ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Šī likuma 32. pantā par principiem, kas reglamentē valsts iestāžu atbildību, ir noteikts: “1. Privātpersonām ir tiesības saņemt kompensāciju no attiecīgajām valsts iestādēm par jebkādu to īpašumam vai tiesībām nodarītu aizskārumu, ja šis aizskārums ir sekas parastai vai neparastai sabiedrisko pakalpojumu darbībai, izņemot nepārvaramas varas gadījumu vai zaudējumus, par kuriem atbilstoši likumam atbildība ir jāuzņemas privātpersonai. Administratīvo aktu vai tiesību normu atcelšana administratīvā procesa kārtībā vai administratīvās tiesvedības kārtībā pati par sevi nerada tiesības uz atlīdzinājumu. 2. Katrā ziņā norādītajiem zaudējumiem ir jābūt efektīviem, ekonomiski novērtējamiem un individualizētiem attiecībā uz personu vai personu grupu. 3. Tāpat privātpersonām ir tiesības saņemt atlīdzību no valsts iestādēm par jebkādu to īpašumam un to tiesībām nodarītu aizskārumu, kas izriet no tādu leģislatīvo aktu piemērošanas, kuri nav uzskatāmi par tiesību ekspropriācijas darbībām un par kuriem tiem nav jāuzņemas atbildība, ja tas ir paredzēts attiecīgajos leģislatīvajos aktos un atbilstoši tajos precizētajiem nosacījumiem. Likumdevējas valsts atbildība var iestāties arī šādos turpmāk minētajos gadījumos, ja ir izpildīti iepriekšējos punktos paredzētie nosacījumi: a) ja zaudējumi izriet no tādas tiesību normas piemērošanas, kurai ir likuma spēks un kura ir atzīta par neatbilstošu Konstitūcijai, ar nosacījumu, ka ir izpildītas 4. punktā minētās prasības; b) ja zaudējumi rodas, piemērojot [Savienības] tiesībām pretrunā esošu tiesību normu, saskaņā ar 5. punkta noteikumiem. 4. Ja kaitējums izriet no tādas tiesību normas piemērošanas, kurai ir likuma spēks un kura ir atzīta par neatbilstošu Konstitūcijai, privātpersona var saņemt atlīdzinājumu, ja tā kādā tiesas instancē ir saņēmusi galīgo nolēmumu, ar kuru ir noraidīta prasība, kas celta par administratīvo aktu, ar kuru radīti zaudējumi, ar nosacījumu, ka privātpersona ir atsaukusies uz vēlāk atzīto neatbilstību Konstitūcijai. 5. Ja kaitējums izriet no tādas tiesību normas piemērošanas, kas atzīta par nesaderīgu ar [Savienības] tiesībām, privātpersona var saņemt atlīdzinājumu, ja tā kādā tiesu instancē ir saņēmusi galīgo nolēmumu, ar kuru ir noraidīta prasība, kas celta par administratīvo aktu, ar kuru radīti zaudējumi, ar nosacījumu, ka privātpersona ir atsaukusies uz vēlāk atzīto Savienības tiesību pārkāpumu. Turklāt ir jābūt izpildītiem visiem turpmāk minētajiem nosacījumiem: a) pārkāptā tiesību norma paredz piešķirt tiesības privātpersonām; b) pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam; c) ir jāpastāv tiešai cēloņsakarībai starp to, ka nav ievērots [Savienības] tiesībās atbildīgajai valsts iestādei noteiktais pienākums, un privātpersonām nodarītajiem zaudējumiem. 6. Nolēmums, ar kuru tiesību norma, kam ir likuma statuss, ir atzīta par neatbilstošu Konstitūcijai, vai ar kuru tiesību norma ir atzīta par neatbilstošu [Savienības] tiesībām, stājas spēkā, sākot no tā publicēšanas brīža Boletín Oficial del Estado vai Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja vien šajā nolēmumā nav noteikts citādi. [..]”
2)

Regulas Nr. 1305/2013 30. panta 6. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalstij, ievērojot vispārējo diskriminācijas aizlieguma principu, vai nu izslēgt purvus no Natura 2000 tīkla maksājumu saņemšanas, ja vien šī izslēgšana neapdraud šo maksājumu kompensējošo mērķi, vai arī ierobežot par šīm teritorijām piešķiramo atbalstu, attiecinot to tikai uz ierobežojumiem, kuri ir noteikti kādam konkrētam saimnieciskās darbības veidam, it īpaši mežsaimniecības darbībai.
93.

