ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka parādnieka, kurš noslēdzis (kopīgu) kredītlīgumu ar banku un viens pats ir veicis kredīta maksājumus, tiesības prasīt atmaksu (tiesības uz kompensāciju/regresa prasījuma tiesības) no otra parādnieka, kurš ir noslēdzis šo kredītlīgumu, ir no kredītlīguma atvasinātas (sekundāras) līgumiskās tiesības? 2) Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai izpildes vietu parādnieka tiesībām prasīt atmaksu (tiesībām uz kompensāciju/regresa prasījuma tiesībām) no otra parādnieka, pamatojoties uz attiecīgo kredītlīgumu, nosaka: a) saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu (“pakalpojumu sniegšana”) vai b) saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, to lasot kopā ar a) apakšpunktu, atbilstoši lex causae? 3) Gadījumā, ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša: vai bankas veikta kredīta piešķiršana ir kredītlīgumam raksturīgs pakalpojums un tādēļ izpildes vietu šā pakalpojuma sniegšanai saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu nosaka pēc bankas juridiskās adreses, ja kredīta izsniegšana ir notikusi vienīgi tur? 4) Gadījumā, ja atbilde uz otrā jautājuma b) daļu ir apstiprinoša: vai, lai noteiktu pārkāptā izpildījuma izpildes vietu, saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu: a) noteicošais ir brīdis, kad abi parādnieki saņēma kredītu (2007. gada marts), vai b) attiecīgais brīdis, kad kredīta ņēmējs, kuram ir tiesības celt regresa prasību, ir veicis bankai maksājumus, kas dod viņam šādas tiesības (no 2012. gada jūnija līdz 2014. gada jūnijam)?”
10

Bundesverband2010. gada 26. aprīlīAir Berlin tīmekļvietnē veica tāda vienkārša lidojuma kontrolrezervāciju, kura izlidošanas vieta bija Berlīnes Tēgeles lidosta (Vācija) un galamērķis bija Ķelne (Vācija). Rezervācijas pirmajā posmā parādījās saraksts tabulas formā, kurā bija norādīti iespējamie lidojuma savienojumi dažādās cenu kategorijās. Pēc tam, kad bija izvēlēts viens no savienojumiem, parādījās tabula, kurā bija iekļautas dažādās pozīcijas un to cenas, kuru skaitā tostarp bija summa 3 euro apmērā sadaļā “Nodokļi un nodevas”. Bundesverband2010. gada 20. jūnijā šajā pašā tīmekļvietnē, veicot cita lidojuma kontrolrezervāciju maršrutā no Berlīnes Tēgeles uz Frankfurti pie Mainas un atpakaļ, sadaļā “Nodokļi un nodevas” parādījās attiecīgi summa 1 euro apmērā.
12

Šā likuma 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka atkritumu apsaimniekošana ir balstīta uz to principu ievērošanu, kas izriet no valsts tiesībām, Savienības acquis un starptautiskajam tiesībām vides aizsardzības jomā, it īpaši uz “piesārņotājs maksā” principa ievērošanu, saskaņā ar kuru “atkritumu radītājs, iepriekšējais atkritumu īpašnieks vai atkritumu īpašnieks sedz atkritumu apsaimniekošanas pasākumu izmaksas un ir finansiāli atbildīgs par tādu pasākumu veikšanu, kas ir vērsti uz to, lai atlīdzinātu kaitējumu, ko šie pēdējie minētie ir radījuši vai varētu radīt”.
26

Tādējādi no Direktīvas 95/46 struktūras un no tās 7. panta formulējuma izriet, ka Direktīvas 95/46 7. panta f) punktā pašā par sevi nav paredzēts pienākums, bet tikai sniegta iespēja veikt datu apstrādi, piemēram, tādu datu izpaušanu trešajai personai, kas ir vajadzīgi tās likumīgo interešu ievērošanai. Kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 43.–46. punktā, šāda interpretācija var tikt secināta arī no citiem Savienības tiesību instrumentiem, kas ir saistīti ar personas datiem (šajā ziņā saistībā ar personas datu apstrādi elektronisko komunikāciju nozarē skat. spriedumu, 2008. gada 29. janvāris, Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, 54. un 55. punkts).
5

