ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 9. septembrī ( 1 )

Lieta C‑213/19

Eiropas Komisija

pret

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti

Valsts pienākumu neizpilde – LES 4. panta 3. punkts – LESD 310. panta 6. punkts un 325. pants – Krāpšanas apkarošana – Efektivitātes prasība – Pienākums nodot Savienības budžetam pašu resursus – Dalībvalstu finansiālā atbildība – Muitas savienība – Regula (EEK) Nr. 2913/92 – Kopienas Muitas kodekss – Regula (ES) Nr. 952/2013 – Savienības Muitas kodekss – Muitas nodokļi – Tekstilizstrādājumu un apavu imports no Ķīnas – Plaša un sistēmiska krāpšana – Organizētā noziedzība – Slēptie importētāji – Muitas vērtība – Vērtības samazināšana – Muitas pārbaudes, kuru pamatā ir riska analīze – Pārbaudes pirms preču izlaišanas – Galvojuma nodrošināšana – Pārbaužu neesamība – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pants – Eiropas Savienības pašu resursi – Lēmums 2007/436/EK un Lēmums 2014/335/ES – Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 un Nr. 609/2014 – Muitas parāda konstatēšana – Pienākums nodot Eiropas Savienības rīcībā – Tradicionālo pašu resursu zaudējumu aplēse – Statistikas metodoloģija, kuras pamatā ir vidējā koriģētā cena un minimālā pieņemamā cena – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – PVN bāze – Pašu resursi, ko veido PVN

Satura rādītājs

I. Ievads II. Atbilstošās tiesību normas A. Tiesības tradicionālo pašu resursu jomā 1. Lēmumi saistībā ar pašu resursu sistēmu 2. Regulas saistībā ar pašu resursu nodošanas kārtību un procedūru 3. Regula (ES, Euratom) Nr. 608/2014 4. Regula Nr. 1553/89 B. Muitas nodokļi 1. Kopienas Muitas kodekss 2. Savienības Muitas kodekss 3. Piemērošanas regula 4. Īstenošanas regula C. Tiesības PVN jomā III. Fakti un pirmstiesas procedūra A. Tiesvedības rašanās fakti B. Pirmstiesas procedūra IV. Tiesvedība Tiesā V. Lietas dalībnieku prasījumi VI. Par prasību A. Par pieņemamību 1. Par iebildi par nepieņemamību saistībā ar iespējamu Apvienotās Karalistes tiesību uz aizstāvību pārkāpumu pirmstiesas procedūrā un tiesvedībā Tiesā a) Par tādu datu paziņošanu, kuri attiecas uz aprēķiniem par vidējo koriģēto cenu, minimālo pieņemamo cenu un aplēstajiem pašu resursu zaudējumiem b) Par informāciju par aprēķiniem, kas ir veikti par 2011.–2014. gadu, pamatojoties uz maksājuma paziņojumiem C18 Snake c) Par informētību par citu dalībvalstu praksi saistībā ar OLAF metodoloģijas izmantošanu d) Par lūgumu sniegt pierādījumus par pārāk zemu novērtēto preču raksturu un to galamērķa dalībvalsti 2. Par iebildi par nepieņemamību, kas ir pamatota ar pirmstiesas procedūras un prasības pieteikuma prettiesiskumu, ciktāl tie tostarp attiecas uz 42. muitas procedūru 3. Par iebildi par nepieņemamību saistībā ar to, ka Komisija esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, estoppel un lojālas sadarbības principus 4. Par iebildi par nepieņemamību saistībā ar neiespējamību likt nodot summas atbilstoši LESD 258. pantam B. Par pienākumu Savienības finanšu interešu aizsardzības un krāpšanas apkarošanas jomā, kā arī pienākumu, kas izriet no Savienības muitas tiesiskā regulējuma, neizpildi 1. Par dalībvalstu pienākumiem apkarot nelikumīgas darbības, kas apdraud Savienības finanšu intereses 2. Par pasākumiem, kas ir jāveic saskaņā ar muitas tiesisko regulējumu, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses aplūkotajā krāpšanas situācijā a) Par attiecīgo importētāju nepārtrauktās krāpšanas pazīmēm un to, ka Apvienotās Karalistes iestādes zināja par šo krāpšanu b) Par pienākumu ieviest riska analīzi, veikt iepriekšēju pārbaudi pirms preču izlaišanas un par nepieciešamību sniegt galvojumu 1) Ievada apsvērumi 2) Par pienākumu veikt riska analīzi 3) Par pienākumu veikt kontroli pirms preču izlaišanas 4) Par pienākumu iemaksāt nodrošinājumu 3. Pret Apvienoto Karalisti izvirzīto pierādījumu kopsavilkums 4. Par dalībvalstu pienākumu noteikt muitas nodokļu summas un ņemt vērā attiecīgās summas C. Par Savienības tiesību aktu par pašu resursiem neizpildi un tradicionālo pašu resursu, ko veido muitas nodokļi, zaudējumu aplēsi 1. Par maksājamo summu iegrāmatošanas un tradicionālo pašu resursu nodošanas tiesisko režīmu 2. Par Apvienotās Karalistes pienākuma nodot Komisijas rīcībā summas, kas atbilst muitas nodokļiem, kuri ir konstatēti saistībā ar operāciju Snake, neizpildi 3. Par tradicionālo pašu resursu zaudējumu aplēsi a) Ievada apsvērumi 1) Par Komisijas kompetenci veikt tradicionālo pašu resursu zaudējumu aplēsi un Tiesas kompetenci lemt par šo jautājumu 2) Par apgalvotajiem pienākumiem pierādīt zaudējumus un cēloņsakarību, kā arī hipotētisko scenāriju b) Par lietas būtību 1) Par OLAF metodoloģijas pārskatu un tās kā instrumenta tradicionālo pašu resursu zaudējumu aprēķināšanai piemērošanu 2) Par sprieduma lietā Komisija/Portugāle piemērošanu 3) Par Komisijas piedāvātā pieejas principa tradicionālo pašu resursu zaudējumu novērtēšanai pieņemamību 4) Par metodoloģijas, kas ir balstīta uz statistikas datiem, izmantošanu šajā lietā i) Par pārāk zemu novērtētā importa apjoma noteikšanu – Par laikposmu no 2011. gada novembra līdz 2014. gada novembrim – Par laikposmu no 2015. gada 1. janvāra līdz 2017. gada 11. oktobrim ii) Par atsauces vērtību, lai noteiktu pašu resursu zaudējumu summas 5) Kopsavilkums par tradicionālo pašu resursu novērtēšanu 4. Par nokavējuma procentiem D. Par LES 4. panta 3. punktā ietvertā lojālas sadarbības principa pārkāpumu E. Par to pienākumu neizpildi, kas izriet no tiesiskā regulējuma par PVN un pašu resursiem, kurus veido PVN 1. Par tiesisko režīmu, saskaņā ar kuru Savienības budžetam tiek nodoti no PVN gūtie resursi 2. Par iebildumu par pašu resursu, ko veido PVN, zaudēšanu saskaņā ar 40. muitas procedūru 3. Par iebildumu par pašu resursu, ko veido PVN, zaudēšanu atbilstoši 42. muitas procedūrai VII. Tiesāšanās izdevumi VIII. Secinājumi

I. Ievads

1. Šajā lietā Eiropas Komisija saskaņā ar LESD 258. pantu ir cēlusi prasību sakarā ar pienākumu neizpildi pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, pamatojoties uz to, ka laikposmā no 2011. gada novembra līdz 2017. gada 11. oktobrim ieskaitot (turpmāk tekstā – “pārkāpuma laikposms”) tā, pirmkārt, nav iegrāmatojusi pareizas muitas nodokļu summas un nav nodevusi pareizu tradicionālo pašu resursu summu un resursus, kas izriet no pievienotās vērtības nodokļa (PVN) attiecībā uz dažu tekstilizstrādājumu un apavu importu no Ķīnas, un, otrkārt, nav sniegusi visu Komisijas pieprasīto informāciju, kas ir vajadzīga, lai noteiktu tradicionālo pašu resursu zaudējumu apmēru ( 2 ).

2. Komisija uzskata, ka tādējādi šī valsts nav izpildījusi pienākumus saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts lojālas sadarbības princips, LESD 310. panta 6. punktu un 325. pantu, kā arī saskaņā ar virkni atvasināto tiesību normu, kas attiecas uz Savienības tiesību aktiem muitas jomā, kā arī tradicionālajiem pašu resursiem un PVN.

3. Tādējādi šajā lietā Tiesa tiek aicināta attīstīt savu judikatūru par iepriekšējā punktā minētajās tiesību normās paredzēto pienākumu apjomu krāpšanas apkarošanas un Savienības finanšu interešu aizsardzības jomā kontekstā, kad Komisija apgalvo, ka aplūkotā dalībvalsts nav pareizi noteikusi importēto preču muitas vērtību, jo to vērtība ir tikusi pārāk zemu novērtēta to importēšanas brīdī tādēļ, ka nav veikti efektīvi kontroles pasākumi. Šajā lietā ir izvirzīti tādi būtiski jautājumi kā iespēja Komisijai novērtēt tās prasības par pašu resursu zaudējumiem apmēru situācijā, kad, aplūkotajai dalībvalstij pareizi nenovērtējot preču vērtību, Komisija balstās uz statistikas metodi, proti, vidējām koriģētajām cenām saistībā ar importētajām precēm Savienības līmenī. Visbeidzot, Tiesai ir jāizlemj jautājums, vai preču importa dalībvalstij ir jāmaksā pašu resursu, kas izriet no PVN, zaudējumi tādā muitas procedūrā, par kuru muitas nodokļi ir samaksāti importēšanas brīdī, bet PVN ir jāmaksā vēlāk galamērķa dalībvalstī.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Tiesības tradicionālo pašu resursu jomā

1. Lēmumi saistībā ar pašu resursu sistēmu

4. Saskaņā ar Lēmuma 2014/335/ES, Euratom ( 3 ), kas ir piemērojams no 2014. gada 1. janvāra, 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, kuru formulējums būtībā ir identisks Padomes Lēmuma 2007/436/EK, Euratom (2007. gada 7. jūnijs) par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu ( 4 ) 2. panta 1. punktam, pašu resursus, ko iekļauj Savienības vispārējā budžetā, veido šādi ieņēmumi: “tradicionālie pašu resursi, kurus veido [..] kopējā muitas tarifa nodokļi un citi nodokļi, kurus noteikušas vai noteiks Savienības iestādes attiecībā uz tirdzniecību ar trešām valstīm”, un “visās dalībvalstīs spēkā esošas vienotas likmes piemērošana saskaņotajai PVN aprēķina bāzei, kas noteikta saskaņā ar Savienības noteikumiem”.

5. Minēto lēmumu 8. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka kopējā muitas tarifa nodokļus kā Savienības pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar valsts normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem, kurus vajadzības gadījumā pielāgo, lai panāktu atbilstību Savienības noteikumu prasībām. Lēmuma 2007/436 8. panta 1. punkta trešajā daļā un Lēmuma 2014/335 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis šo pašu lēmumu 2. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā minētos resursus nodod Komisijas rīcībā.

2. Regulas saistībā ar pašu resursu nodošanas kārtību un procedūru

6. Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 (2000. gada 22. maijs), ar ko īsteno Lēmumu 94/728 ( 5 ), kas ir piemērojama pārkāpuma laikposma pirmajai daļai, 2014. gada 1. janvārī tika aizstāta ar Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 609/2014 (2014. gada 26. maijs) par metodēm un procedūru, lai darītu pieejamus tradicionālos, PVN un NKI [ ( 6 )] pašu resursus, un par pasākumiem, lai izpildītu kases vajadzības ( 7 ). Regulas Nr. 609/2014 2. panta 1. punktā, kura saturs būtībā atbilst Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. punkta saturam, ir noteikts: “Šīs regulas piemērošanai Savienības tradicionālo pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 2014/335 [..] 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.”

7. Regulas Nr. 609/2014 6. panta 1. punkts un 3. punkta pirmā un otrā daļa, kurās būtībā ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punkts un 3. punkta a) un b) apakšpunkts, ir formulēti šādi: “1. Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida. [..] 3. Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta otro daļu, ieraksta kontos [parasti apzīmēts kā “A konts”] vēlākais pirmajā darbadienā pēc tā otrā mēneša deviņpadsmitās dienas, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti. Noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta pirmajā daļā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, pirmajā daļā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos [parasti apzīmēts kā “B konts”]. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti. [..]”

8. Saskaņā ar Regulas Nr. 609/2014 9. panta 1. punkta pirmo daļu, kura formulējums atbilst Regulas Nr. 1150/2000 9. panta 1. punkta pirmās daļas formulējumam: “Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.”

9. No 2016. gada 1. oktobra šī tiesību norma tika grozīta ar Padomes Regulas (ES, Euratom) 2016/804 ( 8 ) 9. panta 1. punktu, kas ir formulēts šādi: “Saskaņā ar 10., 10.a un 10.b pantā paredzēto procedūru katra dalībvalsts pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts kasē vai valsts centrālajā bankā. Ņemot vērā negatīvu procentu piemērošanu, kā minēts trešajā daļā, minēto kontu var debitēt, tikai pamatojoties uz Komisijas norādījumu.”

10. Regulas Nr. 609/2014 10. panta 1. punkts, kura saturs būtībā atbilst Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punkta saturam, ir formulēts šādi: “Pēc tam, kad atskaitītas iekasēšanas izmaksas, ievērojot Lēmuma 2014/335 [..] 2. panta 3. punktu un 10. panta 3. punktu, minētā lēmuma 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto tradicionālo pašu resursu ierakstīšanu veic vēlākais pirmajā darbdienā pēc deviņpadsmitās dienas, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kad saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums. Tomēr prasījumi, kas saskaņā ar šīs regulas 6. panta 3. punkta otro daļu ir uzrādīti atsevišķos kontos, ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darbdienā pēc deviņpadsmitās dienas, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kad piedzīts attiecīgais prasījums.”

