ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
528

Attiecībā uz faktu, ka apstrīdētā lēmuma 530. un 556. apsvērumā minētajos tālruņa zvanos bija iesaistīti Lufthansa darbinieki, kuri, kā apgalvots, zināja, ka tiek gatavots pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, no vienas puses, jānorāda, ka tas nekādi nemaina to pretkonkurences raksturu. No otras puses, šajos apsvērumos minēto tālruņa zvanu noraidīšana šā iemesla dēļ draudētu kaitēt iecietības procedūras lietderīgajai iedarbībai, liedzot Komisijai ņemt vērā pierādījumus, kas iegūti laikā no datuma, kurā attiecīgais darbinieks uzzina par tā darba devēja nodomu lūgt atbrīvojumu no naudas soda, līdz pārkāpuma beigu datumam.
272

Turklāt par pietiekami nopietnu norādi, kas ļauj turēt aizdomās par otro pārkāpumu, nevar uzskatīt vienlaicīgus lūgumus par vienu un to pašu “inovācijas bonusu”, ko Casino un Intermarché esot iesnieguši saviem piegādātājiem. Proti, neviena no paziņotajām norādēm neļauj skaidri nošķirt šo bonusu vai šīs “inovācijas atlaides” no atlaidēm un pakalpojumu pārdošanas cenām piegādātājiem, par kurām ir runa pirmajā pārkāpumā. Ņemot vērā protokolos sniegtos paskaidrojumus (Komisijas 2019. gada 10. janvāra atbildes Q.6. pielikuma 3. lappuse un Q.7. pielikuma 5. lappuse, kā arī 7. zemsvītras piezīme), minētās atlaides ietver vai nu atlaidi, kas tiek prasīta no piegādātājiem, vai arī atlīdzību par atsauces pakalpojumiem, ko izplatītāji sniedz piegādātājiem, pat ja tie ir konkrēti saistīti ar inovatīviem un Francijā piemērojamiem produktiem, uz kuriem attiecas arī pirmais pārkāpums. Tāpat 2. tabulā, ko Komisija sagatavojusi, lai kopsavilkuma veidā izklāstītu netiešos pierādījumus, kas atbilst otrajam pārkāpumam (skat. šā sprieduma 169. punkta pēdējo ievilkumu), Komisija nošķīra netiešos pierādījumus par “inovācijas atlaidēm” no tiem, kas attiecas uz sortimentu, veikalu attīstību, e‑komercijas politiku un reklāmas politiku, kuras vienīgās minētas apstrīdētajā lēmumā. Turklāt var norādīt, ka tikai divi no trīspadsmit aptaujātajiem piegādātājiem (Q.6. un Q.7. pielikums) norāda uz vienlaicīgiem inovāciju atlaižu pieprasījumiem.
134

It īpaši FPS apstiprinājuma atjaunošanas procedūrā EFSA un Komisija neesot ņēmušas vērā “pēdējās iespējas” principu, tām norādot uz “nepilnībām datos” saistībā ar papildu pētījumu in vivo, kurā tika noteikta metabolīta IN‑JE127 iedarbība uz kaulu smadzenēm, pienācīgi neņemot vērā ar dzīvniekiem nesaistītās alternatīvās metodes, neizvērtējot iesniegto elementu pierādījuma spēku un neņemot vērā, pirmkārt, jaunu Du Pont iesniegto genotoksicitātes in vivo pētījumu (gēnu mutācijas zīdītāju šūnās), kurā skaidri tika uzrādīti negatīvi rezultāti, un, otrkārt, papildu datus no DuPont iesniegtās modelēšanas, kas pierādot, ka metabolīts IN‑JE127 netiek filtrēts caur gruntsūdeņiem koncentrācijā, kas pārsniegtu 0,1 μg/l, un tas pierādot, ka jaunais EFSA pieprasītais in vivo izmēģinājums neesot lietderīgs un līdz ar to nav pamatots.
14

