Lieta T‑112/07

Hitachi Ltd u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Tiesības uz aizstāvību – Pārkāpuma pierādīšana – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Preventīva iedarbība – Sadarbība

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Dokumenta nepaziņošana – Sekas

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Atbilžu uz konkrēto paziņojumu par iebildumiem paziņošana – Apstākļi – Ierobežojumi

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pārkāpuma pierādīšana – Sabiedrības, kas iesaistīta pārkāpumā, darbinieku rakstveida liecības – Pierādījuma spēks – Novērtēšana

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

4. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā

(LES 6. panta 2. punkts; EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu kopumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pārkāpuma pierādīšana – Dažādu pierādījumu pierādījuma vērtības izvērtēšana – Kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

7. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 21. punkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Konkurences apdraudējums – Novērtējuma kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

10. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu – Jēdziens – Uzņēmumu, kas ir pārkāpuma līdzdalībnieki, personiskā atbildība par visu minēto pārkāpumu – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

1. Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa administratīvā procesa ietvaros saistībā ar konkurences noteikumu piemērošanu nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus lietas materiālu dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējus dokumentus un citu konfidenciālu informāciju

Tāda dokumenta nepaziņošana, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai apsūdzētu uzņēmumu, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums vienīgi tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka rezultāts, pie kura nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja nepaziņotais dokuments būtu bijis jānoraida kā apsūdzošs pierādījums.

Attaisnojoša dokumenta nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja tam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarīja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus vismaz attiecībā uz tam pārmestās rīcības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru.

(sal. ar 31., 36. un 37. punktu)

2. Saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu uzsākta procesa ietvaros tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā, un šim uzņēmumam ir tiesības iepazīties ar lietas materiāliem, lai nodrošinātu savu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Līdz ar to citu uzņēmumu, kas esot bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, ar kuriem var iepazīties lietas dalībnieki.

Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz kādu dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Šādos apstākļos attiecīgais izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta faktiski ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem, kas esot piedalījušies pārkāpumā.

Pēc analoģijas, ja izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, var būt nozīmīgs uzņēmuma aizstāvībai, jo tas ļauj izvirzīt apstākļus, kas neatbilst secinājumiem, kurus šajā stadijā veikusi Komisija, tas ir attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāļauj izvērtēt attiecīgo izvilkumu vai dokumentu un par to izteikties.

(sal. ar 32.–34. punktu)

3. Sabiedrības darbinieku rakstveida liecības, kas sagatavotas tās kontrolē un ko tā iesniegusi savai aizstāvībai Komisijas īstenotā administratīvā procesa ietvaros, principā nevar tikt kvalificētas kā no šīs pašas sabiedrības atšķirīgi un neatkarīgi pierādījumi. Proti, parasti sabiedrības nostāja attiecībā uz to faktu patiesumu, kurus tai pārmet Komisija, vispirms ir balstīta uz tās darbinieku un vadītāju zināšanām un viedokļiem.

Sabiedrības, kas bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, darbinieku un bijušā darbinieka liecības nav pierādījumi, kas būtu atsevišķi un neatkarīgi no šīs sabiedrības paziņojumiem, jo liecinieki ir liecinājuši Komisijā pēc šīs sabiedrības iniciatīvas un saistībā ar tās sadarbības pienākumu sakarā ar paziņojumu par sadarbību, tajā visā piedaloties attiecīgās sabiedrības ārējam padomdevējam. Līdz ar to attiecīgās liecības nevar apstiprināt minētās sabiedrības paziņojumus. Tās drīzāk papildina minētos paziņojumus, kuru saturu tās var precizēt un konkretizēt. Tāpēc šie paziņojumi arī ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

(sal. ar 48. un 129. punktu)

4. Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, adresātam. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši attiecībā uz prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu.

Šajā pēdējā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas tieši izriet no Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta un kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir Kopienu tiesību vispārējie principi. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcijas princips ir piemērojams it īpaši procesos par tādu uzņēmumiem piemērojamu konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda.

(sal. ar 58. un 59. punktu)

5. Konkurences jomā Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu. Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Pietiek, ka vispārēji novērtēts norāžu kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai. Tādējādi darbības vai nolīguma, kas ir vērsti pret konkurenci, pastāvēšanu var secināt no virknes sakritību un norāžu, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma.

Tomēr, ja Komisija, lai konstatētu, ka ir izdarīts pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, ir pietiekami, ja šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem faktiem un kas tātad ļauj faktu izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, aizstāt ar citu ticamu izskaidrojumu.

Šis noteikums nav piemērojams visos gadījumos, kad pārkāpums ir pierādīts vienīgi ar nedokumentāriem pierādījumiem. Saistībā ar pierādījumiem, ko var sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpumu, ir jāņem vērā, Kopienu tiesībās prevalē pieradījumu brīvas novērtēšanas princips.

Tādējādi, pat ja dokumentāru pierādījumu trūkums varētu būt nozīmīgs Komisijas izvirzīto norāžu kopuma visaptverošā izvērtēšanā, šis trūkums pats par sevi neļauj attiecīgajam uzņēmumam atspēkot Komisijas apgalvojumus, sniedzot faktu alternatīvu izskaidrojumu. Tā tas ir vienīgi tad, ja Komisijas iesniegtie pierādījumi neļauj viennozīmīgi konstatēt pārkāpuma pastāvēšanu un ja nav nepieciešams veikt interpretāciju.

Šī paša iemesla dēļ, pat trūkstot dokumentāriem pierādījumiem, Komisijai nav jāveic neatkarīga izmeklēšana, lai pārbaudītu faktus.

(sal. ar 60.–66. punktu)

6. EKL 81. panta pārkāpuma procesa ietvaros attiecībā uz dažādu pierādījumu pierādījuma spēku vienīgais atbilstošais kritērijs iesniegto pierādījumu novērtēšanai ir to ticamība. Saskaņā ar vispārējiem noteikumiem pierādījumu jomā dokumenta ticamība un līdz ar to tā pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, tā izstrādāšanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura.

Saistībā ar paziņojumiem ir jānorāda, ka īpaši liels pierādījuma spēks var turklāt tikt atzīts tādiem paziņojumiem, kas, pirmkārt, ir ticami, otrkārt, ir sniegti uzņēmuma vārdā, treškārt, nāk no personas, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs, ceturtkārt, ir pretēji paziņojuma sniedzēja interesēm, piektkārt, nāk no paziņojumā izklāstīto apstākļu aculiecinieka un, sestkārt, ir iesniegti rakstveidā, apzināti un pēc rūpīgas apdomāšanas.

Savukārt tāda uzņēmuma paziņojumu, kas apsūdzēts par to, ka ir bijis tādas aizliegtas vienošanās dalībnieks, kuras pareizību savukārt apstrīd vairāki pārējie iesaistītie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo uzņēmumu izdarītā pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi, bet nepieciešamās apstiprināšanas apmērs var būt neliels sakarā ar attiecīgo paziņojumu ticamību.

(sal. ar 68.–71. punktu)

7. Lai arī zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem ir atbilstoša, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tomēr tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada mudinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcību. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības.

Saistībā ar liecinieku individuālo motivāciju, protams, ir iespējams, ka šāda uzņēmuma darbiniekiem, kuriem ir jārīkojas tā interesēs, ir kopīga vēlme iesniegt tik daudz apsūdzošu pierādījumu, cik iespējams, jo arī viņu sadarbībai procedūrā var būt pozitīva ietekme uz viņu profesionālajām nākotnes izredzēm. Tomēr, ja tas tā ir, attiecīgie darbinieki arī zina par potenciāli negatīvajām sekām, kādas var būt neprecīzu pierādījumu iesniegšanai un kuras ir vēl ievērojamākas, ņemot vērā prasību, prasību, lai notiktu apstiprināšana ar citiem pierādījumiem.

(sal. ar 72. un 130. punktu)

8. Lai Komisija saskaņā ar paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos 21. punktu varētu samazināt naudas sodu, attiecīgajiem pierādījumiem ir jābūt ar ievērojamu pierādījuma spēku salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem. Tāpēc apžēlošanas pieteikumā, kas iesniegts pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, uzņēmums, kurš vēlas saņemt naudas soda samazinājumu, var likumīgi koncentrēties uz pierādījumiem, kas, tāprāt, līdz šim vēl nav bijuši juridiski pietiekami pierādīti, lai sniegtu ievērojamu pievienoto vērtību. Šis apstāklis ļauj izskaidrot to, kādēļ attiecīgais uzņēmums neapskata pierādījumus, kurus tas uzskata par apstiprinātiem, nepastāvot nekādām šaubām, ar iepriekš iesniegtiem pierādījumiem.

Turklāt, ņemot vērā paziņojuma par sadarbību 21. punkta formulējumu, nevar izslēgt, ka pierādījumu, kuriem ir zināms pierādījuma spēks, bet kuri jau ir apstiprināti ar citiem pierādījumiem, iesniegšana neizraisa nekādu samazināšanu.

(sal. ar 178.–180. punktu)

9. Lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā. Nav jāņem vērā nolīguma faktiskās sekas, ja ir acīmredzams, ka tā mērķis ir ierobežot, traucēt vai kropļot konkurenci. Šajā ziņā savstarpējas apņemšanās pastāvēšana obligāti ietver kopīgas gribas pastāvēšanu, pat neesot pierādījumiem, kas ļauj precīzi noteikt laiku, kad šī griba ir tikusi izteikta, vai pierādījumiem, kas apstiprina tās izteikšanu.

(sal. ar 268. un 269. punktu)

10. Nolīgumiem un saskaņotām darbībām EKL 81. panta 1. punkta un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta 1. punkta nozīmē obligāti jāizriet no vairāku uzņēmumu savstarpējas sadarbības, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās atkarībā no attiecīgā tirgus īpatnībām un no katra konkrētā uzņēmuma stāvokļa attiecīgajā tirgū, īstenojamiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida. Tomēr tas vien, ka katra uzņēmuma dalība pārkāpumā notiek tam atbilstošā formā, nav pietiekami, lai izslēgtu tā atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par rīcību, kuru pēc būtības ir īstenojuši citi iesaistītie uzņēmumi, bet kurai ir tie paši pret konkurenci vērstie mērķi vai sekas.

Tādējādi uzņēmums, kas ir piedalījies pārkāpumā ar savu rīcību, kura atbilst nolīguma vai saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi jēdzienam EKL 81. panta 1. punkta vai EEZ līguma 53. panta 1. punkta izpratnē un ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, tāpat ir atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā pārkāpumā laiku, ja tiek konstatēts, ka minētais uzņēmums ir zinājis par citu uzņēmumu prettiesisko rīcību vai varēja to loģiski paredzēt un bija gatavs uzņemties risku.

Tāds ir tāda trešās valsts uzņēmuma gadījums, kuram bijusi tikai pasīva loma attiecībā uz konkrētu projektu piešķiršanu Eiropas ražotājiem EEZ tirgū, šim uzņēmumam apņemoties nesaņemt šādus projektus, jo tam bija zināma attiecīgā vienošanās un šī pasīvā loma nebija pašu izvēle, bet gan to piedalīšanās forma nolīgumā par EEZ tirgu, un šī piedalīšanās bija priekšnosacījums, lai varētu notikt projektu piešķiršana EEZ starp Eiropas ražotājiem.

(sal. ar 287.–290. punktu)

11. Ja EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra uzņēmuma piedalīšanās relatīvais smagums. Tādējādi tas, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegtu vienošanos veidojošajos elementos, vai tas, ka tam ir bijusi nebūtiska loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot naudas sodu.

Attiecībā tieši uz nolīgumu, kura ietvaros trešās valsts uzņēmumi apņēmās neienākt Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) tirgū, Eiropas uzņēmumiem, savukārt, ar pozitīvu koluzīvu darbību palīdzību sadalot dažādus projektus šajā pašā tirgū, trešo valstu uzņēmumu rīcības smagums ir pielīdzināms Eiropas uzņēmumu rīcības smagumam, jo tas, ka tie nepiedalījās projektu piešķiršanā EEZ, nebija atkarīgs no to izvēles, bet vienkārši sekas to dalības attiecīgajā vienošanās veidam.

(sal. ar 312. un 314.–316. punktu)

12. Saistībā ar recidīvu – prevencija ir naudas soda mērķis. Turklāt, vajadzība nodrošināt naudas soda preventīvu ietekmi ir vispārēja prasība, kas Komisijai ir jāņem vērā ikvienā naudas soda aprēķināšanas posmā un kas neparedz, ka visu ar šāda mērķa sasniegšanu saistīto apstākļu visaptverošam vērtējumam aprēķinos obligāti ir jāvelta atsevišķa stadija.

Tādēļ Komisija, nepieļaujot kļūdu, var ņemt vērā šo elementu nevis preventīvo faktoru noteikšanas laikā, bet atbildību pastiprinošo apstākļu izvērtēšanā.

