Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 20. oktobrī ( )

Lieta C‑376/20 P

Eiropas Komisija

pret

CK Telecoms UK Investments Ltd

Apelācija – Konkurence – Koncentrācija – Darbība bezvadu telesakaru jomā – Mobilo telesakaru pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgus – Piekļuves un savienojumu uzsākšanas publiskajos mobilo sakaru tīklos vairumtirdzniecības tirgus – Hutchison veikta Telefónica Europe iegāde – Lēmums, ar kuru koncentrācija atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līguma darbību – Oligopols tirgus – Būtisks šķērslis efektīvai konkurencei – Nekoordinēta ietekme – Pierādīšanas pienākums – Pierādīšanas prasība – Komisijas rīcības brīvība ekonomikas jomā – Pārbaudes tiesā apjoms – Pamatnostādnes par horizontālo apvienošanos novērtēšanu – Jēdziens “svarīgs konkurences spēks” – Jēdziens “tuvi konkurenti” – Kvantitatīvā analīze par gaidāmo augšupvērstu cenu spiedienu – Efektivitātes ieguvumi – Tīkla koplietošanas līgumi – Sagrozīšana – Pienākums norādīt pamatojumu









Satura rādītājs





I. Ievads

II. Tiesvedības priekšvēsture

A. Fakti

B. Strīdīgais lēmums

C. Pārsūdzētais spriedums

III. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

IV. Vērtējums

A. Ievada apsvērumi

B. Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa esot piemērojusi stingrāku pierādīšanas prasību nekā tā, kas ir atzīta judikatūrā

C. Par apelācijas sūdzības otro pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta kļūdainu interpretāciju

1. Par apelācijas sūdzības otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa nosacījumus, ar kuriem konstatē, ka attiecīgā koncentrācija varētu radīt nekoordinētu ietekmi, ir pielīdzinājusi nosacījumiem, ar kuriem konstatē dominējoša stāvokļa pastāvēšanu

2. Par apelācijas sūdzības otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta šauru interpretāciju

D. Par apelācijas sūdzības trešo pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa tostarp esot pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas, interpretējot jēdzienus “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti”, un uz to, ka tā ir sagrozījusi gan strīdīgo lēmumu, gan pirmajā instancē iesniegto iebildumu rakstu

1. Par apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa, interpretējot jēdzienus “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti”, ir pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas

2. Par apelācijas sūdzības trešā pamata otro daļu, kas attiecas uz jēdziena “svarīgs konkurences spēks” kļūdainu interpretāciju un uz strīdīgā lēmuma un pirmajā instancē iesniegtā iebildumu raksta sagrozīšanu

a) Par pirmo iebildumu

b) Par otro iebildumu

3. Par apelācijas sūdzības trešā pamata trešo daļu, kas attiecas uz jēdziena “tuvi konkurenti” kļūdainu interpretāciju un strīdīgā lēmuma sagrozīšanu

a) Par pirmo iebildumu

b) Par otro iebildumu

4. Par apelācijas sūdzības trešā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi attiecībā uz pamatnostādņu iespējamo nesaderību ar Regulu Nr. 139/2004

E. Par apelācijas sūdzības ceturto pamatu, kas attiecas uz Komisijas argumentu par tās veikto kvantitatīvo analīzi sagrozīšanu un tiesību kļūdām

1. Par apelācijas sūdzības ceturtā pamata iedarbīgumu

2. Par apelācijas sūdzības ceturtā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz Komisijas argumentu par cenu pieaugumu, kas varētu rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, sagrozīšanu un uz Vispārējās tiesas pieļauto tiesību kļūdu kvantitatīvās analīzes vērtējumā

3. Par apelācijas sūdzības ceturtā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa ir pieprasījusi Komisijai savā UPP analīzē iekļaut “standarta” efektivitātes ieguvumus

F. Par apelācijas sūdzības piekto pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi visus faktorus un pierādījumus, kuriem ir nozīme

G. Par apelācijas sūdzības sesto pamatu, kas attiecas uz strīdīgā lēmuma sagrozīšanu un uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi

1. Par apelācijas sūdzības sestā pamata iedarbīgumu

2. Par apelācijas sūdzības sestā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz strīdīgā lēmuma sagrozīšanu

3. Par apelācijas sūdzības sestā pamata otro daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi

V. Par lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai

VI. Secinājumi

I. Ievads

1. Pēc lietām Komisija/Tetra Laval ( ) un Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala ( ) šī lieta sniedz Tiesai jaunu iespēju precizēt principiālus jautājumus saistībā ar prasībām, kuras reglamentē pierādījumu iesniegšanu, pierādīšanas pienākumu un pierādīšanas standartu, kas Eiropas Komisijai ir jāievēro koncentrāciju kontroles jomā, kā arī saistībā ar tās pārbaudes apjomu, kas šajā ziņā ir jāveic Savienības tiesām.

2. Konkrētāk, šajās lietās Tiesai bija jālemj attiecīgi par šīm prasībām tādu koncentrāciju kontekstā, kuru rezultātā tiek radīts vai tiek pastiprināts “konglomerāta” vai “kolektīva” veida apvienotā subjekta dominējošais stāvoklis. Savukārt šī lieta ir pirmā lieta, kas attiecas uz koncentrāciju oligopolā tirgū, kura Komisijas ieskatā rada būtisku šķērsli efektīvai konkurencei Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās regula) ( ) 2. panta 3. punkta izpratnē tā sauktās “nekoordinētās” vai “vienpusējās” horizontālās ietekmes dēļ, t.i., kad apvienotajam subjektam nav dominējoša stāvokļa. No tā izriet, ka šī lieta ir arī pirmā lieta, kurā Tiesai ir iespēja precizēt jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” tvērumu, ciktāl tas ir balstīts uz šādu nekoordinētu vai vienpusēju ietekmi. Proti, šis jēdziens bija ar Regulas Nr. 139/2004 pieņemšanu īstenotās reformas pamatā, kā to tostarp apliecina minētās regulas 25. un 26. apsvērums, kā arī Komisijas Pamatnostādņu par horizontālo apvienošanos novērtēšanu saskaņā ar Padomes regulu par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) ( ) 24. un nākamie punkti.

3. Šajā lietā Komisija apelācijas sūdzībā lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 28. maija spriedumu lietā CK Telecoms UK Investments/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) ( ), ar kuru Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2016. gada 11. maija Lēmumu C(2016) 2796 final, ar ko koncentrācija, Hutchison 3G UK Investments Ltd iegādājoties Telefónica Europe plc, tika atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) ( ). Vispārējās tiesas ieskatā Komisija būtībā nav ievērojusi pierādīšanas prasības, kas piemērojamas tādu koncentrāciju kontroles jomā, kuras rada nekoordinētu ietekmi oligopolā tirgū. Apelācijas sūdzībā Komisija būtībā apstrīd gan šīs pierādīšanas prasības, gan pārbaudes tiesā, ko šajā ziņā veikusi Vispārējā tiesa, apjomu, jo tie neesot saderīgi ar atbilstošajiem kritērijiem, kas izriet no Tiesas judikatūras, it īpaši no 2008. gada 10. jūlija sprieduma lietā Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala ( ).

II. Tiesvedības priekšvēsture

A. Fakti

4. Vispārējā tiesa tiesvedības priekšvēsturi ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–25. punktā un to šīs apelācijas tiesvedības vajadzībām var rezumēt šādi.

5. 2015. gada 11. septembrī Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 4. pantu saņēma paziņojumu par ierosinātu koncentrāciju, kuras rezultātā CK Hutchison Holdings Ltd ar tā netiešā meitasuzņēmuma Hutchison 3G UK Investments, kas kļuva par prasītāju pirmajā instancē – CK Telecoms UK Investments Ltd (turpmāk tekstā – “CK Telecoms”) starpniecību plānoja iegūt pilnīgu kontroli minētās regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē pār Telefónica Europe (turpmāk tekstā – “O2”).

6. Šīs lietas faktu rašanās laikā mobilo telesakaru pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū Apvienotajā Karalistē (turpmāk tekstā – “mazumtirdzniecības tirgus”) bija četri mobilā tīkla operatori: EE Ltd, kurš ir BT Group plc meitasuzņēmums, ko BT Group plc iegādājās 2016. gadā (turpmāk tekstā kopā – “BT/EE”), O2, Vodafone un Hutchison 3G UK Ltd (turpmāk tekstā – “Three”) – CK Hutchison Holdings netiešais meitasuzņēmums, kuru aptuvenās tirgus daļas abonentu skaita ziņā bija attiecīgi [30–40 %], [20–30 %], [10–20 %] un [10–20 %]. Koncentrācijas darījums, kas ir šī strīda priekšmets (turpmāk tekstā – “attiecīgā koncentrācija”), būtu ļāvis apvienotajam subjektam, kurā apvienojušies Three un O2 (turpmāk tekstā kopā – “koncentrācijas dalībnieki”), mazumtirdzniecības tirgū pārstāvēt aptuveni [30–40 %] un tādējādi kļūt par šī tirgus galveno dalībnieku, apsteidzot iepriekš pastāvējušo vēsturisko operatoru BT/EE un Vodafone.

7. Papildus šiem mobilā tīkla operatoriem mazumtirdzniecības tirgū bija arī vairāki mobilo virtuālo tīklu operatori, piemēram, Tesco Mobile, Virgin Mobile un TalkTalk, kuriem pašiem nepiederēja tīkli, ko tie izmantoja mobilo pakalpojumu sniegšanai Apvienotās Karalistes patērētājiem, un kuri tātad bija noslēguši līgumus ar vienu no mobilā tīkla operatoriem, lai par vairumtirdzniecības cenām piekļūtu tā tīklam. Tesco Mobile vienādās daļās pieder Tesco un O2. Mazumtirdzniecības tirgū bija arī tālākpārdevēji (turpmāk tekstā kopā ar mobilo virtuālo tīklu operatoriem – “operatori, kas nav MTO”) un neatkarīgi mazumtirgotāji, piemēram, Dixons.

8. Viena no šī tirgus iezīmēm bija tāda, ka BT/EE un Three, no vienas puses, un Vodafone un O2, no otras puses, bija apvienojuši savus tīklus, noslēdzot tīkla koplietošanas līgumus. Tas ļāva BT/EE un Three (MBNL līgums, turpmāk tekstā – “MBNL”) un Vodafone un O2 (Beacon līgums, turpmāk tekstā – “Beacon”) attiecīgi dalīt savu tīklu izvēršanas izmaksas, vienlaikus turpinot konkurēt mazumtirdzniecībā.

9. 2015. gada 2. oktobrī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste ar Competition and Markets Authority (CMA) (Konkurences un tirgus iestāde, Apvienotā Karaliste) starpniecību, pamatojoties uz Regulas Nr. 139/2004 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu, lūdza nodot tai attiecīgās koncentrācijas lietu. Šajā pieprasījumā Apvienotā Karaliste pauda uzskatu, ka koncentrācija draud radīt būtiskus šķēršļus konkurencei mazumtirdzniecības tirgū, kā arī piekļuves un savienojumu uzsākšanas publiskajos mobilo sakaru tīklos vairumtirdzniecības tirgū Apvienotajā Karalistē (turpmāk tekstā – “vairumtirdzniecības tirgus”). Turklāt Apvienotā Karaliste apgalvoja, ka koncentrācijas lietu tā var izskatīt vislabāk.

10. 2015. gada 4. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2015) 8534 final par Regulas Nr. 139/2004 9. pantu lietā M.7612 Hutchison 3G UK/Telefónica UK, ar ko noraidīja šo pieprasījumu par koncentrācijas lietas nodošanu. Šajā lēmumā Komisija it īpaši atsaucās uz to, ka ir jānodrošina saskaņotība un vienveidība, izvērtējot koncentrācijas telesakaru nozarē dažādās dalībvalstīs, un uz ievērojamo pieredzi, ko Komisija ir guvusi, izvērtējot koncentrācijas Eiropas mobilo telesakaru tirgos.

11. Pēc izmeklēšanas pirmā posma Komisija secināja, ka darījums rada nopietnas šaubas par tā saderību ar iekšējo tirgu, un 2015. gada 30. oktobrī pieņēma lēmumu sākt Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto procedūru.

12. Pamatojoties uz izmeklēšanas otro posmu, kurā tika papildināti pirmā posma secinājumi, Komisija 2016. gada 4. februārī sagatavoja paziņojumu par iebildumiem. 2016. gada 26. februārī CK Telecoms sniedza savus rakstveida apsvērumus par šo paziņojumu par iebildumiem.

13. Lai atrisinātu paziņojumā par iebildumiem izklāstītās konkurences problēmas, šis uzņēmums 2016. gada 2. martā iesniedza pirmo saistību kopumu.

14. Pēc šī uzņēmuma lūguma 2016. gada 7. martā tika uzklausīti tā mutiskie apsvērumi.

15. 2016. gada 15. martā tas pats uzņēmums iesniedza pārskatītas saistības (turpmāk tekstā – “otrais saistību kopums”). 2016. gada 18. martā Komisija sāka tirgus izpēti saistībā ar šo otro saistību kopumu. Šī tirgus izpēte ietvēra, pirmām kārtām, pašreizējos un potenciālos mobilo telesakaru pakalpojumu sniedzējus Apvienotajā Karalistē, ar infrastruktūru saistītu pakalpojumu sniedzējus mobilo telesakaru nozarē, kā arī asociācijas MVNO Europe un iMVNOx un, otrām kārtām, valstu telesakaru regulatorus, tostarp Apvienotās Karalistes telesakaru regulatoru (turpmāk tekstā – “Ofcom”). Turklāt par otro saistību kopumu savu viedokli sniedza Apvienotās Karalistes, Vācijas un Nīderlandes konkurences iestādes.

16. 2016. gada 17. un 23. martā Komisija nosūtīja CK Telecoms vēstules, kurās norādīja uz jauniem pierādījumiem tās lietas materiālos, kas ir pievienoti paziņojuma par iebildumiem sākotnējiem secinājumiem. 2016. gada 29. martā un 4. aprīlī CK Telecoms iesniedza rakstveida apsvērumus par attiecīgi 2016. gada 17. un 23. marta faktu izklāstu.

17. 2016. gada 6. aprīlī pēc tirgus izpētes šis uzņēmums iesniedza jaunu pārskatītu saistību kopumu.

18. Padomdevēju komiteja uzņēmumu koncentrācijas jautājumos 2016. gada 27. aprīlī izskatīja Komisijas lēmuma projektu un sniedza labvēlīgu atzinumu.

19. 2016. gada 11. maijā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu.

