ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 42/8

Apelācijas sūdzība, ko 2017. gada 27. novembrī Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, SIA C & R Invest, Figon Co. Ltd., GCK Holding Netherlands BV, Rikam Holding SA iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2017. gada 12. septembra rīkojumu lietā T-247/16 Trasta Komercbanka AS u.c./Eiropas Centrālā banka

(Lieta C-669/17 P)

(2018/C 042/11)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, SIA C & R Invest, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV, Rikam Holding SA, Eiropas Centrālā banka (pārstāvji: O. H. Behrends, L. Feddern un M. Kirchner, Rechtsanwälte)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Centrālā banka

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt rīkojuma rezolutīvās daļas 1) punktu, t.i. Vispārējās tiesas lēmumu, ka ir jāizbeidz tiesvedība lietā par Trasta Komercbanka AS (turpmāk tekstā – “TKB”) prasību atcelt tiesību aktu;

— atzīt, ka TKB prasībai atcelt tiesību aktu nav zudis priekšmets;

— atzīt prasību atcelt tiesību aktu par pieņemamu;

— nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā izlemtu prasību atcelt tiesību aktu, un

— piespriest Eiropas Centrālajai bankai (turpmāk tekstā – “ECB”) atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus, tostarp saistībā ar apelācijas tiesvedību.

Pamati un galvenie argumenti

Ar pirmo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, pieņemdama, ka pienākums īstenot TKB tiesību aizsardzību ir likvidatoram. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka šis pieņēmums nav saderīgs ar LESD 263. pantu un efektīvas tiesību aizsardzības garantiju, kā arī vairākiem citiem principiem.

Ar otro apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, pieņemdama, ka akcionāru celtā prasība aizstāj akcionāru iespēju aizstāvēt TKB licenci ar prasību, ko celtu pati TKB.

Ar trešo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka ir pieļautas vēl vairākas būtiskas kļūdas, tostarp nav piemērots nemo auditur princips, jo ECB ir iejaukusies TKB tiesību aizsardzībā.

Ar ceturto apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā prasības (tostarp formālas prasības) attiecībā uz TKB sākotnēji izdotās pilnvaras saistošu atsaukšanu.

Ar piekto apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, piemērodama Reglamenta 51. panta 1. punktu, nevis 131. pantu, un pieļāvusi vēl vairākas procesuālas kļūdas.
1)

Vai Eiropas tiesiskais regulējums valsts būvdarbu, pakalpojumu un piegāžu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā un, konkrēti, Direktīvas 2004/18/EK (1) 1. un 2. pants, ietver savā piemērošanas jomā arī komplicētus darījumus, ar kuru starpniecību publiska līgumslēdzēja iestāde grasās tieši piešķirt kādam noteiktam komersantam mērķtiecīgu finansējumu, kas ir pilnībā paredzēts, lai, neveicot turpmāku iepirkuma procedūru, realizētu bezmaksas piegādei paredzētus izstrādājumus dažādām iestādēm, kuras ir atbrīvotas no jebkāda maksājuma iepriekš minētajampiegādātājam? Vai minētajai Eiropas tiesību normai līdz ar to ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj tieši piešķirt mērķtiecīgu finansējumu, kas paredzēts, lai, neveicot turpmāku iepirkuma procedūru, realizētu piegādei paredzētus izstrādājumus dažādām iestādēm, kuras ir atbrīvotas no jebkāda maksājuma iepriekš minētajam piegādātājam?
3)

Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka ir jāpiemēro Regula Nr. 1698/2005, vai tas, ka Leader pasākuma ietvaros piešķirta projekta finansējuma saņēmējs, ieguldījumu objektu (buru laiva), kas ir iegādāts par minēto finansējumu, iznomā citai bezpeļņas apvienībai, kura izmanto buru laivu tādai pašai darbībai, kādai finansējums tika piešķirts atbalsta saņēmējam, ir jāuzskata par tādu būtisku pārveidošanu Regulas Nr. 1698/2005 72. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kas rodas no pārmaiņām kādas infrastruktūras daļas īpašuma formā vai no ražošanas darbības izbeigšanas vai pārvietošanas, turklāt ņemot vērā, ka īpašumtiesības uz buru laivu nav mainījušās, taču tagad atbalsta saņēmējs ir nevis tiešais, bet gan netiešais buru laivas valdītājs, un gūst ieņēmumus no nomas, nevis ieņēmumus no pieteikumā aprakstītā pakalpojuma sniegšanas?
1)

