ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Šo prasību priekšmets ir lūgumi atcelt Eiropas Parlamenta 2015. gada 14. septembra Lēmumus A(2015) 8324 C, A(2015) 8463 C, A(2015) 8627 C, A(2015) 8682 C, A(2015) 8594 C, A(2015) 8551 C, A(2015) 8732 C, A(2015) 8681 C, A(2015) 8334 C, A(2015) 8327 C, A(2015) 8344 C, 2015. gada 15. septembra Lēmumus A(2015) 8656 C, A(2015) 8678 C, A(2015) 8361 C, A(2015) 8663 C, A(2015) 8360 C, A(2015) 8486 C, A(2015) 8305 C, 2015. gada 16. septembra Lēmumus A(2015) 8602 C, A(2015) 8554 C, A(2015) 8490 C, A(2015) 8659 C, A(2015) 8547 C, A(2015) 8552 C, A(2015) 8553 C, A(2015) 8661 C, A(2015) 8684 C, A(2015) 8672 C un 2016. 14. janvāra Lēmumu A(2015) 13844 C, ar kuriem Parlaments, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.), ir noraidījis prasītāju Maria Psara, Tina Kristan, Tanja Malle, Wojciech Cieśla, Staffan Dahllof, Delphine Reuter, České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., Harry Karanikas, Crina Boros, Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centra Re:Baltica, Balazs Toth, Minna Knus‑Galán, Atanas Tchobanov, Dirk Liedtke, Nils Mulvad, Hugo van der Parre, Guia Baggi, Marcos García Rey, Mark Lee Hunter, Kristof Clerix, Rui Araujo, Anuška Delić, Jacob Borg, Matilda Bačelić un Gavin Sheridan atkārtotos pieteikumus par piekļuvi Parlamenta dokumentiem, kas satur informāciju par Parlamenta deputātu piemaksām (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”).
188

Līdz ar to no 2002. gada 11. jūlija sprieduma HAMSA/Komisija (T‑152/99, EU:T:2002:188), it īpaši no tā 166.–172. punkta, izriet, ka Savienības tiesa ir ieteikusi veikt publisko kreditoru individuālās situācijas pārbaudi, it īpaši atkarībā no to nenodrošinātā vai prioritārā kreditora īpašībām, lai būtībā noteiktu, vai tā veiktā izvēle nav pārsniegusi to, kas ir pamatots ar komercprasībām, vai tas jāizskaidro ar vēlmi piešķirt priekšrocību konkrētajam uzņēmumam. No tā izriet, ka Savienības tiesa ir uzskatījusi, ka publiskie kreditori nebūtu jāuzskata par vienu vienību, bet esot jāņem vērā to atsevišķās īpašības.
63

Šajā ziņā ir jānorāda, ka ECHA izvērtē attiecīgo pielāgojumu atbilstību Regulas Nr. 1907/2006 XI pielikumā paredzētajiem nosacījumiem neatkarīgi no jautājuma, vai attiecīgie pielāgojumi ir balstīti uz jauniem un būtiskiem faktiem, kuri nebija zināmi brīdī, kad tika pieņemts pirmais lēmums par dokumentācijas atbilstības nodrošināšanu atbilstoši šīs regulas 41. panta 3. punktam. No Regulas Nr. 1907/2006 13. panta 1. un 2. punkta izriet, ka mērķis samazināt testēšanu ar mugurkaulniekiem un šajos testos izmantoto dzīvnieku skaitu pamato to, ka tiek izmantotas alternatīvas metodes tām, kas saistībā ar standartinformāciju paredzētas Regulas Nr. 1907/2006 VII–X pielikumā, ar nosacījumu, ka tiek ievērotas šīs regulas XI pielikumā paredzētās prasības un ka ieteiktie pielāgojumi tik tiešām kalpo šī veida testu samazināšanas mērķim. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1907/2006 XI pielikumā nav veikta nošķiršana atkarībā no tā, vai pielāgojumi, kas ieteikti saistībā ar pirmā lēmuma, kurā uzdots nodrošināt dokumentācijas atbilstību, izpildi, ir bijuši balstīti uz elementiem, kas reģistrētājam bija zināmi vai par kuriem tam bija jāzina šī lēmuma pieņemšanas brīdī. Šajā kontekstā tas, ka Regulā Nr. 1907/2006 nav nevienas atsauces uz to, ka zinātniskajiem elementiem, ar kuriem pamatoti pielāgojumi, kas ieteikti, atbildot uz pirmo lēmumu nodrošināt dokumentācijas atbilstību, ir jābūt jauniem, lai ECHA būtu pienākums tos izvērtēt, liecina par to, ka atbilstoši šobrīd spēkā esošajām tiesībām ECHA ir jāveic to izvērtēšana, kas pieprasīta minētās regulas 42. panta 1. punktā, neatkarīgi no tā, vai tie ir jauni vai nav.
48

