ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25.

Ir skaidrs, ka jēdziens “valsts līdzekļi” aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts var izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, – tas aptver ne tikai naudas līdzekļus, kas tieši vai netieši nāk no valsts kases, vai ieņēmumus, no kuriem valsts atsakās, bet arī līdzekļus, kas, lai gan nepārtraukti nav valsts kases rīcībā, taču pastāvīgi ir valsts kontrolē ( 7 ). Vienkārši sakot, tie ir līdzekļi, kurus, pat ja to izcelsme ir no privātpersonām, ir iekasējusi valsts, kuri iekasēti valsts vārdā vai valstij iesaistoties un kuri ir pieejami kompetentajām valsts iestādēm, kam ir pilnvaras lemt par to galīgo izmantošanu.
140.

Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu, lai Tiesa uz Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Vojevodistes administratīvā tiesa Vroclavā, Polija) prejudiciālajiem jautājumiem atbildētu šādi: – Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to valsts tiesai tiesvedībā par tādu nodokļa maksātāju kā Związek Gmin Zagłębia Miedziowego w Polkowicach (Komūnu apvienība), cik vien iespējams, ir jāinterpretē savas valsts tiesību aktus tādā veidā, kas nodrošina, ka atskaitījumus veic tikai attiecībā uz to priekšnodokļa daļu, kas objektīvi atspoguļo to, cik iegādes izdevumu ir izmantots šī nodokļa maksātāja saimnieciskās darbības vajadzībām. – Tad, ja piemērojamajos noteikumos nav maksājamā nodokļa summas aprēķina metodes, kompetentajām nodokļu iestādēm būtu jāļauj attiecīgajam nodokļa maksātājam izmantot savu izvēlēto metodi ar nosacījumu, ka, ņemot vērā saimnieciskās darbības veidu, šī metode objektīvi atspoguļo to, cik lielā mērā iegādes izdevumi ir izmantoti saimnieciskās darbības mērķiem, ir balstīti uz objektīviem kritērijiem un ticamiem datiem un ļauj kompetentajai iestādei pārbaudīt tās piemērošanas precizitāti. – Valsts tiesa var tikt atbrīvota no pienākuma interpretēt savas valsts tiesību aktus saskaņā ar Savienības tiesībām tikai tad, ja šī interpretācija izraisītu tāda principa pārkāpumu, ka nodoklis ir jādefinē ar juridiski saistošiem noteikumiem, kas ir pietiekami skaidri, precīzi, izsmeļoši un iepriekš pieejami nodokļa maksātājiem, lai attiecīgais nodokļa maksātājs, pamatojoties uz viņam pieejamiem dokumentiem un datiem, varētu paredzēt un noteikt maksājamā nodokļa summu konkrētā brīdī. Tā tas būtu gadījumā, ja šie noteikumi radītu neskaidrību par maksājamā nodokļa summas apmēru vai ja tajos ar atpakaļejošu datumu būtu uzlikta vai palielināta šī nodokļa summa.
13.

Tiesa pirmo reizi sprieda par jēdzienu “asociāciju izraisīšana” Regulas Nr. 2081/92 ( 10 ) – kas bija spēkā esošā regula pirms Regulas Nr. 510/2006 – 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē 1999. gada 4. marta spriedumā Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola (C‑87/97, EU:C:1999:115). Saņēmusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu no Handelsgericht Wien (Vīnes Komerctiesa, Austrija) saistībā ar prasību, kuru bija cēlusi iestāde, kam bija uzticēts pārvaldīt ACVN “Gorgonzola”, un kurā bija prasīts aizliegt izplatīt Austrijā zilo sieru ar nosaukumu “Cambozola”, kā arī svītrot attiecīgo agrāk reģistrēto preču zīmi, Tiesa, pirmkārt, apliecināja, ka asociāciju izraisīšanas jēdziens iepriekš minētā Regulas Nr. 2081/92 noteikuma izpratnē “attiecas uz situāciju, kurā vārds, kas ir izmantots produkta apzīmēšanai, ietver aizsargāta nosaukuma daļu tā, ka tad, kad patērētājs saskaras ar produkta nosaukumu, viņš iedomājas par produktu ar šo nosaukumu”, un, otrkārt, precizēja, ka asociāciju izraisīšana var notikt pat tad, ja attiecīgo produktu sajaukšanas iespēja nepastāv ( 11 ). To elementu vidū, ko Tiesa norādījusi kā nozīmīgus secinājumam par asociāciju izraisīšanas esamību, papildus nosaukumu “fonētiskajai un vizuālajai” līdzībai, kas izriet no strīdīgajā preču zīmē ietvertās aizsargātā nosaukuma daļas ( 12 ), ir līdzība starp konkrētajiem produktiem – ne tikai no prasību laišanai tirgū aspekta, bet arī no tirdzniecības noformējuma aspekta ( 13 ), kā arī fonētisko analoģiju starp konkrētajiem nosaukumiem tīšais raksturs ( 14 ).
74.