11. Regulas Nr. 609/2014 12. panta 1. un 3. punkta sākotnējā redakcijā, kuru saturs būtībā bija identisks Regulas Nr. 1150/2000 11. panta 1. un 3. punkta saturam, bija noteikts: “1. Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti. [..] 3. Attiecībā uz dalībvalstīm, kas neietilpst Ekonomikas un monetārajā savienībā, procentu likme līdzinās likmei, ko to centrālās bankas piemērojušas galvenajām refinansēšanas operācijām, palielinot to par diviem procentu punktiem, vai – dalībvalstīm, kurām centrālās bankas likme nav pieejama – līdzvērtīgākā likme, kas dalībvalsts naudas tirgū piemērota pirmajā attiecīgā mēneša dienā, palielinot to par diviem procentu punktiem. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 procentu punktiem. Paaugstināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

12. No 2016. gada 1. oktobra pēc Regulas 2016/804 stāšanās spēkā Regulas Nr. 609/2014 12. panta 3. punkts tika aizstāts ar 12. panta 5. punktu, kas ir formulēts šādi: “Attiecībā uz dalībvalstīm, kas neietilpst ekonomiskajā un monetārajā savienībā, procentu likme ir vienāda ar likmi, ko to centrālās bankas piemērojušas galvenajām refinansēšanas operācijām attiecīgā mēneša pirmajā dienā vai 0 % – izvēloties lielāko likmi –, palielinot to par 2,5 procentu punktiem. Dalībvalstīm, kurām centrālās bankas likme nav pieejama, procentu likme ir vienāda ar līdzvērtīgāko likmi, kas dalībvalsts naudas tirgū piemērota attiecīgā mēneša pirmajā dienā, vai 0 % – izvēloties lielāko likmi –, palielinot to par 2,5 procentu punktiem. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 procentu punktiem. Kopējais palielinājums saskaņā ar pirmo un otro daļu nepārsniedz 16 procentu punktus. Paaugstināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

13. Regulas Nr. 609/2014 13. panta 1. un 2. punktā, kuros būtībā ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 1. un 2. punkts, ir paredzēts: “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas tiek nodotas Komisijai, kā noteikts šajā regulā. 2. Dalībvalstis ir atbrīvotas no pienākuma Komisijas rīcībā nodot summas, kas atbilst saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem, kas izrādās neatgūstami jebkura turpmāk minētā iemesla dēļ: a) force majeure apstākļu dēļ; b) citu tādu iemeslu dēļ, kuros tās nevar vainot. Noteikto prasījumu summas deklarē par neatgūstamām ar kompetentas administratīvas iestādes lēmumu, kura konstatē, ka tās nevar atgūt. Noteikto prasījumu summas atzīst par neatgūstamām vēlākais piecus gadus kopš dienas, kad summas noteiktas saskaņā ar 2. pantu vai – administratīvas vai tiesas apelācijas gadījumā – kad galīgs lēmums ir pieņemts, izziņots vai publicēts. [..]”

3. Regula (ES, Euratom) Nr. 608/2014

14. Attiecībā uz laikposmu pēc 2014. gada 1. janvāra Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 608/2014 (2014. gada 26. maijs) par Eiropas Savienības pašu resursu sistēmas īstenošanas pasākumiem ( 9 ) 2. pantā “Kontroles un uzraudzības pasākumi” ir noteikts: “1. Pašu resursus, kas minēti 2. panta 1. punktā Lēmumā 2014/335 [..], pārbauda, kā norādīts šajā regulā, neskarot [..] Regulu [..] [Nr. 1553/89 ( 10 )] [..]. 2. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka Lēmuma 2014/335 [..] 2. panta 1. punktā minētos pašu resursus nodod Komisijai. 3. Ja kontroles un uzraudzības pasākumi attiecas uz Lēmuma 2014/335 [..] 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajiem tradicionālajiem pašu resursiem, tad: a) dalībvalstis veic pārbaudes un izmeklēšanu attiecībā uz minēto pašu resursu noteikšanu un nodošanu; [..] c) ja Komisija to pieprasa, dalībvalstis Komisiju iesaista to veiktajās pārbaudēs. Gadījumos, kad Komisija tiek iesaistīta pārbaudē, Komisijai – ciktāl to prasa šīs regulas piemērošana – ir piekļuve apliecinošajiem dokumentiem, kas attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu, un visiem citiem atbilstīgiem dokumentiem, kas saistīti ar minētajiem apliecinošajiem dokumentiem; d) Komisija pati var veikt pārbaudes uz vietas. Pārstāvjiem, kurus Komisija ir pilnvarojusi veikt šādas pārbaudes, ir piekļuve dokumentiem, kā tas izklāstīts saistībā ar c) apakšpunktā minētajām pārbaudēm. Dalībvalstis atvieglo šīs pārbaudes. [..]”

15. Regulas Nr. 608/2014 5. panta “Ziņošana par krāpšanu un pārkāpumiem, kas ietekmē tiesības uz tradicionālajiem pašu resursiem” 1. punktā ir paredzēts: “Divu mēnešu laikā pēc katra ceturkšņa beigām dalībvalstis Komisijai nosūta aprakstu par konstatētajiem krāpšanas un pārkāpumu gadījumiem saistībā ar prasījuma tiesībām virs EUR 10000 attiecībā uz Lēmuma 2014/335 [..] 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajiem tradicionālajiem pašu resursiem. Šā punkta pirmajā daļā noteiktajā laikposmā katra dalībvalst[s] sniedz sīku informāciju par to Komisijai jau ziņoto krāpšanas un pārkāpumu gadījumu stāvokli, kuru piedziņa, anulēšana vai neatgūšana iepriekš nebija norādīta.”

4. Regula Nr. 1553/89

16. Regulas Nr. 1553/89 2. panta 1. punktā ir paredzēts: “PVN resursu bāzi nosaka pēc darījumiem, kuri minēti 2. pantā Padomes [Sestajā direktīvā 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.)] [..].”

17. Saskaņā ar minētās regulas 3. panta 1. punktu: “PVN resursu bāzi attiecīgajam kalendārajam gadam, neierobežojot 5. un 6. pantu, aprēķina, dalot kopējo tīro PVN ieņēmumu, ko dalībvalsts attiecīgajā gadā iekasējusi, ar likmi, pēc kuras tajā pašā gadā uzliek PVN.”

B. Muitas nodokļi

1. Kopienas Muitas kodekss

18. Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ( 11 ), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 648/2005 ( 12 ) (2005. gada 13. aprīlis) (turpmāk tekstā – “Kopienas Muitas kodekss”), 13. pantā bija noteikts: “1. Muitas dienesti saskaņā ar spēkā esošajos noteikumos paredzētajiem nosacījumiem var veikt jebkādu kontroli, ko uzskata par vajadzīgu, lai nodrošinātu to, ka pareizi piemēro muitas noteikumus un citus tiesību aktus par to preču ievešanu, izvešanu, tranzītu, pārvietošanu un galapatēriņu, kuras pārvietotas starp Kopienas muitas teritoriju un trešām valstīm, un par precēm, kam nav Kopienas preču statusa. Lai pareizi piemērotu Kopienas tiesību aktus, muitas kontroli var veikt trešā valstī, ja tas paredzēts starptautiskā nolīgumā. 2. Muitas kontrole, kas nav izlases veida pārbaudes, balstās uz riska analīzi, izmantojot automatizētas datu apstrādes paņēmienus, lai noteiktu riskus un to apjomu un izstrādātu riska novērtēšanai vajadzīgos pasākumus, balstoties uz valsts, Kopienas un, ja iespējams, starptautiski izstrādātiem kritērijiem. Komitejas procedūru izmanto, lai izveidotu kopējo riska pārvaldības sistēmu un noteiktu kopējos kritērijus un kontroles jomu prioritātes. Dalībvalstis sadarbībā ar Komisiju izveido elektronisku sistēmu, lai īstenotu riska pārvaldību. 3. Ja kontroli veic iestādes, kas nav muitas dienesti, to veic ciešā sadarbībā ar muitas dienestiem un, ja iespējams, tajā pašā laikā un vietā. [..]”

19. Kopienas Muitas kodeksa II sadaļā bija ietverta 3. nodaļa “Preču muitas vērtība”, kurā ietilpa 28.–36. pants.

20. Šī kodeksa 29. pantā bija paredzēts: “1. Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu [..]: [..] 2. a) Nosakot, vai darījuma vērtība ir pieņemama 1. punkta nozīmē, pircēja un pārdevēja savstarpējā saistība pati par sevi nav pietiekams pamats uzskatīt darījuma vērtību par nepieņemamu. Vajadzības gadījumā ir jāpārbauda pārdošanas apstākļi un darījuma vērtība ir jāpieņem, ja savstarpējā saistība nav ietekmējusi cenu. [..] [..] 3. a) Cena, kas faktiski samaksāta vai maksājama, ir pircēja samaksātā vai maksājamā kopējā summa pārdevēja labā par ievestajām precēm, un tajā ietilpst visi pircēja samaksātie vai maksājamie maksājumi pārdevējam saskaņā ar ievesto preču pārdošanas nosacījumiem vai trešai pusei, lai izpildītu saistības pret pārdevēju. [..] [..].”

21. Atbilstoši minētā kodeksa 30. pantam: “1. Ja muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. pantu, tā ir jānosaka, secīgi piemērojot 2. punkta a), b), c) un d) apakšpunktu līdz pirmajam apakšpunktam, pēc kura to var noteikt [..]. 2. Muitas vērtība, ko nosaka saskaņā ar šo pantu, ir: a) darījuma vērtība vienādām precēm, kas pārdotas izvešanai uz Kopienu un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces; b) darījuma vērtība līdzīgām precēm, kas pārdotas izvešanai uz Kopienu un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces; c) vērtība, kas balstās uz vienas vienības cenu, par kādu vienādas vai līdzīgas ievestās preces tiek pārdotas Kopienā vislielākajā kopapjomā personām, kas nav saistītas ar pārdevēju; d) izskaitļotā vērtība [..] [..].”

22. Kopienas Muitas kodeksa 31. pants bija formulēts šādi: “1. Ja ievestu preču muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. vai 30. pantu, to nosaka, pamatojoties uz Kopienā pieejamiem datiem, izmantojot pieņemamus līdzekļus, kas atbilst principiem un vispārīgiem noteikumiem, kas ietverti: – Nolīgumā par [1994. gada] Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VII panta piemērošanu [..], – [1994. gada] Vispārējās vienošanos par tarifiem un tirdzniecību VII pantā [..], – šās nodaļas noteikumos. 2. Par pamatu muitas vērtības noteikšanai saskaņā ar 1. punktu nevar būt: a) Kopienā ražotu preču pārdošanas cena Kopienā; b) sistēma, kas paredz muitas vajadzībām pieņemt augstāko no divām alternatīvām vērtībām; c) preču cena izvešanas valsts vietējā tirgū; d) ražošanas izmaksas, izņemot izskaitļotās vērtības, kas noteiktas vienādu vai līdzīgu preču gadījumā saskaņā ar 30. panta 2. punkta d) apakšpunktu; e) preču cenas izvešanai uz valsti, kas neietilpst Kopienas muitas teritorijā; f) viszemākās muitas vērtības vai g) brīvi noteiktas vai fiktīvas vērtības.”

23. Šā kodeksa 68. pantā bija noteikts: “Lai pārbaudītu pieņemtās muitas deklarācijas, muitas dienesti var: a) pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai pievienoti. Lai pārbaudītu deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var likt deklarētājam uzrādīt vēl citus dokumentus; b) pārbaudīt preces un ņemt paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei.”

24. Minētā kodeksa 71. panta redakcija bija šāda: “1. Deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas. 2. Ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.”

25. Kopienas Muitas kodeksa 217. pantā bija paredzēts: “1. Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu [..] muitas dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā (iegrāmatošana). [..] 2. Dalībvalstis nosaka nodokļa summas iegrāmatošanas praktisko kārtību. Šī kārtība var atšķirties atkarībā no tā, vai muitas dienesti, ņemot vērā muitas parāda rašanās apstākļus, ir vai nav pārliecināti par to, ka minētās summas tiks samaksātas.”

26. Saskaņā ar šī kodeksa 218. panta 1. punktu: “Ja muitas parāds ir radies no tā, ka pieņemta deklarācija par precēm kādai muitas procedūrai, kura nav procedūra pagaidu ievešanai ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa vai jebkura darbība, kuras likumīgais spēks ir tāds pats kā šādai pieņemšanai, tad muitas parādam atbilstošā summa iegrāmatojama, tiklīdz tā tiek aprēķināta, un ne vēlāk kā otrajā dienā pēc preču atlaišanas dienas.”

27. Minētā kodeksa 220. panta 1. punktā bija noteikts: “Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.”

28. Tā paša kodeksa 221. pantā bija noteikts: “1. Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām. [..] 3. Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Šo termiņu aptur uz pārsūdzības procesa laiku, skaitot no brīža, kad ir iesniegta pārsūdzība 243. panta nozīmē. 4. Ja muitas parāds ir tādas darbības iznākums, par kuru tajā laikā, kad tā izdarīta, būtu paredzēta kriminālatbildība, summu atbilstīgi spēkā esošajos noteikumos izklāstītajiem nosacījumiem var paziņot debitoram pēc tam, kad beidzies 3. punktā minētais trīs gadu laika posms.”

2. Savienības Muitas kodekss

29. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu ( 13 ) (turpmāk tekstā – “Savienības Muitas kodekss”), 3. pantā ir noteikts: “Muitas dienesti galvenokārt ir atbildīgi par Savienības starptautiskās tirdzniecības uzraudzību, tādējādi veicinot godīgu un brīvu tirdzniecību, iekšējā tirgus ārējo aspektu īstenošanu, kopējās tirdzniecības politikas un citu tādu Savienības kopējo politikas jomu īstenošanu, kuras ietekmē tirdzniecību, un vispārēju piegādes ķēdes drošību. Muitas dienesti veic pasākumus, kuru mērķis jo īpaši ir: a) aizsargāt Savienības un tās dalībvalstu finanšu intereses; b) aizsargāt Savienību pret negodīgu un nelikumīgu tirdzniecību, vienlaikus atbalstot likumīgu darījumdarbību; c) nodrošināt Savienības un tās iedzīvotāju drošību un drošumu, kā arī vides aizsardzību, vajadzības gadījumā cieši sadarbojoties ar citām iestādēm; un d) uzturēt atbilstīgu līdzsvaru starp muitas kontroli un likumīgas tirdzniecības veicināšanu.”