Īsumā sakot, tāda interpretācija, kas – lai salāgotu Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu ar 17. panta 3. punktu – katrā ziņā uzliek pārdevējam vai piegādātājam risku saistībā ar starptautiskumu, kas var rasties patērētāja domicila maiņas rezultātā, ir tāda: – kurā nav ņemta vērā tipiskā hipotēze, ko paredz pirmā no minētajām tiesību normām; – kurā tiek piedāvāts nevienlīdzīgs risinājums atkarībā no līgumslēdzējas valsts, kurā tiek noslēgts līgums; un – kuras rezultātā var iespējami rasties nevēlamas sekas no ekonomiskās analīzes un no visu iesaistīto pušu skatpunkta.
48.

Trešām kārtām un visbeidzot, attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi, šķiet, apstiprina valsts tiesību aktu atbilstību Regulas Nr. 1307/2013 normām. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 39. panta 1. punkta b) apakšpunktu KLP mērķis tostarp ir panākt pietiekami augstu dzīves līmeni lauksaimniekiem, jo īpaši palielinot lauksaimniecībā nodarbināto personu individuālos ienākumus ( 22 ). Proti, tiešie maksājumi lauksaimniekiem tiek piešķirti, pamatojoties uz to, ka KLP mērķis ir atbalstīt viņu ienākumus. Šajā ziņā norādīšu, pirmkārt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 10. apsvērumu tās mērķis ir nodrošināt atbalsta mērķtiecīgāku piešķiršanu lauksaimniekiem, lai izvairītos no atbalsta piešķiršanas fiziskām vai juridiskām personām, kuru komerciālais mērķis nav vai ir tikai maznozīmīgi saistīts ar lauksaimnieciskās darbības veikšanu. Otrkārt, tāpat arī šīs regulas mērķis ir ļaut piešķirt tiešos maksājumus mazajiem nepilna laika lauksaimniekiem, jo šie lauksaimnieki tiešā veidā palīdz uzturēt lauku apvidu dzīvotspēju. Proti, jāatgādina, ka viens no KLP mērķiem ir nodrošināt pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem un tādējādi veicināt lauku apvidu saglabāšanu. Treškārt, saskaņā ar minētās regulas 2. apsvērumu viens no KLP reformas galvenajiem mērķiem, kas arī ir viena no tās pamatprasībām, ir samazināt administratīvo slogu.
16.

Direktīvas 2007/64 tiesību normas, kas ir transponētas Francijas tiesību aktos, ir atrodamas code monétaire et financier [Monetārajā un finanšu kodeksā] tā redakcijā, kas izriet no ordonnance no 2009‑866, du 15ojuillet 2009, relative aux conditions régissant la fourniture de services de paiement et portant création des établissements de paiement [2009. gada 15. jūlija Rīkojuma Nr. 2009‑866 par nosacījumiem, kas reglamentē maksājumu pakalpojumu sniegšanu un maksājumu iestāžu izveidi] (2009. gada 16. jūlijaJORF, teksts Nr. 13; turpmāk tekstā – “Monetārais un finanšu kodekss”).
Tajā pašā dienā arī OLAF publicēja paziņojumu presei, kurā tas savukārt paziņoja par valsts kriminālprocesa uzsākšanu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju. Šajā ziņā OLAF minēja apelācijas sūdzības iesniedzēja vārdu un norādīja uz tā veikto iepriekšējo izmeklēšanu nozīmi valsts iestāžu veiktā kriminālprocesa uzsākšanā:

“The Romanian National Anticorruption Directorate (DNA) has accused Liviu Dragnea, the leader of the Romanian Social Democrat Party (PSD), of fraud with European Union (EU) funds, of creating an organised criminal group, and of misusing his position for personal gain. [..]