Tam, ka prasītāji prasības pieteikumā nav atsaukušies uz šādu diskrimināciju, šajā lietā ir īpaša nozīme. Proti, apstrīdētais lēmums nevar tikt izolēts no tā konteksta. Konkrēti, no lietas materiāliem izriet, ka prasības celšanas brīdī prasītāju rīcībā bija preses dienesta elektroniskā vēstule, ar kuru Parlaments atteicās nodot U. Voigt rīcībā aprīkojumu, kas bija vajadzīgs preses konferencei, kura arī bija paredzēta 2015. gada 16. jūnijā. Šis atteikums ir balstīts uz diviem motīviem. Pirmām kārtām, preses dienesta elektroniskajā vēstulē ir atgādināti iekļuves ierobežojumi, ko iestāde ir noteikusi Krievijas diplomātiem, no vienas puses, un Krievijas politiķiem, konkrētāk, Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (Krievijas Federācijas Federālās sapulces Valsts dome) un Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (Krievijas Federācijas Federālās sapulces Federācijas padome) locekļiem, no otras puses, kā izriet no Parlamenta atbildēm uz šī sprieduma 14. punktā minētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem. Otrām kārtām, šajā pašā elektroniskajā vēstulē ir minēts risks, ka A. Petrov un F. Biryukov klātbūtne varētu traucēt iestādes darbību. Piedevām apstrīdētā lēmuma mērķis bija aizliegt prasītājiem iekļūt Parlamenta, politiskas iestādes, ēkās, lai pēc deputāta uzaicinājuma piedalītos sanāksmē par politisku tēmu, proti, “Eiropas sadarbību”. Turklāt pirmie divi prasītāji pilda svarīgus pienākumus Krievijas politiskajā partijā Rodina un trešais prasītājs ir ticis stādīts priekšā kā universitātes starptautisko attiecību profesors. Papildus minētajam attiecīgā sanāksme bija iecerēta kā turpinājums politiskajam forumam, proti, “Krievijas nacionālajam forumam”, kurā bija piedalījušies visi trīs prasītāji un attiecībā uz kuru Parlaments tikko bija izteicis kritiku 2015. gada 10. jūnija rezolūcijā. Visbeidzot, tiesas sēdē prasītāji apstiprināja, ka 2015. gada 16. jūnija pasākumu, uz kuriem viņi bija tikuši uzaicināti, mērķis bija ļaut viņiem paust savu politisko uzskatu par “Eiropas sadarbību”, lai, pirmkārt, sniegtu tādu skaidrojumu forumam “Krievijas nacionālais forums”, kas ir pretējs tam, kurš ir ietverts 2015. gada 10. jūnija rezolūcijā, un, otrkārt, turpināt tajā uzsākto darbu. Šādos apstākļos tādam prasītājam, kas labi pārzina politikas jomu un ir principā rūpīgs, būtu bijis jāpievērš pienācīga uzmanība apstrīdētā lēmuma kontekstam.
181

