ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 29. oktobrī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑798/18 un C‑799/18

Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) u.c. (C‑798/18),

Athesia Energy Srl u.c. (C‑799/18)

pret

Ministero dello Sviluppo Economico ,

Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA ,

piedaloties:

Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane ,

Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana – Confagricoltura

(Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Direktīva 2009/28/EK – No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas veicināšana – Elektroenerģijas ražošana ar saules fotoelementu iekārtām – Atbalsta shēma – Tādu stimulējošo maksājumu grozīšana, kuri jau ir piešķirti, bet kuru izmaksa vēl nav notikusi – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pants – Darījumdarbības brīvība – Tiesības uz īpašumu – Jēdziens “īpašums” – Tiesiskā paļāvība – Enerģētikas hartas nolīgums – 10. pants

I. Ievads

1. 2014. gadā saistībā ar fotoelementu enerģijas nozares izaugsmi Itālijas likumdevējs mēģināja samazināt stimulējošos maksājumus, kas piešķirti šīs nozares operatoriem tās teritorijā.

2. Šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurus 2018. gada 17. decembrī iesniegusi Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), attiecas uz šādas reformas saderīgumu ar Savienības tiesībām, it īpaši uz ierobežojumiem, kuri, iespējams, ir noteikti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. un 17. pantā un kuri ir saistīti attiecīgi ar darījumdarbības brīvību un tiesībām uz īpašumu.

3. Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp ievērojamu skaitu fotoelementu iekārtu operatoru Itālijā un Federazione Nazionale delle Imprese Elettrotecniche ed Elettroniche (Valsts elektrotehnikas un elektronikas uzņēmumu federācija) (Anie) ( 2 ), no vienas puses, un Ministero dello Sviluppo economico (Ekonomikas attīstības ministrija, Itālija) un Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA (turpmāk tekstā – “GSE”), akciju sabiedrību, kuras kapitāls pilnībā pieder Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija), no otras puses.

4. Šo lietu īpatnība ir tā, ka GSE ar šiem operatoriem ir noslēgusi līgumus, kuros ir noteikta stimulējošo maksājumu izmaksāšana divdesmit gadu laikā saistībā ar atbalsta shēmu, ar kuru paredzēts Itālijas tiesībās transponēt secīgas Eiropas direktīvas atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanas veicināšanas jomā ( 3 ).

5. Itālijas likumdevēja īstenotā reforma iekļāvās šajā īpašā tiesiskā regulējuma kontekstā, lai minētajiem operatoriem nelabvēlīgā veidā grozītu stimulējošos maksājumus, kuru izmaksāšana bija paredzēta, bet vēl nebija notikusi saskaņā ar šiem līgumiem.

6. Atbilstoši Tiesas lūgumam šajos secinājumos uzmanība tiks pievērsta tam, kā interpretēt Hartas 16. un 17. pantu, kā arī Enerģētikas hartas nolīguma ( 4 ) 10. pantu, lasot to kopsakarā ar LESD 216. panta 2. punktu ( 5 ).

7. Izklāsta noslēgumā ieteikšu Tiesai nospriest, ka ar Hartas 16. un 17. pantu tiek pieļauta tāda reforma, kādu ir īstenojis Itālijas likumdevējs. Turklāt izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka Enerģētikas hartas 10. pants, lasot to kopsakarā ar LESD 216. panta 2. punktu, nav piemērojams izskatāmajās lietās.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Starptautiskās tiesības

8. Saskaņā ar Enerģētikas hartas 10. panta “Ieguldījumu veicināšana, aizsardzība un režīms” 1. punktu: “1. Saskaņā ar šā Nolīguma noteikumiem katra Līgumslēdzēja Puse veicina un veido stabilus, vienlīdzīgus, labvēlīgus un pārredzamus nosacījumus citu Līgumslēdzēju Pušu ieguldītājiem, kas veic ieguldījumus tās teritorijā. Šādos nosacījumos iekļauj saistības vienmēr piešķirt taisnīgu un vienlīdzīgu režīmu attiecībā uz citu Līgumslēdzēju Pušu ieguldītāju ieguldījumiem. Šādus ieguldījumus arī pastāvīgi aizsargā un nodrošina, un neviena Līgumslēdzēja Puse nekādā veidā nedrīkst vājināt vai traucēt to pārvaldīšanu, uzturēšanu, izmantošanu, esību vai realizāciju, veicot nepamatotus un diskriminējošus pasākumus. [..]”

B. Savienības tiesības

9. Direktīvas 2009/28 25. apsvērumā ir paredzēts: “Dalībvalstīm ir atšķirīgs atjaunojamo energoresursu potenciāls, un tās izmanto dažādas atbalsta shēmas atjaunojamo energoresursu atbalstam valsts mērogā. [..] Lai valsts atbalsta shēmas pareizi darbotos, ir būtiski, lai dalībvalstis varētu kontrolēt savu valsts atbalsta shēmu ietekmi un izmaksas atbilstīgi savam atšķirīgajam potenciālam. Svarīgs līdzeklis, kā panākt šajā direktīvā noteikto mērķi, ir nodrošināt valsts atbalsta shēmu pareizu darbību atbilstīgi Direktīvai 2001/77/EK, lai tādējādi saglabātu ieguldītāju uzticību un dotu iespēju dalībvalstīm izstrādāt efektīvus valsts pasākumus mērķu sasniegšanai. [..]”

10. Šīs direktīvas 3. pantā “Valsts vispārējie obligātie mērķi un pasākumi saistībā ar enerģijas izmantošanu no atjaunojamajiem energoresursiem” ir noteikts: “1. Katra dalībvalsts nodrošina, ka no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas īpatsvars [..] 2020. gada enerģijas bruto galapatēriņā vismaz atbilst tās vispārējam valsts mērķim minētajā gadā attiecībā uz enerģijas īpatsvaru, kas saražota no atjaunojamajiem energoresursiem, kā norādīts I pielikuma A daļas tabulas trešajā ailē. [..] [..] 3. Lai izpildītu šā panta 1. un 2. punktā noteiktos mērķus, dalībvalstis drīkst īstenot arī šādus pasākumus: a) atbalsta shēmas; [..].”

C. Itālijas tiesības

11. Dekrētlikuma Nr. 91/2014 ( 6 ) 26. pants ir izteikts šādi: “1. Lai optimizētu stimulējošo maksājumu iekasēšanas un izmaksas termiņu laika pārvaldību un veicinātu ilgtspējīgāku politiku atjaunojamās enerģijas atbalstam, stimulējošos tarifus ar saules fotoelementu iekārtām saražotai enerģijai [..] piešķir saskaņā ar šajā pantā paredzēto kārtību. 2. Sākot no 2014. gada otrā pusgada, [GSE] ar regulāriem ikmēneša maksājumiem piešķir 1. punktā minētos stimulējošos tarifus 90 % apmērā no katras iekārtas paredzētās vidējās gada ražošanas jaudas kalendārajā gadā un līdz nākamā gada 30. jūnijam veic galīgo saldo maksājumu, ņemot vērā faktiski saražoto apjomu. GSE piecpadsmit dienu laikā pēc šī dekrēta publicēšanas nosaka īstenošanas kārtību, un tā tiek apstiprināta ar [E]konomikas attīstības ministra dekrētu. 3. No 2015. gada 1. janvāra tiek pārskatīts stimulējošais tarifs enerģijai, kas saražota iekārtās, kuru nominālā jauda pārsniedz 200 kW, pamatojoties uz vienu no šīm operatora izvēlētajām alternatīvām, par kurām ir jāpaziņo GSE līdz 2014. gada 30. novembrim: a) tarifs tiek piešķirts uz 24 gadiem sākot no iekārtas nodošanas ekspluatācijā un tāpēc tiek pārrēķināts, pamatojoties uz procentuālo samazinājumu, kas ir norādīts šī dekrēta 2. pielikumā esošajā tabulā; b) neskarot divdesmit gadu izmaksāšanas periodu, tarifu pārskata, paredzot pirmo periodu, kurā izmanto tarifu, kas ir samazināts, salīdzinot ar pašreizējo tarifu, un otro periodu, kurā izmanto tarifu, kas ir tikpat daudz palielināts. Pārskatīšanas procentus nosaka ar ekonomikas attīstības ministra dekrētu, kas ir jāpieņem līdz 2014. gada 1. oktobrim, uzklausot Elektroenerģijas, gāzes un ūdens sistēmas uzraudzības iestādi, un tādējādi gadījumā, ja šo alternatīvu izvēlēsies visi, kuriem ir tādas tiesības, laika posmā no 2015.–2019. gadam tiks sasniegts vismaz 600 miljonu EUR ietaupījums salīdzinājumā ar maksājumiem, kādi ir paredzēti saskaņā ar spēkā esošajiem tarifiem; c) neskarot divdesmit gadu maksājumu izmaksas periodu, tarifu samazina par noteiktu procentu no stimulējoša maksājuma, kas piešķirts šī dekrēta spēkā stāšanās dienā, uz šī stimula piemērošanas perioda atlikušo laiku saskaņā ar šādiem daudzumiem: 1) 6 % iekārtām, kuru nominālā jauda ir virs 200 kW, bet nepārsniedz 500 kW; 2) 7 % iekārtām, kuru nominālā jauda ir virs 500 kW, bet nepārsniedz 900 kW; 3) 8 % iekārtām ar nominālo jaudu virs 900 kW. Operatora paziņojuma neesamības gadījumā GSE piemēro c) apakšpunktā paredzēto alternatīvu. [..]”

III. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

12. Saistībā ar Itālijas atbalsta shēmu atjaunojamo energoresursu enerģijas ražošanai (kas tiek īstenota ar Likumdošanas dekrētiem Nr. 387/2003 ( 7 ) un Nr. 28/2011 ( 8 )) GSE ar fotoelementu iekārtu, kuru nominālā jauda pārsniedz 200 kW, operatoriem noslēdza privāttiesību līgumus, kas izstrādāti, pamatojoties uz standartlīgumu, ko noteikusi Itālijas Elektroenerģijas un gāzes uzraudzības iestāde ( 9 ). Šajos līgumos, kurus paredzēts piemērot divdesmit gadu laikposmā, bija noteikta regulāra stimulējošo tarifu izmaksāšana šiem operatoriem.