30. Saskaņā ar Savienības Muitas kodeksa 46. pantu “Riska pārvaldība un muitas kontroles”: “1. Muitas dienesti var veikt jebkuras muitas kontroles, ko tie uzskata par vajadzīgām. Muitas kontroles, jo īpaši, var būt preču pārbaude, paraugu ņemšana, deklarācijā vai paziņojumā ietvertās informācijas pareizības un pilnīguma pārbaude un dokumentu esības, īstuma, pareizības un derīguma pārbaude, uzņēmēju grāmatvedības un citu uzskaites datu pārbaude, transportlīdzekļu apskate, personu nestās vai vestās vai pie personām esošās bagāžas un citu mantu pārbaude, kā arī oficiālu izziņu veikšana un citas līdzīgas darbības. 2. Tādas muitas kontroles, kas nav izlases veida pārbaudes, galvenokārt ir balstītas uz riska analīzi, izmantojot elektroniskus datu apstrādes līdzekļus, lai, pamatojoties uz kritērijiem, kas noteikti valsts, Savienības un, ja pieejams, starptautiskā līmenī, identificētu un novērtētu riskus un izstrādātu vajadzīgos pretpasākumus. 3. Muitas kontroles veic saistībā ar kopēju riska pārvaldības sistēmu, pamatojoties uz informācijas apmaiņu starp muitas administrācijām attiecībā uz risku un tā analīzes rezultātiem un nosakot kopējus riska kritērijus un standartus, kontroles pasākumus un prioritārās kontroles jomas. Kontroles, kas pamatojas uz šādu informāciju un kritērijiem, veic, neskarot citas kontroles, kuras veic saskaņā ar 1. punktu vai saskaņā ar citiem spēkā esošiem noteikumiem. 4. Muitas dienesti veic riska pārvaldību, lai diferencētu riska līmeņus, kas saistīti ar precēm, kurām veic muitas kontroli vai pārraudzību, lai noteiktu, vai precēm jāveic īpašas muitas kontroles, un, ja jāveic, tad kādos gadījumos. Riska pārvaldībā ietilpst, piemēram, datu un informācijas vākšana, riska analīze un izvērtēšana, rīcības izvēle un īstenošana, kā arī šā procesa un tā rezultātu regulāra pārraudzība un pārskatīšana, balstoties uz starptautiskiem, Savienības un valsts avotiem un stratēģijām. 5. Muitas dienesti apmainās ar riska informāciju un riska analīzes rezultātiem, ja: a) muitas dienesti novērtē, ka risks ir ievērojams un jāveic muitas kontrole, un kontroles rezultātos tiek konstatēts, ka ir noticis gadījums, kas rada risku; vai b) kontroles rezultātos netiek konstatēts, ka ir noticis gadījums, kas rada risku, bet attiecīgais muitas dienests uzskata, ka pastāv liela riska iespējamība citur Savienībā. 6. Lai izveidotu vienotus riska kritērijus un standartus, kontroles pasākumus un prioritārās kontroles jomas, kā minēts 3. punktā, ņem vērā visu turpmāk norādīto: a) proporcionalitāti attiecībā uz risku; b) veicamo pārbaužu steidzamību; c) iespējamo ietekmi uz tirdzniecības plūsmu, ietekmi uz atsevišķām dalībvalstīm un kontroles resursiem. 7. Vienotie riska kritēriji un standarti, kas minēti 3. punktā, ietver visu turpmāk norādīto: a) risku aprakstu; b) riska faktorus vai rādītājus, kas jāizmanto, izraugoties preces vai uzņēmējus, kurus pakļauj muitas kontrolei; c) muitas dienestu veicamās muitas kontroles būtību; d) šā punkta c) apakšpunktā minētās muitas kontroles piemērošanas ilgumu. 8. Prioritārās kontroles jomas aptver īpašas muitas procedūras, preču veidus, pārvadājumu maršrutus, transporta veidus vai uzņēmējus, kuri ir pakļauti paaugstināta līmeņa riska analīzei un muitas kontrolei konkrētā laikposmā, neskarot citas kontroles, ko parasti veic muitas dienesti.”

31. Savienības Muitas kodeksa 53. panta “Valūtas konvertācija” 1. punktā ir noteikts: “Kompetentās iestādes publicē un/vai dara pieejamu internetā piemērojamo valūtas maiņas kursu, ja ir jāveic valūtas konvertācija sakarā ar kādu no šādiem iemesliem: a) preču muitas vērtības noteikšanai izmantotie elementi ir izteikti valūtā, kas nav tās dalībvalsts valūta, kurā tiek noteikta muitas vērtība; b) lai noteiktu preču tarifa klasifikāciju un izvedmuitas un ievedmuitas nodokļa summu, tostarp vērtības robežas noteikšanai kopējā muitas tarifā, euro vērtība ir jāizsaka valstu valūtās.”

32. Šī kodeksa 70. un 74. pantā ir ietverti noteikumi par preču muitas vērtību, kas būtībā atbilst normām, kuras ietvertas Kopienas Muitas kodeksa 29.–31. pantā.

33. Saskaņā ar Savienības Muitas kodeksa 101. panta 1. punktu maksājamā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu nosaka muitas dienesti, kas atbild par vietu, kur muitas parāds ir radies vai tiek uzskatīts par radušos saskaņā ar šī kodeksa 87. pantu, tiklīdz tiem ir visa vajadzīgā informācija.

34. Minētā kodeksa 103. panta “Muitas parāda noilgums” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Muitas parādu parādniekam nepaziņo, ja ir pagājuši trīs gadi kopš muitas parāda rašanās dienas. 2. Ja muitas parāds ir radies tādas darbības rezultātā, par kuru laikā, kad tā veikta, varēja ierosināt krimināllietu, 1. punktā noteikto trīs gadu termiņu saskaņā ar valsts tiesību aktiem pagarina līdz laikposmam, kas ir vismaz pieci gadi, bet ne vairāk kā 10 gadi.”

35. Savienības Muitas kodeksa 105. panta “Iegrāmatošanas termiņš” 3. punktā ir noteikts: “Ja muitas parāds ir radies apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, maksājamā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu iegrāmato 14 dienās no dienas, kad muitas dienesti var noteikt attiecīgo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu un pieņemt lēmumu.”

36. Saskaņā ar šī kodeksa 188. pantu “Muitas deklarācijas pārbaude”: “Muitas dienesti, lai pārbaudītu pieņemtajā muitas deklarācijā iekļauto datu pareizību, var: a) pārbaudīt deklarāciju un pavaddokumentus; b) pieprasīt deklarētājam iesniegt citus dokumentus; c) pārbaudīt preces; d) ņemt paraugus preču analīzei vai sīkai pārbaudei.”

37. Minētā kodeksa 191. pantā “Pārbaudes rezultāti” ir noteikts: “1. Muitas deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot noteikumus, ar kuriem reglamentē muitas procedūru, ko piemēro precēm. 2. Ja muitas deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktu piemēro, pamatojoties uz minētajā deklarācijā iekļautajiem datiem. 3. Muitas dienestu veiktās pārbaudes rezultātiem ir vienāds pierādījuma spēks visā Savienības muitas teritorijā.”

3. Piemērošanas regula

38. Saskaņā ar Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 ( 14 ), kas grozīta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1335/2003 (2003. gada 25. jūlijs) ( 15 ) (turpmāk tekstā – “Piemērošanas regula”), 181.a pantu: “1. Muitas dienestiem nav jānosaka ievedpreču muitas vērtība, pamatojoties uz darījumu vērtības noteikšanas metodi, ja saskaņā ar 2. punktā noteikto procedūru tās nav pārliecinātas, ņemot vērā pamatotas šaubas, vai deklarētā vērtība ir Kodeksa 29. pantā minētā samaksātā vai maksājamā kopsumma. 2. Ja muitas iestādēm radušās 1. punktā minētās šaubas, tās var lūgt papildu informāciju saskaņā ar 178. panta 4. punktu. Ja vēl ir šaubas, muitas dienestiem pirms galīga lēmuma pieņemšanas ir jāpaziņo attiecīgajai personai, pēc tās lūguma arī rakstiski, par šaubu pamatojumu un jāsniedz tai pieņemama iespēja atbildēt. Galīgais lēmums un tā pamatojums attiecīgajai personai ir jāpaziņo rakstiski.”

39. Piemērošanas regulas 248. panta 1. punktā ir noteikts: “Tiklīdz preces ļauj atlaist, jāiegrāmato ievedmuitas nodokļi, ko nosaka saskaņā ar deklarācijā sniegtajiem datiem. Ja muitas dienesti uzskata, ka pēc to veiktām pārbaudēm varētu noteikt lielākus ievedmuitas nodokļus nekā tos, kas iegūti, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem, tad tās var likt iemaksāt pietiekamu nodrošinājumu, lai segtu starpību starp summu, kas iegūta, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem, un summu, ko par precēm varētu reāli nākties maksāt. Taču deklarētājs nodrošinājuma iemaksāšanas vietā var lūgt uzreiz iegrāmatot to nodokļu summu, kādu par precēm varētu reāli nākties maksāt.”

4. Īstenošanas regula

40. Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2015/2447 (2015. gada 24. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu konkrētus noteikumus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 952/2013, ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu ( 16 ) (turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 48. panta “Valūtas konvertācija” 1. punktā ir paredzēts: “Ja tas nepieciešams saskaņā ar Kodeksa 53. panta 1. punkta b) apakšpunktu, euro vērtību nosaka reizi mēnesī. Izmantojamais maiņas kurss ir pēdējais kurss, ko noteikusi Eiropas Centrālā banka pirms mēneša priekšpēdējās dienas un to piemēro visu nākamo mēnesi. Tomēr, ja kurss, kas jāpiemēro mēneša sākumā, par vairāk nekā 5 % atšķiras no kursa, ko noteikusi Eiropas Centrālā banka līdz tā paša mēneša 15. datumam, pēdējo minēto kursu piemēro no 15. datuma līdz attiecīgā mēneša beigām.”

41. Īstenošanas regulas 140. pantā “Deklarēto darījuma vērtību nepieņemšana”, ar kuru tiek īstenots Savienības Muitas kodeksa 70. panta 1. punkts, ir noteikts: “1. Ja muitas dienestiem ir pamatotas šaubas, ka deklarētā darījuma vērtība ir kopējā vērtība, kas samaksāta vai maksājama, kā minēts Kodeksa 70. panta 1. punktā, tie var pieprasīt, lai deklarētājs sniedz papildu informāciju. 2. Ja muitas dienestu šaubas netiek kliedētas, tie var nolemt, ka preču vērtību nevar noteikt saskaņā ar Kodeksa 70. panta 1. punktu.”

42. Saskaņā ar Īstenošanas regulas 144. pantu “Savienības muitas teritorijā pieejamo datu metode [fall‑back metode]”, ar kuru tiek īstenots Savienības Muitas kodeksa 74. panta 3. punkts: “1. Nosakot muitas vērtību saskaņā ar Kodeksa 74. panta 3. punktu, var izmantot pienācīgu elastīgumu, piemērojot Kodeksa 70. pantā un 74. panta 2. punktā paredzētās metodes. Šādi noteikta muitas vērtība pēc iespējas pamatojas uz iepriekš noteiktām muitas vērtībām. 2. Ja nevar noteikt muitas vērtību saskaņā ar 1. punktu, izmanto citas piemērotas metodes. Šajā gadījumā muitas vērtību nenosaka, pamatojoties uz jebkuru no šādiem elementiem: a) tādu preču pārdošanas cena Savienības muitas teritorijā, kas ražotas Savienības muitas teritorijā; b) sistēma, saskaņā ar kuru lielākā no divām alternatīvām vērtībām tiek izmantota muitas vērtības noteikšanā; c) preču cena eksportētājas valsts iekšzemes tirgū; d) ražošanas izmaksas, izņemot aprēķinātās vērtības, kas noteiktas identiskām vai līdzīgām precēm saskaņā ar Kodeksa 74. panta 2. punkta d) apakšpunktu; e) cenas eksportam uz trešo valsti; f) minimālo muitas vērtību; g) patvarīgi noteiktas vai fiktīvas vērtības.”

43. Īstenošanas regulas 244. pantā “Galvojuma sniegšana”, kas ir tiesību norma, ar kuru īsteno Savienības Muitas kodeksa 191. pantu, ir paredzēts: “Ja muitas dienesti uzskata, ka muitas deklarācijas pārbaudē, iespējams, tiks konstatēts, ka jāmaksā lielāka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa un citu maksājumu summa, nekā izriet no muitas deklarācijas ziņām, preču izlaišana ir atkarīga no tāda galvojuma sniegšanas, kas ir pietiekams, lai nosegtu starpību starp summu, kas iegūta saskaņā ar muitas deklarācijas ziņām, un summu, kas galu galā var būt maksājama. Tomēr deklarētājs var pieprasīt, lai tiktu nekavējoties paziņots muitas parāds, kas var būt maksājams attiecībā uz precēm, tā vietā lai iesniegtu šo galvojumu.”

C. Tiesības PVN jomā

44. Saskaņā ar Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ( 17 ), kas grozīta ar Padomes Direktīvu 2009/69/EK (2009. gada 25. jūnijs) ( 18 ) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2006/112”), 2. panta 1. punktu: “PVN uzliek šādiem darījumiem: [..] b) preču iegādei Kopienas iekšienē, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic – i) nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds, vai juridiska persona, kas nav nodokļa maksātāja, ja pārdevējs ir nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds [..]; [..] d) preču importam.”

45. Saskaņā ar šīs direktīvas 73. pantu “summa, kurai uzliek nodokli, ir visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs par šiem darījumiem ir saņēmis vai saņems no pircēja, pakalpojumu saņēmēja vai trešās personas”.

46. Saskaņā ar minētās direktīvas 83. pantu: “Attiecībā uz preču iegādi Kopienas iekšienē summu, kurai uzliek nodokli, nosaka, izmantojot tās pašas sastāvdaļas, ko saskaņā ar 2. nodaļu izmanto, lai noteiktu summu, kurai uzliek nodokli, to pašu preču piegādei attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Attiecībā uz šīs direktīvas 21. un 22. pantā minētajiem darījumiem, ko uzskata par preču iegādi Kopienas iekšienē, summa, kurai uzliek nodokli, ir attiecīgo preču vai līdzīgu preču pirkuma cena vai – ja pirkuma cenas nav – pašizmaksa, ko nosaka piegādes brīdī.”

47. Direktīvas 2006/112 85. pants ir formulēts šādi: “Attiecībā uz preču importu summa, kurai uzliek nodokli, ir muitas vērtība, kas noteikta saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem.”

48. Šīs direktīvas 86. panta 1. punkts ir formulēts šādi: “Summa, kurai uzliek nodokli, ietver šādas sastāvdaļas tiktāl, ciktāl tās vēl nav ietvertas: a) nodokļus, nodevas un citus maksājumus, kas aprēķināti ārpus importa dalībvalsts, kā arī tos, kuri aprēķināti importēšanas dēļ, izņemot iekasējamo PVN; b) papildu izdevumus, piemēram, komisijas maksu, iesaiņošanas, transportēšanas un apdrošināšanas izmaksas, kas radušās līdz pirmajam galamērķim importa dalībvalsts teritorijā, kā arī papildu izdevumus, ko rada transportēšana uz citu galamērķi Kopienā, ja minētā vieta ir zināma, kad iestājas nodokļa iekasējamības gadījums.”

49. Direktīvas 2006/112 87. pantā ir noteikts: “Summa, kurai uzliek nodokli, neietver šādas sastāvdaļas: a) cenu samazinājumus atlaižu veidā par pirmstermiņa samaksu; b) cenu atlaides un rabatus, ko piešķir pircējam un ko tas iegūst importēšanas laikā.”

50. Saskaņā ar šīs direktīvas 138. pantu: “1. Dalībvalsts atbrīvo no nodokļa tādu preču piegādi, kuras pārdevējs vai pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus to attiecīgās teritorijas, bet Kopienā, ja piegādi veic citam nodokļu maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļu maksātāja un kas kā tāda rīkojas dalībvalstī, kas nav nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts. 2. Papildus 1. punktā minētajām preču piegādēm dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus: [..] c) preču piegādes, kad preces pārvieto uz citu dalībvalsti un kuras būtu atbrīvotas no nodokļa saskaņā ar 1. punktu un šā punkta a) un b) apakšpunktu, ja šīs piegādes būtu veiktas citam nodokļa maksātājam.”