B. Strīdīgais lēmums

20. Strīdīgajā lēmumā Komisija definēja divus konkrētos tirgus, proti, mazumtirdzniecības tirgu un vairumtirdzniecības tirgu.

21. Komisija izstrādāja trīs kaitējuma teorijas, un tās visas bija pamatotas ar tā saukto “nekoordinēto” ietekmi oligopolā tirgū.

22. Pirmās divas kaitējuma teorijas attiecās uz mazumtirdzniecības tirgu, bet trešā – uz vairumtirdzniecības tirgu.

23. Konkrētāk, pirmā kaitējuma teorija attiecas uz to, ka pastāv nekoordinēta ietekme mazumtirdzniecības tirgū, kas saistīta ar ievērojama konkurences spiediena likvidēšanu. Būtībā Komisija uzskata, ka būtiska konkurences samazināšanās, kas būtu radusies attiecīgās koncentrācijas rezultātā, visticamāk, būtu izraisījusi mobilo telefonsakaru pakalpojumu cenu pieaugumu Apvienotajā Karalistē un patērētāju izvēles ierobežojumu.

24. Saskaņā ar otro kaitējuma teoriju par nekoordinētu ietekmi mazumtirdzniecības tirgū saistībā ar tīkla koplietošanu [koncentrācijas] darījums tāpat arī būtu varējis negatīvi ietekmēt Apvienotās Karalistes patērētājiem sniegto pakalpojumu kvalitāti, kavējot mobilā tīkla infrastruktūras attīstību Apvienotajā Karalistē.

25. Trešā kaitējuma teorija attiecās uz nekoordinētu ietekmi saistībā ar ievērojama konkurences spiediena likvidēšanu vairumtirdzniecības tirgū. Šajā tirgū četri mobilo sakaru tīklu operatori sniedz mitināšanas pakalpojumus uzņēmumiem, kas nav mobilo tīklu operatori (MTO), kuri savukārt piedāvā mazumtirdzniecības pakalpojumus abonentiem. Komisijas ieskatā būtisku nekoordinētu ietekmi uz vairumtirdzniecības tirgu attiecīgās koncentrācijas gadījumā it īpaši var radīt tas, ka mobilā tīkla operatoru skaits tiek samazināts no četriem uz trim, tiek likvidēts Three kā svarīgs konkurences spēks, pazūd ievērojamais konkurences spiediens, ko dalībnieki iepriekš izdarīja viens uz otru, un tiek samazināts konkurences spiediens uz atlikušajiem tirgus dalībniekiem.

26. Attiecībā uz CK Telecoms apgalvotajiem efektivitātes ieguvumiem, Komisija uzskatīja, ka tie nav pārbaudāmi, nav raksturīgi attiecīgajai koncentrācijai un nevar dot labumu patērētājiem.

27. Strīdīgā lēmuma pēdējā sadaļā Komisija pārbaudīja korektīvos pasākumus, ko CK Telecoms piedāvāja saistību veidā. Tā uzskatīja, ka ar otro saistību kopumu netiek novērstas identificētās konkurences problēmas un ar trešo 2016. gada 6. aprīlī ierosināto saistību kopumu konstatētās konkurences problēmas netiek novērstas pilnībā, un tās nav visaptverošas, nedz visos aspektos efektīvas.

28. Līdz ar to Komisija atzina attiecīgo koncentrāciju par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.

C. Pārsūdzētais spriedums

29. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 25. jūlijā, CK Telecoms cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu.

30. Šīs prasības pamatojumam CK Telecoms izvirzīja piecus pamatus, secīgi apstrīdot strīdīgajā lēmumā izklāstītās trīs kaitējuma teorijas, kā arī Komisijas secinājumus par saistībām, ko CK Telecoms bija uzņēmusies, lai kliedētu šīs iestādes paustās bažas.

31. Pirmajā instancē izvirzītais pirmais un ceturtais pamats skāra attiecīgi pirmo un trešo strīdīgajā lēmumā izklāstīto kaitējuma teoriju, kas attiecas uz konkurences likvidēšanu starp Three un O2 mazumtirdzniecības tirgū (pirmais pamats) un vairumtirdzniecības tirgū (ceturtais pamats). Otrais pamats attiecās uz Komisijas veikto scenārija kontrafaktuālo novērtējumu, uz kuru ir balstīts mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības tirgu novērtējums. Trešais pamats attiecās uz otro kaitējuma teoriju saistībā ar mazumtirdzniecības tirgu, kas attiecas uz tīkla koplietošanu, un saistībām attiecībā uz tīkla koplietošanu. Piektais pamats attiecās uz citām CK Telecoms sniegtajām saistībām.

32. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla strīdīgo lēmumu pilnībā, galvenokārt pamatojoties uz to, ka Komisija nebija izpildījusi pierādīšanas prasības, kuras attiecas uz pierādījumiem par koordinētu ietekmi, kas rada būtisku šķērsli efektīvai konkurencei Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta izpratnē. Šajā ziņā Vispārējā tiesa apmierināja dažus pirmā pamata otrajā daļā izvirzītos iebildumus, kas attiecas uz Three kvalifikāciju par “svarīgu konkurences spēku”, kā arī šī pamata trešo un piekto daļu par attiecīgi konkurences ciešuma novērtējumu un koncentrācijas kvantitatīvo ietekmi uz cenām. Tā arī apmierināja trešā pamata pirmo, trešo, ceturto, piekto un sesto daļu, kas attiecas uz tīklu koplietošanas līgumu dalībnieku interešu konverģences nepieciešamību un apmēru, uz Three spēju traucēt vai kavēt BT/EE veikt vienpusēju izvēršanu, uz koncentrācijas iespējamo negatīvo ietekmi uz konkurentiem, nevis uz konkurenci, uz kaitējumu citu mobilā tīkla operatoru konkurences stāvoklim un uz pastiprinātas pārskatāmības ietekmi uz kopējo ieguldījumu tīklos. Visbeidzot, Vispārējā tiesa apstiprināja ceturtā pamata pirmās trīs daļas, kas attiecās uz nekoordinētu ietekmi vairumtirdzniecības tirgū.

III. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

33. Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 7. augustā, Komisija iesniedza šo apelācijas sūdzību.

34. Ar citu dokumentu, kas iesniegts tajā pašā dienā, Komisija lūdza Tiesai tikai attiecībā pret EE, kas ir viena no divām personām, kas iestājušas lietā pirmajā instancē, piemērot konfidencialitātes ievērošanu attiecībā uz atsevišķām šīs apelācijas sūdzības daļām, kuras satur informāciju, uz ko attiecas komercnoslēpums un kas atbilst informācijai, attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa bija noteikusi konfidencialitātes ievērošanu pirmajā instancē. Ar 2020. gada 1. oktobra rīkojumu Komisija/CK Telecoms UK Investments ( ) Tiesas priekšsēdētājs šo lūgumu apmierināja.

35. Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 20. novembrī, CK Telecoms lūdza Tiesai tikai attiecībā pret EE noteikt konfidencialitātes ievērošanu attiecībā uz atsevišķu tās atbildes rakstā ietverto informāciju, uz ko attiecas komercnoslēpums un kuru tādēļ nedrīkst izpaust EE, jo šī pēdējā minētā ir CK Telecoms konkurente, un kas atbilst informācijai, attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa bija noteikusi konfidencialitātes ievērošanu pirmajā instancē attiecībā pret EE. Ar 2021. gada 26. janvāra rīkojumu Komisija/CK Telecoms UK Investments ( ) Tiesas priekšsēdētājs noteica šī atbildes raksta konfidencialitāti attiecībā pret EE.

36. Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 24. martā, EBTA Uzraudzības iestāde lūdza atļauju iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2021. gada 4. jūnija rīkojumu Komisija/CK Telecoms UK Investments ( ) Tiesas priekšsēdētājs atļāva EBTA Uzraudzības iestādei sniegt savus apsvērumus tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.

37. Komisijas, ko atbalsta EBTA Uzraudzības iestāde, prasījumi Tiesai ir šādi:

– atcelt pārsūdzēto spriedumu;

– nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai;

– piespriest CK Telecoms atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību, un

– atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē pieņemšanu.

38. CK Telecoms prasījumi Tiesai ir šādi:

– noraidīt apelācijas sūdzību un

– piespriest Komisijai un personām, kas iestājušās lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies gan Vispārējā tiesā, gan Tiesā.

39. 2022. gada 5. maijā Tiesa aicināja lietas dalībniekus un EBTA Uzraudzības iestādi atbildēt uz rakstveida jautājumiem – daļēji rakstveidā, kas tika izdarīts noteiktajā termiņā, un daļēji – tiesas sēdes laikā.

40. Lietas dalībnieku un EBTA Uzraudzības iestādes apsvērumi un atbildes uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2022. gada 14. jūnija tiesas sēdē.

IV. Vērtējums

A. Ievada apsvērumi

41. Šī lieta ir pirmā lieta, kad Tiesai ir iespēja lemt par jēdzienu “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei”, ciktāl tas ir balstīts uz nekoordinētu ietekmi, un sniegt precizējumus gan par pierādīšanas prasībām, kas Komisijai ir jāizpilda, lai piemērotu šo jēdzienu, gan par tās likumības pārbaudes tvērumu, kas šajā ziņā ir jāveic Savienības tiesai.

42. Šajā lietā ir skaidrs, ka attiecīgā koncentrācija nav radījusi vai nostiprinājusi dominējošu stāvokli attiecīgajos tirgos, kuriem visiem ir oligopola struktūra. Tomēr saskaņā ar strīdīgo lēmumu tā varētu tajos radīt nekoordinētu ietekmi, kas principā ir pietiekama, lai atbilstu jēdzienam “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta izpratnē. Lai pierādītu, ka pastāv šāds šķērslis, ko rada nekoordinēta ietekme, Komisija šajā lēmumā balstījās uz trīs kaitējuma teorijām attiecībā uz konkrētajiem mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības tirgiem (skat. šo secinājumu 21.–25. punktu).

43. Tā kā Vispārējā tiesa lielā mērā ir kritizējusi šo Komisijas pieeju, Komisija ir izvirzījusi sešus pamatus, no kuriem pirmais pamats būtībā attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo ir piemērojusi stingrāku pierādīšanas prasību nekā tā, ko ir atzinusi Tiesa, otrais pamats attiecas uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktā minētā jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” kļūdainu interpretāciju, trešais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, pārsniegdama savas pārbaudes tiesā robežas, interpretējot jēdzienu “svarīgs konkurences spēks” un jēdzienu “tuvi konkurenti”, un esot kļūdaini izvēlējusies interpretāciju, kas balstīta gan uz strīdīgā lēmuma, gan uz tai iesniegtā iebildumu raksta sagrozīšanu, ceturtais pamats attiecas uz Komisijas argumentu par tās veikto kvantitatīvo analīzi par gaidāmo augšupvērsto cenu spiedienu (upward pricing pressure, turpmāk tekstā – “kvantitatīvā analīze” vai “UPP analīze”) sagrozīšanu un uz Vispārējās tiesas tiesību kļūdām šīs analīzes vērtējumā, piektais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ciktāl Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi visus faktorus un pierādījumus, kuriem ir nozīme, un sestais pamats attiecas uz strīdīgā lēmuma sagrozīšanu attiecībā uz apvienotā subjekta tīkla kvalitātes iespējamās pasliktināšanās analīzi un uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

44. Komisija uzskata, ka ikviena no šīm apgalvotajām tiesību kļūdām pati par sevi ir pietiekama, lai izraisītu pārsūdzētā sprieduma atcelšanu. Tomēr, ņemot vērā šajā lietā izvirzīto jautājumu nozīmīgumu un to, ka lieta būtu jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, Komisija aicina Tiesu pēc iespējas precizēt izvirzītos juridiskos jautājumus, lai Vispārējai tiesai būtu norādes, kas nepieciešamas, lai pieņemtu galīgo nolēmumu šajā lietā.

45. Tādējādi šīs apelācijas tiesvedības pamatā ir pirmais līdz trešais pamats, kas attiecas attiecīgi uz pierādīšanas prasībām un jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” tvērumu. Šajā ziņā prasību, kas reglamentē pierādījuma par nekoordinētas ietekmes esamību, precīza noteikšana, no vienas puses, un pārbaude, kas Savienības tiesām būtu jāveic attiecībā uz šī jēdziena piemērošanu, no otras puses, mijiedarbojas un var vismaz daļēji iepriekš noteikt atbildes, kas būtu jāsniedz uz dažādām šo pamatu daļām. Šāds precizējums šķiet vēl jo svarīgāks tādēļ, ka no pušu debatēm, kas balstītas uz sacīkstes principu, tostarp tiesas sēdes laikā, izriet, ka pastāv risks, ka jēdziens “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei”, pārbaudes tiesā, kas saistīta ar tā īstenošanu no Komisijas puses, apjoms, kā arī ar to saistītās pierādīšanas prasības var tikt pārmērīgi saliedētas vai pat sajauktas ( ).

B. Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa esot piemērojusi stingrāku pierādīšanas prasību nekā tā, kas ir atzīta judikatūrā

46. Ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 118. punktā uzskatot, ka tai bija jāiesniedz pietiekami pierādījumi, lai ar “nopietnu iespējamību” pierādītu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot stingrāku pierādīšanas prasību nekā tā, kas atzīta Tiesas judikatūrā koncentrāciju kontroles jomā. Turklāt ar otro pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pirmkārt, pielīdzinot nosacījumus, kas ir jāizpilda, lai konstatētu, ka attiecīgā koncentrācija varēja radīt nekoordinētu ietekmi, nosacījumiem, kas ir jāizpilda, lai pierādītu dominējoša stāvokļa esamību (pirmā daļa), un, otrkārt, pārāk šauri interpretējot Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktu (otrā daļa).

47. Vispirms ir jānoraida CK Telecoms arguments, ka apelācijas sūdzība un it īpaši tās pirmais pamats esot neiedarbīgs tādēļ, ka Komisija nav apšaubījusi Vispārējās tiesas apsvērumus, ar kuriem pēdējā minētā pārmeta Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā jēdzienu “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei”, it īpaši šī šķēršļa, ko esot izraisījusi inkriminētā nekoordinētā ietekme, “būtisko” raksturu, tostarp attiecībā uz jēdzienu “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti” novērtējumu. Kā pamatoti norāda Komisija, it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 119., 172., 216., 281. un 396. punkta izriet, ka minētā sprieduma 118. punktā noteiktais pierādīšanas standarts ir pats pamats, balstoties uz kuru Vispārējā tiesa vēlāk izvērtēja atbilstošos faktus un pierādījumus, lai secinātu, ka Komisija nav pietiekami juridiski pierādījusi, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, un nav to arī pierādījusi šī sprieduma argumentācijā, kas attiecas uz jēdzieniem “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti”, uz kuriem attiecas trešais pamats.

