ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 19. aprīlī ( 1 )

Lieta C‑137/17

Van Gennip BVBA,

Antonius Johannes Maria ten Velde,

Original BVBA,

Antonius Cornelius Ignatius Maria van der Schoot

(Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antverpenes pirmās instances tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2006/123/EK – Direktīva 2007/23/EK – Direktīva 2013/29/ES – Pirotehnisko izstrādājumu laišana tirgū un brīva aprite – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojoši valsts pasākumi – Sabiedriskā kārtība – Kriminālsods – Atļauju sistēma

1. Šajā tiesvedībā, kuras pamatā ir pirotehnisko izstrādājumu mazumtirgotāju kriminālvajāšana, Tiesai ir iespēja izteikties par direktīvu, kas attiecas uz pirotehniskajiem izstrādājumiem, piemērošanas jomu, par valsts tiesību aktu, ar kuriem ierobežo tādu pirotehnisko izstrādājumu pārdošanu, kuru pirotehniskā sastāva ( 2 ) masa pārsniedz vienu kilogramu, atbilstību Savienības tiesībām un par dubultas atļauju sistēmas pirotehnisko izstrādājumu glabāšanai atbilstību Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū ( 3 ).

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Pakalpojumu direktīva

2. Pakalpojumu direktīvas 1. panta 5. punktā ir noteikts: “Šī direktīva neskar dalībvalstu krimināltiesību normas. Dalībvalstis tomēr nedrīkst ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību, piemērojot krimināltiesību normas, kuras īpaši reglamentē vai ietekmē piekļuvi pakalpojumu darbībām vai to veikšanu, tādējādi apejot šajā direktīvā paredzētos noteikumus.”

3. Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu: “Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.”

4. Minētās direktīvas III nodaļas “Pakalpojumu sniedzēju brīvība veikt uzņēmējdarbību” 9. panta “Atļauju sistēmas” 1. punktā ir noteikts: “Dalībvalstis piekļuvei pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai piemēro atļauju sistēmu vienīgi tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) atļauju sistēma nav diskriminējoša pret attiecīgo pakalpojuma sniedzēju; b) vajadzība pēc atļauju sistēmas ir pamatota ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm; c) izvirzīto mērķi nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošu pasākumu palīdzību, jo īpaši tāpēc, ka a posteriori pārbaude būtu pārāk vēla, lai būtu patiesi iedarbīga.”

5. Pakalpojumu direktīvas 10. pantā ir noteikts: “1. Atļauju sistēmas ir balstītas uz kritērijiem, kas liedz kompetentajām iestādēm savas izvērtēšanas tiesības [novērtējuma brīvību] īstenot patvaļīgi. 2. Šā panta 1. punktā minētie kritēriji ir: a) nediskriminējoši; b) pamatoti ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm; c) samērīgi ar sabiedrības interesēm; d) skaidri un nepārprotami; e) objektīvi; f) iepriekš publiskoti; g) pārredzami un pieejami. [..] 7. Šis pants neprasa pārskatīt kompetenču sadalījumu vietējā vai reģionālā līmenī dalībvalstu iestādēs, kas piešķir atļaujas.”

2. Direktīva 2007/23/EK

6. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/23/EK (2007. gada 23. maijs) par pirotehnisko izstrādājumu laišanu tirgū ( 4 ) preambulas 4. apsvērumā ir noteikts: “Padomes Direktīvā 96/82/EK (1996. gada 9. decembris) par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas ( 5 ), nosaka drošības prasības uzņēmumiem, kuros ir sprāgstvielas, tostarp pirotehniskās vielas.”

7. Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts: “1. Šajā direktīvā paredzēti noteikumi, kas nodrošina pirotehnisko izstrādājumu brīvu apriti iekšējā tirgū, vienlaicīgi nodrošinot augstu cilvēku veselības aizsardzības, sabiedrības drošības un aizsardzības un patērētāju drošības līmeni, kā arī ņemot vērā atbilstošos aspektus attiecībā uz vides aizsardzību. 2. Šajā direktīvā noteiktas drošības pamatprasības, kurām pirotehniskajiem izstrādājumiem jāatbilst attiecībā uz to laišanu tirgū. [..]”

8. Minētās direktīvas 2. pantā ir noteikts: “Šajā direktīvā: 1. “Pirotehniskais izstrādājums” ir jebkurš izstrādājums, kas satur sprādzienbīstamas vielas vai sprādzienbīstamus vielu maisījumus, kas paredzēti karstuma, gaismas, skaņas, gāzes vai dūmu, vai šādu efektu kombinācijas radīšanai ar pašpietiekamu eksotermisku ķīmisku reakciju. [..] 3. “Uguņošanas ierīce” ir izklaidei paredzēts pirotehniskais izstrādājums. [..] 8. “Izplatītājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona piegādes ķēdē, kas savas komercdarbības ietvaros laiž pirotehnisko izstrādājumu tirgū. [..]”

9. Direktīvas 2007/23 6. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis neaizliedz, neierobežo vai nekavē tādu pirotehnisko izstrādājumu laišanu tirgū, kas atbilst šīs direktīvas prasībām. 2. Šīs direktīvas nosacījumi neizslēdz dalībvalsts pasākumus sabiedrības drošības vai drošuma, vai sabiedriskās kārtības, vai vides aizsardzības interesēs aizliegt vai ierobežot 2. un 3. klases uguņošanas ierīču, skatuves pirotehnisko izstrādājumu un citu pirotehnisko izstrādājumu turēšanu īpašumā, izmantošanu un/vai pārdošanu plašai sabiedrībai. [..]”

10. Saskaņā ar šīs direktīvas 20. panta pirmo daļu: “Dalībvalstis pieņem noteikumus par sodiem, kas piemērojami par to valstu tiesību aktu noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti atbilstīgi šai direktīvai, un nodrošina to īstenošanu. Noteiktie sodi ir efektīvi, samērīgi un preventīvi.”

3. Direktīva 2013/29/ES

11. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/29/ES (2013. gada 12. jūnijs) par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz pirotehnisko izstrādājumu pieejamību tirgū ( 6 ) 45. pantā ir noteikts: “Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro gadījumos, kad uzņēmēji pārkāpj to valsts tiesību aktu noteikumus, kuri pieņemti, ievērojot šo direktīvu, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to izpildi. Šādi noteikumi smagu pārkāpumu gadījumā var paredzēt kriminālsodu. Paredzētās sankcijas ir iedarbīgas, samērīgas un atturošas.”

