Runājot par salīdzināmību – valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir, cik vien iespējams, uzņēmumu, kuram pieder vairāki uzņēmumi, pielīdzināt grupai, kuru veido mātesuzņēmums ar tā meitasuzņēmumiem un apakšuzņēmumiem, ļaujot finansiāli konsolidēt visu šo uzņēmumu rādītājus. Arī apakšuzņēmumu rezidentu piederība pastarpināti ar meitasuzņēmumu rezidentu vai meitasuzņēmumu nerezidentu starpniecību ir divas objektīvi salīdzināmas situācijas ar nosacījumu, ka priekšrocību gūšana no regulējuma par vienību aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām tiek meklēta grupai, kurā ietilpst mātesuzņēmums un meitasuzņēmumi.

Šai sakarā, lai šāda atšķirīga attieksme būtu saderīga ar šiem noteikumiem, tai ir jāattiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, līdz ar to ir jāpārbauda arī pārrobežu situācijas salīdzināmība ar valsts iekšējo situāciju, ņemot vērā ar attiecīgajām valsts tiesību normām sasniedzamo mērķi, un tai ir arī jābūt pamatotai ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.

LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru vienības aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām sistēmu piemēro mātesuzņēmumam rezidentam, kuram pieder meitasuzņēmumi rezidenti, bet netiek piemērota tāda paša līmeņa uzņēmumiem rezidentiem, kuru kopējais mātesuzņēmums rezidents nav reģistrēts šajā dalībvalstī un tam tur nav pastāvīga uzņēmuma.

Faktiski šis tiesiskais regulējums tādējādi rada atšķirību attieksmē pret šajā dalībvalstī reģistrētiem mātesuzņēmumiem, no vienas puses, kuri regulējuma par vienību aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām dēļ, tostarp to apliekamās peļņas aprēķināšanas nolūkos nekavējoties savu ar zaudējumiem strādājošo meitasuzņēmumu zaudējumus var ierēķināt meitasuzņēmumos, kas strādā ar peļņu, un, mātesuzņēmumiem, no otras puses, kuriem arī pieder citā dalībvalstī reģistrēti meitasuzņēmumi, bet kuriem šajā pirmajā valstī nav pastāvīga uzņēmuma un kuri nesaņem ar vienību aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām saistīto priekšrocību un tādējādi arī skaidras naudas uzkrāšanas priekšrocību, uz ko pirmā minētā priekšrocība dod tiesības.

Tādējādi, tā kā tiesiskais regulējums paredz nelabvēlīgāku attieksmi attiecībā uz nodokļiem pārrobežu situācijās nekā valsts iekšējās situācijās, tas tādēļ ir uzskatāms par ierobežojumu, kas principā ir aizliegts saskaņā ar Līguma noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību.

Attiecībā uz pārrobežu situācijas un valsts iekšējās situācijas salīdzināmību – tiesiskā regulējuma par vienību aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām mērķi, kas ir ļaut tā paša koncerna uzņēmumiem no nodokļu viedokļa tikt uzskatītiem par tādiem, it kā tie būtu viens un tas pats nodokļu maksātājs, var sasniegt tikpat labi saistībā ar koncerniem, kur mātesuzņēmums ir rezidents, un kur tas tāds nav, vismaz attiecībā tikai uz viena līmeņa uzņēmumu aplikšanu ar nodokli, kas ir nodokļu maksātāji šajā valstī. No tā izriet, ka atšķirība attieksmē saistībā ar iespēju fiskāli integrēt viena līmeņa uzņēmumus tādējādi nav pamatota ar objektīvu situācijas atšķirību.

Tā nav pamatota ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar nodokļu sistēmas saskaņotību kopā ar izvairīšanos no divkāršas zaudējumu ņemšanas vērā, jo nav nekādas tiešas saiknes starp šo nodokļu priekšrocību un noteiktu nastu.

(sal. ar 47., 48., 50.–54. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)