(sal. ar 353. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 12. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Tiesības uz aizstāvību – Pārkāpuma pierādīšana – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Preventīva iedarbība – Sadarbība

Lieta T‑112/07

Hitachi Ltd, Tokija (Japāna),

Hitachi Europe Ltd, Meidenheda [Maidenhead] (Apvienotā Karaliste),

Japan AE Power Systems Corp., Tokija,

ko pārstāv M. Reinoldss [M. Reynolds], P. Mensfīlds [P. Mansfield] un B. Roja [B. Roy], solicitors, D. Artss [D. Arts], advokāts, un N. Grīns [N. Green], QC, kā arī S. Singla [S. Singla], barrister,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault], pēc tam – K. Lūiss [X. Lewis], pēc tam – P. van Nufels [P. Van Nuffel] un Dž. Burke [J. Bourke] un visbeidzot – P. van Nufels, N. Kāns [N. Khan] un F. Ronkess Aherbēks [F. Ronkes Agerbeek], pārstāvji, kuriem palīdz Dž. Holmss [J. Holmes], barrister,

atbildētāja,

par prasību, prioritāri, atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām, un atcelt tām uzliktos naudas sodus, pakārtoti, atcelt minētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām, un, vēl pakārtotāk, atcelt vai samazināt prasītājām uzlikto naudas sodu summu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikanova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Kanca [C. Kantza], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 8. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

A – Prasītājas

1 Hitachi Ltd un tās meitas sabiedrība Hitachi Europe Ltd (turpmāk tekstā kopā – “uzņēmums Hitachi”) ir sabiedrības, kas darbojas dažādās rūpniecības nozarēs, tostarp gāzes izolācijas slēgiekārtu (turpmāk tekstā – “GIS”) nozarē. Japan AE Power Systems Corp. (turpmāk tekstā – “JAEPS”) ir Hitachi, Fuji Electric Systems Co. Ltd un Meidensha Corp. kopēja sabiedrība, kas 2002. gada 1. oktobrī ir tostarp pārņēmusi grupu, kurā ietilpa tās akcionāri, darbības GIS jomā.

B – Attiecīgās preces

2 Gāzes izolācijas slēgiekārtas tiek izmantotas, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tās ir smagas elektriskas iekārtas, kas tiek izmantotas kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās. GIS tiek pārdotas visā pasaulē kā ekspluatācijai gatavo elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai kā detaļas, kas ir uzstādāmas šādās apakšstacijās.

C – Administratīvā procedūra

3 2004. gada 3. martā ABB Ltd paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai par to, ka GIS nozarē pastāv pret konkurenci vērsta prakse, un pauda mutvārdu lūgumu atbrīvot no naudas soda saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

4 ABB iesniegtais mutvārdu lūgums par atbrīvošanu no naudas soda tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāliem pierādījumiem. 2004. gada 24. aprīlī Komisija piešķīra ABB nosacītu atbrīvojumu.

5 Pamatojoties uz ABB paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes vairāku sabiedrību, kas darbojas GIS nozarē, telpās.

6 2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kurš tika paziņots 20 sabiedrībām, tostarp prasītājām. 2006. gada 18. un 19. jūlijā Komisija uzklausīja sabiedrības, kurām bija adresēts paziņojums par iebildumiem.

D – Apstrīdētais lēmums

7 2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

8 Apstrīdētā lēmuma 113.–123. apsvērumā Komisija norādīja, ka dažādie uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem, lai it īpaši paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā precizēja, ka GIS projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz kopējo “Japānas” kvotu un apvienoto “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī (turpmāk tekstā – “GQ nolīgums”), tika paredzēti noteikumi, kas atļāva piešķirt GIS projektus gan Japānas ražotājiem, gan Eiropas ražotājiem un noteikt to vērtību atbilstoši kvotai. Turklāt apstrīdētā lēmuma 124.–132. apsvērumā Komisija precizēja, ka dažādie uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija vienojušies par nerakstītu nolīgumu (turpmāk tekstā – “vispārējs nolīgums”), saskaņā ar kuru GIS projekti Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, kopā apzīmētas kā GIS projektu “mītnes valstis”, bija paredzēti vienīgi attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā ar GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika ieskaitīti attiecīgajās kvotās.

9 GQ nolīgumā arī bija ietverti noteikumi par informācijas apmaiņu starp abām ražotāju grupām, kas nepieciešama karteļa funkcionēšanai un kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, par attiecīgo konkursu manipulēšanu un par cenu noteikšanu GIS projektiem, kas nevarēja tikt piešķirti. Saskaņā ar GQ nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt saskaņā ar vispārēju nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt savus piedāvājumus par GIS projektiem Eiropā.

10 Komisija uzskata, ka GIS projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem bija regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī un kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” [E grupas nolīgums par GQ nolīguma īstenošanu] (turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, kas regulē GIS projektu piešķiršanu citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem jāvienojas vai tiem tika noteikta minimālā cena.

11 Pamatojoties uz lēmumā konstatētajiem faktiem un veikto juridisko vērtējumu, Komisija konstatēja, ka iesaistītie uzņēmumi bija pārkāpuši EKL 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (turpmāk tekstā – “EEZ līguma”) 53. pantu, un tiem uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta, piemērojot metodi, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas sodu aprēķināšanai”), kā arī paziņojumu par sadarbību.

12 Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija konstatēja, pirmkārt, ka Hitachi bija piedalījusies pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1999. gada 31. decembrim un no 2002. gada 2. jūlija līdz 2004. gada 11. maijam, otrkārt, ka Hitachi Europe bija piedalījusies pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1999. gada 31. decembrim un no 2002. gada 2. jūlija līdz 30. septembrim un, treškārt, ka JAEPS bija piedalījusies pārkāpumā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 11. maijam.

13 Par pārkāpumu, kas konstatēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā, Hitachi apstrīdētā lēmuma 2. pantā tika uzlikts naudas sods EUR 50 400 000 apmērā, no kura EUR 48 375 000 bija jāmaksā solidāri ar Hitachi Europe. JAEPS šajā pašā punktā tika uzlikts naudas sods EUR 1 350 000 apmērā, kas jāmaksā solidāri ar Hitachi, Fuji Electric Holdings Co. Ltd un Fuji Electric Systems (turpmāk tekstā kopā – “Fuji”).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

14 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 17. aprīlī, prasītājas cēla šo prasību. Iebildumu raksts un replika tika iesniegta 2007. gada 13. augustā un 21. novembrī. Rakstveida process tika noslēgts ar atbildes uz repliku iesniegšanu 2008. gada 10. janvārī.

15 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) 2009. gada 22. septembrī nolēma sākt mutvārdu procesu. Veicot procesa organizatoriskos pasākumus, kuri paredzēti Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā, minētā tiesa aicināja Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus un lietas dalībniekus paust savus uzskatus par šo dokumentu atbilstīgumu saistībā ar pamatu par tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumu. Vispārējā tiesa arī uzdeva Komisijai rakstveida jautājumu, aicinot uz to atbildēt tiesas sēdē.

16 Atbildot uz Vispārējās tiesas aicinājumu, Komisija iesniedza attiecīgos dokumentus 2009. gada 26. oktobrī. Prasītājas sniedza savus apsvērumus par šiem dokumentiem 2009. gada 18. novembrī. Komisija atbildēja uz prasītāju apsvērumiem 2009. gada 3. decembrī.

17 Vispārējā tiesa 2009. gada 8. decembra sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida un mutvārdu jautājumiem.

18 Ar 2010. gada 26. marta rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma atsākt mutvārdu procesu. Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros tā 2010. gada 29. martā aicināja Komisiju iesniegt vairākus dokumentus.

19 Tā kā Komisija norādīja, ka noteikti attiecīgie dokumenti nevar tikt iesniegti sakarā ar aizsardzību, kas piešķirta iecietības programmā, Vispārējā tiesa ar 2010. gada 11. jūnija rīkojumu uzdeva Komisijai iesniegt minētos dokumentus saskaņā ar Reglamenta 65. pantā paredzētajiem pierādījumu savākšanas pasākumiem un noteica kārtību, kādā prasītājas var ar šiem dokumentiem iepazīties. Komisija izpildīja šo pierādījumu savākšanas pasākumus noteiktajos termiņos.

20 Mutvārdu process tika slēgts 2010. gada 27. jūlijā.

21 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz tām attiecas, un līdz ar to atcelt tām uzliktos naudas sodus;

– pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas uz tām attiecas;

– pakārtotāk, atcelt vai samazināt tām uzliktos naudas sodus;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

22 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepamatotu;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

23 Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza piecus pamatus. Pirmais ir par to, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību. Otrais ir par to, ka Komisija nav pierādījusi vispārējā nolīguma un no tā izrietošā pārkāpuma pastāvēšanu. Trešais ir par to, ka Komisija nav pierādījusi vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu. Ceturtais ir par to, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tām uzlikto naudas sodu aprēķināšanā. Piektais ir par to, ka Komisija ir aprēķinājusi to naudas sodus, izmantojot metodi, ar kuru tiek pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi.

24 Komisija apstrīd prasītāju izvirzīto pamatu pamatotību.

25 Vispirms ir jānorāda, ka prasītājas nav precizējušas, kuri no to pamatiem ir izvirzīti, lai pamatotu to dažādos iesniegtos prasījumus. Šajā ziņā vispirms ir jāuzskata, ka pirmo, otro un trešo pamatu prasītājas ir izvirzījušas, lai pamatotu savu galveno prasījumu. Ja viens no šiem pamatiem tiek akceptēts, tad būs jāatceļ gan apstrīdētā lēmuma 1. pants, gan 2. pants tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām. Pēc tam ir jāuzskata, ka ceturto un piekto pamatu prasītājas ir izvirzījušas pakārtotā prasījuma atbalstam, jo tie attiecas uz prasītājām uzlikto naudas sodu summas noteikšanu. Visbeidzot ir jānorāda, ka prasītājas nav izvirzījušas nevienu autonomu pamatu sava pakārtotākā prasījuma pamatojumam.

A – Par galveno prasījumu – atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām

1. Par pirmo pamatu – ka Komisija ir pārkāpusi prasītāju tiesības uz aizstāvību

a) Lietas dalībnieku argumenti

26 Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, jo tā nav tām paziņojusi visus atbilstošos pierādījumus, kas iekļauti lietas materiālos.

27 Pirmā pamata pirmajā daļā, kas attiecas uz apsūdzošiem pierādījumiem, prasītājas norāda, ka Komisija tām nav paziņojusi Fuji apsvērumus, kas sniegti 2006. gada 21. novembrī un kas, iespējams, apstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanas būtību un Fuji īpašos ekonomiskos iemeslus, kas izskaidrojot tās nepiedalīšanos GIS projektu Eiropas tirgū. Ņemot vērā pierādījuma spēku, kuru Komisija esot piešķīrusi Fuji iesniegtajiem pierādījumiem par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, esot ļoti iespējams, ka administratīvajai procedūrai būtu bijis citādāks iznākums, ja attiecīgie apsvērumi būtu bijuši paziņoti.

28 Pirmā pamata otrajā daļā prasītājas apgalvo, ka to tiesības uz aizstāvību tika pārkāptas, jo tām netika paziņoti šādi attaisnojoši pierādījumi:

– nolīgums ar nosaukumu “General Rules for GE Agreement” (turpmāk tekstā – “GE nolīgums”), kā arī citu uzņēmumu, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki saskaņā ar šo nolīgumu, apsvērumi; šie pierādījumi esot nozīmīgi Eiropas aizliegtās vienošanās GIS projektu nozarē pastāvēšanas pirms GQ nolīguma pierādīšanai;

– citu uzņēmumu, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, apsvērumi, ar kuriem tiek noraidīta H. liecības ticamība, kuru Komisijai iesniegusi Fuji saistībā ar vispārējā nolīguma pastāvēšanu, un kas varētu atspēkot citus Fuji iesniegtos pierādījumus;

– citu uzņēmumu, kas bijuši aizliegtajā vienošanās dalībnieki, liecības par vispārējā nolīguma nepastāvēšanu un, konkrētāk, liecības, kuras sniegusi Siemens AG 2006. gada 7. augustā un ar kurām varētu atspēkot Komisijas argumentāciju par minētā nolīguma pastāvēšanu;

– citu Japānas uzņēmumu apsvērumi, kas attiecas uz to iespējamo piedalīšanos Eiropas projektos, kuri norādīti apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, un kas varētu pierādīt, ka Japānas uzņēmumi nekad nav piedalījušies sarunās par šiem projektiem;

– S. 2006. gada 15. septembra paziņojumi, kurus iesniegusi Areva par aizliegtās vienošanās izjukšanu 1999. gadā un no kuriem izrietot, ka aizliegtās vienošanās struktūra, kas tika īstenota no 2002. gada, esot atšķīrusies no iepriekšējās aizliegtās vienošanās struktūras.

