ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Regulas Nr. 261/2004 preambulas 1., 3., 4., 9., 10., 14. un 15. apsvērumā ir paredzēts: “(1) Kopienas rīcībai gaisa satiksmes nozarē cita starpā ir jābūt vērstai uz to, lai nodrošinātu augsta līmeņa pasažieru aizsardzību. Turklāt ir jāņem vērā vispārējās patērētāju aizsardzības prasības. [..] (3) Lai gan [Regulā Nr. 295/91] paredzēja pamatprasības pasažieru aizsardzībai, tādu pasažieru skaits, kam ir atteikta iekāpšana pret to gribu, joprojām ir pārāk augsts, tāpat kā to pasažieru skaits, kuru lidojumi ir atcelti bez iepriekšēja brīdinājuma un kuru lidojumi ir ilgi kavējušies. (4) Tādēļ Kopienai ir jāpaaugstina ar minēto regulu noteiktie aizsardzības standarti, lai pastiprinātu pasažieru tiesības un nodrošinātu, ka gaisa pārvadātāji strādā liberalizētā tirgū atbilstīgi saskaņotiem nosacījumiem. [..] (9) To pasažieru skaits, kam pret to gribu ir atteikta iekāpšana, ir jāsamazina, prasot gaisa pārvadātājiem, lai tie aicina brīvprātīgos atteikties no rezervētajām biļetēm un saņemt atlīdzinājumu, nevis atsaka pasažieriem iekāpšanu, un lai izmaksā pilnu kompensāciju tiem pasažieriem, kas tomēr saņēmuši iekāpšanas atteikumu. (10) Pasažieriem, kam pret to gribu ir atteikta iekāpšana, ir jābūt iespējai vai nu atcelt savu lidojumu, saņemot biļešu cenas atmaksu, vai to turpināt apmierinošos apstākļos, un par šiem pasažieriem, kamēr viņi gaida vēlāku lidojumu, ir attiecīgi jārūpējas. [..] (14) Saskaņā ar Monreālas [k]onvenciju apkalpojošo gaisa pārvadātāju saistības ir jāierobežo vai jāatceļ ārkārtēju apstākļu gadījumos, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja veiktu visus iespējamos pasākumus. Šādi apstākļi var rasties jo īpaši politiskas nestabilitātes, meteoroloģisko apstākļu, kas nav piemēroti attiecīgā lidojuma veikšanai, drošības riska, negaidītu lidojuma drošības trūkumu un streiku dēļ, kas ietekmē apkalpojošā gaisa pārvadātāja darbību. (15) Par ārkārtējiem apstākļiem uzskata tos, kuros gaisa satiksmes pārvaldības lēmums attiecībā uz noteiktu gaisa kuģi noteiktā dienā izraisa ilgu kavēšanos, kavēšanos līdz nākamajai dienai vai viena vai vairāku šā gaisa kuģa lidojumu atcelšanu, pat ja attiecīgais gaisa pārvadātājs ir veicis visus iespējamos pasākumus, lai izvairītos no lidojumu kavēšanās vai atcelšanas.”
34

Šajā ziņā tādā situācijā kā pamatlietā veco ēku aizstāšana ar modernākām ēkām, kurām ir tādas pašas funkcijas, un tādējādi šo ēku izmantošana vēlākiem ar nodokli apliekamiem darījumiem nekādi nepārtrauc tiešo saikni starp iepriekš veikto attiecīgo ēku iegādi, no vienas puses, un nodokļu maksātāja vēlāk veiktajām saimnieciskajām darbībām, no otras puses. Attiecīgo ēku iegādi un to vēlāk veikto demontāžu ar mērķi modernizēt šīs ēkas līdz ar to var uzskatīt par savstarpēji saistītu darījumu virkni nolūkā veikt ar nodokli apliekamas darbības tāpat, kā tas ir jaunu nekustamo īpašumu iegādes un to tiešas izmantošanas gadījumā.
23

