ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

VIEDOKLIS,

sniegts 2014. gada 24. septembrī ( 1 )

Lieta C‑376/14 PPU

C

pret

M

(Supreme Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība — Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem — Jēdziens bērna “pastāvīgā dzīvesvieta” pēc viņa vecāku šķiršanās — Bērna likumīga aizvešana uz citu dalībvalsti — Nelikumīga aizturēšana”

I – Ievads

1. Laulātais pāris, ko veido Francijas un Apvienotās Karalistes pilsoņi, ir izšķīries. Viņiem ir mazs bērns. Māte, pamatojoties uz Francijas tiesas spriedumu, aizveda bērnu sev līdzi no Francijas uz Īriju. Pēc septiņiem mēnešiem Francijas apelācijas instances tiesa šo spriedumu atcēla un noteica, ka bērns paliek kopā ar tēvu. Māte bērnu neatdeva.

2. Kur atrodas un kur atradās bērna pastāvīgā dzīvesvieta? Vai ir notikusi aizvešana nelikumīgas aizturēšanas formā? Šie ir jautājumi, kas Supreme Court [Augstākajai tiesai] (Īrija) ir jārisina saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

3. Ir zināms, ka ES tiesību sistēmā jurisdikciju lietās par vecāku atbildību reglamentē Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 ( 2 ), kas pazīstama arī kā “Briseles IIA regula (un arī kā Briseles IIa regula)”. Tāpat arī ir zināms, ka 1980. gada 25. oktobra Konvencijā par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, kas tika pieņemta Hāgas Starptautisko privāttiesību konferencē ( 3 ) (turpmāk tekstā – “1980. gada Hāgas konvencija”), ir paredzēta bērna atgriešanās procedūra.

4. ES likumdevēja atbilde uz to, kā koordinēt attiecības starp šiem diviem tiesību instrumentiem, ir atrodama Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā. Šī lieta, kas atrodas uz robežšķirtnes starp 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulu Nr. 2201/2003, ir saistīta ar minētās tiesību normas interpretāciju un veidu, kādā Regula Nr. 2201/2003 un 1980. gada Hāgas konvencija ir savstarpēji saistītas.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – 1980. gada Hāgas konvencija

5. 1980. gada Hāgas konvencijas 1. pantā ir paredzēts: “Minētās Konvencijas mērķi ir – a) nodrošināt bērnu, kuri nelikumīgi aizvesti uz vai aizturēti kādā no Līgumslēdzējām Pusēm, ātru atgriešanos; un [..].”

6. Saskaņā ar minētās konvencijas 3. pantu: “Bērna aizvešana vai aizturēšana tiek uzskatīta par nelikumīgu, ja – a) saskaņā ar tās valsts likumdošanu, kurā bērns pastāvīgi dzīvoja tieši pirms aizvešanas vai aizturēšanas, tas ir personas, institūcijas vai kādas citas iestādes, vienas pašas vai kopīgi, tiesību uz aizbildnību pārkāpums; un b) aizvešanas vai aizturēšanas brīdī persona, institūcija vai kāda cita iestāde, viena pati vai kopīgi, šīs tiesības faktiski realizēja vai būtu realizējusi, ja to nekavētu aizvešana vai aizturēšana. Šī panta a) apakšpunktā minētās tiesības uz aizbildnību var tikt nodibinātas ar likumu, ar tiesas vai administratīvu lēmumu vai ar vienošanos, kurai saskaņā ar attiecīgās valsts likumdošanu ir juridisks spēks.”

7. 1980. gada Hāgas konvencijas 12. pants ir formulēts šādi: “Ja bērns ir ticis nelikumīgi aizvests vai aizturēts atbilstoši 3. pantā minētajiem noteikumiem un ja, uzsākot lietu, tās Līgumslēdzējas Puses, kurā atrodas bērns, tiesā vai administratīvajā iestādē ir pagājis mazāk nekā gads kopš nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas datuma, iestādei, kurai lieta ir piekritīga, jādod rīkojums par bērna atgriešanos nekavējoties. Tiesai vai administratīvajai iestādei, pat ja lietas izskatīšana uzsākta pēc šī panta pirmajā daļā minētā viena gada termiņa beigām, jādod rīkojums par bērna atgriešanos, ja vien netiek pierādīts, ka bērns ir iedzīvojies jaunajā vide. Ja tiesai vai administratīvajai iestādei pieteikuma iesniedzējā valstī ir pamats uzskatīt, ka bērns ticis nogādāts uz citu valsti, tā var apturēt lietas izskatīšanu vai noraidīt pieprasījumu par bērna atdošanu.”

8. Šīs konvencijas 13. pantā ir noteikts: “Neskatoties uz iepriekšējā panta noteikumiem, pieteikuma saņēmējas Līgumslēdzējas Puses tiesai vai administratīvajai iestādei nav pienākuma dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kas iebilst pret bērna atgriešanos, pierāda, ka – a) persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kura ir uzņēmusies rūpes par bērnu, viņa aizvešanas vai aizturēšanas laikā nav izmantojusi savas tiesības uz aizbildnību vai ir piekritusi aizvešanai vai aizturēšanai, vai nav iebildusi pret to; vai b) ja pastāv nopietns risks, ka viņa vai viņas atdošana sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamu situāciju. Tiesa vai administratīvā iestāde var atteikties dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja tai kļūst zināms, ka bērns iebilst pret atgriešanos un ir sasniedzis attiecīgu vecumu un brieduma pakāpi, lai spētu atbildēt par saviem uzskatiem. Apsverot šajā pantā norādītos apstākļus, tiesām vai administratīvajām iestādēm jāņem vērā informācija, kas attiecas uz bērna sociālo stāvokli un ko sniedz bērna pastāvīgās dzīvesvietas Centrālā Iestāde vai kāda cita kompetenta iestāde.”

9. 1980. gada Hāgas konvencijas 16. pants ir formulēts šādi: “Pēc paziņojuma par bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu 3. panta izpratnē saņemšanas Līgumslēdzēja Puse, uz kuru aizvests bērns vai kurā tas ir aizturēts, tiesām vai administratīvajām iestādēm nav jālemj par tiesībām uz aizbildnību pēc būtības, kamēr nav noteikts, ka bērns saskaņā ar šo Konvenciju neatgriezīsies, ja vien iesniegums saskaņā ar šo Konvenciju netiek iesniegts pieņemamā laikā pēc paziņojuma saņemšanas.”

10. 1980. gada Hāgas konvencijas 19. pantā ir noteikts: “Lēmums, kas pieņemts saskaņā ar [1980. gada Hāgas] Konvenciju un ir saistīts ar bērna atgriešanos, nav jāuzskata par aizbildnības pēc būtības nodibināšanu.”

B – Eiropas Savienības tiesības

11. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 17. apsvērums ir izteikts šādi: “Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, nekavējoties jāpanāk bērna atpakaļatdošana, un šai nolūkā piemēro 1980. gada 25. oktobra Hāgas konvenciju, kuru papildina šīs regulas noteikumi, jo īpaši tās 11. pants. Tiesām dalībvalstī, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests vai kurā bērns nelikumīgi aizturēts, jāspēj iestāties pret viņa atpakaļatdošanu īpašos, attiecīgi pamatotos gadījumos. Tomēr šāds lēmums var tikt aizstāts ar turpmāku lēmumu, ko pieņem tās dalībvalsts tiesa, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas. Ja minētais lēmums nosaka bērna atpakaļatdošanu, atpakaļatdošanai jānotiek, nepieprasot nekādu īpašu minētā sprieduma atzīšanas un izpildes procedūru dalībvalstī, uz kuru bērns ir aizvests, vai kurā viņš ir aizturēts.”

12. Šīs regulas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts: “Šajā regulā: [..] 7. ar terminu “vecāku atbildība” saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver uzraudzības tiesības un saskarsmes tiesības; 8. ar terminu “persona, kam ir vecāku atbildība,” saprot jebkuru personu, kam ir vecāku atbildība par bērnu; 9. termins “uzraudzības [aizgādības] tiesības” ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu; 10. termins “saskarsmes tiesības” ietver, jo īpaši, tiesības ierobežotā laikposmā paņemt bērnu uz vietu, kas nav viņa pastāvīgā dzīvesvieta; 11. ar terminu “nelikumīga aizvešana vai aizturēšana” saprot bērna aizvešanu vai aizturēšanu, ja: a) ar to tiek pārkāptas uzraudzības [aizgādības] tiesības, kas iegūtas ar spriedumu, likumu vai nolīgumu, kuram ir juridisks spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanās vai aizturēšanas; un b) aizvešanas vai aizturēšanas laikā uzraudzības [aizgādības] tiesības atsevišķi vai kopīgi tika faktiski īstenotas, vai arī tās tiktu šādi īstenotas, ja nebūtu notikusi aizvešana vai aizturēšana. Uzraudzību [aizgādību] uzskata par kopīgi īstenotu, ja saskaņā ar lēmumu vai likumu viena persona, kam ir vecāku atbildība, nevar lemt par bērna dzīvesvietu bez citas personas piekrišanas, kam ir vecāku atbildība.”

13. Regulas Nr. 2201/2003 II nodaļā “Piekritība” ir ietverta 2. iedaļa “Vecāku atbildība” (8.–15. pants).

14. Regulas Nr. 2201/2003 8. panta nosaukums ir “Vispārējā piekritība”, un tas ir formulēts šādi: “1. Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā iesniegta prasība. 2. Uz šā panta 1. punktu attiecas 9., 10. un 12. panta noteikumi.”

