozīmes faktam, ka šis pakalpojumu sniedzējs saņem atlīdzību no saviem klientiem par šādu apzīmējumu izmantošanu. Tiesa uzskata, ka “tas, ka tiek radīti vajadzīgie tehniskie apstākļi, lai izmantotu apzīmējumu, un tiek saņemta atlīdzība par šo pakalpojumu, nenozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs sniedz šo pakalpojumu, pats izmantodams šo apzīmējumu” ( 73 ).

90. Līdzīgā veidā spriedumā L’Oréal/eBay Tiesa no jauna virspalātas sastāvā nosprieda, ka preču zīmēm atbilstošu apzīmējumu izmantošana tiešsaistes tirdzniecības vietā publicētos pārdošanas piedāvājumos bez to īpašnieku atļaujas ir aizliegta šo preču zīmju izmantošana. Tomēr arī šajā gadījumā šo izmantošanu ir pieļāvis nevis tirdzniecības vietas apsaimniekotājs, bet gan lietotāji, kuri ir publicējuši šos pārdošanas piedāvājumus. Ciktāl šis pakalpojumu sniedzējs vienīgi ļauj sava pakalpojuma lietotājiem tiešsaistē ievietot šādus pārdošanas piedāvājumus un attiecīgā gadījumā izmantot šādus apzīmējumus tirdzniecības vietā, tas pats šos apzīmējumus neizmanto ( 74 ).

91. Nav strīda par to, ka it īpaši eBay strukturē savu lietotāju pārdevēju sludinājumu vispārējo prezentēšanu, indeksē tos dažādās rubrikās un ir izveidojis meklēšanas funkciju. Šis pakalpojuma sniedzējs automātiski iesaka lietotājiem pircējiem piedāvājumus, kas ir līdzīgi tiem, ar kuriem tie iepriekš ir iepazinušies. Turklāt atlīdzība attiecīgajiem pakalpojuma sniedzējiem lietās, kurās tika pieņemtu spriedumi Google France un L’Oréal/eBay, ir atkarīga no to pakalpojumu lietotāju sniegtā satura pievilcības. Google, sniedzot pakalpojumu AdWords, saņem atlīdzību atkarībā no tā, cik reizes ir uzklikšķināts uz reklāmas saitēm, kurās tiek izmantoti lietotāju reklāmdevēju izvēlētie atslēgvārdi ( 75 ). eBay saņem procentus no darījumiem, kas veikti, pamatojoties uz pārdošanas piedāvājumiem, kas izvietoti tā tirdzniecības vietā ( 76 ). Šos dažādos apstākļus Tiesa acīmredzami neuzskata par noteicošiem vai pat nozīmīgiem, jo tā tos pat nav minējusi savā argumentācijā. Līdz ar to man rodas jautājums par iemesliem, kuru dēļ šajās lietās tiem būtu jāpiešķir tāda nozīme, kādu ierosina prasītāji pamatlietā ( 77 ).

92. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz pirmajiem jautājumiem atbildēt, ka video kopīgošanas platformas pakalpojumu sniedzējs un datņu mitināšanas un kopīgošanas platformas pakalpojumu sniedzējs neveic “izziņošanas sabiedrībai” darbību Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ja to platformu lietotājs tajās tiešsaistē ievieto aizsargātu darbu.

93. Līdz ar to šie pakalpojumu sniedzēji nevar tikt uzskatīti par tieši atbildīgiem saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu, ja trešās personas publisko aizsargātus darbus ar pakalpojumu sniedzēju platformu starpniecību bez tiesību īpašnieku iepriekšējas atļaujas, ja nav piemērojams izņēmums vai ierobežojums. Šis secinājums neizslēdz, ka minētajiem pakalpojuma sniedzējiem var rasties sekundāras atbildības forma. Šis jautājums tomēr ir jāizskata, ņemot vērā dalībvalstu paredzētos noteikumus civiltiesiskās atbildības jomā, kuros ir jāievēro Direktīvas 2000/31 14. un 15. pantā noteiktie ierobežojumi ( 78 ).

2. Par to, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts neregulē personu, kas atvieglo trešajām personām veikt nelikumīgas “izziņošanas sabiedrībai” darbības, sekundāro atbildību

94. Ievadam vispirms ir jāatgādina, ka spriedumā GS Media Tiesa atbilstoši savam spriedumam Svensson u.c. ( 79 ) nosprieda, ka hipersaites, kas norāda uz citā tīmekļvietnē nelikumīgi publicētiem darbiem, ievietošana tīmekļvietnē var būt “izziņošana sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē. Būtībā Tiesa uzskatīja, ka, izvietojot šādas saites, personai ir “centrāla loma”, jo tā sniedz sabiedrībai “tiešu piekļuvi” attiecīgajiem darbiem. Tomēr šāda saišu izvietošana ir uzskatāma par “izziņošanu” vienīgi ar nosacījumu, ka tiek pierādīts, ka persona, kas to ir veikusi, zināja vai tai bija jāzina, ka šīs saites sniedz piekļuvi nelikumīgi publicētiem darbiem, un šāda zināšana ir jāprezumē gadījumā, ja šīs personas mērķis ir peļņas gūšana ( 80 ).

95. Turpinot – spriedumā Stichting Brein I (“Filmspeler”) Tiesa nosprieda, ka tāda multivides atskaņotāja pārdošana, kurā iepriekš ir instalēti papildu moduļi, kas ietver hipersaites uz tīmekļvietnēm, kurās, izmantojot straumēšanu, prettiesiski tiek izplatīti aizsargāti darbi, ir “izziņošana sabiedrībai”. Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka šī atskaņotāja pārdevējs neveic vienīgi “vienkāršu materiālo iespēju nodrošināšanu”, bet, gluži pretēji, tam ir “centrāla loma” darbu izziņošanā, jo bez papildu moduļiem, kurus tas iepriekš instalējis minētajā atskaņotājā, šī paša atskaņotāja pircēji “vienīgi sarežģīti varētu gūt labumu no aizsargātajiem darbiem”, jo attiecīgās straumēšanas vietnes sabiedrībai nav viegli identificējamas. Turklāt Tiesa uzsvēra, ka minētā atskaņotāja pārdevējam bija zināms, ka šie papildu modeļi ļauj nelikumīgi piekļūt internetā izplatītiem darbiem ( 81 ).

