ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

atbilstoši LESD 268. un 340. pantam uzdot Eiropas Savienībai (ko pārstāv Eiropas Komisija) samaksāt: — finansiālu atlīdzinājumu, kas atbilst nokavējuma procentiem par summu 57 120 000 EUR, kuri aprēķināti pēc procentu likmes, ko 2010. gada 1. novembrī ECB piemēroja saviem refinansēšanas darījumiem (t. i., 1,0 procentpunkts) un kam pieskaitīti 3,5 procentpunkti, par laikposmu no 2011. gada 10. februāra līdz 2016. gada 4. februārim, tātad kopumā 14 211 026,51 EUR vai – alternatīvi – pēc procentu likmes, kādu Vispārējā tiesa uzskatītu par atbilstīgu; un — saliktos procentus par nokavējuma procentiem par laikposmu no 2016. gada 5. februāra (vai – alternatīvi – no dienas, ko Vispārējā tiesa uzskatītu par atbilstīgu) līdz dienai, kad Eiropas Komisija faktiski veiks iepriekšējā apakšpunktā prasītās summas samaksu, pēc procentu likmes, ko ECB piemēro saviem refinansēšanas darījumiem un kam pieskaitīti 3,5 procentpunkti, vai – alternatīvi – pēc procentu likmes, kādu Vispārējā tiesa uzskatītu par atbilstīgu;
—

atcelt atbildētājas 2020. gada 22. decembra lēmumu par valsts atbalstu SA.59029 – Itālija– COVID-19 – Compensation scheme for [carriers having] an Italian operating license (1); un
2)

Otrais pamats ir par to, ka esot pieļauta tiesību kļūda, jo MBZ III shēma ir īstenota saskaņā ar Komisijas 2007. un 2013. gada lēmumiem un LESD 107. un 108. pantu. Prasītājs apgalvo, ka nosacījums par to, ka ieņēmumiem ir jāizriet no darbības, kas faktiski un būtībā ir veikta Madeiras autonomajā reģionā, neesot jāinterpretē tādējādi, ka tiktu ņemtas vērā tikai tās MBZ reģistrēto uzņēmumu papildizmaksas, kas ir saistītas ar šo uzņēmumu atrašanos vienā no visattālākajiem reģioniem, ka fiskālās priekšrocības būtu attiecināmas tikai uz ieņēmumiem, ko šie uzņēmumi gūst no darījumiem, kas tieši saistīti ar šīm papildizmaksām, un ka būtu izslēgta darbība, ko MBZ licenci saņēmušie un starptautiskajā mērogā strādājošie uzņēmumi veic ārpus Madeiras.
—

piespriest atbildētājiem izmaksāt katram no turpmāk minētajiem prasītājiem kompensāciju par nelikumīgu atlaišanu, kas novērtēta ex aequo et bono12 500 EUR apmērā par katru nostrādāto gadu:
1.

Pirmais prasības pamats: gaisa kvalitātes direktīvas 23. panta un šīs direktīvas III pielikuma C daļas pārkāpums, LESD 267. panta pārkāpums, Orhūsas konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”) 1. un 9. panta pārkāpums, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1367/2006 (2006. gada 6. septembris) par Orhūsas konvencijas noteikumu piemērošanu 10. panta pārkāpums un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 401/2009(2009. gada 23. aprīlis) par Eiropas Vides aģentūru un Eiropas Vides informācijas un novērojumu tīklu 1. un 2. panta pārkāpums, jo EVA esot atteikusies uzdot Tiesai nepieciešamos jautājumus par Gaisa kvalitātes direktīvas pareizu interpretāciju. — Pamatojoties uz minētajām tiesību normām, EVA esot bijis pienākums uzdot Tiesai jautājumus. EVA rīcība un līdz ar to apstrīdētais lēmums pārkāpjot Orhūsas konvencijas 1. un 9. pantu. Pamatojoties uz šīs konvencijas 1. pantu, pieeja tiesai esot jānodrošina Savienības līmenī. — EVA mērķis tieši esot sagatavot objektīvu, uzticamu un salīdzināmu informāciju Eiropas līmenī, pamatojoties uz kuru tālāk varētu tikt pieņemti vajadzīgie vides aizsardzības pasākumi. Tas nozīmējot arī, ka EVA esot jāvar sniegt atbilstoši un juridiski saistoši ieteikumi par noteikumu par maksimālo attālumu no brauktuves malas, kā tas ir reglamentēts Gaisa kvalitātes direktīvas III pielikuma C daļas piektajā ievilkumā, kas šajā gadījumā neesot iespējams, ja Tiesai vajadzīgie jautājumi netiek uzdoti.
4.

