Lieta T-48/05

Yves Franchet un Daniel Byk

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Ārpuslīgumiskā atbildība — Civildienests — OLAF izmeklēšana — “Eurostat” lieta — Informācijas par apstākļiem, kas var būt iemesls krimināllietām, pārsūtīšana valsts tiesu iestādēm — Attiecīgo ierēdņu un OLAF Uzraudzības komitejas iepriekšēja neinformēšana — [Informācijas] noplūde presē — Izpaušana no OLAF un Komisijas puses — Nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpums — Morālais kaitējums — Cēloņsakarība”

Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedums II ‐ 1595

Sprieduma kopsavilkums

Parasti iestādei ir tiesības prasīt izņemt no Kopienu tiesai nodotiem lietas materiāliem iekšēju dokumentu, ja tas, kurš uz to atsaucas, nav to ieguvis ar likumīgiem līdzekļiem. Iekšējs dokuments ir konfidenciāls, ja vien iestāde, kas to izdevusi, nepiekrīt to izpaust. Tomēr noteiktās situācijās prasītājam nav jāpierāda, ka tas sava apgalvojuma pamatojumam norādīto konfidenciālo dokumentu ir ieguvis likumīgi un, ievērojot līdzsvaru starp aizsargājamām interesēm, ir jānovērtē, vai īpašie apstākļi, tādi kā iekšējā dokumenta uzrādīšanas izšķirošais raksturs, lai nodrošinātu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procedūras likumības kontroli, pamato tā neizņemšanu. (sal. ar 77. un 79. punktu)

Prasījumi par kaitējuma, kas ierēdnim esot nodarīts sakarā ar, pirmkārt, veidu, kādā Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) veica un pabeidza izmeklēšanu, pirms galīgā kompetentās valsts tiesas lēmuma norādot viņa vārdu un viņam piedēvējot atbildību par noteiktiem publiski konstatētiem pārkāpumiem, un, otrkārt, veidu, kādā Komisija rīkojās šīs izmeklēšanas kontekstā, nevar tikt noraidīti kā priekšlaicīgi tādējādi, ka ierēdnis varot sniegt šādu lūgumu tikai pēc valsts tiesu iestāžu iespējamā galīgā lēmuma. Procesa valsts tiesā iespējamais rezultāts nevar ietekmēt procesu Kopienu tiesā, jo šajos prasījumos par zaudējumu atlīdzību jautājums ir nevis par to, vai ierēdņiem pārmestie fakti ir pierādīti, vai nē, vai savā profesionālajā darbībā viņš ir pieļāvis kļūdas, vai nē, bet gan tiek pārbaudīts veids, kādā OLAF ir veicis savu izmeklēšanu un kā Komisija ir rīkojusies šīs izmeklēšanas kontekstā, jo apgalvotais kaitējums ierēdnim atšķiras no kaitējuma, ko varētu apliecināt nevainīguma atzīšana no valsts tiesu iestāžu puses. (sal. ar 90. un 91. punktu)

