Lieta T‑62/08

ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA

pret

Eiropas Komisiju

Valsts atbalsts – Kompensācija par ekspropriāciju sabiedriskā labuma dēļ – Elektroenerģijas piegādes preferenciālā tarifa pagarināšana – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt – Jēdziens “priekšrocība” – Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips – Atbalsta īstenošana

Sprieduma kopsavilkums

1. Valsts atbalsts – Jēdziens – Atlīdzība, kas piešķirta kā kompensācija par aktīvu ekspropriāciju – Izslēgšana

(EKL 87. panta 1. punkts)

2. Valsts atbalsts – Pārbaude, ko veic Komisija – Administratīvais process – Komisijas pienākums likt ieinteresētajām personām iesniegt to apsvērumus – Atbalsta saņēmēja tiesības tikt atbilstošā apmērā iesaistītam procesā – Robežas

(EKL 88. panta 2. punkts)

3. Savienības tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Piemērošana Komisijas sāktajos administratīvajos procesos – Atbalsta projektu izskatīšana – Apjoms

(EKL 88. panta 2. punkts)

4. Valsts atbalsts – Atbalsta projekti – Paziņošana Komisijai – Pienākuma darbības joma – Nepieciešamība paziņot atbalsta pasākumus projekta stadijā

(EKL 88. panta 3. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 2. un 3. pants)

5. Valsts atbalsts – Komisijas lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nelikumīgu un noteikts pienākums to atgūt – Vēl neizmaksāts atbalsts

(EKL 88. panta 3. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkts)

6. Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta procesuālos noteikumus – Iespējamā saņēmēju tiesiskā paļāvība – Aizsardzība – Nosacījumi un ierobežojumi

(EKL 88. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkts)

7. Valsts atbalsts – Komisijas lēmums necelt iebildumus pret valsts pasākumu – Saņēmēja tiesiskā paļāvība par minētā pasākuma pagarināšanas likumību – Neesamība

(EKL 88. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkts)

1. Pasākumi, ar kuriem dažādos veidos tiek samazinātas uzņēmuma budžeta parastās izmaksas un kas tādēļ ir pielīdzināmi subsīdijām, tādi kā tostarp preču vai pakalpojumu piegāde ar izdevīgiem nosacījumiem, ir uzskatāmi par priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē. Taču valsts atbalsta juridiskā būtība ir pavisam atšķirīga no zaudējumu atlīdzināšanas būtības, ko valsts iestādēm eventuāli vajadzētu maksāt privātpersonām, kompensējot zaudējumus, ko tās varētu būt tām radījušas, un šī zaudējumu atlīdzināšana tādēļ nav valsts atbalsts EKL 87. un 88. panta nozīmē.

Taču par valsts atbalstu ir jākvalificē pasākums, kas ietver pasākuma, ar kuru uzņēmumam tiek piešķirts elektroenerģijas piegādes labvēlīgais tarifs, pagarināšanu, un kas noticis sakarā ar kompensāciju sakarā ar ekspropriāciju elektroenerģijas nozares nacionalizācijas kontekstā, ja labvēlīgais tarifs ir ticis piešķirts kā kompensācija uz noteiktu laiku bez pagarināšanas iespējām. Turklāt pasākums, kurš ir tikai viens no labvēlīgajiem tarifu nosacījumiem, kura pagarināšana ir paredzēta, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu”, nevar tikt uzskatīts par tiesisku kompensācijas, kurus tas saņēmis pēc nacionalizācijas, turpināšanu.

(sal. ar 57., 60., 63., 72., 74., 99. un 101. punktu)

2. Valsts atbalsta kontroles procedūra, ņemot vērā tās vispārējo struktūru, ir procedūra, ko uzsāk pret dalībvalsti, kura tās pienākumu atbilstoši Kopienu tiesībām dēļ ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu. Šajā procedūrā ieinteresētās personas, izņemot dalībvalsti, kas atbildīga par atbalsta piešķiršanu, pašas nevar iesaistīties tādā sacīkstes procesā ar Komisiju, kāds ir uzsākts attiecībā pret minēto valsti. Tādēļ šīs ieinteresētās personas galvenokārt ir informācijas avoti Komisijai. Šajā sakarā neviena no normām par valsts atbalsta kontroles procedūru nepiešķir atbalsta saņēmējam lielāku lomu nekā citām ieinteresētajām personām. Turklāt valsts atbalsta kontroles procedūra nav procedūra, ko sāk “pret” atbalsta saņēmēju, kas nozīmētu, ka atbalsta saņēmējs varētu balstīties uz tik plašām tiesībām kā tiesības uz aizstāvību. Adresāti Komisijas pieņemtajiem lēmumiem valsts atbalsta jomā ir tikai un vienīgi attiecīgās dalībvalstis.

Tādi vispārējie tiesību principi, kā tiesības tikt uzklausītam vai labas pārvaldības princips, nevar ļaut Kopienu tiesai paplašināt procesuālās tiesības, kas saskaņā ar Līgumu un atvasinātajām tiesībām piemīt ieinteresētajām personām valsts atbalsta kontroles procedūrā. Tas, ka prasītājam ir tiesības celt prasību pret apstrīdēto lēmumu, to arī nepieļauj.

Ne no normām par valsts atbalstu, ne no judikatūras neizriet, ka Komisijai vajadzētu uzklausīt valsts līdzekļu saņēmēja viedokli par juridisko vērtējumu, ko tā veic saistībā ar attiecīgo pasākumu, vai ka tai pirms lēmuma pieņemšanas vajadzētu informēt attiecīgo dalībvalsti un a fortiori atbalsta saņēmēju par savu viedokli, jo ieinteresētās personas un dalībvalsts ir uzaicinātas iesniegt apsvērumus.

(sal. ar 161.–163. un 166.–168. punktu)

3. Valsts atbalstu kontroles jomā tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips prasa nodrošināt attiecīgajai dalībvalstij iespēju izteikt savu viedokli par apsvērumiem, ko saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu iesniegušas ieinteresētās trešās personas un uz ko Komisija ir paredzējusi balstīties savā lēmumā, un tad, ja dalībvalstij nav tikusi dota iespēja sniegt savus komentārus par šiem apsvērumiem, Komisija nevar iekļaut minētos apsvērumus lēmumā pret šo valsti. Tomēr, lai šāda tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ lēmums tiktu atcelts, ir jāpierāda, ka minētā pārkāpuma neesamības gadījumā procedūras iznākums varētu būt bijis citāds.

(sal. ar 189. punktu)

4. Ir jāatgādina, ka attiecībā uz jaunu atbalstu, ko dalībvalstis iecerējušas piešķirt, pastāv iepriekšējās pārbaudes procedūra, kuras neievērošanas gadījumā atbalsts nevar tikt uzskatīts par likumīgā kārtā piešķirtu. Atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam un Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai, 2. un 3. pantam visi projekti, ar kuriem tiek plānots ieviest vai grozīt atbalstus, ir jāpaziņo Komisijai un tie nevar tikt īstenoti, pirms tā nav sniegusi tiešu vai netiešu piekrišanu.

Tādēļ dalībvalstīm ir jāievēro divi nenošķirami pienākumi: pienākums iepriekš paziņot par plāniem piešķirt atbalstu un pienākums atlikt šo plānu īstenošanu, līdz Komisija ir spriedusi par šo pasākumu saderīgumu ar kopējo tirgu.

Atbalsts var tikt uzskatīts par piešķirtu, pat ja summa vēl nav pārskaitīta saņēmējam.

Turklāt atbalsta pasākumi ir jāpaziņo Komisijai, kad tie vēl ir projekta stadijā, t.i., pirms to īstenošanas, un kad tie vēl var tikt grozīti atkarībā no Komisijas iespējamajiem apsvērumiem. Ir jānodrošina Komisijai iespēja pienācīgā laikā un vispārējo interešu labā veikt kontroli par jebkuru projektu, ar kuru plānots ieviest vai grozīt atbalstus, kā arī veikt preventīvu pārbaudi. Būtu pretēji valsts atbalsta iepriekšējās kontroles sistēmas loģikai uzskatīt, ka Komisija var konstatēt EKL 88. panta 3. punkta pārkāpumu vienīgi pēc tam, kad tā ir pārbaudījusi, vai katrs saņēmējs patiešām saņem priekšrocības, kuras tiek piešķirtas ar attiecīgo shēmu.

(sal. ar 228.–230. un 234.–236. punktu)

5. Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai, 14. panta formulējums, saskaņā ar kuru tad, kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja, izsaka sistemātisko atgūšanas raksturu.

Komisijas informēšana administratīvā procesa laikā par to, ka apstrīdētais atbalsts nav ticis izmaksāts saņēmējiem, nekādā veidā negarantē, ka šādi maksājumi netika veikti vēlāk, it īpaši laika posmā starp to, kad Komisija par to tika informēta, un to, kad apstrīdētais lēmums tika paziņots. Jebkurā ziņā Komisija nevar tikt kritizēta par to, ka tā skaidri noteica tās lēmuma praktiskās sekas, lai nodrošinātu lielāku tiesisko drošību.

Tas, ka atbalsts vēl nav ticis izmaksāts saņēmējam, nevar ietekmēt Komisijas lēmuma spēkā esamību, bet tikai atbalsta atgūšanas noteikumus. Atbalsta atgūšanai principā ir jānotiek saskaņā ar atbilstošajām valsts tiesību normām ar nosacījumu, ka šīs tiesību normas tiek piemērotas tā, lai nepadarītu atbalsta atgūšanu, kas pieprasīta saskaņā ar Kopienu tiesībām, par praktiski neiespējamu, un strīdus par šo izpildi izskata vienīgi valsts tiesa.

Dalībvalsts pienākums aprēķināt precīzu atgūstamā atbalsta apmēru, – it īpaši, ja šis aprēķins ir atkarīgs no informācijas, kas Komisijai netika paziņota, – ir ietverts plašākā lojālas sadarbības pienākuma ietvaros, kas abpusēji saista Komisiju un dalībvalstis, īstenojot Līguma normas valsts atbalsta jomā. Komisijai nevar tikt pārmests, ka tā neesot ņēmusi vērā faktiskos vai tiesību apstākļus, kuri varēja tikt tai iesniegti administratīvā procesa gaitā, bet netika iesniegti, jo Komisijai nav pienākuma pēc savas ierosmes vai atbilstoši pieņēmumiem izvērtēt elementus, kuri tai varēja būt tikuši iesniegti.

(sal. ar 239., 241., 250. un 251. punktu)

6. Tā kā valsts atbalsta kontrole, ko Komisija veic saskaņā ar EKL 88. pantu, ir obligāta, uzņēmumiem, kas saņem atbalstu, principā var rasties tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību tikai tad, ja tas ir ticis piešķirts, ievērojot EKL 88. pantā paredzēto procedūru. Rūpīgam uzņēmējam parasti būtu jāpārliecinās, vai šī procedūra ir tikusi ievērota. Īpaši gadījumā, ja atbalsts ir piešķirts, nepaziņojot Komisijai, un tādējādi tas ir nelikumīgs saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, atbalsta saņēmējs neiegūst tiesisko paļāvību attiecībā uz atbalsta piešķiršanas likumību.

Tomēr nelikumīga atbalsta saņēmējiem ir iespēja izvirzīt izņēmuma apstākļus, kas tiem leģitīmi ļāva paļauties uz atbalsta likumīgumu, lai šie saņēmēji varētu iestāties pret tā atmaksāšanu.

Turklāt Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai, pieņemšana radīja jaunu situāciju saistībā ar nesaderīga atbalsta atgūšanu, un šīs situācijas visas juridiskās sekas ir jāievēro. Šīs regulas 14. panta 1. punktā tiek noteikts atgūšanas obligātais raksturs (pirmais teikums), bet ir noteikts izņēmums (otrais teikums), ja atgūšana ir pretrunā Savienības tiesību vispārējiem principiem. Līdz ar to pastāv sekundāro tiesību norma, kas Komisijai ir jāņem vērā, pieņemot tās lēmumus, un kas tai attiecīgā gadījumā var likt atcelt lēmumu atgūt nesaderīgu atbalstu. Nav noliedzams, ka šādas tiesību normas pārkāpums var tikt izvirzīts, lai pamatotu lēmuma daļas, ar kuru tiek uzdots atgūt atbalstu, atcelšanu.

(sal. ar 269.–271., 275. un 276. punktu)

7. Vienīgi tas, ka pasākuma kvalificēšana par valsts atbalstu varēja šķist minētā atbalsta saņēmējiem apšaubāma, ir acīmredzami nepietiekami, lai pamatotu to tiesisko paļāvību par atbalsta likumību vai par faktu, ka apstrīdētais pasākums nebija valsts atbalsts.

Tādēļ Komisijas lēmums necelt iebildumus pret pasākumu, kas ietver labvēlīga tarifa piešķiršanu elektroenerģijas piegādei, nevar radīt tiesisko paļāvību par minētā pasākuma vēlākas pagarināšanas tiesiskumu vai par to, ka šis labvēlīgais tarifs nebūšot atbalsts.

(sal. ar 283., 284. un 288. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)

2010. gada 1. jūlijā ( )

Valsts atbalsts – Kompensācija par ekspropriāciju sabiedriskā labuma dēļ – Elektroenerģijas piegādes preferenciālā tarifa pagarināšana – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt – Jēdziens “priekšrocība” – Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips – Atbalsta īstenošana

Lieta T‑62/08

ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, Terni (Itālija), ko pārstāv T. Saloniko [T. Salonico], Dž. Pelegrino [G. Pellegrino], Dž. Pelegrino [G. Pellegrino] un Dž. Barone [G. Barone], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv K. Žiolito [C. Giolito] un Dž. Konte [G. Conte], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 20. novembra Lēmumu 2008/408/EK par valsts atbalstu C 36/A/06 (ex NN 38/06), ko Itālija sniegusi uzņēmumiem ThyssenKrupp, Cementir un Nuova Terni Industrie Chimiche (OV 2008, L 144, 37. lpp.).

VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras] (referents), tiesneši M. Preks [M. Prek] un V. M. Čuke [V. M. Ciucă],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 1. jūlija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Itālijas Republika tika nacionalizējusi elektroenerģijas nozari ar 1962. gada 6. decembra Likumu Nr. 1643, izveidojot Ente nazionale per l’energia elettrica (ENEL) un nododot tai elektroenerģijas nozares uzņēmumus (1962. gada 12. decembra GURI Nr. 316, 5007. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 1643/62”). Ar šo likumu Itālijas Republika uzticēja ENEL monopolu valsts teritorijā veikt elektroenerģijas – neatkarīgi no tās ražošanas veida – ražošanu, importu un eksportu, transportēšanu, transformēšanu, izplatīšanu un pārdošanu, tomēr nosakot noteiktus izņēmumus.