Ceturtais pamats ir balstīts uz to, ka esot pārkāptas tiesības uz labu pārvaldību (Hartas 41. pants) un tiesības uz aizstāvību (Hartas 47. un 48. pants). — Atsaukdamās uz OLAF galīgā ziņojuma 16. pielikumu un Komisijas izklāstītajiem apsvērumiem, prasītāja vērš uzmanību uz to, ka šajā lietā aplūkotajā līdzekļu atgūšanas procedūrā neesot norādīts pamatojums. — Tiek arī norādīts, ka gan OLAF, gan Komisijas izdarītie secinājumi esot balstīti uz dokumentiem, kas neatspoguļo projektā kopumā un faktiski notikušo vai nu tāpēc, ka tie attiecas tikai uz kādu daļu no projektā POWAIR ietilpstošajām darbībām, vai tāpēc, ka tie ir balstīti uz sākotnējo dokumentāciju, kas nav izmantojama, lai vērtētu projekta galīgo īstenošanu, vai arī tāpēc, ka tajos dokumentu autorība tiek norādīta, pamatojoties uz faktisko stāvokli neatspoguļojošiem Word datņu metadatiem.
—

atcelt prasītājam tieši adresēto Komisijas 2020. gada 20. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar ko prasītājs ir izslēgts no dalības tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, ko finansē no ES budžeta un 11. Eiropas Attīstības fonda, vai izslēgts no atlases Savienības līdzekļu īstenošanai saskaņā ar Regulu (ES, Euratom) 2018/1046 (1) un Eiropas Attīstības fonda līdzekļu īstenošanas, kas reglamentēta Regulā (ES) 2018/1877 (2), un
1.

Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpti Eiropas prokuroru iecelšanai piemērojamie noteikumi. Runa ir par LESD 288., 289., 291. un 296. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20., 21. un 41. pantu, vispārējiem Eiropas Savienības tiesību principiem – tiesisko drošību, tiesisko paļāvību, tiesiskumu un nediskrimināciju, Padomes Regulu (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei (OV 2017, L 283, 1. lpp.), un it īpaši tās 14. panta 3. punktu un 16. panta 1., 2. un 3. punktu, Padomes Īstenošanas lēmuma (ES) 2018/1696 (2018. gada 13. jūlijs) par darbības noteikumiem atlases komitejai, kas paredzēta 14. panta 3. punktā Regulā (ES) 2017/1939, ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidē (OV 2018, L 282, 8. lpp.), 1. pantu, darbības noteikumiem atlases komitejai, kuri izklāstīti minētajā īstenošanas lēmumā, un it īpaši to VI.2. un VII.2. pantu, kā arī būtiskiem procedūras noteikumiem. Ar šo pamatu prasītājs pārmet, ka apstrīdētais akts, ciktāl ar to Eiropas prokurora amatā iecelts viens no Beļģijas izvirzītajiem kandidātiem: — pirmkārt (pirmā daļa), ir pieņemts, nedz pamatojoties uz, nedz ņemot vērā atlases komitejas izdarītos secinājumus par kandidātu atlases rezultātiem un kandidātu uzklausīšanu, kuri izklāstīti tās argumentētajā atzinumā, bet gluži pretēji – pamatojoties uz citu, atbildīgajās sagatavošanas darbu struktūrās Padomē izstrādāto izvērtējumu par kandidātu nopelniem, un — otrkārt (otrā daļa), liecina par atšķirīgu attieksmi pret to kandidātu grupu, kurus izvirzījusi Austrija, Čehija, Francija, Grieķija, Horvātija, Igaunija, Itālija, Kipra, Latvija, Lietuva, Luksemburga, Malta, Nīderlande, Portugāle, Rumānija, Slovākija, Slovēnija, Somija, Spānija un Vācija, no vienas puses, un to kandidātu grupu, kurus izvirzījusi Beļģija, Bulgārija un Portugāle, no otras puses, jo pirmās grupas gadījumā ir balstījusies uz regulā paredzēto atlases komitejas atzinumu, bet otras grupas gadījumā ir izmantojusi citu kandidātu nopelnu izvērtēšanas procedūru, kas nav paredzēta šajā regulā un ko veikusi struktūra, kurai šajā ziņā nav nekādu pilnvaru.
—

