13.

Valsts tiesvedības gaitā Itālijas iestādes savai aizstāvībai atsaucās uz dekrētu likumu Nr. 352/2003 un Gasparri likumu. Šajā kontekstā Consiglio di Stato Eiropas Kopienu Tiesai ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par virkni jautājumu: “1) Vai [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā — “ECTK”)], uz ko ir atsauce Līguma par Eiropas Savienību 6. pantā, 10. pants nodrošina ārēju informācijas daudzveidību televīzijas apraides nozarē, līdz ar ko dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt daudzveidību un konkurenci šajā nozarē, kas balstīta uz koncentrācijas aizlieguma sistēmu, kas attiecībā uz tehnoloģisko attīstību nodrošina pieeju tīkliem un operatoru daudzveidību, bez iespējas duopolu tirgus struktūru uzskatīt par tiesisku? 2) Vai EK līguma noteikumi, kas garantē pakalpojumu sniegšanas brīvību un konkurenci un kas interpretēti Komisijas 2000. gada 29. aprīļa skaidrojošajā paziņojumā par licencēm Kopienu tiesībās, izvirza prasību, ka licencēm jābūt piešķirtām saskaņā ar principiem, kas var nodrošināt vienlīdzīgu un nediskriminējošu attieksmi, kā arī pārskatāmību, samērīgumu un indivīdu tiesību ievērošanu; un vai šiem Līguma noteikumiem un principiem atbilst tādas Itālijas tiesību normas kā Likuma Nr. 249/1997 3. panta 7. punkts un 2003. gada 24. decembra Dekrēta-likuma Nr. 352 1. pants, kurš pārstrādāts par Likumu Nr. 112/2004 (Gasparri likums) [ ( 10 )], ciktāl saskaņā ar šīm tiesību normām personas, kas apkalpo raidorganizāciju tīklus, kuri pārsniedz koncentrācijas robežas, var turpināt veikt savu darbību, izslēdzot no tirgus tādus operatorus kā prasītāja sabiedrība, kas, lai arī ir saņēmuši attiecīgo licenci, kas tiem likumīgi tikusi piešķirta iepirkuma procedūrā, nav varējuši īstenot ar licenci saistīto darbību, jo tiem nav tikušas piešķirtas radiofrekvences tādēļ, ka nepietiek vai trūkst radiofrekvenču, jo to tīklu īpašnieki, kuri pārsniedz atbilstoši konkurences tiesību aktiem noteiktās koncentrācijas aizlieguma robežas, turpina veikt iepriekš minēto darbību? 3) Vai, sākot ar 2003. gada 25. jūliju, [Eiropas Parlamenta un Padomes2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva)] 17. pants paredz šīs direktīvas tiešo iedarbību valsts tiesībās un uzliek pienākumu dalībvalstij, kas ir piešķīrusi raidīšanas tiesības (kas ietver tiesības izveidot tīklus, tiesības sniegt elektronisko komunikāciju pakalpojumus vai frekvenču izmantošanas tiesības), pielāgot šīs tiesības Kopienu tiesiskajam regulējumam; un vai ar šo pienākumu ir saistīta prasība faktiski piešķirt frekvences, kas vajadzīgas, lai īstenotu šo darbību? 4) Vai [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva)] 9. pants un Atļauju izsniegšanas direktīvas 5. pants, kas paredz publiskas, pārskatāmas un nediskriminējošas procedūras (5. pants), kas īstenojamas, pamatojoties uz objektīviem, pārskatāmiem, nediskriminējošiem un samērīgiem kritērijiem (9. pants), pieļauj valsts tiesībās paredzētu (Likuma Nr. 112/2004 23. panta 5. punkts) vispārēju atļauju piešķiršanas sistēmu, kas, atļaujot saglabāt tīklu sistēmas, kas pārsniedz koncentrācijas robežas un kas nav izvēlētas konkursa kārtībā, aizskar tiesības, kādas saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu (Direktīvas 2002/20 17. panta 2. punkts) ir piešķirtas citiem uzņēmumiem, kuriem, lai arī tie konkursā pārspējuši savus konkurentus, tiek traucēts veikt savu darbību? 5) Vai Direktīvas 2002/21 9. pants, Direktīvas 2002/20 [..] 