B. Beļģijas tiesības

12. Saskaņā ar 1956. gada 28. maijawet betreffende ontplofbare en voor de deflagratie vatbare stoffen en mengsels en de daarmede geladen tuigen (Likums par sprādzienbīstamām un uzliesmojošām vielām un maisījumiem un ar tiem pildītām ietaisēm) ( 7 ) 5. pantu: “Par 1. pantā noteikto noteikumu pārkāpumiem soda ar brīvības atņemšanu no piecpadsmit dienām līdz diviem gadiem un ar naudas sodu no simt frankiem līdz tūkstoš frankiem vai ar vienu no šiem sodiem.”

13. 1958. gada 23. septembrakoninklijk besluit houdende algemeen reglement betreffende het fabriceren, opslaan, onder zich houden, verkopen, vervoeren en gebruiken van springstoffen (Karaļa dekrēts, ar kuru izveido vispārēju sistēmu attiecībā uz sprāgstvielu izgatavošanu, uzkrāšanu, glabāšanu, tirdzniecību, pārvadāšanu un izmantošanu) ( 8 ) 200. pantā ir noteikts: “Nevienu sprāgstvielu, kas pārsniedz sprāgstvielu daudzumu, ko drīkst glabāt ikviens indivīds saskaņā ar 265. pantu, nedrīkst uzglabāt citādi kā vien atļaujā norādītās noliktavās vai glabātavās.”

14. Saskaņā ar šī dekrēta 257. pantu: “Sprāgstvielas, kuru daudzums pārsniedz sprāgstvielu daudzumu, ko drīkst glabāt ikviens indivīds un kas norādīts 265. pantā, drīkst tirgot vienīgi tad, ja ir izpildīti šie nosacījumi: 1° pircējam ir 72. pantā norādītā atļauja veikt pārvadājumus; 2° pircējam ir atļauja šo produktu uzkrāšanai vai pagaidu glabāšanai; 3° pircējs pierāda, ka viņš profesionāli darbojas sprāgstvielu nozarē kā sprāgstvielu ražotājs, tirgotājs vai lietotājs. 2. punktā minēto nosacījumu piemēro vienīgi gadījumā, ja iegādātās preces ir paredzētas uzkrāšanai vai pagaidu glabāšanai Beļģijas teritorijā. Tirgotājs pārbauda un arhivē visus pircēju iesniegtos dokumentus, ar ko apliecina pirmajā daļā minēto prasību izpildīšanu. Šiem dokumentiem vismaz trīs gadus ir jābūt pieejamiem uzrādīšanai Direction générale Qualité et Sécurité du Service public fédéral Économie, P.M.E., Classes moyennes et Énergie [Federālā ekonomikas civildienesta Kvalitātes un drošības ģenerāldirekcijas, MVU, pašnodarbinātie un enerģētika,] darbiniekiem un policijas un tiesu iestāžu darbiniekiem tirdzniecības vietās.”

15. ARS 260. pantā ir noteikts: “Pārdevējiem vienmēr ir jābūt uzglabāšanas atļaujai; tie drīkst glabāt vai pārdot, pat arī nelielā apjomā, tikai tās sprāgstvielas, kas norādītas 261. pantā. Noliktavām ir jābūt izkārtotām un uzturētām tā, kā tas ir noteikts 251. pantā.”

16. Saskaņā ar šī dekrēta 261. pantu: “To sprāgstvielu raksturu un daudzumu, kuras pārdevēji var uzglabāt, katrā īpašajā gadījumā nosaka ar atļaujas rīkojumu, ņemot vērā katras noliktavas drošības līmeni. Šos izstrādājumus drīkst glabāt tikai šādos daudzumos: [..] 2° svētku uguņošanas ierīces un signālraķetes ar to sastāvā esošā [PTS] masu piecdesmit kilogramu apmērā; [..].”

17. Minētā dekrēta 265. pantā ir noteikts: “Atļauja nav nepieciešama, lai glabātu: [..] 7° svētku uguņošanas ierīces un signālraķetes ar to sastāvā esošā [PTS] masu [viena] kilograma apmērā.”

18. ARS 300. panta pirmajā daļā ir noteikts: “Par šī regulējuma noteikumu pārkāpumiem, izņemot 295. pantu, par to rīkojumu pārkāpumiem, kas pieņemti šo noteikumu īstenošanai, kā arī par atļaujas rīkojumu noteikumu pārkāpumiem soda ar sodiem, kas noteikti 1956. gada 28. maija likumā.”

II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

19. Pamatlietā apsūdzētie ir Van Gennip BVBA, Original BVBA, kā arī Antonius ten Velde un Antonius van der Schoot.

20. Original ir uzņēmums, kura juridiskā adrese ir Nīderlandes tuvumā esošajā Olenā [Olen] (Beļģija) un kurš nodarbojas ar svētku uguņošanas ierīču importu, vairumtirdzniecību un izplatīšanu. Šim nolūkam tam tostarp ir divas tirdzniecības vietas Bārlē-Hertogā [Baerle-Duc] (Beļģija) komūnā, kura daļēji atrodas Ziemeļbrabantes [Brabant-Septentrional] (Nīderlande) provincē un robežojas ar Bārles-Naso [Baarle-Nassau] (Nīderlande) komūnu; [šīs tirdzniecības vietas] apsaimnieko Van Gennip, kuras juridiskā adrese ir Bārlē-Hertogā. A. ten Velde un A. van der Schoot, divi Nīderlandes pilsoņi, ir par minētajām tirdzniecības vietām, proti, attiecīgi Zena-Tabak-O-Tiek un Zena-De Bunker, atbildīgās personas.

21. Četriem apsūdzētajiem pamatlietā būtībā ir izvirzītas apsūdzības kā pirotehnisko izstrādājumu mazumtirgotājiem par tādu svētku uguņošanas ierīču uzkrāšanu, kuru PTS masa esot pārsniegusi maksimālo masu, kas norādīta atļaujās, kuras tiem izsniegušas Beļģijas iestādes, par svētku uguņošanas ierīču uzkrāšanu neatļautās vietās un par svētku uguņošanas ierīču, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, pārdošanu privātpersonai, kurai nav piemērotas atļaujas.

22. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka A. ten Velde un A. van der Schoot ir apgalvojuši, ka tāda kriminālatbildības paredzēšana par nodarījumiem, kāda noteikta Beļģijas tiesību aktos, esot pretrunā Direktīvas 2013/29 45. pantam, saskaņā ar kuru kriminālsodu paredz tikai par smagiem pārkāpumiem, un ka neviens no nodarījumiem, kuros viņi tiek apsūdzēti, neesot uzskatāms par šāda rakstura nodarījumu.

23. Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu apsūdzētie un Openbaar ministerie (Prokuratūra, Beļģija) nav vienisprātis par to, vai prasība, ka vienlaikus ir jābūt gan federālajai atļaujai darbībai ar sprāgstvielām, gan reģionālajai vides atļaujai, atbilst Direktīvām 2007/23 un 2013/29, kā arī Pakalpojumu direktīvai. It īpaši daži apsūdzētie apgalvo, ka, ņemot vērā to, ka Beļģijas tiesību akti esot pretrunā Savienības tiesībām, daži no nodarījumiem, kuros tie tiek apsūdzēti, nevarot tikt uzskatīti par prettiesiskiem.

24. Savienības tiesību interpretācija varot ietekmēt to, vai apsūdzētajiem inkriminētajiem nodarījumiem ir vai nav sodāms raksturs.

25. Šajos apstākļos rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antverpenes pirmās instances tiesa, Beļģija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai par “smagiem pārkāpumiem” Direktīvas 2013/29 45. panta izpratnē ir kvalificējami šādi Beļģijas noteikumu par pirotehniskiem izstrādājumiem pārkāpumi: a) pirotehnisko izstrādājumu ar kopējo propelenta [PTS] masu 2,666 kg apmērā pārdošana, pārkāpjot [ARS] 265. panta 7. punktu un 257. pantu, ar ko ir aizliegts pārdot pirotehniskos izstrādājumus, kuru kopējā propelenta [PTS] masa pārsniedz vienu kilogramu, ja patērētāja rīcībā nav uz viņa vārda izsniegta administratīva atļauja glabāt lielāku daudzumu pirotehnisko izstrādājumu; b) noteiktā maksimālā uzglabāšanas daudzuma pārsniegšana un federālajā atļaujā darbībai ar uguņošanas ierīcēm noteikto glabāšanas vietu neievērošana, lai gan jau bija izsniegta reģionālā vides atļauja attiecīgā faktiskā lielākā daudzuma uzkrāšanai attiecīgajās vietās; c) ļoti neliela daudzuma pirotehnisko izstrādājumu īsa pagaidu uzkrāšana vietās, kuras nav īpaši atļaujā norādītas kā piemērotas uzkrāšanai, tāda pirotehnisko izstrādājumu mazumtirdzniecības uzņēmuma teritorijā, kura rīcībā ir gan federālā atļauja darbībai ar uguņošanas ierīcēm, gan reģionālā vides atļauja? 2) Vai pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites principam Direktīvas 2007/23 6. panta 1. punkta izpratnē (tagad – Direktīvas 2013/29 4. panta 1. punkts), vajadzības gadījumā skatītā kopā ar [Pakalpojumu] direktīvas 10. pantu, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru uz direktīvai atbilstošu pirotehnisko izstrādājumu glabāšanas viet[ām] mazumtirdzniecības kontekstā ir attiecināta dubulta prasība, lai būtu izsniegta, pirmkārt, atļauja, pamatojoties uz noteikumiem par sprāgstvielu izgatavošanu, uzkrāšanu, glabāšanu, tirdzniecību, pārvadāšanu un izmantošanu, un, otrkārt, atļauja, pamatojoties uz noteikumiem par vides aizsardzības atļaujām traucējošām ietaisēm, lai gan abām atļauju sistēmām principā ir viens un tas pats nolūks (drošības risku novēršana) un vienā no šīm abām atļauju sistēmām (šajā gadījumā – saistībā ar sprāgstvielām) ir paredzēta (ļoti) zema maksimālā robeža svētku uguņošanas ierīču uzkrāšanai (šajā gadījumā PTS, t.i., aktīvās vielas masu 50 kg apmērā)? 3) Vai pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites principam Direktīvas 2013/29 [..] 4. panta 1. punkta un Direktīvas 2007/23 [..] 6. panta [1]. punkta izpratnē (vajadzības gadījumā skatītiem kopā ar LESD 34., 35. un 36. pantu), skatītiem kopā ar samērīguma principu, pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru patērētājiem ir aizliegts glabāt un izmantot svētku uguņošanas ierīces un ir aizliegts patērētājiem pārdot svētku uguņošanas ierīces (2. un 3. klases uguņošanas ierīces Direktīvas 2007/23 izpratnē), kuru sastāvā kopējais propelenta [PTS] masas daudzums pārsniedz vienu kilogramu?”

III. Mana analīze

A. Par pirmo prejudiciālo jautājumu

26. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa Tiesai jautā, vai nodarījumi, par kuriem apsūdzētajiem pamatlietā ir izvirzītas apsūdzības, ir smagi pārkāpumi Direktīvas 2013/29 45. panta izpratnē.

27. Šajā ziņā, kā vairāki lietas dalībnieki uzsvēra tiesas sēdē, fakti, par kuriem apsūdzētajiem pamatlietā ir izvirzītas apsūdzības, notika laikā no 2010. gada 22. novembra līdz 2013. gada 27. janvārim un tātad pirms Direktīvas 2013/29 pieņemšanas un stāšanās spēkā ( 9 ).

28. Turklāt atšķirībā no Direktīvas 2013/29 45. panta Direktīvas 2007/23 20. pantā nav norādīts, ka dalībvalstis varētu paredzēt kriminālsodu par smagiem pārkāpumiem, bet tikai noteikts, ka šīs pēdējās pieņem noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par to valstu tiesību aktu noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti atbilstīgi šai direktīvai, un ka šīm sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.

