ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu, piegādes publiskā iepirkuma līgumu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 1. panta 9. punkta otrās daļas c) apakšpunkta pirmā hipotēze ir jāinterpretē tādējādi, ka lielāko daļu finansējuma nodrošina valsts, ja valsts slimokasu darbība galvenokārt tiek finansēta ar apdrošināto personu iemaksām, kas tiek noteiktas, aprēķinātas un iekasētas saskaņā ar publisko tiesību normām. Šādas slimokases ir jāuzskata par publisko tiesību subjektiem un līdz ar to līgumslēdzējām iestādēm šīs direktīvas noteikumu piemērošanas nolūkā.

Turpinājumā ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) apakšpunkta pirmās hipotēzes formulējumā nav precizēta kārtība, kādā ir jānotiek šajā tiesību normā paredzētajai finansēšanai. Tādējādi it īpaši šī iemesla dēļ šajā tiesību normā nav prasīts, ka, lai būtu izpildīts attiecīgais nosacījums, šo iestāžu darbība ir tieši jāfinansē valstij vai citam valsts subjektam. Līdz ar to šajā sakarā ir pietiekami arī ar netiešu finansējumu.

Tādējādi finansējums, kas ir ieviests ar valsts tiesību aktiem, ko praksē garantē valsts un kas tiek aprēķināts un ieturēts no apdrošināto personu iemaksām, uz kurām attiecas publisko tiesību normas, atbilst nosacījumam par to, ka lielāko daļu finansējuma nodrošina valsts, lai varētu piemērot Kopienu tiesību normas publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā.

(sal. ar 51., 57. un 59. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ko groza Direktīva 91/680, 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pievienotās vērtības nodoklis, kas atbilstoši šai normai ir jāmaksā dalībvalstij, kurai atbilst rēķinā vai citā dokumentā, kurš kalpo par rēķinu, norādītais pievienotās vērtības nodoklis, pat ja šajā dalībvalstī attiecīgā darbība nav apliekama ar nodokli. Pretēji nodokļu parāda gadījumam, kurš, iespējams, radies ar pievienotās vērtības nodokli apliekamu darbību dēļ, pakalpojumu, par kuru ir izrakstīts rēķins, sniegšanas vietai nav nozīmes attiecībā uz Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto nodokļu parāda rašanos, kas ir jāmaksā tikai tādēļ, ka nodoklis ir norādīts šajā rēķinā.

Valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli ir jāpārbauda, kurā dalībvalstī ir jāmaksā attiecīgajā rēķinā norādītais pievienotās vērtības nodoklis. Šajā sakarā atbilstoša nozīme var būt norādītajai likmei, valūtai, kādā ir izteikta maksājamā summa, valodai, kādā ir izrakstīts rēķins, attiecīgā rēķina saturam un kontekstam, šī rēķina izrakstītāja un sniegto pakalpojumu saņēmēja reģistrācijas vietām, kā arī to izturēšanās veidam.

(sal. ar 27. un 33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
1)

nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai transponētu vai pareizi un/vai pilnībā transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 2083/2005, 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lasot to kopā ar I pielikumu, kā arī 9. panta 1. punkta otro teikumu un 8. punkta a) apakšpunkta i) un iii) ievilkumu, 23. panta 2. punktu, 30. panta 2.–4. punktu, 31. panta 1. punkta c) apakšpunktu, 38. panta 1. punktu, 43. panta pirmās daļas d) apakšpunktu, 44. panta 2. punkta otro daļu un 3. un 4. punktu, 46. panta pirmo daļu, 48. panta 2. punkta f) apakšpunktu, 55. panta 1. punkta otrās daļas d) un e) apakšpunktu un 3. punktu, 67. panta 2. punkta otro un trešo daļu, 68. panta a) apakšpunkta pirmo daļu, 72. pantu un 74. panta 1. punktu, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;
Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka līgums, saskaņā ar kuru intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks par atlīdzību nodod šīs tiesības lietošanā savam līgumpartnerim, nav līgums par pakalpojumu sniegšanu šīs tiesību normas izpratnē.