Katrā ziņā no pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka termiņa neievērošana var dot tiesības uz atlīdzību. Šajā kontekstā Savienības tiesai ir kopumā jānovērtē situācija, lai noteiktu, vai procedūras ilgums ir bijis nesaprātīgs ( 44 ). Šajā lietā ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, uzdodot jautājumu par to, vai uzaicināšana uz uzklausīšanu un EIB priekšsēdētāja lēmuma paziņošana notika saprātīgā termiņā, ņemot vērā esošos apstākļus, ir pareizi piemērojusi šo judikatūru. Tā it īpaši ņēma vērā, pirmkārt, attiecībā uz termiņu izmeklēšanas uzsākšanai to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vairākas reizes informēta par savas sūdzības tā brīža situāciju (pārsūdzētā sprieduma 36. punkts), un, otrkārt, attiecībā uz termiņu priekšsēdētāja lēmuma paziņošanai to, ka procedūras gaitā izmeklēšanas priekšmets bija mainījies un ka tādēļ radās nepieciešamība pēc papildu informācijas (pārsūdzētā sprieduma 48. un 49. punkts).
48.

Efektīva konkurences aizsardzība Eiropas Savienībā, pienācīgi ņemot vērā to uzņēmumu tiesības, kas darbojas iekšējā tirgū, var tikt panākta, nepaļaujoties uz aizsargāto tiesisko interešu identiskuma prasību. Pamatojoties uz divkāršo kritēriju, kas balstīts uz faktu un pārkāpēja identiskumu, ne bis in idem princips vienkārši novērstu situāciju, kurā vairāk nekā viena konkurences iestāde uzliek sodu par (reālo vai paredzamo) pret konkurenci vērsto ietekmi, kas radusies no konkrētas rīcības, ja šie sodi attiecas uz vienu un to pašu teritoriju un vienu un to pašu laikposmu Eiropas Savienībā. Savukārt tas neliegtu iespēju vairāk nekā vienai konkurences iestādei tiesāt vai sodīt par konkurences ierobežojumiem, kas radušies no vienas un tās pašas rīcības dažādās teritorijās vai dažādos laikposmos ( 30 ).
38.

No šiem spriedumiem izriet, ka noderīgie elementi, lai kvalificētu izcelsmes tiesas veiktās funkcijas, izdodot Regulas Nr. 1215/2012 53. pantā minēto apliecību, ir jāsecina ne tikai no piemērojamo tiesību normu formulējuma, bet arī no sistēmas, kura izveidota ar šo regulu, un no mērķiem, kurus ar to tiecas sasniegt.
88.