2 Saskaņā ar Likuma Nr. 1643/62 4. panta 6. punktu uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju galvenokārt pašu patēriņam (turpmāk tekstā – “pašražotāji”), neietilpst nacionalizācijā un var paturēt savus enerģijas ražošanas aktīvus.

3 Šajā laikā Terni, kas bija sabiedrība, kuras lielākā daļa akciju piederēja valstij, darbojās metalurģijas, ķīmisko produktu un cementa ražošanas nozarēs. Turklāt tai piederēja hidroelektrostacija, kuras saražotā elektroenerģija tika izmantota uzņēmumu ražošanas procesos.

4 Kaut arī Terni bija pašražotājas statuss, tās elektroenerģijas aktīvi tika nacionalizēti, jo tai bija stratēģiska nozīme Itālijas apgādē ar elektroenerģiju.

5 Ar Itālijas Republikas prezidenta 1963. gada 21. augusta Dekrētu Nr. 1165 par visu organizēto īpašumu nodošanu ENEL, kuri paredzēti darbībām, kas izklāstītas Likuma Nr. 1643/62 1. panta pirmajā daļā un kuras veic “Terni: Società per l’Industria e l’Elettricità” SpA (1963. gada 31. augusta GURI Nr. 230 kārtējais pielikums, 58. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 1165/63”), Itālijas Republika piešķīra Terni kompensāciju par elektroenerģijas aktīvu nodošanu, nosakot tai preferenciālu elektrības tarifu (turpmāk tekstā – “Terni tarifs”), ko bija paredzēts piemērot no 1963. gada līdz 1992. gadam.

6 Terni 1964. gadā tika sadalīta trijos uzņēmumos: tērauda ražotājs Terni Acciai Speciali, ķimikāliju ražotājs Nuova Terni Industrie Chimiche un cementa ražotājs Cementir (turpmāk tekstā kopā – “bijušās Terni sabiedrības”). Šos uzņēmumus vēlāk privatizēja un nopirka attiecīgi ThyssenKrupp, Norsk Hydro un Caltagirone, līdz ar to tika izveidotas attiecīgi ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, Nuova Terni Industrie Chimiche SpA un Cementir SpA, kuras turpināja lietot Terni tarifu.

7 Ar 1991. gada 9. janvāra Likumu Nr. 9 par jaunā Valsts enerģētiskas plāna aktualizēšanas reglamentēšanu: institucionālie aspekti, hidroelektrostacijas un tīkli, ogļūdeņraži un ģeotermiskā enerģija, pašražotāji un finanšu noteikumi (1991. gada 16. janvāra GURI Nr. 13 kārtējais pielikums, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 9/91”), Itālijas Republika tika pagarinājusi pastāvošās hidroelektriskās koncesijas līdz 2001. gada 31. decembrim, kas ir koncesijas, uz kuru pamata darbojas sabiedrības, kas izmanto publiskos ūdens resursus elektroenerģijas ražošanai.

8 Ar minētā likuma 20. panta 4. punktu Itālijas Republika preferenciālo tarifu līdz 2001. gada 31. decembrim pagarināja arī Terni. Turpmākajos sešos gados (2002–2007) bijušajām Terni sabiedrībām subsidētās enerģijas relatīvais daudzums bija pamazām jāsamazina (pakāpeniska samazināšana), lai līdz 2007. gada beigām tarifa priekšrocību vairs nebūtu.

9 Likumu Nr. 9/91 Itālijas iestādes paziņoja Komisijai, kura 1991. gada 6. augustā pieņēma lēmumu necelt iebildumus (Lēmums par valsts atbalstu NN 52/91; turpmāk tekstā – “1991. gada 6. augusta lēmums”).

10 Ar 1999. gada 16. marta Likumdošanas dekrētu Nr. 79 par Direktīvu 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (1999. gada 31. marta GURI Nr. 75, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 79/99”), Itālijas Republika pagarināja pastāvošās hidroelektriskās koncesijas. Minētā dekrēta 12. panta 7. un 8. punktā ir paredzēts:

“7. Koncesijas, kas ir izbeigušās vai kas beigsies vēlākais 2010. gada 31. decembrī, tiek pagarinātas līdz šim datumam, un šo attiecīgo koncesiju īpašnieki, neesot nepieciešamībai izdot administratīvu aktu, turpina savu darbību, informējot cedējošo administrāciju 90 dienu laikā no šī dekrēta stāšanās spēkā [..]

8. Saistībā ar koncesijām, kuru beigšanās ir paredzēta pēc 2010. gada 31. decembra, ir piemērojami koncesiju aktā paredzētie beigšanās noteikumi.”

11 Saskaņā ar 2005. gada 14. marta Dekrētlikuma Nr. 35 par neatliekamajiem pasākumiem saistībā ar Rīcības plānu ekonomiskajai, sociālajai un teritoriālajai attīstībai (2005. gada 16. marta GURI Nr. 62, 4. lpp.), kas pārveidots 2005. gada 14. maija likumā Nr. 80 (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 80/05”), 11. panta 11. punktu Itālijas Republika vēlreiz tika pagarinājusi Terni tarifu līdz 2010. gadam, un šis pasākums tika piemērots no 2005. gada 1. janvāra (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”). Likumā Nr. 80/05 ir precizēts, ka līdz 2010. gadam attiecībā uz piegādātajiem elektroenerģijas daudzumiem (kopā 926 GWh trijām sabiedrībām Terni) un cenām (1,32 centi/kWh) bijušajām sabiedrībām Terni tiks piemērots tāds pats režīms kā līdz 2004. gada 31. decembrim. Nedaudz vēlāk hidroelektriskās koncesijas tika vispārējā veidā pagarinātas ar 2005. gada 23. decembra Likumu Nr. 266 līdz 2020. gadam.

12 Uzzinājusi par šo pagarināšanas pasākumu citas lietas izmeklēšanas ietvaros, Komisija ar 2005. gada 23. decembra vēstuli pieprasīja Itālijas iestādēm informāciju, un tās nosūtīja atbildes vēstuli 2006. gada 24. februārī, kurai sekoja divas citas vēstules 2006. gada 2. martā un 27. aprīlī.

13 Ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli Komisija informēja Itāliju par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Komisijas lēmums uzsākt procedūru tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 214, 5. lpp.), un Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus par minētajiem pasākumiem.

14 Itālijas Republika iesniedza savus apsvērumus ar 2006. gada 25. oktobra vēstuli un ar 2006. gada 9. novembra un 7. decembra vēstulēm tā sniedza papildu informāciju.

15 Komisija saņēma apsvērumus no ieinteresētajām personām. Tā tos pārsūtīja Itālijai, dodot tai iespēju atbildēt. Itālijas apsvērumi tika saņemti ar 2006. gada 22. decembra vēstuli.

16 Komisija pieprasīja papildu informāciju ar 2007. gada 20. februāra vēstuli, un Itālija to nosūtīja ar 2007. gada 16. aprīļa, 10. maija un 14. maija vēstulēm.

17 2007. gada 20. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu par valsts atbalstu C 36/A/06 (ex NN 38/06), ko Itālija sniegusi uzņēmumiem ThyssenKrupp, Cementir un Nuova Terni Industrie Chimiche (OV 2008, L 144, 37. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

18 Apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums ir formulēts šādi:

“Komisija uzskata, ka [Itālijas Republika], pārkāpjot [EKL] 88. panta 3. punktu, ir nelikumīgi īstenojusi noteikumus, kas paredzēti 11. panta 11. punktā Dekrētlikumā Nr. [35]/2005, kurš pārveidots par Likumu [Nr. 80/05], trijiem bijušajiem Terni uzņēmumiem paredzot izdarīt grozījumus tiem piešķirtajā preferenciālajā elektroenerģijas piegādes tarifā un pagarinot šā tarifa režīma darbības ilgumu līdz 2010. gadam. Komisija uzskata, ka šāds pasākums, kas uzskatāms par vienkāršu darbības atbalstu, neatbilst nevienai EK līgumā minētajai atkāpei un tāpēc nav saderīgs ar kopējo tirgu. Tāpēc tā iepriekš minētā pasākuma daļa, kas vēl nav piešķirta vai izmaksāta, nav jāīsteno. Jau izmaksātais atbalsts ir jāatmaksā. Summas, kas saņēmējiem būtu piešķirtas saskaņā ar Likumu [Nr. 9/91] 2005., 2006. un 2007. gadā, var atskaitīt no kopējās atmaksājamās summas.”

19 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā ir šādas tiesību normas:

“1. pants

1. Valsts atbalsts, ko [Itālijas Republika] sniegusi ThyssenKrupp, Cementir un Nuova Terni Industrie Chimiche, nav saderīgs ar kopējo tirgu.

2. Valsts atbalsts, ko [Itālijas Republika] sniegusi ThyssenKrupp, Cementir un Nuova Terni Industrie Chimiche, bet kas vēl nav izmaksāts, arī nav saderīgs ar kopējo tirgu, un tāpēc to nedrīkst īstenot.

2. pants

1. [Itālijas Republika] atgūst no saņēmējiem 1. panta 1. punktā minēto atbalstu.

[..]”

Process un lietas dalībnieku prasījumi

20 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2008. gada 6. februārī, Itālijas Republika cēla šo prasību.

21 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atzīt apstrīdēto lēmumu par prettiesisku un atcelt to pilnībā;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– ja nepieciešams, uzdot Komisijai saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 64. un 66. pantu iesniegt saraksti, kuru nosūtīja un saņēma Itālijas iestādes attiecīgi 1991. gada septembrī un novembrī, kā arī veikt jebkuru citu procesa organizatorisko vai izmeklēšanas pasākumu, kas būtu nepieciešams;

vai pakārtoti atcelt apstrīdēto lēmumu:

– atzīt, ka Itālijas Republika tika īstenojusi atbalstu, kas tika piešķirts prasītājai, Cementir un Nuova Terni Industrie Chimiche, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu;

– atzīt, ka summas ir jāatgūst no prasītājas, Cementir un Nuova Terni Industrie Chimiche, un līdz ar to

– uzdot Itālijas Republikai bez kavēšanās atgūt šīs summas un procentus;

vai vēl pakārtotāk:

atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to Itālijas Republikai tiek uzdots bez kavēšanās atgūt atbalstu un procentus tiktāl, ciktāl šī atgūšana ir pretrunā vispārējam tiesiskās paļāvības principam.

22 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

23 Prasītāja izvirza četrus pamatus: ar pirmo tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts 87. panta 1. punkts, ar otro tiek apgalvots, ka netika ievērotas formas būtiskās prasības un tika pārkāpts EKL 87. un 88. pants, jo tika kļūdaini izvērtēts Itālijas iestāžu iesniegtais ekonomiskais pētījums, ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts EKL 88. panta 3. punkts, un ar ceturto tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. panta 1. punkts un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.

Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts

Lietas dalībnieku argumenti

24 Prasītāja apgalvo, ka apgalvo, ka Komisija ir nepamatoti kvalificējusi apstrīdēto pasākumu par valsts atbalstu un līdz ar to uzskatījusi, ka minētais pasākums tai esot bijis jāpaziņo.

25 Tā norāda, ka kompensējošie pasākumi, kurus valsts piešķir, lai atlīdzinātu zaudējumus it īpaši pēc ekspropriācijas, netiek uzskatīts par valsts atbalstu; to Komisija ir atzinusi apstrīdētā lēmuma 70. apsvērumā.

26 Šajā lietā izņēmuma ekspropriācija, kuru piedzīvoja Terni 1962. gadā, tai radīja acīmredzami sliktāku konkurētspējas stāvokli salīdzinājumā ar tās konkurentiem, un šis stāvoklis lika likumdevējam, lai novērstu šo nopietno diskrimināciju, Terni noteikt kompensēšanas “kritēriju”, kas pilnībā atšķiras no tā, kas piešķirts bruto summas kompensācijas formā citiem ekspropriētajiem uzņēmumiem, lai “neizjauktu iekšējo līdzsvaru šajā uzņēmumā”, kuram saskaņā ar likumu nebūtu bijusi jāpiedzīvo nacionalizēšana.

27 Tādējādi ar Likumu Nr. 1643/62 Terni tika piešķirtas tiesības tajā laikā saņemt finanšu kompensāciju, kas izpaudās speciāla elektroenerģijas piegādes tarifa formā un ar kuru tai tika radīta virtuālā pašražotāja situācija, lai sniegtu ilgtermiņa kompensāciju par jebkādiem papildus iespējamajiem zaudējumiem – kurus bija grūti noteikt ekspropriācijas laikā –, kurus izraisīja elektroenerģijas cenu izmaiņas, un lai līdz ar to neitralizētu šo izmaiņu iedarbību.

28 Piemērojot šo elastīgo kritēriju, saskaņā ar kuru tika uzturēts paralēlisms starp Terni un citiem neekspropriētajiem pašražotājiem, Dekrētā Nr. 1165/63 tika noteikts, ka Terni tarifam ir jābūt tādam pašam ilgumam kā neekspropriētajiem pašražotājiem piešķirtajām hidroelektriskajām koncesijām, t.i., līdz 1992. gada 31. decembrim, kad Terni hidroelektriskās daļas ekspropriēšanas diskriminējošā iedarbība būs beigusies. Terni būtībā būtu bijis jāzaudē koncesijas, ar kurām tiek ļauts izmantot ūdens resursus elektroenerģijas pašražošanai, 1992. gada beigās.

29 Tādējādi definēta kompensācija izriet no trīs faktoriem: elektroenerģijas daudzuma, tās cenas un preferenciālā režīma ilguma. Vienīgi pirmais no šiem faktoriem tika noteikts galīgi, t.i., saskaņā ar Terni patēriņu 1961. gadā un prognozēto patēriņa pieaugumu saskaņā ar jau veiktajiem, bet vēl nepabeigtajiem ieguldījumiem 1962. gadā. Cena netiek noteikta pēc apjoma, bet drīzāk pēc tās aprēķināšanas metodes, jo vienīgi cenas elastīgums ļauj nodrošināt atbilstīgumu ar pieņemto kompensēšanas pieeju. Ilgums tika noteikts uz 30 gadiem, nevis tādēļ, ka šīs ilgums ļauj kompensēt ekspropriētā īpašuma vērtību, bet gan tādēļ, ka tas vēl joprojām ir saskaņā ar salīdzināšanas kritēriju ar neekspropriētajiem pašražotājiem hidroelektrisko koncesiju ilgums, kā to ir atzinusi Komisija apstrīdētā lēmuma 18. un 77. apsvērumā.