Ar 2009. gada 10. novembra nolēmumu Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie atcēla apstrīdēto interpretāciju. Tā uzskatīja, ka Dekrēta par PVN 13. panta 1. punkta 5. apakšpunkts, ar kuru ieviesa tādu atbrīvojumu no nodokļa, kas nebija paredzēts Savienības tiesībās, neatbrīvo uzņēmēju, kas piegādā tirgotājam, kas ir nodokļa maksātājs, lietotu transportlīdzekli, no pienākuma piemērot šai piegādei nodokli gadījumā, ja šī transportlīdzekļa iegādes brīdī viņam nebija tiesību pilnībā atskaitīt priekšnodokli. Saskaņā ar šīs tiesas viedokli šajā Dekrēta par PVN noteikumā paredzētais atbrīvojums attiecas tikai uz to PVN daļu, kas uzņēmējam vēl ir jāmaksā, ņemot vērā PVN likuma 86. panta 3. punktā paredzētos ierobežojumus, izņemot summu, kas attiecīgā gadījumā atbilst 60 % no rēķinā norādītās nodokļa summas vai PLN 6000, ko šis uzņēmējs ir atskaitījis, pērkot transportlīdzekli. Tāpēc saskaņā ar minētās tiesas uzskatu izriet, ka Bawaria Motors drīkst piemērot peļņas daļas režīmu, bet tikai tiktāl, ciktāl uzņēmējs, kas tai piegādāja transportlīdzekli, iepriekš nevarēja veikt atskaitīšanu, kas konkrētajā gadījumā atbilst 40 % no rēķinā norādītās nodokļa summas vai šī nodokļa daļai, kas pārsniedz PLN 6000.
28

Saistībā ar šo prasības pieteikumu ir jākonstatē, ka tas ietver skaidru to faktisko un tiesisko apstākļu izklāstu, uz kuriem tas balstīts. Protams, pastāv vienprātība, ka Komisija neprecizē nevienu konkrētu Direktīvas 1999/37 pantu. Tomēr kā no pirmstiesas procesa un, konkrētāk, no argumentētā atzinuma, ko Komisija nosūtīja Beļģijas Karalistei, tā arī no prasības pieteikuma juridiskā pamatojuma un pamatu uzklāsta izriet, ka šī iestāde apgalvojusi šīs direktīvas 4. panta pārkāpumu.
37

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai visos gadījumos, kad direktīvas normas no to satura viedokļa šķiet esam beznosacījuma un pietiekoši precīzas, privātpersonas var uz tām atsaukties valsts tiesās, vēršoties pret valsti, kā arī tad, ja valsts nav direktīvu noteiktajos termiņos transponējusi valsts tiesībās vai ja tā to transponējusi nepareizi (šajā ziņā skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I-8835. lpp., 103. punkts; 2008. gada 17. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C-152/07 līdz C-154/07 Arcor u.c., Krājums, I-5959. lpp., 40. punkts, un 2012. gada 24. janvāra spriedumu lietā C-282/10 Dominguez, 33. punkts).
12

International Bingo tomēr veic arī citas darbības, attiecībā uz kurām tā nav atbrīvota no PVN. Starp minētajām darbībām ir “bingo spēļu nodokļa”, kas atbilst noteiktai daļai no bingo karšu pārdošanas cenas un ko organizētāji saņem no spēlētājiem un iemaksā kompetentajai nodokļu iestādei, summu iekasēšana un iemaksa. Par šo darbību minētie organizētāji saņem atlīdzību, proti, iekasēšanas prēmiju, kuras apmērs ir 10 % no minētā nodokļa summas. Šīs prēmijas summa, kas apliekama ar PVN, veido nodokļa bāzi, lai aprēķinātu PVN, kas šiem organizētājiem ir jāmaksā par pakalpojumu sniegšanu.
14

