ĢENERĀLADVOKĀTA A. TICANO [A. TIZZANO] SECINĀJUMI,





sniegti 2004. gada 15. janvārī ( )

Lieta C‑475/01

Eiropas Kopienu Komisija,

ko atbalsta

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste,

pret

Grieķijas Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – EKL 90. panta pirmās daļas pārkāpums – Akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem – Zemāka nodokļa piemērošana ouzo nekā citiem alkoholiskajiem dzērieniem – Šī nodokļa saderība ar direktīvu, kas nav apstrīdēta EKL 230. pantā paredzētajā termiņā

1. Šajā lietā Eiropas Kopienu Komisija lūdz atzīt, ka, atstājot spēkā zemāku akcīzes nodokli attiecībā uz ouzo nekā tas, ko piemēro citiem alkoholiskajiem dzērieniem, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 90. panta pirmā daļa.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesiskais regulējums

2. EKL 90. pants paredz:

“Dalībvalstis citu dalībvalstu ražojumiem tieši vai netieši neuzliek iekšējos nodokļus, kas lielāki par tiem, kas tieši vai netieši uzlikti līdzīgiem vietējiem ražojumiem.

Dalībvalstis turklāt neuzliek citu dalībvalstu ražojumiem tādus iekšējos nodokļus, kas netieši aizsargā citus ražojumus.”

3. Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/83/EEK par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva 92/83”), iedala alkoholiskos dzērienus piecās kategorijās, ietverot vienu iedaļu katrai kategorijai, proti: I iedaļa “Alus” (no 1. panta līdz 6. pantam); II iedaļa “Vīns” (no 7. panta līdz 10. pantam); III iedaļa “Citi raudzēti dzērieni” (no 11. panta līdz 15. pantam); IV iedaļa “Starpprodukti” (no 16. panta līdz 18. pantam); V iedaļa “Etilspirts” (no 19. panta līdz 26. pantam).

4. Direktīvas 92/83 19. pants paredz:

“1. Dalībvalstis uzliek akcīzes nodokli etilspirtam saskaņā ar šo direktīvu.

2. Dalībvalstis nosaka savas likmes saskaņā ar Direktīvu 92/84/EEK.”

5. Savukārt šīs pašas direktīvas 20. pants paredz:

“Šajā direktīvā ar terminu “etilspirts” apzīmē:

– visus produktus, kuru faktiskā spirta tilpumkoncentrācija pārsniedz 1,2 % tilpuma, kuri atbilst AN kodiem 2207 un 2208, pat ja šie produkti ir tāda produkta sastāvdaļas, kas atbilst citai AN pozīcijai,

– produktus, kuru AN kods ir 2204, 2205 un 2206, kuru faktiskā spirta tilpumkoncentrācija pārsniedz 22 % tilp.,

– produktus, kas satur dzeramo spirtu, kas ir vai nav šķīdināts.”

6. Attiecīgās direktīvas izpratnē 21. pants paredz, ka dalībvalstis “tādu pašu likmi piemēro visiem produktiem, uz kuriem var attiecināt nodokli, ko uzliek etilspirtam.”

7. Tomēr attiecīgās direktīvas 22. pants paredz, ka “dalībvalstis var etilspirtam, ko ražo mazās spirta dedzinātavās, piemērot pazeminātas akcīzes nodokļa likmes [..]”, ja cita starpā “pazeminātās likmes, ko tās ievieš, attiecina arī uz etilspirtu, kas piegādāts šo valstu teritorijā no patstāvīgiem sīkražotājiem, kuri atrodas citās dalībvalstīs.”

8. Tāpat arī saskaņā ar 23. pantu:

“Minētās dalībvalstis šādiem produktiem var piemērot pazeminātu likmi, kas var būt zemāka par zemāko likmi, taču ne vairāk kā 50 % zem valsts standarta nodevu likmes etilspirtam:

1) Francijas Republika attiecībā uz rumu, kā tas definēts Regulas (EEK) Nr. 1576/89 1. panta 4. punkta apakšpunktā, kas ražots no cukurniedrēm, kuras ievāktas ražošanas vietā, kā noteikts minētās regulas 1. panta 3. punkta 1. apakšpunktā, kas hektolitrā tīra spirta satur vismaz 225 gramus gaistošu vielu, izņemot etilspirtu un metilspirtu, un kura faktiskā spirta tilpumkoncentrācija ir vismaz 40 % tilp.,

2) Grieķijas Republika attiecībā uz spirtotajiem dzērieniem ar anīsa garšu, kas minēti Regulā (EEK) Nr. 1576/89, kuri ir bezkrāsaini un satur līdz 50 g cukura litrā un kam galaproduktā vismaz 20 % spirta veido spirts, kas ieguvis garšu pēc dedzināšanas tradicionālajos pārtrauktajos vara destilatoros, kuru tilpums ir līdz 1000 l.”

9. Šajā gadījumā jāpiezīmē, ka Padomes 1989. gada 29. maija Regulas (EEK) Nr. 1576/89 1. panta 4. punkta o) apakšpunkta 3. daļa, kas regulē spirtotu dzērienu definīcijas, nosaukuma un noformējuma vispārējos noteikumus ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1576/89”), jau paredzēja, ka:

“lai alkoholisko dzērienu ar anīsa aromātu varētu saukt par ouzo, tam jābūt:

– ražotam vienīgi Grieķijā;

– ražotam, kupējot spirtus, kas aromatizēti, destilējot vai mērcējot ar anīsa sēklām un, iespējams, fenheļa sēklām, mastiku no Pistacia lentiscus Chia vai latifolia un citām aromātiskām sēklām, augiem un augļiem; spirtā, ko aromatizē destilējot, jābūt vismaz 20 % alkohola saturam no ouzo alkohola satura.

Šādam destilātam jābūt:

– ražotam, destilējot tradicionālos periodiskas darbības vara destilācijas aparātos ar tilpumu 1000 litri vai mazāk;

– ar alkohola saturu, kas nav mazāks par 55 % un nepārsniedz 80 %. Ouzo jābūt bezkrāsainam ar cukura daudzumu 50 grami litrā vai mazāk.”

10. Turklāt jānorāda, ka saskaņā ar Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvu 92/84/EEK par spirta un alkoholisko dzērienu akcīzes nodokļa likmju tuvināšanu (turpmāk tekstā – ''Direktīva 92/84'') ( ) uzliek par pienākumu dalībvalstīm nepiemērot mazākas likmes par noteikto limitu. Saskaņā ar 3. panta 1. punktu:

“No 1993. gada 1. janvāra, spirtam un spirtam, ko satur citi dzērieni, izņemot 4.,5. un 6. pantā minētos [vīnu un alu] tiek noteikta zemākā akcīzes nodokļa likme ECU 550 par hektolitru tīra spirta.”

11. Visbeidzot, saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu:

“Grieķijas Republika var piemērot pazeminātu akcīzes nodokļa likmi etilspirtam, ko patērē Lesbā, Hijā, Samā, Dodekanisā, Kiklādu salās, kā arī šādās Egejas jūras salās: Taosā, Ziemeļsporādu salās, Samotrākā un Skirā.

Pazeminātā likme, kas var būt zemāka par zemāko nodokļa likmi, nevar būt vairāk nekā 50 % zemāka par valsts standarta nodokļa likmi etilspirtam.”

B – Valsts tiesiskais regulējums

12. Grieķija transponēja Direktīvu 92/83 savā tiesiskajā regulējumā ar Likumu Nr. 2127/93.

13. Balstoties uz šo likumu, tika noteikts bāzes akcīzes nodoklis GRD 293 709 (grieķu drahma) apmērā (atbilst EUR 861 949) par 100 litriem tīra spirta, bet tā paša likuma 26. pantā paredzēta minētā bāzes nodokļa likmes samazināšana par 50 % attiecībā uz ouzo.