51. Šīs pašas direktīvas 143. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus: [..] d) to preču importu, kas nosūtītas vai transportētas no trešās teritorijas vai trešās valsts uz dalībvalsti, kura nav nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalsts, ja saskaņā ar 138. pantu šādu preču piegāde, ko veic importētājs, kurš saskaņā ar 201. pantu noteikts vai atzīts par atbildīgu par PVN nomaksu, ir atbrīvota no nodokļa; [..]. 2. Šā panta 1. punkta d) apakšpunktā noteikto atbrīvojumu piemēro gadījumos, kad pēc preču importa tiek veikta preču piegāde, kam piemēro atbrīvojumu saskaņā ar 138. panta 1. punktu un 2. punkta c) apakšpunktu, tikai tad, ja importa brīdī importētājs ir sniedzis importa dalībvalsts kompetentajām iestādēm vismaz šādu informāciju: a) savu PVN identifikācijas numuru, kas izdots importa dalībvalstī, vai sava pārstāvja nodokļa jautājumos, kas ir atbildīgs par PVN nomaksu, importa dalībvalstī izdotu PVN identifikācijas numuru; b) tā klienta, kuram preces piegādā saskaņā ar 138. panta 1. punktu, PVN identifikācijas numuru, kas izdots citā dalībvalstī, vai savu PVN identifikācijas numuru, kas izdots preču nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalstī, ja preces paredzēts pārvest saskaņā ar 138. panta 2. punkta c) apakšpunktu; c) pierādījumu tam, ka importētās preces paredz transportēt vai nosūtīt no importa dalībvalsts uz citu dalībvalsti. Tomēr dalībvalstis var paredzēt, ka c) apakšpunktā minēto pierādījumu sniedz kompetentajām iestādēm tikai pēc pieprasījuma.”

III. Fakti un pirmstiesas procedūra

A. Tiesvedības rašanās fakti

52. No 2005. gada 1. janvāra Eiropas Savienība atcēla visas kvotas, kas ir piemērojamas tādu tekstilizstrādājumu un apģērbu importam, kuru izcelsme ir Pasaules Tirdzniecības organizācijas dalībvalstīs, tostarp Ķīnā.

53. 2007. gada 20. aprīlī Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) nosūtīja dalībvalstīm savstarpējās palīdzības ziņojumu 2007/015, lai tās informētu par to tekstilizstrādājumu un apavu pārāk zema novērtējuma risku, kas ir importēti no Ķīnas.

54. Ar šo ziņojumu OLAF aicināja visas dalībvalstis, pirmkārt, analizēt tekstilizstrādājumu un apavu importu tostarp no Ķīnas, lai atklātu iespējamos pārāk zemu novērtētā importa gadījumus, un, otrkārt, veikt atbilstošas kontroles muitošanas laikā, kas veiktas attiecībā uz šādu importu.

55. Pēc tam, lai palīdzētu dalībvalstīm atklāt tekstilizstrādājumu un apavu sūtījumus ar pārāk zemu vērtējumu, OLAF sadarbībā ar Komisijas Kopīgo pētniecības centru (turpmāk tekstā – “JRC”) izstrādāja risku novērtēšanas instrumentu, kas balstīts uz datiem Savienības mērogā (turpmāk tekstā – “OLAF metodoloģija”). Ar šo instrumentu vispirms tiek aprēķināta vidējā koriģētā cena katram tekstilizstrādājumam un apaviem, kas ir importēti no Ķīnas un atbilst Kombinētās muitas tarifa nomenklatūras 61.–64. nodaļai ( 19 ). Vidējās koriģētās cenas tiek aprēķinātas, pamatojoties uz mēneša cenām attiecīgo preču importam no Ķīnas, kas ir iegūtas no statistikas datubāzes Comext – tā ir Eurostat pārvaldīta starptautiskās tirdzniecības atsauces datubāze 48 mēnešu laikposmā. Šīs cenas atspoguļo vērtību kilogramā katram no 495 attiecīgajiem kombinētās nomenklatūras astoņu ciparu produktu kodiem, precizējot izcelsmes valsti un galamērķa valsti Savienībā. Pēc tam tiek aprēķināts vidējais rādītājs visā Savienībā (vidējās koriģētās cenas Savienībā‑28), pamatojoties uz 28 dalībvalstu vidējo koriģēto cenu vidējo aritmētisko vērtību (nesvērto vidējo vērtību) ( 20 ). Lai aprēķinātu šos vidējos rādītājus, tiek izslēgtas maksimālās vērtības, t.i., pārmērīgi augstas vai pārmērīgi zemas vērtības, un šī iemesla dēļ vidējā cena tiek saukta par “koriģētu”. Visbeidzot tiek aprēķināta vērtība, kas atbilst 50 % no vidējās koriģētās cenas, un tā tiek uzskatīta par “minimālo pieņemamo cenu”, kas izteikta arī cenā par kilogramu un kas tiek izmantota kā robežvērtība, kura ļauj dalībvalstu muitas iestādēm noteikt īpaši zemas importa deklarētās vērtības un tātad – augsta riska importu.

56. OLAF2009. gada 23. janvārī nosūtītais savstarpējās palīdzības ziņojums AM/2009/001 attiecās uz operāciju Argus – kas ilga sešus mēnešus un kuras laikā OLAF bija uzsācis uzraudzīt tekstilizstrādājumu un apavu plūsmu no dažādām trešām valstīm, bet galvenokārt no Āzijas, un katru mēnesi nosūtīt dalībvalstīm to iepriekšējā mēneša importu sarakstu, kas tika identificēti kā riskanti muitas vērtības izteiksmē. Ar šo ziņojumu OLAF lūdza dalībvalstis četru mēnešu laikā tam paziņot par riska filtru ieviešanu, identificēt augsta riska sūtījumus un veikt pārbaudes pēc atmuitošanas, pamatojoties uz tā paziņojumiem.

57. 2011. gadā tā sauktās Discount prioritārās pārbaudes darbības (turpmāk tekstā – “PPD Discount”) laikā, kuru koordinēja Komisijas Nodokļu un muitas savienības ģenerāldirektorāts un kurā piedalījās visas dalībvalstis, tostarp Apvienotā Karaliste, tika piemērotas minimālās pieņemamās cenas, lai atklātu un kontrolētu tekstilizstrādājumu un apavu importu no Ķīnas ar tik zemu muitas vērtību, kas rada aizdomas.

58. 2014. gadā OLAF koordinēja kopīgu muitas operāciju, sauktu par Snake, kuras operatīvais posms norisinājās laikā no 2014. gada 17. februāra līdz 17. martam un kurā piedalījās visas dalībvalstis, kā arī Ķīnas muitas iestādes. Šo pēdējo minēto iestāžu iesaistīšanās notika ar mērķi saņemt eksporta deklarācijas, kas ļautu pārbaudīt attiecīgo preču deklarēto importa vērtību Savienībā. Operācijas Snake galīgajā ziņojumā dalībvalstis tika aicinātas turpināt izmantot riska profilus, kas ir balstīti uz minimālajām pieņemamajām cenām, kuras ir tikušas piemērotas šīs operācijas laikā.

59. Pēc pārbaudēm, ko Apvienotās Karalistes iestādes veica šīs operācijas ietvaros, pamatojoties uz minētajiem riska profiliem, tās noteica papildu muitas nodokli 24 uzņēmējiem par to veikto importu trīs gadu laikā no 2011. gada novembra līdz 2014. gada novembrim.

60. Pārbaudes 14‑11‑1 laikā, kas Apvienotajā Karalistē tika veikta 2014. gada 27.–31. oktobrī, Komisija pārbaudīja informēšanas par risku veidlapas, savstarpējās palīdzības paziņojumus un nejauši izraudzītas 24 importa darbības, no kurām 23 bija ierakstītas B kontos.

61. Laikā no 2014. gada novembra līdz 2015. gada februārim Apvienotās Karalistes iestādes attiecīgajiem uzņēmējiem nosūtīja paziņojumus par minēto summu samaksu, izdodot 24 a posteriori piedziņas rīkojumus, sauktus par “maksājuma paziņojumiem C18” (turpmāk tekstā – “maksājuma paziņojumi C18 Snake”), kuri vēlāk tika atcelti.

62. 2015. gada 16. janvārīOLAF sāka izmeklēšanu pret atsevišķām konkrēti izraudzītām dalībvalstīm, tostarp Apvienoto Karalisti, par laikposmu, kas sākās 2013. gadā.

63. Laikā no 2013. līdz 2016. gadam Her Majesty’s Revenue and Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “HMRC”) un Apvienotās Karalistes robežsardze veica operāciju Badminton. Šī operācija, kas galvenokārt attiecās uz krāpšanu PVN jomā, tika veikta sākotnējās kriminālizmeklēšanas ietvaros, kura attiecās uz četriem lieliem uzņēmējiem, kas importē attiecīgās Ķīnas izcelsmes preces saskaņā ar “42. muitas procedūru”, proti, procedūru, saskaņā ar kuru muitas nodokļi tiek maksāti importēšanas brīdī, bet PVN ir jāmaksā vēlāk galamērķa dalībvalstī (turpmāk tekstā – “42. muitas procedūra”) ( 21 ).

64. Laikposmā no 2015. gada februāra līdz 2016. gada jūlijam Apvienotā Karaliste piedalījās desmit OLAF rīkotajās sanāksmēs, kas bija veltītas Ķīnas izcelsmes tekstilizstrādājumu un apavu pārāk zemam novērtējumam.

65. 2015. gada 19. un 20. februārī OLAF rīkoja pirmo divpusējo sanāksmi ar HMRC, lai apspriestu operācijas Snake virzību un vidējo koriģēto cenu izmantošanu par pārāk zemas muitas vērtības noteikšanas riska rādītājiem. Šajā sanāksmē OLAF norādīja, ka importa apjoms, kas varētu tikt krāpnieciski novērtēts pārāk zemu, nav samazinājies, un ka no statistikas datiem izriet, ka Apvienotā Karaliste vairāk piesaista krāpniecisku tirdzniecību citu dalībvalstu veikto pasākumu dēļ. Savukārt HMRC norādīja, ka ir paredzējusi nosūtīt PVN un nesamaksāto muitas nodokļu piedziņas rīkojumus uzņēmumiem, kuri tika identificēti operācijas Snake laikā, kā arī, tai veicot pašai savu analīzi, par kopējo summu vairāk nekā 800 miljonu sterliņu mārciņu (GBP) apmērā.

66. Apvienotā Karaliste atkārtoja savu nodomu veikt minēto piedziņu 2015. gada 25. un 26. februāra OLAF rīkotajā ad hoc sanāksmē par “krāpšanu, kas ir saistīta ar pārāk zemu novērtējumu”, kurā piedalījās dalībvalstu iestādes. Šīs sanāksmes laikā OLAF tostarp “stingri ieteica” dalībvalstīm izmantot atbilstošus riska filtrus, lai identificētu sūtījumus, kuri, iespējams, ir pārāk zemu novērtēti, pieprasīt galvojumu sūtījumiem, kas ir identificēti kā aizdomīgi, un veikt izmeklēšanu, lai noteiktu muitas vērtību. OLAF arī aprakstīja iespējamos tradicionālo pašu resursu zaudējumus Savienības mērogā tāda importa dēļ, ko var pārāk zemu novērtēt, it īpaši attiecībā uz importu Apvienotajā Karalistē ( 22 ).

67. 2015. gada 16. jūnijāOLAF nosūtīja savstarpējās palīdzības ziņojumu 2015/013, lūdzot dalībvalstis veikt visus nepieciešamos piesardzības pasākumus, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses saistībā ar risku, ka tekstilizstrādājumu un apavu imports no Ķīnas tiek novērtēts pārāk zemu.

68. 2015. gada maijā Apvienotā Karaliste sāka tā saukto operāciju Breach, lai apkarotu krāpšanu, kas ir saistīta ar pārāk zemu vērtējumu. Apvienotā Karaliste norāda, ka viens no šīs operācijas mērķiem, pēc tam, kad tika atcelti 24 maksājuma paziņojumi C18 Snake, bija noteikt to preču muitas vērtību, kas tika pārāk zemu novērtētas operācijas Snake laikā, un pieprasīt nesamaksātās tradicionālo pašu resursu summas. Šī operācija tostarp esot ietvērusi iepriekšēju kontroli un a posteriori apmeklējumus saistībā ar aizdomīgiem sūtījumiem, dokumentu analīzi, revīzijas un pārbaudes, aplūkotās tirdzniecības komerciālā rakstura pārbaudi un saiknes starp importētāju, kravu pārvadātājiem un citiem uzņēmumiem pārbaudi, kā arī importētājiem paredzētas informēšanas darbības, lai identificētu krāpnieciskas darbības. Esot veiktas arī apmēram trīsdesmit iepriekšējas pārbaudes un izņemti paraugi. Esot izdoti vairāki maksājuma paziņojumi C18. Tiesas sēdē Apvienotā Karaliste apstiprināja, ka šīs operācijas laikā noteiktie pasākumi joprojām tiek īstenoti.

69. 2015. gada 28. jūlijāOLAF rīkoja otru divpusējo sanāksmi ar HMRC. Pēdējais minētais tostarp norādīja, ka turpina piedziņas procedūru par vairāk nekā 800 miljoniem GBP, vajadzības gadījumā vēršoties tiesā, un ka operācijas Breach ietvaros tas esot izveidojis daudznozaru rīcības grupu ar mērķi pārbaudīt krāpnieciskā tirdzniecībā iesaistīto importētāju situāciju. Tomēr HMRC uzskata, ka uz vidējām cenām balstītu riska rādītāju izmantošana esot nelietderīga un nesamērīga, ņemot vērā importa uz Apvienoto Karalisti apjomu.

70. 2016. gada 3. februārī OLAF rīkoja trešo divpusējo sanāksmi ar HMRC, kurā pēdējais minētais paziņoja, ka Apvienotā Karaliste ir pārbaudījusi sešpadsmit uzņēmumus, kas ir identificēti, veicot operāciju Snake. OLAF vēlreiz ieteica HMRC izmantot Savienības mēroga riska rādītājus, kas ir balstīti uz minimālo pieņemamo cenu. Tas uzsvēra lielo importa Apvienotajā Karalistē procentuālo daļu, kas tiek uzskatīta par pārāk zemu novērtētu un par cēloni ievērojamiem zaudējumiem muitas nodokļu jomā.

