ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 18. janvārī ( )

Lieta C‑328/05 P

SGL Carbon AG

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Konkurence – Speciālais grafīts – Ne bis in idem

I – Ievads

1. Ar šo apelācijas sūdzību Vācijā reģistrētā sabiedrība SGL Carbon AG (turpmāk tekstā – “SGL”) lūdz Tiesai atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03 Tokai u.c./Eiropas Kopienu Komisija ( ) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ciktāl šī tiesa ar to noraidīja SGL prasību lietā T‑91/03 atcelt Komisijas 2002. gada 17. decembra Lēmumu C(2002) 5083, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

2. Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa tostarp samazināja SGL uzlikto naudas sodu par pārkāpumu izostatiskā grafīta nozarē un pārējā daļā prasību noraidīja.

3. Šī apelācijas sūdzība, ņemot vērā tās pamatu un izvirzītos prasījumus, ir cieši saistīta ar lietā C‑308/04 P iesniegto apelācijas sūdzību, kas attiecās uz Komisijas piemērotiem naudas sodiem par dalību nolīgumos un saskaņotās darbībās grafīta elektrodu jomā. Šī lieta tika izlemta ar Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu ( ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Regula Nr. 17

4. Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 17”), 15. pants paredz:

“1. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 100 līdz 5000 norēķina vienību apmērā, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

[..]

b) sniedz nepatiesu informāciju, atbildot uz pieprasījumu, kas izteikts saskaņā ar 11. panta 3. vai 5. punktu,

[..]

2. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma [81]. panta 1. punktu vai [82]. pantu, [..]

[..]

Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.

[..]”

B – Pamatnostādnes

5. Komisijas paziņojuma ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” ( ) (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), preambulā ir paredzēts:

“Izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu [rīcības brīvību], kas noteikta saskaņā ar attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem.

Jaunā metodoloģija [metodika], ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus.”

C – Paziņojums par sadarbību

6. Komisijas paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās ( ) (turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) ir noteikti nosacījumi, kad uzņēmums, kas sadarbojas ar Komisiju tās izmeklēšanas gaitā par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvots no naudas soda, vai tam var tikt samazināts naudas sods, kas citādi tam tiktu uzlikts.

7. Paziņojuma par sadarbību A iedaļas 5. punktā paredzēts:

“Uzņēmuma sadarbība ar Komisiju ir tikai viens no apstākļiem, ko Komisija ņem vērā, nosakot naudas sodu. [..]” [Neoficiāls tulkojums]

8. Paziņojuma par sadarbību C iedaļā ar virsrakstu “Nozīmīgs naudas soda samazinājums” ir noteikts:

“Uzņēmumiem, kas gan atbilst B iedaļas no b) līdz e) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem un paziņo par slepenu vienošanos pēc tam, kad uzņēmumos, kas ir vienošanās dalībnieki, Komisija ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi, bet pārbaužu rezultātā vēl nav iegūts pietiekams pamatojums lēmuma pieņemšanas procesa uzsākšanai, naudas soda apmēru samazina par 50 līdz 75%.”

9. B iedaļā paredzētie nosacījumi, uz kuriem atsaucas C iedaļa, ir, ja attiecīgais uzņēmums:

“a) paziņo par slepenu vienošanos Komisijai pirms tā ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi attiecībā uz vienošanās dalībniekiem, ja vien Komisijas rīcībā jau nav pietiekamas informācijas paziņotās vienošanās esamības konstatēšanai;

b) pirmais sniedz izšķirošo informāciju, kas pierāda vienošanās esamību;

c) pārtrauc savu dalību aizliegtajā darbībā vēlākais brīdī, kad tas par vienošanos paziņo;

d) sniedz Komisijai visu atbilstošo informāciju un visus tā rīcībā esošus ar vienošanos saistītus dokumentus un pierādījumus un pastāvīgi un pilnībā sadarbojas visā izmeklēšanas laikā;

e) nav piespiedis citu uzņēmumu piedalīties vienošanās un nelikumīgajā darbībā tam nav bijusi iniciatora vai noteicoša loma.”

10. Saskaņā ar C iedaļas 1. punktu, “ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C iedaļā uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda apmēru samazina no 10 līdz 50 %, kas tam būtu uzlikts gadījumā, ja tas nebūtu sadarbojies”, un saskaņā ar šīs iedaļas 2. punktu “tāds gadījums var būt, ja:

– pirms paziņojuma par pretenzijām nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri būtiski palīdz konstatēt pārkāpuma esamību;

– uzņēmums pēc paziņojuma par pretenzijām saņemšanas informē Komisiju, ka tas pēc būtības neapstrīd faktus, uz kuriem Komisija balsta savus apgalvojumus.”

D – Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija

11. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 7. protokola 4. pants noteic:

“Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam

Nevienu nedrīkst no jauna tiesāt vai sodīt krimināllietā tajā pašā valstī par noziegumu, par kuru viņš jau ir ticis attaisnots vai notiesāts saskaņā ar šīs valsts likumu un kriminālprocesuālajām normām.

Iepriekšējā punkta nosacījumi nekavē atkārtotu lietas ierosināšanu saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem, ja ir jauni pierādījumi vai jaunatklāti apstākļi, vai ja iepriekšējā procesā ir pieļautas būtiskas kļūdas, kas varēja ietekmēt lietas iznākumu.

Atkāpes no šī panta saskaņā ar Konvencijas 15. pantu nav pieļaujamas.”

III – Prāvas pamatā esošie fakti un apstrīdētais lēmums

12. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa tai iesniegtās prasības pamatā esošos faktus apkopoja šādi:

“1. Ar [..] Lēmumu C(2002) 5083, galīgā redakcija, [..] Komisija konstatēja vairāku uzņēmumu dalību nolīgumos un saskaņotās darbībās speciālā grafīta nozarē EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ”) 53. panta 1. punkta izpratnē laika posmā no 1993. gada jūlija līdz 1998. gada februārim.

2. Lēmuma izpratnē termins “speciālais grafīts” apzīmē grafīta ražojumu grupu, proti, izostatisko grafītu, ekstrudēto grafītu un veidnēto grafītu, kas paredzēti dažādam lietojumam. Tas neapzīmē grafīta elektrodus, ko izmanto tērauda ražošanai.

3. Izostatiskā grafīta mehāniskās īpašības ir pārākas par ekstrudētā un veidnētā grafīta īpašībām, un katras grafīta kategorijas cena ir atkarīga no tās mehāniskajām īpašībām. Izostatiskais grafīts, lietojot elektriskās izlādes mašīnas, tostarp tiek izmantots metāla veidņu ražošanā izmantošanai automobiļu un elektronikas rūpniecībā. Tas tiek izmantots arī, lai ražotu krāsaino metālu, kā, piemēram, vara un vara sakausējumu nepārtrauktās liešanas veidnes.

4. Izostatiskā grafīta un ekstrudētā vai veidnētā grafīta ražošanas izmaksas atšķiras par vismaz 20 %. Ekstrudētais grafīts parasti ir vislētākais, un tādēļ to izvēlas, ja tas atbilst lietotāja prasībām. Ekstrudētajiem ražojumiem rūpniecībā ir plašs lietojums, galvenokārt dzelzs un tērauda, alumīnija un ķīmiskajā rūpniecībā, kā arī metalurģijā.

5. Veidnētais grafīts parasti tiek izmantots tikai plaša mēroga darbībās, jo tā kvalitāte parasti ir zemāka nekā ekstrudētā grafīta kvalitāte.