Saskaņā ar Polijas Republikas sniegtajiem 2015. gada beigu statistikas datiem mazāk nekā 40 % no automaģistrāļu tīkla un valsts nozīmes autoceļu tīkla bija bez ierobežojumiem atvērti attiecīgo transportlīdzekļu satiksmei, kas ir mazāk nekā 4 % ( 39 ) no to autoceļu tīkla, ko veido automaģistrāles, valsts nozīmes autoceļi un nozīmīgākie reģionālie autoceļi Polijas teritorijā. Šajā ziņā kā piemēru var minēt, ka no Polijas Republikas atbildes raksta izriet, ka brīva piekļuve Komisijas prasības pieteikumā minētajām pilsētām, proti, Lomžai [Łomża], Novi Sončai [Nowy Sącz], Pilai [Piła], Košalinai [Koszalin], Poznaņai [Poznań] (Polija), izmantojot valsts nozīmes autoceļos, kuros atļauta transportlīdzekļu, kam pieļaujamais velkošās ass svars ir 11,5 tonnas, brīva pārvietošanās, ir kļuvusi iespējama tikai pēc tam, kad stājās spēkā šo secinājumu 46. punktā minētais infrastruktūras un būvniecības ministra 2017. gada 21. aprīļa rīkojums. Turklāt nav apstrīdēts, ka Vroclavas un Krakovas (Polija) tuvumā nav brīvas piekļuves iekraušanas un izkraušanas punktiem, lai gan tie ir ļoti svarīgi starptautisko preču autopārvadājumu jomā. Tāpat nav ticis apstrīdēts Komisijas konstatējums, saskaņā ar kuru pēc 2017. gada attiecībā uz maršrutu, kas ved no Kentšinas uz Rietumeiropu, joprojām pastāv pienākums pieprasīt divas vai trīs atļaujas no divām dažādām iestādēm par summu 100–150 PLN (ap 23–35 EUR) apmērā, lai vienreizēji nobrauktu aptuveni 25 kilometru attālumu.
39.

Attiecīgi jāsecina, ka D. Balandin un I. Lukashenko situācija, no vienas puses, un to trešo valstu valstspiederīgo situācija, kuri uzturas Nīderlandē visu ziemas sezonu un kuriem pienākas Nīderlandē noteiktais sociālais nodrošinājums, no otras puses, šā novērtējuma nolūkā nav līdzīgas. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru situācijā, kas ir saistīta tikai ar vienu trešo valsti un vienu dalībvalsti, Savienības tiesības nav piemērojamas un trešo valstu valstspiederīgie neietilpst Regulas Nr. 1231/2010 piemērošanas jomā ( 18 ). Šo trešo valstu valstspiederīgo situācija tādējādi ir ekskluzīvi konkrētās valsts tiesību jautājums.
47.

TIR karnetes izdrukā IRU, un garantijas apvienības izdala tās pārvadātājiem, kuri tās izmanto, lai pierakstītu dažādu informāciju, galvenokārt attiecībā uz pārvadātajām precēm. Katra TIR karnete sastāv no vairākām lapām divos eksemplāros (1. un 2. eksemplārs). Pārvadāšanas sākumā nosūtīšanas muitas iestāde pārbauda kravu, jo īpaši pārbaudot, vai tā atbilst precēm, kas deklarētas TIR karnetē, un aizzīmogo to. Pēc tam muitas iestāde aizpilda lietotāja iesniegtās TIR karnetes pirmo lapu, izņem 1. eksemplāru, paraksta attiecīgo pasakni un atdod karneti lietotājam. Brīdī, kad sūtījums atstāj teritoriju, kuru tas šķērso, muitas iestāde ceļā pārbauda aizzīmogojumu stāvokli, izņem 2. eksemplāru, paraksta attiecīgo pasakni un atdod TIR karneti atpakaļ lietotājam. Pēc tam tā nosūta 2. eksemplāru nosūtīšanas muitas iestādei, kas pārbauda, vai tas atbilst 1. eksemplāram. Ja 2. eksemplārā nav atrunas par TIR pārvadājuma likumību, to likumīgi izlaiž šķērsotajā teritorijā. No otras puses, ja 2. eksemplārā ir atrunas vai nosūtīšanas muitas iestāde to nesaņem, TIR pārvadājums attiecīgajā teritorijā tiek uzskatīts par nelikumīgu. Līdz ar to šīs teritorijas muitas iestādes ir tiesīgas iekasēt nodevas un nodokļus, kas tādējādi ir jāmaksā. Šis process tiek atkārtots katrā šķērsotajā valstī, izņemot starp Eiropas Savienības dalībvalstīm, jo tās veido vienotu muitas teritoriju ( 33 ).
61.