30 Mērķis cik vien iespējams atjaunot ekonomiskos apstākļus un līdzsvaru, kas Terni bija pirms ekspropriēšanas, tika noteikts saistībā ar Itālijas konstitucionālajiem principiem, šajā gadījumā saistībā ar nediskriminācijas principu un principu sniegt “patiesu” un “pienācīgu un adekvātu” kompensāciju par ekspropriēšanu, un saistībā ar Kopienu tiesību principu aizsargāt brīvu konkurenci, kurš noteikts EKL 4. panta 1. punktā.

31 Sākotnējais kompensēšanas mehānisms arī atbilst principiem, kas paredzēti Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) papildprotokola 1. pantā, kā arī Eiropas Cilvēktiesību Tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūrā.

32 Komisija nepamatoti apgalvo, ka šī režīma jebkāda pagarināšana nozīmē sākotnējā mehānisma grozīšanu, kura neapšaubāmi un bez izņēmuma groza šī mehānisma kompensējošo raksturu. Iespējamā kompensēšanas būtības grozīšana ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš minēto mērķi, kā tas tika definēts.

33 Prasītāja norāda, ka ar 1982. gada 7. augusta Likumu Nr. 529, ar kuru tiek regulētas attiecības starp ENEL, vietējām elektroenerģijas sabiedrībām un elektroenerģijas pašražotājiem uzņēmumiem saistībā ar koncesijām par liela mēroga elektroenerģijas dambjiem (1982. gada 13. augusta GURI Nr. 222, 5771. lpp.), un ar Likuma Nr. 9/91 24. pantu tika pagarinātas līdz 2001. gada 31. decembrim par labu pastāvošajiem koncesionāriem hidroelektriskās koncesijas, kurām bija jābeidzas 1992. gada beigās, un ka šī pagarināšana, kas bija pilnībā izņēmuma rakstura un kas noteikti nebija paredzama nacionalizēšanas laikā, atkal izvirzīja problēmu par kompensēšanas kritērija, kas tika radīts Terni, piemērošanu. Saskaņā ar kompensēšanas metodi, kas definēta Likumā Nr. 1643/62 un Dekrētā Nr. 1165/63, un lai saglabātu paralēlismu starp Terni un citiem pašražotājiem, likumdevējs nolēma pagarināt Terni tarifu līdz 2001. gada 31. decembrim, pieņemot Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punktu.

34 Prasītāja norāda, ka, pretēji Komisijas apgalvojumam, Likuma Nr. 9/91 20. pantā, kurā ir paredzēta Terni tarifa pagarināšana, ir divas tiešas norādes un viena netieša norāde uz pašražotājiem; šī norādes apstiprina, ka minētā tarifa pagarināšana bija obligāts solis Itālijas Republikai, lai ieviestu kompensēšanas “kritēriju”, kas paredzēts Likumā Nr. 1643/62.

35 Tā piebilst, ka ar 1991. gada 6. augusta lēmumu Komisija nolēma “necelt iebildumus” pret Likumu Nr. 9/91. Turklāt pieprasījusi no Itālijas Republikas specifisku informāciju par “iespējamo atbalstu, kas tika piešķirts Ilva [Terni pēctecei] ar samazinātu elektroenerģijas tarifu” un saņēmusi atbildes, ar kurā tika precizēta preferenciālā tarifa patiesā kompensējošā būtība, Komisija saistībā ar to netika sākusi nekādu procedūru. Prasītāja uzskata, ka no tā izriet, ka Komisija tika akceptējusi secinājumu, ka šī pagarināšana bija tiesisks kompensācijas turpinājums, kas tika piešķirts Terni ar Likumu Nr. 1643/62 un Dekrētu Nr. 1165/63, un ka tarifa shēma nebija pakļauta Kopienas noteikumiem par valsts atbalstu.

36 Prasītāja atgādina, ka hidroelektriskās koncesijas tika no jauna pagarinātas līdz 2010. gada 31. decembrim ar Dekrēta Nr. 79/99 12. panta 7. punktu, kaut gan Terni tarifs netika pagarināts tajā pašā laikā, jo Likumā Nr. 9/91 paredzētā pagarināšana arī noteica pakāpenisku beigšanās shēmu, kurai bija jāsākas līdz ar hidroelektrisko koncesiju beigšanos (t.i., 2001. gada beigās) un jābeidzas 2007. gada beigās. Turklāt elektroenerģijas tirgus liberalizācijai, kura arī tika ieviesta ar Dekrētu Nr. 79/99, arī būtu bijis saskaņā ar tā tiesību normām jāsniedz bijušajām Terni sabiedrībām iespēja liberalizētajā tirgū iegūt elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām, kas atbilst ražošanas izmaksām, kuras tai būtu bijušas, ja tās rīcībā būtu palikušas ekspropriētās centrāles.

37 Tomēr 2005. gadā Itālijas elektroenerģijas tirgus liberalizēšana netika radījusi labvēlīgu iedarbību uz konkurences nosacījumiem un bijušās Terni sabiedrības atkal nokļuva diskriminējošā situācijā salīdzinājumā ar neekspropriētajiem pašražotājiem, kura lika likumdevējam pieņemt apstrīdēto pasākumu. Prasītāja apgalvo, ka ir acīmredzams, ka tad, kad Itālijas Republika nolēma atkal atlikt hidroelektrisko koncesiju beigšanos līdz 2010. gadam, prasītājai un citām bijušajām Terni sabiedrībām jau bija tiesības uz Terni tarifa turpināšanu, pat ja tas tika noteikts mazākā un īsākā apjomā nekā šīs koncesijas. Beigu beigās apstrīdētais lēmums paturēja neskartu kompensācijas būtību, saskaņā ar kuru Terni tika uztverta kā virtuāls pašražotājs.

38 Prasītāja norāda, ka šis virtuālā ražotāja statuss tika saglabāts citu iemeslu dēļ, ieskaitot arī tad, kad tā sauktais “termiskais uzrēķins” tika piemērots elektroenerģijas tarifam Itālijā, no kura Terni, gluži kā visi pašražotāji, bija atbrīvota. Turklāt gan Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), gan Consiglio di Stato (Valsts padome) spriedumos, kas tika pasludināti in tempore non suspecto un spriedumos lietās, kuru priekšmets bija cits nekā šajā lietā, tika oficiāli atzinušas paralēlisma un virtuālā pašražotāja kritērija īpašo pamatojumu, kurš bija Terni tarifa bāze. Abas šīs augstākās instances tiesas apstiprināja, ka pēc 1992. gada elektroenerģijas tarifam, kuru Terni bija jāmaksā ENEL, bija jāsastāv no tiem pašiem elementiem kā citu pašražotāju izmaksām. Komisijas iebildums, ka šai interpretācijai nav nozīmes, jo tā neattiecas uz Dekrētu Nr. 1165/63, bet vienīgi uz Likumu Nr. 9/91, ir formāls un tas neatspoguļo faktisko situāciju, jo šajos spriedumos izteiktie secinājumi ir tieši balstīti uz Terni piešķirtās kompensācijas pamatojumu nacionalizācijas kontekstā, it īpaši uz Likuma Nr. 1643/62 4. panta un Dekrēta Nr. 1165/63 7. un 8. panta interpretāciju.

39 Komisijas nostāja atklāj pretrunas gan pašā apstrīdētajā lēmumā, gan pretrunas starp lēmumu un aizstāvības rakstu.

40 Prasītāja apgalvo, ka Komisijas apgalvojums, ka “jebkāda iepriekšēja summu vai mehānisma pārskatīšana noteikti maina pasākuma būtību”, ir tieši pretrunā tam, ko atzinusi pati Komisija, proti, ka pagarināšanas pamatojums ir “saglabāt paralēlismu salīdzinājumā ar attieksmi pret citiem hidroelektroenerģijas ražotājiem, kuru koncesijas tika pagarinātas” (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums), ka sākotnējais ilgums tika noteikts saskaņā ar hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumu (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums) vai ka kompensēšanas metode, kuru 1962. gadā tika izvēlējies Itālijas likumdevējs, bija pamatota tiktāl, ciktāl tā ļāva “novērst risku radīt papildu zaudējumus, kas Terni būtu radušies gadu gaitā, piemēram, ja enerģijas cenas paaugstinātos [..]” (apstrīdētā lēmuma 73. apsvērums).

41 Šis pēdējais apgalvojums bija fakta netieša atzīšana, ka zaudējumi, kurus cieta Terni pēc ekspropriēšanas, ir cieši saistīti ar potenciālajām priekšrocībām, kuras bija citiem pašražotājiem saistībā ar elektroenerģijas piegādes izdevumiem; līdz ar to ir jāsecina, ka kompensēšanas pagarināšana, kas ir saistīta ar koncesiju beigšanās datuma pagarināšanu, nav jauns pasākums (vai jauns kritērijs), bet vienīgi sākotnējā pasākuma pareiza piemērošana.

42 Vienīgais iemesls, kādēļ apstrīdētajā lēmumā Komisija apstrīdēja Terni tarifa kompensējošo raksturu, attiecās vienīgi uz laika aspektu, un šis iemesls atklāj ļoti formālistisku pieeju, kas nav saderīga ne ar Itālijas tiesību aktu interpretēšanas noteikumiem, kuri atzīst likumdevēja nodoma nozīmīgumu, ne ar “vērtējumu pēc būtības”, kuru ir akceptējusi gan Komisija, gan arī kas ir akceptēts Kopienu judikatūrā saistībā ar tostarp EK līguma tiesību normu piemērošanu.

43 Prasītāja apgalvo, ka, līdzko tiek atzīts, ka kompensācija nesastāvēja no ekspropriēto aktīvu aktualizētas izvērtēšanas, bet tai bija jāuztur Terni ekonomiskais un finanšu līdzsvars elektroenerģijas izmaksu ziņā, pielīdzinot šo sabiedrību virtuālam pašražotājam, vairs nav pieļaujams apgalvot, ka vienam no mainīgajiem lielumiem ir jāpaliek nemainīgam, ja faktors, uz kuru tas tika sākotnēji balstīts, mainās. Prasītāja uzskata, ka tas nozīmē, ka, gluži kā Terni piegādātās elektroenerģijas cenai (t.i., Terni tarifam) bija jāseko ENEL tarifu tendencei, tāpat tiesību gūt labumu no šī tarifa ilgums tika mainīts, lai atspoguļotu izmaiņas hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumā, kas tad bija 2001. gada 31. decembris. Vienīgā atšķirība ir tā, ka, lai gan cenu variācija bija skaidri un tieši norādīta Dekrēta Nr. 1165/63 8. pantā tādā ziņā, ka ENEL piemēroto cenu variācijas bija normāls, paredzams pasākums tad, kad šīs noteikums tika pieņemts, atšķirība ilgumā netika tieši norādīta, jo neviens nevarēja paredzēt 30 gadus uz priekšu, ka likumdevējs nolems pagarināt koncesiju ilgumu.

44 Visbeidzot Komisija pieļauj vēl vienu kļūdu argumentācijā, apgalvojot, ka, ja Terni nebija apmierināta ar kompensāciju, tai būtu bijis tā jāapstrīd saskaņā ar Likuma Nr. 1643/62 5. panta 5. punktu. Komisija netika ņēmusi vērā, ka, ņemot vērā metodes, saskaņā ar kuru Terni tiek piešķirts preferenciālais tarifs, ļoti specifisko raksturu un elastīgumu, Terni nebija intereses apstrīdēt šī tarifa atbilstīgumu. Prasītāja piebilst, ka attiecīgā tiesību norma bija piemērojama vienīgi gadījumos, kad par ekspropriēšanu tika kompensēts naudā, nevis ar preferenciālo tarifu, kā tas bija Terni gadījumā.

45 Komisija apgalvo, ka prasītājas izvirzītais pamats ir jānoraida kā balstīts uz kļūdainu premisu, un apstrīd, ka šajā lietā tās nostājā būtu pieļautas pretrunas.

46 Komisija atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka Terni tarifs tika piešķirts precīzā veidā uz noteiktu laiku saskaņā ar Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantu, t.i., līdz 1992. gada 31. decembrim. No šīm tiesību normām skaidri izriet, ka kompensēšanas nolūkos Terni tarifs tika piešķirts uz periodu, kas tika galīgi noteikts ekspropriēšanas brīdī, un šis termiņš, iespējams, tika noteikts, ņemot vērā Terni hidroelektriskās koncesijas atlikušo ilgumu, kas bija fundamentāls elements, lai noteiktu ekspropriētās koncesijas vērtību.

47 Komisija apgalvo, ka ne Likums Nr. 1643/62, ne Dekrēts Nr. 1165/63 nav nekādā mērā saistījis Terni tarifa pagarināšanu ar citu pašražotāju neekspropriēto hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu, nosakot automātisku minētā tarifa pagarināšana minēto hidroelektrisko koncesiju atjaunošanas vai pagarināšanas gadījumā. Komisija uzskata, ka, pat ja būtu iespējams, ka Itālijas likumdevējs paredzēja hidroelektrisko koncesiju beigšanos, nosakot Terni tarifa ilgumu, nav noliedzams tas, ka Likuma Nr. 1643/62 formulējums norāda vienīgi uz likumdevēja nodomu sniegt kompensāciju Terni (par hidroelektriskās koncesijas ekspropriāciju) nevis ar bruto naudas maksājumu, bet ar elektroenerģijas piegādi par samazinātu tarifu uz noteiktu laika posmu (kas vēlāk tika noteikts ar Dekrētu Nr. 1165/63).

48 Komisija uzsver, ka saskaņā ar Itālijas judikatūru interpretācijas kritērijs, saskaņā ar kuru likums ir jāinterpretē atbilstoši tā formulējuma parastajai nozīmei, prevalē pār jebkuru citu kritēriju, ja formulējums ir nepārprotams. Šo principu parasti piemēro Kopienas tiesas.

49 Dekrēta Nr. 1165/63 interpretācija, kuru aizstāv Komisija, nekādā veidā nav pretrunā prasītājas norādītajiem Corte suprema di cassazione un Consiglio di Stato spriedumiem. Šie spriedumi nav balstīti uz šī dekrēta sākotnējo tekstu, bet gan uz noteikumiem, kuri tika piemēroti pēc Terni tarifa pagarināšanas, kura tika paredzēta Likumā Nr. 9/91. Ir acīmredzams, ka šie spriedumi attiecas uz tiesību normām, kas izklāstītas Likumā Nr. 1643/62 un Dekrētā Nr. 1165/63 tikai tiktāl, ciktāl ar Likumu Nr. 9/91 tās tika pagarinātas un padarītas par piemērojamām pēc 1992. gada 31. decembra. Komisija apgalvo, ka šie spriedumi iestājas pret prasītājas izvirzīto nostāju.