Runājot par Tunisijas iestāžu 2016. gada 15. janvāra ziņojumu, ir jānorāda, ka prasītāja šajā ziņā paustie apgalvojumi katrā ziņā ir izteikti spekulatīvi. Šajā ziņojumā būtībā ir tikai izklāstīti procesuāla rakstura iemesli, kuru dēļ tiesa, kas ir atbildīga par lietas izskatīšanu, nav nodalījusi prasītāja lietu no lietām attiecībā uz citām iesaistītajām personām. Līdz ar to šajā ziņojumā nekas neliecina par to, kādus secinājumus Tunisijas iestādes varētu izdarīt no tiesas izmeklēšanas, kas tiek veikta attiecībā uz prasītāju, nedz arī par to, ka pastāvētu ticama saikne starp šajā ziņojumā ietvertajiem apsvērumiem un attiecīgo Padomes paziņojumu presei.
111

Pirmkārt, tāpat kā to ir izdarījusi Padome, ir jākonstatē, ka apgalvotajai konkrētu pierādījumu neesamībai, ar ko ir attaisnota prasītāja vārda saglabāšana sarakstā, nav nozīmes, jo jautājums par to, vai ierobežojošie pasākumi ir balstīti uz pietiekami stingru faktisko pamatojumu, nekādi neietekmē jautājumu par to, vai Padome ir rīkojusies citu mērķu sasniegšanai, nevis to, uz kuriem ir norādīts, vai arī mēģinājusi izvairīties no ierobežojošo pasākumu noteikšanai paredzētās procedūras.
30

Otrkārt, Komisija uzskata, ka nav ne mazāko šaubu par to, ka apstrīdētie dokumenti ir “iestādes rīcībā esoši dokumenti” Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta un 3. panta a) punkta izpratnē. No Regulas Nr. 1049/2001 preambulas desmitā apsvēruma un tās 2. panta 3. punkta, kā arī iedibinātās judikatūras skaidri izriet, ka “šīs regulas piemērošanas jomā ietilpst visi iestāžu rīcībā esošie dokumenti, tostarp arī dalībvalstu izdotie, no kā izriet, ka piekļuvi šiem dokumentiem principā regulē šīs regulas normas, it īpaši normas par materiāltiesiskajiem izņēmumiem no piekļuves tiesībām” (spriedums, 2007. gada 18. decembris, Zviedrija/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 67. punkts). Komisija uzsver, ka uz minētajām normām un judikatūru tā parasti atsaucas, kad tā pilnībā noraida trešo personu pieteikumus, kuros lūgta piekļuve dalībvalsts un Komisijas pārkāpuma procedūras ietvaros sagatavotiem dokumentiem. No tā šī iestāde secina, ka tai ir bijis tiesiskais pamats attiecībā uz apstrīdētajiem dokumentiem pieņemt apstrīdēto lēmumu.
11

Saskaņā ar Regulas Nr. 60/2004, kurā ir izdarīti grozījumi, 6. panta 3. punktu katra jaunā dalībvalsts līdz 2004. gada 1. maijam izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmumu līmenī nosaka krājumu pārpalikumu pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei, kuru tā izmanto, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to liekajiem krājumiem līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Šiem uzņēmumiem ir jāsniedz pierādījums par to, ka šī izņemšana no tirgus ir notikusi vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim. Pretējā gadījumā jaunā dalībvalsts šiem uzņēmumiem uzliek pienākumu veikt maksājumus proporcionāli no tirgus neizņemtajam daudzumam un to summa tiek ieskaitīta šīs dalībvalsts budžetā.
24

Tomēr, kā norāda EUIPO, franču valodas redakcija ir viena no retajām, kurās ir šāds formulējums, lielākajā daļā no šīs normas valodu redakcijām ir paredzētas preces un pakalpojumi, uz kuriem ir balstīts iebildums. Proti, angļu valodas redakcijā ir minēts “the goods and services on which the opposition is based”, vācu valodas redakcijā – “die Waren und Dienstleistungen, auf die sich der Widerspruch stützt”, itāliešu valodas redakcijā – “i prodotti e i servizi sui quali si basa l’opposizione” un spāņu valodas redakcijā – “los productos y servicios en los que se basa la oposición”.
Saskaņā ar judikatūru, preču vai pakalpojumu līdzība ir jānovērtē, ņemot vērā visus atbilstošos faktorus, kuri raksturo saikni starp attiecīgajām precēm un pakalpojumiem, tostarp to raksturs, izmantošanas mērķis, to lietošanas, kā arī to konkurējošais vai papildinošais raksturs. Tādējādi papildinošais raksturs, kas pastāv starp precēm un pakalpojumiem, tostarp apstāklis, ka vieni tiek izmantoti kopā vai saistībā ar otriem, konkrētās sabiedrības daļas ieskatā var izraisīt uztveri, ka šīs preces un šie pakalpojumi ir līdzīgi.

