ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Paziņojums par konkursu zaudētu savu mērķi informēt personas par kandidēšanai nepieciešamajiem izpildāmajiem nosacījumiem, ja administrācija varētu noraidīt kandidātu tāda iemesla dēļ, kas nav skaidri paredzēts minētajā paziņojumā vai Civildienesta noteikumos vai nav ticis publicēts. Paziņojumā par konkursu var tikt likumīgi vienīgi atkārtots atbilstošais vispārējo Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 5. panta 1. punkta vispārējais formulējums, nenorādot paredzētajam darbam prasīto pieredzes līmeni, un līdz ar to konkursa atlases komisijas ziņā atstāta atbildība katrā attiecīgajā gadījumā izvērtēt, vai katra kandidāta norādītie kvalifikāciju apliecinošie dokumenti un diplomi, kā arī profesionālā pieredze atbilst līmenim, kāds prasīts Civildienesta noteikumos un līdz ar to paziņojumā par konkursu, lai veiktu pienākumus, kas atbilst šajā paziņojumā norādītajai kategorijai. Gadījumā, kad paziņojuma par konkursu nosacījums ir formulēts vispārīgi, atlases komisijai ir plaša novērtējuma brīvība, nosakot kritērijus tam, kā piemērojami pielaišanas dalībai konkursā nosacījumi, tostarp attiecībā uz prasītās profesionālās pieredzes ilgumu. Tātad, ja paziņojumā par konkursu ir vienīgi prasība par vismaz divu gadu ilgu profesionālo pieredzi, šis nosacījums ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz divu gadu ilgu pilna laika darbu vai uz nepilna laika darbu, kas veikts vienā vai vairākos laikposmos vai pašnodarbinātas personas statusā, kas darba laika ziņā ir līdzvērtīgs divu gadu laikposmam pilna laika darbā. Šī interpretācija ir vienīgā, kas ļauj garantēt vienveidīgu darbā pieņemšanas procedūras piemērošanu visiem konkursa kandidātiem, jo atkarībā no tā, vai ir veikts pilna laika darbs, pusslodzes darbs, ceturtdaļslodzes darbs vai ir strādāta viena diena nedēļā trīs gadu laikposmā, prasītais darbības laikposms var ievērojami atšķirties, šajā gadījumā kandidātiem radot nevienlīdzību attiecībā uz prasīto pieredzes ilgumu.

(skat. 24., 26., 29., 30. un 85. punktu)
Skaņu apzīmējumi nav paši par sevi nepiemēroti, lai nošķirtu viena uzņēmuma preces vai pakalpojumus no otra uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem. Šādos apstākļos Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 4. pants ir interpretējams tādējādi, ka skaņas var veidot preču zīmi ar nosacījumu, ka tās turklāt ir iespējams grafiski attēlot. Netiek apstrīdēts, ka mūzikas nošu atveidojums uz nošu līnijas, kuru papildina nošu atslēga, pauzes un alterācijas zīmes, veido “grafisku attēlojumu” Regulas Nr. 207/2009 4. panta izpratnē. Pat ja šāds attēlojums nav tūlītēji uztverams, tomēr tas viegli var tikt padarīts par uztveramu, tādējādi ļaujot kompetentajām iestādēm un sabiedrībai, it īpaši saimnieciskās darbības subjektiem, iegūt precīzas zināšanās par apzīmējumu, attiecībā uz kuru iesniegts pieteikums reģistrēt to kā preču zīmi.

(skat. 32.–35. punktu)
2.