50 Saistībā ar Likumu Nr. 9/91 apstrīdētajā lēmumā ir vienkārši norādīts, ka, pamatojoties uz Itālijas iestāžu iesniegto informāciju, Komisija uzskatīja, ka lēmums pagarināt Terni tarifu līdz 2001. gadam (ar pakāpenisku šī tarifa izbeigšanu no 2002. gada līdz 2007. gadam) tika pieņemts, ņemot vērā gandrīz vienlaikus hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu. Tomēr no attiecīgā likuma formulējuma izriet, ka tas netika saistījis Terni tarifa pagarināšanu ar citu pašražotāju hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu, un apgalvojums, ka Terni tarifa pagarināšana bija “nepieciešama”, ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā Likumu Nr. 1643/62 un Dekrētu Nr. 1165/63.

51 Nav nekāda iemesla uzskatīt, ka minētā tarifa, kas tika 2005. gadā piešķirts ar apstrīdēto pasākumu, pagarināšana būtu konkrēti saistīta ar koncesijas pagarināšanu, kas sešus gadus iepriekš tika piešķirta ar Dekrētu Nr. 79/99. Papildus tam, ka apstrīdētā pasākuma formulējumā nav nekādas norādes šajā sakarā, ir jānorāda, ka būtu grūti saprast, kādēļ, ja faktiskais nodoms bija pieskaņot Terni tarifu hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumam, likumdevējs gaidīja sešus gadus, lai pagarinātu šo tarifu. Šo neatbilstību atklāj fakts, ka dažus mēnešus pirms Terni tarifa pagarināšanas Likums Nr. 266/05 no jauna pagarināja hidroelektriskās koncesijas (līdz 2020. gadam), tomēr neparedzot līdzīgu pagarināšanu Terni tarifam.

52 Tieši pretēji, no Likuma Nr. 80/05 izriet, ka labvēlīgo tarifu, tostarp Terni tarifa, pagarināšana tika piešķirta vispārēji, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu”; šo mērķi Itālijas iestādes tieši apstiprināja administratīvās procedūras laikā.

53 Komisija norādīja, ka, lai gan Dekrētā Nr. 1165/63 bija paredzēta automātiska Terni tarifa pagarināšana gadījumā, ja tiks pagarinātas citu pašražotāju koncesijas, tas bija pretrunā principam, atbilstoši kuram kompensācija par īpašuma ekspropriāciju ir jānosaka, ņemot vērā tirgus vērtību ekspropriācijas brīdī (vērtība, kas koncesijas ekspropriācijas gadījumā ir atkarīga arī no šīs koncesijas atlikušās vērtības). Tiklīdz kompensācija ir tikusi noteikta, ņemot vērā ekspropriētā īpašuma vērtību, šī kompensācija nevar tikt grozīta ex post, pamatojoties uz vēlākajām variācijām (uz augšu vai uz leju) īpašumā vērtībā atkarībā no likumdevēja veiktajiem grozījumiem vai regulatīvajiem grozījumiem.

54 Terni kompensēšanas metodes izvēle neimplicē neierobežotas vai mūžīgas tiesības uz preferenciālā tarifa uzturēšanu, un Komisija norāda, ka tā nesaprot, kādā veidā prasītājas piedāvātā interpretācija ir apstiprināta ECT judikatūrā.

Vispārējās tiesas vērtējums

55 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “atbalsta” kvalifikācija EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir atkarīga no visu šajā noteikumā paredzēto nosacījumu izpildes (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, saukts “Tubemeuse”, Recueil, I‑959. lpp., 25. punkts, un 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P Chronopost un La Poste/Ufex u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 121. punkts).

56 Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, ar ko tiek radīta priekšrocība tā saņēmējam. Ceturtkārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai arī tiek radīti draudi to izkropļot (Tiesas 2006. gada 30. marta spriedums lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 56. punkts, un iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Chronopost un La Poste/Ufex u.c., 122. punkts).

57 Ir jāatgādina, ka pasākumi, ar kuriem dažādos veidos tiek samazinātas uzņēmuma budžeta parastās izmaksas un kas tādēļ ir pielīdzināmi subsīdijām, ietver priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (Tiesas 1961. gada 23. februāra spriedums lietā 30/59 De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Augstā iestāde, Recueil, 1. lpp., 39. punkts; 1999. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑256/97 DM Transport, Recueil, I‑3913. lpp., 19. punkts, un 2004. gada 14. septembra spriedums lietā C‑276/02 Spānija/Komisija, Krājums, I‑8091. lpp., 24. punkts), tostarp preču vai pakalpojumu piegādi ar izdevīgiem nosacījumiem (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. septembra spriedumu lietā T‑274/01 Valmont/Komisija, Krājums, II‑3145. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

58 Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais pasākums nevar tikt kvalificēts par valsts atbalstu tiktāl, ciktāl neesot izpildīts nosacījums par priekšrocības piešķiršanu labuma guvējiem, jo minētajam pasākumam ir vienīgi kompensējošs raksturs.

59 Nav strīda par to, ka uzņēmumiem sniegti noteikti kompensāciju veidi nav valsts atbalsts.

60 Tādējādi 1988. gada 27. septembra spriedumā apvienotajās lietās no 106/87 līdz 120/87 Asteris u.c. (Recueil, 5515. lpp., 23. un 24. punkts) Tiesa precizēja, ka valsts atbalsta juridiskā būtība ir pavisam atšķirīga no zaudējumu atlīdzināšanas būtības, ko valsts iestādēm eventuāli vajadzētu maksāt privātpersonām, kompensējot zaudējumus, ko tās varētu būt tām radījušas, un ka šī zaudējumu atlīdzināšana tādēļ nav valsts atbalsts EKL 87. un 88. panta nozīmē.

61 Tiesa arī ir norādījusi, ka, ja uzņēmumam piešķirtās sabiedriskās subsīdijas, kas tieši nepieciešamas, lai izpildītu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu saistības, ar nolūku atlīdzināt izdevumus, kas radušies, šīs saistības izpildot, atbilst noteiktiem nosacījumiem, šādas subsīdijas neietilpst EKL 87. panta 1. punkta regulēšanas sfērā (Tiesas 2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C‑280/00 Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, Recueil, I‑7747. lpp., 94. punkts).

62 Komisija norāda, ka valsts piešķirta kompensācija par aktīvu ekspropriēšanu parasti nav valsts atbalsts (apstrīdētā lēmuma 70. apsvērums).

63 Apstrīdētais pasākums sastāv no pirmā pasākuma pagarināšanas, ar kuru Terni tika piešķirts preferenciālais tarifs saistībā ar elektroenerģijas piegādi, un šī kompensācija tika piešķirta pēc šīs sabiedrības hidroelektroenerģijas struktūrvienības nacionalizēšanas.

64 Dekrēta Nr. 1165/63 6. pants, kurā ir definēta šī kompensācija, ir formulēts šādi:

“ENEL ir jāpiegādā Terni [..] 1 025 000 000 kWh (viens miljards divdesmit pieci miljoni) katru gadu ar jaudu 170 000 kW (simt septiņdesmit tūkstoši), elektroenerģijas daudzums, kuru 1961. gadā izmantojusi Terni [..] savām darbībām, kuras nav iekļautas to starpā, kas paredzētas Likuma Nr. 1643[/62] 1. pantā, un 595 000 000 kWh (piecsimt deviņdesmit pieci miljoni) gadā ar vidējo papildu jaudu 100 000 kW (simts tūkstoši), par darbībām, kas ir realizēšanas procesā Likuma Nr. 1643[/62] spēkā stāšanās datumā.

Šīm piegādēm ir jānotiek līdz 1992. gada 31. decembrim piegādes punktos, kuri atrodas netālu no Terni telpām, kas ir noteikts pušu kopējā vienošanās.”

65 Šis elektroenerģijas apjoms, kas ir jāpiegādā saskaņā ar preferenciālo tarifu un kas ir definēts Dekrēta Nr. 1165/63 7. pantā, ir formulēts šādi:

“Saistībā ar 1 025 000 000 kWh piegādi [..] gadā piegādes cena par kWh piegādāšanu tiks noteikta atkarībā no vidējās iekšējās cesijas cenas 1959–1961. periodā, kura tika piemērota Terni elektroenerģijas ražošanas struktūrvienībā [..] attiecībā pret sabiedrības struktūrvienībām citās nozarēs.

Saistībā ar elektroenerģijas daudzumu, kuru patērēs Terni [..] un kas pārsniegs no 1 025 000 000 kWh gadā līdz 595 000 000 kWh gadā, iepriekšējā daļā minētā cena tiks paaugstināta par 0,45 [Itālijas] lirām par kWh.”

66 Pasākums, kura adresāte ir Terni, tādēļ izriet no trīs faktoriem: elektroenerģijas daudzuma, tās cenas un preferenciālā režīma ilguma.

67 Komisija uzskata, ka sākotnējais pasākums bija kompensācija, ka tas bija atbilstīgs un ka Terni tarifs netika piešķīris nekādu priekšrocību tā saņēmējiem visa šī pasākuma laikā, t.i., līdz 1992. gadam. Atsaucoties uz Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta burtisku interpretāciju un uz tiešu 30 gadu termiņa noteikšanu šī tarifa piemērošanai, Komisija apgalvo, ka tā pagarināšana nevar tikt uzskatīta par kompensācijas neatņemamu sastāvdaļu, un secina, ka no 2005. gada 1. janvāra saskaņā ar Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktu piešķirtais tarifs ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 78., 79., 94. un 117. apsvērums).

68 Prasītāja apstrīd šo secinājumu, balstoties uz valsts kompensēšanas tiesību normu dinamisku interpretēšanu. Tā apgalvo, ka minētās tiesību normas nosaka specifisku, bet elastīgu kompensēšanas mehānismu, saskaņā ar kuru elektroenerģijas daudzums ir vienīgi viens no trīs kompensāciju nosakošajiem faktoriem; cena un ilgums ir noteikti galīgi.

69 Šī mehānisma mērķis ir nodrošināt ekonomisko līdzsvaru, kurš Terni bija pirms 1962. gada nacionalizācijas; tas ir pasākums, kurš bija izņēmuma rakstura un diskriminējošs salīdzinājumā ar citiem elektroenerģijas ražotājiem neatkarīgi no tā, vai tie bija vai nebija Terni konkurenti. Šajos apstākļos likumdevēja nodoms bija kompensēt Terni ar mehānismu, saskaņā ar kuru Terni tika pielīdzināts virtuālam pašražotājam; bija paredzēts nodrošināt pastāvīgu paralēlismu starp attieksmi pret Terni un attieksmi pret neekspropriētajiem pašražotājiem.

70 Saskaņā ar sākotnējās kompensēšanas mehānisma pamatojumu Itālijas iestādes tādējādi pagarināja Terni tarifu atbilstoši pašražotāju hidroelektrisko koncesiju atjaunošanai; šī pagarināšana bija obligāta rīcība kompensēšanas īstenošanai un tā nebija nošķirama no minētās atjaunošanas.

71 Šī argumentācija nevar tikt akceptēta.

72 Pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka šis strīds iekļaujas Itālijā veiktās elektroenerģijas nozares nacionalizēšanas kontekstā, kura tika veikta, pamatojoties uz Itālijas Konstitūcijas 43. pantu, un kuras īstenošanas instruments ir Likums Nr. 1643/62, kuru papildina Dekrēts Nr. 1165/63.

73 Tādēļ ir jāatsaucas uz šiem pēdējiem minētajiem dokumentiem, lai pilnībā izprastu attiecīgo nacionalizāciju, ieskaitot juridiski obligāto kompensēšanu saistībā ar īpašuma tiesību pārēju, par kuru vienpusēji tika nolēmusi valsts.

74 Tomēr no Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta formulējuma, kurā nav nekā pārprotama, izriet, ka Terni tarifs tika piešķirts kompensēšanas nolūkos uz noteiktu laiku bez pagarināšanas iespējas. Tādējādi šajā pašā pantā ir noteikts, ka Terni tiek piegādāta elektroenerģija “līdz 1992. gada 31. decembrim”, un šī precīzā datuma norāde a priori izslēdz jebkādas grūtības par šīs tiesību normas iedarbību laikā.

75 Turklāt prasītāja neizvirza nekādu Likuma Nr. 1643/62 vai Dekrēta Nr. 1165/63 tiesību normu, kurā būtu paredzēts pārskatīt Terni tarifa piemērošanas ilgumu ar iespēju to pagarināt ilgāk par tā paredzēto beigšanās datumu. Taču ir jānorāda, ka iespēju pārskatīt elektroenerģijas piegādes cenas Terni valsts likumdevējs ir tieši paredzējis Likuma Nr. 1165/63 8. pantā.

76 Uzverot, ka pašražotāju hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumu valsts likumdevējs ņēma vērā nacionalizācijas laikā, lai Dekrētā Nr. 1165/63 noteiktu 1992. gada 31. decembri, prasītāja norāda, ka tas, ka nav tiešas tiesību normas par iespēju pārskatīta Terni tarifa piemērošanas ilgumu atkarībā no koncesiju ilguma, ir izskaidrojams ar faktu, ka šo koncesiju ilguma pagarināšana šim pašam likumdevējam un tajā pašā laikā bija “noteikti neparedzams” pasākums.

77 Ir jānorāda, ka koncesiju spēkā esamības sākotnējā noteikšanā jau bija iekļauts jautājums par koncesiju attīstību līdz to beigām un to uzturēšanu spēkā pēc to pagarināšanas ar likumu vai konkursa procedūru, un šis aspekts bija paredzama hipotēze, nevis “noteikti neparedzams” gadījums. No lietas materiāliem izriet, ka tas, ka valsts tiesību aktos nav tiešas tiesību normas, kurā būtu paredzēta iespēja pārskatīt Terni tarifa piemērošanas ilgumu, bija vienkāršs rezultāts likumdevēja izvēlei sniegt kompensāciju Terni, nosakot preferenciālu tarifu elektrības piegādei uz noteiktu periodu, kurš nacionalizācijas laikā tika noteikts galīgā veidā.

78 Pat pieņemot, ka tas bija jāņem vērā, kā to norāda prasītāja, valsts likumdevēja nodomu un kontekstu, lai interpretētu attiecīgās valsts tiesību normas, lai gan ir to skaidrs formulējums, iepriekš izklāstītā analīze nevar tikt apšaubīta.

79 Vispirms prasītāja norāda uz parlamentārajiem travaux préparatoires un, konkrētāk, uz 1962. gada 18. septembra pēcpusdienas parlamentārās darba sesijas un 1962. gada 15. novembra pēcpusdienas Senāta sesijas dokumentiem.

80 Saistībā ar pirmo norādīto dokumentu, tā izvirza šādu izvilkumu:

“Ko mēs varam darīt, [lai kompensētu Terni]? [..] Komisija sākotnēji bija pieņēmusi ļoti specifisku kritēriju: sniegt Terni ekspluatētajām rūpnīcām elektroenerģijas apjomu, kas patērēts 1961. gadā, atbilstoši šī gada likmei. Taču mēs varam paredzēt kritēriju.”

