ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Attiecībā uz Padomes tiesību aktiem, ar ko nosaka ierobežojošus pasākumus pret personām un organizācijām Kotdivuārā, kas tika publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un kurus atbilstīgi Lēmuma 2010/656, ar ko atjauno ierobežojošus pasākumus pret Kotdivuāru, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. panta 3. punktam un Regulas Nr. 560/2005, ar ko nosaka dažus īpašus ierobežojošus pasākumus, kuri vērsti pret konkrētām personām un vienībām saistībā ar situāciju Kotdivuārā, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, 11.a panta 3. punktam bija jāpaziņo adresātiem vai nu tieši, ja to adreses ir zināmas, vai, pretējā gadījumā, publicējot paziņojumu šajā Oficiālajā Vēstnesī, termiņš prasības atcelt tiesību aktu celšanai saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu sākās katrai no šīm personām un vienībām no paziņojuma, kas tām bija jāsaņem, datuma.

Tā kā šie tiesību akti, kuri pēc savas dabas, šķiet, vienlaikus ir vispārēji piemērojami tiesību akti un individuālu lēmumu virkne, tika pieņemti, pamatojoties uz noteikumiem par ārlietu un kopējās drošības politiku, tieši šo tiesību aktu individuālais raksturs atbilstīgi LESD 275. panta otrajai daļai un 263. panta ceturtajai daļai dod piekļuvi Savienības tiesai. Ņemot vērā šīs īpatnības un no tām izrietošo publikācijas un paziņošanas režīmu, LESD 263. panta sestā daļa netiktu piemērota saskanīgi, ja attiecībā uz konkrētajām personām un vienībām prasības atcelt tiesību aktu celšanas termiņa aprēķina sākumpunkts būtu attiecīgā tiesību akta publikācijas datums, nevis datums, kad tas tām tika paziņots. Šīs paziņošanas mērķis tieši ir ļaut adresātiem pēc iespējas labāk aizstāvēt savas tiesības un, zinot visus apstākļus, nolemt, vai ir derīgi vērsties Savienības tiesā.

Turklāt, ņemot vērā to, ka attiecīgo personu un vienību uzmanībai Oficiālajā Vēstnesī publicēti paziņojumi ļauj attiecīgajām personām identificēt tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir to rīcībā, lai apstrīdētu savu iekļaušanu attiecīgajos sarakstos, kā arī prasības celšanas termiņa beigas, ir būtiski, ka attiecīgās personas un vienības nevar nokavēt prasības celšanas termiņa sākumu, atsaucoties uz to, ka nav notikusi tieša paziņošana vai ka par apstrīdētajiem tiesību aktiem faktiski uzzināts vēlāk. Ja prasītājiem šāda iespēja būtu, nepastāvot nepārvaramas varas apstākļiem, tas kaitētu pašam prasības celšanas termiņa mērķim, kas ir nodrošināt tiesisko noteiktību, novēršot bezgalīgu Savienības tiesību aktu, kas rada tiesiskas sekas, apstrīdēšanu.

(sal. ar 55.–59. un 62. punktu)
Lai arī noteikt parasto pensijas vecumu šīs regulas 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē patiešām ir dalībvalstu kompetencē, jo Savienības tiesībās šis jautājums nav saskaņots, šīs regulas piemērošanā šīs valstis nedrīkst atsaukties uz to, ka Direktīvas 79/7 7. panta 1. punktā tām ir ļauts atšķirīgi attiekties, nosakot pensijas vecumu sociālā nodrošinājuma jomā. Nav uzskatāms, ka Savienības likumdevējs, šādi atsaukdamies uz kādu nesaskaņotu jēdzienu, būtu pilnvarojis minētās valstis šīs regulas īstenošanā pieņemt pasākumus, kas aizskar Savienības tiesību vispārējos principus, kā arī pamattiesības. Tādēļ Regulas Nr. 1257/1999 īstenošanā, ņemot vērā arī šīs regulas preambulas 40. apsvērumu un 2. panta 11. ievilkumu, dalībvalstīm saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 51. panta 1. punktu ir jāievēro minētās Hartas 20. pantā, 21. panta 1. punktā un 23. pantā noteiktie principi par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu.