Tas, ka uz pakalpojumu sniegšanas monopoliem neattiecas Direktīva 2006/123, ir noteikts jau minētajā 1. panta 3. punktā, lasot to kopsakarā ar preambulas 8. apsvērumu. No tā izriet, ka Direktīvas 2006/123 III nodaļā, kurā ir ietvertas tiesību normas konkrēti par brīvību veikt uzņēmējdarbību, nav neviena noteikuma, kas būtu piemērojams šiem monopoliem, kuri ir izveidoti saskaņā ar valsts noteikumiem. Proti: – 9.–13. pants attiecas uz atļauju sistēmām piekļuvei pakalpojumu darbības veikšanai, kas noteikti atšķiras no gadījumiem, kuros piekļuve šai darbībai ir aizliegta visiem uzņēmumiem, izņemot monopola uzņēmumu. – 14. un 15. pantā izšķir neatļautas prasības un novērtējamas prasības. Neatļautās prasības (14. panta 1.–8. punkts) nevar būt par pamatojumu, un dalībvalstīm tās ir prioritāri un sistemātiski jāatceļ. Nevienam no minēto prasību veidiem neatbilst tāds aizliegums, kādu ir noteikusi Padujas pašvaldība. – Attiecībā uz novērtējamām prasībām (15. panta 1. punkts) dalībvalstīm ir jāpārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un jānodrošina, ka visas šādas prasības atbilst nediskriminēšanas, nepieciešamības un samērīguma nosacījumiem, kas ir noteikti 3. punktā. Pelnu uzglabāšanas darbības peļņas nolūkos aizliegums, kas ir noteikts citiem tirgus dalībniekiem, kuri nav Padujas pašvaldības noteiktais tirgus dalībnieks, arī nav ietverams nevienā no prasībām, kas ir jāizvērtē.
3.

[Direktīvas] 1. pantā (“Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība”) ir noteikts: “1. Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes [Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(OV 2004, L 134, 114. lpp.)], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/17/EK (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV 2004, L 134, 1. lpp.), izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 5. panta 2. punktu, 18. līdz 26. pantu, 29. un 30. pantu vai 62. pantu]. Šīs direktīvas nozīmē līgumi ietver valsts līgumus [piegādes, būvdarbu un pakalpojumu līgumus], pamatnolīgumus, valsts būvdarbu koncesijas un dinamiskas iepirkuma sistēmas. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva 2004/18/EK [Direktīva 2004/17/EK], līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus. 2. Dalībvalstis nodrošina to, ka starp uzņēmumiem, kuri norāda uz kaitējumu, kas nodarīts saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, nav diskriminācijas tādēļ, ka šajā direktīvā ir nošķirti attiecīgo valstu noteikumi, ar ko īsteno Kopienas tiesību aktus, no citiem attiecīgo valstu noteikumiem. 3. Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums. [..]”
5)

Vai Direktīvas 2005/29 [..] 3. panta 4. punktā minēto “pretrunas” jēdzienu var uzskatīt par izpildītu tikai gadījumā, kad pastāv radikāla nesaderība starp tiesiskā regulējuma par negodīgu komercpraksi noteikumiem un citām no Eiropas tiesībām atvasinātām tiesību normām, kas regulē specifiskus komercprakses aspektus konkrētās nozarēs, vai arī pietiek ar to, ka konkrētās tiesību normas nosaka regulējumu, kas atšķiras no negodīgas komercprakses tiesiskā regulējuma specifiskā nozarē, tā, ka tiek radīta tiesību normu kolīzija (Normenkollision) saistībā ar vienu un to pašu konkrēto gadījumu?
4.