15. 9. pantā “Bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas piekritības turpināšanās” ir noteikts: “1. Ja bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu un iegūst tajā jaunu pastāvīgu dzīvesvietu, bērna iepriekšējās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām, atkāpjoties no 8. panta, saglabājas piekritība trīs mēnešus pēc pārvietošanās, lai varētu labot tādu spriedumu par saskarsmes tiesībām, kas izdots šajā dalībvalstī pirms bērns pārvietojās uz citu valsti, ja persona, kam atbilstoši spriedumam par saskarsmes tiesībām ir saskarsmes tiesības, turpina pastāvīgi dzīvot bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī. 2. Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja persona, kam ir saskarsmes tiesības un kas minēta 1. punktā, ir pieņēmusi bērna jaunās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesu piekritību, piedaloties šajās tiesās notiekošos tiesas procesos bez to piekritības apstrīdēšanas.”

16. 10. pants attiecas uz “Piekritību bērna nolaupīšanas gadījumos”. Tajā ir noteikts: “Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, tās dalībvalsts tiesām, kurā pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, saglabājas piekritība, kamēr bērns nav ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī un: a) kamēr visas personas, iestādes vai citas struktūras, kam ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, nav piekritušas aizvešanai vai aizturēšanai; vai b) kamēr bērns vismaz vienu gadu nav dzīvojis minētajā citā dalībvalstī pēc brīža, kad persona, iestāde vai cita struktūra, kam ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, ir zinājusi vai kad tām vajadzēja zināt par bērna atrašanās vietu, un bērns nav iekārtojies savā jaunajā vidē un neizpildās viens no šādiem nosacījumiem: i) viena gada laikā pēc tam, kad persona, kam ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, ir zinājusi vai tai vajadzēja zināt par bērna atrašanās vietu, nekādas prasības par atdošanu nav iesniegtas kompetentajās tās dalībvalsts iestādēs, kurā bērns ir aizvests vai tiek aizturēts; ii) atpakaļatdošanas prasība, ko iesniegusi persona, kurai ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, ir atsaukta un jauna prasība nav iesniegts termiņā, kas noteikts i) daļā; iii) lieta, ko izskata tiesa dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas, ir slēgta atbilstoši 11. panta 7. punktam; iv) spriedumu par uzraudzību [aizgādību], kas neparedz bērna atpakaļatdošanu, ir izdevušas tās dalībvalsts tiesas, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas.”

17. 11. pantā “Bērna atpakaļatdošana” ir noteikts: “1. Ja persona, iestāde vai cita struktūra, kam ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, piesakās kompetentajās iestādēs dalībvalstī ar nolūku saņemt spriedumu, pamatojoties uz 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvencijas par bērna starptautiskas nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (še turpmāk “1980. gada Hāgas Konvencija”), lai panāktu tā bērna atpakaļatdošanu, kurš ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, piemēro 2. līdz 8. punktu. 2. Piemērojot 1980. gada Hāgas konvencijas 12. un 13. pantu, nodrošina to, ka bērnam tiek sniegta iespēja tikt uzklausītam tiesvedībā, ja vien tas nešķiet piemēroti, ņemot vērā tā vecumu vai brieduma pakāpi. 3. Tiesa, kurā iesniegts 1. punktā minētais pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, rīkojas paātrināti tiesas procesos attiecībā uz šo pieteikumu, izmantojot ātrākās procedūras, kas paredzētās valsts tiesību aktos. Neskarot pirmo daļu, tiesa izdod savu spriedumu ne vēlāk kā sešas nedēļas pēc pieteikuma iesniegšanas, ja vien nepastāv ārkārtēji apstākļi, kas padara to par neiespējamu. 4. Tiesa nevar atteikt bērna atpakaļatdošanu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13.b pantu, ja ir noskaidrots, ka attiecīgi pasākumi ir veikti, lai nodrošinātu bērna aizsardzību pēc tā atpakaļatdošanas. 5. Tiesa nevar atteikt atdot bērnu atpakaļ, ja personai, kas pieprasījusi bērna atpakaļatdošanu, nav sniegta iespēja tikt uzklausītai. 6. Ja tiesa izdod rīkojumu par neatdošanu atpakaļ saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, tiesai nekavējoties tieši vai ar centrālās iestādes starpniecību jānosūta tiesas rīkojuma par neatdošanu atpakaļ un saistīto dokumentu kopijas, jo īpaši tiesas sēžu stenogrammu kopijas piekritības tiesai vai centrālai iestādei dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, kā noteikts valsts tiesību aktos. Tiesa saņem visus minētos dokumentus viena mēneša laikā pēc dienas, kad izdots rīkojums par neatdošanu atpakaļ. 7. Ja viena no pusēm ir iesniegusi prasību tiesās dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, tiesai vai centrālai iestādei, kas saņem 6. punktā minēto informāciju, jāpaziņo pusēm un jāaicina tās izdarīt iesniegumus tiesā saskaņā ar valsts tiesību aktiem trīs mēnešu laikā pēc paziņošanas dienas, lai tiesa var izskatīt jautājumu par bērna uzraudzību. Neierobežojot šajā regulā ietvertos noteikumus par piekritību, tiesa slēdz lietu, ja attiecīgajā termiņā nav saņēmusi nekādus iesniegumus. 8. Neatkarīgi no sprieduma par neatdošanu atpakaļ, kas pieņemts, ievērojot 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, visi turpmākie spriedumi, kas pieprasa bērna atpakaļatdošanu, un ko pasludina tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība, jāizpilda saskaņā ar III nodaļas 4. iedaļu, lai nodrošinātu bērna atpakaļatdošanu.”

18. 12. pants attiecas uz “Vienošanos par piekritību” un tajā ir noteikts: “1. Dalībvalsts tiesām, kurām saskaņā ar 3. pantu ir piekritīgs pieteikums par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, ir piekritība visās lietās, kas attiecas uz vecāku atbildību, kura saistīta ar šo pieteikumu, ja: a) vismaz vienam no laulātajiem ir vecāku atbildība par šo bērnu; un b) lietu piekritību tiesām ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmuši laulātie un personas, kurām ir vecāku atbildība, kad tiesā ir iesniegta prasība, un ja tas ir bērna interesēs. 2. Šā panta 1. punktā noteiktā piekritība izbeidzas, tiklīdz: a) spriedums, ar kuru apmierina vai noraida prasību par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanas par neesošu, ir stājies likumīgā spēkā; b) spriedums šajā lietā ir stājies likumīgā spēkā gadījumos, kad a) apakšpunktā minētajā brīdī vēl nav izšķirts jautājums par vecāku atbildību; c) tiesvedība a) un b) apakšpunktā minētajos gadījumos izbeigta cita iemesla dēļ. 3. Dalībvalsts tiesām ir arī piekritība attiecībā uz vecāku atbildību tiesas procesos, kas nav minēti 1. punktā, ja: a) bērnam ir būtiska saikne ar attiecīgo dalībvalsti, jo īpaši, pamatojoties uz to, ka vienai no personām, kurām ir vecāku atbildība, pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, vai ja bērns ir šīs dalībvalsts pilsonis; un b) tiesu piekritību ir skaidri vai citādi, nepārprotami pieņēmušas visas puses brīdī, kad tiesā ir iesniegta prasība, un ja tas ir bērna labākajās interesēs. 4. Ja bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir tās trešās valsts teritorijā, kura nav līgumslēdzēja puse 1996. gada 19. oktobra Hāgas konvencijai par piekritību, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, izpildi un sadarbību sakarā ar vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem, piekritībai saskaņā ar šo pantu jābūt tai, kas ir bērna interesēs, jo īpaši, ja izrādās, ka nav iespējama tiesvedība attiecīgajā trešā valstī.”

19. Saskaņā ar 16. pantu ar nosaukumu “Prasības iesniegšana tiesā”: “1. Uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība: a) brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam; vai b) ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu, ar nosacījumu, ka prasītājs turpmāk ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu iesniegtu tiesā.”

20. 19. pants “Lis pendens un saistītas prasības” ir formulēts šādi: “1. Ja dažādu dalībvalstu tiesās starp tām pašām pusēm tiek iesniegtas prasības par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas jāaptur tiesvedība līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība. 2. Ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata, starp tām pašām pusēm ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība. 3. Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās no piekritības par labu pirmajai. Tādā gadījumā persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā.”

C – Īrijas tiesības

21. Ar 1991. gada Likumu par bērnu nolaupīšanu un rīkojumu par aizgādības tiesībām izpildi [Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act 1991] ( 4 ) Īrijas tiesībās tiek īstenota 1980. gada Hāgas konvencija. Šis likums ir ticis grozīts ar Eiropas Kopienu (nolēmumi laulību lietās un lietās par vecāku atbildību) 2005. gada noteikumiem [European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations, 2005] (S.I. 112, 2005) ( 5 ), lai ņemtu vērā Regulu Nr. 2201/2003 ar 1980. gada Hāgas konvenciju saistītos gadījumos, kas rodas starp Eiropas Savienības dalībvalstīm.