[..]

7. Lēmums attiecas uz divām atsevišķām aizliegtām vienošanās, no kurām viena attiecas uz speciālā izostatiskā grafīta tirgu un otra – uz speciālā ekstrudētā grafīta tirgu. Nebija pierādījumu par pārkāpumiem attiecībā uz veidnēto grafītu. Šīs vienošanās attiecās uz ļoti specifiskiem ražojumiem, proti, grafītu standarta un grieztos blokos, bet ne uz virpotiem ražojumiem, kas tiek ražoti pēc klienta pasūtījuma.

8. Lielākie speciālā grafīta ražotāji rietumu pasaulē ir daudznacionāli uzņēmumi. [..]

9. Laikā, kad tika pieņemts Lēmums, lielākie Kopienas/EEZ teritorijā darbojošies speciālā izostatiskā grafīta ražotāji bija Vācijas sabiedrība SGL Carbon AG (turpmāk tekstā – “SGL”) un Francijas sabiedrība Le Carbone‑Lorraine SA (turpmāk tekstā – “LCL”). Japānas sabiedrība Toyo Tanso Co. Ltd (turpmāk tekstā – “TT”) ieņēma trešo vietu, un tai sekoja citas Japānas sabiedrības, proti, Tokai Carbon Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Tokai”), Ibiden Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Ibiden”), Nippon Steel Chemical Co. Ltd (turpmāk tekstā – “NSC”) un NSCC Techno Carbon Co. Ltd (turpmāk tekstā – “NSCC”), kā arī ASV sabiedrība UCAR International Inc. (turpmāk tekstā – “UCAR”), kas vēlāk kļuva par GrafTech International Ltd.

[..]

11. Galvenie pasaules ekstrudētā grafīta tirgus dalībnieki ir UCAR (40 %) un SGL (30 %). Eiropas tirgū tie pārdeva divas trešdaļas no kopējā apjoma. Japānas ražotāju kopējā pasaules tirgus daļa bija apmēram 10 % un Kopienu tirgū – apmēram 5 %. Ekstrudēto ražojumu daļa, ko blokos vai grieztos blokos (kā nevirpotus ražojumus) pārdeva UCAR, bija 20 līdz 30 % no tās kopējā pārdotā apjoma un 40 līdz 50 % no SGL kopējā pārdotā apjoma.

12. Komisija 1997. gada jūnijā uzsāka izmeklēšanu grafītu elektrodu tirgū. Šīs izmeklēšanas rezultātā 2001. gada 18. jūlijā tika pieņemts lēmums par procesu, piemērojot EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu – Lieta COMP/E‑1/36.490 – Grafīta elektrodi (OV 2002, L 100, 1. lpp.). Šīs izmeklēšanas laikā 1999. gadā UCAR vērsās pie Komisijas, lai saskaņā ar [Paziņojumu par sadarbību] iesniegtu lūgumu. Šis lūgums attiecās uz iespējamu konkurenci traucējošu rīcību izostatiskā un ekstrudētā grafīta tirgos.

13. Pamatojoties uz UCAR iesniegtajiem dokumentiem, Komisija saskaņā ar [Regulas Nr. 17] 11. pantu pieprasīja sniegt sīku informāciju par konkurentu savstarpējiem kontaktiem SGL, Intech, Ibiden, Tokai un TT. Šie uzņēmumi sazinājās ar Komisiju un pauda nodomu sadarboties ar Komisijas izmeklēšanu.

14. ASV 2000. gada martā un 2001. gada februārī pret LCL meitas sabiedrību un TT meitas sabiedrību tika uzsākta kriminālvajāšana par dalību saistībā ar noziedzīgu aizliegto vienošanos speciālā grafīta tirgū. Šīs sabiedrības atzina savu vainu tām uzrādītajā apsūdzībā un piekrita samaksāt naudas sodu. 2001. gada oktobrī arī Ibiden atzina savu vainu un samaksāja naudas sodu.

15. Komisija 2002. gada 17. maijā Lēmuma adresātiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Savās atbildēs visas sabiedrības, izņemot Intech EDM BV un Intech EDM AG, atzinās pārkāpumā. Neviena no šīm sabiedrībām neapstrīdēja faktus pēc būtības.

16. Ņemot vērā to, ka aizliegto vienošanos dalībnieku izmantotās metodes bija līdzīgas, to, ka abi pārkāpumi attiecās uz savstarpēji saistītiem ražojumiem, un to, ka SGL un UCAR bija iesaistītas abās lietās, Komisija uzskatīja, ka pārkāpumus abu ražojumu tirgos var aplūkot vienā procedūrā.

17. Administratīvais process tika pabeigts 2002. gada 17. decembrī, pieņemot Lēmumu, kurā tika konstatēts, ka, pirmkārt, prasītājas, TT, UCAR, LCL, Ibiden, NSC un NSCC nevirpotā izostatiskā grafīta pasaules tirgū bija noteikuši orientējošās cenas (mērķa cenas) un, otrkārt, ka SGL un UCAR bija izdarījuši līdzīgu pārkāpumu nevirpotā ekstrudētā grafīta tirgū, arī vispasaules mērogā.

18. Attiecībā uz pārkāpumu izostatiskā grafīta tirgū Lēmumā norādīts, ka cenas tika noteiktas un iedalītas atkarībā no [grafīta] lietojuma, ģeogrāfiskās zonas (Eiropa vai Amerikas Savienotās Valstis) un tirdzniecības līmeņa (izplatītāji/virpošanas cehi un liela izmēra gala lietotāji ar virpošanas iespējām). Aizliegtās vienošanās mērķis bija saskaņot tirdzniecības nosacījumus un apmainīties ar informāciju par piegādēm, lai varētu sīki uzraudzīt pārdošanu un atklāt atkāpes no aizliegtās vienošanās izdotajām instrukcijām. Dažos gadījumos notika informācijas apmaiņa par lielu klientu sadalījumu.

19. Lēmums norāda, ka izostatiskā grafīta tirgū slepenie nolīgumi tika ieviesti regulārās daudzpusējās sanāksmēs četros līmeņos:

– “augstākā līmeņa sanāksmēs”, kurās tikās sabiedrību augsta līmeņa amatpersonas, kurās tika noteikti sadarbības pamatprincipi;

– “starptautiskās darba sanāksmēs” par grafīta bloku klasifikāciju dažādās kategorijās un katras kategorijas minimālo cenu noteikšanu;

– “reģionālās” (Eiropas) sanāksmēs;

– “vietējās” (valstu sanāksmēs) par Itālijas, Vācijas, Francijas, Lielbritānijas un Spānijas tirgiem.

[..]

21. Attiecībā uz ekstrudētā grafīta tirgu no Lēmuma skaidri izriet, ka šādu ražojumu Eiropas tirgus divas galvenās dalībnieces – SGL un UCAR – atzina piedalīšanos laikā no 1993. gada līdz 1996. gada beigām vairākās divpusējās sanāksmēs, kurās tika apspriests šis tirgus. UCAR un SGL vienojās palielināt ekstrudētā grafīta cenas Kopienu/EEZ tirgū. Šīs sabiedrības regulāri apsprieda cenas un ražojumu klasifikāciju, lai izvairītos no cenu konkurences. Faktiski viena vai otra no šīm pusēm pārmaiņus paziņoja klientiem par jaunajām cenām.