EURIBOR ir atsauces procentu likmju kopums, kura mērķis ir atspoguļot starpbanku aizdevumu, kurus bieži izmanto starptautiskajos kapitāla tirgos, izmaksas. Šī likme ir definēta kā indeksēta likme, par kādu eurozonas ietvaros augstākā reitinga banka citai augstākā reitinga bankai piedāvā starpbanku termiņnoguldījumus euro. EURIBOR tiek aprēķināta kā vidējā likme no cenu piedāvājumiem, kurus ik dienu piedāvā banku izlase, kuras sastāvā laikposmā, uz ko attiecas apstrīdētais lēmums, ietilpa 47 augstākā reitinga bankas – tostarp šī sprieduma 5. punktā minētās bankas –, un kuri no plkst. 10.45 līdz 11.00 tiek nosūtīti uz Thomson Reuters, kas ir likmju aprēķinātājs Eiropas Banku federācijas (EBF) uzdevumā. Bankas sniedz datus par katru no 15 dažādajām EURIBOR procentu likmēm, kas mainās, atkarībā no to termiņa, no vienas nedēļas līdz divpadsmit mēnešiem. EONIA pilda EURIBOR līdzīgu uzdevumu, tikai saistībā ar dienas likmēm. To aprēķina Eiropas Centrālā banka (ECB) kā vidējo lielumu no likmēm par nenodrošinātiem starpbanku aizdevumiem (“unsecured”) no tām pašām izlases bankām, kuru dati tiek izmantoti EURIBOR noteikšanai (apstrīdētā lēmuma 20.–27. apsvērums).
9

Komisija 2016. gada 21. jūnijā saņēma kopīgu piezīmi no četrām no septiņām ieinteresētajām personām nolūkā precizēt to nostāju pēc tam, kad bija pasludināts 2015. gada 6. oktobra spriedums Komisija/Andersen (C‑303/13 P, EU:C:2015:647). 2016. gada 9. novembrī Ildefransas reģions papildināja savus apsvērumus.
99

No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jāapmierina. Tātad, nepārbaudot prasītāja izvirzīto otro pamatu, ir jāapmierina iebilde par 1996. gada vienošanās prettiesiskumu un līdz ar to – ir jāatceļ apstrīdētais lēmums, jo ar to tiek piemērota Norēķinu biroja piemērotā tarifu skala, kāda tā izriet no sistēmas, kas ir izveidota ar 1996. gada vienošanos.
22

No judikatūras izriet, ka, lai gan tiesības tikt uzklausītam, kādas tās ir paredzētas Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrajā teikumā, attiecas uz visiem faktiskajiem un tiesiskajiem elementiem, kā arī pierādījumiem, kuri veido lēmuma pamatu, tās tomēr nav piemērojamas galīgai nostājai, ko administrācija plāno ieņemt. Tādējādi apelācijas padomei nav pienākuma uzklausīt apelācijas sūdzības iesniedzēju par faktu vērtējumu, kas iekļauts tās galīgajā nostājā. Tāpat no judikatūras izriet, ka fakts, ka kāda no pusēm nav varējusi izteikties par apgalvojumiem, kuri neveido patstāvīgu apstrīdētā lēmuma motīvu, bet ir daļa no apelācijas padomes argumentācijas saistībā ar visaptverošu sajaukšanas iespējas vērtēšanu, ja šī puse varēja izteikt savu nostāju par attiecīgā lēmuma pamatā esošiem motīviem saistībā ar apzīmējumu salīdzināšanu, neveido Regulas Nr. 207/2009 75. panta pārkāpumu (skat. spriedumu, 2008. gada 23. janvāris, Demp/ITSB – Bau How (BAU HOW), T‑106/06, nav publicēts, EU:T:2008:14, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
19

