ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Prasība, kas celta 2021. gada 12. martā – Eiropas Komisija/Polijas Republika

(Lieta C-166/21)

(2021/C 148/17)

Tiesvedības valoda – poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: C. Perrin un M. Siekierzyńska)

Atbildētāja: Polijas Republika

Prasījumi

— atzīt, ka, liedzot medikamentu ražošanai izmantotā etilspirta importētājam obligāto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa gadījumā, kad tas neizvēlas akcīzes nodokļa atliktās maksāšanas režīmu, Polijas Republika nav izpildījusi Padomes Direktīvas 92/83/EEK (1992. gada 19. oktobris) par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, (1) 27. panta 1. punkta d) apakšpunktā un atbilstoši samērīguma principam paredzētos pienākumus;

— piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Polijas Republika ir ieviesusi valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām medikamentu ražošanai nepieciešamā etilspirta importētājam tiek liegts atbrīvojums no akcīzes nodokļa gadījumā, ja tas neizvēlas akcīzes nodokļa atliktās maksāšanas režīmu.

Komisijas ieskatā, tas ir pretrunā prasībām, kas izriet no Padomes Direktīvas 92/83/EEK (1992. gada 19. oktobris) par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 27. panta 1. punkta d) apakšpunkta.

Saskaņā ar šo direktīvas tiesību normu gadījumā, ja spirts tiek izmantots medikamentu ražošanai, dalībvalstīm ir pienākums to atbrīvot no akcīzes nodokļa saskaņā ar nosacījumiem, kurus tās nosaka, lai panāktu pareizu un tūlītēju šādu atbrīvojumu piemērošanu un novērstu jebkādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu. Komisija uzskata, ka atbrīvojuma no akcīzes nodokļa padarīšana atkarīgu no akcīzes nodokļa atliktās maksāšanas režīma piemērošanas nav nepieciešama, lai panāktu pareizu un tūlītēju šādu atbrīvojumu piemērošanu un novērstu jebkādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu. Tāpat tas esot pretrunā arī samērīguma principam.

(1) OV 1992, L 316, 21. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 23. decembrī iesniedza Raad van State (Nīderlande) – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid/C, B

(Lieta C-704/20)

(2021/C 128/14)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Raad van State

Pamatlietas puses

Prasītāja: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Atbildētāji: C, B

Prejudiciālie jautājumi

Vai, pamatojoties uz Savienības tiesībām, it īpaši Atgriešanas direktīvas (2008/115/EK) (1) 15. panta 2. punktu un Uzņemšanas direktīvas (2013/33/ES) (2) 9. pantu, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV 2007, C 303/01) 6. pantu, pastāv pienākums pēc savas ierosmes veikt pārbaudi tādējādi, ka tiesai pēc savas ierosmes (ex officio) ir jāizvērtē, vai ir izpildīti visi aizturēšanas nosacījumi, tostarp nosacījumi, kuru izpildi ārvalstnieks nav apstrīdējis, lai gan viņam bija iespēja to darīt?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.).
—

atcelt Komisijas 2013. gada 17. jūlija Lēmumu par valsts atbalstu SA.21233 C/11 (2) (ex NN/11, ex CP 137/06), ko īstenojusi Spānija – Noteiktiem finanšu līzinga līgumiem piemērojamais nodokļu režīms, pazīstams arī kā “Spānijas nodokļu līzinga sistēma”, un it īpaši tā 1. panta 1. punktu, ciktāl ar to Spānijas nodokļu līzinga sistēma ir atzīta par prettiesisku valsts atbalstu, un, pakārtoti, tā 4. panta 1. punktu, ciktāl tajā ir uzdots pilnībā atgūt atbalstu no EIG ieguldītājiem;
2)

Vai Direktīvas 2014/24 56. pants, lasot to kopā ar tās 69. pantu, vai attiecīgi Direktīvas 2009/81 38. pants, lasot to kopā ar tās 49. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzējai iestādei ir pienākums pārbaudīt, vai ir konstatējami nepamatoti lēti piedāvājumi, tikai tad, ja attiecībā uz kādu no piedāvājumiem pastāv aizdomas, vai arī līgumslēdzējai iestādei gluži pretēji ir pienākums vienmēr pārliecināties par saņemto piedāvājumu nopietnību, tai šajā ziņā sniedzot attiecīgu pamatojumu?
C 28/30

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 17. novembrī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) – GE Aircraft Engine Services Ltd/The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Custom

(Lieta C-607/20)

(2021/C 28/49)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāja: GE Aircraft Engine Services Ltd

Atbildētājs: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Custom

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai nodokļu maksātāja darbība, piešķirot darbiniekiem trešo personu – mazumtirgotāju – kuponus darbinieku ar augstu veiktspēju atzīšanas programmas ietvaros, ir uzskatāma par pakalpojumu sniegšanu “savām vai sava personāla privātajām vajadzībām, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem nekā savas saimnieciskās darbības vajadzībām” PVN direktīvas (1) 26. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē?

2) Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē tas, ka [nodokļa maksātāja izpratnē] mazumtirdzniecības kuponi personālam tika izsniegti šī nodokļa maksātāja saimnieciskās darbības mērķim?

3) Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē tas, ka personāla locekļiem izsniegtie mazumtirdzniecības kuponi ir paredzēti viņu pašu lietošanai un var tikt izmantoti personāla locekļu privātajām vajadzībām?

(1) Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L. 347, 1. lpp.).
2)

Vai, neatņemot lietderīgo iedarbību ar Direktīvu 2003/88/EK piešķirtajām tiesībām, var uzskatīt, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/88/EK 18. pantu divpadsmit mēnešu bāzes laikposmā kompensējošā atpūta var netikt piešķirta tiešā veidā un ka attiecīgā gadījumā darba ņēmējam izglītības jomā, piemēram, tādam audzinātājam internātā, kurš it īpaši strādā naktī, to var piešķirt automātiski, ņemot vērā, ka skolu brīvlaiku, it īpaši vasaras brīvdienu, laikposmi tādējādi ļauj kompensēt jebkādu, pat visapjomīgāko, papildu darbu, ko ir veicis minētais darba ņēmējs?
4)

Vai tiesiskās paļāvības (aizsardzības) principu var interpretēt tādējādi, ka tā objektīvā bāze, proti, nodokļu maksātāja cerības attiecībā uz attieksmi grāmatvedības ziņā ir pamatotas, ja nodokļu iestāde agrāk ir veikusi kādu pārbaudi nodokļu maksātāja uzņēmumā, kuras laikā ir novērtējusi – kaut gan nav par to konkrēti paziņojusi vai tas bija vienkārši izsecināms no šīs iestādes rīcības –, ka attaisnojošo dokumentu, grāmatu un reģistru noformējums un uzglabāšana atbilst noteikumiem, vai tomēr nodokļu maksātājs var atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu tikai tad, ja nodokļu iestāde veic nodokļu deklarāciju pārbaudi a posteriori, kas izraisa slēgtus periodus, attiecinot to uz visiem nodokļu veidiem un konkrēti paužot labvēlīgu viedokli par nodokļu maksātāja grāmatvedības praksi? Vai nodokļu iestāde rīkojas atbilstoši tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, ja tā vēlākos lēmumos piesaista juridiskas un nodokļu rakstura sekas grāmatvedības pārkāpumiem tādā veidā, ka ar apgalvojumu par agrākās pārbaudes formālu raksturu vai nepilnīgumu, vai par to, ka nav konkrēti pausta labvēlīga viedokļa, tā neatzīst, ka prasītājs ir pamatoti paļāvies uz to, ka viņa agrākā grāmatvedības prakse bija pareiza?
2)

Par obligāti norādāmo informāciju atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktam a) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar kredīta veidu vajadzības gadījumā ir jānorāda, ka runa ir par saistītu kredītlīgumu? Ja atbilde ir noliedzoša: b) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka absolūtos skaitļos ir jānorāda kredītlīguma noslēgšanas brīdī spēkā esošā nokavējuma procentu likme vai vismaz spēkā esošā atsauces procentu likme (šajā gadījumā – procentu pamatlikme atbilstoši BGB 247. pantam), uz kuras pamata aprēķina spēkā esošo nokavējuma procentu likmi kopā ar piemaksu (šajā gadījumā – piecus procentpunktus atbilstoši BGB 288. panta 1. punkta otrajam teikumam)? Ja atbilde ir noliedzoša: c) Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta t) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīguma tekstā ir jāsniedz informācija par būtiskajiem formālajiem priekšnoteikumiem, lai piekļūtu ārpustiesas sūdzību un pārsūdzību mehānismam? Ja uz vienu no iepriekšējiem jautājumiem II.2.a)–c) tiek sniegta apstiprinoša atbilde: d) Vai Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punkta otrā teikuma b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atteikuma termiņu sāk skaitīt tikai tad, kad ir tikusi sniegta pilnīga un satura ziņā pareiza informācija atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktam, neesot nozīmei tam, vai informācijas neesamība vai kļūdainība ir piemērota, lai ierobežotu patērētāja iespēju novērtēt sava pienākuma apmēru? Ja uz iepriekšējo jautājumu II.1.a) un/vai vienu no jautājumiem II.2.a)–c) tiek atbildēts apstiprinoši:
C 423/29