II – Fakti un procedūra

14. Saņēmusi sūdzības no privātpersonām, kas sūdzējās, ka Grieķijas iestādes piemēro izdevīgāku akcīzes nodokļa likmi uz ouzo salīdzinājumā ar citiem alkoholiskajiem dzērieniem, tādiem kā džins, degvīns, viskijs, rums, tekila un araks, Komisija vispirms pieprasīja no Grieķijas iestādēm noteiktus precizējumus un tad 1998. gada 16. decembrī nosūtīja brīdinājuma vēstuli, pārmetot par EKL 90. panta pārkāpumu. Tā kā Komisiju neapmierināja saņemtās atbildes, tā 1999. gada 10. augustā izdeva argumentētu atzinumu, aicinot Grieķiju veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu minēto pārkāpumu. Grieķijas iestādes atteicās rīkoties atbilstoši šim argumentētajam atzinumam un 2001. gada 6. decembrī Komisija cēla šo prasību Tiesā.

15. Pēc tam Komisija un Grieķijas Republika iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus.

16. Tiesa 2003. gada 4. aprīļa vēstulē lūdza Komisiju paskaidrot, vai argumenti, uz kuriem pamatojas tās prasība, neapstrīd Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkta spēkā esamību. Padomi arī aicināja izteikt viedokli par šo jautājumu. Tiesa tāpat lūdza Komisiju paskaidrot, kā Grieķija būtu varējusi piemērot minēto direktīvas pantu, nepārkāpjot gan EKL 90. pantu, gan Direktīvu 92/84, kas nosaka minimālās akcīzes nodokļa likmes, ko piemēro spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem. Visbeidzot, Tiesa lūdza Komisiju paskaidrot, vai un kādā veidā Francijas Republika izmantoja iespēju, ko paredz Direktīvas 92/83 23. panta 1. punkts.

17. Atbildot uz šiem jautājumiem, attiecīgi 2003. gada 17. aprīlī un 5. maijā Komisija un Padome iesniedza rakstveida apsvērumus.

18. Komisija un Grieķijas Republika piedalījās arī tiesas sēdē 2003. gada 16. septembrī.

19. Ar nolūku atbalstīt Komisijas prasījumus Apvienotā Karaliste 2002. gada 6. maijā iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā. Ar Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu 2002. gada 25. jūlijā tika dota atļauja iestāties. Tomēr Apvienotā Karaliste tiesvedības laikā neiesniedza rakstveida apsvērumus un nepiedalījās 2003. gada 16. decembra tiesas sēdē.

III – Juridiskā analīze

A – Par prasības nepieņemamību pirmstiesas procedūras novēlotas uzsākšanas dēļ.

Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

20. Grieķija apstiprina, ka tā ieviesa attiecīgo nodokļu sistēmu 1993. gadā pilnīgi atbilstoši Direktīvas 92/83 23. panta 2. punktam un savlaicīgi par to informēja Komisiju saskaņā ar šīs direktīvas 29. pantu. Toreiz šai sakarā Komisija neizvirzīja nekādus iebildumus un līdz 1997. gada 28. aprīlim neizteica savas šaubas par minētā regulējuma atbilstību EKL 90. pantam.

21. Pēc Grieķijas valdības uzskatiem, fakts, ka, neskatoties uz to, ka Komisija bija informēta par apstrīdēto Grieķijas valsts tiesību normu kopš 1993. gada, tā tomēr ierosināja procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi vairākus gadus pēc tam, rada labas ticības, tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principu pārkāpumu.

22. Komisijai ir atšķirīgs viedoklis. Tā uzskata, ka bauda plašu diskrecionāro varu ne tikai attiecībā uz to, kad celt prasību, kas paredzēta EKL 226. panta otrajā daļā, bet arī attiecībā uz to, vai ir lietderīgi ierosināt attiecīgo pirmstiesas procedūru. Precīzāk, šajā lietā tā uzskatījusi par lietderīgu atbilstīgi rīkoties pēc trešo personu sūdzībām. Jebkurā gadījumā, Komisija piebilst, ka dalībvalsts nekādā ziņā nevar attaisnot tādu valsts tiesību normu spēkā esamību, kas ir pretrunā EKL noteikumiem, pamatojoties uz apgalvojumu, ka prasība ir novēlota.

Vērtējums

23. Manuprāt, šajā jautājumā Komisijas argumenti vairāk saskan ar vispārpazīstamu nostāju Kopienu judikatūrā.

24. Kā Komisija pati norāda – no šādas judikatūras izriet, ka tā pati var izlemt, vai ir lietderīgi celt prasību saskaņā ar EKL 226. panta otro daļu, un kad to darīt ( ), kā arī var izlemt, vai ir lietderīgi ierosināt attiecīgo pirmstiesas procedūru, atsaucoties uz šī panta pirmo daļu. ( ) Manuprāt, iepriekš minētais apstiprinājums nepārprotami nozīmē, ka Komisijai ir jāpiešķir tiesības izlemt, kad ierosināt pirmstiesas procedūru.

25. No otras puses, jānorāda, ka Grieķijas valdības arguments nozīmē laika ierobežojuma noteikšanu Komisijas pilnvarām celt attiecīgo prasību un tātad šo pilnvaru ierobežojumu, par ko juridiskajos tekstos nekas nav minēts un ko nevar secināt netieši, pat ne vadoties pēc labas ticības, tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principiem.

26. Par to liecina fakts, ka Tiesa nav palikusi vienaldzīga pret vajadzībām, kas izriet no šiem principiem, jo tā ir izmantojusi iespēju atzīmēt, ka “noteiktās situācijās pārmērīgi ieilgusi pirmstiesas procedūra, ko nosaka 169. pants [pašreizējais EKL 266. pants, bet, manuprāt, to pašu var teikt par pārmērīgi novēlotu procedūras ierosināšanu] var apgrūtināt iesaistītās dalībvalsts iespējas atspēkot Komisijas argumentus un tādējādi pārkāpj aizstāvības tiesības.”( )

27. Tomēr atbildētājas dalībvalsts pienākums ir pierādīt, ka šādas grūtības radušās un ka tās ir ietekmējušas aizstāvības tiesību īstenošanu. Tomēr pašreizējā lietā Grieķija nav ne tikai pierādījusi, ka šādas grūtības radušās, bet nav tās pat pieminējusi.

28. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka šī iebilde par prasības nepieņemamību ir nepamatota.

B – Par sākotnējo jautājumu attiecībā uz to, vai pastāv Kopienu tiesību norma, kas pieļauj apstrīdēto tiesību aktu

Lietas dalībnieku argumenti

29. Savā 2003. gada 4. aprīļa atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt precizējumus (skat. iepriekš 16. punktu) Padome, formāli neceļot iebildi par prasības nepieņemamību, iebilst, ka celtajā prasībā Komisija patiesībā neapstrīd Grieķijas valdības rīcības atbilstību Kopienu tiesībām, bet gan tieši Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkta spēkā esamību.

30. Pēc tās uzskatiem, tomēr prasībai piešķirt šādu nozīmi neatbilst tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmai, ko paredz Līgums. Kā paskaidrojusi Tiesa, šī sistēma “nošķir prasības, kas celtas saskaņā ar EKL 226. un 227. pantu, kas paredzētas, lai konstatētu valsts pienākumu neizpildi, no tām, kas celtas saskaņā ar EKL 230. un 232. pantu, kas paredzētas, lai kontrolētu Kopienas iestāžu pasākumu vai bezdarbības tiesiskumu.” Šiem diviem tiesību aizsardzības līdzekļiem ir dažādi mērķi un dažādi noteikumi. ( ) Padome piebilst, ka atļaut Komisijai celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi un apstrīdēt bez termiņa ierobežojuma, ko paredz EKL 230. panta piektā daļa, citas iestādes pieņemta tiesību akta tiesiskumu nozīmē apstrīdēt tiesiskās drošības principu, pamatojoties uz kuru Kopienas iestāžu aktus nevar bezgalīgi apstrīdēt.

31. Savā atbildē uz Tiesas to pašu lūgumu sniegt precizējumus, Komisija apstrīdēja šos argumentus, apgalvojot, ka pašreizējā prasība ir vērsta vienīgi pret Grieķijas valdības rīcību un līdz ar to nekādā gadījumā neapstrīd Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkta tiesiskumu.

