Keywords

Summary



Keywords

1. Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi – Jurisdikcija – Prāva starp lietas dalībniekiem ar domicilu vienā un tajā pašā līgumslēdzējā valstī, kurai ir saistība ar trešo valsti – Konvencijas 2. panta piemērojamība

(1968. gada 27. septembra Briseles Konvencijas 2. pants)

2. Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi – Jurisdikcija – Līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikcija, kas ir pamatota ar Konvencijas 2. pantu – Atteikšanās no kompetences, pamatojoties uz izņēmumu, kas ir cēlies no forum non conveniens doktrīnas – Nepieļaujamība

(1968. gada 27. septembra Briseles Konvencijas 2. pants)

Summary

1. 2. pants 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos, ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos un ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos, ir piemērojams prāvā līgumslēdzējas valsts tiesā starp prāvas dalībniekiem, kurai ir noteikta saistība ar trešo valsti, nevis ar citu līgumslēdzēju valsti, līdzīgos apstākļos, kas ietver attiecības starp vienas līgumslēdzējas valsts un trešās valsts tiesām, nevis attiecības starp vairāku līgumslēdzēju valstu tiesām.

Lai gan Konvencijas jurisdikcijas normu piemērošanai tiešām nepieciešama ārvalsts faktora esamība, tomēr attiecīgo tiesisko attiecību starptautiskais raksturs ne vienmēr izriet no vairāku līgumslēdzēju valstu iesaistīšanas sakarā ar prāvas pamatu vai prāvas dalībnieku attiecīgo domicilu, lai piemērotu minēto noteikumu. Līgumslēdzējas valsts un trešās valsts iesaistīšana, piemēram, sakarā ar prasītāja un atbildētāja domicilu pirmajā valstī un attiecīgajiem notikumiem otrajā [minētajā valstī] arī var piešķirt starptautisku raksturu attiecīgajām tiesiskajām attiecībām.

Turklāt līgumslēdzējas valsts tiesas noteikšana par kompetentu sakarā ar atbildētāja domicilu šīs valsts teritorijā, pat attiecībā uz prāvu, kas tās priekšmeta vai prasītāja domicila dēļ vismaz daļēji ir saistīta ar trešo valsti, nav tāda, kas uzliktu pienākumu šai pēdējai [minētajai] valstij, tā, lai netiktu skarts līgumu relatīvās iedarbības princips.

(sal. ar 25., 26., 30., 31. un 35. punktu)

2. 1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos, ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos un ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos, iestājas pret to, ka līgumslēdzējas valsts tiesa atsakās īstenot kompetenci, kas tai piešķirta ar minētās konvencijas 2. pantu, tā iemesla dēļ, ka trešās valsts tiesa ir vairāk piemērota attiecīgās lietas izskatīšanai, pat ja nerodas jautājums par citas līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikciju vai ja šai prāvai nav nekādas saistības ar citu līgumslēdzēju valsti.

Konvencijas autori nebija paredzējuši izņēmumu, pamatojoties uz forum non conveniens doktrīnu, un šīs doktrīnas piemērošana varētu ietekmēt Konvencijā noteikto jurisdikcijas normu nosakāmību, un – tā rezultātā – tiesiskās noteiktības principu, kas ir tās pamats. Turklāt forum non conveniens izņēmuma pieļaušana varētu ietekmēt Konvencijā ietverto jurisdikcijas normu vienveidīgu piemērošanu un personu tiesiskās aizsardzības nodrošināšanu Kopienā.

(sal. ar 37., 41.–43. punktu un rezolutīvo daļu)