22. Pamatojoties uz Lēmumā konstatētajiem faktiem un juridisko novērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta atbilstīgi metodikai, kas izteikta Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu [..], un Paziņojumā par sadarbību.

23. Saskaņā ar Lēmuma rezolutīvās daļas 1. punkta pirmo daļu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu, jo tie norādītajos laika posmos ir piedalījušies nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas ietekmēja Kopienu un EEZ tirgus speciālā izostatiskā grafīta jomā:

[..]

b) SGL, no 1993. gada jūlija līdz 1998. gada februārim;

[..]

24. Saskaņā ar tā paša punkta otro daļu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu, jo tie norādītajos laika posmos ir piedalījušies nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas ietekmēja Kopienu un EEZ tirgus speciālā ekstrudētā grafīta jomā:

– SGL, no 1993. gada februāra līdz 1996. gada novembrim;

[..]

25. Saskaņā ar rezolutīvās daļas 3. punktu tiek uzlikti šādi naudas sodi:

[..]

b) SGL:

– izostatiskais grafīts: EUR 18 940 000;

– ekstrudētais grafīts: EUR 8 810 000;

[..]

26. 3. punkts turklāt noteic, ka šie naudas sodi ir jāsamaksā trīs mēnešu laikā, skaitot no Lēmuma paziņošanas dienas, ar nokavējuma procentu likmi 6,75 % apmērā.

27. Lēmums prasītājām tika nosūtīts ar 2002. gada 20. decembra vēstuli. Tajā bija norādīts, ka pēc tam, kad izbeidzas Lēmumā norādītais maksājuma termiņš, Komisija rīkosies, lai panāktu attiecīgo summu iekasēšanu; tomēr, ja Pirmās instances tiesā tiktu uzsākta tiesvedība, Komisija nerīkosies, lai izpildītu spriedumu, ja vien tiks maksāti procenti ar likmi 4,75 % un tiks sniegta bankas garantija.”

IV – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

13. Ar atsevišķiem prasības pieteikumiem SGL un citi uzņēmumi, pret kuriem bija vērsts apstrīdētais lēmums, lūdza Pirmās instances tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu.

14. Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa tostarp nolēma:

“Lietā T‑91/03 SGL Carbon/Komisija:

– naudas soda apmērs, kas uzlikts prasītājai ar Lēmuma COMP/E‑2/37.667 3. punktu, ir EUR 9 641 970 par pārkāpumu izostatiskā grafīta nozarē;

– pārējā daļā prasību noraidīt;

– prasītāja sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu, savukārt Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītājas tiesāšanās izdevumu.”

V – Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā

15. SGL lūdz Tiesu:

– daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03, ciktāl ar to noraidīta prasība lietā T‑91/03 atcelt Komisijas 2002. gada 17. decembra Lēmumu C(2002) 5083, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu;

– pakārtoti, attiecīgi samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu 2002. gada 17. decembra lēmuma 3. punktā, kā arī procentu maksājumus līdz sprieduma pieņemšanai, kā arī kavējuma procentus, kas noteikti pārsūdzētā sprieduma rezolutīvajā daļā;

– piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

16. Komisija lūdz Tiesu:

– noraidīt apelācijas sūdzību;

– piespriest apelācijas iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VI – Par apelāciju

17. SGL apelācijas sūdzībā izvirza sešus juridiskos pamatus, apgalvojot, ka procesuālie noteikumi piemēroti kļūdaini un pārkāptas Kopienu tiesības.

18. Ar pirmo pamatu SGL apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, neņemot vērā naudas sodus, kas tai iepriekš tika uzlikti Amerikas Savienotajās Valstīs, ar to pārkāpa ne bis in idem principu. Otrais pamats ir vērsts pret soda pamatsummas palielinājumu par 35 % par SGL kā vienpersoniskas līderes lomu. Trešais pamats attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā SGL iebildumus, saskaņā ar kuriem tās aizstāvības tiesības tika neatgriezeniski pārkāptas Komisijas grupas locekļu, kas strādāja ar lietu, neatbilstošu valodas zināšanu dēļ. Ar ceturto pamatu SGL apgalvo, ka tās sadarbība tika novērtēta par zemu. Ar piekto pamatu SGL apgalvo, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā tās maksātspēju un ka uzliktie naudas sodi bija nesamērīgi augsti. Ar sesto pamatu SGL apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini aprēķinājusi procentu likmi.

A – Pirmais pamats par iespējamo ne bis in idem principa pārkāpumu





Pamata apsvērumi

19. Ar pirmajā pamatā izvirzītajiem apsvērumiem SGL būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 112.–116. punktā neņemot vērā naudas sodu, kas SGL iepriekš 1999. gadā tika uzlikts Amerikas Savienotajās Valstīs. Šo sankciju rezultātā, pat tikai pamatojoties uz dabiskajām tiesībām, būtu bijis jāsamazina uzliktais naudas sods. Tas izriet no pareizas ne bis in idem pamatprincipa izpratnes, kas pretstatā Pirmās instances tiesas atzinumam ir piemērojams arī attiecībā uz sankcijām, kuras piemērojušas trešās valstis.

20. Attiecībā uz šī principa saturu un piemērošanas jomu SGL it īpaši atsaucas uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantu, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 7. protokola 4. pantu, dalībvalstu valsts tiesību sistēmām un vairākiem Eiropas Kopienu Tiesas un Pirmās instances tiesas spriedumiem. Atšķirībā no Pirmās instances tiesas kļūdainā secinājuma pārsūdzētā sprieduma 112. punktā no sprieduma lietā Boehringer ( ) neizriet, ka sodu saskaitīšanas aizliegums nav piemērojams tādās lietās, kurās, kā tas ir izskatāmajā lietā, divu pārkāpumu pamatā esošie fakti ir vienādi. Teritorialitātes princips, uz kuru Pirmās instances tiesa atsaucās pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, nav pretrunā šim uzskatam. Turklāt, ciktāl Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā ir uzskatījusi, ka Kopienu iestāžu un Amerikas Savienoto Valstu iestāžu aizsargātās intereses nav vienādas, šis secinājums ir kļūdains.

21. Turklāt SGL it īpaši apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdījās, pārsūdzētā sprieduma 114. punktā konstatējot, ka nebija jāizvērtē SGL apgalvojums, ka naudas sods, kas tai Amerikas Savienotajās Valstīs tika uzlikts par tās dalību aizliegtajā vienošanās par grafītu elektrodiem, attiecās arī uz speciālo grafītu, vai attiecībā uz šo jautājumu jāuzklausa SGL nosauktais liecinieks. SGL katrā ziņā bija pierādījusi “idem” esamību.

22. Tiesas sēdē SGL papildus norādīja attiecībā uz Tiesas spriedumu lietā SGL Carbon ( ), ka, kaut gan Tiesa noraidīja viedokli, ka jebkurā gadījumā ir jāņem vērā sankcija, kas uzņēmumam piemērota trešā valstī, tas nenozīmē, ka Komisijai nav rīcības brīvības šo apstākli ņemt vērā. It īpaši, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt sankcijas samērīgumu, Komisijai faktiski var būt pienākums izmantot tās rīcības brīvību šajā jautājumā tādējādi, lai ņemtu vērā tādas iepriekšējas sankcijas, kā tās, kas apskatāmas šajā lietā.

23. Komisija izvirza detalizētus apsvērumus, lai atspēkotu SGL izvirzītos argumentus, un uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatoti atzina, ka ne bis in idem princips šajā lietā nebija piemērojams.

