ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C‑357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

pret

Minister Finansów

(Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Direktīva 2008/7/EK — 2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts — Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai — Aplikšana ar kapitāla nodokli — Kapitāla iemaksas akciju komandītsabiedrībā — Šādas sabiedrības klasificēšana par kapitālsabiedrību”

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2015. gada 22. aprīļa spriedums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai – Kapitālsabiedrība – Jēdziens – Akciju komandītsabiedrības, kas nav minētas Direktīvas 2008/7 I pielikuma 21. punktā – Iekļaušana – Nosacījumi

(Padomes Direktīvas 2008/7 2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un I pielikuma 21. punkts)

Direktīvas 2008/7 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, 2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši Polijas tiesībām dibināta akciju komandītsabiedrība ir jāuzskata par kapitālsabiedrību šīs tiesību normas izpratnē arī tad, ja šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem atbilst tikai daļa tās kapitāla un tās dalībnieku.

Tā kā Direktīvas 2008/7 2. panta 1. punktā imperatīvā veidā un visām dalībvalstīm vienādi ir noteiktas sabiedrības, kam ir kapitālsabiedrību statuss šīs pašas direktīvas izpratnē, apstāklis, ka atbilstoši valsts tiesībām dibināta akciju komandītsabiedrība nav iekļauta Direktīvas 2008/7 I pielikuma 21. punktā to atbilstoši valsts tiesībām dibināto sabiedrību starpā, kas ir jāuzskata par kapitālsabiedrībām, pamatojoties uz šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nav šķērslis tam, lai atzītu tās par kapitālsabiedrībām, ja tā atbilst minētās direktīvas 2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā norādītajām iezīmēm. Līdz ar to jebkura sabiedrība, kas atbilst minētajiem kritērijiem, neatkarīgi no tā, kā tā tiek klasificēta katras dalībvalsts tiesībās, ir “kapitālsabiedrība” šīs direktīvas nolūkiem.

Direktīvas 2008/7 2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta tekstā nav nevienas norādes uz to, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies izslēgt no jēdziena “kapitālsabiedrība” juridiskās struktūras ar hibrīda raksturu, ar kuru kapitālu pārstāvošo daļu tikai daļu var veikt darījumus biržā un kuru dalībnieku tikai daļai ir tiesības cedēt to sabiedrības daļas trešajām personām bez iepriekšējas atļaujas, un tie ir atbildīgi par sabiedrības parādiem tikai to līdzdalības apmērā. It īpaši minētajā tiesību normā ne attiecībā uz kapitālu pārstāvošo daļu nozīmi, ne attiecībā uz sabiedrības aktīvu, ar kuriem var tikt veikti darījumi biržā, apmēru, ne arī attiecībā uz tādas sabiedrības dalībnieku skaitu, kam ir peļņas gūšanas nolūks, kam ir tiesības cedēt to sabiedrības daļas trešajai personai bez iepriekšējas atļaujas un kas ir atbildīgas par sabiedrības parādiem vienīgi ar savām kapitāla daļām, nav noteikts nekāds slieksnis, kura nesasniegšanas gadījumā sabiedrība nevarētu tikt uzskatīta par kapitālsabiedrību, pamatojoties uz šo pašu tiesību normu.

(sal.ar 25., 27.–30. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Runājot par juridisko pamatu, balstoties uz kuru tika pieņemts Lēmums 2013/129 par kontroles pasākumu piemērošanu 4‑metilamfetamīnam un Īstenošanas lēmums 2013/496/ES par kontroles pasākumu piemērošanu vielai 5-(2-aminopropil)indols, šajos lēmumos nav atsauces uz LES 34. pantu un to preambulu apsvērumos ir skaidra atsauce uz LESD, kā arī uz Lēmuma 2005/387 par informācijas apmaiņu, riska novērtējumu un kontroli attiecībā uz jaunām psihoaktīvām vielām 8. panta 3. punktu.