Savienības tiesībām un to vispārējiem principiem par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu nav atbilstoši, ka saskaņā ar kādas dalībvalsts pensiju sistēmas noteikumiem par vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu parastais pensijas vecums Regulas Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē tiek noteikts atšķirīgi atkarībā no atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā pieprasošās personas dzimuma un sieviešu dzimuma pieprasītāju gadījumā – atkarībā no pieprasītājas izaudzināto bērnu skaita.

Proti, ņemot vērā minētās regulas 10. panta 1. punktā saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos paredzētā atbalsta mērķi lauksaimniekus neatkarīgi no viņu dzimuma un uzaudzināto bērnu skaita mudināt priekšlaicīgi pavisam izbeigt savu lauksaimniecisko darbību, lai varētu labāk nodrošināt lauku saimniecību dzīvotspēju, šie gados vecākie viena vai otra dzimuma lauksaimnieki atrodas līdzīgās situācijās. Tāpēc Savienības tiesībām un to vispārējiem principiem par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu būtu pretrunā, ja attieksme pret šīm situācijām bez objektīva pamatojuma būtu atšķirīga.

Savukārt vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanas sekas šādā situācijā ir tādas, ka tikmēr, kamēr nav veikti pasākumi, kas atjaunotu vienlīdzīgu attieksmi, vienlīdzības principa ievērošanu var nodrošināt, vienīgi piešķirot mazāk labvēlīgo attieksmi saņēmušās kategorijas personām tās pašas priekšrocības, kādas ir privileģētajai kategorijai piederīgajām personām.

(sal. ar 30., 31., 35. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Saskaņā ar parastajiem pierādījumu savākšanu reglamentējošajiem noteikumiem darba ņēmējs, kurš uzskata, ka ir ticis diskriminēts dzimuma dēļ attiecībā uz darba samaksu, principā ir tas, kuram valsts tiesā ir jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj prezumēt šādas EKL 141. pantā un Direktīvā 75/117 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienlīdzīgu atalgojumu vīriešiem un sievietēm, aizliegtas nevienlīdzīgas darba samaksas pastāvēšanu.

Līdz ar to šim darba ņēmējam ar jebkādiem pieļaujamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem ir jāpierāda, ka viņš saņem zemāku darba samaksu par darba samaksu, ko viņa darba devējs izmaksā viņa kolēģiem, kuri ir uzskatāmi par salīdzināmām personām, ka patiesībā viņš veic tādu pašu vai līdzvērtīgu darbu, kas ir salīdzināms ar iepriekš minēto personu veikto darbu, un ka tādējādi viņš pirmšķietami ir tādas diskriminācijas upuris, kas ir izskaidrojama tikai ar dzimumu.

Ja darba ņēmējs iesniegtu pierādījumus par to, ka attiecīgajā gadījumā ir izpildīti kritēriji attiecībā uz atšķirīgas darba samaksas starp sieviešu un vīriešu dzimuma darba ņēmējiem, kā arī salīdzināma darba pastāvēšanu, tad pirmšķietami būtu konstatējama diskriminācija. Līdz ar to darba devējam būtu jāpierāda, ka nav noticis vienlīdzīgas darba samaksas principa pārkāpums, ar jebkādiem pieļaujamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem pierādot tostarp to, ka abu attiecīgo darba ņēmēju veiktā darbība faktiski nav salīdzināma vai ka konstatētā atšķirīgā darba samaksa ir pamatojama ar objektīviem apstākļiem, kam nav nekādas saistības ar diskrimināciju dzimuma dēļ.