III – Fakti un tiesvedība

22. Iesniedzējtiesā izskatāmā lieta ir saistīta ar bērna H., kas ir Francijas pilsonis, kurš dzimis Francijā 2008. gada 14. jūlijā laulātiem vecākiem C., tēvam – Francijas pilsonim, un M., mātei – Apvienotās Karalistes pilsonei, kura ir dzimusi Anglijā vecākiem, kas ir Īrijas pilsoņi, nelikumīgu aizturēšanu.

23. Vecāku laulība pasliktinājās drīz pēc bērna dzimšanas. 2008. gada 17. novembrī māte iesniedza pieteikumu par laulības šķiršanu Francijā. Kopš tā laika vecāki ir iesaistījušies virknē tiesvedību par vecāku tiesībām saistībā ar bērnu ( 6 ).

24. 2012. gada 2. aprīlī Angulemas [Angoulême] Ģimenes lietu tiesa pasludināja pušu laulību par šķirtu no 2009. gada 7. aprīļa. Ar minēto spriedumu tiesa arī noteica, ka aizgādību pār bērnu abi vecāki īsteno kopīgi, bet bērna pastāvīgo dzīvesvietu noteica pie mātes. Dzīvesvietas maiņai bija jānotiek pakāpeniski un pilnībā jābūt pabeigtai 2012. gada 7. jūlijā ( 7 ). Minētā tiesa ļāva mātei dzīvesvietu kopā ar bērnu nodibināt Īrijā. Tā organizēja saskarsmes tiesības tēvam, ņemot vērā iespējamo mātes aizbraukšanu uz Īriju (vienreiz mēnesī).

25. 2012. gada 23. aprīlī tēvs iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu par vecāku atbildību. Viņš iesniedza pieteikumu apturēt tās sprieduma daļas tūlītēju izpildi, kurā mātei bija ļauts doties uz Īriju.

26. 2012. gada 5. jūlijā Bordo [Bordeaux] Apelācijas tiesas pirmais priekšsēdētājs noraidīja pieteikumu apturēt tūlītēju izpildi.

27. 2012. gada 12. jūlijā māte un bērns pārcēlās uz Īriju un kopš tā laika tur ir uzturējušies. Saskaņā ar iesniedzējtiesas iesniegto informāciju māte nav ievērojusi 2012. gada 2. aprīļa rīkojumu, kurā viņai bija noteikts ļaut tēvam saskarsmes tiesības ar bērnu.

28. 2013. gada 5. martā Bordo Apelācijas tiesa, izskatot apelācijas sūdzību par 2012. gada 2. aprīļa nolēmumu, nolēma, ka aizgādība ir īstenojama kopīgi un ka bērnam ir jādzīvo pie tēva, mātei nosakot konkrētas saskarsmes tiesības un tiesības bērnu uzņemt pie sevis.

29. 2013. gada 29. maijā tēvs ar īpašu pieteikumu lūdza Īrijas tiesas izdot rīkojumu par bērna atgriešanos viņas parastajā dzīvesvietā Francijā atbilstoši 1980. gada Hāgas konvencijas 12. pantam, lai izpildītu Francijas tiesu rīkojumus par aizgādības tiesībām un īstenotu viņa paša aizgādības tiesības un saskarsmes tiesības, un paziņoja, ka māte bērnu ir nelikumīgi aizturējusi Īrijā.

30. 2013. gada 2. jūlijā tiesas sēdē, kas notika Nioras Ģimenes lietu tiesā, tēvs lūdza izdot rīkojumu par atsevišķu aizgādības tiesību piešķiršanu viņam un par aizliegumu bērnu izvest no Francijas. Māte cēla procesuālus iebildumus saistībā ar 2013. gada 29. maijā uzsākto tiesvedību Īrijas tiesās.

31. 2013. gada 10. jūlijā Nioras Ģimenes lietu tiesa taisīja spriedumu un noraidīja mātes celtos procesuālos iebildumus, jo uzskatīja, ka tiesvedība Īrijas tiesās nebija saistīta ar aizgādības būtību un nepastāvēja konflikta starp tiesām draudi, jo “nešķita, ka Īrijas tiesai būtu jurisdikcija lemt par tāda bērna atpakaļatdošanu vai neatdošanu, kura pastāvīgā dzīvesvieta – kas ir lietas pamats – ar pavisam nesenu nolēmumu apelācijas instancē ir noteikta Francijā”. Nioras Ģimenes lietu tiesa piešķīra tēvam atsevišķas aizgādības tiesības pār bērnu, uzdeva bērnu nogādāt atpakaļ uz viņas tēva mājām Francijā un aizliedza bērnu izvest no Francijas bez viņa piekrišanas. Kopš tā laika bērns nav atgriezies Francijā.

32. 2013. gada 13. augustāHigh Court of Ireland [Īrijas Augstākā tiesa] noraidīja lūgumu atbilstoši 1980. gada Hāgas konvencijas 12. pantam izdot rīkojumu par bērna atgriešanos Francijā un noraidīja pieteikumu sniegt paziņojumu, ka māte ir nelikumīgi aizturējusi bērnu Īrijā (1980. gada Hāgas konvencijas 3. pants) ( 8 ). Tā atzina, ka ir iesniegti pierādījumi, ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir bijusi Īrijā apmēram kopš 2012. gada jūlija, kad bērns un viņa māte pārcēlās uz dzīvi Īrijā. Tiesa atzina, ka runa bija par likumīgu pārcelšanos, kas pamatota ar Angulemas Ģimenes lietu tiesas 2012. gada 2. aprīļa rīkojumu.

33. 2013. gada 10. oktobrī tēvs pārsūdzēja High Court nolēmumu. Supreme Court notiekošajā tiesvedībā tēvs īpaši apgalvoja, ka likumīga aizvešana var kļūt par nelikumīgu aizturēšanu, ka Īrijas tiesām ir saistoši rīkojumi, ko ir izdevušas Francijas tiesas, kurās pirmajās tika iesniegta prasība un kurām ir bērna aizgādības tiesības, un ka Nioras Ģimenes lietu tiesa Francijā konkrēti 2013. gada 10. jūlija rīkojumā atkārtoti apstiprināja, ka tā ir vienīgā tiesa, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003, un ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta bija Francijā.

34. Māte it īpaši apgalvo, ka, pamatojoties uz Angulemas tiesas 2012. gada 2. aprīļa rīkojumu, viņai bija tiesības lemt par bērna pastāvīgo dzīvesvietu bez tēva piekrišanas un ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta mainījās pēc aizvešanas uz Īriju, līdz ar to bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms 2013. gada marta bija Īrijā un ilgstoša bērna aizturēšana Īrijā nebija nelikumīga.

35. Saistībā ar lietu, kas attiecas uz tajā notiekošo atgriešanās procedūru, Supreme Court ir uzdevusi Tiesai trīs jautājumus par Regulas Nr. 2201/2003 interpretāciju (skat. šī sprieduma 39. punktu).

36. 2013. gada 18. decembrī tēvs saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 28. pantu vērsās Īrijas Master of the High Court ar pieteikumu par Bordo Apelācijas tiesas 2013. gada 5. marta rīkojuma izpildi. Pieteikums tika apmierināts, un rīkojums mātei tika paziņots 2013. gada 20. decembrī.

37. Māte savukārt iesniedza pieteikumu apturēt izpildes procedūru. Pieteikums 2014. gada 9. maijā tika reģistrēts High Court Īrijā. Minētās procedūras iznākums šobrīd nav zināms.

38. 2014. gada 7. janvārī māte iesniedza kasācijas sūdzību (pourvoi en cassation) Cour de Cassation Francijā par Bordo Apelācijas tiesas 2013. gada 5. marta nolēmumu. Tiesas sēde tika ieplānota 2014. gada 25. jūnijā. Arī šīs tiesvedības iznākums šobrīd nav zināms.

IV – Tiesai uzdotie jautājumi

39. Supreme Court ar 2014. gada 31. jūlija rīkojumu, kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 7. augustā, ir uzdevusi šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai šīs lietas apstākļos ar bērna aizgādību saistītas tiesvedības Francijas tiesās pastāvēšana liedz iedibināt bērna pastāvīgo dzīvesvietu Īrijā? 2) Vai tēvam vai Francijas tiesām turpina būt attiecīgi aizgādības tiesības pār bērnu vai tiesības lemt par bērna aizgādību, tādējādi padarot par nelikumīgu bērna aizturēšanu Īrijā? 3) Vai Īrijas tiesas ir tiesīgas lemt jautājumu par bērna pastāvīgo dzīvesvietu apstākļos, ja bērns Īrijā ir dzīvojis kopš 2012. gada jūlija un šajā laikā ar viņa aizvešanu uz Īriju netika pārkāptas Francijas tiesības?”

V – Steidzamības tiesvedība

40. Ar to pašu 2014. gada 31. jūlija rīkojumu iesniedzējtiesa lūdza šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas Reglamenta 107. pantā. Iesniedzējtiesa šo lūgumu pamatoja, norādot, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 17. apsvērumu bērna nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas gadījumā nekavējoties ir jāpanāk bērna atgriešanās.

41. Tiesas trešā palāta pēc tiesneša referenta priekšlikuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas 2014. gada 14. augustā nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību. Prasītājs un atbildētāja pamattiesvedībā un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tās pašas puses kopā ar Francijas Republiku piedalījās tiesas sēdē 2014. gada 22. septembrī.

