ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

ja piegādātājs pēc Regulas Nr. 1400/2002 stāšanās spēkā ievieš selektīvas izplatīšanas sistēmu, kuras ietvaros, pirmkārt, uz izplatītājiem neattiecas ierobežojums attiecībā uz teritoriju, kurā tie var pārdot preces, uz ko attiecas līgums, un, otrkārt, kurā pilnvarotie remontētāji var ierobežot savas darbības tikai ar remonta un tehniskās apkopes pakalpojumu sniegšanu, tā var būt izplatīšanas tīkla pārveidošana Regulas Nr. 1475/95 5. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā ievilkuma nozīmē. Valsts tiesām un šķīrējtiesām ir jāizvērtē, vai tas tā ir šajā gadījumā, atkarībā no izskatāmā strīda konkrēto faktu kopuma un it īpaši no pierādījumiem, ko šim nolūkam sniedzis piegādātājs.
I-B-2  - 5TIESAS RĪKOJUMS (piektā palāta)
2007. gada 8. martā
Lieta C-237/06 P
Guido Strack
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
Apelācija — Civildienests — Lēmums izbeigt OLAF izmeklēšanu — Ierēdņa 
apgalvojumi par krāpšanu — Ierēdņa tiesības celt prasību
Pilns teksts vācu valodā   .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . II-B-2 - 43
Priekšmets  Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Pirmās instances tiesas 
(pirmā palāta) 2006. gada 22. marta rīkojumu lietā T-4/05 Strack/
K
omisija (Krājums-CDL, I-A-2-83.  lpp.  un II-A-2-361.  lpp.), ar 
ko Pirmās instances tiesa kā nepieņemamu noraidīja prasību 
atcelt lēmumu par Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai ( OLAF) 
izmeklēšanas, kas tika uzsākta pēc prasītāja apgalvojumiem 
par krāpšanu, izbeigšanu, prasību atcelt izmeklēšanas galīgo ziņojumu, kā arī prasību atsākt minēto izmeklēšanu un sagatavot jaunu izmeklēšanas galīgo ziņojumu
N
olēmums  Apelācijas sūdzību noraidīt. Strack atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
I-B-2  - 6KOPSAVILKUMS — LIETA C-237/06 P
Kopsavilkums
Ierēdņi  — Prasība  — Nelabvēlīgs akts  — Jēdziens  — Lēmums izbeigt Eiropas Biroja 
krāpšanas apkarošanai (OLAF) izmeklēšanu
(Civildienesta noteikumu 22.a, 22.b, 90. un 91. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes 
Regula Nr. 1073/1999)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Konkurence

–

Aizliegtas vienošanās

–

Aizliegums

–

Kategoriju atbrīvojums

–

Līgumi mehānisko transportlīdzekļu nozarē

–

Regulas Nr. 1400/2002 stāšanās spēkā (EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 1475/95 5. panta 3. punkta pirmās daļas pirmais ievilkums un Regulas Nr. 1400/2002 10. pants) (sal. ar 22.

–

28. punktu, 31.

–

38. punktu, rezolutīvās daļas 1. un 2. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Handelsgericht Wien – Komisijas 1995. gada 28. jūnija Regulas (EK) Nr. 1475/95 par Līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu dažām mehānisko transportlīdzekļu izplatīšanas un apkalpošanas līgumu kategorijām (OV L 145, 25. lpp.) 5. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā ievilkuma un Komisijas 2002. gada 31. jūlija Regulas (EK) Nr. 1400/2002 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām mehānisko transportlīdzekļu nozarē (OV L 203, 30. lpp.) interpretācija – Izplatīšanas līguma pārtraukšana pēc piegādātāja iniciatīvas ar paziņojumu vienu gadu iepriekš, jo ir vajadzīga visa tīkla vai ievērojamas tā daļas pārveidošana sakarā ar Regulas (EK) Nr. 1400/2002 stāšanos spēkā