Eiropas Savienības preču zīme — Eiropas Savienības preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Jēdziens — Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 18.–21. punktu)
456

Otrkārt, attiecībā uz to, ka prasītāja ir samazinājusi sava tiesību aktos noteiktā pienākuma atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai jomā apmēru, vispirms no apstrīdētā lēmuma 535. un 536. apsvēruma izriet, ka minētā pienākuma ierobežošana tikai ar aktīvajām līnijām (skat. iepriekš 32. punktu), ko Komisija pārmet prasītājai, izriet no tās standartpiedāvājuma ievaddaļas 5.2. punkta. Turklāt it īpaši no apstrīdētā lēmuma 570., 572., 577., 578. un 584. apsvēruma izriet, ka to, ka prasītāja apstrīdētos pakalpojumus nepamatoti ir izslēgusi no sava pienākuma atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai jomā, Komisija secināja, ņemot vērā standartpiedāvājuma 3. pielikumā iekļautos noteikumus (skat. iepriekš 33. punktu). Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma 606. apsvēruma izriet, ka noteikums par kabeļa izmantošanas ierobežošanu 25 % apmērā, ko prasītāja ir noteikusi atsaistītai piekļuvei vietējai sakaru līnijai un kuru Komisija uzskatīja par nepamatotu (skat. iepriekš 34. punktu), izriet no standartpiedāvājuma 8. pielikuma.
157

Tā kā šādi pasākumi ir mērķtiecīgi un ierobežoti laikā, prasītāja nevar apgalvot, ka no tiem izrietošās negatīvās sekas būtu jāuzskata par nesamērīgām. Saskaņā ar LES 29. pantu izvirzīto mērķu nozīmīgums var attaisnot pat ievērojamās negatīvās sekas attiecībā uz atsevišķiem uzņēmējiem, kuri nekādi nav atbildīgi par situāciju, kuras dēļ tika noteiktas sankcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1996. gada 30. jūlijs, Bosphorus, C‑84/95, EU:C:1996:312, 23. punkts). Turklāt no ceturtā pamata vērtējuma izriet, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi spēj garantēt izvirzītā likumīgā mērķa sasniegšanu un ka tie nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai to sasniegtu (skat. iepriekš 115.–142. punktu).
104

Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka attiecīgā persona vai organizācija prasībā, kas ir celta par tās nosaukuma atstāšanu strīdīgajā sarakstā, var apstrīdēt visus apstākļus, uz kuriem Padome balstās, lai pierādītu, ka turpina pastāvēt risks, ka tā varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, neatkarīgi no jautājuma par to, vai informācija par šiem apstākļiem ir gūta no valsts lēmuma, ko ir pieņēmusi kompetentā iestāde, vai arī no citiem avotiem. Apstrīdēšanas gadījumā Padomei ir jāpierāda apgalvoto faktu pamatotība un Savienības tiesai jāpārbauda to saturiskā pareizība (skat. spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Padome/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
173

Protams, kā to apgalvo prasītāji, 2011. gada 18. oktobra sprieduma Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669) 35. punktā Tiesa apstiprināja, ka katra cilvēka olšūna no tās apaugļošanas stadijas ir jāuzskata par “cilvēka embriju” Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē un tā piemērošanas vajadzībām, ja ar šo apaugļošanu var tikt aizsākts cilvēka attīstības process. Tajā pašā laikā 2011. gada 18. oktobra sprieduma Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669) 40. punktā Tiesa norādīja, ka Direktīvas 98/44 mērķis nav regulēt cilvēka embriju izmantošanu zinātniskajos pētījumos un tās priekšmets ietver vienīgi biotehnoloģisko izgudrojumu patentspēju. No tā izriet, ka Komisijas secinājumā apstrīdētā paziņojuma 2.1. punkta beigu daļā par to, ka 2011. gada 18. oktobra spriedumā lietā Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669) netika izskatīts jautājums par to, vai šādus pētījumus varētu veikt un finansēt, nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Tādēļ Komisija nav pieļāvusi šādu kļūdu, būtībā uzskatot, ka 2011. gada 18. oktobra spriedums lietā Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669) nebija atbilstošs, lai novērtētu apstrīdēto EPI, kas ar otro priekšlikumu par Savienības tiesību akta grozīšanu attiecās uz aizliegumu finansēt pētniecības darbības, kuras saistītas vai paredz cilvēka embriju iznīcināšanu.
125