48. Pirmkārt, ir jāatgādina, tāpat, kā to ir darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81. un nākamajos punktos, ka jēdziens “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” Regulas Nr. 139/2004 2. panta 2. un 3. punkta izpratnē tika pakļauts būtiskai reformai, kas tika īstenota, pieņemot šo regulu, ko apliecina tās 25. un 26. apsvērums. Saskaņā ar iepriekšējām tiesību normām, proti, Padomes Regulas (EEK) Nr. 4064/89 (1989. gada 21. decembris) par uzņēmumu koncentrācijas kontroli ( ) 2. panta 2. un 3. punktu, šis jēdziens bija cieši saistīts ar dominējoša stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanu ( ). Citiem vārdiem sakot, kā izriet no minētajiem Regulas Nr. 139/2004 apsvērumiem, tā sauktais “dominējošā stāvokļa”, kura rezultātā tiek būtiski traucēta efektīva konkurence, kritērijs tika aizstāts ar plašāku būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei kritēriju, kas ietver ne tikai dominējošā stāvokļa koncepciju, bet arī nekoordinētas ietekmes oligopolā tirgū koncepciju.

49. Tomēr ne no viena tiesību akta, nedz arī no judikatūras neizriet, ka Komisijai būtu vieglāk vai grūtāk piemērot šo jauno, plašāko jēdzienu “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” vai ka pierādījums par zemāku kaitīguma konkurencei pakāpi būtu pietiekams, lai ļautu šai iestādei aizliegt koncentrāciju saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktu. Gluži pretēji – gan pirms, gan pēc 2004. gada reformas Komisijai bija un joprojām ir pienākums konstatēt “būtisku šķērsli efektīvai konkurencei” neatkarīgi no tā, vai šis šķērslis bija/ir dominējoša stāvokļa sekas.

50. Otrkārt, no tā izriet, ka pārbaudes tiesā, kura attiecas uz jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei”, kas ir tiesību jēdziens, piemērošanu, apjomam ir jābūt tādam pašam neatkarīgi no attiecīgās koncentrācijas, kas var radīt šādu šķērsli, veida.

51. Šajā ziņā judikatūrā ir precizēti kritēriji, kas reglamentē Komisijas veikto sarežģīto ekonomisko vērtējumu, tostarp prognožu novērtējumu, pārbaudi tiesā koncentrāciju kontroles kontekstā. Šai iestādei ekonomikas jomā ir rīcības brīvība attiecībā uz Regulas Nr. 139/2004 materiāltiesisko normu, it īpaši tās 2. panta, piemērošanu. No tā izriet, ka Komisijas lēmuma koncentrācijas jomā pārbaude Savienības tiesā ir ierobežota ar faktu materiālās pareizības un acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudīšanu. Tādējādi minēto normu piemērošanas vajadzībām [Savienības] tiesai ar savu ekonomisko vērtējumu nav jāaizstāj Komisijas vērtējums, pat ja tas nenozīmē, ka šai tiesai ir jāatturas pārbaudīt Komisijas veikto juridisko kvalifikāciju par ekonomiska rakstura datiem ( ).

52. Iepriekšējā punktā izklāstītie principi neskar Tiesas precizējumus attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, pierādījumu iesniegšanu un pierādīšanas standartu ( ), kad Komisija izmanto savu rīcības brīvību ( ), ko aplūkošu turpinājumā. Turklāt pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav skaidri izmantojusi minētos principus, tā tikai sākotnēji lēma, pirmkārt, par “grozījumu, kuri ir veikti ar Regulu Nr. 139/2004, tvērumu” ( ) un, otrkārt, par “pierādīšanas pienākumu un pierādīšanas apjomu koncentrāciju jomā” ( ). Tomēr minētajā spriedumā Vispārējā tiesa vairākkārt ir atkāpusies no jēdziena “acīmredzama kļūda vērtējumā”, secinot, ka pastāv vairākas vienkāršas “kļūdas vērtējumā” ( ). Pat ja Komisija nav tieši apstrīdējusi šo pieeju savā apelācijas sūdzībā un tādēļ to šajā lietā nevar vērtēt padziļinātāk, tā norāda, ka Vispārējā tiesa ir veikusi pārbaudi tiesā, kas ir detalizētāka par to, kas aprakstīta šo secinājumu 51. punktā.

53. Treškārt, ir rūpīgāk jāizskata kritēriji, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iesniegšanu, kā arī pierādīšanas standartu, kas Savienības tiesai ir jāpieprasa no Komisijas, kad tā aizliedz koncentrāciju, pamatojoties uz būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, ko rada nekoordinēta ietekme oligopolā tirgū.

54. Šajā ziņā es uzskatu, ka ir svarīgi divi principiāli apsvērumi, un pirmo no tiem, šķiet, nav apstrīdējusi neviena no pusēm, it īpaši tiesas sēdē.

55. Pirmkārt, kā izriet no 2008. gada 10. jūlija sprieduma Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala ( ), Regulas Nr. 139/2004 2. panta 2. un 3. punktā nav paredzētas dažādas pierādīšanas prasības tādu lēmumu jomā, ar kuriem tiek atļauta vai aizliegta koncentrācija, jo šīs prasības ir pilnīgi simetriskas.

56. Otrkārt, pat ja Tiesa šajā spriedumā ( ) atteicās skaidri noteikt “iespējamību izvērtēšanas” kritēriju kā būtisko kritēriju, kas reglamentē nepieciešamo pierādīšanas standartu, tā tomēr pieprasīja, lai Komisija sniedz pierādījumu par “vislielāko iespējamību” vai par tās veiktās prognožu analīzes, kuras mērķis ir izvērtēt, kā, ņemot vērā dažādās iespējamās cēloņsakarības, attiecīgā koncentrācija varētu izraisīt būtisku šķērsli efektīvai konkurencei ( ), “ticamību”. Taču, kā pamatoti norāda gan Komisija, gan EBTA Uzraudzības iestāde, prasība pierādīt vislielāko iespējamību vai Komisijas veiktās ekonomiskās prognozes analīzes ticamību manā ieskatā precīzi atbilst “iespējamību izvērtēšanas” kritērijam, ko esmu aprakstījusi savos secinājumos šajā lietā un saskaņā ar kuru prognozētajai tirgus attīstībai ir jābūt “ļoti iespējamai” vai “īpaši iespējamai” vai tai ir jābūt pierādītai, izslēdzot jebkādas šaubas (beyond a reasonable doubt) atbilstoši īpaši augstajam līmenim, kas tiek piemērots kriminālprocesos vai līdzīgos procesos ( ). Turklāt, pretēji iespaidam, kas rodas, lasot pārsūdzētā sprieduma 118. punktu in fine, Tiesa, tāpat kā ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano], neizvēlējās, it īpaši “konglomerāta” veida koncentrācijas gadījumos, pierādīšanas standartu, kas atbilst nepieciešamībai pierādīt dominējoša stāvokļa rašanās vai nostiprināšanas un, līdz ar to, noteikti arī būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei “ļoti iespējamo” raksturu ( ). Jebkurā gadījumā man šķiet, ka ar rīcības brīvību, kas ir Komisijai, veicot sarežģītus ekonomiskus (prognožu) vērtējumus koncentrāciju jomā, saderīgs ir tikai pierādīšanas standarts, kas ir saistīts ar “ticamības” vai “iespējamību izvērtēšanas” kritēriju, un šī iemesla dēļ pārbaudes tiesā apjoms būtībā aprobežojas ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā meklēšanu (skat. šo secinājumu 51. punktu) ( ).

57. Turpretī pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir norādīts, pirmkārt, ka Komisijai ir jāsniedz pietiekami pierādījumi, lai ar “nopietnu iespējamību” pierādītu būtisku šķēršļu pastāvēšanu pēc attiecīgās koncentrācijas, un, otrkārt, ka piemērojamā pierādīšanas prasība līdz ar to ir “stingrāka” nekā prasība, saskaņā ar kuru būtisks šķērslis efektīvai konkurencei būtu “drīzāk iespējams nekā neiespējams”, pamatojoties uz “iespējamību izvērtēšanu”. Kā pamatoti apgalvo Komisija, šādi Vispārējā tiesa, neievērojot šo secinājumu 55. un 56. punktā atgādinātās judikatūras premisas, ir pieprasījusi augstāku pierādīšanas standartu un tādējādi ir pieļāvusi tiesību kļūdu.

58. Šis secinājums ir jo vairāk neizbēgams tā iemesla dēļ, ka nākotnes prognozes nevar būt “objektīvs” pierādījums, tās satur neskaidrības un nav neapšaubāmas. Tādējādi vispārīgi vai abstrakti jebkura prognožu analīze, kas attiecas uz konkrēta tirgus turpmāko attīstību un tajā darbojošos tirgus dalībnieku turpmāko rīcību, var balstīties tikai uz lielākas vai mazākas iespējamības noteikšanu, kuras ticamība “iespējamību izvērtēšanas” pierādīšanas standarta izpratnē konkrētajā gadījumā ir pietiekama, lai pierādītu Komisijas apgalvojuma pamatotību ( ).

59. Tikai konkrētā gadījumā, Savienības tiesai īstenojot savu pierādījumu izvērtēšanas brīvību, rodas jautājums, kā, lai pārliecinātu minēto tiesu, šādu ticamību var pamatot ar pietiekami nozīmīgiem un pārliecinošiem pierādījumiem, kuru kvalitātes nozīme ir uzsvērta judikatūrā, kas attiecas uz “konglomerāta” vai “kolektīva” veida koncentrācijām, kas rada dominējošu stāvokli ( ). Savukārt, kā tas ir precizēts judikatūrā, vispārīgi ne koncentrācijas veids, ne koncentrācijas seku [ietekmes] ticamības vērtējums kā tāds neietekmē nepieciešamo pierādīšanas standartu, kas ir vienāds visos gadījumos ( ). Gluži pretēji, ņemot vērā jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” vienoto raksturu, lai kāds būtu aplūkotās koncentrācijas veids (skat. šo secinājumu 49. punktu), un 55. punktā atgādināto pierādīšanas prasību simetriju, nav pamatojuma prasīt augstāku pierādīšanas standartu tādu koncentrāciju gadījumos, kas rada nekoordinētu ietekmi oligopolos tirgos, nekā tādu koncentrāciju gadījumos, kas rada “konglomerāta” vai “kolektīva” veida dominējošo stāvokli.

60. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir pieļauta tiesību kļūda. Tas pats attiecas uz minētā sprieduma 111. punktā izdarīto konstatējumu, ka būtībā Savienības tiesai ir jānosaka augstāks pierādīšanas standarts, ja Komisija, pamatojot būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, attiecībā uz koncentrācijas darījumu izvirza kaitējuma teoriju, kas ir sarežģīta vai nenoteikta, vai arī tās pamatā ir grūti konstatējama cēloņsakarība.

61. Šajos punktos Vispārējā tiesa jauc pārliecību, kas Savienības tiesai ir jāgūst konkrētā lietā, brīvi izvērtējot pierādījumus, kas tai iesniegti, lai pamatotu šī darījuma dažādu seku ticamību un noteiktu to, kuras iespējamība ir vislielākā ( ), no vienas puses, ar vienotu un vispārpiemērojamu pierādīšanas standartu, kas balstās uz “iespējamību izvērtēšanas” kritēriju, no otras puses. Turklāt, lai gan pārsūdzētā sprieduma 113. punktā in fine Vispārējā tiesa apgalvo, ka pati piekrīt “vislielākās iespējamības” kritērijam, tomēr tas ir pretrunīgi un kļūdaini, jo minētā sprieduma 118. punktā tā galu galā šo kritēriju noraida, pieprasot stingrāku pierādīšanas standartu. Visbeidzot, it īpaši minētā sprieduma 332. un 368. punkts, kuros ir atsauce uz šī paša sprieduma 111. punktu, liecina, ka šī tiesību kļūda ir faktiski ietekmējusi turpmāko Vispārējās tiesas vērtējumu ( ).

62. No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 110.–118. punktā izklāstītajos apsvērumos ir pieļautas tiesību kļūdas.

63. Šajā ziņā nevar piekrist argumentam, ko CK Telecoms izvirzīja tiesas sēdē, ka šajā lietā prasītajam pierādīšanas standartam ir jābūt augstākam, lai novērstu to, ka Komisija, īstenojot savu rīcības brīvību, sistemātiski aizliedz horizontālas koncentrācijas oligopolos tirgos apgalvotas nekoordinētas ietekmes dēļ. CK Telecoms nenorāda nevienu pārliecinošu pierādījumu tam, ka šāda pieeja ir paredzēta vai faktiski iespējama, ņemot vērā šo secinājumu 51. un 56. punktā izklāstītos judikatūras kritērijus.

64. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 26.–38. punktu Komisijai ir jāizpēta un jāizvērtē daudzi faktori un pierādījumi, kas var novest pie secinājuma par nekoordinētu ietekmi un līdz ar to par būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, un šajā lietā Komisija ir ievērojusi šo pieeju. Kā pati Vispārējā tiesa atzina pārsūdzētā sprieduma 287. punktā, šajā nolūkā šī iestāde secīgi izskatīja dažādus faktorus strīdīgā lēmuma 330.–1174. apsvērumā un rezumēja savu kvalitatīvo un kvantitatīvo novērtējumu minētā lēmuma 1175.–1225. apsvērumā, un turpinājumā šī lēmuma 1226. un 1227. apsvērumā veica vispārēju vērtējumu.

65. Tādējādi pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina.

66. No tā turklāt izriet – ja Tiesa ievērotu iepriekš ierosināto pieeju, ar šīm tiesību kļūdām pašām par sevi principā būtu pietiekami, lai atceltu pārsūdzēto spriedumu, neizskatot pārējos Komisijas pamatus, un lai lietu nodotu atpakaļ Vispārējai tiesai.

67. Tomēr pilnības labad saskaņā ar Komisijas lūgumu un ņemot vērā daudzos pārmetumus, ko Vispārējā tiesa tai ir izteikusi par to, ka tā nav ievērojusi piemērojamos noteikumus, es izskatīšu arī pārējos apelācijas sūdzības pamatus. Turklāt manā ieskatā ir lietderīgi precizēt pēc iespējas vairāk tiesību jautājumus perspektīvā, ja šī lieta tiktu nodota atpakaļ Vispārējai tiesai.