13. Tieši šādos apstākļos 2014. gadā tika veikta reforma, lai grozītu stimulējošos maksājumus, kuru izmaksa bija paredzēta, bet vēl nebija notikusi atbilstoši minētajiem līgumiem. Šī reforma bija ietverta Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktā, un to veidoja divas daļas ( 10 ).

14. Pirmkārt, šī dekrēta 26. panta 2. punktā bija paredzēts, ka, sākot no 2014. gada otrā pusgada šie stimulējošie maksājumi tiek izmaksāti ar nemainīgiem ikmēneša maksājumiem tikai 90 % apmērā no katras iekārtas paredzētās vidējās gada produktivitātes kalendārajā gadā. Galīgo saldo maksājumu atkarībā no faktiski saražotā apjoma tagad bija jāveic vēlākā datumā (proti, līdz nākamā gada 30. jūnijam), lai veiktu iespējamos labojumus.

15. Otrkārt, minētā dekrēta 26. panta 3. punktā minētajiem operatoriem ir uzlikts pienākums no 2015. gada 1. janvāra, proti, pirms to līgumu termiņa beigām, kuri noslēgti ar GSE, pāriet uz atšķirīgu tarifu sistēmu, kas organizēta saskaņā ar trim variantiem, kuri visi ir nelabvēlīgi šiem pašiem operatoriem.

16. Šajā kontekstā prasītājas pamatlietās lūdza iesniedzējtiesu atcelt 2014. gada 16. un 17. oktobra ministrijas dekrētus, ar kuriem tiek īstenots Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkts ( 11 ).

17. Iesniedzējtiesa norāda, ka tā ir vērsusies Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) ar jautājumu par šī dekrēta 26. panta 3. punkta atbilstību konstitūcijai. Ar 2017. gada 24. janvāra nolēmumu ( 12 ) pēdējā minētā tiesa nosprieda, ka šī tiesību norma nav pretrunā Itālijas Konstitūcijai.

18. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka nolēmumā Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) nav atrisinājusi noteiktus jautājumus, kuriem ir nozīme, lai rastu risinājumu lietās, kuras tā izskata. Precīzāk, atbilstoši Savienības tiesībām būtu jānoskaidro, vai valsts likumdevējs var iejaukties, lai samazinātu stimulējošo maksājumu, kas piešķirti tādas atbalsta shēmas ietvaros, kuras mērķis ir veicināt atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanu, summas, ja šo stimulējošo maksājumu piešķiršana jau ir bijusi paredzēta ar saņēmējiem noslēgtajos līgumos.

19. Šī tiesa konkrēti jautā, vai Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkts ir pretrunā Hartas 16. un 17. pantam, ciktāl ar tiem tiekot izraisīta iejaukšanās saņēmēju tiesībās organizēt un vadīt saimniecisko darbību, pamatojoties uz šiem līgumiem. Šo pašu iemeslu dēļ tai ir šaubas par šīs tiesību normas saderību ar Enerģētikas hartu; tā atgādina, ka hartas 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka katra līgumslēdzēja puse “veicina un veido stabilus, vienlīdzīgus, labvēlīgus un pārredzamus nosacījumus [..] [ieguldījumu veikšanai]”.

20. Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un abās apvienotajās lietās uzdot šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [Savienības] tiesības liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā Dekrētlikuma [Nr. 91/2014] 26. panta 2. un 3. punkts, kura būtiski samazina vai kavē to stimulējošo maksājumu izmaksu, kas ir jau piešķirti saskaņā ar likumu un definēti, pamatojoties uz īpašiem līgumiem, kurus elektroenerģijas no fotoelementu konversijas ražotāji ir parakstījuši ar [GSE], kas ir par šo funkciju atbildīgais valsts uzņēmums? It īpaši, vai šāda valsts tiesību norma ir saderīga ar vispārējiem [Savienības] tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, lojālas sadarbības un lietderīgas iedarbības tiesību principiem, [Hartas] 16. un 17. pantu, Direktīvu [2009/28] un tajā paredzēto tiesisko regulējumu atbalsta shēmu jomā, un ar LESD 216. panta 2. punktu, it īpaši saistībā ar [Enerģētikas hartu]?”

21. Prasītājas pamatlietās, personas, kas iestājušās šajās lietās, proti, Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane, Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana Confagricoltura, Itālijas, Čehijas, Vācijas, Grieķijas un Spānijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesā rakstveida apsvērumus.

22. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 5. februāra lēmumu izskatāmās lietas tika apvienotas tiesvedības rakstveida daļas vajadzībām, kā arī galīgā nolēmuma pieņemšanai.

23. Lietas dalībnieki rakstveidā atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem.

IV. Analīze

24. Ar šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa galvenokārt tiek aicināta noteikt, vai Savienības tiesībās netiek pieļauts, ka dalībvalsts samazina summas stimulējošiem maksājumiem, kas ir paredzēti saistībā ar atbalsta shēmu, ar kuru tiek veicināta atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošana atbilstoši mērķiem, kas šajā jomā noteikti secīgi pieņemtajās Eiropas direktīvās.

25. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm lietas, kuras tā izskata, iekļaujas plašākā valsts tiesvedībā. Trīs citi identiski lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 13 ), kurus ir iesniegusi šī pati tiesa, pašlaik tiek izskatīti Tiesā. Turklāt Savienības citas dalībvalstis, tāpat kā Itālijas Republika, ir sākušas pārskatīt pasākumus, kurus tās veikušas savā teritorijā, lai veicinātu atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanu ( 14 ).

26. Turpmākajās sadaļās izklāstīšu iemeslus, kādēļ uzskatu, ka ar tādu reformu kā tā, kuru pamatlietu apstākļos ir īstenojis Itālijas likumdevējs, netiek apdraudēta darījumdarbības brīvība un tiesības uz īpašumu Hartas 16. un 17. panta izpratnē un ka ikviens ierobežojums attiecībā uz tiesībām, kuras ir aizsargātas ar Hartas tiesību normām, pieņemot, ka tas ir pierādīts, katrā ziņā būtu pamatots un samērīgs attiecībā uz Savienības izvirzītajiem mērķiem atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanas veicināšanas jomā (A sadaļa). Turklāt pēc tam, kad tiks veikta Enerģētikas hartas, it īpaši tās 10. panta, gramatiskā un teleoloģiskā interpretācija, es secināšu, ka šī tiesību norma nav piemērojama pamatlietās (B sadaļa).

A. Par Hartas 16. un 17. pantu

1. Ievada apsvērumi

27. Hartas 16. pantā ir noteikts, ka “darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi”. Ar minēto pantu piešķirtā aizsardzība ietver brīvību nodarboties ar saimniecisko darbību vai komercdarbību, līgumu slēgšanas brīvību un brīvu konkurenci, kā tas izriet no paskaidrojumiem par minēto pantu, kurus saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā tās interpretācijā ( 15 ).

28. Attiecībā uz Hartas 17. pantu – tā 1. punktā ir paredzēts, ka “ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs”.

29. Ar šo pantu saistītajos paskaidrojumos ir precizēts, ka tas atbilst ECPAK 1. papildu protokola 1. pantam ( 16 ). Atbilstoši tam, kas ir paredzēts Hartas 52. panta 3. punktā, no tā izriet, ka tiesību uz īpašumu, kas ir aizsargātas ar tās 17. pantu, nozīme un apjoms ir tāds pats kā ECPAK noteiktajām tiesībām, ņemot vērā, ka Savienības tiesībās tām tomēr var tikt paredzēta plašāka aizsardzība ( 17 ).

30. Tomēr atbilstoši Tiesas judikatūrai darījumdarbības brīvība un tiesības uz īpašumu nav absolūtas prerogatīvas, bet tās ir jāvērtē saistībā ar to funkciju sabiedrībā ( 18 ), un attiecībā uz tām var tikt izvirzīti ierobežojumi, ja tie, ievērojot samērīguma principu, ir nepieciešami un pamatoti ar Savienības izvirzītajiem vispārējo interešu mērķiem ( 19 ). Šīs prasības izriet no Hartas 52. panta 1. punkta, kurā turklāt ir paredzēts, ka visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība ( 20 ).

31. Šajā gadījumā prasītājas pamatlietās un personas, kas iestājušās lietās, norāda, ka ar Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktu, kuru mērķis ir fotoelementu iekārtu operatoriem nelabvēlīgā veidā grozīt summas stimulējošiem maksājumiem, kuru izmaksa bija paredzēta, bet vēl nebija notikusi saskaņā ar līgumiem, ko tie ir noslēguši ar GSE, tiek apdraudētas to tiesības uz īpašumu. Tās uzsver, ka šis dekrēts tām atņem tiesības, jo šie operatori jau bija pilnībā seguši izmaksas, kuras saistītas ar fotoelementu iekārtu būvniecību un ekspluatācijas sākšanu un uz kurām pamatojoties šīs summas tika noteiktas. Šajā ziņā tās norāda, ka Direktīvas 2009/28 (kuras mērķus ir paredzēts īstenot ar attiecīgo atbalsta shēmu) 8., 14. un 25. apsvērumā ir uzsvērta nepieciešamība saglabāt “ieguldītāju uzticību” un tiem radīt “skaidrību” ( 21 ). Šie paši apsvērumi tām būtībā liek secināt, ka ar minēto dekrētu tiek ierobežota minēto operatoru darījumdarbības brīvība.

32. Itālijas, Čehijas Grieķijas un Spānijas valdības uzskata gluži pretēji, ka ar Dekrētlikumu Nr. 91/2014 fotoelementu iekārtu operatoriem nekādi netiek atņemts to īpašums un netiek ierobežota to darījumdarbības brīvība.