96. Visbeidzot, spriedumā Stichting Brein II (“The Pirate Bay”) Tiesa nosprieda, ka tādas interneta platformas nodrošināšana un pārvaldība, kurā tiek uzglabātas un ietvertas atsauces uz tās lietotāju tiešsaistē ievietotām gāzmas [torrent] datnēm, ļaujot šiem pēdējiem kopīgot un lejupielādēt aizsargātos darbus vienādranga [“peer‑to‑peer”] tīkla ietvaros, ir uzskatāma par “izziņošanu sabiedrībai”. Tiesa uzskata, ka šīs platformas pārvaldītāji neveica vienīgi “vienkāršu materiālo iespēju nodrošināšanu”, bet tiem ir “centrāla loma” darbu publiskošanā, jo tie platformā piedāvāja dažādus līdzekļus, tostarp mitināto gāzmas datņu meklēšanas funkciju un indeksēšanu, atvieglojot šo datņu atrašanās vietas noteikšanu. Tādējādi bez to iejaukšanās “minētos darbus lietotāji nevarētu kopīgot vai to kopīgošana internetā būtu vismaz sarežģītāka”. Arī šajā ziņā Tiesa uzsvēra, ka minētās platformas pārvaldītāji zināja, ka darbu kopīgošana ar šīs pašas platformas starpniecību parasti bija nelikumīga ( 82 ).

97. Principā, kā izskaidroju šo secinājumu 56. punktā, kā norādīts Direktīvas 2001/29 23. apsvērumā un kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi ( 83 ), “izziņošana sabiedrībai” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē atbilst darba pārraidīšanai sabiedrībai. Šajā apsvērumā turklāt ir precizēts, ka šī tiesību norma “[neattiecas] uz citām darbībām”. Ja publiskošanas gadījumā pietiek ar to, ka attiecīgā persona sniedz sabiedrībai piekļuvi darbam, šai piekļuvei, kā to precizēju šo secinājumu 57. punktā, ir jābūt saistītai ar iespēju pārraidīt šo darbu, kas notiek pēc kāda sabiedrības locekļa lūguma.

98. Tomēr neviena no šajā sadaļā izskatītajos trīs spriedumos aplūkotajām darbībām, manuprāt, neietver darba faktisku vai iespējamu raidīšanu sabiedrībai. Šajā ziņā visraksturīgākais piemērs ir spriedums Stichting Brein II (“The Pirate Bay”). Tā kā vienādranga tīklā kopīgotie darbi nebija publicēti strīdīgajā platformā, tās pārvaldītāji faktiski nevarēja tos pārraidīt sabiedrībai. Patiesībā šī platforma vienīgi atviegloja tās lietotāju veiktās pārraides šajā tīklā ( 84 ). Tas pats attiecas uz spriedumiem GS Media un Stichting Brein I (“Filmspeler”). Hipersaišu ievietošana un šajos spriedumos aplūkotā strīdīgā multimediju atskaņotāja pārdošana atviegloja piekļuvi darbiem, kuri bija nelikumīgi publiskoti attiecīgajās tīmekļvietnēs ( 85 ).

99. Kopumā šajos spriedumos Tiesa, manuprāt, ir iekļāvusi Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta piemērošanas jomā darbības, kas būtībā nav darbu aktuāla vai potenciāla pārraide, bet kas atvieglo šādu nelikumīgu pārraidīšanu, kuru veic trešās personas ( 86 ).

100. Turklāt Tiesa šajos pašos spriedumos jēdzienā “izziņošana sabiedrībai” iekļāva kritēriju saistībā ar zināšanu par prettiesiskumu. Kā norāda Elsevier un Francijas valdība, šis jēdziens neiekļauj šādu kritēriju. Lai gan Tiesa pastāvīgi ir nospriedusi, ka šādas “izziņošanas” esamība nozīmē, ka attiecīgā persona iejaucas, “pilnībā apzinoties savas rīcības sekas”, “tīši”, “brīvprātīgi” vai arī “mērķtiecīgi” ( 87 ), manuprāt, principā ar šiem dažādajiem vārdiem tiek norādīts, kā esmu izskaidrojis šo secinājumu 72. punktā, ka minētais jēdziens nozīmē vēlmi pārraidīt darbu sabiedrībai ( 88 ). Šis jautājums a priori atšķiras no tā, vai persona, kura veic darba “izziņošanu sabiedrībai” bez autora atļaujas, zina, ka šāda “izziņošana” principā ir nelikumīga.

101. Šajā ziņā, kā esmu paskaidrojis šo secinājumu 64. punktā, saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu “izziņošanas sabiedrībai” esamība – izņemot iepriekšējā punktā norādīto niansi – parasti tiek uzskatīta par objektīvu faktu. Šīs “izziņošanas” likumīgais vai nelikumīgais raksturs principā nav atkarīgs arī no personas, kas to veic, zināšanas, bet gan galvenokārt no tā, vai autors ir atļāvis minēto “izziņošanu” ( 89 ). Savukārt šīs personas zināšanas tiek ņemtas vērā sankciju un atlīdzības sniegšanas, kas tai var tikt piespriesta, posmā. Īpaši, no Direktīvas 2004/48 13. panta izriet, ka personai, kura ir apzināti aizskarusi intelektuālā īpašuma tiesības vai kurai ir bijis pamats apzināties, ka ar minēto darbību tiek aizskartas šīs tiesības, jāizmaksā tiesību īpašniekam kompensācija, kas atbilst aizskāruma dēļ tam radītā kaitējuma faktiskajam apmēram. Turpretī, ja persona ir pieļāvusi šādu aizskārumu neapzināti vai tai nav bijis pamats to apzināties, var piespriest mazāku sodu, kas izpaužas kā tās gūtās peļņas atgūšana vai iepriekš noteiktās zaudējumu atlīdzības samaksa ( 90 ).