The contribution of the European Anti‑Fraud Office (OLAF) to this outcome has been emphasised by the DNA. The DNA has explained that their case comes as a result of two investigations conducted by the OLAF into projects financed by the European Regional Development Fund for road construction in Romania, which were concluded in May and September 2016.

[..]” ( 5 )
24.

Apcoa par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Højesteret (Augstākā tiesa, Dānija), lai Nodokļu ministrija it īpaši atzītu to, ka kontroles maksas, kas iekasētas stāvēšanas noteikumu pārkāpuma gadījumā attiecībās starp ikvienu automobiļa vadītāju un Apcoa, nav atlīdzība par pakalpojumu, kurš būtu apliekams ar PVN Likuma par PVN 4. panta 1. punkta, skatot to kopā ar PVN direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu, izpratnē.
139.

Tādējādi no Tiesas judikatūras patiešām izriet, kā to apstiprina jaunākie spriedumi konkrēti attiecībā uz Izba Dyscyplinarna Sądu Najwyższego (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta), ka iesniedzējtiesai, ievērojot Savienības tiesību pārākuma principu, ir pienākums nepiemērot valsts tiesību aktus, tostarp Izba Dyscyplinarna Sądu Najwyższego (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta) judikatūru, un to vietā piemērot iepriekšējos valsts tiesību aktus par kompetenci. Lai arī abās lietās – A. K. u.c. un A.B. u.c. – iesniedzējtiesa nebija zemākās instances tiesa ( 71 ), es nedomāju, ka šai atšķirībai ir kāda nozīme. Spriedums A. K. u.c. ir vienlīdz nozīmīgs iesniedzējtiesai šajā lietā.
28.

Pilnīgi nekas neliek domāt, ka laikrakstam būtu bijuši trūkumi tā “ārējo īpašību” dēļ. Daži tiesībzinātnieki norāda, ka fiziskas informācijas nesējs šajā ziņā nevar tikt nodalīts no tā faktiskā satura. Tādēļ attiecīgi tiek ierosināts, ka no Produktatbildības direktīvas izrietošais atbildības neatkarīgi no vainas režīms, ir jāpiemēro produkta kā produkta trūkumiem, kā arī tā intelektuālajam saturam ( 11 ). Tiesībzinātnieku argumenti šī viedokļa atbalstam galvenokārt balstās uz produktatbildības tiesību aktu mērķi aizsargāt patērētājus. Viņi arī apgalvo, ka Produktatbildības direktīva ir attiecināma uz situācijām, kas ļoti līdzinās situācijām, kurās kļūdainas informācijas rezultātā tiek gūti miesas bojājumi. Viens piemērs ir situācija, kad produkts, kas paredzēts cilvēku brīdināšanai par nopietnām briesmām, kā, piemēram, dūmu detektors, darbojas neatbilstoši. Brīdinājuma neesamība liedz cilvēkiem īstenot korektīvu darbību (piemēram, bēgt no degošas ēkas), kas savukārt izraisa viņu miesas bojājumu gūšanu ( 12 ). Doktrīnā tiek saskatīta līdzīga paralēle ar gadījumiem, kad lietošanas instrukcija ietver nepareizu informāciju. Tāpat kā kļūdainas informācijas gadījumā, kas sniegta drukātā plašsaziņas līdzeklī, arī minētajā gadījumā briesmas neizriet no produkta fiziskās kvalitātes, bet gan no tā, ka lasītāji seko tajā ietvertajām (kļūdainajām) instrukcijām.
47.

