ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Savukārt situācijā, kad līgums var tikt pagarināts, administrācijas pieņemtais lēmums to nepagarināt ir nelabvēlīgs akts, kas ir pieņemts atsevišķi no attiecīgā līguma un kas var būt sūdzības vai pat prasības priekšmets Civildienesta noteikumos paredzētajos termiņos. Tādējādi tāds lēmums, kas ir pieņemts pēc dienesta interešu un ieinteresētās personas situācijas atkārtotas izvērtēšanas, ietver jaunu apstākli salīdzinājumā ar sākotnējo līgumu un nav uzskatāms tikai par tā apstiprinājumu.

Tiesību akti vai lēmumi, par kuriem var iesniegt prasību tos atcelt, ir tikai tie pasākumi, kas rada tādas saistošas tiesiskās sekas, kuras pēc sava rakstura tieši un tūlītēji var ietekmēt prasītāja intereses, noteiktā veidā grozot tā tiesisko stāvokli. Savukārt akts, kurā salīdzinājumā ar agrāko aktu nav ietverts neviens jauns apstāklis, ir tikai šo agrāko aktu apstiprinošs akts, un tādēļ saistībā ar to nevar sākties jauns termiņš prasības celšanai.

Tiesības uz aizstāvību ir jāievēro kā vispārējs Savienības tiesību princips ikvienā procedūrā, kura ir uzsākta pret kādu personu un var izraisīt tai nelabvēlīga tiesību akta pieņemšanu, un to ievērošana ir jānodrošina pat tad, ja nav nekāda tiesiskā regulējuma saistībā ar attiecīgo procedūru. Lai gan procedūra pagaidu darbinieku līgumu pagarināšanai nav procedūra, kas ir vērsta pret minēto darbinieku, tomēr lēmums nepagarināt viņa līgumu nelabvēlīgi ietekmē viņa situāciju, ciktāl tā rezultātā viņam ir liegta iespēja turpināt savas darba attiecības ar šo iestādi. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā, kurš ir vispārpiemērojams, noteiktās tiesības uz aizstāvību ir plašākas un tās ietver minētā panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētās ikvienas personas procesuālās tiesības tikt uzklausītai, pirms attiecībā uz to tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt. Tādējādi iestādei ir jāļauj attiecīgajam darbiniekam pienācīgi darīt zināmus savus apsvērumus, pirms tā pieņem lēmumu nepagarināt viņa darba līgumu.

Tomēr, lai tiesību tikt uzklausītam pārkāpums varētu izraisīt lēmuma nepagarināt darba līgumu atcelšanu, vēl ir jānoskaidro, vai šī pārkāpuma neesamības gadījumā attiecīgajam darbiniekam faktiski būtu bijusi iespēja ietekmēt attiecīgo lēmuma pieņemšanas procesu.

(skat. 66. un 74. punktu)

Atsauces

Tiesa: spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 23. punkts un tajā minētā judikatūra.

Civildienesta tiesa: spriedumi, 2014. gada 17. septembris, Wahlström/Frontex, F‑117/13, EU:F:2014:215, 25.–27. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2016. gada 5. februāris, GV/EĀDD, F‑137/14, EU:F:2016:14, 79. punkts un tajā minētā judikatūra.
Saskaņā ar pienākumu sniegt palīdzību, kas paredzēts Civildienesta noteikumu 24. pantā, tad, ja notiek ar dienesta kārtību un vienmērīgu dienesta gaitu nesaderīgs starpgadījums, administrācijai ir jāiejaucas tik aktīvi, cik nepieciešams, un jāreaģē ātri un uzmanīgi atbilstoši konkrētā gadījuma apstākļiem, lai noskaidrotu faktus un attiecīgi, pilnībā pārzinot lietu, izdarītu atbilstošus secinājumus. Šim nolūkam pietiek ar to, ka ierēdnis, kurš lūdz viņu aizsargāt no savas iestādes, sniedz sākotnējus pierādījumus par to, ka patiešām ir notikuši uzbrukumi, no kuriem tas esot cietis. Pastāvot šiem pierādījumiem, attiecīgajai iestādei ir jāveic atbilstoši pasākumi, it īpaši veicot administratīvo izmeklēšanu, lai sadarbībā ar sūdzības iesniedzēju noskaidrotu sūdzības pamatā esošos faktus.

