ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES [HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 7. septembrī ( 1 )

Lieta C‑687/15

Eiropas Komisija

pret

Eiropas Savienības Padomi

Prasība atcelt tiesību aktu – Eiropas Savienības ārējā darbība – LESD 218. panta 9. punkts – Savienības vārdā ieņemamo nostāju ar starptautisku nolīgumu izveidotā institūcijā pieņemšana – Eiropas Savienības ārējā kompetence – Akta, ar kuru tiek pieņemtas Savienības vārdā ieņemamās nostājas, neatbilstoša juridiskā forma – Padomes secinājumi par Starptautiskās Telesakaru savienības 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci

I. Ievads

1. Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu atcelt Eiropas Savienības Padomes 2015. gada 26. oktobrī pieņemtos secinājumus par Starptautiskās Telesakaru savienības (ITU) 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑15), pamatojoties uz to, ka Padome, saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu pieņemot Savienības vārdā ieņemamās nostājas kā secinājumus, nevis kā lēmumu, kā to bija ierosinājusi Komisija, esot pārkāpusi minēto tiesību normu.

2. Šajos secinājumos es izskaidrošu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka Komisijas prasība ir apmierināma, bet Padomes 2015. gada 26. oktobra secinājumi – atceļami.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Starptautiskās tiesības

3. Starptautiskā Telesakaru savienība (turpmāk tekstā –“ITU”) ir Apvienoto Nāciju specializēta institūcija, kuras pārziņā ir informācijas un sakaru tehnoloģijas. Tieši ITU ietvaros radiofrekvenču spektram un satelītu orbītām ir piešķirts pasaules mērogs un tiek izstrādāti tehniskie noteikumi, lai nodrošinātu šo tīklu un tehnoloģiju savietojamību ( 2 ).

4. Saskaņā ar tās Konstitūciju ITU sastāvā ietilpst ITU dalībvalstis un ITU nozaru locekļi. Pašlaik ITU ir 193 dalībvalstis, to skaitā visas Savienības dalībvalstis. Tāpat ITU ietilpst apmēram 800 nozaru locekļi, galvenokārt no privātā sektora struktūrām vai universitāšu nodibinājumiem. Eiropas Savienība ir ITU nozares locekle. No ITU Konstitūcijas 3. panta 2. un 3. punkta izriet, ka atšķirībā no ITU dalībvalstīm ITU nozaru locekļiem tostarp nav balsstiesību ITU Pasaules konferencēs ( 3 ).

5. ITU Konstitūcijas 4. panta “Savienības instrumenti” 1. un 3. punktā ir paredzēts: “1. Savienības instrumenti ir šādi: – šī Starptautiskās Telekomunikāciju [Telesakaru] Savienības Konstitūcija; – Starptautiskās Telekomunikāciju Savienības Konvencija un – Administratīvie noteikumi. [..] 3. Šīs Konstitūcijas un Konvencijas noteikumus tālāk papildina Administratīvie noteikumi, kuri uzskaitīti zemāk un kuri regulē telekomunikāciju uzmantošanu, un kuri ir saistoši visām Dalībvalstīm: [..] – Radio noteikumi.”

6. ITU Konstitūcijas 13. panta “Radiosakaru konferences un radiosakaru asamblejas” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Pasaules radiosakaru konference ir tiesīga daļēji vai izņēmuma gadījumos pilnīgi grozīt Radio noteikumus un izskatīt jebkuru tās kompetencē esošu un tās dienas kārtībā iekļautu pasaules mēroga jautājumu; pārējie tās pienākumi noteikti Konvencijā. 2. Pasaules radiosakaru konferences parasti tiek sasauktas reizi [trijos līdz četros] gados; taču, ievērojot attiecīgos Konvencijas noteikumus, šāda konference nav obligāti jāsasauc, un attiecīgi var tikt sasaukta papildus [ārkārtas] konference.”

B. Savienības tiesības

7. Lēmuma Nr. 243/2012/ES ( 4 ) 10. panta “Starptautiskās sarunas” 1. punktā ir noteikts: “1. Starptautiskajās sarunās par spektra jautājumiem piemēro šādus principus: a) ja starptautisko sarunu priekšmets ir Savienības kompetencē, Savienības nostāju nosaka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem; b) ja starptautisko sarunu priekšmets ir daļēji Savienības kompetencē un daļēji dalībvalstu kompetencē, Savienība un dalībvalstis cenšas noteikt kopēju nostāju saskaņā ar patiesas sadarbības principa prasībām. Pirmās daļas b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā Savienība un dalībvalstis sadarbojas saskaņā ar principu par Savienības un tās dalībvalstu vienotu starptautisku pārstāvību.”

III. Tiesvedības priekšvēsture

8. 2015. gada Pasaules radiosakaru konference (turpmāk tekstā – “PRK‑15”) norisinājās Ženēvā no 2015. gada 2. novembra līdz 27. novembrim ar mērķi pārskatīt Radionoteikumus ( 5 ).

9. PRK‑15 provizoriskā darba kārtība tika izstrādāta iepriekšējā Pasaules radiosakaru konferencē 2012. gadā (turpmāk tekstā – “PRK‑12”) ( 6 ), pēc kuras ITU Padome noteica PRK‑15 galīgo darba kārtību ( 7 ).

10. 2015. gada 29. maijā Komisija iesniedza Padomei priekšlikumu par to, kādu nostāju Savienības vārdā ieņemt PRK‑15 laikā ( 8 ). Komisijas priekšlikumā kā juridiskais pamats bija norādīts LESD 114. pants kopsakarā ar LESD 218. panta 9. punktu.

11. Komisijas priekšlikuma 1. pantā ir paredzēts: “Dalībvalstis, kopīgi rīkojoties Savienības interesēs, piedalās Starptautiskās Telesakaru savienības 2015. gada Pasaules radiosakaru konferences sarunās ar mērķi pārskatīt Radionoteikumus. Nostāja, kas sarunu procesā un pārskatīto Radionoteikumu pieņemšanas laikā jāieņem Savienības vārdā, ir izklāstīta šā lēmuma pielikumā. Ja konferences laikā attiecībā uz pielikumā izklāstīto tiek izteikti jauni priekšlikumi, par kuriem Savienības nostāja vēl nav formulēta, Savienības nostāja saskaņojama uz vietas, pirms konferences dalībnieki tiek aicināti pieņemt pārskatītos Radionoteikumus. Šādos gadījumos Savienības nostāja atbilst šā lēmuma pielikumā izklāstītajiem principiem.”

12. Padomes 3419. sanāksmē, kas norisinājās 2015. gada 26. oktobrī Luksemburgā, tā pieņēma šādus secinājums attiecībā uz PRK‑15 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”) ( 9 ): “EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, 1. ATGĀDINOT par a) Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 676/2002/EK (2002. gada 7. marts) par normatīvo bāzi radiofrekvenču spektra politikai Eiropas Kopienā; b) noteikumiem, kas iekļauti Pamatdirektīvā par elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, īpaši tās 8.a panta 4. punktu; c) Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 243/2012/ES (2012. gada 14. marts), ar ko izveido daudzgadu radiofrekvenču spektra politikas programmu; d) Padomes secinājumiem par Eiropas nostāju Pasaules radiosakaru konferencēs, kas notika 1992., 1997., 2000., 2003., 2007. un 2012. gadā; e) būtisko nozīmi, kāda ir bezvadu tehnoloģijām, kurās izmanto radiofrekvenču spektru, lai īstenotu stratēģijas “Eiropa 2020” pamatiniciatīvā “Digitālā programma Eiropai” noteiktos [Savienības] politikas mērķus nodrošināt ātru platjoslas internetu un panākt, lai digitālais vienotais tirgus radītu noturīgu ekonomisku un sabiedrisku labumu; f) Padomes 2010. gada 31. maija secinājumiem par Digitālo programmu Eiropai; 2. ŅEMOT VĒRĀ • Radiofrekvenču spektra politikas darba grupas [..] 2015. gada februāra atzinumu “Kopējās politikas mērķi saistībā ar PRK‑15”; 3. PAUŽ PLAŠU ATBALSTU šādiem mērķiem, kas jāpanāk PRK‑15, lai sekmīgi īstenotu attiecīgu Savienības politiku. a) Attiecībā uz darba kārtības 1.1. punktu: i. 1452–1492 MHz joslu un 1427–1452 MHz un 1492–1518 MHz blakusjoslas noteikt starptautisko mobilo telesakaru (IMT) vajadzībām, vienlaikus aizsargājot pasīvos dienestus joslās zem 1427 MHz Šī noteikšana neliedz izmantot minētās joslas nekādiem dienestu, kuriem joslas ir piešķirtas, lietojumiem, tostarp aizsardzībai; tā arī neveido prioritāti Radionoteikumos; ii. ar koprimāriem nosacījumiem 3400–3800 MHz joslu piešķirt mobilajiem dienestiem un noteikt to IMT vajadzībām, ņemot vērā, ka šai joslai ir svarīga nozīme pavadoņu sakaros; iii. neatbalstīt nekādas izmaiņas piešķīrumos 470–694 MHz joslā Eiropā; iv. nedz pievienot 5350–5470 MHz un 5725–5850 MHz joslu koprimāru piešķīrumu mobilo dienestu vajadzībām, nedz arī noteikt minētās joslas, kā arī 5850–5925 MHz joslu, IMT vajadzībām, vienlaikus turpināt pētīt šīs [..] joslas [padziļināti], ar mērķi apsvērt to izmantošanu lokālu radiotīklu tīklu vajadzībām, un nodrošināt, ka primārais izmantojums vienmēr tiek aizsargāts. b) Attiecībā uz darba kārtības 1.2. punktu: i. kā joslas apakšējo robežfrekvenci noteikt 694 MHz un atbalstīt [ITU‑R] ieteikumus par aizsardzības līmeņiem apraides pakalpojumam zem 694 MHz, kas atbilst Eiropas Pasta un telesakaru administrāciju konferences pētījumu rezultātiem; ii. nodrošināt līdzsvarotu līdzāspastāvēšanu starp bezvadu platjoslu un apraidi un nepievienot papildu ierobežojumus, kas pārsniegtu [GE‑06 nolīgumā] noteiktos, apraides aizsardzībai 694–790 MHz joslā; iii. nodrošināt līdzsvarotu piekļuvi starp mobilo dienestu un gaisa kuģniecības radionavigācijas dienestiem [ARNS] pie ES Austrumus dalībvalstu robežām un tādējādi atvieglot mobilo dienestu izvietojumu visās [Savienības] valstīs, izmantojot piemērotus radionoteikumu reglamentējošos noteikumus, vienlaikus veicinot mazākos faktiskās nošķirtības attālumus starp ARNS un IMT un atbalstot ES austrumu dalībvalstu tiesības šajā sakarībā; c) Attiecībā uz darba kārtības 1.18. punktu – piešķirt 77,5–78 GHz joslu radiolokācijas dienesta vajadzībām, lai atvieglotu automobiļu radaru izvietošanu, neieviešot pārmērīgus ierobežojumus, un atzīt, ka radioastronomijas stacijas būtu jāturpina aizsargāt; d) Attiecībā uz darba kārtības 10. punktu – atbalstīt PRK‑19 darba kārtības punktu par spektra vajadzībām 5G mobilajām sistēmām, īpašu uzmanību pievēršot jauniem piešķīrumiem joslās virs 6 GHz un kopējai pieejai, lai attiecīgos saderības pētījumus uzsāktu pirms PRK‑19. 4. AICINA DALĪBVALSTIS: • PRK‑15 risinot sarunas par jebkuru atbilstīgu grozījumu ITU Radionoteikumos, īstenot 3. punktā izklāstītos mērķus un ievērot principus, kas ietverti Lēmumā Nr. 243/2012/ES, ar ko izveido radiofrekvenču spektra daudzgadu politikas programmu. 5. AICINA KOMISIJU: • Nevilcinoties ziņot Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par PRK‑15 rezultātiem un paņēmieniem, ar kuru palīdzību nodrošināt to, lai Eiropas gatavošanās nākamajai konferencei, kas notiks 2019. gadā (PRK‑19), pilnībā atbilstu Savienības politikai un principiem.”