Tāpēc, ņemot vērā šo lēmumu tekstu, kurā, lai tiktu izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, principā ir jābūt minētam juridiskajam pamatam, balstoties uz kuru tie ir pieņemti, nevar secināt, ka šie lēmumi ir balstīti uz LES 34. pantu.

It īpaši jānorāda, ka atsauce Lēmuma 2005/387 8. panta 3. punktā uz LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktu šajā ziņā nav atbilstoša, jo Padomes skaidrā izvēle Lēmumos 2013/129 un 2013/496 minēt nevis šo pēdējo minēto normu, bet gan drīzāk LESD un Lēmuma 2005/387 8. panta 3. punktu skaidri norāda uz to, ka apstrīdētie lēmumi ir balstīti uz šo pēdējo normu kā tādu.

No minētā izriet, ka LES 34. panta atcelšana ar Lisabonas līgumu neatņem Lēmumiem 2013/129 un 2013/496 juridisko pamatu.

(sal. ar 28., 29., 31. un 32. punktu)
Dalībvalsts, kas piemēro samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi 3 % apmērā digitālo vai elektronisko grāmatu piegādei, nav izpildījusi Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Direktīvu 2010/88, 96. –99. pantā un 110. pantā, skatot tos kopsakarā ar minētās direktīvas II un III pielikumu, kā arī Īstenošanas regulu Nr. 282/2011, ar ko nosaka īstenošanas pasākumus Direktīvai 2006/112, paredzētos pienākumus.

Faktiski no Direktīvas 2006/112 III pielikuma 6. punkta noteikumiem izriet, ka pievienotās vērtības nodokļa samazinātā likme ir piemērojama darījumiem, ko veido grāmatu fiziskā formātā piegāde. Lai arī elektroniskai grāmatai, lai to varētu lasīt, protams, ir nepieciešama tāda fiziska palīgierīce kā, piemēram dators, šāda fiziska palīgierīce tomēr neietilpst elektronisko grāmatu piegādē. Turklāt kā tas izriet no minētās direktīvas 98. panta 2. punkta otrās daļas, Savienības likumdevējs ir vēlējies izslēgt jebkādu iespēju piemērot pievienotas vērtības nodokļa samazināto likmi elektroniski sniegtajiem pakalpojumiem. Tādēļ to nevar uzskatīt par preču piegādi šīs direktīvas 14. panta 1. punkta izpratnē, jo elektronisku grāmatu nevar uzskatīt par materiālu īpašumu. Tā pat arī elektronisko grāmatu piegāde atbilst Regulas Nr. 282/2011 7. panta 1. punktā ietvertajai elektroniski sniegtu pakalpojumu definīcijai. Turklāt šāda piegāde neietilpst arī Direktīvas 2006/112 III pielikuma 9. punkta, kas attiecas uz rakstnieku, komponistu un izpildītāju mākslinieku pakalpojumu vai tiem pienācīgās atlīdzības piegādi, piemērošanas jomā.

Šī interpretācija nevar tikt apšaubīta ar nodokļu neitralitātes principu, jo šis princips neļauj paplašināt pievienotās vērtības nodokļa samazinātas likmes piemērošanas jomu, ja nav nepārprotamas tiesību normas. Direktīvas 2006/112 III pielikuma 6. punkts nav tiesību norma, kurā nepārprotami būtu paplašināta pievienotās vērtības nodokļa samazinātas likmes piemērošanas joma, attiecinot to uz elektroniskajām grāmatām. Gluži pretēji šī piegāde neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

