ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2016. gada 24. novembrī ( 1 )

Lieta C‑489/15

CTL Logistics GmbH

pret

DB Netz AG

(Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Pārvadājumi – Ar dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistītas maksas – Tādu maksu taisnīguma pārbaude, kuras līgumā ar dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu vienpusēji noteicis infrastruktūras pārvaldītājs – Direktīva 2001/14/EK – Dzelzceļa tiesiskā regulējuma vienveidīga piemērošana – Dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu nediskriminācijas princips

1. Kamēr Tiesai bieži nākas lemt par to, vai valsts tiesību aizsardzības līdzekļi ir atbilstoši, lai nodrošinātu pietiekamu Savienības tiesībās garantēto tiesību un brīvību aizsardzību, izskatāmās prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ietvaros tai ir uzdots jautājums, vai valsts tiesību aizsardzības līdzeklis vērsties tiesā, ko paralēli un papildus administratīvas sūdzības un tiesvedības mehānismam personām ir piešķīrusi dalībvalsts, izpildot tai direktīvas tiesību normās paredzētus pienākumus, zināmā mērā nav uzskatāma par “pārmērīgu aizsardzību”, kas nav savienojama ar šīs direktīvas prasībām un mērķiem.

2. Ar savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa, Vācija) ir uzdevusi Tiesai zināmu skaitu jautājumu par vairāku Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 26. janvāra Direktīvas 2001/14/EK par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu un drošības sertifikāciju normu ( 2 ) interpretāciju.

3. Šie jautājumi ir radušies saistībā ar prasību, ko, pamatojoties uz Burgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss, turpmāk tekstā – “BGB”) 315. pantu, cēlis privāts dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums CTL Logistics GmbH pret valsts licencētu dzelzceļu infrastruktūras uzņēmumu DB Netz AG nolūkā panākt to maksu atmaksu, ko tā samaksājusi atbildētājai par saņemtajiem pakalpojumiem laika posmā no 2004. gada līdz 2011. gadam.

I – Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

4. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka DB Netz nodod savu dzelzceļa infrastruktūru tās klientu rīcībā pret atlīdzību, pamatojoties uz t.s. “infrastruktūras izmantošanas” līgumiem. Šāds līgums ir tipveida līgums, kurā tiek regulēti līgumattiecību principi starp dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem un DB Netz. Tas ir pamats individuālajiem lietošanas līgumiem, kas ir jānoslēdz konkrēti sliežu ceļu lietošanai. Tā noteikumi tiek integrēti katrā individuālās lietošanas līgumā.

5. Saskaņā ar šiem infrastruktūras lietošanas līgumiem DB Netz dzelzceļa tīkla lietošanas priekšnosacījums ir sliežu ceļu maksas samaksa, kas tiek aprēķināta pēc spēkā esošā tarifa. Sliežu ceļu cenrādi, sauktu arī par “sliežu ceļu cenu sistēmu” (SCCS), izstrādā iepriekš DB Netz noteiktam laika posmam, nepiedaloties dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem.

6. Lietas dalībnieku starpā pastāv strīds par konkrētām atteikšanās un mainīšanas maksām, kuras DB Netz vienpusēji ir iekļāvusi SCCS un kuras ir tikušas piemērotas gadījumos, kad CTL Logistics ir vēlējusies mainīt vai atcelt kāda sliežu ceļa rezervāciju. Šī pēdējā lūdz atmaksāt maksas, kuras tā ir samaksājusi laika posmā no 2004. gada līdz 2011. gadam un kuras tā uzskata par noteiktām netaisnīgā apmērā. CTL Logistics ieskatā, saskaņā ar BGB 315. pantu DB Netz veiktā minēto maksu noteikšana ir neefektīva un iesniedzējtiesai ir pienākums noteikt maksu ex aequo et bono. Pārmaksātās summas esot samaksātas bez tiesiska pamata, un tās esot jāatmaksā.

7. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Vācijas civiltiesībās BGB 315. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ar likumu vai līgumā vienai pusei var piešķirt tiesības vienpusēji noteikt līguma atlīdzību un ka šaubu gadījumā šī noteikšana ir jāveic, izvērtējot taisnīgumu. Saskaņā ar šā panta 3. punktu taisnīguma ievērošanu var pārbaudīt civillietu tiesas. Gadījumā, ja tiesa konstatē, ka atlīdzība noteikta netaisnīgi, tā šo maksu aizstāj ar taisnīgu tiesas nolēmumu ( 3 ). Tātad BGB 315. panta mērķis esot atsevišķos gadījumos izslēgt jebkādu no privātautonomijas izrietošās rīcības brīvības lēmumu pieņemšanā ļaunprātīgu izmantošanu.

8. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) judikatūru BGB 315. panta 3. punktā paredzētā pārbaude Vācijas dzelzceļa publiski tiesiskā regulējuma kontekstā nav izslēgta gadījumos, kad, nosakot maksu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu, tiek saglabāta no privātautonomijas izrietošā rīcības brīvība lēmumu pieņemšanā. Tādas pārbaudes mērķis esot pārliecināties, vai, izmantojot šo rīcības brīvību, dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs ir ievērojis BGB 315. panta 1. punktā nostiprināto taisnīguma kritēriju, pienācīgi ņemot vērā arī otras līgumslēdzējas puses intereses papildus nediskriminējošai piekļuvei tīklam.

9. Kā norāda iesniedzējtiesa, iepriekš minētā judikatūra, kurā BGB 315. pantam ir atzīta patstāvīga piemērošanas joma, postulē šā panta un dzelzceļa tiesiskā regulējuma paralēlu piemērošanu, saskaņā ar kuru dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājam vienlaikus esot pienākums respektēt otrajā paredzētos lietošanas maksu aprēķināšanas noteikumus un pirmajā nostiprināto taisnīguma kritēriju. Tādējādi maksas esot pakļautas dubultai kontrolei: tai, kas ir uzticēta regulatīvajai iestādei (un par kuras lēmumiem to pārsūdzēšanas gadījumā pārbaudi īsteno administratīvās tiesas) dzelzceļa tiesiskajā regulējumā paredzēto procedūru ietvaros, no vienas puses, un tai, kuru atbilstoši BGB 315. panta 3. punktam īsteno civillietu tiesas, no otras puses.

10. Iesniedzējtiesai ir šaubas par šādas paralēlas piemērošanas un šādas dubultas kontroles saderību ar Direktīvas 2001/14 normām, un tā ir uzdevusi Tiesai šādus septiņus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvas [2001/14] 30. panta 1. punkta pirmais teikums, 2. un 3. punkts, 5. punkta pirmā daļa un 6. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka ir izslēgta tādas infrastruktūras izmantošanas maksas atgūšana, par kuru ir notikusi vienošanās vai kas ir noteikta pamata vienošanās starp infrastruktūras pārvaldītāju un pretendentu ietvaros, ja tā nav apstiprināta procedūrā valsts regulatīvajā iestādē un attiecīgā tiesas procesā, kurā ir tikuši pārbaudīti šie regulatīvās iestādes lēmumi? 2) Vai Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvas [2001/14] 30. panta 1. punkta pirmais teikums, 2. punkts, 3. punkts, 5. punkta pirmā daļa un 6. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka ir izslēgta tādas infrastruktūras lietošanas maksas atgūšana, par kuru ir notikusi vienošanās vai kas ir noteikta pamata vienošanās starp infrastruktūras pārvaldītāju un pretendentu ietvaros, ja iepriekš valsts regulatīvā iestāde nav izskatījusi jautājumu par apstrīdēto infrastruktūras lietošanas maksu? 3) Vai ar Savienības tiesību prasībām, atbilstoši kurām infrastruktūras pārvaldītājiem ir pienākums ievērot tādas vispārējās prasības par maksas noteikšanu kā, piemēram, izmaksu segšanas prasība (Direktīvas [2001/14] 6. panta 1. punkts) un kritēriju ievērošana saistībā ar pieļaujamību tirgus situācijā (Direktīvas [2001/14] 8. panta 1. punkts), ir saderīga infrastruktūras lietošanas maksas taisnīguma pārbaude civiltiesiskā kārtā, pamatojoties uz valsts civiltiesību normu, atbilstoši kurai tiesām ir atļauts pārbaudīt viena līgumslēdzēja izvirzītu noteikumu par atlīdzību un vajadzības gadījumā ar pašas tiesas lēmumu noteikt atlīdzību ex aequo et bono? 4) Ja uz trešo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: vai civillietu tiesai, īstenojot tās rīcības brīvību, ir jāievēro Direktīvas [2001/14] prasības par dzelzceļa infrastruktūras lietošanas maksas noteikšanu, un, ja tas tā ir, kādas? 5) Vai maksas taisnīguma pārbaude civiltiesiskā kārtā, pamatojoties uz trešajā jautājumā minēto valsts tiesību normu, šajā ziņā ir saderīga ar Savienības tiesībām, ja civillietu tiesas, atkāpjoties no vispārējiem dzelzceļa pārvaldītāja maksas noteikšanas principiem un apmēriem, nosaka maksu, lai gan dzelzceļa pārvaldītājam atbilstoši Savienības tiesībām ir pienākums īstenot nediskriminējošu vienlīdzīgu attieksmi pret visām personām, kurām ir tiesības uz piekļuvi (Direktīvas [2001/14] 4. panta 5. punkts)? 6) Vai infrastruktūras pārvaldītāja noteiktās maksas taisnīguma pārbaude civiltiesiskā kārtā ir saderīga ar Savienības tiesībām, ņemot vērā, ka Savienības tiesībās ir noteikta regulatīvās iestādes piekritība domstarpību atrisināšanā starp infrastruktūras pārvaldītāju un personu, kurai ir piekļuves tiesības, par infrastruktūras lietošanas maksu vai tās apmēru vai struktūru, kas ir vai būtu jāmaksā personai, kurai ir piekļuves tiesības, (Direktīvas [2001/14] 30. panta 5. punkta trešā daļa), un turklāt regulatīvā iestāde, ņemot vērā, iespējams, daudzos strīdus dažādās civillietu tiesās, nevarētu vairs nodrošināt vienotu tiesību aktu dzelzceļa jomā piemērošanu (Direktīvas [2001/14] 30. panta 3. punkts)? 7) Vai ar Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2001/14/EK 4. panta 1. punktu, ir saderīga situācija, ka atbilstoši valsts tiesību normām visas infrastruktūras pārvaldītāju noteiktās infrastruktūras lietošanas maksas ir jāaprēķina, balstoties tikai uz tiešajām izmaksām?”