Tālāk saistībā ar argumentu par faktu, uz kuriem prasītāja atsaucas tiesvedībā Vispārējā tiesā, vispārzināmo raksturu no judikatūras izriet, ka, no vienas puses, EUIPO instances var pamatot savus lēmumus ar vispārzināmiem faktiem, uz kuriem pieteikuma iesniedzējs nav atsaucies, un tām nav pienākuma pierādīt šo faktu patiesumu, bet, no otras puses, pieteikuma iesniedzējs, attiecībā pret kuru EUIPO izmanto šādus vispārzināmus faktus, var apstrīdēt to patiesumu tiesvedībā Vispārējā tiesā (spriedums, 2006. gada 22. jūnijs, Storck/ITSB, C‑25/05 P, EU:C:2006:422, 50.–52. punkts), un līdz ar to EUIPO šādās situācijās, ņemot vērā pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, ir tiesīgs iesniegt Vispārējai tiesai dokumentus, lai apliecinātu tāda vispārzināma fakta patiesumu, kas nav ticis pierādīts apstrīdētajā lēmumā (spriedums, 2011. gada 10. novembris, LG Electronics/ITSB, C‑88/11 P, nav publicēts, EU:C:2011:727, 29. punkts). Turpretim pieteikuma iesniedzējam nevar tikt atzītas tiesības pirmo reizi tiesvedībā Vispārējā tiesā iesniegt dokumentus, pamatojoties uz to vien, ka ar tiem ir domāts ilustrēt vispārzināmus faktus, attiecībā uz kuriem tas turklāt neapgalvo, ka tie būtu minēti apstrīdētajā lēmumā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2014. gada 17. jūlijs, MOL/ITSB, C‑468/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2116, 42. punkts, un spriedumu, 2016. gada 5. februāris, Kicktipp/ITSB – Italiana Calzature (kicktipp), T‑135/14, EU:T:2016:69, 113. un 114. punkts). Proti, gadījumā, ja tiktu pieļautas šādas tiesības, līdz ar to tiktu samazināts tvērums pieteikuma iesniedzēja pienākumam jau procesa EUIPO stadijā iesniegt visus pierādījumus, lai pamatotu savus pamatus un argumentus. Šajā lietā, kā ir atzinusi pati prasītāja, procesā Apelācijas padomē tā jau ir atsaukusies uz faktu – attiecībā uz kuru tiek apgalvots, ka tas ir vispārzināms –, ka kartupeļu čipsi pieder pie konservētiem, žāvētiem un termiski apstrādātiem dārzeņiem, un dokumenti, kas pirmo reizi iesniegti tiesvedībā Vispārējā tiesā, pēc pašas prasītājas teiktā lielākoties “papildina” jau iesniegtos pierādījumus.
1

Prasītājs Alain Schoonjans strādāja Eiropas Komisijā kā III funkciju grupas līgumdarbinieks no 2010. gada 1. decembra līdz 2013. gada 30. novembrim, kā īslaicīgs darbinieks no 2013. gada 1. līdz 31. decembrim; no jauna kā III funkciju grupas līgumdarbinieks no 2014. gada 1. janvāra līdz 2015. gada 15. septembrim un visbeidzot kā IV funkciju grupas līgumdarbinieks no 2015. gada 16. septembra līdz 2016. gada 31. decembrim.
Interpretējot Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā paredzēto izņēmumu, ir jāatzīst, ka pastāv vispārēja prezumpcija, saskaņā ar kuru ar valsts atbalsta pārbaudes procedūru saistītu administratīvas lietas dokumentu publiskošana principā apdraudētu uzņēmumu, uz ko attiecas šī procedūra, komerciālās intereses.

Tiesības iepazīties ar administratīvās lietas materiāliem kontroles procedūrā atbilstoši LESD 108. panta 2. punktam un tiesības piekļūt dokumentiem atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001 ir juridiski atšķirīgas, bet tās tomēr ir attiecināmas uz funkcionāli līdzvērtīgām situācijām. Neatkarīgi no piekļuves lietas materiāliem juridiskā pamata, tā ieinteresētajām personām ļauj iegūt visus Komisijai iesniegtos apsvērumus un dokumentus. Šai sakarā tiesiskajā regulējumā, ar kuru valsts atbalsta kontroles procedūra tiek regulēta, ir paredzēti stingri noteikumi attiecībā uz šajā procedūrā iegūtās sensitīvās vai izstrādātās informācijas apstrādi, jo ar Regulas 2015/1589, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai, 30. pantu tiek prasīts, lai atbilstoši šai regulai iegūtā informācija, uz kuru attiecas dienesta noslēpums, netiku izpausta.