Tādējādi no minētās judikatūras izriet, ka Direktīvā 93/13 netiek prasīts, lai dalībvalstis pieņem konkrētu procesuālās sistēmas modeli negodīgu noteikumu izskatīšanai tiesā, ja vien tās izpilda saistības saskaņā ar Savienības tiesībām, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes principus, un tādējādi nodrošina, ka valsts tiesa veic pārbaudi saistībā ar līguma noteikumu negodīgo raksturu neatkarīgi no tiesvedības. Faktiski ir jānodrošina, ka ex officio pārbaudi veic vai nu pirmais tiesnesis tiesvedībā, vai otrais tiesnesis, vai nu skatot lietu par piespiedu izpildi, vai pēc būtības, ko var ierosināt patērētājs, ja vien nepastāv būtisks risks, ka patērētājs neies šo konkrēto procesuālo ceļu, tādējādi izslēdzot iespēju veikt negodīgu noteikumu pārbaudi tiesā saskaņā ar Direktīvu 93/13.
39.

Līdz ar to iesniedzējtiesas ieskatā pamatlietas iznākums ir atkarīgs no tā, vai Deutsche Umwelthilfe var atsaukties uz locus standi, kas tieši izriet no Savienības tiesībām. Ņemot vērā spriedumu Protect, tas varētu izrietēt no Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta noteikumiem, tos skatot kopsakarā ar Hartas 47. panta pirmo daļu. Šajā ziņā šī tiesa uzsver, ka pamatlietā nav piemērojams šīs konvencijas 9. panta 2. punkts, jo, pirmkārt, strīdīgais lēmums nav lēmums, uz kuru attiecas minētās konvencijas 6. pants, un, otrkārt, nav valsts tiesību normas šīs konvencijas 9. panta 2. punkta pirmā teikuma izpratnē, kas padarītu piemērojamus citus šīs konvencijas noteikumus.
163.

Runājot par konkrēto gadījumu, pirmkārt, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 34. punktā Vispārējā tiesa atsaucās uz tās pastāvīgajā judikatūrā izmantoto formulu ( 73 ), kas būtībā aptver principus, kas ir izstrādāti šo secinājumu 160. un 161. punktā minētajā Tiesas judikatūrā. Tomēr šajā formulā ir teikums, kas nav atrodams minētajā Tiesas judikatūrā, proti, teikums, ka “šī ierobežotā pārbaude tiesā nenozīmē, ka Savienības tiesa atturas pārbaudīt iestāžu veikto ekonomiska rakstura informācijas interpretāciju”. Šis teikums šķiet skaidri aizgūts no judikatūras par pārbaudes tiesā apjomu konkurences jomā ( 74 ). Tomēr es neuzskatu, ka pārbaudes tiesā apjoms, kuru Tiesa noteica konkurences jomā, varētu būt automātiski pārnesams uz antidempinga jomu. Lai arī abām jomām ir ekonomisks raksturs, jo tās abas attiecas uz uzņēmumu rīcību un abas ietilpst Savienības ekskluzīvās kompetences jomās, tomēr starp tām ir būtiskas atšķirības. It īpaši, no vienas puses, šajās divās jomās iestādēm ir ievērojami atšķirīgas izmeklēšanas pilnvaras un antidempinga jomā, atšķirībā no konkurences jomas, pamatregula nepiešķir Komisijai nekādas izmeklēšanas pilnvaras, kas tai ļautu piespiest uzņēmumus piedalīties izmeklēšanā vai sniegt informāciju ( 75 ). No otras puses, iestādēm piešķirtajai rīcības brīvībai antidempinga lietās principā ir jābūt plašākai, jo, kā tas skaidri izriet no judikatūras, tā izriet no nepieciešamības ņemt vērā ne tikai ekonomisko situāciju sarežģītību, kā konkurences jomā, bet arī politisko situāciju sarežģītību ( 76 ).
153.