(sal. ar 35., 36., 40.–43., 50., 51., 61. un 71. punktu un rezolutīvo daļu)
Kā izriet no Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu 28. punkta, recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli raksturo tas, ka uzņēmums turpina vai atkārto to pašu vai līdzīgu pārkāpumu pēc tam, kad Komisija vai valsts konkurences iestāde ir konstatējusi, ka šis uzņēmums ir pārkāpis EKL 81. vai 82. panta noteikumus. Komisijai gan paziņojumā par iebildumiem, gan lēmumā ir jāpierāda recidīva nosacījumu īstenošanās fakts. Tādējādi Komisijai, uzliekot naudas sodu sabiedrībai par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu un piemērojot naudas soda aprēķināšanai reizināšanas koeficientu, lai ņemtu vērā faktu, ka šī pati sabiedrība jau agrāk ir bijusi iesaistīta konkurences tiesību normu pārkāpumā, kopā ar minēto naudas sodu uzliekošo lēmumu ir jāsniedz izklāsts, kas Savienības tiesām, kā arī šai sabiedrībai ļauj izprast, kādā statusā un kādā apmērā tā ir bijusi iesaistīta agrākā pārkāpumā. Tostarp, ja Komisija uzskata, ka minētā sabiedrība ir veidojusi daļu no uzņēmuma, kas ir lēmuma par agrāko pārkāpumu adresāts, Komisijai šis apgalvojums ir tiesiski pietiekami jāpamato.

Lai attiecībā uz mātessabiedrību konstatētu recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli, nav vajadzīgs, lai šī minētā sabiedrība būtu piedalījusies to agrāko darbību turpināšanā, kas bija pamatā paziņojumam par iebildumiem un lēmumam. Šim mērķim it īpaši būtisks ir agrāks konstatējums par pirmo pārkāpumu, ko radījusi tādas meitassabiedrības rīcība, ar kuru šī otrajā pārkāpumā iesaistītā mātessabiedrība jau pirmā pārkāpuma brīdī veidoja vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Mērķis apkarot konkurences tiesību normām pretēju rīcību un novērst tās atkārtošanos ar preventīvu sodu palīdzību tiktu apdraudēts, ja uzņēmums, kura sastāvā ir pirmo pārkāpumu izdarījusī meitassabiedrība, spētu, mainot savu juridisko struktūru un izveidojot jaunas meitassabiedrības, pret kurām nevar tikt veikta izmeklēšana pirmā pārkāpuma dēļ, bet kuras ir iesaistītas jauna pārkāpuma izdarīšanā, padarīt neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu soda uzlikšanu par recidīvu un līdz ar to izvairīties no tā.

(sal. ar 91. un 92. punktu)
Direktīvas 89/665 par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kas grozīta ar Direktīvu 2007/66, 1. panta 1. punkta trešā daļa, kā arī Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 2. pants, 44. panta 1. punkta pirmā daļa un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem principā nav pretrunā, ka pretendentu piedāvājumu novērtēšanas prettiesiskums tiek konstatēts, pamatojoties tikai uz vienīgo apstākli, ka izraudzītajam pretendentam ir bijusi būtiska saikne ar līgumslēdzējas iestādes ieceltajiem ekspertiem, kuri novērtēja pieteikumus. Līgumslēdzējai iestādei katrā ziņā ir jāpārbauda, vai pastāv iespējami interešu konflikti, un ir jāveic pasākumi, lai nepieļautu un atklātu interešu konfliktus, kā arī novērstu to sekas. Izskatot prasību atcelt lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ekspertu neobjektivitātes dēļ, noraidītajam pretendentam nevar tikt prasīts, lai tas konkrēti pierādītu ekspertu rīcības neobjektivitāti. Principā valsts tiesībās ir jānosaka, vai un kādā mērā kompetentajām administratīvajām un tiesu iestādēm ir jāņem vērā apstāklis, vai ekspertu iespējamai neobjektivitātei ir vai nav bijusi ietekme uz lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.

