ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

Uzdodot trešo un piekto jautājumu, kuri ir jāskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Kopienu tiesības nosaka pienākumu valsts tiesai pēc savas iniciatīvas izvērtēt pamatus, kuri izriet no Regulas Nr. 1254/1999 un Regulas Nr. 800/1999, kas pārsniedz prasības robežas, ja šādas izvērtēšanas rezultātā nāktos atkāpties no Nīderlandes tiesību principa, saskaņā ar kuru indivīds, kas ir uzsācis tiesvedību, nevar atrasties nelabvēlīgākā situācijā par to, kādā viņš būtu atradies tiesvedības neesamības gadījumā (reformatio in pejus aizlieguma princips).
29

EKL 57. panta 2. punkts ļauj Padomei pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu paredzēt noteiktus ierobežojošus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti, it īpaši saistībā ar tiešām investīcijām, uz trešām valstīm vai no tām. Ja šie pasākumi Kopienu tiesībās “mazina” liberalizāciju kapitāla apritē uz trešām valstīm vai no tām, ir vajadzīgs vienprātīgs lēmums.
45

Iepriekš minētajā spriedumā Chacón Navas Tiesa definēja invaliditātes jēdzienu un sprieduma 51. un 52. punktā uzskatīja, ka ar atlaišanu no darba saistītais aizliegums personu diskriminēt invaliditātes dēļ, kas paredzēts Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punktā un 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā, liedz personu atlaist no darba invaliditātes dēļ, ja atlaišanas pamatā, ņemot vērā pienākumu paredzēt pienācīgu darba vietas izveidošanu invalīdam, nav tas, ka attiecīgā persona nav kompetenta, nespēj vai nevar izpildīt galvenos attiecīgā amata uzdevumus. Tomēr no šādas interpretācijas neizriet, ka šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punktā definētais vienlīdzīgas attieksmes princips un šī paša panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais tiešas diskriminācijas aizliegums nevarētu tikt piemēroti tādai situācijai kā pamata lietā, kad apgalvotās nelabvēlīgās attieksmes pret darbinieku pamatā ir viņa bērna, kuram darbinieks sniedz viņa stāvoklī nepieciešamo aprūpi, invaliditāte.
45

Ja būtu citādi, Komisija varētu izvairīties no Kopienu tiesas veiktas kontroles, vienkārši neizpildot šādas formālas prasības. Tomēr no judikatūras izriet, ka, tā kā Eiropas Kopiena ir balstīta uz likuma varu un tās iestāžu akti ir pakļauti kontrolei attiecībā uz saderību ar Līgumu, procesuālie noteikumi, kas ir piemērojami prasībām, kas celtas Kopienu tiesā, cik vien iespējams ir jāinterpretē tādā veidā, lai šos noteikumus varētu piemērot, veicinot mērķa garantēt to tiesību efektīvu aizsardzību tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no Kopienu tiesībām, sasniegšanu (šajā sakarā skat. 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-50/00 P Unión de Pequeños Agricultores/Padome, Recueil, I-6677. lpp., 44. punkts; 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I-439. lpp., 109. punkts, kā arī 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C-432/05 Unibet, Krājums, I-2271. lpp., 37. un 44. punkts).
19

Vēlāk stājās spēkā Dekrētlikums Nr. 273/2005, kura 23. pantā bija noteikts, ka Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 5. punktā noteiktā pārejas posma termiņš tiek automātiski pagarināts, pārceļot to no 2005. gada 31. decembra uz 2007. gada 31. decembri, kā arī, pastāvot noteiktiem apstākļiem, šis laikposms no 2007. gada 31. decembra tiek automātiski pagarināts, pārceļot to uz 2009. gada 31. decembri.
4