71. 2016. gada 22. un 23. martā OLAF rīkoja ceturto divpusējo sanāksmi ar HMRC. Tas atkārtoti apstiprināja, ka ir lietderīgi izmantot Savienības mēroga riska rādītājus kā preventīvu pasākumu importam un ierosināja praktiskus līdzekļus, lai Apvienotās Karalistes iestādes tos varētu pakāpeniski īstenot. OLAF atkal norādīja uz situāciju attiecīgajā brīdī, tādējādi pierādot, ka tradicionālo pašu resursu zaudējumi Apvienotajā Karalistē ir palielinājušies galvenokārt 42. muitas procedūras ļaunprātīgas izmantošanas dēļ.

72. 2016. gada jūlijā divpusējā sanāksmē OLAF iesniedza ziņojumu, kurā bija redzams, ka tradicionālo pašu resursu zaudējumi Apvienotajā Karalistē pieaug.

73. 2016. gada 18. un 19. septembrī daudzpusējā sanāksmē Francijas iestādes iepazīstināja ar tā sauktās operācijas Octopus rezultātiem – šo operāciju šīs iestādes īstenoja ar desmit dalībvalstu (tostarp Apvienotās Karalistes) dalību un OLAF atbalstu. No galīgā ziņojuma par šo operāciju izriet, ka krāpšanas, kas ir saistīta ar pārāk zemu novērtējumu, cēlonis ir organizētie noziedzīgie tīkli. Importa muitas deklarācijās norādītais saņēmējs gandrīz vienmēr bija neesošs uzņēmums vai “čaulas” uzņēmums. Tās arī secināja, ka lielākajai daļai Francijā pārvadāto preču, kas tika kontrolētas Francijā, pamatojoties uz iepriekš noteiktiem kritērijiem, tika uzrādīta pārāk zema vērtība, kura bija krāpnieciski deklarēta Apvienotajā Karalistē saskaņā ar 42. muitas procedūru.

74. 2016. gada oktobrī Apvienotās Karalistes iestādes veica eksperimentālu operāciju ar nosaukumu Samurai, kas bija vērsta pret divu uzņēmēju importu, kuri izbeidza savu darbību uzreiz pēc tam, kad HMRC bija apstrīdējis to muitas deklarācijas.

75. 2017. gada 1. martāOLAF pabeidza izmeklēšanu attiecībā uz importu ar pārāk zemu novērtējumu Apvienotajā Karalistē un sniedza savu ziņojumu (turpmāk tekstā – “OLAF ziņojums”), saskaņā ar kuru importētāji Apvienotajā Karalistē ir izvairījušies no lielu muitas nodokļu summu samaksas, importēšanas brīdī iesniedzot nepatiesus rēķinus, fiktīvus rēķinus un nepareizas muitas vērtības deklarācijas. OLAF atklāja, ka laikā no 2013. līdz 2016. gadam ir ievērojami pieaudzis pārāk zema novērtējuma krāpšanas mehānisma apmērs Apvienotajā Karalistē. Šis laikposms sakrita ar brīdi, kad citas dalībvalstis ieviesa riska profilus, kas ir balstīti uz risku novērtēšanas instrumentu, kura pamatā ir vidējās koriģētās cenas, kā to bija ieteicis OLAF.

76. Saskaņā ar šo ziņojumu minētajā laikposmā krāpnieciskais imports Apvienotajā Karalistē būtiski palielinājās nepietiekamu pārbaužu dēļ. 2016. gadā vairāk nekā 50 % no tekstilizstrādājumiem un apaviem no Ķīnas, kas bija importēti Apvienotajā Karalistē, tika deklarēti zem pieļaujamās minimālās cenas, savukārt apmēram 80 % no kopējiem tradicionālo pašu resursu zaudējumiem bija saistīti ar Apvienotajā Karalistē importētu tekstilizstrādājumu un apavu pārāk zemu novērtējumu.

77. Turklāt OLAF ziņojumā bija precizēts, ka šīs krāpšanas pamatā ir organizētas noziedzīgās grupas, kas darbojas visā Savienībā. Lielākā daļa importa uz Apvienoto Karalisti attiecās uz piegādēm, kas ir paredzētas tekstilizstrādājumu un apavu melnajam tirgum citās dalībvalstīs. Lielākā daļa šī importa tika veikta, ļaunprātīgi izmantojot 42. muitas procedūru ( 23 ). Tādējādi OLAF uzskatīja, ka izvairīšanās no PVN, kas ir jāmaksā preču galamērķa dalībvalstīs, proti, Vācijā, Spānijā, Francijā un Itālijā, arī notiek ievērojamā apjomā. OLAF uzsvēra, ka Apvienotā Karaliste nav piemērojusi riska profilus, kas ir balstīti uz pieņemamām minimālajām cenām, kā tas to bija ieteicis, un vismaz mēnesī, kurā tika īstenota operācija Snake, nav veikusi atbilstošas importa muitas kontroles ( 24 ).

78. Līdz ar to saskaņā ar šo ziņojumu, neveicot muitas kontroli, Apvienotā Karaliste ir laidusi brīvā apgrozībā pārāk zemu novērtētus tekstilizstrādājumus un apavus no Ķīnas, tādējādi būtiska muitas nodokļu daļa netika nedz iekasēta, nedz nodota Savienības budžetam. Līdz ar to OLAF savā ziņojumā aprēķināja no tā izrietošos tradicionālo pašu resursu zaudējumus laikposmā no 2013. līdz 2016. gadam ( 25 ). Konkrētāk, tas attiecībā uz katra attiecīgā produkta Kombinētās nomenklatūras kodu noteica pārāk zemu novērtēto preču (kas tiek uzskatītas par precēm, kas deklarētas vērtībā, kura ir zemāka par attiecīgo minimālo pieņemamo cenu) daudzumu (kg) un starpību starp deklarēto vērtību un konkrētās preces attiecīgo vidējo koriģēto cenu (vidējo koriģēto cenu Savienībā‑28), pēc tam šai starpībai piemēroja spēkā esošo muitas nodokļa likmi. Šajā kontekstā OLAF ieteica HMRC veikt visus atbilstošos pasākumus, lai atgūtu minēto summu un piemērotu riska rādītājus.

79. Laikā no 2016. gada novembra līdz 2018. gada oktobrim Komisijas pilnvarotie darbinieki saskaņā ar Regulas Nr. 608/2014 noteikumiem par tradicionālo pašu resursu kontroli un uzraudzību veica piecas pārbaudes tostarp attiecībā uz pārāk zemu novērtējumu.

80. Pārbaudē 16‑11‑1, kas notika laikā no 2016. gada 14. līdz 18. novembrim, Komisija, pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka muitas nodokļu summas, kuras tika anulētas B kontos, atbilst papildu parādiem, kas sākotnēji tika pieprasīti, izdodot 24 maksājumu paziņojumus C18 Snake par pārāk zemu novērtēto importu, kas konstatēts operācijas Snake laikā, bet pēc tam atcelti, lūdza Apvienotās Karalistes iestādes noteikt visu attiecīgo importa deklarāciju muitas vērtību, pārrēķināt papildu nodokļus, kuri jāmaksā par šīm vērtībām, ierakstīt attiecīgos prasījumus B kontos un piedzīt atbilstošās summas pēc iespējas ātrāk.

81. Tā arī minētajām iestādēm uzdeva jautājumu, vai tās piemēro OLAF izstrādāto vidējo koriģēto cenu instrumentu, lai konstatētu pārāk zemu novērtēto importu, vai tās veic fiziskas kontroles muitošanas laikā un vai tās sistemātiski pieprasa samaksāt galvojumu, kas sedz nodokļus, kuri var tikt pieprasīti atbilstoši Piemērošanas regulas 248. panta 1. punktam.

82. 2017. gada 8.–12. maijā veiktās pārbaudes 17‑11‑1 laikā Komisija izraudzījās divpadsmit 2017. gada pirmajā ceturksnī iesniegtas importa deklarācijas, kurās bija īpaši zemas vērtības, lai veiktu pārbaudi uz vietas. Pārbaudē tika apstiprināts, ka divpadsmit kravas, uz kurām attiecas šīs deklarācijas, tika laistas brīvā apgrozībā Savienībā, neveicot pārbaudes un nepieprasot galvojumu. Apvienotās Karalistes iestādes apstiprināja, ka tās nav veikušas pasākumus, kurus OLAF pieprasīja pēc operācijas Snake 2014. gadā un vēlreiz – pārbaudes ziņojumā 16‑11‑1. Tās paskaidroja, ka tas notika galvenokārt, pamatojoties uz to juriskonsultu vērtējumu, saskaņā ar kuru neesot pieejama neviena pieņemama vērtēšanas metode. Tomēr attiecīgos importus pārbaudot operācijas Breach ietvaros izveidotā rīcības grupa.

83. Pārbaudes 17‑11‑2 laikā, kas notika no 2017. gada 13. līdz 17. novembrim, Komisijas pārstāvji, pamatojoties uz vienu no 24 maksājuma paziņojumiem C18 Snake, kuri tika izsniegti šīs operācijas laikā un attiecās uz kopējo summu 62003024,23 GBP apmērā, pārbaudīja piecas importa deklarācijas ar īpaši zemu vērtību, kas bija saistītas ar importētājiem, kuri operācijas Snake laikā jau bija identificēti kā potenciālie krāpnieki. Tomēr izrādījās, ka nav iespējams atrast dažādām importa deklarācijām atbilstošos parādus, kas, pēc HMRC domām, pamatojot šo parādu atcelšanu.

84. Šīs pārbaudes laikā Apvienotās Karalistes iestādes informēja Komisijas pārstāvjus, ka HMRC2017. gada 12. oktobrī sāk operāciju ar nosaukumu Swift Arrow. Apvienotā Karaliste paskaidroja, ka šajā operācijā izmantotie riska profili ir balstīti nevis uz OLAF noteiktajām robežvērtībām, bet gan uz valsts robežvērtībām vai riska profiliem, ko HMRC ir noteicis, pamatojoties vienīgi uz importu Apvienotajā Karalistē. Tomēr šie profili tika piemēroti vienīgi noteiktiem uzņēmējiem, kas iepriekš bija identificēti kā aktīvi krāpnieciskos darījumos. Konteinerus, kas tika konstatēti šajos riska profilos, muitošanas laikā Apvienotās Karalistes iestādes fiziski pārbaudīja. Ja tās uzskatīja, ka deklarētā vērtība ir nepamatota, tās pieprasīja veikt galvojuma maksājumu pirms preču izlaišanas.

85. Pārbaudes 18‑11‑1 laikā, kas tika veikta laikposmā no 2018. gada 16. līdz 20. aprīlim, Komisijas pārstāvji pārbaudīja 25 importa deklarācijas par laikposmu no 2017. gada 12. oktobra, kad sākās operācija Swift Arrow, līdz 2017. gada 31. decembrim. Tika konstatēts, ka, izmantojot HMRC izstrādāto riska profilu, tika konstatēti vienīgi septiņi no 25 grāmatvedības ierakstiem ar ļoti zemu vērtību un ka pārējie 18 konteineri tika laisti brīvā apgrozībā, neapstrīdot muitas vērtību. Apvienotās Karalistes iestādes norādīja, ka kopš operācijas Swift Arrow sākšanas riska profils tika pielāgots, iekļaujot lielāku skaitu uzņēmēju, kombinētās nomenklatūras (KN) kodus un iebraukšanas punktus, tādējādi, ja attiecīgais imports būtu noticis 2018. gada aprīlī, profils būtu atklājis 11 papildu grāmatvedības ierakstus.

86. Turklāt, kā uzskata šīs iestādes, vairāki atlasītie uzņēmēji pārtrauca savu importu, tiklīdz tie tika iekļauti riska profilos, tiem tika veiktas kontroles pirms preču izlaišanas un tiem tika pieprasīts iemaksāt galvojumu pirms preču izlaišanas noteikšanas.

87. Tomēr šīs iestādes atteicās atklāt HMRC izmantotās aprēķina metodes detaļas, lai noteiktu galvojumu, kas pieprasīts operācijas Swift Arrow laikā, un izdotu a posteriori iekasēšanas rīkojumus, proti, maksājuma paziņojumus C18 Snake.

88. 2018. gada maijā operācijas Breach laikā Apvienotā Karaliste izdeva maksājuma paziņojumus C18 (turpmāk tekstā – “maksājuma paziņojumi C18 Breach”) par kopējo summu 25 miljonu GBP apmērā par laikposmu no 2015. gada.

89. Pārbaudes 18‑11‑2 laikā, kas notika no 2018. gada 8. līdz 12. oktobrim, Apvienotās Karalistes iestādes šo atteikumu atstāja spēkā. Savukārt tās apstiprināja, ka 2018. gada aprīlī tās bija konstatējušas papildu nodokļus septiņiem uzņēmējiem, no kuriem vairāki jau bija mērķauditorija operācijas Snake laikā, par kopējo summu 19434197,73 GBP apmērā.

B. Pirmstiesas procedūra

90. Ar 2017. gada 24. marta un 2017. gada 28. jūlija vēstulēm Komisija Apvienotajai Karalistei pieprasīja rīkoties saistībā ar OLAF ziņojumu. Tā norādīja, ka no Apvienotās Karalistes nav saņēmusi konkrētu papildu informāciju un ka nekas neliek domāt, ka šī valsts būtu veikusi atbilstošos pasākumus, lai novērstu šajā ziņojumā konstatēto krāpšanu, kas ir saistīta ar pārāk zemu novērtējumu. Tā kā nav informācijas par pretējo, Komisija norādīja, ka tai ir pienākums lūgt Apvienoto Karalisti nodot tās rīcībā tradicionālo pašu resursu summu, kas atbilst OLAF noteiktajiem zaudējumiem (atskaitot iekasēšanas izmaksas).

91. Vienā no trim 2017. gada 28. jūlija vēstulēm tā arī lūdza, lai tā tiktu informēta par to, kā Apvienotās Karalistes iestādes ir rīkojušās pēc pārbaudes ziņojuma 16‑11‑1, šajā ziņā atkārtojot savu lūgumu saņemt juridisko vērtējumu, kura rezultātā tika atcelti 24 maksājuma paziņojumi C18 Snake, kā arī grāmatvedības ierakstu sarakstu par katru no šīm 24 lietām, tostarp muitas parādu noteikšanai veiktos aprēķinus.

