ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ‑JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,





sniegti 2005. gada 9. jūnijā 1( )

Lieta C‑258/04

Office national de l’emploi (ONEM)

pret

Ioannis Ioannidis

[Cour du travail de Liège (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos – Darba meklētāji – Gaidīšanas pabalsts – Savienības pilsonība – Diskriminācija pilsonības dēļ

I – Ievads

1. Jauniešiem, kas nav sasnieguši 30 gadu vecumu un meklē savu pirmo darbu vai bijuši nodarbināti uz laiku, kurš ir pārāk īss, lai dotu tiesības uz bezdarbnieka pabalstiem, Beļģijā piešķir pabalstus, kas nosaukti par “gaidīšanas pabalstiem”. Joanidisam [Ioannidis] tas netika piešķirts tāpēc, ka viņš nebija ieguvis vidējo izglītību tādā izglītības iestādē, kuru vadījusi, finansējusi vai atzinusi kāda no trim minētās valsts komūnām, viņam nebija nedz diploma, nedz atestāta par šādu izglītību un viņš nebija migrējošu darba ņēmēju apgādībā esošs bērns, lai gan viņam bija atzīts Grieķijas izglītības atestāts.

2. Cour de travail de Liège [Lježas Apelācijas instances Darba tiesa] uzdotā prejudiciālā jautājuma priekšmets ir šī atteikuma saderīgums ar Kopienu tiesībām. Tiesa jau agrāk ir izskatījusi jautājumu par iepriekš minētajiem pabalstiem saistībā ar migrējošu darba ņēmēju bērniem un citā dalībvalstī izglītību ieguvušiem Beļģijas pilsoņiem.

3. Šajā tiesvedībā aplūkotais gadījums ir vēl viens ķēdes posms. Kā rakstīja Sartrs: “Donc recommençons. Cela n’amuse personne [..]. Mais il faut enfoncer le clou” ( ) [“Tad nu atsāksim. Nevienam tas nepatīk [..]. Bet nagla tomēr jāiedzen”]. Tādēļ, iztirzājot piemērojamo tiesisko regulējumu, prāvas un citu procedūru faktus, izvērtēšu esošo judikatūru, lai noteiktu, vai tā ir piemērojama šajā lietā.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

4. EKL 12. panta pirmajā daļā ir aizliegta “jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ”, piemērojot Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus.

5. Turklāt EKL 17. panta 1. punktā noteikts:

“1. Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība. Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis. Savienības pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību.

2. Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.”

6. Tūliņ pēc tam EKL 18. pantā ir uzskaitīta virkne no šāda statusa izrietošu tiesību, minot tiesības “brīvi pārvietoties un [..] uzturēties dalībvalstu teritorijā”, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.

7. Tādējādi EKL 12. pantā noteiktās tiesības uz vienlīdzību attiecas uz visiem Savienībā ietilpstošo valstu pilsoņiem, kas tāpat bauda arī EKL 18. pantā paredzētās tiesības.

8. Tomēr dažos noteikumos tiek aizliegta atšķirīga attieksme pilsonības dēļ saistībā ar darba ņēmēju pārvietošanos, tā, piemēram, EKL 39. pantā nosakot, ka:

“1. Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.

2. Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, atalgojumu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.

3. Tā nozīmē turpmāk norādītās tiesības, ko var ierobežot, vienīgi pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības apsvērumiem:

a) tiesības pieņemt faktiskos darba piedāvājumus;

b) tiesības šajā nolūkā brīvi pārvietoties dalībvalstu teritorijā;

c) tiesības darba nolūkos uzturēties kādā dalībvalstī saskaņā ar normatīviem un administratīviem aktiem, kas regulē šīs valsts pilsoņu nodarbinātību;

d) tiesības palikt kādas dalībvalsts teritorijā pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās, atbilstīgi nosacījumiem, kas ietverti izpildes regulās, kuras izstrādās Komisija.

[..]”

9. Kopš saviem pirmsākumiem Kopiena ir apņēmusies nodrošināt darbaspēka pārvietošanās brīvību, un tādēļ jau agrīnā posmā tika pieņemts regulējums, kas vērsts uz atšķirīgas attieksmes izskaušanu saistībā ar nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba [un nodarbinātības] nosacījumiem, atvieglojot pārvietošanos nodarbinātības nolūkos. Šie centieni izpaužas Padomes 1968. gada 15. oktobra regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā ( ). Tās 7. pantā ir noteikts:

“1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu [darba samaksu], atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.

2. Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.

[..]”