29 Komisija apstrīd prasītāju argumentus.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

30 Tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ieinteresētajai personai administratīvās procedūras laikā tiktu dota iespēja lietderīgā veidā darīt zināmu tās viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un nozīmīgumu, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmanto, lai pamatotu savu apgalvojumu par to, ka pastāv Līguma pārkāpums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 66. punkts).

31 Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš 30. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).

32 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras stadijā, un šim uzņēmumam ir tiesības iepazīties ar lietas materiāliem, lai nodrošinātu savu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tāpēc citu uzņēmumu, kas esot bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, ar kuriem var iepazīties lietas dalībnieki (Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 163. punkts).

33 Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz kādu dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Šādos apstākļos attiecīgais izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta faktiski ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem, kas esot piedalījušies pārkāpumā (skat. iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 164. punkts un tajā minētā judikatūra). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta 1. punktam.

34 Pēc analoģijas, ja izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, var būt nozīmīgs uzņēmuma aizstāvībai, jo tas ļauj izvirzīt elementus, kas neatbilst secinājumiem, kurus šajā stadijā veikusi Komisija, tas ir attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāļauj izvērtēt attiecīgo izvilkumu vai dokumentu un par to izteikties.

35 Tomēr tikai ar to vien, ka citi uzņēmumi ir izvirzījuši tādus pašus argumentus kā attiecīgais uzņēmums un ka tie attiecīgajā gadījumā savai aizstāvībai ir izmantojuši vairāk līdzekļu, nepietiek, lai šos argumentus uzskatītu par attaisnojošiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 353. un 355. punkts).

36 Runājot par sekām, kādas ir, ja iepazīšanās ar lietas materiāliem nenotiek atbilstoši šiem noteikumiem, – tāda dokumenta nepaziņošana, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai apsūdzētu uzņēmumu, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums vienīgi tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka rezultāts, pie kura nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja nepaziņotais dokuments būtu bijis jānoraida kā apsūdzošs pierādīšanas līdzeklis (iepriekš 30. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 71. un 73. punkts).

37 Attaisnojoša dokumenta nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja tam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarīja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus vismaz attiecībā uz tam pārmestās rīcības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru (iepriekš 30. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 74. un 75. punkts).

38 Iespējamību, ka nepaziņots dokuments būtu varējis ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai pēc atsevišķu pierādīšanas līdzekļu pagaidu pārbaudes, kurā noskaidrotos, ka nepaziņotiem dokumentiem šo pierādīšanas līdzekļu aspektā varētu būt bijusi nozīme, kuru nevarētu atstāt neievērotu (iepriekš 30. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 76. punkts).

– Par pirmo daļu – apsūdzošu pierādījumu nepaziņošanu

39 Komisija atzīst, ka tā nevarēja pamatoties uz Fuji 2006. gada 21. novembra apsvērumiem, lai apstrīdētajā lēmumā pamatotu iebildumus pret prasītājām, bet apstrīd to, ka tā būtu tos faktiski izvirzījusi kā apsūdzošus pierādījumus.

40 Tomēr ir jānorāda, kā to dara prasītājas, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 125. un 255. apsvērumā ir atsaukusies uz Fuji 2006. gada 21. novembra apsvērumiem, lai apstiprinātu vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

41 Šajos apstākļos šīs daļas izvērtēšanas iznākums ir atkarīgs no to argumentu izvērtēšanas rezultāta, kuri attiecas uz pierādījumiem par kopīgā nolīguma pastāvēšanu un kurus prasītājas iesniegušas otrā pamata pirmās daļas ietvaros. Ja tiks konstatēts, ka minētā nolīguma pastāvēšana ir pietiekami juridiski pierādīta, pat pēc Fuji 2006. gada 21. novembra apsvērumu kā apsūdzošu pierādījumu noraidīšanas, šī daļa būs jānoraida. Taču, ja tiks konstatēts, ka minētie apsvērumi ir pierādījums, kas ir nepieciešams, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma konstatējumus par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, šī daļa būs jāapstiprina.

– Par otro daļu – attaisnojošu pierādījumu nepaziņošanu

42 Pirmkārt, lietas dalībnieki nepastrīd, ka GE nolīgums ir ticis paziņots prasītājām. Prasītājas būtībā vienīgi apgalvo, ka tām ir bijis ļoti īss termiņš, lai ar to iepazītos, tomēr neprecizējot, kādā ziņā šis apstāklis ir apgrūtinājis to aizstāvību. Turklāt prasītājas 2009. gada 18. novembra apsvērumos atzīst, ka tām ir bijusi iespēja paust savu nostāju par minēto nolīgumu un ka tās faktiski ir izmantojušas šo iespēju. Tāpēc prasītāju arguments par šo nolīgumu nevar tikt akceptēts.

43 Otrkārt, par citu uzņēmumu, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki saskaņā ar GE nolīgumu, apsvērumiem prasītājas 2009. gada 18. novembra apsvērumos norāda, ka Toshiba Corp. un Mitsubishi Electric System Corp. (turpmāk tekstā – “Melco”) ir arī vērtējušas minēto nolīgumu kā attaisnojošu pierādījumu to pašu iemeslu dēļ, kurus prasītājas iesniegušas Komisijai. Tādējādi prasītājas vienīgi apgalvo, ka Toshiba un Melco izvirza tādus pašus argumentus kā prasītājas, un tas nozīmē, ka Toshiba un Melco apsvērumus nevar uzskatīt par attaisnojošiem pierādījumiem.

44 Treškārt, tas pats jākonstatē par citu uzņēmumu, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, apsvērumiem, ar kuriem tiek noraidīta H. liecības ticamība par vispārējā nolīguma pastāvēšanu. 2009. gada 18. novembra apsvērumos prasītājas norāda, ka Toshiba un Melco arī ir kritizējušas minētās liecības pierādījuma spēku to pašu iemeslu dēļ, kuri iesniegti Komisijai.

45 Ceturtkārt, apsvērumos un liecībās, kurus sniegušas Melco un Siemens, un liecībās, kuras sniegusi Fuji, ir minēta “augstu” ienākšanas Eiropas tirgū barjeru pastāvēšana un tas, ka šis tirgus ir “nobriedis”, kas esot padarījis Japānas ražotāju ienākšanu tirgū grūtu, pat neiespējamu. Turklāt Siemens un Melco, kā arī to darbinieki ir tieši apstrīdējuši vispārējā nolīguma vai ar to saistītu sarunu pastāvēšanu, Siemens iesniegtā T. liecība atklāj, ka aizliegtā vienošanās, kas balstīta uz GQ nolīgumu, bija koncentrēta uz Tuvajiem Austrumiem un neattiecās uz Eiropu.

46 Tomēr, pirmkārt, prasītājas nav apstrīdējušas Komisijas apgalvojumu, ka Fuji darbinieku liecības tika tām paziņotas. Līdz ar to nekāds tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpums nevar tikt konstatēts saistībā ar šiem pierādījumiem.

47 Otrkārt, atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītājas ir izvirzījušas tos pašus argumentus, kas izklāstīti šī sprieduma 45. punktā, un tas nozīmē, ka Melco un Siemens apsvērumus nevar uzskatīt par attaisnojošiem pierādījumiem, kuru paziņošana būtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

48 Tāds pats secinājums attiecas uz Melco darbinieku un Siemens darbinieku liecībām, jo sabiedrības darbinieku rakstveida liecības, kuras sarakstītas minētās sabiedrības kontrolē un kuras iesniegtas tās aizstāvībai Komisijas īstenotā procedūrā, principā nevar tikt kvalificētas par atšķirīgiem un neatkarīgiem pierādījumiem salīdzinājumā ar šīs pašas sabiedrības paziņojumiem. Kopumā sabiedrības nostāja par faktu patiesumu, kurus Komisija tai pārmet, vispirms ir balstīta uz tās darbinieku un vadītāju zināšanām un viedokļiem.

49 Tiktāl, ciktāl prasītājas apgalvo, ka Siemens darbinieku liecības atspēko Komisijas apgalvojumu, ka Eiropas ražotāji nav apstrīdējuši vispārējā nolīguma pastāvēšanu, ir jānorāda, ka nav pierādīts, ka Komisija ir balstījusies uz šādu vispārēju apgalvojumu paziņojumā par iebildumiem vai vēlākā stadijā. Šajā ziņā ne vairāk kā no apstrīdētā lēmuma 125. apsvēruma izriet, ka Komisija ir konstatējusi, ka Alstom un Areva nebija apstrīdējušas minētā nolīguma pastāvēšanu un to nebija atklāti apstrīdējis uzņēmums, kas ietilpst grupā, kura ir daļa no VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (turpmāk tekstā – “VA TECH”). Taču Komisija nav sniegusi precizējumus par Siemens vai vispār Eiropas ražotāju nostāju. Līdz ar to prasītāju arguments nav pamatots ar faktiem. Vispār Eiropas ražotāju nostāja par vispārējā nolīguma pastāvēšanu un šī faktora nozīmīgums tiks apskatīts šī sprieduma 197.–203. punktā.

50 Piektkārt, atbildot uz Vispārējās tiesas lūgumu par citu Japānas uzņēmumu apsvērumiem par to iespējamo piedalīšanos GIS projektos Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), kas izvirzīti apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, Komisija iesniedza izvilkumu no Melco atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, no kuras izriet, ka Melco apstrīd to, ka ir piedalījusies tādu projektu sadalē.

51 Tomēr savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Melco ir vienīgi paudusi tādu pašu nostāju kā prasītājas, ko tās atzīst savos 2009. gada 18. novembra apsvērumos. Tāpēc izvilkums no Melco atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav attaisnojošs pierādījums, kura paziņošana būtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdēto lēmumu.

52 Sestkārt, no S. 2006. gada 15. septembra paziņojumiem izriet, ka viņš uzskata, ka, pirmām kārtām, aizliegtā vienošanas izjuka pēc tam, kad Siemens beidza tajā piedalīties 1999. gadā, un, otrām kārtām, aizliegtā vienošanās, kas tika īstenota no 2002. gada, būtiski atšķīrās no tās, kas pastāvēja līdz 1999. gadam.

53 Tomēr atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītājas ir iesniegušas tos pašus argumentus, lai apstrīdētu vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu. Šajos apstākļos un ņemot vērā to, kas ticis izklāstīts šī sprieduma 48. punktā saistībā ar sabiedrības darbinieku liecību kvalificēšanu, ir jāuzskata, ka S. paziņojumi arī nav attaisnojošs pierādījums, kura paziņošana būtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

54 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jānoraida pirmā pamata otrā daļa.

2. Par otro pamatu – ka Komisija nav pierādījusi vispārējā nolīguma vai no tā izrietoša pārkāpuma pastāvēšanu

55 Prasītājas otrā pamata pirmajā daļā apgalvo, ka Komisija nav pietiekami juridiski pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu, un norāda, ka tā nav pielikusi pūles, lai kliedētu visas šaubas neatkarīgas izmeklēšanas ietvaros. Tās uzskata, ka šajā lietā Komisijai ir jāakceptē faktu alternatīvs izskaidrojums, ko tās tika iesniegušas. Otrā pamata otrajā daļā prasītājas apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka vispārējais nolīgums ir ierobežojošs nolīgums vai saskaņota darbība.

56 Komisija apstrīd prasītāju argumentu pamatotību.

a) Par pirmo daļu – ka Komisija nav pierādījusi nolīguma pastāvēšanu

57 Saskaņā ar judikatūru Komisijai jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsniedz pierādījumi, kas juridiski pietiekami pierāda pārkāpumu veidojošo faktu pastāvēšanu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

58 Šajos apstākļos tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija ir pietiekami juridiski pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši saistībā ar prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu (iepriekš 57. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 60. punkts).

59 Šajā pēdējā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas tieši izriet no Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta un kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir Kopienu tiesību vispārīgie principi. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcijas princips ir piemērojams it īpaši procesos par tādu uzņēmumiem piemērojamu konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (šajā ziņā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

60 Tādējādi Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu. Tomēr ir jāuzsver, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma elementu. Pietiek, ka šai prasībai atbilst vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde (šajā ziņā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 62. un 63. punkts un tajos minētā judikatūra).

61 Ņemot vērā pret konkurenci vērstu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir savstarpēji kontaktējušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļauj atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par darbības vai nolīguma, kas ir vērsts pret konkurenci, pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu skaita, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nav cita ticama izskaidrojuma (šajā ziņā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 64. un 65. punkts un tajos minētā judikatūra).

62 Tomēr, ja Komisija, lai konstatētu, ka ir izdarīts pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, ir pietiekami, ka šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem faktiem un kas tātad ļauj faktu izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu Kopienas konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, aizstāt ar citu ticamu izskaidrojumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 186. punkts un tajā minētā judikatūra).