Šajā ziņā profesionālā izglītība nav tikai viens no faktoriem, kas var objektīvi pamatot atšķirīgo darba samaksu darba ņēmējiem, kuri veic vienādu darbu. Tā tāpat ir viens no kritērijiem, kas ļauj pārbaudīt, vai darba ņēmēji veic vienādu darbu vai nē.

(sal. ar 18.-20. un 29. punktu)
Turklāt no Direktīvas 2006/112 III pielikuma 3. punkta izriet, ka produktiem ir jābūt tādiem, “kurus parasti izmanto veselības aprūpē, slimību profilaksei un ārstēšanai medicīniskiem un veterināriem nolūkiem”. No minētā izriet, ka minētajā 3. punktā ir paredzēti tikai gatavi produkti, kurus uzreiz var lietot galapatērētājs, izņemot produktus, kurus iespējams izmantot zāļu ražošanā un kuri parasti tiek pakļauti turpmākai apstrādei.

Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu III pielikuma 4. punktu nedrīkst piemērot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi preču kategorijai, kas ietver medicīniskās preces, materiālus, iekārtas un ierīces, ko var izmantot tikai, lai novērstu, diagnosticētu, ārstētu, atvieglotu vai izārstētu cilvēku vai dzīvnieku slimības vai kaites.

Šis noteikums, no vienas puses, neietver visas medicīniskās preces, materiālus, iekārtas un ierīces, neatkarīgi no to izmantošanas mērķa, un, no otras puses, tas ir attiecināms tikai uz izmantošanu cilvēku vajadzībām un nav piemērojams izmantošanai veterinārām vajadzībām. Tādējādi, ne tikai Direktīvas 2006/112 III pielikumā paredzētās kategorijas ir jāinterpretē šauri situācijā, ja izskatāmais Savienības tiesību noteikums ir izņēmuma rakstura, bet šajā pielikumā izmantotie jēdzieni ir jāinterpretē saskaņā ar izskatāmo jēdzienu parasto nozīmi.

(sal. ar 59., 63. un 64. punktu)
Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 2. punkts un 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atļauj tādu uzņēmuma profesionālo sociālā nodrošinājuma sistēmas tiesisko regulējumu, kurā tā darbiniekiem, kas ir vecāki par 54 gadiem un kuri tiek atlaisti no darba ekonomiska iemesla dēļ, pabalsta, uz kuru tiem ir tiesības, summu aprēķina atbilstoši pirmajam iespējamajam pensionēšanās datumam, pretēji standarta aprēķina metodei, saskaņā ar kuru šāds pabalsts balstās it īpaši uz darba stāžu uzņēmumā, tādējādi izmaksātais pabalsts ir mazāks par to pabalstu, kurš tiek aprēķināts pēc šīs standartformulas, bet tas tomēr ir vismaz puse no šī pēdējā minētā pabalsta.

Faktiski, tā kā minētā tiesiskā regulējuma mērķis ir piešķirt kompensāciju nākotnei, aizsargāt jaunākus darbiniekus un atbalstīt viņu atkārtotu profesionālo integrēšanos, vienlaikus ņemot vērā nepieciešamību godīgi sadalīt sociālā plāna ierobežotos finanšu līdzekļus, šādas atšķirības attieksmē var attaisnot, atkāpjoties no aizlieguma diskriminēt vecuma dēļ principa, ja šo mērķu īstenošanai izmantotie līdzekļi ir piemēroti un nepieciešami un ja tie nepārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai vajadzīgo.

(sal. ar 42., 43., 46. un 54. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesa pēc savas ierosmes var izvērtēt, vai ir izpildīti nosacījumi, kas paredzēti LESD 258. pantā prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi celšanai.

Šajā ziņā, kā tas izriet no Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta, prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, šajā pieteikumā ir jānorāda tekstuāli loģiskā un saprotamā veidā un prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī vispār nelemj par kādu iebildumu.