102. Ņemot to vērā, tas, ka persona – it īpaši starpnieks pakalpojumu sniedzējs – tīši atvieglo trešo personu īstenotu nelikumīgu “izziņošanas sabiedrībai” darbību veikšanu, acīmredzami ir nosodāma rīcība. Tomēr ir vispāratzīts, ka šajā gadījumā runa ir par jautājumu par sekundāro atbildību, uz kuru attiecas dalībvalstu paredzētie noteikumi civiltiesiskās atbildības jomā ( 91 ). Turklāt šī sekundārā atbildība par trešo personu veiktajiem autortiesību pārkāpumiem parasti ietver tādu subjektīvu elementu kā informētība par prettiesiskumu vai nodoms ( 92 ).

103. Tomēr, manuprāt, tā kā Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā ir saskaņots “izziņošanas sabiedrībai” tiesību materiāli tiesiskais saturs, tajā ir noteiktas darbības, uz kurām attiecas šīs ekskluzīvās tiesības, un šajā ziņā primārā atbildība, kas ir personām, kuras šādas darbības veic nelikumīgi. Savukārt neviens elements šīs tiesību normas vai citu šīs direktīvas tiesību normu formulējumā nenorāda, ka tās mērķis būtu noregulēt šādus sekundārās atbildības jautājumus ( 93 ). Tas ir vēl jo vairāk svarīgi tādēļ, ka gadījumā, ja Savienības likumdevējs vēlas, lai uz šiem jautājumiem attiektos tā pieņemtie tiesību akti, tas to noteikti precizē ( 94 ).

104. Šo iemeslu dēļ es ieņemu atturīgu nostāju attiecībā uz Tiesas argumentāciju spriedumos GS Media, Stichting Brein I (“Filmspeler”) un Stichting Brein II (“The Pirate Bay”). Neatkarīgi no tā, vai būtu vēlams, lai Savienības līmenī pastāvētu vienots risinājums to personu darbībām, kuras apzināti atvieglojušas trešo personu nelikumīgu darbību veikšanu, pat ja šāda vienveidība veicinātu augsta autortiesību aizsardzības līmeņa nodrošināšanu, manuprāt, Savienības tiesībās to pašreizējā stadijā tas nav paredzēts ( 95 ). Savienības likumdevējam būtu jāiekļauj sekundārās atbildības sistēma Savienības tiesībās.

105. Uzsvēru, ka par tādu hipersaišu ievietošanu, kas norāda uz tīmekļvietnē nelikumīgi publicētiem darbiem un kas veikta, pilnībā apzinoties šo prettiesiskumu, tāda atskaņotāja kā “Filmspeler” pārdošanu un tādas platformas kā “The Pirate Bay” pārvaldīšanu, protams, ir jāsoda. Tomēr, lai sasniegtu šādu rezultātu, nav nepieciešams šādu rīcību ietvert Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Manuprāt, atbilde uz šādu rīcību var tikt atrasta un tai ir jābūt atrodamai dalībvalstu civiltiesībās – vai pat to krimināltiesībās. Līdz ar to manis piedāvātā interpretācija neatstāj autorus šajā ziņā neaizsargātus.

106. Turklāt atgādinu, ka spriedumos Google France un L’Oréal/eBay Tiesa ir izvēlējusies preču zīmju tiesību jomā nepaplašināt primārās atbildības jomu, attiecinot to uz starpnieku darbībām, kas var veicināt to pakalpojumu lietotāju izdarītos preču zīmju pārkāpumus. Tiesa pamatoti norādīja, ka uz šo jautājumu attiecas dalībvalstu paredzētie noteikumi civiltiesiskās atbildības jomā un Direktīvā 2000/31 noteiktie ierobežojumi ( 96 ). Tādēļ šaubos par nepieciešamību atkāpties no šādas pieejas autortiesību jomā, jo Savienības tiesību aktiem abās šajās jomās ir analogs saskaņošanas līmenis un tiem ir viens un tas pats augsta intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeņa mērķis.

3. Pakārtoti – par to, vai tādi pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando apzināti atvieglo trešo personu nelikumīgu darbību veikšanu

107. Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu par lietderīgu šajās lietās piemērot analīzi, kas veikta spriedumos GS Media, Stichting Brein I (“Filmspeler”) un Stichting Brein II (“The Pirate Bay”), neraugoties uz atrunām, kuras esmu paudis iepriekšējā sadaļā, es pakārtoti sniegšu šo lietu izvērtējumu šīs analīzes gaismā.

108. Atbilstoši manai šo spriedumu izpratnei tādas personas iesaistīšanās darba pārraidē sabiedrībai, kura nav tā, kas, pieņemot lēmumu par šo pārraidīšanu, veic faktisko “izziņošanas sabiedrībai” darbību, ir jāpielīdzina šādai “izziņošanas” darbībai, ja ir izpildīti divi kritēriji.

109. Pirmkārt, attiecīgajai personai ir “centrālā loma” minētajā pārraidē. Saskaņā ar minētajos spriedumos noteikto tai ir šī “loma”, ja šī persona atvieglo šo pārraidīšanu ( 97 ). Šajā gadījumā šis kritērijs acīmredzami ir izpildīts attiecībā uz tādiem pakalpojuma sniedzējiem kā YouTube un Cyando.

110. Otrkārt, minētās personas iesaistīšanās ir “apzināta”, to saprotot tādējādi, ka tā zina par izziņošanas, kuru tā atvieglo, prettiesiskumu. Veids, kādā šis kritērijs ir jāinterpretē šajās lietās, nav tik acīmredzams. Visa problēma izriet no tā, ka Savienības tiesībās nav ietvara attiecībā uz šo subjektīvo elementu. Tādējādi man ir vienīgi iespējams spekulēt, iedvesmojoties no norādēm, kuras izsecināmas no spriedumiem GS Media, Stichting Brein I (“Filmspeler”) un Stichting Brein II (“The Pirate Bay”), valsts judikatūras sekundārās atbildības jomā un loģikas, kas izriet no nosacījumiem, kuri saskaņā ar Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu ir jāizpilda starpniekiem pakalpojumu sniedzējiem, lai saņemtu šajā tiesību normā paredzēto atbrīvojumu no atbildības ( 98 ).