32. Lai izskaidrotu savas iniciatīvas laika un procedūras izvēli, Komisija atsaucas uz Tiesas spriedumu lietā Socridis. Prasītājam no šī sprieduma izriet, ka pat tādā gadījumā, ja kādas direktīvas īstenošanas noteikumi nav saskaņā ar Līgumu, tas nenozīmē, ka pati direktīva ir prettiesiska. Tā [direktīva] būtu prettiesiska tikai tādā gadījumā, ja tā nedotu dalībvalstij pietiekami plašu novērtēšanas brīvību, lai sniegtu iespēju tai ieviest direktīvu atbilstoši Līguma prasībām. ( ) Tomēr pašreizējā lietā tas tā nenotika, jo Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkts neuzliek par pienākumu, bet tikai atļauj Grieķijai piemērot pazeminātu akcīzes nodokļa likmi ouzo. No tā var secināt, ka Komisija iepriekš nevarēja pieprasīt saskaņā ar EKL 230. pantu atcelt šo tiesību normu, nedz arī nekavējoši rīkoties pret šo dalībvalsti, jo tā iepriekš nezināja, kā vai kad šo normu dalībvalsts ieviesīs.

33. Atbalstot šo nostāju, Komisija norāda, ka Direktīvas 92/83 preambulas 17. apsvērums paredz, ka “gadījumos, kad dalībvalstīm atļauts piemērot pazeminātas likmes, šādas pazeminātas likmes nedrīkst radīt konkurences traucējumus iekšējā tirgū”. Komisija apgalvo, ka ar šo apsvērumu Padome deva tiesības dalībvalstīm pašām pārliecināties, vai pazeminātu likmju piemērošana konkrētiem produktiem ir saskaņā ar Līgumu.

34. Pašreizējā lietā Grieķija bija tādēļ atbildīga par Direktīvas 23. panta 2. punkta ieviešanu atbilstoši Kopienu tiesībām, un Komisija atzīst, ka Grieķija būtu varējusi to īstenot, vienīgi atturoties izmantot atkāpes, ko pieļāva šī tiesību norma.

35. Attiecībā uz iebildumu par atšķirīgu attieksmi pret Franciju, kad tai bija līdzīga izvēle, ko piešķīra saskaņā ar Direktīvas 92/83 23. panta 1. punktu par pazeminātas akcīzes nodokļa likmes piemērošanu rumam, Komisija apgalvoja, ka tajā gadījumā atļauju piešķīra, pamatojoties uz EK līguma 227. panta 2. punktu (pašreiz EKL 299. panta 2. punkts), saskaņā ar kuru Padome pieņem īpašus pasākumus, lai atbalstītu Francijas aizjūras departamentu sociālo un ekonomisko attīstību. ( )

36. Tiesas sēdē Komisija atkārtoja, ka tai nav bijis un arī nav nodoma ne tieši, ne netieši apstrīdēt Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkta tiesiskumu (jo īpaši apgalvojot, ka tas ir nepiemērojams saskaņā ar EKL 241. pantu). Tomēr Komisija uzskata, ka šis apstāklis nevarētu aizkavēt to izmantot visas pilnvaras, ko tai piešķir EKL 226. pants, pat ja izrādītos, ka konkrētajā lietā tam būtu kāds iespaids. Tas ir tādēļ, ka prasībai atzīt tiesību normas par spēkā neesošām un prasībai sakarā ar pienākumu neizpildi ir atšķirīgi mērķi, un tādēļ Līgums nenoteica nekādus ierobežojumus Komisijas pilnvarām celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, bet – tieši otrādi – piešķīra tai plašu diskrecionāro varu. Bet galvenokārt tādēļ, un tā man šķiet Komisijas argumentu būtība, pat ja prasības celšanas termiņš, lai atzītu atvasināto tiesību aktu, kas piešķir atkāpi, par spēkā neesošu, bija beidzies, Komisija varēja un tai vajadzēja iebilst, ka rīcība, kas pamatojas uz šo atkāpi, neatbilst Līgumam. Komisija uzskatīja, ka atsaukšanās uz šādu rīcību nav attaisnojama, pat ja to pamato ar tiesiskās drošības principu.

37. Komisija tāpat norāda, ka Tiesai sakarā ar prejudiciālu nolēmumu jau ir bijusi iespēja interpretēt Līguma normu tādā veidā, ka likumdevējs uzskatīja noteiktus atvasinātos tiesību aktus, kas balstās uz šo tiesību normu, par prettiesiskiem un tos tādēļ groza. Šādu interpretāciju tiesa sniedza spriedumā lietā Barber ( ) attiecībā uz izvēli, ko Direktīvas 9. panta a) apakšpunkts piešķir dalībvalstīm ( ), lai atliktu vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu, kas minēts EK līguma 119. pantā (pašreizējā EKL 141. pantā) attiecībā uz pensijas vecuma noteikšanu vecuma vai izdienas pensijas piešķiršanai. Tā kā šajā spriedumā Tiesa noteica, ka EKL 119. pantā nav pieļauta šāda veida atkāpes piemērošana, Padome nolēma, ka dažas Direktīvas 86/378 tiesību normas ir daļēji prettiesiskas un ka tās attiecīgi jāgroza. ( )

38. Savukārt Grieķija, kurai nebija izdevības līdz tiesas sēdei paust savu viedokli par šo jautājumu, piekrita Padomes iebildumiem, piebilstot, ka minētā nodokļu sistēma precīzi transponē Direktīvas 92/83 23. panta 2. punktu un ka šādu tiesību normu nevarēja ietvert Direktīvā bez iepriekšēja novērtējuma, vai tā ir saderīga ar Līgumu, un ka jebkurā gadījumā šīs normas mērķi, t.i., aizsargāt tādus reģionālos un tradicionālos produktus kā ouzo, nekādā ziņā nevar sasniegt, ja – kā Komisija apgalvo – šo normu nevarētu īstenot.

Vērtējums

39. Diezgan sīki izklāstīju lietas dalībnieku argumentus ne tikai tādēļ, ka tikko minētais jautājums, manuprāt, ir galvenais jautājums šajā lietā, bet arī tādēļ, ka abu lietas dalībnieku nostājas padara vēl sarežģītāku jautājumu, kā to juridiski kvalificēt. Patiešām, šo jautājumu varētu uzskatīt par nepieņemamības jautājumu (par kādu to uzskata Padome), ja Komisijas nolūks, ceļot šo prasību, būtu bijis apiet termiņa noilgumu, kas norādīts EKL 230. panta piektajā daļā, lai lūgtu atzīt Direktīvas 92/83 23. panta 2. punktu par spēkā neesošu. Pretējā gadījumā, ja tās patiesais mērķis (kā to apgalvo Komisija) būtu noteikt, vai Grieķijas valdības rīcība ir likumīga un vai to nevar apstrīdēt, neraugoties uz to, ka tā atbilst šai tiesību normai; tad tas būtu jautājums pēc būtības, kura dēļ mainītos prasības tiesiskais pamats. Un tieši šīs slēptās daudznozīmības dēļ atsevišķi aplūkoju šīs prasības nepieņemamību un būtību.

40. Proti, uzskatu, ka lietderīgi nekavējoties šo daudznozīmību novērst, noraidot Padomes iebildumus to iemeslu dēļ, kurus es turpinājumā izklāstīšu.

41. Kā jau minēju, šie iebildumi rodas no aizdomām, ka procedūras sakarā ar valsts pienākumu neizpildes procesa pārkāpumu patiesais nolūks ir prasība, kurā apstrīd Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkta likumību.

42. Tomēr, ja tas būtu prasības nolūks, tad nepārprotami, ka šādu rezultātu nevar panākt. Pret to tiktu celti iebildumi, jo, kā arī Padome to norādīja, Komisija tieši un nekavējoties neapstrīdēja minētās direktīvas tiesību normu paredzētajā laikā, ko tā vienkārši būtu varējusi darīt, jo tā pati izteica priekšlikumu par šo tiesību aktu un labi zināja tā saturu un tā ietekmi jau brīdī, kad to pieņēma. Tādēļ Komisija nevarēja uz to reaģēt pēc daudziem gadiem, apstrīdot šī tiesību akta likumību ar citiem līdzekļiem nekā tiem, ko piedāvāja šī sistēma, un vēl jo mazāk to varēja veikt, izmantojot tādu procedūru kā prasību par tiesību aktu pārkāpumu, kas netieši ietekmētu gan šī tiesību akta autoru, gan tiesību akta adresātu, vai, pareizāk sakot, ietekmētu pirmo, izmantojot otro.

