ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

No šiem aspektiem izriet, ka, lai gan dalībvalstīm attiecībā uz tādu in vitro pašpārbaudes ierīci kā pamatlietā aplūkotā ir tiesības prasīt, lai šī informācija būtu tulkota to oficiālajās valodās, tās tomēr nevar šādas ierīces importētājam, kurai ir CE marķējums un kuras atbilstības novērtēšanu ir veikusi pilnvarota iestāde, noteikt pienākumu ar ierīci vērsties pilnvarotā iestādē, lai tā novērtētu to izmaiņu atbilstību, kas ir veiktas šā tulkošanas pienākuma dēļ.
30

Iesniedzējtiesa prāto vienlīdz arī par to, vai, ievērojot līdzvērtības principu, šo dažādo personāla kategoriju veiktais darbs ir pielīdzināms, lai varētu piemērot Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktu, vai arī to starpā ir atšķirības, kā, piemēram, saistībā ar to, ka vienā gadījumā šīs tiesiskās attiecības ir līgumiskas, savukārt otrā – likumiskas, un vai tādi principi kā administrācijas tiesības pašai organizēt savu darbu, kas ļauj uzskatīt, ka šīs situācijas nav līdzīgas un ka tādējādi tās attaisno atšķirību tiesiskajās sekās, kas izriet no konstatējuma, ka administrācija ir nelikumīgi izmantojusi uz noteiktu laiku noslēgtus līgumus.
21

Turklāt no Direktīvas 2011/64 preambulas 3. apsvēruma izriet, ka šā mērķa sasniegšanai tā ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka nodokļi, ko piemēro dalībvalstīs un kas ietekmē tabakas izstrādājumu nozares produktu patēriņu, nekropļo konkurences nosacījumus un nekavē šo izstrādājumu brīvu apriti Savienībā. It īpaši šīs direktīvas preambulas 9. apsvērumā ir noteikts, ka akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanas rezultātam ir it īpaši jābūt tādam, ka nodokļa uzlikšanas sekas nekropļo konkurenci starp dažādām tabakas izstrādājumu kategorijām, kas pieder pie tās pašas grupas, un ka tādējādi tiek atvērti dalībvalstu tirgi.
25

Lai noteiktu, vai Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir jāņem vērā visi faktori, kas raksturo valsts tiesā izskatāmo situāciju. Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru daži no apstākļiem, kurus var ņemt vērā šajā ziņā, ir pārkāptās normas skaidrība un precizitāte, rīcības brīvības, kuru pārkāptā norma paredz valsts iestādēm, apmērs, tas, vai nodarītā pārkāpuma vai kaitējuma pamatā ir nodoms vai nolaidība, vai iespējamā kļūda tiesību aktā ir attaisnojama vai neattaisnojama, apstāklis, ka Savienības iestādes rīcība varēja veicināt Savienības tiesībām pretēju pasākumu vai valsts prakses veikšanā vai saglabāšanā, kā arī tas, ka attiecīgā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu uzsākt prejudiciālā nolēmuma procedūru saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 56. punkts; 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 54. un 55. punkts, kā arī 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 213. punkts).
52

No iepriekš minētā izriet, ka ar Savienības tiesībām un it īpaši Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktu, to interpretējot atbilstoši LESD 14. un 106. pantam, dalībvalstīm tiek ļauts izvērtēt, vai vispārējās tautsaimnieciskās interesēs ir noteikt uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, sabiedrisko pakalpojumu saistības attiecībā uz dabasgāzes piegādes cenām, lai nodrošinātu it īpaši piegādes drošumu un teritoriālo kohēziju, ja vien ir izpildīti visi pārējie šajā direktīvā paredzētie nosacījumi.
21

Šajā ziņā ir jāatgādina ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, lai arī ar pašu direktīvu nevar tikt noteikti pienākumi privātpersonām un tātad prasībā pret privātpersonām uz šo direktīvu nevar atsaukties (it īpaši skat. spriedumus, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 37. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 15. janvāris, Ryanair, C‑30/14, EU:C:2015:10, 30. punkts), ja privātpersonas var atsaukties uz šādu direktīvu nevis pret privātpersonu, bet pret valsti, tās var to darīt neatkarīgi no tā, kādā statusā valsts rīkojas. Proti, ir jāizvairās no tā, ka valsts varētu gūt labumu no Savienības tiesību neievērošanas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 38. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2013. gada 12. decembris, Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, 23. punkts).
40