63 Pretēji prasītāju apgalvotajam šis noteikums nav piemērojams visos gadījumos, kad pārkāpums ir pierādīts vienīgi ar nedokumentāliem pierādījumiem.

64 Saistībā ar pierādījumiem, ko var sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpumu, ir jāņem vērā, Kopienu tiesībās prevalē pieradījumu brīvas novērtēšanas princips (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00 Dalmine/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 72. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. pantam.

65 Tādējādi, pat ja dokumentālu pierādījumu trūkums varētu būt nozīmīgs Komisijas izvirzīto norāžu kopuma visaptverošā izvērtēšanā, šis trūkums pats par sevi neļauj attiecīgajam uzņēmumam atspēkot Komisijas apgalvojumus, sniedzot faktu alternatīvu izskaidrojumu. Tā tas ir vienīgi tad, ja Komisijas iesniegtie pierādījumi neļauj viennozīmīgi konstatēt pārkāpuma pastāvēšanu un ja nav nepieciešams veikt interpretāciju (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑36/05 Coats Holdings un Coats/Komisija, Krājumā nav publicēts, 74. punkts).

66 Šī paša iemesla dēļ, pat trūkstot dokumentāliem pierādījumiem, Komisijai nav jāveic neatkarīga izmeklēšana, lai pārbaudītu faktus.

67 Turklāt neviena Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neliedz Komisijai attiecībā uz uzņēmumu atsaukties uz citu par iesaistīšanos pārkāpumā apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tās uzdevumu pārraudzīt šo tiesību normu pienācīgu piemērošanu (iepriekš 62. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. pantam.

68 Tomēr tāda uzņēmuma paziņojumu, kas apsūdzēts par to, ka ir bijis tādas aizliegtas vienošanās dalībnieks, kuras pareizību savukārt apstrīd vairāki pārējie iesaistītie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo uzņēmumu izdarītā pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi, bet nepieciešamās apstiprināšanas apmērs var būt neliels sakarā ar attiecīgo paziņojumu ticamību (iepriekš 62. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. un 220. punkts).

69 Saistībā ar dažādu pierādījumu pierādījuma spēku vienīgais kritērijs iesniegto pierādījumu novērtēšanā ir to ticamība (iepriekš 64. punktā minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 72. punkts).

70 Saskaņā ar vispārējiem noteikumiem pierādījumu jomā dokumenta ticamība un līdz ar to tā pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, tā izstrādāšanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1053. un 1838. punkts).

71 Saistībā ar paziņojumiem ir jānorāda, ka īpaši liels pierādījuma spēks var turklāt tikt atzīts tādiem paziņojumiem, kas, pirmkārt, ir ticami, otrkārt, ir sniegti uzņēmuma vārdā, treškārt, nāk no personas, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs, ceturtkārt, ir pretrunā paziņojuma sniedzēja interesēm, piektkārt, nāk no paziņojumā izklāstīto apstākļu aculiecinieka un, sestkārt, ir iesniegti rakstveidā, apzināti un pēc rūpīgas apdomāšanas (šajā ziņā skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 205.–210. punkts).

72 Kaut gan zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem ir atbilstoša, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tomēr tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada mudinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcību. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).

73 Šajā ziņā ir jānorāda, ka sagrozītu pierādījumu iesniegšanas potenciālās sekas ir vēl nopietnākas, jo uzņēmuma paziņojums, kas tiek apstrīdēts, ir jāapstiprina, kā tas izriet no šī sprieduma 68. punkta. Šis apstāklis palielina risku, ka Komisija un citi iesaistītie uzņēmumi identificēs nepareizos paziņojumus.

74 Saistībā ar šo noteikumu piemērošanu šajā lietā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā veiktajiem konstatējumiem vispārējais nolīgums bija nerakstīts nolīgums, kas aptvēra, pirmkārt, Japānas uzņēmumu apņemšanos neienākt GIS projektu tirgū EEZ, otrkārt, Eiropas uzņēmumu apņemšanos neienākt GIS projektu Japānas tirgū un, treškārt, Eiropas uzņēmumu apņemšanos paziņot Japānas uzņēmumiem GIS projektus Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis, un ieskaitīt šos projektus “Eiropas” kopējā kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā. Komisija uzskata, ka paziņošanas un ieskaitīšanas mehānisma mērķis bija piešķirt kompensāciju Japānas uzņēmumiem, kurus Eiropas uzņēmumi uzskatīja par potenciāliem konkurentiem EEZ tirgū.

75 Šajā ziņā vispirms ir jānoraida prasītāju apgalvojums, saskaņā ar kuru vispārējā nolīguma jēdziena saturs nav konstants visā apstrīdētajā lēmumā. Lai gan var konstatēt nelielas atšķirības dažādajos apstrīdētajā lēmumā izmantotajos formulējumos, šīs atšķirības neietekmē minētā jēdziena būtiskos aspektus, kas aprakstīti iepriekšējā punktā.

76 Starp dažādajām vispārējā nolīguma sastāvdaļām, kas izklāstītas šī sprieduma 74. punktā, iespējamā Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt EEZ tirgū ir tā, kas ir pamatā Komisijas iebildumam pret prasītājām. Līdz ar to šīs apņemšanās pastāvēšana ir tā, kas ir juridiski pietiekami jāpierāda. Tomēr citas vispārējā nolīguma sastāvdaļas, ja tās ir pierādītas, varētu būt nozīmīgas kā netieši pierādījumi, kas ļauj secināt korelatīvas apņemšanās pastāvēšanu no Japānas uzņēmumu puses.

77 Prasītājas apstrīd vispārējā nolīguma pastāvēšanu, norādot, ka to neesamība GIS projektu Eiropas tirgū var tikt izskaidrota ar to, ka Japānas uzņēmumi netika uzskatīti par ticamiem konkurentiem Eiropas tirgū dažādu, it īpaši komerciālu un tehnisku, iemeslu dēļ. Tās apstrīd dažādo Komisijas apstrīdētajā lēmumā izvirzīto pierādījumu pierādījuma spēku un izklāsta citus pierādījumus, kuri, pēc to domām, liecina, ka vispārējais nolīgums nav pastāvējis. Turklāt tās iesniedz konsultantu sagatavotu ziņojumu (turpmāk tekstā – “ārējais ziņojums”), kuram būtu jāpamato to alternatīvais faktu izskaidrojums.

78 Komisija apgalvo, ka vispārējā nolīguma pastāvēšana un it īpaši Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt EEZ tirgū ir pietiekami juridiski pierādīta ar pierādījumu kopumu, kurā ietilpst dokumentāli pierādījumi, uzņēmumu paziņojumi, liecības, kā arī pierādījumi, kas attiecas uz aizliegtās vienošanās faktisko funkcionēšanu.

79 Tādēļ ir jāizvērtē dažādu attiecīgo pierādījumu ticamība un saturs, lai pārbaudītu, vai, apskatīti kopumā, Komisijas izvirzītie pierādījumi rada stingru pārliecību par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kuru nevar atspēkot prasītāju izvirzītie pierādījumi.

Par GQ nolīgumu un EQ nolīgumu

– Lietas dalībnieku argumenti

80 Prasītājas norāda, pirmkārt, ka GQ nolīgumā un EQ nolīgumā nav nekādas norādes uz vispārējo nolīgumu, kaut gan aizliegtās vienošanās noteikumi šajos nolīgumos ir detalizēti izklāstīti. Šajā ziņā GQ nolīguma 2. pielikums liecinot nevis par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet par Rietumeiropas valstu izslēgšanu no šī nolīguma piemērošanas jomas.

81 Otrkārt, prasītājas apstrīd ciešas saiknes pastāvēšanu starp GQ nolīgumu un EQ nolīgumu. Tās uzskata, ka, neskatoties uz tā detalizēto raksturu, GQ nolīgumā nav atsauces uz EQ nolīgumu. Turklāt Japānas ražotāji neesot bijuši EQ nolīguma darbinieki un neesot zinājuši par tā saturu.

82 Tāpēc prasītājas uzskata, ka GQ nolīgums un EQ nolīgums nav dokumentāli pierādījumi par vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Tiktāl, ciktāl minētajos nolīgumos nav minēts vispārējais nolīgums, neskatoties uz tā būtisko nozīmi priekš pasaules mēroga aizliegtas vienošanās, to saturs pat pierādot, ka minētais vispārējais nolīgums nav pastāvējis.

83 Komisija apstrīd prasītāju argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

84 Starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka GQ nolīgumā ir paredzēta aizliegtas vienošanās par GIS projektiem organizēšana pasaules mērogā. Tomēr, pirmkārt, kā apgalvo prasītājas, šajā nolīgumā nav minēts vispārējais nolīgums un, otrkārt, saskaņā ar tā 2. pielikumu minētais nolīgums izslēdz no tā piemērošanas jomas Japānu, divpadsmit tā laika Eiropas Kopienas dalībvalstis, kā arī piecas citas Rietumeiropas valstis.

85 Šajos apstākļos GQ nolīgumu nevar uzskatīt par dokumentālu pierādījumu vispārējā nolīguma pastāvēšanai. Komisijas interpretācija, saskaņā ar kuru Eiropas valstu un Japānas izslēgšana notika sakarā ar minētā nolīguma pastāvēšanu, nav a priori ticamāka par pretējo interpretāciju, kuru piedāvā prasītājas.

86 EQ nolīgums kā tāds ir izpildes nolīgums GQ nolīgumam, kurš tostarp attiecas uz kopējās “Eiropas” kvotas sadalīšanu, kas paredzēta pēdējā minētajā līgumā. Šajā ziņā starp minētajiem nolīgumiem pastāvēja zināma saikne. Tomēr EQ nolīgumu noslēdza vienīgi Eiropas uzņēmumi. Līdz ar to prasītājas nebija tā dalībnieces. Turklāt šajā nolīgumā nav tieši minēts vispārējais nolīgums.

87 Šajā ziņā ir arī jānorāda, ka saskaņā ar EQ nolīguma 2. pielikuma daļas “E (E‑Members)” 4. punktu Eiropas ražotāji “lemj par Eiropas projektu paziņošanu [Japānas ražotāju grupai]”. No 2. pielikuma konteksta izriet, ka informācijas paziņošanai bija jānotiek pirms attiecīgo GIS projektu piešķiršanas.

88 Tas zināmā mērā ļauj noraidīt prasītāju argumentu, jo ar to tiek norādīts, ka Eiropas ražotāji uzskatīja, ka Japānas ražotāji varēja būt vismaz ieinteresēti noteiktu GIS projektu EEZ piešķiršanas procesā EEZ un ka līdz ar to tie bija potenciāli konkurenti saistībā ar šādiem projektiem.

89 Tomēr nekas ne EQ nolīgumā, ne citos Komisijas iesniegtajos pierādījumos nepierāda, ka attiecīgo mehānismu bija īstenojuši Eiropas ražotāji vai ka Japānas ražotāji zināja par tā pastāvēšanu.

90 Tādēļ EQ nolīgums ir vienīgi norāde, ka Japānas ražotāji tika uzskatīti par ticamiem konkurentiem saistībā ar noteiktu GIS projektu piegādi EEZ, kā to apgalvo Komisija.

91 Turklāt ir jānorāda, ka tāda ražotāju grupas apņemšanās neienākt tirgū, kas rezervēts citai grupai, kā apņemšanās, kuru Komisija pārmet Japānas ražotājiem, balstās uz vienkāršas idejas, kas var tikt viegli īstenota. Tāpat šai īstenošanai principā nav nepieciešama interakcija starp attiecīgajiem uzņēmumiem. Līdz ar to šāda apņemšanās var pienācīgi pastāvēt kā nerakstīts nolīgums, kas ļauj arī samazināt tā atklāšanas risku. Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 170.–176. apsvērumā ir norādījusi, ka šajā lietā aizliegtās vienošanās dalībnieki ir īstenojuši virkni organizatorisku un tehnisku nodrošinājumu, lai izvairītos no tās atklāšanas.

92 Lai gan ir taisnība, ka paziņošanas un ieskaitīšanas mehānismam, kas īstenots pēc attiecīgo GIS projektu sadalīšanas un kuru izvirza Komisija, bija nepieciešami noteikti īstenošanas pasākumi, tie tomēr nebija īpaši sarežģīti, jo būtībā tos veidoja tas, ka Eiropas ražotāju grupa paziņoja noteiktus datus Japānas ražotāju grupai, turklāt šī paziņošana notika vienlaicīgi ar paziņošanu saskaņā ar GQ nolīgumu par GIS projektiem ārpus EEZ. Tāpēc nešķiet, ka šādiem pasākumiem būtu bijuši nepieciešami rakstveida noteikumi.