Atbilstoši PVN direktīvas 25. pantam: “Pakalpojumu sniegšana, inter alia, var būt viens no šādiem darījumiem: a) nemateriālā īpašuma nodošana neatkarīgi no tā, vai tas ir tāda dokumenta priekšmets, kurš rada īpašumtiesības; b) pienākums atturēties no kādas darbības vai pieļaut kādu darbību vai situāciju; c) pakalpojumu sniegšana, pildot valsts iestādes vai tās vārdā izdotu rīkojumu, vai arī pildot kādu tiesību aktu.”
a)

galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļu maksāšanas; fakts, ka kādu no 1. pantā minētajām operācijām neveic pamatotu komerciālu iemeslu dēļ, piemēram, lai restrukturētu uzņēmējsabiedrības, kas piedalās šajā operācijā, vai racionalizētu to darbību, var radīt pieņēmumu, ka attiecīgās operācijas galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļu maksāšanas.”
Runājot par nosacījumu, kas attiecas uz selektīvas priekšrocības esamību, par valsts atbalstu tiek uzskatīti iejaukšanās pasākumi, kuri, lai kādā formā tie būtu, ir tādi, kas varētu tieši vai netieši sniegt labumu uzņēmumiem, vai arī ir uzskatāmi par ekonomisku priekšrocību, kuru saņēmējs uzņēmums nebūtu guvis parastos tirgus apstākļos. Tādējādi par valsts atbalstu tiek uzskatīti iejaukšanās pasākumi, kas dažādās formās atvieglo uzņēmuma budžetu un kam tādēļ, lai gan tie nav subsīdijas vārda tiešā nozīmē, piemīt tāds pats raksturs un kam ir identiskas sekas. LESD 107. panta 1. punktā nav paredzēts nošķīrums atkarībā no tā, kādi ir valsts iejaukšanās pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas, un tādējādi neatkarīgi no lietotajām metodēm. Tā kā nodokļu pasākumi ir tādi, kas var veidot valsts atbalstu par labu ekonomisko interešu grupām (EIG), ja Vispārējā tiesa šīm EIG neatzīst šo pasākumu adresātu statusu tāpēc, ka šīs vienības ir pārredzamas nodokļu ziņā, tā izslēdz, ka tās var būt valsts atbalsta saņēmējas tikai to juridiskās formas dēļ un to tiesību normu dēļ, kas attiecas uz nodokļu uzlikšanu ar to saistītajai peļņai. Pasākuma kvalifikācija par “valsts atbalstu” nevar būt atkarīga ne no attiecīgo uzņēmumu juridiskā statusa, ne no izmantotajām metodēm.

(skat. 36. un 46. punktu)
Šajā ziņā jautājums par to, vai akts ir vispārpiemērojams vai nav, ir saistīts ar tā objektīvo statusu, kurš nemainās atkarībā no dažādajām LESD 263. panta ceturtās daļas teikuma daļām. Turklāt interpretācija, saskaņā ar kuru akts vienlaikus var būt vispārpiemērojams LESD 263. panta ceturtās daļas teikuma otrās daļas ietvaros un nebūt tāds LESD 263. panta ceturtās daļas teikuma trešās daļas ietvaros, būtu pretrunā mērķim, ar kādu šī pēdējā minētā tiesību norma tikusi pievienota, proti, mīkstināt fizisku vai juridisku personu celto prasību atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumus.

Lai arī Savienības tiesai pieņemamības izvērtēšanas posmā nav jāpieņem galīgs lēmums par konkurences attiecībām starp prasītāju un tādu valsts pasākumu labuma guvējiem, kas izvērtēti Komisijas lēmumā valsts atbalsta jomā, to, ka šis lēmums skar prasītāju tieši, tomēr nevar secināt tikai no iespējamām konkurences attiecībām. Proti, tā kā nosacījums par tiešu skaršanu nozīmē, ka apstrīdētajam tiesību aktam ir jārada tiešas sekas prasītāja tiesiskajam stāvoklim, Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai prasītājs ir atbilstoši izklāstījis iemeslus, kādēļ Komisijas lēmums var viņam radīt nelabvēlīgu konkurences situāciju un tātad radīt sekas tā tiesiskajam stāvoklim.

Šajā ziņā noteikumu par valsts atbalstu mērķis ir aizsargāt konkurenci. Tādējādi tas, ka Komisijas lēmums pilnībā saglabā valsts pasākumu sekas, par kurām prasītājs šai iestādei adresētajā sūdzībā apgalvo, ka tās nav saderīgas ar šo mērķi un nostāda to nelabvēlīgā konkurences situācijā, ļauj secināt, ka šis lēmums tieši skar tā tiesisko stāvokli, it īpaši tā tiesības, kas izriet no LESD noteikumiem valsts atbalsta jomā, uz to, lai ar attiecīgajiem valsts pasākumiem netiktu izkropļota konkurence.