43. Tādējādi, ja tās [Komisijas] nolūks bija apstrīdēt ne tikai Grieķijas valdības rīcību, bet arī Direktīvas 92/83 23. panta 2. punktu, uz ko balstījās šī rīcība, šo prasību vajadzētu pasludināt par nepieļaujamu tieši tādēļ, ka tā padarīja tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, ko izveido Līgums, par nepiemērotu. ( )

44. Tomēr, kā jau minēju, Komisija strikti noraida jebkuras aizdomas par procedūras ļaunprātīgu izmantošanu. Tā ir vairākkārt norādījusi, ka tās vienīgais mērķis ir iegūt apstiprinājumu tam, ka minētie Grieķijas tiesību akti ir nesaderīgi ar EKL 90. pantu. Tai nekādā ziņā nav nolūka apstrīdēt Direktīvas tiesību normas tiesiskumu, ko ievieš minētie tiesību akti.

45. Ņemot vērā šos apstākļus, neredzu nekādu iemeslu, kādēļ nepieņemt šos paskaidrojumus, lai noteiktu izskatāmās prasības mērķi, jo īpaši tādēļ, ka Komisija ir sniegusi detalizētu attiecīgās prasības pamatojumu.

46. Faktiski tā apgalvo, ka cēlusi prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, nevis prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar EKL 230. pantu tādēļ, ka pēc tās uzskatiem šajā lietā galvenais jautājums nav minētās tiesību normas likumība, bet vienīgi Grieķijas valdības rīcība.

47. Būtībā Komisija uzskata, ka minētā tiesību norma neuzliek par pienākumu Grieķijas Republikai pieņemt apstrīdēto nodokļu sistēmu, bet dod tai iespēju izvēlēties kā, kad un vai to ieviest. Līdz ar to šis lēmums un nevis Direktīvas tiesību norma bija minētās prasības priekšmets un, no otras puses, tā paša iemesla dēļ prasību sakarā ar pienākumu neizpildi nevarēja uzsākt, pirms Grieķijas valdība nebija pieņēmusi šo lēmumu.

48. Tomēr atzīstu, ka, pat pieņemot Komisijas pamatojumu, ir grūti sekot tās argumentācijai.

49. Protams, ka no Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkta skaidri izriet, ka Grieķija varēja brīvi izvēlēties, vai izmantot tai doto izvēles iespēju un kad to īstenot, bet tāpat arī skaidrs, ka šī valsts nevarēja brīvi izvēlēties, kā izmantot šo iespēju.

50. Faktiski, kā Komisija pati to ir atzinusi, Grieķija varēja izvēlēties šādas alternatīvas: vai izmantot atkāpi, ko tai piešķir Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkts, bet šajā gadījumā tā (pēc prasības iesniedzēja uzskatiem) pārkāptu EKL 90. pantu, vai arī tā varētu paplašināti piemērot atkāpi ne tikai ouzo, bet arī līdzīgiem un/vai konkurējošiem produktiem, tomēr šajā gadījumā tā pārkāptu Direktīvu 92/83, kas, kā jau minēts (skat. iepriekš 10. punktu) aizliedz dalībvalstīm piemērot nodokļa likmes, kuras ir zemākas par minimālo nodokļa likmi.

51. Citiem vārdiem sakot, skatoties no Komisijas apgalvojuma, Grieķijai nebija nekādas izvēles iespējas piemērot šo tiesību normu tādā veidā, kas nebūtu atbilstoša Līguma tiesību normām (skat. spriedumu lietā Socridis, iepriekš minēts 32. punktā); tai pastāvēja paradoksālā ''brīvība'' izvēlēties atturēties no atkāpes, ko tai piešķīra šī tiesību norma. Tomēr Komisija uzskata, ka tieši to minētajai valstij pašai pēc savas iniciatīvas vajadzēja veikt, lai izvairītos no EKL 90. panta pārkāpšanas.

52. Tagad, papildus apstāklim, ka tas uzliktu tiem, kam šis tiesību akts ir adresēts, atbildību noteikt, vai rīcība, ko tas paredz, ir vai nav tiesiska, rodas jautājums, kādēļ un uz kāda pamata Grieķijas valdība varētu uzskatīt, ka tā neatkarīgi var veikt/jāveic šādu novērtējumu. Vēl jo vairāk tādēļ, ka Kopienas likumdevējs pats jau veicis šādu novērtējumu, formāli un pakāpeniski atļaujot šādu atkāpi; ko pati Komisija varēja apstrīdēt noteiktajā termiņā (un vēl ilgāku laiku pēc tam); šīs tiesību normas jēga ir pilnīgi skaidra, kas turklāt citām dalībvalstīm (tādām kā Francija), lai kāds arī būtu pēc tam pamatojums, piešķīra tiesības ar to pašu dokumentu un ar līdzīgiem noteikumiem izvēlēties līdzīgas atkāpes. Attiecībā uz lietas būtību, vai tad Grieķijas valdība nevarēja nonākt pie tādiem pašiem secinājumiem kā Komisija attiecībā uz atkāpes atļaujas tiesiskumu, apgalvojot (kā tā to arī dara), ka starp ouzo un citiem minētajiem produktiem nav nekādas līdzības un ka atšķirīgu attieksmi, ko atļāva atkāpe, var pamatot ar vajadzību aizsargāt reģionālas nozīmes un tradicionālu produktu? Un, ja tā būtu nonākusi pie šāda secinājuma, tad kas, kā un kad varētu vai vajadzētu darīt zināmu, ka tā bija kļūda? Vai pati Komisija būtu izlēmusi, vai un kad darīt to zināmu?

53. No otras puses, un turpinot ņemt vērā Komisijas pieņēmumu, neizskatās, ka sava veida aizbildināšanās līdzekli Grieķijai varētu izveidot balstīšanās uz Direktīvas preambulas septiņpadsmitā apsvēruma formulējumu, atbilstoši kuram gadījumos, kad dalībvalstīm atļauts piemērot pazeminātas likmes, šādas pazeminātas likmes “nedrīkst kropļot konkurenci iekšējā tirgū” (skat. iepriekš 33. punktu).

54. Nav pilnībā skaidrs, vai šis apsvērums attiecas uz visiem gadījumiem, kuros Direktīva paredz pazeminātu nodokļu likmju piemērošanu. Nav arī izskaidrojams, kādēļ šīs pašas direktīvas pantos aizliegums, ko tā nosaka, ir skaidri apstiprināts dažās tiesību normās par minētajām nodokļu likmēm ( ), bet nav apstiprināts 23. pantā. Katrā ziņā tieši atšķirīgie noteikumi liecina par to, ka atkāpes atļauja, ko Kopienas likumdevējs piešķīra tieši Grieķijai attiecībā uz ouzo (un Francijai attiecībā uz rumu), bija īpaša atkāpe no Direktīvas vispārējiem noteikumiem.

55. Līdz ar to neuzskatu, ka viedoklis par to, ka izvēles atļaujas piemērošana nav tiesiska, var kalpot par attaisnojumu pretēja veida pašregulācijai, ko Komisija pieprasīja no Grieķijas.

56. Tāpat arī iepriekšējais secinājums nav pretrunā ar spriedumu lietā Barber, uz ko atsaucas Komisija, manuprāt, nepamatoti, lai pamatotu savu nostāju (skat. 37. punktu). Jāatgādina, ka tajā lietā Tiesai lūdza (līdz ar to bez vienas puses vienpusēja novērtējuma) prejudiciālu nolēmumu par Līguma vispārējās tiesību normas piemērojamību (EKL 119. pants). Šī prejudiciālā nolēmuma rezultātā Direktīvas piemērojamība stipri sašaurinājās, un sekojoši arī dalībvalstu rīcība, ko regulēja šī direktīva, nonāca pretrunā ar minēto tiesību normu.