2012. gada Pievienošanās akta V pielikuma nosaukums ir “Pievienošanās akta 18. pantā minētais saraksts: pārejas posma pasākumi”. Tā 2. nodaļā ir aplūkoti pārejas pasākumi saistībā ar personu brīvu pārvietošanos. Tajā ir norādīts: “1. Attiecībā uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas saistīta ar darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, kā tā definēta Direktīvas 96/71/EK 1. pantā, LESD 45. pantu un 56. panta pirmo daļu attiecībās starp Horvātiju, no vienas puses, un katru pašreizējo dalībvalsti, no otras puses, pilnībā piemēro, vienīgi ievērojot 2. līdz 13. punktā paredzētos pārejas posma noteikumus. 2. Atkāpjoties no Regulas (ES) Nr. 492/2011 1. līdz 6. panta, pašreizējās dalībvalstis divus gadus pēc pievienošanās dienas piemēros attiecīgo valstu pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, kuri reglamentē Horvātijas valstspiederīgo piekļuvi šo valstu darba tirgiem. Pašreizējās dalībvalstis var turpināt šo pasākumu īstenošanu piecus gadus pēc pievienošanās dienas. Horvātijas valstspiederīgie, kas pievienošanās dienā likumīgi strādā kādā no pašreizējām dalībvalstīm un kam pēc pievienošanās uz nepārtrauktu 12 mēnešu vai ilgāku laikposmu ir likumīga piekļuve attiecīgās dalībvalsts darba tirgum, saglabās piekļuvi attiecīgās dalībvalsts darba tirgum, bet ne citu tādu dalībvalstu darba tirgiem, kuras īsteno savus iekšējos pasākumus. Horvātijas valstspiederīgajiem, kam pēc pievienošanās uz nepārtrauktu 12 mēnešu vai ilgāku laikposmu ir piekļuve kādas pašreizējās dalībvalsts darba tirgum, arī ir tādas pašas tiesības. Šā punkta otrajā un trešajā daļā minētie Horvātijas valstspiederīgie zaudē minētajās daļās minētās tiesības, ja viņi brīvprātīgi atstāj attiecīgās dalībvalsts darba tirgu. Šā punkta otrajā un trešajā daļā minēto tiesību nav Horvātijas valstspiederīgajiem, kas kādā no pašreizējām dalībvalstīm likumīgi strādā pievienošanās dienā vai laikposmā, kad tiek īstenoti attiecīgās valsts pasākumi, un kam piekļuve attiecīgās dalībvalsts darba tirgum ir uz laikposmu, kas īsāks par 12 mēnešiem. [..] 12. Lai atsevišķās jutīgās pakalpojumu jomās Vācijas un Austrijas darba tirgū novērstu nopietnus traucējumus vai šādu traucējumu rašanās iespēju, ko dažos reģionos var izraisīt starptautiska pakalpojumu sniegšana, kā tā definēta Direktīvas 96/71/EK 1. pantā, un tiktāl, ciktāl tās atbilstīgi iepriekš izklāstītajiem pārejas posma noteikumiem attiecībā uz Horvātijas darba ņēmējiem īsteno savas valsts pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, Vācija un Austrija var – iepriekš par to informējot Komisiju – atkāpties no LESD 56. panta [pirmās daļas], lai saistībā ar pakalpojumiem, kurus sniedz sabiedrības, kas veic uzņēmējdarbību Horvātijā, ierobežotu tādu darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, kuru tiesībām strādāt Vācijā un Austrijā piemērojami šo valstu iekšējie pasākumi.”
21.

Šīs saistības to galīgajā versijā ( 9 ) bija šādas: – Savu darbību civilajā jomā EN pārtrauks uz 15 gadiem, sākot no 2010. gada 1. oktobra; – Aktīvi, kas saistīti ar EN darbību civilajā jomā ( 10 ), tiks pārdoti, un ieņēmumi no pārdošanas tiks pārskaitīti Grieķijas iestādēm. Ja izsoļu rezultātā netiks pārdoti visi vai kāda daļa no šiem civilajiem aktīviem, EN tos nodos Grieķijas valstij kā alternatīvu valsts atbalsta atgūšanas pienākuma izpildei. Šādā gadījumā Grieķijas valstij būs jānodrošina, ka nevienu no minētajiem aktīviem EN vai tās tā brīža vai iepriekš minētajā 15 gadu laikposmā klātpienākušie akcionāri neiegūst no jauna; – EN atteiksies no koncesijas uz sauso doku, kura izmantošana nav vajadzīga, lai turpinātu tās darbību militārajā jomā. Grieķijas valsts nodrošinās, ka šo koncesiju un konkrēto zemi EN vai tās tā brīža vai iepriekš minētajā 15 gadu laikposmā klātpienākušie akcionāri neiegūst no jauna; – EN atteiksies no kompensāciju garantijas, kas minēta Lēmuma 2009/610 16. pantā, un neuzsāks nekādas ar to pamatotas vai ar to saistītas procedūras. Grieķijas Republikai būs jāatsaucas uz šīs garantijas spēkā neesamību ikvienā tiesu vai ārpustiesas instancē; – Sešu mēnešu laikā no brīža, kad Komisija akceptēs saistību sarakstu, Grieķijas Republika tai iesniegs pierādījumus, ka sausais doks ir nodots atpakaļ Grieķijas valstij, un aktualizētu informāciju par civilo aktīvu pārdošanu izsolē. Turklāt Grieķijas Republika katru gadu informēs Komisiju par nesaderīgā atbalsta atgūšanas virzību, tajā skaitā iesniedzot pierādījumus par to, ka EN vairs neveic darbību civilajā jomā, informāciju par Grieķijas valstij atpakaļ nodoto aktīvu īpašumtiesībām un izmantojumu, kā arī par sausā doka koncesijā ietilpstošās zemes izmantojumu.
13.