Šajos apstākļos vispārēja piekļuve, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, ar administratīvo lietu saistītajiem dokumentiem valsts atbalsta kontroles procedūrā apdraudētu līdzsvaru, ko Savienības likumdevējs Regulā 2015/1589 ir centies nodrošināt starp pienākumu attiecīgajai dalībvalstij un, vajadzības gadījumā, trešo personu gribu nodot Komisijai komercnoslēpumu iespējami ietverošu sensitīvu informāciju, lai pēdējā varētu izvērtēt valsts atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, no vienas puses, un pastiprināto aizsardzības garantiju šādā veidā Komisijai nodotajai informācijai atbilstoši profesionālajam un darījumu noslēpumam, no otras puses. Lai arī personas, kas nav valsts atbalsta pārbaudes skartā dalībvalsts un kas ir vienīgā, kurai saskaņā ar tiesisko regulējumu par valsts atbalstu ir tiesības piekļūt lietas materiāliem šajā procedūrā, var saņemt piekļuvi dokumentiem, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, ar šo tiesisko regulējumu ieviestā sistēma tiek apšaubīta.

Šis secinājums rodas neatkarīgi no jautājuma par to, vai piekļuves pieteikums attiecas uz jau pabeigtu vai nenoslēgušos procedūru. Faktiski, ņemot vērā ar valsts atbalsta kontroli saistītā procedūrā aizsargātās intereses, sensitīvas informācijas publiskošana par šajā procedūrā iesaistīto uzņēmumu ekonomiskajām aktivitātēm, it īpaši par atbalsta saņēmēju, var apdraudēt to komerciālās intereses neatkarīgi no tā, ka LESD 108. panta piemērošanas procedūra jau ir noslēgusies.

(skat. 41., 42., 44.–46. un 48. punktu)
Lieta T‑274/17

(spriedums publicēts izvilkumu veidā)

Monster Energy Company

pret

Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju

Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “MONSTER DIP” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības vārdiskas un grafiskas preču zīmes un nereģistrēts apzīmējums, kas tiek izmantots darījumos, kuros visos ir ietverts vārdiskais elements “monster” – Relatīvi atteikuma pamati – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Maldinošas asociācijas riska neesamība – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkts) – Agrākās preču zīmes ar reputāciju vājināšanās riska neesamība – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 5. punkts)

Kopsavilkums – Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 13. decembra spriedums

Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas identiskas vai līdzīgas preču zīmes, kam ir reputācija, īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes ar reputāciju paplašināta aizsardzība attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi – Grafiskas preču zīmes “MONSTER DIP” un “MONSTER ENERGY” – Saiknes starp preču zīmēm izveidošana – Vienīgi preču, uz kurām attiecas reputācija, ņemšana vērā

(Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts)

Saiknes starp reģistrācijai pieteikto grafisko preču zīmi “MONSTER DIP” un agrāko grafisko preču zīmi “MONSTER ENERGY” no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa neesamības konstatējums nevar tikt atspēkots ar prasītājas argumentu, kura mērķis ir norādīt, ka Apelācijas padomei esot bijis jāņem vērā arī preces, attiecībā uz kurām agrākajai Eiropas Savienības grafiskai preču zīmei “MONSTER ENERGY” nebija reputācijas, piemēram, tādas kā Nicas nolīguma izpratnē 16. klasē ietilpstošās preces – “uzlīmes”, “novelkamās bildes” un “pašlīmējošas novelkamās bildes”, kas aptvertas ar minēto agrāko preču zīmi. Proti, reputācijas neesamība izraisa to, ka nav izpildīts Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 8. panta 5. punkta piemērošanas nosacījums un ka tādējādi aplūkotajai agrākajai preču zīmei nevar tikt nodarīts nekāds kaitējums. Citiem vārdiem sakot, tā kā agrākās preču zīmes reputācija ir nepieciešams nosacījums, lai secinātu, ka pastāv kāds no minētās regulas 8. panta 5. punktā minētajiem kaitējumiem, tostarp kaitējums agrākās preču zīmes atšķirtspējai, kas tiek apzīmēts ar jēdzienu “preču zīme vājināšanās”, no tā izriet, ka neviens no minētajā tiesību normā paredzētajiem kaitējumiem nevar tikt konstatēts attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kurus ņemot vērā, nosacījums par agrākās preču zīmes reputāciju nav ticis ievērots. Tādējādi arguments, kura mērķis bija norādīt, ka Apelācijas padome esot pieļāvusi kļūdu, jo, lai pierādītu saini starp attiecīgajām preču zīmēm, tā ir ņēmusi vērā vienīgi preces, attiecībā uz kurām agrākās preču zīmes reputācija ir tikusi pierādīta, ir noraidāms.