Vērtējums

24. Sākumā jāatzīmē, ka ne bis in idem princips aizliedz vairāk nekā vienreiz sodīt vienu un to pašu personu par vienu un to pašu prettiesisku rīcību, lai aizsargātu vienu un to pašu tiesisko interesi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips, kas ir aizsargāts arī ECTK 7. protokola 4. pantā, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesas ( ). Visbeidzot, ir jāatgādina, ka šī principa piemērošana ir atkarīga no trīskārša nosacījuma, proti, faktu vienāduma, pārkāpēja vienāduma un aizsargājamo tiesisko interešu vienāduma. Līdz ar to saskaņā ar šo principu vienu un to pašu personu nedrīkst sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu pretlikumīgo rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas juridiskās intereses ( ).

25. Turklāt, tiešāk pievēršoties apskatāmajam apelācijas sūdzības pamatam, jāatzīmē, ka Eiropas Kopienu Tiesa spriedumos lietās SGL Carbon ( ) un Showa Denko ( ) ir nolēmusi un būtībā to pašu secinājusi spriedumā lietā Archer Daniels ( ), ka Komisijai nav pienākuma ņemt vērā procedūras un sankcijas par konkurences tiesību pārkāpumu, kam uzņēmums ir ticis pakļauts trešās valstīs.

26. Šajā sakarā Tiesa lietā SGL Carbon noraidīja līdzīgus apgalvojumus, kas būtībā bija pamatoti ar tiem pašiem argumentiem, ko SGL ir izvirzījusi šajā lietā.

27. Attiecībā uz ne bis in idem principa piemērošanas jomu saistībā ar gadījumiem, kuros kādas trešās valsts iestādes ir rīkojušās saskaņā ar to pilnvarām uzlikt sodus konkurences tiesību jomā, kas piemērojamas šīs valsts teritorijā, Tiesa pamatojumā vispirms norādīja uz šādas aizliegtas vienošanās starptautisko mērogu, kam it īpaši ir raksturīga trešo valstu tiesību sistēmu iesaistīšana to attiecīgajās teritorijās, un atzīmēja, ka trešo valstu iestāžu, kuru pienākums ir brīvas konkurences aizsardzība, pilnvaru izmantošana saskaņā ar to teritoriālo kompetenci atbilst šo valstu īpašajām prasībām ( ).

28. Tiesa turklāt norādīja, ka, elementi, kas veido trešo valstu tiesību sistēmas konkurences jomā, ietver ne tikai īpašus mērķus un nolūkus, bet noved pie īpašu materiālo normu pieņemšanas, kā arī ļoti atšķirīgām tiesiskajām sekām administratīvo tiesību, krimināltiesību vai civiltiesību jomā, kad šo valstu iestādes ir konstatējušas, ka ir notikuši piemērojamo konkurences normu pārkāpumi.

29. Tiesa skaidri nošķīra šo situāciju – ko raksturo dažādas teritoriālās jurisdikcijas un tiesību sistēmu, kuras cenšas sasniegt savus mērķus, un tai raksturīgos mērķus, daudzējādība – no situācijas, kurā attiecībā uz uzņēmumu konkurences tiesību jomā tiek piemērotas tikai Kopienu tiesības un vienas vai vairāku dalībvalstu tiesības, tas ir, kad aizliegtā vienošanās ietilpst tikai Eiropas Kopienu tiesību sistēmas teritoriālās piemērošanas jomā ( ).

30. Tā uzsvēra Kopienu līmenī aizsargāto tiesisko interešu īpatnības, kuru dēļ Komisijas izmantotais vērtējums saskaņā ar tās kompetenci šajā jomā var būtiski atšķirties no trešo valstu iestāžu vērtējuma.

31. Līdz ar to, būtībā ņemot vērā atšķirību starp Kopienu tiesību sistēmās aizsargātajām tiesiskajām interesēm un trešās valstīs, it īpaši Amerikas Savienotajās Valstīs, aizsargātajām tiesiskajām interesēm, Tiesa konstatēja, ka Pirmās instances tiesa pareizi nosprieda, ka ne bis in idem princips nav piemērojams.

32. Atbilstošais SGL pamats šajā lietā, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pārkāpts ne bis in idem princips, līdz ar to ir jānoraida tā paša iemesla dēļ.

33. Attiecībā uz SGL atsauci uz citiem principiem, piemēram, dabisko tiesību [“natural justice”] principu, jāpiebilst, ka Tiesa [spriedumā] lietā SGL Carbon konstatēja, ka nav tādu principu, tai skaitā starptautisko publisko tiesību principu, kas liktu Komisijai ņemt vērā procedūras un sankcijas, kuras attiecīgajam uzņēmumam ir tikušas piemērotas trešās valstīs ( ).

34. Attiecībā uz tiesas sēdē izvirzīto SGL apsvērumu, ka spriedums lietā SGLCarbon ir jāizprot tādējādi, ka tas dod Komisijai rīcības brīvību izlemt, vai ņemt vērā sankciju, kas iepriekš uzlikta trešā valstī, un ka Komisijai galu galā var būt pienākums to darīt, pietiek tikai pateikt, ka ar šādu pieeju šķietami cenšas sagrozīt Tiesas pretējo skaidri izteikto interpretāciju spriedumā šajā lietā, un līdz ar to tā nevar tikt atbalstīta ( ).

35. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā un ar to nepārkāpa ne bis in idem principu, pārsūdzētā sprieduma 112.–116. punktā atzīstot, ka Komisijai, uzliekot naudas sodu SGL, nebija jāņem vērā sodus, kas SGL iepriekš tika piemēroti Amerikas Savienotajās Valstīs.

36. Turklāt it īpaši attiecībā uz Pirmās instances tiesas atsauci pārsūdzētā sprieduma 112. punktā uz spriedumu lietā Boehringer ( ) Kopienu Tiesa šajā lietā faktiski neizlēma jautājumu par to, vai Komisijai ir jāņem vērā sods, ko ir uzlikušas trešās valsts iestādes, jo netika konstatēts, ka darbības, kuras Komisija, no vienas puses, un ASV iestādes, no otras puses, pārmeta prasītājai, patiesībā bija vienādas ( ).

37. Tomēr Tiesa spriedumā šajā lietā konstatēja, ka ne bis in idem princips noteic, ka darbībām jābūt identiskām un ka šīm darbībām nebūtu būtiski jāatšķiras attiecībā uz to priekšmetu (mērķi), kā arī to ģeogrāfisko uzsvaru ( ).

38. Pārsūdzētā sprieduma 112. punktā attiecībā uz tās secinājumiem par šo principu norādot, ka, “ja fakti, uz kuriem ir balstīti divi pārkāpumi, izriet no viena un tā paša nolīgumu kopuma, tomēr tie ir atšķirīgi gan pēc to mērķa, gan to ģeogrāfiskās piemērošanas jomas, tad ne bis in idem princips nav piemērojams”, Pirmās instances tiesa tikai pareizi piemēroja šo judikatūru.