X, Irākas valstspiederīgais, 2008. gada 11. februārī patvēruma procedūras ietvaros saņēma uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku, kas piešķirta ar atpakaļejošu spēku no pieteikuma iesniegšanas datuma 2007. gada 3. oktobrī, pamatojoties uz aizsardzības politiku atkarībā no kategorijas ( 9 ). 2011. gada 19. janvārīMinister voor Immigratie, Integratie en Asiel (imigrācijas, integrācijas un patvēruma lietu ministrs, Nīderlande), kuru šobrīd aizstāj drošības un tieslietu valsts sekretārs, atsauca prasītājam pamatlietā uzturēšanās atļauju, jo šis ministrs ar atpakaļejošu spēku no 2008. gada 22. novembra bija izbeidzis aizsardzības režīmu atkarībā no kategorijas, kas piemērojama centrālās Irākas valstspiederīgajiem. Šajā 2011. gada 19. janvāra lēmumā arī ir ietverts atgriešanas lēmums, ar kuru ieinteresētajai personai ir pieprasīts atstāt Nīderlandes teritoriju pirms prasības celšanai noteiktā termiņa izbeigšanās. X apstrīdēja šo lēmumu rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande), kas to atcēla, jo šajā lēmumā nebija norādīts pamatojums.
63.

Šajā lietā apstrīdētais nodokļu aprēķins ir par laika periodu no 2006. gada 1. augusta līdz 2009. gada 31. decembrim. Līdz ar to Tiesas kompetencē ietilpst prasīto Savienības tiesību interpretēšana saistībā ar to piemērošanu pamatlietā no 2007. gada 1. janvāra, kad Rumānija pievienojās Eiropas Savienībai, tādējādi periods no 2006. gada 1. augusta līdz 2006. gada 31. decembrim tās kompetencē neietilpst.
–

Vācijas Federatīvā Republika sedz divas trešdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem un divas trešdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz vienu trešdaļu no Vācijas Federatīvās Republikas tiesāšanās izdevumiem un vienu trešdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
7.

Turklāt ir jānorāda, ka pašlaik apelācijas sūdzības iesniedzēja ir cēlusi papildu prasību Vispārējā tiesā, pārformulējot savu prasījumu. Tajā tā prasa atcelt “Komisijas 2015. gada 31. jūlija Īstenošanas lēmumu [..], ar kuru nosaka to piedāvājumu [priekšlikumu] sarakstu, kas tikuši atlasīti [..]” ( 3 ). Arī šajā tiesvedībā Komisija ir izvirzījusi iebildi par nepieņemamību, šoreiz pamatojoties uz to, ka prasība nav celta termiņā. Lai arī tas nav būtisks elements šīs apelācijas sūdzības izvērtēšanai, tomēr tas papildus uzsver, cik nozīmīgi ir lietderīgi interpretēt prasības pieteikumu efektīvas tiesību aizsardzības īstenošanai. Šādā gadījumā tiktu aiztaupīta papildu prasība, izvairoties no tā, ka, neraugoties uz divām prasībām, tiesā vispār pēc būtības netiek pārbaudīta Komisijas akta likumība.
27.