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 23. septembrī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – PJ/Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana, Ministero dell'Economia e delle Finanze

(Lieta C-452/20)

(2020/C 423/43)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: PJ

Atbildētāji apelācijas tiesvedībā: Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana, Ministero dell'Economia e delle Finanze

Prejudiciālais jautājums

Vai 1934. gada 24. decembra Karaļa dekrēta Nr. 2316 25. panta 2. punkts, kas ir aizstāts ar 2016. gada Leģislatīvā dekrēta Nr. 6 (Direktīvas 2014/40/ES (1) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK transponēšana) 24. panta 3. punktu, – daļā, kurā ir paredzēts, ka “[i]kvienam, kas pārdod vai dod tabakas izstrādājumus vai elektroniskās cigaretes, vai elektronisko cigarešu uzpildes flakonus ar nikotīnu, vai jaunās paaudzes tabakas izstrādājumus personām, kuras ir jaunākas par astoņpadsmit gadiem, piemēro administratīvo naudas sodu no 500 līdz 3 000 EUR un uz piecpadsmit dienām aptur uzņēmējdarbības veikšanas licenci” – pārkāpj vai nepārkāpj samērīguma un piesardzības Savienības principus, kuri ir paredzēti LES 5. pantā, Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktā, kā arī šīs direktīvas 21. un 60. apsvērumā, piešķirot pārākumu piesardzības principam, nemīkstinot to ar samērīguma principu, un tādā veidā nesamērīgi upurējot uzņēmēju intereses par labu tiesību uz veselību aizsardzībai, tādējādi negarantējot pareizo līdzsvaru starp dažādām pamattiesībām, un turklāt, izmantojot sodu, ar kuru, pārkāpjot direktīvas 8. apsvērumu, netiek efektīvi sasniegts mērķis atturēt no smēķēšanas izplatības jauniešu vidū?

(1) OV 2014, L 127, 1. lpp.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. jūlijā iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Facebook Ireland Limited/Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.

(Lieta C-319/20)

(2020/C 359/04)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesgerichtshof

Pamatlietas puses

Revīzijas sūdzības iesniedzēja: Facebook Ireland Limited

Atbildētāja revīzijas tiesvedībā: Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.

Prejudiciālais jautājums

Vai tiesību normas, kas ietvertas Regulas (ES) 2016/679 (1) VIII nodaļā, it īpaši 80. panta 1. un 2. punktā, kā arī 84. panta 1. punktā, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas – līdztekus iejaukšanās pilnvarām, kas piemīt uzraudzības iestādēm, kuru kompetencē ir regulas piemērošanas uzraudzība un izpilde, un datu subjektu tiesību aizsardzības līdzekļiem –, neatkarīgi no individuālu datu subjektu konkrētu tiesību pārkāpumiem un bez datu subjekta pilnvarojuma par Regulas (ES) 2016/679 pārkāpumiem konkurentiem, no vienas puses, un atbilstoši valsts tiesībām pilnvarotām organizācijām, iestādēm un kamerām, no otras puses, piešķir tiesības vērsties pret pārkāpēju ar civilprasību tiesā jautājumos, kas skar negodīgas komercprakses aizlieguma neievērošanu vai tiesību aktu patērētāju tiesību aizsardzības jomā pārkāpumu vai aizliegumu izmantot spēkā neesošus Vispārējos darījumu nosacījumus?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.).
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/6/EK (2003. gada 28. janvāris) par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (1) 12. panta 2. punkta a) un d) apakšpunkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 596/2014 (2014. gada 16. aprīlis) par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (2), ar ko šī direktīva ir aizstāta kopš 2016. gada 3. jūlija, 23. panta 2. punkta g) un h) apakšpunkts kopsakarā ar šīs regulas 65. apsvērumu nozīmē to, ka, ņemot vērā izmantotās informācijas slepenību un to, ka sabiedrība var tikt skarta kopumā, valsts likumdevējs elektronisko sakaru operatoriem var uzdot uz noteiktu laiku, bet visaptveroši saglabāt pieslēguma datus, lai direktīvas 11. pantā un regulas 22. pantā minētajai kompetentajai iestādei ļautu – ja par konkrētām personām parādās iemesls šaubīties, vai tās gadījumā nav iesaistītas iekšējās informācijas izmantošanā un tirgus manipulācijās – pieprasīt no operatora esošos datu plūsmas ierakstus gadījumos, kad ir iemesli aizdomām, ka šiem ar izmeklēšanas priekšmetu saistītajiem ierakstiem var būt nozīme, lai pierādītu pārkāpumu, tostarp ļaujot izsekot kontaktiem, ko konkrētās personas ir nodibinājušas pirms šaubu rašanās?
6.