C. Par apelācijas sūdzības otro pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta kļūdainu interpretāciju

68. Apelācijas sūdzības otrajam pamatam ir divas daļas: pirmā attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa nosacījumus, ar kuriem konstatē, ka attiecīgā koncentrācija varētu radīt nekoordinētu ietekmi, ir pielīdzinājusi nosacījumiem, ar kuriem konstatē dominējoša stāvokļa pastāvēšanu, un otrā daļa attiecas uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta šauru interpretāciju.

1. Par apelācijas sūdzības otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa nosacījumus, ar kuriem konstatē, ka attiecīgā koncentrācija varētu radīt nekoordinētu ietekmi, ir pielīdzinājusi nosacījumiem, ar kuriem konstatē dominējoša stāvokļa pastāvēšanu

69. Ar apelācijas sūdzības otrā pamata pirmo daļu Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 90. punktā Vispārējā tiesa, izmantojot vārdu “pašam”, nosacījumus, ar kuriem konstatē, ka attiecīgā koncentrācija varētu radīt nekoordinētu ietekmi, ir pielīdzinājusi nosacījumiem, ar kuriem konstatē dominējoša stāvokļa pastāvēšanu, un līdz ar to ir pārāk šauri interpretējusi Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktu.

70. Kā apgalvo CK Telecoms, šis arguments nav iedarbīgs, jo ar to tiek apstrīdēts Vispārējās tiesas vispārīgais apsvērums, kas nav bijis par pamatu Komisijas iespējamās kļūdas, kas pieļauta, piemērojot jēdzienu “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta izpratnē, konkrētajam vērtējumam. Līdz ar to Komisija nav norādījusi ne uz vienu pārsūdzētajā spriedumā ietvertu rindkopu, kas būtu balstīta uz šo apsvērumu tādējādi, ka šī iestāde strīdīgajā lēmumā esot pamatojusies uz apvienotā subjekta tirgus spēju, kura ir līdzvērtīga tai, kas saistīta ar dominējošu stāvokli un tai piešķirtu spēju (vienpusēji) noteikt konkurences parametrus vai pat cenas.

71. Tādēļ apelācijas sūdzības otrā pamata pirmo daļu nevar apmierināt.

2. Par apelācijas sūdzības otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta šauru interpretāciju

72. Ar otrā pamata otro daļu Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 95. un 96. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkts, ņemot vērā šīs regulas 25. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja koncentrācijas rezultātā nav radies vai nostiprinājies dominējošs stāvoklis, būtisku šķērsli efektīvai konkurencei var konstatēt tikai tad, ja Komisija pierāda, ka ir izpildīti divi kumulatīvi un izsmeļoši nosacījumi, proti, pirmkārt, ievērojama konkurences spiediena, ko koncentrācijas dalībnieki izdara viens uz otru, likvidēšana un, otrkārt, konkurences spiediena mazināšanās attiecībā uz pārējiem konkurentiem. It īpaši tā apgalvo, ka Vispārējās tiesas pieejā ir pārāk šauri interpretēts jēdziens “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei”, kura piemērošanā tai esot jāņem vērā ne tikai konkurences spiediena uz konkurentiem mazināšanās, bet arī konkurentu īstenotā konkurences spiediena mazināšanās, kā tas ir strīdīgajā lēmumā piemērotās otrās kaitējuma teorijas gadījumā, kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 370. punktā raksturoja kā nepietiekamu.

73. Es piekrītu Komisijas apgalvojumam, ka pārsūdzētā sprieduma 95. un 96. punkts (un arī 370. punkts), kuru saturu tā ir pareizi atgādinājusi, liecina par jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta izpratnē gan formālistisku, gan reducējošu interpretāciju, aprobežojot to ar diviem it kā kumulatīviem nosacījumiem, kas minēti tās 25. apsvērumā. Ir taisnība, ka šis apsvērums saskaņā ar Savienības likumdevēja gribu ir svarīgs, lai noteiktu šī jēdziena tvērumu. Taču šis apsvērums pats par sevi nav nedz juridiski saistošs ( ), nedz arī var būt par pamatu tādai minētā 2. panta interpretācijai, kas ir pretrunā minētās regulas mērķiem, proti, it īpaši mērķim efektīvi kontrolēt jebkuru tās piemērošanas jomā ietilpstošu koncentrāciju, kas var būtiski kavēt efektīvu konkurenci, tostarp oligopolos tirgos. Tas pats attiecas uz Pamatnostādņu 25. punktu, kura formulējums lielā mērā sakrīt ar Regulas Nr. 139/2004 25. apsvēruma formulējumu, jo šādi Komisijas pieņemtās rīcības normas nav juridiski saistošas ne Savienības tiesām, ne dalībvalstīm ( ).

74. Tomēr ir jākonstatē, ka, ja tā tiktu pieņemta, pārsūdzētā sprieduma 96. punktā sniegtā Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta interpretācija liegtu Komisijai ne tikai izmeklēt, ņemt vērā un izsvērt visas attiecības un konkurences spēkus, kas nosaka oligopola tirgus darbību, bet arī saistībā ar šādā tirgū plānotu koncentrāciju attīstīt kaitējuma teorijas, ar kurām nav izpildīti Vispārējās tiesas norādītie abi it kā kumulatīvie, pat izsmeļošie nosacījumi. Tādējādi šajā lietā šīm prasībām var atbilst tikai Komisijas pirmā kaitējuma teorija, kas aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 128.–133. punktā, bet ne tās otrā kaitējuma teorija, kas vērtēta minētā sprieduma 330. un nākamajos punktos, kā tas apstiprināts tā 370. punktā.

75. It īpaši Vispārējās tiesas kategoriskajai pieejai būtu jānosoda pēc koncentrācijas konkurentu īstenota konkurences spiediena mazināšanās ņemšana vērā kā tāda, kas ir pretrunā Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktam. Tomēr vispārīgi šāds spiediens ir jebkuras analīzes neatņemama sastāvdaļa, lai piemērotu Savienības konkurences noteikumus, tostarp tādas analīzes, kuras mērķis ir noteikt attiecīgo tirgu, tajā darbojošos operatoru tirgus spēju vai rīcību, kas var izraisīt pret konkurenci vērstu izstumšanu ( ). Tādēļ man šķiet, ka šādu šauru interpretāciju nepamato neviens pārliecinošs apsvērums.

76. Šāda pieeja ir vēl jo mazāk iespējama tādēļ, ka neatkarīgi no tā, ka Regulas Nr. 139/2004 25. apsvērums nav juridiski saistošs, to, ciktāl tajā lietots saiklis “kā arī”, var interpretēt arī tādējādi, ka tajā tikai kā piemēri ir norādītas divas īpaši nozīmīgas vai biežas situācijas, kas var radīt būtiskus šķēršļus efektīvai konkurencei, kurus izraisa horizontāla nekoordinēta ietekme. Aprobežojoties ar šo piemēru minēšanu, minētajā apsvērumā nav izslēgtas citas situācijas, kas var radīt vai veicināt tādu pašu ietekmi, tostarp situāciju, kurā konkurentu īstenotais konkurences spiediens tiek ievērojami mazināts. Visbeidzot, šķiet, ka nav izslēgts, ka pietiek tikai ar vienu no šīm situācijām, kuras ietekme varētu īpaši kaitēt konkurencei, lai secinātu, ka pastāv šāds būtisks šķērslis.

77. Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 96. punktā izklāstītais vērtējums ir divkārši kļūdains, ciktāl, pirmkārt, tajā abi Regulas Nr. 139/2004 25. apsvērumā paredzētie nosacījumi tiek kvalificēti kā “kumulatīvi” un – vismaz netieši – kā izsmeļoši un, otrkārt, tas ir balstīts uz šo interpretāciju, lai noteiktu jēdziena “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” tvērumu saskaņā ar šīs regulas 2. panta 3. punktu.

78. Turklāt, kā pamatoti norāda Komisija, no pārsūdzētā sprieduma 370. punkta izriet, ka Vispārējās tiesas pieeja ir pretrunīga, ciktāl tajā ir ņemta vērā konkurentu īstenotā konkurence, lai gan tā nav minēta Regulas Nr. 139/2004 25. apsvērumā. Konkrētāk, šajā punktā Vispārējā tiesa nav izslēgusi iespējamās ietekmes, kas izpaužas kā citu konkurentu izdarītā konkurences spiediena samazināšanās tirgū, nozīmi, raugoties no kvalitātes aspekta, taču ir precizējusi, ka ar šo ietekmi vien nepietiek, lai pierādītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei.

79. Tāpat Vispārējā tiesa nolēma nenoraidīt pirmo no apakšteorijām, kas izvirzītas otrās kaitējuma teorijas ietvaros, un kura ir rezumēta pārsūdzētā sprieduma 298. punktā un strīdīgā lēmuma 1232. apsvērumā, pamatojoties uz to, ka šī apakšteorija neatbilst minētā sprieduma 96. punktā norādītajiem kumulatīvajiem nosacījumiem. Proti, šī apakšteorija būtībā ir konstatējums par konkurences spiediena, ko pārējie konkurenti – BT/EE un Vodafone izdara uz apvienoto subjektu pēc attiecīgās koncentrācijas, mazināšanos. Neraugoties uz tās (kļūdaino) Regulas Nr. 139/2004 25. apsvēruma interpretāciju, Vispārējā tiesa šo apakšteoriju ir izskatījusi un noraidījusi pēc būtības, jo tās ieskatā Komisijai nav izdevies juridiski pietiekami pierādīt BT/EE un Vodafone nespēju īstenot efektīvu konkurences spiedienu uz apvienoto subjektu ( ). Visbeidzot, lai gan pārsūdzētā sprieduma 359. punktā Vispārējā tiesa vēlreiz ir uzsvērusi nepieciešamību izpildīt minētā sprieduma 96. punktā uzskaitītos kumulatīvos nosacījumus, tā tajā nav ņēmusi vērā otro it kā kumulatīvo nosacījumu, saskaņā ar kuru Komisijai esot jāpierāda, ka attiecīgā koncentrācija izraisa “konkurences spiediena uz pārējiem konkurentiem mazināšanos” (mans uzsvērums).

80. Tomēr, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir īstenojusi pretrunīgu pieeju un pieļāvusi tiesību kļūdas, interpretējot kritērijus, kas nepieciešami, lai pierādītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, tāpēc apelācijas sūdzības otrā pamata otrā daļa ir jāapmierina.

D. Par apelācijas sūdzības trešo pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa tostarp ir pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas, interpretējot jēdzienus “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti”, un uz to, ka tā ir sagrozījusi gan strīdīgo lēmumu, gan pirmajā instancē iesniegto iebildumu rakstu

81. Trešais apelācijas sūdzības pamats būtībā sastāv no četrām daļām, no kurām pirmā attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa, interpretējot jēdzienus “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti”, esot pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas, otrā attiecas uz jēdziena “svarīgs konkurences spēks” kļūdainu interpretāciju un uz strīdīgā lēmuma un pirmajā instancē iesniegtā iebildumu raksta sagrozīšanu, trešā attiecas uz jēdziena “tuvi konkurenti” kļūdainu interpretāciju un minētā lēmuma sagrozīšanu, un, ceturtā, kas ir izvirzīta pakārtoti, attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi attiecībā uz pamatnostādņu iespējamo nesaderību ar Regulu Nr. 139/2004.

1. Par apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa, interpretējot jēdzienus “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti”, ir pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas

82. Ar apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu Komisija būtībā apgalvo, ka, uzskatot, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 174. punktā, ka uzņēmumu var raksturot kā “svarīgu konkurences spēku” tikai tad, ja tas atšķiras no saviem konkurentiem ietekmes uz konkurenci ziņā, un, otrkārt, minētā sprieduma 242. punktā, ka Komisijai ir jāpierāda, ka koncentrācijas dalībnieki ir “īpaši tuvi konkurenti”, Vispārējā tiesa ir atkāpusies no pamatnostādnēs ietvertajām jēdzienu “svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurent” definīcijām un no ar tām izveidotā ekonomiskā ietvara. Tādējādi tā neesot ievērojusi Komisijas rīcības brīvību ekonomiskajā jomā un esot kļūdaini aizstājusi šīs iestādes ekonomisko vērtējumu ar savu vērtējumu. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pārbaudes tiesā robežas.

83. Kā izriet no Komisijas ievada apsvērumiem apelācijas sūdzības trešā pamata ietvaros, tā uzskata, ka tai saskaņā ar tās rīcības brīvību ekonomikas jomā ir ekskluzīva prerogatīva interpretēt pamatnostādnēs ietvertos ekonomiskos jēdzienus. Precīzāk, šī iestāde uzskata, ka, tā kā minētās pamatnostādnes ir saderīgas ar Regulas Nr. 139/2004 prasībām un Savienības primārajām tiesībām, Vispārējās tiesas veiktajai pārbaudei tiesā ir jāaprobežojas ar pārbaudi, vai strīdīgais lēmums atbilst kritērijiem, ko Komisija, īstenojot šo rīcības brīvību, ir noteikusi pamatnostādnēs.

84. Protams, koncentrāciju kontroles ietvaros Komisijai ir rīcības brīvība ekonomikas jomā. Tādējādi, kā norādīts šo secinājumu 51. punktā, tā kā šajā kontekstā Komisijai ir jāveic sarežģīti ekonomiskie vērtējumi, Vispārējai tiesai ir aizliegts aizstāt Komisijas ekonomisko vērtējumu ar savu ekonomisko vērtējumu.

85. No šo secinājumu 73. punktā minētās iedibinātās judikatūras arī izriet, ka pamatnostādnes nevar būt juridiski saistošas Savienības tiesai. Tās ir saistošas tikai pašai Komisijai, kas, tās pieņemot, ir ierobežojusi pati sevi savas rīcības brīvības īstenošanā tādējādi, ka tā nevar no tām atkāpties bez objektīva pamatojuma, jo pretējā gadījumā tā pārkāptu it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principu ( ). Tikai šādā kontekstā judikatūrā nav izslēgts, ka, ievērojot zināmus nosacījumus un ņemot vērā šo normu saturu, šādām vispārpiemērojamām rīcības normām var būt tiesiskas sekas ( ). Tā tas ir vēl jo vairāk attiecībā uz ekonomiskiem jēdzieniem, ko Komisija precizē šādu pamatnostādņu ietvaros, lai dotu virzienu savai administratīvajai praksei.

86. Turpretī, ja šie jēdzieni izriet no vai ir atkarīgi no Savienības primāro vai sekundāro tiesību juridiskajiem jēdzieniem, situācija ir atšķirīga. Attiecībā uz (nenoteiktiem) juridiskiem jēdzieniem, tostarp jēdzienu “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei”, Savienības tiesai ir ekskluzīva un galīga interpretācijas prerogatīva ( ).

