ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]

SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 5. martā ( 1 )

Lieta C‑242/14

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

pret

Gerhard und Jürgen Vogel GbR,

Jürgen Vogel,

Gerhard Vogel

(Landgericht Mannheim (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Kopienas augu šķirņu aizsardzība — Regula (EK) Nr. 2100/94 — 14. un 94. pants — Regula (EK) Nr. 1768/95 — No aizsargātās augu šķirnes ievāktā produkta izmantošana, ko lauksaimnieks veicis bez īpašnieka atļaujas — Atkāpe no minētās aizsardzības — Lauksaimnieku privilēģija — Pienākums samaksāt taisnīgu atlīdzību īpašniekam — Termiņš, kādā ir jāveic maksājums par atkāpes izmantošanu — Termiņa sākums un beigas”

I – Ievads

1. Landgericht Mannheim (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt attiecas uz Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību ( 2 ) (turpmāk tekstā – “pamatregula”) 14. un 94. panta, kā arī dažu Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Regulā Nr. 2100/94 ( 3 ) (turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”) ( 4 ), noteikumu interpretāciju.

2. Šis lūgums attiecas uz strīdu starp Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (turpmāk tekstā – “STV”), kas pārstāv vairāku aizsargātu augu šķirņu īpašnieku intereses, un Gerhard und Jürgen Vogel GbR, sabiedrību, kas pārvalda lauku saimniecību, kā arī Gerhard un Jürgen Vogel, kas ir personiski atbildīgi šīs sabiedrības dalībnieki (turpmāk tekstā – “G. un J. Vogel”), par to, ka viņi ir izmantojuši vienas no minētajām šķirnēm pavairošanas materiālu, iepriekš nesaņemot tās īpašnieka atļauju.

3. Apgalvojot, ka ar šādu izmantošanu ticis izdarīts pārkāpums, STV, pamatojoties uz pamatregulas 94. pantu, prasa atbildētājiem pamatlietā samaksāt summu, kas atbilst kopējai summai, kura būtu jāmaksā par attiecīgās aizsargātās šķirnes licencētu ražošanu. G. un J. Vogel to apstrīd, pamatojoties uz minētās regulas 14. pantā paredzēto režīmu, saskaņā ar kuru lauksaimnieki var izmantot atkāpi no minētās Kopienas augu šķirņu aizsardzības, ievērojot konkrētus nosacījumus, it īpaši pienākumu maksāt šīs aizsargātās šķirnes īpašniekam taisnīgu atlīdzību, kas ir zemāka par summu, kura ir jāmaksā pierādīta pārkāpuma gadījumā.

4. Būtībā iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai lauksaimniekam ir iespēja izmantot šo atkāpes režīmu, samaksājot 14. pantā paredzēto taisnīgo atlīdzību pēc attiecīgās šķirnes izmantošanas, iesējot paša ievākto produktu, tādējādi, ka šī darbība tiek uzskatīta par likumīgu un tāpēc pret viņu nevar tikt uzsākta 94. pantā paredzētā tiesvedība. Ja atbilde ir apstiprinoša, Tiesai ir lūgts interpretēt šo pašu pantu noteikumus, lai arī noteiktu, līdz kuram brīdim attiecīgais lauksaimnieks var samaksāt minēto atlīdzību.

II – Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

5. STV ir Vācijā reģistrēta sabiedrība, kas apvieno dažādu aizsargāto augu šķirņu ( 5 ) īpašniekus un tostarp aizsargā ziemas miežu šķirnes “Finita” (turpmāk tekstā – “šķirne “Finita””) īpašnieka tiesības; šī šķirne, pamatojoties uz pamatregulu, ir Eiropas Savienībā aizsargāta šķirne.

6. Šajā kontekstā STV savā tīmekļa vietnē publicē visu ar to līgumu aizsargāto augu šķirņu sarakstu, kuru tā administrē, kā arī par šo šķirņu audzēšanu maksājamās nodevas apjomu. Turklāt reizi gadā STV lūdz lauksaimniekiem sniegt vispārīgu informāciju par iespējamu kādas no minētajām šķirnēm audzēšanu, šim nolūkam nosūtot viņiem paziņojuma par audzēšanu veidlapas kopā ar rokasgrāmatu, kurā ir iekļautas visas aizsargātās šķirnes, kuras attiecīgajā tirdzniecības gadā tā administrē, kā arī attiecīgo šķirņu īpašnieku un personu, kas ir tiesīgas ar tām rīkoties, vārdus.

7. G. un J. Vogel, kam nav līgumattiecību ar STV, nav atbildējuši uz šiem informācijas pieprasījumiem. Tomēr STV2011. gada 16. decembrī no apstrādātāja ( 6 ) uzzināja, ka 2010./2011. tirdzniecības gadā G. un J. Vogel īpaši bija nodevuši apstrādei šķirnes “Finita” sēklas.

8. Ar 2012. gada 31. maija vēstuli STV aicināja G. un J. Vogel pārbaudīt šo informāciju, kas atklājusi, ka minētās šķirnes pavairošanas materiāls, kurš iegūts minētās šķirnes audzēšanas rezultātā, ticis slepeni izmantots, un lūdza sniegt par to informāciju ne vēlāk kā 2012. gada 20. jūnijā. Attiecīgās personas to neņēma vērā.

9. Ar 2012. gada 27. jūlija vēstuli STV prasīja G. un J. Vogel samaksāt summu EUR 262,50 apmērā, kas atbilst pilnam nodevas par šķirnes “Finita” audzēšanu ar licenci, tā saukto “S‑licenci”, apjomam, kā atlīdzību par kaitējumu, kas radies aizsargātās šķirnes slepenas audzēšanas dēļ.

10. Tā kā maksājums netika veikts, STV2013. gada 18. martā cēla prasību Amtsgericht Euskirchen (Eiskirhenas pirmās instances tiesa), lai it īpaši saņemtu minēto zaudējumu atlīdzību. 2013. gada 13. septembrī šī tiesa atteicās izskatīt lietu un nosūtīja to izskatīšanai Landgericht Mannheim (Manheimas reģionālā tiesa).

11. Savas prasības pamatojumam STV apgalvo, ka G. un J. Vogel saskaņā ar pamatregulas 94. panta 1. punktu esot jāsamaksā tai taisnīga atlīdzība, kas atbilst pilnam nodevas audzēšanai ar S‑licenci apmēram, no brīža, kad viņi to sāka audzēt, kas ir pārkāpums saistībā ar “neatļautu” [audzēšanu] šīs tiesību normas izpratnē. Tā apgalvo, ka G. un J. Vogel nevar atsaukties uz minētās regulas 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi, jo viņi nav izpildījuši pienākumu samaksāt attiecīgās aizsargātās šķirnes īpašniekam 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzēto taisnīgo atlīdzību. Tā apgalvo, ka principā šis maksāšanas pienākums esot jāpilda ikvienam lauksaimniekam pēc paša iniciatīvas pirms sēšanas, bet katrā ziņā līdz tā tirdzniecības gada beigām, kurā audzēšana tikusi veikta, neatkarīgi no tā, vai īpašnieks ir savlaicīgi pieprasījis sniegt informāciju.