81 Saistībā ar Senāta sesiju prasītāja norāda, ka bija tieši precizēts, ka Terni piešķirtā specifiskā kompensācija bija “dabiski paredzēta, lai neizjauktu uzņēmuma iekšējo līdzsvaru”.

82 Šīs divas norādes labākajā gadījumā norāda uz parlamentāriešu rūpēm, pirmkārt, saglabāt Terni finanšu līdzsvaru, kuram principā nebūtu bijis jāietilpst Likuma Nr. 1643/62 piemērošanas jomā, un, otrkārt, izmantot kompensēšanas mehānismu vai kritēriju, kas izpaudās izvēlētajos tiesību aktos kā specifiskā kompensēšanas metode, kā par to liecina Dekrēta Nr. 1165/63 6. pants.

83 Nav strīda par to, ka šajā lietā kompensācija nesastāv no naudas summas maksājuma, kas atbilst ekspropriēto aktīvu tirgus vērtībai, bet gan no mehānisma, ar kuru tiek piegādāta elektroenerģija par tarifu, kādu Terni būtu maksājusi, ja tā būtu saglabājusi savas ražošanas iekārtas uz periodu, kas ir proporcionāls atlikušās ekspropriētās koncesijas ilgumam; tas atklāj likumdevēja rūpes neizjaukt Terni iekšējo līdzsvaru.

84 Ir taisnība, ka Terni tarifa piemērošana nedaudz pārsniedz Terni koncesijas atlikušo ilgumu un, kā Komisija norāda, ka ir ticams, ka Itālijas iestādes nolēma saskaņot minētā tarifa beigšanās datumu ar Itālijas hidroelektrisko koncesiju vispārējo beigšanās datumu (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums).

85 Tomēr valsts likumdevējs tika noteicis specifisku Terni tarifa beigšanās datumu, nenosakot Dekrētā Nr. 1165/63 nekādu citu laika norādi, un prasītāja nav pierādījusi, ka parlamentārie dokumenti atklāj likumdevēja nodomu saskaņot Terni tarifa ilgumu ar citu pašražotāju hidroelektrisko koncesiju ilgumu tādā ziņā, ka šo koncesiju pagarināšana automātiski izraisīs minētā tarifa pagarināšanu.

86 Otrkārt, prasītāja balstās uz Itālijas tiesu veikto valsts likumdevēja nodoma nepārprotamo interpretāciju, šajā sakarā norādot uz Corte suprema di cassazione 2003. gada 21. novembra spriedumu lietā Nr. 17686 un Consiglio di Stato 2005. gada 21. februāra spriedumu lietā Nr. 606, kas apstiprināja nepieciešamību pat pēc 1992. gada nodrošināt, lai pret Terni būtu līdzvērtīga attieksme salīdzinājumā ar citiem neekspropriētajiem pašražotājiem.

87 Norādei uz šiem diviem spriedumiem tomēr nav nozīmes, jo tie tika pasludināti pēc Likuma Nr. 9/91 stāšanās spēkā, ar kuru tika pagarinātas un padarītas par piemērojamām pēc 1992. gada 31. decembra tiesību normas, ar kurām bija noteikts preferenciālais tarifs, kas jāsniedz Terni kā kompensācija.

88 Turklāt, kā to norāda prasītāja, šie spriedumi tika pasludināti “saistībā ar citiem priekšmetiem, kas atšķiras no šīs lietas priekšmeta”. Valsts tiesām nebija jālemj par jautājumu, vai, pagarinot Terni tarifu uz periodu pēc 1992. gada 31. decembra, Itālijas iestādes tika pārkāpušas dalībvalsts pienākumu saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu neīstenot jaunu valsts atbalstu, iepriekš par to neinformējot Komisiju.

89 Šīm tiesām uzdotais jautājums bija par to, vai pēc elektroenerģijas valsts tarifu struktūras grozīšanas Terni bija jāsastopas ar papildu elektrības izmaksām. Tiesas uz šo jautājumu sniedza noraidošu atbildi juridiskajā kontekstā, kas aprakstīts šī sprieduma 87. punktā, pamatojoties uz konkrētās sistēmas loģiku, saskaņā ar kuru Terni piegādātās elektroenerģijas cena tika izmantota kā kompensācija, kas tiek tai maksāta pēc nacionalizācijas.

90 Tika nospriests, ka Terni tarifa mērķis bija uzturēt iespēju iegūt elektroenerģiju par “izmaksām, kas lielā mērā atbilst tām izmaksām, kas Terni būtu bijušas, ja tā būtu turpinājusi izmantot pašas saražoto elektroenerģiju”, un ka Terni tādēļ nevarēja tikt likt maksāt “papildu izmaksas [par elektroenerģijas piegādi], kuras tai nebūtu bijis jāmaksā, ja tā būtu turpinājusi pati ražot elektroenerģiju savām vajadzībām un tādēļ izmantojusi pašražoto elektroenerģiju”.

91 Šī argumentācija ir pretrunā prasītājas nostājai. Pretēji prasītājas apgalvojumiem valsts tiesas neuzskatīja, ka elektroenerģijas tarifam, kas Terni bija jāmaksā ENEL, bija jāpaliek līdzvērtīgam “citu pašražotāju tarifam”, bet ka tam bija jāatbilst izmaksām, kas būtu bijušas “pašai Terni”, ja tā pati būtu turpinājusi ražot elektroenerģiju, kas bija iespējams vienīgi, pamatojoties uz hidroelektrisko koncesiju, un vienīgi, kamēr bija spēkā attiecīgā koncesija.

92 Kā to pareizi norādīja Komisija, atbilstoši kompensēšanas loģikai, kuru izklāstīja valsts tiesas saistībā ar faktoru par elektrības cenām, Terni tarifa ilgums nevarēja vienkārši neņemt vērā ekspropriētās koncesijas atlikušo ilgumu un būt piesaistīts pašražotāju hidroelektrisko koncesiju nākotnes tendencēm.

93 Otrkārt, ir svarīgi piebilst, ka tiesību akti saistībā ar hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu pēc Likuma Nr. 1643/62 un Dekrēta Nr. 1165/63 ir pretrunā šo tekstu interpretācijai, kuru aizstāv Itālijas Republika un saskaņā ar kuru šie pēdējie minētie tiesību akti Terni tarifa garumu ar dinamisku un tiešu norādi saistīja ar pašražotāju hidroelektrisko koncesiju garumu tādā ziņā, ka šo hidroelektrisko koncesiju pagarināšana automātiski izraisīja minētā tarifa pagarināšanu.

94 Šī interpretācija jau konfliktē ar faktu, ka Terni tarifa pagarināšanas gadījumi, nebūt nebūdami automātiski, bija radījuši nepieciešamību pēc likumdevēja iejaukšanās, lai tiktu grozīta kompensācija, kas sākotnēji tika noteikta ar Dekrētu Nr. 1165/63.

95 Terni tarifa pirmā pagarināšana izriet no Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punkta, ar kuru arī tika pagarinātas pastāvošās hidroelektriskās koncesijas līdz 2001. gadam. Šis likums nevar tikt uzskatīts vienīgi par tādu, ar kuru tika automātiski veikta Terni tarifa un pašražotāju hidroelektrisko koncesiju pagarināšana līdz 2001. gadam, jo šim likumam bija dubults mērķis: pagarināt Terni tarifu, bet arī to izbeigt līdz 2007. gada beigām (skat. apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumu) datumā, kas ir vēlāks par pastāvošo hidroelektrisko koncesiju beigšanos un līdz ar to neatkarīgs no šīs beigšanās. Šie divi faktori ir inherenti saistīti un faktiski pierāda jautājuma par šī tarifa ilgumu saistībā ar pašražotāju situāciju atsevišķo būtību.

96 Bijušo Terni sabiedrību likteņa nošķiršanu no pašražotāju likteņa apstiprina fakts, ka 1999. gadā Itālijas iestādes iestājās vienīgi, lai pagarinātu pastāvošās hidroelektriskās koncesijas līdz 2010. gadam.

97 Terni tarifa otrā pagarināšana izriet no Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punkta, kurā ir noteikts:

“Lai ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu, labvēlīgo tarifu nosacījumu piemērošana saistībā ar elektroenerģijas piegādi, kas ir paredzēta 2003. gada 18. februāra Dekrētlikuma Nr. 25 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kas pārveidots ar grozījumiem par 2003. gada 17. aprīļa Likumu [..] Nr. 83, ir pagarināta līdz 2010. gada beigām saskaņā ar tarifu nosacījumiem, kas ir piemērojami 2004. gada 31. decembrī.”

98 Minētajā tiesību normā pat nav atsauces uz hidroelektriskajām koncesijām un pat nav nekādas norādes par likumdevēja nodomu pielīdzināt Terni tarifa ilgumu ar minēto koncesiju ilgumu.

99 Tieši pretēji, no šīs pašas tiesību normas izriet, ka Terni tarifs ir tikai viens no labvēlīgajiem tarifu nosacījumiem, kura pagarināšana ir paredzēta, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu”. Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā, kas ir iekļauts Itālijas iestāžu apsvērumu, kuri tika iesniegti formālās izmeklēšanas procedūras laikā, kopsavilkumā, ir norādīts, ka Itālijas iestādes uzsver:

“Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktā noteiktais tarifa termiņa pagarinājums ir saistīts ar plašu ieguldījumu programmu, ko ThyssenKrupp ievieš Terni‑Narni rūpnieciskajā rajonā”, un ka “saskaņā ar šo darbības plānu, rajonā tiks celta jauna, jaudīga elektroenerģijas ražotne”. Ir ticis norādīts, ka “tarifs ir [..] kā pagaidu risinājums, kamēr šī jaudīgā ražotne būs gatava, un tā atcelšana apdraudētu pašreizējos ieguldījumus.”

100 Kā ir ticis norādīts apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā saistībā ar “otrās pagarināšanas politiskajiem iemesliem”, Itālijas iestādes ir apgalvojušas:

“Tarifs ir nepieciešams, lai izveidotu vienādus noteikumus energoietilpīgiem uzņēmumiem Itālijā un to konkurentiem [Eiropas Savienībā], kuriem arī tiek piemērotas zemākas cenas par enerģiju (ar tarifa vai līguma palīdzību) elektroenerģijas ražošanas vai transportēšanas infrastruktūru projektu ieviešanas laikā. Ja tarifs tiktu atcelts, minētie uzņēmumi pārceltu savas darbības ārpus [Savienības]. Tas nenovēršami izraisītu rūpniecības krīzi un ievērojamu bezdarbu attiecīgajos reģionos. Tāpēc [Itālijas Republika] uzskata, ka tarifa režīma darbības ilguma pagarināšana būtu jāuzskata par īslaicīgu risinājumu.”

101 Tas tādēļ nav pasākums, kas būtu Terni sniegtās kompensācijas juridiskais turpinājums saistībā ar tās hidroelektroenerģijas daļas nacionalizāciju 1962. gadā.

102 Turklāt ir jānorāda, ka šī Terni tarifa pagarināšana notika gandrīz sešus gadus pēc hidroelektrisko koncesiju atjaunošanas ar Dekrēta Nr. 79/99 starpniecību; šāds starplaiks ir pretrunā apgalvotajai saiknei starp apstrīdēto pasākumu un minēto koncesiju pagarināšanu.

103 Prasītāja apgalvo, ka, lai gan Terni tarifs netika pagarināts tajā pašā laikā 1999. gadā, tas netika izdarīts tādēļ, ka Likums Nr. 9/91 noteica “maigu izbeigšanas” shēmu, saskaņā ar kuru tarifs tiek piemērots līdz 2007. gada beigām. Ir pietiekami konstatēt, ka tā vietā, lai pamatotu prasītājas nostāju, šis arguments vienīgi ir, lai nošķirtu Terni tarifa likteni no pašražotāju, kuriem ir hidroelektriskās koncesijas, tarifa likteņa.

104 Uz šo konstatāciju par objektīvo saikni starp plānoto, pakāpenisko Terni tarifa izbeigšanos un šī tarifa nepagarināšanu 1999. gadā neattiecas prasītājas izvirzītā vienkāršā hipotēze, ka attiecīgais tarifs netika pagarināts 1999. gadā, jo tika gaidītas zemākas elektroenerģijas cenas sakarā ar tirgus liberalizēšanu; turklāt šo hipotēzi prasītāja nav nekādā veidā pamatojusi.

105 Faktiski izriet, ka Itālijas iestādes 1991. gadā nolēma progresīvā veidā izbeigt Terni tarifa piemērošanu un ka 2005. gadā tās pārdomāja, jo apstrīdētais pasākums papildināja ieguldījumus, kurus bija it īpaši veikusi prasītāja.

106 Visbeidzot ir jānorāda, ka pāris mēnešus pēc Terni tarifa pagarināšanas ar Likumu Nr. 266/05 tika no jauna pagarinātas hidroelektriskās koncesijas (līdz 2020. gadam), tomēr neparedzot līdzvērtīgu Terni tarifa pagarināšanu.

107 Treškārt, ir jāuzsver, ka prasītājas argumentācijai, kas ir balstīta uz 1991. gada 6. augusta lēmumu un vispārējā veidā uz Komisijas iespējamajām pretrunām, nav nozīmes.

108 Prasītāja vispirms apgalvo, ka no 1991. gada 6. augusta Lēmuma “necelt iebildumus” pret Likuma Nr. 9/91 piemērošanu un no Komisijas un Itālijas iestāžu korespondences apmaiņas izriet, ka Komisija akceptēja secinājumu, ka Terni tarifa pagarināšana 1991. gadā bija tiesisks turpinājums kompensācijai, kas piešķirta Terni saskaņā ar Likumu Nr. 1643/62 un Dekrētu Nr. 1165/63, un ka šajā ziņā šī tarifu shēma nebija pakļauta Kopienu tiesību normām par valsts atbalstu.

109 Nav strīda par to, ka pēc tam, kad Itālijas iestādes bija paziņojušas Likumu Nr. 9/91, kura 20. panta 4. punkts paredzēja pirmo reizi pagarināt Terni tarifu, Komisija pieņēma 1991. gada 6. augusta lēmumu necelt iebildumus.

110 Apstrīdētajā lēmumā Komisija apgalvo, prasītājai to neapstrīdot, ka Likums Nr. 9/91 tika paziņots tajā pašā laikā, kad Likums Nr. 10/91, kas arī attiecās uz enerģētiku, un ka dokumenti, uz kuru pamata Komisija tika pieņēmusi lēmumu, vienīgi ietvēra īsu aprakstu un vērtējumu saistībā ar pantiem, kas attiecas uz valsts atbalstu. Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punkts, kurā paredzēts Terni tarifa pagarinājums, netiek minēts (apstrīdētā lēmuma 20. un 134. apsvērums).