II – Analīze

A – Ievada piezīmes

11. Kaut gan izskatāmajai lietai galvenokārt ir valsts mēroga raksturs, tās centrā esošā problemātika liecina par to jautājumu jutīgumu, kuri skar maksas par valsts dzelzceļa infrastruktūras lietošanu noteikšanas procesu – kas daļēji ir saskaņots Savienības līmenī –, kā arī šo maksu līmeni.

12. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīts uz judikatūras virzienu – kuram iesniedzējtiesa nepiekrīt –, kas pēdējām kārtām nostiprināts ar Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) 2011. gada 18. oktobra spriedumu ( 4 ) un kuram, šķiet, piekrīt vairākums Vācijas civillietu tiesu, it īpaši apelācijas instances tiesu, kuras, norādot uz šķietamajiem robiem uzraudzības sistēmā maksu iekasēšanas jomā, kas paredzēta Direktīvu 2001/14 transponējošajā valsts tiesiskajā regulējumā, ar civiltiesību instrumenta palīdzību paredz veikt taisnīguma pārbaudi tiesā par dzelzceļa infrastruktūras lietošanas maksu līmeni kontekstā, kuru, kā atzīts, raksturo ievērojama, pat pārmērīga šīs infrastruktūras pārvaldītāju rīcības brīvība.

13. Šā judikatūras virziena radītā iekšējā diskusija, šķiet, ir pieņēmusi patiesa institucionālā konflikta mērogu, kā par to arī liecina Bundesrat (Federālā padome, Vācija) skaidri paustā nepiekrišana priekšlikumam, kas bija ietverts likumprojektā par grozījumiem dzelzceļa tiesiskajā regulējumā un Direktīvas 2012/34 ( 5 ) transponēšanu, tiešā veidā izslēgt BGB 315. panta piemērošanu šā tiesiskā regulējuma piemērošanas jomā ( 6 ).

14. Kā tiesas sēdē paziņoja Vācijas valdība – kuras nostāja visā procesa laikā ar nodomu ir bijusi neitrāla ( 7 ) –, šis likumprojekts beidzot tika pieņemts šā gada augustā ( 8 ). Papildus tam, ka šajā likumprojektā ir izslēgta pārbaude, pamatojoties uz BGB 315. pantu ( 9 ), tajā ir paredzēti stingrāki pamatprincipi infrastruktūras pārvaldītāja rīcības brīvībai, kā arī plašāka tā lēmumu pārraudzība, kura, šīs valdības ieskatā, principā izslēdz ieganstu, kas līdz šim bija ļāvis – un pamatojis – šādas pārbaudes veikšanu.

15. Tā kā attiecībā uz nākotni šis jautājums ir ticis atrisināts, pieņemamā Tiesas sprieduma nozīme principā ir ierobežota ar laika posmu līdz jaunā likuma piemērošanas uzsākšanas brīdim.

16. Šajā ziņā es vēršu uzmanību uz to, ka lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par tādu pašu tematiku 2016. gada jūnijā ir iesniegusi Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) ( 10 ). Šajā lūgumā – kas ir iesniegts tiesvedībā starp dzelzceļa pasažieru vietējās satiksmes pārvadājumu uzņēmumu Die Länderbahn GmbH DLB (turpmāk tekstā – “Die Länderbahn”) un DB meitasuzņēmumu DB Station & Service AG sakarā ar Die Länderbahn samaksātās lietošanas maksas apmēru no 2006. gada novembra līdz 2008. gada februārim par DB Station & Service uzturēto staciju izmantošanu – Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) izsaka diametrāli pretēju viedokli Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) viedoklim lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatāmajā lietā, tomēr taisnīguma pārbaudes, pamatojoties uz BGB 315. pantu, raksturīgās iezīmes aprakstot visnotaļ līdzīgi.

17. Tātad izskatāmajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzīti jautājumi, kuriem galvenokārt ir nacionāla dimensija un laikā ierobežots tvērums, bet kas skar ļoti jutīgu tematiku, kura ir radījusi diezgan dziļas iekšējas diskusijas, ietverot dažādus institucionālos spēkus. Manā ieskatā, visi šie elementi liecina par to, ka Tiesas pieejai ir jābūt piesardzīgai.

18. Līdz ar to Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) uzdotos septiņus prejudiciālos jautājumus, kuri visi – pretēji CTL Logistics apgalvotajam – ir pieņemami, var iedalīt divās grupās.

19. Ar pirmo, otro, piekto un sesto jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par BGB 315. panta piemērošanas procesuālajiem un sistēmiskajiem aspektiem ar dzelzceļa tīkla lietošanu saistīto infrastruktūras maksājumu jomā.

20. Savukārt trešais, ceturtais un septītais jautājums attiecas uz materiālo tiesību aspektiem un ir domāti, lai iesniedzējtiesa varētu izvērtēt, pamatojoties uz BGB 315. pantu, veicamās pārbaudes saderību ar tām direktīvas normām, kurās definēti minēto maksu aprēķināšanas kritēriji. Analīze būtu jāuzsāk ar šo otro jautājumu grupu.

B – Par trešo, ceturto un septīto prejudiciālo jautājumu

21. Ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai atbilstoši Direktīvas 2001/14 normām par maksas iekasēšanu nav pieļaujama tāda ar dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistītu maksu taisnīguma pārbaude, kādu atbilstoši BGB 315. pantam veic civillietu tiesas, kā arī to, ka attiecīgā gadījumā minēto maksu apmēru ex aequo et bono šīs tiesas nosaka pašas. Ar savu ceturto jautājumu šī tiesa būtībā vaicā Tiesai, vai gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu ir tāda, ka šāda pārbaude nav pretrunā Direktīvai 2001/14, kādas ir šajā direktīvā noteiktās iespējamās robežas civillietu tiesas rīcības brīvībai, tām pēc savas ierosmes uz BGB 315. panta 3. punkta pamata nosakot infrastruktūras maksu apmēru. Ar septīto jautājumu tiek lūgti skaidrojumi par Direktīvas 2001/14 4. panta 1. punkta tvērumu saistībā ar valsts tiesībās paredzēto pienākumu dzelzceļa infrastruktūras lietošanas maksas aprēķināt, balstoties vienīgi uz “tiešajām izmaksām”.

22. Šie trīs jautājumi ir izvērtējami kopā (1. apakšpunkts). Turklāt, lai arī iesniedzējtiesa tieši nav uzdevusi jautājumu par, pamatojoties uz BGB 315. pantu, veicamās taisnīguma pārbaudes saderību ar Direktīvā 2001/14 atzīto infrastruktūras pārvaldītāju rīcības brīvību infrastruktūras maksu noteikšanā, tomēr šis jautājums nezaudē aktualitāti un tam ir tikusi pievērsta uzmanība Tiesā iesniegtajos apsvērumos. Tādējādi arī šim jautājumam ir jāveltī dažas īsas pārdomas (2. apakšpunkts).

1) Taisnīguma pārbaude, pamatojoties uz BGB 315. pantu, un Direktīvas 2001/14 normas par maksas iekasēšanu

23. Direktīvas 2001/14 II nodaļa, kas ietver 4.–12. pantu, attiecas uz infrastruktūras maksām.

24. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta pirmo un otro daļu dalībvalstīm ir jāizveido maksas iekasēšanas sistēma, vienlaikus ievērojot infrastruktūras pārvaldītāja vadības neatkarību. Saskaņā ar šo nosacījumu dalībvalstis var paredzēt arī konkrētus maksu iekasēšanas noteikumus ( 11 ).

25. Direktīvas 2001/14 7.–12. pantā ir sīkāk noteikts, kādas maksas var tikt iekasētas un attiecīgā gadījumā to aprēķināšanas veids. 7. panta “Maksas iekasēšanas principi” 3. punktā tostarp ir paredzēts, ka “[..] maksu par minimālo piekļuves pakalpojumu kompleksu un sliežu ceļa piekļuvi apkalpes iekārtām nosaka tādu, kādas ir tiešās izmaksas, kas radušās, sniedzot vilcienu satiksmes pakalpojumus” ( 12 ). Šā paša 7. panta 4. un 5. punktā ir precizēts, ka saskaņā ar šī panta 3. punktā nostiprināto kritēriju noteiktajās maksās var ietvert izmaksas, kas saistītas ar jaudas nepietiekamību (Direktīvas 2001/14 7. panta 4. punkts) ( 13 ) un vilcienu satiksmes izraisīto ietekmi uz vidi (Direktīvas 2001/14 7. panta 5. punkts).