13. Apstrīdētā akta pieņemšanas brīdī Komisija veica šādu paziņojumu, kas ir ierakstīts Padomes sanāksmes protokolā: “Komisija pauž nožēlu, ka Padome, gatavojoties 2015. gada Pasaules radiosakaru konferencei, ir pieņēmusi secinājumus, nevis lēmumu, kā paredzēts LESD 218. panta 9. punktā. Pēc Komisijas domām, šī nostāja ir pretrunā Līgumam un Tiesas judikatūrai. Komisija šajā ziņā patur visas savas tiesības.”

IV. Lietas dalībnieku prasījumi

14. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi: – atcelt Padomes secinājumus par Starptautiskās Telesakaru savienības (ITU) 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑15), kas pieņemti 2015. gada 26. oktobrī tās 3419. sanāksmē Luksemburgā; – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

15. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi: – prasību noraidīt pilnībā; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

16. Padomes prasījumu atbalstam lietā tika atļauts iestāties Čehijas Republikai, Vācijas Federatīvajai Republikai, Francijas Republikai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei.

V. Par prasību

A. Par prasības pieņemamību

17. Vispirms jānorāda, ka savā atbildes rakstā Padome ir apšaubījusi izskatāmās prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, uzsverot, ka no Komisijas prasības pieteikumā ietvertajiem apgalvojumiem izrietot, ka tā uzskata, ka apstrīdētais akts nav bijis vērsts uz tiesisku seku radīšanu, un Padomes ieskatā šāda nostāja ir nesaderīga ar prasības celšanu par minētā akta atcelšanu saskaņā ar LESD 263. pantu.

18. Taču pēc Komisijas sniegtajiem paskaidrojumiem tās replikas rakstā, tostarp par apstrīdētā akta tiesiskajām sekām, savā atbildes rakstā uz repliku Padome norādīja, ka minētie paskaidrojumi ir izkliedējuši visas šaubas, kādas tā sākotnēji bija paudusi attiecībā uz prasības pieņemamību.

19. Apsvērumu apmaiņa starp lietas dalībniekiem par izskatāmās prasības pieņemamību dod pamatu turpinājumā izklāstītajām piezīmēm.

20. Saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu Tiesa kontrolē iestāžu aktu tiesiskumu, “kuru nolūks ir radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām”. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru apstrīdami tiesību akti minētās tiesību normas nozīmē ir visi iestāžu pieņemti akti neatkarīgi no to rakstura vai formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas ( 10 ).

21. Nav nekādu šaubu, ka Padomes lēmums, ar kuru atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam tiek noteiktas Savienības vārdā ieņemamās nostājas, ir akts, kura nolūks ir radīt tiesiskas sekas saskaņā ar LESD 263. pantu ( 11 ). Tātad tāds lēmums var būt prasības atcelt tiesību aktu atbilstoši šai pēdējai tiesību normai priekšmets.

22. Aplūkojamajā gadījumā lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka, pirmkārt, apstrīdēto aktu, lai gan tas ir pieņemts “secinājumu” formā, ir pieņēmusi Padome, tostarp saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu ( 12 ), un otrkārt, ka minētais akts paredz radīt tiesiskas sekas, jo atbilstoši šai tiesību normai tas paredz pieņemt Savienības vārdā ieņemamās nostājas PRK‑15 laikā. Šajā sakarā Padome norāda, ka apstrīdētais akts “būtībā” ir Padomes lēmums ( 13 ). Turklāt jānorāda, ka neviena no dalībvalstīm, kas iestājušās lietā Padomes prasījumu atbalstam, neapšauba izskatāmās prasības pieņemamību.

23. Šajos apstākļos es uzskatu, ka apstrīdētais akts ir vērsts uz to, lai radītu tiesiskas sekas LESD 263. panta izpratnē un ka “secinājumu” juridiskā kvalifikācija nevar būt par pamatu tam, ka šis akts nenonāk Tiesas īstenotājā likumības kontrolē saskaņā ar minēto tiesību normu. Papildus piebildīšu, ka iepriekš Tiesa jau ir atzinusi par pieņemamu prasību, kas celta par Padomes secinājumiem, kuri paredzēja tiesisku seku radīšanu ( 14 ).

24. Jāsecina, ka prasība atcelt apstrīdēto tiesību aktu ir pieņemama un ka saskaņā ar LESD 263. pantu Tiesai ir kompetence kontrolēt minētā akta likumību.

25. Skaidrības labad jānorāda, ka šis secinājums nekādā veidā nenozīmē to, ka Padomes akti, kas tiek pieņemti “secinājumu” formā, principā var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets atbilstoši LESD 263. pantam.

B. Par lietas būtību

1. Par prasības priekšmetu

26. Savas atcelšanas prasības pamatojumam Komisija izvirza vienu vienīgu pamatu, saskaņā ar kuru Padome, pieņemot secinājumus par PRK‑15, nevis lēmumu, kā to bija ierosinājusi Komisija, ir pārkāpusi LESD 218. panta 9. punktu.

27. Vispirms jāsecina, ka Komisija un Padome ir vienisprātis par to, pirmkārt, ka PRK‑15 darba kārtības punkti, attiecībā uz kuriem apstrīdētajā aktā ir pieņemtas Savienības vārdā ieņemamās nostājas, ietilpst Savienības ārējā kompetencē un, otrkārt, ka LESD 114. pants ir materiālais, bet LESD 218. panta 9. punkts – procesuālais piemērojamais minētā akta pieņemšanas pamats. Turklāt šie lietas dalībnieki uzskata, ka Savienības kompetences raksturs, proti, vai tā ir ekskluzīva vai dalīta ar dalībvalstīm, nekā neietekmē LESD 218. panta 9. punkta piemērojamību. Tomēr minētie lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai Padome, pieņemot apstrīdēto aktu, ir ievērojusi šajā pēdējā tiesību normā paredzētās procesuālās prasības un, noliedzošas atbildes gadījumā, kā tas ietekmētu minētā akta spēkā esamību.

28. Turpretim atsevišķas dalībvalstis, kuras ir iestājušās lietā Padomes prasījumu atbalstam, apšauba LESD 218. panta 9. punkta piemērojamību aplūkojamajā gadījumā, it īpaši uzsverot, ka Savienībai nav nepieciešamās ārējās kompetences, lai saskaņā ar minēto tiesību normu Padome pieņemtu Savienības vārdā ieņemamas nostājas par apstrīdētajā aktā minētajiem PRK‑15 darba kārtības punktiem.

29. Vispirms jānorāda, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta ceturto daļu pieteikumā par iestāšanos lietā ietvertie prasījumi drīkst tikai atbalstīt viena lietas dalībnieka prasījumus. Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 129. panta 3. punktu personai, kas iestājusies lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir tās iestāšanās laikā. Šajā sakarā Tiesa ir norādījusi, ka lietas dalībnieks, kam saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. pantu ir atļauts iestāties Tiesai izskatīšanā nodotā lietā, nevar grozīt strīda priekšmetu, kāds tas ir aprakstīts pamatlietas dalībnieku prasījumos un pamatos. No tā izriet, ka ir pieņemami tikai tie lietā iestājušās personas argumenti, kuri iekļaujas šo prasījumu un pamatu noteiktajā kontekstā ( 15 ).

30. Es uzskatu, ka lietā iestājušos dalībvalstu argumenti par LESD 218. panta 9. punkta nepiemērojamību un par Savienības ārējās kompetences neesamību izskatāmās prasības kontekstā ir tādi, kas groza strīda priekšmetu, kāds tas ir aprakstīts pamatlietas dalībnieku prasījumos un pamatos. Proti, šie prasījumi un pamati attiecas vienīgi uz jautājumu par to, vai apstrīdētā akta pieņemšanā ir ievērotas LESD 218. panta 9. punktā paredzētās procesuālās prasības.