111 Komisija piebilst, ka, ņemot vērā informācijas nepietiekamību, nav iespējams izsekot lēmuma pieņemšanas gaitai šajā lietā, un it īpaši uzzināt, vai Komisija ir pārbaudījusi Terni tarifu ar mērķi to apstiprināt, bet, lai kā arī būtu, gan Itālijas Republikas veiktā paziņošana, gan lēmums par apstiprināšanu attiecas uz vienu un to pašu visu likumu (apstrīdētā lēmuma 135. un 136. apsvērums).

112 Pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisija atzina par “saderīgu ar valsts atbalsta noteikumiem atbalstu, kas izklāstīts abos likumos” (apstrīdētā lēmuma 20. apsvērums).

113 Šo secinājumu apstiprina 1991. gada 6. augusta lēmuma formulējums, kurā Komisija norāda, ka, “tā kā enerģijas ekonomija ir Kopienas enerģētiskās politikas mērķis, un izvērtējusi [attiecīgajos] likumos paredzētos finanšu stimulus un ņemot vērā Itālijas iestāžu saistības sakarā ar noteiktām tiesību normām, [tā] nolemj necelt nekādus iebildumus pret to piemērošanu”. Norāde uz vides mērķiem un valsts iestāžu saistībām, uz kurām bija tieši norādīts turpmākajos šī paša lēmuma punktos ar inter alia norādi uz maksimālo reģionālā atbalsta lielumu, apstiprina, ka Likumā Nr. 9/91 un Likumā Nr. 10/91 izklāstītie pasākumi, iesākumā kvalificēti kā valsts atbalsts, tika atļauti kā saderīgi ar kopējo tirgu, kaut gan 1991. gada 6. augusta lēmumā nav tieši noteikts, kurš izņēmums tika piemērots.

114 Ir arī jāatgādina, ka lēmums necelt iebildumus atbilst saskaņā ar definīciju, kas izklāstīta 4. panta 3. punktā Regulā Nr. 659/1999, ar ko tiek kodificēta un pamatota prakse tādu valsts atbalsta pārbaužu jomā, ko veic Komisija saskaņā ar Tiesas judikatūru (Tiesas 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija, Krājums, I‑5829. lpp., 5. punkts), atbilst situācijai, kurā Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl attiecībā uz to ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo tirgu, un nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu.

115 Turklāt prasītāja apgalvo, balstoties uz Itālijas Rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministrijas 1991. gada 19. septembra vēstuli, kas adresēta Itālijas Valsts dalības ministrijai, ka Komisija sazinājās ar Itālijas iestādēm, meklējot informāciju par iespējamo atbalstu, kas piešķirts Ilva, iepriekš – Terni, un ka, saņēmusi atbildi no šīm iestādēm, ka Terni tarifa pagarināšana ar Likumu Nr. 9/91 nebija atbalsts, bet sava veida kompensācijas pagarināšana, kas bija paredzēta Likumā Nr. 1643/62, Komisija netika apstrīdējusi šādu interpretāciju.

116 Papildus tam, ka Komisija nepiekrīt tam, ka Itālijas iestādes būtu tai nosūtījušas šādu atbildi, nekāda oficiāla nostāja par Likumā Nr. 9/91, kurš jau turklāt bija apskatīts 1991. gada 6. augusta lēmumā, paredzēto pasākumu nevar tikt izsecināta no Komisijas vienkāršas klusēšanas, ņemot vērā Regulu Nr. 659/1999.

117 Katrā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka Terni tarifa pagarināšana ar Likumu Nr. 9/91 nav apstrīdētais pasākums, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kas ir šī procesa priekšmets, un ka prasītājas argumentācija, kas ir balstīta 1991. gada 6. augusta lēmumu un iespējamo korespondences apmaiņu starp Komisiju un Itālijas iestādēm, ir daļa no diskusijas par tiesiskās paļāvības aizsardzības pārkāpumu, kas ir prasītājas izvirzītā pēdējā pamata priekšmets.

118 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunīgs, jo Komisija kvalificēja apstrīdēto pasākumu kā valsts atbalstu, tajā pašā laikā atzīstot, ka “saglabāt paralēlismu salīdzinājumā ar attieksmi pret citiem hidroelektroenerģijas ražotājiem, kuru koncesijas tika pagarinātas” (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums), ka sākotnējais ilgums tika noteikts saskaņā ar hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumu (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums) vai ka kompensēšanas metode, kuru 1962. gadā tika izvēlējies Itālijas likumdevējs, bija pamatoti tiktāl, ciktāl tā ļāva “novērst risku radīt papildu zaudējumus, kas Terni būtu radušies gadu gaitā, piemēram, ja enerģijas cenas paaugstinātos [..]” (apstrīdētā lēmuma 73. apsvērums); šis pēdējais apgalvojums ir netiešs apstiprinājums faktam, ka Terni ciestais kaitējums, kas radās ekspropriācijas rezultātā, ir cieši saistīts ar potenciālo citu pašražotāju priekšrocību.

119 Šie argumentācija ir balstīta uz daļēju un subjektīvu apstrīdētā lēmuma, un it īpaši 92. apsvēruma, interpretēšanu, kurā ir apkopota Komisijas analīze un kas ir formulēta šādi:

“Attiecībā uz Terni tarifa režīma darbības ilguma pagarinājumiem Komisija atzīst, ka to mērķis bija saglabāt vienlīdzīgu pieeju ar tiem hidroenerģijas ražotājiem, kuru koncesiju termiņš ir atjaunots. Tomēr šādas paralēles, kas ir kompensācijas mehānisma pamatā, ekspropriēšanas līgumā bija paredzētas tikai uz [30] gadiem, nevis uz nenoteiktu laiku. Tāpēc iepriekš 73.–78. punktā [apsvērumā] aprakstīto iemeslu dēļ nevar uzskatīt, ka šiem pagarinājumiem būtu bijis kompensējošs raksturs.”

120 Komisija apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā piebilst:

“Šāds secinājums ir vēl nepārprotamāks attiecībā uz tarifa otro pagarinājumu. Šis pagarinājums pārtrauca pakāpeniskās samazināšanas mehānismu, kuram bija jāatvieglo uzņēmuma pāreja uz pilnu tarifu, kas norādīja uz Itālijas iestāžu pārliecību, ka uzņēmumiem ir izsniegta pilna kompensācija. Pati Itālija ir sīki paskaidrojusi šā otrā pagarinājuma iemeslus, kas saistīti tikai ar rūpniecības politiku (skatīt Itālijas [Republikas] piezīmes iepriekš 60. punktā [apsvērumā]).”

121 Tādēļ Komisijas argumentācijā nav ne nekādas divdomības, ne pretrunu; Komisija uzskata, ka loģika, kas prevalēja saistībā ar Terni kompensācijas metodes izvēli, nevar pamatot Terni tarifa piemērošanas pamatošanu ilgāk par 30 gadu periodu, kurš tika ļoti specifiskā veidā noteikts valsts tiesību aktos.

122 Visbeidzot ir jānorāda, ka, ja tiktu sekots prasītājas argumentācijai, tad kompensācija tiktu piešķirta uz nenoteiktu laiku un tādēļ neierobežotā apmērā; prasītāja nav pierādījusi, ka tas būtu pieļaujams saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai ECT judikatūru.

123 Ir jāatgādina, ka Itālijas iestāžu lēmums nacionalizēt Terni hidroelektroenerģijas daļu tika pieņemts saskaņā ar Itālijas Konstitūcijas 43. pantu, kurā ir paredzēts, ka “sabiedrības interesēs ar likumu var tikt paredzēta specifisku uzņēmumu vai uzņēmumu kategoriju, kuri ietilpst primārajās sabiedrības interesēs sakarā ar būtiskajiem publiskajiem pakalpojumiem vai enerģijas avotiem vai kuri rīkojas kā monopoli būtiskajās sabiedrības interesēs, izveidošana vai nodošana ar ekspropriēšanu, par kuru ir paredzēta kompensācija, valstij, valsts iestādēm vai strādnieku vai patērētāju biedrībām”.

124 Prasītāja norāda, ka saskaņā ar Corte suprema di cassazione un Corte costituzionale (Itālijas Konstitucionālā tiesa) judikatūru kompensācijai ir jābūt “pienācīgai un adekvātai” un “patiesai” un tās aprēķināšanai jāatbilst “īpašuma vērtībai, ņemot vērā tā būtiskās pazīmes, kā liecina tā potenciālā ekonomiskā izmantošana”.

125 Komisija neapstrīd šos apgalvojumus un norāda uz Corte costituzionale 1980. gada 30. janvāra spriedumu lietā Nr. 5/1980, kurā ticis nospriests:

“Kompensācija, kas tiek garantēta ekspropriētajai pusei [..], kaut arī tā nav pilnīga atlīdzība par ciestajiem zaudējumiem – tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams, lai samierinātu individuālās tiesības ar vispārējām interesēm, kurām kalpo veiktā ekspropriācija, – tomēr nedrīkst tikt noteikta nepienācīgā vai pilnībā simboliskā līmenī, bet tai ir jābūt patiesai kompensācijai. Lai to padarītu par iespējamu, aprēķinot kompensāciju, saskaņā ar likumu ir jāņem vērā īpašuma vērtība atbilstoši tā būtiskajām pazīmēm, kā par to liecina tā potenciālā ekonomiskā izmantošana.”

126 Nav strīda par to, ka Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantā paredzētā kompensācija tika definēta atbilstoši nacionalizētajiem aktīviem, proti, elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kas tiek ekspluatētas, pamatojoties uz koncesiju, kuras ilgums ļauj koncesijas turētājam amortizēt veiktos ieguldījumus.

127 Tādējādi Itālijas Republika izvēlējās piešķirt kompensāciju nevis naudas maksājuma formā, bet gan ar to, ka Terni tiks piegādāts noteikts elektroenerģijas daudzums par cenu, kādu tā būtu maksājusi, ja tā būtu paturējusi savas iekārtas. Šajā sakarā valsts iestādes loģiski ņēma vērā Terni koncesijas atlikušo ilgumu, lai noteiktu Terni tarifa piemērošanas ilgumu, un Terni tarifs beidzās nedaudz vēlāk kā minētā koncesija.

128 Kā to Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 75. apsvērumā, kopējais kompensācijas apjoms tādēļ atbilst Terni tarifa ilgumam.

129 Prasītāja uzskata, ka šis tarifs saskaņā ar valsts likumdevēja akceptēto pamatojumu ir sistemātiski jāpagarina ar neekspropriēto pašražotāju koncesiju pagarināšanu, lai “pastāvīgi” neitralizētu nacionalizācijas negatīvās sekas, ņemot vērā izmaiņas elektroenerģijas cenās.

130 Prasītājas piedāvātā Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta interpretācija radītu situāciju, kurā pēc Terni hidroelektriskās daļas nacionalizēšanas kompensācija tiktu piešķirta uz nenoteiktu laiku, kurā summas aprēķins būtu atkarīgs no vēlāk notiekošajiem faktoriem – pat vairākus gadus – pēc nacionalizēšanas, un līdz ar to gan kompensācijas apjoms, gan nacionalizēto aktīvu vērtība būtu nenoteikta un neierobežota.

131 Taču prasītāja nav norādījusi ne uz kādu noteikumu, Kopienu tiesību principu, valsts tiesību normu vai valsts tiesas nolēmumu, ar kuru varētu pamatot tās piedāvāto interpretāciju, kura izraisītu to, ka kompensācija tiktu sniegta uz nenoteiktu laiku vai sniegtu vispārēju iespēju ņemt vērā notikumus, kas notikuši pēc kompensācijas noteikšanas, lai grozītu nacionalizēto vai ekspropriēto aktīvu vērtības aplēsi un līdz ar to kompensācijas apjomu.

132 Turklāt šķiet, ka prasītāja atzīst šādas interpretācijas neiespējamību, atzīstot Komisijas norādītās tiesību normas saturu, proti, Republikas Prezidenta 2001. gada 8. jūnija Dekrēta Nr. 327, ar kuru tiek konsolidētas likumdevēja un regulatīvās tiesību normas par ekspropriēšanu sabiedrības interesēs, 32. panta saturu. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka “ir, protams, taisnība, ka par ekspropriāciju sniegtā kompensācija nevar būt neierobežota ilguma pasākums” un ka tam “ir jābūt skaidri noteiktam paredzamā veidā ekspropriēšanas laikā”. Šī dekrēta 32. pantā ir noteikts, ka “kompensācija par ekspropriāciju tiek aprēķināta, pamatojoties uz aktīvu pazīmēm laikā, kad noslēgts nodošanas līgums, vai datumā, kad publicēts ekspropriācijas dekrēts”.

133 Tomēr prasītāja apgalvo, ka “sākotnējais elastīgais kompensēšanas mehānisms, ņemot vērā Terni ekspropriēšanas izņēmuma raksturu, arī atbilst principiem, kas paredzēti [ECPAK] papildprotokola 1. pantā, kā arī [ECT] judikatūrā”.

134 Minētais pants, kura nosaukums ir “Īpašuma aizsardzība”, ir formulēts šādi:

“Jebkurai fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības uz īpašumu. Nevienam nedrīkst atņemt viņa īpašumu, izņemot, ja tas notiek sabiedrības interesēs un apstākļos, kas noteikti ar likumu un atbilst vispārējiem starptautisko tiesību principiem.

Minētie nosacījumi nekādā veidā nedrīkst ierobežot valsts tiesības izdot tādus likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem, lai kontrolētu īpašuma izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm vai lai nodrošinātu nodokļu vai citu maksājumu vai sodu samaksu.”

135 Ir pietiekami konstatēt, ka šajā tiesību normā ir noteiktas tiesības uz īpašumu, tajā pašā laikā nosakot šo tiesību ierobežojumus; norāde vienīgi uz šo tekstu nevar būt pamatojums prasītājas nostājai šajā lietā.

136 Saistībā ar ECT judikatūru prasītāja norāda uz 2002. gada 11. aprīļa spriedumu lietā Lallement/Francija, no kura izriet, ka prasības sniegt kompensāciju, “kas pienācīgi atbilst [ekspropriētā īpašuma] vērtībai”, izpilde var “dažreiz pieprasīt summas, kas ir ievērojami lielākas par ekspropriētā īpašuma vērtību pašu par sevi”.