26. Tātad pamata ekonomisko kritēriju maksas iekasēšanai par dzelzceļa tīklu, ciktāl ir runa par t.s. “minimālajiem” piekļuves pakalpojumiem ( 14 ), Savienības tiesībās veido maksas iekasēšana “tiešo izmaksu” apmērā, un šis jēdziens dalībvalstīm atstāj zināmu rīcības brīvību tā transponēšanā un piemērošanā valsts tiesībās ( 15 ).

27. Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 8. panta 1. punktu dalībvalstis ir tiesīgas noteikt izņēmumu no šā kritērija, atļaujot infrastruktūras pārvaldītājam piemērot uzcenojumu tiešajām izmaksām, tomēr ar nosacījumu, ka “to pieļauj tirgus situācija”, proti, ka dzelzceļa uzņēmumi ir spējīgi tādu samaksāt. Svarīgi uzsvērt, ka šī tiesību norma dalībvalstīm paredz vien vienkāršu iespēju ( 16 ), kuru tās var izmantot pašas, lai ļautu dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājam sasniegt mērķi segt visas radušās izmaksas ( 17 ) un tādā ceļā sasniegt Direktīvas 2001/14 6. panta 1. punktā ( 18 ) noteikto mērķi panākt finanšu līdzsvaru ar mazāku finansējumu no valsts.

28. No iepriekš minētā izriet, ka, lai arī Direktīvā 2001/14 ir noteikti maksas iekasēšanas pamatprincipi, kā arī tās mērķi – galvenokārt pārvaldītāja finanšu stabilitātes nodrošināšana un infrastruktūras optimāla izmantošana –, šī direktīva sniedz dalībvalstīm plašu rīcības brīvību savas maksu iekasēšanas normu struktūras izvēlē ( 19 ), ja vien tiek ievēroti šie principi ( 20 ).

29. Aplūkojamajā gadījumā, abstrahējoties no neskaidrās norādes uz līgumslēdzēju pušu attiecīgajām interesēm, no lietas materiāliem izriet un šķiet, ka lietas dalībnieku starpā ir skaidrs, ka konkrētāk saskaņā ar BGB 315. pantu veicamā taisnīguma pārbaude nozīmē piemērot vērtējuma kritēriju, kas galvenokārt ir balstīts infrastruktūras pārvaldītāja sniegtā pakalpojuma tiešo izmaksu, proti, infrastruktūras lietošanas robežizmaksu, analīzē.

30. Taču nešķiet, ka šāds kritērijs būtu neatbilstošs iepriekš 25.–27. punktā aprakstītajiem Direktīvā 2001/14 nostiprinātajiem maksas iekasēšanas principiem, it īpaši tajā paredzētajam pamatprincipam, ka maksu “nosaka tādu, kādas ir tiešās izmaksas, kas radušās, sniedzot vilcienu satiksmes pakalpojumus”.

31. Fakts, ka Vācijas Federatīvā Republika ir ļoti skaidri izšķīrusies par labu maksas iekasēšanai, atbilstoši Direktīvas 2001/14 8. panta 1. punktā paredzētajai iespējai balstoties uz “kopējo izmaksu principu” ( 21 ), un tas, ka BGB 315. panta piemērošana varētu apdraudēt šādas izvēles lietderīgo iedarbību, ciktāl šajā pantā ir paredzēta maksājumu pārbaude, kas principiāli ir balstīta uz robežizmaksu analīzi, nemaina to, ka tāda metodoloģija pati par sevi nav neatbilstoša minētajai direktīvai. Proti, kā tas ir atgādināts iepriekš, saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 1. punktu dalībvalstīm ir vienkārši tiesības, nevis pienākums savās maksas iekasēšanu regulējošajās tiesību normās paredzēt iespēju infrastruktūras pārvaldītājam piemērot šajā tiesību normā paredzētos uzcenojumus, un šīs tiesības, starp citu, direktīvas sistēmā ir paredzētas kā atkāpe no pamatkritērija, kas ir balstīts uz “tiešajām izmaksām” ( 22 ).

32. Ievērojot dalībvalstīm atvēlēto rīcības brīvības apjomu, veidojot savas maksājumu iekasēšanas sistēmas, tas vien apstāklis, ka, pamatojoties uz BGB 315. pantu, veicamās pārbaudes rezultātā varētu tikt izvirzītas, kā to uzsver DB Netz, “papildu materiālās prasības” vai pat Direktīvu 2001/14 transponējošajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajām prasībām pretējas prasības šo pārbaudi automātiski un šā iemesla dēļ vien nepadara nesaderīgu ar šīs direktīvas prasībām.

33. Turklāt jāuzsver, ka no lietas materiāliem izriet, ka, pamatojoties uz BGB 315. pantu, veicamo pārbaudi Vācijas civillietu tiesas izmanto kā instrumentu, lai koriģētu infrastruktūras pārvaldītāja noteiktās maksas pārmērīgumu vai nesamērīgumu attiecībā pret līguma priekšmetu.

34. Taču arī tāds mērķis nav neatbilstošs Direktīvai 2001/14, kurā savukārt bez nediskriminējošas piekļuves uzsvars tiek likts arī uz prasību pēc taisnīgas piekļuves tīklam ( 23 ).

35. Savienības likumdevēja vēlme izvairīties no tā, lai prasītie maksājumi nesasniegtu līmeni, kurā taisnīga piekļuve tīklam vairs nebūtu nodrošināta – šai vēlmei it īpaši izpaužoties nosacījumos, kuriem ir pakļauta izņēmumu izmantošana no Direktīvas 2001/14 7. panta 3. punktā nostiprinātā “tiešo izmaksu principa” –, ir redzama arī attiecībā uz tādu maksu noteikšanu, par kurām ir runa pamatlietā, proti, maksām, kuras atbilstoši Direktīvas 2001/14 12. panta pirmajai daļai infrastruktūras pārvaldītājs var iekasēt par jaudu, kas ir pieprasīta, taču netiek izmantota.

36. Proti, šajā tiesību normā tieši ir noteikts, ka tādām maksām ir jābūt “attiecīgām” ( 24 ).

37. Protams, Direktīvā 2001/14 nav ne definēts, kas ir jāsaprot ar “taisnīgu piekļuvi” tīklam, ne precizēts, ar kādiem nosacījumiem maksa par jaudu, kas ir pieprasīta, taču netiek izmantota, var tikt uzskatīta par attiecīgu [atbilstošu] ( 25 ).

38. Tomēr, kā es to esmu norādījis iepriekš, minētajā direktīvā ir paredzēts zināms skaits kritēriju, kuriem dalībvalstu maksu iekasēšanas sistēmām ir jāatbilst neatkarīgi no šīm pēdējām atvēlētās plašās rīcības brīvības.

39. Šiem pašiem kritērijiem ir jāvada arī valsts tiesas gadījumos, kad tās to tiesību sistēmās piešķirto kompetenču ietvaros pārbauda ar dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistītās maksas, tostarp – un mēs nonākam pie Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) uzdotā ceturtā jautājuma – gadījumos, kad ir runa par taisnīguma pārbaudi, kuras rezultātā strīdīgās maksas var tikt noteiktas ex aequo et bono.

40. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstu pienākums, kas izriet no kādas direktīvas, – sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī to pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesu iestādēm, atbilstoši to kompetencei ( 26 ).

41. Tādējādi civillietu tiesām, kurām, pamatojoties uz BGB 315. pantu, ir jāpārbauda ar dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistīto maksu taisnīgums un attiecīgā gadījumā šo maksu apmērs jānosaka ex aequo et bono, šīm tiesām, pirmkārt, kad tām ir jāpiemēro dzelzceļa valsts tiesiskais regulējums, tas ir jāinterpretē atbilstoši Direktīvai 2001/14, un, otrkārt, kad šīs tiesas atkāpjas no šā regulējuma sava taisnīguma izvērtējuma ietvaros, tām ir jāņem vērā minētajā direktīvā noteiktie kritēriji, kā arī ar to sasniedzamie mērķi un jāgādā par to, lai šīs tiesību normas saglabātu savu lietderīgo iedarbību.

42. Šajā ziņā jānorāda, ka savā 2013. gada 28. februāra spriedumā Komisija/Vācija (C‑556/10, EU:C:2013:116), kura priekšmets bija valsts pienākumu neizpilde, tostarp AEG 14. panta 4. punkta ( 27 ) sakarā, Tiesa precizēja, ka, lai būtu ievēroti Direktīvas 2001/14 mērķi, infrastruktūras lietošanas maksas minimums atbilst šīs direktīvas 7. panta 3. punktā paredzētajām izmaksām, kas tieši radušās dzelzceļa pakalpojumu sniegšanas dēļ, bet to maksimums ir infrastruktūras pārvaldītājam radušās kopējās izmaksas, kā tas ir paredzēts minētās direktīvas 8. panta 1. punktā, un ka šajā direktīvā ir paredzēts, ka maksa var atšķirties šo abu robežvērtību ietvaros, ņemot vērā jaudas nepietiekamību, kā tas ir paredzēts šīs direktīvas 7. panta 4. punktā, vai šī 7. panta 5. punktā minētās izmaksas, kas radušās ietekmes uz vidi dēļ, vai arī minētās direktīvas 8. panta 2. punktā paredzētos konkrētos ieguldījumu projektus ( 28 ), kā arī tās 9. pantā paredzētās atlaides.