(skat. 43., 46. un 47. punktu)
1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas iekļauts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā nav paredzēta nekāda pabalsta izmaksa darba ņēmējiem, kas nodarbināti, pamatojoties uz noteikta laika darba līgumiem, kuri noslēgti, lai uz laiku aizpildītu amata vietu, kamēr notiek darbā pieņemšanas procedūra vai amatā paaugstināšanas procedūra šīs amata vietas galīgai aizpildīšanai, tādiem kā pamatlietā aplūkojamais pagaidu aizvietošanas (interinidad) līgums, beidzoties termiņam, uz kādu šie līgumi tikuši noslēgti, lai gan pabalsts tiek piešķirts pastāvīgajiem darba ņēmējiem gadījumā, ja viņu darba līgums tiek uzteikts objektīva iemesla dēļ.

Proti, no Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā ietvertās “noteikta laika darba līguma” jēdziena definīcijas izriet, ka šāda veida līgums beidz radīt savas sekas attiecībā uz nākotni, iestājoties tam piesaistītajam nobeiguma apstāklim, un šo nobeiguma apstākli var veidot konkrēta uzdevuma izpilde, noteikta termiņa iestāšanās vai, kā tas ir aplūkojamajā lietā, konkrēta notikuma iestāšanās. Tātad noteikta laika darba līguma puses jau no tā noslēgšanas brīža apzinās datumu vai notikumu, kas nosaka tā beigas. Šis nobeiguma apstāklis ierobežo darba attiecību ilgumu, nepastāvot nepieciešamībai līguma pusēm paust šajā ziņā savu gribu pēc minētā līguma noslēgšanas.

Turpretim uz nenoteiktu laiku noslēgta darba līguma uzteikšana kāda no Darba likuma 52. pantā minētajiem iemesliem dēļ pēc darba devēja iniciatīvas izriet no tādu apstākļu iestāšanās, kas nebija paredzēti līguma noslēgšanas datumā un izjauc darba attiecību normālo norisi. Kā izriet no šā sprieduma 58. punktā atgādinātajiem Spānijas valdības paskaidrojumiem un kā to būtībā uzsvērusi ģenerāladvokāte secinājumu 55. punktā, Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir prasīts izmaksāt atlaistajam darba ņēmējam pabalstu, kas atbilst 20 dienu izpeļņai par katru nostrādāto gadu, tieši tālab, lai kompensētu šo darba attiecību izbeigšanās, kas notiek šāda iemesla dēļ, neparedzamību un tātad kompensētu darba ņēmēja pieviltās cerības, kas viņam varēja būt šajā datumā attiecībā uz minēto attiecību stabilitāti.

Pēdējā minētajā gadījumā Spānijas tiesībās nav paredzēta nekāda atšķirīga attieksme pret noteikta laika darba ņēmējiem un salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, jo Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts maksāt darba ņēmējam likumisku pabalstu, kas atbilst 20 dienu izpeļņai par katru uzņēmumā nostrādāto gadu, neatkarīgi no tā, vai viņa darba līgums ir noslēgts uz noteiktu vai nenoteiktu laiku.

Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā atlīdzinājuma konkrētais priekšmets, kā arī savdabīgais konteksts, kādā minētais atlīdzinājums ir maksājams, ir objektīvs iemesls, kas attaisno aplūkoto atšķirīgo attieksmi.

(skat. 60.–63. un 65. punktu un rezolutīvo daļu)
Par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē nav uzskatāms tāds nodoklis kā pamatlietās aplūkotais, ar ko tiek aplikti lieli mazumtirdzniecības objekti pamatā atkarībā no to tirdzniecības platības, ciktāl no tā ir atbrīvoti tie no šiem objektiem, kuru tirdzniecības platība nav lielāka par 500 m2, un tie, kuru tirdzniecības platība pārsniedz šo robežvērtību, bet kuru nodokļa bāze nepārsniedz 2000 m2. Šāds nodoklis tāpat nav uzskatāms par valsts atbalstu šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl no tā ir atbrīvoti objekti, kuri veic savu darbību tehnikas, transportlīdzekļu, darba rīku, ražošanas vajadzībām paredzētu preču, būvmateriālu, sanitāro preču un durvju un logu, kas tiek pārdoti komersantiem, mēbeļu individuālos, tradicionālos un specializētos veikalos, automobiļu, dārzkopības preču un kultūraugu [audzētavās] tirdzniecības jomā, kā arī degvielas uzpildes stacijas, ja šie objekti nerada tik būtisku negatīvu ietekmi uz vidi un teritoriālo plānošanu kā pārējie uzņēmumi, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(skat. 51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 3. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, ar ko no obligātās apdrošināšanas seguma ir atļauts izslēgt zaudējumus, kuri ir radušies saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu vadīšanu pa ceļiem un apvidos, kas nav “piemēroti satiksmei”, izņemot tos, kas, lai gan nav piemēroti šim nolūkam, tomēr “parasti tiek izmantoti”.