(skat. 68. un 69. punktu)
No LESD 107. panta 1. punkta izrietošā selektivitātes prasība ir skaidri jānošķir no ekonomiskās priekšrocības konstatēšanas, jo pēc tam, kad Komisija ir konstatējusi priekšrocības esamību plašā nozīmē, kas tieši vai netieši izriet no attiecīgā pasākuma, tai vēl ir jāpierāda, ka šī priekšrocība konkrēti attiecas uz vienu vai vairākiem uzņēmumiem. Lai to izdarītu, tai it īpaši ir jāpierāda, ka ar attiecīgo pasākumu tiek ieviesta to uzņēmumu diferenciācija, kuri attiecībā uz sasniedzamo mērķi ir salīdzināmā situācijā. Līdz ar to ir jābūt tā, ka priekšrocība tiek piešķirta selektīvi un ka tās dēļ daži uzņēmumi var nonākt labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar citiem.

Tomēr selektivitātes prasība atšķiras atkarībā no tā, vai attiecīgais pasākums ir paredzēts kā vispārīga atbalsta shēma vai kā individuāls atbalsts. Pēdējā minētajā gadījumā ekonomiskās priekšrocības noteikšana principā ļauj prezumēt, ka tai ir selektīvs raksturs. Savukārt, izvērtējot vispārīgo atbalsta shēmu, ir jāidentificē, vai attiecīgais pasākums – neraugoties uz konstatējumu, ka tas sniedz vispārīgu priekšrocību, – ir labvēlīgs tikai noteikta veida uzņēmumiem vai darbības nozarēm.

No tā izriet, ka lidostu un mārketinga pakalpojumu līgumi, kuri noslēgti starp valsts iestādi, kura apsaimnieko lidostu, un aviosabiedrību un tās meitasuzņēmumu, ir selektīvi, ja tajos ir ietverti nosacījumi, par kuriem minētas puses ir īpaši vienojušās, un ja ar tiem tiek radīta priekšrocība aviosabiedrībai un tas meitasuzņēmumam.

Tādēļ nav jāizvērtē, vai attiecīgie līgumi sniedz priekšrocības šai aviosabiedrībai un tās meitasuzņēmumam salīdzinājumā ar citiem operatoriem, kas ir salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā. Kritērija par atbalsta saņēmēja salīdzināšanu ar citiem operatoriem, kas atrodas salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā attiecībā uz pasākuma izvirzīto mērķi, izcelsme un pamatojums ir rodams potenciāli vispārējas piemērojamības pasākumu selektīvā rakstura novērtējuma ietvaros. Tāds kritērijs nav būtisks tad, ja, kā šajā lietā, ir jāizvērtē tāda ad hoc pasākuma selektīvums, kurš attiecas tikai uz vienu vienīgu uzņēmumu un ar kuru ir domāts mainīt kādus šim uzņēmumam specifiski piemītošus, tā konkurētspēju ierobežojošus aspektus.

(skat. 398., 399. un 403.–405. punktu)
Saskaņā ar Regulas Nr. 874/2009 par noteikumiem, kas jāievēro, piemērojot Regulu Nr. 2100/94 attiecībā uz lietu izskatīšanas procesiem Kopienas Augu šķirņu birojā, 51. pantu tiesību normas attiecībā uz Kopienas Augu šķirņu birojā uzsāktiem procesiem ir mutatis mutandis piemērojamas pārsūdzības procesos. Tātad, pirmkārt, Regulas Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 76. pantā paredzētais princips par faktu pārbaudi pēc savas iniciatīvas ir piemērojams arī šādā procesā CPVO apelācijas padomē. Otrkārt, Apelācijas padomei ir saistošs arī labas pārvaldības princips, saskaņā ar kuru tai ir pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atbilstošos tajā izskatāmās lietas faktiskos un tiesiskos elementus.

