Atzīstot tirgus dalībnieka noteikta veida rīcību par saistošu attiecībā pret trešām personām, lēmumam, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, var netieši būt juridiskas sekas erga omnes, kuras attiecīgais uzņēmums pats nebūtu varējis radīt. Tādējādi vienīgi Komisija rada šīs sekas no brīža, kad tā atzīst par saistošām attiecīgā uzņēmuma piedāvātās saistības, un attiecīgi vienīgā uzņemas par tām atbildību. Komisijai nav nekāda pienākuma ņemt vērā saistības, kādas tai piedāvā uzņemties attiecīgie uzņēmumi, un, a fortiori, nav pienākuma ņemt vērā šīs saistības tādā veidā, kādā tās ir piedāvātas. Tāpat Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punkts pieļauj, ka šāds lēmums tiek pieņemts uz nenoteiktu laiku.

Ar Komisijas lēmumu, ar ko atzītas par saistošām uzņēmumu saistības, kuras tie piedāvā uzņemties, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, tiek izbeigts procesa, ar kuru konstatēts pārkāpums un uzlikts sods par konkurences normu pārkāpumu. Tādēļ minēto lēmumu nevar uzskatīt par tādu, ar ko Komisija vienkārši piekrīt sarunu partnera brīvi izteiktam piedāvājumam, bet tas ir saistošs pasākums, ar kuru tiek izbeigts pārkāpums vai potenciāls pārkāpums, attiecībā uz kuru Komisija izmanto visas tai ar EKL 81. un 82. pantu piešķirtās pilnvaras, ar vienu īpatnību — saistības, ko piedāvā uzņemties attiecīgie uzņēmumi, nozīmē to, ka Komisijai nav jāuzsāk EKL 85. pantā noteiktais process, lai it īpaši pierādītu pārkāpumu.

Tomēr, neraugoties uz Komisijas rīcības brīvību, kas tai ir attiecībā uz izvēli starp to, vai pieņemt lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu vai uz minētās regulas 9. panta 1. punktu, un saistību, ko uzņēmumi piedāvā šīs pēdējās minētās normas ietvaros, brīvprātīgo raksturu, Komisijai ir jāievēro samērīguma princips, kad tā nolemj atzīt šādas saistības par saistošām.

Tā kā samērīguma pārbaude ir objektīva pārbaude, tas, vai Komisijas lēmums ir piemērots un nepieciešams, ir jāizvērtē, ņemot vērā tās izvirzīto mērķi, kurš Regulas Nr. 1/2003 7. panta kontekstā ir izbeigt konstatēto pārkāpumu un šīs pašas regulas 9. panta kontekstā — novērst bažas, ko Komisija paudusi savā sākotnējā vērtējumā. Lai gan, atšķirībā no lēmumiem, kas pieņemti, pamatojoties uz minētā 7. panta 1. punktu, Komisijai, pamatojoties uz minētā 9. panta 1. punktu, nav formāli jāpierāda pārkāpuma esamība, tai tomēr ir jāpierāda konkurences problēmu pastāvēšana, kas tai ļautu paredzēt lēmuma pieņemšanu, pamatojoties uz EKL 81. un 82. pantu, un kas tai ļautu pieprasīt no attiecīgajiem uzņēmumiem pakļaušanos noteiktām saistībām, kas nozīmē tirgus analīzes veikšanu un pārkāpuma identificēšanu — pasākumus, kuriem, lai gan tie ir mazāk galīgi pasākumi nekā tie, kas ietilpst Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta jomā, ir jābūt pietiekamiem, lai varētu veikt saistību piemērotības kontroli. Līdz ar to Komisija nevar, nepārsniedzot pilnvaras, kas tai piešķirtas gan ar Līguma konkurences normām, gan ar Regulu Nr. 1/2003, pieņemt, pamatojoties uz minētās regulas 7. panta 1. punktu vai 9. panta 1. punktu, lēmumu, ar kuru tiek pilnībā aizliegtas jebkādas tirdzniecības attiecības starp diviem uzņēmumiem nākotnē, ja vien šāds lēmums nav nepieciešams, lai atjaunotu situāciju, kāda pastāvēja pirms pārkāpuma.

Turklāt Pirmās instances tiesas pārbaudes apjoms pār Komisijas veiktajiem vērtējumiem, pamatojoties uz Līguma konkurences normām, ir atkarīgs no katra konkrēta lēmuma pamatā esošās rīcības brīvības, ko nosaka piemērojamo ekonomisko noteikumu sarežģītība. Šajā sakarā — lai gan analīzei, kas Komisijai jāveic, pamatojoties vai nu uz minētās Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu vai 9. panta 1. punktu, var būt nepieciešami sarežģīti ekonomiskie vērtējumi, tas nekādā gadījumā nenozīmē, ka šo vērtējumu neesamības gadījumā pārbaude, ko Pirmās instances tiesas veic attiecībā uz Komisijas lēmumiem, var aprobežoties ar acīmredzamas kļūdas vērtējumu.

(sal. ar 95.–97., 99., 100., 103.–105. un 107.–110. punktu)