Direktīvas 6. pantā ir noteikts: “1. Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir vecums, neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu mērķi, tostarp likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi. Šāda dažāda attieksme cita starpā var ietvert: a) to, ka nosaka īpašus nosacījumus darba un profesionālās izglītības iespējām, nodarbinātības un profesijas nosacījumus, tostarp atlaišanas un atalgošanas nosacījumus jauniešiem, vecākiem strādniekiem un personām, kuru apgādībā ir citas personas, lai veicinātu viņu profesionālo integrāciju vai nodrošinātu aizsardzību; b) to, ka nosaka minimālos nosacījumus attiecībā uz vecumu, profesionālo pieredzi vai darba stāžu, lai iegūtu darbu vai konkrētas ar to saistītas priekšrocības; c) to, ka nosaka maksimālo vecumu pieņemšanai darbā, pamatojoties uz izglītības prasībām attiecīgajam amatam vai uz vajadzību pēc saprātīga darba laikposma pirms pensijas. 2. Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka vecuma noteikšana profesionālajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, lai persona saņemtu pensiju vai invaliditātes pabalstu vai varētu pretendēt uz pensiju vai invaliditātes pabalstu, tostarp dažāda vecuma noteikšanu saskaņā ar šīm sistēmām darbiniekiem vai darbinieku grupām vai kategorijām un šādu sistēmu sakarā vecuma kritēriju izmantošana, lai faktiski aprēķinātu pabalstus, neveido diskrimināciju vecuma dēļ ar noteikumu, ka tā rezultātā nenotiek diskriminācija dzimuma dēļ.”
18

Laikā no 2001. gada 30. aprīļa līdz 2002. gada 11. novembrim katra no prasītājām pamata prāvās Polymeles Protodikeio Athinon (Atēnu reģionālā tiesa) iesniedza prasību, apgalvojot, ka GSK AEVE veiktā pasūtīto zāļu piegāžu pārtraukšana un to tirgošana ar Farmacenter starpniecību bija negodīgas un pret konkurenci vērstas darbības, kā arī dominējošā stāvokļa, kas GSK AEVE bija strīdīgo zāļu tirgū, ļaunprātīga izmantošana. Savās prasībās minētās prasītājas lūdza, lai GSK AEVE tiek noteikts pienākums, pirmkārt, piegādāt zāles atbilstoši vidējiem ikmēneša daudzumiem, kādus GSK AEVE tām bija nodrošinājusi laikā no 2000. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim un, otrkārt, piespriest tām atlīdzināt zaudējumus, kā arī negūto peļņu. Dažās no šīm prasībām bija konkrētāk prasīts, lai šai sabiedrībai tiek noteikts pienākums turpināt piegādes atbilstoši vidējiem ikmēneša daudzumiem, kādus GSK AEVE bija nodrošinājusi šajā pašā laika posmā, tos palielinot par noteiktiem procentiem.
35

Attiecībā uz pirmo nosacījumu no apsvērumiem, kurus Tiesai iesniedza gan atbildētāja pamata lietā, gan Polijas valdība, ir redzams, ka 1974. gada likumā paredzētais ierobežojums būtībā izriet no Polijas likumdevēja vēlmes ierobežot solidaritātes pienākumu pret karā un represijās cietušajiem civiliedzīvotājiem, attiecinot to tikai uz tām personām, kam ir saikne ar Polijas tautu. Dzīvesvietas nosacījums tādējādi ir izpausme tam, kādā apjomā šādi upuri ir saistīti ar Polijas tautu.
16

Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa) ILCO uzskatīja, ka, tā kā šajā pantā ir noteikts tikai tas, ka Kopienu atbalstu nevar piešķirt, lai finansētu projektus, kuru mērķis ir pārstrādāt no trešām valstīm ievestos produktus, no tā neizriet, ka uzņēmējs, kurš ir saņēmis finansējumu un to ir izmantojis saskaņā ar Kopienu noteikumiem un kurš ir ievērojis līgumsaistības un sasniedzis attiecīgajā programmā paredzētos mērķus, nevar kaut arī no trešām valstīm ievestos dzīvniekus.
—

nepieņemot visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka projekti, kuri ietilpst Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.) piemērošanas jomā gan tās sākotnējā redakcijā, gan redakcijā pēc grozījumiem, kuri tika veikti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK (OV L 73, 5. lpp.), pirms to pilnīgas vai daļējas īstenošanas tiek, pirmkārt, izvērtēti attiecībā uz to iespējamo ietekmi uz vidi un, otrkārt, ja tiem varētu būt būtiska ietekme uz vidi to rakstura, izmēru vai atrašanās vietas dēļ, lai to ietekme tiktu izvērtēta atbilstoši Direktīvas 85/337 5.–10. pantam, un
180