Tādējādi vīriešu un sieviešu darba samaksas vienlīdzības princips, kas noteikts EK līguma 119. pantā (tagad EKL 141. pants) un kas precizēts Direktīvā 75/117, neliek pilnībā saglabāt darbinieču darba samaksu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā, ne arī nosaka īpašus kritērijus, lai noteiktu to pabalstu summu, kuri tām tiek maksāti šajā laikposmā, ar nosacījumu, ka tā netiek noteikta tādā līmenī, kas apdraud grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma mērķi. Tomēr, ciktāl šo pabalstu aprēķins ir pamatots ar algu, ko darbiniece saņēma pirms grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, tajā no to spēkā stāšanās brīža ir jābūt iekļautiem algas pielikumiem, kuri ir piešķirti laikā no brīža, kad tika maksāta bāzes alga, līdz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām (spriedums, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c., C‑342/93, EU:C:1996:46, 25. punkts).
52

Turklāt ir jākonstatē, ka, lai gan Regulā Nr. 207/2009 nav ietverti noteikumi attiecībā uz zaudējumu atlīdzību, ko ES preču zīmes īpašnieks var pieprasīt par pārkāpumiem, no šīs regulas 101. panta 2. punkta principā izriet, ka ES preču zīmju tiesa piemēro savas valsts tiesību aktus, tostarp tai saistošos starptautisko privāttiesību aktus, šajā jomā. No minētās regulas 14. panta 2. punkta arī izriet, ka ar to it īpaši netiek liegta valsts tiesību aktu papildu piemērošana attiecībā uz pārkāpumiem un, it īpaši, – valsts tiesību aktu saistībā ar civiltiesisko atbildību piemērošana.
7

Šīs pašas regulas 13. pants “Pasākumu apiešana” ir formulēts šādi: “1. Saskaņā ar šo regulu uzlikto antidempinga maksājumu darbības jomu var paplašināt arī attiecībā uz nedaudz pārveidota vai nepārveidota līdzīga produkta importu no trešām valstīm vai uz nedaudz pārveidota līdzīga produkta vai šāda produktu sastāvdaļu importu no valsts, uz kuru attiecas pasākumi, ja notiek šo pasākumu apiešana. Antidempinga maksājumus, kuri nepārsniedz saskaņā ar 9. panta 5. punktu uzlikto atlikušo antidempinga maksājuma likmi, var attiecināt arī uz importu no uzņēmumiem, kas gūst labumu no atsevišķiem maksājumiem valstīs, uz kurām attiecas pasākumi, ja notiek šo pasākumu apiešana. Apiešanu definē kā pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešām valstīm un [Savienību] vai starp atsevišķiem uzņēmumiem valstī, kas pakļauta pasākumiem, un [Savienību], [kas] izriet no prakses, procesa vai darba un kam bez maksājuma uzlikšanas nav cita pietiekama cēloņa vai ekonomiskā pamatojuma, ja ir pierādījumi, ka maksājuma koriģējošā ietekme mazinās līdzīgo produktu cenu un/vai daudzumu izteiksmē, un ja vajadzības gadījumā saskaņā ar 2. panta noteikumiem ir pierādījumi par dempingu attiecībā uz līdzīgam produktam agrāk noteiktajām normālajām vērtībām. Pirmajā daļā minētā prakse, process vai darbs, inter alia, ietver attiecīgā produkta nelielu pārveidošanu, lai to varētu klasificēt zem muitas kodiem, kuri parasti nav pakļauti pasākumiem, ar noteikumu, ka šādu pārveidojumu rezultātā nemainās produkta būtiskās īpašības; pasākumiem pakļauta produkta sūtījumu caur trešām valstīm; eksportētāju vai ražotāju veiktu savu tirdzniecības modeļu vai pārdošanas kanālu reorganizāciju valstī, kas pakļauta pasākumiem, lai vēlāk savus produktus eksportētu uz [Savienību] caur ražotājiem, kuri gūst labumu no atsevišķām maksājuma likmēm, kas ir zemākas nekā attiecīgā ražotāja produktiem piemērojamā likme, un 2. punktā norādītajos apstākļos, detaļu montāžu [Savienībā] vai kādā trešā valstī. [..] 3. Izmeklēšanu saskaņā ar šo pantu sāk pēc Komisijas priekšlikuma vai pēc dalībvalsts vai ikvienas ieinteresētās puses pieprasījuma, pamatojoties uz pietiekamiem pierādījumiem attiecībā uz 1. punktā izklāstītajiem faktoriem. Izmeklēšanu sāk pēc apspriešanās ar Padomdevēju komiteju ar Komisijas regulu, kurā var būt ietverti arī norādījumi muitas iestādēm ievestajām precēm piemērot reģistrāciju saskaņā ar 14. panta 5. punktu vai arī pieprasīt garantijas. Izmeklēšanu veic Komisija, kurai var palīdzēt muitas dienesti, un izmeklēšanu pabeidz deviņu mēnešu laikā. Ja galīgi noskaidroti fakti attaisno pasākumu darbības jomas paplašināšanu, to veic Padome pēc Komisijas priekšlikuma, iepriekš apspriežoties ar Padomdevēju komiteju. Priekšlikumu Padome pieņem viena mēneša laikā pēc tam, kad Komisija to ir iesniegusi, ja vien tā ar vienkāršu balsu vairākumu priekšlikumu nenoraida. Paplašināšana stājas spēkā dienā, kad, ievērojot 14. panta 5. punktu, tika ieviesta reģistrācija vai kad tika pieprasītas garantijas. Attiecīgos šās regulas procesuālos noteikumus par izmeklēšanas sākšanu un veikšanu piemēro atbilstīgi šim pantam. [..]”
28