Tomēr, pirmkārt, ja darbinieks iesniedz lūgumu sniegt palīdzību, viņam ir jāiesniedz sākotnējie pierādījumi par to, ka patiešām ir notikuši uzbrukumi, no kuriem tas esot cietis, paturot prātā, ka, tā kā administrācijai ir jāizvērtē tai šajā lūgumā iesniegtie pierādījumi, lai izlemtu, vai ir jāuzsāk procedūra, lūgumam sniegt palīdzību ir jābūt iespējami precīzam un pilnam. Otrkārt, lūguma sniegt palīdzību iesniegšana rada attiecīgajai iestādei pienākumu veikt atbilstošus pasākumus, tostarp izvērtējot iespēju sadarbībā ar sūdzības iesniedzēju veikt administratīvo izmeklēšanu.

(skat. 41. un 48. punktu)

Civildienesta tiesa: spriedumi, 2012. gada 16. maijs, AF/Komisija, F‑61/10, EU:F:2012:65, 71. punkts, un 2013. gada 11. jūlijs, Tzirani/Komisija, F‑46/11, EU:F:2013:115, 108. punkts un tajā minētā judikatūra.
EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2016. gada 25. janvārī

Marie-Pierre Darchy

pret

Eiropas Komisiju

“Civildienests — Ierēdņi — Ģimenes pabalsti — Apgādājamā bērna pabalsts — Prasītāja laulātā bērni — Samaksa ar atpakaļejošu spēku”

Priekšmets

Prasība, kura celta saskaņā ar LESD 270. pantu, kas piemērojams EAEK līgumam atbilstoši tā 106.a pantam, un ar kuru M.‑P. Darchy lūdz atcelt 2014. gada 9. decembra lēmumu, ar ko Eiropas Komisija viņai piešķīra apgādājamā bērna pabalstu par diviem viņas laulātā bērniem, sākot no 2014. gada 1. marta, nevis no pirmās tā mēneša dienas, kad viņa stājās laulībā, proti, no 2011. gada 1. septembra

Nolēmums

Prasību noraidīt. M.‑P. Darchy sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums
Vienas iestādes dažādu dienestu ierēdņu novērtēšanā faktiski var pastāvēt liela daudzveidība, un šī daudzveidība rada grūtības, ja iecēlējinstitūcijai ir jāveic visu attiecīgo ierēdņu salīdzinošs nopelnu izvērtējums, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu. Šajā ziņā būtu atbilstoša tāda novērtējuma metode, kad tiek salīdzināti vienas iestādes dažādu dienestu analītiskie novērtējumi, ar kuriem tiecas likvidēt no dažādu vērtētāju sniegtajiem vērtējumiem izrietošo subjektivitāti. Tātad ierēdņu šifrētu novērtējumu detalizēšanas metodes piemērošana, lai veiktu visu amatā paaugstināmo ierēdņu salīdzinošo nopelnu izvērtējumu, nešķiet neatbilstoša, it īpaši, lai neitralizētu dažādo novērtētāju subjektivitāti atzīmju piešķiršanā, jo objektīvi daži no tiem ir stingrāki par citiem. Turklāt ar šo metodi tiek mēģināts īstenot vienlīdzīgas attieksmes principu tiktāl, ciktāl, pirmkārt, tā tiek piemērota vienveidīgi visiem ierēdņiem, ieskaitot tos, kuri ir nodoti arodbiedrības vai profesionālas organizācijas rīcībā un par kuriem novērtējuma ziņojumu sagatavo tikai viens vērtētājs, kurš nav viņu priekšnieks. Otrkārt, tā ļauj veikt salīdzinošo nopelnu izvērtējumu, izmantojot salīdzināmus informācijas un izziņu avotus, ko šajā gadījumā veido novērtējuma ziņojumi, kuri tiek iesniegti vienādā formātā, un vidējās atzīmes, kas vienā iestādē ir vienveidīgas.

Iestādēm ir jāizveido nepieciešamie apstākļi, lai nodrošinātu personāla pārstāvniecības, proti, arodbiedrību pārstāvja, pienākumu pildīšanu un, šajā ziņā, ierēdnis nedrīkst ciest ne no kādām nelabvēlīgām sekām tādēļ, ka tas pilda pienākumus personāla pārstāvības struktūrās vai tādās to asociācijās kā arodbiedrība.

Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestās daļas otrā teikuma mērķis ir nodrošināt Personāla komitejas locekļu un ierēdņu, kurus Personāla komiteja ieceļ struktūrvienībās, kas izveidotas saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai ko izveidojusi attiecīgā iestāde, tiesības, tos aizsargājot no jebkādām nelabvēlīgām sekām, kādas tiem varētu rasties saistībā ar Civildienesta noteikumos paredzēto personāla pārstāvības pienākumu veikšanu. Tas tieši ir iemesls, kādēļ personāla pārstāvju darbība ir jāņem vērā, sagatavojot attiecīgo ierēdņu novērtēšanas ziņojumu. Turklāt šīs tiesību normas mērķis, kas noteikts tās pirmajā teikumā, ir atvieglot ierēdņu dalību personāla pārstāvēšanā, tostarp ļaujot tiem to veikt savā darba laikā, kas parasti ir paredzēts to pienākumu izpildei, kuri tiem jānodrošina savā iestādē, nevis strādājot virsstundas, vai to veikt kā personai, kas ir nodota arodbiedrības vai profesionālās organizācijas rīcībā, kam nepieciešams daļējs vai pilnīgs atbrīvojums no darba veikšanas iestādes dienestos.

(skat. 90. un 91. punktu)

Pirmās instances tiesa: spriedumi, 1996. gada 26. septembris, Maurissen/Revīzijas palāta,T‑192/94, EU:T:1996:133, 40. un 41. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2003. gada 5. novembris, Lebedef/Komisija,T‑326/01, EU:T:2003:291, 49. punkts.

Vispārējā tiesa: spriedums, 2010. gada 16. decembris, Lebedef/Komisija,T‑364/09 P, EU:T:2010:539, 23. punkts.
126

Šajā lietā, ņemot vērā to, ka savlaicīgi netika uzsākta un pabeigta administratīva izmeklēšana, kura tomēr tika prasīta lūgumā sniegt palīdzību un kura vēlāk tika prasīta atkārtoti, un to, ka prasītājai bija jāsāk jauni procesi Parlamenta administrācijā, pēc tam jāceļ jauna prasība tiesā, lai panāktu, ka tiek pilnībā atzītas viņas tiesības, kas izriet no Civildienesta noteikumu 24. panta, Civildienesta tiesa nolemj, ka prasītājai nodarītais morālais kaitējums tiks novērtēts taisnīgi, ex æquo et bono nosakot atlīdzību par minēto kaitējumu EUR 25000 apmērā.
134

Saskaņā ar Reglamenta 101. pantu, ievērojot citus šā reglamenta otrās sadaļas astotās nodaļas noteikumus, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī reglamenta 102. panta 1. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, un piespriež atlīdzināt otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šī pienākuma.
5

Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulas (ES, Euratom) Nr. 1080/2010, ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, 98. pantā ir noteikts: “1. Šo Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunkta nolūkā iecēlējinstitūcija, aizpildot vakantu amatu EĀDD, izskata pieteikumus no [Eiropas Savienības] Padomes Ģenerālsekretariāta, [Eiropas] Komisijas un EĀDD ierēdņiem, no pagaidu darbiniekiem, kuriem piemēro [Eiropas Savienības] Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta e) punktu, un no dalībvalstu diplomātisko dienestu darbiniekiem, nepiešķirot prioritāti nevienai no šīm kategorijām. Līdz 2013. gada 30. jūnijam, atkāpjoties no [Civildienesta noteikumu] 29. panta, pieņemot darbā darbiniekus no ārpuses, EĀDD pieņem darbā vienīgi ierēdņus no [Eiropas Savienības] Padomes Ģenerālsekretariāta un no [Eiropas] Komisijas, kā arī darbiniekus no dalībvalstu diplomātiskajiem dienestiem. [..]”
22