43. Civillietu tiesu veicamajai taisnīguma pārbaudei, pamatojoties uz BGB 315. pantu, un iespējamajai maksas taisnīga apmēra noteikšanai ir jānotiek, balstoties uz šiem kritērijiem un ņemot vērā šos apstākļus.

44. Turklāt, lai arī no Direktīvas 2001/14 – it īpaši no tās preambulas 11. apsvēruma, saskaņā ar kuru maksas iekasēšanas sistēmām būtu, “ciktāl iespējams, jāmēģina apmierināt visu lietotāju un transporta veidu vajadzības taisnīgi un bez diskriminācijas,” un no tās preambulas 17. apsvēruma, kurā ir noteikts, ka “ir svarīgi ņemt vērā gan pretendentu, gan infrastruktūras pārvaldītāja ar uzņēmējdarbību saistītās prasības,” – izriet, ka attiecīgo līguma par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu pušu interešu ņemšana vērā un līdzsvarošana nav pilnībā izslēgta, tiesām, kurām ir jāpārbauda šīs infrastruktūras pārvaldītāja noteikto maksu taisnīgums, savā novērtējumā tomēr būs jāņem vērā apstāklis, ka pārskatāmības un nediskriminējošas attieksmes nolūkos šīs maksas ir noteiktas iepriekš un pēc lietotāju kategorijām un ka tādējādi kāda konkrēta dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma faktisko situāciju tās var atspoguļot vien ļoti ierobežotā veidā.

45. Turklāt šīm tiesām arī būs jāņem vērā, ka viens no Direktīvas 2001/14 mērķiem, tostarp atzīstot infrastruktūras pārvaldītājam rīcības brīvību maksu noteikšanā, ir ļaut šim pēdējam izmantot maksas iekasēšanas sistēmu kā vadības instrumentu, lai optimizētu infrastruktūras izmantošanu ( 29 ).

46. Šajā kontekstā konkrētāk attiecībā uz maksām, par kurām ir runa pamatlietā, tiesai arī būs jāņem vērā tas, ka Direktīvas 2001/14 12. panta pirmā daļa, saskaņā ar kuru šīm maksām ir jābūt attiecīgām [atbilstošām], tām piešķir mērķi veicināt jaudu efektīvu izmantošanu.

2) Taisnīguma pārbaude, pamatojoties uz BGB 315. pantu, un infrastruktūras pārvaldītāja rīcības brīvība maksu noteikšanā

47. Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 4. panta 1. punktu dalībvalstīm, izveidojot ietvaru maksu iekasēšanas sistēmai, ir jārespektē infrastruktūras pārvaldītāja vadības neatkarība, kuram, pirmkārt, ir jānosaka maksa par infrastruktūras lietošanu un, otrkārt, jāveic tās iekasēšana ( 30 ). Ar šo tiesību normu sasniedzamais mērķis it īpaši ir, kā es to jau atgādināju, ļaut infrastruktūras pārvaldītājam izmantot maksas iekasēšanas sistēmu kā vadības instrumentu, lai optimizētu infrastruktūras izmantošanu dalībvalstu noteiktajos ietvaros, kas nozīmē, ka maksu apmēra noteikšanā šim pārvaldītājam ir zināma rīcības brīvība ( 31 ). Uz šā pamata Tiesa jau divreiz ir atzinusi par neatbilstošām Direktīvas 2001/14 4. panta 1. punkta prasībām to transponējošās valsts tiesību normas, kurās bija paredzēta maksu līmeņa noteikšana ar izpildvaras izdotu aktu, kas bija saistošs infrastruktūras pārvaldītājam ( 32 ).

48. Aplūkojamajā gadījumā ne taisnīguma pārbaude, pamatojoties uz BGB 315. panta 1. punktu, ne it īpaši iespējamā taisnīgas maksas noteikšana civillietu tiesā saskaņā ar šā paša panta 3. punktu, manā ieskatā, nav piemērotas, lai apšaubītu infrastruktūras pārvaldītāja vadības neatkarību, kā tas ir prasīts Direktīvas 2001/14 4. panta 1. punktā.

49. Proti, no lietas materiāliem izriet, pirmkārt, ka tādas pārbaudes attaisnojums, Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) ieskatā, ir rodams Vācijas tiesībās infrastruktūras pārvaldītājam atvēlētajā plašajā rīcības brīvībā izlemt par maksu apmēru, otrkārt, ka šāda pārbaude ir veicama par veidu, kādā infrastruktūras pārvaldītājs šo rīcības brīvību izmanto, un, treškārt, ka tās rezultātā aizstājoša maksa tiesas ceļā tiek noteikta vienīgi gadījumā, kad infrastruktūras pārvaldītāja noteiktās maksas netaisnīgums ir pierādīts tiesas procesā. Tāda pārbaude un tāda noteikšana, kas nekādi nav pielīdzināmas izpildvaras noteiktam cenu regulējumam, kuru bieži ietekmē rūpnieciskās, sociālās un vides politikas apsvērumi, kas neatspoguļo izmaksas, to rakstura un seku dēļ drīzāk līdzinās infrastruktūras pārvaldītāja lēmumu maksu noteikšanas jomā pārbaudei tiesā neierobežotas kompetences ietvaros.

3) Starpsecinājumi

50. Pamatojoties uz iepriekš norādītajiem apsvērumiem, es uzskatu, ka Direktīvā 2001/14, it īpaši tās 6. panta 1. punktā un 8. panta 1. punktā, ietvertās tiesību normas par infrastruktūras maksām pieļauj gan tādu pārbaudi, kādu Vācijas civillietu tiesas veic, pamatojoties uz BGB 315. pantu, un kas attiecas uz ar dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistīto maksu taisnīgumu, kuras vienpusēji nosaka šīs infrastruktūras pārvaldītājs savu līgumisko attiecību ietvaros ar dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu, gan arī šādu maksu iespējamo noteikšanu šajās tiesās ex aequo et bono. Tomēr valsts tiesām, kuras veiks šādu pārbaudi un šādu noteikšanu, savā vērtējumā būs jāņem vērā minētās direktīvas 7.–12. pantā izklāstītie maksas iekasēšanas kritēriji, kā arī ar šo direktīvu sasniedzamie mērķi un jānodrošina šo tiesību normu lietderīgās iedarbības saglabāšana.

C – Par pirmo, otro, piekto un sesto prejudiciālo jautājumu

51. Ar savu pirmo, otro, piekto un sesto prejudiciālo jautājumu, kuri ir izvērtējami kopā, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/14 4. panta 5. punkta un 30. panta normas pieļauj tādu maksu taisnīguma pārbaudi, kādu Vācijas civillietu tiesas veic, pamatojoties uz BGB 315. pantu.

52. Precīzāk, ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai prasība par atmaksu imperatīvi ir jāceļ atbilstoši procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. pantu izveidotajā regulatīvajā iestādē ( 33 ) un tiesās, kuras nodrošina šīs iestādes lēmumu pārskatīšanu, kamēr ar savu otro jautājumu tā vaicā, vai pretendents šādu prasību var celt, pirms tam nevēršoties valsts regulatīvajā iestādē. Ar savu piekto un sesto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā apšauba civillietu tiesas kompetenci izšķirt domstarpības starp infrastruktūras pārvaldītāju un piekļuves atļaujas saņēmēju par ar infrastruktūras lietošanu saistītajām maksām, kuras principā ietilpst valsts regulatīvās iestādes kompetencē, kā arī to, kā šīs kompetences izmantošana var ietekmēt šai iestādei uzticēto uzdevumu nodrošināt vienveidīgu dzelzceļa tiesiskā regulējuma piemērošanu (sestais jautājums) un par infrastruktūras pārvaldītāja pienākumu maksu iekasēšanas sistēmu piemērot nediskriminējoši (piektais jautājums).

53. Šie jautājumi skar izskatāmās lietas visdelikātāko aspektu, proti, būtībā tādas pārbaudes tiesā, kas norisinās paralēli ar Direktīvas 2001/14 30. pantu izveidotajai pārbaudei, saderību, pirmkārt, ar šo pantu regulatīvajai iestādei piešķirtajām kompetencēm (1. apakšpunkts) un, otrkārt, ar infrastruktūras pārvaldītāja pienākumu nodrošināt dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu nediskriminējošu piekļuvi tīklam (2. apakšpunkts).

1) Taisnīguma pārbaude, pamatojoties uz BGB 315. pantu, un saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. pantu izveidotās regulatīvās iestādes kompetences

54. Vispirms jānorāda, ka neviena Direktīvas 2001/14 tiesību norma neaizliedz pakļaut dzelzceļa infrastruktūras lietošanas maksas tādai pārbaudei tiesā, kurā ex post tiek pārbaudīts to taisnīgums.

55. Tomēr maksu apmēra pārbaude, kas principā aptver arī to taisnīgumu, ietilpst iestādes kompetencēs, kas izveidota saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. pantu, kura 2. punkta e) apakšpunktā ir noteikts, ka “pretendents” ( 34 ) var vērsties šajā iestādē, “ja tas uzskata, ka notikusi netaisnība [..]” ( 35 ), tostarp, lai iesniegtu sūdzību par infrastruktūras pārvaldītāja pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz “tādu infrastruktūras maksas apjomu vai struktūru, ko pretendentam prasa vai var prasīt samaksāt”.