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) tas, ka Komisijas 2002. gada 31. jūlija Regula (EK) Nr. 1400/2002 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām mehānisko transportlīdzekļu nozarē ir stājusies spēkā, noteikti nenozīmē, ka ir jāpārveido piegādātāja izplatīšanas tīkls Komisijas 1995. gada 28. jūnija Regulas (EK) Nr. 1475/95 par Līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu dažām mehānisko transportlīdzekļu izplatīšanas un apkalpošanas līgumu kategorijām 5. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā ievilkuma nozīmē. Tomēr šī stāšanās spēkā varēja atkarībā no katra piegādātāja īpašā izplatīšanas tīkla organizācijas nozīmēt, ka ir vajadzīgas tādas pārmaiņas, kas ir faktiska minētā tīkla pārveidošana šī noteikuma nozīmē;

2) ja piegādātājs pēc Regulas Nr. 1400/2002 stāšanās spēkā ievieš selektīvas izplatīšanas sistēmu, kuras ietvaros, pirmkārt, uz izplatītājiem neattiecas ierobežojums attiecībā uz teritoriju, kurā tie var pārdot preces, uz ko attiecas līgums, un, otrkārt, kurā pilnvarotie remontētāji var ierobežot savas darbības tikai ar remonta un tehniskās apkopes pakalpojumu sniegšanu, tā var būt izplatīšanas tīkla pārveidošana Regulas Nr. 1475/95 5. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā ievilkuma nozīmē. Valsts tiesām un šķīrējtiesām ir jāizvērtē, vai tas tā ir šajā gadījumā, atkarībā no izskatāmā strīda konkrēto faktu kopuma un it īpaši no pierādījumiem, ko šim nolūkam sniedzis piegādātājs.
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa

(Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas c) apakšpunkts)

Summary

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas c) apakšpunkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais atbrīvojums attiecas vienīgi uz to preču vēlreizēju pārdošanu, kuras nodokļa maksātājs pirms tam ir iegādājies saskaņā ar šo pašu pantu no nodokļa atbrīvotas darbības vajadzībām, ja uz šo preču sākotnējās iegādes gadījumā samaksāto PVN neattiecās atskaitīšanas tiesības.

(sal. ar 31. punktu un rezolutīvo daļu)
70

Šajā ziņā jāatgādina – lai gan dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai uzturētu sabiedrisko kārtību to teritorijā, kā arī lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā tomēr neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Savienības tiesību piemērošanas jomas. Proti, kā Tiesa jau ir nospriedusi, tiešas atkāpes, kas piemērojamas sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apdraudējuma gadījumos, LESD ir paredzētas tikai skaidri noteiktos izņēmuma gadījumos. No tā nevar secināt, ka LESD paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Savienības tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja, neraugoties uz Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tiktu atzīts šāds izņēmums, tas varētu apdraudēt Savienības tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 214. punkts).
20

Vispārējā tiesa apmierināja arī trešā pamata otro daļu un līdz ar to šo pamatu kopumā, ciktāl prasītājs šajā daļā apgalvoja, ka apstrīdētajā lēmumā esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas izriet no fakta, ka A kandidatūra tika izvēlēta, iecēlējinstitūcijai nesaņemot pareizu informāciju par Carbajo Ferrero profesionālo pieredzi. Vispārējā tiesa pie šī vērtējuma nonāca pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 139. punktā tā bija konstatējusi, ka no ziņojuma par intervijām ar kandidātiem izvilkuma, uz kuru iecēlējinstitūcija balstījusies, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, neizriet, ka Padomdevēja komiteja bija pienācīgi ņēmusi vērā Carbajo Ferrero profesionālo pieredzi Parlamenta Komunikāciju ģenerāldirektorātā, jo minētajā izvilkumā bija vienīgi norādīts, ka viņš bija nodaļas vadītājs šajā direktorātā kopš 2009. gada, un Parlaments neapstrīdēja to, ka patiesībā viņš ir bijis nodaļas vadītājs minētajā ģenerāldirektorātā kopš 1999. gada. Turklāt minētajā izvilkumā nebija minēts fakts, ka Carbajo Ferrero kopš 2018. gada 1. jūnijaad interim pildīja vakantā amata pienākumus.
48