B – Beļģijas tiesību akti

10. 1991. gada 25. novembra Karaļa lēmumā par bezdarba tiesisko regulējumu ( ) ir paredzēti pabalsti 30 gadu vecumu nesasniegušiem jauniešiem, kuri meklē savu pirmo darbu vai ir jau bijuši nodarbināti, bet ne pietiekamu skaitu dienu, lai saņemtu bezdarbnieka pabalstus.

11. [Lēmuma] 36. panta 1. punktā alternatīvā veidā ir uzskaitīti tā piešķiršanai izvirzītie nosacījumi ( ):

“[..]

2 a) viņš vai nu ir ieguvis pilna laika vidējo speciālo izglītību vai vidējo izglītību, kas ir zemāka par tehnisko vai profesionālo izglītību, komūnas vadītā, finansētā vai atzītā izglītības iestādē ( );

b) vai viņš ir no komūnas kompetentas iestādes saņēmis diplomu vai atestātu, kas atbilst a) apakšpunktā minētajai izglītībai;

[..]

h) vai arī viņš ir ieguvis izglītību citā Eiropas Savienības dalībvalstī, ja vienlaicīgi ir izpildīti šādi nosacījumi:

– jaunietis iesniedz dokumentus, no kuriem izriet, ka izglītība ir tāda paša līmeņa kā iepriekš minētā izglītība un pielīdzināta tai;

– laikā, kad iesniegts lūgums piešķirt pabalstu, jaunieti kā bērnu apgādā Beļģijā dzīvojošs migrējošs darba ņēmējs EK līguma 48. panta izpratnē ( );

[..]”

III – Fakti, pamata prāva un prejudiciālais jautājums

12. 1976. gada 23. aprīlī dzimušais Grieķijas pilsonis Joanidiss 1994. gadā apmetās uz dzīvi kādā Lježas priekšpilsētā. Ar 1994. gada 17. oktobra lēmumu Beļģijas Franču kopienas Izglītības, pētniecības un profesionālās sagatavotības ministrs atzina, ka minētās personas Grieķijā iegūtais atestāts par vidējo izglītību (“apolytirion”) ir pielīdzināms oficiāli atzītam vidējās izglītības diplomam, kāds dod tiesības iegūt saīsināta laika augstāko izglītību.

13. Pēc trīs studiju gadiem Joanidiss 2000. gada 29. jūnijā ieguva diplomu ārstnieciskajā vingrošanā un masāžā, ko izdeva Haute Ecole de la Province de Liège André Vésale [Lježas apgabala augstskola André Vésale].

14. 2000. gada 7. jūlijā viņš reģistrējās kā darba meklētājs uz pilnu darba laiku Office communautaire et régional de la formation professionnelle et d’emploi [Komūnas un reģionālais profesionālās apmācības un darba dienests].

15. Laikā no 2000. gada 10. oktobra līdz 2001. gada 29. jūnijam, noslēdzot darba līgumu ar profesionālu otorinolaringoloģijā specializējušos ārstu sabiedrību, viņš saņēma apmaksātu apmācību Francijā vestibulārās rehabilitācijas jomā.

16. Pēc atgriešanās Beļģijā, 2001. gada 7. augustā Joanidiss Office national de l’emploi [Valsts nodarbinātības dienests] lūdza piešķirt gaidīšanas pabalstu, kas tika atteikts ar 2001. gada 5. oktobra lēmumu.

17. Tribunal du travail de Liège [Lježas Pirmās instances darba tiesa] ar 2002. gada 7. oktobra spriedumu apmierināja minētās personas sūdzību par minēto atteikumu.

18. Tā kā šo spriedumu administratīvā iestāde pārsūdzēja, Cour du travail de Liège (devītā palāta) apturēja tiesvedību, pamatodamās uz to, ka saskaņā ar valsts tiesību normām Joanidiss neatbilstot nosacījumiem, lai saņemtu pabalstu ( ), ko viņš varētu saņemt, tikai pamatojoties uz Eiropas tiesību aktiem, un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai Kopienu tiesības (it īpaši EKL 12., 17. un 18. pants) pieļauj, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums (tāds kā Beļģijā, proti, 1991. gada 25. novembra Karaļa lēmums par bezdarba tiesisko regulējumu), ar ko darba meklētājiem, kuri principā ir jaunāki par 30 gadiem un kuri ir ieguvuši vidējo izglītību, piešķir pabalstus, ko sauc par gaidīšanas pabalstiem, tiem darba meklētājiem, kuri ir citas dalībvalsts pilsoņi, saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem, kādi attiecas uz tās pilsoņiem, piemēro nosacījumu, saskaņā ar kuru šos pabalstus piešķir tikai tad, ja prasītā izglītība ir iegūta izglītības iestādē, ko vada, finansē vai atzīst viena no trim valsts komūnām (kā tas paredzēts iepriekš minētā Karaļa lēmuma 36. panta 1. punkta pirmās daļas otrā punkta a) apakšpunktā), proti, tādējādi, ka gaidīšanas pabalstu atsaka gados jaunam darba meklētājam, kas, lai arī nav migrējoša darba ņēmēja ģimenes loceklis, tomēr ir citas dalībvalsts pilsonis, kurā viņš pirms pārvietošanās Savienībā ir mācījies un ieguvis vidējo izglītību, kas pielīdzināta tās valsts iestāžu pieprasītajai izglītībai, kurā izteikts lūgums piešķirt gaidīšanas pabalstu?”