Jēdziens “pakalpojumu sniegšana” katrā ziņā nozīmē vismaz to, ka puse, kas sniedz šos pakalpojumus, veic konkrētu darbību, saņemot par to atlīdzību. Tomēr līgums, saskaņā ar kuru intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks par atlīdzību nodod šīs tiesības lietošanā savam līgumpartnerim, nav saistīts ar šāda veida darbību, jo, piešķirot licenci, tiesību īpašnieks faktiski nesniedz nekādu pakalpojumu, bet vienīgi apņemas atļaut līgumpartnerim brīvi izmantot šīs tiesības.

Šo novērtējumu nav iespējams apstrīdēt ar argumentiem, kas saistīti ar jēdziena “pakalpojumi” EKL 50. panta izpratnē interpretāciju vai ar pievienotās vērtības nodokļa jomā pieņemtajās direktīvās paredzēto šī jēdziena definīciju, ne arī ar iespējamo nepieciešamību noteikt plašu 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomu salīdzinājumā ar šī paša 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Pirmkārt, neviens ar Regulas Nr. 44/2001 vispārējo uzbūvi vai sistēmu saistīts apsvērums neparedz, ka šīs regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā ietvertais jēdziens “pakalpojumu sniegšana” ir jāinterpretē saskaņā ar Tiesas pieņemto nostāju attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību EKL 50. panta izpratnē. Otrkārt, pretēji pievienotās vērtības nodokļa jomā pieņemtajās direktīvās paredzētajai šī jēdziena definīcijai, kas ir uzskatāma par negatīvu definīciju un kas savas būtības dēļ ir ļoti plaša, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktu gadījumā, ja runa nav par preču pārdošanas līgumu, jurisdikcija tikai tāpēc vien netiek noteikta, pamatojoties uz pakalpojumu sniegšanas līgumiem piemērojamajiem noteikumiem. Būtībā atbilstoši šīs regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunktam šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir piemērojams līgumiem, kas nav nedz preču pārdošanas līgumi, nedz pakalpojumu sniegšanas līgumi. Treškārt, no Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta sistēmas izriet, ka Kopienu likumdevējs ir pieņēmis dažādus jurisdikcijas noteikumus attiecībā uz preču pārdošanas līgumiem un pakalpojumu sniegšanas līgumiem, no vienas puses, un attiecībā uz visiem pārējiem līgumu veidiem, saistībā ar kuriem šajā regulā nav paredzēti īpaši noteikumi, no otras puses. Paplašinot Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrā ievilkuma piemērošanas jomu, tiktu neievērots Kopienu likumdevēja nodoms šajā sakarā un tiktu ietekmēta šī 5. panta 1. punkta c) un a) apakšpunkta lietderīgā iedarbība.

(sal. ar 29.–34., 39.–44. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Acquis communautaire piemērošanas apturēšanai Kipras Republikas apvidos, kurus šīs dalībvalsts valdība pilnībā nekontrolē, kas ir paredzēta Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, Protokola Nr. 10 par Kipru 1. panta 1. punktā, nav pretrunā Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās piemērošana Kipras tiesas, kas atrodas Kipras valdības pilnībā kontrolētā salas apvidū, nolēmumam par nekustamo īpašumu, kas atrodas apvidū, kuru Kipras valdība pilnībā nekontrolē.

Pievienošanās akta noteikumi, kuros ir atļautas atkāpes no Līguma tiesību normām, ir interpretējami šauri saistībā ar attiecīgajiem Līguma noteikumiem, un tiem ir jāaprobežojas tikai ar to, kas ir noteikti nepieciešams to mērķa sasniegšanai. No minētā protokola Nr. 10 1. panta 1. punkta gramatiskās interpretācijas izriet, ka tajā paredzētā apturēšana attiecas tikai uz acquis communautaire piemērošanu Kipras Republikas ziemeļu daļā. Tas tā nav attiecībā uz spriedumiem, kuru atzīšana ir pieprasīta, jo tos ir pasludinājusi tiesa, kas atrodas valdības kontrolētajā apvidū. Apstāklis, ka šie spriedumi attiecas uz nekustamo īpašumu, kas atrodas minētajā ziemeļu daļā, neatspēko šo interpretāciju, jo, pirmkārt, ar to netiek atcelts pienākums Regulu Nr. 44/2001 piemērot valdības kontrolētajā apvidū un, otrkārt, tas nenozīmē arī to, ka šī regula tādēļ ir piemērojama minētajā ziemeļu daļā