Pirmkārt, strīdīgajā lēmumā bija norādīta Komisijas argumentācija, lai vēlāk kompetentajā tiesā varētu apstrīdēt, kā to bija darījusi Impala, tā pamatotību. Šajā sakarā būtu pārmērīgi prasīt, kā to norāda Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 289. punktā, sīki izstrādātu aprakstu par katru no strīdīgā lēmuma pamatā esošajiem aspektiem, kā, piemēram, par atlaižu reklāmas nolūkā raksturu, apstākļiem, kādos tās varēja tikt piemērotas, par to necaurredzamības pakāpi, to amplitūdu vai specifisko ietekmi uz cenu pārskatāmību (šajā sakarā skat. pēc analoģijas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C-286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I-9925. lpp., 59.–61. punkts, kā arī 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-341/06 P un C-342/06 P Chronopost un La Poste/UFEX u.c., Krājums, I-4777. lpp., 108. punkts). Tas tā turklāt ir tāpēc, ka Impala, kā tas it īpaši izriet no pārsūdzētā sprieduma 7. un 10. punkta, bija cieši iesaistīta formālajā procedūrā (skat. pēc analoģijas 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-120/99 Itālija/Padome, Recueil, I-7997. lpp., 29. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedumu lietā C-304/01 Spānija/Komisija, Krājums, I-7655. lpp., 50. punkts) un papildus tam tā pilnībā varēja Pirmās instances tiesā apstrīdēt strīdīgajā lēmumā norādīto Komisijas vērtējumu pēc būtības.
2)

ja dalībvalsts saskaņā ar Sestās direktīvas 77/388 28. panta 2. punktu — gan tā sākotnējā redakcijā, gan redakcijā ar grozījumiem, kas izriet no Direktīvas 92/77, — ir saglabājusi savos tiesību aktos atbrīvojumu no nodokļa ar iepriekšējā stadijā samaksāto nodokļu atmaksu attiecībā uz noteikta veida piegādēm vai pakalpojumiem, bet kļūdaini interpretējusi valsts tiesību aktus, kā rezultātā noteikta veida piegādēm vai pakalpojumiem, kuriem būtu jāpiemēro atbrīvojums no nodokļa ar iepriekšējā stadijā samaksāto nodokļu atmaksu, saskaņā ar valsts tiesībām tiek piemērots standarta likmes nodoklis, Kopienu tiesību vispārējie principi, ieskaitot nodokļu neitralitātes principu, ir piemērojami tādējādi, ka saskaņā ar tiem uzņēmējam, kurš ir veicis šīs piegādes vai sniedzis šos pakalpojumus, tiek piešķirtas tiesības atgūt summas, kas tam tika pieprasītas kļūdas dēļ attiecībā uz šīm pašām piegādēm vai pakalpojumiem;
saskaņā ar Padomes 2001. gada 19. jūnija Regulas (EK) Nr. 1260/2001 par cukura tirgu kopīgo organizāciju 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nosakot eksportējamo pārpalikumu, no patēriņa ir jāatņem viss to eksportēto produktu daudzums, uz kuriem attiecas šis pants, neatkarīgi no tā, vai kompensācija patiešām ir tikusi izmaksāta;
8