31. Manā ieskatā, no minētā izriet, ka principā vispirms kā nepieņemami ir jānoraida lietā iestājušos dalībvalstu argumenti par LESD 218. panta 9. punkta nepiemērojamību un par Savienības ārējās kompetences neesamību ( 16 ). Šajā sakarā ir jāņem vērā tas, ka neviena no dalībvalstīm, kuras iestājušās lietā, nav izmantojusi tām LESD 263. panta otrajā daļā paredzēto iespēju celt prasību atcelt apstrīdēto tiesību aktu, norādot, ka Padome ir pārsniegusi savas pilnvaras.

32. Pilnības labad un gadījumam, ja Tiesa secinātu, ka tai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda LESD 218. panta 9. punkta piemērojamība un Savienības ārējā kompetence ( 17 ) aplūkojamajā gadījumā, nākamajā sadaļā es norādīšu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka minētā tiesību norma bija jāpiemēro, pieņemot apstrīdēto aktu, un ka Savienībai bija nepieciešamā ārējā kompetence, lai Padome varētu pieņemt minēto aktu.

2. Par LESD 218. panta 9. punkta piemērojamību un Savienības ārējas kompetences esamību

a) Par iespējamo Savienības ārējas ekskluzīvas kompetences nepieciešamību

33. Saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu Padome pēc Komisijas vai Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos priekšlikuma pieņem lēmumu, ar ko nosaka nostāju, kura Savienības vārdā jāieņem kādā ar nolīgumu izveidotā struktūrā, ja šai struktūrai ir jāpieņem akti ar tiesiskām sekām, izņemot aktus, kas papildina vai groza attiecīgā nolīguma institucionālo ietvaru.

34. No Tiesas judikatūras izriet, ka LESD 218. panta 9. punkta piemērošana attiecas uz Savienības vārdā ieņemamu nostāju gadījumos, kad tā ar savu iestāžu starpniecību vai, vajadzības gadījumā, ar dalībvalstu starpniecību, kuras rīkojas solidāri tās interesēs, piedalās šādu aktu pieņemšanā attiecīgajā starptautiskajā struktūrā ( 18 ). Turklāt Tiesa ir secinājusi, ka apstāklis, ka Savienība nav pievienojusies konkrētajam starptautiskajam nolīgumam, tai kā tādai neliedz piemērot LESD 218. panta 9. punktu ( 19 ).

35. Atbilstoši LES 5. panta 1. un 2. punktā nostiprinātajam kompetenču piešķiršanas principam ( 20 ) tas, ka Padome pieņem Savienības vārdā ieņemamas nostājas saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu, liek prezumēt Savienības ārējas kompetences esamību ( 21 ). Tomēr es neredzu iemeslu uzskatīt, kā to apgalvo Čehijas Republika un Francijas Republika, ka šai ārējai kompetencei obligāti ir jābūt ekskluzīvai LESD 3. panta 2. punkta izpratnē.

36. Pirmkārt, LESD 218. panta 9. punkta formulējumā nav nekādu norāžu šajā virzienā.

37. Turklāt arī LESD 216. pantā, kurš nosaka Savienības ārējas kompetences esamību, nav ietverts dalījums atkarībā no tā, vai Savienības ārējā kompetence ir dalīta vai ekskluzīva. Proti, šī tiesību norma vienlaikus aptver Savienības ārējo dalīto kompetenci un ārējo ekskluzīvo kompetenci ( 22 ). Tā kā nav nekādu norāžu par pretējo, ir jāsecina, ka tas pats attiecas arī uz LESD 218. pantu, ņemot vērā to, ka abas tiesību normas ir ietvertas LESD piektās daļas V sadaļā “Starptautiski nolīgumi”.

38. Otrkārt, uzskatam, ka šā panta piemērojamība ir atkarīga no Savienības ārējas ekskluzīvas kompetences esamības, nav rodams pamatojums arī minētās tiesību normas teleoloģiskā interpretācijā.

39. Attiecībā uz LESD 218. panta 9. punkta kontekstu un mērķi Tiesa ir norādījusi, ka minētā tiesību norma, atkāpjoties no parastās kārtības, kāda ir paredzēta LESD 218. panta 1.–8. punktā, Savienībai apspriežot un noslēdzot starptautisku nolīgumu, paredz vienkāršotu kārtību Savienības ieņemamās nostājas pieņemšanai, kad tā ar attiecīgo starptautisko nolīgumu izveidotajā lēmējstruktūrā piedalās tādu aktu pieņemšanā, kas ietilpst minētā starptautiskā nolīguma piemērošanā vai īstenošanā ( 23 ). Citiem vārdiem, LESD 218. panta 9. punktā paredzētā procedūra paredz paātrināt un līdz ar to padarīt efektīvāku Savienības piedalīšanos pastāvoša starptautiska nolīguma piemērošanā vai īstenošanā. Es neredzu nevienu iemeslu, kādēļ šo vienkāršoto procedūru nedrīkstētu piemērot ārējas dalītas kompetences gadījumā ( 24 ).

40. Turklāt neatkarīgi no Savienībai piešķirtās kompetences rakstura Savienības vārdā ieņemamo nostāju pieņemšana atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam var veicināt Savienības un dalībvalstu starptautiskās pārstāvniecības vienotību ( 25 ), kā arī LES 4. panta 3. punktā nostiprinātā lojālas sadarbības principa ievērošanu, nepieļaujot dalībvalstīm veikt vienpusējus pasākumus, kas var apdraudēt Savienības mērķu īstenošanu ( 26 ). Jo īpaši tas tā ir tādā gadījumā kā konkrētajā lietā, kad attiecīgajā starptautiskajā organizācijā, proti, ITU, Savienībai nav pilnvērtīga locekļa statuss un līdz ar to šīs organizācijas iestādēs tai nākas rīkoties ar savu dalībvalstu starpniecību ( 27 ). Šajā sakarā atgādināšu, ka akts, ar kuru tiek pieņemta Savienības nostāja atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam, ir saistošs dalībvalstīm, jo uzliek tām pienākumu aizstāvēt minēto nostāju ( 28 ).

41. Treškārt, Čehijas Republikas un Francijas Republikas aizstāvētais viedoklis novestu pie tā, ka starptautisku nolīgumu īstenošanas ietvaros Savienības interešu aizstāvēšana tiktu padarīta grūtāka, kas būtu sarežģīti savienojams ar Līgumos paredzēto mērķi, kurš, kā man šķiet, ir nodrošināt Savienības pastiprinātu dalību starptautiskajā arēnā ( 29 ).

42. Ceturtkārt, kaut gan Tiesai līdz šim vēl nav bijusi iespēja tiešā veidā izteikties par LESD 218. panta 9. punkta piemērojamību dalītas kompetences gadījumā starp Savienību un dalībvalstīm, man šķiet, ka tā to netieši ir izdarījusi spriedumā Vācija/Padome (C‑399/12) ( 30 ). Proti, minētā sprieduma 66. punktā Tiesa atzina to, ka Padome bija balstījusies uz LESD 218. panta 9. punktu, lai pieņemtu strīdīgo lēmumu, kaut gan sprieduma 51. punktā tā bija secinājusi, ka lieta skar Kopējās lauksaimniecības politikas jomu. Atgādinājumam, saskaņā ar LESD 4. panta 2. punkta d) apakšpunktu lauksaimniecības joma ietilpst Savienības un dalībvalstu dalītajā kompetencē ( 31 ).

43. Rezumējot, es tāpat kā Komisija un Padome ( 32 ) uzskatu, ka Komisijas kompetences raksturs nekādi neietekmē LESD 218. panta 9. punkta piemērojamību.

b) Par Savienības ārējas kompetences esamību

44. Saskaņā ar LESD 216. panta 1. punktu Savienībai tostarp ir ārēja kompetence gadījumā, kad starptautiska nolīguma noslēgšana var ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to saturu.

45. Es uzskatu, ka nav nekāda pamata pieņemt, ka aplūkojamajā gadījumā Savienībai nebija nepieciešamās ārējās kompetences, lai Padome atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam pieņemtu Savienības vārdā ieņemamās nostājas, kādas tās ir formulētas apstrīdētajā aktā.

46. Šajā sakarā var konstatēt, ka ar apstrīdēto aktu pieņemtās nostājas skar radiofrekvenču spektra pārvaldības un radiofrekvenču izmantošanas jomu, ko sakarā ar savu LESD 114. pantā balstīto kompetenci ir plaši regulējis Savienības likumdevējs ( 33 ). Atsevišķos šīs jomas Savienības aktos ir ietvertas tiešas norādes uz ITU īstenoto radiofrekvenču spektra pārvaldību un Radionoteikumiem ( 34 ). Turklāt, pamatojoties uz Lēmumu Nr. 676/2002 (radiofrekvenču spektra lēmums) ( 35 ) Komisija ir īstenojusi vairākus tehniskos pasākumus, kas paredz nosacījumu saskaņošanu par radiofrekvenču spektra pieejamību un efektīvu izmantošanu, no kuriem atsevišķi attiecas uz apstrīdētajā aktā minētajām frekvenču joslām ( 36 ).

47. Kas attiecas uz PRK‑15 darba kārtības punktiem, attiecībā uz kuriem ar apstrīdēto aktu ir pieņemtas Savienības vārdā ieņemamās nostājas, savā 2015. gada 29. maija priekšlikumā Padomes lēmumam Komisija ir izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka ikviena no tām ir varējusi tiešā veidā ietekmēt Savienības noteikumus vai mainīt to saturu un ka atbilstoši LESD 216. panta 1. punktam tās tātad ir aptvērusi Savienības ārējā kompetence ( 37 ).