29. Šajos apstākļos es uzskatu, ka nav jāinterpretē jēdziens “smagi pārkāpumi”, kas lietots vienīgi Direktīvā 2013/29, jo šī direktīva nav piemērojama pamatlietai ratione temporis.

30. Turklāt, pat ja apgalvotu, ka Direktīvas 2013/29 45. pants ir lex melior, kas jāpiemēro ar atpakaļejošu spēku, jo atšķirībā no Direktīvas 2007/23 20. panta tas ļauj dalībvalstīm paredzēt kriminālsodu vienīgi par smagiem pārkāpumiem, manuprāt, šim apgalvojumam nevar piekrist.

31. Vispirms ir jāuzsver, ka no katras no šīm normām izriet ne tikai tas, ka dalībvalstīm ir pienākums paredzēt sankcijas, kas piemērojamas gadījumos, kad pārkāptas valsts tiesību normas, kuras pieņemtas atbilstoši Direktīvām 2007/23 un 2013/29, bet arī tas, ka šīm sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām ( 10 ).

32. Šis dalībvalstu pienākums izriet no specifiskajām prasībām, kas saistītas ar Savienības tiesību ieviešanu un izpildi. Tā lielākoties ir dalībvalstu ziņā ( 11 ), un, lai garantētu pirotehnisko izstrādājumu regulējuma efektivitāti, tam ir jāpievieno sankciju tiesiskais regulējums, kas ir jānosaka dalībvalstīm ( 12 ).

33. Līdz ar to tādas tiesību normas kā Direktīvas 2007/23 20. pants vai Direktīvas 2013/29 45. pants ir ierastas ( 13 ) Savienības tiesībās, jo tās vienīgi atspoguļo Savienības tiesību ieviešanas un izpildes sui generis raksturu ( 14 ).

34. Tomēr šo normu interpretācija, kuru piedāvā apsūdzētie pamatlietā, tiecas tām piešķirt apjomu, kāda tām nav.

35. Ir jākonstatē, ka šīs normas nenosaka ne kriminālatbildības noteikšanu, ne piemērojamās sankcijas ( 15 ), bet vienīgi norāda, ka tās noteikt ir dalībvalstu pienākums.

36. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Direktīvas 2007/23 un 2013/29 ir pamatotas attiecīgi ar EKL 95. pantu (tagad LESD 114. pants) un LESD 114. pantu, nevis LESD 83. pantu. Līdz ar to atšķirībā no dokumentiem, kas pamatoti ar šo pēdējo tiesību normu, Direktīvās 2007/23 un 2013/29 ir paredzēti noteikumi ar mērķi nodrošināt pirotehnisko izstrādājumu brīvu apriti iekšējā tirgū, nevis noteikumi ar mērķi noteikt minimālos noteikumus kriminālsodam, kas piemērojams par konkrētiem nodarījumiem vai rīcību ( 16 ).

37. Turklāt, ņemot vērā, ka Direktīvas 2007/23 20. pantā nav precizēts to sankciju raksturs, kuras dalībvalstis var noteikt, šī nosacījuma formulējums tām neapšaubāmi ļauj noteikt sankciju raksturu un līdz ar to piemērot kriminālsodu gadījumos, kad ir pārkāpti valsts tiesību akti, kas pieņemti atbilstoši Direktīvai 2007/23 ( 17 ).

38. Visbeidzot šo interpretāciju, manuprāt, neatspēko likumdevēja veiktās izmaiņas formulējumā, izstrādājot Direktīvas 2013/29 45. pantu, jo šis formulējums nevar ierobežot dalībvalstu rīcības brīvību attiecībā uz to sankciju raksturu, kuras noteiktas ar Direktīvas 2007/23 20. pantu ( 18 ).

39. Turpretī ir jāatgādina, ka apstāklis, ka valsts tiesa, formāli izsakoties, prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties uz dažām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu motivācijas pienākas nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu ( 19 ).

40. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā, ka nodarījumi, par kuriem apsūdzētajiem pamatlietā ir izvirzītas apsūdzības, ir notikuši laikā no 2010. gada 22. novembra līdz 2013. gada 27. janvārim, uz tiem ratione temporis attiecas Direktīva 2007/23. Līdz ar to es uzskatu, ka, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, ir jāpārformulē prejudiciālais jautājums, lai noskaidrotu, vai šīs direktīvas 20. pants ļauj dalībvalstīm piemērot kriminālsodu.

41. Kā es jau uzsvēru šo secinājumu 37. punktā, atbilde uz šo jautājumu neapšaubāmi ir apstiprinoša. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai paredzētās sankcijas ir efektīvas, samērīgas un preventīvas.

42. Otrkārt, no otrā prejudiciālā jautājuma izriet, ka iesniedzējtiesa neizslēdz, ka uz Beļģijas dubulto atļauju sistēmu pirotehnisko izstrādājumu glabāšanai pārdošanas nolūkos attiecas Pakalpojumu direktīva. Turklāt divi pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētie pārkāpumi saistībā ar atļaujām, kuras piešķirtas saskaņā ar šo dubulto atļauju sistēmu. Līdz ar to ir jānosaka, vai dalībvalstis var paredzēt kriminālsodu gadījumos, kad ir pārkāpti valsts tiesību akti, ar kuriem tiek regulēta piekļuve pakalpojumiem vai pakalpojumu sniegšana.

43. Tā kā Pakalpojumu direktīvas 1. panta 5. punktā ir noteikts, ka tā neskar dalībvalstu krimināltiesību normas ar nosacījumu, ka tās neapiet šajā direktīvā noteiktās normas, atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša.

44. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka, neesot nepieciešamībai noteikt, vai aplūkojamie pārkāpumi ir smagi pārkāpumi, Direktīvas 2007/23 20. pants un Pakalpojumu direktīvas 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var paredzēt kriminālsodu ar nosacījumu, ka attiecībā uz Direktīvu 2007/23 šis sods ir efektīvs, samērīgs un preventīvs un ka attiecībā uz Pakalpojumu direktīvu ar valsts tiesību normām netiek apieti šīs direktīvas noteikumi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

B. Par otro prejudiciālo jautājumu

45. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa Tiesai jautā, vai pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites principam Direktīvas 2007/23 6. panta 1. punkta izpratnē, vajadzības gadījumā skatītam kopā ar Pakalpojumu direktīvas 10. pantu, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru uz Direktīvai 2007/23 atbilstošu pirotehnisko izstrādājumu glabāšanas vietām mazumtirdzniecības kontekstā ir attiecināta dubulta prasība, lai būtu izsniegta, pirmkārt, atļauja, pamatojoties uz noteikumiem par sprāgstvielu izgatavošanu, uzkrāšanu, glabāšanu, tirdzniecību, pārvadāšanu un izmantošanu, un, otrkārt, atļauja, pamatojoties uz noteikumiem par traucējošām ietaisēm, lai gan abām atļauju sistēmām ir viens un tas pats nolūks, proti, drošības risku novēršana, un vienā no šīm abām atļauju sistēmām ir paredzēta zema maksimālā robeža svētku uguņošanas ierīču uzkrāšanai.

46. Šajā ziņā norādu, ka, lai gan iesniedzējtiesa min Direktīvu 2007/23, kā arī Pakalpojumu direktīvu, es uzskatu, ka aplūkojamie valsts tiesību akti neietilpst pirmās direktīvas piemērošanas jomā.

47. Direktīva 2007/23 regulē darbības ar pirotehniskajiem izstrādājumiem pirms to laišanas tirgū, kā arī to laišanu tirgū. Turpretī glabāšanu tā regulē, ciktāl tai ir tieša ietekme uz šo izstrādājumu īpašībām un drošību. Tādējādi tostarp no Direktīvas 2007/23 preambulas 4. apsvēruma ( 20 ) un no šīs direktīvas 14. panta 1. un 2. punkta izriet, ka šis tiesību akts attiecas uz glabāšanu tikai, ciktāl glabāšanas nosacījumi nedrīkst ietekmēt pirotehniskā izstrādājuma atbilstību minētajā direktīvā noteiktajām drošības pamatprasībām.

48. Savukārt valsts tiesību akti attiecas uz tādu pirotehnisko izstrādājumu glabāšanu, kas atbilst Direktīvas 2007/23 prasībām un ir paredzēti pārdošanai mazumtirdzniecībā.

49. Turklāt, lai arī, protams, ir taisnība, ka šo secinājumu 23. punktā minētā dubultā atļauju sistēma formāli attiecas uz pirotehnisko izstrādājumu glabāšanu, nevis šo izstrādājumu mazumtirdzniecības – kas ir “pakalpojums” Pakalpojumu direktīvas piemērošanas vajadzībām ( 21 ) – uzsākšanu vai veikšanu, pārdošanai paredzēto pirotehnisko izstrādājumu glabāšana ir šīs mazumtirdzniecības obligāts priekšnoteikums.

50. Pirmkārt, no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka aplūkojamās ARS normas attiecas uz “pārdevējiem” un līdz ar to uz glabāšanu pārdošanas nolūkā. Otrkārt, pakļaujot atļaujas saņemšanai tādu pirotehnisku izstrādājumu daudzumu, ko var glabāt saistībā ar mazumtirdzniecību, neapstrīdami tiek ietekmēta gan šīs mazumtirdzniecības uzsākšana, gan veikšana. Tādējādi glabāšanas atļaujas nedošana vai atļauja glabāt ļoti nelielu [daudzumu izstrādājumu] de facto var ierobežot šīs darbības uzsākšanu vai veikšanu.

51. Līdz ar to es uzskatu, ka uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā Pakalpojumu direktīvu, it īpaši tās 10. pantu ( 22 ).

52. Es arī norādu, ka iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma apjoms in fine ir ierobežots, jo tā uzdod jautājumu par Beļģijas dubultās atļauju sistēmas saderību ar Savienības tiesībām, nevis par reģionālās vai federālās sistēmas saderību ar Savienības tiesībām.

53. Šajā ziņā apsūdzēto pamatlietā argumentācija, saskaņā ar kuru abām atļauju sistēmām ir viens un tas pats mērķis, pamatojas uz kļūdainu pieņēmumu.

54. No paskaidrojumiem, ko Beļģijas valdība sniedza tiesas sēdē, izriet, ka apsūdzēto pamatlietā gadījumā pirotehnisko izstrādājumu glabāšanai šo izstrādājumu pārdošanas nolūkā ir nepieciešamas divas atļaujas. Pirmkārt, pašvaldības iestādēm, kuras ir atbildīgas par vides aizsardzību, ir jāizsniedz vides atļauja, ar ko tiek atļauts uzglabāt noteiktu kvotu pirotehnisko izstrādājumu, kuri satur noteiktu kvotu PTS. Otrkārt, ņemot vērā, ka federālās iestādes ir atbildīgas par sabiedrības drošību un veselību, tām pienākas izsniegt glabāšanas atļauju attiecībā uz noteiktu kvotu pirotehnisko izstrādājumu, kas satur noteiktu kvotu PTS.

55. Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvoja apsūdzētie pamatlietā, šīs atļauju sistēmas nepieciešami tiecas sasniegt atšķirīgus mērķus un katras no atļaujām saņemšana ir pakļauta atšķirīgiem kritērijiem. Šajā ziņā, lai gan, protams, ir taisnība, ka kvotas, kas tiek atļautas saskaņā ar šīm atļaujām, var atšķirties, tomēr šīs sistēmas nav pretrunā viena otrai, jo tās atļaujas ievērošana, ar kuru tiek noteikta zemākā kvota, noteikti ietver arī otrās atļaujas ievērošanu.

56. Attiecībā uz aplūkojamās dubultās atļauju sistēmas atbilstību Pakalpojumu direktīvas 10. pantam šīs tiesību normas 1. punktā ir noteikts, ka atļauju sistēmas “ir balstītas uz kritērijiem, kas liedz kompetentajām iestādēm savas izvērtēšanas tiesības [savu novērtējuma brīvību] īstenot patvaļīgi”, savukārt 2. punktā ir uzskaitīti šie kritēriji.

57. Es uzskatu, ka Beļģijas sistēma atbilst šiem kritērijiem.

58. Pirmkārt, ņemot vērā informāciju, kas ir Tiesas rīcībā, pēc manām domām, kritērijus, uz kuriem balstās Beļģijas sistēma, pamato primāri vispārējo interešu apsvērumi, proti, sabiedrības drošības un vides aizsardzība, un, ņemot vērā, ka federālie un reģionālie tiesību akti ir publicēti, tie ir iepriekš publiskoti, pārredzami un pieejami.