137 Šajā spriedumā, kas attiecās uz īpašuma ekspropriēšanu, kas tika izmantots lauksaimniecībā, ECT norādīja, ka pasākumam, kas aizskar tiesības uz īpašumu, tādam kā ekspropriācija, ir jānosaka “taisnīgs līdzsvars” starp sabiedrības vispārējo interešu prasībām un indivīda pamattiesību aizsardzības prasībām. Ekspropriēšanas jomā šis līdzsvars parasti tiek sasniegts, ja ekspropriētā puse saņem kompensāciju, kas ir “saprātīgā mērā” saistīta ar īpašuma tirgus vērtību, pat ja leģitīmie sabiedrības interešu mērķi varētu nosliekties par labu kompensācijai, kas atrodas krietni zem tirgus vērtības. Eiropas Cilvēktiesību Tiesa uzskatīja, ka, lai gan ir rīcības brīvība, kas ir valstij gadījumā, ja ekspropriētais īpašums ir ekspropriētās puses “darba līdzekļi”, izmaksātā kompensācija nav saprātīgā mērā saistīta ar īpašuma vērtību, ja tā vai citādi tā nenosedz specifisko kaitējumu vai nesniedz iespēju izmantot minētos līdzekļus kādā citā veidā pēc ekspropriācijas (18., 20., 23. punkts).

138 Tomēr papildus tam, ka apšaubāma ir analoģija, kuru prasītāja norāda starp Terni situāciju un situāciju, saistībā ar kuru tika pieņemts minētais spriedums, proti, lauksaimniecības zemes ekspropriēšanu, kura aizskāra zemnieka ražošanas līdzekļus un tādējādi viņa iespējas veikt lauksaimniecību, arī ir jānorāda, ka ECT spriedumā nav nekādas norādes par “nepieciešamību paredzēt summas, kas ir ievērojami lielākas par ekspropriētā īpašuma vērtību”.

139 Šis spriedums ir balstīts uz samērīgām attiecībām, kurām ir jāpastāv starp kompensācijas lielumu un attiecīgo ekspropriētā īpašuma vērtību; šis pamatojums nav saderīgs ar prasītājas piedāvāto Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta interpretāciju, kas var izraisīt to, ka Terni tarifs tiek piemērots neierobežoti un mūžīgi, jo nav noteikts specifisks ierobežojums laikā.

140 No visa iepriekš minētā izriet, ka Terni tarifa pagarināšana, kas tika veikta 2005. gadā ar apstrīdēto pasākumu, bija neatņemama kompensācijas daļa, kas Terni pienācās par 1962. gadā piedzīvoto ekspropriāciju. Šis prasītājas apgalvojums ir balstīts uz ekstrapolēšanu no valsts likumdevēja izvēlētās kompensācijas pamatojuma, kas savukārt bija balstīts uz Terni pielīdzināšanu virtuālam pašražotājam. Šis apgalvojums atkāpjas no laika ierobežojuma, kas noteikts saistībā ar Terni tarifa piemērošanu, un izraisa Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta skaidrā un precīzā formulējuma sagrozīšanu.

141 Tādēļ Komisija, konstatējusi, ka nav šaubu, ka elektroenerģijas piegāde par zemāku cenu salīdzinājumā ar parasto elektroenerģijas tarifu ir acīmredzama ekonomiska priekšrocība tās saņēmējiem, kas samazina tiem ražošanas izmaksas un palielina to konkurētspēju (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums), pamatoti secināja, ka bijušajām Terni sabiedrībām no 2005. gada 1. janvāra piešķirtais tarifs bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.

142 No tā izriet, ka pamats, ar kuru tiek apgalvots EKL 87. panta 1. punkta pārkāpums, ir jānoraida.

Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots, būtisko formas prasību pārkāpums un EKL 87. un 88. panta pārkāpums, jo tika acīmredzami kļūdaini izvērtēts Itālijas iestāžu iesniegtais ekonomiskais pētījums

Par būtisko formas prasību pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

143 Prasītāja norāda, ka Komisija 2007. gada 20. februāra vēstulē pieprasīja, lai Itālijas Republika tai tostarp sniegtu informāciju, kas tai ļautu objektīvi salīdzināt ekspropriēto aktīvu vērtību ar priekšrocības vērtību, kura tika gūta no Terni tarifa no šī režīma sākuma līdz 2010. gada beigām, ar attiecīgo vērtību aktualizāciju, lai varētu tikt veikta salīdzināšana. Prasītāja piebilst, ka šajā vēstulē Komisija norādīja, ka pieprasītā informācija ir “nepieciešama, lai izdarītu secinājumu”, kas ļāva Itālijas iestādēm un saņēmējām sabiedrībām, īstenojot savas tiesības piedalīties formālajā izmeklēšanas procedūrā, uzskatīt pieprasītās salīdzinošās analīzes rezultātus kā noteicošus saistībā ar jautājumu par Terni tarifa kvalificēšanu par valsts atbalstu.

144 Atbildot uz šo pieprasījumu, Itālijas Republika 2007. gada aprīlī iesniedza Komisijai pētījumu, kuru bija veicis neatkarīgs konsultants pēc bijušo Terni sabiedrību lūguma un kurā ir norādīts, ka kopējā vērtība, kas gūta no Terni tarifa priekšrocības, ir zemāka par ekspropriētā īpašuma, kas tika veikts sakarā ar nacionalizēšanu, grāmatvedības vērtību (aktualizēta 2006. gadā), un tādēļ secina, ka nebija notikusi pārmērīga kompensēšana.

145 Tomēr apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka šim pētījumam nav nozīmes, jo kompensēšanas mehānisma adekvātums var tikt izvērtēts vienīgi ekspropriācijas brīdī (ex ante) un nevis pēc tam (ex post).

146 Apstrīdētais lēmums tika pieņemts apstākļos, kuri neļāva prasītājai pilnībā izmantot savas tiesības uz aizstāvību un piedalīties procesā saistībā ar jautājumu, kas bija minētās procedūras priekšmets. Neinformējot prasītāju par radikālajām izmaiņām savā vērtējumā procedūras gaitā, Komisija pievērsa prasītājas uzmanību aspektiem, kurus tā beigu beigās uzskatīja par tādiem, kuriem nav nozīmes saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Tā rezultātā tika nopietni pārkāpts noteikums, ka puses ir jāuzklausa, kurš ir galvenā un neaizskaramā jebkuras procedūras garantija, ieskaitot Kopienas procedūras. Nevienā administratīvajā procedūrā nedrīkst tikt neievērots indivīdu, kas piedalās šajā procedūrā, tiesību uz aizstāvību pamatprincips.

147 Judikatūra, kuru Komisija izvirzīja savos rakstveida apsvērumos, ir balstīta uz kļūdainu Regulas Nr. 659/1999 20. panta interpretāciju, un tajā netiek ņemts vērā EKL 88. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka procedūrā, kurā tiek uzklausītas puses, Komisijai ir “[jāliek] ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes”.

148 Prasītāja apgalvo, ka ir acīmredzams, ka dalībvalsts nav vienīgais tiesību subjekts, kuru skar tiesību akts, ar kuru atbalsta pasākums tiek atzīts par nesaderīgu ar EKL 87. pantu. Tieši pretēji, gan atbalsta saņēmēju, gan konkurējošos uzņēmumus kā “ieinteresētās personas” tieši skar lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kas pieder Kopienu administrācijai, un ar tām saistītās pilnvaras atgūt nelikumīgu atbalstu; ir norādīts, ka minētajām personām ir tiesības celt prasību Komisijas negatīva lēmuma gadījumā. Tiesības uz aizstāvību tādējādi ir saistītas ar administratīvajiem aktiem, kas ir negatīvi visiem adresātiem (t.i., gan valsts un trešajām personām, kas ir izslēgtas no atbalsta, kuru nav atzinusi Komisija), un ka nelabvēlīgā situācija ir jāuzskata par noteikuma piemērošanas nosacījumu, saskaņā ar kuru puses ir jāuzklausa saistībā ar visiem adresātiem.

149 Komisijas minētajā judikatūrā vismaz tiek atzīts, ka “[ieinteresēto personu, kas nav dalībvalsts], tiesības iesaistīties administratīvajā procedūrā [ir jānodrošina] pienācīgā apmērā, ņemot vērā lietas apstākļus”. Tomēr šajā lietā viens no noteicošajiem aspektiem, lai Terni tarifs tiktu atzīts par saderīgu ar Kopienu noteikumiem par valsts atbalstu, ir bijušo Terni sabiedrību ekonomiskās un finanšu situācijas vērtējums ekspropriācijas laikā, kura tika veikta ar Likumu Nr. 1643/62. Prasītāja uzskata, ka šis aspekts bija vienlīdzīgā mērā noteicošs saistībā ar to, vai lietas iznākums ir atkarīgs no Terni ekspropriēto aktīvu aktualizētās vērtības salīdzināšanas ar Terni tarifa vērtību, kas tika aktualizēta līdz 2010. gada 31. decembrim, vai arī apskatāmais jautājums attiecas vienīgi uz šī tarifa neseno pagarināšanu kā papildus kompensēšanu par izņēmuma ekspropriāciju, kuru piedzīvoja Terni.

150 Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka, pat neņemot vērā iepriekš minēto, Komisija tomēr nopietni pārkāpa būtiskās formas prasības formālās izmeklēšanas procedūras laikā gan attiecībā pret prasītāju, gan pret Itālijas Republiku. Pat ja prasītājas tiesības uz aizstāvību tiek apskatītas ierobežotā veidā, apstrīdētais lēmums vēl joprojām ir prettiesisks, jo tajā ir pieļauts nelabojams pārkāpums tādā ziņā, ka tajā ir pretruna starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu. Personām, kuras ietekmēja procedūra, netika sniegtas pietiekamas garantijas, lai tās varētu iesniegt pretargumentus iestādei, kura sāka procedūru saistībā ar aspektu, kurš bija būtisks saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Šis defekts faktiski padarīja par bezjēdzīgu Itālijas Republikas atbildi uz jautājumiem, kurus Komisija tika uzdevusi savā 2007. gada 20. februāra vēstulē.

151 Komisija atbild, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts atbalsta kontroles procedūrā valsts atbalsta saņēmēji nevar paši piedalīties debatēs, kurās tiek ievērots sacīkstes princips, nevar izvirzīt tiesības uz aizstāvību un nevar pamatoties uz tiesībām uz aizstāvību, kuras ir valstij, pret kuru attiecīgā procedūra ir sākta.

152 Pabeigtības labad, Komisija apgalvo, ka šajā lietā nav ticis pārkāpts sacīkstes princips vai Itālijas Republikas tiesības uz aizstāvību. Komisija apgalvo, ka tā nevienā brīdī procedūras laikā nebija Itālijas Republikai norādījusi, ka tā veiks Terni tarifa adekvātuma ex post vērtējumu, neizvērtējot, vai šī tarifa pagarināšana, kāda tā ir paredzēta apstrīdētajā pasākumā, var tikt attaisnota kā kompensācija par ekspropriāciju, ko Terni piedzīvoja 1962. gadā; un Komisijas apgalvoto apstiprina fakts, ka Itālijas iestādes un Terni sabiedrības patiešām izvirzīja procedūras gaitā argumentus saskaņā ar pirmo pamatu, lai pierādītu, ka pagarināšana būtu jāuzskata par neatņemamu kritērija daļu, kas ex ante paredzēts Dekrētā Nr. 1165/63, lai sniegtu kompensāciju Terni.

153 Komisija uzsver, ka, lai gan Itālijas iestāžu iesniegtais pētījums netika uzskatīts par atbilstīgu, tā tomēr tika izvērtējusi tā saturu, secinot, ka tajā izmantotās metodes, uz kurām tas bija balstīts, bija neprecīzas un/vai nepareizas. Tā piebilst, ka, apgalvojot, ka “[apstrīdētais] lēmums jebkurā gadījumā ir prettiesisks, jo tajā ir pieļauts nelabojams pārkāpums tādā ziņā, ka tajā ir pretruna starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu”, prasītāja izvirza jaunu pamatu, kas ir jāuzskata par nepieņemamu saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu.

– Vispārējās tiesas vērtējums

154 Ir jāatgādina, ka ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli Komisija informēja Itālijas Republiku par savu lēmumu sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru un ka, publicējot šo lēmumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, tā aicināja ieinteresētās trešās personas iesniegt savus apsvērumus par apstrīdēto pasākumu.

155 Konstatējusi, ka bija nepieciešama cita informācija, “kas nepieciešama, lai nonāktu pie secinājuma”, Komisija 2007. gada 20. februāra vēstulē pieprasīja, lai Itālijas Republika tai tostarp sniegtu informāciju, kas tai ļautu objektīvi salīdzināt ekspropriēto aktīvu vērtību ar priekšrocības vērtību, kura tika gūta no Terni tarifa no šī režīma sākuma līdz 2010. gada beigām, ar attiecīgo vērtību aktualizāciju.

156 Atbildot uz šo pieprasījumu, Itālijas Republika 2007. gada aprīlī iesniedza Komisijai pētījumu, kuru bija veicis neatkarīgs konsultants pēc bijušo Terni sabiedrību lūguma un kurā ir norādīts, ka kopējā vērtība, kas gūta no Terni tarifa priekšrocības, ir zemāka par ekspropriētā īpašuma, kas tika veikts sakarā ar nacionalizēšanu, grāmatvedības vērtību (aktualizēta 2006. gadā), un tādēļ secina, ka nebija notikusi pārmērīga kompensēšana.

157 No apstrīdētā lēmuma 82. un 83. apsvēruma izriet, ka Komisija prioritāri tika uzskatījusi, kas šis pētījums nav atbilstīgs, jo jebkura analīze par kompensācijas mehānisma adekvātumu ir jāveic ex ante, t.i., ekspropriācijas laikā. Līdz ar to Komisija secināja, ka līdz sākotnējam kompensējošā tarifu pasākumam (un tikai līdz šim datumam) saņēmēji nebija saņēmuši nekādas priekšrocības. Šo secinājumu nevar atspēkot ar peļņas un zaudējumu aprēķiniem, kas it īpaši ir veikti a posteriori.

158 Komisija pakārtoti izvērtēja pēc būtības pētījumu, kuru bija iesniegušas Itālijas iestādes, un konstatēja, ka tajā izmantotās metodes nebija precīzas un pareizas, jo tajā sistemātiski tika par zemu novērtēta Terni sabiedrību tarifa priekšrocība un kopumā tika pārvērtēta ekspropriēto aktīvu vērtība (apstrīdētā lēmuma 87.–90. apsvērums).

159 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts apstākļos, kuri neļāva prasītājai pilnībā izmantot savas tiesības uz aizstāvību un “piedalīties procesā saistībā ar jautājumu, kas bija minētās procedūras priekšmets”. Saņēmusi pētījumu, kurā bija izklāstīta salīdzinošā analīze, Komisija, spontānā veidā un neinformējot prasītāju, konstatēja, ka šim pētījumam nav nekādas nozīmes. Neinformējot par vērtējuma radikālo maiņu, kas notika procedūras gaitā, saistībā ar informāciju, kuru tā pieprasīja 2007. gada 20. februārī, un līdz ar to saistībā ar apstrīdēto pasākumu Komisija nesniedza prasītājai iespēju iesniegt pretargumentus formālās izmeklēšanas procedūras gaitā saistībā ar Komisijas nostāju par Terni tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem.