39. Visbeidzot, attiecībā uz apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 114. punktā neaplūkoja SGL apgalvojumu, ka sodi, kas tai Amerikas Savienotajās Valstīs tika uzlikti par dalību aizliegtā vienošanās par grafītu elektrodiem, attiecās arī uz speciālo grafītu, un attiecībā uz šo jautājumu neuzklausīja SGL nosauktos lieciniekus, ir jāatzīmē, ka, tā kā Pirmās instances tiesai – kā norādīts iepriekš – bija tiesības uzskatīt, ka ne bis in idem princips nav piemērojams attiecībā uz trešās valstīs piemērotiem sodiem tādēļ, ka aizsargātās tiesiskās intereses nav vienotas, tā attiecīgi pamatoti konstatēja, ka nebija jāanalizē arī “idem” pastāvēšana attiecībā uz faktiem, tas ir, to pašu rīcību. Līdz ar to jānoraida arī šis apsvērums.

40. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats līdz ar to ir jānoraida kā nepamatots.

B – Otrais pamats, ar ko apstrīd naudas soda apmēra palielināšanu par 35 % saskaņā ar apgalvojumu, ka SGL bija vienpersoniska līdere





Pamata apsvērumi

41. Ar savu otro pamatu SGL apstrīd Pirmās instances tiesas secinājumus pārsūdzētā sprieduma 138.–155. un 316.–331. punktā, kuros tika atzīts, ka SGL bija patiesā aizliegtās vienošanās līdere, un atzīts, ka SGL par to uzliktais naudas soda pamatsummas palielinājums ir jāsamazina no 50 uz 35 %.

42. Šim pamatam ir divas daļas.

43. Pirmkārt, SGL būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoja naudas soda palielinājumu par 35 %, jo neapstrīdamie fakti un pašas tiesas pretrunīgie secinājumi nevar būt šādas rīcības pamatā. Šajā sakarā SGL atsaucas uz saviem apsvērumiem Pirmās instances tiesā, kuru kopsavilkums ir sniegts pārsūdzētā sprieduma 303.–310. punktā.

44. Otrkārt, SGL būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini pieņēma, ka attiecībā uz vienīgās līderes lomas piedēvēšanu paziņojums par iebildumiem bija pietiekams, lai apmierinātu tās aizstāvības tiesības. Pirmās instances tiesa neņēma vērā faktu, ka no Komisijas iebildumiem neizrietēja, ka tā bija iecerējusi uzskatīt SGL par aizliegtās vienošanās vienīgo līderi. Līdz ar to šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. punktā kļūdaini uzskatīja, ka SGL varēja pienācīgi aizstāvēties, pamatojoties uz paziņojumā par iebildumiem iekļauto informāciju.

45. Komisija apstrīd visus SGL izvirzītos apsvērumus un norāda, ka šis pamats vismaz daļēji nav pieņemams.

Vērtējums

46. Attiecībā uz šī pamata pirmo daļu vispirms ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzība var tikt balstīta tikai uz pamatiem par tiesību normu pārkāpumiem un nevis uz faktu izvērtējumu. Pirmās instances tiesai ir izņēmuma kompetence, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatāciju materiālā neprecizitāte ir acīmredzama no šai tiesai iesniegtajiem dokumentiem, un, otrkārt, novērtēt šos faktus. Līdz ar to Kopienu tiesai nav tiesību konstatēt faktus vai principā izvērtēt pierādījumus, kurus Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi, pamatojot šos faktus. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un procesuālie noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu vākšanu, tikai Pirmās instances tiesa var veikt tai iesniegto pierādījumu novērtējumu ( ).

47. Kopienu Tiesa turklāt nevar izskatīt apelācijas sūdzību, kas faktiski ir prasība veikt Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma atkārtotu pārbaudi. Gluži pretēji, saskaņā ar EKL 225. pantu, Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu un Kopienu Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunktu apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tā sprieduma, kuru SGL lūdz atcelt, apstrīdētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, kas īpašā veidā pamato šo apelāciju. Šim nosacījumam neatbilst apelācijas sūdzība, kas – pat neietverot argumentāciju, kas īpaši norādītu uz kļūdu tiesību piemērošanā, kura ir pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, – aprobežojas ar iepriekš Pirmās instances tiesā jau izvirzītu juridisko pamatu un argumentu atkārtošanu vai [tekstuālu] atkārtošanu ( ).

48. SGL ar otrā pamata pirmo daļu apstrīd Pirmās instances tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 316. un turpmākajos punktos, ka SGL bija aizliegtās vienošanās faktiskā līdere. Tā tomēr neizvirza nevienu apsvērumu, kas parādītu, kādas kļūdas tiesību piemērošanā šajā sakarā ir pieļāvusi Pirmās instances tiesa. Līdz ar to SGL apsvērumi patiesībā ir vērsti pret Pirmās instances tiesas secinājumiem un faktu novērtējumu šajā sakarā. Turklāt, ciktāl SGL atsaucas uz un atkārto Pirmās instances tiesā izvirzītos apsvērumus, šī pamata daļa faktiski ir prasība veikt jau Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma atkārtotu pārbaudi.

49. Līdz ar to ir jāsecina, kā pareizi atzīmēja Komisija, ka otrā pamata pirmā daļa šajā sakarā ir jānoraida kā nepieņemama.

50. Tomēr tiktāl, ciktāl SGL apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir pretrunīgs, tas ir tiesību jautājums, uz ko kā tādu var atsaukties apelācijā ( ).

51. Saskaņā ar SGL teikto Pirmās instances tiesas secinājumi pārsūdzētajā spriedumā ir pretrunīgi, jo tā atzina, no vienas puses, šī sprieduma 328. un turpmākajos punktos, ka citu aizliegtās vienošanās dalībnieku, it īpaši LCL un Tokai, rīcība tik ļoti neatšķīrās no SGL rīcības kā apgalvoja Komisija, tomēr tā sprieduma 331. punktā principā apstiprināja naudas soda palielināšanu, vienīgi samazinot to līdz 35 %.

52. Es nepiekrītu, ka pastāv pretruna, jo Pirmās instances tiesa nenorādīja, ka nebija starpības starp SGL pārkāpuma un Tokai un LCL pārkāpumu smagumu, bet vienīgi konstatēja, ka šī starpība nebija pietiekami ievērojama, lai attaisnotu SGL piemērotā naudas soda palielinājumu par 50 %. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, izmantojot savu neierobežoto jurisdikciju, pārsūdzētā sprieduma 331. punktā samazināja soda naudas palielinājumu no 50 % uz 35 %. Līdz ar to šim argumentam nav pamata.

53. Attiecīgi ir jānoraida otrā pamata pirmā daļa.

54. Attiecībā uz šī pamata otro daļu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir tikušas pārkāptas SGL aizstāvības tiesības, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā pareizi aprakstīja Kopienu Tiesas pastāvīgajā judikatūrā noteikto naudas sodu aprēķināšanas standartu, saskaņā ar kuru, ja Komisija paziņojumā par pretenzijām tieši norāda, ka tā izsvērs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekami naudas sodi, un norāda galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas varētu ietekmēt naudas soda uzlikšanu, piemēram, apgalvotā pārkāpuma smagums un ilgums un fakts, ka pārkāpums izdarīts “tīši vai nolaidības dēļ”, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem ( ).

55. Pirmās instances tiesa pamatoti atzina arī, ka, šādi rīkojoties, Komisija ir sniegusi šiem uzņēmumiem informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret pārkāpuma konstatējumu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu ( ).

56. Tā pareizi konstatēja, ka šajā kontekstā procesā Komisijā aizstāvības tiesības tiek nodrošinātas, izmantojot iespēju iesniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, smagumu un pārkāpuma pret konkurenci vērstā rakstura iepriekš paredzamību, bet ka – gluži pretēji – Komisijai nav pienākuma izskaidrot, kā tā izmantotu katru no šiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, nosakot naudas soda apmēru ( ).