111. Šajā ziņā man šķiet, ka bez problēmām var uzskatīt, kā to apgalvo iesniedzējtiesa un kā norāda Komisija, ka tāds pakalpojumu sniedzējs kā YouTube vai Cyando“apzināti” iesaistās attiecīgā darba nelikumīgā “izziņošanā sabiedrībai”, kas īstenota ar tā platformas starpniecību, ja tas ir apzinājies vai zinājis par datnes, kurā bija ietverts attiecīgais darbs, esamību, it īpaši, ja tas tam tika paziņots, un ka šis pakalpojuma sniedzējs nav ātri rīkojies – jau sākot no brīža, kad tas par to uzzināja vai to apzinājās –, lai izņemtu šo datni vai liegtu tai piekļuvi ( 99 ). Šādā gadījumā var pamatoti uzskatīt, ka, nerīkojoties, lai gan tam bija iespējas to darīt, pakalpojumu sniedzējs ir apstiprinājis šo nelikumīgo “izziņošanu” vai izrādījis acīmredzamu nolaidību. Jautājums par to, kādos apstākļos pakalpojumu sniedzējs iegūst šādas zināšanas vai apzināšanos un vai attiecīgā gadījumā tas ir rīkojies “ātri”, būtu, manuprāt, jānosaka, ņemot vērā tos pašus principus, kādi tiek piemēroti saistībā ar Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ( 100 ) paredzētajiem nosacījumiem.

112. Savukārt tāpat kā Komisija un pretēji F. Peterson, Elsevier, kā arī Vācijas un Francijas valdību viedoklim es uzskatu, ka nevar prezumēt zināšanas par prettiesiskumu tādēļ vien, ka attiecīgā pakalpojuma sniedzēja mērķis ir peļņas gūšana.

113. Protams, spriedumā GS Media Tiesa nosprieda, ka gadījumā, ja persona, kas ievieto tīmekļvietnē hipersaites uz aizsargātiem darbiem, kuri bez to autora atļaujas ir publicēti citā tīmekļvietnē, to dara peļņas gūšanas nolūkā, ir (atspēkojami) jāpieņem, ka tā zina par šo darbu aizsargāto raksturu un šādas atļaujas neesamību ( 101 ). Tomēr papildus tam, ka, manuprāt, Tiesa savā vēlākajā judikatūrā šo risinājumu ir ierobežojusi ar hipersaites jautājumu ( 102 ), es uzskatu, ka šāda prezumpcija katrā ziņā nevar tikt piemērota šajā gadījumā.

114. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums GS Media, attiecīgās tīmekļvietnes pakalpojumu sniedzējs pats bija ievietojis strīdīgās saites. Tādējādi tas zināja par saturu, uz kuru tajās bija norādīts. Kā apgalvo Cyando, šis apstāklis bija pamats faktiskai prezumpcijai. Pamatojoties uz to, Tiesa varēja no šī pakalpojumu sniedzēja gaidīt, ka tas pirms šīs ievietošanas veiks “nepieciešamās pārbaudes”, lai pārliecinātos, ka runa nav par aizsargātiem darbiem, kas nelikumīgi publicēti vietnē, uz kuru norāda šīs saites ( 103 ).

115. Turpretī atgādinu, ka platformas pakalpojumu sniedzējs parasti nav tas, kurš ievieto saturu tiešsaistē. Piemērojot šajā kontekstā spriedumā GS Media rasto risinājumu nozīmētu noteikt – tā kā šis pakalpojuma sniedzējs vispārēji īsteno mērķi gūt peļņu, tiek prezumēts ne vien tas, ka tam ir zināšanas par jebkuru datni, kas atrodas tā serveros, bet arī tas, ka tas zina par tās iespējamo nelikumīgo raksturu, un tam būtu jāatspēko šī prezumpcija, pierādot, ka tas ir veicis “nepieciešamās pārbaudes”. Šāds risinājums, manuprāt, nozīmētu uzlikt šādam pakalpojumu sniedzējam vispārēju pienākumu pārraudzīt tā uzglabāto informāciju un aktīvi meklēt faktus un apstākļus, kuri norāda uz nelikumīgām darbībām, kas būtu pretrunā aizliegumam, kurš šajā ziņā noteikts Direktīvas 2000/31 15. panta 1. punktā ( 104 ).

116. Vēl ir jāpārbauda, vai – kā to apgalvo F. Peterson, Elsevier un Francijas valdība – tādi pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando varētu tikt atzīti par atbildīgiem, ja tie vispārīgi un abstrakti zināja, ka trešās personas izmanto to platformas, lai (tostarp) nelikumīgi tiešsaistē kopīgotu aizsargātus darbus.

117. Šis jautājums ir ļoti sarežģīts. Daudzas preces vai pakalpojumi, tāpat kā YouTube un Uploaded platformas, var tikt izmantotas likumīgiem, pat sociāli vēlamiem mērķiem, kā arī nelikumīgiem mērķiem. Manuprāt, šādas preces vai pakalpojuma piegādātāju nevar atzīt par atbildīgu par nelikumīgu lietošanu, ko veic trešās personas, pamatojoties vienīgi uz to, ka tas zināja vai tam bija aizdomas par šādu lietošanu. Tik zems atbildības standarts varētu atturēt no šādu preču vai pakalpojumu ražošanas un tirdzniecības, kaitējot to likumīgai lietošanai, un līdz ar to kavēt līdzīgu vai inovatīvu preču vai pakalpojumu attīstību ( 105 ).