Norādes par tāda prasības pieteikuma, ar kuru ierosina tiesvedību, satura neatņemama elementa neesamību, kāds ir laikposms, kurā dalībvalsts esot pārkāpusi, kā apgalvo Komisija, Savienības tiesības, neatbilst prasībām par loģiku, skaidrību un precizitāti. Šādā gadījumā Komisija nevar tikai apgalvot, ka runa ir par pašreizējo pienākumu neizpildi un ka Tiesas nolēmumam ir jāattiecas uz tagadni, nevis uz pagātni, tomēr neprecizējot domāto laikposmu.

(sal. ar 42.–44., 46. un 47. punktu)
Lieta C-165/11

Daňové riaditeľstvo Slovenskej republiky

pret

Profitube spol. s r.o.

(Najvyšší súd Slovenskej republiky lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — Piemērojamība — Kopienas muitas kodekss — Preces, kas ir ievestas no trešās valsts un kam ir piemērota muitas noliktavas procedūra kādā dalībvalstī — Preču pārstrāde, piemērojot ievešanas pārstrādei procedūru nodokļu neuzlikšanas sistēmā — Preču pārdošana un atkārtota muitas noliktavas procedūras piemērošana — Uzglabāšana tajā pašā muitas noliktavā visu darbību laikā — Preču piegāde par atlīdzību valsts teritorijā — Darbība, par kuru jāmaksā PVN”

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 8. novembra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Preču piegāde — Jēdziens — Tādu preču pārdošana, kam ir piemērots muitas nodokļu atlikšanas režīms — Ietveršana — Robežas — Dalībvalstu iespēja šādus darījumus atbrīvot no nodokļa — Valsts tiesas veikta pārbaude

(Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts, 5. panta 1. punkts un 16. panta 1. punkta B un D daļa)

Ja preces no trešās valsts tiek nodotas muitas noliktavas procedūrā kādā dalībvalstī, pēc tam pārveidotas atbilstoši ievešanas pārstrādei procedūrai nodokļu neuzlikšanas sistēmā un tad pārdotas un atkārtoti nodotas muitas noliktavas procedūrā, visu šo darbību laikā paliekot tajā pašā muitas noliktavā, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, šādu preču pārdošanai ir piemērojams pievienotās vērtības nodoklis atbilstoši Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Direktīvu 2004/66, 2. panta 1. punktam, ja vien minētā dalībvalsts nav izmantojusi tai piešķirto iespēju šo pārdošanas darījumu atbrīvot no nodokļa atbilstoši Sestās direktīvas 16. panta 1. punktam, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

(sal. ar 67. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kas grozīta ar Direktīvu 2004/27, 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai definētu “farmakoloģiskas iedarbības” jēdzienu šīs tiesību normas izpratnē, var ņemt vērā šī jēdziena definīciju, kas ir iekļauta Komisijas dienestu un dalībvalstu kompetento iestāžu kopīgi izstrādātajās vadlīnijās par Direktīvas 76/768 par kosmētikas līdzekļiem nošķiršanu no Direktīvas 2001/83 par zālēm.

Protams, vadlīnijas, kas nav minētas LESD 288. pantā paredzēto Savienības tiesību aktu vidū, pašas par sevi nevar būt juridiski saistošas, un lietas dalībniekiem nevar pārmest to neizpildi. Tomēr šis dokuments var sniegt lietderīgas norādes Savienības tiesību normu interpretācijai un tādējādi veicināt to vienveidīgas piemērošanas nodrošināšanu. Līdz ar to valsts tiesa, lai piemērotu “farmakoloģiskas iedarbības” jēdzienu Direktīvas 2001/83 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, var ņemt vērā minēto dokumentu. To darot, tai tomēr ir jāpārliecinās, ka tās tādējādi iegūtā interpretācija atbilst judikatūrā attiecībā uz Savienības tiesību aktu interpretāciju norādītajiem kritērijiem, tostarp tiem, kas attiecas uz kompetenču prejudiciālās tiesvedībās sadali starp valsts tiesām un Tiesu.