87. Ņemot vērā iepriekš minēto, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā izdarītajā secinājumā, ka būtībā pamatnostādnes, tāpat kā Komisijas iepriekšējā prakse, katrā ziņā nevar būt saistoša Savienības tiesai, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt Savienības tiesības, tādējādi nav pieļauta tiesību kļūda.

88. Ir jāprecizē, ka tas, ka tāds Komisijas akts kā pamatnostādnes nav juridiski saistošs tiešā nozīmē, netraucē Tiesai sniegt savu interpretāciju saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurš iesniegts saskaņā ar LESD 267. panta 1. punkta b) apakšpunktu ( ). Turklāt nav izslēgts, ka Savienības tiesa var balstīties uz ekonomiskiem jēdzieniem, kas izriet no Komisijas rīcības normām vai administratīvās prakses, lai precizētu Savienības tiesību juridisko jēdzienu tvērumu, vai pat atzītu jaunus jēdzienus vai juridiskus kritērijus. Gluži otrādi, šajā ziņā judikatūrā pastāv daudzi piemēri, tostarp konkurences jomā plašā nozīmē ( ). Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 101. un 163. punktā izklāstītajā apsvērumā, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa attiecīgā gadījumā var pārņemt Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē vai pamatnostādnēs ietvertās ekonomiskās vai juridiskās vadlīnijas un vērtējumus, nav ietverta tiesību kļūda.

89. No tā izriet, ka principā nekas neliedz Savienības tiesai precizēt pamatnostādņu 28., 37. un 38. punktā minēto jēdzienu “tuvi konkurenti” un “svarīgs konkurences spēks” tvērumu, lai tostarp noteiktu, vai Komisija ir pareizi piemērojusi šos jēdzienus konkrētajā lietā, lai secinātu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, vai arī tā ir ievērojusi to rīcības normu robežas, ko tā ir pati sev noteikusi.

90. Līdz ar to, veicot šādu konceptuālu interpretāciju, Vispārējā tiesa nav ne pārkāpusi Komisijas rīcības brīvību ekonomikas jomā, ne nepamatoti aizvietojusi šīs iestādes ekonomisko vērtējumu ar savu ekonomisko vērtējumu, ne arī ir pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas.

91. Tādēļ apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu nevar apmierināt.

2. Par apelācijas sūdzības trešā pamata otro daļu, kas attiecas uz jēdziena “svarīgs konkurences spēks” kļūdainu interpretāciju un uz strīdīgā lēmuma un pirmajā instancē iesniegtā iebildumu raksta sagrozīšanu

92. Apelācijas sūdzības trešā pamata otrā daļa satur divus iebildumus.

a) Par pirmo iebildumu

93. Ar apelācijas sūdzības trešā pamata otrās daļas pirmo iebildumu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi gan strīdīgo lēmumu, gan iebildumu rakstu pirmajā instancē, tādējādi pieļaujot kļūdas pārsūdzētā sprieduma 173.–175. punktā izklāstītajā vērtējumā. No vienas puses, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā sprieduma 171. punktā ir kļūdaini atzinusi, ka strīdīgajā lēmumā Komisija esot uzskatījusi, ka ar koncentrācijas dalībnieka kvalifikāciju par “svarīgu konkurences spēku” oligopolā tirgū esot pietiekami, lai uzskatītu, ka attiecīgā koncentrācija radītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. No otras puses, tā apgalvo, ka minētā sprieduma 170. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi šī iebildumu raksta 39. punktu, kā rezultātā šī tiesa ir radījusi pati savu jēdziena “svarīgs konkurences spēks” definīciju, kas atšķiras no pamatnostādņu 37. punktā izmantotās definīcijas.

94. Pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto strīdīgā lēmuma sagrozīšanu, no pārsūdzētā sprieduma 155. un 171. punkta salīdzinājuma izriet, ka Vispārējās tiesas argumentācija tiešām ir pretrunīga.

95. Pārsūdzētā sprieduma 155. punktā Vispārējā tiesa pareizi konstatē, ka no strīdīgā lēmuma 777. apsvēruma izriet, ka “viens no Komisijas izmantotajiem faktoriem, lai secinātu, ka koncentrācija radītu nekoordinētu ietekmi, ir fakts, ka Three ir svarīgs konkurences spēks mazumtirdzniecības tirgū [..] pamatnostādņu 37. punkta izpratnē vai katrā ziņā ir īstenojis ievērojamu konkurences spiedienu šajā tirgū, ko tas visdrīzāk turpinātu īstenot, ja darījums nenotiktu” ( ).

96. Turpretī pārsūdzētā sprieduma 171. punktā ir norādīts, ka “[n]o [strīdīgā] lēmuma izriet, ka, runājot par “svarīga konkurences spēka” likvidēšanu, Komisija uzskata – lai pierādītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, pietiek tikai ar konkurences spiediena kā tāda samazināšanos, it īpaši izzūdot tādam uzņēmumam, kuram ir nozīmīgāka loma, nekā varētu spriest pēc tā tirgus daļām” ( ).

97. Turklāt pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 171. punkta, Komisija strīdīgā lēmuma vispārīgajās sadaļās “Konkurences novērtējums” un “Analītiskais ietvars” ( ), kā arī sadaļā “Pamata kritērijs” ( ) un it īpaši minētā lēmuma 313. un 321. apsvērumā uzskatīja, ka pamatnostādnēs ir ietverti vairāki faktori, kas varētu ietekmēt to, vai koncentrācija varētu vai nevarētu izraisīt nekoordinētu horizontālu ietekmi uz konkrēto tirgu. Lai arī ir taisnība, ka Komisija tajā arī precizēja, ka visiem šiem faktoriem nav obligāti jābūt izpildītiem, lai šāda ietekme būtu iespējama un lai šo faktoru esamība varētu ietekmēt šīs nekoordinētās ietekmes pakāpi, tā tomēr no tā nesecināja, ka tikai viena no šiem faktoriem esamība būtu pietiekama, lai konstatētu, ka šī koncentrācija var radīt būtisku šķērsli efektīvai konkurencei.

98. Visbeidzot, ne strīdīgajā lēmumā, ne CK Telecoms procesuālajos rakstos nav norādes, ka Komisija, izvērtējot attiecīgo koncentrāciju, būtu nonākusi pie pārsūdzētā sprieduma 171. punktā izklāstītā secinājuma. Tas šķiet vēl jo mazāk ticams tādēļ, ka saskaņā ar pamatnostādņu 26. punktu, ko Komisija šajā lietā ir piemērojusi, apstāklis, ka vienu no koncentrācijas dalībniekiem var raksturot kā “svarīgu konkurences spēku”, ir tikai viens no minēto pamatnostādņu 27.–38. punktā uzskaitītajiem faktoriem, kas var ietekmēt iespējamību, ka koncentrācija radīs būtisku nekoordinētu ietekmi.

99. Tādēļ manā ieskatā pārsūdzētā sprieduma 171. punkts ir sagrozīšana, kas acīmredzami izriet no lietas materiāliem – bez vajadzības no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus ( ). Kā izriet it īpaši no minētā sprieduma 172.–174. punkta, šai sagrozīšanai ir sekas, jo līdzās citiem apsvērumiem tā ir likusi Vispārējai tiesai secināt, ka pastāv tiesību kļūda un “kļūda vērtējumā”, kas pieļauta strīdīgā lēmuma 326. apsvērumā.

100. Līdz ar to pirmais iebildums ir jāapmierina, ciktāl ar to Vispārējai tiesai tiek pārmesta strīdīgā lēmuma sagrozīšana, kas veikta pārsūdzētā sprieduma 171. punktā.

101. Otrkārt, argumentu, ka Vispārējā tiesa esot radījusi pati savu jēdziena “svarīgs konkurences spēks” definīciju, ir jānoraida šo secinājumu 83.–90. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.

102. Treškārt, es uzskatu, ka pirmais iebildums ir jāapmierina, ciktāl Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi tās iebildumu raksta 39. punktu, pārsūdzētā sprieduma 170. punktā konstatējot, ka Komisija tajā esot “atzin[usi], ka “svarīga konkurences spēka” lomai ir jābūt nozīmīgākai nekā varētu spriest pēc tā tirgus daļām, tam ir jāīsteno īpaši agresīva konkurence un ir jāpiespiež arī citi tirgus dalībnieki sekot šādai rīcībai”.

103. Kā izriet no minētā sprieduma 216. punkta teikuma pēdējās daļas, Vispārējā tiesa balstās uz šo jēdziena “svarīgs konkurences spēks” definīciju, kas it kā ir izmantota minētajā iebildumu rakstā, lai pārbaudītu, vai Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka Three ir īstenojis īpaši agresīvu konkurenci cenu ziņā un piespiedis citus tirgus dalībniekus pieskaņoties tā cenām vai ka tā cenu politika ir varējusi būtiski mainīt konkurences dinamiku tirgū. Nobeigumā tā secināja, ka Komisija šajā ziņā ir pieļāvusi “kļūdu vērtējumā”, ar pamatojumu, ka šo uzņēmumu nevar kvalificēt par “svarīgu konkurences spēku”.

104. Tomēr ir jākonstatē, ka no strīdīgā lēmuma, tostarp no tā 326. apsvēruma, kura tiesiskumu Vispārējā tiesa esot pārbaudījusi šajā kontekstā ( ), šāda veida definīcija neizriet. Jāpiebilst, ka iebildumu raksta 39. punkta pēdējos divos teikumos ir norādīts tikai piemērs ar mērķi pamatot Komisijas apgalvojumu, ka “ne visiem konkurentiem oligopolā tirgū ir lielāka loma konkurencē, nekā var spriest pēc to tirgus daļām vai pēc kāda cita līdzīga rādītāja”.

105. Līdz ar to apelācijas sūdzības trešā pamata otrās daļas pirmais iebildums ir jāapmierina, ciktāl ar to Vispārējai tiesai tiek pārmesta strīdīgā lēmuma un pirmajā instancē iesniegtā iebildumu raksta sagrozīšana.

b) Par otro iebildumu

106. Ar otro iebildumu Komisija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nosakot pārmērīgas prasības, lai kvalificētu uzņēmumu par “svarīgu konkurences spēku”. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 174. punktā ir norādīts, ka, lai veiktu šādu kvalifikāciju, Komisijai it īpaši ir jāpārbauda, vai šis uzņēmums ietekmes uz konkurenci ziņā atšķiras no saviem konkurentiem. Turklāt minētā sprieduma 170. un 216. punktā ir precizēts, ka Komisijai ir juridiski pietiekami jāpierāda, ka šis uzņēmums “īsteno[..] īpaši agresīvu konkurenci cenu ziņā” un piespie[ž] citus tirgus dalībniekus pieskaņoties tā cenām vai ka tā cenu politika ir varējusi būtiski mainīt konkurences dinamiku tirgū atbilstoši jēdziena “svarīgs konkurences spēks” definīcijai”.

107. Savukārt pamatnostādņu 37. punktā, ko Komisija piemēroja šajā lietā, ir tikai norādīts, ka “[d]ažiem uzņēmumiem ir lielāka ietekme uz konkurences procesu, nekā par to liecina to tirgus daļas vai līdzīgi rādītāji” un ka “[a]pvienošanās, kas ietver šādu uzņēmumu, var būtiski un pret konkurenci vērstā veidā izmainīt konkurences dinamiku, jo īpaši, ja tirgus jau ir koncentrēts”. Šajā punktā ir minēts arī piemērs par uzņēmumu, kas nesen ienācis tirgū un kas var “nākotnē piemēro[t] ievērojamu konkurences spiedienu uz pārējiem tirgū esošajiem uzņēmumiem” ( ).

108. Līdz ar to ne šo pamatnostādņu 37., ne 38. punktā nav paredzēts, ka uzņēmumam, kas kvalificēts kā “svarīgs konkurences spēks”, ir jāatšķiras no saviem konkurentiem ietekmes uz konkurenci ziņā, vai pat jāīsteno “īpaši agresīv[a] konkurenc[e] cenu ziņā”, piespiežot šos konkurentus pieskaņoties tā cenām. Pietiek ar to, ka tam ir nozīmīgāka loma konkurencē, nekā var spriest pēc tā tirgus daļām vai pēc kāda cita līdzīga rādītāja, neatkarīgi no minētajiem citiem konkurentiem tirgū.

109. Līdz ar to Vispārējai tiesai nebija tiesību pārmest Komisijai, lai arī netieši, ka tā strīdīgajā lēmumā ir atkāpusies no kritērijiem, kurus tā sev noteikusi pamatnostādņu 37. un 38. punktā. Turklāt abi kritēriji, kas minēti pārsūdzētā sprieduma 170. un 216. punktā, kuri nav izmantoti minētajā lēmumā, faktiski attiecās tikai uz vienu piemēru, kas sniegts iebildumu rakstā pirmajā instancē, kura saturu Vispārējā tiesa ir sagrozījusi (skat. šo secinājumu 102. un 103. punktu). Proti, šis piemērs attiecās uz situāciju, kurā varētu uzskatīt, ka uz uzņēmumu attiecas jēdziens “svarīgs konkurences spēks”, nevis tā mērķis bija precizēt šī jēdziena tvērumu vispārīgi. Tāpat tas, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē, kas atgādināta pārsūdzētā sprieduma 164.–167. punktā un kas nav saistoša Savienības tiesai ( ), ir uzskatījusi, ka atsevišķiem uzņēmumiem ir unikāla “miera traucētāju tirgū” loma, nenozīmē, ka tie ir vienīgie gadījumi, kuros pastāv jēdziens “svarīgs konkurences spēks”.

110. Turklāt nav izvirzīts neviens pārliecinošs arguments, kas pierādītu, ka jēdziena “svarīgs konkurences spēks” pamatnostādņu 37. un 38. punkta izpratnē tvērums ir jāinterpretē tikpat šauri vai citādāk, nekā tas ir darīts minētajā 37. punktā un strīdīgā lēmuma 326. apsvērumā. Gluži pretēji, šāda interpretācija radītu risku, ka jau no paša sākuma konkurences spēki, kas pastāv jau koncentrētā oligopolā tirgū, netiek pietiekami novērtēti. Lai gan īpašības vārds “svarīgs” nozīmē, ka attiecīgajam uzņēmumam tiek piedēvēta būtiska uz konkurenci vērsta darbība tirgū, kas var “būtiski un pret konkurenci vērstā veidā izmainīt konkurences dinamiku” un kas pārsniedz savu nozīmi tirgus daļu vai citu līdzīgu rādītāju ziņā, to nevar interpretēt kā tādu, kas prasa, lai tiktu īstenota “īpaši agresīva konkurence cenu ziņā”.