(skat. 82. punktu)
Saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punktu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka preču zīme ir “faktiski izmantota” šīs tiesību normas nozīmē, ja tā ir lietota atbilstoši tās pamata funkcijai, proti, garantēt to preču vai pakalpojumu izcelsmes identitāti, attiecībā uz ko tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu, izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt ar preču zīmi piešķirtās tiesības.

Tomēr ar to, ka preču zīme ir izmantota, lai radītu vai saglabātu šo izstrādājumu vai pakalpojumu noietu, kuru dēļ tā ir tikusi reģistrēta, nevis tikai lai saglabātu ar šo preču zīmi piešķirtās tiesības, nav pietiekami, lai konstatētu “faktisku izmantošanu” Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta izpratnē. Ir noteikti nepieciešams arī tas, lai šī preču zīme tiktu izmantota atbilstoši preču zīmes pamata funkcijai.

Attiecībā uz individuālām preču zīmēm – šī pamata funkcija ir garantēt patērētājam vai galalietotājam preces vai pakalpojuma, kas ar to apzīmēti, izcelsmes identitāti, ļaujot šim patērētājam vai šim lietotājam šo preci vai šo pakalpojumu bez sajaukšanas iespējas atšķirt no citas izcelsmes precēm un pakalpojumiem. Lai preču zīme varētu pildīt šo lomu – būt pamatelementam netraucētas konkurences sistēmā, kuru Līgumā ir paredzēts iedibināt un saglabāt –, tai ir jāgarantē, ka visas preces vai pakalpojumi, kas ar to apzīmēti, ir ražoti vai piegādāti viena uzņēmuma kontrolē, kurš var būt uzskatāms par atbildīgu par to kvalitāti.

Vajadzība Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta piemērošanā pēc izmantošanas atbilstīgi izcelsmes norādes pamata funkcijai nozīmē to, ka, lai arī, protams, preču zīme var tikt izmantota atbilstīgi citām funkcijām, proti, funkcijai garantēt šīs preces vai šī pakalpojuma kvalitāti vai saziņas, investīciju vai reklāmas funkcijai, uz to tomēr attiecas šajā regulā paredzētās sankcijas, ja piecu gadu laikā bez pārtraukuma tā nav tikusi izmantota atbilstīgi tās pamata funkcijai. Šādā gadījumā preču zīmes īpašnieka tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu ir jāatzīst par atceltām, izņemot, ja viņš var atsaukties uz pamatotiem iemesliem, kas viņu ir atturējuši preču zīmi izmantot tās pamata funkcijas nodrošināšanai.

(skat. 42.–45. punktu)
194

Tomēr ir jākonstatē, pirmkārt, ka šie starplēmumi nosaka aprēķināšanas procedūras apstākļus, kā arī pašu iemaksu aprēķināšanu. Otrkārt, ar šiem starplēmumiem ne tikai tiek īstenots piemērojamais tiesiskais regulējums, bet daži no tiem to pat papildina. Tā kā šie starplēmumi nav nekādi publicēti, nedz arī kā citādi darīti zināmi iestādēm, VNV arguments, saskaņā ar kuru pirmā apstrīdētā lēmuma pamatojums ir pietiekams, pamatojoties uz to, ka Regulā Nr. 806/2014, Deleģētajā regulā 2015/63, Īstenošanas regulā 2015/81, kā arī Direktīvā 2014/59 ir detalizēti izklāstīta metode, kas ir piemērojama ex ante iemaksu aprēķināšanai (skat. šī sprieduma 167. punktu), katrā ziņā nav atbalstāms.
98