Faktiski, interešu konflikts ietver risku, ka līgumslēdzēja iestāde var rīkoties saskaņā ar attiecīgajam konkursam neatbilstošiem apsvērumiem un ka priekšroka kādam pretendentam var tikt dota tikai šī apstākļa dēļ. Šāds interešu konflikts tātad var būt Direktīvas 2004/18 2. panta pārkāpums. Šajā ziņā apstāklis, ka līgumslēdzēja iestāde ir iecēlusi ekspertus, kas rīkojas, pamatojoties uz tās pilnvarojumu, lai novērtētu iesniegtos piedāvājumus, to neatbrīvo no atbildības ievērot Savienības tiesību prasības. Eksperta neobjektivitātes konstatēšana it īpaši prasa faktu un pierādījumu izvērtēšanu, kas ietilpst līgumslēdzējas iestādes un administratīvo vai tiesu iestāžu kompetencē.

Attiecībā uz noteikumiem par pierādījumiem šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/18 2. pantu līgumslēdzējām iestādēm pret visiem komersantiem ir jāizturas vienādi un nediskriminējoši un jārīkojas pārredzami. No tā izriet, ka minētajām iestādēm publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas principu piemērošanā ir piešķirta aktīva loma.

Ja noraidītais pretendents iesniedz objektīvus pierādījumus, ar ko var apšaubīt līgumslēdzējas iestādes eksperta objektivitāti, šai līgumslēdzējai iestādei ir jāizvērtē visi attiecīgie apstākļi, kuru rezultātā ticis pieņemts lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, lai nepieļautu un atklātu interešu konfliktus, kā arī novērstu to sekas, tostarp vajadzības gadījumā pieprasot pusēm iesniegt noteiktu informāciju un pierādījumus.

(sal. ar 35.–37., 42., 44., 47. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzieni “līguma galvenais priekšmets” un “cenas un atlīdzības, no vienas puses, atbilstīgums pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, no otras puses”, principā neaptver tādus līguma noteikumu veidus, kas ietverti aizdevuma līgumos, kuri ir noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, ar kuriem, pirmkārt, aizdevējam noteiktos apstākļos ir atļauts vienpusēji grozīt procentu likmi un, otrkārt, kuros ir paredzēta aizdevēja iekasējamā “riska komisijas nauda”. Tomēr iesniedzējtiesai šāda minēto līguma noteikumu kvalifikācija ir jāpārbauda, ņemot vērā attiecīgo līgumu veidu, vispārējo sistēmu un nosacījumus, kā arī juridisko un faktisko kontekstu, kurā tie ietilpst.

Līguma noteikumi, kuri ietilpst jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē, ir jāsaprot kā tādi, kuros ir noteikti šī līguma pamatpakalpojumi un kuri kā tādi to raksturo. Turpretī noteikumi, kuriem ir papildraksturs attiecībā pret noteikumiem, kas definē līgumisko attiecību pašu būtību, nevar ietilpt minētajā jēdzienā “līguma galvenais priekšmets”. No Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta arī izriet, ka šai otrajai to noteikumu kategorijai, attiecībā uz kuriem nevar tikt veikts to iespējamā negodīguma novērtējums, ir ierobežota piemērošanas joma, jo tā attiecas tikai uz paredzētās cenas vai atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, un šī izslēgšana no pārbaudes ir izskaidrojama ar to, ka nepastāv nekāda skala vai juridisks kritērijs, kas ļautu reglamentēt un īstenot šādu atbilstīguma pārbaudi.

Līdz ar to līguma noteikumi attiecībā uz patērētāja pretizpildījumu aizdevējam vai noteikumi, kuri ietekmē aizņēmēja faktiski maksājamo cenu šim aizdevējam, tātad principā neietilpst šajā otrajā līguma noteikumu kategorijā, izņemot jautājumu par to, vai šī peretizpildījuma apmērs vai cena, kā tā ir noteikta līgumā, ir atbilstoša aizdevēja pretizpildījuma veidā sniegtajam pakalpojumam.

(sal. ar 54.–56., 78. punktu un rezolutīvo daļu)
Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 85/337 sistēma. Tās II pielikuma 2. punkta d) apakšpunkts var tikt piemērots izpētes urbumiem, no kā izriet, ka visi izpētes urbumi a priori nav izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas.