111. Šajā ziņā nevar piekrist pārsūdzētā sprieduma 175. punktā tomēr apmierinātajam argumentam, saskaņā ar kuru jebkura cita interpretācija radītu ļoti lielu iespējamību, ka Komisija sistemātiski aizliedz visas horizontālās koncentrācijas oligopolā tirgū. Vēl bez tā, ka šāda notikumu gaita nav pierādīta (skat. šo secinājumu 63. punktu), šis arguments galu galā balstās uz paaugstinātu pierādīšanas prasību, kas Komisijai noteikta, lai pierādītu, ka pastāv no nekoordinētas ietekmes izrietošs būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, kam nav nekāda pārliecinoša pamatojuma (skat. šo secinājumu 46.–65. punktu). Tāpēc tieši šajā kontekstā tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi nepieciešamo pierādīšanas standartu, kas ir konstatēts atbildē uz pirmo un otro pamatu, rada sekas. To pašu iemeslu dēļ nevar pārmest Komisijai, kā to dara Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 173. punktā, ka tā ir “ievērojami paplašin[ājusi] Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta piemērošanas jomu” vai pat ir sajaukusi dažādus juridiskus jēdzienus.

112. No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 173.–175. punktā Vispārējā tiesa, no vienas puses, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka, ja tiktu izmantota Komisijas interpretācija, jebkuru uzņēmumu oligopolā tirgū, kas izdara konkurences spiedienu, varētu kvalificēt kā “svarīgu konkurences spēku”. No otras puses, Vispārējā tiesa ir arī kļūdaini secinājusi, ka Komisijas interpretācija novedīs pie tā, ka fakts, ka koncentrācijas dalībnieks tiek kvalificēts kā “svarīgs konkurences spēks” oligopolā tirgū, būs pietiekams, lai uzskatītu, ka attiecīgā koncentrācija radīs būtisku šķērsli efektīvai konkurencei.

113. Līdz ar to apelācijas sūdzības trešā pamata otrās daļas otrais iebildums ir jāapmierina.

3. Par apelācijas sūdzības trešā pamata trešo daļu, kas attiecas uz jēdziena “tuvi konkurenti” kļūdainu interpretāciju un strīdīgā lēmuma sagrozīšanu

114. Apelācijas sūdzības trešā pamata trešā daļa satur divus iebildumus.

a) Par pirmo iebildumu

115. Ar apelācijas sūdzības trešā pamata trešās daļas pirmo iebildumu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 242. punktā ir kļūdaini uzskatījusi, ka Komisijai bija jāpierāda, ka koncentrācijas dalībnieki bija “īpaši tuvi konkurenti”. Komisija uzskata, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir balstījusies uz pierādīšanas prasību, kas ir pārmērīga un pretrunā pamatnostādnēm. Proti, koncentrācijas dalībniekiem neesot jābūt īpaši tuviem konkurentiem, lai konstatētu, ka ciešas konkurences pastāvēšana starp tiem ir nozīmīgs faktors, lai varētu secināt, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei. Fakts, ka pārējie konkurenti arī ir tuvi vai pat vēl tuvāki, nevar atspēkot šādu secinājumu.

116. Vispārējās tiesas veiktais vērtējums par koncentrācijas dalībnieku konkurences ciešuma pakāpi ir daļa no Komisijas izvirzītās pirmās kaitējuma teorijas, kas attiecas uz nekoordinētu ietekmi mazumtirdzniecības tirgū, vērtējuma. Kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 128. punktā, saistībā ar šo teoriju Komisija pamatojās uz Three un O2 īstenoto ievērojamo konkurences spiedienu, uz to konkurences attiecību ciešumu, uz to tirgus daļām un uz stimulu apvienotajam subjektam paaugstināt cenas, kā arī uz to konkurentu konkurētspēju. Strīdīgā lēmuma 1226. apsvērumā tā secināja, ka attiecīgā koncentrācija “var radīt pret konkurenci vērstu nekoordinētu ietekmi mazumtirdzniecības tirgū”.

117. Pārsūdzētā sprieduma 234. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka jēdziens “tuvs konkurents” nav ietverts Regulā Nr. 139/2004, bet ir ietverts tikai pamatnostādnēs. Šī sprieduma 235. un 241. punktā būtībā ir norādīts, ka, lai būtu piemērojams Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 25. apsvērumu, ir nepieciešama “tāda ievērojama konkurences spiediena likvidēšana”, ko koncentrācijas dalībnieki izdara viens uz otru, kas ir vistiešākā koncentrācijas vienpusējā ietekme uz oligopolu tirgu. Šā sprieduma 242., 247. un 249. punktā Vispārējā tiesa no tā būtībā secināja, ka attiecībā uz oligopolu tirgu, kurā visi operatori pēc definīcijas ir vairāk vai mazāk tuvi, Komisijai ir jāpierāda, ka šie dalībnieki ir “īpaši tuvi konkurenti”, nevis “tuvi konkurenti”.

118. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 249. un 250. punktā Vispārējā tiesa pieņēma CK Telecoms argumentu, kas attiecas uz analīzes par Three un O2 savstarpējo konkurences attiecību ciešumu vājo pierādījuma spēku. Vispārējā tiesa pamatoja šo nostāju ar to, ka Three un O2 ir salīdzinoši tuvi konkurenti daļā segmentu koncentrētā tirgū, kurā ir četri mobilā tīkla operatori. Tomēr, ņemot vērā iepriekš minētās prasības, tas būtu nepietiekami, ja vien principā netiek aizliegta jebkāda koncentrācija, kuras rezultātā operatoru skaits samazinātos no četriem līdz trim.

119. Šajā ziņā ir jāatgādina – Komisijai strīdīgajā lēmumā izvērtējot konkurences ciešuma starp koncentrācijas dalībniekiem kritēriju, pamatojoties uz kvalitatīvu novērtējumu attiecībā uz novirzes rādītājiem, kas ir balstīti uz mobilo telefonu numuru pārnesamības datiem ( ), tā it īpaši piemēroja pamatnostādņu 26. punktu. Saskaņā ar šo punktu šāds kritērijs ir tikai viens no nozīmīgiem faktoriem, kas var ietekmēt iespējamību, ka koncentrācija radīs būtisku nekoordinētu ietekmi. Saskaņā ar šo tiesību normu šī varbūtība ir jāizvērtē, ņemot vērā vairākus faktorus, kas katrs atsevišķi ne vienmēr ir izšķiroši un kam nav obligāti jābūt izpildītiem visiem kopā, lai šāda ietekme būtu iespējama. Kā apstiprina manis veiktā apelācijas sūdzības trešā pamata trešās daļas otrā iebilduma analīze, kas izklāstīta šo secinājumu 127.–131. punktā, saskaņā ar šo tiesību normu konkurences ciešuma kritērijs ir tikai viens no faktoriem, ko Komisija ir vērtējusi, lai pamatotu savu pirmo kaitējuma teoriju ( ).

120. Turklāt no pamatnostādņu 28. punkta izriet, ka konkurences ciešumu vērtē, ņemot vērā aizstājamības pakāpi starp koncentrācijas dalībnieku ražojumiem. Saskaņā ar minēto punktu, no vienas puses, konkrētajā tirgū ražojumus var diferencēt tādējādi, ka daži ražojumi ir tuvāki aizstājēji nekā citi, un, no otras puses, jo augstāka ir aizstājamības pakāpe starp šo dalībnieku ražojumiem, jo lielāka varbūtība, ka tie būtiski paaugstinās cenas ( ). Kā norādīts strīdīgā lēmuma 444. apsvērumā, šo pamatnostādņu 29. punktā ir paredzēts, ka aizstājamības pakāpi var novērtēt, tostarp izmantojot novirzes rādītājus ( ), ko Komisija arī darīja šajā gadījumā.

121. No tā izriet, ka pamatnostādnes ir balstītas uz premisu, ka starp koncentrācijas dalībniekiem noteikti pastāv atšķirīgas konkurences ciešuma pakāpes. Tomēr no tā neizriet, ka, lai vērtētu konkurences ciešuma kritēriju kā faktoru, kuram ir nozīme, lai secinātu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, atbilstošajai [konkurences] ciešuma pakāpei ir jābūt “īpaši tuvu konkurentu” pakāpei, kā tas ir prasīts pārsūdzētā sprieduma 242., 247. un 249. punktā.

122. Līdz ar to Vispārējai tiesai nebija tiesību pārmest Komisijai, lai arī netieši, ka tā strīdīgajā lēmumā nav ņēmusi vērā kritērijus, ko tā pati sev ir noteikusi pamatnostādņu 26., 28. un 29. punktā. Tas man šķiet vēl jo mazāk iespējams tādēļ, ka konkurences ciešuma kritērijs ir tikai viens no faktoriem, kas jāņem vērā kopā ar citiem faktoriem, kuriem ir nozīme, lai ļautu Komisijai uzskatīt, ka attiecīgā koncentrācija varēja radīt kaitīgu nekoordinētu ietekmi un tādējādi radīt būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. Ņemot vērā tikai šo faktoru, neņemot vērā pārējos Komisijas vērtētos faktorus, Vispārējā tiesa nevarēja secināt, ka nav pierādījumu šāda šķēršļa pastāvēšanai.

123. Tāpat, pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 235., 241., 242., 245. un 247. punkta apvienotas interpretācijas, apgalvotā prasība, ka koncentrācijas dalībnieku konkurences attiecībām ir jābūt “īpaši” ciešām, nerod pamatojumu ne Regulas Nr. 139/2004 25. apsvēruma formulējumā, saskaņā ar kuru šīs regulas 2. panta 3. punktā tiek prasīta “tāda ievērojama konkurences spiediena likvidēšana, ko koncentrācijas dalībnieki izdara viens uz otru”, ne jēdzienā “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” kā tādā.

124. Tāpat kā izklāstīts šo secinājumu 111. punktā, šī apgalvotā prasība galu galā ir balstīta uz pārmērīgi augstu pierādīšanas standartu, ko Vispārējā tiesa ir noteikusi Komisijai, lai pierādītu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, kas izriet no nekoordinētas ietekmes, kam nav nekāda pārliecinoša pamatojuma (skat šo secinājumu 46.–65. punktu). Tādēļ tieši šajā kontekstā tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi prasīto pierādīšanas standartu, kā konstatēts atbildē uz pirmo un otro pamatu, rada sekas. To apstiprina pārsūdzētā sprieduma 249. punktā izdarītais secinājums, ka ar Komisijas konstatējumu, ka Three un O2 ir “salīdzinoši tuvi konkurenti” tikai daļā segmentu koncentrētā tirgū, kurā ir četri mobilā tīkla operatori, nepietiek, lai konstatētu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, ja vien principā netiek aizliegta ikviena koncentrācija, kuras rezultātā notiek pāreja no četriem operatoriem uz trim.

125. Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 250. punktā uzskatot, ka Komisijas veiktā analīze par konkurences attiecību ciešumu starp Three un O2 ir kļūdaina.

126. Tādēļ apelācijas sūdzības trešā pamata trešās daļas pirmais iebildums ir jāapmierina.

b) Par otro iebildumu

127. Ar apelācijas sūdzības trešā pamata trešās daļas otro iebildumu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi strīdīgo lēmumu un tostarp pārsūdzētā sprieduma 249. punktā ir kļūdaini secinājusi, ka šajā lēmumā Komisija esot balstījusies uz premisu, ka ar konkurences ciešumu starp Three un O2 konkrētajā tirgū pašu par sevi ir pietiekami, lai uzskatītu, ka attiecīgā koncentrācija radīs būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. Šajā ziņā Komisija apgalvo – un Vispārējā tiesa pati to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 227. punktā –, ka tas bija tikai viens no faktoriem, kas ļāva šai iestādei secināt, ka šī koncentrācija radīs nekoordinētu ietekmi.

128. Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 249. punktu tikai ar konstatāciju, ka Three un O2 ir salīdzinoši tuvi konkurenti daļā segmentu koncentrētā tirgū, kurā ir četri mobilā tīkla operatori, būtībā nav pietiekami, nedz lai pierādītu ievērojama konkurences spiediena, ko koncentrācijas dalībnieki izdara viens uz otru, likvidēšanu, nedz lai konstatētu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, ja vien principā netiek aizliegta ikviena koncentrācija, kuras rezultātā notiek pāreja no četriem operatoriem uz trim.

129. Protams, kā apgalvo Komisija, strīdīgajā lēmumā nav neviena pamatojuma, ne arī konteksta elementa, kas ļautu interpretēt kā apgalvojumu to, ka ar konkurences ciešumu starp Three un O2 pašu par sevi bija pietiekami, lai uzskatītu, ka attiecīgā koncentrācija var radīt būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. Gluži pretēji, kā atgādināts šo secinājumu 119.–121. punktā, lasot kopsakarā minētā lēmuma 313., 321., 444. un 463. apsvērumu, izriet, ka Komisija savas pirmās kaitējuma teorijas kontekstā piemēroja pamatnostādņu 26., 28. un 29. punktā izklāstītos kritērijus, kuros paredzēti vairāki faktori, tostarp konkurences ciešuma faktors, kas noteikts, pamatojoties uz novirzes rādītājiem, lai konstatētu, ka attiecīgā koncentrācija var radīt nekoordinētu ietekmi konkrētajā tirgū.

130. Tomēr Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 249. punktā ir pārprotama un nav obligāti jāsaprot kā pārmetums Komisijai, ka tā strīdīgajā lēmumā pati ir uzskatījusi, ka šāds pierādījums pats par sevi ir pietiekams. Šāda strīdīgā lēmuma interpretācija šķiet vēl jo mazāk iespējama, jo, kā pamatoti norāda Komisija, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 227. punktā ir atzinusi, ka konkurences attiecību ciešums ir tikai “[viens] faktors, ko Komisija ir izmantojusi, lai secinātu, ka [attiecīgā] koncentrācija radī[s] nekoordinētu ietekmi” ( ). Šī argumentācija ir nevis minētā lēmuma sagrozīšana, bet tā iekļaujas vērtējumā, kurā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi virkni tiesību kļūdu, tostarp kļūdu, kas konstatēta šo secinājumu 124. un 125. punktā, ciktāl šī tiesa ir prasījusi pārāk augstu pierādīšanas standartu tostarp attiecībā uz ikvienu no pierādījumiem, ko tā vērtējusi, lai noteiktu, vai tie var pierādīt būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu.