atzīt par spēkā neesošiem atbildētājas 2020. gada 29. jūnija Lēmumus C(2020) 4489 final par valsts atbalstu SA.56125 (2020/N) – “Sweden Prolongation and modification of scheme SA.49893 (2018/N)/Tax exemption for non-food based biogas and bio-propane in heat generation” un SA.56908 (2020/N) – “Sweden Prolongation and modification of biogas scheme for motor fuel in Sweden” un
4.

Ceturtais pamats par lietas būtību attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā. — i. Apgalvojums par to, ka prasītājs esot pārkāpis Civildienesta noteikumu 11. pantu, nav balstīts faktos. — ii. i. Apgalvojums par to, ka prasītājs esot pārkāpis Civildienesta noteikumu 12. pantu, nav balstīts faktos. — iii. Apgalvojums par to, ka prasītājs esot pārkāpis Civildienesta noteikumu 21. pantu, nav balstīts faktos.
C 329/25

Prasība, kas celta 2020. gada 19. augustā – Aldi/EUIPO (“CUCINA”)

(Lieta T-527/20)

(2020/C 329/45)

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Aldi GmbH & Co. KG (Mülheim an der Ruhr, Vācija) (pārstāvji: N. Lützenrath, C. Fürsen un M. Minkner, advokāti)

Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

Informācija par procesu EUIPO

Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “CUCINA” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 18 135 080

Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2020. gada 19. jūnija lēmums lietā R 463/2020-2

Prasījumi

Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

— atcelt apstrīdēto lēmumu;

— piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Izvirzītie pamati:

— Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums;
2.

Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu un IPCEI paziņojumu (2), jo, uzskatīdama, ka atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Šim pamatam ir četras daļas: — pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, konstatēdama, ka pastāvīgais savienojums atbilst Eiropas interesēm; — otrkārt, Komisija esot kļūdījusies, konstatēdama, ka šis atbalsts ir nepieciešams: īstenībā atbalstam trūkstot stimulējošās ietekmes, un tas neapmierinot prasības attiecībā uz hipotētisko scenāriju un IPCEI paziņojumā minētā alternatīvā projekta esamību. Komisija esot arī kļūdījusies, pārsūdzētajā lēmumā izmantodama pārmērīgi zemu iekšējās atdeves koeficientu (IRR), jo tas aprēķināts, balstoties uz pārāk īsu projekta ekspluatācijas ilgumu – 40 gadiem, kas neatbilst šādas infrastruktūras reālajam ekspluatācijas ilgumam, t.i., laikposmam, kurā Femern A/S varēs saimnieciski izdevīgi ekspluatēt šo pastāvīgo savienojumu; — treškārt, Komisija esot kļūdījusies, atzīdama, ka šis atbalsts ir samērīgs, jo šim atbalstam trūkstot ierobežojuma laika ziņā. Komisija esot pieļāvusi arī vairākas acīmredzamas kļūdas finansējuma deficīta izvērtējumā. Komisija esot kļūdaini balstījusies uz iepriekš minēto ļoti īso projekta ekspluatācijas ilgumu, kā rezultātā ir palielinājusies izmaksu attiecība pret ieņēmumiem no pastāvīgā savienojuma darbības; Komisija esot par zemu novērtējusi prognozētos Femern A/S ieņēmumus un pārvērtējusi prognozētās izmaksas, it īpaši ar to, ka finansējuma deficīta izvērtējumā iekļāvusi darbības izmaksas. Visbeidzot, Komisija esot kļūdaini secinājusi, ka atbalsta elements ir procenti, ko Femern A/S maksā Dānijas valstij, savukārt, tā kā neviens privātais operators nav vēlējies ieguldīt šajā projektā, ja vien tam netiktu sniegts ievērojams valsts atbalsts, atbalsta elements ir visu valsts piešķirto aizdevumu un ar valsts galvojumiem nodrošināto aizdevumu kopsumma; — ceturtkārt, Komisija esot kļūdījusies, secinādama, ka šis atbalsts neizraisa konkurences izkropļojumu, jo īstenībā šis atbalsts izraisot Femern A/S dominējošu stāvokli attiecīgajā tirgū, jaudas pārpalikumu un Femern A/S spēju piedāvāt cenas, kas nesedz izmaksas. Visbeidzot, Komisija neesot ņēmusi vērā to, ka atbalsts tiek izmantots, lai mazinātu to lomu, kāda ir piekļuvei prasītāju ostai Vācijā. Komisija neesot atzinusi, ka šīs negatīvās sekas pārsniedz ar atbalstu radītās pozitīvās sekas.
1.