59. Otrkārt, šie kritēriji, manuprāt, ir skaidri un nepārprotami. Šajā ziņā, kā es jau iepriekš uzsvēru, abas atļauju sistēmas nepārklājas un tiecas aizsargāt atšķirīgas sabiedrības intereses, līdz ar to nevar apgalvot, ka federālo un reģionālo iestāžu rīcība liktu apšaubīt šo vērtējumu. Turklāt prasība, lai vienlaikus būtu gan federālā atļauja, gan reģionālā atļauja, pati par sevi nevar būt pamats nesaderībai ar Pakalpojumu direktīvu, jo Savienības likumdevējs šīs direktīvas 10. panta 7. punktā ir skaidri norādījis, ka šis pants “neprasa pārskatīt kompetenču sadalījumu vietējā vai reģionālā līmenī dalībvalstu iestādēs, kas piešķir atļaujas”.

60. Treškārt, Tiesas rīcībā esošie elementi man neļauj novērtēt šo kritēriju nediskriminējošo, samērīgo un objektīvo raksturu, līdz ar to tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

61. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka Beļģijas dubultā atļauju sistēma pirotehnisko izstrādājumu glabāšanai nav nesaderīga ar Pakalpojumu direktīvas 10. pantu ar nosacījumu, ka kritēriji, kas regulē kompetento iestāžu novērtējuma brīvības īstenošanu, ir nediskriminējoši, samērīgi un objektīvi, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

C. Par trešo prejudiciālo jautājumu

62. Ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa Tiesai jautā, vai pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites principam, kas izriet no Direktīvām 2007/23 un 2013/29, vajadzības gadījumā skatītām kopā ar LESD 34., 35. un 36. pantu, to skatot kopā ar samērīguma principu, pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, ar ko patērētājiem ir aizliegts glabāt vai izmantot svētku uguņošanas ierīces, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, un ar ko ir aizliegts šīs svētku uguņošanas ierīces pārdot patērētājiem.

63. Pirmām kārtām tiesvedībā Tiesā ir ticis apgalvots, ka Beļģijas tiesību akti ir tehniskie noteikumi Direktīvas 98/34/EK ( 23 ) izpratnē un, ja nav veikta paziņošana Eiropas Komisijai, šie tiesību akti ir nepiemērojami ( 24 ).

64. Tiesas sēdē Beļģijas valdība apgalvoja, ka, ņemot vērā, ka valsts tiesību akti ir pasākums, kas “nepieciešam[s] [..] personu, jo īpaši strādnieku, aizsardzībai preču izmantošanā”, kas minēts Direktīvas 98/34 1. pantā, šī direktīva neesot piemērojama.

65. Mani šī argumentācija nepārliecina.

66. Lai gan ir acīmredzami, kā es to pierādīšu, ka Beļģijas tiesību akti tiecas aizsargāt sabiedrības drošību un personu drošību, šie tiesību akti neattiecas uz preču izmantošanu, bet pārdošanu.

67. Beļģijas valdība arī apgalvoja, ka, ciktāl agrākie tiesību akti noteica, ka pirotehnisko izstrādājumu pārdošanai ir nepieciešams, lai pircējam būtu atļauja, ja aplūkojamā izstrādājuma PTS masa ir 500 g, šajā lietā aplūkojamie tiesību akti esot agrāka pasākuma atvieglojums, kura paziņošana neesot obligāta.

68. Šajā ziņā Tiesa lēma, ka grozījumi, kuri veikti tehnisko noteikumu projektā, kas jau ir paziņots Komisijai atbilstoši Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkta pirmajai daļai, kuros, salīdzinot ar paziņoto projektu, ir ietverts tikai attiecīgā izstrādājuma izmantošanas nosacījumu atvieglojums un kuri tādējādi samazina tehnisko noteikumu iespējamo ietekmi uz tirdzniecību, nav būtiskas projekta izmaiņas, un šādi grozījumi nav pakļauti iepriekšējas paziņošanas pienākumam ( 25 ).

69. Šajā gadījumā Tiesai iesniegtie fakti man neļauj skaidri apgalvot, vai agrākie ierobežojošākie tiesību akti bija paziņoti Komisijai atbilstoši Direktīvai 98/34.

70. Šajos apstākļos es uzskatu, ka iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tā tas bija, un līdz ar to – vai Beļģijas valdība drīkstēja nepaziņot jaunos tiesību aktus.

71. Jebkurā gadījumā Beļģijas tiesiskais regulējums, manuprāt, nav tehniskie noteikumi Direktīvas 98/34 1. panta 11. punkta izpratnē.

72. Tiesas ieskatā, jēdziens “tehniskie noteikumi” attiecas uz četrām pasākumu kategorijām, proti, pirmkārt, “tehniskiem parametriem” Direktīvas 98/34 1. panta 3. punkta izpratnē, otrkārt, “citām prasībām” atbilstoši šīs direktīvas 1. panta 4. punktā ietvertajai definīcijai, treškārt, minētās direktīvas 1. panta 5. punktā norādītajiem “noteikumiem par pakalpojumiem” un, ceturtkārt, “dalībvalstu normatīv[ajiem] un administratīv[ajiem] akt[iem], [..] kas aizliedz preces ražošanu, ievešanu, tirdzniecību vai izmantošanu vai kas aizliedz pakalpojumu sniegšanu vai izmantošanu, vai uzņēmumu kā pakalpojumu sniedzēju”, tās pašas direktīvas 1. panta 11. punkta izpratnē ( 26 ).

73. Šajā ziņā, pirmkārt, es uzskatu, ka aplūkojamais tiesiskais regulējums neietilpst noteikumu par pakalpojumiem kategorijā, jo tas neattiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē.