VI – Vērtējums

A – Ievada piezīmes

42. Iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu atsaucas uz vairākām Regulas Nr. 2201/2003 tiesību normām. Tā īpaši lūdz interpretēt Regulas Nr. 2201/2003 2., 12., 19. un 24. pantu un papildus, šķiet, savu argumentāciju pamato ar tās 8., 9., 10., 13., 16., 17. un 23. pantu. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šķiet, izriet, ka iesniedzējtiesa pieņem, ka ir piemērojams Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts par lis pendens.

43. Šajā kontekstā, pirms es sākšu sniegt atbildes uz trim uzdotajiem jautājumiem, ir jānoskaidro daži jautājumi.

1. Jautājumu pieņemamība

44. Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesā tiek izskatīta lieta saistībā ar pieteikumu par bērna atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, kā tas ir minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā.

45. Šajā nolūkā īsumā ir jānoskaidro tiesiskās attiecības starp 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu, t.i., attiecības, kas ir jāaplūko to vēsturiskajā aspektā.

46. Sākotnēji gan Briseles II konvencijā ( 9 ), gan Briseles II regulā ( 10 ), kas pastāvēja pirms Regulas Nr. 2201/2003, bija redzami centieni nošķirt 1980. gada Hāgas konvenciju un Kopienu noteikumus par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulību lietās un lietās par vecāku atbildību. Tādējādi Briseles II regulas 4. pantā bija tikai atsauce uz 1980. gada Hāgas konvenciju ( 11 ). Papildus šai atsaucei nebija nekādas citas mijiedarbības ar 1980. gada Hāgas konvenciju. Likumdošanas procesā, kura rezultātā tika pieņemta Regula Nr. 2201/2003, Komisija III nodaļas projektā sākotnēji piedāvāja Kopienas iekšējo sistēmu atgriešanās procedūrai ( 12 ). Kaut arī ar šo sistēmu nebija paredzēts pilnībā aizstāt 1980. gada Hāgas konvenciju, ( 13 ) ar to atgriešanās procedūra būtībā bija “iekļauta Kopienas kompetencē”. Priekšlikums netika pieņemts, un tā vietā tika izvēlēts kompromiss: atgriešanās procedūra joprojām ir balstīta uz 1980. gada Hāgas konvenciju, bet to papildina Regulas Nr. 2201/2003 11. pants ( 14 ).

47. Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktu, ja persona, kam ir aizgādības tiesības, piesakās kompetentajās iestādēs dalībvalstī ar nolūku saņemt spriedumu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju, lai panāktu tā bērna atgriešanos, kurš ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, piemēro šī 11. panta 2.–8. punktu.

48. No Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punkta formulējuma uzreiz ir redzams, ka šī tiesību norma tieši nenosaka, kuras tiesas jurisdikcijā ir izskatīt jautājumu par bērna atgriešanos ( 15 ). Tieši pretēji, tajā ir norāde uz “kompetentajām iestādēm ( 16 ) dalībvalstī, [kurām ir jāiesniedz pieteikums] taisīt spriedumu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju”. Tāpēc 11. panta 1. punkts pats par sevi nav juridiskais pamats, lai izdotu rīkojumu par bērna atgriešanos ( 17 ). Šāds juridiskais pamats izriet no citām valsts vai starptautisko tiesību normām.

49. No tā izriet, ka, lai būtu piemērojams Regulas Nr. 2201/2003 11. pants, ir jābūt īstenotai procedūrai saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju. Šī procedūra ir paredzēta galvenokārt 1980. gada Hāgas konvencijas 12. un 13. pantā, kas aplūkoti kopā ar tās 3. pantu. Būtībā valsts tiesai ir jāpārliecinās, vai ir notikusi bērna nelikumīga aizvešana no viņa pastāvīgās dzīvesvietas vai aizturēšana.

50. Regulas Nr. 2201/2003 11. pants papildina ( 18 ) 1980. gada Hāgas konvencijā paredzēto atgriešanās procedūru šādā veidā: 2. un 5. punktā ir prasīts, lai bērnam tiek sniegta iespēja tikt uzklausītam tiesvedībā, 3. punktā tiesām, kurās ir iesniegts pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, ir noteikts pienākums rīkoties paātrināti un 4. punktā ir uzsvērts, ka, tiklīdz ir veikti atbilstoši pasākumi, lai nodrošinātu bērna aizsardzību pēc tā atpakaļatdošanas, šāda atpakaļatdošana nevar tikt atteikta, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13.b pantu. Tomēr Regulas Nr. 2201/2003 11. panta galvenā funkcija ir atrodama tā 6. un nākamajos punktos. Gadījumā, ja tiesa izdod rīkojumu par neatdošanu atpakaļ saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, tās dalībvalsts tiesas, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas, pieņem galīgo lēmumu par atpakaļatdošanu ( 19 ). Šāda 1980. gada Hāgas konvencijā paredzētās procedūras nostiprināšana galu galā ir izskaidrojama ar augstāku sadarbības un uzticības pakāpi Eiropas Savienības dalībvalstu starpā ( 20 ).

51. Acīmredzot, ciktāl Regulas Nr. 2201/2003 11. pants pārklājas ar 1980. gada Hāgas konvenciju, 11. pants prevalē ( 21 ), savukārt konvencija joprojām paliek spēkā saistībā ar jautājumiem, uz kuriem neattiecas regula ( 22 ).

52. Tas, ka galvenokārt 1980. gada Hāgas konvencija nosaka šajā lietā īstenojamo procedūru, rada jautājumu, vai Tiesai uzdotie jautājumi vispār ir pieņemami, citiem vārdiem sakot, vai Tiesas kompetencē ir interpretēt 1980. gada Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā ( 23 ).

53. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka, tā kā Savienība ir Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences locekle ( 24 ), bet ne 1980. gada Hāgas konvencijas līgumslēdzēja puse, visas Savienības dalībvalstis ir šīs konvencijas līgumslēdzējas puses ( 25 ).

54. Regulā Nr. 2201/2003 vairākos gadījumos ir ietverts formulējums, kas ir līdzīgs konvencijas formulējumam. Šajā lietā tas īpaši ir attiecināms uz Regulas Nr. 2201/2003 2. pantā ietvertajām juridiskajām definīcijām, no vienas puses, un 1980. gada Hāgas konvencijas 3. un 12. pantā izmantotajiem noteikumiem, no otras puses. Turklāt Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā, kurā ir atsauces uz 1980. gada Hāgas konvenciju, ir pārņemta atsevišķa tās terminoloģija.

55. Šādā situācijā Tiesas interpretācija, pat 1980. gada Hāgas konvencijas kontekstā, noteikti ir noderīga, lai nodrošinātu paralēlu un ar regulu saskaņotu tās piemērošanu, nodrošinātu vienveidīgu Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanu un sekmētu saskanīgu 1980. gada Hāgas konvencijas interpretāciju, ciktāl runa ir par 28 Savienības dalībvalstīm ( 26 ).

56. Tiesa cenšas izmantot liberālu pieeju, ja ir jāinterpretē atgriešanās procedūra saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu. Spriedumā McB. ( 27 ), kurā Īrijas tiesībās bija prasīts, lai valsts tiesa 1980. gada Hāgas konvenciju interpretētu tāpat kā Regulu Nr. 2201/2003, Tiesa uzskatīja, ka jautājums par 1980. gada Hāgas konvenciju ir pieņemams ( 28 ). Tajā pašā spriedumā Tiesa arī atzina, ka, tā kā bērnu nolaupīšanai no vienas dalībvalsts uz citu šobrīd ir piemērojams noteikumu kopums, ko veido 1980. gada Hāgas konvencijas noteikumi, kurus papildina Regulas Nr. 2201/2003 noteikumi, kaut arī pēdējie minētie prevalē jautājumos, kam ir piemērojama minētā regula, nav acīmredzams, ka iesniedzējtiesas lūgtajai interpretācijai nav nekādas nozīmes saistībā ar lēmumu, kas minētajai tiesai ir jāpieņem ( 29 ).

57. Nobeigumā man šķiet, ka pastāv pamatoti iemesli atbildēt uz izskatāmajiem jautājumiem, lai palīdzētu iesniedzējtiesai pieņemt lēmumu par to, kā lemt par pieteikumu par bērna atgriešanos.

2. Lis pendens situācijas neesamība

58. Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta kontekstā lis pendens situācija pastāv tad, ja tiesvedības par vecāku atbildību, kas attiecas uz vienu un to pašu bērnu un ir saistītas ar vienu un to pašu prasības priekšmetu, ir ierosinātas dažādu dalībvalstu tiesās. Šīs tiesību normas mērķis ir novērst nolēmumus, kas nav saderīgi ( 30 ).

59. Tā tas nav šajā gadījumā. Visu tiesvedību priekšmets Francijas tiesās ir jautājums par vecāku atbildību un, precīzāk, aizgādības tiesību un saskarsmes tiesību noteikšanu saistībā ar bērnu. Savukārt Īrijas tiesās nav ierosināta neviena tiesvedība pēc būtības jautājumā par vecāku atbildību. Īrijas tiesās norisinās divas tiesvedības. Pirmkārt, tiesvedība šajā lietā, kurā tēvs ir vērsies Īrijas tiesās, pieprasot bērna atgriešanos Francijā ( 31 ) saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 12. pantu, kas aplūkots kopā ar Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktu. Otrkārt, tiesvedība Bordo Apelācijas tiesas 2013. gada 5. marta rīkojuma izpildei saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 28. pantu.