131. Šajā ziņā apelācijas sūdzības trešā pamata trešās daļas otrais iebildums pārklājas ar pirmo iebildumu (šo secinājumu 115.–125. punkts), un tas ir jānoraida, ciktāl ar to Vispārējai tiesai tiek pārmesta strīdīgā lēmuma sagrozīšana.

4. Par apelācijas sūdzības trešā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi attiecībā uz pamatnostādņu iespējamo nesaderību ar Regulu Nr. 139/2004

132. Ar apelācijas sūdzības trešā pamata ceturto daļu Komisija pakārtoti apgalvo, ka, tā kā CK Telecoms nav Vispārējā tiesā apstrīdējusi pamatnostādņu saderību ar Regulas Nr. 139/2004 2. pantu, šī tiesa nevar pati pēc savas ierosmes izskatīt šo jautājumu.

133. Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka, pirmkārt, šī pamata pirmā līdz trešā daļa, kas izvirzītas primāri, būtībā ir jāapmierina (skat. šo secinājumu 82.–131. punktu) un, otrkārt, strīdīgajā lēmumā Vispārējā tiesa nav secinājusi, ka šīs pamatnostādnes nav saderīgas ar Regulas Nr. 139/2004 2. pantu. No tā izriet, ka apelācijas sūdzības trešā pamata ceturtā daļa nav jāizskata.

E. Par apelācijas sūdzības ceturto pamatu, kas attiecas uz Komisijas argumentu par tās veikto kvantitatīvo analīzi sagrozīšanu un tiesību kļūdām

1. Par apelācijas sūdzības ceturtā pamata iedarbīgumu

134. Ar apelācijas sūdzības ceturtā pamata pirmo daļu Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās argumentus, kas izklāstīti iebildumu rakstā un atbildes rakstā uz repliku pirmajā instancē, ciktāl tā pārsūdzētā sprieduma 273. punktā ir konstatējusi, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka cenu pieaugums, kas varētu rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, būtu [konfidenciāli] %, lai gan tiesvedības gaitā Komisija šo skaitli apstrīdēja. Otrkārt, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā šajā punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka šis cenu pieaugums nav būtisks, jo tas ir mazāks nekā cenu pieaugums iepriekšējās lietās par koncentrācijām, ko Komisija atļāva, ievērojot zināmus nosacījumus.

135. Ar apelācijas sūdzības ceturtā pamata otro daļu Komisija būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 277.–279. punktā tai ir kļūdaini prasījusi, lai tā savā UPP analīzē iekļauj “standarta” efektivitātes ieguvumus, kas šīs tiesas ieskatā ir specifiski katram koncentrācijas darījumam.

136. CK Telecoms argumentam, ka šis apelācijas sūdzības pamats neesot iedarbīgs, nevar piekrist.

137. Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 255.–259. punktā Vispārējā tiesa noraidīja CK Telecoms argumentu, ka UPP analīzei nav pierādījuma spēka un to nevar izmantot kā pierādījumu, kas apstiprina būtisku šķērsli efektīvai konkurencei.

138. Otrām kārtām, pat ja šī sprieduma 268. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka UPP analīze nav izšķirošs pierādījums, tā nenoliedza tās pierādījuma spēku. Tā drīzāk konstatēja, ka šī analīze nevar būt pietiekama, lai pierādītu, ka ievērojama konkurences spiediena, ko dalībnieki izdarīja viens uz otru, likvidēšana radītu būtisku cenu pieaugumu un līdz ar to – būtisku šķērsli efektīvai konkurencei.

139. Trešām kārtām, lai izdarītu secinājumu, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 282. punktā, proti, ka Komisija nav pierādījusi ar pietiekamu iespējamību, ka cenu pieaugums būtu “būtisks”, Vispārējā tiesa šī sprieduma 273. punktā norādīja, ka cenu pieaugums, kas var izrietēt no attiecīgās koncentrācijas “pēc [CK Telecoms] domām, ko Komisija šajā jautājumā neapstrīd”, būtu [konfidenciāli] %. Šis pieaugums būtu mazāks par cenu pieaugumiem lietā COMP/M.6992 – Hutchison 3G UK/Telefonica Ireland (turpmāk tekstā – “Īrijas lieta”) un lietā COMP/M.7018 – Telefónica Deutschland/E-Plus (turpmāk tekstā – “Vācijas lieta”), kuri attiecīgi bija 6,6 % un 9,5 %, kas neliedza Komisijai atļaut attiecīgās koncentrācijas, ja vien tiek ievēroti noteikti nosacījumi.

140. Ceturtām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 277.–281. punktā Vispārējā tiesa pārmeta Komisijai, ka tā savā UPP analīzē nav iekļāvusi attiecīgās koncentrācijas radītos efektivitātes ieguvumus, kas tomēr ir tās neatņemama sastāvdaļa. Tāpēc Vispārējās tiesas ieskatā arī šī iemesla dēļ Komisijai nav izdevies pierādīt būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu tīkla kvalitātes pasliktināšanās dēļ, uz ko daļēji balstās tās otrā kaitējuma teorija.

141. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas argumentāciju ar mērķi pierādīt, pirmkārt, to, ka tā apstrīdēja cenu pieauguma, kas var rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, precīzo procentuālo apmēru, otrkārt, to, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini salīdzinājusi šo lietu ar citām iepriekš izskatītajām koncentrācijas lietām un, treškārt, to, ka tai savā UPP analīzē nebija pienākuma iekļaut tādus efektivitātes ieguvumus kā tie, kas minēti pārsūdzētā sprieduma 277.–279. punktā, nevar kvalificēt kā neiedarbīgu. Katrs no šiem trim iebildumiem var likt apšaubīt Vispārējās tiesas secinājumu, kas izdarīti pārsūdzētā sprieduma 282. punktā, juridisko pamatotību.

142. Tādēļ šie iebildumi ir jāizskata pēc būtības.

2. Par apelācijas sūdzības ceturtā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz Komisijas argumentu par cenu pieaugumu, kas varētu rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, sagrozīšanu un uz Vispārējās tiesas pieļauto tiesību kļūdu kvantitatīvās analīzes vērtējumā

143. Ar apelācijas sūdzības ceturtā pamata pirmās daļas pirmo iebildumu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi tās argumentus, kas izklāstīti iebildumu raksta 157. punktā un atbildes raksta uz repliku pirmajā instancē 61. punktā, pārsūdzētā sprieduma 273. punktā kļūdaini uzskatot, ka nav strīda par to, ka cenu pieaugums, kas varētu rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, būtu [konfidenciāli] %, lai gan tiesvedības gaitā Komisija šo skaitli apstrīdēja.

144. Kā atgādināts šo secinājumu 139. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 273. punktā ir norādījusi, ka Komisija tiesvedības gaitā nav apstrīdējusi CK Telecoms argumentu, ka cenu pieaugums, kas varētu rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, ir [konfidenciāli] %.

145. Tomēr ir jākonstatē, ka iebildumu raksta 157. punktā Komisija faktiski apstrīdēja šo skaitli un apgalvoja, ka tam jābūt [konfidenciāli] %, ko apstiprina minētā raksta 159. un 160. punkts un atbildes raksta uz repliku 61. punkts. Saskaņā ar šo secinājumu 99. punktā minēto judikatūru no lietas materiāliem acīmredzami izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 273. punktā ir ne tikai sagrozījusi Komisijas argumentus, kas izklāstīti minētā iebildumu raksta 157. punktā, bet arī ir nepareizi piemērojusi noteikumus, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iesniegšanu, atzīstot būtisku faktu, proti, iespējamo cenu pieaugumu par [konfidenciāli] %, par tādu, attiecībā uz kuru starp pusēm nav strīda, lai gan patiesībā tā nebija ( ).

146. Atbildot uz šī apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas otro iebildumu, ir pietiekami norādīt, ka, kaut vai tikai šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 273. punktā nebija tiesīga pārmest Komisijai, ka tā nav pārliecinoši pierādījusi, ka cenu pieaugums, kas varētu rasties attiecīgās koncentrācijas rezultātā, nav būtisks, (netieši) pamatojot, ka šis pieaugums tikai par [konfidenciāli] % ir mazāks nekā pieaugums Īrijas lietā (6,6 %) un daudz mazāks nekā pieaugums Vācijas lietā (9,5 %), kurās attiecīgās koncentrācijas tika atļautas, ievērojot zināmus nosacījumus. Šāda pieeja, kas balstīta uz nepierādītu faktu, ir pretrunā pierādījumu vērtēšanas noteikumiem un tādējādi ir juridiski kļūdaina.

147. Turklāt, tā kā pārsūdzētajā spriedumā iztrūkst paskaidrojuma par attiecīgo situāciju salīdzināmību, Vispārējai tiesai nebija tiesību pamatot šo secinājumu ar salīdzinājumu ar šīm citām lietām, kurās koncentrācijas dalībnieki bija piedāvājuši saistības un veiksmīgi novērsuši Komisijas bažas par konkurenci. Tādēļ šīs lietas ne obligāti bija salīdzināmas ar šo lietu, kuras īpašie apstākļi bija par pamatu attiecīgās koncentrācijas aizliegumam, tostarp pamatojoties uz pirmo kaitējuma teoriju. Tāpēc arī šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 273. punktā ir kļūdaini noraidījusi kā nepārliecinošus pierādījumus, ko Komisija bija iesniegusi šīs teorijas pamatojumam.

148. Taču es neuzskatu, ka šī kļūda, kā apgalvo Komisija, ir arī Komisijas sarežģītā ekonomiskā novērtējuma, ko tā veikusi UPP analīzes ietvaros un kas attiecas uz cenu pieauguma būtiskumu, aizliegta aizvietošana. No pārsūdzētā sprieduma 273. punkta izriet, ka Komisijas argumenti Vispārējo tiesu nav pārliecinājuši. Tādējādi, lai izdarītu savu secinājumu, Vispārējā tiesa tikai piemēroja noteikumus par pierādījumu iesniegšanu un pierādīšanas pienākumu un izmantoja savu rīcības brīvību, novērtējot pierādījumus, bet neveica pati savus aprēķinus par to, cik lielā mērā cenu pieaugums ir būtisks.

149. Tādējādi, ņemot vērā šo secinājumu 145.–147. punktā izklāstītos apsvērumus, apelācijas sūdzības ceturtā pamata pirmā daļa ir jāapmierina.

3. Par apelācijas sūdzības ceturtā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa ir pieprasījusi Komisijai savā UPP analīzē iekļaut “standarta” efektivitātes ieguvumus

150. Ar apelācijas sūdzības ceturtā pamata otro daļu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 277.–279. punktā ir kļūdaini uzskatījusi, ka Komisijai savā UPP analīzē bija jāiekļauj “standarta” efektivitātes ieguvumi, kas šīs tiesas ieskatā ir specifiski katram koncentrācijas darījumam.

151. Vispārējā tiesa, rīkojoties diezgan novatoriski, pārsūdzētā sprieduma 277. punktā ir uzskatījusi, ka jebkura koncentrācija rada efektivitātes ieguvumus, kuru apmērs ir atkarīgs arī no ārējā konkurences spiediena. Šīs tiesas ieskatā šie ieguvumi izriet tostarp no apvienotā subjekta centieniem racionalizēt un integrēt ražošanas un izplatīšanas procesus, kas var tam likt pazemināt cenas. Kā izriet no minētā sprieduma 278. un 279. punkta, Vispārējā tiesa ir nošķīrusi šos efektivitātes ieguvumus no tiem, kas norādīti pamatnostādnēs un kuru esamība ir jāpierāda paziņotājai pusei, un kuru esamību Komisija šajā lietā noraidīja ( ). Vispārējā tiesa precizēja, ka, lai gan šie efektivitātes ieguvumi ir jāizvērtē, veicot koncentrācijas vispārēju konkurences novērtējumu, lai noteiktu to spēju atsvērt koncentrācijas ierobežojošo ietekmi, “standarta” efektivitātes ieguvumi ir specifiski katrai koncentrācijai un ir “tikai tāda kvantitatīva modeļa sastāvdaļa, kura mērķis ir noteikt, vai koncentrācijai var būt šāda ierobežojoša ietekme”. No tā es secinu, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai jebkurā gadījumā bija pienākums sistemātiski un pēc savas iniciatīvas ņemt vērā “standarta” efektivitātes ieguvumus.

152. Šī Vispārējās tiesas identificētā jaunā, tā saukto “standarta” efektivitātes ieguvumu kategorija, attiecībā uz kuru šī tiesa pieņem, ka tie ir raksturīgi katram horizontālas koncentrācijas darījumam, atbilst “automātiskam” efektivitātes ieguvumu veidam, kuru atzīšanu iesaka atsevišķi autori, it īpaši ekonomisti, lai atsvērtu neskaidrības, kas izriet no UPP analīzes ( ). Tādējādi tiek piedāvāts šādā analīzē iekļaut “kredītā” noteiktus procentus, piemēram, 10 % kā “automātiskus” efektivitātes ieguvumus, kas ir tieši saistīti ar koncentrāciju un kas var atsvērt procentos izteikto cenu pieaugumu, kas aplēsts UPP analīzes ietvaros ( ).

153. Taču šādas efektivitātes ieguvumu kategorijas atzīšana Savienības koncentrāciju kontroles jomā neizriet nedz no Regulas Nr. 139/2004, nedz no Regulas (EK) Nr. 802/2004 ( ), nedz no pamatnostādnēm. Turklāt Vispārējā tiesa nav norādījusi juridiskos pamatus, kas varētu ļaut Tiesai atzīt šo efektivitātes ieguvumu atbilstību un pamatot to, ka Komisijai tiek noteikts pienākums tos ņemt vērā ārpus piemērojamā tiesiskā regulējuma un neierobežojot tās rīcības brīvību konkurences politikas pārvaldības un koncentrāciju kontroles jomā.

154. Protams, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Komisijai ir jāņem vērā ar līgumu saistītie konkurenci veicinošie aspekti, uz kuriem puses ir atsaukušās, līguma ekonomiskā konteksta dēļ, lai novērtētu, vai šie apgalvotie konkurenci veicinošie aspekti varētu atspēkot konstatāciju, ka šis līgums ir konkurences ierobežojums “mērķa dēļ”, un lai novērtētu nepieciešamību grozīt pārbaudes mērķi, lai pārbaudītu konkurences ierobežojumu “seku dēļ” atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam ( ). Tomēr Tiesa ir arī precizējusi, ka uz šādu pieeju neattiecas “saprātīguma prasība” (rule of reason), kāda ir atzīta ASV konkurences tiesībās, kas nozīmētu, ka Komisijai pēc savas ierosmes jālīdzsvaro visa konkurenci veicinošā un pret konkurenci vērstā ietekme vienīgi šī panta 1. punkta ietvaros ( ), lai gan šāda līdzsvarošana ir jāveic tā 3. punkta ietvaros ( ).