Lai arī tāds urbums pēc definīcijas ir komerciāliem mērķiem veikta darbība, no minētā 14. punkta konteksta un mērķa tomēr izriet, ka šīs normas piemērošanas joma izpētes urbumus neietver. Minētās normas mērķis ir projekti, kuri ilgst zināmu laiku un kuri ļauj pastāvīgi iegūt salīdzinoši būtisku ogļūdeņraža daudzumu. Šajā ziņā nebūtu lielas nozīmes piemērot minētajā 14. punktā paredzētos kritērijus izpētes urbumiem, jo šajā normā ir paredzēti tādi ieguves dienā sliekšņi, ar kuriem izpētes urbumam noteiktajam maksimālajam apjomam nav nekādas saistības. Turklāt pirms izpētes urbuma veikšanas ogļūdeņraža faktiskā esamība nevar tikt droši noteikta. Tādējādi, tikai pamatojoties uz tādu urbumu, var tikt noteikts ogļūdeņraža ieguves daudzums dienā. Turklāt tādā izpētē ogļūdeņraža paredzētās ieguves daudzumu, kā arī ieguves ilgumu ierobežo tehniskās vajadzības, kas rodas saistībā ar iegulas izmantojamības pierādīšanas mērķi.

Direktīvas 85/337, kas grozīta ar Direktīvu 2009/31, 4. panta 2. punkts, to lasot kopā ar minētās direktīvas II pielikuma 2. punkta d) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums veikt ietekmes uz vidi novērtējumu tādam dziļurbumam, kāds ir izpētes urbums, var izrietēt no šīs normas. Tāpēc valsts kompetentajām iestādēm ir īpaši jāpārbauda, vai, ņemot vērā minētās direktīvas III pielikumā paredzētos kritērijus, ir jāveic ietekmes uz vidi novērtējums. Šajā saistībā ir tostarp jāpārbauda, vai izpētes urbumu ietekme uz vidi citu projektu ietekmes dēļ nevarētu būt nozīmīgāka nekā šo projektu neesamības gadījumā. Šī izvērtēšana nevar būt atkarīga no pašvaldības robežām.

(sal. ar 47. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Regula Nr. 2078/92 par lauksaimnieciskās ražošanas metodēm, kas atbilst vides aizsardzības un lauku ainavas saglabāšanas prasībām, ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai personas, kuras iepriekš ir veikušas lauksaimniecisko ražošanu, var piedalīties lauksaimniecības zemes ilgtermiņa atstāšanas atmatā shēmā, kas ir paredzēta tās 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā.

Kā izriet no Regulas Nr. 2078/92 preambulas otrā, desmitā un divpadsmitā apsvēruma, ar to ir tikusi izveidota Kopienu atbalsta shēma, kuras pamatmērķis ir reglamentēt lauksaimniecisko ražošanu, un tādējādi tikai personas, kurām ir lauksaimnieka statuss, var piedalīties lauksaimniecības zemes ilgtermiņa atstāšanas atmatā shēmā. Līdz ar to ar minētajā regulā izvirzīto lauksaimniecības un vides mērķu īstenošanu pašu par sevi nav pietiekami, lai pamatotu to, ka tajā paredzētais atbalsts tiek piešķirts citām personām, nevis lauksaimniekiem.

(sal. ar 37., 38., 44., 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Jauna tiesību norma ir piemērojama, sākot no tā tiesību akta stāšanās spēkā, ar ko tā ir ieviesta, un, lai gan šī norma nav piemērojama tiesiskajām situācijām, kuras ir radušās un galīgi nostabilizējušās agrāka likuma spēkā esamības laikā, tā ir piemērojama to sekām nākotnē, kā arī jaunām tiesiskām situācijām. Ievērojot tiesību aktu atpakaļejoša spēka neesamības principu, citādi var būt tikai tad, ja jaunajai tiesību normai ir pievienoti īpaši noteikumi, kas īpaši nosaka tā piemērošanas laikā noteikumus.