33. Ievērojot šīs atšķirības, man šķiet lietderīgi, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, vispirms uzsvērt dažas attiecīgās atbalsta shēmas iezīmes, lai precizētu kontekstu, kurā ir notikusi reforma, kas paredzēta Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktā.

34. Pirmkārt, šīs atbalsta shēmas mērķis ir transponēt Itālijas tiesībās Direktīvu 2009/28. Tomēr no šīs direktīvas 3. panta 3. punkta izriet, ka dalībvalstis drīkst īstenot atbalsta shēmas, lai sasniegtu “valsts vispārējos obligātos mērķus [..] saistībā ar enerģijas izmantošanu no atjaunojamajiem energoresursiem”. Šajā ziņā minētās direktīvas 25. apsvērumā ir uzsvērts, ka “dalībvalstīm ir atšķirīgs atjaunojamo energoresursu potenciāls” un ir būtiski, lai tās varētu kontrolēt savu valsts atbalsta shēmu ietekmi un izmaksas atbilstīgi savam atšķirīgajam potenciālam.

35. Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalstīm nav nekāda pienākuma īstenot atbalsta shēmas no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas veicināšanai un tādējādi tām ir rīcības brīvība saistībā ar pasākumiem, kurus tās uzskata par piemērotiem, lai sasniegtu Direktīvā 2009/28 noteiktos ar veicināšanu saistītos mērķus. Šāda rīcības brīvība nozīmē, ka dalībvalstis var brīvi pieņemt, grozīt vai atcelt atbalsta shēmas, it īpaši ar nosacījumu, ka šie mērķi tiek sasniegti ( 22 ).

36. Šīs judikatūras gaismā man šķiet, ka Direktīva 2009/28 kā tāda nav šķērslis tādai reformai kā tā, kuru ir īstenojis Itālijas likumdevējs pamatlietu apstākļos.

37. Šie apsvērumi man būs noderīgi, lai analīzes turpinājumā izvērtētu, vai fotoelementu iekārtu operatori var atsaukties uz tiesisko paļāvību nemainīgā veidā izmantot stimulējošos maksājumus, kuri ir paredzēti līgumos ar GSE uz visu to darbības laiku, un tādējādi var pamatoti apgalvot, ka šāda reforma apdraud to tiesības uz īpašumu.

38. Otrkārt, Likumdošanas dekrēta Nr. 387/2003 7. panta 2. punkta d) apakšpunktā jau bija noteikts, ka piešķirtajiem stimulējošajiem maksājumiem ir jāatbilst summai, kas samazinās un kas paredzēta uz konkrētu laiku. Attiecībā uz Likumdošanas dekrētu Nr. 28/2011, saskaņā ar kuru tika pieņemti līgumi, kas noslēgti starp GSE un šiem operatoriem, no šī dekrēta 24. panta 2. punkta d) apakšpunkta izriet, ka tie tika izstrādāti, pamatojoties uz standartlīgumu, kuru ir noteikusi Itālijas Elektroenerģijas un gāzes uzraudzības iestāde. Tomēr atbilstoši prasītāju pamatlietās norādītajam šajā līgumā bija paredzēts, ka GSE ir vienpusējas tiesības grozīt tā saturu, lai ņemtu vērā atsauces tiesiskā regulējuma attīstību ( 23 ). Šie apstākļi, manuprāt, liecina par to, ka šo stimulējošo maksājumu izmaksas kārtība varēja tikt mainīta un to apmērs varēja tikt samazināts atbilstoši pamatlietās aplūkotajam valsts tiesiskajam regulējumam.

39. Treškārt, reforma, kas veikta ar Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktu un kas izpaužas tādējādi, ka tiek grozīti minētajos līgumos noteiktie stimulējošie maksājumi, bija piemērojama tikai attiecībā uz summām, kuru izmaksa jau bija paredzēta, bet vēl nebija notikusi, neskarot jau veiktos maksājumus ( 24 ).

40. Šo secinājumu turpinājumā vispirms analizēšu jautājumu, vai šāda reforma apdraud darījumdarbības brīvību un tiesības uz īpašumu, kuras ir aizsargātas ar Hartas tiesību normām. Es atbildēšu noraidoši. Gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manam viedoklim, pakārtoti norādīšu iemeslus, kuru dēļ tās judikatūras gaismā, kas ir atgādināta šo secinājumu 30. punktā, es uzskatu, ka šo tiesību aizskārums katrā ziņā būtu pamatots un samērīgs attiecībā uz Savienības izvirzītajiem mērķiem atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanas veicināšanas jomā.

2. Par darījumdarbības brīvības un tiesību uz īpašumu iespējama aizskāruma esamību Hartas 16. un 17. panta izpratnē

a) Tiesības uz īpašumu

41. Norādīšu, ka izskatāmajās lietās tiek skarti divi dažādi īpašuma aspekti, proti, pirmkārt, tiesības, kas, iespējams, piešķirtas ar līgumiem, kuri noslēgti starp fotoelementu iekārtu operatoriem un GSE, izmantot stimulējošos maksājumus un, otrkārt, tiesības izmantot un ekspluatēt šīs iekārtas.

1) Pirmais aspekts – apgalvoto tiesību izmantot stimulējošos maksājumus iespējams aizskārums

42. Attiecībā uz Hartas 17. panta 1. punktā paredzētajiem materiālajiem nosacījumiem Tiesa ir nospriedusi, ka ar šo tiesību normu nodrošinātā aizsardzība attiecas uz tiesībām, kam ir mantiska vērtība, no kuras izriet, ievērojot attiecīgo tiesību sistēmu, iegūts tiesiskais stāvoklis, kas to īpašniekam ļauj šīs tiesības autonomi izlietot savā labā ( 25 ).

43. Secinājumos lietā Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības) ( 26 ) esmu norādījis, ka būtībā ir jāpārbauda, vai ir izpildīti divi nosacījumi, proti, pirmkārt, vai minētajām tiesībām ir mantiska vērtība un, otrkārt, vai no šīm tiesībām izriet iegūts tiesiskais stāvoklis, kas to īpašniekam ļauj tās autonomi izlietot savā labā.

44. Attiecībā uz pirmo nosacījumu no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka jēdziens “īpašums” neaprobežojas ar īpašumu attiecībā uz ķermeniskām lietām, jo citas noteiktas tiesības un intereses, kas veido aktīvus, arī var uzskatīt par “īpašumtiesībām” ( 27 ). Noteiktos apstākļos pat uz tiesisko paļāvību uz īpašumtiesību realizēšanu nākotnē var attiekties ECPAK 1. papildu protokola 1. pantā noteiktā aizsardzība ( 28 ). Tādējādi pasākumi, ar kuriem ir paredzēta sociālā pabalsta ( 29 ) vai subsīdiju ( 30 ) izmaksāšana nākotnē, kā arī līgumiskās tiesības ( 31 ) vai prasījuma tiesības ( 32 ) attiecībā uz saņēmējiem var radīt mantisku interesi, kas ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

45. Pamatlietu apstākļos es sliekšos uzskatīt, ka tiesības saņemt stimulējošos maksājumus saskaņā ar līgumiem, kuri noslēgti ar GSE, attiecībā uz šo tarifu saņēmējiem veido bagātības elementu, kam var būt mantisks raksturs. It īpaši, tā kā pēdējie minētie ir pievienojušies šiem līgumiem uz ad hoc pamata un savā vārdā, man šķiet, ka šīm tiesībām ir ekskluzīvs raksturs.

46. Tomēr rodas jautājums, vai minētās tiesības veido iegūtu tiesisko stāvokli otrā nosacījuma, kas ir atgādināts šo secinājumu 43. punktā, izpratnē.

47. Šajā ziņā Tiesa ir uzskatījusi, ka atbilstoši judikatūrai par ECPAK 1. papildu protokola 1. panta interpretāciju nākotnes ienākumus var uzskatīt par “īpašumu”, uz ko var tikt attiecināta šajā pantā paredzētā aizsardzība, tikai tad, ja tie jau ir gūti, ja tie ir droši pastāvoša parāda priekšmets vai ja pastāv specifiski apstākļi, kas ieinteresētajai personai var radīt tiesisku paļāvību saņemt mantisku vērtību ( 33 ).

48. Šajā gadījumā man šķiet, ka tiesības uz tādu stimulējošo maksājumu izmaksu nākotnē, kuri ir paredzēti līgumos, kas noslēgti starp fotoelementu iekārtu operatoriem un GSE, nevar tikt uzskatītas par pietiekami galīgām ( 34 ) tik lielā mērā, ka šo stimulējošo maksājumu summu samazināšana un ar tiem saistītās izmaksas kārtības grozīšana atbilstu tāda “īpašuma” ekspropriācijai, kas būtu kļuvis par šo operatoru mantas daļu ( 35 ). Proti, kā jau esmu norādījis šo secinājumu 39. punktā, Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkta mērķis ir vienīgi grozīt summas, kuru piešķiršana jau bija paredzēta, bet vēl nebija notikusi atbilstoši šiem līgumiem, neskarot jau veiktos maksājumus.

49. Turklāt uzskatu, ka fotoelementu iekārtu operatori nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību nemainīgā veidā izmantot minētos stimulējošos maksājumus visu ar GSE noslēgto līgumu darbības laiku.

50. Šajā jautājumā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka ikviens saimnieciskās darbības subjekts, kuram kāda valsts iestāde ir devusi pamatotas cerības, var atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Tomēr, ja uzmanīgs un apdomīgs saimnieciskās darbības subjekts var paredzēt, ka tiks veikts pasākums, kas varētu ietekmēt tā intereses, saimnieciskās darbības subjekts nevar uz šo principu atsaukties pēc pasākumu veikšanas. Turklāt saimnieciskās darbības subjektiem nav pamata tiesiski paļauties, ka tiks saglabāta pašreizējā situācija, kas var tikt grozīta, valsts iestādēm īstenojot rīcības brīvību ( 36 ).