60. Ņemot vērā, ka Īrijā šajā lietā notiekošo tiesvedību priekšmets atšķiras no Francijā notiekošo tiesvedību priekšmeta, lis pendens situācija nepastāv. Tāpēc nav nozīmes tam, vai Francijas tiesas joprojām “izskatīja jautājumu” ( 32 ).

3. Nododamas jurisdikcijas neesamība

61. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas saņemt Tiesas atbildi, lai pārliecinātos, vai “Īrijas tiesām ir jānodod jurisdikcija ( 33 ) Francijas tiesām saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003”. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa arī norāda, ka Īrijas tiesas atbilstoši regulai, izņemot ārkārtas apstākļus, nodos jurisdikciju tiesai, kurā pirmajā ir iesniegta prasība un kura saglabā jurisdikciju (Regulas 19. panta 3. punkts)”.

62. Ņemot to vērā, kā ir izskaidrots iepriekš, šajā lietā Īrijas tiesās nav iesniegta prasība lemt par vecāku atbildību pēc būtības, bet tajā tikai ir iesniegts pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, līdz ar to jautājums par jurisdikcijas nodošanu nerodas. Lēmums lietā pēc būtības var tikt pieņemts tikai tad, ja ir nolemts, ka bērns nav jāatdod atpakaļ saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu ( 34 ).

4. Tiesību normas, kurām nav nozīmes šajā tiesvedībā

63. Tāpēc no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka iesniedzējtiesai patiesībā ir jāuzzina, kā piemērot 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu, ja tā atsaucas uz Regulas Nr. 2201/2003 2. pantā ietvertajām juridiskajam definīcijām. Iesniedzējtiesai tajā izskatāmajā lietā nav jāpiemēro un tāpēc nav jāinterpretē Regulas Nr. 2201/2003 8., 9., 10., 12., 23. un 24. pants, kā es to centīšos īsumā izskaidrot turpmāk.

64. 8. pants ir vispārējs noteikums par jurisdikciju lietās par vecāku atbildību. Tajā ir noteikts, ka dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā ir iesniegta prasība. Ņemot vērā, ka izskatāmā lieta nav saistīta ar vecāku atbildības būtību, 8. pants uzreiz var tikt izslēgts.

65. Atkāpjoties no 8. panta, 9. pantā ir noteikts, ka, ja bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu un iegūst tajā jaunu pastāvīgu dzīvesvietu, bērna iepriekšējās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām saglabājas piekritība trīs mēnešus pēc pārvietošanās, lai varētu labot tādu spriedumu par saskarsmes tiesībām, kas izdots šajā dalībvalstī, pirms bērns pārvietojās uz citu valsti. Šādas saskarsmes tiesības Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 10. punktā ir definētas kā tādas, kas ietver it īpaši tiesības aizvest bērnu uz vietu, kas nav viņa vai viņas pastāvīgā dzīvesvieta, ierobežotā laika posmā.

66. Ir skaidrs, ka šī lieta neattiecas uz saskarsmes tiesībām, bet uz kaut ko pavisam citu ( 35 ): tēvs nevēlas aizvest bērnu uz vietu, kas nav viņa parastā dzīvesvieta ( 36 ), ne arī to darīt ierobežotā laika posmā. Tēvs vēlas iegūt pastāvīgu aizgādību par bērnu, iesniedzot pieteikumu izdot rīkojumu par bērna atgriešanos saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju.

67. Tādā pašā veidā Regulas Nr. 2201/2003 10. pants nevar tikt piemērots izskatāmajā lietā. Saskaņā ar minēto tiesību normu bērna nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas gadījumā tās dalībvalsts tiesas, kurā tūlīt pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesveida, saglabā jurisdikciju, kamēr bērns nav ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī, ja ir izpildīti vairāki nosacījumi. Šī tiesību norma attiecas uz vecāku atbildības būtību, nevis uz rīkojumu par bērna atgriešanos, kā tas ir šajā gadījumā.

68. Šī pati argumentācija attiecas uz 12. panta par jurisdikcijas paplašināšanu nepiemērošanu izskatāmajai lietai ( 37 ).

69. Regulas Nr. 2201/2003 23. ( 38 ) un 24. pantam ( 39 ) nav nozīmes šajā lietā, jo tie attiecas uz spriedumu atzīšanu, kas šajā lietā netiek apspriesta.

B – Pirmais jautājums

70. Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, kā interpretēt frāzi “pastāvīgā dzīvesvieta”, kas ir ietverta 1980. gada Hāgas konvencijas 3. pantā un Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā. Tai, šķiet, ir šaubas, vai bija iespējams, ka bērns iegūst pastāvīgo dzīvesvietu ārpus Francijas, ņemot vērā tiesvedību par aizgādības tiesībām Francijā.

71. Lai lemtu par pieteikumu izdot rīkojumu par atgriešanos, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā, nozīme ir tikai bērna pastāvīgajai dzīvesvietai tūlīt pirms iespējamās nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas ( 40 ).

72. Šajā kontekstā ir jāuzsver, ka pretēji 8., 9., 10. un 12. pantam, piemērojot Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktu, pastāvīgās dzīvesvietas jēdziens nav piesaistes kritērijs jurisdikcijas noteikšanai, jo, kā ir paskaidrots iepriekš, šis pants neattiecas uz jurisdikcijas piešķiršanu, bet gan uz atpakaļatdošanas procedūras piemērošanas uzsākšanu.

73. Ņemot to vērā, Tiesas judikatūru par pastāvīgo dzīvesvietu Regulas Nr. 2201/2003 8. un 10. panta kontekstā var izmantot kā norādījumus izskatāmā jautājuma izlemšanai. Es veikšu tikai ļoti īsu analīzi, jo iesniedzējtiesai, šķiet, ir labi zināma attiecīgā Tiesas judikatūra un tā pastāvīgās dzīvesvietas jēdzienu aplūko, atsaucoties uz divām lietām A ( 41 ) un Mercredi ( 42 ).

74. Regulā Nr. 2201/2003 nav pastāvīgās dzīvesvietas definīcijas. No īpašības vārda “pastāvīgs” lietojuma var secināt tikai to, ka dzīvesvietai ir jābūt raksturīgai noteiktai stabilitātei vai regularitātei ( 43 ). Kā ir uzsvērusi Tiesa ( 44 ), pastāvīgā dzīvesvieta ir saistīta ar bērna interesēm un it īpaši ar tuvuma kritēriju ( 45 ).

75. Nosakot pastāvīgo dzīvesvietu, Tiesa atsaucas uz faktiskajiem apstākļiem.

76. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens atbilst vietai, ko raksturo zināma bērna integrācija sociālajā un ģimenes vidē. Šajā ziņā it īpaši ir jāņem vērā uzturēšanās dalībvalsts teritorijā, kā arī ģimenes pārcelšanās šajā valstī ilgums, regularitāte, apstākļi un iemesli, bērna pilsonība, izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas, kā arī bērna ģimenes un sociālie sakari minētajā valstī ( 46 ). Turklāt pastāvīgajā dzīvesvietā [bērnam] ir jāuzturas noteiktu laiku, kas atspoguļo pienācīgu stabilitāti ( 47 ). Jāņem vērā gan bērna vecums, gan tas, ka parasti maza bērna vide galvenokārt ir ģimenes vide, kuru nosaka attiecīgā persona vai attiecīgās personas, ar kurām bērns dzīvo un kuras viņu faktiski uzrauga un aprūpē ( 48 ).

77. Būtībā bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus ( 49 ).

78. Tāpēc no minētās judikatūras izriet, ka pastāvīgā dzīvesvieta ir jāizprot kā faktisks jēdziens. Šī interpretācija ir atbalstīta 1980. gada Hāgas konvencijas Paskaidrojuma ziņojumā, kas ir nelokāms šajā ziņā. Saskaņā ar šo ziņojumu “pastāvīgās dzīvesvietas jēdziens [ir] vispāratzīts jēdziens Hāgas konvencijā, kurā tas ir aplūkots kā tīri faktisks jautājums, kas šajā ziņā atšķiras no domicila” ( 50 ).

79. Turklāt arī juridiskajā literatūrā par 1980. gada Hāgas konvenciju pastāvīgā dzīvesvieta ir aplūkota kā faktisks jēdziens ( 51 ). Tas pats attiecas uz juridisko literatūru par Regulu Nr. 2201/2003 un tās priekštecēm ( 52 ) vai par starptautiskajām privāttiesībām kopumā ( 53 ). Būtiski ir tas, kur faktiski norisinās bērna dzīve ( 54 ).

80. Tā kā pastāvīgā dzīvesvieta ir faktisks jēdziens, no tā izriet, ka tas nav atkarīgs no tā, vai dzīvesvieta ir izveidota likumīgi. Citādi Regulas Nr. 2201/2003 10. pantam nebūtu jēgas, ciktāl šī tiesību norma pieļauj iegūt pastāvīgo dzīvesvietu, lai gan aizvešana ir nelikumīga. Citiem vārdiem sakot, pastāvīgās dzīvesvietas iegūšanai nav nekāda sakara ar pārcelšanās likumīgumu. Pastāvīgā dzīvesvieta principā var tikt iegūta nelikumīgas pārcelšanās rezultātā.