Otrkārt, iepriekš 124. punktā minētajā lietā uzdotie jautājumi, kuros ietilpst jautājumi par to, kāda ieguldījuma daļa attiecas uz sabiedrības interesēm, ir atšķirīgi no šīs lietas (it īpaši skat. iepriekš 124. punktā minētā lēmuma 209. un nākamos apsvērumus). Visbeidzot, kā izriet no minētā lēmuma 326. un 337. apsvēruma, novērtējums par stimulējošo ietekmi arī ir izdarīts, pamatojoties uz ex ante pieeju. Šis pats princips ir pārņemts attiecīgā lēmuma 340. un 341. apsvērumā saistībā ar novērtējumu par atbalsta samērīgo raksturu. Attiecībā uz analīzes par atbalsta samērīguma saturu no iepriekš 124. punktā minētā lēmuma 317. apsvēruma, kā arī no 340. un nākamajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ir analizējusi jautājumu par to, vai “atbalsts ir ierobežots līdz minimumam”. Vienīgi kā papildu pamatojums šī lēmuma 342. apsvērumā ir noteikts šādi: “Katrā ziņā atbalsta intensitāte nedrīkst pārsniegt reālā finansējuma ieguldījumu projektam daļu.”
146

Šajā ziņā vēl ir jāuzsver – kā atgādina prasītāja un kā izriet no pamatnolīguma mērķa, kurš definēts tā 2. punkta b) apakšpunktā (skat. šī sprieduma 118. punktu), – ka prasītājas arodbiedrības tiesības uz konsultācijām un informāciju nenozīmē, ka sociālajiem partneriem būtu jāvienojas par tēmu, uz kuru attiecas šīs procesuālās garantijas, bet nozīmē vienīgi to, ka ir jādod arodbiedrībai iespēja ietekmēt lēmuma pieņemšanu. Kā izriet no judikatūras, jautājums ir par vienu no pieticīgākajām dalības formām, jo tā nekādā gadījumā administrācijai nenozīmē pienākumu atbildēt uz paustajiem apsvērumiem, bet gan dot iespēju ieinteresētajām personām ar to interešu pārstāvja starpniecību tikt uzklausītām pirms vispārpiemērojamu aktu, kas tās skar, pieņemšanas vai grozīšanas (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 20. novembris, Cerafogli un Poloni/ECB, T‑63/02, EU:T:2003:308, 23. punkts un tajā minētā judikatūra, un 24. punkts), it īpaši sniedzot piekļuvi visai atbilstošajai informācijai visā šādu aktu pieņemšanas gaitā, jo mērķis ir ļaut arodbiedrībai, kāda ir prasītāja, piedalīties konsultāciju procesā cik vien iespējams pilnīgi un efektīvi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 4. maijs, Andres u.c./ECB, T‑129/14 P, EU:T:2016:267, 57. punkts).
153

Faktiski, kā izriet no 60.–67. punkta, publicētie pētījumi – tātad jau pieejami sabiedrībai – varēja tikt izpausti. Tas vēl jo vairāk ir tā, jo ECHA bija aizklājusi secinājumus – ko prasītāja bija izdarījusi no šiem pētījumiem –, kuri sabiedrībai nav pieejami un attiecībā uz kuriem tā būtībā uzskatīja, ka tiem ir pievienotā vērtība iepriekš 60. punktā minētajā izpratnē. Šie secinājumi tātad atšķiras no pētījumu objektīvā satura, kā arī no vienkāršiem secinājumiem, kurus no šiem pētījumiem varēja izdarīt jebkurš konkrētas jomas eksperts.
3

Šajā sākotnējā lēmumā par atteikumu Padome norādīja, ka tās Juridiskais dienests nav sagatavojis nekādu atzinumu par kādu no pieteikumā norādītajiem aspektiem. Attiecībā uz iekšējiem dokumentiem un projektiem tā norādīja uz ierobežotu skaitu dokumentu korespondencē starp Padomes Juridiskā dienesta ierēdni, Eiropas Parlamenta un Eiropas Komisijas juridisko dienestu ierēdņiem un dalībvalstu pārstāvjiem, un to, ka dažos šīs korespondences dokumentos pielikumos esot ietvertas Parlamenta un Padomes direktīvas par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu (turpmāk tekstā – “TID”) priekšlikuma 24. panta pagaidu versijas un ar to saistītās priekšlikuma daļas. Padome uzskatīja, ka to izpaušana apdraudētu intereses lūgt un saņemt atklātus, objektīvus un pilnīgus atzinumus un – attiecībā uz personas datiem – to personu privāto dzīvi, kas piedalījušās korespondences apmaiņā.
39