51. Pamatlietu apstākļos tieši iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tāda valsts tiesību norma kā Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkts atbilst minētajam principam ( 37 ). Tomēr, lai sniegtu šai tiesai noderīgu atbildi, man šķiet, ka it īpaši var tikt ņemti vērā šādi elementi, kuri izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem.

52. Pirmām kārtām, manuprāt, stimulējošo maksājumu summu grozīšanu, kas ir nelabvēlīga fotoelementu iekārtu operatoriem, nevarēja uzskatīt par neparedzamu jau saistībā ar Likumdošanas dekrētiem Nr. 387/2003 un Nr. 28/2011, pēc kuriem tika pieņemts Dekrētlikums Nr. 91/2014 ( 38 ).

53. Proti, pirmkārt, no Likumdošanas dekrēta Nr. 387/2003 7. panta 2. punkta d) apakšpunkta izriet, ka stimulējošajiem maksājumiem, kuri ir piešķirti fotoelementu iekārtu operatoriem, bija jāatbilst, kā esmu to norādījis šo secinājumu 38. punktā, summai, kas samazinās un kas paredzēta uz konkrētu laiku.

54. Otrkārt, attiecībā uz Likumdošanas dekrētu Nr. 28/2011 spriedumā Agrenergy un Fusignano Due ( 39 ) Tiesa ir nospriedusi, ka normatīvo aktu normas saistībā ar “piekto valdības regulēto tarifu sistēmu”, kas pieņemta atbilstoši šim dekrētam ( 40 ), bija tādas, ka “no šīm normām uzmanīgi un apdomīgi saimnieciskās darbības subjekti uzreiz varēja saprast, ka veicināšanas pasākumu režīmu, kas piemērojams attiecībā uz saules fotoelementu iekārtām, valsts iestādes varēja pielāgot vai pat atcelt, lai ņemtu vērā atsevišķu apstākļu izmaiņas”.

55. Otrām kārtām, es konstatēju, ka prasītājas pamatlietās pašas atzīst, ka piešķirto stimulējošo maksājumu summas pakāpeniska samazināšana ir bijusi ieviesta jau no 2011. gada ar ministrijas dekrētiem, kuri pieņemti pirms Dekrētlikuma Nr. 91/2014 pieņemšanas.

56. Trešām kārtām, man šķiet, ka tiesības, kuras līgumos, kas noslēgti ar fotoelementu iekārtu operatoriem, bija paturējusi GSE, vienpusēji mainīt saturu, lai ņemtu vērā atsauces tiesiskā regulējuma attīstību ( 41 ), skaidri norādīja uz to, ka šie stimulējošie maksājumi varēja tikt pielāgoti vai pat atcelti tieši saskaņā ar tiesību aktu grozījumiem. Šādi grozījumi vēl jo vairāk bija jāparedz tādēļ, ka šie līgumi bija spēkā uz divdesmit gadu laikposmu, kā to norādījusi iesniedzējtiesa. Ievērojot šī laikposma ilgumu, uzmanīgs un apdomīgs saimnieciskās darbības subjekts, manuprāt, būtu bijis spējīgs paredzēt, ka tirgus apstākļi un Itālijas Republikas budžeta prioritātes varēja mainīties.

57. Visbeidzot, atgādināšu, kā jau esmu norādījis šo secinājumu 35. punktā, ka spriedumā Agrenergy un Fusignano Due ( 42 ) Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstīm nav nekāda pienākuma īstenot atbalsta shēmas no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas veicināšanai atbilstoši Direktīvai 2009/28. Šo secinājumu apstiprina šīs direktīvas 25. apsvērums, kurā šī mērķa sasniegšana būtībā ir saistīta ar katras dalībvalsts potenciālu.

58. Ņemot vērā šos apstākļus un pretēji tam, ko apgalvo prasītājas pamatlietās un personas, kas iestājušās lietās, manuprāt, nav nekādu šaubu par to, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietās, uzmanīgs un apdomīgs operators nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ne atbilstoši tiesiskajam regulējumam, kurā iekļaujas attiecīgā atbalsta shēma, ne atbilstoši Direktīvai 2009/28. Ja tiktu izdarīts atšķirīgs secinājums, man šķiet, kā pamatoti norāda Itālijas valdība, ka dalībvalstu pilnvaras izdarīt politiskās izvēles un grozīt tiesību aktus attiecībā uz vispārējām interesēm un Direktīvas 2009/28 mērķi būtu pārmērīgi ierobežotas salīdzinājumā ar rīcības brīvību, ko Savienības likumdevējs tām ir piešķīris, lai tās saskaņā ar šo direktīvu pieņemtās atbalsta shēmas varētu pielāgot tirgus apstākļiem un budžeta prioritātēm.

59. Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka uz fotoelementu iekārtu operatoru apgalvotajām tiesībām nemainīgā veidā izmantot stimulējošos maksājumus visu to līgumu darbības laiku, kurus tie ir noslēguši ar GSE, neattiecas Hartas 17. pantā paredzētā aizsardzība.

2) Otrais aspekts – fotoelementu iekārtu operatoru īpašumtiesību uz šīm iekārtām iespējams pārkāpums

60. Turpinājumā izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka ar Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktu arī netiek radīts tāds tiesiskais regulējums par iekārtu izmantošanu, ko veic to operatori, kurš kā tāds var apdraudēt to tiesības uz īpašumu.

61. Šajā ziņā atgādināšu, kā izriet no šo secinājumu 28. punkta, ka Hartas 17. panta 1. punkta trešajā teikumā būtībā ir paredzēts, ka, lai gan īpašuma izmantošana ir aizsargāta ar šo tiesību normu ( 43 ), to var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.

62. Atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai jēdziens “tiesiskais regulējums par īpašuma izmantošanu” aptver pasākumu, ar kuru, nenododot īpašuma tiesības, tiek “ierobežo[ta] vai kontrolē[ta]” īpašuma izmantošana ( 44 ).

63. Šajā gadījumā prasītājas pamatlietās norāda, ka šo stimulējošo maksājumu saņēmēji, paredzot stimulējošo maksājumu piešķiršanu, ir ieguldījuši fotoelementu iekārtās, kuras tie ekspluatē. Ņemot vērā reformu, kas veikta ar Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktu, tagad tiem neesot iespējams atmaksāt banku aizdevumus, kurus tie ir paņēmuši, lai finansētu šos ieguldījums.

64. Man šķiet, ka šie apstākļi tomēr neļauj konstatēt, ka Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkta mērķis būtu ierobežot vai kontrolēt šo iekārtu izmantošanu. Proti, ar šo tiesību normu ir vienīgi samazināta saņēmējiem izmaksājamā atbalsta summa, tiem neuzliekot citus ierobežojumus vai pienākumus. Manuprāt, no tā izriet, kā turklāt to apgalvo Komisija, ka minētie saņēmēji joprojām var brīvi ekspluatēt un ieguldīt savās iekārtās pēc saviem ieskatiem.

65. Šādos apstākļos es uzskatu, tāpat kā Komisija, ka ar tādu tiesību normu kā Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkts netiek ierobežota fotoelementu iekārtu izmantošana, ko veic to operatori.

66. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, manuprāt, ir jākonstatē, ka ar šādu tiesību normu netiek apdraudētas tiesības uz īpašumu, kas nostiprinātas Hartas 17. pantā.

b) Darījumdarbības brīvība

67. Attiecībā uz darījumdarbības brīvību, kuras aizsardzība ir garantēta ar Hartas 16. pantu, prasītājas pamatlietās apgalvo, ka ar Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktu tiek apdraudēta gan stimulējošo maksājumu saņēmēju līgumu slēgšanas brīvība, gan to tiesības brīvi rīkoties ar saimnieciskajiem un finanšu resursiem.

68. Es nepiekrītu šim viedoklim.

69. Pirmām kārtām, saistībā ar līgumu slēgšanas brīvību atgādinu, ka Tiesa ir nospriedusi, ka līguma slēgšanas brīvība it īpaši ietver brīvību izvēlēties tirgus partneri, kā arī brīvību noteikt pakalpojuma cenu ( 45 ).

70. Pats par sevi saprotams, ka, lai gan Hartas 16. panta mērķis it īpaši ir aizsargāt līguma pušu līgumisko autonomiju, šīs tiesību normas mērķis savukārt nav ne radīt to labā tiesības, kuras pārsniegtu tās, kas jau ir paredzētas šādā līgumā, ne ļaut tām pieprasīt citus noteikumus, nevis tos, kuri tajā jau ir ietverti. Ja runa ir par standartlīgumu, kuru ir noteikusi cita līgumslēdzēja puse, līgumu slēgšanas brīvība būtībā ietver to, ka tiek izlemts, vai līguma noteikumi tiek vai netiek pieņemti.

71. Šajā gadījumā, manuprāt, nav nekādu šaubu, ka līgumos, kas noslēgti starp GSE un fotoelementu iekārtu operatoriem, nekādi nav paredzētas tiesības uz stimulējošo maksājumu nemainīgumu šo operatoru labā.

72. No šiem līgumiem, gluži pretēji, izriet, ka šo stimulējošo maksājumu summa ir atkarīga no valsts tiesību aktiem, kuros ir atļauta to piešķiršana ( 46 ). Kā esmu norādījis šo secinājumu 38. un 56. punktā, minētajos līgumos ir ietverts noteikums, ar kuru GSE ir ļauts ņemt vērā spēkā esošā tiesiskā regulējuma attīstību.

73. No tā izriet, ka tad, ja šī summa ir tikusi mainīta atbilstoši Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktam, fotoelementu iekārtu operatoriem, manuprāt, gluži vienkārši ir bijuši saistoši līgumu noteikumi, kurus viņi brīvi ir izlēmuši pieņemt tad, kad viņi pievienojās minētajiem līgumiem.

74. Šādos apstākļos šo operatoru līgumu slēgšanas brīvība, manuprāt, nekādi nav tikusi pārkāpta.