12. G. un J. Vogel nepiekrīt šiem apgalvojumiem. Viņi turklāt uzskata, ka viņiem ir jāmaksā summa, kas būtu jāsamazina līdz summai, kura jāmaksā par “atļautu” audzēšanu, piemērojot pamatregulas 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi. Viņi arī apgalvo, ka, lai varētu uzskatīt, ka ir izpildīti šīs regulas 94. pantā paredzētie nosacījumi par tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, ir jābūt Savienības tiesībās paredzētā pienākuma informēt īpašnieku pārkāpumam, kas izskatāmajā lietā neesot pierādīts ( 7 ).

13. Šajos apstākļos ar 2014. gada 9. maija lēmumu, kas Tiesā iesniegts 2014. gada 19. maijā, Landgericht Mannheim nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai lauksaimniekam, kurš, līgumiski nevienojies ar augu šķirņu īpašnieku, audzēšanā ir izmantojis no aizsargātās augu šķirnes ievākto produktu, ir pienākums samaksāt taisnīgu atlīdzību atbilstoši [pamatregulas] 94. panta 1. punktam un, ja tas izdarīts ar nodomu vai aiz nolaidības, jebkādus papildu zaudējumus augu šķirņu aizsardzības pārkāpuma dēļ šīs regulas 94. panta 2. punkta izpratnē arī tad, ja viņš vēl nav izpildījis savu pienākumu, kas tam uzlikts saskaņā ar šīs regulas 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu kopsakarā ar [Īstenošanas] regulas 5. un nākamajiem pantiem, samaksāt taisnīgu atlīdzību (nodeva par audzēšanu) brīdī, kad viņš faktiski izmanto ievākto produktu pavairošanas mērķiem savā laukā? 2) Ja uz pirmo jautājumu būtu jāatbild tādējādi, ka lauksaimnieks tam uzlikto pienākumu samaksāt taisnīgu atlīdzību par audzēšanu var izpildīt arī pēc tam, kad viņš faktiski ir izmantojis ievākto produktu pavairošanas mērķiem savā laukā, – vai minētās tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tajās ir noteikti termiņi, kuros lauksaimniekam, kurš audzēšanā ir izmantojis no aizsargātās augu šķirnes ievākto produktu, ir jāizpilda tam uzliktais pienākums samaksāt taisnīgu atlīdzību par audzēšanu, lai audzēšanu [pamatregulas] 94. panta 1. punkta izpratnē kopsakarā ar šīs regulas 14. pantu varētu atzīt par likumīgu?”

14. STV, G. un J. Vogel, Spānijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus. Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai nav notikusi.

III – Analīze

A – Tiesai uzdotā jautājuma aprises

15. Vispirms attiecībā uz izskatāmajā lietā aplūkoto tiesisko režīmu ir jāatgādina daži fakti, kas vai nu ir iegūti no attiecīgajiem tiesību aktiem un ar tiem saistītās judikatūras, vai arī Savienības tiesību pašreizējā stāvoklī vēl ir neskaidri. Ņemot vērā šos elementus, pēc tam būs jāprecizē Tiesai uzdoto jautājumu saturs.

16. Saskaņā ar pamatregulas 11. panta 1. punktu persona, saukta par “selekcionāru”, kas var iegūt Kopienas augu šķirņu aizsardzību, ir “persona, kas selekcionējusi vai atklājusi un attīstījusi attiecīgo šķirni vai viņas tiesību pārņēmēj[s]”. Šīs regulas 13. panta 1. punktā ir precizēts, ka minētās aizsardzības nolūks ir panākt, lai tiesību īpašniekam vai īpašniekiem būtu ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas darbības, kuru saraksts ir minēts 2. punktā.

17. Tādējādi minētajā 2. punktā principā Kopienas augu šķirņu aizsardzības īpašniekam (turpmāk tekstā – “īpašnieks”) ir atļauts uzticēt trešajai personai tajā minētās darbības, tostarp “atjaunošanu (pavairošanu)” un no aizsargātās augu šķirnes novāktā materiāla “pavairošanu kvalitātes uzlabošanas nolūkā”. Šī prasība ir papildināta ar soda iespēju, paredzot, ka īpašnieks var celt civiltiesiskas prasības saskaņā ar šīs regulas 94. pantu, ja ir izdarīts pārkāpums attiecībā uz šādas šķirnes izmantošanu.

18. Tomēr “sabiedrības interesēs” ( 8 ) un, it īpaši, “lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā” ( 9 ) pamatregulas 14. pantā ir noteikta tāda “atkāpe” no šī principa, ko parasti sauc par “lauksaimnieku privilēģiju” ( 10 ). Ja ir izpildīti visi šajā pantā paredzētie nosacījumi, lauksaimniekiem bez nepieciešamības saņemt īpašnieka piekrišanu ir tiesības pašiem izmantot pavairošanai laukā savā īpašumā ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, audzējot savā saimniecībā kādu no attiecīgajām aizsargājamajām šķirnēm ( 11 ); šāda darbība tiek saukta par “zemnieku saimniecībā glabātu sēklu” ( 12 ) izmantošanu. Nosacījumu, kas attiecas uz šo atkāpes režīmu, īstenošanas noteikumi ir paredzēti iepriekš minētajā Īstenošanas regulā, kurā minētais režīms ir kvalificēts kā “izņēmums lauksaimniecībā” ( 13 ).

19. It īpaši minētā 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā ir noteikts, ka par šādu izmantošanu ( 14 ) lauksaimniekam, kas vēlas saņemt šo privilēģiju, ir jāmaksā īpašniekam “taisnīga atlīdzība” ( 15 ). Īstenošanas regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts, kādos apstākļos rodas “individuāls pienākums” maksāt minēto atlīdzību un kad tā ir jāmaksā, tomēr skaidri nenosakot termiņu vai precīzu dienu prasītā maksājuma veikšanai. Starptautiskajā konvencijā par jaunu augu šķirņu aizsardzību ( 16 ) (turpmāk tekstā – “UPOV konvencija”), uz kuru ir balstīti pamatregulas noteikumi ( 17 ), ir paredzēta līdzīga atkāpe, bet arī tajā attiecībā uz šāda termiņa noteikšanu papildu paskaidrojumi nav sniegti ( 18 ). Šīs nenoteiktības attiecībā uz termiņu dēļ ir uzdots aplūkojamais prejudiciālais jautājums, kā es to iztirzāšu turpmāk.