IV – Tiesvedība Tiesā

19. EK Tiesas Statūtu 20. pantā noteiktajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza Office national de l’emploi, Itālijas valdība, Grieķijas valdība un Komisija.

20. Pabeidzot rakstveida procesu, 2005. gada 26. aprīļa pilnsapulcē tika nolemts nenoturēt tiesas sēdi, ja vien kāds no pamata prāvas dalībniekiem to nelūgs tam paredzētajā termiņā, kas beidzās 2005. gada 28. aprīlī. Lietas dalībniekiem neizrādot ieinteresētību mutvārdu procesa noturēšanā, tika sagatavoti šie secinājumi.

V – Prejudiciālā jautājuma izvērtējums

21. Lai pamatotu atbildi, ir jāaplūko Tiesas iedibinātā judikatūra, kurā rodamais izskaidrojums ir pietiekams, lai kliedētu iesniedzējtiesas paustās šaubas.

A – Piemērojamā judikatūra

22. Kā minēju iepriekš, jautājumā par Beļģijas gaidīšanas pabalstiem ir jau vairāki spriedumi. Īpaši svarīgi ir 1985. gada 20. jūnija spriedums lietā 94/84 Deak (Recueil, 1873. lpp.), spriedums iepriekš minētajā lietā Komisija/Beļģija un 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑224/98 D’Hoop (Recueil, I‑6191. lpp.) ( ). Nesen – 2004. gada 23. martā – jautājumā par Apvienotajā Karalistē darba meklētājiem maksāto pabalstu Tiesa ir pasludinājusi spriedumu lietā C‑138/02 Collins (Recueil, I‑2703. lpp.), kurā izvirza šajā lietā ļoti svarīgus argumentus. Tādēļ šie spriedumi ir jāiztirzā sīkāk, jo tie ietver iesniedzējtiesai sniedzamās atbildes pamatelementus; turklāt lietas dalībnieku apsvērumos tiek polemizēts par to pamatojuma piemērojamības apjomu.

1. 1985. gada 20. jūnija spriedums lietā Deak ( )

23. Tajā ir iztirzāts prejudiciālais jautājums, ko uzdevusi tā pati Cour de travail de Liège prāvā starp Deāku [Deak] – ungāru jaunieti, kura māte, itāliete, savukārt bija Beļģijā dzīvojoša, migrējoša darba ņēmēja, un Office national de l’emploi, kas viņam atteicās piešķirt pabalstu Kopienas pilsonības trūkuma dēļ.

24. Tiesa izskaidroja vairākus jautājumus: pirmkārt, atteikums nebija nesaderīgs ar Regulu Nr. 1408/71 ( ), saistībā ar kuru tika uzdots jautājums, tā kā strīda pamatā esošais pabalsts bija Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā paredzētā sociālā priekšrocība, kas ietver visas tās [priekšrocības], kuras neatkarīgi no to saistības ar darba tiesiskajām attiecībām tiek piešķirtas darba ņēmējiem valstī šo viņiem objektīvi piemītošo īpašību vai tā vien dēļ, ka tie pastāvīgi uzturas valstī; otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes princips šo priekšrocību izmantošanā liedz diskriminēt, nelabvēlīgākā stāvoklī nostādot darba ņēmēja apgādājamos; un, visbeidzot – pilsonība nevar iespaidot pabalsta piešķiršanu vai tā atteikumu pirmo darbu meklējošiem jauniešiem, kas ir migrējošu Kopienas darba ņēmēju apgādībā esoši bērni.

2. 1996. gada 12. septembra spriedums lietā Komisija/Beļģija ( )

25. Šajā lietā Komisija pārmeta Beļģijai EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 3. un 7. panta pārkāpumu, pirmkārt, paturot spēkā 1991. gada 25. novembra Karaļa lēmuma 36. pantu, ar kuru jauniešiem pirmā darba meklēšanas laikā piešķiramā gaidīšanas pabalsta saņemšana bija pakārtota prasībai par vidējās izglītības iegūšanu Beļģijas valsts vai kādas tās komūnas vadītā, finansētā vai atzītā izglītības iestādē, un, otrkārt, vienlaikus mudinot darba devējus pieņemt darbā pabalsta saņēmējus, valstij uzņemoties segt darba samaksu un atbilstošas sociālās apdrošināšanas iemaksas īpašu bezdarba samazināšanas programmu ietvaros.