(sal. ar 35., 37.–39. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C-553/07

College van burgemeester en wethouders van Rotterdam

pret

M. E. E. Rijkeboer

(Raad van State lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi — Direktīva 95/46/EK — Privātās dzīves aizsardzība — Datu dzēšana — Tiesības piekļūt datiem un informācijai par datu saņēmējiem — Termiņš piekļuves tiesību izmantošanai”

Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Damaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2008. gada 22. decembrī I ‐ 3891

Tiesas (trešā palāta) 2009. gada 7. maija spriedums I ‐ 3919

Sprieduma kopsavilkums

Tiesību aktu tuvināšana – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Direktīva 95/46

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46 12. panta a) punkts)

Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 1. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību nozīmē, ka attiecīgajai personai ir jābūt iespējai pārliecināties, ka tās personas dati ir apstrādāti pareizi un likumīgi, proti, it īpaši, ka tās pamatdati ir pareizi un ka tie ir izpausti likumīgiem saņēmējiem. Kā ir minēts direktīvas preambulas četrdesmit pirmajā apsvērumā, lai varētu veikt vajadzīgās pārbaudes, attiecīgajai personai ir jābūt tiesībām iepazīties ar datiem, kas uz to attiecas un kas tiek apstrādāti.

Direktīvas 95/46 12. panta a) punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt tiesības iepazīties ar informāciju par datu saņēmējiem vai saņēmēju kategorijām, kā arī izpaustās informācijas saturu ne tikai saistībā ar tagadni, bet arī pagātni. Dalībvalstīm ir jānosaka šīs informācijas glabāšanas termiņš, kā arī atbilstošas iespējas iepazīties ar šo informāciju, kas veido taisnīgu līdzsvaru starp attiecīgās personas interesēm aizsargāt privāto dzīvi, it īpaši ar Direktīvā 95/46 paredzētajām tiesībām iebilst un celt prasību tiesā, no vienas puses, un slogu, ko pienākums saglabāt šo informāciju rada datu apstrādātājam, no otras puses.

Tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka informācija par datu saņēmējiem vai saņēmēju kategorijām un izpausto datu saturu ir saglabājama tikai vienu gadu, un tādējādi tiek ierobežota iespēja iepazīties ar šo informāciju, kaut gan pamatdati tiek saglabāti daudz ilgāk, nenodrošina taisnīgu līdzsvaru starp attiecīgajām interesēm un pienākumu, ja vien netiek pierādīts, ka šīs informācijas ilgāka glabāšana datu apstrādātājam var radīt pārlieku slogu. Vajadzīgās pārbaudes ir jāveic valsts tiesai.

(sal. ar 49. un 70. punktu un rezolutīvo daļu)
Uz valsts tiesisko regulējumu, kas ir piemērojams ne tikai tai dalībai, kas ļauj zināmā mērā ietekmēt sabiedrības lēmumus un noteikt tās darbību, bet ko piemēro neatkarīgi no dalības apmēra, kas akcionāram ir sabiedrībā, var attiekties gan EKL 43. pants, gan EKL 56. pants.

Tādējādi saistībā ar valsts tiesībām iebilst pret daļu iegūšanu un pret to, ka akcionāri, kuriem ir noteikta procentu daļa no balsstiesībām attiecīgā valsts sabiedrībā, noslēdz nolīgumus, procentu daļai, kas mazāka par 5% no balsstiesībām, vai attiecīgajā gadījumā mazākai procentu daļai ir jāļauj ieinteresētajām personām efektīvi piedalīties attiecīgās sabiedrības pārvaldībā, uz ko attiecas EKL 56. pants. Tomēr saistībā ar sabiedrībām, kurās akcionāri kopumā ir ļoti izkliedēti, nevar izslēgt, ka daļu, kas atbilst šiem procentiem, īpašniekiem ir iespēja konkrētā veidā ietekmēt šādas sabiedrības pārvaldību un noteikt tās darbību, uz ko attiecas EKL 43. pants. Turklāt, tā kā attiecīgajos valsts tiesību aktos ir noteikta minimālā procentu daļa, šis tiesību akts arī tiek piemērots attiecībā uz daļām, kuras pārsniedz šo procentu daļu un piešķir acīmredzamas kontroles tiesības.