Vai Eiropas Komisijas 2011. gada 11. februāra Lēmuma COM(2011) 863, final, kas tika pieņemts atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam un ar kuru Bulgārijas Republikas valsts atbalsts Nr. 546/2010 ieguldījumiem lauksaimniecības uzņēmumos atbrīvojuma no nodokļa formā tika atzīts par saderīgu ar LESD 107. panta 3. punktu, 16. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ņemot vērā Komisijas pilnvaras, no vienas puses, un procesuālās autonomijas un tiesiskās noteiktības principu izpausmi, no otras puses, var piemērot valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šajā punktā minētais termiņš, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti piešķirtā valsts atbalsta priekšnoteikumi, ir jāuzskata tikai par norādi un nevis par termiņu prasījumu izvirzīšanai?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 347/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 8. augustā iesniedza Riigikohus (Igaunija) – AS Viking Motors, OÜ TKM Beauty Eesti, AS TKM King, Kaubamaja AS, Selver AS/Tallinna linn, Maksu- ja Tolliamet

(Lieta C-475/17)

(2017/C 347/20)

Tiesvedības valoda – igauņu

Iesniedzējtiesa

Riigikohus

Pamatlietas puses

Prasītājas: AS Viking Motors, OÜ TKM Beauty Eesti, AS TKM King, Kaubamaja AS, Selver AS

Atbildētājas: Tallinna linn, Maksu- ja Tolliamet

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes Direktīvas 2006/112/EK (1) 401. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to nav saderīgs tāds valsts nodoklis, kas ir vispārīgi piemērojams un tiek noteikts proporcionāli cenai, taču iekasējams atbilstoši piemērojamajām tiesību normām tas ir tikai stadijā, kad prece vai pakalpojums tiek pārdots patērētājam, un tādējādi nodokļa galīgais maksātājs ir patērētājs, un tas ir uzskatāms par tādu nodokli, kas ietekmē kopējās pievienotās vērtības sistēmas darbību un kropļo konkurenci?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 277/21

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 5. aprīlī iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte (Itālija) – Graziano Garavaldi/Ministero della Giustizia

(Lieta C-178/17)

(2017/C 277/31)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte

Pamatlietas puses

Prasītājs: Graziano Garavaldi

Atbildētāja: Ministero della Giustizia

Prejudiciālais jautājums

Vai princips, saskaņā ar kuru ikvienai personai ir tiesības uz to, ka tās lieta laikus tiek izskatīta objektīvā tiesā, kas ir paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktā, t.i., princips, kas ir kļuvis par Eiropas Savienības principu saskaņā ar [LES] 6. panta trešo daļu un kas ir aplūkots kopā ar principu, kurš izriet no LESD 67. panta, saskaņā ar kuru Savienība izveido kopēju tiesiskuma telpu, ievērojot pamattiesības, kā arī princips, kas izriet no LESD 81. un 82. panta, saskaņā ar kuru civillietās un krimināllietās, kurās ir pārrobežu elementi, Savienība izvērš tiesu iestāžu sadarbību, pamatojoties uz tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā Itālijas tiesiskais regulējums, kas ir ietverts Likuma Nr. 89/2001 5. sexies pantā, ar kuru subjektiem, kas jau ir atzīti par kreditoriem, kuriem no Itālijas valsts ir jāsaņem summas, kas maksājamas kā “taisnīga atlīdzība” nesaprātīga tiesvedības ilguma dēļ, ir uzlikts pienākums izpildīt virkni pienākumu, lai saņemtu parāda samaksu, kā arī gaidīt Likuma Nr. 89/2001 5. sexies panta 5. punktā norādītā termiņa beigas, nepastāvot tiesībām pa to laiku celt prasību tiesā par izpildi un nepastāvot iespējai vēlāk pieprasīt zaudējumu atlīdzību, kas ir saistīta ar nokavētu maksājumu, tostarp gadījumos, kad “taisnīga atlīdzība” ir tikusi atzīta saistībā ar nesaprātīgu tādas civilās tiesvedības ilgumu, kam ir pārrobežu elementi vai kas ir saistīta ar jomu, kura ietilpst Eiropas Savienības kompetencē, un/vai ar jomu, attiecībā uz kuru Eiropas Savienība paredz spriedumu savstarpēju atzīšanu?
—