57. Pēc manām domām, ņemot vērā šo judikatūru, Pirmās instances tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka apskatāmajā paziņojumā par iebildumiem tika pietiekami precīzi norādīts, kā Komisija bija iecerējusi noteikt naudas sodu, it īpaši attiecībā uz pārkāpuma smagumu.

58. Kā Pirmās instances tiesa atzīmēja pārsūdzētā sprieduma 148. punktā, kaut gan šī klasifikācija beigu beigās netika apstiprināta attiecībā uz LCL, paziņojumā par iebildumiem jebkurā gadījumā tika apgalvots, ka SGL un LCL bija aizliegtās vienošanās līderes jeb iniciatores. Līdz ar to SGL kļuva zināms, ka Komisija bija iecerējusi to uzskatīt par aizliegtās vienošanās līderi un ka tas var tikt ņemts vērā, nosakot naudas sodu.

59. Tas, ka Komisija galu galā atzina SGL par aizliegtās vienošanās vienīgo līderi, manuprāt, negrozīja SGL pozīciju tādā mērā, lai būtiski vājinātu tās aizstāvības tiesības, ņemot vērā to, ka paziņojuma par iebildumiem būtība ir tāda, ka tas ir provizorisks un Komisija to var labot, veicot vēlāku izvērtējumu, ņemot vērā apsvērumus, ko tai iesniedz puses, atteikties no noteiktiem apgalvojumiem, piemēram, no apgalvojuma, ka LCL bija aizliegtās vienošanās līdere.

60. Jāpiebilst, kā ir norādījusi Komisija, ka, ņemot vērā Pamatnostādnes un Komisijas praksi šajā sakarā, uzlikto naudas sodu var palielināt par 50 % neatkarīgi no tā, vai kā aizliegtās vienošanās līderis tiek klasificēts tikai viens no aizliegtās vienošanās dalībniekiem vai vairāki dalībnieki.

61. Turklāt Pirmās instances tiesa šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 149. punktā konstatēja, ka nekas neliecina par to, ka SGL kā aizliegtās vienošanās līderes atbildība tika palielināta tādēļ, ka uz to tika attiecināta tā dalītās līderes lomas daļa, ko Komisija sākotnēji attiecināja uz LCL. Tas ir fakta konstatējums, ko Eiropas Kopienu Tiesai nav tiesību izvērtēt, ņemot vērā to, ka SGL nav apgalvojusi, ka Pirmās instances tiesa šajā sakarā sagrozīja pierādījumus ( ).

62. Līdz ar to ir jānoraida arī otrā pamata otrā daļa.

C – Trešais pamats, ar kuru tiek apgalvots, ka tika pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā attiecībā uz sūdzību par Komisijas grupas locekļu, kas strādāja ar lietu, nepietiekošajām valodas zināšanām





Pamata apsvērumi

63. Ar trešo pamatu SGL būtībā apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 154. punktā Pirmās instances tiesa par spīti SGL pamatotajiem apsvērumiem un pierādījumu iesniegšanas piedāvājumiem neņēma vērā SGL iebildumu, saskaņā ar kuru tās aizstāvības tiesības tika neatgriezeniski pārkāptas Komisijas grupas locekļu, kas strādāja ar lietu, neatbilstošo valodas zināšanu dēļ.

64. Pirmās instances tiesa kļūdījās, konstatējot, ka šis iebildums bija tikai pieņēmums, ko neatbalstīja ticami pierādījumi. Tas rada kļūdainu faktu novērtējumu.

65. Turklāt tas, ka ierēdņiem nebija nepieciešamās valodas prasmes, liedza SGL izmantot tās aizstāvības tiesības administratīvajā procedūrā. Uzskatot šo apstākli par neatbilstošu, Pirmās instances tiesa ar to pārkāpa tās tiesības uz aizstāvību.

66. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesas secinājumi pārsūdzētā sprieduma 154. un 155. punktā ir pareizi un tos neatceļ faktu nepareizs novērtējums vai aizstāvības tiesību pārkāpums. Tā uzskata, ka, tā kā administratīvo procesu vadīja Konkurences ģenerāldirektorāts un to pabeidza Eiropas Komisija kopumā, atsevišķa izmeklēšanas grupas locekļa valodas prasme nav izšķiroša.

Vērtējums

67. Ciktāl SGL ar trešo pamatu apstrīd, pirmkārt, Pirmās instances tiesas secinājumu pārsūdzētā lēmuma 154. punktā, ar kuru tā noraidīja SGL apgalvojumu, ka Komisija bija uzticējusi SGL “Vācijas lietu” ierēdņiem, kuri nepietiekami pārvaldīja vācu valodu, šis secinājums ir balstīts uz faktu novērtējumu un pierādījumu izvērtējumu, kas paši par sevi nevar tikt apstrīdēti apelācijā ( ). Tā kā tas tā ir, līdz ar to trešais pamats šajā sakarā nav pieņemams.

68. Turklāt attiecībā uz to izvirzīto apsvērumu par šo jautājumu, ka SGL bija piedāvājusi papildu pierādījumus šī pamata atbalstam, ir jāatzīmē, ka Pirmās instances tiesai ir jānovērtē, vai šāds piedāvājums attiecas uz strīda priekšmetu un vai ir jāizskata papildu pierādījumi ( ).

69. Attiecībā uz nākamo SGL apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa, ņemot vērā faktu, ka attiecīgajiem ierēdņiem trūka nepieciešamo valodas (šajā gadījumā – vācu valodas) prasmju, ar to pārkāpa tās tiesības uz aizstāvību, vispirms ir jāatzīmē, kā norādīts iepriekš, ka Pirmās instances tiesa jau tika noraidījusi šo apgalvojumu par faktiem un līdz ar to šis jautājums kā tāds – vai ar šo apstākli tika pārkāptas tiesības tikt uzklausītam – patiesībā netika izskatīts šajā tiesā.

70. Otrkārt, es tomēr uzskatītu, ka atsevišķa Komisijas izmeklēšanas grupas locekļa valodas prasme – vai šādas prasmes neesamība – per se nevarētu būt izšķiroša. Par procedūrām konkurences tiesību jomā ir atbildīga visa Komisija kopumā un tā ir arī kolektīvi atbildīga par šo procedūru noslēgumā pieņemtajiem galīgajiem lēmumiem.

71. Kā Pirmās instances tiesa pamatoti norādīja pārsūdzētā sprieduma 154. punktā, ja SGL patiešām būtu pierādījusi, ka dati, uz kuriem Komisija pamatojās apstrīdētajā lēmumā, bija neprecīzi, tad šī lēmuma iedarbību mazinātu būtiska kļūda un attiecīgi tas šajā sakarā šī iemesla dēļ varētu tikt atcelts, neatkarīgi no tā, vai šo trūkumu būtu radījušas atsevišķa izmeklēšanas grupas locekļa nepietiekamās valodas zināšanas vai arī kāds cits apstāklis Komisijas iekšējā organizācijā, kura dēļ tā būtu pieļāvusi šo kļūdu.