No Lēmuma 1999/396 par noteikumiem iekšējās izmeklēšanas veikšanai sakarā ar krāpšanas, korupcijas un citu Kopienas interesēm kaitējošu prettiesisku darbību novēršanu 4. panta pirmās daļas izriet, ka ieinteresētais ierēdnis ir ātri jāinformē par iespējamo tā personisko iesaistīšanu, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu, un ka katrā ziņā pēc izmeklēšanas pabeigšanas nedrīkst izdarīt secinājumus, kuros minēts kāda konkrēta Komisijas ierēdņa vārds, ja ieinteresētajai personai nav dota iespēja paust savu viedokli par visiem faktiem, kas uz viņu attiecas. Šo normu, kas paredz nosacījumus, kurus izpildot var tikt saskaņota attiecīgā ierēdņa tiesību uz aizstāvību ievērošana ar attiecīgo konfidencialitātes prasību visām šāda veida izmeklēšanām, neievērošana ir izmeklēšanas procesam piemērojamo būtisko formas prasību pārkāpums. Ir tiesa, ka Lēmuma 1999/396 4. pants tieši neskar informācijas, ko saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), 10. panta 2. un 3. punktu OLAF attiecīgi no ārējās vai iekšējās izmeklēšanas var vai kas tam ir jānodod valstu tiesu iestādēm, nodošanu un līdz ar to neparedz pienākumu informēt attiecīgo ierēdni pirms šādas nodošanas. Tomēr, ja šādā informācijā ir “secinājumi, kuros minēts” attiecīgā ierēdņa vārds, viņš principā ir jāinformē un jāuzklausa par faktiem, kas uz viņu attiecas. Tomēr šis pants paredz izņēmumu saistībā ar gadījumu, kad vajadzīgs saglabāt absolūtu noslēpumu izmeklēšanas mērķiem un kas prasa valsts tiesu iestādes kompetencē esošu izmeklēšanas līdzekļu izmantošanu. Šādā gadījumā pienākums aicināt ierēdni izteikties ar Komisijas ģenerālsekretāra piekrišanu varētu tikt atlikts. Tādējādi, lai atliktu ierēdņa informēšanu, ir jāizpilda divkāršais nosacījums par vajadzību saglabāt absolūtu noslēpumu izmeklēšanas mērķiem un prasību izmantot valsts tiesu iestādes kompetencē esošus izmeklēšanas līdzekļus. Turklāt ir jāsaņem iepriekšēja piekrišana no Komisijas ģenerālsekretāra. Pienākums lūgt un saņemt Komisijas ģenerālsekretāra piekrišanu nav vienkārša formalitāte, kuru attiecīgā gadījumā var izpildīt vēlāk. Prasība saņemt šādu piekrišanu zaudē savu esamības iemeslu, proti, garantēt, ka tiek ievērotas attiecīgo ierēdņu tiesības uz aizstāvību, lai to neinformēšana notiktu tikai patiešām ārkārtas gadījumos un lai šī ārkārtas rakstura vērtējums nebūtu tikai OLAF ziņā, bet tam vajadzīgs arī Komisijas ģenerālsekretāra vērtējums. (sal. ar 128.–130., 133., 144.–146. un 151. punktu)

Tiesību norma, saskaņā ar kuru personas, par kurām Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) veic izmeklēšanu, ir jāinformē un tām ir jādod iespēja izteikties par visiem tās skarošiem faktiem, piešķir tiesības indivīdiem. Nav apstrīdēts, ka saskaņā ar Lēmuma 1999/396 par noteikumiem iekšējās izmeklēšanas veikšanai sakarā ar krāpšanas, korupcijas un citu Kopienas interesēm kaitējošu prettiesisku darbību novēršanu 4. pantu OLAF ir rīcības brīvība gadījumos, kad vajadzīgs saglabāt absolūtu noslēpumu izmeklēšanas mērķiem un ir jāizmanto no valsts tiesu iestāžu kompetences izrietoši izmeklēšanas līdzekļi, tādējādi, ka pienākumu aicināt ierēdni izteikties ar Komisijas ģenerālsekretāra piekrišanu var atlikt. Tomēr attiecībā uz kārtību, kādā pieņem lēmumu par attiecīgo ierēdņu informēšanas atlikšanu un attiecībā uz Lēmuma 1999/396 4. panta piemērošanas nosacījumu pārbaudi OLAF nav rīcības brīvības. No tā izriet, ka OLAF pieļauj pietiekami būtisku normas, ar kuru piešķir tiesības indivīdiem, pārkāpumu, neatsaucoties uz šādu izmeklēšanas līdzekļu īstenošanu un laikus nelūdzot Komisijas ģenerālsekretāra piekrišanu, lai atliktu izmeklēšanā skarto ierēdņu obligātas aicināšanas izteikties, tas neievēro nedz šī izņēmuma piemērošanas nosacījumus, nedz tā piemērošanas kārtību. Tieši tāpat arī Regulas Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic OLAF, 11. panta 7. punkta noteiktā pienākuma konsultēties ar tā Uzraudzības komiteju pirms informācijas nodošanas valsts tiesu iestādēm pārkāpums ir pietiekami būtisks normas, ar kuru piešķir tiesības attiecīgajām personām, pārkāpums. Pirmkārt, pat ja saskaņā ar šīs regulas 11. panta 1. punktu OLAF Uzraudzības komiteja neiejaucas kārtējā izmeklēšanas darbībā, saskaņā ar tās iekšējā reglamenta 2. pantu tā “rūpējas par to, ka OLAF darbības tiek veiktas, pilnībā ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības un saskaņā ar līgumiem un atvasinātajām tiesībām, it īpaši Protokolu par privilēģijām un imunitātēm un Civildienesta noteikumiem”. Otrkārt, Regulas Nr. 1073/1999 11. panta 7. punkts paredz, ka Uzraudzības komitejas informēšana ir beznosacījuma pienākums un neatstāj OLAF nekādu rīcības brīvību. (sal. ar 146., 153.–156., 164. un 167.–170. punktu)