Komisija un Vispārējā tiesa, attiecīgi, esot pieļāvušas kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējai piemērotā naudas soda aprēķinu. It īpaši Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi sekas, kas izriet no viņas veiktās nepilnīgās selektīvās pārbaudes (pārbaudot tikai dažus konkrētos apstrīdētos kontaktus), un līdz ar to esot ignorējusi savu neierobežoto kompetenci attiecībā uz piemēroto naudas sodu. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu – un nav pienācīgi to pamatojusi –, [savā aprēķinā] ietverot apelācijas sūdzības iesniedzējas ne-MVU ieņēmumus, kas izraisīja pārmērīgi lielu un tādējādi nesamērīgu sodas naudas summu. Pārējie argumenti attiecas uz vairākiem Vispārējās tiesas izdarītiem pierādījumu sagrozīšanas gadījumiem un kļūdainu pierādīšanas pienākuma noteikšanu attiecībā uz, iespējams, šaubīgiem pierādījumiem un kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar Komisijas norādīto pierādījumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas netika izpausts procedūrā Komisijā.
2)

Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde: a) Vai ieņēmumus no līgumsodiem var samazināt par zaudējumiem vai papildu izdevumiem, kas saņēmējam radušies saistībā ar to, ka darbuzņēmējs nav izpildījis vai nav termiņā izpildījis līgumu? b) Vai darbuzņēmēja piešķirts labums, kas izpaužas citu, ar finansējuma priekšmetu nekādi nesaistītu darbu veikšanā saņēmēja labā un atbrīvo no līgumsoda samaksas pienākuma (datio in solutum), ir ieņēmumi Komisijas 2004. gada 10. marta Regulas (EK) Nr. 448/2004, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 1685/2000, kas nosaka sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EK) Nr. 1260/1999 attiecībā uz izdevumu piemērotību Struktūrfondu līdzfinansētās darbībās, un atceļ Regulu (EK) Nr. 1145/2003, 2. normas izpratnē?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 144/32

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 7. martā iesniedza Monomeles Protodikeio Athinon (Grieķija) – OL/PQ

(Lieta C-111/17)

(2017/C 144/42)

Tiesvedības valoda – grieķu

Iesniedzējtiesa

Monomeles Protodikeio Athinon (Grieķija)

Pamatlietas puses

Prasītājs: OL

Atbildētāja: PQ

Prejudiciālais jautājums

Kā ir jāinterpretē jēdziens “parastā dzīvesvieta” Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (1) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulību lietās un lietās par vecāku atbildību 11. panta 1. punkta izpratnē zīdaiņa gadījumā, kurš apstākļu sakritības vai force majeur dēļ ir piedzimis citā vietā, nekā tā, kurā viņa vecāki, kas kopīgi īsteno vecāku atbildību pār viņu, bija paredzējuši viņam kā parasto dzīvesvietu, un kuru no tā brīža viens no vecākiem ir nelikumīgi aizturējis viņa piedzimšanas valstī, vai kurš ticis aizvests uz trešo valsti? Precīzāk – vai fiziska klātbūtne jebkurā gadījumā ir nepieciešamais un acīmredzamais priekšnoteikums, lai noteiktu personas, un it īpaši jaundzimušā, parasto dzīvesvietu?