Nevienā no Direktīvas 2009/103 normām apdrošināšanas pienākuma un no tā izrietošās aizsardzības, kas attiecas uz mehānisko transportlīdzekļu izraisītajos negadījumos cietušajām personām, tvērums nav ierobežots ar gadījumiem, kad šie transportlīdzekļi tiek izmantoti noteiktā apvidū vai uz noteiktiem ceļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. novembris, Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, 36. punkts). Šajā gadījumā ir skaidrs, ka brīdī, kad attiecīgais transportlīdzeklis apgāzās, tādējādi ievainojot J. L. Núñez Torreiro, tas tika izmantots transportam. Tādējādi šāda izmantošana ietilpst jēdzienā “transportlīdzekļu lietošana” Direktīvas 2009/103 3. panta pirmās daļas izpratnē. Tas, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, ka attiecīgais transportlīdzeklis, kad tas apgāzās, pārvietojās pa militāro manevru apvidu, kuram piekļuve ir liegta ikvienam nemilitāram transportlīdzeklim, un pa tādu šī apvidus zonu, kas nav piemērota riteņu transportlīdzekļu satiksmei, nevar ietekmēt šo secinājumu un tādējādi nevar ierobežot apdrošināšanas pienākumu, kurš izriet no šīs tiesību normas.

(skat. 31.‑34. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/26/ES (2012. gada 25. oktobris), 28. un 29. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ģenērisko zāļu tirdzniecības atļaujas decentralizētās procedūras ietvaros tās dalībvalsts kompetentā iestāde, uz kuru attiecas šī procedūra, pati nevar noteikt atsauces zāļu datu aizsardzības perioda sākšanās brīdi, atbilstoši šīs direktīvas 28. panta 5. punktam pieņemot lēmumu par minēto ģenērisko zāļu laišanu tirgū šajā dalībvalstī.

No minētā izriet, ka atsauces zāļu datu aizsardzības perioda beigšanās ir priekšnosacījums ģenērisku zāļu TA izsniegšanai un ka TA decentralizētajā procedūrā šī nosacījuma ievērošana ir jāpārbauda visām dalībvalstīm, kas tajā piedalās. Tādējādi šīm valstīm pēc pieteikuma iesniegšanas un katrā ziņā pirms vispārējas vienošanās konstatēšanas, ir jāiebilst pret šo pieteikumu, ja šis nosacījums nav izpildīts. Līdz ar to procedūra, kas izbeidzas ar vispārējās vienošanās konstatēšanu, kurā piedalās visas dalībvalstis, kurās ir iesniegti TA pieteikumi, ietver atsauces zāļu datu aizsardzības perioda izbeigšanās pārbaudi, tādējādi šo dalībvalstu kompetentās iestādes nevar pēc šīs piekrišanas konstatēšanas no jauna veikt šādu pārbaudi.

(skat. 29., 31., un 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Padomes Regulas (EK) Nr. 1234/2007 (2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (EK) Nr. 491/2009 (2009. gada 25. maijs), 118.m panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1308/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007, 103. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no to piemērošanas jomas izriet gadījums, kad tāds aizsargāts cilmes vietas nosaukums kā “Champagne” tiek izmantots kā daļa nosaukuma, ar ko tiek pārdots tāds pārtikas produkts kā “Champagner Sorbet”, kas neatbilst šā aizsargātā izcelsmes vietas nosaukuma specifikācijām, bet kurā ir kāda sastāvdaļa, kas atbilst šīm specifikācijām.