Šī likuma 21. panta 1.a punktā redakcijā, kas piemērojama pamata prāvām (turpmāk tekstā — “likums Nr. 109/94”), ir noteikts: “Atbilstoši 1. punktā paredzētajam zemākās cenas piedāvājuma kritērijam piešķirot tiesības slēgt būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus, kuru vērtība EUR ir vienāda ar 5 miljoniem SDR vai pārsniedz to, attiecīgā iestāde veic [..] Direktīvas 93/37/EEK 30. pantā minēto nesamērīguma pārbaudi attiecībā uz visiem piedāvājumiem, kuros paredzēts samazinājums, kas ir vienāds ar vai pārsniedz visu saņemto piedāvājumu procentuālo atlaižu vidējo aritmētisko rādītāju, no tā atņemot 10 %, noapaļojot līdz nākamajai augstākajai vienībai, attiecībā uz piedāvājumiem ar attiecīgi lielāko un mazāko atlaidi, tam pieskaitot iepriekš minēto vidējo rādītāju pārsniedzošo procentuālo samazinājumu vidējā aritmētiskā rādītāja starpību. Piedāvājumiem pievieno paskaidrojumus par svarīgākajiem cenas elementiem, kas norādīti konkursa paziņojumā vai rakstveida uzaicinājumā, kuru kopsumma nav mazāka par 75 % no konkursa pamatsummas. Konkursa paziņojumā vai rakstveida uzaicinājumā jāprecizē paskaidrojumu sniegšanas kārtība, kā arī jānorāda, kuri var būt nepieciešami piedāvājumu pieņemamībai. Paskaidrojumi netiek prasīti attiecībā uz elementiem, kuru minimālā vērtība var tikt noteikta, pamatojoties uz oficiāliem datiem. Ja prasīto un saņemto paskaidrojumu pārbaude nav pietiekama, lai izslēgtu piedāvājuma nepamatotību, pretendents tiek aicināts papildināt paskaidrojošos dokumentus un par izslēgšanu var lemt tikai pēc vēlākas pārbaudes veikšanas, kas ietver uz sacīkstes principu balstītu procedūru. Tikai tādu būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu gadījumā, kuru vērtība ir mazāka par Kopienu robežvērtību, attiecīgā iestāde automātiski no konkursa izslēdz piedāvājumus, kuru procentuālā atlaide ir vienāda ar šā punkta pirmajā daļā noteikto vai pārsniedz to. Šo automātiskās izslēgšanas kārtību nepiemēro gadījumā, ja prasībām atbilstošo piedāvājumu skaits ir mazāks par pieciem.”
32

Iepriekš minētais spriedums lietā Ten Holder, uz kuru savos rakstveida apsvērumos ir atsaukusies Vācijas valdība, kā arī 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 60/85 Luijten (Recueil, 2365. lpp.), uz kuru ir norādījusi iesniedzējtiesa, neatspēko iepriekš izklāstīto Regulas Nr. 1408/71 interpretāciju. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Ten Holder runa bija par kompetentās dalībvalsts iestāžu atteikumu piešķirt pabalstu, un šajā kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka, nosakot darba ņēmējam piemērojamos dalībvalsts tiesību aktus saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71, viņam ir piemērojami tikai šīs dalībvalsts tiesību akti (iepriekš minētais spriedums lietā Ten Holder, 23. punkts). Uz šo pašu principu Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Luijten saistībā ar risku vienlaikus piemērot nodarbinātības un dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktus par sociāli apdrošināto personu tiesībām saņemt ģimenes pabalstu. Līdz ar to, apskatot šos spriedumus to specifiskajos un no šīs pamata prāvas atšķirīgajos kontekstos, tie nevar būt par pamatu, lai dalībvalstij, kura nav kompetentā valsts un kurā tiesības saņemt pabalstu nav atkarīgas no nodarbinātības vai apdrošināšanas priekšnosacījumiem, liegtu iespēju piešķirt šādu pabalstu tās teritorijā dzīvojošai personai, ja šāda iespēja tieši izriet no tās tiesību aktiem.
26

Šī saraksta atjaunošana tika veikta pēc tam, kad British Ministry of Agriculture, Fisheries and Food [Lielbritānijas Lauksaimniecības, Zivsaimniecības un Pārtikas ministrijas] pilnvarotie pārstāvji 1999. gada novembrī veica pārbaudi. No Lielbritānijas valsts iestādes pārbaudes it īpaši izrietēja, ka atļauja kuģim tika izsniegta uz pagaidu laiku un lai pārvadātu tikai aitas. Ņemot vērā liellopu un aitu izmēru atšķirību, tas, ka kuģis bija derīgs aitu pārvadāšanai, neļaujot secināt, ka kuģis varēja pārvadāt arī liellopus.
21

Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka Awb 4:46. pants ļauj tikai noteikt atbalsta apmēru, nevis atgūt jau izmaksāto summu. Tāpat tā norāda, ka tikai Awb 4:57. pants atļauj šo atgūšanu, šim nolūkam piešķirot pārvaldes iestādei, kas to veic, diskrecionāru varu un tātad rīcības brīvību, lai līdzsvarotu attiecīgās administrācijas un atbalsta saņēmēja intereses. Tomēr Raad van State uzskata, ka nav valsts tiesību normu, kas aizliegtu ar vienu un to pašu lēmumu noteikt atbalstu nulles apmērā un atgūt jau izmaksātās summas. Minētā tiesa precizē, ka ministrijai jau sākumā būtu bijis jāzina, ka paredzētais mērķis nav sasniedzams, un līdz ar to tā uzskata, ka šī pārvaldes iestāde ir vainojama ESF Regeling, kas izriet no Kopienas tiesiskā regulējuma, noteikumu neievērošanā. Tādējādi tā secina, ka, ņemot vērā valsts tiesībās noteikto tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ministrijai vajadzēja atteikties no visa atbalsta atgūšanas un ka līdz ar to šajā gadījumā valsts tiesību aktos nav paredzēts tiesisks pamatojums atgūšanai.
61

Komisija norāda, ka deka-BDE iekļaušana Direktīvas 2002/95 pielikuma 10. punktā to atbrīvo no pienākuma pierādīt, ka kāda no tās darbībām, kas saistīta ar deka-BDE un ietilpst Direktīvas 2002/95 5. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ir uzskatāma par pielāgošanu zinātnes un tehnikas attīstībai. Pat ja tas tā būtu, tomēr jāsecina, ka tas neatbrīvo Komisiju no pienākuma pierādīt, ka ir izpildīts viens no šīs pašas direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.
5

Regulas Nr. 1408/71 48. pantā ar nosaukumu “Apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmi, kas ir mazāki par gadu” ir noteikts, ka: “1. Neatkarīgi no 46. panta 2. punkta dalībvalsts institūcijai nav pienākuma piešķirt pabalstus attiecībā uz laika posmiem, kas pabeigti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, kas ir ņemti vērā, iestājoties riskam, ja: — minēto laika posmu ilgums nesasniedz vienu gadu un — ņemot vērā vienīgi šos laika posmus, netiek iegūtas nekādas tiesības uz pabalstiem saistībā ar šiem tiesību aktiem. 2. Kompetentā institūcija katrā no pārējām attiecīgajām dalībvalstīm ņem vērā 1. punktā minētos laika posmus, lai piemērotu 46. panta 2. punktu, izņemot b) apakšpunktu. 3. Gadījumā, ja, piemērojot 1. punktu, visas attiecīgo valstu institūcijas tiktu atbrīvotas no to saistībām, pabalstus piešķir vienīgi saskaņā ar tiesību aktiem pēdējā no tām valstīm, kuru nosacījumiem persona atbilst, tā, it kā visi apdrošināšanas un dzīvesvietas laika posmi, kas ir pabeigti un ņemti vērā saskaņā ar 45. panta 1. līdz 4. punktu, būtu pabeigti saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem.”
13

Landgericht Bonn šo prasību daļēji atzina, atzīstot, ka Deutsche Telekom pienākums bija ne tikai veikt maksājamās summas pārskaitījumu, bet to ieskaitīt 01051 Telecom bankas kontā. Šis secinājums neizbēgami izriet no Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas, saskaņā ar kuru kreditoram ir tiesības uz procentiem par kavētu maksājumu tādā mērā, kādā viņš nav “saņēmis” attiecīgo summu laikā. Tādējādi pretēji interpretācijai, kas līdz šim dominēja Vācijā, par maksājuma kavējumu ir uzskatāma nevis maksājuma novēlota veikšana, bet tas, ka kreditors maksājamo summu ir saņēmis novēloti.
14