26. Secinājumos tajā lietā iztirzāju abus jautājumus, taču Joanidisa gadījumā interesē tikai pirmais: atgādinādams par to, ka spriedumā lietā Deak tika atzīts, ka [gaidīšanas] pabalsts uzskatāms par Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā paredzēto sociālo priekšrocību (22.–30. punkts), norādīju uz to, ka netika konstatēta iespējamā diskriminācija pilsonības dēļ, tā kā saņēmēji tika noteikti ar norādi uz faktoru, kas nav saistīts ar pilsonību (31. punkts), tomēr migrējošie darba ņēmēji un viņu bērni netieši tika nostādīti nelabvēlīgākā stāvoklī nekā pilsoņi (32. punkts), jo prasība par to, ka izglītībai jābūt iegūtai Beļģijā, radīja vajadzību agrāk tajā uzturēties, labvēlīgākā stāvoklī nostādot jauniešus, kas bija Beļģijas pilsoņi un kam bija vieglāk atbilst nosacījumiem (33.–43. punkts); iebildu, ka “šāda šķēršļa atturošā ietekme uz bērniem, kā tas loģiski izriet, attiecas uz viņu vecākiem [..], kam šādi tiek liegtas vienas no beļģu ģimenēm parasti piešķirtajām priekšrocībām. Darba ņēmēji, kuru bērni ir ieguvuši vidējo izglītību savā izcelsmes valstī un kas meklē darbu, saskartos ar lielākām grūtībām pārcelties uz dalībvalsti, kurā viņu bērniem tiek liegts tas, kas tiek piešķirts darba ņēmēju pilsoņu bērniem: gaidīšanas pabalsts, kas turklāt ietver noteiktu priekšrocību attiecībā uz pieeju atsevišķām darbavietām” (44. punkts). Tādēļ ierosināju atzīt to par nesaderīgu ar Kopienu tiesībām.

27. Tiesa pieņēma šo viedokli, apstiprinot, ka gaidīšanas pabalsti ir uzskatāmi par Regulā Nr. 1612/68 paredzēto priekšrocību arī gadījumos, kad jaunieši, “kas atrodas Beļģijā dzīvojošu migrējošu darba ņēmēju apgādībā, ir ieguvuši izglītību nevis Beļģijā, bet gan savā izcelsmes valstī vai pat citā dalībvalstī” (25. un 26. punkts); atgādinādama judikatūru par diskriminācijas aizliegumu un cita starpā norādīdama uz to, ka “īpaši aizliegtas ir vienādi piemērojamas prasības, kuras darba ņēmējiem – pilsoņiem ir izpildāmas vieglāk nekā migrējošiem darba ņēmējiem” (27. un 28. punkts), Tiesa noteica, ka strīda pamatā esošais nosacījums, kas līdzīgs “prasībai par iepriekšēju uzturēšanos”, labvēlīgākā stāvoklī nostādīja beļģus, neņemot vērā, ka tas attiecās arī uz tiem, kas vidējo izglītību iegūst ārpus savas valsts (29. un 30. punkts), – šim jautājumam vēlāk tiekot iztirzātam spriedumā lietā D’Hoop. Tādējādi attiecībā uz šo aspektu tika konstatēts Komisijas norādītais [Līguma] pārkāpums.

28. Tomēr tā noraidīja prasību attiecībā uz dalību īpašajās darbā iekārtošanas un darbā atjaunošanās programmās tādēļ, ka savu īpašo pazīmju dēļ tās esot saistītas ar bezdarbu, neietilpdamas pieejas darbam jomā (39. punkts). Kopienu tiesību normas par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību attiecas uz personu, kas jau atrodas darba tirgū, reālas un faktiskas profesionālas darbības veikšanas ceļā iegūdama darba ņēmēja statusu, kas tā nav gadījumā ar jauniešiem, kuri meklē savu pirmo darbu (40. punkts).

29. Lai valsts tiesību aktus padarītu par atbilstošiem Tiesas spriedumam, Beļģija pieņēma 1996. gada 13. decembra Karaļa lēmumu, ar kuru tika izdarīti grozījumi 1991. gada 25. novembra [lēmumā], 36. pantu papildinot ar iepriekš minēto h) apakšpunktu, lai pabalstus padarītu par pieejamiem migrējošu darba ņēmēju bērniem.