Savukārt atbilstoši šīs tiesas mazākuma viedoklim apstiprinātu noliktavas saimnieku var atzīt par solidāri atbildīgu tikai par akcīzes nodokļa samaksu, nevis par to summu samaksu, kas atbilst kontrabandas nodarījumu veicējiem piespriestajām finansiālajām sankcijām. Nedz no Grieķijas tiesiskā regulējuma, nedz no Direktīvas 92/12 neizrietot, ka attiecībā uz apstiprinātu noliktavas saimnieku pastāvētu tiesiska prezumpcija, ka tas ir uzskatāms par to preču īpašnieku, kuras tas glabā, kuras tiek izņemtas no tā akcīzes preču noliktavas un kuras tiek nosūtītas uz trešo valsti, piemērojot atlikta akcīzes nodokļa maksāšanas režīmu, līdz tās nonāk pareizajā galamērķī vai līdz tās tiek izvestas no Savienības teritorijas. Nedz no šī tiesiskā regulējuma, nedz no šīs direktīvas neizrietot arī tas, ka līdz preču izņemšanai no minētā atliktās nodokļa maksāšanas režīma attiecībā uz šo preču pārvadāšanā iesaistītajām fiziskajām personām neatkarīgi no to statusa pastāvētu tiesiska prezumpcija, ka tās rīkojas kā apstiprinātā noliktavas saimnieka pilnvarotie vai pārstāvji. Tādējādi pastiprinātā atbildība, ko atbalsta iesniedzējtiesas vairākums, neesot nepieciešama, lai nodrošinātu Direktīvas 92/12 iedarbīgu piemērošanu, un esot pretrunā dažādiem Savienības tiesību principiem. Pirmkārt, tā esot pretrunā tiesiskās noteiktības principam, it īpaši uzņēmējdarbības ierobežojumu skaidrības un paredzamības principam, kā arī apstiprināta noliktavas saimnieka tiesībām uz īpašumu. Otrkārt, tā esot pretrunā samērīguma principam, ciktāl esot acīmredzami pārmērīgi uzlikt apstiprinātam noliktavas saimniekam pienākumu neatkarīgi no to summas maksāt administratīvos sodus, kuru likumā paredzētais apmērs ir vismaz divreiz lielāks nekā maksājamie nodokļi, par tādiem pārkāpumiem, kas izriet no trešo personu ar nodomu veiktas rīcības, kurai nepiemīt neviena no Muitas kodeksa 108. pantā minētajām pazīmēm un kuru šis noliktavas saimnieks, kas ir pierādījis pienācīgu rūpību, nekādi nevar ietekmēt.
31

Otrkārt, nodaļa ir lūgusi, lai šī tiesa nosūtītu šo spriedumu minētajām iestādēm, un pēc tam, kad no tām bija to saņēmusi, pārsūtījusi to Budapest Környéki Törvényszék (Budapeštas aglomerācijas tiesa) atbilstoši attiecīgajai īpašajai procedūrai pamatlietā, lai tas tiktu atzīts Ungārijā un lai minētā sodāmība tiktu ierakstīta Ungārijas sodāmības reģistrā. Proti, saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām šīs procedūras īstenošana šajā nolūkā ir obligāta.
44

Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (federālās zemes Augstākā tiesa Brēmenē) norāda, ka konkrētas norādes par to, ka ieslodzījuma apstākļi, kuriem P. Aranyosi tiktu pakļauts nodošanas Ungārijas iestādēm gadījumā, neatbilst starptautiskajās tiesībās paredzētajiem minimālajiem standartiem, izriet arī no Eiropas Komitejas spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas rīcības vai soda novēršanai ziņojuma. Šajā vērtējumā it īpaši ir atsauces uz būtisko cietumu pārpildītību, kas konstatēta no 2009. līdz 2013. gadam notikušajos apmeklējumos.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Invamed Group Ltd, Invacare UK Ltd, Days Healthcare Ltd, Electric Mobility Euro Ltd, Medicare Technology Ltd, Sunrise Medical Ltd un Invacare International SARL, no vienas puses, un Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Viņas Majestātes Ieņēmumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “nodokļu iestāde”), no otras puses, par mobilo elektromotorolleru tarifu klasifikāciju.
Regulā Nr. 885/2013, ar ko papildina Direktīvu 2010/40 attiecībā uz informācijas pakalpojumu sniegšanu saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem, un Regulā Nr. 886/2013, ar ko papildina Direktīvu 2010/40 attiecībā uz datiem un procedūrām, lai lietotājiem, ja iespējams, nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas bezmaksas informācijas minimumu, nav nevienas tiesību normas, ar kuru dalībvalstīm būtu noteikts tiešs pienākums ieviest inteliģento transporta sistēmu lietotnes un pakalpojumus to teritorijā. No norādes uz Direktīvu 2010/40, kas ietverta katras šīs regulas 1. pantā, nepārprotami izriet, ka šajās regulās dalībvalstīm ir noteikts vienīgi pienākums īstenot pasākumus, kas nepieciešami, lai šajās regulās ietvertās specifikācijas tiktu piemērotas inteliģentā transporta sistēmu lietotnēm un pakalpojumiem, kad tie tiek ieviesti.

Lai gan saskaņā ar Direktīvas 2010/40 par pamatu inteliģento transporta sistēmu ieviešanai autotransporta jomā un saskarnēm ar citiem transporta veidiem 7. pantu Komisijai ir jāpieņem specifikācijas, lai nodrošinātu inteliģento transporta sistēmu ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību tomēr, ņemot vērā LESD 290. pantu, 7. panta izklāstītā pilnvaru deleģēšana nevar tikt interpretēta tādējādi, ka Komisijai ir atļauts pārsniegt minētās direktīvas 6. panta ietvaru, kurš ne tikai 1. punktā tieši nosaka specifikāciju mērķi, bet arī to saturu un apjomu, tieši norādot, it īpaši tā 4. punktā, pasākumus, kas var būt tā priekšmets.

Saskaņā ar LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmo teikumu leģislatīvajos aktos tiek konkrēti noteikti ne tikai pilnvaru deleģēšanas mērķi, bet arī to saturs, apjoms un ilgums. Šī prasība nozīmē, ka deleģēto pilnvaru piešķiršana attiecas uz tādu noteikumu pieņemšanu, kuri iekļaujas ar pamata leģislatīvo aktu paredzētajā tiesiskajā regulējumā. Turklāt piešķirto pilnvaru ierobežošana būtu pietiekami precīza tādā ziņā, ka tā skaidri norāda šo pilnvaru robežas un var to, kā Komisija tās izmanto, pakļaut pārbaudei atbilstoši kritērijiem, kurus noteicis Savienības likumdevējs. Šajā ziņā nevar tikt pamatoti apgalvots, ka vienīgais ierobežojums, kas Savienības likumdevējam ir saistībā ar pilnvaru deleģēšanas organizēšanu, ir aizliegums deleģēt attiecīgās jomās būtisko elementu pieņemšanu. Protams, LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmajā teikumā Savienības likumdevējam ir atļauts piešķirt plašu rīcības brīvību, lai īstenotu pilnvaras, kuras tas tai ir deleģējis un kuras atkarībā no attiecīgās jomas īpašībām var būt plašākas vai mazāk plašas. Tomēr pilnvaru deleģēšana LESD 290. panta nozīmē – un jebkura iespējamā rīcības brīvība, ko šī deleģēšana ietver – ir jāierobežo ar pamataktā paredzētajām robežām.