Līdz ar to, pastāvot šādam apgalvojumam, saskaņā ar kuru kandidātšķirnes atšķirtspēja ir pierādīta, pamatojoties uz datiem, kas saistīti ar references šķirni un izriet no tās oficiālā apraksta, nevis pamatojoties uz rezultātiem, kas ir iegūti pēc kultūras salīdzinošiem izmēģinājumiem, apelācijas padomei ir jāizmanto savas plašās izmeklēšanas pilnvaras, kuras tai ir piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 76. pantu, lai pārbaudītu references šķirnes izpausmes pazīmju, kas ir izmantotas priekšpēdējā un pēdējā atšķirtspējas salīdzinājuma atzinuma versijā, izcelsmi un izdarītu no tā secinājumus. Proti, atbilstoši labas pārvaldības principam, kas ir paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā, apelācijas padomei ir rūpīgi un objektīvi jāizvērtē visi apstākļi, kuriem ir nozīme, lai novērtētu attiecīgās Kopienas aizsardzības spēkā esamību, un jāapkopo visi šīs novērtējuma brīvības izmantošanai nepieciešamie faktiskie un tiesiskie elementi.

(skat. 72.–74., 76. un 77. punktu)
Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalsts var lūgt iestādei atteikt piekļuvi dokumentam, kas ir izdots minētajā dalībvalstī, bez tās iepriekšējas piekrišanas. Tomēr šajā tiesību normā attiecīgajai dalībvalstij nav piešķirtas vispārīgas un beznosacījuma veto tiesības, kas tai ļautu diskrecionāri un bez pamatojuma iebilst pret jebkāda iestādes rīcībā esoša dokumenta izsniegšanu tikai tādēļ, ka šo dokumentu ir izdevusi šī dalībvalsts. Līdz ar to ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu dalībvalstij nav ļauts iebilst pret tās izdotu dokumentu izsniegšanu, pamatojoties uz materiāltiesiskajiem izņēmumiem, kas paredzēti šī panta 1.–3. punktā, un savu nostāju šajā sakarā pienācīgi pamatojot.

No tā izriet, ka, pirms atteikt piekļuvi dokumentam, kuru izdevusi kāda dalībvalsts, attiecīgajai iestādei, kurai ir iesniegts pieteikums par piekļuvi, ir jāpārbauda, vai dalībvalsts iebildumi ir pamatoti ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā paredzētajiem materiāltiesiskajiem izņēmumiem un vai tā ir pienācīgi pamatojusi savu nostāju šajā ziņā. Līdz ar to lēmuma atteikt piekļuvi pieņemšanas procedūrā Komisijai jāpārliecinās par to, ka šāds pamatojums pastāv, un tas ir jākonstatē procedūras beigās pieņemtajā lēmumā. Savukārt atbilstoši judikatūrai iestādei, kurai ir iesniegts pieteikums, nav jāveic attiecīgās dalībvalsts lēmuma, ar ko tiek izteikti iebildumi, izsmeļošs vērtējums, veicot pārbaudi, kas pārsniegtu vērtējumu attiecībā uz to, vai vienkārši pastāv pamatojums, kurā ir atsauce uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā minētajiem izņēmumiem. Šajā ziņā veicot novērtējumu, iestādei nav jānosaka, vai dalībvalsts minētais pamatojums bija neapšaubāmi kļūdains, bet gan jānosaka, vai, ņemot vērā lietas apstākļus un piemērojamās tiesību normas, pamati, kurus dalībvalsts ir izvirzījusi, lai pamatotu iebildumu pret prasītā dokumenta izsniegšanu, sākotnēji pamatoja šādu atteikumu, un līdz ar to, vai šie pamati ļāva minētajai iestādei uzņemties atbildību, kas tai piešķirta ar Regulas Nr. 1049/2001 8. pantu. Iestādei nav jāuzspiež savs viedoklis vai jāaizstāj attiecīgās dalībvalsts viedoklis ar savu viedokli, bet gan jāizvairās pieņemt lēmumu, kuru tā neuzskata par atbalstāmu. Faktiski iestāde, būdama lēmuma piešķirt piekļuvi vai atteikt piekļuvi autore, ir atbildīga par tā tiesiskumu.