20. Savlaicīgi neizpildot individuālo maksāšanas pienākumu, tiks uzskatīts, ka lauksaimnieks ir nelikumīgi izmantojis aizsargāto augu šķirni ( 19 ). Tas pats ir attiecināms uz lauksaimnieku, kurš, nepaziņojot, cik lielu ievāktā produkta daļu viņš izmantojis audzēšanai, nav samaksājis taisnīgu atlīdzību ( 20 ). Šādos gadījumos attiecīgā persona zaudē lauksaimnieku privilēģijas priekšrocības un tādējādi attiecībā uz to tiek piemērots nevis pamatregulas 14. pantā paredzētais atkāpes režīms, bet pamatregulas 13. panta 2. punkta pamatnoteikums, uz kuru STV atsaucas pamatlietā ( 21 ).

21. Šādos gadījumos attiecīgās augu šķirnes īpašnieks pret lauksaimnieku, kurš šo augu šķirni ir izmantojis bez viņa atļaujas ( 22 ), var celt prasību, pamatojoties uz pamatregulas 94. pantu ( 23 ). Īstenošanas regulas 17. pantā ir apstiprināts, ka attiecīgajai personai ir tiesības celt prasību par “pārkāpumu” pret jebkuru personu, kas nav ievērojusi visus pamatregulas 14. pantā paredzētos atkāpes izmantošanas nosacījumus. Saskaņā ar minētās regulas 94. panta 1. punktu īpašnieks var panākt pārkāpuma izbeigšanu vai taisnīgu atlīdzību, vai arī gan vienu, gan otru. Minētā 94. panta 2. punktā ir piebilde, ka, ja lauksaimnieks tā ir rīkojies apzināti vai nolaidības dēļ, viņam turklāt ir jāatlīdzina īpašniekam jebkādi papildu zaudējumi, kas radušies attiecīgās darbības dēļ ( 24 ).

22. Lai novērstu jebkādu sajaukšanas iespēju šajā ziņā, ir jāuzsver, ka taisnīgā atlīdzība, kas saskaņā ar minētā 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu ikvienai personai, kura izmanto lauksaimnieku privilēģiju, ir jāmaksā tieši īpašniekam kā taisnīga kompensācija, atšķiras no taisnīgās atlīdzības, kas ir jāmaksā saskaņā ar minētā 94. panta 1. punktu, kura, iespējams, būs jāmaksā tiesā iesūdzētajam lauksaimniekam, ja prasītājs īpašnieks pierāda apgalvotos pārkāpuma faktus ( 25 ). Šī priekšmetu atšķirība ir konkretizēta, paredzot minētās atlīdzības noteikšanas kritērijus. Pirmajā gadījumā atlīdzība ir ierobežotāka, jo tā “ir ievērojami zemāka nekā summa, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu ražošanu tādā pašā platībā” ( 26 ), savukārt otrajā gadījumā “par aprēķina pamatu ir jāizmanto summa, kas atbilst nodevai par audzēšanu ar S‑licenci” ( 27 ). G. un J. Vogel apgalvo, ka uz viņu situāciju, iespējams, ir attiecināms pirmais gadījums, kas finansiālā ziņā viņiem ir izdevīgāks, bet nekādā gadījumā ne otrais.

23. Tādējādi iepriekš minētajā situācijā Tiesa būtībā ir aicināta noteikt, no kura brīža un līdz kuram brīdim lauksaimniekam, kas ir izmantojis audzēšanai aizsargātās augu šķirnes pavairošanas materiālu, līgumiski nevienojoties ar šīs šķirnes aizsardzības īpašnieku, ir jāmaksā 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzētā taisnīgā atlīdzība, lai šis lauksaimnieks varētu izmantot šajā pantā paredzēto atkāpi no pienākuma saņemt minētā īpašnieka atļauju un tādējādi izvairīties no šīs regulas 94. pantā paredzētās iesūdzēšanas tiesā.

24. Ņemot vērā, ka šajās tiesību normās pašās nav sniegta skaidra atbilde uz šo divkāršo jautājumu, ir jāpārbauda pamatregulas 14. un 94. panta saturs ne tikai kopsakarā ar Īstenošanas regulas 5. un nākamajiem pantiem, bet arī ņemot vērā interpretācijas noteikumus, kurus atkārtoti ir atgādinājusi un piemērojusi Tiesa. Tādējādi ir jāņem vērā tādi parastie kritēriji kā šo noteikumu izcelsme ( 28 ), to vispārējā sistēma, mērķis, formulējums dažādās minētās regulas valodu redakcijās ( 29 ) un, it īpaši, ja tajos nekas konkrēti nav teikts un pat nav nekādu dokumentu – vispārējā sistēma visplašākajā tvērumā, kurā iekļaujas šīs tiesību normas.

25. Lai arī, manuprāt, beigu beigās uz diviem uzdotajiem jautājumiem būs iespējams sniegt kopīgu atbildi, jo, uzdodot gan vienu, gan otru jautājumu, ir vēlme noskaidrot termiņu, kādā lauksaimniekam ir jāizpilda pienākums samaksāt taisnīgu atlīdzību pamatregulas 14. pantā minētajos apstākļos, šie jautājumi, manuprāt, ir jāaplūko atšķirīgi, jo tie attiecas uz minētā termiņa diametrāli pretējiem gadījumiem un attiecīgās interpretācijas elementi arī ir atšķirīgi. Manuprāt, atsevišķa šo jautājumu aplūkošana ir it īpaši vajadzīga tāpēc, ka, lai atbildētu uz tiem, tiks izmantotas atšķirīgas interpretācijas metodes un spēkā esoši juridiskie pamatojumi, jo šī termiņa sākums tiks noteikts, galvenokārt balstoties uz vienu būtisku Īstenošanas regulas normu, savukārt termiņa beigas tiks noteiktas, balstoties galvenokārt uz galvenajiem principiem, saskaņā ar kuriem tika izstrādāta pamatregula.

B – Par tā termiņa sākumu, kad lauksaimniekam ir jāmaksā pamatregulas 14. pantā paredzētā taisnīgā atlīdzība

26. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai noteikt brīdi, no kura lauksaimniekam, kurš vēlas izmantot pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzēto atkāpes režīmu, ir jāizpilda pienākums tādas aizsargātas augu šķirnes īpašniekam, kuru viņš vēlas šādi izmantot, maksāt taisnīgu atlīdzību, jo pretējā gadījumā par šīs regulas 94. pantā paredzēto pārkāpumu pret viņu var tikt celta prasība tiesā. Tā it īpaši vēlas noskaidrot, vai šīs atkāpes labvēlīgās sekas var rasties tikai tad, kad prasītais maksājums ir veikts pirms no šīs šķirnes ievāktā produkta audzēšanas, vai arī tad, ja maksājums ir veikts pēc tam.

