34

Pārsūdzētā sprieduma lietā Hassan 92. punktā, tāpat kā pārsūdzētā sprieduma lietā Ayadi 116. punktā, kas formulēti līdzīgi, ir norādīts, ka Pirmās instances tiesas spriedumu lietās Yusuf un Kadi ietvaros tiesa cita starpā ir konstatējusi: “[..] — no starptautisko tiesību viedokļa [Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO)] dalībvalstu pienākumi atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem ir pārāki par jebkādu citu pienākumu, kas izriet no iekšējām tiesībām vai starptautiskajām līgumtiesībām, tostarp tām valstīm, kas ir arī Eiropas Padomes dalībvalstis, — par to pienākumiem atbilstoši [1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajai Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai (turpmāk tekstā — “ECPAK”)], un tām valstīm, kas ir arī Kopienas dalībvalstis, — par to pienākumiem atbilstoši EK līgumam ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 231. punkts, un Kadi, 181. punkts); — atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 25. pantam šis pārākuma noteikums attiecas uz lēmumiem, kas ietverti Drošības padomes rezolūcijā ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 234. punkts, un Kadi, 184. punkts); — kaut arī Kopiena nav Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle, ir jāuzskata, ka pienākumi, kas izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem, Kopienai ir saistoši tādā pašā veidā kā tās dalībvalstīm atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 243. punkts, un Kadi, 193. punkts); — pirmkārt, Kopiena nevar neievērot pienākumus, kas uzlikti tās dalībvalstīm saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem, ne arī kavēt to izpildi, un, otrkārt, tai atbilstoši tās dibināšanas līgumam, īstenojot savu kompetenci, ir jāpieņem jebkuras tiesību normas, kas vajadzīgas, lai ļautu tās dalībvalstīm izpildīt šos pienākumus ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 254. punkts, un Kadi, 204. punkts); — tā rezultātā ir jānoraida argumenti, kas izvirzīti pret apstrīdētajām regulām un pamatoti, pirmkārt, ar Kopienu tiesību sistēmas autonomiju salīdzinājumā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas noteikto kārtību un, otrkārt, ar vajadzību transponēt Drošības padomes rezolūcijas dalībvalstu iekšējās tiesībās atbilstoši šo tiesību konstitucionālajām normām un pamatprincipiem ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 258. punkts, un Kadi, 208. punkts); — apstrīdētā regula, kas pieņemta saskaņā ar Kopējo nostāju 2002/402, ir uzskatāma par to saistību izpildi Kopienas līmenī, kas uzliktas dalībvalstīm kā ANO loceklēm, lai īstenotu, vajadzības gadījumā pieņemot Kopienas tiesību aktu, sankcijas pret Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu, kā arī pret Taliban un citām sabiedrotām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kas tika noteiktas un vēlāk apstiprinātas vairākās Drošības padomes rezolūcijās, kuras pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 264. punkts, un Kadi, 213. punkts); — šajā situācijā Kopienas iestādes rīkojās atbilstoši ierobežotām pilnvarām bez jebkādas patstāvīgas rīcības brīvības ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 265. punkts, un Kadi, 214. punkts); — ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa ir kompetenta netieši kontrolēt Drošības padomes vai Sankciju komitejas lēmumu likumību atbilstoši to pamattiesību aizsardzības standartam, kuras ir atzītas Kopienas tiesību sistēmā, nav pamatojams, nedz balstoties uz starptautiskajām, nedz arī uz Kopienu tiesībām ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 272. punkts, un Kadi, 221. punkts); — tādējādi attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas principā ir izslēgtas no Pirmās instances tiesas pārbaudes jomas un tai nav tiesību — pat netieši — apstrīdēt šo rezolūciju likumību no Kopienu tiesību viedokļa; tieši otrādi — Pirmās instances tiesai pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro šīs tiesības atbilstoši dalībvalstu pienākumiem, kas izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 276. punkts, un Kadi, 225. punkts); — Pirmās instances tiesa tomēr ir tiesīga netieši pārbaudīt attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumību attiecībā uz jus cogens, ar ko saprot starptautisku sabiedrisko kārtību, kura ir saistoša visiem starptautisko tiesību subjektiem, ieskaitot ANO iestādes, un no kuras nav iespējams atkāpties ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 277. punkts, un Kadi, 226. punkts); — apstrīdētajā regulā ar paredzēto naudas līdzekļu iesaldēšanu netiek pārkāptas nedz ieinteresēto personu pamattiesības izmantot īpašumu, nedz vispārīgais samērīguma princips, vērtējot to atbilstoši universālajam cilvēka pamattiesību aizsardzības standartam, uz ko attiecas jus cogens ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 288. un 289. punkts, un Kadi, 237. un 238. punkts); — tā kā attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas neparedz ieinteresētajām personām tiesības tikt uzklausītām Sankciju komitejā pirms to iekļaušanas apstrīdētajā sarakstā un nekāda imperatīva norma, kas attiecas uz starptautisko publisko kārtību, neparedz, ka ir nepieciešama iepriekšēja ieinteresēto personu uzklausīšana šajā gadījumā esošajos apstākļos, ir jānoraida argumenti par to, ka šādas tiesības ir tikušas pārkāptas ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 306., 307. un 321. punkts, un Kadi, 261. un 268. punkts); — it īpaši šādos apstākļos, kad tiek apstrīdēts pagaidu aizsardzības pasākums, kas ierobežo ieinteresēto personu īpašuma izmantojamību, šo personu pamattiesību ievērošana nenozīmē, ka ir jāpaziņo pret tām izvirzītie fakti un pierādījumi, jo Drošības padome vai tās Sankciju komiteja uzskata, ka tas nav pieļaujams starptautiskās sabiedrības drošības apsvērumu dēļ ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 320. punkts, un Kadi, 274. punkts); — Kopienu iestādēm nebija arī jāuzklausa ieinteresētās personas pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas ([Pirmās instances tiesas] spriedums lietā Yusuf, 329. punkts) vai saistībā ar tās pieņemšanu un īstenošanu ([Pirmās instances tiesas] spriedums lietā Kadi, 259. punkts); — tādas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kā tas ir šajā lietā, Pirmās instances tiesa pilnībā veic apstrīdēto regulu likumības pārbaudi attiecībā uz to, kā Kopienu iestādes ievēro kompetences normas, kā arī ārējās likumības normas un būtiskās procesuālās normas, kas ir attiecināmas uz to rīcību; Pirmās instances tiesa tāpat pārbauda apstrīdēto regulu likumību attiecībā uz Drošības padomes rezolūcijām, kuras ar šīm regulām ir jāīsteno, īpaši no procesuālās un materiālās atbilstības viedokļa, no regulu iekšējās saskaņas un samērīguma ar rezolūcijām viedokļa; Pirmās instances tiesa arī veic apstrīdēto regulu un netieši — attiecīgo Drošības padomes rezolūciju — likumības pārbaudi atbilstoši augstāka juridiska spēka starptautisko tiesību normām, kas pieder pie jus cogens, it īpaši imperatīvajām normām, kuras vērstas uz cilvēka tiesību vispārēju aizsardzību ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 334., 335. un 337. punkts, un Kadi, 279., 280. un 282. punkts); — turpretī Pirmās instances tiesai nav netieši jāpārbauda pašu attiecīgo Drošības padomes rezolūciju saderība ar tādām pamattiesībām, ko aizsargā Kopienas tiesību sistēma; Pirmās instances tiesai vairs nav jāpārbauda, vai ir pieļauta kļūda to faktu un pierādījumu novērtējumā, ko Drošības padome izvirzījusi tās veikto pasākumu pamatojumam, izņemot iepriekšējā ievilkumā noteiktos ietvarus, vai netieši jāpārbauda šo pasākumu pamatotība un samērīgums ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 338. un 339. punkts, un Kadi, 283. un 284. punkts); — tādējādi ieinteresētajām personām nav nekādu tiesiskās aizsardzības līdzekļu, jo Drošības padome neuzskata par lietderīgu izveidot neatkarīgu starptautisku tiesu, kas tiktu pilnvarota lemt — gan tiesiski, gan faktiski — par prasībām, kas celtas pret individuālajiem lēmumiem, ko pieņēmusi Sankciju komiteja ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 340. punkts, un Kadi, 285. punkts); — tādējādi iepriekšējā ievilkumā konstatētais prasītāju tiesiskās aizsardzības trūkums pats par sevi nav pretrunā jus cogens, jo: i) tiesības vērsties tiesā nav absolūtas; ii) šajā gadījumā ieinteresēto personu tiesību vērsties tiesā ierobežojums, kas izriet no tiesas imunitātes, kura principā dalībvalstu tiesību sistēmā piemīt Drošības padomes rezolūcijām, kas pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai, ir jāuzskata par neatņemamu šo tiesību sastāvdaļu; iii) šāds ierobežojums ir pamatojams gan ar to lēmumu būtību, kas Drošības padomei ir jāpieņem atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai, gan arī ar to likumīgo mērķi, un iv) tā kā nav starptautiskas tiesas, kuras kompetencē ietilptu Drošības padomes aktu likumības pārbaude, tādas organizācijas kā Sankciju komiteja izveidošana un tiesību aktos paredzētā iespēja vērsties šajā komitejā jebkurā brīdī, lai ar tādas procedūras palīdzību, kurā iesaistītas attiecīgās valdības, pārskatītu jebkuru individuālu gadījumu, ir cits saprātīgs veids, kā pienācīgi aizsargāt ieinteresēto personu pamattiesības, kuras atzīst jus cogens ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 341.–345. punkts, un Kadi, 286.–290. punkts); — tā rezultātā ir jānoraida argumenti, kas izvirzīti pret apstrīdētajām regulām un kas ir saistīti ar tiesību efektīvi vērsties tiesā pārkāpumu ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās Yusuf, 346. punkts, un Kadi, 291. punkts).”