Pirmais pamats: Komisija esot kļūdījusies, konstatēdama, ka Femern A/S finansēšana ir uzskatāma par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Pirmais pamats ir iedalīts četrās daļās. Prasītāja apgalvo, ka, pirmkārt, Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstrīdētā lēmuma 190.–194. apsvērumā konstatējot, ka Femern A/S darbības nav uzskatāmas par valsts varas īstenošanu. Šajā ziņā prasītāja apgalvo: — ka metode, kuru Komisija ir izmantojusi 190.–194. apsvērumā, lai novērtētu, vai Femern A/S darbības ir uzskatāmas par valsts varas īstenošanu, ir pretrunā LESD 107. panta 1. punktam; — ka, novērtējot, vai Femern A/S darbības ir uzskatāmas par valsts varas īstenošanu un šā iemesla dēļ neietilpst valsts atbalstu un konkurenci reglamentējošo ES noteikumu piemērošanas jomā, Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka ir būtiski, vai pastāv privāti operatori, kuru aktivitātes varētu tikt uzskatītas par alternatīvām Femern A/S aktivitātēm un kuri uzskata sevi par konkurentiem attiecībā uz Femern A/S aktivitātēm, un — ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot konkrēti to, ka Femern A/S aktivitātes attiecībā uz abu krastu savienojuma plānošanu, būvniecību un ekspluatāciju nav uzskatāmas par valsts varas īstenošanu. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstrīdētā lēmuma 193. apsvērumā konstatējot, ka Femern A/S piedāvā transporta pakalpojumus tirgū, tajā konkurēdama ar citiem. Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstrīdētā lēmuma 192.–194. un 196. apsvērumā konstatējot, ka Femern A/S ir “saimnieciskās darbības subjekts”, kura darbības pamatā ir “saimnieciska loģika” un kurš šo fiksēto savienojumu “komerciāli ekspluatē”. Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstrīdētā lēmuma 233.–240. apsvērumā konstatējot, ka Femern A/S finansēšana iespējami kropļo konkurenci un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.
3.

Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu un ar to saistītais pušu procesuālās vienlīdzības princips (Pamattiesību hartas 47. pants). — Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka konkursa atlases komisija esot ārkārtīgi vispārīgi pamatojusi apstrīdēto lēmumu, ar kuru tika noraidīts prasītājas lūgums veikt pārskatīšanu. Izņemot vispārīgus apgalvojumus un norādījumus, ar kuriem ir noteikti atlases kritēriji, bet nav atklāts to saturs, neesot sniegts nekāds konkrēts skaidrojums, kas ļautu prasītājai saprast attiecībā uz viņu pieņemtā lēmuma pamatojuma iemeslus. Atbilstoši prasītājas apgalvotajam, līdz ar to izrietot, ka pārskatīšana faktiski nav notikusi, un tādējādi esot pārkāptas prasītājas tiesības uz aizstāvību un paziņojums [par konkursu], kurā pārskatīšana ir paredzēta kā kandidātu tiesību aizsardzības līdzeklis. — Arī iecēlējinstitūcijas 2019. gada 20. septembra lēmumā neesot sniegts pamatojums, jo arī tajā kārtējo reizi neesot izskaidroti kritēriji, kurus atlases komisija ir noteikusi papildus [paziņojumā par konkursu paredzētajiem kritērijiem], un tajā arī neesot minēta prasītājas konkrētā profesionālā pieredze, lai gan kandidāta pieteikumā tā ir bijusi detalizēti norādīta. Turklāt iecēlējinstitūcija neesot balstījusies uz pilnīgu juridisko un faktisko apstākļu kopumu, jo tā esot ņēmusi vērā tikai 2019. gada 23. maija sākotnējo lēmumu, vispār neanalizējot un nevērtējot pārskatīšanas lēmumu.
—