92. Ar 2017. gada 8. augusta un 2017. gada 12. oktobra vēstulēm Apvienotā Karaliste atbildēja uz šiem lūgumiem. Vispirms attiecībā uz OLAF ziņojumu Apvienotā Karaliste norādīja, ka esot veikti pasākumi, lai apkarotu pārāk zema novērtējuma problēmu, piemēram, sākta operācija Breach. Turklāt Savienības tiesībās neesot noteikts īpašs kontroles modelis, līdz ar to par labāko veidu, kā piemērot tiesību aktus, esot jālemj katrai dalībvalstij pašai. Turklāt kontroles pasākumi pirms izlaišanas, tostarp, galvojuma noteikšana, pēc sava rakstura neesot efektīvāki par Apvienotās Karalistes izstrādātajiem a posteriori pasākumiem. OLAF metodoloģija, ciktāl tā ir balstīta uz Savienības mērogā noteiktu datu piemērošanu, neesot nedz stabila, nedz piemērota Apvienotajai Karalistei. Šis modelis esot kritizējams, tādēļ Apvienotā Karaliste esot izstrādājusi savu pieeju, kurā neesot novērojami OLAF metodoloģijas trūkumi. Turpinājumā attiecībā uz pārbaudes ziņojuma 16‑11‑1 ievērošanu Apvienotā Karaliste norādīja, ka 24 maksājuma paziņojumi C18 Snake tika atcelti un summas izņemtas no atbilstošajiem B kontiem tādēļ, ka tā nespēja pierādīt patieso importēto preču vērtību apmēru, bet ekspertu grupa šo problēmu esot atrisinājusi operācijas Breach laikā. Visbeidzot Apvienotā Karaliste atkārtoja, ka nevar apmierināt lūgumu HMRC iesniegt juridisko vērtējumu, kura rezultātā tika atcelti maksājuma paziņojumi C18 Snake, šajā ziņā atsaucoties uz konfidencialitātes un advokāta un tā klienta profesionālā noslēpuma aizsardzības iemesliem.

93. 2018. gada 9. martā Komisija nosūtīja Apvienotajai Karalistei brīdinājuma vēstuli.

94. Apvienotā Karaliste uz šo vēstuli atbildēja 2018. gada 22. jūnijā. Šīs pēdējās vēstules pielikumā šī valsts lūdza tai nosūtīt pilnu OLAF ziņojuma versiju, jo tās rīcībā bija tikai nepilnīga šī ziņojuma versija, un lūdza Komisiju tai sniegt atbildes uz detalizētiem jautājumiem par metodi, kas ir izmantota pieprasīto tradicionālo pašu resursu summu aprēķināšanai.

95. 2018. gada 24. septembrī Komisija nosūtīja Apvienotajai Karalistei argumentētu atzinumu, kurā tā tostarp atbildēja uz šīs valsts 2018. gada 22. jūnija vēstules pielikumā izteiktajiem lūgumiem un noteica divu mēnešu termiņu atbildes sniegšanai.

96. 2018. gada 19. decembrī Komisija, nesaņēmusi no Apvienotās Karalistes atbildi uz argumentēto atzinumu noteiktajā termiņā, nolēma celt šo prasību sakarā ar pienākumu neizpildi Tiesā pēc tam, kad 2018. gada 18. decembrī bija informējusi Apvienoto Karalisti, ka tā šo lēmumu pieņems nākamajā dienā.

97. 2019. gada 9. janvārī notika Apvienotās Karalistes iestāžu un Komisijas tehniskā sanāksme, kuras laikā konsultāciju sabiedrība sniedza savus secinājumus, kuri ir iekļauti Apvienotās Karalistes pasūtītajā ziņojumā.

98. 2019. gada 11. februārī Apvienotā Karaliste nosūtīja Komisijai savu atbildi uz argumentēto atzinumu, ko veidoja pavadvēstule un pielikums ar konsultāciju sabiedrības ziņojumu.

IV. Tiesvedība Tiesā

99. 2019. gada 7. martā, uzskatot, ka Apvienotās Karalistes izvirzītie argumenti neļauj atspēkot argumentētajā atzinumā izteiktos iebildumus, Komisija cēla šo prasību.

100. Beļģijas Karaliste, Igaunijas Republika, Grieķijas Republika, Latvijas Republika, Portugāles Republika un Slovākijas Republika (turpmāk tekstā kopā – “personas, kas iestājušās lietā”) iesniedza iestāšanās rakstus Apvienotās Karalistes atbalstam šajā lietā.

101. Ar 2020. gada 6. jūnija vēstuli Apvienotā Karaliste iesniedza pieteikumu par pierādījumu savākšanas vai procesa organizatoriskajiem pasākumiem, lai Tiesa uzdotu Komisijai atbildēt uz virkni jautājumu, no kuriem daži jau bija uzdoti informācijas pieprasījumos, ko Apvienotā Karaliste Komisijai nosūtīja 2018. gada 22. jūnijā un 2019. gada 22. martā. 2019. gada 11. aprīļa vēstulē Apvienotā Karaliste lūdza Tiesu uzdot Komisijai atbildēt uz 2019. gada 22. marta pieprasījumā uzdotajiem jautājumiem (turpmāk tekstā – “pārskatītais informācijas pieprasījums”) ( 26 ).

102. Ar 2020. gada 14. oktobra vēstuli Tiesa uzdeva Komisijai un Apvienotajai Karalistei jautājumus ar lūgumu sniegt rakstveida atbildi. Šie lietas dalībnieki uz to atbildēja ar 2020. gada 16. novembra rakstveida dokumentiem.

103. 2020. gada 8. decembrī notika tiesas sēde, kuras laikā mutvārdu apsvērumus sniedza, pirmkārt, Apvienotā Karaliste, kuras atbalstam lietā iestājās Igaunijas Republika, Latvijas Republika un Portugāles Republika, kā arī, otrkārt, Komisija. Šiem lietas dalībniekiem tika lūgts mutvārdu paskaidrojumus koncentrēt uz šo secinājumu iepriekšējā punktā minēto atbilžu saturu.

V. Lietas dalībnieku prasījumi

104. Komisija savā prasības pieteikumā lūdz Tiesu konstatēt, ka: – neierakstot kontos pareizas muitas nodokļu summas un nedarot pieejamu pareizu tradicionālo pašu resursu un [PVN] pašu resursu summu attiecībā uz dažu tekstilizstrādājumu un apavu importu no Ķīnas, Apvienotā Karaliste neesot izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar Lēmuma 2014/335 2. un 8. pantu, Lēmuma 2007/436 2. un 8. pantu, Regulas Nr. 609/2014 2., 6., 9., 10., 12. un 13. pantu, Regulas Nr. 1150/2000 2., 6., 9., 10., 11. un 17. pantu, Regulas Nr. 1553/89 2. pantu, kā arī Savienības Muitas kodeksa 105. panta 3. punktu un Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 1. punktu; – sakarā ar to pienākumu neizpildi, kas tai ir saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu, LESD 325. pantu un 310. panta 6. punktu, Savienības Muitas kodeksa 3. un 46. pantu, Kopienas Muitas kodeksa 13. pantu, Piemērošanas regulas 248. panta 1. punktu, Īstenošanas regulas 244. pantu, kā arī Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta b) un d) apakšpunktu, 83., 85., 86. un 87. pantu un 143. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 2. punktu; – [attiecīgie tradicionālo pašu resursu zaudējumi, [kas jādara] pieejami Savienības budžetā (atskaitot iekasēšanas izmaksas), ir šādi: – 2017. gadā – 496025324,30 EUR (līdz 2017. gada 11. oktobrim ieskaitot); – 2016. gadā – 646809443,80 EUR; – 2015. gadā – 535290329,16 EUR; – 2014. gadā – 480098912,45 EUR; – 2013. gadā – 325230822,55 EUR; – 2012. gadā – 173404943,81 EUR; – 2011. gadā – 22777312,79 EUR.] ( 27 ) – nesniedzot Komisijai visu informāciju, kas ir vajadzīga, lai noteiktu tradicionālo pašu resursu zaudējumu apmēru, un nesniedzot, kā pieprasīts, HMRC juridiskā departamenta juridiskā vērtējuma saturu vai pamatojumu lēmumam, kura rezultātā tika atcelti konstatētie muitas parādi, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai ir saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu un Regulas Nr. 608/2014 2. panta 2. punktu un 3. punkta d) apakšpunktu; un – piespriest Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

105. Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu: – atzīt prasību par pilnībā vai daļēji nepieņemamu; – pakārtoti – konstatēt, ka: – Apvienotā Karaliste ir izpildījusi savu pienākumu apkarot krāpšanu gan saistībā ar tradicionālajiem pašu resursiem, gan lojālu sadarbību; – Apvienotās Karalistes veiktie pasākumi nav ietekmējuši Savienības budžetu un tādēļ tai nevar likt atlīdzināt Savienībai nekādu summu; – pakārtoti – ja Tiesa konstatētu, ka konkrēta pienākumu neizpilde ir izraisījusi Savienības zaudējumus, ļaut Apvienotajai Karalistei novērtēt un deklarēt papildu tradicionālos pašu resursus, kas izriet no atbildības konstatējuma, pašai nenosakot šo resursu zaudējumu apmēru; – vēl pakārtotāk – gadījumā, ja Tiesa nolemtu izskatīt prasību par tradicionālo pašu resursu zaudējumiem, izvērtēt Apvienotās Karalistes veikto šo resursu novērtējumu; – vēl pakārtotāk – gadījumā, ja Tiesa neapstiprinātu Apvienotās Karalistes metodoloģiskās izvēles, “atzīt, ka Komisijai, novērtējot tradicionālo pašu resursu zaudējumus, ir jāizpilda pierādīšanas standarti, kas ir piemērojami zaudējumu atlīdzināšanas prasībā pret dalībvalsti, ko tā nav izdarījusi”; – noraidīt sūdzību, kas ir saistīta ar PVN pašu resursiem, juridiskā pamata neesamības un aprēķinu neesamības dēļ; un – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

106. Visas dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, būtībā lūdz prasību noraidīt. Slovākijas Republika un Portugāles Republika turklāt lūdz piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

VI. Par prasību

107. Pirms tiek izvērtēti pamati, ko Komisija ir izvirzījusi savas prasības pamatojumam, ir jāpievēršas Apvienotās Karalistes iebildumu rakstā norādītajām iebildēm par nepieņemamību (A iedaļa). Būtībā šī prasība ir balstīta uz četriem pamatiem. Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka pārkāpuma laikposmā Apvienotā Karaliste nav veikusi pasākumus Savienības finanšu interešu aizsardzībai – šī neizpilde ir gan vispārējo pienākumu neizpilde Savienības finanšu interešu aizsardzības un krāpšanas apkarošanas jomā, gan muitas iestāžu pienākuma veikt pasākumus Savienības finanšu interešu aizsardzībai, veikt pārbaudes, pamatojoties uz riska analīzi, un pieprasīt galvojuma samaksu, neizpilde (B iedaļa). Otrkārt, Komisija norāda, ka Apvienotā Karaliste ir pārkāpusi tiesiskā regulējuma normas pašu resursu jomā, jo importēto preču muitas nodokļi nav tikuši aprēķināti pareizi un ar šiem nodokļiem saistītās pašu resursu summas nav ne konstatētas, ne nodotas Savienības budžetam brīdī, kad tās bija jāmaksā (C iedaļa). Treškārt, ir jāizvērtē arguments par LES 4. panta 3. punktā paredzētā lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumu (D iedaļa). Ceturtkārt, Komisija būtībā apgalvo, ka, tā kā Apvienotā Karaliste nav pareizi noteikusi importa laikā pārāk zemu novērtēto preču muitas vērtību, jo nebija efektīvu kontroles pasākumu, tā nav ievērojusi tiesību aktus PVN jomā un nav nodevusi Savienības budžetam visus pašu resursus, kas izriet no PVN (E iedaļa).

A. Par pieņemamību

108. Savā iebildumu rakstā Apvienotā Karaliste izvirza piecu kategoriju iebildes par nepieņemamību, kas attiecas, pirmkārt, uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu pirmstiesas procedūrā un tiesvedībā Tiesā, otrkārt, uz pirmstiesas procedūras un prasības pieteikuma prettiesiskumu attiecībā uz PVN ņemšanu vērā saskaņā ar 42. muitas procedūru ( 28 ), treškārt, uz to, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, estoppel [nepieļaujamības] un lojālas sadarbības principus, ceturtkārt, uz to, ka nav iespējams likt nodot summas atbilstoši LESD 258. pantam, un, piektkārt, uz prasības priekšlaicīgo raksturu, ciktāl tā attiecas uz laikposmu no 2015. gada 1. maija līdz 2017. gada 11. oktobrim.

109. Piektā iebilde par nepieņemamību ir cieši saistīta ar otrā pamata argumentu pārbaudi pēc būtības, kas attiecas uz to, ka noteiktajā termiņā nav konstatētas un Savienības budžetam nav nodotas pašu resursu summas, kas atbilst muitas nodokļiem. Tādējādi Apvienotās Karalistes argumentācija par agrīnās prasības priekšlaicīgo raksturu attiecībā uz laikposmu no 2015. gada 1. maija līdz 2017. gada 11. oktobrim, kas ir iesniegta saistībā ar šo iebildi par nepieņemamību, patiesībā ir vērsta uz to, lai apšaubītu otrajā pamatā apgalvoto pienākumu neizpildi un samazinātu tradicionālo pašu resursu zaudējumu apmēru, kuru Komisija lūdz konstatēt. Tādēļ ierosinu piekto iebildes par nepieņemamību kategoriju analizēt, izskatot šo pamatu pēc būtības.

110. Tādējādi vispirms ir jāizvērtē pirmās četras iebilžu par nepieņemamību kategorijas, lai noteiktu, vai šī Komisijas celtā prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir pieņemama.

1. Par iebildi par nepieņemamību saistībā ar iespējamu Apvienotās Karalistes tiesību uz aizstāvību pārkāpumu pirmstiesas procedūrā un tiesvedībā Tiesā

111. Apvienotā Karaliste būtībā norāda, ka šī prasība ir nepieņemama, jo tās tiesības uz aizstāvību nav tikušas ievērotas nedz pirmstiesas procedūrā, nedz tiesvedībā Tiesā.

112. Iesākumam, pirmkārt, ir jāatgādina, ka attiecībā uz pirmstiesas procedūru no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tās mērķis ir sniegt iespēju attiecīgajai dalībvalstij gan izpildīt savus pienākumus, kas izriet no Savienības tiesībām, gan efektīvi aizstāvēties pret Komisijas formulētajiem iebildumiem ( 29 ). Šīs procedūras pareiza norise ir būtiska LESD pieprasīta garantija ne tikai attiecīgās dalībvalsts tiesību aizsardzībai, bet arī, lai nodrošinātu, ka iespējamās tiesvedības priekšmets ir skaidri noteikts strīds ( 30 ).

113. Turklāt, lai gan argumentētajā atzinumā ir jābūt ietvertam loģiskam un detalizētam to iemeslu izklāstam, kuru dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek Līgums, brīdinājuma vēstule nevar tikt pakļauta tikpat stingrām precizitātes prasībām kā argumentētais atzinums, jo tajā var ietvert tikai īsu iebildumu izklāstu. Tātad nekas neattur Komisiju argumentētajā atzinumā konkretizēt jau brīdinājuma vēstulē vispārējā veidā izteiktos iebildumus ( 31 ).