57. Bez citiem secinājumiem, kurus turpinājumā uzskaitīšu no šī precedenta (61. punkts), aprobežošos uzsvērt, kā Tiesa to atzina, ņemot vērā šos apstākļus, ka dalībvalstis “varēja pamatoti uzskatīt”, ka Direktīvas piemērošana bija pareiza un līdz ar to tās nevar sodīt par iepriekšēju rīcību (43. punkts). Tas apstiprina, ka dalībvalstīm nepastāv tiesības novērtēt Kopienu tiesību aktu tiesiskumu, kas ļauj pašām sankcionēt kādu rīcību (jāpiebilst, ka spriedumā lietā Barber tas nebija tik skaidrs kā šajā lietā).

58. Tomēr Komisija varēja iebilst (un, ja pareizi saprotu, tieši to tā arī dara), ka ar šo prasību vairāk tiek uzsvērti daži jautājumi, kas Grieķijas valdībai, iespējams, nav skaidri, jo īpaši pieprasot, lai Tiesa paziņo, ka šī valdība, izmantojot atkāpi, ko paredz Direktīvas 23. panta 2. punkts, ir pārkāpusi Līguma noteikumus. Tāpēc tā nolēma ierosināt procesu sakarā ar pienākuma neizpildi, jo šī procedūra, atšķirībā no prasības atcelt tiesību aktu, ir vērsta pret valsts rīcību.

59. Tomēr, manuprāt, šāda argumentācija ir pretēja faktiem. Kā tikko norādīju, būtībā Grieķijas valdības rīcību pieļāva iepriekš minētās direktīvas tiesību norma, kas nedeva valdībai izvērtēšanas iespēju. Tādējādi minētā prasība apstrīd nevis Direktīvas 23. panta 2. punkta piemērošanas metodi (kuras atbilstība minētajai tiesību normai netiek nekādā ziņā apstrīdēta ( )), bet gan visu šīs tiesību normas piemērošanas faktu, t.i., to tiesību īstenošanu, ko piešķir šī tiesību norma.

60. Tomēr grūti saprast, kādā veidā tiesību normas, kas personai piešķir tiesības, piemērošana pārkāpj Līgumu, neapstrīdot šīs tiesību normas, kas veido šo tiesību juridisko pamatu, tiesiskumu. Būtībā pastāv tikai viena no divām iespējām: vai nu šī tiesību norma ir tiesiska, un šajā gadījumā attiecīgai tiesību izmantošanai, kuras piešķir šī tiesību norma, arī ir jābūt tiesiskai; vai arī tā nav tiesiska, un šajā gadījumā ir apstrīdams šo tiesību juridiskais pamats, nevis (vai nevis tikai) šo tiesību izmantošanas tiesiskums. Pretēji, man šķiet grūti pastāvēt uz to, ka tiesību norma ir tiesiska, bet personas rīcība, kas ir pilnīgā saskaņā ar normas prasībām, nav tiesiska.

61. Tieši iepriekš minētais spriedums lietā Barber sakrīt ar šādu nostādni. No tā faktiski izrietēja, ka tiktāl, ciktāl pastāvēja šajā lietā ieinteresēto dalībvalstu rīcības likumības problēma, tas bija tāpēc, ka, vadoties no Tiesas sniegtās EKL 119. panta interpretācijas, Kopienu atvasinātos tiesību aktus, kas atļāva šo rīcību, vairs neregulēja minētais pants. Tādēļ pašas tiesību normas tika apstrīdētas vēl vairāk nekā pati rīcība. Patiešām, kā tas iepriekš bija redzams (37. punktā), Padome pēc Komisijas priekšlikuma uzsāka nepieciešamos šo normu grozījumus.

62. Līdz ar to uzskatu, ka šis precedents arī apstiprina to, ka pastāv nenoliedzama sakarība starp dalībvalsts rīcību un Direktīvas tiesību normu, kas pieļauj šo rīcību, un ka tādēļ nav iespējams noteikt, vai šī rīcība ir tiesiska, neaplūkojot attiecīgās tiesību normas tiesiskumu.

63. Tomēr, kā iepriekš redzams (36. punktā), Komisija lūdz Tiesai izskatīt pašu minēto rīcību, tādējādi neņemot vērā Kopienu tiesību normas tiesiskumu, uz kuru balstās šī rīcība, jo tās [rīcības] esamību jebkādā veidā nevar attaisnot, pat ne ar tiesiskās drošības principu. Tādēļ nav svarīgi, ka šī tiesību norma netika apstrīdēta un šajā gadījumā to arī nevarēja apstrīdēt, jo termiņš prasībai to atcelt jau bija beidzies.

64. Manuprāt, šāda prasība noteikti ir jānoraida ne tikai tādēļ, ka tā ir pretrunā ar iepriekš minētiem loģiskiem argumentiem (60. punkts), bet galvenokārt tādēļ, ka tā rada nopietnas un likumsakarīgas bažas. Tā nenovēršami visā tiesību sistēmā radītu būtiskus nenoteiktības elementus, pat destabilizāciju, jo subjekti, kam adresēti Kopienu tiesību akti, vairs nevarētu būt pārliecināti par šo aktu juridiskām sekām, un jo īpaši par tiesībām, ko tie piešķir.

65. Īsāk sakot, Komisijas prasība ir tiešā kolīzijā ar Kopienu tiesiskajā regulējumā vispāratzītiem pamatprincipiem, kurus šī prasība neizskaidrojamā veidā neattaisnojami upurētu to [subjektu] inertuma dēļ, kas būtu varējuši un var noteikt tiesību akta tiesiskumu. Ar to es domāju tiesiskās drošības principu un tā dabisko sabiedroto – Kopienas iestāžu tiesību aktu likumīguma prezumpcijas principu.

66. Kā zināms, pamatojoties uz šo principu, Kopienas iestāžu tiesību akti principā jāuzskata par tiesiskiem, un tie rada juridiskas sekas līdz brīdim, kamēr tie nav atzīti par spēkā neesošiem, vai jāatsauc atbilstoši kārtībai un termiņiem, kas noteikti Līgumā ( ), t.i., līdz akta atcelšanai, ko veic tā pati iestāde, kas to pieņēma, vai arī līdz to atzīst par spēkā neesošu vai par nepiemērojamu saskaņā ar EKL 241. pantu, vai līdz ar prejudiciālu nolēmumu to atzīst par spēkā neesošu saskaņā ar EKL 234. pantu. Tas ir tieši tādēļ, ka “tiesisko drošību jānodrošina, novēršot iespēju, ka Kopienu tiesību aktus, kas rada juridiskas sekas, var bezgalīgi ilgi apstrīdēt” ( ).

67. Tomēr šajā lietā, kā to vairākkārt atkārtoju, neviens no šiem pieņēmumiem nav apstiprinājies, jo Direktīvas 92/83 23. panta 2. punkts netika jebkādā veidā apstrīdēts.

68. Bet, proti, ja Kopienu tiesību aktu, kas pieļauj Grieķijas rīcību, prezumē kā likumīgu un kā tādu, kas var radīt juridiskas sekas, tad, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un iepriekš norādīto, izriet, ka rīcība, ko tas paredz, proti, apstrīdētie dalībvalsts tiesību akti, uzskatāmi par tiesiskiem.