27. STV apgalvo, ka attiecīgajam lauksaimniekam obligāti esot jāizpilda visi šī atkāpes režīma piemērošanas nosacījumi, kad viņš faktiski izmanto no aizsargātās augu šķirnes ievākto produktu, proti, tad, kad minētais produkts faktiski ir iesēts pavairošanai viņa laukā. It īpaši šim lauksaimniekam esot jāizpilda tā pienākums samaksāt taisnīgu atlīdzību pēc savas iniciatīvas ( 30 ), pirms viņš sāk audzēt aizsargāto augu šķirni, proti, no brīža, kad viņš ir nolēmis izmantot minētajā 14. pantā paredzēto lauksaimnieku privilēģiju. Iesniedzējtiesa pauž nopietnas šaubas par šo viedokli. Citi lietas dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus Tiesai, atbalsta viedokli, kas ir pilnīgi pretējs prasītājas pamatlietā viedoklim.

28. Tāpat kā iesniedzējtiesa un minētie lietas dalībnieki es uzskatu, ka, lai arī pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā šis jautājums nav skaidri aplūkots, būtiski atbildes elementi ir atrodami Īstenošanas regulas normās, kurās ir īpaši noteikta minētā 14. panta atkāpes īstenošanas kārtība.

29. Proti, es uzskatu, ka Īstenošanas regulas 6. panta 1. punkta formulējums ir pretrunā tam, ka lauksaimniekam minētā atlīdzība ir jāmaksā iepriekš, proti, pirms ir veikta attiecīgā sēšana.

30. No minētā 1. punkta pirmās daļas izriet, ka lauksaimnieka pienākums maksāt pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzēto taisnīgo atlīdzību “rodas tad, kad viņš faktiski izmanto ievākto produktu pavairošanas mērķiem savā laukā” ( 31 ), un tikai no šī konkrētā brīža ( 32 ).

31. STV apgalvo, ka no šīs pirmās daļas varot izrietēt, ka pienākums maksāt minēto atlīdzību rodas brīdī, kad lauksaimnieks nolemj atkārtoti sēt paša iegūto aizsargātās augu šķirnes pavairošanas materiālu, nesaņemot attiecīgā īpašnieka atļauju, un ka tādā gadījumā maksājums būtu jāveic nekavējoties.

32. Tomēr minētā 6. panta 1. punkta turpinājums, manuprāt, ir pretrunā šādai analīzei. Saskaņā ar Īstenošanas regulas 6. panta 1. punkta otrās daļas pirmo teikumu “īpašnieks var noteikt” taisnīgas atlīdzības “maksāšanas termiņu un veidu”, it īpaši, ja viņš ir noslēdzis līgumu ar lauksaimnieku, kas nebija izdarīts pamatlietā izskatāmajā gadījumā. Katrā ziņā šīs daļas otrajā teikumā ir precizēts, ka “tomēr viņš nevar noteikt agrāku maksāšanas termiņu par dienu, kad rodas pienākums” ( 33 ). No šīs normas kopsakarā ar iepriekš minēto pirmo daļu izriet, ka īpašnieks nevar prasīt avansa maksājumu, proti, pirms ievāktais produkts faktiski tiek izmantots iepriekš minētās pavairošanas nolūkos.

33. Turklāt es uzskatu, ka šāda pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma interpretācija atbilst, pirmkārt, atkāpes režīma mērķim, kas saskaņā ar Tiesas judikatūrā nostiprinātu formulējumu ( 34 ) tika izveidots “sabiedrības interesēs aizsargāt lauksaimniecības produkciju”, un, otrkārt, nepieciešamībai nodrošināt šajā kontekstā saprātīga līdzsvara starp lauksaimnieka un īpašnieka likumīgajām interesēm saglabāšanu ( 35 ) atbilstoši Īstenošanas regulas preambulas otrajam apsvērumam un 2. pantam ( 36 ).

34. Manuprāt, būtu pārmērīgi prasīt lauksaimniekam, lai viņš varētu izmantot attiecīgo atkāpi, pildīt maksāšanas pienākumu, pirms viņš ir iesējis no aizsargātās augu šķirnes ievākto produktu, proti, laikā, kad īpašnieka tiesības vēl faktiski nav ietekmētas un tāpēc īpašniekam par to nav jāsaņem finansiāla atlīdzība. Šāda prasība varētu atturēt lauksaimniekus izmantot lauksaimnieku privilēģiju un tādējādi varētu izraisīt atteikšanos no šajā režīmā paredzētās lauksaimnieciskās ražošanas ( 37 ).

35. Tāpēc es ierosinu uz pirmo jautājumu sniegt noliedzošu atbildi, proti, atbildēt tādējādi, ka lauksaimniekam ir pienākums samaksāt īpašniekam pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzēto taisnīgo atlīdzību tikai no brīža, kad viņš faktiski izmanto ievākto produktu pavairošanai savā laukā, un tāpēc pret šo lauksaimnieku nevarētu tikt celta prasība tiesā, pamatojoties uz minētās regulas 94. pantu, ja viņš vēl nav izpildījis savu maksāšanas pienākumu līdz brīdim, kad viņš sāk šo faktisko izmantošanu.

C – Par tā termiņa beigām, kurā lauksaimniekam ir jāmaksā pamatregulas 14. pantā paredzētā taisnīgā atlīdzība

36. Iesniedzējtiesa otro jautājumu uzdod pakārtoti, pieņemot, ka Tiesa, tāpat kā es to iesaku, uzskatītu, ka, lai izmantotu pamatregulas 14. pantā paredzēto atkāpi, lauksaimniekam, kurš to vēlas izmantot, nav pienākuma maksāt taisnīgu atlīdzību aizsargātās augu šķirnes īpašniekam, pirms viņš ir veicis šajā pantā paredzētās darbības. Būtībā tā jautā Tiesai, vai tad, kad ar minēto īpašnieku nav noslēgts līgums, lauksaimnieku privilēģijas izmantošana ir iespējama vienīgi tad, ja tiek ievērots ierobežots maksāšanas termiņš, kas esot noteikts attiecīgajās Savienības tiesību normās, un, ja atbilde ir apstiprinoša, kādi būtu tā noteikšanas kritēriji. Iesniedzējtiesa uzskata, ka nedz šajā lietā piemērojamajos tiesību aktos, nedz Tiesas judikatūrā šāda termiņa juridiskais pamats nav skaidri noteikts.

37. Šajā ziņā G. un J. Vogel un Spānijas valdība apgalvo, ka Savienības tiesībās nav noteikts termiņš, kādā lauksaimniekam šādos apstākļos būtu jāmaksā taisnīga atlīdzība īpašniekam. Turpretī Nīderlandes valdība uzskata, ka, ja īpašnieks nav iesniedzis lauksaimniekam pieprasījumu samaksāt minēto atlīdzību, attiecīgajai personai, lai izmantotu atkāpes režīmu, šī atlīdzība ir jāsamaksā “saprātīgā termiņā”. Savukārt STV un Komisija iesaka atbildēt, ka šis maksājums obligāti ir jāveic ne vēlāk kā līdz tā tirdzniecības gada beigām, kurā šis lauksaimnieks ir iesējis ievākto materiālu, ja vien īpašnieks un lauksaimnieks nav skaidri vienojušies citādi. Es šim viedoklim piekrītu.