114. Otrkārt, attiecībā uz tiesvedību no pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasībā, kas ir celta atbilstoši LESD 258. pantam, ir jāietver loģiski un precīzi iebildumi, lai dalībvalsts un Tiesa varētu precīzi novērtēt norādītā Savienības tiesību pārkāpuma apmēru, kas ir obligāts nosacījums, lai minētā valsts lietderīgi varētu izmantot savus aizstāvības līdzekļus un lai Tiesa varētu pārbaudīt norādīto valsts pienākumu neizpildi ( 32 ). It īpaši Komisijas prasībā ir jābūt loģiski un detalizēti izklāstītiem iemesliem, kas tai ir radījuši pārliecību, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no Līgumos paredzētajiem pienākumiem ( 33 ).

115. Ņemot vērā šo judikatūru, ir jānoskaidro, vai Komisija ir nodrošinājusi Apvienotās Karalistes tiesību uz aizstāvību ievērošanu pirmstiesas procedūras laikā un šajā tiesvedībā.

116. Pirmkārt, Apvienotā Karaliste norāda, ka tās tiesības uz aizstāvību esot tikušas pārkāptas, jo Komisija nav pienācīgi reaģējusi ne uz tās pirmo informācijas pieprasījumu ( 34 ), ne uz pārstrādāto informācijas pieprasījumu, it īpaši attiecībā uz informāciju, kas būtu nepieciešama, lai šī valsts varētu atgūt tradicionālo pašu resursu summu, ko Komisija pieprasa savā prasības pieteikumā.

117. Atbildes rakstā uz repliku Apvienotā Karaliste norāda, ka detalizētā tehniskā informācija, ko Komisija ir sniegusi savā replikas rakstā, tai joprojām neļauj šo summu atgūt. Joprojām pastāvot būtiskas neskaidrības, it īpaši attiecībā uz metodi, ko Komisija ir izmantojusi, lai labotu datus, vai attiecībā uz jautājumu, vai Apvienotās Karalistes rīcībā esošie neapkopotie dati atbilst ikdienas apkopotajiem datiem, kurus Komisija izmanto savos tradicionālo pašu resursu zaudējumu aprēķinos, proti, Surveillance 2 datiem.

118. Apvienotā Karaliste uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību un lojālas sadarbības principu, tai novēloti, proti, replikas stadijā, paziņojot daļu no pieprasītās informācijas. Tā arī apstrīd Komisijas atteikumu tai sniegt informāciju par pasākumiem, ko citas dalībvalstis ir īstenojušas, lai apkarotu aplūkoto krāpšanu, kas ir saistīta ar pārāk zemu novērtējumu. Šī informācija tai esot bijusi vajadzīga, lai aizstāvētos pret Komisijas izvirzītajiem apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem citās dalībvalstīs esot veikti atbilstoši pasākumi, kas esot radījuši rezultātus cīņā pret pārāk zemu novērtēto importu. Tiem arī esot nozīme, nosakot, vai Apvienotās Karalistes veiktie pasākumi ietilpst tās rīcības brīvībā un ir uzskatāmi par saprātīgu pieeju, lai apkarotu attiecīgo krāpšanu un formulētu argumentus par cēloņsakarību starp Apvienotās Karalistes iestāžu kļūdaino rīcību un tradicionālo pašu resursu neiegrāmatošanu.

119. Otrkārt, Apvienotā Karaliste pārmet Komisijai, ka tā esot ietekmējusi tās spēju piekļūt visiem aizstāvībai nepieciešamajiem datiem, jo tā šai valstij neesot sniegusi pieprasīto informāciju par tās tradicionālo pašu resursu aprēķiniem laikposmā no 2011. līdz 2014. gadam.

120. Manuprāt, šie argumenti ir jānoraida.

121. Šajā ziņā attiecībā uz iebildi par nepieņemamību saistībā ar atbildes nesniegšanu uz informācijas pieprasījumu, kas bija pievienots atbildei uz 2018. gada 22. jūnija brīdinājuma vēstuli, ir jākonstatē, ka 2018. gada 23. septembra argumentētajā atzinumā ( 35 ) Komisija skaidri atbildēja uz šo lūgumu.

122. Konkrētāk, savā atbildē uz brīdinājuma vēstuli šī dalībvalsts pārmeta Komisijai, ka OLAF2017. gada 1. marta ziņojuma 2. pielikums neesot pilnīgs un ka iztrūkstot vairākas lappuses. Šajā ziņā Komisija šajā argumentētajā atzinumā paskaidroja, ka šis pielikums ir aizstāts ar OLAF2017. gada 1. marta ziņojuma 7. pielikumu, kurā bija ietverta visa informācija par OLAF izmantoto metodoloģiju. Tā piebilst, ka 2. pielikuma pamatā ir dokumenti, kas šai valstij tika izsniegti2015. gada 28. jūlija sanāksmē starp OLAF un Apvienoto Karalisti. Tādējādi Komisija savā argumentētajā atzinumā izklāstīja OLAF metodoloģiju divos dokumentos, kas ir iekļauti OLAF ziņojuma 7. pielikumā ( 36 ), turklāt šie dokumenti ir pievienoti arī prasības pieteikumam Tiesā.

123. No tā izriet, ka argumentētajā atzinumā ir ietverti pilnīgi paskaidrojumi attiecībā uz šo aizstāšanu, kas, manuprāt, nevar padarīt par nesaprotamiem apgalvojumus, kuri pret Apvienoto Karalisti ir vērsti argumentētajā atzinumā. Tādējādi nevar uzskatīt, ka būtu apdraudēta šīs valsts tiesību uz aizstāvību izmantošana.

124. Turklāt Apvienotā Karaliste norāda, ka tās tiesības uz aizstāvību esot tikušas pārkāptas, jo Komisija nav atbildējusi uz tās pārstrādāto informācijas pieprasījumu, kas Komisijai tika nosūtīts pēc šī prasības celšanas, proti, 2019. gada 7. martā. Šis apgalvojums būtībā ir izteikts četros iebildumos.

a) Par tādu datu paziņošanu, kuri attiecas uz aprēķiniem par vidējo koriģēto cenu, minimālo pieņemamo cenu un aplēstajiem pašu resursu zaudējumiem

125. Ar pirmo iebildumu Apvienotā Karaliste pārmet Komisijai, ka tā tai nav sniegusi datus, kas ir izmantoti aprēķiniem par vidējo koriģēto cenu, minimālo pieņemamo cenu un aplēstajiem pašu resursu zaudējumiem, ne arī iespēju saprast, kā tā šos datus ir izmantojusi.

126. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka replikas rakstā Komisija sniedz atbildi uz jautājumiem, kas ir ietverti pārstrādātajā informācijas pieprasījumā attiecībā uz vidējās koriģētās cenas aprēķinu un minimālajām pieņemamajām cenām, kā arī uz tradicionālo pašu resursu zaudējumu aplēsēm. Tā tajā arī paskaidro, ka Apvienotajai Karalistei vienmēr ir bijusi pilnīga piekļuve izmantotajiem datiem, it īpaši lejupielādei “DL 53”, lai izveidotu vidējo koriģēto cenu Savienībai‑28 un aplēstu tradicionālo pašu resursu zaudējumus, izmantojot JRC interneta vietni Theseus ( 37 ), tā kā šai dalībvalstij kopš 2010. gada ir pilnīga piekļuve šai vietnei, jo tā ir veikusi simulācijas, pamatojoties uz to ( 38 ). Konkrētāk, OLAF ziņojuma 7. pielikumā esošajos ziņojumos ( 39 ), pirmkārt, tika izskaidrota vidējās koriģētās cenas un minimālās pieņemamās cenas aprēķina metodoloģija, tostarp datu “tīrīšana”, kā arī zaudējumu aplēse (proti, cenu starpība starp deklarēto cenu un vidējo koriģēto cenu), otrkārt, tajos bija sniegts katrai preču kategorijai izmantoto vidējo koriģēto cenu saraksts, treškārt, tika sniegts pārskats par veicamajiem soļiem, lai piekļūtu vidējai koriģētajai cenai Savienībā‑28, izmantojot interneta vietni Theseus, un, ceturtkārt, tika norādīti iemesli, kas pamatoja izvēli noteikt minimālo pieņemamo cenu 50 % apmērā no vidējās koriģētās cenas. Turklāt OLAF ziņojuma 7. pielikums bija pievienots prasības pieteikuma 35. pielikumam ( 40 ) un Komisija uz to atsaucas argumentētajā atzinumā. Tādējādi šķiet, ka šie dati un šie dokumenti bija zināmi Apvienotajai Karalistei, un vajadzības gadījumā tie varēja tai ļaut atkārtot Komisijas veiktos aprēķinus. Turklāt attiecībā uz preču apjomiem tradicionālo pašu resursu zaudējumu aplēsei Apvienotā Karaliste pieprasīja visas izmantotās Surveillance 2 datubāzes kopiju, lai tā pati varētu aprēķināt šos zaudējumus. Šajā ziņā, kā paskaidroja Komisija, runa ir par šīs iestādes izstrādāto datubāzi, kurā ir apkopoti dati, kas tostarp attiecas uz pašu dalībvalstu norādīto apjomu. Tādējādi replikas rakstā Komisija paskaidro, ka šie dati ir balstīti vienīgi uz importa datiem, ko Apvienotā Karaliste iesniedza Komisijas dienestiem, un ka tie ir vienkārši reģistrēti šajā datubāzē ( 41 ).

127. Atbildes rakstā uz repliku Apvienotā Karaliste atzīst, ka informācija, ko Komisija sniedza replikas rakstā, ir ļāvusi apmierināt abus informācijas pieprasījumus. Tomēr tā kritizē to novēlotu paziņošanu. Šajā ziņā, ņemot vērā iepriekšējā punktā izklāstītos paskaidrojumus, ir jākonstatē, ka veids, kādā Komisija veica vidējās koriģētās cenas un minimālās pieņemamās cenas aprēķinus, kā arī veids, kas tika izmantots tradicionālo pašu resursu zaudējumu aplēsei, tika paziņots Apvienotajai Karalistei (un tātad tai bija zināms), kā tas izriet no OLAF ziņojuma 7. pielikumā ietvertajiem paskaidrojumiem. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka informācija, kas attiecas uz repliku, būtu jauna informācija.

128. Līdz ar to, tā kā Komisijas izmantotie dati bija Apvienotajai Karalistei pieejami dokumenti, jo tā pirms šīs lietas un tās laikā izskaidroja veidu, kādā šī dalībvalsts varēja piekļūt šiem datiem un rekonstruēt tās veiktos aprēķinus, ir jāuzskata, ka visa informācija, ko Apvienotā Karaliste bija lūgusi savā pārskatītajā informācijas pieprasījumā saistībā ar vidējām koriģētajām cenām Savienībā‑28, minimālajām pieņemamajām cenām un pašu resursu zaudējumiem, tai jau bija pieejama.

b) Par informāciju par aprēķiniem, kas ir veikti par 2011.–2014. gadu, pamatojoties uz maksājuma paziņojumiem “C18 Snake”

129. Ar otro iebildumu Apvienotā Karaliste iebildumu rakstā pārmet Komisijai, ka tā nav varējusi piekļūt visiem tās aizstāvībai nepieciešamajiem datiem, jo muitas deklarācijas līdz 2014. gadam bija iznīcinātas, tā kā tās tiek uzglabātas tikai četrus gadus. Turklāt ar savu pārskatīto informācijas pieprasījumu Apvienotā Karaliste lūdza informāciju par Komisijas veiktajiem aprēķiniem par 2011.–2014. gadu.

130. Jānorāda, ka atbildes raksta uz repliku pielikumā ( 42 ) Apvienotā Karaliste iesniedza Tiesai tabulu ar 23 tās izdotajiem maksājumu paziņojumiem C18 Snake, šo paziņojumu kopijas un tabulas, kurās bija ietverti tās izmantotie aprēķini. Līdz ar to izvirzītā iebilde par nepieņemamību attiecībā uz informāciju par aprēķiniem, kas ir veikti par 2011.–2014. gadu, pamatojoties uz maksājuma paziņojumiem C18 Snake, nevar tikt apmierināta. Turklāt, ciktāl Apvienotā Karaliste apstrīd Komisijas veikto aprēķinu pamatotību, pamatojoties uz šiem maksājuma paziņojumiem, tā patiesībā vēlas apstrīdēt Komisijas vērtējumu attiecībā uz tradicionālo pašu resursu zaudējumiem šajā laikposmā. Tomēr šī apstrīdēšana tiks izskatīta saistībā ar šīs prasības otro pamatu, kas attiecas uz noteikumu par tradicionālajiem pašu resursiem neizpildi un to aplēsēm.

c) Par informētību par citu dalībvalstu praksi saistībā ar OLAF metodoloģijas izmantošanu

131. Ar trešo iebildumu Apvienotā Karaliste vēlas uzzināt citu dalībvalstu praksi attiecībā uz OLAF metodoloģijas izmantošanu kā riska analīzes instrumentu, lai veiktu (vai neveiktu) kontroles pirms atmuitošanas.

132. Šajā ziņā, lai gan salīdzinoša citu dalībvalstu rīcības analīze var izrādīties interesanta, lai noteiktu Apvienotās Karalistes izvēles iespējami pamatoto raksturu, citu dalībvalstu prakses analīze šajā jomā nevar ietekmēt ne Apvienotās Karalistes tiesību uz aizstāvību īstenošanu, ne šīs prasības sakarā ar pienākumu neizpildi iznākumu. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalsts nevar attaisnot savu pienākumu, kas tai noteikti saskaņā ar LESD, neizpildi ar apstākli, ka citas dalībvalstis arī neesot izpildījušas un joprojām nepildot savus pienākumus ( 43 ). Šīs pret Apvienoto Karalisti vērstās prasības pieņemamība nevar tikt apšaubīta pat tad, ja citu dalībvalstu prakse attiecībā uz OLAF metodoloģijas kā riska analīzes instrumenta izmantošanu, lai veiktu [vai neveiktu] kontroles pirms atmuitošanas, izrādās atšķirīga.

d) Par lūgumu sniegt pierādījumus par pārāk zemu novērtēto preču raksturu un to galamērķa dalībvalsti

133. Ar ceturto iebildumu Apvienotā Karaliste lūdz pierādījumus par pārāk zemu novērtēto preču raksturu un to galamērķa dalībvalsti.

134. Šajā ziņā šķiet, ka ar šo iebildumu Apvienotā Karaliste faktiski vēlas apstrīdēt otrā un trešā pamata, kas attiecīgi ir saistīti ar pašu resursu aplēsi un tiesību normu PVN pašu resursu jomā pārkāpumu, pamatotību. Šis iebildums faktiski ir vērsts uz to, lai apšaubītu Komisijas vērtējumu par to preču raksturu, kas ir ņemtas vērā šajās aplēsēs, un to iespējamo galamērķi. Turklāt, manuprāt, ir jāapstiprina Komisijas argumentācija, ciktāl tā, lai noraidītu iebildumu par datu neesamību attiecībā uz šajā tiesvedībā vērā ņemto preču raksturu un apjomu, apgalvo, ka Apvienotā Karaliste informāciju, uz kuru Komisija pamatojās savā argumentētajā atzinumā un prasības pieteikumā, Surveillance 2 datubāzē ir ievadījusi pati ( 44 ). Līdz ar to nevar tikt konstatēts nekāds tiesību uz aizstāvību pārkāpums saistībā ar informācijas par preču raksturu un to galamērķa dalībvalsti neesamību.

135. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Apvienotās Karalistes izvirzītā pirmā iebilde par nepieņemamību, ar kuru tiek apgalvots tiesību uz aizstāvību pārkāpums pirmstiesas procedūrā, kā arī tiesvedībā Tiesā, ir jānoraida.

2. Par iebildi par nepieņemamību, kas ir pamatota ar pirmstiesas procedūras un prasības pieteikuma prettiesiskumu, ciktāl tie tostarp attiecas uz 42. muitas procedūru

136. Apvienotā Karaliste norāda, ka, pirmstiesas stadijā un pēc tam prasības pieteikumā atturoties tai sniegt detalizētu informāciju par apgalvoto pienākumu neizpildes faktisko pamatu, tostarp saistībā ar 42. muitas procedūru, Komisija tai nav devusi iespēju izprast šos iebildumus un tādējādi ir traucējusi tai vai nu izpildīt savus pienākumus, vai sagatavot savu aizstāvību. Tā uzsver, ka nav sniegta nekāda informācija par pašu resursu, ko veido PVN, zaudējumu summu, attiecīgo uzņēmēju un galamērķa dalībvalstu identitāti, kā arī par pasākumiem, kurus tās veikušas, lai atgūtu PVN, kas šiem uzņēmējiem ir jāmaksā. No tā Apvienotā Karaliste secina, ka sūdzība, ko veido šis prasījums, nav pieņemama.

137. Tomēr vispirms man ir jānorāda, ka šī iebilde par nepieņemamību attiecas uz faktu un pierādījumu, kurus Komisija ir iesniegusi, lai pamatotu savu prasību, saturu un pietiekamību. Man šķiet, ka šādi apstākļi drīzāk attiecas uz norādītās pienākumu neizpildes pamatotības pārbaudi, nevis pirmstiesas procedūras un tai sekojošā prasības pieteikuma likumības pārbaudi ( 45 ). Tādējādi argumentācija par Komisijas sniegtās informācijas nepietiekamību, manuprāt, ir jāizvērtē, Tiesai analizējot Komisijas iesniegtos pierādījumus.

138. Turklāt, pat pieņemot, ka Tiesa atzīst iebildes par nepieņemamību kvalifikāciju, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pirmstiesas informācijas apmaiņā paziņotā un prasības pieteikumā pārņemtā informācija bija pietiekama, lai Apvienotajai Karalistei būtu bijusi iespēja aizstāvēties. No OLAF ziņojuma, uz kuru balstījās Komisija, izriet, ka lielākās daļas pārāk zemu novērtētā importa galamērķis, ciktāl uz to attiecās 42. muitas procedūra un ciktāl varēja noteikt to galamērķi, bija nevis Apvienotā Karaliste, bet gan citas dalībvalstis, un no tā izriet būtiski zaudējumi saistībā ar PVN preču galamērķa dalībvalstī ( 46 ). OLAF arī norāda, ka attiecīgajā krāpšanas shēmā liela daļa preču tika novirzītas uz melno tirgu, tādējādi PVN vispār netika samaksāts. Pēc tam šie apgalvojumi tika izklāstīti argumentētajā atzinumā un pārņemti prasības pieteikumā. Ņemot vērā šo informāciju, uzskatu, kā to replikas rakstā apgalvo Komisija, ka pirmstiesas stadijā iesniegtā informācija, kas vēlāk tika izklāstīta prasības pieteikumā, neliedz Apvienotajai Karalistei aizstāvēties pret apgalvojumiem par šiem zaudējumiem.

139. Līdz ar to ierosinu noraidīt otro Apvienotās Karalistes izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

3. Par iebildi par nepieņemamību saistībā ar to, ka Komisija esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, “estoppel” un lojālas sadarbības principus

140. Apvienotā Karaliste uzskata, ka šī prasība, ciktāl tā attiecas uz laikposmu līdz 2015. gada februāra beigām, būtu jānoraida, jo ar to tiek pārkāpti tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, estoppel un lojālas sadarbības principi. Tā apgalvo, ka daudzie paziņojumi, ko OLAF pauda 2014. un 2015. gadā, kā arī 2017. gada marta ziņojumā, tai radīja tiesisko paļāvību ( 47 ). No OLAF ziņojuma tostarp izrietot, ka nevienā brīdī pirms operācijas Snake operatīvā posma beigām 2014. gada martā ( 48 ) šis birojs nav norādījis, ka Apvienotā Karaliste nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai ir saskaņā ar Savienības tiesībām. Konkrētāk, Apvienotā Karaliste atsaucas uz trim konkrētiem solījumiem, kurus Komisija un OLAF, kā apgalvots, esot snieguši pārkāpuma laikposmā un no kuriem izrietot, ka tie uzskata, pirmkārt, ka šī valsts nav pārkāpusi pienākumus, kas tai ir noteikti Savienības tiesībās Savienības finanšu interešu aizsardzības un krāpšanas apkarošanas jomā, un, otrkārt, ka minētā valsts neesot pakļauta procedūrai sakarā ar pienākumu neizpildi. Līdz ar to Komisijai nevajadzētu atļaut pārskatīt savu nostāju, kas ir pamatota ar šiem trim solījumiem.

141. Vispirms no šīs valsts pārstāvju sagatavotā protokola izrietot, ka 2014. gada 13. jūnija sanāksmē ar OLAF pēdējais minētais bijis “apmierināts ar Apvienotās Karalistes panākto progresu, kā arī pasākumiem, kas jau bija veikti šajā datumā un vēl tika paredzēti”. Runa esot par nepārprotamu solījumu, ka OLAF neuzskata, ka Apvienotā Karaliste būtu pārkāpusi savus pienākumus aizsargāt Savienības finanšu intereses un apkarot krāpšanu ( 49 ).

142. Turpinājumā – otrais Komisijas pārstāvja 2014. gada oktobrī sniegtais paziņojums, ar kuru Apvienotā Karaliste tiek informēta, ka tās dalība PPD Discount ir “apmierinoša” un ka šīs operācijas īstenošanai vajadzīgie pasākumi “tika īstenoti savlaicīgi un efektīvi”, esot skaidrs un nepārprotams solījums, ka Apvienotā Karaliste nav pārkāpusi Savienības tiesībās paredzētos pienākumus attiecībā uz tās dalību minētajā operācijā ( 50 ). Attiecībā uz Komisijas pretargumentu, ka šis solījums attiecoties tikai uz vienu gadījumu, kas izriet no PPD Discount, Apvienotā Karaliste norāda, ka Komisija nevar apšaubīt minēto solījumu, pamatojoties uz to, ka tā šobrīd uzskatot, ka tikai viena gadījuma kontrole nav pietiekama, lai pamatotu šo solījumu, atgriežoties pie savas sākotnējās izvēles balstīties tikai uz vienu gadījumu, lai pārliecinātu Apvienoto Karalisti.

143. Visbeidzot Apvienotā Karaliste atsaucas uz pirmo OLAF divpusējo sanāksmi ar HMRC, kas notika 2015. gada 19. un 20. februārī un kuras laikā OLAF ierēdnis saskaņā ar šīs sanāksmes protokolu, kuru bija sagatavojuši Apvienotās Karalistes ierēdņi, paziņoja, ka “līdz šim” šī dalībvalsts esot “darījusi to, kas tai bija jādara”. Apvienotā Karaliste uzskata, ka šis pēdējais solījums attiecās uz visiem pasākumiem, ko tā bija veikusi līdz šim, nevis tikai uz jautājumu par maksājuma paziņojumu C18 Snake izdošanu.

144. Tas, ka Komisija tagad atgriežas pie šiem trim solījumiem, esot pretrunā ne tikai tiesiskās paļāvības principam, bet arī tiesiskās drošības principam, uz kuru dalībvalstis var atsaukties ( 51 ), principam venire contra factum proprium nemini licet, kā arī lojālas sadarbības principam, kas ir noteikts LES 4. panta 3. punktā ( 52 ). Muitas tiesību normas pieļaujot zināmu elastīgumu attiecībā uz pasākumiem, kas ir jāveic, lai apkarotu tādu krāpšanu kā šajā lietā, un tajās neesot skaidri pieprasīta kontroles sistēma, kuras pamatā būtu skrīninga filtri un iepriekšējās kontroles, tādējādi esot iespējams, ka Komisija un OLAF pārliecina Apvienoto Karalisti par to, ka līdz 2015. gada februārim tās muitas kontroles sistēma atbilda Savienības tiesībām.

145. Šajā ziņā, lai izvērtētu Apvienotās Karalistes argumentus, vispirms ir jāatgādina, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienam, kam kāda Eiropas Savienības iestāde ir radījusi pamatotas cerības tās sniegto precīzo solījumu dēļ ( 53 ). Lai gan šīs tiesības ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas piešķir tiesības privātpersonām ( 54 ), Tiesa ir paplašinājusi to piemērošanu arī attiecībās starp Komisiju un dalībvalstīm ( 55 ).

146. Tomēr tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu nozīmē, ka Savienības kompetentās iestādes ieinteresētajai personai ir sniegušas precīzus, beznosacījuma un saskaņotus solījumus no kompetentiem un uzticamiem avotiem. Šādas tiesības ir ikvienai personai, kurai kāda Savienības iestāde vai struktūra, sniedzot tai precīzus solījumus, ir radījusi pamatotas cerības ( 56 ), vēl jo vairāk tādēļ, ka, izvērtējot iebildi par nepieņemamību saistībā ar tās tiesiskās paļāvības pārkāpumu, ko ir izvirzījusi dalībvalsts, atbilstoši adage reus in exceptione fit actor tai ir jāiesniedz pierādījumi šādam pārkāpumam ( 57 ).

147. Šajā lietā, manuprāt, no lietas materiāliem izriet, ka Apvienotā Karaliste no Komisijas vai OLAF nav saņēmusi solījumus, kas tai varēja radīt tiesisko paļāvību.

148. Konkrētāk, runājot par trim apgalvojumiem, uz kuriem atsaucas Apvienotā Karaliste, neviens no tiem, manuprāt, nav precīzs un beznosacījuma apgalvojums par to, ka Apvienotās Karalistes darbības un bezdarbība atbilst Savienības tiesībām vai ka šī valsts nav pārkāpusi Savienības tiesības. Pirmkārt, apgalvotais OLAF darbinieka paziņojums sanāksmē, kas notika 2014. gada 13. jūnijā ( 58 ), ir pārāk vispārīgs, lai varētu pamatot tiesisko paļāvību attiecībā uz iespējamās prasības sakarā ar pienākumu neizpildi neesamību. Turklāt šis paziņojums ir jāanalizē kontekstā, no kura izriet, ka tas tika izdarīts OLAF un Apvienotās Karalistes sanāksmē par operāciju Snake un tostarp diskusijā par to, ka šī valsts, iespējams, ir izdevusi maksājuma paziņojumus C18 Snake. Tomēr nav strīda, ka Apvienotā Karaliste tos atsauca pēc sanāksmes, līdz ar to šis paziņojums, kurā ir norādīts šīs valsts panāktais progress, ir zaudējis lielāko daļu no savas vērtības. Tas pats attiecas uz OLAF apsvērumiem 2015. gada 19. un 20. februāra sanāksmē, kas bija balstīti uz pieņēmumu, ka Apvienotā Karaliste bija izdevusi šos maksājuma paziņojumus ( 59 ). Turklāt attiecībā uz 2014. gada oktobrī izdarīto apsvērumu, saskaņā ar kuru OLAF uzskatīja, ka Apvienotās Karalistes dalība PPD Discount ir apmierinoša un ka darbības, kas nepieciešamas šīs operācijas īstenošanai, “tika veiktas piemērotā un efektīvā veidā” ( 60 ), ir jākonstatē, ka tas nav vērtējums par to, vai šī valsts ir ievērojusi Savienības tiesības Savienības finanšu interešu aizsardzības jomā, jo tas attiecās tikai uz vienu gadījumu saistībā ar PPD Discount, un nav teikts, ka tas atspoguļo visu informācijas apmaiņu starp minēto valsti un Komisiju un OLAF attiecīgajā laikā.

149. No tā izriet, ka trīs paziņojumus vai apgalvojumus, uz kuriem balstās Apvienotā Karaliste, nevar kvalificēt kā “precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus” vēl jo vairāk tāpēc, ka tie ir izdarīti kontekstā, ko raksturo intensīvs un nepārtraukts dialogs starp OLAF un Komisijas dienestiem, no vienas puses, un Apvienoto Karalisti, no otras puses, relatīvi ilgā laikposmā. Tādējādi, kā norāda Komisija, tie ir saistīti ar OLAF uzsākto darbību ( 61 ), kuras mērķis ir pārliecināt dalībvalstis veikt muitas kontroles pasākumus pirms muitošanas, pamatojoties uz riska analīzi, piemēram, robežvērtību, kas ir balstīta uz minimālām pieņemamajām cenām. No šī konteksta skaidri izriet, ka nedz OLAF, nedz Komisija šādus solījumus nav snieguši.

150. Katrā ziņā šādi paziņojumi vai apgalvojumi turklāt nevar būt šķērslis objektīvam konstatējumam par to pienākumu neizpildi, kas dalībvalstīm ir noteikti saskaņā ar LESD 258. pantā paredzēto procedūru. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru šī procedūra ir atkarīga no objektīva konstatējuma, ka dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar Savienības tiesībām, un dalībvalsts nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības principa un lojālas sadarbības principa ievērošanu, lai liktu šķēršļus šādam objektīvam konstatējumam, jo šāda pamatojuma atzīšana būtu pretrunā minētās procedūras mērķim ( 62 ). Konkrētāk, attiecībā uz Komisijas dienestu atsauksmēm un to iespējamo ietekmi uz Apvienotajai Karalistei pārmestās pienākumu neizpildes pamatotību no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai nav tiesību sniegt garantijas attiecībā uz noteiktas rīcības saderību ar Savienības tiesībām un ka tai nekādā gadījumā nav pilnvaru atļaut rīcību, kas ir pretrunā šīm tiesībām ( 63 ). Manuprāt, no tā izriet, ka sistēmā, kurā dalībvalstis ir atbildīgas par atbilstošu Savienības muitas tiesību aktu īstenošanu to valsts teritorijā, tās nevar noraidīt atbildību par to, iespējams, pieļautu Savienības tiesību pārkāpumu, apgalvojot, ka Komisija tām to nav pārmetusi kādā konkrētā brīdī.

151. Visbeidzot pietiek konstatēt, ka apgalvojumiem, kas ir balstīti uz tiesisko drošību, estoppel principu un Komisijas lojālas sadarbības ar Apvienoto Karalisti neesamību, kā tas izrie