74. Otrkārt, jēdziens “tehniski parametri” ir parametri, kas ietverti dokumentā, kurš nosaka preces nepieciešamās īpašības, piemēram, nosaukums, ar kuru preci pārdod, iesaiņojums, etiķetēšana, kā arī atbilstības novērtēšanas procedūras. Tiesas ieskatā, šis jēdziens ietver to, ka valsts pasākums noteikti attiecas uz preci vai tās iepakojumu pašiem par sevi un tādējādi ar to ir noteikta kāda no īpašībām, kurai ir jāpiemīt precei ( 27 ). Tomēr Beļģijas tiesību aktos nav atsauces uz pašu preci vai tās iepakojumu, un līdz ar to, kā apgalvoja Komisija tiesas sēdē, šajos tiesību aktos nav noteikta kāda no īpašībām, kurai ir jāpiemīt precei.

75. Treškārt, Tiesa jau ir precizējusi, ka, lai attiecīgos valsts pasākumus varētu kvalificēt kā “citas prasības”, tiem ir jābūt nosacījumiem, kas var būtiski ietekmēt attiecīgās preces sastāvu, raksturu vai tirdzniecību ( 28 ).

76. Aplūkojamais tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka tādu pirotehnisko izstrādājumu, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, pārdošanai ir nepieciešama atļauja, nav prasība, kas noteikta attiecībā uz pašu izstrādājumu, bet gan prasība, kas noteikta uzņēmējiem, un tādējādi to nevar kvalificēt kā “citu prasību” Direktīvas 98/34 izpratnē ( 29 ).

77. Ceturtkārt, attiecībā uz Direktīvas 98/34 1. panta 11. punktā minēto kategoriju, proti, preces ražošanas, ievešanas, tirdzniecības vai izmantošanas aizliegumu, no judikatūras izriet, ka šī tehnisko noteikumu kategorija paredz, ka aplūkojamajiem valsts tiesību aktiem ir acīmredzami jāpārsniedz atsevišķi iespējamie attiecīgās preces izmantošanas ierobežojumi un tādējādi tie nevar būt vienkāršs tās izmantošanas aizliegums. Šī kategorija it īpaši attiecas uz valsts pasākumiem, kas pieļauj tikai ļoti ierobežotu izmantošanu, ko var saprātīgi sagaidīt no attiecīgās preces ( 30 ).

78. Tomēr ir jākonstatē, ka aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums neaizliedz tādu pirotehnisko izstrādājumu, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, pārdošanu, bet gan to pakļauj prasībai, ka pircējam ir nepieciešama atļauja. Līdz ar to šie izstrādājumi var tikt pārdoti patērētājiem, kuriem ir šāda atļauja, kā arī jomas profesionāļiem, tādēļ es uzskatu, ka šis tiesiskais regulējums atļauj ne tikai ļoti ierobežotu tirdzniecību.

79. Otrām kārtām, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, ir jānosaka, vai pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites principam, kas izriet no Direktīvas 2007/23 un 2013/29, vajadzības gadījumā skatītām kopā ar LESD 34., 35. un 36. pantu, tos skatot kopā ar samērīguma principu, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar ko patērētājiem ir aizliegts glabāt vai izmantot svētku uguņošanas ierīces, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, un ar ko ir aizliegts šīs svētku uguņošanas ierīces pārdot patērētājiem.

80. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka A. van der Schoot ir izvirzīta apsūdzība it īpaši par to, ka viņš pārdeva svētku uguņošanas ierīces un signālraķetes tādā daudzumā, kura PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, privātpersonai, kurai nebija tam vajadzīgās atļaujas, ka, ņemot vērā, ka pārkāpums, par kuru šim apsūdzētajam ir izvirzīta apsūdzība, notika 2012. gada 23. decembrī, ratione temporis ir piemērojama Direktīva 2007/23 un ka, iesniedzējtiesas ieskatā, aplūkojamās svētku uguņošanas ierīces ir tirgū laistas 2. un 3. klases uguņošanas ierīces Direktīvas 2007/23 izpratnē.

81. Otrkārt, tā kā ar Direktīvu 2007/23 bija veikta pilnīga to gan materiālo, gan procesuālo noteikumu saskaņošana, kuriem ir jāatbilst pirotehniskajiem izstrādājumiem, lai tos laistu tirgū, un ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu ir garantēta ne tikai pirotehnisko izstrādājumu pirmreizējā piedāvāšana tirgū, bet arī to brīva aprite ( 31 ), ar to saistītais Beļģijas pasākums ir jāvērtē, ņemot vērā minētās direktīvas normas, nevis primārās tiesības ( 32 ).

82. Treškārt, nav nekādu šaubu par to, ka aplūkojamie tiesību akti pēc sava rakstura Direktīvas 2007/23 6. panta izpratnē ierobežo uguņošanas ierīču, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, turēšanu īpašumā, izmantošanu un/vai pārdošanu privātpersonām. Tomēr es uzskatu, ka šie tiesību akti, kā apgalvoja Beļģijas valdība, tiecas aizsargāt šīs tiesību normas 2. punktā minētās pamatintereses, it īpaši sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību vai drošumu ( 33 ).

83. Attiecībā uz tiesību aktu piemērotību tam, lai aizsargātu sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību un drošumu, es uzskatu, ka aplūkojamais pasākums spēj nodrošināt šo mērķu īstenošanu ( 34 ).

84. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši LES 4. pantam un LESD 72. pantam dalībvalstis joprojām ir atbildīgas par sabiedriskās kārtības uzturēšanu savā teritorijā. Tādējādi tās joprojām var brīvi noteikt pasākumus, kas ir piemēroti [sabiedriskās kārtības] uzturēšanai ( 35 ) vai sabiedrības drošības aizsardzībai ( 36 ) atbilstoši valsts vajadzībām un saskaņā ar specifiskajiem laika un vietas apstākļiem.

85. Tomēr atsauce uz sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības vai drošuma izņēmumu ir atkāpe no brīvas aprites pamatprincipa, kurš ir jāinterpretē šauri un kura piemērojamību dalībvalstis nevar noteikt vienpusēji ( 37 ). Dalībvalstu rīcības brīvība līdz ar to ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesībās noteiktās robežas ( 38 ).

86. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir lēmusi, ka, lai varētu atsaukties uz sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību kā pamatojumu, ir jāpastāv patiesiem un pietiekami būtiskiem draudiem, kas skar sabiedrības pamatintereses ( 39 ).