3. 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā D’Hoop ( )

30. Atšķirībā no iepriekšējā gadījuma ieinteresētā persona bija ieguvusi vidējo izglītību Francijā, to apliecinot ar diplomu, kas viņas pilsonības valstī – Beļģijā tika atzīts par līdzvērtīgu vidējās speciālās izglītības diplomam, kas ļauj iegūt augstāko izglītību. Ieguvusi augstskolas izglītību šajā pēdējā valstī, viņa lūdza gaidīšana pabalstu, kas viņai netika piešķirts [viņas] neatbilstības 1991. gada 25. novembra Karaļa lēmuma 36. pantā noteiktajām prasībām dēļ.

31. Tribunal du travail de Liège uzdeva prejudiciālu jautājumu par EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 7. panta piemērojamību aprakstītajā gadījumā.

32. Spriedumā Tiesa, apstiprinādama sava ģenerāladvokāta secinājumus ( ), pamatojās uz diviem tiesiskā regulējuma aspektiem, proti, pirmkārt, uz iepriekš minētajiem noteikumiem; otrkārt – uz Savienības pilsonības jēdzienu.

33. Pirmā ietvaros tā noliedza, ka Dupa [D’Hoop] varētu atsaukties uz priekšrocībām, kas migrējošajiem darba ņēmējiem vai to ģimenes locekļiem piešķirtas Līgumā vai atvasinātajās tiesībās (20. punkts), kuras Kopienu tiesību par pārvietošanās brīvību piemērošanu saistībā ar bezdarbnieka pabalstu pakārto prasībai par to, ka to pretendentam esot “jābūt bijušam darba tirgū”, kas tā nav pirmo darbu meklējošu personu gadījumā (18. punkts); turklāt laikā, kamēr prasītāja mācījās Francijā, viņas vecāki pastāvīgi uzturējās Beļģijā (19. punkts).

34. Otrā aspekta ietvaros tā pamatojās uz domu, ka, Savienības pilsoņiem visās dalībvalstīs tiesiskā ziņā esot vienlīdzīgiem ar tādā pašā stāvoklī esošajiem šo dalībvalstu pilsoņiem, brīvas pārvietošanās tiesības nepieļautu, ka savā izcelsmes dalībvalstī persona tiktu nostādīta nelabvēlīgākā stāvoklī nekā gadījumā, ja viņa nebūtu izmantojusi Līgumā šajā ziņā paredzētās tiesības (30. punkts), tam “īpaši [attiecoties] uz izglītības jomu” (32. punkts). Atzīmēdama, ka Beļģijas tiesiskajā regulējumā tiek paredzēta atšķirīga attieksme pret tiem, kas ieguvuši vidējo izglītību savā valstī, un tiem, kas, izmantodami brīvas pārvietošanās tiesības, ieguvuši diplomus citā dalībvalstī (33. punkts), Tiesa šādu nevienlīdzību atzina par “pretēju Savienības pilsoņa statusa pamatā esošajiem principiem” (35. punkts). Tomēr tā pieļāva, ka tā varētu būt attaisnojama, ja vien būtu pamatota ar objektīviem apsvērumiem, kas nav saistīti ar attiecīgo personu pilsonību un ir samērīgi ar valsts tiesībās leģitīmi izvirzīto mērķi (36. punkts); tādējādi, atzīdama, ka pabalstu mērķis ir atvieglot jauniešiem pāreju no mācībām uz darba tirgu, Tiesa atzina, “ka valsts likumdevēja intereses nodrošināt reālas saiknes esamību starp personu, kas lūdz piešķirt minēto pabalstu, un attiecīgo ģeogrāfisko darba tirgu ir leģitīmas” (38. punkts). Tomēr Tiesa noteica, ka prasība par diploma iegūšanas vietu pati par sevi vien ir pārlieku vispārīga un izslēdzoša, nepamatoti pārvērtējot faktu, kas nebūt katrā ziņā neliecina par faktiskas un efektīvas saiknes ciešumu, un pārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai vajadzīgo (39. punkts).

35. Valsts, uz kuru spriedums tieši attiecās, izdarīja jaunus grozījumus 1991. gada 25. novembra Karaļa lēmuma 36. pantā, ar 2003. gada 11. februāra Karaļa lēmumu paredzot vēl vienu pabalstu piešķiršanas iespēju j) apakšpunktā, kas neattiecas uz šo lietu, tāpēc ka pamata prāvas faktu rašanās laikā tas vēl nebija stājies spēkā ( ).

4. 2004. gada 23. marta spriedums lietā Collins ( )

36. Prāvā starp Kolinsu [Collins] un Secretary of State for Work and Pensions [Valsts sekretārs nodarbinātības un pensiju jautājumos (Apvienotā Karaliste)], kuras pamatā bija atteikums piešķirt Apvienotās Karalistes tiesību aktos paredzēto darba meklēšanas pabalstu, Social Security Commissioner [Sociālā nodrošinājuma komisārs] uzdeva vairākus prejudiciālus jautājumus par Regulas Nr. 1612/68 un Padomes 1968. gada 15. oktobra direktīvas 68/360/EEK ( ) interpretāciju.

