ĢENERĀLADVOKĀTES KRISTĪNES ŠTIKSAS-HAKLAS SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 30. martā. ( )

Apvienotās lietas C‑184/02 un C‑223/02

Spānijas Karaliste

pret

Eiropas Parlamentu

un

Eiropas Savienības Padomi

un

Somijas Republika

pret

Eiropas Parlamentu

un

Eiropas Savienības Padomi

Prasība atcelt tiesību aktus – Pieņemamība – Direktīva 2002/15/EK – Darba apstākļi – Pašnodarbinātie autovadītāji – Juridiskais pamats – Vienlīdzīgas attieksmes vispārējais princips – Tiesības veikt profesionālu darbību – Samērīgums – Pienākums norādīt pamatojumu





Satura rādītājs

I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

III – Pieņemamība

A – Lieta C‑184/02

B – Lieta C‑223/02

IV – Pamatotība

A – Par Kopienu kompetenci

1. Prasības pamati attiecībā uz Direktīvas mērķiem, pilnvaru nepareizu izmanto�anu un juridisko pamatu

a) Par Direktīvas mērķiem (trešais prasības pamats lietā C‑184/02)

i) Pieņemamība

ii) Pamatotība

b) Par jautājumu par pilnvaru nepareizu izmantošanu un izvēlētā juridiskā pamata tiesiskumu (pirmais prasības pamats lietā C‑223/02)

i) EKL 137. panta 2. punkts

ii) EKL 71. pants

iii) Juridiska pamata, kas nav nepieciešams, izmantošana

2. Tiesību normas par mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (ceturtais prasības pamats lietā C‑223/02)

a) EKL 137. panta 2. punkta pirmās daļas otrais teikums

b) EKL 157. panta 1. punkts

3. Secinājumi

B – Par pamattiesībām brīvi veikt profesionālo darbību (pirmais un trešais prasības pamats lietā C‑184/02, kā arī trešais prasības pamats lietā C‑223/02) un par samērīguma principu (otrais prasības pamats lietā C‑223/02)

1. Iepriekšējas piezīmes

a) Atsevišķa vai kopīga pārbaude?

b) Par tiesībām brīvi veikt profesionālo darbību

c) Pierādīšanas pienākums un pierādīšanas pienākuma sadale

2. Pamattiesību ierobežošanas tiesiskuma priekšnosacījumi

a) Vispārīgi par samērīgumu

b) Īpaši par pamattiesībām brīvi veikt profesionālu darbību

c) Par ierobežojuma samērīgumu

i) Direktīvas mērķis

ii) Piemērotība

iii) Nepieciešamība

iv) Samērīgums

3. Secinājumi

C – Par vispārējo vienlīdzības principu (otrais prasības pamats lietā C‑184/02)

1. Par vispārējo vienlīdzības principu

2. Par EKL 74. pantu

D – Par pienākumu norādīt pamatojumu (ceturtais prasības pamats lietā C‑184/02 un piektais prasības pamats lietā C‑223/02)

V – Par tiesāšanās izdevumiem

VI – Secinājumi

I – Ievads

1. Abu prāvu priekšmets ir Spānijas Karalistes un Somijas Republikas prasība pilnībā vai daļēji atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīvu 2002/15/EK par darba laika organizēšanu personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi ( ) (turpmāk tekstā – "Direktīva"). Šajā prāvā Tiesai ir jāspriež ne tikai par virkni prasības pamatu, bet arī jārisina dažas abu prasību pieņemamības problēmas, no kurām daļa ir jaunas.

II – Atbilstošās tiesību normas

2. Apskatāmo lietu kontekstu pirmām kārtām veido Padomes 1985. gada 20. decembra Regula (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu ( ), kas principā noregulē transporta līdzekļa vadīšanas laikposmus un atpūtas posmus algotiem un citiem transporta līdzekļa vadītājiem.

3. Turklāt ir jāpiemin Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem ( ). Šī Direktīva cita starpā noteica ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmus, pārtraukumus, maksimālo nedēļas darba laiku, ikgadējo atvaļinājumu un nakts darba ilgumu, pie tam tā izslēdza atsevišķas nozares, kā autoceļu satiksmi. Tās darbības joma tika paplašināta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 93/104/EK attiecībā uz darba laika organizēšanas konkrētiem aspektiem, lai aptvertu sektorus un darbības, uz kuriem neattiecas minētā direktīva ( ), cita starpā attiecinot to arī uz autoceļu satiksmi. Bet uz tā dēvētajiem "mobilajiem darba ņēmējiem" vairāk neattiecās noteikumi par atpūtas laikposmiem, atpūtas pārtraukumiem, iknedēļas atpūtas laikposmiem un nakts darba ilgumu.

4. Direktīva 2002/15 savukārt papildina iepriekšējās tiesību normas un nosaka noteikumus maksimālajam nedēļas darba laikam, atpūtas pārtraukumiem un laikposmiem un nakts darba ilgumam.

5. 1. pants, kas nosaka Direktīvas mērķi, paredz:

"Šīs direktīvas mērķis ir noteikt obligātās prasības darba laika organizēšanai, lai uzlabotu veselības un drošības aizsardzību personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi, uzlabotu drošību uz ceļiem un sakārtotu konkurences nosacījumus."

6. 2. pants, kas regulē Direktīvas darbības jomu, 1. punktā nosaka:

"Šī direktīva attiecas uz transportlīdzekļa apkalpes locekļiem, kas nodarbināti dalībvalstī izveidotos uzņēmumos un veic autotransporta darbības, uz kurām attiecas Regula (EEK) Nr. 3820/85 vai, ja tā nav, tad AETR nolīgums.

Neskarot turpmākās daļas noteikumus, pašnodarbinātiem autovadītājiem šo direktīvu piemēro no 2009. gada 23. marta.

Komisija iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei vēlākais divus gadus pirms šīs dienas. Šajā ziņojumā analizē to, kādas sekas attiecībā uz drošību uz ceļiem, konkurences nosacījumiem, profesijas struktūru un sociālajiem aspektiem ir pašnodarbinātu autovadītāju izslēgšanai no šīs direktīvas darbības jomas. Ņem vērā apstākļus transporta nozares struktūrā un autotransporta profesijas darba vidi katrā dalībvalstī. Pamatojoties uz šo ziņojumu, Komisija iesniedz priekšlikumu, kura mērķis attiecīgi var būt:

- noteikt kārtību pašnodarbinātu autovadītāju iekļaušanai direktīvas darbības jomā tādiem pašnodarbinātiem autovadītājiem, kas neveic autotransporta darbības citās dalībvalstīs un kas pakļauti lokāliem ierobežojumiem objektīvu iemeslu dēļ, piemēram, atrašanās perifērijā, lieli attālumi iekšzemē un īpaši konkurences apstākļi, vai

- neiekļaut pašnodarbinātus autovadītājus direktīvas darbības jomā."

7. 3. pantā ir definēti Direktīvā lietotie termini. Tā a) punkts satur jēdziena "darba laiks" juridisko definīciju. Tā 2) apakšpunkts nosaka:

"[..]

pašnodarbinātiem autovadītājiem piemēro to pašu definīciju laikam no darba sākuma līdz beigām, kurā pašnodarbinātais autovadītājs ir savā darba vietā klienta rīcībā un pilda savas funkcijas vai veic darbības, kas nav parasts administratīvais darbs un nav tieši saistītas ar īpašu pārvadāšanas sagatavošanu.

Darba laikā neieskaita 5. pantā minētos pārtraukuma laikus, 6. pantā minētos atpūtas laikus un, neierobežojot dalībvalstu tiesību aktus vai vienošanās starp sociālajiem partneriem, kas paredz, ka šie laikposmi būtu jāapmaksā vai jāierobežo, b) daļā minētos darbgatavības laikposmus."

8. Sekojoši e) punkts sniedz jēdziena "pašnodarbinātais autovadītājs" definīciju:

"[..]

"pašnodarbinātais autovadītājs" ir ikviens, kura galvenā nodarbošanās ir veikt pasažieru vai kravu komercpārvadājumus Kopienas tiesību aktu nozīmē saskaņā ar Kopienas licenci vai jebkuru citu profesionālu atļauju veikt iepriekšminētos pārvadājumus, kam ir tiesības strādāt sev un kas nav piesaistīts darba devējam ar darba līgumu vai ar jebkura cita veida darba hierarhijas attiecībām, kas neorganizē attiecīgas darbības, kura ienākumi ir tieši atkarīgi no gūtās peļņas un kas personiski vai sadarbībā ar citiem pašnodarbinātiem autovadītājiem veido komerciālas attiecības ar dažādiem pasūtītājiem.

Šajā direktīvā uz tiem autovadītājiem, kas neatbilst šiem kritērijiem, attiecas tie paši pienākumi un tie gūst labumu no tādām pašām tiesībām kā transportlīdzekļa apkalpes locekļi atbilstīgi šai direktīvai."

III – Pieņemamība

A – Lieta C‑184/02

9. Padome un Parlaments apstrīd Spānijas iesniegtās prasības pieņemamību, jo sākotnējā prasības pieteikumā kā atbildētājs ir minēta tikai Padome. Tikai ar vēstuli, sauktu par "fe de erratas", Spānija izdara grozījumu pirmajā lappusē, saskaņā ar kuru arī Parlaments tiek minēts kā atbildētājs.

10. Spānija pirmām kārtām atsaucas uz to, ka jau sākotnējā prasības pieteikumā tiesību akts tika nosaukts par Parlamenta un Padomes tiesību aktu. Tomēr šajā gadījumā ir runa par strīda priekšmeta nosaukšanu, t. i., par prasības pieteikuma nepieciešamo saturu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunktu (turpmāk tekstā – "Reglaments").