(1) OV 2003, L 338, 1.lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 129/10

Prasība, kas celta 2017. gada 22. februārī – Eiropas Komisija/Grieķijas Republika

(Lieta C-93/17)

(2017/C 129/12)

Tiesvedības valoda – grieķu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – A. Bouchagiar un B. Stromsky)

Atbildētāja: Grieķijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, neveicot pasākumus, lai izpildītu Tiesas 2012. gada 28. jūnija spriedumu lietā C-485/10 Komisija/Grieķija, EU:C:2012:395, Grieķijas Republika nav izpildījusi šajā spriedumā un LESD 260. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

— piespriest Grieķijas Republikai samaksāt Komisijai, ieskaitot kontā “Eiropas Savienības pašu resursi” soda naudu EUR 34 974 apmērā par katru nokavēto dienu, īstenojot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu Tiesas 2012. gada 28. jūnija spriedumu lietā C-485/10, sākot no dienas, kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā, līdz pilnīgai 2012. gada 28. jūnija sprieduma izpildei;

— piespriest Grieķijas Republikai samaksāt Komisijai, ieskaitot kontā “Eiropas Savienības pašu resursi” vienreizēju maksājumu, kura apmērs ir iegūts, reizinot EUR 3 828 dienā ar to dienu skaitu, kas būs pagājušas, sākot no 2012. gada 28. jūnija sprieduma pasludināšanas dienas līdz dienai, kad šis pārkāpums tiks izbeigts, vai, ja pārkāpums netiktu izbeigts, līdz dienai, kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā;

— piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

2008. gada 2. jūlijā Eiropas Komisija pieņēma Lēmumu 2009/610/EK par pasākumiem C 16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 un CP 133/05), ko Grieķija īstenojusi par labu Hellenic Shipyards. Šajā lēmumā Komisija secināja, ka noteikts valsts atbalsts, kas bija piešķirts Hellenic Shipyards, nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un uzdeva to atgūt kopā ar procentiem, kas aprēķināti līdz brīdim, kad valsts atbalsts tiks pilnībā atgūts.

2010. gada 8. oktobrī Komisija cēla prasību Tiesā par LESD 108. panta 2. punkta pārkāpumu (lieta C-485/10). Tiesa 2012. gada 28. jūnijā nosprieda, ka, paredzētajā termiņā neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Komisijas lēmumu, un, paredzētajā termiņā neiesniedzot Komisijai minētā lēmuma 19. pantā norādīto informāciju, Grieķijas Republika nav izpildījusi šī lēmuma 2., 3., 5., 6., 8., 9. un 11.–19. pantā paredzētos pienākumus.

Tā kā Grieķijas Republika nav veikusi pasākumus, lai izpildītu Tiesas 2012. gada 28. jūnija spriedumu, tā nav izpildījusi minētajā spriedumā un Līguma par Eiropas Savienības darbību 260. panta 1. punktā paredzētos pienākumus.
11)

Vai prasība ir jāceļ Beļģijas tiesās, konkrēti, Kurtrē tiesā, saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktu (saskaņā ar šīs regulas 5. panta 1. punktu), jo vispārīgo līguma nosacījumu 20. punktā, kas ir piemērojams visiem pārdevumiem, kurus atbildētāja veica prasītājai, abas puses rakstveidā un saskaņā ar spēkā esošajiem Beļģijas tiesību aktiem noslēdza nolīgumu, ar ko piešķir jurisdikciju, un tajā ir noteikts, ka “jebkura strīda gadījumā, neatkarīgi no tā būtības, izņēmuma jurisdikcija ir Kurtrē tiesām” (“any dispute of any nature wathsoever shall be the exclusive jurisdiction of the courts of Kortrijk”)?
2.