Proti, kā izriet no šī sprieduma 35.–42. punkta, ja pastāv valsts tiesību norma, ar kuru, kā tas ir pamatlietā, ir ieviesta atšķirīga attieksme pret [izdošanas] lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņiem un Savienības pilsoņiem, kas tajā pastāvīgi dzīvo, aizliedzot tikai pirmo minēto personu izdošanu, šai dalībvalstij ir pienākums aktīvi meklēt tāda izdošanai alternatīva pasākuma esamību, kas mazāk aizskar to tiesību un brīvību īstenošanu, kuras šādiem pilsoņiem izriet no LESD 18. un 21. panta, gadījumā, kad trešā valsts attiecībā uz viņiem izdevusi izdošanas lūgumu.
52

No tā izriet, ka rūpība, kas tiek prasīta no nodokļa maksātāja, un pasākumi, ko no tā saprātīgi var gaidīt, lai tas pārliecinātos, ka, veicot attiecīgo iegādi, tas nepiedalās darījumā, kas iesaistīts kāda augšupējā ķēdes posmā esoša uzņēmēja izdarītā krāpšanā, ir atkarīgi no konkrētas lietas apstākļiem un it īpaši no tā, vai pastāv vai nepastāv norādes, kas nodokļa maksātājam viņa veiktās iegādes brīdī dotu pamatu aizdomām par nelikumībām vai krāpšanu. Tādējādi, ja pastāv norādes par krāpšanu, no nodokļa maksātāja var gaidīt lielāku rūpību. Tomēr no nodokļa maksātāja nevar prasīt, lai tas veiktu sarežģītas un padziļinātas pārbaudes, kādas var veikt nodokļu administrācija, izmantojot attiecīgus līdzekļus.
41

Pirmkārt, kā izriet no Tiesas judikatūras, tās dalībvalsts kompetentās iestādes izsniegta oficiāla dokumenta uzrādīšana, kurā partnerattiecības tika noslēgtas, šķiet pietiekama, lai nodrošinātu, ka šīs partnerattiecības ir spēkā pret citas dalībvalsts iestādēm, kas ir atbildīgas par apgādnieka zaudējuma pensijas izmaksu, ja vien nepastāv norādes, ka šī dokumenta pareizību varētu apšaubīt (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1997. gada 2. decembris, Dafeki, C‑336/94, EU:C:1997:579, 19. punkts). Šādā gadījumā jebkuras šaubas no pēdējās minētās dalībvalsts iestāžu puses var novērst, nosūtot informācijas pieprasījumu iestādēm, kas reģistrējušas minētās partnerattiecības, lai pārliecinātos par to autentiskumu.
45

No tā izriet, ka, ņemot vērā dezaktivēto šaujamieroču radīto risku sabiedrības drošībai, to brīva aprite var tikt nodrošināta vienīgi, paredzot stingrus nosacījumus attiecībā uz to dezaktivēšanu un pārliecinoties, ka tā ir veikta atbilstoši Īstenošanas regulas 2015/2403 I pielikumā ietvertajām tehniskajām specifikācijām, kas ir jāpārbauda attiecīgās dalībvalsts norīkotajai verificējošajai iestādei.
18