11. Šo prasību pamato Reglamenta 38. panta 1. punkta b) apakšpunktā definētā prasība, saskaņā ar kuru prasības pieteikumā ir jāietver ziņas par "personu, pret kuru prasības pieteikums ir vērsts". Šī norma tomēr nevar tikt saprasta tādējādi, ka var minēt tikai vienu atbildētāju, jo no Tiesas Statūtu 21. panta izriet, ka prasības pieteikumā jānorāda "viena vai vairākas personas, pret kurām prasības pieteikums ir vērsts"; tātad var būt arī vairāki atbildētāji.

12. Šajā sakarā Padome un Parlaments pamatoti norāda, ka Spānijas apstrīdētais tiesību akts ir pieņemts saskaņā ar EKL 251. pantā minēto procedūru un ka šādā gadījumā arī prasības pieteikumā bija jānorāda abas iestādes, kas ir pieņēmušas tiesību aktu, kā atbildētājas.

13. Sākotnējais prasības pieteikums viennozīmīgi neatbilst šīm prasībām. Tātad ir jāpārbauda, vai Tiesā iesniegtais dokuments ir jāuzskata tikai par labojumu jeb "Corrigendum" vai par vēstuli trūkumu novēršanai prasības pieteikumā.

14. Vispirms ir jāizpēta, vai šajā gadījumā ir runa tikai par labojumu jeb "Corrigendum", kā, piemēram, materiālu kļūdu labojumu. Pie pēdējās minētās kategorijas ir jāpieskaita, piemēram, nepareizu skaitļu precizēšana apstrīdētā tiesību aktā. Kopā ar šo piemēru, kas attiecas uz prasības priekšmetu, jāmin arī piemēri, kas attiecas uz lietas dalībniekiem. Tā viena lietas dalībnieka nosaukumu "Eiropas Komisija", neminot precīzu nosaukumu "Eiropas Kopienu Komisija", varēja vienkārši izlabot. Šādi labojumi ir pieļaujami arī tad, ja tiek labotas ne tikai pārrakstīšanās kļūdas.

15. Šajā sakarā Parlaments un Padome uzskata, ka šajā gadījumā ir runa par prasības pieteikuma labojumu. Reglamenta 38. panta 7. punkts tomēr atļauj novērst trūkumus tikai gadījumos, ja prasības pieteikums neatbilst 3. - 6. punktā noteiktajām prasībām. Šajā gadījumā prasības pieteikums neatbilst vienam no 1. punktā noteiktajiem priekšnoteikumiem.

16. Parlamentam var piekrist tādā mērā, ka vēstules mērķis ir pievienot jaunu atbildētāju. Šajā gadījumā tātad ir runa par ko vairāk. Ir runa par paša sākotnējā prasības pieteikuma grozīšanu un ne tikai par vienu no 3. - 6. punktā minētajiem trūkumu novēršanas gadījumiem. To apstiprina arī Spānija.

17. To, ka Spānijas valdības dokuments ir kvalificējams tikai kā "Corrigendum", visbeidzot nepieļauj arī apstāklis, ka dokuments attiecas tikai uz grozījumiem titullapā un pārējo prasības pieteikuma daļu, it īpaši prasījumus, atstāj negrozītus. Arī publikācijā "Oficiālajā Vēstnesī" kā atbildētājs ir minēta tikai Padome.

18. Tomēr izšķiroša nozīme ir nevis tam, kā ir nosaukts prasītāja iesniegtais dokuments, bet gan tā saturam. Pretējā gadījumā prasītājs pats varētu juridiski kvalificēt dokumentu. Tas novestu pie tā, ka būtu iespējami prasības pieteikuma grozījumi pārrakstīšanās kļūdu labojuma aizsegā.

19. Attiecībā uz prasības pieņemamību var ņemt vērā apstākli, ka prasības pieteikums ir jāinterpretē, ņemot vērā strīda priekšmetu. Jau no sākotnējā prasības pieteikuma izriet norādījums, ka ir runa par Parlamenta un Padomes tiesību aktu. Pie tam šajā gadījumā netiek ne aizstāts viens no atbildētājiem ar citu atbildētāju, ne arī pirmo reizi minēts atbildētājs, bet gan tikai tiek nosaukts vēl viens atbildētājs. Pie tam tas ir apstrīdētā tiesību akta otrs autors.

20. Ja Spānija norāda uz to, ka prasības pieteikums tika iesniegts arī Parlamentam un līdz ar to tika aizsargātas tā aizstāvības tiesības, tas ļauj izdarīt secinājumus par Tiesas darbību, bet neatbild uz pamatjautājumu par prasības pieteikuma grozījumu pieņemamību.

21. Papildu argumenti pret Spānijas celtās prasības pieņemamību izriet no citas tiesību normas par kļūdu novēršanu. Tā 38. panta 2. punkts paredz tikai iespēju novērst tos trūkumus, kas radušies, neievērojot 2. punkta pirmajā un otrajā daļā minētās prasības.

22. Aplūkojot kopumā 38. pantā tieši noteiktās trūkumu novēršanas iespējas, tātad izriet, ka skaidri ir paredzēta tikai 2. līdz 6. punktā minēto trūkumu novēršana.

23. No tā var secināt, ka citus trūkumus nevar novērst. Bet, no otras puses, varētu arī pārstāvēt uzskatu, ka noteikumi par trūkumu novēršanu pēc analoģijas ir jāpiemēro gadījumos, kas nav skaidri noregulēti.

24. Tā kā ar Spānijas valdības iesniegto vēstuli bija iecerēts pievienot vēl vienu atbildētāju, galu galā ir arī jāpārbauda, vai šo gadījumu var uzskatīt par dokumenta papildināšanu. Reglamenta 41. panta 1. punkts skaidri atļauj papildināt prasības pieteikumu. Pret šīs normas piemērošanu šajā gadījumā runā apstāklis, ka papildinājumi ir pieņemami, ja sākotnējais pieteikums atbilst Reglamenta minimālajām prasībām. Tātad papildinājums ir nepārprotami jānošķir no trūkumu novēršanas. Pēdējo varētu panākt, papildinot atbildi.

25. Visu attiecīgo apstākļu izvērtēšana ļauj secināt, ka prasības pieteikums vismaz savā grozītajā redakcijā atbilst Reglamenta prasībām un prasība ir pieņemama.

B – Lieta C‑223/02

26. Somijas uzsāktajā procesā Parlaments un Komisija apstrīd prasības pieņemamību, tādēļ ka strīda priekšmets un prasītājas prasījumi prasības pieteikumā neatbilstot Reglamenta 38. pantam, jo Somija prasa atcelt Direktīvu tikai tajā daļā, kas attiecas uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, tieši neminot, kuras normas ir jāatceļ.

27. Tātad ir jāpārbauda, vai prasības pieteikums šajā sakarā atbilst Reglamenta 38. panta prasībām.

28. Attiecībā uz prasības pieteikuma skaidrību Komisija apgalvo, ka prasība ir neskaidra, jo no tās neizriet, vai ir jāatceļ tikai tās normas, kas skaidri satur terminu "pašnodarbināts autovadītājs", vai arī citu noteikumu virkni, kuri attiecas uz šo personu grupu.

29. Bet ne no Statūtiem, ne no Reglamenta neizriet, ka prasības pieteikumā ir tieši jānorāda normas, kuru atcelšana tiek prasīta. Prasības pieteikums atbilst skaidrības prasībai arī tad, ja strīda priekšmets ir noteikts, vai arī tas var tikt noteikts, citā veidā.

30. Somijas iesniegtais prasības pieteikums atbilst šai prasībai, jo strīda priekšmets ir skaidri noteikts tādēļ, ka prasības priekšmets attiecas uz skaidri noteiktu Direktīvas piemērošanas jomas daļu, proti, uz "pašnodarbinātiem autovadītājiem".

31. Tas, ka šajā gadījumā ir runa par skaidri noteiktu Direktīvas daļu, izriet no pašas Direktīvas, kas tieši attiecībā šo personu kategoriju satur atsevišķas tiesību normas. Tā 2. panta 1. punkta otrā daļa paredz, ka "pašnodarbinātiem autovadītājiem šo direktīvu piemēro no 2009. gada 23. marta". Tātad prasības pieteikumā nosauktā Direktīvas daļa ir nosakāma.

32. Turklāt ir jānoraida arī Parlamenta un Komisijas iesniegtais arguments, saskaņā ar kuru prasība nodod Tiesas ziņā atceļamo tiesību normu noteikšanu. Šāda darbība Tiesai nav jāveic, ja tā atzīst prasību prasības pieteikumā minētajā apjomā un atceļ Direktīvu prasības pieteikumā minētajā apjomā.

33. Šāds grozījums Direktīvā, kas izdarīts ar daļēju atcelšanu, pēc būtības neatšķiras no tieši minēta Direktīvas panta atcelšanas. Arī pēdējā gadījumā tiek grozīta Direktīva.

34. Somijas iesniegtās prasības atzīšana neskartu arī Parlamenta un Padomes kompetenci, jo šīs iestādes arī turpmāk paliek kā tiesību akta, kura atcelšana ir ierosināta, autori, kurus saista pienākums veikt "vajadzīgos pasākumus, lai pildītu Tiesas spriedumu", kā izriet no EKL 233. panta.

35. Visbeidzot ir jānoraida arī arguments, ka prasības atzīšana novestu pie tā, ka Direktīva nekad nestātos spēkā attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem. Šādas sekas spriedumam tiesvedībā par Direktīvas atcelšanu rodas vienīgi īpašos apstākļos, kad strīda priekšmets attiecas uz vēl nepiemērojamām tiesību normām. Parasti spriedumiem par atcelšanu ir pat vēl radikālāka iedarbība: tie iedarbojas uz tiesību normu atcelšanu ex tunc.

36. Līdz ar to Somijas iesniegtā prasība ir pieņemama.

IV – Pamatotība

A – Par Kopienu kompetenci

37. Spānija un Somija apstrīd Direktīvu, pamatojot, ka Kopienas nav tiesīgas izdot tiesību normas attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem.

