Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi veikti ar Direktīvu 95/7, 17. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja ēka vēlāk tiek izmantota atsevišķu darījumu veikšanai, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, un atsevišķu darījumu veikšanai, kas nedod tiesības uz atskaitīšanu, dalībvalstīm nav jāparedz, ka preces un pakalpojumi, kas ir izmantoti iepriekš šīs ēkas celtniecībai, iegādei, lietošanai, saglabāšanai vai uzturēšanai, vispirms ir jāpiesaista šiem dažādajiem darījumiem, ja šāda piesaiste ir grūti īstenojama, lai pēc tam tikai noteiktu tiesības uz atskaitīšanu, kas pienākas par precēm un pakalpojumiem, kuri tiek izmantoti gan atsevišķiem darījumiem, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, gan darījumiem, kas šādas tiesības nedod, piemērojot sadales kritēriju atbilstoši apgrozījumam vai, ar nosacījumu, ka šāda metode nodrošinātu precīzāku atskaitījumu prorata noteikšanu, – atbilstoši platībai.

Protams, ņemot vērā atšķirību starp tiesību uz atskaitīšanu apjomu atkarībā no tā, kādai izmantošanai ir paredzētas preces un pakalpojumi, par kurām samaksāts pievienotās vērtības nodoklis (PVN), dalībvalstīm principā ir jāparedz, ka nodokļa maksātājiem, lai noteiktu to tiesību uz atskaitīšanu summu, vispirms ir jāpiesaista iepriekš iegādātās preces un pakalpojumus dažādiem darījumiem, kas veikti pēc tam un kuru īstenošanai tie ir paredzēti, un tad jāpiemēro attiecībā uz šīm precēm un šiem pakalpojumiem to piesaistei atbilstošo atskaitīšanas režīmu, ņemot vērā to, ka attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas neattiecas tikai uz viena veida darījumu, ir jāpiemēro minētās direktīvas 17. panta 5. punktā minētais režīms.

Tomēr valsts tiesiskais regulējums var ļaut nodokļa maksātājiem nepiesaistīt šīs preces un šos pakalpojumus neatkarīgi no to izmantošanas, ja šīs preces un pakalpojumi attiecas uz ēkas, ko izmanto dažādiem darījumiem, iegādei un celtniecībai un šāda piesaiste praksē ir grūti īstenojama.

Turklāt dalībvalstis, izmantojot atsevišķas minētās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā paredzētās iespējas, var piemērot no šās aprēķina metodes atšķirīgu metodi, piemērojot sadales kritēriju atbilstoši apgrozījumam, ar nosacījumu tostarp, ka izmantotā metode garantē precīzāku PVN priekšnodokļa atskaitāmās daļas noteikšanu, nekā tā, kas izrietētu, piemērojot pirmo metodi. Šis nosacījums gan nenozīmē, ka izvēlētajai metodei ir noteikti jābūt visprecīzākajai. Tiek tikai prasīts, lai izvēlētā metode nodrošinātu precīzāku rezultātu nekā tā, kas izriet no metodes par sadales kritēriju atbilstoši apgrozījumam piemērošanas.

Visbeidzot dalībvalsts veiktā izvēle izmantot atskaitīšanas metodi, kas atšķiras no Sestajā direktīvā paredzētās, negroza šai dalībvalstij esošo prerogatīvu paredzēt, ka nodokļa maksātājiem nav pienākuma visas preces un pakalpojumus, kas izmantoti ēkas, ko izmanto dažādām vajadzībām, iegādei vai celtniecībai, sasaistīt ar konkrētu darījumu, kas veikts pēc tam, ciktāl prasība par precizēšanu attiecas uz PVN summas, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, prorata aprēķina kārtību, nevis uz izmantoto preču un pakalpojumu piesaisti.

(sal. ar 26., 28., 32., 33., 35. un 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)