Komisija it īpaši uzsver, ka nolūkā piešķirt vai atteikt atbrīvojumu no nodokļa Itālijas nodokļu iestādes nevērtējot katru gadījumu atsevišķi, lai noskaidrotu, kā katrs kuģis faktiski tiek izmantots. Itālijas iestādes faktiski apgalvo, ka šāds vērtējums tiekot nodrošināts saskaņā ar nozari regulējošajos tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, kuru mērķis esot tikai atvieglot šādu vērtējumu, piemēram, to, vai kuģošanai ir ticis noslēgts regulārs fraktēšanas līgums, vai arī ir ticis noslēgts gadījuma nomas vai fraktēšanas līgums. Tomēr Itālijas iestādes uzskata, ka fraktēšanas līguma gadījumā atbrīvojums no nodokļa pienākas visiem tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kas sniedz jūras transporta pakalpojumus, tomēr atbrīvojums nepienākas tiem, kuri veic kuģa gadījuma rakstura iznomāšanu vai fraktēšanu. Apliecinādamas, ka atbrīvojums no nodokļa tiek piešķirts vai atteikts, balstoties uz noteikta veida līgumu un līdz ar to abstrakti, Itālijas iestādes apstiprina, ka tās konkrēti nepārbauda, vai atbrīvojums tiek piešķirts tikai tiem, kam uz to ir tiesības, un tiek atteikts pārējiem, kuriem tas nepienākas.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 22. maijā iesniedza Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) – Renesola UK Ltd/The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-209/20)

(2020/C 262/19)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Renesola UK Ltd

Atbildētājs: The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai Komisijas Īstenošanas Regula Nr. 1357/2013/ES (1), ciktāl tās mērķis ir noteikt tādu saules enerģijas moduļu izcelsmes valsti, kas tiek ražoti no materiāliem ar izcelsmi vairākās jurisdikcijās, paredzot, ka izcelsmes vieta ir valsts, kurā ir saražoti saules elementi, ir pretrunā Padomes Regulas Nr. 2013/92/EEK (2) (Kopienas Muitas kodekss) 24. pantā paredzētajai prasībai, proti, ka izcelsmes valsts precēm, kuru ražošanā iesaistīta vairāk nekā viena valsts, ir tā, kurā šim nolūkam apgādātā ražotavā notikusi pēdējā būtiskā ekonomiski pamatotā pārstrāde vai apstrāde, kas beidzas ar jauna produkta saražošanu vai ir svarīga tā ražošanas stadija, un līdz ar to minētā Īstenošanas regula nav spēkā?

2) Vai gadījumā, ja Regula Nr. 1357/2013 nav spēkā, Kopienas Muitas kodeksa 24. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka saules enerģijas moduļu montāža no saules elementiem un citām sastāvdaļām ir būtiska pārstrāde vai apstrāde?

(1) Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 1357/2013 (2013. gada 17. decembris) par grozījumiem Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 2013, L 341, 47. lpp.).

(2) Padomes Regula (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi

(OV 1992, L 302, 1. lpp.).
1)

Vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pants, interpretējot to, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola 4. pantu un ar to saistīto Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, nepieļauj vienlaicīgu kriminālprocesu un administratīvo procesu par vienu un to pašu likumpārkāpumu (telemārketingu) ar divām dažādām kvalifikācijām?
1)

Vai ar Direktīvas [93/13] (1) 6. panta 1. punktā atzīto nesaistīšanas principu ir saderīga tiesu sniegtā interpretācija (saskaņā ar kuru summu, kas ir nepamatoti samaksātas, piemērojot ar patērētāju noslēgtajā hipotekārā aizdevuma līgumā iekļauto noteikumu par izdevumiem, atmaksāšana nav spēkā neesamības atzīšanas sekas, bet par to ir jāceļ atsevišķa prasība, kas ir pakļauta noilgumam), kas pieļauj to, ka patērētājam var būt galīgi saistošs noteikums par izdevumiem, jo viņš nevarēs saņemt to atlīdzinājumu, ja minētajai prasībai būs iestājies noilgums?
1.