Otrkārt, tiesvedībā Tiesā Komisija un Grieķijas Republika norādīja, ka, tā kā no Portugāles tiesību aktiem skaidri neizriet, ka ieņēmumi no abonēšanas maksas tiktu izmantoti tikai Portugāles kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu veicināšanai, šī maksa ir jāaplūko, ņemot vērā citas Savienības tiesību normas, nevis tikai LESD 56. pantu. Tādējādi, no vienas puses, Komisija uzskata, ka abonēšanas maksa ir daļa no atbalsta shēmas audiovizuāliem darbiem Komisijas Regulas (ES) Nr. 651/2014 (2014. gada 17. jūnijs), ar ko dažas atbalsta kategorijas atzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu, piemērojot [LESD] 107. un 108. pantu (OV 2014, L 187, 1. lpp.), 54. panta izpratnē. No otras puses, šī iestāde un Grieķijas Republika uzskata, ka abonēšanas maksa atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV 2010, L 95, 1. lpp.), kuras noteikumi ļauj dalībvalstīm noteikt finanšu iemaksas to teritorijā reģistrētajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, ja savākto līdzekļu mērķis ir atbalstīt Eiropas līmeņa darbus.
24

Taču nepieciešamība, lai dokuments, kura izprasīšana tiek lūgta, pastāvētu jau pirms tā pieprasīšanas, šķiet izrietam no Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta pirmās daļas un no 14. apsvēruma formulējuma, kurā ir skaidra atsauce uz “būtisk[iem] pierādījum[iem], kuri ir to rīcībā” un uz “pierādījum[iem] [..] vienīgi pretējās puses vai trešo personu rīcībā”, un tas pēc iesniedzējtiesas uzskata apstiprinot domu, ka pieprasītajam dokumentam ir jāpastāv jau pirms tā pieprasīšanas un nevis jātiek izveidotam pēc tam. Doma par iepriekšēju pastāvēšanu izrietot arī no prasības, ka attiecīgajam pieteikumam jābūt par “attiecīg[ām] pierādījumu kategorij[ām], kas argumentētajā pamatojumā definētas tik precīzi un tik šauri, cik iespējams uz pamatoti pieejamu faktu pamata” atbilstoši šīs direktīvas 5. panta 2. punktam un 16. apsvērumam. Jaunizdotu dokumentu izslēgšanu no to dokumentu saraksta, kuri var tikt pieprasīti saskaņā ar minētās direktīvas 5. pantu, turklāt varot izsecināt arī no tā, ka šajā pantā ir minēta pierādījumu – šajā gadījumā dokumentāru pierādījumu – iesniegšana vai piekļuve tiem, bet tajā nav atsauces uz informācijas, zināšanu vai datu iesniegšanu vai piekļuvi tiem.
26

No sagatavošanas darbiem, kuru rezultātā tika pieņemta minētā konvencija, gan ir izsecināms, ka neviens no priekšlikumiem iekļaut Monreālas konvencijas tekstā tiešu formulējumu ar jēdzienu “psihisks kaitējums” netika atbalstīts. Tomēr, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 41. punktā, no šiem sagatavošanas darbiem izriet arī tas, ka jēdziens “miesas bojājumi” tika izvēlēts, “tādēļ, ka dažās valstīs konkrētos apstākļos ir atlīdzināms psihiskā kaitējuma izraisīts kaitējums, ka šajā jomā attīstās tiesu prakse un ka nav paredzēts iejaukties šajā attīstībā, kas ir atkarīga no tiesu prakses jomās, kas nav saistītas ar starptautiskajiem gaisa pārvadājumiem” (Monreālā 1999. gada 10.–28. maijā notikušās Starptautiskās gaisa tiesību konferences 6. plenārsēdes komitejas 1999. gada 27. maija sanāksmes protokols, I. sēj. – Protokoli, 243. lpp.).
21