Tostarp apstrīdētā lēmuma 27.–29., 33., 35., 36. un 43. punktā Apelācijas padome izklāstīja iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka strīdīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikums ir daļa no šīs ļaunprātīgās reģistrācijas pieteikumu iesniegšanas stratēģijas. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 27.–29. punktā tā norādīja, ka kopš 2003. gada apzīmējums “LUCEO” ir bijis reģistrācijas par valsts preču zīmi pieteikumu priekšmets gan Austrijā, gan Vācijā un ka kopš 2005. gada katru pusgadu ir tikuši iesniegti pieteikumi saskaņā ar shēmu “martā Austrijā, septembrī – Vācijā”. Šis pusgada ritms precīzi atbilstot sešu mēnešu pārdomu periodam prioritātes tiesību pieprasīšanai. Vēlāk šie pieteikumi esot tikuši atcelti nodevas par reģistrācijas pieteikumu iesniegšanu nesamaksāšanas dēļ. Tostarp apstrīdētā lēmuma 33. punktā Apelācijas padome konstatēja, ka tikai pēc tam, kad persona, kas iestājusies lietā, bija lūgusi reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmi “LUCEA LED”, Copernicus lūdza reģistrēt strīdīgo preču zīmi un pieprasīja prioritātes tiesības attiecībā uz to, pamatojoties uz valsts preču zīmju “LUCEO” reģistrācijas pieteikumu ķēdes pēdējo posmu, proti, uz 2009. gada 16. martā iesniegto Austrijas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Apelācijas padome no tā secināja, ka M. A. mērķis, ķēdes veidā iesniedzot dažādus valsts preču zīmes “LUCEO” reģistrācijas pieteikumus, bija iespēja pieprasīt prioritātes tiesības attiecībā uz strīdīgo preču zīmi daudzus gadus pēc pirmā apzīmējuma “LUCEO” reģistrācijas par valsts preču zīmi pieteikuma iesniegšanas, lai arī Regulas Nr. 207/2009 29. pantā ir paredzēts tikai sešu mēnešu pārdomu periods. Apstrīdētā lēmuma 36. un 43. punktā Apelācijas padome norādīja, ka M. A. pats ir norādījis, ka personīgi nav vēlējies izmantot preču zīmi “LUCEO” un nav varējis nosaukt to klientu vārdus, kuri būtu izrādījuši interesi par to. Apstrīdētā lēmuma 35., 36. un 43. punktā Apelācijas padome uzskatīja, ka arguments, saskaņā ar kuru preču zīme “LUCEO” bija tikusi “attīstīta”, izmantojot valsts preču zīmju reģistrācijas pieteikumus, esot tikai parasta aizbildināšanās. Šajā ziņā, pirmkārt, tā norādīja, ka rīcību, kas ietver valsts preču zīmju reģistrācijas pieteikumu atkārtotu iesniegšanu bez nodoma maksāt nodevas par reģistrācijas pieteikumu iesniegšanu vai īstenot šo preču zīmju reģistrēšanu, nevar uzskatīt par preču zīmes attīstību, tāpat kā par šādu attīstību nevar uzskatīt to, ka katrā jaunajā pieteikumā ir nedaudz izmainītas klases. Otrkārt, tā uzskatīja, ka pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas attiecībā uz apzīmējumu, kas jau ir ticis “atrasts”, šajā gadījumā – “LUCEO”, lēmumam par tā reģistrēšanu par Eiropas Savienības preču zīmi nebūtu nepieciešami vairāki pārdomu gadi. Apelācijas padome no tā secināja, ka strīdīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma vienīgais mērķis bija “apsteigt” personas, kas iestājusies lietā, iesniegto Eiropas Savienības preču zīmes “LUCEA LED” reģistrācijas pieteikumu.
23