Regulas (EK) Nr. 1234/2007, redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar Regulu Nr. 491/2009, 118.m panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts un Regulas (ES) Nr. 1308/2013 103. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka aizsargātā cilmes vietas nosaukuma izmantošana tāda produkta specifikācijai neatbilstoša pārtikas produkta nosaukuma daļā, kuram ir pievienota tāda produkta specifikācijai atbilstoša sastāvdaļa, kā “Champagner Sorbet”, ir aizsargāta cilmes vietas nosaukuma reputācijas izmantošana šo noteikumu izpratnē, ja šā pārtikas produkta būtiska īpašība nav garša, ko rada galvenokārt tas, ka tā sastāvā ir šīs sastāvdaļa.

Šajā ziņā ir jāuzskata, ka aizsargāta cilmes vietas nosaukuma izmantošanas par daļu no nosaukuma, ar ko tiek tirgots pārtikas produkts, kas neatbilst ar šo aizsargāto cilmes vietas nosaukumu saistītajām specifikācijām, bet kurā ir sastāvdaļa, kas atbilst šīm specifikācijām, mērķis ir nepamatoti gūt labumu no šā aizsargātā cilmes vietas nosaukuma reputācijas, ja šī sastāvdaļa nepiešķir šim pārtikas produktam būtisku īpašību. Nosakot, vai attiecīgā sastāvdaļa piešķir attiecīgajam pārtikas produktam būtisku īpašību, šīs sastāvdaļas daudzums šī pārtikas produkta sastāvā ir būtisks, bet ne pietiekams kritērijs. Tās vērtējums ir atkarīgs no attiecīgajiem produktiem, un tai jāizriet no kvalitatīva vērtējuma. Ja pārtikas produkta nosaukums, kā pamatlietā, norāda, ka tajā ir sastāvdaļa, kurai ir aizsargāts cilmes vietas nosaukums, un tiek uzskatīts, ka tā norāda šā pārtikas produkta garšu, šīs sastāvdaļas radītajai garšai ir jābūt būtiskai šā pārtikas produkta īpašībai.

(skat. 50.–53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 7. panta 1. punkts, aplūkots kopsakarā ar LESD 36. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz valsts preču zīmes īpašniekam iebilst pret identisku preču, kas marķētas ar tādu pašu preču zīmi, importēšanu no citas dalībvalsts, kurā šī preču zīme, kura sākotnēji piederēja tam pašam īpašniekam, tagad pieder trešajai personai, kura ieguvusi tiesības cesijas rezultātā, ja pēc šis cesijas:

– īpašnieks, viens pats vai koordinējot savu preču zīmes stratēģiju ar šo trešo personu, ir turpinājis aktīvi un apzināti veicināt vienotas un globālas preču zīmes izskatu vai tēlu, tādējādi radot vai pastiprinot konkrētās sabiedrības daļas uztverē sajaukšanu saistībā ar preču, kas marķētas ar šo preču zīmi, komerciālo izcelsmi,

vai

– pastāv ekonomiskās saiknes starp īpašnieku un šo trešo personu tādā ziņā, ka tie koordinē savu komerciālo politiku vai vienojas, lai kopīgi izmantotu šo preču zīmi, līdz ar ko tiem ir iespēja tieši vai netieši noteikt preces, kas marķētas ar minēto preču zīmi, un kontrolēt to kvalitāti.

Ar šādu rīcību, kuras sekas ir tādas, ka īpašnieka preču zīme vairs nepilda neatkarīgi savu funkciju savā teritorijā, īpašnieks pats ir apdraudējis šo funkciju, pat to sabojājis. Līdz ar to tas nevar pamatoties uz nepieciešamību aizsargāt šo funkciju, lai iebilstu pret to, ka tiek importētas identiskas preces, kas marķētas ar tādu pašu preču zīmi un kuru izcelsme ir citā dalībvalstī, kurā šī preču zīme tagad pieder šai trešajai personai.

(skat. 40. un 55. punktu un rezolutīvo daļu)
Vispārējā tiesa, pārbaudot prasības atcelt tiesību aktu, kas vērsta pret Īstenošanas regulas Nr. 1238/2013, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtīta kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu, 3. pantu, pieņemamību un secinot, ka šis pants nav nodalāms no šīs regulas pārējās daļas, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

Proti, Savienības aktu ir iespējams daļēji atcelt tikai tad, ja tiesību normas, kuras prasīts atcelt, ir iespējams nodalīt no pārējā tiesību akta; nodalāmības prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību.