Šādos apstākļos Corte d’appello di Venezia (Venēcijas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [Īstenošanas regulas] Nr. 543/2011 5. panta 4. punkts, lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas 5. panta 1. punktu un 8. pantu un ar [Regulas Nr. 1234/2007] 113. un 113.a pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir noteikts pienākums sagatavot pavaddokumentu, norādot tādu svaigu augļu un dārzeņu nosaukumus un izcelsmes valsti, kuri tiek sūtīti fasēti vai ražotāja sagatavotos oriģinālajos iepakojumos, to pārvadāšanas laikā no kādas tirdzniecības sabiedrības izplatīšanas platformas uz tās pašas sabiedrības pārdošanas punktu, neatkarīgi no apstākļa, ka uz vienas iepakojuma puses ir tiešs neizdzēšams marķējums vai iepakojumā iestrādāta vai tam piestiprināta etiķete, kurā ir [Īstenošanas regulas Nr. 543/2011] I nodaļā paredzētās norādāmajā informācijā iekļaujamās ziņas (tostarp norādes ar produktu nosaukumu un izcelsmes valsti), un ka šī informācija ir jānorāda arī tā piegādātāja izrakstītajos rēķinos, no kura sabiedrība – produktu tirgotāja tos ir iegādājusies, kā arī jāuzglabā šīs sabiedrības grāmatvedības dokumentācijā un paziņojumā, kas novietots redzamā vietā transportlīdzeklī, ar kuru produktus pārvadā?”
42

Šajā lietā termiņš iebildumu iesniegšanai pret attiecīgo rīkojumu atbilstoši ZIZ 9. pantam bija astoņas dienas, skaitot no rīkojuma izsniegšanas. Atbilstoši Slovēnijas procesuālajām tiesībām, kuru tvērumu Slovēnijas valdība ir precizējusi atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem rakstveida atbildes sniegšanai, šo termiņu aprēķina nevis no Regulas Nr. 1393/2007 8. panta 1. punktā paredzētā vienas nedēļas termiņa beigām, bet gan no šī rīkojuma izsniegšanas prasītājai pamatlietā, proti, no 2019. gada 30. oktobra, un tas nozīmē, ka šie abi termiņi gandrīz pilnībā pārklājas. Tāpēc prasītāja pamatlietā faktiski nevarēja visu nedēļu, kas tai piešķirta šajā regulā, veltīt pārbaudei, vai ir jāpieņem vai jāatsakās pieņemt attiecīgo tiesas dokumentu, jo šī tiesiskā regulējuma dēļ tai šī paša termiņa laikā attiecīgā gadījumā arī bija jāiesniedz iebildumi pret šo tiesas dokumentu, ja tā to pieņemtu.
102

Tomēr – kā Vispārējā tiesa to ir pamatoti norādījusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 54. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 53. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 75. punktā – tās saiknes juridiskais raksturs, kura vieno pārdzīvojušo laulāto un ierēdni, kas ir miris, neatšķiras atkarībā no tā, vai laulības noslēgšanas datumā ierēdņi veica vai neveica profesionālo darbību, un atkarībā no to iemaksu Savienības pensiju sistēmā apmēra, kuras ir veiktas vai vēl ir jāveic. Tāpat arī, kā Vispārējā tiesa to konstatējusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 57. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 79. punktā, fakts, ka ierēdnis, kas ir miris, pirms vai pēc dienesta attiecību izbeigšanas ir stājies laulībā, nevar būtiski grozīt pārdzīvojušā laulātā situāciju saistībā ar viņa īpašumtiesībām, kurās ietilpst tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju kā aizstājienākumiem.
45

Turklāt Tiesa ir norādījusi – no vienas puses, ir būtiski, ka, lai dokumenta adresāts faktiski varētu izmantot savas tiesības uz aizstāvību, attiecīgais dokuments būtu sagatavots valodā, kuru viņš saprot, bet no otras puses, iesniedzējs nedrīkst ciest no negatīvām sekām, ko izraisa laiku novilcinoša un acīmredzami ļaunprātīga netulkota dokumenta nepieņemšana, ja ir pierādīts, ka tā adresāts saprot valodu, kurā šis dokuments sagatavots. Tātad tiesai, kas izskata lietu pārsūtītājā dalībvalstī, iespēju robežās ir jāaizsargā katra lietas dalībnieka intereses, it īpaši, pārbaudot visus izšķirošos faktiskos apstākļus un pierādījumus, kas konkrēti pierāda adresāta valodu zināšanas (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2016. gada 28. aprīlis, Alta Realitat, C‑384/14, EU:C:2016:316, 78. un 79 punkts).
18