Ar 2010. gada 27. aprīļa ierakstītu brīdinājuma vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu Komisija informēja atbildētāju par savu nodomu tai nosūtīt paziņojumu par parādu nolūkā atgūt summu EUR 848926,33, ar nosacījumu, ka atbildētāja tai četru nedēļu laikā no vēstules saņemšanas dienas iesniedz pierādījumus par pārskaitījumiem sabiedrībām I. un A. Šajā brīdinājuma vēstulē Komisija precizēja, ka tad, ja netiks iesniegti maksājuma pierādījumi, no atbildētājas atgūstamā summa būs nevis EUR 848926,33, bet EUR 900662,25, kas atbilst no atbildētājas atgūstamajai summai, kurai pieskaita finanšu ieguldījumu, kas Komisijai vēl ir jāpārskaita sabiedrībām I. un A., attiecīgi EUR 41458,53 un EUR 10277,39.
61

Šajā ziņā rodas jautājums, vai iespēja iesniegt līdzvērtīgu dokumentu attiecas tikai uz pienākumu iesniegt reģistrācijas atjaunošanas apliecību vai arī tā attiecas uz pienākumu iesniegt abus attiecīgos dokumentus, proti, gan reģistrācijas apliecību, gan reģistrācijas atjaunošanas apliecību. No gramatiskā viedokļa ir iespējamas abas interpretācijas. Proti, teikuma daļā “ja preču zīme ir reģistrēta, attiecīgās reģistrācijas apliecības kopiju un attiecīgā gadījumā pēdējās [reģistrācijas] atjaunošanas apliecības kopiju, kas norāda, ka preču zīmes aizsardzības laiks pārsniedz 1) punktā noteikto termiņu un visus tā pagarinājumus, vai līdzvērtīgus dokumentus no iestādes, kas preču zīmi ir reģistrējusi” vārdkopa “vai līdzvērtīgus dokumentus” var attiekties vai nu uz abiem pierādījumiem, proti, gan uz reģistrācijas apliecību, gan reģistrācijas atjaunošanas apliecību, vai arī tikai uz otro no dokumentiem.
61

Turklāt lēmumu pieņemšanas procesa kaitējumam, lai uz to attiektos Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētais izņēmums, ir jābūt nopietnam. Tas tā it īpaši ir tad, ja konkrēto dokumentu izpaušanai ir ievērojama ietekme uz lēmumu pieņemšanas procesu. Nopietnuma novērtēšana ir atkarīga no visiem lietas apstākļiem, it īpaši no iestādes minētās konkrēto dokumentu izpaušanas negatīvās ietekmes uz lēmumu pieņemšanas procesu (spriedumi, 2008. gada 18. decembris, Muñiz/Komisija, T‑144/05, EU:T:2008:596, 75. punkts; Toland/Parlaments, minēts 59. punktā, EU:T:2011:252, 71. punkts, un 2014. gada 9. septembris, MasterCard u.c./Komisija, T‑516/11, EU:T:2014:759, 62. punkts).
68

Otrkārt, pietiek norādīt, ka EBI lēmums acīmredzami nav viens no Regulas Nr. 1093/2010 18. un 19. pantā minētajiem lēmumiem, ar kuriem EBI var uzdot kompetentajām valstu uzraudzības iestādēm veikt konkrētus pasākumus ārkārtas situācijas novēršanai vai izšķirt pārrobežu domstarpības starp šīm iestādēm, un to lietas dalībnieki arī nav apstrīdējuši. Turklāt atliek atzīt, ka prasītāja savas sūdzības atbalstam nav norādījusi, ka būtu pārkāpti regulatīvie vai īstenošanas tehniskie standarti, kas paredzēti šīs regulas 17. panta 1. punktā un pieņemti atbilstoši šīs regulas 10.–15. pantam, un to tā pati ir apstiprinājusi arī tiesas sēdē. Turklāt, pretēji prasītājas apgalvotajam, nedz no 2013. gada 2. jūlija EBI adresētās vēstules, nedz no replikas uz EBI atbildi, ko tā administratīvās procedūras ietvaros iesniedza 2014. gada 20. maijā, neizriet, ka tā pēc sūdzības iesniegšanas būtu atsaukusies uz Regulas Nr. 1093/2010 10.–15. pantā paredzēto normu pārkāpumu.
Šādi no Tiesas izmantotā formulējuma minētajā spriedumā izriet, ka tajā uzskaitītie faktori ir vienīgi piemēri, kas ilustratīvi izraudzīti no visiem elementiem, kurus var ņemt vērā, lai izlemtu, vai reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojies iespējami ļaunticīgi.