Par ABB paziņojumiem

– Lietas dalībnieku argumenti

93 Vispirms prasītājas atkārto, ka ABB iesniegtie pierādījumi saistībā ar tās lūgumu atbrīvot no naudas soda un it īpaši tās paziņojumi, kas iesniegti pēc tam, kad Komisija piešķīra tai nosacītu atbrīvojumu, ir jāizvērtē saistībā ar spiedienu, kuram bija pakļauta ABB, jo tā vēlējās saglabāt atbrīvojumu, tajā pašā laikā samazinot savas rīcības smagumu un pārspīlējot citu iesaistīto uzņēmumu rīcības smagumu. Šajā lietā šis spiediens esot izpaudies daļējos paziņojumos, kurus ABB sniedza sēdē Komisijā un paralēlajā procedūrā, kuru īstenoja Čehijas konkurences iestāde.

94 Prasītājas piebilst, ka ABB paziņojumi nav no faktu rašanās laika, nesniedz pietiekamus precizējumus par vispārējo nolīgumu un ir mainījušies laika gaitā, kas samazina to pierādījuma spēku.

95 Sākotnējā 2004. gada 3. marta lūgumā atbrīvot no naudas soda ABB neesot norādījusi uz vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kura tika vienīgi minēta tās 2004. gada 11. marta apsvērumos.

96 Saistībā ar ABB 2004. gada 11. marta apsvērumiem prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka tad, kad ABB norāda uz Japānas uzņēmumu piedalīšanos vispārējā nolīgumā, šķiet, ka tā norāda uz JAEPS un TM T & D Corp., Toshiba un Melco kopējo sabiedrību, kas veica šo pēdējo minēto sabiedrību darbību GIS jomā no 2002. gada oktobra līdz 2005. gada aprīlim. Tomēr apstrīdētajā lēmumā Komisija esot interpretējusi ABB paziņojumus ne tikai kā tādus, kas norāda uz visu pārkāpumu periodu no 1988. gada, kaut gan ne TM T & D, ne JAEPS nepastāvēja tajā laikā, bet arī kā tādus, kas papildus šīm abām citām sabiedrībām iekļauj arī Hitachi un Hitachi Europe.

97 Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka 2004. gada 11. marta apsvērumos ABB ir vienīgi paudusi nekonkrētus paziņojumus par aizliegtās vienošanās ilgumu, koncentrējoties uz periodu no 1999. gada līdz 2002. gadam.

98 Treškārt, prasītājas apgalvo, ka ABB 2004. gada 11. marta nekonkrētie un pretrunīgie apsvērumi ļauj uzskatīt, ka tie ir ABB personāla pieņēmumi par tirgus nosacījumiem, nevis pierādījumi par tiešu nolīgumu par vienotas gribas īstenošanu.

99 Ceturtkārt, prasītājas uzskata, ka 2004. gada 11. marta apsvērumos ABB ir vispirms apstiprinājusi, ka attiecīgie uzņēmumi uzskatīja, ka juridisku, tehnisku un komerciālu šķēršļu dēļ ienākšana Eiropas tirgū bija grūta, pat neiespējama. Tās apgalvo, ka šajos apstākļos būtu pilnībā bezjēdzīgi noslēgt tiešu nolīgumu par neienākšanu attiecīgajā tirgū.

100 Visbeidzot, prasītājas apgalvo, ka ABB 2005. gada 4. oktobra apsvērumos, kas sniegti pēc to apsvērumu, kā arī citu Japānas ražotāju apsvērumu, ar kuriem tiek izskaidrota minēto šķēršļu pastāvēšana, iesniegšanas, ABB ir grozījusi savus iepriekšējos paziņojumus par vispārējo vienošanos, jo tā it īpaši norādīja, ka ienākšanas Eiropas tirgū šķēršļus bija iespējams pārvarēt un ka līdz ar to Japānas ražotāju ienākšana bija ekonomiski iespējama. Tomēr šāda novēlota paziņojuma, kas radikāli groza iepriekšējos paziņojumus, pierādījuma spēks, pēc prasītāju domām, rada šaubas.

101 Komisija apstrīd prasītāju argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

102 Saistībā ar ABB paziņojumu, kas sniegti saistībā ar tās lūgumu atbrīvot no naudas soda, ticamību šī sprieduma 72. un 73. punktā ir ticis norādīts, ka lūgums gūt labumu no paziņojuma par iebildumiem, lai saņemtu minēto atbrīvojumu, ne obligāti rada stimulu iesniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās vienošanās dalībnieku piedalīšanos.

103 Specifiskie apstākļi, kas it kā apliecina spiedienu, kuram bija pakļauta ABB, nav tādi, kas ietekmētu šo konstatējumu. Sēdes laikā Komisijā ABB vienīgi izklāstīja faktus par aizliegto vienošanos un apgalvoja, ka fakti, ko tā iesniegusi Komisijai, pamato, lai tai tiktu piešķirts atbrīvojums no naudas soda. Čehijas konkurences iestādes īstenotajā procedūrā ABB piedalīšanās papildus šīm divām minētajām daļām ietvēra daļu, kas veltīta faktu un apsvērumu par paziņojumu par iebildumiem juridiskajam vērtējumam. Šajos abos gadījumos nav acīmredzams, ka ABB būtu pārsniegusi to, ko varētu sagaidīt no uzņēmuma, kurš vēlas saņemt atbrīvojumu no naudas soda un kurš vēlas, pilnībā sadarbojoties ar attiecīgo iestādi, saglabāt tam piešķirto nosacīto atbrīvojumu. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka ABB paziņojumu ticamību vājina tas, ka šī sabiedrība ir lūgusi atbrīvojumu no naudas soda.

104 Prasītāju arguments, ka ABB paziņojumi nav no faktu rašanās laika, arī nevar tikt akceptēts. Pirmkārt, paziņojumi, kurus Komisijai iesniedzis uzņēmums saistībā ar lūgumu atbrīvot no naudas soda, nevar pēc definīcijas būt vienlaicīgi ar visu apgalvoto pārkāpumu, bet tas neatņem tiem visu pierādījuma spēku. Otrkārt, šajā lietā ABB apgalvo, ka vispārējais nolīgums pastāvēja no 2004. gada 11. marta, proti, pirms apstrīdētajā lēmumā norādītā pārkāpuma beigām.

105 Saistībā ar dažādu ABB paziņojumu saturu, pirmkārt, nevar tikt piešķirta īpaša nozīme tam, ka vispārējais nolīgums nav minēts sākotnējā lūgumā, proti, 2004. gada 3. marta lūgumā atbrīvot no naudas sodiem. Pirmajā kontaktēšanās reizē ar Komisiju saistībā ar lūgumu atbrīvot no naudas soda ir normāli, ka attiecīgais uzņēmums detalizēti neapraksta visus pārkāpuma aspektus, kura pastāvēšanu tas grasās atklāt.

106 Turklāt, kaut gan savā sākotnējā lūgumā ABB tieši nemin vispārējo nolīgumu, tā tomēr norāda, ka JAEPS un TM T & D bija aizliegtās vienošanās dalībnieces un ka šī vienošanās aptvēra visas Eiropas Savienības dalībvalstis. Šis apgalvojums norāda, ka, pēc ABB domām, abas sabiedrības ir piedalījušās vispārējā nolīgumā.

107 Otrkārt, 2004. gada 11. marta apsvērumos, proti, pirms nosacītā atbrīvojuma piešķiršanas, ABB ir tieši izvirzījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu, saskaņā ar kuru abas Japānas sabiedrības nesniedza savus piedāvājumus Eiropas projektiem un Eiropas sabiedrības nesniedza piedāvājumus Japānas projektiem.

108 Šajā ziņā ir normāli, ka ABB ir norādījusi uz abām Japānas sabiedrībām, proti, JAEPS un TM T & D, jo tās paziņojumu iesniegšanas laikā šo kopējo sabiedrību ietvaros bija sagrupētas Hitachi uzņēmuma, Fuji, Toshiba un Melco darbības GIS jomā. Tomēr Komisija bija tiesīga interpretēt šo paziņojumu kā tādu, kas norāda, ka šie uzņēmumi paši piedalījās vispārējā nolīgumā. Sākotnējā lūgumā ABB bija precizējusi, ka saskaņā ar tai zināmo aizliegtā vienošanās bija pastāvējusi vairāk nekā desmit gadus, kas nozīmē, ka tā tika izveidota ievērojamu laiku pirms JAEPS un TM T & D izveidošanas.

109 Tāpat pēc ABB 2004. gada 11. marta apsvērumu un tās sākotnējā lūguma izlasīšanas kopā var tikt noraidīts prasītāju arguments, ka ABB nav sniegusi precizējumus par aizliegtās vienošanās ilgumu. Sākotnējā lūgumā ABB ir norādījusi, ka aizliegtā vienošanās pastāvēja vismaz kopš 1994. gada un tās 2004. gada 11. marta apsvērumi nav pretrunā šim konstatējumam.

110 Turklāt ABB patiešām ir norādījusi, ka vispārējais nolīgums balstījās uz to, ka Eiropas klienti slikti akceptēja Japānas ražotājus un ka Japānas ražotājiem bija jāsastopas ar noteiktiem šķēršļiem Eiropas tirgū. Tomēr no 2004. gada 11. marta apsvērumiem viennozīmīgi izriet, ka, pēc ABB domām, iesaistītie Japānas uzņēmumi nav vienīgi konstatējuši šo šķēršļu pastāvēšanu, bet attiecībā pret saviem Eiropas partneriem ir uzņēmušies neienākt EEZ tirgū. Tādējādi ienākšanas šķēršļi šajā tirgū nevis esot padarījuši vispārējo vienošanos bez priekšmeta, bet esot bijuši faktors, kas licis noslēgt minēto nolīgumu. Turklāt ir jānorāda, ka šāds konstatējums nav paradoksāls, jo ir dabiski, ka ražotājs gadījumā, kad tirgi ir sadalīti tādā veidā, kādā to apgalvo Komisija šajā lietā, atstāj saviem konkurentiem tirgus, kuros tā stāvoklis ir vājš.

111 Treškārt, ir jānoraida prasītāju apgalvojums, saskaņā ar kuru ABB 2005. gada 4. oktobra apsvērumi ir pretrunā iepriekšējiem paziņojumiem. Minētajos apsvērumos ABB ir apstiprinājusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Lai gan šajā gadījumā tā ir uzsvērusi, ka šķēršļi, ar kuriem sastapās Japānas ražotāji, ja tie vēlējās ienākt EEZ tirgū, bija pārvarami, šis konstatējums tomēr nav pretrunā 2004. gada 11. marta paziņojumiem, kuros tika norādīts, ka ienākšana tirgū bija nevis neiespējama, bet gan tikai grūta.

112 Tāpēc pretēji prasītāju apgalvotajam ABB 2005. gada 4. oktobra apsvērumi ir ar tās iepriekšējiem paziņojumiem saskanīgs paskaidrojums.

113 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka ABB paziņojumi ir pierādījums, kas var pierādīt vispārējo nolīgumu, jo tajā ir norādīta tā pastāvēšana, tiek aprakstīts tā būtiskais saturs un tiek sniegtas norādes par tā ilgumu un dalībniekiem.

114 Turklāt ABB paziņojumi ir saskanīgi, tie ir sniegti uzņēmuma vārdā un no to satura izriet, ka tie ir pamatoti ar iekšējo izpēti un sarunām ar ABB darbiniekiem. Līdz ar to šiem paziņojumiem ir jāpiešķir zināms pierādījuma spēks. Tomēr saskaņā ar šī sprieduma 68. punktā minēto judikatūru to saturs katrā ziņā ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

Par ABB darbinieku un viena bijušā darbinieka liecībām

– Lietas dalībnieku argumenti

115 Prasītājas vispirms atkārto savu argumentu, ka ABB iesniegto pierādījumu pierādījuma spēks ir samazināts, jo minētā sabiedrība ir lūgusi to atbrīvot no naudas soda.

116 Šajā ziņā prasītājas precizē, ka ABB darbinieku un viena bijušā darbinieka liecības tika sniegtas pārrunās, kas notika 2005. gada septembrī, proti, 18 mēnešus pēc pirmā lūguma atbrīvot no naudas soda, pēc Komisijas pieprasījuma un piedaloties tās personālam, kā arī ABB juriskonsultam, kas esot pat aktīvi piedalījies pārrunās ar M.

117 Tāpat noteikti šajās pārrunās paustie apsvērumi, pēc prasītāju domām, norāda, ka iepriekš bija notikušas sagatavošanās sanāksmes un bija sagatavots vismaz viens raksts. It īpaši M. paziņojumus šķiet izraisījušas sagatavošanās pārrunas ar ABB ārējo padomnieku, kuras notikušas agrāk pārrunu dienā. Neskatoties uz šo faktu, dažādās liecības neesot bijušas saskanīgas.