Uzskatot, ka tajā izskatāmo strīdu risinājums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LESD 49. pants, kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību Savienības tiesību izpratnē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz piemērot Zāļu likuma normas par aptieku darbības atļaujas piešķiršanas kārtību, jo [HUA] filiāļu atvēršanas nosacījumi atšķiras no privātajām aptiekām piemērojamajiem nosacījumiem šādos aspektos: a) privātas aptiekas filiāle, pamatojoties uz atļauju, ko atbilstoši Zāļu likuma 52. panta pirmajai daļai ir izsniegusi [FIMEA], var tikt atvērta teritorijā, kura nelielā iedzīvotāju skaita dēļ neatbilst minimālajiem patstāvīgas aptiekas darbības nosacījumiem, bet kurā, lai nodrošinātu piekļuvi zālēm, ir vajadzīga aptieka, un privātais farmaceits var pārvaldīt ne vairāk kā trīs filiāles, pamatojoties uz katrai no tām piešķirtu atļauju. Turpretim [HUA] filiāle var tikt atvērta, pamatojoties uz atļauju, ko FIMEA izsniedz attiecībā uz katru filiāli atsevišķi atbilstoši Zāļu likuma 52. panta trešajai daļai, un ne likumos, ne arī citās valsts tiesību normās nav regulēts tas, kādi citi apsvērumi – izņemot [HUA] filiāļu skaita ierobežošanu līdz sešpadsmit – ir jāizvērtē, piešķirot šādu atļauju; b) FIMEA, nosakot privātas aptiekas filiāles atrašanās vietu, ir jāņem vērā aptiekas atrašanās vieta? Nav līdzvērtīga noteikuma attiecībā uz [HUA] filiāļu atrašanās vietu, un tās ir izveidotas dažādās Somijas vietās. 2) Ja Tiesa uzskata, ka atbilstoši atbildēm uz iepriekš minētajiem jautājumiem LESD 49. pants nepieļauj īpašu aptiekas filiāles darbības atļaujas piešķiršanas regulējumu attiecībā uz [HUA], Korkein hallinto-oikeus uzdod vēl šādus prejudiciālus jautājumus: a) Vai brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, ko rada īpašais aptiekas filiāles darbības atļaujas piešķiršanas regulējums attiecībā uz [HUA], var tikt attaisnots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas izriet no [HUA] īpašajām funkcijām saistībā ar farmaceitisko izglītību un apgādi ar zālēm un kas ir vajadzīgi un atbilst samērīguma principam, ja ņem vērā, ka šīs aptiekas filiālēm nav noteiktas līdzvērtīgas īpašas funkcijas? b) Vai no iepriekš minētajām īpašajām funkcijām, kas noteiktas [HUA] ar likumu, izriet, ka šo aptieku var uzskatīt par uzņēmumu, kas sniedz pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, un, ja tas tā ir, vai minētā LESD norma ļauj attiecībā uz [HUA] filiālēm atkāpties no Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā un LESD 49. pantā paredzētajām prasībām iepriekšējas administratīvas atļaujas piešķiršanas jomā, ja ņem vērā, ka [HUA] filiālēm nav noteiktas atbilstošas īpašas funkcijas?”
3

Direktīvas preambulas 2.–5., kā arī 35. un 36. apsvērumā ir noteikts šādi: “(2) Sabiedrības veselības aizsardzībai jābūt visu to noteikumu pamatmērķim, kas reglamentē zāļu ražošanu, sadali un izmantošanu. (3) Šis mērķis tomēr jāsasniedz ar līdzekļiem, kas nekavēs farmācijas rūpniecības attīstību vai zāļu tirdzniecību [Savienībā]. (4) Zāļu tirdzniecību [Savienībā] kavē atšķirības dažos valstu noteikumos un jo īpaši noteikumos, kas attiecas uz zālēm [..], un minētās atšķirības tieši ietekmē iekšējā tirgus darbību. (5) Minētie šķēršļi ir attiecīgi jānovērš; tā kā tas nozīmē attiecīgo noteikumu tuvināšanu. [..] (35) Jākontrolē visa zāļu izplatīšanas ķēde no to ražošanas vai importēšanas [Savienībā] līdz piegādei iedzīvotājiem, lai garantētu to, ka minētās zāles glabā, transportē, kā arī rīkojas ar tām piemērotos apstākļos. Prasības, kas jāpieņem šim nolūkam, ievērojami atvieglos bojātu zāļu izņemšanu no tirgus un ļaus efektīvāk cīnīties pret viltotām zālēm. (36) Visām personām, kas nodarbojas ar zāļu izplatīšanu vairumtirdzniecībā, vajadzētu īpašu atļauju. Farmaceiti un personas, kam atļauts pārdot zāles iedzīvotājiem un kas nodarbojas tikai ar to, būtu jāatbrīvo no minētās atļaujas saņemšanas. Lai kontrolētu visu zāļu izplatīšanas ķēdi, farmaceitiem un personām, kam atļauts pārdot zāles iedzīvotājiem, tomēr ir jāveic uzskaite, norādot darbības ar saņemtajām zālēm.”
23