Prasītāja atbilstoši paziņojumam par vakanci iesniedza savu kandidatūru. 2013. gada 17. jūlijā EAAPI viņu informēja, ka viņa ir izvēlēta amatam, un lūdza apstiprināt savu interesi par šo amatu. Vēstulē tā arī precizēja, ka, ja prasītāja “piekristu piedāvājumam, viņa tiktu iecelta pagaidu amatā šajā jaunajā pakāpē uz sešu mēnešu periodu [un ka, ja pēc šī darba pagaidu izpildes perioda viņa] darbu būtu veikusi apmierinoši, viņa tiktu apstiprināta šajā jaunajā pakāpē” (“In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level”). Nākamajā dienā prasītāja apstiprināja, ka viņa akceptē viņai piedāvāto amatu.
Piemērojot tādas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 9. panta 2. punkta vispārīgās izpildes normas kā tās, ko pieņēmusi Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja (EESK), aprēķinot profesionālās darbības ilgumu ierēdnim, kurš lūdz atļaut priekšlaicīgu pensionēšanos, nesamazinot pensijas apmēru, EESK var ņemt vērā kandidātu kopējo darba stāžu gan Savienības iestādēs, gan ārpus tām. Proti, pirmkārt, Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 9. panta 2. punkta ratio legis ir, atļaujot priekšlaicīgu pensionēšanos, nesamazinot pensijas apmēru, atvieglot personāla vadību Savienības iestādēs. Tādējādi šīs tiesību normas mērķis nav dot priekšroku tiem ierēdņiem vai darbiniekiem, kuri profesionālās karjeras beigās var pierādīt, ka ir nostrādājuši vairāk gadu Savienības iestādēs, nevis tiem, kas Savienības iestādēs nostrādājuši mazāk gadu, tādēļ, ka viņu karjera lielākā mērā ir norisinājusies ārpus šīm iestādēm nekā pirmo minēto ierēdņu vai darbinieku gadījumā.

Otrkārt, saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 9. panta 2. punktu priekšlaicīgu pensionēšanos, nesamazinot pensijas apmēru, var atļaut tikai dienesta interesēs. No šīs tiesību normas arī izriet, ka likumdevējs ir vēlējies sniegt katras Savienības iestādes iecēlējinstitūcijai novērtējuma brīvību par kritērijiem, kas izmantojami, atlasot ierēdņus un darbiniekus, kuriem būtu atļaujama priekšlaicīga pensionēšanās, nesamazinot pensijas apmēru, ja šie kritēriji ir objektīvi un iepriekš noteikti. Iepriekš minētajā tiesību normā tātad nav prasīts, lai visas Savienības iestādes pieņemtu kopīgus kritērijus kandidātu nošķiršanai. Līdz ar to, tā kā minētajā 9. panta 2. punktā iestādēm nav noteikts pienākums ņemt vērā darba stāžu Savienības iestādēs kā objektīvu kritēriju priekšlaicīgas pensionēšanās, nesamazinot pensijas apmēru, kandidātu nošķiršanai, bet tomēr tām arī tas nav aizliegts, nav izslēgts, ka iestāde izvēlas izmantot savu novērtējuma brīvību, savos Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 9. panta 2. punkta vispārīgajos īstenošanas noteikumos nosakot, ka darba stāžs Savienības iestādēs ir viens no kritērijiem.

(skat. 54.–57. un 60. punktu)

Atsauce

Civildienesta tiesa: spriedums, 2006. gada 12. septembris, De Soeten/Padome,F‑86/05, EU:F:2006:87, 48. punkts.
Gan iepriekšējai administratīvajai sūdzībai, gan prasībai tiesā saskaņā Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu ir jābūt vērstai pret nelabvēlīgu aktu, kas rada saistošas tiesiskās sekas, kuras tieši un tūlītēji ietekmē prasītāja intereses, būtiski mainot viņa tiesisko stāvokli.

Tādējādi lēmums attiecībā uz ieinteresēto personu izmantot noteikumu par līguma izbeigšanu, kas iekļauts viņas pagaidu darbinieka līgumā, paziņojuma par konkursu publicēšanas dēļ var būt tai nelabvēlīgs, ciktāl ar šādu noteikumu tās darba tiesisko attiecību saglabāšana tiek padarīta atkarīga no viņas uzvārda iekļaušanas minētajā paziņojumā norādītā konkursa rezerves sarakstā. Tā tas it īpaši ir, ņemot vērā nenoteiktību par to, vai ieinteresētā persona tiks iekļauta rezerves sarakstā, kas tiks izveidots Eiropas Personāla atlases biroja organizētā atklātā konkursa beigās.