38. Ir taisnība, kā to it īpaši norāda G. un J. Vogel un Spānijas valdība, ka nedz pamatregulas 14. pantā, nedz Īstenošanas regulas 6. pantā skaidri nav noteikts termiņš, kurā ir jāizpilda pienākums samaksāt minēto taisnīgo atlīdzību, zinot, ka šajā pēdējā minētajā pantā ir reglamentēts tikai šī pienākuma rašanās termiņš, nevis termiņa beigas.

39. Tomēr es uzskatu, ka pieņēmums, ka šī pienākuma izpildes termiņam varētu nebūt nekāda laika ierobežojuma, būtu pretrunā attiecīgo tiesību normu sistēmai un to lietderīgai iedarbībai šajā jomā. It īpaši nebūtu jēgas pamatregulas 94. pantā paredzētajai iespējai uzsākt tiesvedību, ja personai, kas vēlas izmantot lauksaimnieku privilēģiju, tiktu piešķirts neierobežots laiks, lai samaksātu minētās regulas 14. pantā paredzēto taisnīgo atlīdzību. Tikai nosakot termiņu, kas ir jāievēro attiecīgajam lauksaimniekam, ir iespējams celt prasību tiesā pret iespējamiem pārkāpējiem un tādējādi nodrošināt šī pienākuma ievērošanu.

40. Šajā ziņā uzsvēršu, ka pamatregulā ir ieviests aizsardzības režīms, kas ir jāpiemēro vienveidīgi visā Savienības teritorijā, it īpaši noteikumi, kas ir jāievēro lauksaimniekam, lai iegūtu tiesības izmantot ievākto produktu pavairošanas nolūkā ( 38 ); tas tā nebūtu, ja šis instruments tiktu interpretēts tādējādi, ka tas netieši neprasa kopēja maksāšanas termiņa ievērošanu. Turklāt es uzsveru, ka tas nav procesuālais termiņš, kas ir tāda termiņa kategorija, attiecībā uz kuru dalībvalstīm ir normatīva autonomija, kad nav Savienības regulējuma šajā jomā ( 39 ), bet materiāls termiņš, jo tas ļauj nezaudēt tādu būtisku tiesību kā lauksaimnieku privilēģija izmantošanu.

41. Turklāt atgādināšu, ka ir jānodrošina saprātīgs līdzsvars starp lauksaimnieka un attiecīgā īpašnieka likumīgajām interesēm atbilstoši Īstenošanas regulas 2. pantā noteiktajam mērķim. Tomēr, tā kā nav stingri noteikta termiņa, negodprātīgi lauksaimnieki, daudz neriskējot, varētu gaidīt bezgalīgi cerībā izvairīties no maksāšanas ( 40 ), tāpēc lauksaimnieki ir jāmudina ievērot savus pienākumus pret Kopienas augu šķirņu aizsardzības īpašniekiem ( 41 ). Kā apgalvo STV, ja lauksaimnieks varētu koriģēt savu situāciju pat pēc tam, kad īpašnieks atklājis slepenu izmantošanu, tad īpašnieka intereses vairs nebūtu pietiekami aizsargātas ( 42 ). Turklāt šādas koriģēšanas atļaušana būtu pretrunā Kopienas likumdevēja nodomam, jo viņš ir parūpējies, lai pamatregulas 94. pantā būtu paredzēta iespēja celt prasību tiesā, ja netiek izpildīts pienākums maksāt minētās regulas 14. pantā paredzēto taisnīgo atlīdzību. Tātad ir jāatzīst, ka ir loģiski, ka lauksaimniekam, kas atsaucas uz minētajā pantā paredzēto atkāpi, tiek noteikts maksāšanas termiņš.

42. Lai stiprinātu tiesisko noteiktību – vispārēju Savienības tiesību principu, kas pastiprināti ir jāievēro attiecībā uz finanšu saistībām ( 43 ), manuprāt, nav vēlams ņemt vērā Nīderlandes valdības galvenokārt izvirzīto priekšlikumu par to, ka būtu pietiekami atzīt “saprātīga termiņa” kritēriju, lai izveidotu minētās atlīdzības maksāšanas sistēmu. Es uzskatu, ka vēlamāk ir noteikt termiņu, nosakot skaidrāk identificējamas un tāpēc paredzamas termiņa beigas.

43. Tāpat kā STV un Komisija es uzskatu, ka tā tirdzniecības gada beigas, kurā attiecīgais lauksaimnieks faktiski ir izmantojis aizsargātās šķirnes pavairošanas materiālu, ir visatbilstīgākās termiņa beigas. Proti, Īstenošanas regulas 7. panta 2. punktā ir norādīts, ka pamatregulas 14. panta 3. punktā paredzētā taisnīgā atlīdzība ir jāsamaksā “tirgū laišanas gadā”, “kas sākas 1. jūlijā un beidzas nākamā kalendārā gada 30. jūnijā”. Es piekrītu Komisijas viedoklim, ka, lai arī tiesību norma attiecas uz jomu, kas atšķiras no lauksaimnieku privilēģijas jomas ( 44 ), tā tomēr sniedz skaidrību par to, ka Kopienas likumdevējs tirdzniecības gadu ir uzskatījis par atbilstīgu termiņu, kurā ir jāsamaksā pamatregulas 14. pantā paredzētā taisnīgā atlīdzība.

44. Turklāt Nīderlandes valdība piekrīt šai pieejai, jo tā precizē, ka tās ierosinātajam “saprātīgajam termiņam” katrā ziņā būtu jābeidzas pirms dienas, kad sākas sēšanas sezona pēc tirdzniecības gada, kurā ievāktie produkti tika iesēti, argumentējot – manuprāt, pamatoti –, ka ir loģiski prasīt lauksaimniekam izpildīt viņa finanšu saistības vēlākais līdz šai dienai, jo principā viņš ir ieguvis produktu, izmantojot ievākto materiālu.

45. Visbeidzot, attiecībā uz pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzētās taisnīgās atlīdzības samaksu jautājums par to, vai lauksaimniekam tā ir jāveic pēc paša iniciatīvas vai pēc īpašnieka pieprasījuma, prejudiciālajos jautājumos nav skaidri izvirzīts, tomēr lūguma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu pamatojumā tas netieši ir ietverts. Šajā ziņā STV uzskata, ka pretēji G. un J. Vogel un Spānijas valdības ( 45 ) apgalvojumiem pienākums samaksāt minēto atlīdzību nav pakārtots maksājuma pieprasījumam, pat īpašnieka iepriekš izsniegtam rēķinam, jo attiecīgie lauksaimnieki paši varot noteikt minētās atlīdzības summu, kas viņiem ir jāsamaksā attiecīgajam īpašniekam ( 46 ).