48. Manā ieskatā, lietā iestājušos dalībvalstu Tiesai iesniegtie apsvērumi nevar ietekmēt Komisijas veikto novērtējumu par Savienības ārējas kompetences esamību, lai Padome atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam varētu pieņemt Savienības vārdā ieņemamās nostājas, kādas tās ir formulētas apstrīdētajā aktā.

49. Pirmkārt, pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo Vācijas Federatīvā Republika, Savienības ārējas kompetences esamība nevar būt atkarīga no Savienības tiesību aktu pieņemšanas, kas pilnībā aptver apstrīdētajā aktā minētās frekvenču joslas. Proti, saskaņā ar LESD 216. panta 1. punkta formulējumu, tas prasa vienīgi to, lai konkrētā nolīguma noslēgšana varētu “ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to saturu”.

50. Attiecībā uz LESD 3. panta 2. punktā ietverto identisko formulējumu ( 38 ) Tiesa ir atzinusi, ka Savienības kopējo noteikumu apdraudējuma vai šo noteikumu piemērojamības izmaiņu risks dalībvalstu starptautisko saistību dēļ, kas pats par sevi attaisno tās ekskluzīvu ārējo kompetenci, pastāv tad, ja šīs saistības ietilpst minēto noteikumu piemērošanas jomā. Šajā sakarā Tiesa ir precizējusi, ka tāda riska konstatēšana nav pamats pieņemt, ka pastāv pilnīga savstarpēja atbilstība starp jomu, ko aptver starptautiskās saistības, un Savienības regulējuma jomu, un ka jo īpaši tādas starptautiskās saistības var ietekmēt Savienības noteikumus vai izmanīt to saturu, ja tās ietilpst ar šiem noteikumiem jau lielā mērā aptvertā jomā ( 39 ). Es uzskatu, ka šī argumentācija ir pilnībā pārnesama uz vērtējumu, kura laikā tiek noskaidrots, vai starptautisks nolīgums var ietekmēt kopējos noteikumus vai izmainīt to saturu LESD 216. panta 1. punkta izpratnē. Kā izriet no iepriekš minētā, Savienības kopējie noteikumi lielā mērā aptver radiofrekvenču spektra pārvaldību un radiofrekvenču izmantošanu ( 40 ).

51. Otrkārt, kas attiecas uz Francijas Republikas paustajiem argumentiem par radiofrekvenču spektra izmantošanu valsts aizsardzības un sabiedrības drošības nolūkos, ir jānorāda, ka, tā kā Savienības akti par radiofrekvenču spektra pārvaldību un izmantošanu neietekmē dalībvalstu tiesības organizēt un izmantot savu spektru sabiedriskās kārtības, valsts drošības un aizsardzības nolūkos ( 41 ), tas apstāklis vien, ka radiofrekvenču spektrs vispārīgi varētu ietekmēt valsts aizsardzības darbību un valsts drošību, nevar izslēgt Savienības ārējo kompetenci.

52. Es uzskatu, ka izskatāmajā prasībā nav pierādīts, ka apstrīdētajā aktā ietvertajos PRK‑15 darba kārtības punktos plānotajiem Radionoteikumu grozījumiem būtu tāda konkrēta ietekme uz dalībvalstu valsts aizsardzību vai valsts drošību, kas izslēdz Savienības kompetenci.

53. Treškārt, kas attiecas uz Čehijas Republikas, Vācijas Federatīvās Republikas un Francijas Republikas piesaukto Lēmuma Nr. 243/2012 10. pantu, es neredzu nekādu nesaderību starp šo tiesību normu un LESD 218. panta 9. punkta piemērošanu konkrētajā gadījumā. Proti, no Lēmuma Nr. 243/2012 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka, ja starptautisko sarunu priekšmets ir Savienības kompetencē, Savienības nostāju nosaka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem ( 42 ). Un tieši tāda ir bijusi situācija konkrētajā gadījumā. Atzīmēšu, ka minētajā tiesību normā nav nekādu norāžu uz Savienības kompetences raksturu.

54. Pretēji tam, ko apgalvo Čehijas Republika un Francijas Republika, es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 243/2012 10. panta 1. punkta b) apakšpunkts nebija jāpiemēro, pieņemot apstrīdēto aktu. Proti, atbilstoši šīs tiesību normas formulējumam tā attiecas uz situāciju, kad starptautisko sarunu priekšmets “ir daļēji Savienības kompetencē un daļēji dalībvalstu kompetencē”. Es uzskatu, ka šis formulējums tiešā veidā atspoguļo Tiesas judikatūru par situācijām, kad starptautisko sarunu priekšmets daļēji ir Savienības kompetencē un daļēji dalībvalstu kompetencē, uz kuru arī ir ietverta tieša norāde Lēmuma Nr. 243/2012 34. apsvērumā ( 43 ). Tātad es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 243/2012 10. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecas nevis uz dalītas kompetences gadījumiem, bet gan drīzāk uz gadījumiem, kad Savienības kompetence neaptver atsevišķus starptautiska nolīguma aspektus. Taču tāda nav bijusi situācija konkrētajā gadījumā.

55. Rezumējot, es uzskatu, ka konkrētajā gadījumā Savienībai ir bijusi nepieciešamā ārējā kompetence.

56. Neviens no Tiesā apsvērumus iesniegušajiem lietas dalībniekiem neapstrīd to, ka konkrētajā gadījumā ir bijuši izpildīti pārējie LESD 218. panta 9. punkta piemērošanas nosacījumi, proti, pirmkārt, ka PRK‑15 var tikt uzskatīta par “struktūru, kas izveidota ar nolīgumu” ( 44 ), otrkārt, ka PRK‑15 darba kārtībā paredzētā Radionoteikumu pārskatīšana var tikt atzīta par “lēmumiem ar juridiskām sekām” ( 45 ) un, treškārt, kā šī pārskatīšana nav uzskatāma par “aktiem, kas papildina vai groza nolīguma institucionālo ietvaru”. Arī es uzskatu, ka ir ir izpildīti visi LESD 218. panta 9. punkta piemērošanas nosacījumi.

57. Manā ieskatā, no minētā izriet, ka Padome bija pilnvarota pieņemt Savienības vārdā ieņemamās nostājas atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam, kādas tās ir formulētas apstrīdētajā aktā ( 46 ).

58. Tādējādi ir jānoskaidro, vai Padome, pieņemot apstrīdēto aktu, ir ievērojusi no šīs tiesību normas izrietošās procesuālās prasības.

3. Par vienīgo pamatu

59. Savā vienīgajā pamatā Komisija apgalvo, ka Padome, pieņemot apstrīdēto aktu secinājumu formā, nevis kā lēmumu, kā to bija ierosinājusi Komisija, ir pārkāpusi LESD 218. panta 9. punktu.

60. Savukārt Padome apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto aktu, tā ir pilnībā ievērojusi minēto tiesību normu, un atzīst, ka tas, ka Savienības nostājas attiecībā uz PRK‑15 ir tikušas pieņemtas secinājumu formā, nav uzskatāms par procedūras noteikumu būtisku pārkāpumu, kas būtu pamats to atcelšanai. Turklāt, tās ieskatā, Komisija neesot pierādījusi, ka minētās nostājas būtu bijušas ievērojami atšķirīgas, ja tās būtu pieņemtas lēmuma formā.

61. Turpmāk norādīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka ir apmierināmi Komisijas prasījumi un ka apstrīdētais akts ir jāatceļ LESD 218. panta 9. punkta pārkāpuma dēļ.

62. Pirmkārt, jānorāda, ka saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu Savienības vārdā ieņemamās nostājas šīs tiesību normas izpratnē Padome pieņem “lēmuma” formā. Tātad, pieņemot apstrīdēto aktu secinājumu formā, Padome ir izmantojusi citu juridisko formu nekā Līgumos paredzētā.

63. Tāpat kā Komisija, es uzskatu, ka šo apstākli nevar uzskatīt par vienkāršu formalitāti. Proti, kā es to izklāstīšu turpinājumā, Savienības tiesību akta juridiskās formas izvēle nosaka, pirmkārt, akta raksturu un tiesiskās sekas ( 47 ) un, otrkārt, minētā akta pieņemšanai ievērojamo procedūru ( 48 ).

64. Otrkārt, es uzskatu, ka apstāklim, ka Padomes konkrētajā gadījumā izvēlētā pieeja Savienības vārdā ieņemamo nostāju PRK‑15 pieņemšanai atbilda tai, kāda tika izmantota iepriekšējās Pasaules radiosakaru konferencēs ( 49 ), nav nozīmes, veicot analīzi izskatāmās prasības ietvaros. Proti, kā to norādījusi Tiesa, vienkārša Padomes prakse nav pietiekams pamats, lai atkāptos no Līgumu noteikumiem, un līdz ar to tā nevar kalpot par precedentu, kas ir saistošs Savienības iestādēm ( 50 ). Turklāt jānorāda, ka agrākā prakse, uz kuru norāda Padome, vairākumā gadījumu bija saistīta ar laikposmu pirms Lisabonas līguma spēkā stāšanās, ar kuru LESD 218. panta 9. punkts tika izteikts tā pašreizējā redakcijā ( 51 ).

65. Treškārt, attiecībā uz Padomes piesaukto spriedumu IBM/Komisija ( 52 ) jānorāda, ka, lai gan minētajā spriedumā Tiesa, protams, ir secinājusi, ka formai, kādā akti vai lēmumi tiek pieņemti, principā nav nozīmes, kad ir runa par iespēju tos apstrīdēt ar prasību atcelt tiesību aktu, no tā nedrīkstētu secināt, ka Savienības akta formai nav nozīmes, kad ir runa par konkrētā akta likumīgumu.