(skat. 30., 36., 38., 41., 43., 46. un 47. punktu)
2.

Eiropas Savienības preču zīme–Eiropas Savienības preču zīmes definīcija un iegūšana–Absolūti atteikuma pamati–Preču zīmes, kuras sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kas var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības–Jēdziens–Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. 18.–21. punktu)
Atteikuma pamatu vērtējums ir jāveic par katru no precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija. Ja tas pats atteikuma pamats ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, pamatojums var arī vispārēji attiekties uz visām attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem. Tomēr tāda iespēja ir attiecināma vienīgi uz precēm un pakalpojumiem, kuriem savstarpēji ir pietiekami tieša un konkrēta saikne tādā ziņā, ka tie veido preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kas ir pietiekami homogēna. Vienīgi fakts, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ietilpst vienā un tajā pašā Nicas nolīguma klasē, nav pietiekams, lai secinātu, ka tie ir homogēni, jo šajās klasēs bieži vien ir liela preču vai pakalpojumu daudzveidība, starp kuriem ne vienmēr ir šāda pietiekami tieša un konkrēta saikne. Preču vai pakalpojumu homogenitāte tiek novērtēta, ņemot vērā pret attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu izvirzīto konkrēto atteikuma pamatu un ir iespējams norādīt vispārēju pamatojumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, starp kuriem ir pietiekoši tieša un konkrēta saikne, kā rezultātā tie veido pietiekoši vienveidīgu kategoriju, lai nodrošinātu, ka visi faktu un tiesību apsvērumi, kas veido attiecīgā lēmuma pamatojumu, pietiekoši tieši paskaidro argumentāciju saistībā ar katru no precēm un pakalpojumiem, kas pieder šai kategorijai, un var tikt piemērota bez atšķirības katrai no šīm precēm un pakalpojumiem.

(skat. 15.–18. punktu)
Iestāde, kurai ir iesniegts pieteikums par piekļuvi dokumentiem, var pamatoties uz vispārēju prezumpciju, kas attiecas uz noteiktām dokumentu kategorijām, uz līdzīgiem vispārīgiem apsvērumiem, kas var attiekties uz tāda paša rakstura dokumentu publiskošanas pieteikumiem.

Ratio legis, kas ir šādas vispārējas prezumpcijas piemērošanas pamatā, ir saistīts ar absolūtu nepieciešamību nodrošināt pareizu attiecīgo procedūru darbību un garantēt, ka to mērķi netiek apdraudēti. Tādējādi vispārēja prezumpcija var tikt atzīta, pamatojoties uz to, ka piekļuve ar noteiktiem procesiem saistītiem dokumentiem nav savietojama ar šo procesu pareizu norisi, un pamatojoties uz risku, ka tiem tiks nodarīts kaitējums, pieņemot, ka vispārējas prezumpcijas ļauj nodrošināt procesa norises integritāti, ierobežojot trešo personu iejaukšanos. Tādu īpašu noteikumu piemērošana, kuri paredzēti tiesību aktā, kas attiecas uz Savienības iestādē notiekošu procesu, kura vajadzībām pieprasītie dokumenti ir tikuši sagatavoti, ir viens no kritērijiem, kas var attaisnot vispārējas prezumpcijas atzīšanu.

(sal. ar 28. un 32. punktu)
208

Attiecībā uz Briseles Nacionālās lidostas un Šarleruā lidostas pakalpojumu aizvietojamību, no vienas puses, un prasītājas saņemtā atbalsta radītajiem konkurences izkropļojumiem, no otras puses, pirmkārt, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai kvalificētu valsts atbalsta pasākumu, Komisijai ir jākonstatē nevis atbalsta faktiskā ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un faktiska konkurences izkropļošana, bet gan tikai jāizvērtē, vai atbalsts var ietekmēt tirdzniecību un var izkropļot konkurenci (skat. spriedumu, 2014. gada 12. decembris, Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português/Komisija, T‑487/11, EU:T:2014:1077, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
47