75. Otrām kārtām, atgādinu, ka darījumdarbības brīvība ietver arī tiesības ikvienam uzņēmumam brīvi rīkoties atbildības, kas tam ir par savu darbību, robežās ar tā rīcībā esošajiem saimnieciskajiem un finanšu resursiem ( 47 ).

76. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka uzņēmuma rīcībā esošo resursu brīva izmantošana it īpaši tiek ierobežota, ja šis ierobežojums šim uzņēmumam liek veikt pasākumus, kas tam var radīt nozīmīgas izmaksas, ievērojami ietekmēt viņa darbības organizāciju vai prasīt sarežģītus vai kompleksus tehniskos risinājumus ( 48 ).

77. Neskarot iesniedzējtiesas vērtējumu par visiem faktiskajiem apstākļiem, kas ir tās rīcībā, man šķiet, ka fotoelementu iekārtu operatoriem saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktu nav izvirzīts neviens īpašs ierobežojums šīs judikatūras izpratnē.

78. Katrā ziņā es uzskatu, ka stimulējošo maksājumu summas, kas ir paredzētas līgumos starp GSE un šiem operatoriem, nevar tikt uzskatītas par daļu no to rīcībā esošajiem saimnieciskajiem, tehniskajiem un finanšu resursiem, jo, kā esmu norādījis šo secinājumu 48.–58. punktā, šīs summas vēl nav tikušas izmaksātas un minētie operatori nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību attiecībā uz to izmaksas panākšanu.

79. Visu šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka ar tādu tiesību normu kā Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkts netiek apdraudēta darījumdarbības brīvība, kas nostiprināta Hartas 16. pantā.

3. Pakārtoti – par iespēju pamatot darījumdarbības brīvības un tiesību uz īpašumu iespējamu aizskārumu, kā arī par šāda aizskāruma samērīgo raksturu

80. Kaut gan esmu pārliecināts, ka pamatlietu apstākļos nav jākonstatē, ka pastāv darījumdarbības brīvības un tiesību uz īpašumu aizskārums attiecībā uz Hartas 16. un 17. pantu, pakārtoti es sniegšu turpmākos apsvērumus.

81. Ņemot vērā pamatlietu apstākļus, es uzskatu, ka šo tiesību iespējams aizskārums katrā ziņā atbilstu prasībām, kas noteiktas Hartas 52. panta 1. punktā, no kura izriet, ka visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība ( 49 ), un, ievērojot samērīguma principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.

82. Šajā ziņā atgādināšu, ka pēc Itālijas valdības uzskata Dekrētlikuma Nr. 91/2014 mērķis būtībā ir uzlabot valsts elektroenerģijas ražošanas sistēmas konkurētspēju, pārdalot šīs sistēmas vispārējās izmaksas un liekot šīs izmaksas vairāk segt fotoelementu iekārtu operatoriem. Šī valdība it īpaši apgalvo, ka stimulējošo maksājumu summu grozīšana ir izskaidrojama ar nepieciešamību līdzsvarot attiecīgo atbalsta shēmu un sadalīt izmaksas attiecībā uz elektroenerģijas galapatērētājiem, ņemot vērā ierobežotos pieejamos resursus.

83. Minētā valdība uzsver arī straujo izaugsmi, ko ir piedzīvojusi atjaunojamo energoresursu enerģijas nozare Itālijā, kas esot izraisījis to, ka šī dalībvalsts ir kļuvusi par vienu no visbūtiskākajiem fotoelementu enerģijas ražotājiem Eiropas tirgū.

84. Ņemot vērā šos apsvērumus, es uzskatu, ka gadījumā, ja Tiesa pretēji manis piedāvātajai pieejai nolemtu, ka stimulējošo maksājumu summu grozīšana, kas izriet no Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkta, apdraud šo operatoru darījumdarbības brīvību un tiesības uz īpašumu, kuras nostiprinātas Hartas 16. un 17. pantā, šis aizskārums katrā ziņā būtu jāuzskata par nepieciešamu un pamatotu ar vispārējo interešu mērķiem, kuri atbilst Direktīvā 2009/28 izvirzītajiem mērķiem ( 50 ).

85. Turklāt, manuprāt, neskarot pārbaudes, kas būs jāveic iesniedzējtiesai, šī grozīšana būtu jāuzskata par tādu, kurā ir ievērots samērīguma princips. Kā pamatoti uzsver Itālijas valdība, fotoelementu iekārtu operatoriem ir bijusi iespēja izvēlēties starp dažādiem variantiem, kuri ir paredzēti Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 3. punktā. Turklāt šķiet, ka šiem operatoriem ir bijuši paredzēti kompensācijas pasākumi, piemēram, piekļuve banku aizdevumiem, kas sniegti ar atvieglotiem nosacījumiem, lai kompensētu nelabvēlīgākus apstākļus, kuri radušies šīs tiesību normas pieņemšanas dēļ ( 51 ).

86. Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, es uzskatu, ka Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkts ir saderīgs ar tiesībām, kuras ir aizsargātas ar Hartas 16. un 17. pantu.

B. Par Enerģētikas hartu

87. Kā izriet no šo secinājumu 19. punkta, iesniedzējtiesai ir šaubas arī par Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punkta saderību ar Enerģētikas hartas 10. pantu (lasot to kopsakarā ar LESD 216. panta 2. punktu).

88. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jānoskaidro, vai uz šo noteikumu var atsaukties strīdos, kuros privātpersonas vēršas pret savu dalībvalsti.

89. Šajā ziņā prasītājas pamatlietās norāda, ka ar Enerģētikas hartu ir ieviesta sistēma strīdu izšķiršanai starp “Līgumslēdzējām Pusēm” un “citu Līgumslēdzēju Pušu ieguldītājiem” ( 52 ). Personas, kas iestājušās lietās, piebilst, ka no šīs hartas preambulas izriet, ka tā ir tikusi pieņemta ar mērķi ieviest labākus ieguldījumu nosacījumus enerģētikas nozarē un attīstīt sadarbību enerģētikas jomā. Lai īstenotu šos mērķus, minētās hartas 10. pantā katrai līgumslēdzējai pusei esot noteikts veicināt un veidot “stabilus, vienlīdzīgus, labvēlīgus un pārredzamus nosacījumus citu Līgumslēdzēju Pušu ieguldītājiem, kas veic ieguldījumus tās teritorijā”.

90. Atgādināšu, ka Savienība ir pievienojusies Enerģētikas hartai un tādējādi tā ir viena no “Līgumslēdzējām Pusēm” šīs hartas 1. panta 2. punkta izpratnē. Saskaņā ar LESD 216. panta 2. punktu Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir saistoši Savienības iestādēm un tās dalībvalstīm.

91. Papildus tam precizēšu, kā pamatoti uzsvērušas Vācijas un Grieķijas valdības, kā arī Komisija, ka Enerģētikas hartas 10. pants ir saistīts ar nosacījumiem, kurus īsteno šīs hartas līgumslēdzējas puses attiecībā uz ieguldījumiem, kurus ir veikuši citu līgumslēdzēju pušu ieguldītāji.

92. Manuprāt, no tā izriet, kā pamatoti norāda Vācijas valdība, ka Enerģētikas hartas 10. panta mērķis ir Savienības tiesību sistēmā aizsargāt citu līgumslēdzēju pušu ieguldītājus, proti, tādu trešo valstu ieguldītājus, kuras arī ir šīs hartas līgumslēdzējas puses, visā Savienības teritorijā ( 53 ). Turpretim man šķiet, ka uz šo tiesību normu nevar atsaukties Savienības ieguldītāji, vēršoties pret Savienības iestādēm vai dalībvalstīm.

93. Saistībā ar dalībvalstīm, kuras pašas ir pievienojušās Enerģētikas hartai kā “Līgumslēdzējas Puses” (kas Itālijas Republikas gadījumā tā nav) ( 54 ), lietas dalībnieki ir minējuši jautājumu, vai strīdos, kuros ir iesaistīta kāda no šīm dalībvalstīm, uz minētās hartas 10. pantu var atsaukties arī citu dalībvalstu ieguldītāji, nevis tikai ieguldītāji no trešām valstīm. Tomēr izskatāmajās lietās šis jautājums nav jāizvērtē ( 55 ). Proti, es uzskatu, ka šī tiesību norma katrā ziņā nevar tikt piemērota tādās lietās kā pamatlietas, kurās ieguldītāji vēršas pret savu dalībvalsti ( 56 ).

94. Šis risinājums man šķiet acīmredzams saistībā ar pašu minētās tiesību normas formulējumu. Manuprāt, tas turklāt atbilst arī ierobežojumiem, kuri noteikti citās šīs hartas tiesību normās, it īpaši minētās hartas 26. pantā, kurš attiecas vienīgi uz strīdu izšķiršanu starp līgumslēdzēju pusi un citas līgumslēdzējas puses ieguldītājiem ( 57 ).

95. Katrā ziņā es uzskatu – pat ja pretēji manis piedāvātajai gramatiskajai un kontekstuālajai interpretācijai tiktu uzskatīts, ka Enerģētikas hartas 10. pants ir piemērojams strīdos, kuros ieguldītāji vēršas pret savu dalībvalsti, tas vien, ka šajā tiesību normā vispārīgi ir minēta nepieciešamība paredzēt “stabilus, vienlīdzīgus, labvēlīgus un pārredzamus nosacījumus”, nevar izraisīt to, ka tiktu aizliegta atbalsta shēmas, kas dalībvalsts teritorijā īstenota atbilstoši Direktīvas 2009/28 3. panta 3. punkta a) apakšpunktam, grozīšana vai atcelšana, ko veic šī dalībvalsts ( 58 ).

96. It īpaši šīs tiesību normas mērķis, manuprāt, nav piešķirt ieguldītājiem, kuri iebilst pret šādu reformu, aizsardzību, kas pārsniegtu garantijas, kuras jau ir paredzētas Savienības tiesībās un, konkrētāk, Hartas 16. un 17. pantā ( 59 ).