69. Tādējādi jāsecina, ka Komisijas iebildumiem nav nekāda pamatojuma un līdz ar to šī prasība ir nepamatota.

70. To pasakot, pirms galīgā slēdziena vēl jāprecizē, ka iepriekš minētie apsvērumi nav domāti, lai pārāk zemu novērtētu galveno jautājumu, kuru paredzēja Komisijas prasība, nedz arī vajadzību rast piemērotus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, tādus kā to, kurš pašreiz tiek izskatīts, un kas var beigties ar tādu situāciju saglabāšanu, kas, pēc Komisijas domām, ir pretrunā ar Līguma vispārējiem noteikumiem. Tomēr ir skaidrs fakts, ka Komisija, lai kādi arī nebūtu iemesli, savlaicīgi neizrādīja modrību šādās situācijās un tai jācenšas to labot saskaņā ar savu kompetenci, izmantojot visus līdzekļus, ko šī sistēma paredz, un, ja nepieciešams, iesniedzot priekšlikumu par attiecīgo tiesību normu grozīšanu vai atcelšanu, ko tā darīja pēc sprieduma lietā Barber. Tā tomēr nevar uzskatīt, ka, pamatojoties uz šo kompetenci, var mainīt skaidri definētus un fundamentālus šīs tiesību sistēmas noteikumus, pat ja tā rezultātā rastos situācijas, par kuru tiesiskumu jāšaubās. Tomēr šāds pieņēmums nav nekas jauns un pat ne rets, jo nevainojami tiesību regulējumi nav, bet gan noteikumi, kas cita starpā iekļauj arī minēto tiesiskās drošības principu.

71. Līdz ar to piedāvāju Tiesai noraidīt šo [Komisijas] prasību kā nepamatotu.

C – Par lietas būtību

72. Ierosinātā secinājuma dēļ nav vajadzības risināt jautājumus par prasības būtību. Tomēr, lai pabeigtu lietu, pakārtotā veidā tik un tā dalīšos dažās savās pārdomās par šiem jautājumiem.

Lietas dalībnieku argumenti

73. Komisija apgalvo, ka Grieķija ir piemērojusi ouzo, kas ir galvenais alkoholiskais dzēriens, ko ražo Grieķijā, par 50 % zemāku akcīzes nodokli nekā tādiem dzērieniem kā džins, degvīns, viskijs vai rums. Līdz ar to tā ir diskriminācija, ko aizliedz EKL 90. panta pirmā daļa, jo šos diskriminējošos nodokļus piemēro dzērieniem, kurus šīs tiesību normas izpratnē jāuzskata par līdzīgiem produktiem.

74. Komisija apgalvo, ka par šo līdzību var secināt, pirmkārt, pēc pašas Direktīvas 92/83, kas iekļauj visus minētos dzērienus vienā nodokļu kategorijā (“etilspirts”), jo tiem visiem ir augsts spirta sastāvs. Komisija uzskata, ka no Tiesas sprieduma lietā C‑302/00 ( ) arī izriet: ja divi dažādi produkti ir vienā nodokļu kategorijā, tad tas norāda, ka tie EKL 90. panta izpratnē ir līdzīgi produkti.

75. Atsaucoties uz Tiesas spriedumu lietā 171/78 ( ) un lietā C‑230/89 ( ), kuru apskatīšu turpinājumā, Komisija piebilst, ka minēto dzērienu līdzību nemazina apstāklis, ka to patērēšanas paradumi ir atšķirīgi, jo ouzo parasti dzer pie uzkodām vai otrā ēdiena, bet citus alkoholiskus dzērienus patērē ēstgribas rosināšanai vai gremošanas veicināšanai.

76. Pretēji, Komisija uzskata, ka līdzību starp ouzo un citiem šādiem spirtotajiem dzērieniem var saskatīt tajā apstāklī, ka ouzo tāpat kā vairumu tādu dzērienu ražo, destilējot dažādas izejvielas, un ka tam ir apmēram tāda pati spirta tilpumkoncentrācija (37,5 % tilpuma) kā citiem alkoholiskiem dzērieniem, un tas apmierina tādas pašas patērētāju vajadzības, un to var dzert neatšķaidītu vai atšķaidītu.

77. Patiešām, Komisija atzīst, ka šis dzēriens savā ziņā atšķiras no citiem spirtotiem dzērieniem galvenokārt pēc garšas, tādēļ, ka tā izgatavošanā ir izmantotas dažas aromatizējošas vielas un to destilē tradicionālajos periodiskas darbības vara destilācijas aparātos. Tomēr šīs atšķirības nevar uzskatīt par izšķirošām, apsverot alkoholisku dzērienu līdzību, jo tādā gadījumā nevienu dzērienu nevarētu uzskatīt par līdzīgu citam dzērienam. Tieši tādēļ, lai izvairītos no šāda secinājuma, Tiesa nolēma, ka, apsverot, vai dzērienus EKL 90. panta izpratnē var uzskatīt par līdzīgiem produktiem, mēraukla ir nevis to identiskums, bet līdzība.

78. No otras puses, Tiesa lietā C‑230/89 ( ) noraidīja Grieķijas iestāžu argumentu, ka ouzo un viskijs nav līdzīgi, jo ouzo ir Grieķijas tradicionālais dzēriens, ko cilvēki Grieķijā daudz patērē, bet viskiju patērētāji uzskata par luksusa produktu.

79. Katrā ziņā Komisija uzskata: tas, ka ouzo ir tradicionāls produkts, nav pietiekams pamats, lai to izdalītu no citiem spirtotiem dzērieniem, kas uzskaitīti Regulas Nr. 1576/89 1. panta 4. punktā, jo daudzus no šiem dzērieniem arī ražo tradicionālā veidā un tie ir zināmā mērā saistīti ar to izcelsmes valsts ieradumiem un paražām.

80. Konstatējusi, ka šie produkti ir līdzīgi, Komisija apgalvo, ka apstrīdēto nodokļu pasākumu nevar attaisnot, atsaucoties uz to, ka Direktīva 92/83 dažos gadījumos dod tiesības piemērot pazeminātas likmes. Tās ir atļautas tikai tad, ja tās nediskriminē citu dalībvalstu produktus. Šajā lietā tomēr Grieķija piemēro pazeminātas akcīzes nodokļa likmes tikai vietējam alkoholiskam dzērienam, nostādot līdzīgus citu dalībvalstu produktus neizdevīgākā stāvoklī.

81. Tādā pašā veidā nevar atsaukties uz Direktīvas 92/84 7. pantu, lai attaisnotu attiecīgo Grieķijas likumu, jo, lai gan tas ļauj Grieķijai piemērot pazeminātu akcīzes nodokļa likmi etilspirtam, ko patērē dažos reģionos, minētā tiesību norma attiecas uz šī dzēriena patērēšanu, nevis ražošanu un nekādā ziņā neizslēdz iespēju attiecināt atļauju piemērot pazeminātu akcīzes nodokli arī citu dalībvalstu produktiem.

82. Grieķijai, protams, ir diametrāli pretēji uzskati, un tā apstrīd Komisijas argumentus punktu pa punktam, pamatojot to ar iemesliem, kurus turpinājumā izklāstīšu.

Vērtējums

83. Pirms es pieņemu savu nostāju attiecībā uz abu lietas dalībnieku argumentiem, uzsveru, ka Komisija savā pieteikumā, uzsākot tiesvedību, savās atbildēs un Tiesas sēdē nepārprotami apstiprināja, ka pašreizējā prasība attiecas tikai uz Grieķijas iespējamo EKL 90. panta pirmās daļas pārkāpumu.

84. No tā var secināt, ka vienīgais būtiskais jautājums, par kuru Tiesai jālemj šajā lietā, ir jautājums par to, vai ouzo ir produkts, kas līdzinās citiem alkoholiskiem dzērieniem, kurus minējusi Komisija, proti, viskijam, džinam, rumam un degvīnam. Ja tas ir līdzīgs, tad būtībā pazemināta akcīzes nodokļa piemērošana vienīgi ouzo neapšaubāmi ir EKL 90. panta pirmās daļas pārkāpums, jo saskaņā ar Regulas Nr. 1576/89 1. panta 4. punkta o) apakšpunkta trešo daļu ouzo pēc definīcijas ražo tikai Grieķijā (skatīt iepriekš 9. punktu), bet viskiju, džinu, rumu un degvīnu ražo galvenokārt citās dalībvalstīs. Un otrādi, ja pieņem, ka ouzo nav līdzīgs citiem minētajiem produktiem, vai nav pierādījumu, ka tas ir līdzīgs, ir jānospriež, ka prasība ir nepamatota, un lieta jāizbeidz, jo Tiesai netika lūgts, pat ne pakārtoti, noteikt, vai minētā nodokļu sistēma var atļauties aizsardzību, kas ir pretrunā ar EKL 90. panta otro daļu.