Saistībā ar tiesībām izteikt veto attiecībā pret noteiktas valsts sabiedrības lēmumiem ir jākonstatē, ka šīs tiesības attiecas uz sabiedrības pārvaldību un līdz ar to attiecas vienīgi uz akcionāriem, kuriem ir noteikta ietekme attiecīgajā sabiedrībā, līdz ar ko kritēriji, kas attiecas uz šo tiesību izmantošanu, ir jāizvērtē no EKL 43. panta skatpunkta. Visbeidzot, pieņemot, ka ar šiem kritērijiem tiek radīta ierobežojoša ietekme uz kapitāla brīvu apriti, šī ietekme būtu brīvības veikt uzņēmējdarbību iespējamo šķēršļu neizbēgamas sekas un līdz ar to tā neattaisnotu autonomu šo tiesību aktu pārbaudi no EKL 56. panta skatpunkta.

(sal. ar 36.–39. punktu)
Tā kā Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 8. panta 1. punktā nav paredzēta neviena tieša norāde uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziena saturu un piemērošanas jomu, šī jēdziena noteikšana ir jāveic, ņemot vērā normu kontekstu un regulas mērķi, it īpaši to, kas izriet no tās divpadsmitā apsvēruma, saskaņā ar kuru tajā paredzētie piekritības noteikumi ir izveidoti, ņemot vērā bērna intereses un it īpaši tuvuma kritēriju. Tātad līdztekus bērna fiziskajai klātbūtnei dalībvalstī vērā ir jāņem citi faktori, kas var liecināt, ka šai klātbūtnei nav pagaidu vai gadījuma raksturs un ka bērna dzīvesvietu raksturo zināma integrācija sociālā un ģimenes vidē.

Tādējādi “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka šī dzīvesvieta atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes vidē. Šajā sakarā vērā it īpaši ir jāņem ilgums, regularitāte, apstākļi, uzturēšanās dalībvalsts teritorijā, kā arī ģimenes pārcelšanās uz šo valstī iemesli, bērna pilsonība, izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas, kā arī bērna ģimenes un sociālie sakari minētajā valstī. Bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus.

(sal. ar 33., 35., 38. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvā 97/13 par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā dalībvalstīm ir paredzēta rīcības brīvība attiecībā uz licenču piešķiršanas procedūras izvēli, ja ir ievēroti brīvas konkurences un vienlīdzīgas attieksmes principi. Līdz ar to Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) licences var tikt piešķirtas, izmantojot salīdzinošu atlases procedūru, ja vien tiek nodrošināta vienāda attieksme pret visiem operatoriem, it īpaši saistībā ar piemēroto maksu.

Konkrētāk, saistībā ar tādu valsts pasākumu, ar kuru pirmajiem diviem UMTS licences saņēmušajiem operatoriem ar mērķi pielīdzināt visu licenču piešķiršanas nosacījumus tiek samazināts to maksājamās summas apmērs, šāda procedūra ļauj izvairīties no diskriminācijas pret šiem operatoriem, ņemot vērā, ka maksas pielīdzināšanas mērķis tieši bija ņemt vērā apstākli, ka jaunajam operatoram licences piešķiršanas brīdī neviens no šiem trijiem operatoriem no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nebija uzsācis pakalpojumu sniegšanu tirgū, kā rezultātā viņu situācija šī iemesla dēļ bija salīdzināma.

(sal. ar 90., 91. un 97. punktu)
Iespēja atgūt zaudējumus, kuri ciesti tāpēc, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums piemēro cenas, kuras kādā noteiktā mērā ir zemākas par izmaksām, nav nepieciešams nosacījums, lai pierādītu šādas cenu politikas ļaunprātību. Tas neizslēdz, ka Komisija šādu zaudējumu atgūšanas iespēju var uzskatīt par būtisku pierādījumu, izvērtējot attiecīgās rīcības ļaunprātīgo raksturu, jo tā var palīdzēt, piemēram, izslēgt — gadījumā, kad tiek piemērotas cenas, kuras ir zemākas par vidējām mainīgajām izmaksām, — ekonomiska rakstura iemeslus, kas nav konkurenta izstumšana, vai pierādīt — gadījumā, kad tiek piemērotas cenas, kuras ir zemākas par vidējām kopējām izmaksām, bet augstākas par vidējām mainīgajām izmaksām, — tāda plāna esamību, kura mērķis ir izstumt konkurentu. Turklāt ar to, ka nepastāv iespēja atgūt zaudējumus, nevar pietikt, lai izslēgtu, ka attiecīgajam uzņēmumam izdodas nostiprināt savu dominējošo stāvokli it īpaši pēc tam, kad no tirgus ir aizgājis viens vai vairāki konkurenti, tādējādi, ka tirgū esošais konkurences līmenis, kas jau ir pavājināts tieši tāpēc, ka pastāv attiecīgais uzņēmums, samazinās vairāk un ka patērētājiem tiek nodarīts kaitējums sakarā ar to, ka tiek ierobežotas to iespējas izvēlēties.