Pirms šī pamata noraidīšanas Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā secināja: “Kā tas izriet no [apstrīdētā] lēmuma 66. punkta, vienīgais apzīmējums, kura izmantošanu un, iespējams, reputāciju prasītāja ir pierādījusi, ir tas, kuru tā ir reģistrējusi [Eiropas] Savienībā ar Nr. 631 531, proti, logotipa variants. Tādēļ pirmais jautājums ir par to, vai attiecīgās grafiskās preču zīmes ir identiskas vai līdzīgas. Apzīmējuma atšķirtspēja un reputācija ir rodama virtuālajā burta “f” un cipara “1”, kas attēloti ļoti kontrastējošās krāsās, saplūšanā. Ar burta “f” un cipara “1” izvietojumu vien reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē – izvietojumu, kuram neesot nekādas atšķirtspējas, – nevar būt pietiekami, lai secinātu par saikni starp attiecīgajām preču zīmēm. Līdz ar to, neraugoties uz zināmu līdzību fonētiskajā un konceptuālajā aspektā, ir jāapstiprina Apelāciju padomes secinājums, saskaņā ar kuru neviens no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes elementiem neatgādina sabiedrībai logotipu “F1”, jo konfliktējošos apzīmējumus nevar uzskatīt par līdzīgiem.”
13

Likuma Nr. 84-16 4. pantā ir noteikts: “Atkāpjoties no Vispārējo noteikumu I sadaļas 3. pantā noteiktā principa, līgumdarbiniekus var pieņemt darbā šādos gadījumos: 1o ja nav ierēdņu, kuri varētu nodrošināt attiecīgo funkciju izpildi; 2o A kategorijas un – valsts pārstāvniecībās ārvalstīs – citu kategoriju amatos, ja to pamato funkciju raksturs vai dienesta vajadzības. Ar šādi darbā pieņemtajiem darbiniekiem tiek noslēgti darba līgumi uz noteiktu laiku – maksimāli uz trim gadiem. Šos līgumus var pagarināt, pieņemot tiešu lēmumu. Secīgos līgumus noslēdz uz laiku, kas nav ilgāks kā seši gadi. Ja pēc maksimālā sešu gadu perioda beigām, kas ir minēts iepriekšējā daļā, šie līgumi tiek pagarināti, par to ir jāpieņem tiešs lēmums un tie ir jāslēdz uz nenoteiktu laiku. [..]”
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojums, ko veido pa kabeli pieejamas pamatpaketes nodrošināšana un par kuru tiek prasīta gan pārraidīšanas izmaksu segšana, gan arī atlīdzība raidorganizācijām un kolektīvajām autortiesību pārvaldīšanas sabiedrībām saistībā ar to darbu satura apraidi, ietilpst jēdzienā “elektronisko komunikāciju pakalpojums” un līdz ar to ietilpst gan šīs direktīvas, gan Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personu datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē, Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva), Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), kuras veido jauno tiesisko regulējumu, kurš ir piemērojams elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, materiālajā piemērošanas jomā, ciktāl šis pakalpojums galvenokārt ietver televīzijas signālu pārraidīšanu kabeļtelevīzijas tīklā līdz galapatērētāja uztveršanas terminālim.

(sal. ar 74. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tā mērķis ir tikt piemērotam tikai tādām profesionālajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, kas attiecas uz vecuma un invaliditātes risku.

Tādējādi, tā kā ar šo noteikumu dalībvalstīm tiek atļauts paredzēt izņēmumu no nediskriminācijas vecuma dēļ principa, tas ir jāinterpretē šauri. Direktīvas 2000/78 6. panta 2. punkta formulējums, kā arī tās vispārējā sistēma un mērķis norāda uz to, ka šis noteikums ir paredzēts, lai to piemērotu tikai tajos gadījumos, kas tajā ir precīzi norādīti.

Tā kā veicamās pensiju iemaksas, ņemot vērā vecumu, ir daļa no darba ņēmēju atlīdzības un tā kā šo iemaksu apmēra pieaugums atkarībā no darbinieka vecuma rada sekas, kas pārsniedz vienkāršu vecuma noteikšanu pabalstu saņemšanai vai pretendēšanai uz tiem, šāds pieaugums neietilpst Direktīvas 2000/78 6. panta 2. punkta piemērošanas jomā.

(sal. ar 44.–46., 48., 52. un 54. punktu)
Tālab, lai nodrošinātu Direktīvas 89/552 3.a panta lietderīgo iedarbību, ja notikumu attiecīgā dalībvalsts ir pienācīgi apzīmējusi par īpaši svarīgu, Komisijai ir jāizvērtē tikai tās no šīs apzīmēšanas izrietošās sekas attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, brīvību veikt uzņēmējdarbību, brīvu konkurenci un tiesībām uz īpašumu, kuras pārsniedz no šā notikuma iekļaušanas šā 3.a panta 1. punktā paredzētajā sarakstā dabiski izrietošās.