1. Prasības pamati attiecībā uz Direktīvas mērķiem, pilnvaru nepareizu izmantošanu un juridisko pamatu

a) Par Direktīvas mērķiem (trešais prasības pamats lietā C‑184/02)

38. Spānija pamato Direktīvas tiesisko kļūdainību ar to, ka tai ir dubulti mērķi, proti, gan autovadītāju veselība un drošība, gan drošība uz ceļiem, kas nevar tikt sasniegti ar Direktīvu, jo tā satur tikai sociālas normas, proti, normas, kas attiecas uz autotransporta vadītāju dzīves un darba apstākļiem.

39. Spānija apgalvo, ka Direktīva nevis regulē autovadītāju transporta līdzekļu vadīšanas laikposmus, bet gan darba laiku, tajā skaitā iknedēļas maksimālo darba laiku. Tā kā Reglaments nosaka stingrākus noteikumus, tai skaitā attiecībā uz pārtraukumiem un nedēļas darba laiku, Direktīva nevar kalpot drošībai uz ceļiem. Bez tam ar darba laiku saistītā iejaukšanās attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem nav pamatota.

i) Pieņemamība

40. Komisija kā persona, kas iestājusies lietā, Padomes un Parlamenta pusē izvirza jautājumu par šo Spānijas izteikto iebildumu pieņemamību, jo Spānija neapstrīd nevienu no abiem juridiskajiem pamatiem, bet "kritizē" tikai Direktīvas mērķus. Ja ir runa par sociālu normu, kā apgalvo Spānija, EKL 137. pants kā juridiskais pamats ir pietiekams. Tā kā netika izvēlēta cita likumdošanas procedūra, nav radušies nekādi procesuāli trūkumi.

41. Komisijai ir jāpiekrīt, ka vēl viena juridiskā pamata pievienošana ir uzskatāma par maldību attiecībā uz Kopienu akta juridisko pamatu, kas nav uzskatāma par pārkāpumu šī akta pieņemšanas procedūrā. ( )

42. Spānijas izvirzītais trešais prasības pamats no celto iebildumu satura tomēr ir saprotams tādējādi, ka Direktīvas juridiskais pamats ir jāuzskata par kļūdainu, ievērojot Direktīvas pilnībā sociālo mērķi.

ii) Pamatotība

43. Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka Spānijas trešajā prasības pamatā celto iebildumu pamatotība ir apskatāma kopā ar Somijas izvirzīto prasības pamatojumu attiecībā uz pilnvaru nepareizu izmantošanu. Tomēr, kā Spānijas valdība ir skaidri atspoguļojusi mutvārdu apsvērumos, šis prasības pamatojums neattiecas uz juridiskā pamata izvēli, bet gan ir saistīts ar pamattiesībām brīvi veikt profesionālo darbību (par to skatīt apsvērumus B punktā).

b) Par jautājumu par pilnvaru nepareizu izmantošanu un izvēlētā juridiskā pamata tiesiskumu (pirmais prasības pamats lietā C‑223/02)

44. Somija uzskata, ka neviens no abiem juridiskajiem pamatiem, tātad ne EKL 71. pants, ne 137. panta 2. punkts nav pietiekams juridiskais pamats Direktīvai. Proti, pasākumus, kas kalpo drošībai uz ceļiem, var balstīt uz EKL 71. pantu, bet Direktīva seko citam mērķim, kas ir veselības un drošības aizsardzība darba vietā. Līdz ar to EKL 137. pants ir pareizais juridiskais pamats. Tomēr šis noteikums neatļauj izdot normas, kas attiecas uz pašnodarbinātajiem, kā tas ir izdarīts ar Direktīvu. Tajā paredzētais darba laika regulējums pašnodarbinātiem autovadītājiem tātad ir izdarīts bez juridiska pamata.

45. Vadoties pēc regulējuma, ko satur Direktīva attiecībā uz nedēļas darba laiku, atpūtas laikposmiem un nakts darbu, Somija nonāk pie secinājuma, ka Direktīva nenosaka transporta līdzekļa vadīšanas laikposmus, bet gan darba laiku. Bet pēdējais minētais atšķirībā no transporta līdzekļa vadīšanas laikposmiem nav nekādi saistīts ar drošību uz ceļiem. Tādējādi tiek aptvertas darbības, kas nav saistītas ar drošību uz ceļiem.

46. Pie tam 2. panta 1. punkts parāda, ka Direktīvas pieņemšanas laikā vēl nebija izpētīta darba laika ierobežojumu ietekme uz drošību uz ceļiem. Vispār nav bijuši pētījumi, kas parādītu, ka drošību ietekmē arī citi faktori bez transporta līdzekļa vadīšanas laika. Direktīva arī nevar aizkavēt, ka nogurumu rada darbības, kas Direktīvas izpratnē neietilpst darba laikā.

47. Arī mērķi, kuram Direktīva it kā seko, proti – sakārtot konkurences nosacījumus, nevar sasniegt, pēc Somijas uzskatiem, ar pasākumiem, kas balstīti uz EKL 71. pantu. Visbeidzot, šī norma paredz, ka kopējās satiksmes politikas mērķu īstenošanai jānotiek, "ievērojot transporta nozares īpatnības".

48. Attiecībā uz Somijas apgalvojumiem ir jānorāda, ka šajā prāvā nevar būt runas par to, vai Kopienu likumdevējs ir tiesīgs sekot noteiktam mērķim, bet gan par to, vai Kopienu likumdevējs ir balstījis apstrīdēto tiesību aktu uz pareizu juridisko pamatu. Šajā sakarā tiesību akta mērķi ir tikai viens no vairākiem kritērijiem.

49. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Kopienu kompetenču sistēmas ietvaros tiesību akta juridiskā pamata izvēle nav atkarīga tikai no tā, kāds, saskaņā ar iestādes uzskatu, ir mērķis, bet gan tai ir jābalstās uz objektīviem, tiesā pārbaudāmiem apstākļiem. ( ) Pie šiem apstākļiem pieder tiesību akta mērķis un saturs. ( )

50. Apstrīdētā Direktīva, saskaņā ar tās 1. pantu, seko vairākiem mērķiem: pirmkārt, veselības un drošības aizsardzības uzlabošana personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi, otrkārt, drošības uz ceļiem uzlabošana un, treškārt, konkurences nosacījumu sakārtošana.

51. Šie mērķi ir jāsasniedz, nosakot minimālās prasības darba laika noteikšanai. Direktīvā, it īpaši 4. līdz 7. pantā, noteiktie nosacījumi attiecībā uz nedēļas maksimālo darba laiku, atpūtas pārtraukumiem, atpūtas laikposmiem un nakts darbu tātad ir mērķa sasniegšanai izvēlētie līdzekļi.

52. Kā juridisko pamatu Kopienu likumdevējs ir izvēlējies EKL 71. pantu un 137. panta 2. punktu, tātad divus juridiskos pamatus: vienu saistītu ar transporta politiku un otru – ar sociālo politiku.

i) EKL 137. panta 2. punkts

53. Pamatojoties uz EKL 137. panta 2. punktu, Padome var 1. punktā minētajās jomās ar direktīvām noteikt minimālās prasības. 137. panta 1. punkta a) apakšpunkts kā uzlabojumu jomu īpaši min darba vidi, lai aizsargātu darba ņēmēju veselību un drošību.

54. Prāvā nav apstrīdams, un strīda puses pat to uzsver, ka apstrīdētā Direktīva kalpo šim mērķim. Bet, tā kā Direktīva attiecas arī uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, rodas jautājums, vai EKL 137. pants var kalpot kā juridisks pamats pasākumiem tikai attiecībā uz darba ņēmējiem vai arī tiem pasākumiem, kas attiecas uz pašnodarbinātajiem.

55. Šajā sakarā Parlaments uzskata, ka pašnodarbināto iekļaušana ir pieļaujama, un pamato to ar virkni tiesību aktu, kas attiecas gan uz darba ņēmējiem, gan pašnodarbinātajiem. Parlamentam jāpiekrīt attiecībā uz to, ka EKL 137. pants ir pietiekams juridisks pamats, lai iekļautu autotransporta apkalpes locekļus.

56. Tomēr attiecībā uz Parlamenta nosauktajiem tiesību aktiem vispirms principiāli ir jāpiebilst, ka noteikta prakse pagātnē neļauj secināt to tiesisko pamatotību. Parlaments nevar arī pamatot savus apgalvojumus ar piemēriem no judikatūras, kuros Tiesa būtu skaidri paziņojusi par šādas rīcības tiesiskumu, piemēram, būtu noraidījusi atbilstošu prasību atcelt tiesību aktus vai arī būtu atzinusi tiesību akta spēkā esamību prejudiciāla nolēmuma procesā.

57. Par Parlamenta cita starpā minēto Direktīvu 92/29 ( ) turklāt ir jāpiezīmē, ka, saskaņā ar tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu, "dalībvalsts veic pasākumus, lai nodrošinātu, ka [..] vedamo medikamentu un medicīnas iekārtu daudzums ir atkarīgs no [..] apkalpes locekļu skaita" ( ). Arī šīs Direktīvas preambulā tiek vairākkārt norādīts uz darba ņēmēju drošību un veselību.

58. Par argumentu, saskaņā ar kuru līdzšinējā prakse par sociālo normu izdošanu pašnodarbinātajiem runā par labu šeit izvēlēto juridisko pamatu tiesiskumam, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 ( ) apjoma paplašināšana, atšķirībā no Parlamenta atainotās prakses, notika, kā juridisku pamatu izmantojot EK līguma 235. pantu (tagad – EKL 308. pants).

59. Attiecībā uz EKL 137. panta piemērojamību pašnodarbinātajiem vispirms ir jānorāda uz EKL 137. panta 1. punkta tekstu, kurā nepārprotami ir runa par darba ņēmējiem. Tas, neskatoties uz Komisijas pamatoti nosauktajām atšķirībām dažādu valodu redakcijās, attiecas jo īpaši uz somu valodas redakciju.

