Šajā ziņā ar to, ka mātesuzņēmums ir holdings, kurš pat neveic reālu darbību, nepietiek, lai noraidītu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju, un tas nenozīmē nekādu pierādīšanas pienākuma apgriešanu. Tam, ka mātesuzņēmums, ņemot vērā tā sabiedrības raksturu un statūtos noteikto mērķi, būtu aprobežojies vienīgi ar savas dalības pārvaldīšanu, nav nozīmes. Turklāt, lai mātesuzņēmumu sauktu pie atbildības par meitasuzņēmuma pārkāpjošu rīcību, nav nepieciešams pierādījums, ka mātesuzņēmums būtu ietekmējis sava meitasuzņēmuma politiku noteiktā jomā, uz kuru attiecas pārkāpums. Tādējādi ar faktu, ka mātesuzņēmums pats nav veicis darbību šajā nozarē, tāpat nepietiek, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju. Turklāt izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju nevar atspēkot, vienīgi pierādot, ka savu komercdarbības politiku šaurā nozīmē, tādu kā izplatīšanas vai cenu stratēģija, meitasuzņēmums ir īstenojis, šajā ziņā nesaņemot mātesuzņēmuma norādījumus. No tā izriet, ka meitasuzņēmuma patstāvību nevar pierādīt, vienīgi apliecinot, ka tas ir patstāvīgi pārvaldījis tādus savas politikas specifiskus aspektus, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto preču tirdzniecību. Ņemot vērā, ka meitasuzņēmuma patstāvība netiek vērtēta, ņemot vērā vienīgi ar uzņēmuma darbības vadību saistītos aspektus, apstāklis, ka meitasuzņēmums nekad attiecīgajā tirgū nav īstenojis īpašu informācijas politiku attiecībā uz savu mātesuzņēmumu, nav pietiekams, lai pierādītu tās patstāvību.

Sankcijai par konkurences tiesību pārkāpumiem un ar to saistītajam naudas sodam ir gan atturošā, gan arī represīvā iedarbība, un sankcija mātesuzņēmumam ir joprojām piemērojama, pat ja tas ir ierobežojis savu saimniecisko darbību, bet turpina juridiski pastāvēt, kas joprojām ļauj to sankcionēt.

Konkurences tiesību normu pārkāpuma gadījumā, ja mātesuzņēmums nav materiāli piedalījies aizliegtajā vienošanās un tā atbildība ir balstīta tikai uz tās meitasuzņēmuma dalību minētajā aizliegtajā vienošanās, mātesuzņēmuma atbildība ir uzskatāma par pilnībā atvasinātu papildu atbildību, kas ir atkarīga no tā meitasuzņēmuma atbildības, un tā tādējādi nevar pārsniegt šī pēdējā minētā atbildību.

Tomēr, aprēķinot naudas soda apmēru gadījumā, ja divas atsevišķas juridiskas personas, tādas kā mātesuzņēmums un meitasuzņēmums, lēmuma, ar kuru tām ir uzlikts naudas sods, pieņemšanas dienā vairs neveido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, šis princips neskar iespēju ņemt vērā katram no šiem uzņēmumiem piemītošos apstākļus. Tātad šādā gadījumā katrai no šīm atsevišķajām juridiskajām personām ir tiesības uz maksimālā apmēra, kas veido 10 % no apgrozījuma, individuālu piemērošanu. Tāpat tas ir attiecībā uz iespējamu iecietības programmas piemērošanu, ko nevar pieprasīt sabiedrība, kura attiecīgā pārkāpuma laikposma daļā ir ietilpusi ekonomiskajā vienībā, kuru veido uzņēmums, bet kura tajā vairs nav neietilpusi brīdī, kad šis uzņēmums ir sadarbojies ar Komisiju.

Šajā ziņā, ciktāl, aprēķinot naudas sodu pamatsummu, iespējamās atšķirības pārkāpuma ilgumā, kas ir ticis izvirzīts attiecīgi pret mātesuzņēmumu un tās meitasuzņemumu, ir tikušas pienācīgi ņemtas vērā, iespējamā pielāgošana, kas ir veikta, piemērojot maksimālo 10 % apmēru no to apgrozījuma, kā arī vienai no tām piešķirts naudas soda apmēra iespējams samazinājums neapdraud vienlīdzīgas attieksmes principu, pat ja mātesuzņēmumam uzliktā naudas soda galīgais apmērs, neraugoties uz mazāku pret to izvirzīto pārkāpuma ilgumu, būtu lielāks par meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda galīgo apmēru. Līdzīgi, samērīguma principa pārkāpums nevar izrietēt tikai no apgalvojuma par atšķirību starp attiecīgi mātesuzņēmumam un tās meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda galīgo apmēru.

(sal. ar 213.–216. un 225.–228. punktu)