Komisija apgalvo, ka sakarā ar notiekošo Saremar likvidāciju tās interese celt prasību ir zudusi tiesvedības laikā. Šajā ziņā tā apgalvo, ka Saremar nodošana likvidācijā ir vēlā stadijā un tā var tikt pabeigta pirms šī sprieduma pasludināšanas. Turklāt, kā to prasītāja pati ir atzinusi, tā vairs nevar atsākt ekonomisko darbību, pat ja apstrīdētais lēmums tiktu atcelts un tā līdz ar to atbrīvota no pienākuma atmaksāt atbalstus. Visbeidzot Saremar kreditoru interese, lai apstrīdēto atbalstu summa tiktu izslēgta no šīs sabiedrības pasīviem, esot nošķirta no intereses veikt tās ekonomisko darbību. Nobeigumā Komisija norāda, ka šādas intereses celt prasību neesamības dēļ Vispārējai tiesai būtu šajā lietā jāizbeidz tiesvedība pirms sprieduma taisīšanas.
176.

Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja 2014. gada 27. martā pieņēma Rezolūciju 68/262 “Ukrainas teritoriālā integritāte”, ar kuru tā atgādināja visām valstīm noteikto pienākumu atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 2. pantam to starptautiskajās attiecībās atturēties no spēka draudiem vai tā lietošanas pret jebkuras valsts teritoriālo integritāti vai politisko neatkarību un risināt savus starptautiskos strīdus mierīgiem līdzekļiem. Tā izteica gandarījumu par nerimstošajiem pūliņiem, kādus ir pielikušas starptautiskās un reģionālās organizācijas situācijas Ukrainā noregulēšanai. Šīs rezolūcijas rezolutīvajā daļā Ģenerālā Asambleja tostarp no jauna apliecināja Ukrainas suverenitātes, politiskās neatkarības, vienotības un teritoriālās integritātes tās starptautiski atzītajās robežās nozīmi un aicināja visas puses nekavējoties ar mierīgiem līdzekļiem mēģināt noregulēt situāciju attiecībā uz Ukrainu, izrādīt savaldību, atturēties no jebkādas vienpusējas rīcības un jebkādām provocējošām runām, kas var paaugstināt saspīlējumu, un pilnā mērā piedalīties starptautiskajos mediācijas pūliņos.
102

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru nelabvēlīgs tiesību akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir ticis pieņemts ieinteresētajai personai zināmā kontekstā, kas tai ļauj saprast attiecībā uz to veiktā pasākuma apmēru (spriedumi, 2013. gada 28. novembris, Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, 71. punkts, un 2015. gada 6. oktobris, Technion un Technion Research & Development Foundation/Komisija, T‑216/12, EU:T:2015:746, 97. punkts). Tā kā Komisija eksperta 2013. gada 16. septembra ziņojumu prasītājām nosūtīja administratīvās procedūras laikā un tā kā tas ir pievienots prasības pieteikumam, tas bija daļa no tām zināmā konteksta. Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
288

Tomēr, ņemot vērā iepriekš 138., 139., 141. un 269. punktā minēto judikatūru, ir jānorāda, ka, tā kā Komisija piemēroja privātā kreditora kritēriju, lai salīdzinātu nodokļu piedziņas un izlīguma procedūras, un ka tā no tā būtībā secināja, ka privātais kreditors būtu devis priekšroku pirmajai, nevis otrajai procedūrai, Komisija nevarēja izteikt vienīgi nepamatotus un nepārbaudāmus pieņēmumus, pamatojoties uz to, ka tās rīcībā nebija pietiekamas informācijas. Tā ne tik nevar balstīties uz judikatūru attiecībā uz šī kritērija piemērojamību, no kuras izriet, ka attiecīgajai dalībvalstij vai ieinteresētajam lietas dalībniekam, kas uz to atsaucas, ir jāpierāda, ka apstrīdētais pasākums izrietēja no minētās dalībvalsts kā saimnieciskās darbības subjekta statusa, lai pamatotu to, ka tā, neesot šādai informācijai, šī kritērija piemērošanas stadijā vienīgi izdarījusi neprecīzus secinājumus.