(skat. 44. un 45. punktu)

Pirmās instances tiesa: spriedums, 2000. gada 13. jūlijs, Hendrickx/Cedefop, T‑87/99, EU:T:2000:191, 37. punkts.

Vispārējā tiesa: spriedums, 2010. gada 20. maijs, Komisija/Violetti u.c., T‑261/09 P, EU:T:2010:215, 46. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedums, 2011. gada 14. aprīlis, Clarke u.c./ITSB, F‑82/08, EU:F:2011:45, 54., 74., 76. un 81. punkts.
Runājot par algas papildu palielinājumu, kas piešķirts Eiropas Centrālās bankas personāla locekļiem, kuru sniegums ir ticis uzskatīts par izcilu divu no trim gadiem laikā pirms lēmuma par šāda palielinājuma piešķiršanu, ciktāl administratīvā apkārtraksta Nr. 1/2011 2. panta 3. punkts, kas attiecas uz šādiem palielinājumiem, personāla pārstāvi nostāda diskriminējošā stāvoklī tādēļ, ka viņam absolūti nav iespējams pierādīt, ka sniegums otrajā gadā ir bijis izcils, tādēļ, ka viņš ir pilnu laiku ticis nodarbināts kā personāla pārstāvis attiecīgajos trijos gados, šī tiesību norma ir prettiesiska. Šajā ziņā nevar pamatoti apgalvot, ka tas, ka ieinteresētā persona ir izmantojusi savas tiesības veltīt savu darba laiku savu pienākumu izpildei personāla komitejā, izriet no paša izvēles. Šī izvēles iespēja pretendēt uz to, lai veltītu darba laiku personāla pārstāvības pilnvaru īstenošanai, ir pamattiesības, kā tas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 27. un 28. panta.

Turklāt no Hartas 20. un 21. panta izrietošo pamattiesību uz vienlīdzīgu attieksmi īstenošana nevar tikt ierobežota ar tiesisko regulējumu, kurā personāla pārstāvji tiek nostādīti nelabvēlīgā un diskriminējošā situācijā salīdzinājumā ar citiem personāla locekļiem, lai arī šie ierobežojumi nav nedz vajadzīgi, nedz arī atbilstoši vispārējo interešu mērķim vai vajadzībai aizsargāt citas personas tiesības vai brīvības.

Tomēr, tā kā personāla pārstāvja un personāla locekļa situācijas faktiski atšķiras, tās nevar tikt izskatītas vienādi un tām var piemērot tikai atbilstības algas papildu palielināšanai nosacījumus, kuros ir ņemti vērā personāla locekļu un pārstāvju atšķirīgie statusi, kas arī šiem pārstāvjiem – tāpat kā jebkuram personāla loceklim – ļauj pierādīt, ka triju gadu laikposmā otrā gada sniegums ir bijis izcils, pat ja viņi ir izvēlējušies pilnu laiku un vairāk nekā vienu gadu pildīt pienākumus personāla komitejā.

(skat. 51.–54. un 60. punktu)

Tiesa: spriedums, 2010. gada 14. septembris, Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 54. un 55. punkts un tajos minētā judikatūra.

Civildienesta tiesa: spriedums, 2014. gada 2. decembris, Migliore/Komisija, F‑110/13, EU:F:2014:257, 40. punkts.
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantam ir divkāršs iemesls. Pirmkārt, šis pants atbilst prasībai neietekmēt attiecīgā ierēdņa stāvokli kriminālvajāšanā, kas pret viņu sākta par nodarījumiem, par kuriem ir sākta arī disciplinārlieta iestādē. Otrkārt, disciplinārlietas apturēšana, kamēr tiek pabeigts kriminālprocess, dod iespēju šajā disciplinārlietā ņemt vērā krimināllietu tiesas konstatētos faktus, kad tās galīgais nolēmums ir stājies spēkā. Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ir paredzēts princips, ka “disciplinārlieta ir atkarīga no kriminālprocesa”, ko tostarp pamato fakts, ka valsts krimināllietu tiesām ir lielākas izmeklēšanas pilnvaras nekā iecēlējinstitūcijai. Tādējādi gadījumos, kad vieni un tie paši fakti var veidot noziedzīgā nodarījuma sastāvu un ierēdņa Civildienesta noteikumos ietverto pienākumu neizpildi, administrācijai ir saistoši fakti, ko krimināllietu tiesa ir konstatējusi kriminālprocesā. Tiklīdz pēdējā minētā ir konstatējusi lietas faktus, administrācija var veikt to juridisko kvalifikāciju, ņemot vērā disciplinārā pārkāpuma jēdzienu, tostarp pārbaudot, vai tie veido Civildienesta noteikumos paredzēto pienākumu neizpildi.