(skat. 47.–50. un 52. punktu)
Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, 6. panta 1. punkta otrajā daļā norādītajai “visaptverošai atļaujai” tiek piešķirts tikai viens datu normatīvas aizsardzības laikposms, kas tiek piemērots gan datiem par sākotnējām zālēm, gan šīm izstrādēm iesniegtajiem datiem, kā, piemēram, papildu deva, farmaceitiskā forma, lietošanas veids un noformējums, kā arī modifikācija un papildu attiecināšana. Minētais laikposms sākas ar sākotnējo zāļu tirdzniecības atļaujas (TA) izsniegšanu.

Šajā ziņā TA turētāja izdarītas izmaiņas zāļu devā, kā arī terapeitiskajās indikācijās ir modifikācijas Regulas Nr. 1085/2003 par izmaiņu izskatīšanu cilvēkiem paredzētu zāļu un veterināro zāļu tirdzniecības atļaujas nosacījumos, uz ko attiecas Regula Nr. 2309/93 izpratnē jeb šo zāļu izstrādes, kas norādītas Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā, līdz ar to, TA piešķiršana šādām izstrādēm nerada neatkarīgu datu normatīvas aizsardzības laikposmu. Šādos apstākļos Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā nav nošķirtas izstrādes, kas tiek atļautas, saņemot atsevišķu TA, un sākotnējo zāļu izstrādes, kas tiek atļautas ar sākotnējās TA satura izmaiņām. No minētā izriet, ka visaptverošas atļaujas jēdziens minētās tiesību normas izpratnē ietver visas sākotnējo zāļu vēlākas izstrādes neatkarīgi no to atļaušanas procedūras, tas ir, ar šo zāļu sākotnējās TA izmaiņām vai saņemot atsevišķu TA.

(skat. 65., 69., 71. un 72. punktu)
Lieta C‑580/15

Maria Eugenia Van der Weegen u.c.

pret

Belgische Staat

(rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 56. pants – Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. pants – Nodokļu tiesību akti – Ienākumu nodoklis – Atbrīvojums no nodokļa, kas tiek attiecināts vienīgi uz tādu banku maksātajiem procentiem, kuras ievēro noteiktus, likumā paredzētus nosacījumus – Netieša diskriminācija – Beļģijā reģistrētas bankas un citā dalībvalstī reģistrētas bankas”

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2017. gada 8. jūnija spriedums

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Visiem pakalpojumiem vienlīdz piemērojams pasākums – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir paredzēts atbrīvojums no nodokļa, kas ir piemērojams ienākumiem vienīgi no tādu bankas pakalpojumu sniedzēju pieņemtiem krājnoguldījumiem, kuri atbilst valsts tirgum raksturīgiem nosacījumiem – Nepieļaujamība

(LESD 56. pants; EEZ līguma 36. pants)

LESD 56. pants un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tādi valsts tiesību akti kā tie, uz kuriem attiecas pamatlieta un kuros ir paredzēta valsts atbrīvojuma no nodokļa sistēma, ņemot vērā, ka ar to, lai arī tā ir bez izšķirības piemērojama attiecībā uz ienākumiem no Beļģijā vai citā Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstī reģistrētu bankas pakalpojumu sniedzēju pieņemtiem krājnoguldījumiem, citās dalībvalstīs reģistrētu bankas pakalpojumu sniedzēju piekļuve Beļģijas banku tirgum ir pakārtota nosacījumu izpildei; to pārbaudīt ir iesniedzējtiesas pienākums.

Šajā gadījumā ar tiesību aktiem, uz kuriem attiecas pamatlieta, ir noteikta nodokļu sistēma, kas ir bez atšķirības piemērojama krājnoguldījumu atlīdzībām, kuras izmaksā Beļģijā reģistrētas bankas, un tām, kuras izmaksā citā dalībvalstī reģistrētas bankas.