81. Turklāt ir jānorāda, ka, lai gan Angulemas Ģimenes lietu tiesa ir izmantojusi jēdzienu bērna “pastāvīgā dzīvesvieta”, lai atzītu, ka bērnam ir jāpaliek mātes domicilā, tas nekādā veidā neietekmē to, vai bērns faktiski ir ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu Īrijā 1980. gada Hāgas konvencijas un Regulas Nr. 2201/2003 noteikumu izpratnē.

82. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa, šķiet, zināmā mērā atbalsta interpretāciju, kurā pastāvīgā dzīvesvieta ir padarīta atkarīga no tiesvedību neesamības tiesā, līdz ar to notiekoša tiesvedība Francijā saistībā ar aizgādības tiesībām liedz bērna pastāvīgo dzīvesvietu mainīt no Francijas uz Īriju ( 55 ).

83. Manuprāt, nav pamata atkāpties no plaši atzītas pastāvīgās dzīvesvietas klasifikācijas par faktisku jēdzienu. Nav nekādas vajadzības šo jēdzienu pārklāt ar juridiskām koncepcijām. Tiesiskā noteiktība liek izmantot jēdzienu, kas ir viegli piemērojams. Ja atzītu, ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta nevar mainīties tāpēc, ka notiek tiesvedība, tas faktiski izraisītu to, ka pastāvīgās dzīvesvietas iegūšana tiktu kavēta uz nenoteiktu laika posmu. Tas arī nozīmētu, ka tādos gadījumos kā šajā lietā tāpēc vien, ka norisinās apelācijas tiesvedība, visiem citiem iepriekš minētajiem faktiskajiem apstākļiem nebūtu nozīmes. Tāds nevarēja būt 1980. gada Hāgas konvencijas un Regulas Nr. 2201/2003 izstrādātāju nodoms.

84. Tāpēc pastāvīgā dzīvesvieta joprojām būtu jāinterpretē kā faktisks jēdziens. (Valsts) tiesai būtu jābūt spējīgai, pamatojoties uz pierādījumiem par tai nodotajiem faktiem, ātri noteikt, kur ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta. Ar iepriekš minētā kritērija palīdzību tam būtu jābūt iespējamam. Nevar gaidīt, ka valsts tiesa izmantos divu lietas dalībnieku strīda vēsturi citā valstī, tikai lai noskaidrotu viņu bērna pastāvīgo dzīvesvietu.

85. Tāpēc es ierosinu Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, ka tādā gadījumā, kā pamatlietā aplūkotais, kad bērns ir aizvests no vienas dalībvalsts uz citu kopā ar vecāku, kam tolaik bija aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu un kam izcelsmes dalībvalsts tiesa bija ļāvusi pārcelties uz citu dalībvalsti, bērns principā var iegūt pastāvīgo dzīvesvietu citā dalībvalstī. Tas, ka izcelsmes dalībvalstī joprojām norisinās tiesvedība saistībā ar bērna aizgādību, neatspēko šo secinājumu, jo pastāvīgā dzīvesvieta ir faktisks jēdziens un nav atkarīga no tā, vai notiek tiesvedība tiesā.

C – Otrais jautājums

86. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlētos uzzināt, vai tēvs vai Francijas tiesas ( 56 ) joprojām saglabā aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu, kas bērna aizturēšanu Īrijā padara nelikumīgu. Tas nozīmē, ka būtībā iesniedzējtiesai ir vajadzīga Hāgas konvencijas, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā, interpretācija, lai konstatētu, vai bērna atrašanās Īrijā ir nelikumīga aizturēšana, ko īstenojusi māte.

87. Jāatgādina, ka māte ar bērnu uz Īriju devās 2012. gada 12. jūnijā un kopš tā laika tur dzīvo. Šī pārcelšanās notika, pamatojoties uz Angulemas tiesas 2012. gada 2. aprīļa spriedumu. 2013. gada 5. martā Bordo Apelācijas tiesa izdeva rīkojumu, ka bērns ir jāved atpakaļ uz Franciju.

88. Pārcelšanās 2012. gada 12. jūlijā bija likumīga. Tobrīd māte nepārkāpa aizgādības tiesības ( 57 ).

89. Iesniedzējtiesa atsaucas uz nelikumīgas aizturēšanas iespēju, “ņemot vērā rīkojuma par saskarsmes tiesībām, ko Angulemas Ģimenes lietu tiesa bija pieņēmusi 2012. gada 2. jūnijā, neievērošanu pirmoreiz” ( 58 ). Tas ir pamatots ar pieņēmumu, “ka pašas Francijas tiesas apliecina, ka tām joprojām bija “vecāku atbildība” par bērnu, kaut gan viņš atradās Īrijā” ( 59 ).

90. Šādai argumentācijai nevar piekrist.

91. Gan 1980. gada Hāgas konvencijā, gan Regulā Nr. 2201/2003 ir atsauce uz aizgādības tiesību pārkāpšanu, nevis uz saskarsmes tiesību pārkāpšanu. Ciktāl runa ir par 1980. gada Hāgas konvenciju, šis formulējums skaidri atspoguļo konvencijas izstrādātāju gribu ( 60 ).

92. Tāpēc nav iedomājams, ka māte nelikumīgi bērnu aizveda vai aizturēja 2012. gada 12. jūlijā vai nākamajos mēnešos tūlīt pēc tam ( 61 ).

93. Bet kā ar laikposmu pēc 2013. gada 5. marta?

94. Šajā ziņā tēvs apgalvo, ka bērns ir ticis nelikumīgi aizturēts Īrijā, sākot no Bordo Apelācijas tiesas rīkojuma izdošanas ( 62 ). Citiem vārdiem sakot, jautājums ir par to, vai šajā lietā likumīga aizvešana kļuva par nelikumīgu aizturēšanu.

95. Man ir zināmas šaubas par to, vai 1980. gada Hāgas konvencijas līgumslēdzēju pušu nodoms bija uz šādu situāciju attiecināt nelikumīgas aizturēšanas jēdzienu. Saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas paskaidrojošo ziņojumu šajā konvencijā paredzētās situācijas ir tās, kas izriet no spēka pielietojuma, lai izveidotu mākslīgu juridisku saikni starptautiskā līmenī, lai iegūtu aizgādību par bērnu ( 63 ). Saskaņā ar paskaidrojošo ziņojumu nozīme ir tam, ka bērns tiek aizvests no ģimenes loka un sociālās vides, kurā ir veidojusies viņa dzīve ( 64 ). Šajā gadījumā šāda situācija nepastāv. Bordo Apelācijas tiesas sprieduma taisīšanas dienā bērns Īrijā bija dzīvojis jau vairāk nekā septiņus mēnešus. Tāpēc viņš tajā brīdī netika pēkšņi aizvests no viņa ģimenes loka un sociālās vides.

96. Tāpēc es nesaprotu, kādā veidā šajā lietā pastāvošajos apstākļos likumīga aizvešana varētu būt kļuvusi par nelikumīgu aizturēšanu ( 65 ).

97. Argumentācija šajā ziņā lielā mērā ir saskaņā ar to, kas attiecas uz iepriekš aplūkoto jautājumu par pastāvīgo dzīvesvietu.

98. Šāds secinājums, manuprāt, ir saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas un Regulas Nr. 2201/2003 loģiku. Tiek pārbaudīts tikai tas, vai ir izpildīti kritēriji rīkojuma par bērna atgriešanos izdošanai, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā.

99. Šis jautājums atšķiras no jautājuma par Francijas tiesu nolēmumu par aizgādības tiesībām atzīšanu un izpildi. Regulā šajā ziņā ir paredzēta atzīšanas un izpildes procedūra atbilstoši regulas III nodaļai.

100. No tā izriet, ka atbildei uz otro jautājumu būtu jābūt, ka tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais, kad bērns ir ticis aizvests no vienas dalībvalsts uz citu kopā ar vecāku, kam tobrīd bija aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu un kam izcelsmes dalībvalsts tiesas bija ļāvušas pārcelties uz citu dalībvalsti, aizgādības tiesību izmaiņas, kas veiktas ar apelācijas instances spriedumu izcelsmes dalībvalstī, nepadara aizturēšanu par nelikumīgu.

D – Trešais jautājums

101. Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tai ir tiesības izskatīt jautājumu par pastāvīgo dzīvesvietu.

102. Atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša.

103. Tomēr es vēlētos atkārtot un uzsvērt, ka Īrijas tiesām ir jānosaka bērna pastāvīgā dzīvesvieta saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā, t.i., tikai lai noteiktu, vai ir notikusi nelikumīga aizturēšana.

104. Jautājums par jurisdikciju aizgādības lietās ir atšķirīgs jautājums un ir jāizskata, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 8., 10. un 12. pantu, kas netiek aplūkoti šajā tiesvedībā.

105. Tāpēc es ierosinu uz trešo jautājumu atbildēt, ka dalībvalsts tiesa, kurai ir iesniegts pieteikums izdot rīkojumu par bērna atgriešanos saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā, ir tiesīga izlemt jautājumu par bērna pastāvīgo dzīvesvietu tieši pirms iespējamās nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas.