118. Nevar būt noteicošs arī tas vien, ka piegādātājs gūst peļņu no šīs nelikumīgās izmantošanas. Šajā ziņā F. Peterson, Elsevier un Francijas valdība uzsver, ka YouTube tiek finansēta tostarp ar platformā ievietotajām reklāmām, ka tās gūtie ieņēmumi no reklāmas ir ievērojamāki, ja tajā publicētais saturs ir pievilcīgs, un ka ir “vispārēji atzīts”, ka “lielākajā daļā gadījumu” runa ir par aizsargātiem darbiem, kas ievietoti tiešsaistē bez to autoru atļaujas. Papildus tam, ka šī loģika man šķiet nedaudz vienkāršota attiecībā uz tādu platformu kā YouTube ( 106 ), ir jānorāda, ka ieņēmumi, ko rada reklāma, kura ievietota šajā platformā bez izšķirības, ir atkarīgi no tās vispārējās apmeklētības – un līdz ar to ir atkarīgi gan no tās likumīgās, gan nelikumīgās izmantošanas. Jebkurš preces vai pakalpojuma, kas var tikt izmantots šajos abos izmantošanas veidos, piegādātājs daļu no saviem ienākumiem nenoliedzami gūst no lietotājiem, kuri to iegādājas vai izmanto nelikumīgiem mērķiem. Līdz ar to ir jāpierāda citi apstākļi.

119. Šajā ziņā nebūtu jāaizmirst par sekundārās atbildības regulējuma mērķi. Kā izriet no šo secinājumu 117. punkta, es uzskatu, ka šim regulējumam ir jābūt vērstam uz to, lai atturētu no rīcības, kas veicina autortiesību pārkāpumus, neatturot no inovācijām vai neradot kaitējumu preču vai pakalpojumu, kuri var tikt izmantoti arī nelikumīgiem mērķiem, likumīgas izmantošanas potenciālam.

120. Šajā ziņā, kā apgalvo Somijas valdība, pakalpojumu sniedzēja atbildība, manuprāt, var iestāties bez nepieciešamības pierādīt, ka tam bija zināms vai tas apzinājās konkrētus autortiesību pārkāpumus, ja ir pierādīts, ka šim pakalpojumu sniedzējam, sniedzot savu pakalpojumu, bija nodoms atvieglot trešajām personām šādu pārkāpumu veikšanu. Manuprāt, šādi ir jāsaprot spriedumi Stichting Brein I (“Filmspeler”) un Stichting Brein II (“The Pirate Bay”). Pirmajā spriedumā Tiesa uzsver, ka “Filmspeler” pārdevējam bija vispārējas zināšanas par to, ka šo atskaņotāju var izmantot nelikumīgiem mērķiem ( 107 ). Otrajā spriedumā Tiesa norāda, ka platformas “The Pirate Bay” administratori vispārēji zināja, ka tā atvieglo piekļuvi darbiem, kas kopīgoti bez to autoru iepriekšējas atļaujas, un ka katrā ziņā tie nevarēja to nezināt, ņemot vērā apstākli, ka liela daļa šajā platformā esošo gāzmas datņu norāda uz šādiem darbiem ( 108 ). Lietās, kurās pasludināti šie spriedumi, šīs personas atklāti izteica savu nodomu ar atskaņotāju vai platformu atvieglot nelikumīgu “izziņošanas sabiedrībai” darbību īstenošanu, ko veic trešās personas ( 109 ).

121. Šajā gadījumā ne YouTube, ne Cyando atklāti neveicina savu platformu nelikumīgu izmantošanu. F. Peterson un Elsevier apgalvo, ka šie pakalpojumu sniedzēji tomēr ir jāatzīst par atbildīgiem, ņemot vērā veidu, kādā tie organizējuši savus pakalpojumus. Atgādinu, ka šajā jautājumā prasītāji pamatlietā atsaucas uz vairākām loģikām: pirmkārt, minētie pakalpojumu sniedzēji esot pierādījuši apzinātu bezdarbību attiecībā uz savu platformu nelikumīgu izmantošanu (atļaujot to lietotājiem tajās publicēt saturu automatizēti un bez iepriekšējas kontroles), otrkārt, tie mudinot tos veikt šādu nelikumīgu izmantošanu un, treškārt, tie esot bijuši nolaidīgi attiecībā uz šādu izmantošanu (jo tie nav izpildījuši rūpības pienākumu, šajā gadījumā neveicot tiešsaistē ievietotā satura iepriekšēju pārbaudi) ( 110 ).

122. Vispirms ir jāizdara daži precizējumi. Manuprāt, pakalpojumu sniedzēju nevar uzskatīt par atbildīgu, pamatojoties uz apzinātu bezdarbību vai tā saukto vainojamo nolaidību, balstoties vienīgi uz to, ka tas ļauj savas platformas lietotājiem automatizēti publicēt saturu un ka tas to vispārīgi nekontrolē pirms tā ievietošanas tiešsaistē. Pirmkārt, nevar pamatoti apgalvot, kā to tomēr dara Elsevier, ka, šādi organizējot savu platformu, šī pakalpojumu sniedzēja mērķis ir vienkārši izvairīties no jebkādas atbildības ( 111 ). Otrkārt, Direktīvas 2000/31 15. pants neļauj no šāda pakalpojumu sniedzēja gaidīt, lai tas vispārīgā un abstraktā veidā uzraudzītu tā glabāto informāciju un aktīvi meklētu nelikumīgu darbību savos serveros. Tādējādi faktu, ka tas neveic šādu vispārēju uzraudzību, nevar uzskatīt par apzinātu bezdarbību vai nolaidību ( 112 ). Turklāt un vispārīgāk runājot, pakalpojumu sniedzēja vienkārša nolaidība, izņemot šo secinājumu 111. punktā minēto situāciju, pēc definīcijas nav pietiekama, lai pierādītu, kas tas ir “apzināti” iejaucas, lai atvieglotu tā pakalpojuma lietotāju izdarītos autortiesību pārkāpumus.