Visbeidzot, ar 9. panta 2. punkta c) apakšpunktu tiekot piešķirti izņēmumi no 9. panta 2. punkta a) apakšpunktā ietvertā aizlieguma gadījumā, ja maksājuma pieprasītājs (atsevišķa persona vai grupa) atbilst a) un c) apakšpunktiem. Ja maksājuma pieprasītāji var pierādīt, ka viņu lauksaimnieciskā darbība “nav maznozīmīga”, uz viņiem attiecoties b) apakšpunkts. Tādēļ esot skaidrs, ka likumdevējs nav vēlējies automātiski izslēgt maksājumus personām, kuras veic darbības, kas netiek atbalstītas.
3.

Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav pamatojusi savu secinājumu, ka grupu finansēšanas atbrīvojums ir selektīva atkāpe no atsauces sistēmas un tostarp ka uzņēmumi, kas gūst cita veida netirdzniecības finansiālu peļņu, atrodas juridiski un faktiski salīdzināmā situācijā ar uzņēmumiem, kas gūst netirdzniecības finansiālu peļņu no kvalificētiem aizdevumiem. Patiesi, Komisija esot pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka netirdzniecības finansiāla peļņa no augšupējiem aizdevumiem un moneyboxes [naudas kastēm] nerada ievērojami lielāku mākslīgas novirzīšanas risku nekā kvalificēti aizdevumi. Tālāk Komisija esot pieļāvusi kļūdu, koncentrējoties drīzāk uz grupu finansēšanas atbrīvojuma likumdošanas tehniku, nevis uz sekām.
C 45/85

Prasība, kas celta 2019. gada 4. decembrī – Tazzetti/Komisija

(Lieta T-826/19)

(2020/C 45/70)

Tiesvedības valoda – itāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Tazzetti, SA (Madride, Spānija) (pārstāvji: M. Condinanzi, E. Ferrero un C. Vivani, advokāti)

Atbildētāja: Eiropas Komisija

Prasījumi

Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

— atzīt apstrīdētos lēmumus par spēkā neesošiem, pirms tam konstatējot to prettiesiskumu un attiecīgā gadījumā atzīstot par nepiemērojamu Īstenošanas regulu (ES) 2019/661, it īpaši tās 7. pantu;

— piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šī prasība ir vērsta uz to, lai tiktu atcelts prasītājai adresētais Eiropas Komisijas 2019. gada 30. septembra lēmums (paziņojums) 2019 ARES (2019) 6048224, Tazzetti S.p.A. adresētais Eiropas Komisijas 2019. gada 27. septembra lēmums (paziņojums) 2019 ARES (2019) 6014426, Tazzetti S.p.A. adresētais Eiropas Komisijas 2019. gada 27. septembra lēmums (paziņojums) ARES (2019) 6024220, kā arī vēlāk pieņemtie akti un attiecīgā gadījumā – pirms tam atbilstoši LESD 277. pantam atzīstot par prettiesisku Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2019/661 (2019. gada 25. aprīlis), ar ko nodrošina netraucētu elektroniskā reģistra darbību attiecībā uz fluorogļūdeņražu laišanai tirgū piemērojamajām kvotām (OV L 112, 26.4.2019.) un it īpaši tās 7. pantu – lai tiktu atzīti par nepiemērojamiem un līdz ar to atcelti iepriekš minētie lēmumi, ar kuriem šī regula tiek īstenota.

