LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 304/7

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2013. gada 4. jūnija spriedumu lietā T-431/10 Nencini/Eiropas Parlaments 2013. gada 6. augustā iesniedza Riccardo Nencini

(Lieta C-447/13 P)

2013/C 304/13

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Riccardo Nencini (pārstāvis — M. Chiti, advokāts)

Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Parlaments

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:

— ja nepieciešams, vispirms konstatējot, ka Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (1) 85.b pants un Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2) 73.a pants ir prettiesiski/nav spēkā, atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 4. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-431/10 un T-560/10 Nencini/Eiropas Parlaments, un, grozot šo spriedumu, nospriest, ka Eiropas Savienības Vispārējā tiesā norādītie prasības pamati ir jāapmierina un ka pirmajā instancē apstrīdētie tiesību akti ir prettiesiski;

— pakārtoti, apstrīdētajā gadījumā, ja R. Nencini piespriestā strīdīgo summu atmaksāšana tiktu apstiprināta, taisnīgi noteikt šīs summas no jauna — vispirms atceļot un grozot pārsūdzēto spriedumu — vai nosūtīt lietu Parlamenta ģenerālsekretariātam, lai tas no jauna taisnīgi noteiktu apstrīdēto summu;

— atcelt spriedumu daļā par tiesāšanās izdevumiem un līdz ar to grozīt šo spriedumu, piespriežot Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus lietā T-431/10, kā arī lietā T-560/10, vai katrā ziņā piespriest tam izmaksāt šo tiesāšanās izdevumu kompensāciju;

— katrā ziņā piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka ir pārkāptas tiesību normas par noilgumu un tiesiskās noteiktības, efektivitātes un saprātīguma principi. Vispārējā tiesa esot noraidījusi prasītāja prasības, uzskatot, ka noilguma termiņus sāk skaitīt no lēmuma par [samaksāto summu] atgūšanu un kreditēšanu paziņošanas, proti, vienpadsmit gadus pēc tam, kad R. Nencini ir beidzis darbu Parlamentā.

Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo, pārkāpjot sacīkstes un efektīvas aizsardzības principu, lēmuma pamatojošie elementi daļēji atšķīrās no iepriekš apstrīdētajiem.

Treškārt, tiek norādīts, ka Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām (“DIP noteikumi”) esot nepareizi piemēroti gan attiecībā uz apstrīdētām summām par ceļa izdevumus atmaksu, gan attiecībā uz apstrīdētām summām par sekretariāta piemaksām. It īpaši tiek apgalvots, ka, pirmkārt, jēdziens “domicils” tika interpretēts nepareizi, jo tas nevar sakrist ar formālas “dzīvesvietas” jēdzienu; un, otrkārt, ka ļaunprātīga izmantošana nevar pastāvēt no vairākiem skatupunktiem un ka ir pretrunīgi uzskatīt par vienkāršu “formālu pārkāpumu” to, ka netika norādīti visu to personu vārdi, kas saņēma sekretariāta piemaksu, bet tas būtu jāuzskata par nelabojamu [kļūdu], ņemot vērā tajā laikā spēkā esošo noteikumu neskaidro raksturu.

Ceturtkārt, apelācijas sūdzība ir pamatota ar samērīguma principa pārkāpumu, nosakot atgūstamās summas apmēru. Piespriest atlīdzināt visu saņemto summu esot bijis absurdi.

Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs kritizē kļūdu, kas ir pieļauta, nosakot tās izmaksas, kuras jāsedz R. Nencini. Izmaksas, kas radušās pirmā lēmuma apstrīdēšanas gaitā, kurš pēc tam tika atsaukts, radās pretējās puses kļūdainās rīcības dēļ, kura turklāt piekrita, ka ir izdarījusi šo pārkāpumu, pēc pirmās prasības paziņošanas aizstājot šo lēmumu ar citu lēmumu itāļu valodā.

(1) Komisijas 2002. gada 23. decembra Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Padomes Regulai (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 357, 1. lpp.).

(2) Padomes 2002. gada 25. jūnija Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.).