182

2022. gada 25. februāra rītā kāds studijas viesis, kas tika stādīts priekšā kā kāda Serbijas žurnāla galvenais redaktors, apgalvoja, ka pastāv paralēles starp situāciju Ukrainā un situāciju Serbijā pirms 30 gadiem. Viņš atsaucas uz “250000 serbu izraidīšanu no Horvātijas”, uz faktu, ka viņu “toreizējais prezidents Miloševičs tika saukts par jauno Hitleru” un runā par “genocīdu, ko [..] gatavojusi Kijivas valdība ar Amerikas Savienoto Valstu un pat Briseles atbalstu”. Tajā pašā rītā kāda runātāja, kura tika stādīta priekšā kā Maskavas Valsts universitātes viesprofesore, Krievijas ofensīvu Ukrainā atkārtoti nosauca par defensīvu un preventīvu darbību. Viņas ieskatā: “[Šīs ofensīvas mērķis ir] Ukrainas demilitarizēšana, jo pēdējā laikā NATO valstis Ukrainu ir “pārmilitarizējušas”, lai gan tā nav NATO dalībvalsts, un Ukrainas denacifikācija, jo kopš 2014. gada “maidana” visās struktūrās ir iefiltrējušies neonacistu grupējumi, [..] valsti, kurā korupcija ir vēl nepieredzētā līmenī un kas tiek vadīta no ārvalstīm, kļūst absolūti bīstami atstāt šādā stāvoklī ne tikai Krievijas, bet arī tās iedzīvotāju un Eiropas dēļ [..], tāpēc tiešais mērķis ir demilitarizēt valsti un ļaut tās iedzīvotājiem, kā jau tika minēts, pašiem noteikt virzienu, kuram tie vēlas sekot, nevis [sekot] tam virzienam, ko tiem kopš 2004. gada ir uzspieduši secīgie “maidani”. Šī uzaicinātā uzskata: “Pastāv vispārēja Ukrainas oficiālās valdības pārvaldības un ideoloģiskās orientācijas problēma [..], viņi ir atzinuši par kara varoņiem personas, kas bija nacistu pusē [..], kad nonākam līdz nacistu varoņu, kuri masveidā slepkavoja civiliedzīvotājus un kuri bija integrēti tā laika Vācijas armijā, slavināšanai, tomēr rodas ļoti nopietna starptautiskās drošības problēma, jo Ukraina tomēr ir uz Savienības sliekšņa”. Viņa arī apgalvo: “Ir svarīgi nošķirt politiskos un juridiskos aspektus; patiešām, politiski tas vienmēr ir apstrīdams, jo politikā visu nosaka stiprākais, starptautiskā sabiedrība uzskata, ka ir pilnīgi leģitīmi iet un bombardēt bijušo Dienvidslāviju [..], savukārt, [..] tas, ka Krievija vēlas atbrīvot iedzīvotājus, kas atrodas zem ekstrēmistu valdības jūga, vairs tā nav [..] ja starptautiskā sabiedrība izvēlas aizstāvēt nacistisko režīmu uz sava sliekšņa, tā ir tās izvēle, amorāla, necilvēcīga [..]; no juridiskā viedokļa jautājums ir par to, cik lielā mērā Doneckas apgabaliem ir tiesības uz neatkarību [..], lai uz to atbildētu, ir jāsaprot, ka faktiski no vienas puses pastāv valsts tiesības sevi aizstāvēt un aizsargāt savu teritoriālo integritāti, bet, lai tas tā būtu, valstij ir jāeksistē; un valsts juridiski eksistē, ja tās tiesību akti tiek [...] globāli un vispārēji piemēroti un tie ir iedarbīgi visā teritorijā [...]; vai mēs tiešām varam teikt, ka Ukrainas valsts eksistē? Ja mēs uzskatām, ka valstij ir jābūt demokrātiskai un tiesiskai, kā to vismaz teorētiski atzīst un uzspiež starptautiskā sabiedrība, tad Ukrainas valsts neeksistē. Šajā saistībā ir pilnīgi normāli, ka Donecka un Luhanska lūdz aizsardzību [...], ir normāli, ka Krievija juridiski iejaucas, lai ļautu šiem iedzīvotājiem tieši atjaunot valsti.” Viņa piebilst: “Teritoriālā integritāte var pastāvēt tikai tad, ja ir valsts, bet no brīža, kad valsts vairs nav, pastāv tautu tiesības uz pašnoteikšanos; vai nu viens, vai otrs; pirmo reizi Ukrainas valsts tika iznīcināta, iedragāta 2004. gadā [..], pēc tam 2014. gadā tā tika pilnībā iznīcināta [..]; tātad no tā brīža valsts nepastāv, un tai nevar būt teritoriālās integritātes.”