72. No tā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida.

D – Ceturtais pamats, ar kuru tiek apgalvots, ka SGL sadarbība netika pietiekami novērtēta attiecībā uz naudas soda samazināšanu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību





Pamata apsvērumi

73. SGL ar ceturto pamatu apstrīd Pirmās instances tiesas secinājumus pārsūdzētā sprieduma 367.–375. punktā, ar kuriem tā noraidīja SGL apsvērumus par Paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un ka līdz ar to šī tiesa nepietiekami samazināja uzlikto naudas sodu.

74. SGL būtībā apgalvo, ka tās sniegtā sadarbība netika pietiekami novērtēta. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 367. punktā kļūdaini konstatēja, ka SGL nebija tiesību uz lielāku samazinājumu tādēļ, ka tā bija kļūdaini klasificēta kā aizliegtās vienošanās līdere. Otrkārt, SGL apgalvo, ka tā tika diskriminēta, jo tās sniegtā sadarbība bija vismaz tikpat nozīmīga kā citu lietas dalībnieku, it īpaši UCAR, sadarbība.

75. SGL kritizē Pirmās instances tiesas secinājumus pārsūdzētā sprieduma 368., 370. un 373. punktā un šajā sakarā tostarp apgalvo, ka sniegtās sadarbības vērtība nav atkarīga no tā, vai Komisija faktiski ņem vērā sniegto informāciju.

76. Kā uzskata Komisija, attiecīgie Pirmās instances tiesas secinājumi ir pareizi un SGL prasījumi, kuri daļēji nav pieņemami, ir jānoraida pilnībā.

77. Tā it īpaši atsaucas uz Komisijas rīcības brīvību attiecībā uz naudas soda samazināšanu un it īpaši attiecībā uz dažādo aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbības kvalitātes un noderīguma izvērtēšanu. Turklāt, kā pareizi tika atzīmēts pārsūdzētajā spriedumā, ja Pirmās instances tiesa būtu izlēmusi, ka Komisijai būtu bijis jākonstatē, ka noteikts uzņēmums noteiktā laika posmā ir izdarījis pārkāpumu, tad šī tiesa būtu uzņēmusies Komisijas pilnvaras.

Vērtējums

78. Vispirms ir jāpatur prātā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība, nosakot naudas soda apmēru, tai skaitā samazinot naudas sodu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību ( ). Lai gan līdz ar to Kopienu Tiesai ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir pareizi novērtējusi šo Komisijas īstenoto rīcības brīvību, Kopienu Tiesa, kad tā lemj apelācijas tiesvedībā, nevar taisnīguma apsvērumu dēļ ar savu novērtējumu aizstāt Pirmās instances tiesas novērtējumu, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, veikusi, lemjot par naudas sodu apmēru ( ).

79. Attiecībā uz apsvērumu par SGL piešķirto naudas soda samazinājumu Pirmās instances tiesa, pirmkārt, šajā sakarā savu izvērtējumu, pēc manām domām, pareizi, balstīja uz pieņēmumu, ka saskaņā ar Paziņojuma ar sadarbību skaidro formulējumu, kas attiecas uz uzņēmumu, kurš “pirmais” sniedz “izšķirošo” informāciju, kas pierāda aizliegtās vienošanās “esamību”, tikai viens uzņēmums, tas ir uzņēmums, kurš pirmais sniedz šādu informāciju, kas pierāda vienošanās esamību, un nevis citi uzņēmumi, kuri (vēlāk) sniedz pierādījumus par atsevišķiem laikposmiem vai noteiktiem aspektiem šīs aizliegtās vienošanās pastāvēšanā, var būt tiesīgs saņemt ļoti būtisku naudas soda samazinājumu saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B iedaļu.

80. Līdz ar to Pirmās instances tiesa varēja pamatoti uzskatīt, ka Komisijai bija tiesības atzīt, ka vienīgi UCAR bija pirmais uzņēmums Paziņojuma par sadarbību B un C iedaļas izpratnē.

81. No tā izriet, ka arī Pirmās instances tiesa nekļūdījās, pārsūdzētā sprieduma 367. punktā konstatējot, ka tāpēc, ka SGL bija aizliegtās vienošanās līdere, tā neatbilda ne Paziņojuma par sadarbību B iedaļas b) apakšpunkta, ne B iedaļas e) apakšpunkta nosacījumiem. Šis secinājums bija balstīts uz faktu novērtējumu, kuru, kā es esmu norādījis iepriekš ( ), nevar apstrīdēt šīs apelācijas sūdzības ietvaros.

82. Turklāt attiecībā uz SGL prasījumu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 368. punktu, Pirmās instances tiesa pareizi konstatēja, ka Komisijai nav pienākuma atlīdzināt par sadarbību ar naudas soda samazinājumu, ja Komisija neņem vērā attiecīgos pierādījumus, lai konstatētu vai sodītu par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu. Šajā sakarā Kopienu Tiesas judikatūra parāda, ka šāda sadarbība var pamatot naudas soda apmēra samazinājumu sadarbības dēļ tikai tad, ja šī sadarbība ļauj Komisijai izpildīt tās pienākumu konstatēt pārkāpumu un to izbeigt un tā faktiski veicina Komisijas uzdevuma izpildi ( ), kas nevar notikt, ja Komisija pat nav ņēmusi vērā attiecīgo sadarbību.

83. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 369. un 370. punktā pamatoti norādīja, ka, ņemot vērā Komisijai šajā jomā piešķirto rīcības brīvību, tai nevar būt pienākuma atklāt un sodīt par katru pret konkurences tiesībām vērsto rīcību, kā arī Kopienu tiesas nevar secināt – kaut vai tikai attiecībā uz naudas soda samazināšanu –, ka Komisijai, ņemot vērā tai pieejamos pierādījumus, būtu bijis jākonstatē, ka noteikts uzņēmums noteiktā laikposmā ir izdarījis pārkāpumu. Līdz ar to SGL nevar prasīt, ka par tās ieguldījumu būtu bijis jāatlīdzina, būtiski samazinot naudas sodu, tāpēc, ka Komisijai, ņemot vērā sniegto ieguldījumu, būtu bijis pienākums konstatēt vai sodīt par noteiktu pārkāpumu.

84. Visbeidzot, attiecībā uz SGL apgalvojumu, ka tās sniegtā sadarbība netika pietiekami novērtēta salīdzinot ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku sniegto sadarbību, ir jānorāda, pirmkārt, kā Pirmās instances tiesa pareizi atzīmēja pārsūdzētā sprieduma 371. punktā – Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot dažādo aizliegtās vienošanās dalībnieku sniegtās sadarbības kvalitāti un noderīgumu. Otrkārt, SGL nav norādījusi, kādā veidā Pirmās instances tiesa nenosodīja Komisijas veikto acīmredzami nepareizo šīs rīcības brīvības izmantošanu.

85. Turklāt attiecībā uz SGL apgalvojumu, ka tā ir tikusi diskriminēta salīdzinājumā ar UCAR, ir jāatzīmē, ka, kaut gan noteicot naudas sodu un piešķirot samazinājumu, Komisijai, lai gan tai ir plaša rīcības brīvība, principā ir saistošs vienlīdzīgas attieksmes princips ( ), UCAR tās sniegtās sadarbības rezultātā pamatoti, kā es esmu norādījis iepriekš, tika klasificēta kā “pirmais” uzņēmums Paziņojuma par sadarbību B iedaļas izpratnē. Tā iemesla dēļ tās ieguldījuma apjoms un tai piešķirtais samazinājums nav nekādā veidā saistīti ar SGL sniegto ieguldījumu un tai piešķirto samazinājumu. Līdz ar to SGL nevar apgalvot, ka tā ir tikusi diskriminēta tāpēc, ka pastāv atšķirība starp tai un UCAR piešķirtajiem samazinājumiem.