Eiropas Birojam krāpšanas apkarošanai (OLAF) nav pienākuma informēt iestādi, uz kuru attiecas iekšējā izmeklēšana, pirms attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic OLAF, 10. panta 2. punktu tiek nodota informācija, kas iekšējā izmeklēšanā iegūta par faktiem, kuri var būt iemesls krimināllietai. Pirmkārt, saskaņā ar šīs regulas 10. panta 3. punktu iekšējā izmeklēšanā iegūtas informācijas nodošana ir tikai izvēle un neviena šī panta norma neparedz, ka attiecīgā iestāde ir jāinformē pirms vai vienlaikus ar informācijas nodošanu valsts tiesu iestādēm. Otrkārt, šīs pašas regulas 4. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru attiecīgā iestāde ir jāinformē iekšējo izmeklēšanu ietvaros, ja izmeklēšanas atklāj, ka tās loceklis, vadītājs, ierēdnis vai cits darbinieks var būt personiski iesaistīts, neparedz termiņu šīs informācijas sniegšanai un turklāt tajā ir paredzēts izņēmums, saskaņā ar kuru OLAF pēc tā ieskatiem gadījumā, ja vajadzīgs saglabāt absolūtu noslēpumu izmeklēšanas mērķiem, var atlikt informēšanu. Visbeidzot, šajās normās nav noteikumu, ar kuriem piešķir tiesības indivīdiem, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa. (sal. ar 158., 159. un 162. punktu)

Prasības par zaudējumu atlīdzību, lai saņemtu atlīdzību par materiāla un morāla kaitējuma, kas, iespējams, nodarīts ierēdnim sakarā ar Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) izmeklēšanas veikšanu un noslēgšanu, ietvaros ir neiedarbīgs pamats par to ietekmi uz valsts tiesu iestādēm, kas izdarīta, saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic OLAF, 10. panta 2. punktu nododot tām informāciju par izmeklēšanu, un saskaņā ar kuru OLAF esot ievirzījis šīs tiesu iestādes, uzreiz dodot krimināltiesisku kvalifikāciju paziņotajiem faktiem. Par valsts iestāžu darbībām, reaģējot uz OLAF tām nodoto informāciju, atbild vienīgi šīs iestādes pašas. Tādēļ šīm iestādēm pašām ir jāpārbauda, vai šāda informācija attaisno kriminālprocesa ierosināšanu vai prasa, lai tas tiktu uzsākts. Līdz ar to tiesiskā aizsardzība šāda procesa uzsākšanas gadījumā ir jānodrošina valsts līmenī ar visām garantijām, ko sniedz valsts tiesības, tostarp tām, kuras izriet no pamattiesībām, kas kā Kopienu tiesību pamatprincipu daļa ir jāievēro dalībvalstīm, īstenojot Kopienu tiesības. (sal. ar 171.–173. punktu)