Tomēr krimināllietu tiesas veiktais faktu vērtējums var atšķirties no vērtējuma, ko iecēlējinstitūcija veikusi disciplinārlietā, jo katrs no šiem vērtējumiem atbilst juridiskajai kvalifikācijai, kas ir nošķirta un neatkarīga viena no otras. Katrā ziņā prasība, lai krimināllietu tiesas un minētās institūcijas faktu vērtējums būtu identisks, nozīmētu, ka tiek izvirzīts papildu nosacījums, kāds Civildienesta noteikumu 25. pantā nav paredzēts.

No tā izriet, ka iecēlējinstitūcijai ir aizliegts pieņemt galīgu nolēmumu par attiecīgā ierēdņa stāvokli no disciplinārlietas viedokļa, kamēr nav stājies spēkā galīgs krimināllietu tiesas, kura izskata lietu, nolēmums. Pretējā gadījumā, kamēr krimināllietu tiesa vēl nebūtu pieņēmusi nolēmumu par faktu patiesumu, administratīvā iestāde tos jau uzskatītu par konstatētiem, tādējādi padarot attiecīgā darbinieka stāvokli grūtāku nekā tas būtu bijis, ja šāda administratīvās iestādes lēmuma nebūtu.

Turklāt princips “disciplinārlieta ir atkarīga no kriminālprocesa” ir jāinterpretē šauri, ja šis princips ir jāpiemēro attiecībā uz vienkāršām izmeklēšanām, pat pirms ir sākta kriminālvajāšana saskaņā ar valsts tiesībām.

(skat. 35., 36., 53., 55. un 59. punktu)

Pirmās instances tiesa: spriedumi, 1998. gada 19. marts, Tzoanos/Komisija, T-74/96, EU:T:1998:58, 34. punkts; 2000. gada 21. novembris, A/Komisija, T-23/00, EU:T:2000:273, 37. punkts; 2004. gada 10. jūnijs, François/Komisija, T-307/01, EU:T:2004:180, 73. un 75. punkts, un 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija, T-48/05, EU:T:2008:25, 342. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedumi, 2012. gada 17. jūlijs, BG/Ombuds, F-54/11, EU:F:2012:114, un 2015. gada 18. marts, DK/EĀDD, F-27/14, EU:F:2015:12, 38., 49., 66. un 70. punkts.
Civildienesta noteikumu 27. pantā paredzēto nosacījumu izpilde tiek pārbaudīta divās secīgās procedūrās, proti, kad tiek nokārtots konkurss par stāšanos Eiropas Savienības civildienestā un kad tiek nostrādāts pārbaudes laiks, kā rezultātā veiksmīgais kandidāts var tikt apstiprināts amatā par ierēdni. Tādējādi konkursa veiksmīgais kandidāts, kurš pieņemts darbā pārbaudāmā ierēdņa statusā, var tikt iecelts par amatā apstiprinātu ierēdni vienīgi tad, ja viņš sekmīgi nostrādā Civildienesta noteikumu 34. pantā paredzēto pārbaudes laiku. Lai gan pārbaudes laiku apstiprināšanai amatā, kas paredzēts, lai varētu novērtēt pārbaudāmā ierēdņa spējas un uzvedību, nevar pielīdzināt mācību laikam, tomēr pastāv obligāta prasība, ka ieinteresētajai personai pārbaudes laikā ir jādod iespēja pierādīt savas īpašības. Šis nosacījums, kas nav nodalāms no pārbaudes laika jēdziena, ir netieši ietverts Civildienesta noteikumu 34. panta 3. punktā. Šis nosacījums faktiski nozīmē, ka pārbaudāmajam ierēdnim ir jābūt ne tikai piemērotiem materiālajiem apstākļiem, bet tam, ņemot vērā pildāmo pienākumu raksturu, arī ir jāsaņem atbilstoši norādījumi un ieteikumi, lai viņš spētu pielāgoties sava ieņemamā amata īpašajām prasībām. Šajā ziņā līmenis, kāds prasīts minētajiem norādījumiem un padomiem, ir jānovērtē nevis abstrakti, bet gan konkrēti, ņemot vērā pildīto pienākumu raksturu. No šādas perspektīvas nevar neņemt vērā pārbaudāmā iepriekšējo pieredzi. Lai gan pati šī pieredze nevar radīt šaubas par to, ka nepieciešams pārbaudes laiks, kura mērķis ir novērtēt ieinteresētās personas spējas un uzvedību, no šīs pieredzes pašas tomēr var būt atkarīgs tas, cik lielā mērā šī persona ir jāvada, lai tiktu sasniegts pārbaudes laika mērķis.