66. Šajā sakarā es uzskatu, ka tas, ka Savienības iestāde atkāpjas no Līgumos paredzētās juridiskās formas, ir procesuālo normu būtisks pārkāpums, kas var būt pamats akta atcelšanai, it īpaši, ka šāda atkāpšanās var radīt nenoteiktību attiecībā uz minētā akta raksturu vai tā pieņemšanai ievērojamo formu. Proti, tādā gadījumā ir apdraudēta tiesiskā noteiktība un Tiesai tiek traucēts neierobežoti īstenot savu kontroli pār konkrētā akta likumīgumu ( 53 ).

67. Manā ieskatā, tādas neskaidrības faktiski pastāv aplūkojamajā gadījumā. It īpaši es uzskatu, ka iepriekš norādīto iemeslu dēļ Padomes izvēle pieņemt apstrīdēto aktu secinājumu formā, nevis kā lēmumu, ir radījusi ievērojamas neskaidrības, pirmkārt, attiecībā uz minētā akta raksturu un, otrkārt, par to, kādu procedūru vajadzēja izmantot tā pieņemšanai.

a) Par neskaidrībām attiecībā uz apstrīdētā akta raksturu

68. LESD 288. pantā ir diferencēti dažāda veida Savienības tiesību akti, katram no tiem piešķirot raksturīgas iezīmes attiecībā uz to iedarbību, piemērojamību un juridiskajām sekām. Tātad ir absolūti nepieciešams, lai Savienības akta raksturu varētu skaidri noteikt.

69. Taču konkrētajā gadījumā man šķiet, ka lietā iestājušos dalībvalstu iesniegtie apsvērumi liecina, ka pastāv ievērojamas neskaidrības par apstrīdētā akta raksturu.

70. Padome apgalvo, ka apstrīdētais akts “būtībā” ir Padomes lēmums, ar ko tiek noteiktas Savienības vārdā ieņemamās nostājas atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam, bet šo apgalvojumu apšauba Čehijas Republika, Francijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika. Proti, divas pirmās dalībvalstis uzskata, ka minētais akts ir uzskatāms par Savienības un dalībvalstu kopējo nostāju, kas sagatavota saskaņā ar Lēmuma Nr. 243/2012 10. panta 1. punkta b) apakšpunktu, savukārt pēdējā no tām uzskata, ka ir runa par Padomes secinājumiem. Turklāt Padome apgalvo, ka apstrīdētais akts ir juridiski saistošs vienīgi atsevišķās tā daļās, kuras aptver aspektus, kas, pēc šīs lietā iestājušās lietas dalībnieces domām, ietilpst Savienības kompetencē. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka apstrīdētais akts ir nesaistoši secinājumi ( 54 ).

71. Tātad ir jāsecina, ka Padome un lietā iestājušās dalībvalstis absolūti nav vienisprātis gan jautājumā par to, vai apstrīdētais akts ir Savienības akts vai Savienības un dalībvalstu kopīgi pieņemts “hibrīds” akts, gan par minētā akta saistošo spēku.

72. Lai gan man nav nekādu šaubu, ka apstrīdētais akts ir uzskatāms par Savienības iestādes, proti, Padomes aktu, kā tas arī izriet no minētā akta paša nosaukuma, un ka tas ir vērsts uz juridisku seku radīšanu ( 55 ), manuprāt, saglabājas neskaidrības par tā precīzu raksturu. Šīs neskaidrības ir vēl jo lielākas tādēļ, ka Padome, lai pieņemtu apstrīdēto aktu, ir izlēmusi atkāpties no Komisijas ierosinātās juridiskās formas ( 56 ), proti, tās, kas tiešā veidā paredzēta LESD 218. panta 9. punktā ( 57 ). Turklāt ir jāņem vērā, ka, lai gan Padomes lēmuma obligātais raksturs tieši izriet no LESD 288. panta ( 58 ), Līgumos nekas nav teikts par Padomes secinājumiem piešķiramajām juridiskajām sekām. Proti, kā norāda Komisija, pieņemot apstrīdēto aktu secinājumu formā, Padome ir izvēlējusies Līgumos neparedzētu juridisko formu, kas parasti tiek atvēlēta nesaistošiem aktiem ( 59 ).

73. Manā ieskatā, konstatētās neskaidrības attiecībā uz apstrīdētā akta raksturu nevar kliedēt, veicot minētā akta satura analīzi.

74. Pirmkārt, kā to uzsver Komisija, atšķirībā no tās 2015. gada 29. maija priekšlikuma, kurā bija ietverta norāde uz LESD 218. panta 9. punktu ( 60 ), Padomes 2015. gada 26. oktobrī pieņemtajos secinājumos nav nekādu norāžu par to materiāltiesisko vai procesuāltiesisko pamatu ( 61 ).

75. Saskaņā ar Tiesas judikatūru pienākums norādīt akta juridisko pamatu ietilpst LESD 296. pantā nostiprinātajā pienākumā norādīt pamatojumu, kas paredz nodrošināt, pirmkārt, to, lai Tiesa var īstenot pārbaudi un, otrkārt, to, lai dalībvalstis un ieinteresētās trešās personas var noskaidrot apstākļus, kādos Savienības iestādes ir piemērojušas Līgumu ( 62 ).

76. Tiesa arī ir atzinusi, ka tiesiskās noteiktības prasība paredz, ka ikviena akta, ar ko ir paredzēts radīt tiesiskas sekas, vispārsaistošajam spēkam ir jāizriet no Savienības tiesību normas, kura ir skaidri norādīta kā juridiskais pamats un kurā ir noteikta aktam vajadzīgā juridiskā forma ( 63 ). Lai gan ir taisnība, ka precīzas Līguma normas nenorādīšana nevar būt būtisks trūkums tad, ja akta juridisko pamatu var noteikt, balstoties uz citiem šī akta elementiem, šāda skaidra norāde tomēr ir obligāta tad, ja bez šīs norādes ieinteresētajām personām un Tiesai nav skaidrs precīzs juridiskais pamats ( 64 ).

77. Manuprāt, izskatāmā lieta ir tieši šis pēdējais gadījums. Proti, lietā iestājušos dalībvalstu apsvērumi skaidri parāda, ka ieinteresētajām personām nav skaidrs precīzs apstrīdētā akta juridiskais pamats un līdz ar to arī tā raksturs.

78. Otrkārt, apstrīdētajā aktā lietotā terminoloģija, manā ieskatā, pastiprina neskaidrību par tā raksturu. Proti, lai gan no Komisijas 2015. gada 29. maija priekšlikuma virsraksta un 1. panta skaidri izriet, ka tas attiecas uz Savienības vārdā ieņemamajām nostājām PRK‑15 laikā ( 65 ), Padomes 2015. gada 26. oktobrī pieņemtie secinājumi, kā to apliecina Komisija, aprobežojas ar to, ka tie “kopumā apstiprina” minētajos secinājumos definētos mērķus un “aicina dalībvalstis īstenot [šos] mērķus [..] un PRK‑15 sarunu laikā par iespējamajiem ITU Radionoteikumu grozījumiem ievērot Lēmumā [Nr. 243/2012] izklāstītos principus” ( 66 ).

79. Es uzskatu, ka, ņemot vērā Komisijas izvēli pieņemt apstrīdēto aktu citādā formā nekā LESD 218. panta 9. punktā paredzētā un tā kā šajā aktā minētā tiesību norma nav norādīta kā tā juridiskais pamats, apstrīdētajā aktā lietotie “vispārinātie” formulējumi, it īpaši salīdzinājumā ar tiem, kas izmantoti Komisijas iesniegtajā priekšlikumā, var palielināt neskaidrības par šā akta raksturu un līdz ar to par pienākuma aizstāvēt ar apstrīdēto aktu pieņemtās nostājas, kāds dalībvalstīm ir saskaņā ar Savienības tiesībām, apjomu ( 67 ).

b) Par neskaidrībām attiecībā uz procedūru, kādu vajadzēja ievērot, pieņemot apstrīdēto aktu

80. Padomes izvēle pieņemt apstrīdēto aktu secinājumu formā, nevis kā lēmumu, ir radījusi neskaidrības arī par to, kādu procedūru vajadzēja ievērot, lai to pieņemtu.

81. Saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu lēmumus, ar kuriem tiek noteiktas Savienības vārdā ieņemamās nostājas, pieņem Padome pēc Komisijas vai Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos priekšlikuma. Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka atbilstoši LES 16. panta 3. punktam tādus lēmumus Padome pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu ( 68 ).

82. Līgumos savukārt nekas nav teikts par Padomes secinājumu pieņemšanai ievērojamo procedūru, jo runa ir par Līgumos neparedzētu juridisko formu ( 69 ).

83. Taču izskatāmajā lietā Padome apgalvo, ka, lai gan apstrīdētais akts ir pieņemts secinājumu formā, LESD 218. panta 9. punktā paredzētā procedūra bija piemērojama minētā akta pieņemšanai un faktiski tika ievērota.

84. Es uzskatu, ka šo argumentu nevar atzīt par pamatotu.

85. Šajā sakarā jāatgādina, ka ar Līgumiem ir izveidota kompetenču sadalījuma sistēma starp dažādajām Savienības iestādēm, kas katrai no tām atvēl savu uzdevumu Savienības institucionālajā struktūrā un tai uzticēto uzdevumu realizācijā. LES 13. panta 2. punktā ir noteikts, ka katra Savienības iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem. Šajā tiesību normā ir izteikts institucionālā līdzsvara princips, kas raksturīgs Savienības institucionālajai struktūrai, kas nozīmē to, ka katrai iestādei sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot citu iestāžu kompetences ( 70 ).

86. Tieši šajā kontekstā Tiesa – turklāt vairākkārt – ir norādījusi, ka noteikumi par Savienības iestāžu gribas veidošanos ir paredzēti Līgumos un tie nav atkarīgi ne no dalībvalstu, ne arī pašu iestāžu rīcības brīvības ( 71 ). Es uzskatu, ka šis pamatojums ir attiecināms arī uz tiem Līgumu noteikumiem, kuros ir noteikta juridiskā forma, kādai jāpiemīt Savienības aktam ( 72 ).