37. Nepievēršoties ar direktīvu saistītajiem argumentiem, šis spriedums mani interesē saistībā ar diviem jautājumiem: darba ņēmēja jēdzienu Regulas Nr. 1612/68 7. un turpmāko pantu izpratnē un Savienības pilsonības jēdziena attiecināmību uz lietu.

38. Abus jautājumus esmu iztirzājis 2003. gada 10. jūlijā sniegtajos secinājumos.

39. Iztirzājot pirmo jautājumu, uzsvēru atšķirību starp regulas I sadaļu (1.–6. pants), kuras noteikumi attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, un II sadaļu (7.–9. pants), kas attiecas vienīgi uz “darba ņēmējiem”, proti, personām, kas noteiktu laiku par labu citai personai un tās vadībā par atlīdzību sniedz noteiktus pakalpojumus ( ). Tādējādi [regulas] 7. panta 2. punktā paredzētā vienlīdzīgā attieksme sociālo priekšrocību ziņā saskaņā ar spriedumu lietā Lebon ( ) neattiecas uz personām, kas pārvietojas jauna darba meklēšanas nolūkā (22.–35. punkts).

40. Iztirzājot otro jautājumu, atzīmēju, ka saskaņā ar judikatūru EKL 12. pantā nostiprināto principu par diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ paredzēts piemērot patstāvīgi tikai Kopienu tiesībās regulētajās situācijās, attiecībā uz kurām Līgumā nav paredzēts konkrēts regulējums. Tāpat EKL 18. pantā vispārīgi noteiktās ikviena Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties tās dalībvalstu teritorijā EKL 39. pantā ir konkretizētas attiecībā uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, tādējādi minētajai normai esot piemērojamai vienīgi gadījumā, kad konkrētais gadījums neietilpst pēdējās normas jomā. Atzinu, ka nosacījums par uzturēšanos, kas paredzēts, lai konstatētu saikni ar valsti un saistību ar valsts darba tirgu, var būt pamatots ar vēlmi novērst gan tā saucamo “sociālo [priekšrocību] tūrismu”, personām pārvietojoties no kādas valsts uz citu, lai saņemtu uz iemaksām nebalstītus pabalstus, gan ļaunprātīgu izmantošanu (55.–76. punkts).

41. Arī tajā gadījumā Tiesa piekrita savam ģenerāladvokātam. Pirmkārt, tā uzsvēra atšķirību starp dalībvalsts pilsoņiem, kas joprojām nav stājušies darba [tiesiskajās] attiecībās uzņemošajā dalībvalstī, kurā tie meklē darbu, un tiem, kas tajā ir jau nodarbināti vai, būdami agrāk nodarbināti un izbeiguši darba [tiesiskās] attiecības, joprojām tiek uzskatīti par darba ņēmējiem; pirmie no vienlīdzīgas attieksmes principa gūst labumu tikai saistībā ar pieeju darbam ( ), savukārt otrajiem ir ļauts, “pamatojoties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, baudīt tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem” (30. un 31. punkts).

42. Izvērtējot EKL 39. panta ietekmi uz valsts tiesisko regulējumu (55.–59. punkts), Tiesa norādīja, ka, lai noteiktu vienlīdzīgas attieksmes tiesību apjomu darbu meklējošu personu gadījumā, šis princips ir jāinterpretē, ņemot vērā citus Kopienu tiesību noteikumus, it īpaši EKL 12. pantu (60. punkts).

43. Pamatodamās uz šīm premisām, Tiesa secināja, ka, paredzot atšķirīgu attieksmi atkarībā no uzturēšanās Apvienotajā Karalistē, Apvienotās Karalistes tiesiskajā regulējumā labvēlīgākā stāvoklī tika nostādīti tās pilsoņi, kam “bija vieglāk šo prasību izpildīt” (65. punkts). Turpinājumā, lai konstatētu kādu apstākli, kas attaisnotu nevienlīdzīgu attieksmi, tā veica salīdzinājumu ar spriedumu lietā D’Hoop, apstiprinot, ka nosacījums par uzturēšanos nodrošina reālu saikni starp darba meklētāju un valsts darba tirgu, ja vien tas nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai vajadzīgo (67.–72. punkts) ( ).

B – Šīs lietas izvērtējums

44. Lai atbildētu uz Cour du travail de Liège uzdoto jautājumu, jāveic trīs izvērtējuma posmi, proti, jānoskaidro piemērojamie tiesību akti, jākonstatē nevienlīdzīga attieksme un jāpārbauda, vai tā ir pamatota.