Otrkārt, Tiesa varētu pārformulēt iesniedzējtiesas trešo jautājumu tā, ka ar to būtībā tiek jautāts par apstrīdēto pamatnostādņu juridiskā pamata interpretāciju, nevis par to spēkā esamību ( 85 ). Tas nozīmētu Grimaldi sprieduma daļēju pārskatīšanu, ja vien to, iespējams, nevarētu ietilpināt šā sprieduma “skaidrojumā”, proti, ja ar Grimaldi spriedumu un visu tam sekojošo judikatūru tika turpināts uzstāt uz to, ka jautājumi par spēkā esamību esot iespējami attiecībā uz “visiem Savienības aktiem bez izņēmuma”, vienmēr ir bijis skaidrs, ka faktiski ar to tika domāti “visi tiesiski saistošie Savienības tiesību akti bez izņēmuma” ( 86 ). Līdz ar to arī Foto‑Frost spriedums nebūtu piemērojama šādiem aktiem.
37.

Treškārt, to pašu secinājumu apstiprina arī Direktīvas 2014/41 galvenais mērķis. Kā atzīmēja Tiesa, šī direktīva, izmantojot vienkāršotu un efektīvāku sistēmu, kuras pamatā ir EIR kā vienots instruments, cenšas “veicināt un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību, lai palīdzētu īstenot Savienības mērķi kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, pamatojoties uz augstu savstarpējo uzticību, kurai būtu jāpastāv starp dalībvalstīm” ( 11 ). Pēdējais aspekts ir balstīts uz “atspēkojamu prezumpciju par to, ka pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības un it īpaši pamattiesības” ( 12 ). Vienlaicīgā uzmanība, ko Direktīva 2014/41 pievērš tiesu iestāžu sadarbības efektivitātei un pamattiesību ievērošanai, ir pausta 1. panta 2. un 4. punktā. Lai gan 1. panta 2. punktā ir paredzēts pienākums izpildīt EIR, 1. panta 4. punktā ir atgādināta nepieciešamība ievērot pamattiesības.
31.

Šādos apstākļos Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai [LESD] 110. pantam un [PVN direktīvas] 273. pantam ir pretrunā tāda tiesību norma kā [PVN likuma] 103. panta 5.a punkts, kurā ir noteikts, ka, iegādājoties motordegvielu Kopienas iekšienē, nodokļa maksātājam ir pienākums bez muitas iestādes vadītāja aicinājuma aprēķināt un samaksāt nodokļu summas tās muitas struktūrvienības kontā, kas ir atbildīga par akcīzes nodokļa maksājumiem: a) 5 dienu laikā pēc dienas, kad šīs preces tika ievestas attiecīgajā atļaujā norādītajā akcīzes preču saņemšanas vietā, – ja preces Kopienas iekšienē [Likuma par akcīzes nodokli] normu izpratnē iegādājas reģistrēts saņēmējs, izmantojot atliktās akcīzes nodokļa maksāšanas režīmu saskaņā ar normām par akcīzes nodokli; b) 5 dienu laikā pēc dienas, kad šīs preces tika ievestas akcīzes preču noliktavā no tādas dalībvalsts teritorijas, kas nav valsts teritorija; c) brīdī, kad šīs preces tika ievestas valsts teritorijā, – ja preces tiek pārvietotas ārpus atliktās akcīzes nodokļa maksāšanas režīma saskaņā ar normām par akcīzes nodokli? 2) Vai [PVN direktīvas] 69. pantam nav pretrunā tāda tiesību norma kā PVN likuma 103. panta 5.a punkts, kurā ir noteikts, ka, iegādājoties motordegvielu Kopienas iekšienē, nodokļa maksātājam ir pienākums bez muitas iestādes vadītāja aicinājuma aprēķināt un samaksāt nodokļu summas tās muitas struktūrvienības kontā, kas ir atbildīga par akcīzes nodokļa maksājumiem: a) 5 dienu laikā pēc dienas, kad šīs preces tika ievestas attiecīgajā atļaujā norādītajā akcīzes preču saņemšanas vietā, – ja preces Kopienas iekšienē [Likuma par akcīzes nodokli] normu izpratnē iegādājas reģistrēts saņēmējs, izmantojot atliktās akcīzes nodokļa maksāšanas režīmu saskaņā ar normām par akcīzes nodokli; b) 5 dienu laikā pēc dienas, kad šīs preces tika ievestas akcīzes preču noliktavā no tādas dalībvalsts teritorijas, kas nav valsts teritorija; c) brīdī, kad šīs preces tika ievestas valsts teritorijā, – ja preces tiek pārvietotas ārpus atliktās akcīzes nodokļa maksāšanas režīma saskaņā ar normām par akcīzes nodokli, interpretējot to tādējādi, ka iepriekš minētās summas nav uzskatāmas par PVN starpmaksājumu [PVN direktīvas] 206. panta izpratnē? 3) Vai PVN starpmaksājums [PVN direktīvas] 206. panta izpratnē, kurš netika samaksāts laikā, zaudē savu juridisko esamību tā taksācijas perioda beigās, par kuru tas ir jāmaksā?”
85.