Tieši prasītājam prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros ir jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi, lai rastos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās daļas izpratnē. Šai normai tomēr ir īpatnība, kas paredz — ja kaitējošu faktu varēja izraisīt dažādi iemesli un ja Kopienu iestāde nav sniegusi pierādījumus, kas ļautu noteikt, kam būtu piedēvējami šī fakta cēloņi, lai gan tā vislabāk varēja sniegt pierādījumus šajā sakarā, paliekošā neskaidrība ir pārmetama Kopienu iestādei. (sal. ar 182.–183. punktu)

Nevainīguma prezumpcijas princips prasa, lai nelikumībā apsūdzēta persona tiktu uzskatīta par nevainīgu, līdz tās vaina nav pierādīta bez saprātīgām šaubām tiesvedībā. Tomēr iestādei nebūtu jāliedz informēt sabiedrību par Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) uzsākto izmeklēšanu par tās iekšienē izdarītajiem pārkāpumiem. Taču tai tas būtu jādara ar prasīto diskrētumu un rezervētību, ievērojot taisnīgu līdzsvaru starp attiecīgo ierēdņu interesēm un iestādes interesēm. Iestādes paziņojuma presei izplatīšana, kas sabiedrībai vai vismaz tās daļai ir radījusi iespaidu, ka ierēdnis ir iesaistīts iestādes ietvaros izdarītajās nelikumībās, kamēr viņa vaina nav pierādīta, pārkāpj dienesta interešu robežas un ir pietiekami būtisks nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, jo iestādei nav rīcības brīvības attiecībā uz pienākumu ievērot šo prezumpciju. Vienlaikus OLAF pārkāpj nevainīguma prezumpcijas principu, ja izmeklēšanas procesa attiecībā uz ierēdni laikā presē ļauj kļūt zināmai informācijai, kas atspoguļo uzskatu, ka ierēdnis ir vainojams kriminālpārkāpumā, un kas liek sabiedrībai ticēt viņa vainai pirms ir pieņemts tiesas nolēmums šajā sakarā. Ar šo [informācijas] noplūdi OLAF pārkāpj arī izmeklēšanas konfidencialitātes pienākumu un, provocējot to, ka presē izplatās delikāti izmeklēšanas fakti, apdraud labas pārvaldības intereses, jo ļauj plašai sabiedrībai piekļūt izmeklēšanas laikā konfidenciālai administrācijas informācijai. Šajā gadījumā runa ir par šo tiesību normu pietiekami būtisku pārkāpumu, jo OLAF ir pienākums rūpēties, lai nenotiktu šāda [informācijas] noplūde, ar ko pārkāpj tādas attiecīgo personu pamattiesības kā nevainīguma prezumpcija, jo administrācijai nav rīcības brīvības attiecībā uz šī pienākuma ievērošanu. (sal. ar 216., 217., 219., 309.–311. un 314. punktu)