Šādos apstākļos Cour d’arbitrage nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1. Vai aprūpes apdrošināšanas sistēma, a) kuru izveidojusi Eiropas Kopienu federālas dalībvalsts autonoma kopiena, b) kura ir attiecināma uz personām, kas dzīvo šīs federālās valsts daļā, kura ir šīs autonomās kopienas kompetencē, c) kurā paredzēts kompensēt izdevumus, kas radušies par neārstnieciska rakstura palīdzību un pakalpojumiem personām, kurām būtiski un ilgstoši ir ierobežotas spējas sevi aprūpēt un kuras ir apdrošinātas minētajā sistēmā, maksājot fiksētus maksājumus par saistītajiem izdevumiem, un d) kura tiek finansēta, pirmkārt, no apdrošināto personu ikgadējām iemaksām un, otrkārt, no dotācijām, ko maksā no attiecīgās autonomās kopienas izdevumu budžeta, ir sistēma, kas ietilpst [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] materiālās piemērošanas jomā, kas noteikta šīs regulas 4. pantā? 2. Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo prejudiciālo jautājumu: vai iepriekš minētā regula, it īpaši tās 2., 3. un 13. pants un tiktāl, ciktāl tie ir piemērojami — tās 18., 19., 20., 25. un 28. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas nepieļauj, ka Eiropas Kopienu federālas dalībvalsts autonoma kopiena pieņem noteikumus, kas, tai īstenojot savu kompetenci, ļauj apdrošināties un iegūt tiesības izmantot sociālā nodrošinājuma sistēmu šīs regulas nozīmē tikai personām, kuru dzīvesvieta atrodas teritorijā, kurā šai autonomajai kopienai ir kompetence, un, runājot par Eiropas Savienības pilsoņiem, personām, kuras ir nodarbinātas šajā teritorijā un kuru dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, izņemot personas — neatkarīgi no to pilsonības —, kuru dzīvesvieta ir federālās valsts citā teritorijā, kas ir citas autonomās kopienas kompetencē? 3. Vai EKL 18., 39. un 43. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj, ka Eiropas Kopienu federālas dalībvalsts autonoma kopiena pieņem noteikumus, kas, tai īstenojot savu kompetenci, ļauj apdrošināties un iegūt tiesības izmantot sociālā nodrošinājuma sistēmu šīs regulas nozīmē tikai personām, kuru dzīvesvieta atrodas teritorijā, kura ir šīs autonomās kopienas kompetencē, un, runājot par Eiropas Savienības pilsoņiem, personām, kuras ir nodarbinātas šajā teritorijā un kuru dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, izņemot personas — neatkarīgi no to pilsonības —, kuru dzīvesvieta ir federālās valsts citā teritorijā, kas ir citas autonomās kopienas kompetencē? 4. Vai EKL 18., 39. un 43. pants ir interpretējams tādējādi, ka tie nepieļauj, ka šādas sistēmas piemērošanas jomā ietilpst tikai tās personas, kas dzīvo Eiropas Kopienu federālās dalībvalsts atsevišķās daļās un kas paredzētas šajā sistēmā?”
19

Iesniedzējtiesa atzīmē, ka Fernwärme Wien darbība pilsētas siltumapgādes tīkla ekspluatācijas sfērā neapšaubāmi ietilpst Direktīvas 2004/17 piemērošanas jomā. Savukārt tās darbība dzesēšanas iekārtu sfērā šīs direktīvas piemērošanas jomā neietilpst. Tādējādi tā vaicā, vai arī uz šo pēdējo darbību attiecas minētās direktīvas noteikumi, mutatis mutandis piemērojot principus, kas noteikti 1998. gada 15. janvāra spriedumā lietā C-44/96 Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. (Recueil, I-73. lpp., it īpaši 25. un 26. punkts), kas ir pieeja, kuru parasti doktrīnā sauc par “infekcijas teoriju”. Atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai šā sprieduma interpretācijai tad, ja viena no subjekta darbībām ietilpst direktīvu par publisko iepirkumu piemērošanas jomā, arī uz visām citām šā subjekta darbībām neatkarīgi no to rūpnieciskā vai komerciālā rakstura attiecas direktīvas par šo jautājumu.
48