Vai jēdziena “kartotēka” definīcija Datu aizsardzības direktīvas 2. panta c) punktā, ņemot vērā šīs direktīvas preambulas 26. un 27. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu personas datu kopums, kuri saistībā ar iepriekš minēto sludināšanu pa mājām netiek vākti automatizēti (vārds, uzvārds un adrese, kā arī citi iespējamie ar personu saistītie dati un raksturojumi, a) nav šāda kartotēka tāpēc, ka jautājums nav par kartotēkām vai reģistriem, vai līdzīgām meklēšanai paredzētām sakārtotām sistēmām Somijas Likumā par personas datiem sniegtās definīcijas izpratnē, vai b) ir šāda kartotēka tāpēc, ka no datiem, ņemot vērā to mērķi, faktiski viegli un bez nesamērīgiem izdevumiem var piekļūt informācijai, kas vajadzīga vēlākai izmantošanai, kā tas ir paredzēts Somijas Likumā par personas datiem?
4.

Tomēr iepriekš minētais pieņēmums esot acīmredzami kļūdains. Par to liecinot lietas materiālos esošie dokumenti, kas skaidri parāda, ka konkrētā sabiedrības daļa uztver lielos burtus “G” strīdīgajā preču zīmē – atbilstoši Gucci iesniegtajiem aptaujas rezultātiem attiecībā uz to, kā sabiedrība uztver strīdīgo preču zīmi. Šī acīmredzamā faktu un pierādījumu sagrozīšana esot ietekmējusi Vispārējās tiesas vērtējumu par Gucci prasību: ja Vispārējā tiesa būtu atzinusi, ka konkrētā sabiedrības daļa – vai vismaz daļa no tās – uztvertu strīdīgo preču zīmi kā lielo burtu “G” kombināciju, tā, iespējams, nebūtu noliegusi līdzību starp konfliktējošajām preču zīmēm un līdz ar to gan Regulas par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta, gan tās 5. punkta piemērojamību.
1)

Vai ar EKL 43. pantu kopā ar EKL 48. pantu (jaunajā redakcijā – LESD 49. pants kopā ar 54. pantu) nav saderīga valsts tiesību norma, kāda aplūkota pamatlietā, ar kuru ir aizliegts no nodokļa par ienākumiem no kapitāla par izmaksātajām dividendēm atbrīvot mātesuzņēmumu nerezidentu, kurš tā atrašanās vietas valstī atrodošā saimnieciski aktīvā koncernā ilgtermiņā darbojas kā holdinga sabiedrība, ciktāl tā kapitāldaļu īpašnieki ir personas, kurām atmaksa vai atbrīvojums netiktu piešķirts, ja tās ienākumus gūtu tieši un (1) mātesuzņēmuma nerezidenta līdzdarbībai trūkst ekonomisku vai citkārt vērā ņemamu iemeslu, vai (2) mātesuzņēmums nerezidents ne vairāk kā 10 % no attiecīgā finanšu gada kopējiem bruto ieņēmumiem gūst no savas saimnieciskās darbības (kas tostarp trūkst, jo uzņēmums nerezidents savus bruto ieņēmumus gūst no aktīvu pārvaldīšanas) vai (3) mātesuzņēmums nerezidents nepiedalās savam komercdarbības mērķim atbilstošā komercdarbībā kopējā ekonomiskā apritē, savukārt mātesuzņēmumam rezidentam atbrīvojums no nodokļa par ienākumiem no kapitāla tiek piešķirts, kaut arī tas neatbilst iepriekšminētajiem priekšnosacījumiem?
1)

Vai no Līguma par Eiropas Savienības darbību 78. panta 1. punkta un 2. punkta a), d) un f) apakšpunkta, kā arī no Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvas 2013/32/ES (1) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (pārstrādāta versija) preambulas 12. apsvēruma un 1. panta izriet, ka šīs direktīvas 33. panta 2. punkta e) apakšpunktā paredzētais pamatojums starptautiskās aizsardzības pieteikuma uzskatīšanai par nepieņemamu ir tiešas iedarbības norma, ko dalībvalstis nedrīkst atstāt nepiemērotu, piemēram, piemērojot labvēlīgākas valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām pirmais starptautiskās aizsardzības pieteikums – kā prasīts direktīvas 10. panta 2. punktā – vispirms ir jāizskata no tāda viedokļa, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis, un pēc tam no viedokļa, vai viņš ir tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 70/11