(sal. ar 23., 25.–27. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Tādu preču zīmju, kas sastāv no apzīmējumiem vai norādēm, kuri turklāt tiek izmantoti kā reklāmas saukļi, kvalitātes apzīmējumi vai izteikumi, kas mudina iegādāties preces vai pakalpojumus, uz kuriem attiecas šīs preču zīmes, reģistrācija šādas izmantošanas dēļ pati par sevi nav izslēdzama. Saistībā ar šādu preču zīmju atšķirtspējas vērtējumu nav piemērojami striktāki kritēriji nekā tie, kas ir piemērojami citiem apzīmējumiem.

Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan atšķirtspējas novērtēšanas kritēriji dažādām preču zīmju kategorijām ir vienādi, piemērojot šos kritērijus, varētu izrādīties, ka attiecībā uz katru no kategorijām konkrētās sabiedrības daļas uztvere ne vienmēr ir vienāda, un ka līdz ar to dažu kategoriju preču zīmju atšķirtspēju noteikt varētu būt grūtāk nekā citu kategoriju preču zīmju atšķirtspēju.

Lai gan Tiesa nav noliegusi, ka šī judikatūra noteiktos apstākļos var būt piemērojama vārdiskām preču zīmēm, ko veido reklāmas saukļi, tā tomēr ir uzsvērusi, ka grūtības konstatēt atšķirtspēju, kas varētu izrietēt no paša minēto preču zīmju rakstura un kas ir jāņem vērā, nepamato īpašu papildkritēriju noteikšanu vai atkāpšanos no tāda atšķirtspējas kritērija, kāds tas ir interpretēts judikatūrā.

(sal. ar 25.–27. punktu)
28

Šādos apstākļos Sąd Apelacyjny – Sąd Pracy i Ubezpieczeń Społecznych w Białymstoku nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai, ievērojot LESD 21. pantā un 20. panta 2. punktā noteikto principu par brīvu pārvietošanos un uzturēšanos Eiropas Savienības dalībvalstīs, [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka arī tie vecuma pabalsti naudā, tiesības uz kuriem ir iegūtas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību normām, nedrīkst tikt samazināti, mainīti, atlikti, atcelti vai konfiscēti tādēļ, ka saņēmējs ir vienlaikus dzīvojis (tam ir bijušas divas vienlīdz nozīmīgas pastāvīgās dzīvesvietas) divās dalībvalstīs, viena no kurām nav valsts, kuras teritorijā atrodas iestāde, kurai ir pienākums maksāt vecuma pensiju? 2) Vai LESD 21. pants un 20. panta 2. punkts, kā arī [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz [Likuma par vecuma pensijām] 114. panta 1. punktā saistībā ar 1975. gada 9. oktobra [..] Nolīguma [..] 4. pantu paredzēto valsts tiesisko regulējumu piemērot tā, ka Polijas sociālā nodrošinājuma iestāde lietu pārskata un personai, kurai daudzus gadus vienlaikus bijušas divas pastāvīgās dzīvesvietas (divi vitālo interešu centri) divās valstīs, kas šobrīd ir Eiropas Savienības dalībvalstis, un kura līdz 2009. gadam nav iesniegusi ne pieteikumu par sava vitālo interešu centra pārcelšanu uz kādu no šīm valstīm, ne arī attiecīgu paziņojumu par to, tiek atņemtas tiesības uz vecuma pensiju? Ja atbilde ir noliedzoša: 3) Vai LESD 20. panta 2. punkts un 21. pants, kā arī [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz [Likuma par vecuma pensijām] 138. panta 1. un 2. punktā paredzēto valsts tiesisko regulējumu piemērot tā, ka Polijas sociālā nodrošinājuma iestāde drīkst prasīt personai, kurai no 1975. līdz 2009. gadam vienlaikus bijušas divas pastāvīgās dzīvesvietas (divi vitālo interešu centri) divās valstīs, kas šobrīd ir Eiropas Savienības dalībvalstis, atmaksāt pēdējos trīs gados saņemto vecuma pensiju, ja šo personu, nedz lemjot par pieteikumu pensijas piešķiršanai, nedz pēc tās piešķiršanas, Polijas sociālā nodrošinājuma iestāde netika informējusi, ka viņai ir gan jāpaziņo par apstākli, ka viņai ir divas pastāvīgās dzīvesvietas divās valstīs, gan vai nu jāiesniedz pieteikums par sociālā nodrošinājuma iestādes, kuras kompetencē būtu lemt par pieteikumiem attiecībā uz vecuma pensiju, izvēli kādā no šīm valstīm, vai arī attiecīgi jāpaziņo par to?”
48