118 Turklāt liecinieki esot bijuši brīdināti par pārrunu nozīmīgumu saistībā ar ABB lūguma atbrīvot no naudas soda iznākumu. Līdz ar to prasītājas uzskata, ka šiem lieciniekiem bija personīgas intereses sniegt Komisijai pierādījumus, kas apstiprinātu vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Konkrētāk, vienīgais iemels, kādēļ M. esot piedalījies procesā, esot tas, ka viņš vēlējās saglabāt maksājumus no ABB, kas viņam bija piešķirti pensijas laikā.

119 Taču prasītājas uzskata, ka nav bijis nekāda riska, ka liecības varētu radīt kaitējumu ABB, jo tās tiktu novērtētas labvēlīgi, izvērtējot ABB lūgumu atbrīvot no naudas soda.

120 Turklāt liecinieku paziņojumi neesot tikuši ne noformēti rakstiski, ne atkārtoti izvērtēti, lai pārbaudītu to precizitāti. Tādēļ šie paziņojumi neesot tikuši sniegti pēc rūpīgas pārdomāšanas. Liecinieki ir snieguši savus paziņojumus kā ABB darbinieki vai bijušie darbinieki, nevis kā oficiālie pārstāvji.

121 Prasītājas piebilst, ka daudzos gadījumos izjautātās personas nebija notikumu, uz kuriem tās atsaucas, aculiecinieki. Konkrētāk, M. neesot bijis ne vispārējā nolīguma rašanās aculiecinieks, ne tā iespējamās izveidošanas 1988. gada 15. aprīlī aculiecinieks, jo viņš norādīja, ka šis nolīgums pastāvējis jau varbūt pat pirms viņa dzimšanas.

122 Turklāt vairākos punktos M. 2005. gada septembra liecība esot pretrunā ABB iepriekšējiem apsvērumiem, kuri ir balstīti uz tās iepriekšējiem paziņojumiem, un viņa izmantotie formulējumi esot neprecīzi un tos esot ieteikusi Komisija vai ABB ārējais padomnieks. Turklāt tas, ka viņš neatceras, ka GE nolīgums ir pastāvējis pirms 2006. gada novembra, izraisot papildu šaubas par viņa liecības ticamību.

123 Komisija pati esot atzinusi M. liecības vājo pierādījuma spēku, jo tā pati esot izrādījusi selektivitāti saistībā ar pierādījumiem, kurus tā grasījās izmantot.

124 Saistībā ar šo liecību saturu neviens no lieciniekiem neesot varējis apstiprināt vispārējā nolīguma ilgumu, jo M. esot uzskatījis, ka GQ nolīguma mehānisms un tādēļ netieši pats vispārējais nolīgums esot beidzis pastāvēt 2002. gadā, kaut gan citi liecinieki apgalvojot, ka vispārējais nolīgums bija spēkā dažādos laikos no 2002. gada līdz 2004. gadam. Tāpat neviens liecinieks neesot izmantojis formulējumu “vispārējais nolīgums” un izteikt norādes par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu esot aicinājusi Komisija, un tās nav tikušas formulētas brīvprātīgi.

125 Šajā ziņā prasītājas precizē, ka, lai gan Komisija bija ieviesusi vispārējā nolīguma jēdzienu pārrunās ar Wi., viņš varēja sniegt apsvērumus vienīgi par periodu no 2002. gada jūlija līdz 2004. gada janvārim. P. komentāri par vispārējo nolīgumu esot bijuši vienlīdz nekonkrēti, kas esot licis Komisijai mēģināt viņu pārliecināt aizvietot neprecīzo formulējumu ar konkrētāku formulējumu, kas apstiprinātu Komisijas skatpunktu. Savukārt V.‑A. esot sākotnēji pārrunu laikā Komisiju informējis, ka Eiropa un Ziemeļamerika bija izslēgtas no aizliegtās vienošanās. Gluži kā P. gadījumā Komisija esot ieviesusi vispārējā nolīguma jēdzienu vēlāk sarunas laikā. Tādējādi attiecīgās trīs liecības esot neprecīzas, nesaskanīgas un tādēļ neesot sniegtas pēc rūpīgas apdomāšanas.

126 Saistībā ar M. liecību prasītājas norāda, ka viņa sākotnējais paziņojums par pašmāju tirgu savstarpējo aizsardzību attiecas uz mītnes valstīm, nevis uz vispārējo nolīgumu, kā to ir definējusi Komisija. Tāpat viņa paziņojumi par vispārējo nolīgumu esot nekonkrēti.

127 Prasītājas arī norāda, ka M. nav apstiprinājis, ka Japānas ražotāji bija spējīgi pārdot GIS produktus Eiropas tirgū. Pat pēc ABB ārējā padomnieka iesaistīšanās, kas esot mēģinājis virzīt liecinieku, minētais liecinieks esot palicis pie tā, ka Japānas ražotāju piedalīšanās Eiropas tirgū bija ļoti reta.

128 Komisija apstrīd prasītāju argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

129 Vispirms ir jānorāda, ka ABB darbinieku un bijušā darbinieka liecības nav pierādījumi, kas būtu atsevišķi un neatkarīgi no ABB paziņojumiem, jo liecinieki ir liecinājuši Komisijā pēc ABB iniciatīvas un saistībā ar ABB sadarbības pienākumu sakarā ar paziņojumu par sadarbību, tajā visā piedaloties ABB ārējam padomdevējam. Līdz ar to attiecīgās liecības nevar apstiprināt ABB paziņojumus iepriekš 68. punktā minētās judikatūras nozīmē. Tās drīzāk papildina minētos paziņojumus, kuru saturu tās var precizēt un konkretizēt. Tāpēc šie paziņojumi arī ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

130 Tiktāl, ciktāl prasītājas izvirza jautājumu par tādu liecību ticamību, kuras snieguši uzņēmuma, kurš lūdzis atbrīvojumu no naudas soda, darbinieki vai bijušais darbinieks, no šī sprieduma 72. un 73. punkta izriet, ka pret šādiem pierādījumiem nav automātiski jāizturas piesardzīgi. Saistībā ar liecinieku individuālo motivāciju, protams, ir iespējams, ka šāda uzņēmuma darbiniekiem, kuriem ir jārīkojas tā interesēs, ir kopīga vēlme iesniegt tik daudz apsūdzošu pierādījumu, cik iespējams, jo arī viņu sadarbībai procedūrā var būt pozitīva ietekme uz viņu profesionālajām nākotnes izredzēm. Tomēr, ja tas tā ir, attiecīgie darbinieki arī zina par potenciāli negatīvajām sekām, kādas var būt neprecīzu pierādījumu iesniegšanai un kuras ir vēl ievērojamākas, ņemot vērā apstiprināšanas prasību.

131 M., ABB bijušajam darbiniekam, principā vairs nav jārīkojas sava bijušā darba devēja interesēs saistībā ar brīvprātīgo sadarbību administratīvajā procedūrā. Tomēr šis apstāklis nozīmē arī, ka viņa interesēs principā nav sniegt neprecīzus pierādījumus šajā ziņā. Šajā ziņā ir jānorāda, ka liecības sniegšanas laikā M. jau bija pensijā. Šajos apstākļos nešķiet, ka, ja viņš nesadarbotos administratīvajā procesā, tas viņam izraisītu negatīvas sekas it īpaši saistībā ar maksājumiem, kurus viņam, kā tiek apgalvots, maksā ABB.

132 Tas, ka starp lūgumu atbrīvot no naudas soda un pārrunām ar lieciniekiem pagāja noteikts laiks, pats par sevi arī nemazina iegūto liecību pierādījuma spēku. Ir pamatoti, ka Komisija iegūst papildu pierādījumus izmeklēšanas laikā, lai tās rīcībā būtu visi atbilstošie pierādījumi pārkāpuma izvērtēšanai, it īpaši ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu apsvērumus.

133 Taču laiks, kas pagājis līdz liecības sniegšanai no faktiem, uz kuriem tā attiecas, var būt nozīmīgs tās ticamības izvērtēšanā, jo principā liecinieki var sniegt detalizētāku un ticamāku liecību par nesenākiem notikumiem. Šajā lietā laiks, kas pagājis no dažādo liecinieku beigšanas piedalīties aizliegtajā vienošanās, proti, no 2004. maija V.‑A., W. un P. gadījumā un no 2002. gada jūnija M. gadījumā, līdz liecību sniegšanai 2005. gada septembrī nav tik ilgs, lai ietekmētu to ticamību.

134 Kopumā liecību ticamību arī neietekmē ABB ārējā padomnieka piedalīšanās intervijās, jo liecības tika sniegtas ABB sadarbības ietvaros saskaņā ar paziņojumu par sadarbību un liecinieki ir tieši norādījuši savu attiecīgo pārrunu sākumā, ka tie vēlas, lai minētais padomdevējs piedalītos.

135 Ir taisnība, ka ABB ārējais padomnieks iesaistījās konkrētā brīdī pārrunu ar M. laikā, lai viņam ieteiktu, ka Japānas ražotāji varēja rentabli ienākt Eiropas tirgū, par ko M. nešķita pārliecināts. Tāpēc ir jāuzskata, ka M. pauda šaubas par komerciālo interesi šādi rīkoties, un šis apstāklis ir jāņem vērā, izvērtējot viņa liecības saturu. Tomēr prasītājas neizskaidro, kādā mērā šī ABB ārējā padomnieka iesaistīšanās ietekmē M. liecību citos aspektos.

136 Saistībā ar raksta iepriekšēju sastādīšanu un sagatavojošo pārrunu rīkošanu ir jānorāda, ka nav pārsteidzoši, ka uzņēmums, kas lūdzis atbrīvojumu no naudas soda, ir iepriekš identificējis atbilstošos faktus saistībā ar savu lūgumu un lieciniekus, kas par tiem var izteikties, un analizējis kopā ar viņiem to zināšanu apmēru.

137 Turklāt nevar uzskatīt, ka attiecīgās liecības nevarēja kaitēt ABB. Tiktāl, ciktāl pārrunas notika pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, ne ABB, ne tās darbinieki un bijušais darbinieks nevarēja būt pārliecināti par iebildumu, kuri tiks vērsti pret ABB, precīzo apmēru un saturu.

138 Taču prasītājas pamatoti apgalvo, ka nešķiet, ka attiecīgās liecības būtu sniegtas pēc rūpīgas pārdomāšanas un ka tās arī nav tikušas pārskatītas pēc pārdomām un papildu pārbaudēm. Liecības tika sniegtas mutvārdos, un nav nekādu norāžu par to, vai Komisija bija iepriekš iesniegusi rakstveida jautājumus, ne arī par to, vai to autori bija pēc tam pārbaudījuši un pārskatījuši paziņojumus par vispārējo nolīgumu un šķēršļiem ienākšanai EEZ tirgū.

139 Tāpat nešķiet, ka liecinieki būtu izteikušies kā ABB oficiālie pārstāvji. Vispirms, šķiet, ka šo lomu bija galvenokārt uzņēmušies ABB ārējie padomnieki, kas sniedza paziņojumus, kas izvērtēti šī sprieduma 102.–114. punktā. Tālāk, kā ir norādīts šī sprieduma 131. punktā, liecības sniegšanas brīdī M. vairs nebija a priori jārīkojas sava bijušā darba devēja interesēs un nav arī norādes, ka viņš vai cits liecinieks būtu sistemātiski sagatavojies pārrunām, konsultējoties ar citiem ABB darbiniekiem un tās rīcībā esošajiem dokumentiem. Visbeidzot, jautājumi, kurus Komisija uzdevusi pārrunu laikā, attiecas nevis uz ABB oficiālo nostāju par apskatītajām tēmām, bet drīzāk uz dažādo liecinieku personīgajām zināšanām.

140 Prasītāju apgalvojums, ka izjautātās personas bieži vien nebija attiecīgo notikumu aculiecinieki, ir jānoraida. No liecībām skaidri izriet, ka četri liecinieki ir personīgi piedalījušies aizliegtās vienošanās darbībā. Konkrētāk, M. bija viens no ABB pārstāvjiem aizliegtās vienošanās ietvaros no 1988. gada līdz 2002. gada, proti, gandrīz visu tās darbības laiku, toties pati ABB bija viena no galvenajām dalībniecēm. M. tādēļ ir tiešs un priviliģēts liecinieks faktiem, kurus viņš izklāstījis.