60. Tā kā EKL 137. pants ir veltīts darba ņēmējiem, šī norma balstās uz primārajām tiesībām, it īpaši EKL 39. pantā un 43. pantā minēto atšķirību starp pašnodarbinātajiem un darba ņēmējiem.

61. Visbeidzot, par argumentu, ka trūkst atbilstošu ekonomisku pētījumu par noteiktu darbību sekām uz autovadītāju stāvokli, no vienas puses, ir jānorāda uz Komisijas nosauktajiem pētījumiem. No otras puses, no Tiesas prakses var secināt, ka "Kopienu likumdošanu it īpaši sociālās politikas jomā [nedrīkst] ierobežot ar gadījumiem, kas ir zinātniski pamatoti" ( ).

62. "Bez tam jaunas zinātnes atziņas nav vienīgais pamats, uz ko Kopienu likumdevējs var balstīt Kopienu tiesību normas, jo tas, izmantojot savu diskrecionāro varu, kas tam šajā jomā ir piešķirta, var ņemt vērā arī citus apsvērumus [..]." ( )

63. No tā visa izriet, ka EKL 137. pants neveido piemērotu juridisku pamatu sociālu normu izdošanai, kas attiecas uz pašnodarbinātiem autovadītājiem. Rezultātā tāpēc ir jāpārbauda, vai Direktīvas noteikto regulējumu daļā, ko neaptver EKL 137. pants, var balstīt uz EKL 71. pantu.

ii) EKL 71. pants

64. Pēc sava satura Direktīva nepieder tehniskām vai uz produktu attiecināmām, bet gan organizatoriskām vai uz personām attiecināmām saskaņošanas tiesību normām.

65. Saskaņā ar Tiesas praksi, Kopienu likumdevējs ar EKL 71. pantu var pamatot pasākumus arī tajās jomās, kas skar vienlaicīgi sociālo politiku un drošību uz ceļiem. ( )

66. Kā juridiski pareizi paskaidro Komisija un Parlaments, Direktīva papildina Regulu Nr. 3820/85 tikai tiktāl, cik Regulas mērķis ir novērst tikai vienu no cēloņiem, kam ir negatīva ietekme uz drošību uz ceļiem, proti, pārāk ilgus transporta līdzekļa vadīšanas laikposmus.

67. Turpretim Direktīvai ir jāaptver arī cita veida negatīva ietekme uz drošību uz ceļiem. Tā kā šī drošība nav atkarīga tikai no transporta līdzekļu vadīšanas, t. i., drošība ir apdraudēta, arī ievērojot Regulu, bija jāaptver arī citas darbības, kas var radīt autovadītāju pārgurumu.

68. No judikatūras var secināt, ka par darba laiku ir jāuzskata ne tikai transportlīdzekļa vadīšanas laikposmi, bet arī citas darbības, kas var ietekmēt vadīšanu. ( ) Saskaņā ar to Direktīva paredz darba laika, ko neaptver transportlīdzekļa vadīšanas laiks, ierobežošanu.

69. Tas, ka pastāv šāda sakarība starp darba laika regulējumu un darba ņēmēju veselību un drošību, saskaņā ar Tiesas judikatūru, ir uzskatāms par pierādītu. ( ) Tā "laiks, ko autovadītājs pavada, lai nokļūtu līdz transportlīdzeklim, kas aprīkots ar tahogrāfu, [..] var ietekmēt transportlīdzekļa vadīšanu tādējādi, ka tiek ietekmēts autovadītāja noguruma stāvoklis". ( )

70. Direktīvā paredzētais darba laika regulējums saskaņā ar to ir jāaplūko kā pasākums, kas uzlabo drošību uz ceļiem EKL 71. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

71. Kā izriet no Direktīvas 1. panta, Direktīva attiecas uz "personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi", nešķirojot to darba tiesisko statusu.

72. Parlaments un Komisija pamatoti uzsver, ka attiecībā uz Direktīvas mērķiem atšķirīgam statusam nedrīkst būt nozīme. Spējai braukt ir apdraudēta neatkarīgi no tā, vai kāds vada transportlīdzekli kā darbinieks vai pašnodarbinātais. ( )

73. Attiecībā uz mērķi sakārtot konkurences nosacījumus arī šādus pasākumus var balstīt uz EKL 71. pantu. Ja 1. punkta c) apakšpunktu neuzskatām par pietiekamu juridisku pamatu, jebkurā gadījumā jāpievēršas 1. punkta d) apakšpunktam. Proti, saskaņā ar šo normu, Kopienu likumdevējs var noteikt "citus attiecīgus noteikumus".

74. EKL 71. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteiktās pilnvaras kā ģenerālklauzula ir formulētas tik plaši, ka rada arī derīgu pamatu Direktīvā noteiktā regulējuma pieņemšanai.

75. Tas, ka vienam tiesību aktam, kā apstrīdētajai Direktīvai, ir vairāki mērķi, kam ir dažādi juridiskie pamati, proti, EKL 71. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts, nenorāda uz Direktīvas prettiesiskumu, jo arī vairāku pasākumu apvienošana vienā tiesību aktā ir pieļaujama.

iii) Juridiska pamata, kas nav nepieciešams, izmantošana

76. No iepriekš minētā izriet, ka Direktīva attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem varēja balstīties tikai uz EKL 71. pantu. Saskaņā ar Tiesas judikatūru, juridiska pamata, kas nav nepieciešams, piesaukšana var būt prettiesiska. ( ) Tā kā šī prāva skar tikai juridisku pamatu attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, bet EKL 137. panta juridiskais pamats attiecībā uz šo jautājumu nav nepieciešams, šis juridiskais pamats tomēr var būt nepieciešams attiecībā uz transportlīdzekļa apkalpes locekļiem, tāpēc šis jautājums turpmāk netiks aplūkots. EKL 137. panta nepieciešamība attiecībā uz transportlīdzekļa apkalpes locekļiem nav prāvas priekšmets.

2. Tiesību normas par mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (ceturtais prasības pamats lietā C‑223/02)

77. Ceturtajā prasības pamatā Somija apgalvo, ka Kopienu likumdevējs ir pārkāpis EKL 137. panta 2. punkta otrā teikuma un 157. panta normas, kas sargā mazos un vidējos uzņēmējus (turpmāk tekstā – "MVU"), ietverot arī pašnodarbinātos autovadītājus, jo Direktīvā noteiktie ierobežojumi pirmām kārtām skar šo uzņēmēju grupu, ierobežojot viņu konkurētspēju salīdzinājumā ar lielajiem uzņēmējiem. Pēdējo minēto rīcībā ir darbinieki, kas visu savu darba laiku var veltīt transportlīdzekļa vadīšanai, atšķirībā no pašnodarbinātiem autovadītājiem, kuriem ir jāveic arī citas darbības. Pēdējos minētos Direktīva attur arī no MVU dibināšanas. Līdz ar to jomas noteikumi mainās par labu lielajiem uzņēmējiem.

a) EKL 137. panta 2. punkta pirmās daļas otrais teikums

78. Vispirms, tāpat kā Komisija, norādīsim uz EKL 137. panta 2. punkta pirmās daļas otrā teikuma ierobežoto ietekmi uz apstrīdēto direktīvu. Prasība, kas minēta šajā otrajā teikumā, attiecas tikai uz direktīvām, kas ir balstītas uz EKL 137. pantu. Bet, tā kā Direktīva ir balstīta arī uz EKL 71. pantu, arī EKL 137. panta 2. daļas pirmās daļas otrā teikuma iedarbība var būt tikai ierobežota.

79. Tā kā Somija apstrīd tikai pašnodarbināto autovadītāju iekļaušanu, bet Direktīvu šajā sakarā var balstīt arī vienīgi uz EKL 71. pantu, līdz ar to EKL 137. panta 2. punkts vispār netiek piemērots.

80. Tādējādi būtu lieki aplūkot EKL 137. panta 2. punkta pirmās daļas otrā teikuma normatīvo piemērojamību. Gadījumā, ja Tiesa tomēr uzskatītu, ka Direktīva arī attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem ir jāaplūko no EKL 137. panta 2. punkta viedokļa, sekojoši ir jāizdibina arī tā normatīvā piemērojamība.

81. EKL 137. panta 2. punkta pirmās daļas otrais teikums šajā lietā piemērojamā redakcijā nosaka, ka ar direktīvām ir jāizvairās noteikt administratīvus, finansiālus un juridiskus ierobežojumus, kas traucētu veidoties un attīstīties maziem un vidējiem uzņēmumiem.

82. Šajā sakarā rodas jautājums, vai šajā normā ir runa tikai par programmas nospraušanu, vai arī šai normai var piešķirt ārpus tās teksta izejošu normatīvu saturu, kas ir saistošs Kopienu likumdevējam.

83. Pret normatīvu ietekmi vai tikai par ierobežotu normatīvu ietekmi runā vācu valodas redakcijas teksts ("sollen keine ... vorschreiben" ("vairās uzlikt [..]"). Atbilstoši tam vācu literatūrā lielākoties tiek pārstāvēts viedoklis, ka EKL 137. panta 2. punkta pirmās daļa otrais teikums nosprauž programmu.

84. Normatīvu iedarbību turpretim izvirza citu valodu redakcijas. It īpaši tas attiecas uz romāņu valodām ( ), kā arī uz dāņu, zviedru un angļu valodu redakciju ( ). Arī grieķu ( ) un somu ( ) valodu redakcija Kopienu tiesībās parasti lietotās īstenības izteiksmes dēļ ir līdzīgi saprotamas. Bet, pat vadoties pēc tā, ka EKL 137. panta 2. punkta 1) apakšpunkta otrajam teikumam ir normatīva iedarbība, tā ir ļoti ierobežota. Tā šajā normā tiek vienīgi minēti daži pasākumi kā finansiāli vai juridiski ierobežojumi, kas attiecīgi izmantoti varētu ietekmēt tiesības brīvi veikt profesionālo darbību, pie tam attiecībā uz MVU "veidošanu un attīstīšanu" tiek aptvertas brīvas profesionālās darbības abas izpausmes, proti, saimnieciskas darbības uzsākšana un veikšana. EKL 137. panta 2. punkta 1. apakšpunkta otrā teikuma normatīvā nozīme gan nedrīkstētu pārkāpt vispārējā tiesību brīvi veikt profesionālo darbību principa robežas.