56. Protams, regulatīvās iestādes īstenotā maksu līmeņa pārraudzība atbilstoši Direktīvas 2001/14 30. panta 3. punktam ir ierobežota ar to atbilstības pārbaudi šīs direktīvas II nodaļas tiesību normām ( 36 ), kamēr civillietu tiesu īstenotajai taisnīguma pārbaudei, pamatojoties uz BGB 315. pantu, ir plašāka piemērošanas joma, nekā vienkārši izvērtēt maksu atbilstību Vācijas dzelzceļa tiesiskā regulējuma normām. Tomēr, kā es to pamatoju iepriekš, civillietu tiesām, īstenojot šo pārbaudi, ir jāņem vērā Direktīvas 2001/14 II nodaļas tiesību normas ( 37 ). No minētā izriet, ka minētā pārbaude ne vien ir paralēla direktīvā paredzētajai uzraudzības sistēmai, bet tai arī ir risks pārklāties ar šo sistēmu.

57. Tomēr turpinājumā norādīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka ne regulatīvas iestādes izveidošanas, kas darbojas kā neatkarīga un ar tās uzdevuma veikšanai vajadzīgajām tehniskajām zināšanām apveltīta pārsūdzības instance, ne vispārējas kompetences piešķiršanas tai pārbaudīt infrastruktūras pārvaldītāja noteiktās maksas, principā un noteiktajā kārtībā, ietverot arī šo maksu taisnīguma novērtējumu, sekas nedrīkst izpausties kā liegums dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem izmantot tiesības vērsties tiesā, kas viņiem ir atzītas valsts tiesību normā, kā to interpretē un piemēro konkrētās dalībvalsts tiesas, un kas tiem ļauj lūgt civillietu tiesu pārbaudīt infrastruktūras pārvaldītāja vienpusēji noteikto līgumisko maksu taisnīgumu, lai panāktu šo maksu atmaksu apmērā, kas pārsniedz līmeni, ko minētā tiesa atzīst par taisnīgu.

58. Pirmām kārtām var apšaubīt saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. pantu izveidotās regulatīvās iestādes kompetenci izvērtēt sūdzību par to maksu apmēru, kas jau ir tikušas samaksātas un kas attiecīgā gadījumā varētu vairs nebūt piemērojamas. Proti, atzīstot, kā to ierosina arī Komisija, ka jēdziena “pretendents” lietojums minētās direktīvas 30. panta 2. punktā obligāti nenozīmē, ka sūdzību nevar iesniegt tik ilgi, kamēr ar infrastruktūras pārvaldītāju nav noslēgts līgums, tomēr šīs direktīvas 30. panta 2. punkta e) apakšpunkts, precizējot, ka sūdzība var attiekties uz to maksu līmeni vai struktūru, ko ieinteresētajai personai “prasa vai var prasīt samaksāt” ( 38 ), šķiet izslēdzam vēršanos šajā iestādē ar sūdzībām, kas skar maksas, kuras vairs nav piemērojamas, vai līgumus, kuri jau ir tikuši izpildīti.

59. Tā no Tiesā notikušajām debatēm izriet, ka prasība, pamatojoties uz BGB 315. pantu, galvenokārt tiek izmantota, lai panāktu jau samaksāto maksu atmaksāšanu ( 39 ). To apstiprina gan pamatlietas fakti, kas attiecas uz prasību atmaksāt CTL Logistics laika posmā no 2004. gada līdz 2011. gadam samaksātās atcelšanas maksas, gan arī tās lietas fakti, kurā Tiesā ir vērsusies Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) – iepriekš minētās Tiesā pašlaik izskatāmās lietas C‑344/16 priekšmets –, kas attiecas uz prasību atmaksāt Die Länderbahn samaksātās maksas par dzelzceļa staciju izmantošanu laika posmā no 2006. gada līdz 2008. gadam.

60. Otrām kārtām, kaut arī maksu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu uzraudzībai centralizētā līmenī ar atbilstoši Direktīvas 2001/14 30. pantam izveidotas regulatīvās iestādes starpniecību nenoliedzami ir būtiska nozīme šīs direktīvas sistēmā, kā to savos apsvērumos Tiesā ir plaši atspoguļojušas DB Netz un Komisija, es uzskatu, ka vienīgi ar šādas uzraudzības sistēmas izveidošanu saistītu vienotības prasību dēļ Tiesai nebūtu pamats liegt valsts tiesībās paredzētu tiesību aizsardzības līdzekli, kuru dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumi var izmantot, lai, ievērojot šajā direktīvā noteiktos principus, aizstāvētu savas šajā direktīvā atzītās tiesības, tostarp tiesības uz piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai ar taisnīgiem nosacījumiem.

61. Proti, pirmkārt, jānorāda, ka šīs prasības neizslēdz, ka par maksu līmeni bez direktīvā paredzētās pārbaudes var tikt veikta ārēja pārbaude gan administratīvajā, gan tiesas līmenī, pamatojoties uz konkurences tiesību normām ( 40 ), un ka tādējādi ar Direktīvu 2001/14 iecerētā centralizētā pārbaudes sistēma nav bez izņēmumiem ( 41 ). Otrkārt, es atgādinu, ka Direktīvas 2001/14 preambulas 46. apsvērumā, paredzot, ka regulatīvās iestādes, kurai ir uzdevums būt par pārsūdzības iestādi, izveidošana izpilda prasību pēc “dzelzceļa infrastruktūras efektīvas apsaimniekošanas” un “taisnīgas un nediskriminējošas lietošanas”, ir precizēts, ka šī izveidošana nekādi neietekmē iespēju veikt pārbaudi tiesā (“neatkarīgi no iespējas piemērot tiesu iestāžu uzraudzību”).

62. Manā ieskatā, nekādas norādes par pretējo nevar izsecināt ne no 2013. gada 11. jūlija sprieduma Komisija/Čehijas Republika (C‑545/10, EU:C:2013:509), ne no ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumiem lietās Komisija/Čehijas Republika (C‑512/10, C‑545/10, C‑625/10, C‑627/10 un C‑412/11, EU:C:2012:791) ( 42 ), uz kuriem Komisija un DB Netz vairākkārt ir atsaukušās savos rakstveida apsvērumos Tiesā. Proti, šajā lietā bija runa par satiksmes ministrijas veiktu papildu administratīvo pārbaudi par ieinteresētās dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. pantu izveidotas regulatīvās iestādes lēmumiem, nevis par pārbaudi tiesā, kuras priekšmets ir infrastruktūras pārvaldītāja noteiktās maksas savu līgumisko attiecību ietvaros ar dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu.

63. Trešām kārtām man šķiet, ka nevajadzētu pārvērtēt DB Netz un Komisijas apsvērumos Tiesā norādīto maksu sistēmas pārbaudes saskaņotības un vienveidības apdraudējumu.

64. Pirmkārt, risks, ka paralēla vēršanās regulatīvajā iestādē un civillietu tiesā rada, izmantojot Komisijas teikto, “divu nekoordinētu nolēmumus pieņemošu pīlāru salīdzinājumu”, šķiet, ir neliels. Proti, no Vācijas valdības atbildēm uz Tiesas rakstveida jautājumiem izriet, ka civillietu tiesas nevar pārbaudīt regulatīvās iestādes galīgos lēmumus un ka Vācijā pastāv kopēja augstāko tiesu palāta, lai izslēgtu atšķirības administratīvo tiesu un civillietu tiesu nolēmumu starpā. Attiecībā uz DB Netz norādīto apstākli, ka prasības, kas pamatota ar BGB 315. pantu, ietvaros civillietu tiesai regulatīvās iestādes un administratīvās tiesas vietā var nākties interpretēt Vācijas dzelzceļa tiesiskā regulējuma normas, es aprobežošos atzīmēt, ka tas principā ir saistīts ar dalībvalstu procesuālo autonomiju izlemt, kādas tiesu iestādes ir kompetentas interpretēt savas valsts tiesības, tostarp aktus, kas pieņemti, lai transponētu Savienības tiesības.

65. Otrkārt, arī iespēja, ka pārrunas starp infrastruktūras pārvaldītāju un dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu nolūkā panākt mierizlīgumu lietā, pretēji Direktīvas 2001/14 30. panta 3. punkta otrajā un trešajā teikumā ( 43 ) paredzētajam, notiek ārpus jebkādas regulatīvās iestādes uzraudzības, man šķiet esam viegli noraidāma. Proti, pat pieņemot, ka prasībās, pamatojoties uz BGB 315. pantu, par dzelzceļa tīkla lietošanas maksu taisnīgumu, ņemot vērā arī minētās direktīvas 30. panta 3. punktā paredzēto aizliegumu, ir iespējams mierizlīgums, lai izvairītos no kontrasta ar šo tiesību normu, pietiek ar to, ka šī iestāde tiek uzaicināta piedalīties pušu sarunās vai to, ka tā tiek pienācīgi informēta par šo sarunu norisi, ko būtu jāatļauj darīt tiesai, kurā šāda prasība ir celta.

66. Visbeidzot, attiecībā uz argumentu par civillietu tiesu specializācijas trūkumu dzelzceļa tiesiskā regulējuma jomā es tikai norādīšu, ka atšķirībā no citām direktīvām tīklu struktūras jomā Direktīvā 2001/14 tieši nav paredzēts, lai tiesai, kura izskata sūdzības par regulatīvās iestādes lēmumiem, būtu specifiskas tehniskās kompetences ( 44 ). Tādējādi šādu kompetenču neesamība pati par sevi nevar būt iemesls, kas pamatotu slēdzienu, ka atbilstoši BGB 315. pantam veicamā taisnīguma pārbaude nav saderīga ar Direktīvu 2001/14 un tostarp ar šo direktīvu izveidoto centralizēto infrastruktūras lietošanas maksu uzraudzības sistēmu.