46. Ceturtā ievilkuma formulējums, šķiet, atbalsta STV aizstāvēto viedokli, jo tajā stingri ir norādīts, ka “lauksaimniekiem jāmaksā īpašniekam taisnīga atlīdzība”, bet 3. punkta sestajā ievilkumā ir norādīts, ka “lauksaimnieki [..] sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju” ( 47 ). Turklāt, ja pietiktu ar to, ka negodprātīgs lauksaimnieks nepiesakās, lai arī viņš ir veicis pamatregulas 14. pantā paredzētās darbības, tad būtu pārāk viegli izvairīties no maksāšanas pienākuma līdz brīdim, kad viņš, iespējams, tiktu pārbaudīts, turklāt ir jānorāda, ka viņam pat vēl mazāk ir jāuztraucas par tādām lauksaimniecības kultūrām kā kartupeļi, uz kurām selekcija neattiecas.

47. Proti, kā tas parasti ir attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu, to lietotājiem ir pienākums pašiem iegūt informāciju par šo tiesību īpašniekiem un šo tiesību izmantošanas nosacījumiem, it īpaši raugoties no finanšu viedokļa. Tas izriet no pamatregulas 94. panta 1. punkta noteikumiem, kuros ir paredzēts pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību kā kompensāciju pat nenozīmīgas nolaidības dēļ, tātad tiesvedība pret attiecīgo lauksaimnieku tiek uzsākta objektīvu apsvērumu dēļ ( 48 ).

48. Tomēr, lai nodrošinātu Īstenošanas regulas 2. pantā paredzēto saprātīgo līdzsvaru starp lauksaimnieka un īpašnieka likumīgajām interesēm, manuprāt, lauksaimniekam principā būtu jāuzņemas iniciatīva, lai samaksātu taisnīgu atlīdzību Tiesas noteiktajā termiņā, bet, ja rodas šaubas par maksājamās summas apmēru, tāpēc ka dažkārt aprēķina veikšana pašam var būt ļoti sarežģīta ( 49 ), būtu jāvēršas pie īpašnieka, lai ar viņa palīdzību noteiktu maksājamās summas apmēru ( 50 ). Protams, Tiesa ir izslēgusi, ka pamatregulas 14. panta 3. punkta sestajā ievilkumā paredzētais pienākums informēt īpašnieku būtu jāuzskata par vispārēji noteiktu pienākumu visiem lauksaimniekiem ( 51 ), bet šī judikatūra nekādā gadījumā neietver, ka lauksaimniekam, kas apzināti ir nolēmis izmantot pamatregulas 14. pantā paredzēto atkāpi, nebūtu pienākums pēc savas iniciatīvas informēt attiecīgo īpašnieku ( 52 ).

49. Tāpēc uz diviem Tiesai uzdotajiem jautājumiem, manuprāt, būtu jāsniedz kopīga atbilde un jānospriež, ka pamatregulas 14. un 94. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja nav citas vienošanās starp attiecīgajām pusēm, lauksaimniekam, kurš izmanto minētajā 14. pantā paredzēto atkāpi, ir pienākums maksāt aizsargātās augu šķirnes īpašniekam taisnīgu atlīdzību, tikai sākot no šīs šķirnes faktiskas izmantošanas brīža un ne vēlāk kā līdz tā tirdzniecības gada beigām, kurā šī darbība tika veikta, proti, ne vēlāk kā 30. jūnijā pēc atkārtotās sējas.

50. Atbalstot lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minēto noteikumu interpretāciju, kuru es tādējādi ierosinu, es uzsveru, ka šī pieeja atbilst parastajam noteikumam intelektuālā īpašuma tiesību jomā, saskaņā ar kuru, ja nav veikta priekšapmaksa, kas izskatāmajā lietā, manuprāt, ir izslēgts, pienākums maksāt nodevu – parasti kā autoratlīdzību – ir saistīts ar faktisku attiecīgo tiesību izmantošanu. Turklāt iesniedzējtiesa uzsver, ka šāda pieeja atbilst arī ierastajai praksei, tostarp STV izmantotajai praksei, attiecībā uz jaunu augu šķirņu aizsardzību.

IV – Secinājumi

51. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Landgericht Mannheim (Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 14. un 94. pants kopsakarā ar Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimniekam ir iespēja izmantot ievākto produktu, kuru viņš ieguvis, audzējot savā saimniecībā aizsargātās šķirnes pavairojamo materiālu bez minētās aizsardzības īpašnieka atļaujas, ar nosacījumu, ka viņš tam samaksā minētajā 14. pantā paredzēto taisnīgo atlīdzību termiņā, kas sākas dienā, kurā lauksaimnieks faktiski ir iesējis ievākto produktu, un beidzas tā tirdzniecības gada beigās, kura laikā minētā izmantošana ir tikusi veikta.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 227, 1. lpp.

( 3 ) OV L 173, 14. lpp.

( 4 ) Turpmākajiem grozījumiem, kas minētajās regulās tikuši izdarīti pēc to pieņemšanas, izskatāmajā lietā nav tiešas ietekmes.

( 5 ) Attiecībā uz STV sabiedrības mērķi un šīs īpašnieku organizācijas spēkā esamības termiņu skat. spriedumu Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, 17., 51. un 58. punkts).

( 6 ) Par apstrādātāju pienākumu sniegt informāciju Kopienas augu šķirņu aizsardzības īpašniekam saskaņā ar pamatregulas 14. pantu skat. spriedumus Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, 54. un 66. punkts) un Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, 42. punkts).

( 7 ) G. un J. Vogel apgalvo, ka viņiem nebija pienākuma atbildēt uz 2012. gada 31. maija informācijas pieprasījumu, pamatojoties uz to, ka pieprasījums neattiecās uz attiecīgo tirdzniecības gadu, atšķirībā no tā, kas ir noteikts Īstenošanas regulas 8. panta 3. punktā. Minētajā pantā ir reglamentēta informācija, kas saskaņā ar pamatregulas 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu lauksaimniekam ir jāsniedz pēc īpašnieka pieprasījuma. Šajā ziņā skat. spriedumus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, it īpaši 59.–72. punkts) un Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, 59.–62. punkts).

( 8 ) Saskaņā ar pamatregulas preambulas septiņpadsmito apsvērumu “Kopienas augu šķirņu aizsardzības izmantošanai jābūt pakļautai ierobežojumiem, kas izklāstīti sabiedrības interesēs pieņemtajos noteikumos”.

( 9 ) Skat. pamatregulas preambulas astoņpadsmito apsvērumu un 14. panta 1. punktu.

( 10 ) Skat. it īpaši spiedumu Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 7. un 47. punkts).