85. Kā izriet no Tiesas judikatūras ( ) par iepriekšējo normu, kuru vēlāk aizstāja EK līguma 137. panta 2. punkta pirmās daļas otrais teikums, proti – EK līguma 118.A panta 2. punkta otrā daļa, šī norma netiek pārkāpta, pieņemot MVU saistošus pasākumus. Tas attiecas arī uz šeit aplūkojamo transporta nozari.

86. Tā kā Direktīva ievēro sekas, kas mazajiem un vidējiem uzņēmumiem var rasties no tās ieviestā darba laika regulējuma, tā izpilda vēl vienu minētajā judikatūrā uzstādīto nosacījumu.

87. Tā no Parlamenta pieminētā, Direktīvas 3. panta a) punkta 2) apakšpunktā ieviestā darba laika regulējuma izriet, ka vispārējās darbības nav uzskatāmas par darba laiku, kas "nav tieši saistītas ar īpašu pārvadāšanas sagatavošanu". Bet šis izņēmums attiecas tieši uz pašnodarbinātajiem, tātad arī uz darbībām, kas ir tipiskas MVU. Citas darbības, ko veic gan pašnodarbinātie, gan darba ņēmēji, iedarbības uz Direktīvas mērķiem dēļ turpretim bija jāiekļauj darba laikā.

88. Turpinot jāpievērš uzmanība arī Parlamenta nosauktajai MVU priekšrocībai. Tā pastāv apstāklī, ka pašnodarbinātie autovadītāji attiecībā uz darbībām, kas neietilpst viņu darba laikā, nav pakļauti darba tiesiskajiem ierobežojumiem, kuri attiecas uz darbiniekiem, turpretim uz lielo uzņēmumu administratīvajā darbā iesaistītajiem darba ņēmējiem attiecas papildu noteikumi.

89. Visbeidzot ir jānorāda turklāt vēl uz Amsterdamas Līgumu, kas arī satur normas, kuras attiecas uz MVU: valdību konferences pieņemtā "26. deklarācija par Eiropas Kopienu dibināšanas līguma 118. panta 2. daļu" paredz, ka "Kopiena nediskriminē veidā, kas attiecīgajos apstākļos nav pamatots, mazo un vidējo uzņēmumu darba ņēmējus, izdodot minimālās darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasības". Bet arī no tā neizriet normatīva robeža, kas noteiktu apstrīdētās direktīvas nederīgumu.

b) EKL 157. panta 1. punkts

90. EKL 157. panta 1. punkts 2. daļas otrajā ievilkumā nosaka, ka Kopienu rīcības mērķis rūpniecības jomā ir veicināt tādas vides veidošanu, kas labvēlīga iniciatīvai un uzņēmumu, jo īpaši mazu un vidēju uzņēmumu, attīstībai visā Kopienā.

91. Lai sniegtu pilnīgu ainu saistībā ar MVU, ir jāpiemin arī EKL 157. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru Kopiena veicina šā panta 1. punktā izvirzīto mērķu sasniegšanu, īstenojot politiku un veicot darbības saskaņā ar citiem šā līguma noteikumiem. Attiecībā uz šiem abiem noteikumiem rodas jautājums, vai tie vispār ir piemērojami apstrīdētajai direktīvai. Proti, EKL 157. panta 3. punktu pirmajā acu uzmetienā var saprast kā "horizontālu" normu, saskaņā ar kuru pat arī citiem tiesību aktiem, kas izdoti ārpus nodaļas "Rūpniecība", ir jāsniedz ieguldījums 1. pantā minēto mērķu sasniegšanā. Acīmredzot šī pienākuma sekas ir ierobežotas.

92. 1. punktā minētie mērķi kalpo vienam noteiktam mērķim. Tā EKL 157. panta 1. punkta otrās daļas mērķu uzskaitījuma ievadvārdi ("Lai to panāktu [..]") norāda uz EKL 157. panta 1. daļu.

93. EKL 157. panta 1. punkta pirmā daļa ( ) viennozīmīgi attiecas tikai uz rūpniecības kokurētspēju, nevis uz citu tautsaimniecības nozaru, kā, piemēram, transporta sektors, konkurētspēju.

94. Šajā sakarā ir jāpievēršas Somijas iesniegtajam argumentam, saskaņā ar kuru ceļu transports veido uzņēmumu darbībai nepieciešamās infrastruktūras neaizstājamu daļu. Šis apgalvojums pauž viedokli par ceļu transporta ekonomisko nozīmi vispār, bet neko nemaina faktā, ka EKL 157. pants nenosaka nekādus procesuālas direktīvas kritērijus.

3. Secinājumi

95. Somijas iesniegtie prasības pamati par Direktīvas juridisko pamatu un MVU regulējošo tiesību normu pārkāpumu ir noraidāmi kā nepamatoti.

B – Par pamattiesībām brīvi veikt profesionālo darbību (pirmais un trešais prasības pamats lietā C‑184/02, kā arī trešais prasības pamats lietā C‑223/02) un par samērīguma principu (otrais prasības pamats lietā C‑223/02)

96. Spānijas un Somijas apgalvotajam pamattiesību brīvi veikt profesionālo darbību pārkāpumam ir daži kopīgi punkti ar Somijas apgalvoto samērīguma principa pārkāpumu. Šajā sakarā Somija apgalvo, ka ir noticis EKL 5. panta trešās daļas pārkāpums, saskaņā ar kuru Kopienas rīcībai vienmēr ir jābūt samērīgai ar šī līguma mērķiem.

1. Iepriekšējas piezīmes

a) Atsevišķa vai kopīga pārbaude?

97. Prasības pamatojumi pārklājas tādējādi, ka, pārbaudot tiesību brīvi veikt profesionālo darbību pārkāpumu, tāpat ir jāpārbauda arī samērīgums (samērīguma papildu vai inherenta pārbaude).

98. Līdz ar to rodas jautājums, vai ir jāveic "dubulta samērīguma pārbaude", t. i., vai ir nepieciešama arī pārbaude no patstāvīgā samērīguma principa viedokļa.

99. Varētu uzskatīt, ka, veicot vērtējumu pamattiesību kontekstā, subjektīvās tiesības – samērīguma – funkcija nodrošināt tiesisko aizsardzību ir visnozīmīgākā, bet pati samērīguma atsevišķa novērtēšana ir veicama objektīvā juridiskajā plānā.

100. Šis iedalījums, kas balstās uz samērīguma principu, tomēr nav atrodams Tiesas judikatūrā, jo Tiesa uzsāk samērīguma pārbaudi apgalvotā pamattiesību pārkāpuma ietvaros, pamatojoties uz objektīvi juridisko funkciju, tādējādi no tā neizriet argumenti par labu atsevišķai pārbaudei.

101. Fakts, ka Somijas argumenti, kuri iesniegti par samērīguma pamatprincipa pārkāpumu, daļēji atšķiras no Spānijas iesniegtajiem, nav izmantojams, lai neveiktu kopīgu vērtējumu.

102. Pirmām kārtām izšķiroša nozīme tomēr ir tam, ka abos gadījumos ir viens pārbaudes priekšmets: pašnodarbināto autovadītāju iekļaušana Direktīvā. Tā kā sakrīt ne tikai apstrīdēto normu mērķi, bet arī attiecīgās tiesiskās intereses, kā arī to ietekmēšana, arī atsevišķu samērīguma priekšnoteikumu pārbaudei būtībā vajadzētu būt vienādai.

103. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, šķiet, ka Direktīvas satura dubulta pārbaude no samērīguma principa viedokļa nav nepieciešama.

b) Par tiesībām brīvi veikt profesionālo darbību

104. Attiecībā uz Spānijas un Somijas apgalvoto tiesību brīvi veikt profesionālo darbību pārkāpumu ir jānorāda uz Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru šīs tiesības pieder vispārējiem Kopienu tiesību pamatprincipiem.

105. Papildus tiesībām brīvi veikt profesionālo darbību Spānija piemin arī tiesības uz brīvu tirdzniecību jeb uzņēmējdarbības brīvību ("libertad de empresa"). Kaut arī Tiesa lieto atsevišķi uzņēmējdarbības brīvības ( ) jēdzienu vai brīvas tirdzniecības ( ) pamattiesību jēdzienu, no tā tomēr nedrīkst secināt, ka pastāv atšķirīgas tiesības nekā tiesības uz brīvu profesionālo darbību vai tiesības brīvi veikt uzņēmējdarbību ( ), bet gan tikai terminoloģisku atšķirību.

c) Pierādīšanas pienākums un pierādīšanas pienākuma sadale

106. Pirms Direktīvas atbilstības pamattiesībām saturiskās pārbaudes jebkurā gadījumā ir jāpievēršas Spānijas minētajai pierādīšanas nastas sadalei. Spānija uzskata, ka prasītājam ir jāpierāda tikai apdraudējums un atbildētājai iestādei ir jāpierāda, ka tas ir pamatots. Šādam sadalījumam Kopienu tiesībās nav atrodams pamatojums. Drīzāk tas ir pretējs vispārējam principam, ka prasītājam ir jāpierāda, ka tā apgalvotais tiesību pārkāpums ir pamatots, tādā veidā, kā šis princips izriet no Līgumā nostiprinātās un Statūtos, kā arī Reglamentā apstiprinātās tiesiskās aizsardzības lietās par prasībām atcelt tiesību aktus.

107. Tā kā Spānija norāda ne tikai uz pamattiesību ierobežojumu, bet arī to pārkāpumu, Spānijai šī pārkāpuma esamība ir pietiekami jāpamato.