67. Ceturtām kārtām un noslēgumā argumentu par labu tādai nesaderībai, manuprāt, nevajadzētu meklēt Direktīvas 2001/14 30. panta 6. punktā, kurā ir paredzēts, ka regulatīvās iestādes pieņemtie lēmumi ir pakļauti pārbaudei tiesā.

68. Proti, šī tiesību norma aprobežojas ar pienākuma uzlikšanu dalībvalstīm izveidot regulatīvās iestādes lēmumu pārsūdzības mehānismu, un tās mērķis nav saskaņot valstu tiesu procesuālos noteikumus un praksi, kas ir piemērojami maksas par dzelzceļa infrastruktūru iekasēšanas jomā. Tādējādi no šīs tiesību normas nevar izsecināt nekādas norādes par tās pārbaudes tiesā, kas Vācijas tiesībās ir uzticēta administratīvajām tiesām, raksturu un tvērumu, kura pār minētajiem lēmumiem ir jāveic valsts tiesai ( 45 ). Tāpat no šīs vienas normas nav pieļaujams izsecināt, ka, ņemot vērā Direktīvu 2001/14, nav pieļaujama jebkāda tāda infrastruktūras maksu pārbaude tiesā, kas norisinās ārpus minētā pārsūdzības mehānisma.

69. Šajā ziņā ir jānorāda, ka no Vācijas valdības atbildēm uz Tiesas rakstveida jautājumiem izriet, ka taisnīguma pārbaude civillietu tiesās, pamatojoties uz BGB 315. pantu, judikatūrā tiek atzīta arī citās reglamentētajās nozarēs, kā enerģētikas nozare, ciktāl regulējumam pakļautajam uzņēmumam ir atstāta rīcības brīvība maksu iekasēšanas jomā.

2) Taisnīguma pārbaude, pamatojoties uz BGB 315. pantu, un infrastruktūras pārvaldītāja pienākums nodrošināt dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem nediskriminējošu piekļuvi tīklam

70. Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 4. panta 5. punktu infrastruktūras pārvaldītājam ir jānodrošina, lai maksas iekasēšanas sistēmas “iznākums ir līdzvērtīgas un nediskriminējošas maksas piemērošana dažādiem dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem, kas sniedz līdzīgus pakalpojumus līdzīgās tirgus daļās [..]”.

71. Iesniedzējtiesa, kā arī DB Netz un Komisija šaubās, vai šāda pienākuma izpilde un, vispārīgāk, tīkla lietošanu nediskriminējošu nosacījumu saglabāšana ir saderīga ar maksu taisnīguma pārbaudi, kas tiek veikta, pamatojoties uz BGB 315. pantu.

72. Nediskriminējoša piekļuve dzelzceļa infrastruktūrai un tās lietošana bez šaubām ir viens no galvenajiem Direktīvas 2001/14 mērķiem ( 46 ), un šo mērķi ir paredzēts sasniegt, pirmkārt, nosakot infrastruktūras pārvaldītājam specifiskus pienākumus uzņēmumu informēšanas, kā arī maksas iekasēšanas noteikumu izstrādes un piemērošanas un rēķinu piestādīšanas jomās un, otrkārt, uzticot saskaņā ar tās 30. pantu izveidotajai regulatīvajai iestādei pēc savas ierosmes vai pēc uzņēmuma, kurš uzskata, ka tam ir piemērota diskriminējoša attieksme, lūguma uzdevumu uzraudzīt šo pienākumu izpildi.

73. Tādējādi, ja izrādītos, ka ar dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistīto maksu pārbaudi civillietu tiesā saskaņā ar BGB 315. pantu varētu tikt radīts šķērslis tāda mērķa īstenošanai, būtu jāsecina, ka šāda pārbaude nav saderīga ar Direktīvu 2001/14.

74. Tomēr es uzskatu, ka šajā gadījumā tā nav.

75. Tāpat kā, pamatojoties uz BGB 315. pantu, taisītie civillietu tiesu spriedumi, regulatīvās iestādes lēmumi, kad tajā ir iesniegta pretendenta sūdzība, principā tiek pieņemti, atsaucoties uz konkrētu gadījumu ( 47 ), un atbilstoši Direktīvas 2001/14 30. panta 5. punkta otrajai daļai tiem ir iedarbība inter partes (“ir saistošs visām pusēm, uz ko lēmums attiecas”).

76. Protams, gadījumā, kad tas izrādās nepieciešams, it īpaši, lai izvairītos no atšķirībām diskriminējošu maksu līmenī, šajos lēmumos var būt ietverti infrastruktūras pārvaldītājam adresēti rīkojumi grozīt tīkla lietošanas nosacījumus attiecībā uz visiem lietotājiem, nevis tikai sūdzību iesniegušo uzņēmumu, taču civillietu tiesa, kas izskata ar bijušo BGB 315. pantu pamatotu prasību, šādu rīkojumu nevar dot.

77. Tomēr, pretēji tam, ko uzsver DB Netz un Komisija, es neredzu būtiskus šķēršļus tam, ka pēc civillietu tiesas nolēmuma tādu rīkojumu savu uzraudzības funkciju ietvaros, iespējams, var izdot regulatīvā iestāde, kurš ir tālāk jāattiecina arī uz citiem lietotājiem, it īpaši gadījumos, kad pēc savas iniciatīvas to nedara tīkla pārvaldītājs, uz kuru gulstas pienākums nodrošināt nediskriminējošu attieksmi pret uzņēmumiem, kam ir piekļuve infrastruktūrai, un kurš ir bijis lietas dalībnieks tiesvedībā šajā tiesā.

78. Turklāt es norādu, ka gadījumā, ja lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz BGB 315. pantu, diskriminētu uzņēmumus, kas atrodas tādā pašā situācijā kā uzņēmums, kurš ir vērsies civillietu tiesā, šiem uzņēmumiem saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. panta 2. punktu būtu tiesības iesniegt sūdzību regulatīvajā iestādē, prasot piemērot tādu pašu maksas iekasēšanu.

79. Šiem dažādajiem mehānismiem – infrastruktūras pārvaldītāja iniciatīva, regulatīvās iestādes iejaukšanās pēc savas ierosmes, uzņēmuma, kurš uzskata, ka ir cietis no diskriminācijas, vēršanās šajā iestādē – būtu jāļauj saprātīgos termiņos pielāgot maksu līmeni visiem konkrētajiem lietotājiem, kad tas izrādītos nepieciešams pēc civillietu tiesas nolēmuma.

80. Turklāt, ņemot vērā, ka prasība, pamatojoties uz BGB 315. pantu, galvenokārt tiek, kā atzīmēts iepriekš, izmantota, lai panāktu jau samaksāto, bet varbūt vairs nepiemērojamo maksu atmaksu, ir pieļaujams apšaubīt, vai tāda pielāgošanas prasība izpaužas sistemātiski. Tā kā civillietu tiesas nolēmums attiecas vienīgi uz pagātni, BGB 315. panta ceļš principā paliek atvērts uzņēmumiem, kuriem ir bijušas piemērotas tās pašas maksas, kas ir tikušas atzītas par netaisnīgām, lai tie varētu panākt pārmaksāto summu atmaksu.

3) Starpsecinājumi

81. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Direktīvas 2001/14 4. panta 5. punktam un 30. pantam nav pretrunā nedz tāda pārbaude, kuru, pamatojoties uz BGB 315. pantu, Vācijas civillietu tiesas veic par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistīto maksu taisnīgumu, kuras vienpusēji nosaka šīs infrastruktūras pārvaldītājs savu līgumisko attiecību ietvaros ar dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu, nedz arī tas, ka šo maksu apmēru, iespējams, minētās tiesas nosaka ex aequo et bono.

III – Secinājumi

82. Pamatojoties uz visiem iepriekš norādītajiem apsvērumiem, es ierosinu atbildēt uz Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) uzdotajiem jautājumiem kopā tā, ka Direktīvas 2001/14 normām, it īpaši tās 4. panta 5. punktam, 6. panta 1. punktam un 8. panta 1. punktam, infrastruktūras maksu jomā, kā arī tās 30. pantam, kurš attiecas uz regulatīvās iestādes kompetenci, nav pretrunā nedz tāda pārbaude, kuru, pamatojoties uz BGB 315. pantu, Vācijas civillietu tiesas veic par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu saistīto maksu taisnīgumu, kuras vienpusēji nosaka šīs infrastruktūras pārvaldītājs, gan arī šo maksu apmēra iespējamo noteikšanu ex aequo et bono šajās tiesās. Tomēr valsts tiesām, kurām ir jāīsteno šāda pārbaude un jāveic šāda noteikšana, savā vērtējumā ir jāņem vērā minētās direktīvas 7.–12. pantā izklāstītie maksu iekasēšanas kritēriji, kā arī tās mērķi un jānodrošina šo tiesību normu lietderīgās iedarbības saglabāšana.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2001, L 75, 29. lpp. Kopš 2015. gada 17. jūnija šī direktīva ir atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/34/ES, ar ko izveido vienotu Eiropas dzelzceļa telpu (OV 2012, L 343, 32. lpp.), skat. 65. panta pirmo daļu ar labojumu (OV 2015, L 67, 32. lpp.).