Eiropas Birojam krāpšanas apkarošanai (OLAF) nav pienākuma piešķirt Kopienu ierēdnim, uz kuru, kā apgalvots, attiecas iekšējā izmeklēšana — pirms viņa iecēlējinstitūcija pieņem gala lēmumu ar iebildumiem tam — piekļuvi dokumentiem, par kuriem veic šādu izmeklēšanu vai kurus OLAF pats ir sagatavojis šajā sakarā; pretējā gadījumā varētu tikt likti šķēršļi OLAF uzticētā uzdevuma efektivitātei un konfidencialitātei. It īpaši vienkārši apstāklis, ka daļa no izmeklēšanas konfidenciālās lietas šķietami ir nelikumīgi nosūtīta presei, neattaisno atkāpšanos par labu, kā apgalvots, skartajam ierēdnim no šīs lietas un OLAF veiktās izmeklēšanas konfidencialitātes. Attiecīgā ierēdņa tiesību uz aizstāvību ievērošanu pietiekami nodrošina Lēmuma 1999/396 par noteikumiem iekšējās izmeklēšanas veikšanai sakarā ar krāpšanas, korupcijas un citu Kopienas interesēm kaitējošu prettiesisku darbību novēršanu 4. pants, ar kuru OLAF netiek noteikts pienākums dot piekļuvi šiem dokumentiem. Šī pieeja nav pretrunā tiesību uz labu pārvaldību, kas paredzētas Eiropas Savienības Cilvēktiesību hartas 41. pantā, ievērošanai, saskaņā ar kuru šajās tiesībās ietilpst visu personu tiesības piekļūt visiem dokumentiem, kas tos skar, lai ievērotu konfidencialitātes un profesionālā un komerciālā noslēpuma likumīgās intereses. Tādējādi piekļuve OLAF veiktās izmeklēšanas lietas materiāliem pirms tā gala ziņojuma pieņemšanas var tikt liegta saskaņā ar šo principu, ja to prasa konfidencialitātes ievērošana. OLAF nav arī pienākuma dod piekļuvi izmeklēšanas gala ziņojumam. Pirmkārt, neviens no pienākumiem, kas izriet no Lēmuma 1999/396 4. panta, uz šo jautājumu neattiecas un, otrkārt, attiecībā uz sacīkstes principu nelikumību saistībā ar OLAF var konstatēt vienīgi gadījumā, ja gala ziņojums tiktu publiskots vai pēc tā pieņemšanas tiktu pieņemts nelabvēlīgs tiesību akts. Ja šis ziņojums ir ticis nosūtīts iestādei un attiecīgajām valsts tiesu iestādēm, šai iestādei un šīm tiesu iestādēm attiecīgā gadījumā ir pienākums sniegt attiecīgajam ierēdnim piekļuvi šim ziņojumam saskaņā ar to atbilstošajām procesuālajām normām, ja tām būtu nodoms pieņemt ierēdnim nelabvēlīgu tiesību aktu, pamatojoties uz gala ziņojumu. (sal. ar 255.–260. punktu)

Pat ja Regula Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), neparedz precīzu un obligātu termiņu izmeklēšanas pabeigšanai, pienākums ievērot saprātīgu termiņu administratīvajā procesā ir Kopienu tiesību vispārējs princips, kura ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa un kas turklāt ir noteikts kā tiesību uz labu pārvaldību sastāvdaļa Eiropas Savienības Cilvēktiesību hartas 41. panta 1. punktā. Tādējādi process OLAF nevar tikt pagarināts, pārsniedzot saprātīgu termiņu, kas ir jānovērtē saskaņā ar lietas apstākļiem un lietas sarežģītību. Komisijas dienestu administratīvās organizācijas trūkumi, izveidojot OLAF, no kā attiecīgajiem ierēdņiem nav jācieš, nevar pamatot garos termiņus izmeklēšanas procedūras pabeigšanā, ne arī būt iemesls Komisijas atbrīvošana no atbildības. (sal. ar 272.–274., 280. un 281. punktu)

Ir tiesa, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), 12. panta 3. punkta trešo daļu iestādes nodrošina OLAF veiktās izmeklēšanas konfidencialitātes un attiecīgo personu likumīgo tiesību ievērošanu. Tomēr šis noteikums nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka tas rada Komisijai vispārēju pienākumu nodrošināt, lai OLAF, kas veic izmeklēšanu pilnībā neatkarīgi, ievērotu konfidencialitāti. Šī norma būtu jāaplūko kopsakarā ar iepriekšējo daļu, saskaņā ar kuru OLAF ģenerāldirektors regulāri ziņo iestādēm par šīs izmeklēšanas rezultātiem, ievērojot šos pašus principus. Tādējādi no Regulas Nr. 1073/1999 12. panta izriet, ka gadījumos, kad OLAF ģenerāldirektors nosūtījis iestādēm, tostarp Komisijai, informāciju par izmeklēšanu, šīs informācijas apstrādē tām bija jānodrošina šīs informācijas konfidencialitāte un attiecīgo personu likumīgās tiesības. (sal. ar 299. punktu)