Keywords

Summary



Keywords

1. Savienības tiesības – Pārākums – Pretrunā esošas valsts tiesības – Eksistējošu tiesību normu pilnīga nepiemērojamība – Pienākums ievērot augstākas instances tiesas norādījumus, kas neatbilst Savienības tiesībām – Nepieļaujamība

(LESD 267. pants)

2. Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Pabalsti natūrā, kas piešķirti citā dalībvalstī

(EKL 49. pants; Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. panta 2. punkta otrā daļa)

3. Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Pabalsti natūrā, kas piešķirti citā dalībvalstī

(Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļa un 2. punkta otrā daļa)

4. Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Pabalsti natūrā, kas piešķirti citā dalībvalstī

(Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļa)

Summary

1. Savienības tiesības nepieļauj to, ka valsts tiesai, kuras izskatīšanai no jauna ir nodota lieta, pamatojoties uz augstākas instances tiesas nolēmumu, kas pieņemts apelācijas tiesvedības ietvaros, atbilstoši valsts procesuālajām tiesībām ir saistoši augstākas instances tiesas veiktie vērtējumi tiesību jautājumos, ja iesniedzējtiesa, ņemot vērā interpretāciju, ko tā lūdz sniegt Tiesai, uzskata, ka minētie vērtējumi neatbilst Savienības tiesībām.

Pirmkārt, tādas valsts procesuālās normas, saskaņā ar kuru tiesām, kas nelemj pēdējā instancē, ir saistoši augstākas instances tiesas sniegtie vērtējumi, esamība nevar atspēkot faktu, ka valsts tiesām, kuras nelemj pēdējā instancē, ir iespēja iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tās šaubās par Savienības tiesību interpretāciju.

Otrkārt, Tiesas sniegtais prejudiciālais nolēmums ir saistošs valsts tiesai attiecībā uz konkrēto Savienības iestāžu aktu interpretāciju vai spēkā esamību, lai panāktu risinājumu pamata lietā.

Turklāt valsts tiesai, kurai savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, ir pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu iedarbību, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot jebkuru tām pretrunā esošu normu, nelūdzot vai negaidot, kad tā iepriekš tiks atcelta likumdošanas kārtībā vai izmantojot kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi.

(sal. ar 25., 29., 31. un 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. EKL 49. pants un Regulas Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 22. pants nepieļauj interpretēt dalībvalsts tiesisko regulējumu tādējādi, ka tas visos gadījumos izslēdz iespēju atlīdzināt citā dalībvalstī sniegtās stacionārās aprūpes izdevumus bez iepriekšējas atļaujas saņemšanas.

Lai gan Savienības tiesības principā pieļauj iepriekšējas atļaujas sistēmu, tomēr šīs atļaujas saņemšanai izvirzītajiem nosacījumiem ir, pirmkārt, jābūt pamatotiem ar mērķi garantēt attiecīgās valsts teritorijā pietiekamu un pastāvīgu pieeju līdzsvarotam kvalitatīvu stacionārās aprūpes pakalpojumu klāstam, nodrošināt izmaksu kontroli un, cik vien iespējams, ļaut izvairīties no finanšu, tehnisko un darbaspēka resursu izšķērdēšanas. Otrkārt, ir nepieciešams, lai šie nosacījumi nepārsniegtu to, kas objektīvi nepieciešams šiem mērķiem, un lai to pašu iznākumu nevarētu sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem. Šādai sistēmai turklāt ir jābalstās uz objektīviem, nediskriminējošiem kritērijiem, kas ir iepriekš zināmi, nosakot robežas valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošanai, lai tās nevarētu to izmantot patvaļīgi.

Tāds valsts tiesiskais regulējums, kas jebkurā gadījumā izslēdz iespēju atlīdzināt stacionāras aprūpes izdevumus, ja nav saņemta iepriekšēja atļauja, liedz sociāli apdrošinātajai personai – kurai tās veselības stāvokļa dēļ vai tādēļ, ka bija nepieciešams saņemt steidzamu aprūpi stacionārā ārstniecības iestādē, nebija iespējams lūgt šādu atļauju vai kura nevarēja gaidīt kompetentas iestādes atbildi – saņemt no šīs iestādes šādas aprūpes izdevumu atlīdzināšanu, lai gan ir izpildīti pārējie atlīdzināšanas nosacījumi. Šādas aprūpes izdevumu atlīdzināšana nevar apdraudēt stacionārās aprūpes plānošanas mērķu īstenošanu, ne arī nodarīt būtisku kaitējumu sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvaram. Tā neietekmē ne līdzsvarotas un ikvienam pieejamas stacionārās aprūpes nodrošināšanu, ne arī aprūpes iespējas un medicīnisko kompetenci valsts teritorijā. Līdz ar to šāds tiesiskais regulējums nav pamatots ar iepriekš minētajiem primāro interešu iemesliem un katrā ziņā neatbilst samērīguma prasībai. Attiecīgi tas ietver nepamatotu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.