( 11 ) Atkāpe ir piemērojama tikai lauksaimniecības augu šķirnēm, kas uzskaitītas minētā 14. panta 2. punktā, kurā ir iekļauti “Hordeum vulgare L – mieži”, graudaugi, uz kuru slepenu izmantošanu attiecas pamatlieta.

( 12 ) Lauksaimnieks, kurš likumīgi ieguvis aizsargātās augu šķirnes sēklas, saņem īpašnieka piekrišanu, lai veiktu šīs šķirnes pirmo atjaunošanu vai pavairošanu. Turpretī no tās ievāktās ražas izmantošana nav darbība, kurai īpašnieks parasti dod piekrišanu, un tādējādi tas var būt pārkāpums. Tomēr saskaņā ar minētajā 14. pantā paredzēto atkāpi lauksaimniekam ir atļauts izmantot visu vai daļu no viņa ievāktā produkta, lai otrreiz audzētu šķirni, proti, atkārtoti to iesētu paša saimniecībā (skat. it īpaši Bouche, N., “Protection communautaire des obtentions végétales”, JurisClasseur Droit international, 572.–200. burtnīca, 2014, 150. un nākamie punkti).

( 13 ) Skat. Īstenošanas regulas preambulas pirmo un otro apsvērumu.

( 14 ) Šajā ziņā “taisnīgas atlīdzības” mērķis ir minēts Īstenošanas regulas 5. panta 3. punktā saistībā ar minētajā 14. pantā paredzēto “atlīdzības apjomu”.

( 15 ) Šī 3. punkta trešajā ievilkumā tomēr ir paredzēts, ka “sīkzemnieki”, kā tie definēti šajā tiesību normā, ir atbrīvoti no minētās atlīdzības samaksas īpašniekam.

( 16 ) 1961. gada 2. decembrī Parīzē parakstītā Konvencija, kas vairākkārt tikusi pārstrādāta – pēdējo reizi 1991. gada 19. martā, ir pieejama šādā tīmekļa vietnē: http://www.upov.int/upovlex/en/conventions/1991/content.html. Eiropas Savienība par UPOV konvencijas dalībvalsti ir kļuvusi 2005. gada 29. jūlijā.

( 17 ) Skat. pamatregulas preambulas divdesmit devīto apsvērumu.

( 18 ) UPOV konvencijas 15. panta 2. punktā “izvēles izņēmums” ir noteikts šādi: “neierobežojot 14. panta darbību [attiecībā uz “selekcionāra tiesību apjomu”], katrs līgumslēdzējs var – saprātīgās robežās un ņemot vērā selekcionāra likumīgo interešu aizsardzību – ierobežot selekcionāra tiesības attiecībā uz jebkuru šķirni, lai ļautu lauksaimniekiem pavairošanas nolūkos viņu pašu īpašumā izmantot novākto produktu, ko tie ieguvuši, savos īpašumos stādot aizsargāto šķirni [..]”. Par šīs tiesību normas izcelsmi un īpatnībām salīdzinājumā ar atbilstošajām Savienības tiesību normām skat. Würtenberger, G., u.c., European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oksforda, 2009, 131. lpp.

( 19 ) Spriedums Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 71. punkts).

( 20 ) Spriedums Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 13., 23. un 24. punkts).

( 21 ) Turpat, 34. un 35. punkts.

( 22 ) No sprieduma Greenstar-Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, 44. un 49. punkts) izriet, ka īpašnieks vai licences saņēmējs var celt tiesā prasību par pārkāpumu pret trešo personu, kura ir ieguvusi materiālu ar cita licences saņēmēja starpniecību, kurš pārkāpis nosacījumus vai ierobežojumus, kas paredzēti licences līgumā, kuru pēdējais minētais licences saņēmējs ir iepriekš noslēdzis ar īpašnieku, neatkarīgi no tā, vai minētā trešā persona ir bijusi informēta par šiem līguma noteikumiem.

( 23 ) Skat. spriedumus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 71. punkts) un Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 25. punkts), kurā Tiesa ir precizējusi, ka nedeklarētu sēklu audzēšana ir “pārkāpums” pamatregulas 94. panta izpratnē.

( 24 ) Minētajā 2. punktā ir precizēts, ka “nenozīmīgas nolaidības gadījumā šīs prasības var samazināt atbilstīgi šādas nenozīmīgas nolaidības pakāpei, tomēr ne tādā mērā, lai tās būtu mazākas nekā labums, ko tādējādi ieguvusi persona, kura izdarījusi attiecīgo pārkāpumu”.

( 25 ) Par šo nošķiršanu skat. secinājumus, kurus esmu sniedzis lietā Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, 41. un nākamie punkti), kā arī spriedumu Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 28. punkts).

( 26 ) Mans izcēlums. Par šo minētā 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā iekļauto jēdzienu skat. spriedumu Saatgut-Treuhandverwaltung (no C-7/05 līdz C-9/05, EU:C:2006:376) par Īstenošanas regulas, kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98 OV L 328, 6. lpp.), 5. panta 2., 4. un 5. punkta, kuros ir noteikti kritēriji, lai novērtētu precīzu summu, kas ir jāmaksā īpašniekam, ja nav tikusi noslēgta līgumiska vienošanās vai arī tā nav bijusi likumīgi piemērojama attiecīgajām personām, interpretāciju.

( 27 ) Mans izcēlums. Spriedums Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 43. punkts).

( 28 ) Šajā ziņā ir jānorāda, ka pamatregulas 14. pantā paredzētā atkāpe ir kompromisa rezultāts, jo ir zināms, ka saistībā ar šīs normas pieņemšanu izvērtās ilgas debates atšķirīgo koncepciju dēļ, kuras aizstāvēja selekcionāri un lauksaimniecības produktu ražotāji, kā arī vienprātības starp dalībvalstīm neesamības dēļ, saskaņā ar Kiewiet, B., “Régime de protection communautaire des obtentions végétales”, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997, 83. sēj., Nr. 2, 5. un nākamās lpp., 2.3. punkts.

( 29 ) Tādējādi Tiesa spriedumos Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 28. punkts) un Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, 27. punkts) ir izlabojusi dažas neprecizitātes pamatregulas un Īstenošanas regulas franču valodas redakcijā, ņemot vērā šo tiesību aktu citu valodu redakcijas.

( 30 ) Šajā ziņā skat. šo secinājumu 45. un nākamos punktus.

( 31 ) Mans izcēlums.

( 32 ) Doma par brīdi, kad tūlītēji rodas maksāšanas pienākums, skaidrāk izriet nevis no franču, bet gan tādām citu valodu redakcijām kā spāņu, itāļu, portugāļu un somu valodas redakcijas.

( 33 ) Mans izcēlums.

( 34 ) Skat. it īpaši spiedumu Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 47. punkts).

( 35 ) Par šīm esošajām interesēm skat. ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [D. Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus apvienotajās lietās Saatgut-Treuhandverwaltung (no C‑7/05 līdz C‑9/05, EU:C:2006:97, 22. un 23. punkts).