Pamati un galvenie argumenti ir līdzīgi tiem, kas ir izvirzīti lietā T-825/19 Tazzetti/Komisija.
5.

Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi, ka AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] hipotētiskajai 5. nodaļai ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus – un nesniedzot pienācīgu pamatojumu – Komisija apgalvo, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 9.A sadaļas 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja būtiska personāla funkciju testa rezultātā CFC maksājums ir jāpiemēro atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 5. nodaļai. Patiesībā būtiska personāla funkciju testu esot pārmērīgi grūti piemērot praksē, līdz ar to Komisijai esot bijis jāsecina, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa ir attaisnojama arī atbilstoši šim testam un ka valsts atbalsts nepastāv.
8.

Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.
5.

Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši hipotētiskajai situācijai 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 5. nodaļā ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja būtiska personāla funkciju testa rezultātā CFC maksājums ir jāpiemēro atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 9.A sadaļas 5. nodaļai. Patiesībā būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, tādēļ Komisijai esot bijis jāsecina, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.
—

līdz ar to piespriest atbildētājām atlīdzināt Eiropas Parlamentam pieprasītos izdevumus, proti, 779 902,87 EUR apmērā, un konkrēti: — piespriest AXA Assurances Luxembourg SA atlīdzināt 50 % no minētās summas, proti, 389 951,44 EUR; — piespriest Bâloise Assurances Luxembourg SA atlīdzināt 20 % no minētās summas, proti, 155 980,57 EUR; — piespriest La Luxembourgeoise SA atlīdzināt 20 % no minētās summas, proti, 155 980,57 EUR; — piespriest Delta Lloyd Schadeverzekering NV atlīdzināt 10 % no minētās summas, proti, 77 990,29 EUR; — un attiecīgos likumiskos nokavējuma procentus no 2017. gada 22. decembra, kuru likme atbilst procentu likmes, ko Eiropas Centrālā banka piemērojusi savās pēdējās galvenajās refinansēšanas operācijās, un vismaz septiņu procentu punktu summai;
2.

Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini izslēgusi prasītāju, tādējādi pārkāpjot Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta c) apakšpunktu un prasītājas tiesības uz aizstāvību, skaidri nenorādot, kas konkrēti veido smagu profesionālās ētikas pārkāpumu. Tālāk tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdījusies, nosakot, ka prasītāja tiek izslēgta arī no notiekošajiem konkursiem, — jo tas nav secināms no apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas —, izslēdzot prasītāju par rīcību saistībā ar mediju un mārketinga tiesībām sportā konkursā par ES aktualitāšu audiovizuālo reportāžu, jo šie ir dažādi tirgi, kuri viens otru neietekmē, un tādējādi ir pierādāma prasītājas uzticamība līgumos Eiropas Savienības labā, un nolemjot, ka prasītāja būtu jāizslēdz tādēļ, ka tai nebija pietiekamu pierādījumu, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, un vienošanās ar US Department of Justice, ka prasītāja netiek saukta pie kriminālatbildības, nav atzīta prasītājas vai tās ģenerāldirektora vaina.
—

Šajā ziņā tiek apgalvots, ka Komisija nepamato, kāpēc tā noraida argumentus, ko visā procedūras gaitā Spānijas Karaliste klāstījusi jautājumā par selektivitāti. Šis lēmums esot akts, kuram trūkst pamatojuma pēc būtības, jo tajā esot nepareizi interpretēts Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. decembra spriedums, Government of Gibraltar/Komisija, T-211/04 un T-215/04, EU:T:2008:595. Tā kā Tiesa ir atcēlusi šo spriedumu (ar 2011. gada 15. novembra spriedumu Komisija un Spānija/Government of Gibraltar un Apvienoto Karalisti, C-106/09 P un C-107/09 P, EU:C:2011:732), tika atjaunots no Komisijas 2004. gada 30. [marta] Lēmuma 2005/261/EK izrietošais kritērijs, šo kritērija maiņu nekādi nepamatojot.