(sal. ar 43.–47., 51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)

3. Attiecībā uz aprūpi, ko nevar sniegt sociāli apdrošinātās personas dzīvesvietas dalībvalstī, Regulas Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 22. panta 2. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka atļauju, kas pieprasīta saskaņā ar šī paša panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļu, nevar atteikt izsniegt:

– gadījumā, ja valsts tiesību aktos paredzēto apmaksāto pakalpojumu sarakstā nav skaidri un precīzi norādīta pielietotā ārstēšanas metode, bet ir definēti ārstēšanas veidi, kurus sedz kompetentā iestāde, ir konstatēts, piemērojot parastos interpretācijas principus un pamatojoties uz vērtējumu, kas veikts, balstoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, ņemot vērā visus atbilstošos medicīniskos elementus un pieejamos zinātniskos datus, ka šī ārstēšanas metode atbilst šajā sarakstā norādītajiem ārstēšanas veidiem, un

– alternatīvu, tikpat efektīvu ārstēšanu nevar savlaicīgi nodrošināt sociāli apdrošinātās personas dzīvesvietas dalībvalstī.

Šis pats pants nepieļauj to, ka valsts iestādes, kurām ir jālemj par iepriekšējas atļaujas pieteikumu, piemērojot šo normu, prezumē, ka tad, ja stacionāro aprūpi nevar sniegt sociāli apdrošinātās personas dzīvesvietas dalībvalstī, tā nav iekļauta pakalpojumos, kuru izdevumu atlīdzināšana ir paredzēta šīs dalībvalsts tiesību aktos, un otrādi – ka šajos pakalpojumos norādītā stacionārā aprūpe var tikt sniegta minētajā dalībvalstī.

Attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto pirmo nosacījumu, principā ar Savienības tiesībām nav nesaderīgs tas, ka dalībvalsts izveido ierobežotus medicīnisko pakalpojumu, kurus sedz tās sociālā nodrošinājuma sistēma, sarakstus un ka šīs tiesības principā nevar noteikt dalībvalstij pienākumu paplašināt šādus medicīnisko pakalpojumu sarakstus. Vienīgi valsts iestādēm, kurām ir jālemj par pieteikumiem par atļaujas izsniegšanu, lai saņemtu aprūpi, kas tiek sniegta citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā dzīvo sociāli apdrošinātā persona, ir jānosaka, vai šī aprūpe ietilpst šādā sarakstā ietvertajos pakalpojumos. Tomēr, ņemot vērā dalībvalstu pienākumu savu kompetenču īstenošanā neatkāpties no Savienības tiesību ievērošanas, ir jānodrošina, ka Regulas Nr. 1408/71 22. panta 2. punkta otrā daļa tiek piemērota atbilstoši minētajām tiesībām. Ja ārstēšanas metode atbilst dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos paredzētajiem pakalpojumiem, iepriekšējas atļaujas izsniegšanu nevar atteikt, pamatojot ar to, ka šajā dalībvalstī šāda ārstēšanas metode netiek veikta.

Turklāt attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto otro nosacījumu – lai gan fakts, ka citā dalībvalstī paredzētā ārstēšana netiek veikta ieinteresētās personas dzīvesvietas dalībvalstī, pats par sevi nenozīmē, ka ir izpildīts šis nosacījums, – ir jākonstatē, ka tas tā ir gadījumā, kad minētajā dzīvesvietas dalībvalstī nevar savlaicīgi veikt tikpat efektīvu ārstēšanu.

Visbeidzot, no šīs interpretācijas izriet, ka lēmumu par atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļai iesniegto pieteikumu izsniegt atļauju nevar pamatot ar prezumpciju, saskaņā ar kuru, ja attiecīgo stacionāro aprūpi nevar nodrošināt kompetentajā dalībvalstī, ir jāprezumē, ka valsts sociālā nodrošinājuma sistēma nesedz minēto aprūpi, un otrādi – ja šī sistēma sedz minēto aprūpi, ir jāprezumē, ka to var nodrošināt šajā dalībvalstī.

(sal. ar 58., 60.–62., 64., 68., 69. un 73. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)

4. Gadījumā, kad ir konstatēts, ka atļaujas, kas pieprasīta saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļu, atteikums nebija pamatots, bet stacionārā aprūpe ir pabeigta un ar to saistītos izdevumus ir apmaksājusi sociāli apdrošinātā persona, valsts tiesai saskaņā ar valsts procesuālo tiesību normām ir jāuzdod kompetentajai iestādei atlīdzināt minētajai sociāli apdrošinātajai personai tādu summu, kāda tiktu parastā kārtā izmaksāta, ja atļauja tiktu pienācīgi izsniegta no paša sākuma.

Minētās summas apmērs ir ekvivalents tam, kāds paredzēts tiesību aktos, kas ir saistoši dalībvalsts, kurā tika sniegta stacionārā aprūpe, kompetentajai iestādei. Ja šī summa ir mazāka nekā tā, kas tiktu aprēķināta, piemērojot dzīvesvietas dalībvalstī – ja tajā būtu sniegta stacionārā aprūpe – spēkā esošās tiesību normas, kompetentajai iestādei ir jāizmaksā sociāli apdrošinātajai personai papildu kompensācija, kas atbilst starpībai starp šīm abām summām, reāli radušos izdevumu ietvaros.

(sal. ar 77., 78. un 81. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)