Tādējādi līgumi, kurus parakstīja īpašnieks, sedz dažādus riskus, kas saistīti ar kuģu ekspluatāciju, neatkarīgi no tā, vai tos izmanto to īpašnieks vai trešā persona, noslēdzot berbouta fraktēšanas līgumu, un neatkarīgi no karoga(‑iem), ar ko kuģo attiecīgie kuģi. Šos līgumus noslēdza kuģu īpašnieks un prasītāja, pirms tas saņēma atļauju neizmantot karogu, proti, laikā, kad šie kuģi bija iekļauti Vācijas kuģu reģistros un tiem bija jākuģo ar Vācijas karogu. Taču, šķiet, ka minētie līgumi bija spēkā arī laikā, kad kuģi kuģoja ar Maltas un Libērijas karogiem, attiecīgajām līgumslēdzējām pusēm neizdarot grozījumus līgumos saistībā ar karogu maiņu. Tādējādi no risku, kas rodas kuģu īpašniekam un ko sedz apdrošināšanas līgumi, un to īpašnieka, kurš ir atbildīgs par šo kuģu radītajiem riskiem, skatupunkta karoga maiņa uz noteiktu laiku, šķiet, neietekmē līgumattiecības starp apdrošinājuma ņēmēju un prasītāju. Ņemot vērā iepriekš minēto, riska atrašanās vietas maiņa, uz ko norāda prasītāja un kas ir balstīta uz šo kuģu karoga maiņu, šķiet, nav pamatota.
26.

No savas puses atgādinu, ka 2018. gada 28. jūnija spriedumā Andres/Komisija ( 19 ) (turpmāk tekstā – “spriedums Andres”) Tiesa precizēja – tas, ka prasītājs var vai nevar piederēt pie faktisko vai potenciālo tāda individuālā atbalsta saņēmēju kategorijas, kas ir piešķirts saskaņā ar atbalsta shēmu, kura ar Komisijas lēmumu ir atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav noteicošais, lai noteiktu, vai šo prasītāju šis lēmums skar individuāli, ja katrā ziņā ir konstatēts, ka šo prasītāju šis lēmums turklāt ietekmē viņam piemītošo īpašo pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas to atšķir no visām citām personām. Tātad, ja Tiesa izteiksies par Komisijas iebildi par nepieņemamību un secinās, ka, tā kā Axa nav piemērojusi strīdīgo pasākumu līdz 2014. gadam, to nevarēja uzskatīt par šajā pasākumā paredzētās priekšrocības faktisku saņēmēju brīdī, kad tika celta prasība Vispārējā tiesā, Tiesai būs jāizvērtē, vai Axa situācija katrā ziņā bija tāda, kas nošķīra to no citiem komersantiem, kuri ir skarti tikai kā minētā pasākuma potenciālie labuma guvēji, un it īpaši – vai šādu situāciju varētu izraisīt apstāklis, ka Axa izdarīja minētajā pasākumā paredzēto norakstīšanu, aprēķinot priekšnodokļus, kas ir samaksāti par 2009. gadu. Savukārt man nešķiet, ka ar to vien, ka Axa ir veikusi darījumu, kas var ietilpt strīdīgā pasākuma piemērošanas jomā ( 20 ), var pietikt, lai nošķirtu tās situāciju judikatūrā pieprasītajā izpratnē. Šajā saistībā tikai norādīšu, ka lietā, kurā tika taisīts spriedums Andres, Vispārējā tiesa konstatēja, pirmkārt, ka iepriekšējā gadā pirms formālas izmeklēšanas procedūras sākšanas prasītāja minētajā lietā bija guvusi ar nodokli apliekamu peļņu, no kuras tā atskaitīja saskaņā ar sanācijas klauzulu, kas tika aplūkota minētajā lietā, pārnestos zaudējumus, un, otrkārt, ka Vācijas nodokļu iestāžu saistošā informācija liecināja, ka tā bija izpildījusi sanācijas klauzulas piemērošanas nosacījumus ( 21 ).
12.