VII – Secinājumi

106. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Supreme Court (Īrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) saistībā ar lēmumu par pieteikumu izdot rīkojumu par bērna atgriešanos saskaņā ar 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvenciju par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, kā minēts Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 11. panta 1. punktā, tādā gadījumā, kā pamatlietā aplūkotais, kad bērns ir ticis aizvests no vienas dalībvalsts uz citu kopā ar vecāku, kam tobrīd ir aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu un kam izcelsmes dalībvalsts tiesa ir ļāvusi pārcelties uz citu dalībvalsti, jāatzīst, ka bērns principā var iegūt pastāvīgo dzīvesvietu citā dalībvalstī. Tas, ka izcelsmes dalībvalstī joprojām norisinās tiesvedība saistībā ar bērna aizgādību, neatspēko šo secinājumu, jo pastāvīgā dzīvesvieta ir faktisks jēdziens un nav atkarīga no tā, vai notiek tiesvedība tiesā; 2) saistībā ar lēmumu par pieteikumu izdot rīkojumu par bērna atgriešanos saskaņā ar Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā, tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais, kad bērns ir ticis aizvests no vienas dalībvalsts uz citu kopā ar vecāku, kam tobrīd bija aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu un kam izcelsmes dalībvalsts tiesa bija ļāvusi pārcelties uz citu dalībvalsti, jāatzīst, ka aizgādības tiesību izmaiņas, kas veiktas ar apelācijas instances spriedumu izcelsmes dalībvalstī, nepadara aizturēšanu par nelikumīgu; 3) dalībvalsts tiesa, kurai ir iesniegts pieteikums izdot rīkojumu par atgriešanos saskaņā ar Hāgas konvenciju, kā minēts Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā, ir tiesīga izlemt jautājumu par bērna pastāvīgo dzīvesvietu tieši pirms iespējamās nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) 2003. gada 27. novembra Regula par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV L 338, 1. lpp.).

( 3 ) Pieejama interneta vietnē: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28en.pdf.

( 4 ) Pieejams interneta vietnē: http://www.irishstatutebook.ie/1991/en/act/pub/0006/.

( 5 ) Pieejams interneta vietnē: http://www.irishstatutebook.ie/2005/en/si/0112.html.

( 6 ) Ciktāl tiesvedība notika pirms laulības šķiršanas, tā šeit netiks atspoguļota, jo tai nav nekādas nozīmes izskatāmajā lietā.

( 7 ) Attiecīgā sprieduma daļa ir formulēta šādi: “Fixe la résidence habituelle de l’enfant au domicile de la mère à compter du 7 juillet 2012 [Bērna pastāvīgā dzīvesvieta tiek noteikta pie mātes, sākot ar 2012. gada 7. jūliju]”.

( 8 ) Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīts, ka High Court of Ireland lēma gan par pieteikumu izdot rīkojumu par atgriešanos, gan par pieteikumu sniegt (tā saukto) “paziņojumu” par nelikumīgu aizturēšanu. Ja šo pieteikumu sniegt “paziņojumu”, kā, šķiet, uzskata iesniedzējtiesa, atzītu par pieteikumu pieņemt “lēmumu vai citu nolēmumu, ka aizvešana vai aizturēšana bijusi nelikumīga Konvencijas 3. panta izpratnē,” kā tas ir minēts 1980. gada Hāgas konvencijas 15. pantā, tas man šķistu dīvaini. Rīkojums par atgriešanos, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 12. pantu, un “lēmums vai cits nolēmums, ka aizvešana vai aizturēšana bijusi nelikumīga Konvencijas 3. panta izpratnē,” kā tas ir minēts 1980. gada Hāgas konvencijas 15. pantā, ir divi pilnīgi atšķirīgi nolēmumi. Atbilstoši manai 1980. gada Hāgas konvencijas interpretācijai persona nevar vienā un tajā pašā tiesā lūgt pieņemt abus. Patiešām, “lēmumu vai citu nolēmumu, ka aizvešana vai aizturēšana bijusi nelikumīga Konvencijas 3. panta izpratnē,” ir jālūdz pieņemt tai kompetentajai iestādei, kurai nav lūgts izdot rīkojumu par atgriešanos saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 12. pantu.

( 9 ) Skat. 1998. gada 28. maija Padomes aktu, ar ko, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3 pantu, tiek izstrādāta Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulību lietās (OV C 221, 1. lpp.). Šī konvencija nekad nestājās spēkā, jo tā tika aizstāta ar “Briseles II” regulu pēc tiesu iestāžu sadarbības civillietās “iekļaušanas Kopienas kompetencē”, attiecīgo nodaļu no bijušā trešā pīlāra pārvietojot uz pirmo pīlāru (EK līguma III daļas IV sadaļa), 1999. gada 1. maijā stājoties spēkā Amsterdamas līgumam.

( 10 ) Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem (OV L 160, 19. lpp.).

( 11 ) Panta nosaukums bija “Bērnu nolaupīšana”, un tajā ir noteikts: “Tiesas, kurām piekrīt lietas 3. panta nozīmē, īsteno jurisdikciju saskaņā ar 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvenciju par bērnu starptautiskas nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, un jo īpaši tās 3. un 16. pantu”.

( 12 ) Skat. Priekšlikumu Padomes regulai par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulību lietās un lietās par vecāku atbildību, ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 1347/2000 un groza Regulu (EK) Nr. 44/2001 lietās par uzturēšanu, COM(2002) 222, galīgā redakcija/2 (OV 2002, C 203 E/155).

( 13 ) Skat. priekšlikuma 61. panta e) punktu, minēts iepriekš.

( 14 ) Sīkāk skat. McEleavy, P., “The new child abduction regime in the European Union: symbiotic relationship or forced partnership?”, 1 Journal of Private International Law, 5.–34. lpp., it īpaši 8.–14. lpp.

( 15 ) Citu starpā skat. Rieck, J., “Kindesentführung und die Konkurrenz zwischen dem HKÜ und der EheEuGVVO 2003 (Brüssel IIa)”, no Neue Juristische Wochenschrift, 2008, 182.–185. lpp., it īpaši 184. lpp.

( 16 ) Mans izcēlums.

( 17 ) Uz to pareizi ir norādījis M. Frank: Gebauer, M., Wiedmann, T., Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. izd., Stuttgart et al, 2010, 29. nodaļa, 42. punkts.

( 18 ) Skat. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 17. apsvērumu.

( 19 ) Daži to sauc par “būtiskām izmaiņām bērnu nolaupīšanas metodoloģijā” – Beaumont, P. R., McEleavy, P. E., Private International Law, A. E. Anton, 3. izd., Edinburga, 2011, 17.100. punkts, 838. lpp.

( 20 ) Skat. Rauscher, T., “Parental Responsibility Cases under the new Council Regulation “Brussels IIA””, no 5 The European Legal Forum, 2005, I‑37.–46. lpp., it īpaši 43. lpp.

( 21 ) Skat. Regulas Nr. 2201/2003 60. panta e) punktu.

( 22 ) Skat. Regulas Nr. 2201/2003 62. panta 1. punktu.

( 23 ) Saistībā ar sīkāku analīzi, kas veikta par vispārējiem jautājumiem saistībā ar Tiesas kompetenci interpretēt starptautiskus nolīgumus, skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:50, 45. un nākamie punkti).

( 24 ) Skat. Padomes 2006. gada 5. oktobra Lēmumu 2006/719/EK par Kopienas pievienošanos Hāgas Starptautisko privāttiesību konferencei (OV L 297, 1. lpp.).

( 25 ) Skat. tabulu par 1980. gada Hāgas konvencijas pašreizējo stāvokli, pieejama interneta vietnē: http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.status&cid= 24.

( 26 ) Tā tas īpaši ir gadījumā, kad ir grūti noskaidrot, kurās Regulas Nr. 2201/2003 11. panta daļās ir tikai atsauce uz 1980. gada Hāgas konvenciju un kuras daļas to faktiski papildina, kaut arī šādu nošķiršanu ir iespējams veikt, kā es esmu centies to pierādīt iepriekš.

( 27 ) Spriedums McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).

( 28 ) Skat. spriedumu McB. (EU:C:2010:582, 35. punkts), kurā Tiesa atzina, ka “šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata, ka tai ir nepieciešama Regulas Nr. 2201/2003, it īpaši tās 2. panta 11. punkta interpretācija, lai lemtu par tajā iesniegto lūgumu izsniegt lēmumu vai nolēmumu, kurā būtu konstatēts, ka bērnu aizvešana vai aizturēšana, kas tiek aplūkota pamatlietā, bijusi nelikumīga. Turklāt no piemērojamajiem valsts tiesību aktiem, t.i., 1991. gada Likuma par bērnu nolaupīšanu un rīkojumu par aizgādības tiesībām izpildi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Kopienu (nolēmumi laulību lietās un lietās par vecāku atbildību) 2005. gada noteikumiem, 15. panta izriet, ka gadījumā, ja bērns ir aizvests uz citu dalībvalsti, valsts tiesai ir jālemj par aizvešanas likumību, ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 2. pantu, ja prasītājs tai lūdz izsniegt šādu lēmumu vai nolēmumu atbilstoši 1980. gada Hāgas konvencijas 15. pantam.”

( 29 ) Skat. spriedumu McB. (EU:C:2010:582, 36. un 37. punkts).

( 30 ) Skat. spriedumu Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 67. punkts).

( 31 ) Saistībā ar “paziņojumu” par nelikumīgu aizturēšanu skat. manus komentārus iepriekš, 8. zemsvītras piezīme.

( 32 ) Iesniedzējtiesa izmanto šo frāzi.

( 33 ) Mans izcēlums.