108. Tas pats attiecas arī uz Somijas pieminēto Direktīvas nesamērīgumu. Tiesas judikatūra liecina, ka tā, izskatot likumdošanas aktus, it īpaši attiecībā uz tiem, ko ir izdevis Parlaments un Padome, vadās pēc pieņēmuma, ka tie ir samērīgi.

109. Visbeidzot, no Tiesas lēmuma lietā par tiesību akta atcelšanu vispārīgi var secināt, ka prasītājam ir jāpierāda, ka Kopienas iestādes, kuras tiesību akts tiek apstrīdēts, juridiskā kvalifikācija ir nepareiza. ( )

2. Pamattiesību ierobežošanas tiesiskuma priekšnosacījumi

a) Vispārīgi par samērīgumu

110. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Kopienu iestāžu darbības saskaņā ar samērīguma principu, kas pieder Kopienu tiesību vispārīgajiem principiem, nedrīkst pārsniegt robežas, kas ir piemērotas un nepieciešamas, lai sasniegtu attiecīgās tiesību normas mērķus. Pie tam, ja pastāv izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais; turpmāk radītās negatīvās sekas nedrīkst būt nesamērīgas salīdzinājumā ar nospraustajiem mērķiem. ( )

b) Īpaši par pamattiesībām brīvi veikt profesionālu darbību

111. Vispirms ir jāvadās pēc tā, ka brīva profesionālā darbība "nevar būt spēkā neierobežoti", bet tā jāaplūko, "ievērojot tās sabiedrisko funkciju". "Sekojoši, brīvu profesionālo darbību [var] [..]pakļaut ierobežojumiem, ja šie ierobežojumi tik tiešām atbilst Kopienas vispārējo interešu mērķiem un attiecībā pret nosprausto mērķi nav nesamērīga, nepanesama iejaukšanās, kas būtiski apdraud nodrošināto tiesību saturu" ( ).

112. Pirmkārt ir jāpārbauda, vai Direktīva ierobežo pašnodarbināto autovadītāju tiesības brīvi veikt profesionālo darbību, t. i., šīs pamattiesības aizsardzības jomu. Ja tas ir noticis, otrkārt ir jāizpēta šī ierobežojuma tiesiskais pamats. Ja tāda nav, ierobežojums ir prettiesisks, t. i., tas pārkāpj pamattiesības.

113. Par Spānijas un Somijas apgalvoto tiesību brīvi veikt profesionālo darbību ierobežojumu ir jākonstatē, ka darba laika, it īpaši nedēļas maksimālā darba laika, regulējuma ieviešana tik tiešām maina konkurences stāvokli, jo iepriekš nebija šāda ierobežojuma. Jo, kā Somija pamatoti paskaidro, darba faktors līdz ar kapitālu arī pašnodarbinātajiem ir nozīmīgs produkcijas faktors. Ar darba laika regulējumu attiecīgie autovadītāji tagad ir tādējādi ierobežoti, ka ir ierobežots to rīcībā esošais braukšanas laiks.

114. Vēl viens ierobežojums tiek saskatīts pienākumā reģistrēt darba laiku. Attiecībā uz to rodas jautājums, vai tas vispār attiecas uz tiesību brīvi veikt profesionālo darbību aizsardzības jomu. Pat tad, ja jāpieņem, ka tas ir ierobežojums, šis pienākums, ņemot vērā, ka ar to ir saistīts salīdzinoši neliels ierobežojums, katrā gadījumā ir uzskatāms par samērīgu.

115. Jebkurā gadījumā Direktīva neiejaucas tiesību brīvi veikt profesionālo darbību būtiskajā saturā, jo tā attiecas tikai uz šo tiesību izmantošanas izmaiņām, neapdraudot to pastāvēšanu. Proti, Direktīva nenoved pie pašnodarbināto autovadītāju saimnieciskās darbības pārtraukšanas.

116. No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvā noteiktais ierobežojums neskar tiesību brīvi veikt profesionālo darbību būtisko saturu.

117. Lai sasniegtu mērķi – drošību uz ceļiem, Parlaments un Padome varēja uzskatīt par būtisku pakļaut arī pašnodarbinātus autovadītājus terminētam regulējumam. Sekojoši, darba laika ierobežojumi, ko satur Direktīva, ievērojot apstrīdētā tiesību akta mērķi, "nav acīmredzami nesamērīgi" ( ).

118. Ja par pietiekamu uzskata visai ierobežotu pārbaudi, kas nav netipiska likumdošanas aktiem, t. i., pievēršot uzmanību tam, ka ierobežojums nedrīkst būt "acīmredzami nesamērīgs" ( ), jebkura turpmāka samērīguma pārbaude būtu lieka.

119. Pēc manām domām, šajā gadījumā tomēr ir jāveic samērīguma pārbaude. Citā lietā pēc tam, kad tā bija nonākusi pie rezultāta, ka tiesību akts neierobežo tiesību brīvi veikt profesionālo darbību būtisko saturu, Tiesa turpināja pārbaudi un izpētīja, vai šīs normas atbilst vispārējo interešu mērķiem un vai tās nesamērīgi neietekmē adresātu, t. i., pašnodarbināto autovadītāju ( ), stāvokli.

c) Par ierobežojuma samērīgumu

120. Vispārējo interešu, kā, piemēram brīvas profesionālas darbības, ierobežojumi ir tiesiski tad, ja tie ir samērīgi. Tādēļ tiem, pirmkārt, ir jāievēro vispārējo interešu mērķi, otrkārt, jābūt piemērotiem šī mērķa sasniegšanai, treškārt, jābūt nepieciešamiem un, ceturtkārt, adekvātiem.

121. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Direktīva neregulē visu transporta sektorā nodarbināto darba laiku, bet gan tikai to pašnodarbināto darba laiku, kuri strādā kā pašnodarbināti autovadītāji.

i) Direktīvas mērķis

122. Vispirms tātad ir jāizpēta, vai Direktīvas normas atbilst vispārējo interešu mērķim. Komisija, Padome un Parlaments šajā sakarā norāda uz drošību uz ceļiem, kā arī uz drošību un veselības aizsardzību.

123. Šie mērķi ir skaidri noteikti Direktīvas ceturtajā apsvērumā un jo īpaši 1. pantā. Saskaņā ar tiem, Direktīva kalpo tam, lai noteiktu minimālās prasības darba laika organizēšanai, lai uzlabotu veselības un drošības aizsardzību personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi, uzlabotu drošību uz ceļiem un sakārtotu konkurences nosacījumus.

124. Šie Direktīvas mērķi viennozīmīgi ir uzskatāmi par vispārējo interešu mērķiem.

ii) Piemērotība

125. Attiecībā uz Direktīvas regulējuma piemērotību 1. pantā minētā mērķa sasniegšanai ir jāuzskata, ka darba laika ierobežojumi personām, kuras ir autotransporta apkalpes locekļi, kalpo drošībai uz viņu izmantotajiem ceļiem, kā arī viņu pašu un citu satiksmes dalībnieku drošībai un veselībai.

126. Tas, kas attiecas uz autotransporta apkalpes locekļiem, attiecas arī uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, jo viņu "braukšanas darbības" neatšķiras. Tam, ka autotransporta personālam ir cits tiesiskais statuss, nav nekādas nozīmes saistībā ar drošību uz ceļiem.

iii) Nepieciešamība

127. Pārbaudot Direktīvā noteiktā regulējuma nepieciešamību, ir jāizpēta, vai tas ir nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvas mērķi, vai arī pastāv mazāk ierobežojoši līdzekļi, kas ir tikpat iedarbīgi. Šajā sakarā tātad ir runa par alternatīva regulējuma meklēšanu un izvērtēšanu.

128. Šajā sakarā Somija apgalvo, ka braukšanas laika ierobežojums, kā tas ir noteikts Regulā Nr. 3820/85, ir pietiekams un plašāki darba laika ierobežojumi nav nepieciešami. Pie tam Regulas Nr. 3820/85 ievērošana būtu stingrāk jākontrolē.

129. Katrā gadījumā Somijas arguments, saskaņā ar kuru Direktīva nav nepieciešama pašnodarbinātiem autovadītājiem, jo tos nav jāaizsargā attiecībās ar darba devēju, ir noraidāms, jo attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem Direktīvai nav sociālpolitiski, bet gan satiksmes politikai atbilstoši mērķi.

130. Arī tad, ja nav grūti kvalificēt tikai darba laika ierobežojumus kā vieglāko līdzekli, tomēr paliek neatbildēts jautājums, vai šādi limitēti ierobežojumi, kā to paredz Regula Nr. 3820/85, ir tikpat iedarbīgi kā Direktīvā noteiktie darba laika ierobežojumi.

131. Tā kā transporta līdzekļa personāla tāpat kā pašnodarbināto autovadītāju darbs neizpaužas tikai kā darbības, kas ir pakļautas Regulai Nr. 3820/85, bet šie ārpus tās darbības jomas esošie darbi tomēr iespaido autovadītāja personisko stāvokli un līdz ar to uz drošību uz ceļiem, šajā regulā iekļautās normas var nebūt pietiekamas.

132. Attiecībā uz mērķi sakārtot konkurences nosacījumus Somija apgalvo, ka Direktīva nesatur nekādus precizējumus, kā lai šo mērķi sasniedz. Komisija pamatoti norāda, ka tieši pašnodarbināto autovadītāju iesaistīšana ir nepieciešama, lai sasniegtu šo mērķi. Ja pašnodarbinātiem autovadītājiem piemērotu citas tiesību normas nekā autotransporta personālam, pastāvētu bīstama iespēja, ka Direktīvas tiesību normas, kuras attiecas uz autotransporta personālu, tiktu apietas tādējādi, ka tiktu mainīts šo autovadītāju tiesiskais statuss.

iv) Samērīgums

133. Par tiesību normu, kas attiecas uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, samērīgumu ir jānorāda, ka būtībā šeit ir runa par tiesību normās iekļauto ierobežojumu izsvēršanu saistībā ar to nesto labumu, t. i., nosprausto mērķi. Tādēļ vispirms ir jāizdibina un jāizsver attiecīgās tiesiskās intereses.