(sal. ar 110.–112. punktu)
EKL 307. panta 1. punkts ir piemērojams tikai tad, ja pastāv nesaderīgums starp pienākumu, kas izriet no starptautiskas konvencijas, no vienas puses, un pienākumu, kas izriet no Kopienu tiesībām, no otras puses.

(sal. ar 35. punktu)
LCD veida monitori, kuri ir aprīkoti ar SUB-D, DVI-D, USB, S-video un salikto video pieslēgvietām, nav izslēgti no klasifikācijas apakšpozīcijā 84716090 kā iekārtas, kuras “galvenokārt” izmanto automātiskā datu apstrādes sistēmā Kombinētās nomenklatūras, kuru veido Regulas Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1789/2003, I pielikums, 84. nodaļas 5. piezīmes B daļas a) apakšpunkta izpratnē, tikai tāpēc vien, ka šie monitori spēj reproducēt signālus gan no automātiskās datu apstrādes iekārtas, gan citiem avotiem.

Šajā sakarā, pirmkārt, no Kombinētās nomenklatūras 84. nodaļas 5. piezīmes E daļas izriet, ka tikai iekārtas, kuras iekļauj vai ir sajūgtas ar automātisko datu apstrādes iekārtu un kuru funkcija nav datu apstrāde, ir vienīgās, kuras īsteno “īpašu no datu apstrādes atšķirīgu funkciju”. Taču papildus tādu attēlu reproducēšanai, kuri iegūti no tādām iekārtām kā videospēļu konsole, videomagnetofons vai DVD lasītājs, uz kuriem neattiecas datu apstrāde, minētie monitori nodrošina arī tādu signālu reproducēšanu, kuri iegūti no automātiskās datu apstrādes iekārtas.

Otrkārt, lai arī minētie monitori, lai tos varētu klasificēt apakšpozīcijā 84716090, nav tādi, kurus var izmantot tikai automātiskā datu apstrādes sistēmā, jo tie ir savienojami ar centrālo procesora bloku, tie spēj uztvert datus tādā formā, kādu šī sistēma var izmantot, un reproducēt signālus, kuri iegūti arī no citiem avotiem, Kombinētās nomenklatūras 84. nodaļas 5. paskaidrojošās piezīmes B daļas a) apakšpunkta interpretēšana tādējādi, ka tikai tas vien, ka attiecīgie monitori var reproducēt attēlus, kuri iegūti no citiem avotiem, kas nav automātiskā datu apstrādes iekārta, izslēdz to klasificēšanu pozīcijā 8471, nozīmētu izslēgt minētajā piezīmē iekļauto vārdu “galvenokārt”.

Visbeidzot, ja paskaidrojošās piezīmes, kuras attiecas uz Harmonizētās sistēmas apakšpozīciju 8471, interpretētu tādējādi, ka ar tām ir izslēgts klasificēt apakšpozīcijā 84716090 jebkuru monitoru, kas spēj reproducēt gan no automātiskās datu apstrādes iekārtas, gan citiem avotiem iegūtus signālus, tās izmainītu un it īpaši ierobežotu 84. nodaļas 5. piezīmes B daļas a) apakšpunkta piemērošanas jomu. Līdz ar to — pieņemot, ka šādi ir jāinterpretē Kombinētās nomenklatūras paskaidrojošās piezīmes par apakšpozīciju 84716090 un paskaidrojošās piezīmes par Harmonizētās sistēmas pozīciju 8471, — šo paskaidrojošo piezīmju piemērošana būtu izslēdzama, jo šī interpretācija neatbilst Kombinētās nomenklatūras 84. nodaļas 5. piezīmes B daļas a) apakšpunktam.