Prasība, kas celta 2016. gada 23. decembrī – Eiropas Komisija/Vācijas Federatīvā Republika

(Lieta C-668/16)

(2017/C 070/18)

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – C. Hermes, A. C. Becker, D. Kukovec)

Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

Prasītājas prasījumi:

Vācijas Federatīvā Republika neesot ievērojusi Direktīvā 2006/40/EK (1) (Gaisa kondicionēšanas sistēmu direktīva) un Direktīvā 2007/46/EK (2) (Pamatdirektīva) paredzētos pienākumus, jo:

— tā neesot veikusi vajadzīgos pasākumus, lai no jauna nodrošinātu transportlīdzekļu tipu 246, 176 un 117 atbilstību to apstiprinātajiem tipiem (Pamatdirektīvas 12. un 30. pants);

— tā neesot veikusi pasākumus, kas vajadzīgi sankciju īstenošanai (Pamatdirektīvas 46. pants kopsakarā ar 5. un 18. pantu), un

— 2013. gada 17. maijā tā esot apmierinājusi Daimler AG pieteikumu par esošā transportlīdzekļa tipa 245G paplašināšanu, iekļaujot transportlīdzekļus, kuriem jau iepriekš bija piešķirts cits tipa apstiprinājums un kuriem ir piemērojami jaunie Gaisa kondicionēšanas sistēmu direktīvas nosacījumi, un tādējādi ir apgājusi Gaisa kondicionēšanas sistēmu direktīvu.

Piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Saskaņā ar Pamatdirektīvas 12. pantu un X pielikumu dalībvalstīm esot pienākums noviržu no atbilstības gadījumā veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ražotie transportlīdzekļi atbilst apstiprinātajam tipam. Tāpat saskaņā ar Pamatdirektīvas 30. pantu gadījumā, ja jauni transportlīdzekļi atšķiras no apstiprinātā tipa, esot jāveic vajadzīgie pasākumi atbilstības atjaunošanai. Daimler AG veiktā ražošana un izgatavotie jaunie transportlīdzekļi esot atšķīrušies no apstiprinātā tipa saistībā ar noteikta dzesēšanas līdzekļa izmantošanu. Vācijas iestādes pretēji Pamatdirektīvas 12. un 30. pantam neesot veikušas pasākumus, kuri vajadzīgi atbilstības atjaunošanai.

Turklāt Vācijas iestādes esot pārkāpušas Pamatdirektīvas 46. pantu, jo tās neesot piemērojušas sankcijas par Daimler AG izdarītajiem Pamatdirektīvas 5. panta 1. punkta un 18. panta pārkāpumiem.

Visbeidzot, Vācijas iestādes, paplašinot vecāku transportlīdzekļa tipu, lai iekļautu tajā iepriekš minētos transportlīdzekļu tipus, esot nepieļaujamā veidā apgājušas Gaisa kondicionēšanas sistēmu direktīvu.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 17. maija Direktīva 2006/40/EK par emisijām no mehānisko transportlīdzekļu gaisa kondicionēšanas sistēmām un par grozījumiem Padomes Direktīvā 70/156/EEK (OV L 161, 12. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 5. septembra Direktīva 2007/46/EK, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai (OV L 263, 1. lpp.).
2.

Otrais pamats sastāv no divām daļām. Pirmajā daļā Komisija norāda uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Civildienesta noteikumu 1.d pantu, no kura izriet, ka otrās valodas izvēles ierobežojums ne vienmēr ir diskriminācija, bet tas var tikt pamatots, ņemot vērā kādu vispārīgu mērķi, piemēram, dienesta intereses saistībā ar personāla politiku. Šī pamata otrajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo, cenšoties rast pamatojumu otrās valodas izvēles ierobežošanai, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir ņēmusi vērā vienīgi paziņojumus par konkursu, lai gan tai bija jāņem vērā arī Vispārīgie noteikumi un to saturs.