( 3 ) BGB 315. panta “Līgumslēdzēja noteiktā atlīdzība” 1. punktā ir paredzēts, ka, “ja atlīdzība ir jānosaka vienai līgumslēdzējai pusei, šaubu gadījumā ir jāpieņem, ka noteikšanai ir jānotiek ex aequo et bono”, un tā 3. punktā ir paredzēts, ka, “ja noteikšanai ir jānotiek ex aequo et bono, tad pielīgtais noteikums ir saistošs otrai līgumslēdzējai pusei tikai tad, ja tas ir taisnīgs. Ja tas ir netaisnīgs, noteikums tiek noteikts ar tiesas spriedumu”.

( 4 ) Federālās augstākās tiesas spriedums, 2011. gada 18. oktobris – KZR 18/10, NVwZ 2012, 189. lpp.

( 5 ) Minēta iepriekš 2. zemsvītras piezīmē.

( 6 ) Stellungnahme des Bundesrates vom 18.03.2016 (BR‑Drucksache 22/16, Ziff. 29, 26. un 27. lpp.).

( 7 ) Šī valdība Tiesā neiesniedza rakstveida apsvērumus, bet Tiesa to aicināja atbildēt uz vairākiem jautājumiem rakstveidā. Tā piedalījās tiesas sēdē, būtībā aprobežojoties ar topošā jaunā likuma izklāstu.

( 8 ) 2016. gada 29. augustaGesetz zur Stärkung des Wettbewerbs im Eisenbahnbereich, Bundesgesetzblatt Jahrgang 2016, Teil I, Nr. 43, ausgegeben zu Bonn am 1. September 2016.

( 9 ) Skat. likumprojekta 33. panta 2. punkta pēdējo teikumu, saskaņā ar kuru “saskaņotā maksa ir uzskatāma par taisnīgu maksu BGB 315. panta izpratnē”.

( 10 ) Tiesā izskatāmā lieta C‑344/16. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) paskaidro, ka vērsties Tiesā to ir pamudinājusi Eiropas Komisijas paustā nostāja tās apsvērumos izskatāmajā lietā un ka līdz šim brīdim tā ir uzskatījusi, ka, pamatojoties uz BGB 315. pantu, veicamās kontroles nesaderība ar Direktīvu 2001/14 ir viennozīmīgi izslēgta.

( 11 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 28. februāris, Komisija/Ungārija (C‑473/10, EU:C:2013:113, 78. punkts).

( 12 ) Slīpinājums pievienots.

( 13 ) Kā “maksu, kas atspoguļo jaudas nepietiekamību kādā skaidri nosakāmā infrastruktūras daļā pārslodzes laikposmos”.

( 14 ) Runa ir par Direktīvas 2001/14 II pielikuma 1. punktā paredzētajiem pakalpojumiem.

( 15 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 30. maijs, Komisija/Polija (C‑512/10, EU:C:2013:338, 75. punkts). Komisijas priekšlikumam Padomes direktīvai par dzelzceļa infrastruktūras jaudu iedalīšanu, dzelzceļa infrastruktūras maksas iekasēšanu un drošības sertifikāciju, COM(1998) 480, galīgā redakcija, pievienotā darba dokumenta 28. punktā “tiešo izmaksu” jēdziens ir identificēts kā atbilstošas “papildu izmaksas, kas infrastruktūras lietošanas struktūrai rodas vienas papildu transporta vienības dēļ”. Dalībvalstu rīcības brīvības pamatprincipi pašlaik ir noteikti Komisijas 2015. gada 12. jūnija Īstenošanas regulā (ES) Nr. 2015/909 par kārtību, kā aprēķināt izmaksas, kas tieši radušās, sniedzot vilcienu satiksmes pakalpojumus (OV 2015, L 148, 17. lpp.), kurā saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir definēta to izmaksu aprēķināšanas kārtība, kuras tieši radušās, sniedzot vilcienu satiksmes pakalpojumus, nolūkā noteikt maksu par minimālo piekļuves pakalpojumu kompleksu un par piekļuvi infrastruktūrai, kas savieno infrastruktūru ar apkalpes vietām, kuras minētas Direktīvas 2012/34 31. panta 3. punktā.

( 16 ) Kas ir iespēja, kuru atsevišķas dalībvalstis, starp citu, nav izmantojušas. Kā piemēru skat. tostarp spriedumu, 2013. gada 30. maijs, Komisija/Polija (C‑512/10, EU:C:2013:338, 87. un 88. punkts).

( 17 ) Direktīvas 2001/14 8. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, “lai pilnībā segtu infrastruktūras pārvaldītājam radušās izmaksas, ja tirgus situācija to pieļauj, dalībvalsts var piedzīt uzcenojumus, pamatojoties uz efektīviem, caurskatāmiem un nediskriminējošiem principiem, vienlaikus garantējot optimālu konkurētspēju, jo īpaši dzelzceļa kravu starptautisko pārvadājumu jomā. Maksas iekasēšanas sistēmā ievēro dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu sasniegto produktivitātes pieaugumu”. Minētā 1. punkta otrajā daļā ir precizēts, ka “maksas līmenis tomēr nedrīkst liegt lietot infrastruktūru tādām tirgus daļām, kas spēj segt vismaz tās izmaksas, kas tieši radušās dzelzceļa pakalpojumu sniegšanas dēļ, kā arī peļņas normu, ko pieļauj tirgus situācija”.

( 18 ) Direktīvas 2001/14 6. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “dalībvalstis izstrādā nosacījumus, attiecīgā gadījumā ieskaitot priekšapmaksas nosacījumus, lai nodrošinātu, ka normālos uzņēmējdarbības apstākļos un saprātīgā laikposmā infrastruktūras pārvaldītāja grāmatvedības rēķinos ienākumiem no infrastruktūras maksas, citas saimnieciskās darbības un valsts iemaksām, no vienas puses, jābūt vismaz līdzsvarā ar infrastruktūras izdevumiem, no otras puses”.

( 19 ) Kas vēl papildina spēcīgo sadrumstalotību, kura piemīt maksu par minimālajiem pakalpojumiem Eiropā iekasēšanai gan saistībā ar preču, gan pasažieru pārvadājumiem, šajā ziņā skat. Amaral, M. un Danielowitzowa, N. pētījumu “La tarification de l’infrastructure ferroviaire en Europe”, L’Espace ferroviaire unique européen, quelle(s) réalité(s)?, Bruylant, 2015, 241. lpp.

( 20 ) Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 1. panta 1. punkta otro daļu “dalībvalstis nodrošina, ka dzelzceļa infrastruktūras maksas iekasēšanas un jaudas iedalīšanas shēmās ir ievēroti šajā direktīvā noteiktie principi, un tādējādi ļauj infrastruktūras pārvaldītājam laist pārdošanā un izmantot pieejamo infrastruktūras jaudu efektīvi un vislabākajā veidā”.

( 21 ) Allgemeines Eisenbahngesetz (1993. gada 27. decembra Vispārējā dzelzceļa likums, BGBl. I, 2378. un 2396. lpp., tā 2009. gada 29. maija likuma redakcija, BGBl. I, 1100. lpp., turpmāk tekstā – “AEG”) 14. panta 4. punktā ir noteikts, ka “dzelzceļa pārvaldītāji savas maksas nosaka atbilstoši noteikumiem, kas izdoti saskaņā ar 26. panta 1. punkta 6) un 7) apakšpunktu, lai kompensētu visas izmaksas, kas tiem radušās, sniedzot pamatpakalpojumus 1. punkta pirmā teikuma izpratnē, pieskaitot peļņas normu atbilstoši tirgus situācijai. Šajā nolūkā tie ir tiesīgi noteikt un iekasēt uzcenojumus, kas ir tieši saistīti ar dzelzceļa lietošanu, un tie var īstenot atšķirīgu pieeju attiecībā pret dzelzceļa pasažieru tālsatiksmes pārvadājumiem, dzelzceļa pasažieru vietējās satiksmes pārvadājumiem vai kravu pārvadājumiem un atkarībā no katra šā pakalpojuma veida iekšzemes tirgus segmenta, un ir jānodrošina konkurētspēja it īpaši dzelzceļa starptautisko kravu pārvadājumu jomā. Tomēr iepriekš otrajā teikumā norādītajā gadījumā konkrētā tirgus segmentā maksas iekasēšana nevar pārsniegt radušās tiešās dzelzceļa pārvadājumu izmaksas, kurām pieskaita peļņas normu atbilstoši tirgus situācijai [..]”. Maksu noteikšanas kritēriji tostarp ir precizēti Eisenbahninfrastruktur‑Benutzungsverordnung (2015. gada 3. jūnija Noteikumi par nediskriminējošu piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu, BGBl. I, 1566. lpp., to 2009. gada 3. jūnija redakcija, BGBl. I, 1235. lpp.) 4. un 21. pantā.

( 22 ) It īpaši no trešā prejudiciālā jautājuma, kā arī no pamatlietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka strīdīgais jautājums skar infrastruktūras pārvaldītāja maksu veidošanas elastīgumu, kas izriet no Vācijas Federatīvās Republikas izvēles par labu Direktīvas 2001/14 8. panta 1. punktā paredzētajai uzcenojumu sistēmai. Šo elastīgumu BGB 315. panta piemērošanas atbalstītāji vēlas redzēt ietvertu skaidrākos pamatprincipos, bet tās pretinieki savukārt vēlas saglabāt šo elastīgumu nemainītu kā instrumentu, kas ļauj segt daļu no kopējām izmaksām.