Ceturtkārt un visbeidzot, iepriekš 86. punktā veikto konstatējumu apstiprina apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. punkta d) un e) apakšpunkts (skat. iepriekš 28. un 29. punktu). Nosacījumi, saskaņā ar kuriem, no vienas puses, licences īpašnieka pakārtotajiem lietotājiem ir jāsniedz informācija par piemērotām un pieejamajām alternatīvām, kas detalizēti pamatotu nepieciešamību izmantot attiecīgos svina hromātus, un, no otras puses, licences īpašniekam ir jāsniedz ziņojums, kurā tam ir jāprecizē atļauto lietojuma veidu apraksts, pamatojoties uz alternatīvām, ko ir snieguši to pakārtotie lietotāji, arī ir apstākļi, kuri it īpaši liecina par to, ka Komisijas vērtējums par alternatīvu nepieejamību vēl nav bijis pabeigts.
145

Tercas īpašā administratora lēmums lūgt FITD iejaukšanos tā uzņēmuma vārdā, kurā viņš īsteno pārvaldes funkcijas, jo uzņēmumam ir piemērota īpašā administrēšanas procedūra, ir izskaidrojams ar to, ka dažādo izvēles iespēju vidū šī iespēja, ko ierosināja BPB, viņam šķita vispievilcīgākā. Līdz ar to, tā kā BPB ierosinājums bija pakļauts nosacījumam par FITD atbalsta pasākumiem Tercas (skat. iepriekš 16. punktu), nevar uzskatīt, ka šāds lūgums ir balstīts uz iniciatīvu, kura nāk no valsts iestādēm, kas šādi censtos virzīt FITD līdzekļu izmantošanu. Tādējādi drīzāk FITD tika iesniegts lūgums par atbalsta pasākumiem atbilstoši tā statūtu 29. panta 1. punktam ņemot vērā privātu iniciatīvu, kas tika nosūtīta īpašajam administratoram, kurš uzskatīja – kā to būtu darījis vienkāršs administrators, būdams tādā pašā situācijā, – ka šī iniciatīva ir viņa administrējamā uzņēmuma interesēs.
6

Saskaņā ar pirmo mārketinga pakalpojumu līgumu, kas parakstīts 2003. gada 7. aprīlī uz desmit gadiem, Ryanair bija jāveic mārketinga darbības, lai reklamētu Altenburgas-Nobicas reģionu. Kā atlīdzība par to AOC bija jāmaksā divas maksas. Pirmkārt, tā maksāja “rezultativitātes maksu” par katru izceļojošo pasažieri, kā rezultātā Ryanair maksāja neto maksu par katru pasažieri saistībā ar nolaišanos, vietējo gaisa satiksmes kontroli, apgaismojumu, automobiļu stāvlaukumu (neietverot diennakts stāvlaukumu), apkalpošanu uz zemes saistībā ar rampu un pasažieriem, infrastruktūru un pasažieru apkalpošanas maksu par aviopakalpojumiem pasažieriem. AOC aprēķināja neto maksu par katru pasažieri atbilstīgi pasažieru noslodzes kalendāram un iesniedza Ryanair aprēķinus katras nedēļas beigās. Ryanair aprēķināja maksu par rezultātiem un iesniedza AOC aprēķinus 30 dienu laikā pēc katra mēneša beigām. Katrs aprēķins tika veikts, pamatojoties uz iepriekšējā kalendārajā mēnesī sniegtajiem pakalpojumiem. Ryanair varēja atskaitīt savu rezultativitātes maksu no AOC ikmēneša rēķiniem par nolaišanās nodevām. Otrkārt, AOC maksāja “rezultativitātes maksu”, pamatojoties uz noteiktu procentuālu daļu no iespējama lidostas saņemto maksu paaugstinājuma, proti, 100 % no valsts iekasētā drošības nodokļa paaugstinājuma, līdz 10 % no likmes, kāda publicēta uz pieciem gadiem, 100 % no visiem publicēto maksu paaugstinājumiem vai nodevām, maksājumiem vai nodokļiem, kas iekļauti publicētajās lidostas maksās, nepārsniedzot 10 % piecu gadu laikposmā no kopējās publicētās maksas, ko maksā Ryanair.
70