Tā kā Pasaules kausa izcīņas futbolā noslēguma posms kopumā nevar tikt pienācīgi iekļauts īpaši svarīgo notikumu sarakstā neatkarīgi no tā, kādu interesi spēles rosina attiecīgajā dalībvalstī, šī pēdējā nav atbrīvota no sava pienākuma paziņot Komisijai iemeslus, kas ļauj uzskatīt, ka konkrētajā šīs valsts sabiedrības gadījumā Pasaules kausa izcīņas noslēguma posms ir vienots notikums, kas savā kopumā uzskatāms par šai sabiedrībai īpaši svarīgu, nevis atsevišķu dažādu pakāpju interesantuma spēlēs iedalītu notikumu virkni.

Jautājumā par Pasaules kausa izcīņas futbolā noslēguma posma kvalificēšanu par dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu un no tās izrietošo neiespējamību, kas šo notikumu ekskluzīvi pārraidītu maksas televīzijas apraides organizācijas, no Direktīvas 89/552 par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, 3.a panta izriet gan Fédération internationale de football (FIFA) tiesību uz īpašumu aizskārums, gan tas, ka šis aizskārums var principā tikt attaisnots ar mērķi aizsargāt tiesības uz informāciju un nodrošināt auditorijai plašas iespējas redzēt sabiedrībai svarīgus notikumus. Turklāt, tā kā visu Pasaules kausa izcīņas noslēguma posma spēļu kopumu attiecīgā dalībvalsts ir pienācīgi apzīmējusi par īpaši svarīgu notikumu, Komisijai ir jāizvērtē tikai tās no šīs apzīmēšanas izrietošās sekas attiecībā uz FIFA tiesībām uz īpašumu, kuras pārsniedz no šā notikuma ierakstīšanas šo iestāžu apzīmēto notikumu sarakstā dabiski izrietošās.

(sal. ar 126. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Preču brīva aprite – Kopienas tranzīts – Kopienas ārējais tranzīts – Preces pagaidu uzglabāšanā – Ārpuskopienas preces – Muitas deklarācijas pieņemšana – Brīdis, kurā tiek piemērota ārējā tranzīta procedūra un noteikts muitošanas vai izmantošanas režīms – Preču izlaišanas datums

(Padomes Regulas Nr. 2913/92 4. panta 20. punkts, 37. panta 2. punkts, 50., 67., 73. pants un 82. panta 1. punkts)

Summary

Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 50., 67. un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pagaidu glabāšanā esošajām ārpuskopienas precēm, par kurām iesniegta muitas deklarācija, kuru ir pieņēmušas muitas iestādes, un kuras ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek piemērota šī muitas procedūra un līdz ar to tās tiek nodotas muitošanas vai izmantošanas režīmā, tiklīdz ir noteikta šo preču izlaišana.

Protams, minētā kodeksa 67. pantā ir paredzēts, ka, ja skaidri nav noteikts citādi, tad, piemērojot noteikumus par muitas procedūru, kurai preces deklarētas, izmanto to datumu, kurā muitas dienesti muitas deklarāciju pieņēmuši. Tomēr vienīgi deklarācijas akceptēšana neizbeidz pagaidu uzglabāšanu. Muitas kodeksa 37. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Kopienas muitas teritorijā ievestās preces paliek muitas uzraudzībā tik ilgi, cik ir vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts.

Runājot par attiecīgo tranzītu – šīm precēm var tikt piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra vienīgi, ja ir izpildīti šī tranzīta nosacījumi. Nepieciešamība vai iespēja muitas iestādēm piemērot pārbaudes, identificēšanas vai nodrošinājuma pasākumus neļauj uzskatīt, ka visi Kopienas ārējā tranzīta procedūras noteikumi var tikt izpildīti tikai ar muitas deklarācijas pieņemšanu. Turklāt tas, ka precēm, par kādām ir runa pamata tiesvedībā, var piemērot Kopienas ārējā tranzīta procedūru vienīgi pēc to izlaišanas, izriet no definīcijas, kas sniegta Muitas kodeksa 4. panta 20. punktā, kurā ir uzsvērts, ka muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas “paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota”.