85. Jau iepriekš jāpiebilst, ka šajā lietā abi lietas dalībnieki paļaujas uz Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru, kas minētajā jautājumā ir diezgan plaša. Turklāt tā [judikatūra] parasti atsaucas uz īpašiem produktiem, un tādēļ to bieži iespaido īpašas situācijas, un šī iemesla dēļ lietas dalībnieki atsaucas uz vieniem un tiem pašiem precedentiem, lai aizstāvētu atšķirīgus argumentus.

86. To konstatējis, turpinājumā aplūkošu sniegtos argumentus, balstoties uz premisu, kas, manuprāt, nav apstrīdēta. No Tiesas prakses būtībā izriet, ka, lai noteiktu, vai EKL 90. panta pirmās daļas izpratnē produkti ir “līdzīgi”, “jāizvērtē, vai tiem ir līdzīgas īpašības un vai no patērētāju viedokļa tie apmierina vienas un tās pašas vajadzības, pie kam nevis vadoties pēc kritērija, vai tie ir tieši identiski, bet gan kritērija, vai šo dzērienu pielietojums ir līdzīgs un salīdzināms”. ( )

87. Jo īpaši, lai noteiktu, vai divas alkoholisko dzērienu kategorijas ir līdzīgas, “pirmkārt, īpaši jāņem vērā abu dzērienu kategoriju objektīvās īpašības, tādas kā to izcelsme, ražošanas veids un organoleptiskās īpašības, jo sevišķi garša un spirta saturs, un, otrkārt, jāpārliecinās, vai abu kategoriju dzērieni spēj apmierināt vienas un tās pašas patērētāju vajadzības”. ( )

88. Tādēļ, lai uzskatītu divas alkoholisko dzērienu kategorijas par līdzīgām EKL 90. panta pirmās daļas izpratnē, tām jāatbilst diviem noteikumiem: “tām jābūt dažām objektīvām īpašībām”, kas abām kopīgas, un tām “jāapmierina vienas un tās pašas patērētāju vajadzības”.

89. No šīs judikatūras izriet, ka minētajam nolūkam nav pietiekoši tikai ar vienu izpildītu nosacījumu, proti, jāizpilda abi nosacījumi. Tiesa uzskata, ka divus dzērienus, kuru “būtiskās īpašības pašos pamatos atšķiras”, piemēram, ar ražošanas veidu un to organoleptiskajām īpašībām, nevar uzskatīt par līdzīgiem tikai tādēļ, ka “tos patērē vienā un tajā pašā veidā”. ( )

90. Piemērojot šos principus šajā lietā, vispirms jānorāda, ka attiecībā uz minēto produktu objektīvajām īpašībām pastāv daži līdzīgi aspekti starp ouzo un citiem minētajiem dzērieniem, piemēram, attiecībā uz šo dzērienu augsto spirta saturu un šī spirta lauksaimniecisko izcelsmi. Tomēr jāpiekrīt, ka tie arī izteikti atšķiras ar dažām būtiskām īpašībām, piemēram, ar garšu, izejvielām un ražošanas veidu.

91. Turklāt Komisija pati neapstrīd to, ka pastāv šādas atšķirības, bet apgalvo, ka gadījumā, ja šīs atšķirības būtu izšķirošas, nosakot to, vai EKL 90. panta pirmā daļa tiem ir piemērojama, tad nevienu alkoholisku dzērienu nevarētu uzskatīt par līdzīgu kādam citam dzērienam, bet, kā iepriekš norādīju, Tiesa nolēma, ka līdzības tests nebalstās uz kritēriju – identisks, bet gan uz – līdzīgs.

92. Tomēr jāatgādina, kā uz to norāda Grieķijas valdība, ka nosaukums “ouzo” ir paredzēts tikai tiem alkoholiskiem dzērieniem, kas ražoti no izejvielām saskaņā ar izgatavošanas veidu, kurš aprakstīts Regulas Nr. 1576/89 1. panta 4. punkta o) apakšpunkta trešajā daļā (skat. iepriekš minēto 9. punktu). Šis dzēriens ir īpaši ražots, kupējot spirtus, kas aromatizēti, destilējot vai mērcējot ar anīsa sēklām un fenheļa sēklām, Hijas salas mastikas pistācijām un citām aromātiskām sēklām, augiem un augļiem; spirtā, ko aromatizē, destilējot tos tradicionālajos periodiskas darbības destilācijas aparātos ar tilpumu 1 000 litri vai mazāk.

93. Ouzo tātad ražo no izejvielām, izmantojot tādu izgatavošanas veidu, kas piešķir tam specifiskas organoleptiskās īpašības, un tas skaidri atšķiras no citiem alkoholiskiem dzērieniem, no kuriem katram, kā tas izriet no Regulas Nr. 1576/89 1. panta 4. punkta, piemīt skaidri izteiktas vai organoleptiskās īpašības. ( ) Tātad, kā liecina kopējā pieredze, ouzo garša ne tikai nav identiska ar citu minēto dzērienu garšu, to pat nevar uzskatīt par līdzīgu citu alkoholisko dzērienu garšai.

94. Šajā sakarā jāatgādina, ka Tiesa citā gadījumā apstiprināja, ka, lai gan vermuta spirta tilpumkoncentrācija ir līdzīga destilētu augļu vīna spirta tilpumkoncentrācijai, “tomēr jāņem vērā apstāklis, ka vermuts nav izgatavots no tādiem pašiem pamatproduktiem kā augļu vīni, jo vīnogu vīnam pievieno ne tikai etilspirtu, bet arī minimālos daudzumos augus, kas piešķir vermutam tā specifisko garšu. No tā jāsecina, ka vermuta organoleptiskās īpašības nelīdzinās destilētu augļu vīnu organoleptiskajām īpašībām un ka šīs divas dzērienu kategorijas apmierina atšķirīgas patērētāju vajadzības”. ( )

95. Turklāt attiecībā uz šādām vajadzībām arī citi faktori liecina par minēto dzērienu atšķirību. Kā uz to norādīja Grieķijas valdība, ko neapstrīdēja arī Komisija, ouzo galvenokārt dzer cilvēki, kas ir vecāki par 45 gadiem, pie otrā ēdiena (jo īpaši pie zivju ēdieniem vai tradicionālajiem grieķu gaļas ēdieniem) tradicionālās vietās (lauku viesnīcās, kafejnīcās, restorānos vai “ouzo krodziņos”), bet viskiju, džinu, rumu un degvīnu nedzer kopā ar ēdieniem, bet, ja dzer, tad vai nu tieši pirms vai pēc maltītēm kā ēstgribu un gremošanu rosinošus dzērienus vai aperitīvus, un tos dzer galvenokārt jauni cilvēki no 18 līdz 44 gadiem vietās, kurās pasniedz tikai dzērienus (bāros, krodziņos un diskotēkās). Šajā sakarā jāatgādina, ka pēc Tiesas uzskatiem stiprinātie vīni, tādi kā šerijs un madeira, “atšķiras no galda vīniem tādēļ, ka tos parasti dzer kā aperitīvus vai kā deserta vīnus” un ka tādēļ tie “apmierina citas patērētāju vajadzības”. ( )

96. Komisija tomēr apgalvo, ka patērētāju ieradumi nav noteicošie, nosakot, vai produkti ir līdzīgi EKL 90. panta pirmās daļas izpratnē. Kā jau minēju, (skat. iepriekš 75. punktu), Komisija šajā sakarā atsaucas uz spriedumu lietā 171/78 Komisija/Dānija, un spriedumu lietā C‑230/89 Komisija/Grieķija.