Eiropas Savienības preču zīmes sistēma balstās uz Regulas Nr. 207/2009 par Savienības preču zīmi 8. panta 2. punktā ietverto principu, saskaņā ar kuru ekskluzīvas tiesības tiek piešķirtas pirmajam reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam. Saskaņā ar šo principu preču zīmi var reģistrēt kā Eiropas Savienības preču zīmi vienīgi tad, ja to neliedz agrāka preču zīme, kas tostarp ir Eiropas Savienības preču zīme, dalībvalstī vai Beniluksa Intelektuālā īpašuma birojā reģistrēta preču zīme, atbilstoši dalībvalstī spēkā esošiem starptautiskiem nolīgumiem reģistrēta preču zīme vai arī atbilstoši Eiropas Savienībā spēkā esošiem starptautiskiem nolīgumiem reģistrēta preču zīme. Savukārt, neskarot iespējamu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta piemērošanu, tas vien, ka trešā persona ir izmantojusi nereģistrētu preču zīmi, neliedz kā Eiropas Savienības preču zīmi reģistrēt identisku vai līdzīgu preču zīmi attiecībā uz identiskiem vai līdzīgiem pakalpojumiem.

Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 75. pantam par Eiropas Savienības preču zīmi EUIPO lēmumos ir jānorāda to pamatojums. Šis pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet arī no LESD 296. panta, ir ticis aplūkots pastāvīgajā judikatūrā, saskaņā ar kuru skaidri un nepārprotami jābūt norādītai apstrīdētā tiesību akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ļautu, pirmkārt, ieinteresētajām personām faktiski īstenot to tiesības lūgt apstrīdētā akta pārbaudi tiesā un, otrkārt, Savienības tiesai veikt tās kontroli attiecībā uz lēmuma tiesiskumu.

(skat. 34. punktu)
Tiesvedības Vispārējā tiesā ilgums ar konkurenci saistītā lietā pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu, jo šī tiesvedība bija par 20 mēnešiem ilgāka nekā sprieduma taisīšanas saprātīgs termiņš, kas ir pietiekami būtisks Savienības tiesību normas, ar kuru piešķir tiesības privātpersonām, pārkāpums.

Proti, šajā periodā no tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanas, kad tika iesniegta atbilde uz repliku, līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam tā tostarp sagatavoja lietas dalībnieku argumentu kopsavilkumu, nodeva lietas tiesai, sagatavoja strīdu faktisko un juridisko apstākļu analīzi un tiesvedības mutvārdu daļu. Tādējādi šī perioda ilgums it īpaši ir atkarīgs no strīda sarežģītības, kā arī no lietas dalībnieku rīcības un no procesuālo jautājumu rašanās.