Ustawa z dnia 20 czerwca 1997 r. – Prawo o ruchu drogowym (1997. gada 20. jūnija Ceļu satiksmes likums; 2018. gada Dz. U., 1990. pozīcija) 130a. panta 10. punktā, redakcijā, kāda bija piemērojama pamatlietai, ir noteikts: “Tad, ja transportlīdzeklis ir izņemts no satiksmes apstākļos, kas minēti 1. vai 2. punktā [it īpaši tad, ja transportlīdzekļa tehniskais stāvoklis apdraud ceļu satiksmes drošību, vai gadījumā, ja netiek ievēroti noteikumi transportlīdzekļa novietošanai stāvvietā], starosta (apriņķa vadītājs) vēršas tiesā pēc lēmuma par transportlīdzekļa konfiskāciju par labu powiat (apriņķim), ja īpašnieks vai pilnvarota persona pēc pienācīgas paziņošanas nav savākusi transportlīdzekli trīs mēnešu laikā pēc tā izņemšanas no satiksmes. Paziņošana ietver informāciju par to, kādas sekas iestāsies gadījumā, ja transportlīdzeklis netiks savākts.”
17.

Tomēr High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division noraidīja viņa prasību, pamatojoties uz to, ka Regulā Nr. 4/2009 nav noteikumu, kuri ierobežotu tās piemērojamību laikā, to attiecinot vienīgi uz tādiem Polijā izdotiem tiesas rīkojumiem par uzturlīdzekļu piedziņu, kas izdoti pēc Polijas iestāšanās Eiropas Savienībā. Turklāt, tā kā Regulas Nr. 4/2009 75. panta 2. punkts nebija piemērojams, jo Polija ir Hāgas protokola parakstītāja valsts, Regulas Nr. 4/2009 VII nodaļa, ņemot vērā 75. panta 3. punktu, bija piemērojama izskatāmajiem jautājumiem. High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division attiecīgi nosprieda, ka Polijas tiesas nolēmumi ir atbilstīgi reģistrēti un izpildīti saskaņā ar minēto nodaļu. Tad TFK pārsūdzēja šo nolēmumu Court of Appeal in Northern Ireland (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”).
78.

Taču situācija, kas ir aprakstīta iesniedzējtiesas nolēmumā, proti, situācija, kurā sabiedrībai par preču nosūtīšanu divkārt tiek uzlikts akcīzes nodoklis, manuprāt, neatbilst Direktīvas 92/12 sistēmai, aplūkojot to kopumā. Lai gan no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet apstākļi, kas šajā lietā pamato to, ka lūguma saņēmēja dalībvalsts varētu atteikties izpildīt palīdzības lūgumu, kas tai ir iesniegts, atsaucoties uz tās sabiedriskās kārtības vai pamattiesību pārkāpumu šo secinājumu 72. punktā minētās judikatūras izpratnē, tomēr lūguma saņēmējas dalībvalsts tiesai, pirmkārt, nav jānoraida pieejamā informācija par analoģisku pasākumu, kas tam pašam uzņēmumam ir noteikts šajā dalībvalstī, proti, citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kura ir iesniegusi lūgumu saistībā ar darījumu, kas attiecas uz tām pašām precēm, un, otrkārt, šis palīdzības lūgums nav jāizpilda akli un automātiski.