V. Secinājumi

97. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: 1) Ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pantu netiek liegta tāda valsts tiesību norma kā pamatlietās aplūkotā, ar kuru dalībvalsts samazina stimulējošos maksājumus, kuru piešķiršana ir paredzēta saskaņā ar atbalsta shēmu, lai veicinātu no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanu, un, precīzāk, atbilstoši privāttiesību līgumiem, kuri noslēgti starp šīs shēmas saņēmējiem un sabiedrību, kas pilnībā pieder šai dalībvalstij, ja šie saņēmēji nevar leģitīmi cerēt, ka šo stimulējošo maksājumu summas paliks nemainīgas visu šo līgumu darbības laiku, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. 2) Enerģētikas hartas, kas parakstīta Lisabonā 1994. gada 17. decembrī un Eiropas Savienības vārdā apstiprināta ar Padomes un Komisijas Lēmumu 98/181/EK, EOTK, Euratom (1997. gada 23. septembris), par to, ka Eiropas Kopienas slēdz Enerģētikas hartas nolīgumu un Enerģētikas hartas protokolu par energoefektivitāti un ar to saistītajiem vides aspektiem, 10. pants, lasot to kopsakarā ar LESD 216. panta 2. punktu, nav piemērojams strīdos starp ieguldītājiem enerģētikas nozarē un to dalībvalsti.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Anie pārstāv uzņēmumus, kas Itālijā veic “darbību, kuras mērķis ir preču ražošana un/vai pakalpojumu sniegšana elektrotehnikas un elektronikas nozarē vai līdzīgās nozarēs”. Šo secinājumu turpinājumā ar vārdiem “prasītājas pamatlietās” tiek veikta atsauce uz Anie, kā arī uz visiem fotoelementu iekārtu operatoriem, kuri ir dalībnieki tiesvedībās iesniedzējtiesā.

( 3 ) Pirmā direktīva atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanas veicināšanas jomā bija Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/77/EK (2001. gada 27. septembris) par tādas elektroenerģijas pielietojuma veicināšanu iekšējā elektrības tirgū, kas ražota, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus (OV 2001, L 283, 33. lpp.). Tā tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (OV 2009, L 140, 16. lpp.).

( 4 ) Parakstīts Lisabonā 1994. gada 17. decembrī (OV 1994, L 380, 24. lpp.) un Eiropas Savienības vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas Lēmumu 98/181/EK, EOTK, Euratom (1997. gada 23. septembris) par to, ka Eiropas Kopienas slēdz Enerģētikas hartas nolīgumu un Enerģētikas hartas protokolu par energoefektivitāti un ar to saistītajiem vides aspektiem (OV 1998, L 69, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Enerģētikas harta”). Precizēšu, ka abās izskatāmajās lietās prejudiciālajā jautājumā ir minēta Enerģētikas harta, nenorādot nevienu konkrētu tās noteikumu. Tomēr, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegtās norādes, man šķiet, ka tai ir šaubas, precīzāk, par Itālijas likumdevēja īstenotās reformas saderību ar šīs hartas 10. pantu. Līdz ar to šajos secinājumos minētās hartas interpretācijā es aprobežošos vienīgi ar šo tiesību normu.

( 5 ) Atgādinājumam – LESD 216. panta 2. punktā ir noteikts, ka Savienības noslēgtie nolīgumi ir saistoši Savienības iestādēm un tās dalībvalstīm.

( 6 ) 2014. gada 24. jūnijaDecreto‑legge n. 91 – Disposizioni urgenti per il settore agricolo, la tutela ambientale e l’efficientamento energetico dell’edilizia scolastica e universitaria, il rilancio e lo sviluppo delle imprese, il contenimento dei costi gravanti sulle tariffe elettriche, nonché per la definizione immediata di adempimenti derivanti dalla normativa europea (Dekrētlikums Nr. 91, kas ietver steidzamus pasākumus attiecībā uz lauksaimniecības nozari, vides aizsardzību un energoefektivitāti skolu un universitāšu ēkās, uzņēmumu darbības atsākšanu un attīstību, ar elektroenerģijas tarifiem saistīto izmaksu samazināšanu un no Eiropas tiesiskā regulējuma izrietošu formālo prasību tūlītēju noteikšanu; 2014. gada 20. augustaGURI Nr. 193 kārtējais pielikums Nr. 72), kas ar grozījumiem, kuri izdarīti ar 2014. gada 11. augusta Likumu Nr. 116, pārveidots par likumu (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 91/2014”).

( 7 ) 2003. gada 29. decembradecreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77/CE relativa alla promozione dell’energia elettrica prodotta da fonti energetiche rinnovabili nel mercato interno dell’elletricità (Likumdošanas dekrēts Nr. 387, ar ko tiek īstenota Direktīva 2001/77 par tādas elektroenerģijas pielietojuma veicināšanu iekšējā elektrības tirgū, kas ražota, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus) (2004. gada 31. janvāraGURI Nr. 25 kārtējais pielikums, 5. lpp., turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 387/2003”).

( 8 ) 2011. gada 3. martadecreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (Likumdošanas dekrēts Nr. 28, ar ko transponē Direktīvu 2009/28/EK; 2011. gada 28. martaGURI Nr. 71 kārtējais pielikums, turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 28/2011”).

( 9 ) Saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 28/2011 24. panta 2. punkta d) apakšpunktu attiecībā uz fotoelementu iekārtām, kuru ekspluatācija sākta no 2012. gada 31. decembra, bija paredzēts, ka “stimulējošie maksājumi [tiek] piešķirti ar tādu privāttiesību līgumu starpniecību, kuri noslēgti starp GSE un par iekārtām atbildīgo vienību, pamatojoties uz standartlīgumu, ko noteikusi Elektroenerģijas un gāzes uzraudzības iestāde [..]”. Piebildīšu, ka savos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa nav minējusi, vai līgumi, kuri noslēgti starp GSE un fotoelementu iekārtu operatoriem, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā. Līdz ar to šajos secinājumos es balstīšos uz pieņēmumu, ka visi strīdīgie līgumi ir privāttiesību līgumi, kas saistīti ar iekārtām, kuru ekspluatācija sākta pēc 2012. gada 31. decembra.

( 10 ) Atbilstoši Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 1. punktam šīs reformas mērķis bija “optimizēt [..] stimulējošo maksājumu iekasēšanai un izmaksai nepieciešamā laika pārvaldību un veicināt [..] ilgtspējīgāku politiku atjaunojamās enerģijas atbalstam”.

( 11 ) Saskaņā ar to pilnu nosaukumu runa ir, pirmkārt, par 2014. gada 16. oktobra ministrijas dekrētu “To darbības procedūru apstiprināšana, atbilstoši kurām [GSE] paredz stimulējošus tarifus elektroenerģijas ražošanai no saules fotoelementu iekārtām, īstenojot [Dekrētlikuma Nr. 91/2014] 26. panta 2. punktu” un, otrkārt, 2014. gada 17. oktobra ministrijas dekrētu “Stimulējošo tarifu elektroenerģijas ražošanai no fotoelementu iekārtām pārskatīšanas procedūras, īstenojot [Dekrētlikuma Nr. 91/2014] 26. panta 3. punkta b) apakšpunktu”.

( 12 ) Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 2017. gada 24. janvāra spriedums Nr. 16.

( 13 ) Runa ir par lietu C‑306/19, Milis Energy, lietu C‑512/19, Go Sun, un Malby Energy 4 un lietu C‑595/19, Fototre, kuru izskatīšana ir apturēta, līdz tiks pieņemts nolēmums, ar ko tiek izbeigta tiesvedība izskatāmajās lietā. Norādīšu, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesā arī ir iesniegts jautājums par pamatlietās aplūkotās reformas saderīgumu ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Parīzē 1952. gada 20. martā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 1. papildu protokola 1. pantu (skat. prasības pieteikumu Nr. 20445/15, Salento Energy Srl pret Itāliju, un prasības pieteikumu Nr. 59246/17, Nuovo Sole Slr pret Itāliju, kuri iesniegti attiecīgi 2015. gada 17. aprīlī un 2017. gada 4. augustā).

( 14 ) Kā norādījusi Itālijas valdība, vairākas Savienības dalībvalstis ir pieņēmušas instrumentus, lai pārskatītu, tos samazinot, stimulējošos maksājumus saistībā ar atjaunojamo energoresursu enerģijas izmantošanu, kuri iepriekš ir īstenoti to teritorijā. Piemēram, lieta C‑366/19, BOSOLAR, kura pašlaik tiek izskatīta Tiesā un kuras izskatīšana ir apturēta, līdz tiks pieņemts nolēmums, ar ko tiek izbeigta tiesvedība izskatāmajās lietās, attiecas uz pasākumu, ar kuru tiek samazināta ar fotoelementu iekārtām saražotas elektroenerģijas iegādes cena Bulgārijā.

( 15 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, 42. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Adusbef un Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, 82. punkts).

( 16 ) Skat. Paskaidrojumus attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 23. lpp.).

( 17 ) Šajā ziņā precizēju, ka saskaņā ar to pašu Hartas 52. panta 3. punktu, interpretējot tās 17. pantu, ir jāņem vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par ECPAK 1. papildu protokola 1. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 61. punkts, kā arī 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības), C‑235/17, EU:C:2019:432, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 18 ) Skat. spriedumus, 2013. gada 15. janvāris, Križan u.c. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 113. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, 45. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Adusbef un Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, 83. un 85. punkts).

( 19 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 30. jūnijs, Lidl (C‑134/15, EU:C:2016:498, 31. punkts), kā arī 2017. gada 13. jūnijs, Florescu u.c. (C‑258/14, EU:C:2017:448, 51. punkts un tajā minētā judikatūra). Konkrētāk, Tiesa jau ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā Hartas 16. panta formulējumu, uz darījumdarbības brīvību var tikt attiecināti plaša mēroga valsts varas iejaukšanās pasākumi, ar kuriem vispārējās interesēs var tikt radīti ierobežojumi saimnieciskās darbības veikšanai (skat. spriedumus, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 46. punkts, kā arī 2016. gada 30. jūnijs, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, 34. punkts).