155. Tāpat nav neviena pārliecinoša iemesla ārpus koncentrāciju kontrolei piemērojamā tiesiskā regulējuma atzīt Komisijas pienākumu, kad tā novērtē, vai pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, it īpaši, kas izriet no horizontālas nekoordinētas ietekmes, ko rada koncentrācija oligopolā tirgū, iekļaut “automātisku” tāda veida efektivitātes ieguvumu pārbaudi, kādu prasa Vispārējā tiesa šajā lietā. Labākajā gadījumā Komisijas uzdevums, īstenojot savu rīcības brīvību šajā jomā, it īpaši iespējamas pamatnostādņu pārskatīšanas ietvaros, ir pēc savas iniciatīvas pārbaudīt nepieciešamību veikt šādu analīzi.

156. Saskaņā ar pašreiz spēkā esošajām Savienības tiesībām Regulas Nr. 139/2004 29. apsvērums aprobežojas ar to, ka tajā ir minēti iespējamie efektivitātes ieguvumi, ko ir pierādījuši attiecīgie uzņēmumi, kas Komisijai ir jāņem vērā, lai noteiktu koncentrācijas ietekmi uz konkurences struktūru iekšējā tirgū, uz kuriem Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 279. punktā. Tāpat saskaņā ar Regulas Nr. 802/2004 I pielikuma 9. iedaļu attiecīgajam uzņēmumam ir pienākums sniegt aprakstu par katru no apgalvotajiem efektivitātes ieguvumiem, kā arī apliecinošus dokumentus. Visbeidzot, attiecīgie kritēriji, kas reglamentē minēto efektivitātes ieguvumu ņemšanu vērā, ir norādīti pamatnostādņu 76.–88. punktā.

157. Šādos apstākļos es uzskatu, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 277.–279. punktā pieprasot Komisijai iekļaut savā UPP analīzē “standarta” efektivitātes ieguvumus, kas nav paredzēti šajā tiesiskajā regulējumā, ir pieļāvusi tiesību kļūdu.

158. Tādēļ ir jāapmierina arī apelācijas sūdzības ceturtā pamata otrā daļa un līdz ar to arī šis pamats kopumā.

F. Par apelācijas sūdzības piekto pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi visus faktorus un pierādījumus, kuriem ir nozīme

159. Ar apelācijas sūdzības piekto pamatu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pārbaudījusi, vai visi nozīmīgie faktori un pierādījumi ļāva uzskatīt, ka tai šajā lietā ir izdevies konstatēt būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, izvērtējot tikai dažus faktorus un elementus, kas pamato pirmo kaitējuma teoriju, un jautājumu par to, vai, aplūkojot tos atsevišķi, ar tiem bija pietiekami šim nolūkam. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi strīdīgo lēmumu, aizvietojusi Komisijas ekonomisko vērtējumu ar savu vērtējumu, nepareizi piemērojusi attiecīgos juridiskos kritērijus un neesot ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu.

160. Iesākumā es uzskatu, ka pretēji tam, ko apgalvo CK Telecoms, šis apelācijas sūdzības pamats nav nedz nepieņemams, nedz arī neiedarbīgs, ar pamatojumu, ka Komisija lūdz Tiesu nospriest, ka Vispārējai tiesai būtu jānovērš strīdīgajā lēmumā konstatētās nepilnības un atkārtoti jāpārbauda attiecīgā koncentrācija. Komisija izvirza tiesību jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir pilnīgi pārbaudījusi attiecīgos juridiskos faktorus un pierādījumus, un līdz ar to arī par pierādījumu iesniegšanas un vērtēšanas noteikumiem. Šis tiesību jautājums var ietekmēt Vispārējās tiesas secinājuma, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu, pamatotību. Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav veikusi visu minēto faktoru un pierādījumu, kas vērtēti strīdīgajā lēmumā dažādo kaitējuma teoriju ietvaros, vispārēju analīzi, nedz ir tos izsvērusi, bet ir aprobežojusies ar atsevišķu faktoru un pierādījumu, kas pamato pirmo kaitējuma teoriju, un to pietiekamības šim nolūkam, pārbaudi.

161. Būtībā ir jāatgādina, ka Komisijai ir pienākums pamatot lēmumu, kurā konstatēts, ka koncentrācija rada vai nerada būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, ar pietiekami nozīmīgiem un atbilstošiem pierādījumiem ( ), ņemot vērā, kā norādīts šo secinājumu 55. punktā, ka pierādīšanas prasības šajā ziņā ir pilnīgi simetriskas ( ).

162. Savukārt Savienības tiesai it īpaši ir jāpārbauda ne tikai izvirzīto pierādījumu materiālā pareizība, uzticamība un sakarība, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi veido atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie ir tādi, ar kuriem var pamatot no tiem izdarītos secinājumus ( ). Līdz ar to minētajai tiesai principā ir jāpārbauda visu atbilstošo un saskanīgo pierādījumu, kurus apstrīd prasītāji un uz kuriem Komisija balstās, lai pierādītu būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu, pierādījuma vērtība. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 76. punktā Vispārējā tiesa, šķiet, piekrīt šiem principiem.

163. Tāpat kā attiecībā uz pierādīšanas prasībām, kas reglamentē LESD 101. panta 1. punkta piemērošanu ( ), protams, ir iespējams, ka katrs no Komisijas iesniegtajiem pierādījumiem pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu, ka koncentrācija izraisa nekoordinētu ietekmi, kas rada būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. Tomēr šāds pierādījums var izrietēt no faktoru un pierādījumu kopuma, kas vērtēti visaptveroši. Tas atbilst Komisijas pieejai, kas definēta pamatnostādņu 26. punktā, saskaņā ar kuru vairāki faktori, kas katrs atsevišķi ne vienmēr ir izšķiroši, var ietekmēt iespējamību, ka koncentrācija radīs būtisku nekoordinētu ietekmi, lai gan ne visiem šiem faktoriem, kas nav izsmeļoši uzskaitīti pamatnostādņu 27.–38. punktā, ir obligāti jābūt izpildītiem, lai secinātu, ka šāda ietekme būtu iespējama ( ). Turklāt, kā norādīts šo secinājumu 64., 97. un 119. punktā un atzīts pārsūdzētā sprieduma 287. punktā, Komisija strīdīgajā lēmumā ir ievērojusi šo pieeju ( ).

164. Un otrādi, nav izslēgts, ka daži faktori vai pierādījumi var būt īpaši svarīgi vai pat izšķiroši tās analīzes ietvaros, kuras mērķis ir konstatēt būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu. Tādēļ tādā gadījumā Savienības tiesai var pietikt ar konstatāciju, ka šiem izšķirošajiem faktoriem vai pierādījumiem nav pietiekamas pierādījuma vērtības, lai Komisijas pieeju atzītu par spēkā neesošu.

165. Šķiet, ka Vispārējā tiesa, vismaz netieši, ir vadījusies pēc šīs pēdējās minētās premisas savos secinājumos pārsūdzētā sprieduma 149., 171.–173., 249. un 268. punktā, kurus Komisija apstrīd šī apelācijas sūdzības pamata ietvaros un kuros šī tiesa būtībā ir konstatējusi, ka vērtētais faktors vai pierādījums attiecīgi pats par sevi nav pietiekams, lai konstatētu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei.

166. Tomēr, kā izriet no šo secinājumu 93.–100. un 118.–122. punktā izklāstītā vērtējuma, pārsūdzētā sprieduma 171. punktā, kas attiecas uz jēdziena “svarīgs konkurences spēks” pārbaudi, no vienas puses, un minētā sprieduma 249. punktā, kas attiecas uz konkurences ciešuma kritērija pārbaudi, no otras puses, ir pieļautas tiesību kļūdas. Šajos punktos Vispārējā tiesa kļūdaini pārmet Komisijai, ka tā šos divus faktorus pašus par sevi ir uzskatījusi par pietiekamiem, lai konstatētu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei. Šādi rīkojoties, vērtējot pierādījumus, Vispārējā tiesa tiem kļūdaini ir piešķīrusi pārmērīgu nozīmi vai pat ir kvalificējusi tos par izšķirošiem saistībā ar pirmo kaitējuma teoriju, lai gan Komisija tos bija vērtējusi tikai kā dažus no citiem faktoriem, lai pierādītu šāda šķēršļa esamību.

167. Turklāt, kā apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa ir vērtējusi tikai dažus faktorus un pierādījumus, uz kuriem balstīts strīdīgajā lēmumā izdarītais secinājums par būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu. Tādējādi, lai gan pārsūdzētā sprieduma 128.–136. punktā ir rezumēti minētajā lēmumā izklāstītie būtiskākie apsvērumi par pirmo kaitējuma teoriju ( ), Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ir pietiekami atzīt šo teoriju un līdz ar to arī šo lēmumu kopumā par spēkā neesošu, it īpaši ar pamatojumu, ka abi šo secinājumu 166. punktā minētie faktori nevar pamatot identificētās nekoordinētās ietekmes un no tās izrietošā šķēršļa efektīvai konkurencei “būtisko” raksturu. Tādēļ tā atteicās vērtēt pārējo faktoru un pierādījumu, kas šajā nolūkā tika pārbaudīti strīdīgā lēmuma 330.–1174. apsvērumā, pierādījuma vērtību.

168. Tāpat pārsūdzētā sprieduma 268. punktā – attiecībā uz to pašu kaitējuma teoriju – Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka UPP analīze nav izšķirošs pierādījums un tā nevar būt pietiekama, lai pierādītu, ka ievērojama konkurences spiediena, ko dalībnieki izdarīja viens uz otru, likvidēšana radītu būtisku cenu pieaugumu un līdz ar to – būtisku šķērsli efektīvai konkurencei.

169. Turklāt, kā apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 455. punktā ir konstatējusi, ka nav jālemj par to, vai trīs kaitējuma teorijas ir neatkarīgas vai savstarpēji saistītas, nedz par citiem CK Telecoms argumentiem un pamatiem. Tādējādi šī tiesa nav pati veikusi dažādo faktoru un pierādījumu, ko CK Telecoms apstrīdēja un kas bija minēto teoriju pamatā un uz kuriem bija balstīts strīdīgā lēmuma galīgais secinājums par būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei pastāvēšanu, vispārēju analīzi.

170. Visbeidzot, it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 291., 397., 417., 418. un 454. punkta, kā arī no šo secinājumu 32. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa šo lietu ir izskatījusi, tikai izvērtējot un apmierinot vai noraidot daļu no CK Telecoms izvirzītajiem pamatiem, daļām, iebildumiem un argumentiem.

171. No tā izriet, ka Komisijai ir pamatojums pārmest Vispārējai tiesai, ka tā, lai atceltu strīdīgo lēmumu, ir selektīvi un nelīdzsvaroti, un pat nepilnīgi izvērtējusi apstākļus un pierādījumus, kas minētajā lēmumā tomēr bija kvalificēti kā būtiski, ņemot vērā pamatnostādņu 26.–38. punktu, kā arī pamatus un iebildumus, ko CK Telecoms ir šajā ziņā izvirzījusi. Taču šāda pieeja ir pretrunā prasībām, kas reglamentē pierādījumu pārbaudi tiesā, kā atgādināts šo secinājumu 162. un 163. punktā.

172. CK Telecoms nevar atspēkot šo secinājumu, balstoties uz pārsūdzētā sprieduma 284.–291. punktu, kas attiecas uz nekoordinētās ietekmes vispārēju novērtējumu, pat ja Komisija apelācijas sūdzībā nav apstrīdējusi šo novērtējumu.

173. Ir taisnība, ka, lai pamatotu šo apelācijas sūdzības pamatu, Komisija šo vērtējumu ir ņēmusi vērā pavisam nelielā apmērā ( ). Tāpat tā nav tieši apšaubījusi minētā sprieduma 289. punktu, kurā Vispārējā tiesa pārmeta Komisijai, ka tā “[strīdīgajā] lēmumā nav konkretizējusi, vai identificētā nekoordinētā ietekme ir “būtiska” vai arī tā [..] radītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, kā Komisija apgalvo [šā] lēmuma 1227. apsvērumā” ( ).

174. Tomēr ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 284.–291. punktā Vispārējā tiesa ir tikai atbildējusi uz CK Telecoms iebildumu par to, ka Komisija sava vispārējā vērtējuma ietvaros nav “precizējusi” iemeslus, kuru dēļ tā konstatēja apgalvotās nekoordinētās ietekmes un līdz ar to apgalvotā šķēršļa efektīvai konkurencei “būtisko” raksturu ( ). Tas, ka minētā sprieduma 288. punktā ir norādīti trīs faktori, kuriem ir nozīme saistībā ar šo vērtējumu, nenozīmē, ka Vispārējā tiesa ir no jauna pārbaudījusi to pierādījuma vērtību. To apstiprina šī sprieduma 289. punkta sākumā lietotais formulējums (“[n]eatkarīgi no šī pierādījumu kopuma un apstākļu pierādījuma spēka”). Tādējādi Vispārējās tiesas veiktā pārbaude šajā ziņā drīzāk līdzinās pārbaudei, kas attiecas uz nepietiekamu pamatojumu strīdīgajā lēmumā, lai pamatotu būtisko faktoru un pierādījumu vispārējo vērtējumu, par ko liecina arī darbības vārda “precizēt” un vārdu salikuma “vispārīga atsauce” lietojums.

175. No tā izriet, ka, pretēji CK Telecoms viedoklim, ar pārsūdzētā sprieduma 284.–291. punktu nevar pierādīt, ka Vispārējā tiesa ir izpildījusi savu pienākumu pārbaudīt šos pierādījumus, kā minēts šo secinājumu 162. un 163. punktā.

176. Ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neievērojot tās pārbaudes apjomu, kas tai bija jāveic attiecībā uz visiem būtiskajiem faktoriem un pierādījumiem, uz kuriem tika balstīts strīdīgais lēmums, lai pierādītu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei.

177. Līdz ar to šis apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina, nelemjot par jautājumu par to, vai, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir arī aizstājusi Komisijas ekonomisko vērtējumu ar savu vērtējumu, nav ievērojusi attiecīgos juridiskos kritērijus vai nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.

G. Par apelācijas sūdzības sesto pamatu, kas attiecas uz strīdīgā lēmuma sagrozīšanu un uz pie