Kā izriet no minētajiem darbiem, Civildienesta noteikumos paredzētais maksimālais apmērs attiecībā uz trešajām valstīm tika ieviests, lai izvairītos no pārmērīgiem izdevumiem, kas izriet no izglītības izdevumu atlīdzināšanas. Prasītāju atbalstītajā interpretācijā nav pietiekami ņemta vērā šī maksimālā apmēra esamība un Savienības likumdevēja lēmums, saskaņā ar kuru principā izglītības pabalstu atlīdzināšana nepārsniedz šo maksimālo apmēru. Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka izglītības izdevumi piemērotas izglītības saņemšanai trešajā valstī var būt atkarīgi no tādiem apstākļiem, ko EĀDD nevar kontrolēt, kā, piemēram, valūtas maiņas kursi vai pieprasījums pēc šāda veida izglītības. Nosakot Civildienesta noteikumos paredzēto maksimālo apmēru attiecībā uz trešajām valstīm, Savienības likumdevējs vēlējās novērst to, ka pārmērīgi izdevumi, kas var izrietēt no šādiem apstākļiem, apgrūtinātu EĀDD budžetu. Civildienesta noteikumu X pielikuma 15. panta otrā teikuma interpretācijā, saskaņā ar kuru izņēmuma gadījumos šīs tiesību normas izpratnē pastāvētu neierobežotas tiesības uz to, ka tiek atlīdzināti izglītības izdevumi, kas pārsniedz Civildienesta noteikumos paredzēto maksimālo apmēru attiecībā uz trešajām valstīm neatkarīgi no tā ietekmes uz EĀDD budžetu, nebūtu ņemts vērā šis mērķis.
61

Turklāt no Vispārīgo noteikumu 3.4.3. punkta formulējuma skaidri izriet, ka bija paredzēts, ka pārskatīšanas lūgumi ir jāizskata padziļināti, taisnīgi un objektīvi un ka šī procedūra “var ilgt vairākas nedēļas”. Tāpat bija skaidri norādīts, ka, ja uz pārskatīšanas lūgumu tiks sniegta labvēlīga atbilde, tad attiecīgā persona tiks atjaunota konkursā tajā posmā, no kura tā ir izslēgta, “neatkarīgi no tā, kāda kopš tā laika būs bijusi konkursa gaita”. Šis apsvērums ir saistīts ar nepieciešamību saglabāt attiecīgo personu tiesības. Visa šī informācija liek uzskatīt, ka šajā gadījumā Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to labas pārvaldības nolūkā būtu prasīts atkāpties no vispārīgajām normām attiecībā uz atlases komisijas kompetenci, lai ieņemtu nostāju attiecībā uz pārskatīšanas lūgumu.
62

Tomēr ir jāuzsver, ka šāda novērtējuma brīvības īstenošana, ko veic iecēlējinstitūcija, neatkarīgi no to personu skaita, kuras var iesniegt pieteikumus attiecīgajā konkursā, noteikti ir ierobežota ar spēkā esošo noteikumu un vispārējo tiesību principu ievērošanu. No tā izriet, ka iecēlējinstitūcijas izraudzītajai metodei ir jābūt tādai, kas, pirmkārt, ir vērsta uz to, lai ieceltu amatā visspējīgākās un visefektīvākās personas atbilstoši Civildienestu noteikumu 27. pantam, otrkārt, atbilstoši Civildienesta noteikumu III pielikuma 5. pantam nosaka neatkarīgai atlases komisijai uzdevumu katrā atsevišķā gadījumā izvērtēt, vai katra kandidāta iesniegtie diplomi vai darba pieredze atbilst līmenim, kāds prasīts Civildienesta noteikumos un paziņojumā par konkursu, un, treškārt, noslēdzas ar kandidātu konsekventu un objektīvu atlasi (spriedums, 2013. gada 16. septembris, Glantenay u.c./Komisija, F‑23/12 un F‑30/12, EU:F:2013:127, 70. punkts).