Šī paša rīkojuma 103. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “šajā lietā prasītāja nav pierādījusi, ka attiecīgais pasākums konkrēti ietekmētu tās biedrus vai pat tos, par kuriem ir runa, un vēl jo mazāk, kādas būtu tā sekas attiecībā uz to konkurētspējas situāciju (skat. [pārsūdzētā rīkojuma] 71.–77. punktu). Prasītāja tātad nav pienācīgi pierādījusi, ka [strīdīgais] lēmums var nostādīt tās biedrus nelabvēlīgā konkurences situācijā un ka līdz ar to šis lēmums tieši ietekmē to tiesisko stāvokli, it īpaši to tiesības attiecīgajā tirgū nebūt pakļautiem konkurencei, kas ir izkropļota ar minēto pasākumu”.
20

Otrs – iekšējais – aspekts ir saistīts ar neitralitātes jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda attieksme pret strīda dalībniekiem un to interesēm saistībā ar strīda priekšmetu (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 65. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Phoenix Contact GmbH & Co. KG, no vienas puses, un HARTING Deutschland GmbH & Co. KG un Harting Electric GmbH & Co. KG, no otras puses, par iespējamu Eiropas patenta, kura īpašniece ir Phoenix Contact, pārkāpumu.
44

No tā izriet, ka izpildes tiesu iestādes Eiropas apcietināšanas orderi principā var atteikties izpildīt vienīgi atbilstoši izsmeļoši uzskaitītajiem šajā pamatlēmumā paredzētajiem neizpildes pamatiem un tā izpilde var tikt pakārtota tikai vienam no minētā pamatlēmuma 5. pantā izsmeļoši paredzētajiem nosacījumiem. Līdz ar to, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir princips, izpildes atteikums tiek saprasts kā izņēmums, kas ir jāinterpretē šauri (spriedumi, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 41. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2020. gada 17. decembris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas tiesu iestādes neatkarība), C‑354/20 PPU un C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 37. punkts).
10

Saskaņā ar 3. panta 2. punktu Karaļa 2001. gada 19. aprīļa dekrētā par cilvēkiem paredzētu zāļu paralēlo importu un par cilvēkiem paredzētu un veterināro zāļu paralēlo izplatīšanu (2001. gada 30. maijaMoniteur belge, 17954. lpp.), kas grozīts ar Karaļa 2011. gada 21. janvāra dekrētu (2011. gada 9. februāraMoniteur belge, 9864. lpp.): “Atkāpjoties no 2006. gada 14. decembra Karaļa dekrēta par cilvēkiem paredzētām un veterinārajām zālēm 4. panta 1. punkta pirmās daļas, personai, kas vēlas paralēli importēt zāles, var piešķirt atļauju to darīt, ja tās ir zāles: 1° attiecībā uz kurām izcelsmes dalībvalstī ir šīs dalībvalsts kompetento iestāžu izsniegta tirdzniecības atļauja; 2° attiecībā uz kurām pastāv atsauces zāles; 3° kurām, lai gan tās nav pilnīgi identiskas, salīdzinājumā ar atsauces zālēm ir vismaz: a) tāds pats aktīvo vielu kvalitatīvais un kvantitatīvais sastāvs; b) tādas pašas terapeitiskās indikācijas; c) terapeitiska ekvivalence; d) tāda pati farmaceitiskā forma. Ja ir pierādīts, ka zālēm, attiecībā uz kurām tiek prasīta paralēlās importēšanas atļauja un kuras atbilst pirmās daļas 3. punkta a) un d) apakšpunktam, ir tāds pats palīgvielu kvalitatīvais un kvantitatīvais sastāvs un tās ir ražotas ar to pašu paņēmienu, uzskata, ka šīs zāles atbilst pirmās daļas 3. punkta c) apakšpunktam. Ja Federālā aģentūra konstatē, ka nav pierādīts, ka ir izpildīts pirmās daļas 3. punkta c) apakšpunkta kritērijs, tā lūdz izcelsmes dalībvalsts kompetentajām iestādēm nepieciešamo informāciju, lai varētu spriest par to, vai šis kritērijs ir izpildīts. To, ka pirmās daļas 3. punkta c) apakšpunkta kritērijs ir izpildīts, var pierādīt ar vismaz vienu no turpmāk minētajiem pētījumiem vai eksperimentiem: 1° bioekvivalences pētījumi; 2° klīniskie pētījumi; 3° farmakodinamikas pētījumi cilvēkos; 4° pētījumi par zāļu lokālo pieejamību; 5° šķīdināšanas pētījumi in vitro. Izmantotos pētījumus vai eksperimentus, kas minēti ceturtajā daļā, pielāgo zāļu īpašajām raksturīgajām iezīmēm.”
35