Parasti tiek uzskatīts, ka procesuālās tiesību normas ir piemērojamas dienā, kad tās stājas spēkā, atšķirībā no materiālajām tiesību normām, kas parasti tiek interpretētas kā tādas, kas uz situācijām, kuras ir nostabilizējušās pirms to stāšanās spēkā, attiecas tikai tiktāl, ciktāl no to noteikumiem, mērķa vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir piešķirama šāda iedarbība.

(sal. ar 32. un 33. punktu)
Regulas Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 1. panta b) punkts un 3. panta a) punkts ir interpretējami tādējādi, ka principā tie pieļauj, ka aktīvai vielai var tikt piešķirts papildu aizsardzības sertifikāts, ja šī aktīvā viela ir kovalentā saitē ar citām aktīvām vielām, kuras ietilpst zāļu sastāvā.

Jēdziens “aktīvā viela” Regulas Nr. 469/2009 piemērošanas nolūkos ir saistīts ar vielām, kuras pašas par sevi izraisa farmakoloģisku, imunoloģisku vai metabolisku iedarbību. Tā kā Regulā Nr. 469/2009 nav veikta nekāda nošķiršana atkarībā no tā, vai aktīvā viela ir kovalentā saitē ar citām vielām, šo iemeslu dēļ nav izslēgta papildu aizsardzības sertifikāta piešķiršana šādai aktīvai vielai. Turpretī viela, kurai pašai par sevi nav terapeitiskas iedarbības un kura tiek izmantota, lai iegūtu noteiktu zāļu farmaceitisko formu, neietilpst jēdzienā “aktīvā viela” un līdz ar to tai nevar tikt piešķirts papildu aizsardzības sertifikāts. Atbilde uz jautājumu par to, vai viela, kas ietilpst zāļu sastāvā, ir aktīva viela minētās regulas 1. panta b) punkta izpratnē, līdz ar to ir atkarīga no tā, vai šai vielai pašai par sevi ir farmakoloģiska, imunoloģiska vai metaboliska iedarbība, neatkarīgi no iespējamās kovalentās saites ar citām aktīvām vielām esamības.

(sal. ar 25.–28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Šādā situācijā nodokļa maksātājam ir vai nu jāpiemēro valsts tiesībās paredzētais atbrīvojums no nodokļa, atsakoties no tiesībām atskaitīt priekšnodokli, vai arī jāapliek savi darījumi ar pievienotās vērtības nodokli, atsaucoties uz Savienības tiesībām, tādējādi iegūstot tiesības atskaitīt priekšnodokli.

Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Direktīvu 2007/75/EK, 168. pants ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, kad valsts tiesībās paredzētais atbrīvojums no nodokļa nav saderīgs ar Direktīvu 2006/112, minētais 168. pants neļauj nodokļu maksātājam saņemt šo atbrīvojumu no nodokļa, vienlaicīgi izmantojot tiesības uz atskaitīšanu.

Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Direktīvu 2007/75, 140. panta a) un b) punkts, kā arī 143. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka tajos paredzētais atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa ir piemērojams zobu protēžu iegādēm Kopienas iekšienē un galīgajai ievešanai, kuras veikuši zobārsti vai zobu tehniķi, ja piegādes vai importa galamērķa dalībvalsts nav ieviesusi Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2007/75, 370. pantā paredzēto pārejas regulējumu.

Lai noteiktu, vai preču iegāde Kopienas iekšienē ir atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa, ir jāpārbauda, vai šo pašu preču piegāde katrā ziņā ir atbrīvota galamērķa valsts teritorijā. Tā kā Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta e) apakšpunktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums atbrīvot no nodokļa zobārstu vai zobu tehniķu veiktas zobu protēžu piegādes, šo izstrādājumu piegāde dalībvalsts teritorijā arī ir obligāti atbrīvojama no nodokļa, ja vien dalībvalsts nav ieviesusi Pievienotās vērtības nodokļa direktīvas 370. pantā paredzēto pārejas regulējumu. Tādējādi zobu protēžu iegāde Kopienas iekšienē, kuru veic zobārsti un zobu tehniķi, ir atbrīvotas no nodokļa.