Šajā ziņā no Īstenošanas regulas Nr. 1238/2013 1. un 3. panta noteikumiem izriet, ka, izmantojot minimālās importa cenas saistības, ar to ir noteikts atbrīvojums no antidempinga maksājumiem, kas noteikti atbilstoši 1. pantam, noteiktā importa gada apjomā. Savienības likumdevējs, pieņemot šo regulu, ir ieviesis tirdzniecības aizsardzības pasākumus, kas veido kopumu jeb “paketi”. Ar šo regulu ir noteikti divi atsevišķi un papildinoši pasākumi, kuru mērķi ir panākt kopēju mērķi, proti, novērst attiecīgo Ķīnas dempinga preču kaitējošo ietekmi uz Savienības ražošanas nozari, vienlaicīgi aizsargājot šīs nozares intereses.

Tādējādi Īstenošanas regula Nr. 1238/2013 ir balstīta uz iespēju alternatīvi piemērot šos abus dažādas rakstura pasākumus, kas ļauj Ķīnas ražotājiem‑eksportētājiem atsaukties uz minimālo importa cenu, kam piekritusi Komisija šīs regulas 3. panta nozīmē un šādi izvairīties no ad valorem antidempinga maksājuma, ko paredz minētās regulas 1. pants, piemērošanas to produktiem. Taču minētā 3. panta atcelšana novērsīs šādu iespēju un liks pazust alternatīvai, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies piešķirt Ķīnas ražotājiem un eksportētājiem, pieņemot apstrīdēto regulu. Ņemot vērā atšķirības ekonomisko seku ziņā, kas ir saistītas ar šo divu veidu tirdzniecības aizsardzības pasākumiem, šāda atcelšana tādējādi skar arī pašu apstrīdētās regulas būtību.

Kopš Īstenošanas regulas Nr. 1238/2013 pieņemšanas minimālās cenas saistību piemērošana skāra lielāko daļu gadījumu. Šīs saistības šķietami būtu piemērojamas tātad galvenokārt Ķīnas izcelsmes importam, uz ko attiecas šī īstenošanas regula. Šādos apstākļos šo saistību atcelšana noteikti ietekmēs šīs regulas būtību.

(skat. 36., 40., 44., 50., 53. un 55. punktu)
Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīvas 2003/109/EK par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā, kā to interpretē daļa šīs valsts tiesu, aizsardzības pret izraidīšanu nosacījumus nav paredzēts piemērot trešās valsts valstspiederīgajam, kurš ir pastāvīgais iedzīvotājs, attiecībā uz visiem administratīvajiem lēmumiem par izraidīšanu, neatkarīgi no šī pasākuma rakstura vai tā noteikšanas juridiskās kārtības.

Jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Direktīvas 2003/109 galvenais mērķis ir dalībvalstīs uz pastāvīgu dzīvi iekārtojušos trešo valstu valstspiederīgo integrācija (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 26. aprīlis, Komisija/Nīderlande, C‑508/10, EU:C:2012:243, 66. punkts, kā arī 2015. gada 2. septembris, CGIL un INCA, C‑309/14, EU:C:2015:523, 21. punkts).

Turklāt šīs direktīvas 12. panta 3. punktā ir noteikts, ka pirms lēmuma par pastāvīgā iedzīvotāja, trešās valsts valstspiederīgā, izraidīšanu pieņemšanas dalībvalstīm ir jāņem vērā uzturēšanās ilgums to teritorijā, attiecīgās personas vecums, sekas, kas rodas attiecīgajai personai un tās ģimenes locekļiem, kā arī saikne ar mītnes valsti vai saiknes ar izcelsmes valsti neesamība. Tātad nav nozīmes tam, ka šāds pasākums ir pieņemts kā administratīvs sods vai ka tas ir kriminālsodāmības sekas.

Turklāt Tiesa 2011. gada 8. decembra spriedumā Ziebell (C‑371/08, EU:C:2011:809, 82. un 83. punkts) jau uzsvēra, ka šāds pasākums nevar tikt veikts automātiski, pamatojoties uz kriminālsodāmību, bet ir atsevišķi jāizvērtē katrs konkrētais gadījums, it īpaši izvērtējot šī panta 3. punktā minētos faktorus. Līdz ar to lēmums izraidīt trešās valsts valstspiederīgo, kurš ir pastāvīgais iedzīvotājs, nevar tikt pieņemts tikai tādēļ vien, ka viņam ir piespriests brīvības atņemšanas sods uz laiku ilgāku par vienu gadu.

(skat. 23., 26.–29. punktu un rezolutīvo daļu)