Ir jāatgādina, ka ar Direktīvas 2003/96 3. pantu Direktīvas 92/12 piemērošanas joma tika paplašināta, to attiecinot arī uz elektroenerģiju. Saskaņā ar Direktīvas 2003/96 28. panta 1. un 2. punktu šīs direktīvas transponēšanas periods ir beidzies 2003. gada 31. decembrī, savukārt minētā direktīva stājās spēkā 2004. gada 1. janvārī.

Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 18. panta 10. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka līdz 2009. gada 1. janvārim to noteikumu starpā, kas Savienības tiesībās paredzēti attiecībā uz nodokļu uzlikšanu elektroenerģijai, minētajā direktīvā paredzēto minimālo nodokļa līmeņu ievērošana bija vienīgais Francijas Republikas pienākums.

Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais var tikt kvalificēts kā “cits netiešais nodoklis”, ņemot vērā tā ar vidi saistīto mērķi finansēt papildu izmaksas saistībā ar zaļās enerģijas iegādes pienākumu, bet izslēdzot tā teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķus, tādus kā tarifu ģeogrāfiskā izlīdzināšana un elektroenerģijas cenas samazināšana nabadzības skartām mājsaimniecībām, un izslēdzot tā tīri administratīva rakstura mērķus, tostarp tādu publisku iestāžu vai struktūru kā Valsts enerģētikas tiesībsargs un Caisse des dépôts et consignations administratīvās darbības izdevumu finansēšanu, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesai ir jāpārbauda atbilstība akcīzes nodokļiem piemērojamajiem aplikšanas noteikumiem.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm ieviest vai atstāt spēkā netiešos nodokļus, kas nav ar šo direktīvu izveidotais akcīzes nodoklis, ja, pirmkārt, šis nodoklis ir domāts kādam īpašam nolūkam un, otrkārt, tas atbilst aplikšanas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 21. punkts).

Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar minēto tiesību normu dalībvalstīm nav prasīts, lai tiktu ievēroti visi noteikumi, kas attiecas uz akcīzes nodokli vai PVN, saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību. Proti, ir pietiekami, ka īpašiem nolūkiem paredzētie netiešie nodokļi šajos aspektos ir saderīgi ar vienas vai otras iepriekš minētās aplikšanas metodes vispārīgo sistēmu, kā tās ir organizētas Savienības tiesiskajā regulējumā (spriedums, 2000. gada 24. februāris, Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 27. punkts).

Runājot par pirmo no šiem nosacījumiem, no Tiesas judikatūras izriet, ka īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē ir nolūks, kas nav tāds, kurš būtu attiecināms tikai uz budžetu (spriedumi, 2000. gada 24. februāris, Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 19. punkts; 2000. gada 9. marts, EKW un Wein & Co, C‑437/97, EU:C:2000:110, 31. punkts, kā arī 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 23. punkts).

Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgie nodokļa maksātāji var pretendēt uz tāda nodokļa kā pamatlietā aplūkotais daļēju atmaksu – proporcionāli no šī nodokļa gūto ieņēmumu daļai, kas izmantota nolūkiem, kuri nav uzskatāmi par īpašiem, ar nosacījumu, ka šie nodokļa maksātāji šo nodokli nav pārnesuši uz saviem klientiem, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(skat. 35., 37., 48., 54. un 60. punktu un rezolutīvās daļas 3) un 4) punktu)