134. Neatkarīgi no konkurences nosacījumu saskaņošanas Direktīva tiecas panākt drošību uz ceļiem un līdz ar to visu satiksmes dalībnieku, ne tikai attiecīgo autovadītāju, dzīvības un veselības aizsardzību.

135. Tiek ietekmēta pašnodarbināto autovadītāju brīvā, līdz šim laika ziņā mazāk ierobežotā saimnieciskā darbība. Šīs ietekmes apmērs, kā parāda ierobežojuma analīze, jebkurā gadījumā nav uzskatāms par īpaši lielu. Tas cita starpā izriet no tā, ka ne visas pašnodarbinātā autovadītāja darbības ietilpst darba laikā un līdz ar to nav ierobežotas. Tā Direktīvas 3. panta a) punkta 2) apakšpunkts paredz, ka "parasts administratīvais darbs" netiek ieskaitīts nedēļas darba laikā. Bet tas tieši attiecas uz tādām darbībām, kas ir tipiskas uzņēmējiem.

136. Prāvā šajā sakarā ir ticis norādīts uz dažādu valodu redakcijām un uz to, ka attiecībā uz pārvadājumiem minētās piebildes "gerade ausgeführten" ("notiekošajiem") nav nīderlandiešu, zviedru un somu valodas redakcijās. Pie tam ir jāpiebilst, ka šīs redakcijas ir līdzīgas tādējādi, ka tās pievēršas "notiekošajiem" pārvadājumiem. Turpretim lielākajā daļā valodu redakciju, atbilstoši jēgai, ir runa par "notiekošiem" pārvadājumiem, t. i., tādiem, kas tiek veikti. Tomēr šajā jautājumā atšķirībām nav tiesiskas nozīmes, jo abas valodu redakciju grupas satur precizējumu ar vienādu nozīmi.

137. Par labu pašnodarbināto autovadītāju regulējuma samērīgumam runā arī vēl viens apstāklis. Saskaņā ar judikatūru, tiesību normas samērīguma novērtēšana ir atkarīga arī no tā, vai šī norma ievēro attiecīgo tirgus dalībnieku stāvokli. ( )

138. Apstrīdētā Direktīva atbilst šai prasībai, jo Parlaments un Padome ir ievērojoši pašnodarbināto autovadītāju stāvokli, paredzot šai personu grupai vēlāku spēkā stāšanās laiku.

139. Runājot par nospraustā mērķa nozīmīgumu, tātad par aizsargājamo tiesisko labumu, ir runa par to tiesisko labumu, kam Kopienu tiesībās ir visaugstākais statuss, proti, cilvēku dzīvība un veselība. Pie tam Tiesa veselības aizsardzības jomā dalībvalstīm piešķir ne tikai plašu rīcības brīvību, bet pauž stingru pozīciju, arī kontrolējot Kopienu pasākumus, kuri attiecas uz tādām veselības aizsardzības jomām kā patērētāju tiesību aizsardzība ( ) vai produktu drošība ( ).

140. Ierobežotu kontroles apjomu Tiesas pārbaude uzrāda tieši tajos gadījumos, kad ir runa par attiecīgo Kopienas likumdošanas aktu pārbaudi, jo Parlamentam un Padomei šeit ir likumdošanas kompetence. ( ) Par transporta politikas jomu Tiesa ir skaidri nospriedusi šādi:

"Attiecībā uz iepriekšējos punktos nosaukto priekšnoteikumu pārbaudāmību tiesā, Kopienu likumdevējam, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kopējās transporta politikas jomā ir plaša likumdošanas kompetence izdot atbilstošu kopīgu regulējumu." ( )

141. Aplūkojot jautājumu no visiem viedokļiem, tātad izriet, ka tiesību normas, kas attiecas uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, nav nesamērīgas.

3. Secinājumi

142. Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Parlaments un Padome, izdodot šo direktīvu, nav pārkāpuši ne pamattiesības brīvi veikt profesionālo darbību, ne samērīguma principu. Pirmais un trešais prasības pamats lietā C‑184/02, kā arī otrais un trešais prasības pamats lietā C‑223/02 tāpēc ir noraidāmi kā nepamatoti.

C – Par vispārējo vienlīdzības principu (otrais prasības pamats lietā C‑184/02)

143. Ar otro prasības pamatu Spānija apgalvo vienlīdzīgas attieksmes pamatprincipa pārkāpumu, t. i., vienlīdzības principa pārkāpumu, un EKL 74. panta pārkāpumu.

1. Par vispārējo vienlīdzības principu

144. Par apgalvoto vispārējā vienlīdzības principa pārkāpumu Spānija apgalvo, ka pašnodarbinātie autovadītāji atrodas citādākā stāvoklī nekā autotransporta apkalpes locekļi, jo viņiem ir jāveic papildu uzdevumi, kā, piemēram, līgumu apspriešana, finansiālu interešu aizstāvība un grāmatvedība. Bez tam viņiem nav noteiktas algas un viņi nebauda to pašu aizsardzību, kuru bauda darbinieki. Pie tam autotransporta apkalpes locekļi var visu savu darba laiku izmantot transportlīdzekļa vadīšanai. Tātad Direktīva uzliktu pašnodarbinātiem autovadītājiem tikai nastu, nepiešķirot tiesības. Visbeidzot, Direktīva attur no mazu transporta uzņēmumu dibināšanas. Iekļaujot Direktīvā pašnodarbinātos autovadītājus, tiek ieviesta vienlīdzīga attieksme pret viņiem un autotransporta apkalpes locekļiem. Līdz ar to pret dažādām situācijām ir vienāda attieksme, kam nav objektīva pamatojuma.

145. Atbildot uz jautājumu, vai Direktīva pārkāpj vispārējo vienlīdzības pamatprincipu, ir jāvadās pēc Tiesas judikatūras, saskaņā ar kuru vienādos gadījumos nedrīkst būt atšķirīga attieksme un atšķirīgos gadījumos nedrīkst būt vienāda attieksme, ja vien tam nav objektīva pamatojuma. ( )

146. Pirmām kārtām tātad ir jāizpēta, vai pārbaudāmā lieta atrodas vispārējā vienlīdzības pamatprincipa aizsardzības jomā. Pēc tam ir jāveido salīdzināmās grupas un jāveic to iztirzāšana. Visbeidzot ir jāpārbauda, vai pastāv pamatojums vienādai attieksmei pret nevienādām grupām.

147. Attiecībā uz aizsardzības sfēru ir skaidrs, ka [Direktīva] atbilst gan personiskajai – runa ir par Kopienu uzņēmējiem, – gan arī faktiskajai aizsardzības sfērai – Kopienu tiesību piemērošanas sfēra.

148. Kas attiecas uz salīdzināmajām grupām, var pretstatīt pašnodarbinātos autovadītājus, no vienas puses, un autotransporta personālu, no otras puses.

149. Vispārējais vienlīdzības pamatprincips tiktu attiecīgi pārkāpts, ja abas grupas būtu atšķirīgas, bet pret tām izturētos vienādi, un šādai attieksmei nebūtu objektīva pamatojuma.

150. Izšķiroša nozīme nav tam, ka abas grupas būtu vienādas visos aspektos, bet tām jābūt vienādām tieši tajā aspektā, kas ir tiesību normas priekšmets.

151. Pašnodarbinātiem autovadītājiem un autotransporta personālam ir gan dažas kopīgas iezīmes, gan dažas atšķirības. Pie pēdējām minētajām pieder, piemēram, darbinieka statuss un pienākumi, kas ir tipiski uzņēmējiem.

152. Kā apgalvo Komisija un Padome, pašnodarbinātie autovadītāji un arī autotransporta apkalpes locekļi tomēr atrodas vienādā stāvoklī tādā mērā, ka abas grupas veic pārvadājumus ceļu transporta jomā.

153. Ja Spānija apgalvo, ka tas attaisno vienādu normu piemērošanu tikai attiecībā uz vadīšanas laiku, bet neattaisno vienādas prasības attiecībā uz darba laiku, ir jāuzsver, ka tam par pamatu ir nepatiess pieņēmums, saskaņā ar kuru tikai noteiktas darbības, proti, vadīšanas laiks, ir jāierobežo laikā. Kopienu likumdevēja mērķis ir pakļaut ierobežojumiem laikā arī citas darbības, ko veic personas, kas ir transportlīdzekļa apkalpes locekļi.

154. Pašnodarbinātie autovadītāji ir salīdzināmi ar transportlīdzekļa apkalpes locekļiem ne tikai attiecībā uz braukšanu, bet arī attiecībā uz citām darbībām, kā iekraušana un izkraušana, tīrīšana un apkope.

155. Attiecībā uz darbībām, ko pašnodarbinātais autovadītājs veic kā uzņēmējs, viņš nekādā gadījumā neatrodas tādā pašā situācijā kā transportlīdzekļa apkalpes locekļi. Tomēr šajā sakarā uz viņu arī attiecas īpaši noteikumi. Komisija, Padome un Parlaments pamatoti norāda uz 3. panta a) punkta 2) apakšpunktu, saskaņā ar kuru noteiktas darbības netiek ieskaitītas darba laikā.

156. Lai varētu ievērot pašnodarbināto autovadītāju īpatnības, Direktīvas 2. panta 1. punkta otrā un trešā daļa paredz, ka Komisija analizē, kādas sekas attiecībā uz drošību uz ceļiem, konkurences nosacījumiem, profesijas struktūru un sociālajiem aspektiem ir pašnodarbinātu autovadītāju izslēgšanai no šīs direktīvas darbības jomas. Šim pētījumam ir jāļauj Komisijai un tā rezultātā Padomei un Parlamentam konstatēt pašnodarbināto autovadītāju iekļaušanas īpašo veidu.

157. Līdz ar to nav pareizs Spānijas apgalvojums, ka Direktīva atšķirīgas situācijas aplūko vienādi. Pret pašnodarbinātiem autovadītājiem un autotransporta personālu attieksme ir vienāda tikai tādā mērā, cik tie atrodas vienādā stāvoklī.