87. No tā izriet, ka Savienības institūcijām nav atļauts atlasīt atsevišķus Līgumos paredzētus procedūras elementus, kas tām ir izdevīgi, vienlaikus ignorējot citus. Izskatāmā lieta labi parāda iemeslus, kuru dēļ tāda “ēdienkartes” pieeja neiztur kritiku. Proti, apstāklis, ka Padome nav ievērojusi LESD 218. panta 9. punktā paredzēto juridisko formu, ir pamats šaubīties par procedūru, kuru būtu vajadzējis izmantot, lai pieņemtu apstrīdēto aktu, it īpaši saistībā ar Komisijas lomu un balsošanas kārtību Padomē.

88. Pirmkārt, kas attiecas uz Komisijas lomu, vispirms rodas jautājums par to, vai apstrīdēto aktu faktiski var uzskatīt par pieņemtu “pēc Komisijas priekšlikuma”, kā tas ir paredzēts LESD 218. panta 9. punktā, ņemot vērā, ka minētajam aktam ir atšķirīga forma no Komisijas iesniegtajā priekšlikumā paredzētās ( 73 ). Turklāt – vai Komisijai bija pienākums iesniegt Padomes secinājumu priekšlikumu vai arī tādu priekšlikumu drīzāk vajadzēja sagatavot un iesniegt Padomes prezidentūrai, kāda ir parastā prakse ar Padomes secinājumiem? Visbeidzot, vai Komisija bija tiesīga grozīt savu priekšlikumu saskaņā ar LESD 293. panta 2. punktu vai atsaukt to, kad Padome bija mainījusi akta juridisko formu?

89. Kā to parāda šie jautājumi, ar Padomes izvēlēto pieeju ir tikusi apšaubīta Komisijas loma apstrīdētā akta pieņemšanā un līdz ar to apdraudēts ar Līgumiem izveidotais institucionālais līdzsvars.

90. Otrkārt, attiecībā uz balsošanas kārtību Padomē, no vienas puses, šī pēdējā atzīst, ka apstrīdētā akta pieņemšanai “principā” bija piemērojams kvalificētais vairākums. No otras puses, faktiski Padome, kā to apliecina Komisija, ir izvēlējusies juridisku formu, kas parasti ir atvēlēta aktiem, kurus Padome pieņem “vienojoties”. Turklāt Padome norāda, ka dalībvalstu starpā pastāvējušais paaugstinātais kopīgās gribas līmenis attiecībā uz mērķiem, kādus Savienībai vajadzēja sasniegt PRK‑15, ļāva panākt vienprātību, kad Pastāvīgo pārstāvju komiteja (Coreper) ietvaros bija atrisināti atsevišķu dalībvalstu iebildumi. Visbeidzot, Padome piebilst, ka, tā kā debašu laikā, kas noveda līdz apstrīdētā akta pieņemšanai, Komisija netika mainījusi savu priekšlikumu, lai ņemtu vērā izmaiņas, par kurām kuru katru brīdi bija jāpanāk vienošanās Padomē, no LESD 293. panta 1. punkta izriet, ka Padomei lēmums bija jāpieņem vienprātīgi ( 74 ).

91. Padomes argumentus nevar atzīt par pamatotiem.

92. Protams, Līgumi pieļauj to, ka akts, kas jāpieņem saskaņā ar kvalificētā vairākuma balsošanas procedūru, attiecīgā gadījumā tiek pieņemts ar visu dalībvalstu atbalstu ( 75 ). Turklāt es labi apzinos Padomes prezidentūras nepieciešamību labas sadarbības garā ņemt vērā un sarunu laikā, kas notiek kvalificētā vairākuma balsošanas procedūras ietvaros, cik vien iespējams atbalstīt to dalībvalstu delegāciju lūgumus, kurām saskaņā ar Līgumiem nav tiesību bloķēt konkrētā akta pieņemšanu.

93. Tomēr tas nemaina to, ka Padomei, kvalificējot aktu kā “secinājumus”, nav atļauts radīt neskaidrības dalībvalstīm par to iespēju bloķēt minētā akta pieņemšanu. Proti, tādas pieejas rezultātā pastāv risks, ka kvalificētā vairākuma balsošanas procedūra var tikt apieta vai padarīta neefektīva un līdz ar to var tikt apdraudēta balsošanas procedūras Padomē efektivitāte ( 76 ). Es uzskatu, ka šāds risks it īpaši pastāv gadījumā, kad, kā tas ir konkrētajā gadījumā, Padome atkāpjas no Līgumos tieši paredzētās juridiskās formas, pieņemot aktu secinājumu formā, nevis kā lēmumu.

94. Šajā kontekstā es vēlos uzsvērt, ka izvēlei starp kvalificētā vairākuma balsošanas procedūru un lēmumu pieņemšanu vienbalsīgi vai vienojoties ir liela nozīme, jo tā var ietekmēt konkrētā akta satura noskaidrošanu ( 77 ). Kā to pamatoti norādījusi ģenerāladvokāte E. Šarpstone, “lēmums, par kuru visi var vienoties vai kuram neviens neiebilst, var arī nebūt tieši tāds pats kā lēmums, par kuru var vienoties ar kvalificētu balsu vairākumu. Piemēram, lēmuma saturu, kas var gūt kvalificēta vairākuma atbalstu, varētu būt nepieciešams vispārināt, lai to varētu apstiprināt vienprātīgi vai bez jebkādiem iebildumiem” ( 78 ).

95. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka konkrētā gadījuma apstākļos Padome, atkāpjoties no Līgumos paredzētās juridiskās formas, ir radījusi neskaidrības gan par apstrīdētā akta raksturu, gan par procedūru, kādu būtu vajadzējis izmantot tā pieņemšanai, tādēļ šī atkāpšanās ir uzskatāma par LESD 218. panta 9. punkta pārkāpumu, kas ir pamats atcelt apstrīdēto aktu.

96. Tātad es secinu, ka vienīgais Komisijas izvirzītais pamats ir jāpieņem un ka Padomes 2015. gada 26. oktobra secinājumi ir atceļami.

VI. Par tiesāšanās izdevumiem

97. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Ja Tiesa sekos manam ierosinājumam, spriedums būs nelabvēlīgs Padomei un tātad tiesāšanās izdevumi būs jāpiespriež atlīdzināt šai lietas dalībniecei, jo to ir prasījusi Komisija. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktu personas, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

VII. Secinājumi

98. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai: – atcelt Eiropas Savienības Padomes 2015. gada 26. oktobrī pieņemtos secinājumus par Starptautiskās Telesakaru savienības (ITU) 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑15); – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus; – noteikt, ka Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Francijas Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanas izdevumus pašas.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Par ITU mērķi skat. tās Konstitūcijas, kas pieņemta Pilnvaroto pārstāvju ārkārtas konferencē 1992. gadā Ženēvā (Šveice), ar grozījumiem, kuri pieņemti Pilnvaroto pārstāvju konferencēs Kioto (Japāna) 1994. gadā, Mineapolisā (ASV) 1998. gadā, Marakešā (Maroka) 2002. gadā, Antālijā (Turcija) 2006. gadā un Gvadalaharā (Meksika) 2010. gadā (turpmāk tekstā – “ITU konstitūcija”), 1. pantu.

( 3 ) Komisijas ieskatā, atbilstoši ITU Konstitūcijas 3. panta 2. punktam dalība kā nozares loceklim atšķirībā no pilnas dalības neļauj Eiropas Savienībai paust nostājas ITU konferencēs un sanāksmēs, tostarp konferencēs, kurās notiek sarunas par juridiski saistošiem aktiem.

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 14. marta Lēmums, ar ko izveido daudzgadu radiofrekvenču spektra politikas programmu (OV 2012, L 81, 7. lpp.).

( 5 ) Par Radionoteikumiem skat. šo secinājumu 5. punktu.

( 6 ) Skat. Rezolūciju Nr. 807 (PRK‑12) “2015. gada Pasaules radiosakaru konferences darba kārtība”, ko pieņēmusi PRK‑12 2012. gadā Ženēvā.

( 7 ) Skat. ITU Padomes Rezolūciju Nr. 1343 (C12) “Pasaules radiosakaru konferences (PRK‑15) norises vieta, laiks un darba kārtība”.

( 8 ) 2015. gada 29. maija Priekšlikums Padomes lēmumam par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Starptautiskās Telesakaru savienības (ITU) Pasaules radiosakaru konferencē 2015. gadā (WRC‑15) (COM(2015) 234 final).

( 9 ) Padomes 2015. gada 26. oktobra secinājumi par Starptautiskās Telesakaru savienības (ITU) 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑15) (ST 13460 2015 INIT) (2015/0119 (NLE)) (šeit citēti bez zemsvītras piezīmēm).

( 10 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 19. novembris, Komisija/Padome (C‑63/12, EU:C:2013:752, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 9. punkts), no kura izriet, ka formai, kādā akti vai lēmumi ir pieņemti, principā nav nozīmes, ciktāl ir runa par iespēju tos apstrīdēt ar prasību atcelt tiesību aktu.

( 11 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome (C‑370/07, EU:C:2009:590, 44. punkts), no kura izriet, ka tādam lēmumam ir obligātas tiesiskās sekas, jo ar to tiek ieņemta Savienības nostāja konkrētajā instancē un tā ir saistoša, pirmkārt, Padomei un Komisijai un, otrkārt, dalībvalstīm, jo uzliek tām pienākumu aizstāvēt minēto nostāju.

( 12 ) Lietas dalībnieku ieskatā, LESD 114. pants ir apstrīdētā akta materiālais pamats, bet LESD 218. panta 9. punkts – procesuālais pamats. Skat. šo secinājumu 27. punktu.

( 13 ) Skat. šo secinājumu 70. punktu.

( 14 ) Spriedums, 2004. gada 13. jūlijs, Komisija/Padome (C‑27/04, EU:C:2004:436, 44.–51. punkts).