Attiecībā uz tiesvedības sarežģītību vispirms jānorāda, ka prasības, kas attiecas uz Komisijas veikto konkurences tiesību piemērošanu, ir salīdzinoši sarežģītākas nekā prasības cita veida lietās, it īpaši ņemot vērā apstrīdētā lēmuma garumu, lietas materiālu apjomīgumu un nepieciešamību veikt detalizētu daudzu sarežģītu faktu novērtējumu, kas bieži vien ir izkaisīti laikā un telpā. Tādējādi 15 mēnešu ilgums starp tiesvedības rakstveida daļas beigām un tiesvedības mutvārdu daļas uzsākšanu principā ir atbilstošs ilgums, lai izskatītu lietas, kas attiecas uz konkurences tiesību piemērošanu. Tālāk jānorāda, ka pret vienu un to pašu Komisijas pieņemto lēmumu par Savienības konkurences tiesību piemērošanu celtās prasības principā būtu jāizskata paralēli arī tad, ja šīs prasības netiek apvienotas. Šādu paralēlu izskatīšanu tostarp attaisno minēto prasību saistība, kā arī nepieciešamība nodrošināt to saskaņotu analīzi un tajās sniedzamo atbilžu saskaņošanu. Tādējādi lietu paralēla izskatīšana var attaisnot to, ka par vienu papildu mēnesi katrā saistītajā lietā pagarinās tā perioda termiņš, kurš paiet no tiesvedības rakstveida daļas beigām līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam. Visbeidzot, lietu faktiskā, juridiskā un procesuālā sarežģītība neattaisno to ilgāku izskatīšanu, it īpaši ņemot vērā, ka laikā no tiesvedības rakstveida daļas beigām līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam tiesvedība netika nedz pārtraukta, nedz kavēta, Vispārējai tiesai veicot jebkādu tās organizatorisku pasākumu.

Runājot par lietas dalībnieku rīcību un procesuālu jautājumu rašanos, laiku, kas pagāja no tiesvedības rakstveida daļas beigām līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam, nekādā veidā šāda rīcība vai šādu jautājumu rašanās nav ietekmējusi.

Līdz ar to 46 mēnešu laikā, kas pagāja starp tiesvedības rakstveida daļas beigām un tiesvedības mutvārdu daļas sākumu, šajā lietā parādās 20 mēnešu nepamatotas bezdarbības periods.

(skat. 48., 49., 51., 52., 54., 55., 59.–61. un 63. punktu)
Dalībvalstīm ir tiesības, ievērojot Savienības tiesības, noteikt savu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu apjomu un organizāciju. Tām ir plaša rīcības brīvība, lai noteiktu, ko tās uzskata par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, un dalībvalsts sniegto šo pakalpojumu definīciju Komisija var apšaubīt tikai acīmredzamas kļūdas gadījumā. Šo dalībvalsts prerogatīvu saistībā ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu definēšanu apstiprina gan īpaši Savienībai piešķirtas kompetences neesamība, gan tas, ka Savienības tiesībās nav precīzi un pilnībā definēts šādu pakalpojumu jēdziens.

Ņemot vērā šos apstākļus, Komisija varēja pamatoti secināt, ka tā acīmredzami nevar iesniegt tiesību akta priekšlikumu, kas ir pamatots ar LES 14. pantu un kura mērķis ir ilgtermiņa aprūpes kvalificēšana par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem.

Runājot par šādas aprūpes izslēgšanu no noteikumu par iekšējo tirgu piemērošanas, no LESD 14. panta izriet, ka tajā ietvertie īpašie noteikumi ir piemērojami vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, neskarot LESD 106. pantu. Saskaņā ar šīs pēdējās minētās tiesību normas 2. punktu pat uz uzņēmumiem, kam ir uzticēta šādu pakalpojumu pārvaldība, attiecas Līgumos ietvertie noteikumi, it īpaši noteikumi par iekšējo tirgu un konkurenci, un tas ir princips, no kura var atkāpties, tikai ievērojot stingrus nosacījumus, kuru esamība ir atkarīga no juridiskiem un faktiskiem apstākļiem, kas pastāv katrā dalībvalstī, un katrā konkrētā gadījumā ir jāpierāda dalībvalstij vai uzņēmumam, kas uz tiem atsaucas. No tā izriet, ka Komisija nevar vispārīgi piedāvāt no iekšējā tirgus noteikumu piemērošanas jomas izslēgt pakalpojumus, kuru kvalifikācija par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem ir atkarīga no valsts politikas katrā atsevišķā dalībvalstī.

(sal. ar 24.–26. punktu)