Ja pārbaudes laika beigās vai nu ir izrādījies, ka pārbaudāmā ierēdņa darbs ir acīmredzami neatbilstošs Civildienesta noteikumu 34. panta 2. punkta izpratnē, vai arī pārbaudāmais ierēdnis nav pierādījis, ka tam ir pietiekamas profesionālās spējas iecelšanai amatā Civildienesta noteikumu 34. panta 3. punkta trešās daļas izpratnē, tad viņš tiek atlaists no darba. Šāds lēmums par atlaišanu patiesībā ir lēmums par neapstiprināšanu amatā; tā raksturs atšķiras no lēmuma vārda tiešā nozīmē atlaist no darba personu, kura tikusi iecelta par amatā apstiprinātu ierēdni. Ja šajā pēdējā gadījumā ir jāveic rūpīga to motīvu pārbaude, ar kuriem attaisno iedibinātu darba tiesisko attiecību izbeigšanu, tad lēmumos par pārbaudāmo apstiprināšanu amatā ir jāveic vispārīgāks novērtējums un tajā ir jābūt minētam tam, vai no pārbaudes laikā parādītajām labajām un/vai sliktajām īpašībām kopumā izriet, ka pārbaudāmā apstiprināšana amatā ir dienesta interesēs, vai nav.

(skat. 57. punktu)

Tiesa: spriedums Tréfois/Tiesa, 290/82, EU:C:1983:334, 24. un 25. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedums BW/Komisija, F-2/11, EU:F:2012:194, 78. punkts.
Civildienesta noteikumu 86.–89. pantā nav paredzēta konkrēta attiecība starp disciplinārsodiem, kas tajos norādīti, un dažādiem ierēdņu izdarīto pārkāpumu veidiem, un nav arī precizēts, cik lielā mērā atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu esamība ietekmē sodu, kā arī soda samērīgā rakstura noteikšanu.

Taču, lai novērtētu disciplinārsoda samērīgumu attiecībā uz inkriminēto faktu smagumu, Savienības tiesai, pirmkārt, jāņem vērā tas, ka sodu noteikšana balstās uz iecēlējinstitūcijas veikto visu konkrēto faktu, kā arī katru individuālo gadījumu raksturojošo apstākļu visaptverošu vērtējumu. Līdz ar to pirmās instances tiesa var pārbaudīt tikai to, vai šīs iecēlējinstitūcijas veiktais atbildību pastiprinošo un mīkstinošo apstākļu izvērtējums tika veikts samērīgā veidā, precizējot, ka šīs pārbaudes laikā šī tiesa nevar aizvietot iecēlējinstitūcijas šajā sakarā veiktos vērtējumus ar savējiem.

It īpaši runājot par atstādināšanas no amata sodu, kas ir vissmagākais no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. pantā norādītajiem, tā piemērošana noteikti ietver sensitīvus apsvērumus no iestādes puses, ņemot vērā īpaši nopietnās sekas, ko tas var radīt gan attiecīgajam ierēdnim, gan iestādei. Jebkurā gadījumā jebkura disciplinārsoda tiesiskums nozīmē, ka jākonstatē personai inkriminēto faktu patiesums.

(skat. 35.–37. punktu)

Pirmās instances tiesa: spriedums Tzikis/Komisija, T‑203/98, EU:T:2000:130, 48.–51. punkts.

Vispārējā tiesa: spriedums BG/Ombuds, T‑406/12 P, EU:T:2014:273, 64. punkts.

Civildienesta tiesa: spriedums EH/Komisija, F‑42/14, EU:F:2014:250, 93. punkts.