( 15 ) Spriedums, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 27. punkts).

( 16 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 25.–28. punkts).

( 17 ) Šajā sakarā skat. Vācijas Federatīvās Republikas norādīto spriedumu, 2000. gada 13. jūlijs, Salzgitter/Komisija (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, 55.–57. punkts) par Savienības tiesas pienākumu pēc savas ierosmes norādīt uz valsts atbalsta paziņošanas termiņa neievērošanu, jo ir runa par konstatāciju, kas skar Komisijas kompetenci atļaut atbilstošo atbalstu. Skat. arī ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā British Airways/Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, 100. punkts un 54. zemsvītras piezīme).

( 18 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Padome/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, 63. punkts).

( 19 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 55. punkts).

( 20 ) Kompetenču piešķiršanas princips ir jāievēro gan Savienības iekšējā, gan starptautiskajā darbībā. Skat. atzinumu 2/94, 1996. gada 28. marts (Kopienas pievienošanās ECPAK (Eiropas Cilvēktiesību un pamattiesību aizsardzības konvencijai); EU:C:1996:140, 24. punkts).

( 21 ) Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Vācija/Padome (C‑600/14, EU:C:2017:296, 60. punkts).

( 22 ) Par nošķīrumu starp Savienības ārējas kompetences esamību, ko nosaka LESD 216. panta 1. punkts, no vienas puses, un šīs kompetences iespējamo ekskluzivitāti, ko nosaka LESD 3. panta 2. punkts, no otras puses, skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus pie atzinuma 2/15 (Brīvās tirdzniecības nolīgums ar Singapūru; EU:C:2016:992, 64. punkts) un ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Vācija/Padome (C‑600/14, EU:C:2017:296, 80. punkts). Lai gan mazāk izsmeļoši, skat. arī atzinumus 2/15, 2017. gada 16. maijs (EU:C:2017:376, 171. un 172. punkts); 1/13, 2014. gada 14. oktobris (trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai; EU:C:2014:2303, 67.–74. punkts), un 2/91, 1993. gada 19. marts (SDO konvencija Nr. 170; EU:C:1993:106, 7. punkts).

( 23 ) Spriedums, 2015. gada 6. oktobris, Padome/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, 64. un 65. punkts). Skat. arī Rosas, A., “Recent Case Law of the European Court of Justice Relating to Article 218 TFEU”, The EU as a Global Actor Bridging Legal Theory and Practice – Liber Amicorum in Honour of Ricardo Gosalbo Bono, redaktori Czuczai, J., un Naert, F., Brill/Nijhoff, 2017, 370. un 371. lpp. Par LESD 218. panta 9. punkta ģenēzi skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:289, 39.–52. punkts) un ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Padome/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:490, 69.–74. punkts).

( 24 ) Saskaņā ar LESD 2. panta 2. punktu, ja kādā konkrētā jomā Līgumos Savienībai ir piešķirta kompetence, kas ir kopīga ar dalībvalstīm, Savienība un dalībvalstis drīkst veikt likumdošanas funkciju un pieņemt juridiski saistošus aktus šajā jomā. Dalībvalstis īsteno savu kompetenci, ciktāl Savienība nav īstenojusi savu kompetenci. Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 1976. gada 14. jūlijs, Kramer u.c. (3/76, 4/76 un 6/76, EU:C:1976:114, 39. un 40. punkts).

( 25 ) Par prasību pēc Savienības un dalībvalstu starptautiskās pārstāvniecības vienotības, kad izrādās, ka kāda starptautiska nolīguma joma daļēji ietilpst Savienības un daļēji – dalībvalstu kompetencē, skat. atzinumu 2/00, 2001. gada 6. decembris (Kartahenas protokols par biotehnoloģisko risku prevenciju; EU:C:2001:664, 18. punkts un tajā minētā judikatūra), un spriedumu, 2010. gada 20. aprīlis, Komisija/Zviedrija (C‑246/07, EU:C:2010:203, 73. punkts). Vispārīgāk skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Komisija/Padome (C‑28/12, EU:C:2015:43, 58.–63. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 26 ) Šajā sakarā skat. šīs pēdējās tiesību normas trešo daļu, saskaņā ar kuru dalībvalstis sekmē Savienības uzdevumu izpildi un atturas no jebkādiem pasākumiem, kas varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu. Turklāt skat. arī spriedumu, 2010. gada 20. aprīlis, Komisija/Zviedrija (C‑246/07, EU:C:2010:203, 71. punkts un tajā minētā judikatūra), kurā Tiesa precizēja, ka lojālas sadarbības pienākums ir vispārpiemērojams un tas nav atkarīgs nedz no attiecīgās Kopienas kompetences ekskluzīvā vai neekskluzīvā rakstura, nedz arī no iespējamām dalībvalstu tiesībām uzņemties saistības pret trešajām valstīm.

( 27 ) Skat. šo secinājumu 4. punktu. Skat. arī spriedumu, 2009. gada 12. februāris, Komisija/Grieķija (C‑45/07, EU:C:2009:81, 31. punkts), no kura izriet, ka Savienības kā dalībnieces statusa neesamība starptautiskā organizācijā neliedz efektīvi īstenot Savienības ārējo kompetenci, īpaši ar dalībvalstu starpniecību, kas solidāri darbojas Savienības interesēs.

( 28 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome (C‑370/07, EU:C:2009:590, 44. punkts) un šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi.

( 29 ) Skat. it īpaši LES 3. panta 5. punktu un 21. pantu. Skat. arī LESD 220. pantu.

( 30 ) Spriedums, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258).

( 31 ) Minētajā lietā Padome apgalvoja, ka atbilstoši LESD 3. panta 2. punktam Savienībai ir ārēja ekskluzīva kompetence jomās, kuras aptvēra strīdīgais lēmums, savukārt Vācijas Federatīvā Republika un lietā iestājušās dalībvalstis uzskatīja, ka Savienības kompetencei ir dalīts raksturs. Skat. spriedumu, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 34. un 43. punkts).

( 32 ) Skat. šo secinājumu 27. punktu.

( 33 ) It īpaši skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV 2009, L 337, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2002/21”) 8.a un 9.b pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV 2002, L 108, 21. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu 2009/140, 5.–8. un 10.–14. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Lēmumu Nr. 676/2002/EK par normatīvo bāzi radiofrekvenču spektra politikai Eiropas Kopienā (radiofrekvenču spektra lēmums) (OV 2002, L 108, 1. lpp.) un Lēmumu Nr. 243/2012. Skat. arī Padomes 1991. gada 3. jūnija Direktīvu 91/287/EEK par frekvenču joslu noteikšanu saskaņotai Eiropas bezvadu ciparsignālu elektrosakaru (DECT) ieviešanai Kopienā (OV 1991, L 144, 45. lpp.) un Padomes 1987. gada 25. jūnija Direktīvu 87/372/EEK par frekvenču joslām, kas rezervējamas publisku Viseiropas sauszemes šūnu mobilo ciparsignālu sakaru saskaņotai ieviešanai Kopienā (OV 1987, L 196, 85. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvu 2009/114/EK (OV 2009, L 274, 25. lpp.).

( 34 ) Skat. it īpaši Direktīvas 2002/21 9. panta 1. punkta otro daļu, kā arī 4. punktu un preambulas 30. apsvērumu; Lēmuma Nr. 676/2002 1. panta 3. punktu, kā arī 18. un 19. apsvērumu; Lēmuma Nr. 243/2001 22. apsvērumu un Direktīvas 87/372 preambulas 7. apsvērumu. Skat. arī Direktīvas 2002/20 8. pantu, kurā vispārīgāk ir norādīts uz “starptautiskiem nolīgumiem”. Par Radionoteikumiem skat. šo secinājumu 5. punktu.

( 35 ) Skat. šo secinājumu 33. zemsvītras piezīmi.

( 36 ) Skat. it īpaši Komisijas 2004. gada 8. jūlija Lēmumu 2004/545/EK par radiofrekvenču spektra saskaņošanu 79 GHz diapazonā automobiļu šaura diapazona radariekārtu izmantošanai Kopienā (OV 2004, L 241, 66. lpp.), ar ko saskaņotas frekvenču joslas 77un 81 GHz diapazonā; Komisijas 2005. gada 11. jūlija Lēmumu 2005/513/EK par radiofrekvenču saskaņotu lietošanu 5 GHz frekvenču joslā bezvadu pieejas sistēmu, tostarp bezvadu lokālo tīklu (WAS/RLAN) ieviešanai (OV 2005, L 187, 22. lpp., un labojums OV 2005, L 238, 26. lpp.), kas grozīts ar Komisijas 2007. gada 12. februāra Lēmumu 2007/90/EK (OV 2007, L 41, 10. lpp.), ar ko saskaņotas frekvenču joslas 5150–5350 MHz un 5470–5725 MHz diapazonā; Komisijas 2008. gada 21. maija Lēmumu 2008/411/EK par 3400–3800 MHz frekvenču joslas harmonizāciju tādu zemes sistēmu vajadzībām, kas Kopienā spēj nodrošināt elektronisko sakaru pakalpojumus (OV 2008, L 144, 77. lpp.), kas grozīts ar Komisijas 2014. gada 2. maija Īstenošanas lēmumu 2014/276/ES (OV 2014, L 139, 18. lpp.); Komisijas 2008. gada 5. augusta Lēmumu 2008/671/EK par 5875–5905 MHz frekvenču joslas radiofrekvenču spektra harmonizētu izmantošanu ar drošību saistītiem viedo transporta sistēmu (VTS) lietojumiem (OV 2008, L 220, 24. lpp.) un Komisijas 2015. gada 8. maija Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/750 par 1452–1492 MHz frekvenču joslas harmonizāciju tādu zemes sistēmu vajadzībām, kas Savienībā spēj nodrošināt elektronisko sakaru pakalpojumus (OV 2015, L 119, 27. lpp.). Par frekvenču joslām, kuras aptver apstrīdētais akts, skat. šo secinājumu 12. punktu.