123. Lai gan tas tā ir, manuprāt, veids, kādā pakalpojumu sniedzējs organizē savu pakalpojumu, noteiktos apstākļos patiešām var raksturot tā iesaistīšanās pakalpojuma lietotāju veiktās nelikumīgās “izziņošanas sabiedrībai” darbībās “tīšo raksturu” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, kā to ir interpretējusi Tiesa spriedumos GS Media, Stichting Brein I (“Filmspeler”) un Stichting Brein II (“The Pirate Bay”). Tā tas ir gadījumā, ja šī pakalpojuma īpašības atklāj attiecīgā pakalpojumu sniedzēja ļaunticību, kas var izpausties kā pamudinājums vai apzināta bezdarbība attiecībā uz šādiem autortiesību pārkāpumiem ( 113 ).

124. Šajā ziņā, manuprāt, ir jāpārbauda, pirmkārt, vai attiecīgā pakalpojuma īpašībām ir objektīvs izskaidrojums un vai tās sniedz pievienoto vērtību likumīgai šī pakalpojuma izmantošanai un, otrkārt, vai pakalpojumu sniedzējs ir veicis saprātīgus pasākumus, lai novērstu minētā pakalpojuma nelikumīgu izmantošanu ( 114 ). Attiecībā uz šo pēdējo aspektu – vēlreiz – no pakalpojumu sniedzēja nevar gaidīt, ka tas vispārīgi kontrolēs visas datnes, kuras tā pakalpojuma lietotāji paredz publicēt, pirms to ievietošanas tiešsaistē – Direktīvas 2000/31 15. panta 1. punkts ir saistošs. Otrajai pārbaudes daļai, pēc manām domām, drīzāk vajadzētu veidot pakalpojumu sniedzēju aizsardzību. Šajā ziņā tas, ka pakalpojumu sniedzējs parasti rūpīgi pilda no šīs direktīvas 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta izrietošos atsaukšanas pienākumus vai iespējamos pienākumus, kas attiecīgā gadījumā tam varētu tikt uzlikti ar tiesas rīkojumu, vai arī tas, ka šis pakalpojumu sniedzējs ir brīvprātīgi veicis citus pasākumus, var pierādīt tā labticību.

125. Šajā gadījumā valsts tiesai būtu jāpiemēro šis tests, tādiem pakalpojumu sniedzējiem kā YouTube un Cyando. Tomēr man šķiet lietderīgi šajā ziņā sniegt tai dažas norādes.

126. Pirmkārt, manuprāt, ņemot vērā tādas platformas kā YouTube īpašības, ir grūti uzskatīt, ka tās pakalpojumu sniedzējs plāno atvieglot šīs platformas nelikumīgu izmantošanu. It īpaši šajā gadījumā nevar uzskatīt par norādi to, ka minētās platformas meklēšanas un indeksācijas funkcijas attiecīgajā gadījumā atvieglo piekļuvi nelikumīgam saturam. Šīm funkcijām ir objektīvs izskaidrojums un pievienotā vērtība minētās platformas likumīgā izmantošanā. Lai gan spriedumā Stichting Brein II (“The Pirate Bay”) Tiesa faktu, ka strīdīgās platformas administratori bija ieviesuši meklētājprogrammu un indeksēja mitinātās datnes, izmantoja kā norādi uz to iejaukšanās aizsargātu darbu nelikumīgā kopīgošanā “apzināto raksturu” ( 115 ), šo vērtējumu nevar nošķirt no šīs lietas īpašā konteksta, ko raksturo šo administratoru paustais nodoms atvieglot autortiesību pārkāpumus.

127. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Elsevier, es uzskatu, ka tas, ka tādas platformas kā YouTube pakalpojumu sniedzējs ļauj noteiktiem lietotājiem ievietot reklāmu savos video un nodod tiem daļu no iegūtajiem ieņēmumiem ( 116 ), pats par sevi nepierāda vēlmi mudināt lietotājus ievietot tiešsaistē aizsargātus darbus bez to autoru atļaujas. Tieši pretēji, nav strīda par to, ka YouTube gadījumā šīs reklāmas iekļaušana notiek ar programmatūras “Content ID” starpniecību, kuras mērķis ir nodrošināt, lai šī iespēja sniegtu labumu vienīgi tiesību īpašniekiem, jo ar to automātiski tiktu konstatēta trešo personu veikta video, kas ietver aizsargātus darbus, ievietošana tiešsaistē un tas attiecīgā gadījumā ļautu minētajiem tiesību īpašniekiem pašiem izvietot reklāmu attiecīgajā video un saņemt ieņēmumus no reklāmas ( 117 ).

128. Tas man liek domāt, ka YouTube turklāt ir ieviesusi rīkus, it īpaši šo programmatūru, lai cīnītos pret autortiesību pārkāpumiem tās platformā ( 118 ). Šis apstāklis palīdz pierādīt, kā esmu norādījis šo secinājumu 124. punktā, pakalpojumu sniedzēja labticību saistībā ar tā platformas nelikumīgu izmantošanu ( 119 ).

129. Otrkārt, es baidos savukārt, ka attiecībā uz tādu platformu kā Uploaded situācija ir mazāk skaidra. Šajā ziņā, no vienas puses, pretēji Elsevier es neuzskatu, ka fakts, ka pakalpojumu sniedzējs ļauj savas platformas lietotājiem ievietot tajā tiešsaistē datnes “anonīmi”, pierādītu tā vēlmi atvieglot tiesību aizskārumu. Precizēšu, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka, lai ievietotu Uploaded datni, ir jāizveido konts, norādot vārdu, uzvārdu un elektroniskā pasta adresi. Elsevier tātad kritizē, ka Cyando nepārbauda lietotāja sniegtās informācijas pareizību, izmantojot identitātes pārbaudes vai autentifikācijas sistēmu. Tomēr, lai gan ikvienai personai sniegto iespēju izmantot internetu un pakalpojumus tiešsaistē bez identitātes kontroles faktiski var izmantot personas ar ļauniem nolūkiem veikt sodāmas darbības, uzskatu, ka šo iespēju aizsargā tik būtiskas tiesību normas kā tiesības uz privāto dzīvi, tiesības uz vārda un pārliecības brīvību vai arī datu aizsardzība it īpaši Savienības tiesībās ( 120 ) un starptautiskajās tiesībās ( 121 ). Tādējādi identitātes pārbaudes vai autentifikācijas sistēmas, manuprāt, var īstenot vienīgi attiecībā uz konkrētiem pakalpojumiem ar likumā paredzētiem nosacījumiem.