5. panta 2. punkta otrā daļa un 7. panta 3. punkts, kā arī [Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvas 2002/77/EK par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū] 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu vismaz no 2003. gada 25. jūlija (skat. Atļauju piešķiršanas direktīvas 17. pantu) novērst situāciju, kurā jau pastāvošās televīzijas apraides sistēmas dēļ frekvences faktiski ir aizņemtas (iekārtu darbība, nepiešķirot licences vai atļaujas atbilstoši atlases procedūrai), līdz ar ko raidīšanu nav iespējams veikt bez atbilstoša raidīšanas plāna un tam sekojošas daudzveidības palielināšanās, kas ir pretrunā dalībvalsts publiskas procedūras rezultātā piešķirtai licencei? 6) Vai dalībvalsts var atsaukties uz Direktīvas 2002/20 5. panta 2. punkta otrajā daļā un Direktīvas 2002/77 4. pantā paredzēto izņēmumu tikai, lai aizsargātu informācijas daudzveidību un nodrošinātu kultūru un valodu dažādību, bet ne par labu tīklu apkalpotājiem, kas jau pārsniedz valsts konkurences tiesībās paredzētā koncentrācijas aizlieguma robežas? 7) Vai, ja dalībvalsts piemēro Direktīvas 2002/20 5. pantā paredzēto izņēmumu, tai ir jānorāda mērķi, kurus tā faktiski vēlas sasniegt ar valsts tiesībās paredzēto izņēmumu? 8) Vai šādu izņēmumu var attiecināt ne tikai uz licences saņēmēju, kas ir valsts raidorganizācijas pakalpojumu sniedzējs (Itālijā — “RAI”), bet arī uz privātiem operatoriem, kuri atlases procedūrā nav pārspējuši savus konkurentus, un piemērot par sliktu uzņēmumiem, kam licence piešķirta, pamatojoties uz publiskā iepirkuma procedūru? 9) Vai no primāro un atvasināto Kopienu tiesību aktiem par efektīvas konkurences (“workable competition”) nodrošināšanu raidorganizāciju tirgus nozarē izriet, ka valsts likumdevējam ir bijis pienākums izvairīties no vecās analogās pārejas sistēmas paplašināšanas, ņemot vērā, ka drīzumā tiks ieviesta hercu ciparu sistēma (ar tam sekojošu vispārēju pāreju uz ciparu tehnoloģijām) un ka tikai tad, ja analogā apraide tiks pārtraukta un aizvietota, pārslēdzoties uz ciparu apraidi, būs iespējams dažādiem pielietojumiem pārdalīt atbrīvojušās frekvences, bet, pārejot uz hercu ciparu apraidi, pastāvēs brīvo frekvenču tālākas samazināšanās risks, ja ciparu apraides sistēma darbosies paralēli analogajai sistēmai (“simulcast”)? 10) Visbeidzot, vai Eiropas tiesībās garantētā informācijas avotu daudzveidība un konkurence raidorganizāciju nozarē tiek nodrošināta saskaņā ar tādu valsts tiesisko regulējumu kā Likums Nr. 112/2004, kas saistībā ar jaunu, ļoti apjomīgu kritēriju paredz 20 % resursu robežu (tā saukto “IKS” — integrēto komunikāciju sistēmu — Likuma Nr. 112/2004 2. panta g) punkts un 15. pants), ietverot arī darbības, kam nav nekādas ietekmes uz informācijas avotu daudzveidību, lai arī saskaņā ar konkurences tiesībām “attiecīgais tirgus” parasti tiek noteikts, diferencējot tirgus raidorganizāciju nozarē, nošķirot pat maksas un bezmaksas televīziju (skat. inter alia [Komisijas 2000. gada 21. marta Lēmumu lietā COMP/JV.37 — BSkyB/Kirch Pay TV, ar ko koncentrācija tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu], pamatojoties uz [Padomes 1989. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli], Apvienošanās procedūru 21/03/2000 un [Komisijas 2003. gada 2. aprīļa Lēmumu lietā COMP/M.2876 — Newscorp/Telepiù, ar ko koncentrācija tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ nolīgumu], kas balstīts uz [Regulu (EEK) Nr. 4064/89])?”