158. Tātad var neveikt vienlīdzīgas attieksmes atšķirīgos gadījumos atsevišķu pārbaudi.

159. Spānija norāda uz Spānijā spēkā esošo pašnodarbināto autovadītāju ilgāku nedēļas darba laiku, kas izriet no tā, ka autotransporta personāls, pamatojoties uz darba koplīgumu, ir pakļauts stingrākiem noteikumiem; tas pierāda, ka atšķirīga attieksme pret pašnodarbinātiem autovadītājiem un transportlīdzekļu apkalpes locekļiem ir juridiski pareiza un pat šobrīd jau tiek praktizēta.

2. Par EKL 74. pantu

160. Kas attiecas uz Spānijas apgalvoto EKL 74. panta pārkāpumu, vispirms ir jāizpēta tā normatīvais saturs. Saskaņā ar šo normu visos pasākumos, ko šī līguma sakarā veic attiecībā uz pārvadājumu likmēm un nosacījumiem, ņem vērā pārvadātāju ekonomiskos apstākļus.

161. Šī norma viennozīmīgi ir vērsta uz Kopienu iestādēm, tajā skaitā Parlamentu un Padomi kā Kopienu likumdevējiem.

162. EKL 74. panta mērķis ir panākt, lai pasākums nekalpotu tikai satiksmes dalībnieku interesēm vai citām sabiedriskajām interesēm.

163. Attiecībā uz EKL 74. pantā noteikto prasību katrā ziņā ir strīdīgi, vai tā attiecas tikai uz pasākumiem, kuru priekšmets ir tieši pārvadājumu likmes un nosacījumi, vai arī uz tādiem pasākumiem, kas paceļ izmaksas un līdz ar to iedarbojas uz transporta uzņēmumu rentabilitāti, tātad tieši ietekmē atlīdzības.

164. Pat tad, ja uzskata, kā Spānija, ka ir aptverti arī pasākumi, kas netieši ietekmē pārvadājumu atlīdzības, tomēr ir jāuzsver, ka EKL 74. pants nedarbojas absolūti, bet gan prasa izvērtēt pasākuma mērķi. Tas izriet jau no EKL 74. panta teksta, saskaņā ar kuru vajag "[..] ņemt vērā". Tātad ir runa tikai par prasību ņemt vērā.

165. Tam Direktīva jo īpaši atbilst tādējādi, ka tās 2. panta 1. punkta trešā daļa uzliek par pienākumu Komisijai sastādīt un iesniegt ziņojumu par sekām, ko varētu radīt pašnodarbināto autovadītāju izslēgšana no direktīvas darbības jomas, attiecībā uz drošību uz ceļiem, konkurences nosacījumiem, profesijas struktūru, kā arī sociālajiem aspektiem.

166. Kā Komisija pamatoti uzsver, arī 3. panta a) punkta 2) apakšpunktā esošā definīcija attiecas uz transporta uzņēmēju darba laika īpatnībām.

167. Prasības pamats, kas balstīts uz EKL 74. pantu, līdz ar to ir pamatoti noraidāms.

D – Par pienākumu norādīt pamatojumu (ceturtais prasības pamats lietā C‑184/02 un piektais prasības pamats lietā C‑223/02)

168. Spānija un Somija arī apgalvo, ka noticis EKL 253. pantā noteiktā pamatošanas pienākuma pārkāpums.

169. Spānija būtisku formas prasību pārkāpumu pamato ar to, ka trūkst piemērota pamatojuma pašnodarbināto autovadītāju iekļaušanai Direktīvā. Astotais preambulas punkts par pašnodarbināto autovadītāju pagaidu izslēgšanu esot mulsinošs un nav pārliecinošs, ņemot vērā attiecīgos apstākļus.

170. Somija uzskata, ka tekstam trūkst ne tikai pamatojuma pašnodarbināto autovadītāju iekļaušanai, bet arī ar Direktīvu risināmo problēmu apraksta, piemēram, par atšķirīgiem konkurences nosacījumiem.

171. Vispirms ir jāizskata Parlamenta apgalvojumi, saskaņā ar kuriem sākotnējā priekšlikuma pamatojums paliek spēkā arī attiecībā uz rezultātā izdoto tiesību aktu tādā mērā, cik tie abi saturiski sakrīt.

172. Šeit ir jāseko Somijas argumentam, saskaņā ar kuru tiesību akta galīgajai redakcijai ir jāsatur pamatojums. Tas izriet no EKL 253. panta teksta ("[..] direktīvās [..], ko Eiropas Parlaments pieņem kopā ar Padomi, [..] norāda to pamatojumu"). Proti, no tā izriet, ka pamatojums ir jāsatur iestāžu pieņemtajai redakcijai. Kas attiecas uz Komisijas priekšlikumiem, EKL 253. pants uzliek par pienākumu uz tiem atsaukties pieņemtajā tiesību aktā. Šāda atsauce katrā ziņā neaizstāj pamatojuma sniegšanu.

173. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir atkarīgs no attiecīgā pasākuma tiesiskās dabas. Vispārpiemērojamiem tiesību aktiem, kā šajā gadījumā, pamatojums var aprobežoties ar kopējā stāvokļa raksturojumu, kā rezultātā ir pieņemts šis tiesību akts, un vispārīgo mērķu raksturojumu, ko ar to vēlas sasniegt. ( )

174. Apstrīdētā Direktīva pirmajos divos preambulas apsvērumos satur kopējā tiesiskā stāvokļa raksturojumu, kā arī preambulas vienpadsmitajā un divpadsmitajā apsvērumā – īpašu pamatojumu nepieciešamībai ierobežot nakts darbu.

175. Tātad Direktīva satur loģisku un pietiekamu kopējās situācijas aprakstu, kuras rezultātā tā ir izdota. ( )

176. Tomēr Direktīva atbilst arī prasībai, ka ir jānorāda mērķi, ko ar to vēlas sasniegt. Tie saskaņā ar tās preambulas ceturto apsvērumu ir transporta drošība un attiecīgo personu veselība un drošība. Par šīm personām turpmāk tiek sniegti tuvāki skaidrojumi preambulas sestajā līdz astotajā apsvērumā, pie tam abas grupas – transportlīdzekļa apkalpes locekļi un pašnodarbināti autovadītāji – tiek minētas atsevišķi. Īpašs pamatojums attiecībā uz darba laika definīciju gan ir tikai transportlīdzekļa apkalpes locekļiem, bet to var izskaidrot tādējādi, ka pašnodarbinātie autovadītāji tam tiks pakļauti tikai vēlāk, pamatojoties uz Komisijas ziņojumu. Pārējā daļā no Direktīvas piemērošanas sākuma brīža pašnodarbinātajiem arī uz šo grupu attiecas tie paši noteikumi. Līdz ar to uz viņiem attiecas arī preambulas ceturtais apsvērums, kurā ir nosaukti Direktīvas mērķi.

177. Pašnodarbinātu autovadītāju izslēgšana būtu jāpamato atsevišķi, kam Komisija pamatoti pievērš uzmanību. Kā liecina Regula Nr. 3820/85, transporta jomā pašnodarbināto autovadītāju iesaistīšana notiek pastāvīgi.

178. Turpmāku detaļu plašāka pamatošana nav nepieciešama, jo saskaņā ar pastāvīgo judikatūru "nav jānosauc visi faktiski vai tiesiski atbilstošie kritēriji" ( ).

179. Tā kā Direktīva ļauj atpazīt Kopienas iestādes mērķa galvenās iezīmes, būtu par daudz prasīt īpašu pamatojumu. ( ) Tā kā ir runa par Direktīvu, tātad par vispārpiemērojamu tiesību aktu, Parlamentam un Padomei nebija arī pienākuma pamatojumā minēt precīzāku informāciju. ( )

180. No pastāvīgajā judikatūrā turpmāk minētās prasības, ka Kopienas iestādes, kura ir izdevusi tiesību aktu, apsvērumiem jābūt tik skaidri un viennozīmīgi izteiktiem, ka attiecīgās personas var saprast izdotā pasākuma pamatus ( ), nedrīkst secināt, ka pašnodarbināti autovadītāji ir mēraukla samērīguma pamatojumam.

181. Par labu tam, ka Direktīvas gadījumā atsevišķi tiesību subjekti ir jāuzskata par "adresātiem", runā judikatūrā nospraustais pienākuma norādīt pamatojumu mērķis, proti, tiesas aizsardzības nodrošināšana. Indivīdu juridiskā aizsardzība direktīvu gadījumā tomēr ir stipri ierobežota. ( )

182. Kā Parlaments pamatoti uzsver, apstrīdētā tiesību akta gadījumā ir runa par direktīvu, kas saskaņā ar EKL 249. pantu ir adresēta dalībvalstīm. No šāda viedokļa dalībvalstis ir pasākuma adresāti. Pašnodarbināti autovadītāji ir uzskatāmi tikai par transponēšanas pasākumu attiecīgajā dalībvalstī adresātu.

183. Pret pārāk stingrām prasībām pienākumam norādīt pamatojumu turklāt runā arī apstāklis, ka Spānija un Somija kā dalībvalstis bija cieši saistītas ar tiesību akta jaunrades procesu, jo šajā gadījuma Tiesa vadās pēc tā, ka dalībvalstis "zina, uz kādiem pamatiem [tiesību akts] balstās" ( ).

184. Līdz ar to prasības pamatojums, kas balstās uz pamatošanas pienākuma pārkāpumu, ir noraidāms kā nepamatots.

V – Par tiesāšanās izdevumiem

185. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā Parlaments un Padome ir iesnieguši attiecīgus prasījumus un Spānijas Karalistei un Somijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tām ir jāsedz tiesāšanās izdevumi. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu Komisija, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

VI – Secinājumi

186. Ņemot vērā iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai lemt šādi:

1) prasību noraidīt;

2) Spānijas Karaliste un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas;

3) Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.