(sal. ar 39.–46., 49.–51. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECTK) 3. pantā garantētās pamattiesības ir Kopienu tiesību vispārējo principu, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, sastāvdaļa. Tāpat, lai interpretētu šo tiesību apjomu Kopienu tiesību sistēmā, tiek ņemta vērā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra. Tomēr Direktīvas 2004/83 15. panta b) punkts par obligātajiem standartiem attiecībā uz nosacījumiem, kuri ir jāizpilda trešo valstu valstspiederīgajiem vai bezvalstniekiem, lai iegūtu bēgļa statusu, vai personām, kurām citu iemeslu dēļ ir nepieciešama starptautiska aizsardzība, un attiecībā uz šo statusu saturu ir tas, kurš būtībā atbilst minētajam 3. pantam.

Turpretim Direktīvas 15. panta c) punkts ir tiesību norma, kuras saturs atšķiras no ECTK 3. panta satura un kura līdz ar to ir jāinterpretē autonomi, vienlaikus ievērojot ECTK garantētās pamattiesības.

(sal. ar 28. punktu)
Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi kritizē to, ka Pirmās instances tiesa ir izmantojusi motivētu rīkojumu, bet nav ne atsaucies uz minētā 111. panta piemērošanas nosacījumiem, ne apšaubījis Pirmās instances tiesas šī panta interpretāciju pārsūdzētajā rīkojumā, viņa pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši izriet no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punkta, ir pamattiesības, ko Eiropas Savienība ievēro kā vispārīgu principu saskaņā ar LES 6. panta 2. punktu. Šādas tiesības katrā ziņā nozīmē ikvienas personas piekļuvi neatkarīgai un objektīvai tiesai. Tādēļ garantijas attiecībā uz tiesas sastāvu ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu stūrakmens, kura ievērošana Kopienu tiesai it īpaši ir jāpārbauda, ja šādu tiesību pārkāpums ir izvirzīts un strīds šajā sakarā jau sākotnēji nešķiet acīmredzami nenopietns.

Tomēr apstāklis, ka tiesneši, kas pirmo reizi ir izskatījuši lietu, atrodas citā iztiesāšanas sastāvā, kam tā pati lieta ir jāizskata atkārtoti, pats par sevi nav uzskatāms par nesaderīgu ar tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu prasībām. Īpaši faktam, ka viens vai vairāki tiesneši piedalās abos secīgajos iztiesāšanas sastāvos un veic tajos tās pašas, piemēram, priekšsēdētāja vai tiesneša referenta, funkcijas, pašam par sevi nav nozīmes attiecībā uz vērtējumu par objektivitātes prasības ievērošanu, jo šīs funkcijas tiek veiktas koleģiālā sastāvā. Šādiem apsvērumiem ir vēl jo lielāks pamats, ja šiem abiem secīgajiem iztiesāšanas sastāviem ir bijusi jāizskata nevis viena un tā pati lieta, bet gan divas atšķirīgas lietas, kurām ir zināma savstarpēja saistība.

Turklāt objektivitātes prasība patiesībā ietver divus aspektus. Pirmkārt, tiesai ir jābūt subjektīvi objektīvai, t.i., nevienam no tās locekļiem nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un tiek prezumēts, ka personīgā objektivitāte pastāv, kamēr netiek pierādīts pretējais. Otrkārt, tiesai ir jābūt objektīvi objektīvai, t.i., tai ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu izslēgt jebkādas leģitīmas šaubas šajā sakarā.

(sal. ar 41.–46. punktu)
Lieta C-388/07

The Queen, pamatojoties uz pieteikumu, ko iesniedza

The Incorporated Trustees of the National Council on Ageing

(Age Concern England)

pret

Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform

(High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 2000/78 — Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā — Diskriminācija vecuma dēļ — Atlaišana no darba sakarā ar pensionēšanos — Pamatojums”

Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2008. gada 23. septembrī I ‐ 1573

Tiesas (trešā palāta) 2009. gada 5. marta spriedums I ‐ 1598

Sprieduma kopsavilkums

Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 (Padomes Direktīvas 2000/78 preambulas 14. apsvērums, 1. pants un 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 (Padomes Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 6. panta 1. punkts) Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 (Padomes Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 6. panta 1. punkts)