Lieta C‑353/16

MP

pret

Secretary of State for the Home Department

(Supreme Court of the United Kingdom

lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 4. pants – Direktīva 2004/83/EK – 2. panta e) punkts – Nosacījumi, lai saņemtu alternatīvo aizsardzību – 15. panta b) punkts – Būtiska kaitējuma risks pieteikuma iesniedzēja psihiskajai veselībai nosūtīšanas atpakaļ uz viņa izcelsmes valsti gadījumā – Persona, kas savā izcelsmes valstī ir tikusi spīdzināta

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2018. gada 24. aprīļa spriedums

Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2004/83 – Nosacījumi, lai saņemtu alternatīvo aizsardzību – 2. panta e) punkts un 15. panta b) punkts – Spīdzināšana vai necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās – Jēdziens – Būtiska kaitējuma risks trešās valsts valstspiederīgā fiziskajai un psihiskajai veselībai nosūtīšanas atpakaļ uz viņa izcelsmes valsti gadījumā, pagātnē piedzīvotās spīdzināšanas izraisītās traumas dēļ – Iekļaušana – Nosacījums – Tīša aprūpes liegšana izcelsmes valstī – Pārbaude valsts tiesā

(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. pants; Padomes Direktīvas 2004/83 2. panta e) punkts un 15. panta b. punkts)

Padomes Direktīvas 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu, 2. panta e) punkts un 15. panta b) punkts, tos aplūkojot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesības uz alternatīvās aizsardzības statusu ir tādam trešās valsts valstspiederīgajam, kuru pagātnē ir spīdzinājušas viņa izcelsmes valsts iestādes un kurš nosūtīšanas atpakaļ uz šo valsti gadījumā vairs nav pakļauts spīdzināšanas riskam, bet kura fiziskā un psihiskā veselība viņa piedzīvotās spīdzināšanas izraisītās traumas dēļ šādā gadījumā varētu būtiski pasliktināties, radot risku, ka šis valstspiederīgais varētu izdarīt pašnāvību, ja pastāv reāls risks, ka minētajam valstspiederīgajam minētajā valstī varētu tikt tīši liegta šīs spīdzināšanas fizisko vai garīgo seku ārstēšanai piemērota aprūpe, un tas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Šī lieta tādējādi attiecas nevis uz aizsardzību pret izraidīšanu, kas atbilstoši ECPAK 3. pantam izriet no aizlieguma pakļaut personas necilvēcīgas vai pazemojoša izturēšanās [riskam], bet atšķirīgo jautājumu par to, vai uzņēmējai dalībvalstij ir pienākums piešķirt alternatīvās aizsardzības statusu atbilstoši Direktīvai 2004/83 trešās valsts valstspiederīgajam, kuru ir spīdzinājušas viņa izcelsmes valsts iestādes un šīs spīdzināšanas izraisītās smagās psihiskās sekas nosūtīšanas atpakaļ uz minēto valsti gadījumā varētu būtiski pasliktināties, radot nopietnu risku, ka viņš varētu izdarīt pašnāvību.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši šīs direktīvas 2. panta e) punktam trešās valsts valstspiederīgajam ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību tikai tad, ja ir pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka nosūtīšanas atpakaļ uz savu izcelsmes valsti gadījumā viņš tiktu pakļauts reālam riskam piedzīvot kādu no minētās direktīvas 15. pantā definētajiem trīs būtiska kaitējuma veidiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Pie būtiska kaitējuma, kas ir definēts Direktīvas 2004/83 15. pantā, pieder šī panta b) punktā minētā pieteikuma iesniedzēja spīdzināšana vai necilvēcīga pazemojoša izturēšanās pret viņu, vai necilvēcīga vai pazemojoša sodīšana viņa izcelsmes valstī.

Šajā kontekstā, pirmkārt, ir jānorāda, ka apstāklis, ka attiecīgā persona pagātnē ir piedzīvojusi savas izcelsmes valsts iestāžu īstenotu spīdzināšanu, pats par sevi neļauj pamatot tiesības uz alternatīvo aizsardzību brīdī, kad vairs nepastāv reāls risks, ka nosūtīšanas atpakaļ uz šo valsti gadījumā šāda spīdzināšana atkārtosies.

Tomēr, otrkārt, ir jānorāda, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem attiecas uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš ir ne tikai pagātnē piedzīvojis savas izcelsmes valsts iestāžu īstenotu spīdzināšanu, bet kurš piedevām, lai gan vairs nepastāv risks, ka nosūtīšanas atpakaļ uz šo valsti gadījumā viņš varētu atkal piedzīvot šādas darbības, pašreiz joprojām cieš no šīs pagātnē piedzīvotās spīdzināšanas izraisītām nopietnām psihiskām sekām, kas saskaņā ar pienācīgi pamatotiem medicīniskiem konstatējumiem nosūtīšanas atpakaļ uz šo valsti gadījumā kļūtu vēl smagākas, radot nopietnu risku, ka šis valstspiederīgais varētu izdarīt pašnāvību. Tomēr šāda būtiska pasliktināšanās pati par sevi nevar tikt uzskatīta par necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos pret minēto valstspiederīgo viņa izcelsmes valstī minētās direktīvas 15. panta b) punkta izpratnē.

Šajā ziņā, kā ir aicināts lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu, ir jāizvērtē, kāda nozīme var būt tam, ka attiecīgās personas izcelsmes valstī nav šīs valsts iestāžu īstenotās spīdzināšanas izraisīto fizisko vai garīgo seku ārstēšanai piemērotas aprūpes infrastruktūras. Saistībā ar minēto ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka Direktīvas 2004/83 15. panta b) punktā minētais būtiskais kaitējums nevar izrietēt vienīgi no vispārīgām izcelsmes valsts veselības aprūpes sistēmas nepilnībām. Ar smagu slimību sirgstoša trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokļa pasliktināšanās risks, ko rada piemērotas ārstēšanas iespējas neesamība viņa izcelsmes valstī, ja vien veselības aprūpe šim trešās valsts valstspiederīgajam netiek liegta tīši, nav pietiekams pamatojums, lai viņam piešķirtu alternatīvo aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, 35. un 36. punkts).

(skat. 28.–30., 35., 45., 49.–51. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)