Vienas no pamattiesībām, kas tādējādi var būt aizsargājamas, ir tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas paredzētas ECTK 8. pantā, kā arī izriet no dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un ir vēlreiz apstiprinātas Nicā 2000. gada 7. decembrī proklamētās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV C 364, 1. lpp.) 7. pantā (skat. it īpaši 1992. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C-62/90 Komisija/Vācija, Recueil, I-2575. lpp., 23. punkts, un 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-404/92 P X/Komisija, Recueil, I-4737. lpp., 17. punkts). Šajā sakarā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka privātās dzīves jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz fizisko vai juridisko personu profesionālo vai saimniecisko darbību (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā Niemietz pret Vāciju, A sērija, Nr. 251-B, 29. punkts; 2002. gada 16. aprīļa spriedumu lietā Société Colas Est u.c. pret Franciju, Recueil des arrêts et décisions 2002-III, 41. punkts, kā arī 2003. gada 28. janvāra spriedumu lietā Peck pret Apvienoto Karalisti, Recueil des arrêts et décisions 2003-I, 57. punkts), kas ir darbības, kuras var ietvert piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.
54

Runājot par pašu atbalstu, jāpiebilst, ka pasākums, ko veido tikai pienākums atgūt atbalstu bez procentiem, nav piemērots principā, lai novērstu nelikumības sekas gadījumā, kad dalībvalsts pēc pozitīva Komisijas galīga lēmuma no jauna īsteno minēto atbalstu. Tiktāl, ciktāl periods no atgūšanas līdz jaunai īstenošanai ir īsāks nekā periods no pirmās īstenošanas līdz galīgajam lēmumam, atbalsta saņēmējam, ja tam ir bijis jāaizņemas atlīdzināmā summa, ir jāsedz procenti no mazākas summas, nekā viņš būtu maksājis, ja sākotnēji viņam būtu bijis jāaizņemas summa nelikumīgi piešķirtā atbalsta apmērā.
14

Telecom Italia, saskaņā ar Itālijas tiesībām dibināta sabiedrība, pamatojoties uz ekskluzīvu koncesiju, ir iepriekšējā ekskluzīvo tiesību sniegt sabiedriskos telekomunikāciju pakalpojumus Itālijā saņēmēja. Šī sabiedrība Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) apstrīd codice postale paredzētās gada nodevas saglabāšanu par 1998. gadu, kas bija apmēram 385 miljoni EUR — summa, kuru tā prasa atmaksāt. Minētā sabiedrība uzsver, ka telekomunikāciju tirgus atvēršana konkurencei 1998. gada 1. janvārī bija pamats ekskluzīvo tiesību šajā nozarē atcelšanai. Sākot no šī datuma, vienīgie telekomunikāciju uzņēmumiem piemērojamie maksājumi to individuālo licenču kontekstā ir tie, kas paredzēti Direktīvas 97/13 11. pantā, kā to savā 2003. gada 18. septembra spriedumā apvienotajās lietās C-292/01 un C-293/01 Albacom un Infostrada (Recueil, I-9449. lpp.) ir apstiprinājusi Tiesa.
5

Republikas prezidenta 1972. gada 26. oktobra dekrēta Nr. 633, ar ko tiek ieviests un reglamentēts pievienotās vērtības nodoklis (parastais 1972. gada 11. novembraGURI Nr. 292 pielikums Nr. 1, 2. lpp.), kas ir grozīts vairākas reizes (turpmāk tekstā — “DPR Nr. 633/72”), 3. pants šādi definē pakalpojumu sniegšanu: “Pakalpojumu sniegšana ir tādi sniegtie pakalpojumi par atlīdzību, kas izriet no darba līgumiem, no uzņēmuma, pārvadājuma pilnvarojuma, piegādes, pārstāvības, starpniecības, glabājuma līgumiem un, vispārīgi, kuros ir pienākums veikt darbības vai atturēties no tām un atļaut darbības, neievērojot to izcelsmi. Pakalpojumu sniegšana ir arī šādi pakalpojumi, ja tie tiek veikti par atlīdzību: 1) lietu iznomāšana, izīrēšana, līzings un līdzīga pakalpojumu sniegšana; [..].”