86. No tā izriet, ka Pirmās instances secinājumos attiecībā uz SGL uzliktā naudas soda samazinājumu nav tikušas pieļautas tiesiskas kļūdas. Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida.

E – Piektais pamats, ar kuru tiek apgalvots, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā SGL maksātspēju un ka uzliktie naudas sodi bija nesamērīgi augsti





Pamata apsvērumi

87. Ar piekto pamatu SGL apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdījās, pārsūdzētā sprieduma 333. punktā konstatējot, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nebija pienākuma ņemt vērā SGL sarežģīto finansiālo situāciju un to, ka tai nebija līdzekļu, ar ko samaksāt naudas sodu.

88. Šī pamata atbalstam SGL būtībā izvirza divus apsvērumus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka uzliktais naudas sods – pat ņemot vērā samazinājumu – pats par sevi ir nesamērīgi augsts un vēl jo vairāk tāpēc, ka, pieņemot lēmumu, netika ņemta vērā attiecīgās sabiedrības maksātspēja. Otrkārt, SGL apgalvo, ka Komisijai un Tiesai ir tiesisks pienākums ņemt vērā SGL maksātspēju. Nepārbaudot to, vai uzliktais naudas sods apdraud attiecīgās sabiedrības ekonomisko dzīvotspēju, Pirmās instances tiesa nepareizi interpretēja Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu.

89. Komisija norāda, ka šie apsvērumi nav pieņemami vai katrā ziņā tie ir nepamatoti.

Vērtējums

90. Piektais pamats ir jāatzīst par nepieņemamu, ciktāl, pirmkārt, SGL savā apelācijas sūdzībā ir izvirzījusi vairākus argumentus, ar kuriem tiek apšaubīts piemērotā naudas soda samērīgums, jo faktiski tās mērķis ir no jauna vispārēji pārbaudīt naudas sodus, ko Kopienu Tiesai nav kompetences darīt apelācijas tiesvedībā ( ).

91. Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā SGL maksātspēju, ir jāatzīmē, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kuru pilnībā atspoguļo pārsūdzētā sprieduma 333. punkts, Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma slikto finansiālo stāvokli, jo šāda pienākuma atzīšana radītu nepamatotas konkurences priekšrocības uzņēmumiem, kas ir vismazāk pielāgojušies tirgus apstākļiem ( ).

92. Turklāt attiecībā uz Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu, kas norāda, ka jāņem vērā uzņēmuma reālā maksātspēja, Kopienu Tiesa spriedumā lietā SGL Carbon jau ir lēmusi, ka šī prasība nekādā veidā nav pretrunā iepriekš minētajai judikatūrai. Kā Tiesa norādīja spriedumā tajā lietā, maksātspējai var būt nozīme tikai saistībā ar “konkrētiem sociāliem apstākļiem”, proti, sekām, kādas varētu rasties naudas soda samaksāšanas rezultātā, it īpaši izraisot bezdarba paaugstināšanos vai nozaru ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanos, pasliktinot attiecīgā uzņēmuma piegādātāju un pircēju ekonomisko stāvokli ( ).

93. Ņemot to vērā, es piekrītu Pirmās instances tiesai, ka tas, ka Kopienu iestādes veikta pasākuma rezultātā noteikts uzņēmums tiek atzīts par maksātnespējīgu vai tiek likvidēts, pats par sevi nav aizliegts Kopienu tiesībās. Piedevām SGL nav iesniedzis pierādījumus par to, ka pastāv konkrēti sociālie apstākļi iepriekš minētajā izpratnē.

94. Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 333. punktā noraidot pamatu, ar kuru tika apgalvots, ka Komisija netika ņēmusi vērā SGL maksātspēju.

95. Piektais pamats līdz ar to ir jānoraida.

F – Sestais pamats, ar ko tiek apgalvots, ka procentu likmju noteikšana bija kļūdaina





Pamata apsvērumi

96. Sestais pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 408.–415. punktu, kuros Pirmās instances tiesa noraidīja pamatus, ar kuriem SGL lūdza atcelt procentu likmes, kas bija noteiktas apstrīdētā lēmuma 3. punkta trešajā daļā (6,75 %) un Komisijas 2002. gada 20. decembra vēstulē (2 %).

97. SGL uztur spēkā argumentus, kurus tā iesniedza Pirmās instances tiesā par to, ka noteiktās procentu likmes bija pārāk augstas un ka jāatceļ apstrīdētā lēmuma attiecīgais punkts. Maksājamā īpaši augstā procentu likme beigu beigās ir uzskatāma par papildu naudas sodu, kam nav tiesiska pamata.

98. Komisija norāda, ka SGL izvirzītie apsvērumi – kas attiecas uz faktu konstatējumiem un kas atkārto apsvērumus, kuri jau ir bijuši izvirzīti Pirmās instances tiesā, – nav pieņemami vai katrā ziņā ir nepamatoti.

Vērtējums

99. Ir jāatzīmē, pirmkārt, ka, atbildot uz apgalvojumu, ka apstrīdētajā lēmumā noteiktā 6,75 % likme bija prettiesiska, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 411. punktā pamatoti atsaucās uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu piešķirto pilnvaru starpā ir pilnvaras noteikt procentu likmi un noteikt detalizētus noteikumus tās lēmuma ieviešanai ( ).

100. Tā arī pareizi atzīmēja, ka Komisijai bija tiesības kā izejas punktu pieņemt augstāku likmi nekā tirgū piemēroto, kādu piedāvā vidusmēra aizņēmējam, ciktāl tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu to, ka nenotiek kavēšanās attiecībā uz naudas soda samaksu ( ).

101. SGL šajā apelācijā nav norādījusi, kādā veidā Pirmās instances tiesa kļūdījās, pārsūdzētā sprieduma 412. punktā secinot, ka Komisija nepārsniedza tai piešķirtās iepriekš minētās rīcības brīvības robežas attiecībā uz procentu likmes noteikšanu. Tā vietā SGL būtībā atkārto Pirmās instances tiesā jau aplūkotos argumentus par to, ka procentu likme ir nesamērīgi augsta, kas faktiski ir lūgums tos izskatīt atkārtoti ( ). Šajā izpratnē šis pamats attiecīgi ir jāatzīst par nepieņemamu.

102. Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka prettiesiska ir 2 % likme, kas piemērota attiecībā uz pagaidu maksājumiem, ko uzņēmumi veic tiem uzlikto naudas sodu samaksai, Pirmās instances tiesa – pēc manām domām, pareizi – šo pamatu, kurš nebija izvirzīts šai tiesai iesniegtajā prasības pieteikumā, klasificēja kā jaunu pamatu Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē. Līdz ar to tā pārsūdzētā sprieduma 413. punktā pamatoti varēja noraidīt šo pamatu kā nepieņemamu. Līdz ar to SGL to noteikti nedrīkst izvirzīt apelācijas sūdzības ietvaros.

103. Līdz ar to sestais pamats ir jānoraida.

104. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība jānoraida pilnībā.

VII – Tiesāšanās izdevumi

105. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest SGL atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā SGL spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež SGL atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

VIII – Secinājumi

106. Iepriekš minēto iemeslu dēļ es iesaku Tiesai:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) piespriest SGL Carbon atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.