( 23 ) Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 preambulas 11. apsvērumu maksas iekasēšanas un jaudas iedalīšanas shēmām būtu ne vien jādod visiem uzņēmumiem vienlīdzīgas un nediskriminējošas piekļuves iespējas, bet arī, “ciktāl iespējams, jāmēģina apmierināt visu lietotāju un transporta veidu vajadzības taisnīgi un bez diskriminācijas”.. Savukārt preambulas 17. apsvērumā ir noteikts, ka “ir svarīgi ņemt vērā gan pretendentu, gan infrastruktūras pārvaldītāja ar uzņēmējdarbību saistītās prasības”. Preambulas 36. apsvērumā ir minēts mērķis noteikt “pienācīgu un mērenu infrastruktūras maksas apmēru”. Skat. arī Direktīvas 2001/14 preambulas 46. un 49. apsvērumu.

( 24 ) Direktīvas 2001/14 12. pants ir formulēts šādi: “Infrastruktūras pārvaldītāji var piedzīt attiecīgu maksu par jaudu, kas ir pieprasīta, taču netiek izmantota. Šī maksa stimulē efektīvu jaudas izmantošanu.”

( 25 ) Iepriekš 15. zemsvītras piezīmē minētajā Komisijas priekšlikumā Padomes direktīvai par dzelzceļa infrastruktūras jaudu iedalīšanu, dzelzceļa infrastruktūras maksas iekasēšanu un drošības sertifikāciju šie nosacījumi bija tieši uzskaitīti, skat. Direktīvas 2001/14 13. pantu.

( 26 ) Skat. spriedumu, 1984. gada 10. aprīlis, von Colson un Kamann (14/83, EU:C:1984:153, 26. punkts).

( 27 ) Skat. 21. zemsvītras piezīmi iepriekš.

( 28 ) Direktīvas 2001/14 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “attiecībā uz konkrētiem ieguldījumu projektiem, kas tiks veikti nākotnē vai ir pabeigti ne agrāk kā 15 gadus pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, infrastruktūras pārvaldītājs var noteikt vai turpināt noteikt augstāku maksu, pamatojoties uz šādu projektu ilgtermiņa izmaksām, ja tie palielina efektivitāti un/vai izmaksu lietderību un ja tos citādi nevar vai nebūtu iespējas īstenot. Šādos maksas iekasēšanas noteikumos var ietvert arī vienošanos par dalītu tā riska uzņemšanos, kas saistīts ar jaunajiem ieguldījumiem”.

( 29 ) Šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 28. februāris, Komisija/Spānija (C‑483/10, EU:C:2013:114, 44. punkts), un 2013. gada 3. oktobris, Komisija/Itālija (C‑369/11, EU:C:2013:636, 43. punkts).

( 30 ) Skat. spriedumus, 2013. gada 28. februāris, Komisija/Spānija (C‑483/10, EU:C:2013:114, 39. punkts), un 2013. gada 3. oktobris, Komisija/Itālija (C‑369/11, EU:C:2013:636, 41. un 42. punkts).

( 31 ) Skat. spriedumus, 2013. gada 28. februāris, Komisija/Spānija (C‑483/10, EU:C:2013:114, 44. punkts), un 2013. gada 3. oktobris, Komisija/Itālija (C‑369/11, EU:C:2013:636, 43. punkts).

( 32 ) Skat. spriedumus, 2013. gada 28. februāris, Komisija/Spānija (C‑483/10, EU:C:2013:114) un 2013. gada 3. oktobris, Komisija/Itālija (C‑369/11, EU:C:2013:636).

( 33 ) Direktīvas 2001/14 30. panta 1. punktā ir paredzēts: “Neierobežojot 21. panta 6. punktu, dalībvalstis izveido regulatīvo iestādi. Šī iestāde, kas var būt par transporta jautājumiem atbildīgā ministrija vai jebkura cita iestāde, savā uzbūvē, finansējuma saņemšanā, juridiskajā formā un lēmumu pieņemšanā nav atkarīga ne no viena infrastruktūras pārvaldītāja, par maksas iekasēšanu atbildīgās iestādes, par jaudas iedalīšanu atbildīgās iestādes vai pretendenta. Iestāde darbojas saskaņā ar šajā pantā izklāstītajiem principiem, kas ļauj pārsūdzības un regulatīvās funkcijas piešķirt atsevišķām struktūrām.”

( 34 ) Jēdziens “pretendents” ir definēts Direktīvas 2001/14 2. panta b) punktā kā tāds, kas nozīmē “licencētu dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu un/vai starptautisku dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu grupējumu, un – dalībvalstīs, kur šāda iespēja ir paredzēta – citas fiziskas un/vai juridiskas personas, kam ir ar sabiedriskiem pakalpojumiem saistīta vai komerciāla interese iegūt infrastruktūras jaudu, [..], kuru mērķis ir nodrošināt dzelzceļa satiksmi savās attiecīgajās teritorijās”.

( 35 ) Slīpinājums pievienots.

( 36 ) Saskaņā ar Direktīvas 2001/14 30. panta 3. punktu “regulatīvā iestāde nodrošina, ka infrastruktūras pārvaldītāja noteiktā maksa atbilst II nodaļas prasībām un nav diskriminējoša”.

( 37 ) Skat. 40.–46. punktu iepriekš.

( 38 ) Slīpinājums pievienots.

( 39 ) Es uzsveru, ka savās atbildēs uz Tiesas rakstveida jautājumiem Vācijas valdība ir precizējusi, ka Vācijas regulatīvās iestādes un tātad arī šīs iestādes lēmumus kontrolējošo administratīvo tiesu kompetence ir ierobežota ar tiesiskuma atjaunošanu nākotnē un ka lietas, kas skar pagātnes situācijas, izskata civillietu tiesas. AEG 14.f panta 1. punktā ir noteikts, ka regulatīvā iestāde pēc savas ierosmes var kontrolēt dzelzceļa tīkla lietošanas nosacījumus un apkalpes pakalpojumu izmantošanas nosacījumus, kā arī noteikumus, kas attiecas uz lietošanas maksu apmēru vai struktūru, un citas dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītāju uzņēmumu maksas. Attiecībā uz nākotni šī iestāde ir tiesīga vai nu uzlikt par pienākumu dzelzceļa infrastruktūras pārvaldīšanas uzņēmumiem saskaņā ar tās norādījumiem mainīt minētos nosacījumus vai maksas iekasēšanas noteikumus, vai arī atcelt tos, ciktāl tie pārkāpj dzelzceļa infrastruktūras tiesību normas par piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai. Šā paša panta 2. punktā ir paredzēts, ka, ja vienošanās par piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai vai par pamatlīgumu netiek panākta, regulatīvā iestāde, pamatojoties uz pieteikumu vai pēc savas iniciatīvas, var pārbaudīt dzelzceļa infrastruktūras uzņēmuma lēmumus. Tiesības iesniegt pieteikumu ir personām, kurām ir piekļuves tiesības un kuru tiesības uz piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai var būt ierobežotas.

( 40 ) Atšķirībā no Direktīvas 2001/14 Direktīvas 2012/34 56. panta 2. punktā jau tieši ir atzīts, ka regulatīvās iestādes kompetences nekādi neietekmē valsts konkurences iestādes kompetences.

( 41 ) Turklāt jānorāda, ka Direktīva 2012/34 arī atsevišķu dalībvalstu parlamentiem piešķir tiesības pārskatīt infrastruktūras pārvaldītāja noteikto maksu līmeni nolūkā nodrošināt, lai maksas “atbilstu šai direktīvai, izveidotajai maksāšanas sistēmai un maksāšanas noteikumiem”, skat. šīs direktīvas 29. panta 1. punkta piekto daļu.

( 42 ) Savu secinājumu (C‑545/10, EU:C:2012:791) 107. punktā ģenerāladvokāts N. Jēskinens it īpaši uzstāja uz Direktīvas 2001/14 30. pantā paredzētās iestādes vienreizīgumu, skat. 107. punktu. Savukārt Tiesa pati aprobežojās ar atzinumu, ka “Direktīvas 2001/14 30. pants ir interpretējams tādējādi, ka kontroles iestādes pieņemtos administratīvos lēmumus var pārbaudīt tikai tiesā”, skat. 2013. gada 11. jūlija sprieduma Komisija/Čehijas Republika (C‑545/10, EU:C:2013:509) 104. punktu.

( 43 ) Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka “pretendentu un infrastruktūras pārvaldītāja pārrunas par infrastruktūras maksas apjomu ir pieļaujamas vienīgi tad, ja tās notiek regulatīvās iestādes uzraudzībā. Regulatīvā iestāde iejaucas, ja pārrunās varētu tikt pārkāptas šīs direktīvas prasības”.

( 44 ) It īpaši skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.) 4. panta 1. punktu.

( 45 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 13. oktobris, Polkomtel (C‑231/15, EU:C:2016:769, 22. punkts), kā arī manu secinājumu lietā Koninklijke KPN u.c. (C‑28/15, EU:C:2016:310) 48. punktu.

( 46 ) Skat. it īpaši Direktīvas 2001/14 preambulas 5. un 11. apsvērumu.

( 47 ) Šajā ziņā jānorāda, ka savās atbildes uz Tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem Vācijas valdība ir precizējusi, ka saskaņā ar Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Vācija) judikatūru regulatīvajai iestādei un tātad arī administratīvajām tiesām ir aizliegts lemt par individuālu lietošanas nosacījumu piemērošanu divpusējās attiecībās starp pretendentu un dzelzceļa tīkla pārvaldītāju un ka šīs iestādes lēmumi vienmēr ir piemērojami visiem lietotājiem.