(sal. ar 49.–51., 53. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru koordinēšanu] 1. panta c) punkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir izslēgta publiskās ārstniecības iestādes dalība publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, jo šai iestādei ir saimniecisko darbību veicošas publisko tiesību iestādes raksturs, ja un ciktāl šī iestāde ir tiesīga darboties tirgū atbilstoši tās institucionālajiem un statūtos noteiktajiem mērķiem.

Gan no Savienības tiesību normām, gan no judikatūras izriet, ka pretendēt vai izvirzīt savu kandidatūru var ikviena persona vai struktūra, kura, ņemot vērā paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu norādītos nosacījumus, uzskata sevi par piemērotu, lai nodrošinātu šī iepirkuma izpildi, neatkarīgi no tās privāto tiesību vai publisko tiesību subjekta statusa, kā arī neatkarīgi no tā, vai tās darbība tirgū ir sistemātiska vai tikai gadījuma rakstura. Šajā ziņā, kā tas izriet arī no Direktīvas 92/50 26. panta 2. punkta, dalībvalstīm, protams, ir tiesības noteikt, vai konkrētas saimnieciskās darbības subjektu kategorijas ir vai nav tiesīgas sniegt noteiktus pakalpojumus un var tostarp atļaut vai neatļaut šādām struktūrām darboties tirgū atkarībā no tā, vai attiecīgā darbība ir vai nav saderīga ar to institucionālajiem un statūtos noteiktajiem mērķiem. Taču, ja un ciktāl šādas struktūras ir tiesīgas par atlīdzību piedāvāt noteiktus pakalpojumus tirgū, pat ja tiem ir tikai gadījuma raksturs, dalībvalstis nevar tām aizliegt piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās, kuras attiecas uz šo pašu pakalpojumu sniegšanu. Šāds aizliegums neatbilstu Direktīvas 92/50 1. panta a) un c) punktam.

(sal. ar 35., 36. un 38. punktu, kā arī rezolutīvās daļas 1) punktu)
Savienības likumdevējs, pieņemot vispārīgu noteikumu, saskaņā ar kuru, kā izriet no Regulas Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, 73.a panta, Savienības prasījumiem attiecībā pret trešajām personām noilgums ir pieci gadi, bija vēlējies eventuālajiem Savienības parādniekiem piešķirt garantiju, ka pēc šī termiņa attiecībā uz tiem saskaņā ar tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības prasībām nevarēs attiecināt šādu prasījumu atgūšanas pasākumus, attiecībā uz kuriem tie tādējādi ir atbrīvoti no pierādījumu iesniegšanas par to, ka šie prasījumi uz tiem neattiecas. Šajā ziņā minētā 73.a panta mērķis it īpaši ir laika ziņā ierobežot iespējas atgūt Savienības prasījumus attiecībā uz trešajām personām, lai izpildītu labas finanšu pārvaldības principu.

Turklāt, tā kā Regulas Nr. 1605/2002 73.a pantā ir noteikts, ka noilguma termiņa aprēķināšanai izmantojamās dienas noteikšana ir atstāta īstenošanas noteikumiem, kuri saskaņā ar šīs regulas 183. pantu ir jāpieņem Eiropas Komisijai, minētais 73.a pants pats par sevi bez tā īstenošanas noteikumiem nevar tikt izmantots, lai noteiktu, vai attiecībā uz Savienības prasījumu ir iestājies noilgums. Šajā ziņā minētie īstenošanas noteikumi var tikt pieņemti tikai saskaņā ar mērķiem, kuri pamato 73.a pantā paredzēto noteikumu.

(sal. ar 43.–45. un 52. punktu))