Šo interpretāciju pamatojošie apsvērumi turklāt liecina par to, ka nav nozīmes tam, vai atbalsts, par kuru ir pieņemts Padomes lēmums, ir pastāvošs vai jauns atbalsts. Faktiski, kā izriet no Tiesas judikatūras, Komisijas lēmuma efektivitāte tiek apšaubīta ne tikai tad, kad Padome pieņem lēmumu, ar kuru par saderīgu ar iekšējo tirgu atzīst to pašu atbalstu, par kuru Komisija jau ir pieņēmusi lēmumu, bet arī tad, ja atbalsta, par ko ir šis Padomes lēmums, mērķis ir kompensēt saņēmējiem nelikumīgi piešķirtu atbalstu, kas ir atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un kas šiem saņēmējiem ir jāatmaksā saskaņā ar Komisijas lēmumu. Šādos apstākļos otrais atbalsts ir tik nesaraujami saistīts ar to, kura nesaderību ar iekšējo tirgu Komisija konstatēja jau iepriekš, ka šķiet pilnīgi samāksloti nošķirt šos divus atbalstus LESD 108. panta 2. punkta piemērošanas nolūkā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2004. gada 29. jūnija spriedumu lietā Komisija/Padome, 45. un 46. punkts).
16

Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 22. punktā, no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka šie jautājumi ir saistīti ar to, ka valsts tiesībās pastāv noteikums, saskaņā ar kuru, lai gan līgumiem parasti ir relatīva ietekme, jo tie ir saistoši tikai pusēm, kas tos ir parakstījušas, no šī principa tomēr ir viens izņēmums gadījumā, ja tiek nodotas īpašumtiesības, jo īpašumtiesības uz pārdoto preci tiek nodotas visiem turpmākajiem attiecīgās preces pircējiem, turklāt kopā ar visiem papildu elementiem. Viens no šiem papildu elementiem ir preces pārpircēja tiesības pieprasīt atlīdzināt kaitējumu, kas izriet no preces neatbilstības, gan no tiešā pārdevēja, gan no jebkura starpnieka, kurš ir pārdevis preci, vai no tās ražotāja.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Trade Agency Ltd (turpmāk tekstā – “Trade Agency”) un Seramico Investments Ltd (turpmāk tekstā – “Seramico”) par High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Apvienotā Karaliste) taisīta aizmuguriska sprieduma atzīšanu un izpildi Latvijā atbilstoši Regulai Nr. 44/2001.
29

Tā piebilst, ka, ja Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanu būtu vēlējušies pakārtot starptautisko tiesību normām, tie to būtu paredzējuši, kā tas darīts, piemēram, Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīvas 2003/109/EK par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 19. nod., 6. sēj., 272. lpp.), 3. panta 2. punkta f) apakšpunktā. Turklāt šādu starptautisko tiesību normu neesot. Proti, ņemot vērā Tiesas judikatūru, kurā noteikts, ka Savienības likumdevējam jāievēro starptautiskās tiesības, ja šādas tiesību normas būtu bijušas, Direktīvā 2004/38 tās būtu ņemtas vērā. Katrā ziņā, pat ja tiktu pieņemts, ka šīs tiesību normas ir, Ungārija uzskata, ka to piemērošana nedrīkst apdraudēt tāda Savienības tiesiskā regulējuma kā Direktīva 2004/38 iedarbību, paredzot atkāpi no tās piemērojamības attiecībā uz personām.
4