( 20 ) Lietderības labad norādīšu, ka uz darījumdarbības brīvību un tiesībām uz īpašumu tāpat ir attiecināti ierobežojumi, kuri izriet no paša to Hartas tiesību normu, kurās šī brīvība un šīs tiesības ir nostiprinātas, formulējuma. Tādējādi atbilstoši Hartas 16. pantam darījumdarbības brīvību atzīst vienīgi “saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi” (mans izcēlums). Tāpat Hartas 17. panta 1. punkta otrajā un trešajā teikumā ir ierobežots to tiesību apjoms, kuras ir atzītas šīs tiesību normas pirmajā teikumā (šajā nozīmē skat. Oliver, P., “What Purpose Does Article 16 of the Charter Serve?”, no: Bernitz, U. u.c. (red.), General Principles of EU Law and European Private Law, Wolters Kluwer, Alfena pie Reinas, 2013, 293. lpp., un Jaeger, M., “La protection du droit de propriété dans l’ordre juridique de l’Union européenne à la lumière de l’article 17 de la charte des droits fondamentaux”, no: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Brisele, Bruylant, 2013, 167. lpp.).

( 21 ) Atgādinājumam – Direktīvas 2009/28 8. apsvērumā tostarp ir uzsvērts, ka nepieciešamībai izveidot “regulējum[u], kurā ietverti obligātie mērķi” vajadzētu būt tādai lai “uzņēmējiem nodrošinātu ilgtermiņa stabilitāti, kas tiem vajadzīga, lai veiktu ilgtspējīgas investīcijas atjaunojamo energoresursu nozarē”. Savukārt šīs direktīvas 14. apsvērumā ir paredzēts, ka “obligātie valstu mērķi galvenokārt ir paredzēti tādēļ, lai radītu skaidrību investoriem”.

( 22 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 11. jūlijs, Agrenergy un Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 un C‑287/18, EU:C:2019:605, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 23 ) Precīzāk, saskaņā ar prasītāju pamatlietās norādīto līgumos saistībā ar iekārtām, kuru ekspluatācija sākta pēc 2012. gada 31. decembra, to 17.3. pantā bija ietverts šāds noteikums: “[..] GSE patur tiesības vienpusēji grozīt noteikumus [..], kuri iespējamo normatīvo un regulatīvo izmaiņu rezultātā būtu pretrunā spēkā esošajam atsauces tiesiskajam regulējumam.” Iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai šāds noteikums patiešām ir ietverts visos strīdīgajos līgumos.

( 24 ) Pretēji tam, ko norāda prasītājas pamatlietās un personas, kas iestājušās lietās, es uzskatu, ka Dekrētlikuma Nr. 91/2014 26. panta 2. un 3. punktam nav atpakaļejoša spēka paša par sevi, jo tas attiecas tikai uz maksājumiem nākotnē, nevis uz maksājumiem, kuri jau ir veikti.

( 25 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības) (C‑235/17, EU:C:2019:432, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 26 ) C‑235/17, EU:C:2018:971, 135. punkts.

( 27 ) Skat. ECT, 2004. gada 22. jūnijs, Broniowski pret Poliju, CE:ECHR:2004:0622JUD003144396, 129. punkts. Kā piemēru minēšu to, ka sabiedrība ir jāuzskata par tādu, kurai ir mantiska interese, kas veido “īpašumu” ECPAK 1. papildu protokola 1. panta izpratnē, jo tai ir tiesības panākt nepamatoti samaksāta nodokļa atmaksu (ECT, 2006. gada 9. marts, Eko‑Elda Avee pret Grieķiju, CE:ECHR:2006:0309JUD001016202, 27. punkts).

( 28 ) Skat. ECT, 2012. gada 14. februāris, Arras un citi pret Itāliju, CE:ECHR:2012:0214JUD001797207, 75. punkts. Es atsaucos arī uz ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumiem lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija (C‑398/13 P, EU:C:2015:190, 76. punkts), kā arī uz minēto Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru.

( 29 ) Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka iejaukšanās ECPAK 1. papildu protokola 1. punkta izpratnē var tikt konstatēta, ja sociālā pabalsta apmērs ir samazināts vai tas ir atcelts (šajā nozīmē skat. ECT, 2009. gada 28. aprīlis, Rasmussen pret Poliju, CE:ECHR:2009:0428JUD003888605, 71. punkts, kā arī ECT, 2011. gada 7. jūlijs, Stummer pret Austriju, CE:ECHR:2011:0707JUD003745202, 82. punkts). Precizēšu, ka pēdējais minētais nolēmums ir minēts 2017. gada 13. jūnija spriedumā Florescu u.c. (C‑258/14, EU:C:2017:448, 50. punkts), kurā Tiesa ir uzskatījusi, ka ar pasākumu, ar kuru tiek apturēta vecuma pensijas izmaksāšana, ja attiecīgās personas bija izdarījušas izvēli vienlaikus turpināt veikt algotu profesionālo darbību kādā valsts iestādē, tiek ierobežotas šo personu tiesības uz īpašumu Hartas 17. panta izpratnē.

( 30 ) Skat. ECT, 2010. gada 18. maijs, Plalam s.p.a. pret Itāliju, CE:ECH:2010:0818:JUD001602102, 38. punkts.

( 31 ) Privātpersonas it īpaši var būt “īpašuma” turētāji ECPAK 1. papildu protokola 1. punkta izpratnē, ja tām ir apbūves tiesības saskaņā ar pārdošanas dokumentiem un tiesiskā paļāvība, ka viņi varēs īstenot šīs tiesības saskaņā ar līguma nosacījumiem (skat. ECT, 2010. gada 18. novembris, Consorts Richet un Le Ber pret Franciju, CE:ECHR:2010:1118JUD001899007, 98. punkts).

( 32 ) Skat. ECT, 1994. gada 9. decembris, Raffineries grecques Stran un Stratis Andreadis pret Grieķiju, CE:ECHR:1994:1209JUD001342787, 59. punkts, kā arī ECT, 2009. gada 9. jūnijs, Nicola Silvestri pret Itāliju, CE:ECHR:2009:0609JUD001686102, 70. punkts.

( 33 ) Spriedums, 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 61. punkts).

( 34 ) Piemēram, Tiesa būtībā jau ir nospriedusi, ka atbalsta ikgadējie maksājumi, ko veic dalībvalsts, nevar tikt uzskatīti par galīgiem, jo šādu atbalstu tā saņēmējam var būt pienākums atmaksāt, ja viņš neizpilda visus tā piešķiršanas nosacījumus (spriedums, 2016. gada 26. maijs, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, 45. un 49. punkts).

( 35 ) Runa ir par izteicienu, kuru ir izmantojis ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumos lietā ArcelorMittal Rodange un Schifflange (C‑321/15, EU:C:2016:516, 97. punkts).

( 36 ) Skat. spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539, 53. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2019. gada 11. jūlijs, Agrenergy un Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 un C‑287/18, EU:C:2019:605, 31. punkts). Eiropas Cilvēktiesību tiesa attiecībā uz ECPAK 1. papildu protokola 1. pantu jau ir nospriedusi, ka “tiesiskā paļāvība” izrietēja no apstākļa, ka attiecīgā persona saprātīgi pamatoti balstās uz tiesību aktu, kuram ir stingrs juridiskais pamats un kurš ietekmē tiesības uz īpašumu (skat. ECT, 2004. gada 28. septembris, Kopecký pret Slovākiju, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, 47. punkts).

( 37 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. jūlijs, Agrenergy un Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 un C‑287/18, EU:C:2019:605, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 38 ) Turklāt tas ir secinājums, pie kura būtībā ir nonākusi Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 2017. gada 24. janvāra spriedumā Nr. 16 (9. punkts).

( 39 ) Spriedums, 2019. gada 11. jūlijs (C‑180/18, C‑286/18 un C‑287/18, EU:C:2019:605, 44. punkts).

( 40 ) Ar “piekto valdības regulēto tarifu sistēmu” ir jāsaprot 2012. gada 5. jūlijadecreto ministeriale – Attuazione dell’art. 25 del decreti legislativo del 3 marzo 2011, n. 28, recante incentivazione della produzione di energia elettrica da impianti solari fotovoltaici (Ministrijas dekrēts, ar ko īsteno 2011. gada 3. marta Likumdošanas dekrētu Nr. 28 par veicināšanas pasākumiem attiecībā uz elektroenerģijas ražošanu no saules fotoelementu iekārtām 25. pantu) (2012. gada 10. jūlijaGURI Nr. 159 kārtējais pielikums).

( 41 ) Kā esmu precizējis šo secinājumu 23. zemsvītras piezīmē, iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai visos strīdīgajos līgumos GSE patiešām ir paredzētas šādas tiesības.

( 42 ) Spriedums, 2019. gada 11. jūlijs (C‑180/18, C‑286/18 un C‑287/18, EU:C:2019:605, 27. punkts).

( 43 ) Atgādinājumam – Hartas 17. panta 1. punktā ir nošķirti divu veidu tiesību uz īpašumu ierobežojumi: īpašuma atņemšana (otrais teikums) un tiesiskais regulējums par īpašuma izmantošanu (trešais teikums) (šajā nozīmē skat. Wollenschläger, F., “Article 17 – Right to Property”, no: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., un Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, Hart Publishing, 2014, 476. lpp.). Es atsaucos arī uz saviem secinājumiem lietā Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības) (C‑235/17, EU:C:2018:971, 154. punkts), kuros esmu uzsvēris, ka pastāv divu veidu ierobežojumi, kā arī vispārējs noteikums (“ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu [..]”), kas ir ietverts šīs Hartas 17. panta 1. punkta pirmajā teikumā.

( 44 ) Šajā nozīmē skat. ECT, 1982. gada 23. septembris, Sporrong un Lönnroth pret Zviedriju, CE:ECHR:1982:0923JUD00715175, 65. punkts, kā arī ECT, 1989. gada 19. decembris, Mellacher un citi pret Austriju (CE:ECHR:1989:1219JUD001052283, 44. punkts).