160 Šī argumentācija nav atbalstāma.

161 Saistībā ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jānorāda, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta kontroles procedūra, ņemot vērā tās vispārējo struktūru, ir procedūra, ko uzsāk pret atbildīgo dalībvalsti, kura tās pienākumu atbilstoši Kopienu tiesībām dēļ ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu (iepriekš minētais 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 234/84 Beļģija/Komisija, Recueil, 2263. lpp., 29. punkts, un 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, Recueil, I‑7869. lpp. 81. punkts).

162 Šajā procedūrā ieinteresētās personas, izņemot dalībvalsti, kas atbildīga par atbalsta piešķiršanu, pašas nevar iesaistīties tādā sacīkstes procesā ar Komisiju, kāds ir uzsākts attiecībā pret minēto valsti (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 59. punkts, un iepriekš 161. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, 82. punkts). Tādēļ [šīs ieinteresētās personas] galvenokārt ir informācijas avoti Komisijai (Pirmās instances tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedums lietā T‑266/94 Skibsværftsforeningen u.c./Komisija, Recueil, II‑1399. lpp., 256. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94 British Airways u.c./Komisija, Recueil, II‑2405. lpp., 59. punkts).

163 Neviena no normām par valsts atbalsta kontroles procedūru nepiešķir atbalsta saņēmējam lielāku lomu nekā citām ieinteresētajām personām. Tomēr ir jāatgādina, ka valsts atbalsta kontroles procedūra nav procedūra, ko sāk “pret” atbalsta saņēmēju, kas nozīmētu, ka atbalsta saņēmējs varētu balstīties uz tik plašām tiesībām kā tiesības uz aizstāvību (iepriekš 161. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, 83. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑198/01 Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, Krājums, II‑2717. lpp., 193. punkts).

164 Prasītāja apgalvo, ka iepriekš minētā judikatūra ir balstīta uz kļūdainu Regulas Nr. 659/1999 20. panta interpretāciju un tajā netiek ņemts vērā EKL 88. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka procedūrā, kurā tiek uzklausītas puses, Komisijai ir “[jāliek] ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes”.

165 Ir pietiekami konstatēt, ka attiecīgā judikatūra bija tieši paredzēta, lai interpretētu EKL 88. panta 2. punktu un Regulas Nr. 659/1999 6. un 20. pantu, kurā ir paredzētas ieinteresēto personu tiesības iesniegt apsvērumus formālās izmeklēšanas procedūras laikā.

166 Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tā nevar tikt uzskatīta par apstrīdētā lēmuma adresāti, pat ja ar šo lēmumu tās saņemtais atbalsts tiek atzīts par nesaderīgu. Jāatgādina, ka adresātes Komisijas pieņemtajiem lēmumiem valsts atbalsta jomā ir tikai un vienīgi attiecīgās dalībvalstis (skat. Regulas Nr. 659/1999 25. pantu un iepriekš 162. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 45. punkts).

167 Šajā sakarā jānorāda, ka vispārējie tiesību principi, piemēram, tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, tiesības tikt uzklausītam vai labas pārvaldības princips, uz ko atsaucas prasītāja, nevar ļaut Kopienu tiesai paplašināt procesuālās tiesības, kas saskaņā ar Līgumu un atvasinātajām tiesībām piemīt ieinteresētajām personām valsts atbalsta kontroles procedūrā (skat. iepriekš 163. punktā minēto spriedumu lietā Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, 194. punkts). Tāpat nav pamatoti atsaukties uz judikatūru par EKL 81. un 82. panta piemērošanu un par koncentrācijas kontroli, kas attiecas uz procedūrām, kuras sāktas nevis pret dalībvalsti, bet gan pret uzņēmumiem, kam šajā ziņā piemīt specifiskas procesuālās tiesības.

168 Šajā sakarā tika atzīts, ka ne no normām par valsts atbalstu, ne no judikatūras neizriet, ka Komisijai vajadzētu uzklausīt valsts līdzekļu saņēmēja viedokli par juridisko vērtējumu, ko tā veic saistībā ar attiecīgo pasākumu, vai ka tai pirms lēmuma pieņemšanas vajadzētu informēt attiecīgo dalībvalsti un a fortiori atbalsta saņēmēju par savu viedokli, jo ieinteresētās personas un dalībvalsts ir uzaicinātas iesniegt piezīmes (iepriekš 163. punktā minētais spriedums lietā Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, 198. punkts).

169 Katrā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka prasītāja tika aicināta iesniegt apsvērumus un ka tā tika izmantojusi šo iespēju, iesniedzot detalizētus apsvērumus Komisijai.

170 Tā norādīja, ka Terni tarifs ir likumīga kompensācija, kas Terni tika piešķirta pēc tās aktīvu ekspropriācijas, un to nevar uzskatīt par valsts atbalstu. Attiecībā uz kompensācijas atbilstību prasītāja atgādina tarifa vēsturi, norādot, ka visi Terni tarifa pagarinājumi pēc 1991. gada tika piešķirti reizē ar vispārējo hidroelektrisko koncesiju atjaunošanu citiem ražotājiem, un tādējādi saskaņā ar principu, ka nedrīkst pastāvēt diskriminācija starp Terni un citiem pašražotājiem, kuriem nav veikta ekspropriēšana un kuri attiecīgi var turpināt ražot un patērēt elektroenerģiju par ļoti zemu cenu (apstrīdētā lēmuma 43. un 44. apsvērums).

171 Prasītāja tādēļ procedūras gaitā izvirzīja argumentus, lai pierādītu, ka pagarināšana būtu jāuzskata par neatņemamu kritērija daļu, kas ex ante paredzēts Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantā, lai sniegtu kompensāciju Terni.

172 Tieši šajā sakarā Komisija veica savu galveno konstatāciju, lai secinātu, ka apstrīdētais pasākums ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē. Tādēļ prasītāja nepamatoti apgalvo, ka Komisija tai liedza “piedalīties procesā saistībā ar jautājumu, kas bija minētās procedūras priekšmets” vai ka tai tika “nepamatoti liegtas tiesības iesniegt pretargumentus par Kopienu administrācijas pozīciju saistībā ar preferenciālā tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem”.

173 Tomēr ir jānorāda, ka prasītājas apgalvojumā par Komisijas veiktā vērtējuma radikālo maiņu, kas notika procedūras gaitā, saistībā ar informāciju, kuru tā pieprasīja 2007. gada 20. februārī, un līdz ar to saistībā ar apstrīdēto pasākumu, nav ņemts vērā formālās izmeklēšanas procedūras mērķis un ir balstīts uz Komisijas 2007. gada 20. februāra vēstules nepareizu interpretāciju.

174 Komisija patiešām uzskatīja par nepieciešamu savākt informāciju par valstij nacionalizācijas rezultātā nodoto īpašumu grāmatvedības vērtību. Tomēr tas nebija vienīgais informācijas pieprasījuma iemesls, kurš bija izklāstīts 2007. gada 20. februāra vēstulē, un šajā sakarā paustais formulējums, ka informācija bija nepieciešama, lai “izdarītu secinājumu” šajā lietā, ir jāapskata formālās izmeklēšanas procedūras un tās mērķu kontekstā, proti, lai ieinteresētās personas varētu paust savus uzskatus un Komisija varētu pilnībā pārzināt visu informāciju saistībā ar lietu pirms lēmuma pieņemšanas (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 20. marta spriedumu lietā 84/82 Vācija/Komisija, Recueil, 1451. lpp., 13. punkts).

175 Formālajai izmeklēšanas procedūrai nevar būt cits apjoms kā vien tas, kas ir izklāstīts iepriekš, un, konkrētāk, tajā nevar tikt galīgi nospriests par noteiktiem lietas aspektiem pirms galīgā sprieduma pasludināšanas.

176 Tomēr no 2007. gada 20. februāra vēstules nevar izsecināt, kā to apgalvo prasītāja, ka Komisija to tika uzskatījusi “par noteicošu, lai lemtu par Terni tarifa pagarināšanas kategorizēšanu par valsts atbalstu, fakta pierādīšanu, ka šīs kompensācijas (aktualizētā) vērtība bija vienlīdzīga vai mazāka par ekspropriētā īpašuma vērtību”. Šīs apgalvojums izriet no kļūdainas šīs vēstules interpretācijas.

177 Komisija katrā ziņā nav norādījusi ne Itālijas Republikai, ne bijušajām Terni sabiedrībām, ka tā veica ex post vērtējumu par Terni tarifa adekvātumu, neizvērtējot, vai šī tarifa pagarināšana, kas bija noteikta apstrīdētajā pasākumā, varētu tikt pamatota kā kompensācija par ekspropriāciju, kuru 1962. gadā piedzīvoja Terni.

178 No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iebildums par prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jānoraida.

179 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka, pat ja procedūrā, kas sākta saskaņā ar Regulu Nr. 659/1999, ieinteresēto personu tiesības uz aizstāvību tiek apskatītas ierobežotā veidā (quod non), apstrīdētais lēmums vēl joprojām ir prettiesisks, jo tajā ir pieļauts nelabojams pārkāpums tādā ziņā, ka tajā ir pretruna starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu.

180 Komisija apgalvo, ka sūdzība nav pieņemama saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.

181 Tomēr ir jānorāda, ka minētais pamats nevar tikt uzskatīts par jaunu, jo tas jau tika minēts prasības pieteikumā. Līdz ar to Komisijas prasījums par to, lai šis pamats tiktu uzskatīts par nepieņemamu, ir jānoraida.

182 Ir grūti noteikt pamata precīzo apjomu, jo vienkārša norāde uz “nelabojamu pārkāpumu tādā ziņā, ka ir pretruna starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu,” neļauj precīzi noteikt nelikumību, kas izriet no tā, ka Komisija iespējami ir pieļāvusi Savienības tiesību normas vai vispārējā principa pārkāpumu.

183 Atbildes rakstā pamata formulējumam seko šāds paskaidrojums: “Personām, kuras skāra procedūra, netika sniegtas pietiekamas garantijas, lai tās varētu iesniegt pretargumentus iestādei (Komisijai), kura sāka procedūru saistībā ar aspektu, kurš bija būtisks saistībā ar apstrīdēto lēmumu.” Šī argumentācija atklāj, ka šis pamats neatšķiras no pamata, ar kuru tiek apgalvots prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpums un kurš tika noraidīts, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 178. punktā.

184 Visbeidzot ir jānorāda, ka replikas rakstā ir norādīts, ka “Komisija tomēr nopietni pārkāpa būtiskās formas prasības formālās izmeklēšanas procedūras laikā gan attiecībā pret prasītāju, gan pret Itālijas Republiku, kurām abām nepamatoti liegtas tiesības iesniegt pretargumentus par [..] administrācijas pozīciju saistībā ar preferenciālā tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem”.

185 Tiktāl, ciktāl prasītāja paredzēja izvirzīt pamatu par Itālijas Republikas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, minētais pamats ir jānoraida kā nepieņemams un katrā ziņā kā nepamatots.

186 Vispirms ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums pēc savas būtības ir subjektīvs pārkāpums (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 425. punkts un tajā minētā judikatūra), kurš tādēļ ir jāizvirza attiecīgajai dalībvalstij pašai (skat. it īpaši iepriekš 163. punktā minēto spriedumu lietā Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, 203. punkts).

187 Tādēļ prasītāja šajā lietā nevar izvirzīt iebildumu par attiecīgās dalībvalsts, šajā gadījumā Itālijas Republikas, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

188 Pat pieņemot, ka šis pamats ir pieņemams, tas nevarētu tikt atzīts par pamatotu.

189 Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips prasa nodrošināt attiecīgajai dalībvalstij iespēju izteikt savu viedokli par apsvērumiem, ko saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu iesniegušas ieinteresētās trešās personas un uz ko Komisija ir paredzējusi balstīties savā lēmumā, un tad, ja dalībvalstij nav tikusi dota iespēja sniegt savus komentārus par šiem apsvērumiem, Komisija nevar iekļaut minētos apsvērumus lēmumā pret šo valsti. Tomēr, lai šāda tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ lēmums tiktu atcelts, ir jāpierāda, ka minētā pārkāpuma neesamības gadījumā procedūras iznākums varētu būt bijis citāds (Tiesas 1987. gada 11. novembra spriedums lietā 259/85 Francija/Komisija, Recueil, 4393. lpp., 12. un 13. punkts, un 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija, Recueil, I‑307. lpp., 29.–31. punkts).

190 Šajā lietā ir pietiekami konstatēt, ka Komisija nav tikusi kritizēta par to, ka tā būtu apstrīdētajā lēmumā ņēmusi vērā ieinteresēto personu apsvērumus, par kuriem Itālijas Republikai nebija iespēja izteikt viedokli. Saskaņā ar EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 2. punkta prasībām Itālijas Republikai deva iespēju iesniegt piezīmes par lēmumu sākt [izmeklēšanas] procedūru un tai tika nosūtīti saistībā ar minēto lēmumu izteiktie ieinteresēto personu apsvērumi, saistībā ar kuriem tā pauda savu nostāju 2006. gada 22. decembra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 6. apsvērums).

191 Prasītāja apgalvo, ka, neinformējot Itālijas Republiku par vērtējuma radikālo maiņu, kas notika procedūras gaitā, saistībā ar informāciju, kuru tā pieprasīja 2007. gada 20. februārī, un līdz ar to saistībā ar apstrīdēto pasākumu, Komisija nesniedza Itālijas Republikai iespēju iesniegt pretargumentus formālās izmeklēšanas procedūras gaitā saistībā ar Komisijas nostāju par Terni tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem.

192 Ir jāuzsver, ka apsvērumos, kuri tika iesniegti Komisijai formālās izmeklēšanas procedūras laikā, Itālijas Republika apgalvo, ka ne sākotnējā tarifa piemērošana Terni, kas uzskatāma par likumīgu kompensāciju par tās aktīvu ekspropriēšanu, ne tās turpmākie pagarinājumi netika uzskatīti par valsts atbalstu. Lai pamatotu šo apgalvojumu, Itālija citē vairākus Tiesas nolēmumus, kas attiecas uz uzņēmumiem izsniegtu konkrētu kompensāciju veidu rakstura neatbilstību atbalstam, īpaši uz kompensācijām par zaudējumiem un pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (apstrīdētā lēmuma 58. apsvērums).

193 Apstrīdētā lēmuma 59. apsvērumā ir precizēts:

“Attiecībā uz valsts atbalsta