1. Piemērojamie Kopienu tiesību akti

a) Izklāsts

45. Vispirms ir jānoskaidro piemērojamie gan Savienības pilsonību, gan darba ņēmēju brīvu pārvietošanos regulējošo primāro tiesību noteikumi.

46. Lai radītu Eiropas status civitatis, EKL 17. pantā tiek noteikta “Savienības pilsonība”, kas pienākas personām, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība (1. punkts) un kuras bauda ar Līgumu piešķirtās tiesības, un kam ir jāpilda ar to uzliktie pienākumi (2. punkts).

47. Ņemot vērā, ka EKL 12. pantā tiek aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ, jāatzīst, ka šī vienlīdzības principa izpausme ir viena no eiropiešu tiesībām, kas ievērojami paplašinājušās, jo to vienīgais ierobežojums ir tāds, ka ir jākonstatē Kopienu saikne starp šo subjekta statusu un izvērtējamo situāciju ( ).

48. Tomēr, kā izskaidroju secinājumos iepriekš minētajā lietā Collins, pastāvīgajā judikatūrā ir apstiprināts, ka EKL 12. panta pirmajā daļā noteiktā vienlīdzīgā attieksme ir piemērojama Līguma jomā, neskarot speciālās tiesību normas ( ), kas apliecina, ka noteikumu paredzēts piemērot patstāvīgi tikai gadījumā, kad Kopienu tiesībās nav paredzēts konkrēts regulējums ( ).

49. Tā kā darba ņēmēju pārvietošanās brīvības principu un no tā izrietošā jebkādas nevienlīdzīgas attieksmes pilsonības dēļ izskaušanu pamatā nosaka Regula Nr. 1612/68 un Regula Nr. 1408/71 ( ), jāapsver, vai to noteikumi ir piemērojami Joanidisa gadījumā.

b) Principa, kas nosaka vienlīdzīgu attieksmi pret darba ņēmējiem, nepiemērojamība

50. Saskaņā ar spriedumu lietā Komisija/Beļģija, lai valsts tiesību aktos paredzēta bezdarbnieka pabalsta pretendents varētu atsaukties uz noteikumiem par pārvietošanās brīvību, viņam ir jābūt bijušam agrāk nodarbinātam. Spriedumā lietā Collins, atsaucoties uz virkni precedentu, tika noteikts, ka jēdzienam “darba ņēmējs” EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 izpratnē ir konkrēta nozīme Kopienu tiesībās un tas nav interpretējams sašaurināti.

51. Jāpiebilst, ka Tiesa ir vairākkārt atgādinājusi, ka darba [tiesisko] attiecību sui generis juridiskais raksturs, attiecīgās personas darba ražīgums, darba samaksas avots vai šā pēdējā ierobežojumi nevar “nekādā ziņā ietekmēt darba ņēmēja statusu” ( ), kas tiek baudīts arī gadījumā, kad reālas un faktiskas nodarbinātības apstākļos tiek veikta profesionālā apmācība, par to saņemot atlīdzību ( ), kā tas ir gadījumā ar līgumu, ko attiecīgā persona noslēgusi Francijā ( ), kur viņa tādējādi ir šādā statusā.

52. Turpretim Beļģijā, kur viņa nav bijusi nodarbināta, viņa šādu statusu nebauda un tādējādi nevar, pamatojoties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, baudīt tās pašas priekšrocības – kurās kopš sprieduma lietā Deak ietilpst arī gaidīšanas pabalsts – kas piešķirtas valsts darba ņēmējiem ( ), lai arī būdama agrāk nodarbināta citā valstī ( ).

53. Tādējādi vienas no iesniedzējtiesas paustajām šaubām ir kliedētas, noskaidrojot, ka, speciālajām tiesību normām par vienlīdzību saistībā ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos neattiecoties uz darba meklētājiem, pilnā mērā ir piemērojams EKL 12. pantā saistībā ar EKL 17. pantu paredzētais diskriminācijas aizliegums.

2. Diskriminācijas pilsonības dēļ esamība

54. Savienības pilsoņa statusam ir tendence pārtapt par dalībvalstu iedzīvotāju pamata tiesisko statusu, ļaujot ar to apveltītajām personām neatkarīgi no pilsonības un ievērojot īpaši paredzētos izņēmumus, baudīt vienlīdzīgu attieksmi tiesību ziņā ( ).

55. Šajā lietā gaidīšanas pabalstu saņemšanai izvirzītās prasības ir noteiktas šķietami objektīvi, atsaucoties uz faktoriem, kas teorētiski nav saistīti ar saikni ar kādu valsti.