( 36 ) Minētā 2. panta “Interešu aizsardzība” pirmajā daļā ir noteikts, ka nosacījumus, kas ļauj piemērot pamatregulas 14. pantā paredzēto atkāpi, “īsteno gan [..] īpašnieks, gan lauksaimnieks, rīkojoties tā, lai aizsargātu viens otra likumīgās intereses”, kas saskaņā ar šī panta otro daļu nozīmē “saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp tām [šīm interesēm] vai vajadzību pēc samērības starp attiecīgā nosacījuma mērķi un tā īstenošanas faktiskajām sekām”.

( 37 ) Papildus var minēt, ka iesniedzējtiesa norāda, ka šajā jomā parastā prakse ir noteikt lauksaimniekam maksāšanas pienākuma termiņa sākumu pēc atkārtotas iesēšanas dienas un vajadzības gadījumā – pēc Kopienas augu šķirņu aizsardzības īpašnieka pieprasījuma.

( 38 ) Skat. minētās regulas preambulas trešo un deviņpadsmito apsvērumu; šajā pēdējā noteikumā ir uzsvērts, ka “ir jānodrošina, lai nosacījumi būtu pieņemti Kopienas līmenī”.

( 39 ) Skat. it īpaši spriedumu Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24. un nākamie punkti).

( 40 ) Šajā ziņā Komisija uzsver, ka ir jāņem vērā, ka saskaņā ar pamatregulas 14. panta 3. punkta piekto ievilkumu vienīgi īpašnieki ir atbildīgi par aizsargāto šķirņu izmantošanas atļautās audzēšanas ietvaros kontroli un uzraudzību un tādējādi tie ir atkarīgi no attiecīgo lauksaimnieku labticības un sadarbības (skat. spriedumu Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, 42. punkts).

( 41 ) Skat. turpat un manus secinājumus lietā Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, 54. punkts).

( 42 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, 26.–28. punkts), kurā Tiesa ir norādījusi, ka pretrunā Īstenošanas regulas mērķim saglabāt līdzsvaru starp selekcionāra un lauksaimnieka likumīgajām interesēm būtu uzskatīt, ka apstrādātāja pienākumam sniegt informāciju nav nekāda ierobežojuma laikā.

( 43 ) Tiesiskās noteiktības princips ir Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa; tas ir jāievēro gan tās iestādēm, gan dalībvalstīm, īstenojot savas pilnvaras, kuras tām ir piešķirtas Savienības tiesību aktos. Tas prasa, pirmkārt, lai tiesību normas būtu skaidras un precīzas un, otrkārt, lai to piemērošana personām būtu paredzama. Īpaši stingri tas ir jāpiemēro attiecībā uz regulējumu, kas var radīt finanšu izmaksas, lai attiecīgā persona varētu precīzi zināt tai noteiktos pienākumus. Skat. it īpaši spriedumus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 58. punkts), “Goed Wonen” (C‑376/02, EU:C:2005:251, 32. punkts) un Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, 27.–29. punkts).

( 44 ) Kā norādīts Īstenošanas regulas preambulas piektajā apsvērumā, tās 7. pantā “Sīkzemnieki” ir sniegti papildu kritēriji, kas ļauj noteikt šīs kategorijas lauksaimniekus, kuri skaidri ir atbrīvoti no 14. panta 3. punkta trešajā ievilkumā paredzētās taisnīgās atlīdzības samaksas. 7. panta 2. punktā ir norādīts, ka zeme, kas ir pārvērsta atmatā “tirgū laišanas gadā [..], kurā būtu jāmaksā atlīdzība”, ir uzskatāma par platībām, kuras jāņem vērā, nosakot, vai lauksaimnieks pieder minētajai kategorijai, ar nosacījumu, ka par šo atmatu viņš saņem subsīdijas vai kompensējošus maksājumus, kurus ir piešķīrusi Savienība vai attiecīgā dalībvalsts (mans izcēlums).

( 45 ) Spānijas valdība uzskata, ka, tā kā Savienības tiesībās nav noteikts konkrēts termiņš šādas atlīdzības samaksai, īpašniekam būtu jāprasa veikt samaksu termiņā, kas ir paredzēts valsts tiesību aktos attiecībā uz šādām darbībām, nosakot maksājamo summu, izsniedzot rēķinu un norādot termiņu, kādā veicama samaksa, pretējā gadījumā pienākumu maksāt šādu atlīdzību, lai arī tas ir radies, nevarot uzskatīt par izpildāmu vai piedzenamu, tādējādi lauksaimnieks nevarot izdarīt pārkāpumu, uz kuru attiecas pamatregulas 94. pants.

( 46 ) STV uzskata, ka izskatāmajā lietā lauksaimniekiem katru gadu nosūtītā rokasgrāmata, kurā uzskaitītas tās administrētās aizsargātās šķirnes, kā arī tās tīmekļa vietnē iekļautā papildu informācija (skat. šo secinājumu 6. punktu) ļaujot attiecīgajām personām viegli aprēķināt summu, kas tām šajā ziņā ir jāmaksā.

( 47 ) Mans izcēlums.

( 48 ) Pienākums atlīdzināt īpašniekam pārkāpuma dēļ radušos zaudējumus, kas ir minētā 94. panta mērķis (skat. spriedumu Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, 36. punkts), savukārt ietver nodoma elementu šī panta 2. punktā minētajos apstākļos.

( 49 ) 5. panta 2. un nākamajos punktos paredzētie taisnīgas atlīdzības apjoma noteikšanas kritēriji ir sarežģīti piemērojami. Turklāt pamatregulas 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma beigās ir norādīts, ka “attiecīgās taisnīgās atlīdzības faktiskais apjoms laika gaitā var mainīties”.

( 50 ) Īstenošanas regulas 10. pantā ir precizēts, ka īpašniekam ir pienākums paziņot lauksaimniekam lietderīgu informāciju, lai aprēķinātu pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzētās taisnīgās atlīdzības apjomu.

( 51 ) Spriedumos Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 69. un nākamie punkti), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, 53. un nākamie punkti) un Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, 62. punkts) Tiesa ir uzsvērusi, ka nedz pamatregulā, nedz Īstenošanas regulā nav paredzēta iespēja, ka īpašnieks, ja viņam trūkst netiešu pierādījumu, ka persona, iespējams, izmanto lauksaimnieku privilēģiju, prasa minētajai personai informēt par to, vai tā ir izmantojusi vai plāno izmantot šo prerogatīvu.

( 52 ) Vācijas doktrīnā ir konstatēts, ka nav nekāda pamata, kāpēc personai, kura izmantojusi lauksaimnieku privilēģiju, nebūtu pienākuma tieši sniegt pieprasīto informāciju (skat. Würtenberger, G., “Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme”, no: Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A. [vadībā], Mohr Siebeck, Tībingene, 2014, 111. lpp.).