( 45 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 46 ) Šajā ziņā precizēju, ka 2017. gada 24. janvāra spriedumā Nr. 16 (8.3. punkts) Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) būtībā ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā īpašo tiesisko regulējumu, kurā iekļāvās līgumi, kas noslēgti starp fotoelementu iekārtu operatoriem un GSE, tie nevarēja tikt uzskatīti par vienkāršiem līgumiem šo pēdējo minēto labā.

( 47 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, 49. punkts).

( 48 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, 50. punkts). Piemēram, Tiesa ir nospriedusi, ka iespēja pieprasīt operatoram ik gadu atjaunināt savus tarifus un iesniegt tos regulārai pārbaudei ir uzskatāma par iejaukšanos Hartas 16. pantā garantēto tiesību īstenošanā (skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, 51. punkts). Tāpat tā ir konstatējusi, ka marķēšanas prasība, kas uzlikta mazumtirdzniecības uzņēmumam, var ierobežot tā darījumdarbības brīvības īstenošanu (skat. spriedumu, 2016. gada 30. jūnijs, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, 29. punkts). Atzīmēšu, ka aizliegums attiecībā uz uzņēmumu arī var būt iejaukšanās darījumdarbības brīvības īstenošanā (skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, 67. punkts).

( 49 ) Šajā gadījumā, manuprāt, nav nekādu šaubu, ka visi tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumi, kuri ir ietverti Hartas 16. un 17. pantā, pieņemot, ka tie ir pierādīti, būtu jāuzskata par tādiem, kuri ir noteikti tiesību aktos un kuros ir ievērota šo tiesību un brīvību būtība. Atgādinu, kā tas izriet no iepriekšējās sadaļas, ka fotoelementu iekārtu operatori var brīvi izmantot savas iekārtas un organizēt savu darbību pēc saviem ieskatiem, un viņiem nav tikuši atņemti tie stimulējošie maksājumi, kuri jau ir izmaksāti atbilstoši ar GSE noslēgtajiem līgumiem.

( 50 ) Attiecībā uz Direktīvā 2009/28 izvirzīto mērķu saturu es atsaucos uz šo secinājumu 34. punktu.

( 51 ) Precizēšu, ka Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 2017. gada 24. janvāra spriedumā Nr. 16 (8.4. punkts) būtībā ir secinājusi, ka šo kompensācijas pasākumu mērķis bija ļaut aizsargāt ieguldījumus, kurus ir veikuši fotoelementu iekārtu operatori. Šī tiesa arī ir uzsvērusi reformas, kas veikta ar Dekrētlikumu Nr. 91/2014, progresīvo raksturu, ņemot vērā to, ka šī dekrēta 26. panta 3. punktā paredzētie trīs varianti aptvēra relatīvi ilgu laiku.

( 52 ) Saskaņā ar Enerģētikas hartas 1. panta 2. punktu “Līgumslēdzēja Puse” ir valsts vai reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, kas piekritusi uzņemties saistības, kuras uzliek šis Nolīgums, un attiecībā uz ko šis Nolīgums ir spēkā.

( 53 ) Šajā ziņā es precizēju, ka attiecībā uz tādām reģionālajām ekonomikas integrācijas organizācijām kā Savienība termins “teritorija” Enerģētikas hartas 1. panta 10. punktā ir definēts kā “šādas organizācijas dalībvalstīm piederošās teritorijas”.

( 54 ) Secinājumos lietā Achmea (C‑284/16, EU:C:2017:699, 43. punkts) ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet] ir atgādinājis, ka visas dalībvalstis un Savienība ir ratificējušas Enerģētikas hartu. Tomēr precizēju, kā ir norādījušas prasītājas pamatlietās, ka 2014. gada 31. decembrī Itālijas Republika uzsāka izstāšanās procedūru no Enerģētikas hartas un šī izstāšanās stājās spēkā 2016. gada 1. janvārī. Tādējādi minētā harta šai dalībvalstij tagad ir saistoša tikai saskaņā ar tās 47. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts, ka šīs hartas noteikumus “attiecībā uz ieguldījumiem, kurus veikuši kādas Līgumslēdzējas Puses teritorijā citas Līgumslēdzējas Puses ieguldītāji [..] uz dienu, kad stājas spēkā minētās Līgumslēdzējas Puses izstāšanās [..], turpina piemērot 20 gadus no šādas dienas”, kā arī saskaņā ar LESD 216. panta 2. punktu, proti, attiecībā uz to, ka minētā harta ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa.

( 55 ) Vienlaikus uzsverot, ka izskatāmajās lietās šis jautājums nav jārisina, norādīšu, ka 2018. gada 6. marta spriedumā Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158) Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 267. un 344. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda starp dalībvalstīm noslēgtā starptautiskā nolīgumā ietverta tiesību norma, atbilstoši kurai ieguldītājs no vienas no šīm dalībvalstīm varētu, ja rodas strīds par ieguldījumiem otrā dalībvalstī, pret pēdējo minēto dalībvalsti uzsākt tiesvedību šķīrējtiesā, kuras kompetencei tā ir apņēmusies piekrist. Šī sprieduma gaismā man šķiet – tā kā Enerģētikas hartas 26. pantā “Strīdu izšķiršana starp ieguldītāju un Līgumslēdzēju Pusi” attiecībā uz šiem strīdiem ir paredzēta iespēja, ka tie var tikt izšķirti šķīrējtiesās, šo tiesību normu nevar piemērot Savienības iekšējos strīdos. Manuprāt, ievērojot Tiesas atgādinājumus šajā spriedumā, it īpaši attiecībā uz pašu ar Līgumiem izveidoto tiesību īpašā rakstura saglabāšanu un savstarpējas uzticības principu starp dalībvalstīm, varētu būt, ka šī harta ir pilnībā nepiemērojama šādos strīdos. Šādu secinājumu turklāt, šķiet, ir izdarījuši arī dalībvalstu valdību pārstāvji dokumentā “Dalībvalstu valdību pārstāvju paziņojums (2019. gada 15. janvāris) par Tiesas pasludinātā sprieduma Achmea juridiskajām sekām un ieguldījumu aizsardzību Eiropas Savienībā” (pieejams Komisijas tīmekļvietnē šādā adresē: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/business_economy_euro/banking_and_finance/documents/190117‑bilateral‑investment‑treaties_en.pdf), kura 5. punktā ir paredzēts, ka atbilstoši šim spriedumam “dalībvalstis izbeigs visus divpusējos ieguldījumu līgumus, kuri noslēgti starp tām [..]”.

( 56 ) Atgādināšu, ka saskaņā ar Enerģētikas hartas 1. panta 7. punkta a) apakšpunkta i) daļu “ieguldītājs” ir “fiziska persona, kam ir Līgumslēdzējas Puses pilsonība vai valstspiederība vai kam ir dzīvesvieta šajā Līgumslēdzējā Pusē saskaņā ar tās piemērojamajiem tiesību aktiem”. Šajā gadījumā nav apstrīdēts, ka visi uzņēmumi, kas ir dalībnieki tiesvedībās, kuras notiek iesniedzējtiesā, ir Itālijas uzņēmumi.

( 57 ) Lietderības labad precizēju, ka, manuprāt, no Kanādas un Amerikas Savienoto Valstu paziņojumiem, kuri saistīti ar Enerģētikas hartas 10. pantu, turklāt skaidri izriet, ka tad, ja līgumslēdzēja puse ir valsts, jēdziens “citu līgumslēdzēju pušu ieguldītāji” nozīmē vienīgi ieguldītājus, kuri attiecībā uz šo līgumslēdzēju pusi ir ārvalstu ieguldītāji, nevis attiecīgās valsts ieguldītāji.

( 58 ) Vispārīgi runājot, šķiet, ka šķīrējtiesas judikatūrā par Enerģētikas hartas 10. panta interpretāciju pienākums aizsargāt ieguldītāju leģitīmās cerības ir interpretēts šauri (skat. Montanaro, F., “Les politiques en matière d’énergie photovoltaïque en Europe, au Carrefour entre le Droit de l’Union Européenne et le Traité sur la Charte de l’Énergie”, Revue belge de droit international, 1. sēj., Brisele, Bruylant, 2016, 416. lpp.).

( 59 ) Norādīšu, ka secinājumos lietā Komisija/Slovākija (C‑264/09, EU:C:2011:150, 63. punkts) ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen] būtībā ir uzskatījis, ka attiecībā uz ieguldījumu izmantošanu un aizsardzību Savienības tiesībās noteiktais vispārējais pamattiesību aizsardzības līmenis nodrošina ieguldītājiem aizsardzību, kas atbilst normām, kuras it īpaši izriet no Enerģētikas hartas 10. panta 1. punkta. Lietderības labad piebildīšu, ka lietā Electrabel S.A. pret Ungāriju (ICSID, lieta Nr. ARB/07/19, 2012. gada 30. novembris, 7.77.–78. punkts) šķīrējtiesa (International Centre for Settlement of Investment Disputes, Washington, D.C.) ir konstatējusi, ka šis noteikums neliedza līgumslēdzējām pusēm grozīt savu tiesību normu sistēmu, ievērojot konkrētus nosacījumus (“While the investor is promised protection against unfair changes, it is well established that the host State is entitled to maintain a reasonable degree of regulatory flexibility to respond to changing circumstances in the public interest. Consequently, the requirement of fairness must not be understood as the immutability of the legal framework, but as implying that subsequent changes should be made fairly, consistently and predictably, taking into account the circumstances of the investment [..]. Fairness and consistency must be assessed against the background of information that the investor knew and should reasonably have known at the time of the investment and of the conduct of the host State.” (mans izcēlums)). Šī pati tiesa ir uzsvērusi, ka konflikta gadījumā Savienības tiesības prevalē pār Enerģētikas hartu (4.189. punkts).