141 Šajā ziņā ir jāatzīst, ka savā liecībā M. ir apstiprinājis, ka viņš nav piedalījies vispārējā nolīguma noslēgšanā, kas, pēc viņa domām, bija veikts pirms GQ nolīguma un EQ nolīguma parakstīšanas. Tāpat iztaujāts par to, vai vispārējā nolīguma tēma ir tikusi apspriesta sanāksmēs, kurās viņš piedalījies, M. ir atbildējis, ka to nav bijis nepieciešams minēt, jo šis vispārējais nolīgums ir īstenojies pats no sevis. Tomēr šie apstākļi neatspēko M. liecības pierādījuma spēku. Pirmkārt, liecinieks ir pilnībā spējīgs sniegt pierādījumus par ilgstošu notikumu, pat ja viņš nav piedalījies tā sākumā. Otrkārt, kaut gan M. ir norādījis, ka jautājums par vispārējo vienošanos nav ticis tieši izskatīts sanāksmēs, kurās viņš bija piedalījies, no viņa liecības izriet, ka, pēc viņa domām, tas tā bija, jo aizliegtās vienošanās dalībnieki minētā nolīguma saturu bija sapratuši, akceptējuši un īstenojuši, nepastāvot nepieciešamībai pēc tiešām pārrunām. Tiktāl, ciktāl Japānas uzņēmumu apņemšanās, kuru izvirza Komisija, vienkārši sastāvēja no bezdarbības, nevis aktīvas darbības, ir jānorāda, ka šāds gadījums turklāt ir iespējams.

142 Prasītājas detalizēti neizklāsta apgalvotās nesaskaņas, kas esot pieļautas dažādajās liecībās. Turklāt liecību salīdzināšana gan savā starpā, gan ar citiem ABB iesniegtajiem pierādījumiem neatklāj nesaskaņas, kas varētu ietekmēt paziņojumu par vispārējā nolīguma pastāvēšanu ticamību. Vienīgā kaut cik nozīmīgā atšķirība ir par Japānas uzņēmumu komerciālo interesi ienākt Eiropas tirgū. Kā izklāstīts šī sprieduma 156.–158. punktā, noteiktu liecinieku nostāja šajā aspektā neietekmē viņu paziņojumus par vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

143 Saistībā ar iespējamo M. liecības nepilnīgumu ir jānorāda, ka nav pārsteidzoši, ka liecinieks pārrunu laikā nevar atcerēties visus dokumentālos pierādījumus saistībā ar aizliegto vienošanos. Turklāt, lai gan M. nav tieši norādījis uz GE nolīgumu pārrunu laikā, viņš tomēr ir izvirzījis GIS projektu piešķiršanu EEZ, kas veikta saskaņā ar pirms GQ nolīguma pastāvējušajiem nolīgumiem, kuru starpā it īpaši ir GE nolīgums.

144 Tāpat tas, ka Komisija nav izmantojusi visus pierādījumus, kas ietverti liecībā, nenozīmē, ka tā šai liecībai būtu piešķīrusi nelielu pierādījuma spēku. Ir normāli, ka zināmiem faktiem nav nozīmes vai ka noteikti apstākļi ir pamatoti pārliecinošāk par citiem.

145 Saistībā ar liecību saturu ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, paziņojumi par aizliegtās vienošanās ilgumu ir saskanīgi gan savā starpā, gan ar Komisijas apgalvojumiem.

146 M. ir skaidri norādījis, ka noteikums par pašmāju tirgu savstarpējo ievērošanu no Eiropas un Japānas ražotāju grupu puses pastāvēja ilgi un pat bija vecāks par GQ nolīgumu.

147 M. paziņojums, ka GQ mehānisms beidza pastāvēt 2002. gadā, pats par sevi nenozīmē, ka vispārējais nolīgums arī beidza pastāvēt. Pirmkārt, šī perioda laikā aizliegtās vienošanās darbības metodes bija attīstījušās zināmā mērā tādēļ, ka Siemens un Hitachi atsāka būt šīs aizliegtās vienošanās dalībnieces, un M. tādēļ varēja uzskatīt, ka 1988. gadā parakstītais un pēc tam grozītais GQ nolīgums vairs netika īstenots. Šis apstāklis neietekmē to, ka darbības metodes, kas īstenotas kopš 2002. gada jūlija, varēja tikt balstītas uz vispārējo nolīgumu vai uz analogu vienošanos. Citi ABB liecinieki, nevis M. tieši apstiprina, ka tas tā ir bijis šajā lietā, jo no viņu paziņojumiem izriet, ka vispārējais nolīgums starp Eiropas un Japānas ražotājiem par pašmāju tirgu ievērošanu pastāvēja periodā, kurā tie bija iesaistīti aizliegtās vienošanās darbībā, proti, no 2002. gada jūlija līdz 2004. gadam.

148 Otrkārt, 2002. gada jūnijā M. tika priekšlaicīgi atlaists pensijā pēc tam, kad viņa jaunais priekšnieks atklāja slepenās darbības. Šis apstāklis izskaidro to, kādēļ M. nebija detalizētu zināšanu par aizliegtās vienošanās darbību kopš 2002. gada jūlija.

149 Tāpat nevar apgalvot, ka liecinieku sniegtās norādes uz vispārējo nolīgumu ir nekonkrētas un nav spontānas. Katrs no šiem lieciniekiem savos vārdos minēja īpašas situācijas pastāvēšanu, kas attiecas uz Eiropas un Japānas tirgiem un kas atbilst vispārējam nolīgumam, kuru izvirzījusi Komisija.

150 Pretēji prasītāju apgalvotajam Wi. norādīja, ka Japānas uzņēmumu neesamība Eiropas tirgū izrietēja no Japānas un Eiropas tirgu aizsardzības mehānisma, kas bija pamatots ar to, ka katra no šīm abām grupām nevēlējās, lai otra grupa ienāktu tās pašmāju tirgū. Lai gan pārrunu turpinājumā Komisijas pārstāvis atgriezās pie šī jautājuma, patiešām ieviešot vispārējā nolīguma jēdzienu, viņš tomēr vienīgi izskaidroja konceptu, kuru pēc sava iniciatīvas bija minējis Wi.

151 P. ir pēc savas iniciatīvas norādījis uz kopīgu vienošanos ar Japānas uzņēmumiem, saskaņā ar kuru šie uzņēmumi piekrita nepiedalīties Eiropas tirgū un Eiropas uzņēmumi piekrita nepiedalīties Japānas tirgū. Arī šajā gadījumā Komisijas pārstāvis atgriezās pie šī jautājuma, bet vienīgi pārliecinājās, vai viņš bija pareizi sapratis agrāk pēc savas iniciatīvas paustos paziņojumus.

152 V.‑A. gadījumā Komisija neieviesa vispārējā nolīguma jēdzienu, bet vienīgi jautāja lieciniekam, vai viņš zināja par kādu nolīgumu starp Eiropas un Japānas ražotājiem. Atbildot uz šo jautājumu, V.‑A. norādīja, ka pastāv nolīgums starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem, saskaņā ar kuru Eiropas uzņēmumi apņemas “neuzbrukt” Japānas uzņēmumiem Japānas tirgū un vice versa. Turklāt V.‑A. paziņoja, ka ir piedalījies skaidrā sarunā starp Eiropas uzņēmumiem un viena Japānas uzņēmuma pārstāvi tieši par šī nolīguma ievērošanu, kuru izraisīja Japānas uzņēmumu mēģinājumi ienākt Eiropas tirgū.

153 Turklāt par apgalvoto noteiktu teritoriju izslēgšanu no pasaules mēroga aizliegtās vienošanās piemērošanas jomas V.‑A., pirmkārt, norādīja, ka Ziemeļamerika tika izslēgta īpaša iemesla dēļ, proti, sankciju riska dēļ, kuras izraisītu karteļa atklāšana. Otrkārt, viņš paskaidroja, ka Rietumeiropas valstu izslēgšana nozīmēja, ka Eiropas ražotāji neapsprieda attiecīgos GIS projektus sanāksmēs, kurās viņš piedalījās un kuras bija par pasaules mēroga aizliegto vienošanos, kuru iepriekš regulēja GQ nolīgums un EQ nolīgums, bet gan citā reizē. Tomēr šie paziņojumi ir pilnībā saderīgi gan ar minētajiem nolīgumiem, gan ar Komisijas apgalvojumiem.

154 Visbeidzot, savā liecībā M. norādīja, ka nolīgums par pašmāju tirgu savstarpējo aizsardzību, kurš bija pirms GQ nolīguma, pastāvēja starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem, ka šis nolīgums bija priekšnoteikums nolīgumu noslēgšanai par citiem reģioniem un ka tā noteikumu ievērošana nozīmēja, ka Japānas ražotāji neienāk Eiropas tirgū, pat ja tie būtu spējīgi to izdarīt tehniskā ziņā. M. šajā kontekstā arī izskaidroja paziņošanas un ieskaitīšanas mehānismu, kā arī faktu, ka abas ražotāju grupas neapsprieda GIS projektus mītnes valstīs un šie projekti netika ieskaitīti GQ nolīgumā paredzētajās kvotās.

155 Tādējādi M. paziņojumi apstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kuru izvirza Komisija, un šos paziņojumus nevar uzskatīt par nekonkrētiem, jo tie sniedz precizējumus par minētā nolīguma ilgumu, saturu un dalībniekiem. Precizējumu neesamība par šī nolīguma īstenošanu nav īpaši pārsteidzoša, jo dalībnieku galvenā apņemšanās bija neveikt darbību noteiktos tirgos. Visbeidzot, M. raksturoja vispārējā nolīguma daļu, kurai bija nepieciešami īstenošanas pasākumi, proti, paziņošanas un ieskaitīšanas mehānismu.

156 Tomēr, kā ir norādīts šī sprieduma 135. punktā, M. nebija pārliecināts par Japānas uzņēmumu komerciālo interesi ienākt Eiropas tirgū. Viņa viedoklim piekrita P., kurš uzskatīja, ka Japānas uzņēmumi, iespējams, vērtēja, ka šādai ienākšanai nebija komerciāla pamata. Pēc divu citu liecinieku, Wi. un V.‑A., domām komerciālās intereses veikt šādu darbību pastāvēja.

157 Tomēr M. un P. nostāja neietekmē faktu, ka četri liecinieki norādīja, ka Japānas uzņēmumi bija apņēmušies neienākt EEZ tirgū, kaut gan tehniski tie varēja to izdarīt, neskatoties uz to, ka, iespējams, trūka tūlītējas komerciālas intereses to darīt.

158 Arī šajā ziņā ir jānorāda, ka pretēji prasītāju apgalvotajam iespējamā Japānas ražotāju interešu ienākt EEZ tirgū attiecīgajā laikā neesamība nepadara tāda nolīguma kā vispārējais nolīgums pastāvēšanu bezjēdzīgu. Šāds nolīgums var, pirmkārt, novērst atlikušo risku saistībā ar ienākšanu attiecīgajos tirgos nākotnē, ja mainās konkurences situācija, un tādējādi garantēt abu ražotāju grupu ilgtermiņa drošību, stabilizējot to attiecīgos priviliģētos stāvokļus. Otrkārt, šāds nolīgums rada uzticēšanās pamatu abu grupu starpā. Saskaņā ar M. paziņojumiem šāda uzticēšanās bija nepieciešama, lai īstenotu aizliegto vienošanos pasaules mērogā.

159 Nobeigumā, vispirms ir jānorāda, ka četru attiecīgo liecinieku liecības, tostarp M. liecība, ir ticamas, jo tās nāk no apstākļu, uz kuriem tās attiecas, aculieciniekiem un no lietas apstākļiem neizriet, ka minētie liecinieki bija motivēti sniegt sagrozītus pierādījumus.

160 Četras liecības ir saskanīgas gan savā starpā, gan saistībā ar citiem ABB iesniegtajiem pierādījumiem par vispārējās vienošanās būtisko saturu. Tādējādi liecinieki ir apstiprinājuši vispārējā nolīguma pastāvēšanu, saskaņā ar kuru Japānas uzņēmumi ir apņēmušies neienākt Eiropas GIS projektu tirgū un Eiropas uzņēmumi ir apņēmušies neienākt šo pašu projektu Japānas tirgū. Četri liecinieki arī ir apstiprinājuši, ka ienākšana Eiropas tirgū bija tehniski iespējama, neskatoties uz noteiktiem ienākšanas šķēršļiem. Kaut gan viņu uzskati par Japānas uzņēmumu komerciālajām interesēm ienākt Eiropas tirgū atšķiras, tam nav nozīmes šajā lietā saistībā ar paziņojumiem par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kā tas ticis izklāstīts šī sprieduma 156.–158. punktā.

161 Visbeidzot, četri liecinieki apraksta precīzu pilnīgu vispārējā nolīguma ainu, ņemot vērā individuālo liecinieku dažādo zināšanu līmeni. Konkrētāk, savā liecībā M. detalizēti izklāstīja šī nolīguma saturu, tā pastāvēšanas būtību, kā arī tā darbību.

162 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka ABB darbinieku un bijušā darbinieka liecības ir norādes par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kurām ir liels pierādījuma spēks.