97. Komisija atsaucas uz rindkopu pirmajā minētajā spriedumā, kurā Tiesa apstiprina, ka pat tad, ja “akvavitu Dānijas patērētāji parasti dzer pie dažiem īpašiem ēdieniem, nekas nekavē tos šo dzērienu lietot arī citiem nolūkiem, vai izmantot to kā vismaz daļēju neskaitāmu citu alkoholisku dzērienu aizvietotāju”. ( )

98. Tomēr šo nostāju jāskata kopā ar paziņojumu, ko ietver nākošais teikums, kurā Tiesa piebilst, ka “tādēļ var teikt, ka, tā kā spirtoti dzērieni, kuriem piemēro visaugstākās nodokļu likmes, nav dzērieni, kas būtu līdzīgi akvavitam 95. panta pirmās daļas [tagadējā EKL 90. panta pirmās daļas] nozīmē, tie katrā ziņā konkurē ar akvavitu, uz ko ir norādīts 95. panta otrajā daļā [tagadējā EKL 90. panta otrajā daļā]” ( ) Manuprāt, no tā jāsecina, ka patērētāju paradumiem, iespējams, nav nekādas nozīmes, nosakot to, vai produkti konkurē cits ar citu, kā noteikts EKL 90. panta otrajā daļā, bet tas nebūt nenozīmē to, ka šis apstāklis ir maznozīmīgs, nosakot, vai produkti ir līdzīgi šī panta pirmās daļas izpratnē.

99. Manuprāt, šos pašus apsvērumus var piemērot citam spriedumam, uz ko atsaucas Komisija – spriedumam lietā Komisija/Grieķija, kurā Tiesa tādā pašā veidā atrisināja iesniegto lietu, novērtējot to saskaņā ar EKL 90. panta pirmo un otro daļu. Tādējādi, ja Tiesa konstatē šī sprieduma 9. punktā, ka, “nosakot, cik lielā mērā dzērienus var aizvietot citu ar citu, nav iespējams aprobežoties tikai ar patērētāju paradumiem dalībvalstīs vai kādā reģionā” ( ), tas nenozīmē, ka patērētāju paradumiem nav (vai lielā mērā nav) nozīmes, nosakot, vai šie dzērieni ir līdzīgi. Pretēji, spriežot pēc formulējuma, ir ticamāk pieņemt, ka šis formulējums uzsver, ka tiem ir nozīme (vai diezgan liela nozīme), nosakot, vai dzērieni konkurē cits ar citu atbilstoši EKL 90. panta otrajai daļai.

100. Šī paša iemesla dēļ neuzskatu, ka Komisijas atsaukšanās uz to pašu spriedumu, kurā Tiesa atzina, ka ouzo ir līdzīgs viskijam, ir izšķiroša nozīme. Patiesībā Tiesa nemaz daudz neuzkavējās pie jautājuma par to, vai ouzo un viskijs ir līdzīgi dzērieni, Tiesa aprobežojās ar konstatāciju, ka “alkoholisko dzērienu vidū ir nenosakāms skaits dzērienu, kurus var uzskatīt par līdzīgiem produktiem 95. panta pirmās daļas [tagadējā EKL 90. panta pirmās daļas] izpratnē, un pat tad, ja nav iespējams atrast pietiekami lielu līdzību starp minētajiem produktiem, tomēr visiem alkoholiskajiem dzērieniem piemīt kopīgas īpašības, kas ir pietiekami izteiktas, lai varētu teikt, ka šie dzērieni vismaz daļēji vai potenciālikonkurē cits ar citu”. ( ) Tikai pamatojoties uz šo premisu, Tiesa piebilda, ka šajā lietā “nav svarīgs apstāklis, ka ouzo uzskata par tradicionālu grieķu dzērienu, ko plaši patērē Grieķijas iedzīvotāji, kurpretim viskiju patērētāji uzskata par luksusa produktu”. ( )

101. Tādēļ šķiet, ka minētie dzērieni patiesībā atšķiras gan ar to būtiskajām īpašībām, tādām kā garša, izejvielas un ražošanas veids, gan arī no patērētāju vajadzību viedokļa.

102. Attiecībā uz iebildumu, ka ouzo un citus minētos alkoholiskos dzērienus var ierindot vienā un tajā pašā nodokļu kategorijā (“etilspirts”) saskaņā ar Direktīvas 92/83 19. pantu un turpmākiem pantiem, uzskatu, ka tas nav pārliecinošs arguments.

103. Tāpat kā Grieķijas valdībai, arī man šķiet, ka tikai pēc šī apstākļa nav pierādāms, ka minētie produkti ir līdzīgi EKL 90. panta pirmās daļas izpratnē. No Direktīvas preambulas trešā un ceturtā apsvēruma kļūst skaidrs, ka apspriežamā kategorija pamatojas uz definīciju, kas sniegta kopējā muitas tarifa kombinētajā nomenklatūrā, kura saskaņā ar judikatūru var nodrošināt tikai norādes, bet nevar nodrošināt pārliecinošus pierādījumus tam, ka produkti ir līdzīgi. ( )

104. Turklāt šis secinājums, manuprāt, nav pretrunā ar spriedumu lietā C‑302/00 ( ), uz ko atsaucas Komisija savu argumentu atbalstam (skat. iepriekš 74. punktu). Šajā spriedumā, nosakot, vai tumšās un gaišās tabakas cigaretes ir līdzīgi izstrādājumi, Tiesa galvenokārt balstījās uz to, ka šiem izstrādājumiem ir līdzīgas īpašības un ka tie apmierina vienādas patērētāju vajadzības (skat. sprieduma 24. – 26. punktu), un tikai pašās beigās tā piebilda, ka tiem piemēro vienādu nodokļu regulējumu un kombinētajā nomenklatūrā tie ir iekļauti vienā apakšpozīcijā (skat. sprieduma 27. un 28. punktu).

105. Turklāt, kā norādījusi Grieķijas valdība, turpmākos pierādījumus tam, ka alkoholiskie dzērieni, kas nodokļu uzlikšanas nolūkā klasificēti kā “etilspirts”, nebūt nelīdzinās cits citam, sniedz tas apstāklis, ka dzērieni ar daudz zemāku spirta tilpumkoncentrāciju nekā ouzo (kurā spirta tilpumkoncentrācija ir 37,5 %), ir iekļauti tajā pašā kategorijā. Saskaņā ar Direktīvas 92/83 20. pantu būtībā ar terminu “etilspirts” apzīmē “visus produktus, kuru faktiskā spirta tilpumkoncentrācija pārsniedz 1,2 % tilpuma, kuri atbilst AN kodiem 2207 un 2208 [..]”, un “produktus, kuru AN kods ir 2204, 2205 un 2206, kuru faktiskā spirta tilpumkoncentrācija pārsniedz 22 % tilpuma”. Tas apliecina to, ka šīs kategorijas produkti nav katrā ziņā līdzīgi, jo nevar uzskatīt par līdzīgiem dzērienus, kuru spirta tilpumkoncentrācija ir attiecīgi 2 %, 24 % un 37,5 % tilpuma.

106. Nobeigumā šķiet, ka neviens no Komisijas izvirzītajiem argumentiem nespēj pārliecinoši pierādīt, ka minētie dzērieni EKL 90. panta pirmās daļas nozīmē ir līdzīgi, un pretēji – pastāv objektīvas pazīmes, kas pierāda pretējo uzskatu. Turklāt, kā jau minēju, Komisija nav lūgusi Tiesai pakārtoti noteikt, vai šie dzērieni konkurē savā starpā šīs tiesību normas otrās daļas izpratnē.

107. Tātad “saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par pienākumu neizpildi tieši Komisijai ir jāpierāda apgalvojums, ka pienākums nav izpildīts”. Precīzāk, “minētajai iestādei jāsniedz Tiesai nepieciešamā informācija, lai tā varētu noteikt, vai pienākums ir izpildīts vai nav, un šajā nolūkā tā nevar paļauties ne uz kādiem pieņēmumiem” ( ), citādi prasība nav pieņemama.

108. Manuprāt, tieši tas notika šajā lietā. Līdz ar to jāsecina, ka šī prasība nav pamatota un ir noraidāma.

IV – Par tiesāšanās izdevumiem

109. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Grieķijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un, ņemot vērā manis tikko norādīto par tiesvedības iznākumu, es uzskatu, ka šis prasījums ir jāapmierina.

V – Secinājums

110. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai spriest šādi:

1) noraidīt prasību kā nepamatotu;

2) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.