130. Tas vien, ka tāds sharehoster kā Uploaded izveido lejuplādēšanas saites attiecībā uz saglabātajām datnēm un ļauj lietotājiem tās brīvi kopīgot, manuprāt, arī nepierāda vēlmi atvieglot autortiesību pārkāpumu. Šīm saitēm ir objektīvs izskaidrojums, un tām ir pievienotā vērtība attiecībā uz likumīgu pakalpojuma izmantošanu. Pat Uploaded nelikumīgas izmantošanas proporcija – par kuru pamatlietas puses piedāvā vismaz kontrastējošus aprēķinus ( 122 ) – manuprāt, pati par sevi neļauj pierādīt šādu nolūku no tās pakalpojumu sniedzēja puses, it īpaši, ja tas ir veicis saprātīgus pasākumus, lai cīnītos pret šādu izmantošanu.

131. No otras puses, man tomēr rodas jautājums par tādu “partnerības” programmu, kādu ir izveidojusi Cyando. Atgādinu, ka šajā programmā Cyando atsevišķiem lietotājiem maksā atlīdzību atkarībā no to tiešsaistē ievietoto datņu lejupielāžu skaita ( 123 ). Man ir šaubas par šādas programmas objektīvu skaidrojumu un pievienoto vērtību attiecībā uz pakalpojuma likumīgu izmantošanu. Savukārt valsts tiesās ir konstatēts, ka šī programma pamudina lietotājus ievietot tiešsaistē populārus darbus, lai tos varētu nelikumīgi lejuplādēt. Es neizslēdzu, ka pakalpojumu sniedzēja iesaistīšanās tā lietotāju nelikumīgās darbībās “tīšais raksturs” varētu tikt izsecināts no šīs programmas ieviešanas ( 124 ). Vajadzības gadījumā tas būtu jāpārbauda valsts tiesai.

B. Par Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma no atbildības piemērošanas jomu (otrie jautājumi)

132. Kā norādīju, Direktīvas 2000/31 4. iedaļā ir vairāki noteikumi par starpnieku pakalpojumu sniedzēju atbildību. Šajā iedaļā katra šīs direktīvas 12., 13. un 14. panta 1. punktā ir paredzēta “drošības zona” (safe harbour) attiecīgi “vienkāršās līnijas”, “superātrās līnijas” (caching) un “mitināšanas” darbībām ( 125 ).

133. Precīzāk, Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts ir piemērojams “informācijas sabiedrības pakalpojuma, kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas”, gadījumā. Šajā tiesību normā būtībā ir paredzēts, ka šāda pakalpojuma sniedzējs nevar tikt saukts pie atbildības par informāciju, ko tas glabā pēc tā lietotāju pieprasījuma, ja vien šis pakalpojumu sniedzējs pēc tam, kad ir uzzinājis vai apzinājies šīs informācijas nelikumīgo raksturu, šo informāciju nav nekavējoties izņēmis vai padarījis nepieejamu.

134. Uzsveru, ka šīs tiesību normas mērķis nav pozitīvi noteikt šāda pakalpojumu sniedzēja atbildību. Tā vienīgi negatīvi norobežo situācijas, kurās var iestāties tās atbildība. Turklāt minētajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums attiecas vienīgi uz atbildību, kas var izrietēt no tā pakalpojuma lietotāju sniegtās informācijas. Tas neattiecas ne uz vienu citu šī pakalpojumu sniedzēja darbības aspektu ( 126 ).

135. Ar saviem otrajiem jautājumiem Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) būtībā vēlas noskaidrot, vai tādiem pakalpojumu sniedzējiem kā YouTube un Cyando var būt piemērojams Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts saistībā ar datnēm, kuras tie glabā pēc savu platformu lietotāju pieprasījuma.

136. Man šķiet, ka vispārīgi tas tā ir. Tomēr es uzskatu, ka, pirms izskaidroju savu nostāju, man ir jāprecizē jautājums par saikni starp šo tiesību normu un Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu.

137. Proti, jānorāda, ka iesniedzējtiesa savus otros jautājumus ir uzdevusi vienīgi gadījumā, ja Tiesa uz pirmajiem jautājumiem atbildētu noraidoši – kā es tai ierosinu darīt – proti, tādējādi, ka tādi pakalpojumu sniedzēji kā YouTube un Cyando neīsteno “izziņošanu sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē attiecībā uz darbiem, kurus to platformu lietotāji – attiecīgajā gadījumā nelikumīgi – ievieto tiešsaistē. Tādējādi tā, šķiet, balstās uz premisu, saskaņā ar kuru pretējā gadījumā, ja šie pakalpojumu sniedzēji būtu tieši atbildīgi saskaņā ar minētā 3. panta 1. punktu par šādu nelikumīgu “izziņošanu”, tie principā nevarētu atsaukties uz Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu ( 127 ).

138. Tomēr Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts ir horizontāli piemērojams jebkāda veida atbildībai, kas attiecīgajiem pakalpojumu sniedzējiem var rasties par jebkura veida informāciju, ko tie glabā pēc savu pakalpojumu lietotāju pieprasījuma, neatkarīgi no šīs atbildības avota, attiecīgo tiesību jomas un minētās atbildības precīzas kvalifikācijas vai rakstura. Līdz ar to šī tiesību norma, manuprāt, attiecas gan uz primāro, gan sekundāro atbildību par šo lietotāju sniegto informāciju un darbībām ( 128 ).