Tiesa jau ir atzinusi, ka pastāv “īpaši apstākļi”, kas, lai novērstu negatīvas sekas, kādas var radīt to tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu neierobežota summēšana, kuras ir iegūtas prombūtnes ilgstošas slimības dēļ laikposmā, pamato to, ka tiek izdarīta atkāpe no noteikuma, saskaņā ar kuru tiesības uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu nevar izbeigties. Šāda atkāpe ir pamatota ar pašu tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu mērķi, kā arī ar vajadzību aizsargāt darba devēju no riska, ka darba ņēmējs var sasummēt pārāk daudzus laikposmus, kuros viņš nav strādājis, un no grūtībām, ko tas varētu radīt darba organizēšanai (spriedums, 2011. gada 22. novembris, KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, 34. un 39. punkts).
37

Šādā skatījumā tāpēc, ka tiek iesniegts vienots maksājuma pieprasījums, kas attiecas uz vairākiem komercdarījumiem, par kuriem nav termiņā saņemta atlīdzība un kurus pienācīgi apstiprina rēķini vai līdzvērtīgi samaksas pieprasījumi, nevar tikt samazināta minimālā fiksētā summa, kas ir jāmaksā kā atlīdzība par atgūšanas izmaksām par katru maksājuma kavējumu. Šāds samazinājums vispirms atņemtu lietderīgo iedarbību šīs direktīvas 6. pantam, kura mērķis, kā uzsvērts iepriekšējā punktā, ir ne tikai atturēt no maksājumu kavējumiem, bet arī ar šīm summām atlīdzināt “kreditoram atgūšanas izmaksas”, jo šīm izmaksām ir tendence palielināties proporcionālu maksājumu skaitam un summām, kuras debitors termiņā nesamaksā. Šāds samazinājums turklāt nozīmētu piešķirt parādniekam atkāpi no minētās direktīvas 6. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām uz fiksētu summu bez “objektīva iemesla”, tādējādi pārkāpjot šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunktu. Visbeidzot – šis samazinājums atbrīvotu parādnieku no tās finansiālā sloga daļas, kas izriet no tā pienākuma par katru laikā nesamaksāto rēķinu samaksāt šī 6. panta 1. punktā paredzēto fiksēto summu 40 EUR.
50

Turklāt šāda interpretācija būtu pretrunā vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principiem, jo tā neļautu garantēt identisku un paredzamu attieksmi pret visiem pieteikumu iesniedzējiem, kuri hronoloģiski atrodas vienādā situācijā, jo tā izraisītu to, ka pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos apmierināšana tiktu padarīta atkarīga galvenokārt no apstākļiem, kuri ir atkarīgi no administrācijas vai valsts tiesas, it īpaši no lielāka vai mazāka ātruma, ar kādu tiek izskatīts starptautiskās aizsardzības pieteikums vai tiek pieņemts nolēmums par prasību, kas celta par lēmumu, ar kuru šāds pieteikums noraidīts, nevis no apstākļiem, kas attiecināmi uz pieteikuma iesniedzēju (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, A un S, C‑550/16, EU:C:2018:248, 56. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).