Īstenošanas regula 2017/1431 ir piemērojama, sākot no 2017. gada 1. oktobra, un tā papildina Eiropas Savienības preču zīmju sistēmu, kas ir balstīta uz Regulu (EK) Nr. 207/2009 ( 9 ), kura, sākot no 2017. gada 1. oktobra, ir aizstāta ar Regulu (ES) 2017/1001 ( 10 ). Pa to laiku Regula Nr. 207/2009 ir grozīta ar Regulu (ES) Nr. 2015/2424 ( 11 ), kas ir stājusies spēkā 2016. gada 23. martā. Šīs pirmās minētās regulas 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts, kurā ir pārņemts Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkta formulējums, ir grozīts tādējādi, ka nereģistrē apzīmējumus, kas sastāv tikai no “formas vai citas iezīmes, kura preces apvelta ar būtisku vērtību” ( 12 ) ( 13 ).
42.

Turklāt Eiropas [Savienības] darba tiesību saskaņotība ir saistīta ar prasību, lai darba vai nodarbinātības nosacījumu jēdziens netiktu interpretēts atrauti no tā nozīmes radniecīgās Savienības tiesību normās ( 28 ). Šajā ziņā it īpaši ir jānorāda uz Diskriminācijas novēršanas direktīvām 2000/78/EK ( 29 ) un 2006/54/EK ( 30 ), kurās vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir konkretizēts tādu dažādu diskriminācijas pazīmju kā dzimums, vecums un seksuālā orientācija aspektā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru arī tajās ir reglamentēti atlaišanas nosacījumi. Līdz ar to diskriminācijas aizlieguma principa piemērošanas jomā it īpaši ietilpst darba devēja saistībā ar nodarbinātības attiecībām – atbilstoši darba līgumam vai likumam – veicamie maksājumi, izbeidzot darba tiesiskās attiecības ( 31 ). Darba nosacījumu jēdziena gadījumā no Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ietvertā diskriminācijas aizlieguma principa viedokļa tas, galu galā, nevar būt citādi ( 32 ).
83.

Komisija atbild, ka no Tiesas judikatūras, kas attiecas uz vispārēju konfidencialitātes prezumpciju atzīšanu, nekādā gadījumā neizriet noteikums, saskaņā ar kuru Komisijai, lai tā varētu piemērot šādas prezumpcijas, būtu jārīkojas kā Savienības tiesību izpildes iestādei. Gluži pretēji, tā uzskata, ka Vispārējā tiesa šo judikatūru ir piemērojusi pareizi, pārsūdzētā sprieduma 68.–75., 78. un 97. punktā secinot, ka vispārējas konfidencialitātes prezumpcijas atzīšana tādiem dokumentiem, kādi ir strīdīgie dokumenti, prasa, no vienas puses, lai šie dokumenti piederētu pie vienas un tās pašas dokumentu kategorijas un, no otras puses, lai, ņemot vērā noteikumus, kas regulē to, kā Komisija sagatavo politiskos priekšlikumus, piekļuve pieprasītajiem dokumentiem nopietni kaitētu šai konkrētajai procedūrai, kamēr tā vēl norisinājās.
35.

Uzdotie prejudiciālie jautājumi ir saistīti ar nepilngadīgajiem piemērojamajām krimināltiesībām. Tātad uz tiem nevar atbildēt, neņemot vērā šo tiesību raksturīgās īpatnības, kurās, no vienas puses, ir izmantoti parastie kriminālatbildības mehānismi, bet ar kurām, no otras puses, ir ieviesti noteikumi, kas pašos pamatos maina to darbību un pieeju.
54.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus ( 15 ), šo argumentu nevar pieņemt. Proti, lai arī termiņš prasības celšanai par strīdīgo lēmumu bija sācies, tas tika pārtraukts brīdī, kad tika iesniegta sūdzība, un to pilnībā no jauna sāka skaitīt no dienas, kurā tika paziņots Prezidija lēmums par sūdzības noraidīšanu. Tātad prasības celšanas termiņš ir aprēķināms no šā lēmuma paziņošanas dienas.