Par Fuji iesniegtajiem pierādījumiem

– Lietas dalībnieku argumenti

163 Prasītājas apgalvo, ka Fuji atbilde uz paziņojumu par iebildumiem nav pietiekami precīzs un detalizēts pierādījums, lai apstiprinātu ABB iesniegtos pierādījumus un līdz ar to Komisijas apgalvojumu par vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

164 Pirmkārt, Fuji neesot precizējusi, ne kā tā tika informēta par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, ne norādījusi, kad tas ticis noslēgts, kādā formā, kas bijuši tā dalībnieki un vai tas ticis īstenots.

165 Otrkārt, Fuji neesot apstiprinājusi vispārējā nolīguma savstarpējo raksturu un esot norādījusi uz ienākšanas šķēršļiem GIS projektu Eiropas tirgū, ar kuriem tā sastapusies, tādējādi apstrīdot minētā nolīguma noderīgumu. Šajā ziņā prasītājas uzskata, ka vispārējā nolīguma savstarpējais raksturs nevar tikt prezumēts no tā, ka Japānas ražotājiem nav nekādu interešu akceptēt vienpusēju nolīgumu. Tās apgalvo, ka tiktāl, ciktāl Japānas tirgus nebija pieejams Eiropas uzņēmumiem, Japānas uzņēmumiem nebija interešu noslēgt jebkādu nolīgumu.

166 Treškārt, neatbilstības starp H. liecību un citām Fuji darbinieku vai bijušo darbinieku liecībām par vispārējā nolīguma pastāvēšanu un ienākšanas EEZ tirgū tehniskajiem un komerciālajiem šķēršļiem kopumā mazinot Fuji iesniegto pierādījumu pierādījuma spēku.

167 Ceturtkārt, apgalvojumi, kas izklāstīti Fuji atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, neatbilstot tās vēlākajam apžēlošanas lūgumam.

168 Piektkārt, prasītājas norāda, ka Komisija nav samazinājusi Fuji naudas sodu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, bet tas nozīmējot, ka Fuji iesniegtie pierādījumi neapstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

169 Komisija apstrīd prasītāju argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

170 Atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Fuji ir paziņojusi, ka tā zināja par vispārējo nolīgumu, saskaņā ar kuru Japānas ražotāji nemēģināja ienākt Eiropas tirgū, precizējot, ka galvenais iemesls, kādēļ Fuji nebija EEZ tirgū, bija tas, ka tā nebija ticami ievērojams GIS projektu piegādātājs Eiropā.

171 Pirmkārt, ir jāatzīst, ka šis paziņojums ir diezgan nekonkrēts, jo Fuji vienīgi izvirza Japānas ražotāju apņemšanos neienākt Eiropas tirgū. Tomēr, šādi rīkojoties, Fuji ir apstiprinājusi būtisko aspektu, kas izriet no ABB iesniegtajiem pierādījumiem un kuru Komisija pārmet Japānas ražotājiem. Tādējādi šim paziņojumam ir nozīme šajā lietā. Tas vēl jo vairāk ir tādēļ, ka Fuji ierobežotās zināšanas var tikt izskaidrotas ar tās otršķirīgo lomu kartelī un it īpaši ar to, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 150. apsvēruma, ka Fuji bija vienīgais Japānas uzņēmums, kas nebija tās Japānas ražotāju grupas komitejas loceklis, kura bija tostarp atbildīga par abu ražotāju grupu koordinēšanu GQ nolīguma ietvaros.

172 Otrkārt, tam, ka Fuji nav apstiprinājusi vispārējā nolīguma savstarpējo raksturu, nav nozīmes šajā lietā. Kā konstatēts šī sprieduma 76. punktā, kaut gan Eiropas ražotāju apņemšanās neienākt GIS projektu Japānas tirgū var būt netiešs pierādījums par Japānas uzņēmumu piedalīšanos EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā, šajā ziņā tas nav nepieciešams pierādījums.

173 Turklāt ir taisnība, ka Fuji savā paziņojumā ir norādījusi uz tehnisku un komerciālu šķēršļu pastāvēšanu ienākšanai EEZ tirgū. Tomēr šie šķēršļi netika izvirzīti kā vienīgais Fuji neesamības iemesls minētajā tirgū, bet vienīgi kā galvenais iemesls. Visbeidzot, Fuji, izvirzot dažādus attiecīgos šķēršļus, ir norādījusi uz tās nelielo pasaules tirgus daļu, kuras dēļ tā ir bija nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar tās lielajiem Eiropas un Japānas konkurentiem. Tādēļ nešķiet, ka tās argumenti šajā ziņā var tikt transponēti uz citu Japānas ražotāju argumentiem.

174 Vispirms ir jāatgādina, ka šī sprieduma 110. un 158. punktā ir secināts, ka šķēršļu pastāvēšana ienākšanai EEZ tirgū un tā iespējamās sekas, proti, Japānas ražotāju iespējamā komerciālo interešu neesamība ienākt EEZ tirgū, nepadara tāda nolīguma kā vispārējā nolīguma pastāvēšanu bezjēdzīgu.

175 Treškārt, nav apstrīdēts, ka H. rakstveida liecību Komisija neiekļāva pierādījumos, uz kuriem tā paredzēja pamatoties, pēc tam, kad bija nosūtīts paziņojums par iebildumiem. Tāpēc šo liecību nevar uzskatīt par apsūdzošu pierādījumu.

176 Tiktāl, ciktāl runa ir par H. liecības kā attaisnojoša pierādījuma spēku, ir jānorāda, ka nevar konstatēt nekādu būtisku neatbilstību starp šo minēto liecību un Fuji darbinieku un bijušo darbinieku liecībām. Konkrētāk, ne citi Fuji darbinieki, ne tās bijušie darbinieki neapstrīdēja vispārējā nolīguma pastāvēšanu, jo šie liecinieki par to vienkārši klusēja. Tāpat H. neapstrīdēja Japānas uzņēmumu tehnisko un komerciālo šķēršļu pastāvēšanu ienākšanai EEZ tirgū.

177 Ceturtkārt, prasītājas neprecizē, kādas ir iespējamās neprecizitātes starp Fuji paziņojumu tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un tās apžēlošanas lūgumu. Tāpēc prasītāju arguments ir jānoraida.

178 Visbeidzot, ir jānorāda, ka, lai Komisija saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 21. punktu varētu samazināt naudas sodu, attiecīgajiem pierādījumiem ir jābūt ar ievērojamu pierādījuma spēku salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem.

179 Tāpēc apžēlošanas lūgumā, kas iesniegts pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, uzņēmums, kurš vēlas saņemt naudas soda samazinājumu, var pamatoti koncentrēties uz pierādījumiem, kas, pēc tā domām, līdz šim vēl nav bijuši juridiski pietiekami pierādīti, lai sniegtu ievērojamu pievienoto vērtību. Šis apstāklis ļauj izskaidrot to, kādēļ attiecīgais uzņēmums neapskata pierādījumus, kurus tas uzskata par apstiprinātiem, nepastāvot nekādām šaubām, ar iepriekš iesniegtiem pierādījumiem.

180 Piektkārt, ņemot vērā paziņojuma par sadarbību 21. punkta formulējumu, nevar izslēgt, ka pierādījumu, kuriem ir zināms pierādījuma spēks, bet kuri jau ir apstiprināti ar citiem pierādījumiem, iesniegšana neizraisa nekādu samazināšanu.

181 Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka paziņojums, ko Fuji sniegusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, apstiprina ABB paziņojumus un ABB darbinieku un bijušā darbinieka liecības par vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Tomēr, ņemot vērā tā nekonkrēto un vispārējo raksturu, tā pierādījuma spēks ir ierobežots.

Par Alstom 2002. gada 10. jūlija piedāvājumu

– Lietas dalībnieku argumenti

182 Prasītājas apstrīd Komisijas interpretāciju par piedāvājumu, kuru Alstom paudusi aizliegtās vienošanās dalībnieku sanāksmē 2002. gada 10. jūlijā un kuru noraidījis Hitachi uzņēmuma pārstāvis nākošajā sanāksmē 2002. gada 15. jūlijā. Tās uzskata, ka attiecīgais piedāvājums nebija vērsts uz vispārējā nolīguma aktualizēšanu, attiecinot to arī uz Centrālās un Austrumeiropas valstīm sakarā ar to iespējamo pievienošanos Eiropas Savienībai, kā to apgalvo Komisija apstrīdētā lēmuma 127. un 128. apsvērumā. Tas esot bijis Alstom mēģinājums aizliegtās vienošanās darbības metožu attīstības ietvaros ieviest nolīgumu, kas nav pastāvējis iepriekš un saskaņā ar kuru katrai no abām ražotāju grupām būtu jāievēro otras grupas tradicionālais tirgus. Tomēr šo nolīgumu Japānas uzņēmumi esot noraidījuši un šo jautājumu Eiropas ražotāji vairs neesot izvirzījuši.

183 Prasītājas šajā ziņā vēl norāda, ka Komisijas apgalvojums nav saderīgs ne ar tās argumentu, ka vispārējais nolīgums var tikt izsecināts no GQ nolīguma 2. pielikuma, ne ar M. liecību, kurš apgalvoja, ka “GQ nolīguma sistēma” beidzās 2002. gada jūnijā.

184 Komisija apstrīd prasītāju argumentu pamatotību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

185 No apstrīdētā lēmuma 127. apsvēruma izriet, ka 2002. gada 10. jūlija sanāksmē, kurā tika pārspriesta aizliegtās vienošanās darbības metožu attīstība pēc tam, kad Siemens un Hitachi uzņēmumi bija atsākuši būt par šīs aizliegtās vienošanās dalībniekiem, Alstom iesniedza piedāvājumu, saskaņā ar kuru Eiropas ražotājiem ir jāpaliek Eiropā un Japānas ražotājiem ir jāpaliek Japānā un nav jāmēģina ienākt Eiropas tirgū. Turklāt šajā apsvērumā ir precizēts, ka nākamajā sanāksmē 2002. gada 15. jūlijā Hitachi uzņēmuma pārstāvis norādīja, ka Hitachi uzņēmums noraida šo piedāvājumu, ka Eiropas ražotāji uz to atbildēja, paziņojot, ka Eiropa, ieskaitot Centrālo un Austrumeiropu, ir to tirgus un ka tie paredz saglabāt Rietumeiropā praktizētās cenas, un arī norādīja, ka šis jautājums tiks izvirzīts atkal, kaut gan tas tā nenotika.

186 Ir jāatzīst, ka prima facie šis 2002. gada 10. un 15. jūlija sanāksmju kopsavilkums, kas balstīts uz prasītāju iesniegtajiem pierādījumiem, ļauj uzskatīt, ka Alstom ir patiešām piedāvājusi noslēgt jaunu nolīgumu, kuru noraidīji Hitachi un kurš pēc tam netika apspriests, bet tas norādītu uz to, ka vismaz no 2002. gada jūlija nav pastāvējis nekāds nolīgums par Japānas ražotāju rīcību EEZ tirgū.

187 Tomēr 2002. gada 15. jūlija sanāksmes kopsavilkums, pirmkārt, atklāj, ka Hitachi uzņēmums ir noraidījis nevis ideju par tirgu sadalīšanu kā tādu, bet vienīgi Alstom konkrēto piedāvājumu. Otrkārt, šajā kopsavilkumā ir norādīts, ka Hitachi uzņēmums bija norādījis, ka Eiropas ražotāju prasības aptvēra Centrālo un Austrumeiropu, bet tas ļauj uzskatīt, ka minētā uzņēmuma iebildums attiecās uz šo īpašo aspektu, nevis uz Rietumeiropas situāciju.

188 Ir arī jānorāda, ka prasītāju interpretācija nav saderīga ar to pašu argumentāciju par konkurences situāciju EEZ tirgū. Pieņemot, kā apgalvo prasītājas, ka Japānas ražotāji netika uztverti kā ticami konkurenti EEZ tirgū nepārvaramu ienākšanas šķēršļu pastāvēšanas dēļ, tad nolīgums, kas attiecas uz šo pašu tirgu, būtu bijis patiešām bezjēdzīgs. Šādā situācijā Eiropas ražotājiem, zinot par šo apstākli sakarā ar savu priviliģēto stāvokli Eiropā, nebūtu bijis nekādas motivācijas piedāvāt šādu nolīgumu. Tomēr no prasītāju iesniegtā kopsavilkuma izriet, ka Alstom piedāvājums attiecās gan uz EEZ tirgu, gan Centrālās un Austrumeiropas tirgu.

189 Šajos apstākļos ir jāapstiprina interpretācija, kas sniegta apstrīdētā lēmuma 127. un 128. apsvērumā un saskaņā ar kuru Alstom ir piedāvājusi paplašināt vispārējo nolīgumu uz Centrālās un Austrumeiropas valstīm, nevis interpretācija, kuru piedāvājušas prasītājas.

190 Citi prasītāju argumenti nevar ietekmēt šo konstatējumu. Pirmkārt, Alstom piedāvājums tika iesniegts brīdī, kad sakarā ar Siemens un Hitachi uzņē