56. Tomēr prasība par to, ka izglītībai jābūt iegūtai kādas no Beļģijas komūnām vadītā, finansētā vai atzītā izglītības iestādē [1991. gada 25. novembra Karaļa lēmuma 36. panta 1. punkta pirmās daļas otrā punkta a) apakšpunkts] vai jābūt saņemtam diplomam vai atestātam, kas atbilst minētajai izglītībai [tā paša otrā punkta b) apakšpunkts], ietver agrākas uzturēšanās pienākumu, kuru izpildīt minētās valsts pilsoņiem ir vieglāk nekā citu [dalībvalstu pilsoņiem] ( ).

57. Īpaši jāmin sprieduma lietā Komisija/Beļģija rezultātā minētā otrā punkta h) apakšpunktā paredzētā iespēja, kuras gadījumā, lai arī pieļaujot izglītības iegūšanu citās dalībvalstīs, tiek pieprasīts, lai tā būtu līdzvērtīga un turklāt lai pretendents būtu migrējošu darba ņēmēju apgādībā esošs bērns.

58. Nevienā no paredzētajām alternatīvām netiek paredzēta pabalsta lūgšanas iespēja personai, kas, lai arī nebūdama darba ņēmēja un valstī strādājošu vecāku atvase, mācīdamās citā dalībvalstī, iegūst Beļģijā iegūstamai līdzvērtīgu izglītību, kas piešķir tiesības uz pabalstiem.

59. Tādējādi ir konstatējama nevienlīdzīga attieksme, nelabvēlīgākā stāvoklī nostādot tos, kas kā Joanidiss atrodas aprakstītajā situācijā, tiem liedzot pabalstus, kas atvieglotu iekļūšanu darba tirgū, tāpēc ka tie ir ieguvuši izglītību citā Kopienas dalībvalstī.

60. Tā kā ir konstatēta nevienlīdzīga attieksme, jānoskaidro, vai tā ir pamatota.

3. Nevienlīdzīgas attieksmes pamatojums

61. Kā esmu uzsvēris jau iepriekš, Beļģijas gaidīšanas pabalsti ir paredzēti, lai atvieglotu jauniešiem pāreju no mācībām uz darba tirgu, un vēlme nodrošināt saiknes esamību ar valsts darba tirgu ir leģitīma, tomēr to ir grūti īstenot, izvirzot vienu vienīgu prasību par izglītības iegūšanas vai attiecīgā diploma izdošanas vietu, kā tas ir darīts 1991. gada 25. novembra Karaļa lēmuma 36. panta 1. punkta pirmās daļas otrā punkta a) un b) apakšpunktā; minētā prasība, būdama pārlieku vispārīga un izslēdzoša, neliecina par faktiskas un efektīvas saiknes esamību, kā noteikts spriedumā lietā D’Hoop, kas pilnībā ir attiecināms uz šo lietu, lai arī attiecīgā persona nav Beļģijas pilsonis. Nevar ņemt vērā pretendenta pilsonību, jo pretējā gadījumā būtu konstatējama tieša diskriminācija.

62. Turklāt nevienlīdzīgu attieksmi nepamato arī tās pašas tiesību normas h) apakšpunktā paredzētā iespēja. Lai arī citā dalībvalstī iegūtas izglītības derīguma atzīšana novērš pārmetumu, kas vērsts attiecībā uz a) un b) apakšpunktā noteikto, papildnosacījums par to, ka pretendentam jābūt Beļģijā dzīvojošu migrējošu darba ņēmēju apgādībā esošam bērnam, ir krietni vien ierobežojoša prasība attiecībā uz personas statusu un uzturēšanos, jo neietver apgādībā neesošus, pirmo darbu meklējošus Savienības pilsoņus. Šis šķērslis pārsniedz to, kas vajadzīgs, lai konstatētu saikni starp pabalsta pretendentu un darba tirgu, kuram viņš vēlas piekļūt.

63. Tādējādi, Beļģijas tiesību aktos neparedzot tādas situācijas kā Joanidisa gadījumā, tiek īstenota Savienības tiesībās nepieļauta nevienlīdzīga attieksme.

VI – Secinājumi

64. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Cour du travail de Liège (Beļģija) prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:

“Kopienu tiesības, konkrēti – EKL 12. panta pirmā daļa, nepieļauj dalībvalsts tiesību normu, ar kuru tiek ļauts atteikt gaidīšanas pabalsta piešķiršanu savu pirmo darbu meklējošam citas dalībvalsts pilsonim tāpēc vien, ka viņš ir ieguvis izglītību valstī, kuras pilsonis viņš ir, un nav migrējoša darba ņēmēja apgādībā esošs bērns.”