Regulas preambulas 6., 11. un 23.–25. apsvērumā ir noteikts: “(6) Saskaņā ar proporcionalitātes principu šajā regulā būtu jāaprobežojas tikai ar noteikumiem, kas regulē piekritību maksātnespējas procedūru sākšanai un nolēmumus, ko taisa, tieši pamatojoties uz maksātnespējas procedūrām, un kas ir cieši saistīti ar šādām procedūrām. Turklāt šajā regulā vajadzētu iekļaut noteikumus par šādu nolēmumu atzīšanu un piemērojamo tiesību aktu, kas arī atbilst iepriekšminētajam principam. [..] (11) Šai regulai jāatzīst, ka lielā mērā atšķirīgo materiālo tiesību dēļ ir nepraktiski ieviest maksātnespējas procedūru ar vienotu darbības jomu visā Kopienā. Valsts, kurā sāktas procedūras, tiesību aktu bezizņēmuma piemērošana tāpēc bieži radītu sarežģījumus. Tas, piemēram, attiecas uz Kopienā sastopamajiem atšķirīgajiem tiesību aktiem par nodrošinājumiem. [..] Šajā regulā tas būtu jāņem vērā divos dažādos veidos. No vienas puses, ir jāparedz īpaši noteikumi par piemērojamo likumu īpaši būtisku tiesību un tiesisko attiecību gadījumā (piem., lietu tiesības un darba līgumi). No otras puses, reizē ar galvenajām maksātnespējas procedūrām ar vispārēju darbības jomu būtu jāatļauj arī valstu procedūras, kas attiecas tikai uz tiem aktīviem, kuri atrodas procedūru sākšanas valstī. [..] (23) Attiecībā uz šajā regulā ietvertajiem jautājumiem jānosaka vienoti tiesību normu kolīziju noteikumi, kas to piemērošanas jomā aizstāj valstu starptautisko privāttiesību noteikumus. Ja nav norādīts citādi, jāpiemēro tās dalībvalsts tiesību akti, kura sāk procedūru (lex concursus). Šim tiesību normu kolīziju noteikumam jābūt spēkā gan galvenajā procedūrā, gan vietējās procedūrās; lex concursus nosaka maksātnespējas procedūras sekas, gan procesuālās, gan materiālās, attiecībā uz iesaistītajām personām un tiesiskajām attiecībām. Tas regulē visus maksātnespējas procedūras sākšanas, izpildes un noslēgšanas nosacījumus. (24) Maksātnespējas procedūru automātiska atzīšana, kurām parasti piemēro procedūras sākšanas valsts tiesību aktus, var būt pretrunā ar noteikumiem, saskaņā ar kuriem darījumus veic citās dalībvalstīs. Lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts, jāparedz vairāki vispārējo noteikumu izņēmumi. (25) Ir vajadzība pēc īpašas norādes, kas neparedz procedūras sākšanas valsts tiesību aktu piemērošanu lietu tiesību gadījumā, jo tās ir visai būtiskas kredīta piešķiršanai. Šādu lietu tiesību pamats, likumīgums un apjoms parasti jānosaka saskaņā ar lex situs, un to neskar maksātnespējas procedūras sākšana. Lietu tiesību īpašniekam ir jāspēj arī turpmāk aizstāvēt savas tiesības uz ķīlas nodalīšanu vai atsevišķu nokārtošanu. Ja uz aktīviem attiecas lietu tiesības saskaņā ar lex situs vienā dalībvalstī, bet galvenās procedūras veic citā dalībvalstī, galvenās procedūras likvidatoram ir jābūt iespējai pieprasīt sekundārās procedūras sākšanu piekritībā, kurā lietu tiesības rodas, ja tajā parādniekam ir uzņēmums. Ja sekundārā procedūra nav sākta, pārpalikums no to aktīvu pārdošanas, uz kuriem attiecas lietu tiesības, ir jāmaksā galvenās procedūras likvidatoram.”