( 37 ) Skat. Komisijas 2015. gada 29. maija priekšlikuma (minēts iepriekš) pamatojuma izklāsta 3. punktu. Minētajā priekšlikumā Komisija turklāt ir atsaukusies uz Radiofrekvenču spektra jomas politikas grupas (RSPG) 2015. gada 19. februāra atzinumu “RSPG Opinion on Common Policy Objectives for WRC‑15” (RSPG 15‑593 final).

( 38 ) LESD 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Savienībai ir ekskluzīva kompetence starptautisku nolīgumu noslēgšanā, ciktāl tas var ietekmēt kopējos noteikumus vai izmainīt to darbības jomu.

( 39 ) Skat. atzinumu 3/15, 2017. gada 14. februāris (Marakešas līgums par pieeju publicētiem darbiem; EU:C:2017:114, 105.–107. punkts), un, šajā nozīmē, atzinumu 2/15, 2017. gada 16. maijs (EU:C:2017:376, 180. un 181. punkts). Šajā kontekstā skat. Lēmuma Nr. 243/2012 10. apsvērumu, saskaņā ar kuru, “kaut gan radiofrekvenču spektra pārvaldība joprojām lielā mērā ir dalībvalstu kompetencē, tā būtu jāīsteno saskaņā ar spēkā esošajiem Savienības tiesību aktiem un tādējādi, lai varētu realizēt Savienības politiku”. Skat. arī Direktīvas 2009/140 preambulas 28. apsvērumu, saskaņā ar kuru, “lai gan radiofrekvenču spektra pārvaldība paliek dalībvalstu kompetencē, ar stratēģisko plānošanu, koordināciju un, ja vajadzīgs, saskaņošanu Kopienas līmenī var palīdzēt nodrošināt to, ka spektra lietotāji var izmantot visas iekšējā tirgus priekšrocības un ka visā pasaulē var efektīvi aizstāvēt ES intereses [..]”.

( 40 ) Skat. šo secinājumu 46. punktu.

( 41 ) Skat. Lēmuma Nr. 676/2002 1. panta 4. punktu un Lēmuma Nr. 243/2012 1. panta 3. punkta otro daļu. Šajā nozīmē skat. arī Direktīvas 2002/21 preambulas 7. apsvērumu. Vēl šajā kontekstā skat. LES 4. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru Savienība respektē valsts galvenās funkcijas, tostarp tās, kas nodrošina valsts teritoriālo integritāti, uztur sabiedrisko kārtību un aizsargā valsts drošību, šai pēdējai paliekot vienīgi katras dalībvalsts atbildībā, un LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm nav jāsniedz informācija, kuras izpaušanu tās atzīst par būtisku savas drošības interešu apdraudējumu.

( 42 ) Skat. šo secinājumu 7. punktu.

( 43 ) Skat. it īpaši atzinumu 2/91, 1993. gada 19. marts (SDO Konvencija Nr. 170; EU:C:1993:106, 36. punkts un tajā minētā judikatūra), un spriedumu, 2015. gada 28. aprīlis, Komisija/Padome (C‑28/12, EU:C:2015:282, 54. punkts).

( 44 ) Par Pasaules radiosakaru konferenci skat. ITU Konstitūcijas 13. panta 1. un 2. punktu, kas citēts šo secinājumu 6. punktā, un ITU Konvencijas, kura pieņemta Pilnvaroto pārstāvju ārkārtas konferencē 1992. gadā Ženēvā (Šveice), ar grozījumiem, kas pieņemti Pilnvaroto pārstāvju konferencēs Kioto 1994. gadā, Mineapolisā (ASV) 1998. gadā, Marakešā (Maroka) 2002. gadā, Antālijā (Turcija) 2006. gadā un Gvadalaharā (Meksika) 2010. gadā, 7. pantu.

( 45 ) Par jēdzieniem “lēmumi ar juridiskām sekām” LESD 218. panta 9. punkta izpratnē skat. spriedumu, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 56. un nākamie punkti). Par Radionoteikumu saistošo raksturu un to pārskatīšanu skat. ITU Konstitūcijas 4. panta 3. punktu, kas citēts šo secinājumu 5. punktā, un ITU Konstitūcijas 54. pantu. Par Savienības aktos ietverto norādi uz ITU un Radionoteikumiem skat. arī šo secinājumu 46. punktu un 34. zemsvītras piezīmi.

( 46 ) Es uzskatu, ka izskatāmās prasības ietvaros Tiesai nav vajadzības izteikties par to, vai Padomei turklāt bija pienākums rīkoties saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu. Proti, konkrētajā gadījumā šis jautājums nav aktuāls, jo Padome atzīst, ka, pieņemot apstrīdēto aktu, tā faktiski ir rīkojusies saskaņā ar minēto tiesību normu.

( 47 ) Skat. šo secinājumu 68. un 72. punktu.

( 48 ) Skat. šo secinājumu 81. un 82. punktu.

( 49 ) It īpaši skat. Padomes secinājumus par Komisijas paziņojumu saistībā ar Eiropas nostājām Pasaules radiosakaru konferencēs (PRK‑2000) (Dok. Nr. 7788/00), Padomes secinājumus par Komisijas paziņojumu “ITU 2007. gada Pasaules radiosakaru konference (PRK‑07)” (Dok. Nr. 11991/07) un Padomes secinājumus par Starptautiskās Telesakaru savienības (ITU) 2012. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑12) (Dok. Nr. 10301/11).

( 50 ) Analoģisku gadījumu attiecībā uz Savienības tiesību akta juridiskā pamata norādīšanu skat. spriedumā, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome (C‑370/07, EU:C:2009:590, 54. punkts un tajā minētā judikatūra), un – attiecībā uz pareiza juridiskā pamata izvēli – atzinumu 1/08, 2009. gada 30. novembris (nolīgumi, ar kuriem groza GATS (Vispārējās vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību) specifisko saistību grafikus; EU:C:2009:739, 172. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2008. gada 6. maijs, Parlaments/Padome (C‑133/06, EU:C:2008:257, 60. punkts).

( 51 ) Par LESD 218. panta 9. punkta ģenēzi skat. šo secinājumu 23. zemsvītras piezīmi.

( 52 ) Spriedums, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 9. punkts). Skat. šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmi.

( 53 ) Šajā sakarā skat. šo secinājumu 75. un 76. punktu.

( 54 ) Apvienotā Karaliste nav izteikusies par apstrīdētā akta raksturu vai tā juridiskajām sekām.

( 55 ) Skat. šo secinājumu 17.–23. punktu.

( 56 ) Skat. šo secinājumu 10. un 12. punktu. Par Padomes izvēlēto pieeju iepriekšējās Pasaules radiosakaru konferencēs skat. šo secinājumu 64. punktu.

( 57 ) Skat. šo secinājumu 62. punktu.

( 58 ) Atbilstoši LESD 288. pantam lēmumi uzliek saistības kopumā.

( 59 ) Faktiski Līgumos “secinājumu” forma ir paredzēta vien dažiem Eiropadomes aktiem. Skat. LESD 148. pantu.

( 60 ) Skat. šo secinājumu 10. punktu.

( 61 ) Skat. šo secinājumu 12. punktu.

( 62 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome (C‑370/07, EU:C:2009:590, 37. un 38. punkts).

( 63 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 64 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 65 ) Skat. šo secinājumu 10. un 11. punktu.

( 66 ) Skat. šo secinājumu 12. punktu.

( 67 ) Šajā sakarā skat. šo secinājumu 40. punktu.

( 68 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Apvienotā Karaliste/Padome (C‑81/13, EU:C:2014:2449, 66. punkts) un, plašāk, ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Apvienotā Karaliste/Padome (C‑81/13, EU:C:2014:2114, 98. punkts).

( 69 ) Skat. šo secinājumu 72. punktu un 59. zemsvītras piezīmi.

( 70 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, Padome/Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, 31. un 32. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 71 ) Skat. spriedumus, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome (C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 149. punkts), un 2015. gada 28. aprīlis, Komisija/Padome (C‑28/12, EU:C:2015:282, 42. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2004. gada 13. jūlijs, Komisija/Padome (C‑27/04, EU:C:2004:436, 81. punkts).

( 72 ) Saskaņā ar LESD 296. panta pirmo daļu, ja Līgumos nav noteikts, kāda veida akts ir jāpieņem, iestāde to nolemj pati katrā konkrētajā gadījumā, atbilstīgi piemērojamām procedūrām un ievērojot samērīguma principu.

( 73 ) Skat. šo secinājumu 10. un 12. punktu.

( 74 ) Saskaņā ar minēto tiesību normu, izņemot dažus tajā uzskaitītos izņēmuma gadījumus, kad Padome saskaņā ar Līgumiem lemj par Komisijas priekšlikumu, Padome priekšlikumu var grozīt tikai vienprātīgi.

( 75 ) Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Komisija/Padome (C‑114/12, EU:C:2014:224, 189. punkts).

( 76 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome (C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 148. punkts), kurā Tiesa konstatēja, ka institucionālā līdzsvara princips liedz Eiropadomei grozīt Līgumos paredzēto kvalificēta vairākuma balsošanas noteikumu, ar atbilstoši LESD 68. pantam pieņemtajiem secinājumiem liekot Padomei izmantot vienprātīga balsojuma noteikumu.

( 77 ) Pēc analoģijas, attiecībā uz juridiskā pamata izvēli skat. spriedumus, 1987. gada 26. marts, Komisija/Padome (45/86, EU:C:1987:163, 12. punkts), un 1988. gada 23. februāris, Apvienotā Karaliste/Padome (68/86, EU:C:1988:85, 6. punkts).

( 78 ) Ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi lietā Komisija/Padome (C‑114/12, EU:C:2014:224, 189. punkts). Šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Komisija/Padome (C‑28/12, EU:C:2015:43, 81. punkts).