139. Tādējādi, manuprāt, lai gan Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts principā nav piemērojams, ja pakalpojumu sniedzējs sabiedrībai izziņo “savu” saturu, šī tiesību norma savukārt var tikt piemērota, ja paziņoto saturu, kā tas ir šajā gadījumā, ir izziņojuši tā pakalpojuma lietotāji ( 129 ). Šo interpretāciju, manuprāt, apstiprina tas, ka nedz šajā tiesību normā, nedz Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā nav paredzēts izņēmums attiecībā uz pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic to pakalpojumu saņēmēju sniegto darbu “izziņošanu sabiedrībai”. Tieši pretēji, šīs pēdējās minētās direktīvas 16. apsvērumā ir uzsvērts, ka tā ir piemērojama, “neskar[ot] noteikumus, kas [Direktīvā 2000/31] attiecas uz atbildību”.

140. No tā izriet, ka gadījumā, ja Tiesa, neraugoties uz manu ierosinājumu, atbildētu apstiprinoši uz pirmajiem jautājumiem, tomēr, lai iesniedzējtiesai tiktu sniegta lietderīga atbilde, tai būtu jāatbild uz otrajiem jautājumiem. Tomēr kritēriji, kas raksturo “izziņošanu sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, un Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi var tikt interpretēti saskaņoti, kā es to pierādīšu, un no tā izriet, ka praksē pārklāšanās starp šīm divām normām tiek novērsta.

141. Kad tas ir noskaidrots, no Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta izriet, ka šīs tiesību normas piemērošanas joma ir atkarīga no diviem kumulatīviem nosacījumiem: pirmkārt, ir jānotiek “informācijas sabiedrības pakalpojuma” sniegšanai; otrkārt, ir jābūt pakalpojumam, “kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas pēc [..] [pēdējā minētā] pieprasījuma”.

142. Pirmā nosacījuma interpretācija šajās lietās nerada grūtības. Šajā ziņā atgādinu, ka “informācijas sabiedrības pakalpojumi” ir “jebkāds pakalpojums, ko parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma” ( 130 ). Tādu pakalpojumu sniedzēju kā YouTube un Cyando pakalpojumi tiek acīmredzami sniegti “no attāluma”, “ar elektroniskiem līdzekļiem” un “pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma” ( 131 ). Turklāt šie pakalpojumi tiek sniegti “par atlīdzību”. Tas, ka tāds pakalpojumu sniedzējs kā YouTube tostarp saņem atlīdzību no reklāmas un ka tas neprasa tiešu maksājumu no savas platformas lietotājiem ( 132 ), neatspēko šo interpretāciju ( 133 ).

143. Attiecībā uz otro nosacījumu sākotnēji šķiet, ka situācija nav tik acīmredzama. Pirmkārt, šķiet skaidrs, ka tāds pakalpojumu sniedzējs kā Cyando attiecībā uz Uploaded sniedz pakalpojumu, kurš “ietver [datņu] uzglabāšanu” savos serveros, proti, “informāciju” ( 134 ), ko “sniedz pakalpojuma saņēmējs”, tas ir, lietotājs, kurš veic tās ievietošanu tiešsaistē, un tas tiek darīts pēc tā “pieprasījuma”, jo viņš lemj par attiecīgajām datnēm.

144. Tomēr, no otras puses, lai gan nav strīda par to, ka tāds pakalpojumu sniedzējs kā YouTube glabā tā platformas lietotāju tiešsaistē ievietotos video, runa ir tikai par vienu no daudziem šī pakalpojumu sniedzēja darbības aspektiem. Tātad ir jānosaka, vai šis apstāklis tam liedz izmantot Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktu.

145. Manuprāt, tas tā nav. Lai gan šajā tiesību normā ir noteikts, ka pakalpojumu sniedzēja sniegtajam pakalpojumam “[ir jāsastāv] no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas”, tajā nav noteikts, ka šai glabāšanai ir jābūt tā vienīgajam priekšmetam vai pat galvenajam priekšmetam. Šis nosacījums turpretī ir formulēts plaši.

146. Manuprāt, no tā izriet, ka Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts principā var attiekties uz visiem “informācijas sabiedrības pakalpojumu” sniedzējiem, kuri, tāpat kā YouTube vai Cyando, savas darbības ietvaros veic informācijas, ko piedāvā to lietotāji, uzglabāšanu pēc to pieprasījuma ( 135 ). Tomēr es atkārtoju, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums katrā ziņā attiecas vienīgi uz atbildību, kas var izrietēt no šīs informācijas, un neattiecas uz citiem attiecīgā pakalpojumu sniedzēja darbības aspektiem.

147. Līdz šim pasludinātajā Tiesas judikatūrā ir izmantota šī pieeja. Šajā ziņā spriedumā Google France Tiesa nosprieda, ka tāds atsauces pakalpojuma internetā sniedzējs kā Google saistībā ar pakalpojumu AdWords var izmantot Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktu. Proti, Tiesa norādīja, pirmkārt, ka šis pakalpojums “sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas” šīs tiesību normas izpratnē, jo ar minēto pakalpojumu Google savos serveros glabā noteiktu informāciju, piemēram, lietotāju reklāmas devēju izvēlētos atslēgvārdus, reklāmas saites un tās papildinošos komercziņojumus, kā arī šo reklāmas devēju tīmekļa vietņu adreses ( 136 ). Acīmredzami Tiesa par problemātisku neuzskatīja faktu, ka minētās informācijas uzglabāšana ietilpst plašākā darbībā.

148. Tomēr Tiesa noteica ierobežojumu. Tā uzskata, ka pakalpojumu sniedzējs var izmantot Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no atbildības par informāciju, ko tas uzglabā pēc savu lietotāju pieprasījuma, vienīgi tad, ja tā rīcība ir ierobežota ar “starpnieka pakalpojumu sniedzēja” rīcību tādā izpratnē, kādu Savienības likumdevējs ir vēlējies saistībā ar šīs direktīvas 4. iedaļu. Ņemot vērā minētās direktīvas 42. apsvērumu, Tiesa nosprieda, ka šajā ziņā ir jāpārbauda, “vai šim pakalpojuma sniedzējam ir neitrāla loma tajā ziņā, ka tā rīcība ir tikai tehniska, automātiska un pasīva, netieši norādot uz nezināšanu par informāciju, ko tas uzglabā, vai tās