Tomēr pat tāds valsts tiesību akts, kas ir bez atšķirības piemērojams visiem pakalpojumiem neatkarīgi no pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas vietas, var būt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, ja ar to priekšrocības izmantošana ir paredzēta vienīgi pakalpojumu lietotājiem, kuri atbilst noteiktiem nosacījumiem, kas faktiski ir raksturīgi valsts tirgum, un šādi ir liegta iespēja šo priekšrocību izmantot citu būtībā līdzvērtīgu pakalpojumu lietotājiem, kuri tomēr neatbilst konkrētiem šajā tiesību aktā paredzētiem nosacījumiem. Šādi tiesību akti ietekmē pakalpojumu lietotāju situāciju kā tādu un tātad var tos atturēt izmantot noteiktu pakalpojumu sniedzēju pakalpojumus, ja pēdējo minēto piedāvātie pakalpojumi neatbilst šajos tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem, un šādi iespaido piekļuvi tirgum (šajā ziņā skat. spriedumu, 1995. gada 10. maijs, Alpine Investments, C‑384/93, EU:C:1995:126, 26.–28. un 35.–38. punkts, kā arī spriedumu, 2011. gada 10. novembris, Komisija/Portugāle, C‑212/09, EU:C:2011:717, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).

(skat. 28., 29. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Apvienotās lietas C‑680/15 un C‑681/15

Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH

pret

Ivan Felja

un

Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH

pret

Vittoria Graf

(Bundesarbeitsgericht lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Uzņēmuma pāreja – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – Direktīva 2001/23/EK – 3. pants – Darba līgums – Dalībvalsts tiesību akti, ar ko ir atļauts vienoties par noteikumiem, kuros ir norāde uz darba koplīgumiem pēc pārejas dienas – Attiecināmība uz īpašumtiesību saņēmēju

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2017. gada 27. aprīļa spriedums

Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Uzņēmumu pāreja – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – Direktīva 2001/23 – Tiesības un pienākumi 3. panta izpratnē – Individuāls darba līgums, kurā ir ietverta atsauce uz koplīgumu – Valsts tiesību akti, ar ko ir atļauts vienoties par noteikumiem, kuros ir norāde uz darba koplīgumiem pēc pārejas dienas – Pieļaujamība – Nosacījums – Pienākums valsts tiesībās paredzēt īpašumtiesību saņēmējam iespējas pielāgot darba līgumu gan savstarpēji vienojoties, gan vienpusēji

(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pants; Padomes Direktīvas 2001/23 3. pants)

Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 3. pants, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmējsabiedrības pārejas gadījumā to tiesību un pienākumu aizsardzība, kuri personai, kas nodod īpašumtiesības, izriet no darba līguma, attiecas uz šāda līguma noteikumu – par kuru persona, kas nodod īpašumtiesības, ir vienojusies ar darbinieku atbilstoši gribas autonomijas principam –, saskaņā ar kuru to darba attiecības reglamentē ne tikai pārejas dienā spēkā esošais koplīgums, bet arī pēc šīs pārejas noslēgtie koplīgumi un koplīgumi, ar kuriem tas ir papildināts, grozīts vai aizstāts, ja valsts tiesībās īpašumtiesību saņēmējam ir paredzētas iespējas veikt pielāgojumus gan savstarpēji vienojoties, gan vienpusēji.

(skat. 29. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pēc viena no laulātajiem nāves trešās personas iesniegta prasība par laulības atzīšanu par spēkā neesošu ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā.

Attiecībā, pirmkārt, uz šīs tiesību normas saturu ir jānorāda, ka šajā tiesību normā to jomu vidū, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, ir norādīta it īpaši laulības atzīšana par spēkā neesošu, nenošķirot atkarībā no šādas prasības celšanas datuma saistībā ar viena no laulātajiem nāvi vai personas, kam ir tiesības celt šādu prasību tiesā, identitātes.

Šādu interpretāciju apstiprina šīs tiesību normas konteksts. Šajā ziņā šīs pašas regulas 1. panta 3. punktā izsmeļoši ir uzskaitītas no šīs regulas piemērošanas jomas izslēgtās jomas. Pēc viena no laulātajiem nāves trešās personas iesniegta prasība par laulības atzīšanu par spēkā neesošu neietilpst šajās izslēgtajās jomās.

Treškārt, šo interpretāciju apstiprina arī šīs regulas mērķis, kas ir izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurā tiek nodrošināta personu brīva pārvietošanās. Prasības, ko trešā persona ir iesniegusi pēc viena no laulātajiem nāves, izslēgšana no Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomas kaitētu minētā mērķa ievērošanai, jo šī izslēgšana varētu palielināt tiesisko nenoteiktību saistībā ar vienota tiesiskā regulējuma neesamību šajā jomā un it īpaši tādēļ, ka Regula Nr. 650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi neattiecas ne uz jautājumiem, kas ir saistīti ar fizisko personu stāvokli, ne uz ģimenes attiecībām.

(skat. 27.–30., 32.–34. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)