(sal. ar 40–42., 46., 53–55. punktu un rezolutīvo daļu)
Pieņemot aizsardzības pasākumus attiecībā pret transmisīvām sūkļveida encefalopātijām saskaņā ar Regulu Nr. 999/2001, ar ko paredz dažu transmisīvo sūkļveida encefalopātiju profilakses, kontroles un apkarošanas noteikumus, atbilstoši šīs regulas 24.a pantam, kas tika ieviests ar Regulu Nr. 1923/2006, lēmumus, kas jāpieņem saskaņā ar vienu no minētās regulas 24. pantā paredzētajām procedūrām, pieņem, pamatojoties uz iespējamo risku cilvēku un dzīvnieku veselībai pienācīgu izvērtējumu, un, ņemot vērā pastāvošos zinātniskos pierādījumus, saglabā vai, ja tam ir zinātnisks pamatojums, uzlabo Savienībā nodrošināto cilvēku un dzīvnieku veselības aizsardzības līmeni.

Šajā ziņā, kaut arī Regulas Nr. 1923/2006 preambulas apsvērumos nav ietverts paskaidrojums attiecībā uz konkrētās normas mērķi, no minētajiem sagatavošanas darbiem izriet, ka minētais 24.a pants tika paredzēts kā garantija ar mērķi izvairīties, ka tiek veikti, piemērojot komitoloģijas procedūru, pasākumi, kas var mazināt cilvēku un dzīvnieku veselības aizsardzības līmeni Savienībā. Tomēr no minētā neizriet, pretēji tam, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka minētais 24.a pants izslēdz jebkādu agrāku preventīvo pasākumu mīkstināšanu. Patiesībā, pirmkārt, Regulas Nr. 999/2001 24.a pants neparedz kā kritēriju faktu, ka ir jāveic salīdzinājums attiecībā uz aizsardzības līmeni, kāds izriet no agrāk vienā un tajā pašā jomā veiktiem preventīviem pasākumiem, bet tajā ir ietverta vispārīga atsauce uz Savienībā nodrošināto veselības aizsardzības līmeni. Otrkārt, gan no Regulas Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu, 7. panta 2. punkta, gan arī no judikatūras izriet, ka riska pārvaldības pagaidu pasākumi, kas tiek veikti zinātniskās neskaidrības kontekstā, ir vēlreiz jāizvērtē saprātīgā termiņā, lai nodrošinātu, ka tie ir samērīgi un neparedz vairāk ierobežojumus komercdarbībā kā nepieciešams, lai panāktu Savienībā izvēlēto augsto veselības aizsardzības līmeni.

Tādējādi veselības aizsardzības līmenis ir cieši saistīts ar riska pakāpi, kādu sabiedrība ir atzinusi par pieņemamu un kura savukārt ir atkarīga no konkrētajā brīdī pieejamajām zināšanām zinātnē. Nevar izslēgt, ņemot vērā zinātnisko datu attīstību, ka ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem var nodrošināt tādu pašu aizsardzības līmeni.

(sal. ar 131.–136. punktu)
Direktīva 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir interpretējama tādējādi, ka, neskarot valsts imperatīvās tiesību normas, kuras jānoskaidro valsts tiesai, tā ir piemērojama dzīvojamo telpu īres līgumam starp izīrētāju, kurš to noslēdzis savas profesionālās darbības ietvaros, un īrnieku, kurš to noslēdzis ārpus savas profesionālās darbības.

Ar Direktīvu 93/13 īstenotā aizsardzības sistēma ir īpaši svarīga saistībā ar dzīvojamo telpu īres līgumu, kas noslēgts starp īrnieku, kurš rīkojas privātās interesēs, no vienas puses, un nekustamo īpašumu jautājumu speciālistu, no otras puses. Starp pusēm pastāvošo nevienlīdzību pastiprina fakts, ka no ekonomikas viedokļa šāds līgums ir saistīts ar patērētāja pamatvajadzību, proti, mājokļa nodrošināšanu, un tas ir par summām, kuras bieži vien ir viena no ievērojamākajām īrnieka budžeta izdevumu pozīcijām, un papildus tam no juridiskā viedokļa šis līgums parasti ietilpst sarežģītā valsts tiesiskajā regulējumā, kuru privātpersonas bieži vien labi nepārzina.

(sal. ar 32. un 34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)