Vai nelikumīgi iegūta īpašuma konfiskācija ir krimināltiesisks pasākums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/42/ES (1) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā (2014. gada 3. aprīlis) izpratnē vai civiltiesisks pasākums, ja: A) valsts likumā paredzētais īpašuma konfiskācijas mērķis ir vispārēja prevencija, t.i., nelikumīgas iegūšanas un izmantošanas iespēju novēršana, neizvērtējot noziedzīga nodarījuma vai cita likuma pārkāpuma izdarīšanu un tiešu vai netiešu saistību starp pārkāpumu un iegūto īpašumu; B) konfiskācija draud nevis konkrētam īpašumam, bet (I) pārbaudītās personas kopējai mantai, (II) trešo personu (fizisko un juridisko) īpašumtiesībām, kas iegūtas no pārbaudītās personas pret atlīdzību vai bez atlīdzības, un (III) pārbaudītās personas un trešo personu līgumpartneru īpašumtiesībām; C) vienīgais priekšnoteikums konfiskācijai ir neapstrīdama prezumpcija par visa tāda īpašuma nelikumību, kura izcelsmes likumība nav konstatējama (bez iepriekš noteiktas jēdziena “likumīga/nelikumīga izcelsme” definīcijas); D) ja pārbaudītā persona nesniedz pierādījumus par īpašuma iegūšanas izcelsmi, iegūtā īpašuma likumība tiek noteikta no jauna retroaktīvi desmit gadu ietvarā visiem iesaistītajiem (pārbaudītajai personai, trešajām personām un viņu līgumpartneriem), pat ja šo īpašumtiesību iegūšanas brīdī nebija juridiska pienākuma sniegt šādus pierādījumus?
B)

Vai ekonomiskas vienības jēdziens ir jāpaplašina grupas iekšējo attiecību ietvaros, pamatojoties tikai uz kontroles faktoriem, vai arī to var balstīt arī uz citiem kritērijiem, tostarp to, ka meitasuzņēmums varēja gūt labumu no pārkāpuma darbībām?
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienību 19. panta 1. punkta otrā daļa, to aplūkojot kopsakarā ar minētā Līguma 2. pantu un tajā izpausto tiesiskuma vērtību, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (1) 6. panta 1. un 2. punkts, tos aplūkojot kopsakarā ar minētās direktīvas 22. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tostarp tiesu varas neatkarību, un no nevainīguma prezumpcijas izrietošās prasības ir pārkāptas, ja tiesvedība, tāda kā kriminālprocess pret Kriminālkodeksa 296. panta 2. punktā paredzētā un citu noziedzīgo nodarījumu izdarīšanā apsūdzēto personu, ir organizēta tādējādi, ka: — iztiesāšanas sastāvā ietilpst tiesnesis (NI), kas ar Minister Sprawiedliwości (tieslietu ministrs) vienpersoniski pieņemto lēmumu ir norīkots darbā no par vienu līmeni zemāk hierarhijā esošās tiesas, turklāt nav zināmi kritēriji, pēc kuriem vadījās tieslietu ministrs, norīkojot šo tiesnesi, savukārt valsts tiesībās nav paredzēta šāda lēmuma kontrole tiesā un tieslietu ministram ir ļauts jebkurā brīdī atsaukt tiesneša norīkojumu?
C 45/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 23. oktobrī iesniedza Finanzgericht Köln (Vācija) – The North of England P & I Association Ltd., vienlaicīgi kā Marine Shipping Mutual Insurance Company tiesību pārņēmēja/Bundeszentralamt für Steuern

(Lieta C-786/19)

(2020/C 45/14)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Köln

Pamatlietas puses

Prasītāja: The North of England P & I Association Ltd., vienlaicīgi kā Marine Shipping Mutual Insurance Company tiesību pārņēmēja

Atbildētāja: Bundeszentralamt für Steuern

Prejudiciālais jautājums

Vai, nosakot riska dalībvalsti, Direktīvas 88/357/EEK (1) 2. panta d) punkta otrais ievilkums, to skatot kopā ar 25. panta 1. punkta pirmo teikuma daļu, vai attiecīgi Direktīvas 92/49/EEK (2) 46. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka risku seguma gadījumā saistībā ar jūras kuģa ekspluatāciju tā ir valsts, kuras teritorijā jūras kuģis ir reģistrēts oficiālā reģistrā īpašumtiesību apliecināšanas nolūkā, vai arī tā ir valsts, ar kuras karogu jūras kuģis kuģo?

(1) Padomes Otrā Direktīva 88/357/EEK (1988. gada 22. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai un par grozījumiem Direktīvā 73/239/EEK (OV 1988, L 172, 1. lpp.).

(2) Padomes Direktīva 92/49/EEK (1992. gada 18. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV 1992, L 228, 1. lpp.).