( 34 ) Tas ir skaidri norādīts arī 1980. gada Hāgas konvencijas 16. pantā.

( 35 ) Šķiet, ka High Court šo apstākli nav ņēmusi vērā savā 2013. gada 13. augusta spriedumā, kas ir minēts iepriekš. It īpaši skat. šī sprieduma 35. un 52. punktu, pieejams interneta vietnē: http://www.bailii.org/ie/cases/IEHC/2013/H460.html.

( 36 ) Tēvs apgalvo, ka pastāvīgā dzīvesvieta ir Francijā.

( 37 ) Katrā ziņā, tiklīdz kompetentajā tiesā ir iesniegta prasība, tā principā saglabā jurisdikciju pat tad, ja tiesvedības norises laikā bērns iegūst pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī. Šis ir pazīstams kā perpetuatio fori princips. Skat. Weitz, K., “Jurysdykcja krajowa w sprawach małżeńskich oraz w sprawach dotyczących odpowiedzialności rodzicielskiej w prawie wspólnotowym”, 16 Kwartalnik prawa prywatnego, 2007, 81.–154. lpp., it īpaši 126. lpp., kas precīzāk šo principu raksturo kā perpetuatio iurisdictionis principu. Tāpēc šī principa rezultātā bērna pastāvīgās dzīvesvietas maiņa tiesvedības norises laikā pati par sevi neizraisa izmaiņas jurisdikcijā. Šajā ziņā skat. Eiropas Komisijas Praktisko rokasgrāmatu Briseles II regulas piemērošanai [Practice Guide for the application of the new Brussels II Regulation], Brisele, 2005, 15. lpp., pieejama interneta vietnē: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/guide_new_brussels_ii_en.pdf.

( 38 ) Neatzīšanas pamats attiecībā uz spriedumiem, kas ir saistīti ar vecāku atbildību.

( 39 ) Aizliegums apstrīdēt izcelsmes tiesas piekritību.

( 40 ) Nevis, kā tas ir Regulas Nr. 2201/2003 8. pantā, bērna pastāvīgā dzīvesvieta brīdī, kad tiesā ir iesniegta prasība.

( 41 ) Spriedums A (C‑523/07, EU:C:2009:225).

( 42 ) Spriedums Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829).

( 43 ) Skat. spriedumu Mercredi (EU:C:2010:829, 44. punkts).

( 44 ) Skat. spriedumu Mercredi (EU:C:2010:829, 46. punkts).

( 45 ) Skat. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvērumu.

( 46 ) Skat. spriedumu A (EU:C:2009:225, 44. punkts).

( 47 ) Skat. spriedumu Mercredi (EU:C:2010:829, 51. punkts).

( 48 ) Skat. spriedumu Mercredi (EU:C:2010:829, 54. punkts).

( 49 ) Skat. spriedumu Mercredi (EU:C:2010:829, 56. punkts). Šajā spriedumā Tiesa turklāt liek uzsvaru uz personas, kurai ir vecāku atbildība, nodomu pastāvīgi kopā ar bērnu apmesties uz dzīvi citā dalībvalstī, kas izpaužas kā konkrēti reāli pasākumi, piemēram, mājokļa iegāde vai īre kā norāde uz pastāvīgās dzīvesvietas maiņu. Kaut arī šajā lietā mātes nodoms noteikti ir pienācīgi jāņem vērā kā faktisks apstāklis, tomēr ir jāuzsver, ka šis Tiesas liktais uzsvars uz nodomu ir jāaplūko, ņemot vērā faktus, kas pastāvēja lietā Mercredi, kurā mātes uzturēšanās citā dalībvalstī ilgums bija ļoti īss. Patiesi, kā R. Lamont ir norādījis savā rakstā “Habitual residence and Brussels IIbis: developing concepts for European private international family law”, 3 Journal of Private International Law, 2007, 261.–281. lpp., it īpaši 263. lpp.: “Vēlme izveidot pastāvīgo dzīvesvietu pēc ļoti īsa laika posma nozīmē, ka personas nodoms iegūt dzīvesvietu ir kļuvis nozīmīgs, lai noskaidrotu, vai viņi ir ieguvuši pastāvīgo dzīvesvietu.”

( 50 ) Skat. Elisa Pérez‑Vera, Paskaidrojošais ziņojums, Madride, 1981. gada aprīlis, 66. punkts, pieejams interneta vietnē: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf.

( 51 ) Beaumont, P. R., McEleavy, P. E., minēts iepriekš, 7.67. punkts, 178. lpp.: “Piesaistes kritērija pamatā ir faktiskā saikne un tādējādi to var pretnostatīt domicilam”; Rauscher, T., Internationales Privatrecht, 3. izd., Heidelberga, 2009, 273. punkts, 65. lpp.

( 52 ) Skat., piemēram, Lamont, R., minēts iepriekš, 263. lpp., kurš jēdzienu precīzi apraksta kā “vienkārši piemērojamu un elastīgu, mainīgu, ja laika gaitā mainās personiskie vai ģimenes apstākļi”.

( 53 ) Skat., piemēram, Kegel, G., Schurig, K., Internationales Privatrecht, Minhene, 2004, 471. lpp. Skat. arī Świerczyński darbā: Pazdan, M. (izd.), System prawa prywatnego. Prawo prywatne międzynarodowe, 20A. sēj., Varšava, 2014, 113. punkts, 233. lpp.

( 54 ) Jēdzieni “Daseinsmittelpunkt” (uzturēšanās vieta) (Rauscher, T., minēts iepriekš, 274. punkts, 65. lpp.) vai “Lebensmittelpunkt” (galvenais interešu centrs) (Heß, B., Europäisches Zivilprozeßrecht, Heidelberga, 2010, § 7, 55. punkts, 408. lpp.) Vācijas tiesību doktrīnā ļoti precīzi raksturo šo jautājumu. Attiecībā uz plašāku “Lebensmittelpunkt” kā personas sociālo saišu pastāvēšanas vietas analīzi skat. Kegel, G., “Was ist gewöhnlicher Aufenthalt?”, Recht im Wandel seines sozialen und technischen Umfeldes - Festschrift für Manfred Rehbinder, Minhene/Berne, 2002, 699.–706. lpp., it īpaši 701. lpp.

( 55 ) Varētu piebilst, ka māte ar bērnu uz Īriju pārcēlās, zinot, ka Bordo Apelācijas tiesā ir iesniegta apelācijas sūdzība. Iepriekš ir aprakstīts, ka tēvs apelācijas sūdzību iesniedza 2012. gada 23. aprīlī, bet māte uz Īriju pārcēlās 2012. gada 12. jūlijā.

( 56 ) Kā Francijas Republika to izskaidroja tiesas sēdē, Francijā tiesas nevar saglabāt šādas tiesības.

( 57 ) Kā norādīts iepriekš, tas nav apstrīdēts.

( 58 ) Lasīt “2012. gada 2. aprīlis”.

( 59 ) Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajai iesniedzējtiesas atsaucei uz spriedumu Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 59. punkts), lai pierādītu, ka Francijas tiesām bija “vecāku atbildība” attiecībā uz bērnu, nav nozīmes. Minētajā spriedumā Tiesa tikai atkārto Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 7., 8. un 9. punktā ietvertās juridiskās definīcijas.

( 60 ) Skat. Elisa Pérez‑Vera, Paskaidrojošais ziņojums, Madride, 1981. gada aprīlis, 65. punkts; pieejams interneta vietnē: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf: “Lai gan problēmas, kas var rasties no saskarsmes tiesību pārkāpšanas, it īpaši, ja aizgādnis bērnu ir aizvedis uz ārvalstīm, tika aplūkotas četrpadsmitās sesijas laikā, vairākums uzskatīja, ka šādu situāciju nevar iekļaut tajā pašā kategorijā kā nelikumīgu aizvešanu, kuru cenšas novērst.”

( 61 ) To, šķiet, atzīst arī iesniedzējtiesa un neapstrīd tēvs.

( 62 ) Es atgādinu, ka Bordo Apelācijas tiesa 2013. gada 5. martā izdeva rīkojumu par to, ka aizgādība ir īstenojama kopīgi un ka bērnam ir jādzīvo kopā ar tēvu, mātei nosakot konkrētas saskarsmes tiesības un tiesības bērnu uzņemt pie sevis. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīts, ka tēvs apgalvo, ka nelikumīga aizturēšana ir notikusi kopš minētā datuma, bet “māte Īrijas High Court sekmīgi apgalvoja, ka tieši pirms 2013. gada 5. martaH pastāvīgā dzīvesvieta bija Īrijā un tādējādi Francijas tiesās vairs nebija izskatāms šis jautājums”. Es vēlreiz gribētu norādīt, ka tas, vai pastāv nelikumīga aizturēšana, nav atkarīgs no tā, vai Francijas tiesās “bija iesniegta prasība šajā jautājumā”. Kā ir uzsvērts iepriekš, tam nav nozīmes, jo Francijā un Īrijā notiekošo tiesvedību priekšmeti atšķiras.

( 63 ) Skat. Paskaidrojošo ziņojumu, minēts iepriekš, 11. punkts.

( 64 ) Turpat.

( 65 ) Tas nenozīmē, ka es radītu vispāratzītu noteikumu, saskaņā ar kuru likumīga aizvešana nekad nevar kļūt par nelikumīgu aizturēšanu. Skat. arī Paskaidrojošo ziņojumu, minēts iepriekš, 12. punkts.