87. Šajā gadījumā nav nekādu šaubu, ka tas, ka pirotehnisko izstrādājumu, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, pārdošana privātpersonām ir pakļauta atļaujas saņemšanai, var novērst draudus sabiedriskajai kārtībai un sabiedrības drošībai.

88. Tā kā pirotehniskajiem izstrādājumiem “ir raksturīga bīstamība” ( 40 ), tie, ņemot vērā to sastāvu, it īpaši attiecībā uz ražojumiem, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, var apdraudēt personu drošību. Turklāt, ņemot vērā pašu šo izstrādājumu raksturu un atkarībā no apstākļiem, kādos tos izmanto, šie izstrādājumi var traucēt sabiedrisko kārtību.

89. Turklāt, tā kā, kā izriet no šo secinājumu 84. punkta, sabiedriskās kārtības un sabiedrības drošības un drošuma aizsardzība ir būtiski saistīta ar laika un vietas apstākļiem, nevar ignorēt faktu, ka tādu pirotehnisko izstrādājumu, kuru PTS masa pārsniedz vienu kilogramu, raksturīgā bīstamība saasinās pašreizējos apstākļos, ko iezīmē terorisma draudi.

90. Šajos apstākļos, manuprāt, ir likumīgi, ka dalībvalstis nosaka, ka privātpersonām, lai iegādātos izstrādājumus, kuru PTS masa pārsniedz zināmu slieksni, ir nepieciešama atļauja, jo, pirmkārt, nav izslēgts, ka šie izstrādājumi paši vai kopā ar citiem izstrādājumiem var tikt izmantoti citiem, nevis svētku mērķiem, un, otrkārt, arī pirotehnisku izstrādājumu ar lielu PTS lietošana pati par sevi pašreizējā kontekstā var izraisīt pūļa un panikas reakciju.

91. Aplūkojamie valsts tiesību akti neapšaubāmi ir tādi, kas var aizsargāt sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību un drošumu, ciktāl tie ļauj kontrolēt un vajadzības gadījumā ierobežot PTS daudzumu, kas ir kādas personas rīcībā.

92. Tajā, kas attiecas uz aplūkojamo valsts tiesību aktu nepieciešamību, ņemot vērā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepilnīgo raksturu, jo iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai un attiecīgā gadījumā kādā mērā valsts tiesību akti ir samērīgi ar sasniedzamo sabiedrisko interešu mērķi ( 41 ), bet Tiesa tai var sniegt norādes, kuras izriet no lietas materiāliem ( 42 ), es tai vienīgi sniegšu analīzi, kuru izmantojot tai būs jāvērtē, vai tiesību akti pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību un drošumu.

93. Pirmkārt, Direktīvas 2007/23 6. panta 2. punkts ir formulēts tā, ka tas piešķir dalībvalstīm plašu rīcības brīvību attiecībā uz šajā tiesību normā minētajiem pasākumiem.

94. Šīs tiesību normas piemērošanas joma ir ļoti plaša, ciktāl iespējamie dalībvalstu mērķi ir dažādi. Pasākumi var būt ne tikai aizliedzoši, bet arī ierobežojoši, un tie var attiekties gan uz atsevišķu pirotehnisku izstrādājumu turēšanu īpašumā, gan uz to lietošanu un pārdošanu.

95. Šo interpretāciju, manuprāt, pastiprina tas, ka ar Direktīvas 2007/23 preambulas 10. apsvērumu ir noteiktas cēloņu un seku attiecības pirmām kārtām starp faktu, ka pirotehnisko izstrādājumu un it īpaši uguņošanas ierīču izmantošanu dažādās dalībvalstīs nosaka ļoti atšķirīgas kultūras paražas un tradīcijas, un otrām kārtām nepieciešamību ļaut dalībvalstīm veikt valsts pasākumus ar mērķi ierobežot dažu klašu pirotehnisko izstrādājumu izmantošanu vai pārdošanu privātpersonām sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ.

96. Otrkārt, tā kā aplūkojamie valsts tiesību akti nenosaka nevienu absolūtu pārdošanas aizliegumu, bet pakļauj šo pārdošanu prasībai, ka patērētājam ir jābūt iepriekšējai atļaujai, tie tiecas ierobežot dažu izstrādājumu pārdošanu patērētājiem. Turklāt šis ierobežojošais pasākums neattiecas uz visiem pirotehniskajiem izstrādājumiem, bet vienīgi uz tiem, kas satur noteiktu bīstamā sastāva, kāds ir PTS, masu.

97. Treškārt, pašreizējos apstākļos tādi mazāk ierobežojoši pasākumi kā reģistrācija pēc tāda izstrādājuma pirkuma, kurš satur noteiktu PTS masu, manuprāt, nav tikpat efektīvi, lai aizsargātu aplūkojamās pamatintereses. Lai arī šāda formalitāte ļauj noteikt, cik lielu daudzumu PTS patērētājs ir iegādājies, tā neļauj ne ierobežot šo daudzumu, ne attiecīgi efektīvi cīnīties ar apdraudējumu pamatinteresēm, uz kurām atsaucās Beļģijas valdība.

98. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, pirmkārt, ka Beļģijas tiesību akti nav tehniskie noteikumi Direktīvas 98/34 izpratnē un, otrkārt, ka šie tiesību akti ierobežo Direktīvas 2007/23 6. panta izpratnē svētku uguņošanas ierīču brīvu apriti, bet tie ir tikuši pieņemti sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības un drošuma apsvērumu dēļ un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu šīs intereses, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

IV. Secinājumi

99. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antverpenes pirmās instances tiesa, Beļģija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/23/EK (2007. gada 23. maijs) par pirotehnisko izstrādājumu laišanu tirgū 20. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var paredzēt kriminālsodu ar nosacījumu, ka šis sods ir efektīvs, samērīgs un preventīvs un ka ar valsts tiesību normām netiek apieti šīs pēdējās direktīvas noteikumi, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai. 2) Pamatlietā aplūkotā dubultā atļauju sistēma pirotehnisko izstrādājumu glabāšanai nav nesaderīga ar Direktīvas 2006/123 10. pantu ar nosacījumu, ka kritēriji, kas regulē kompetento iestāžu novērtējuma brīvības īstenošanu, ir nediskriminējoši, samērīgi un objektīvi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. 3) Tiesību akti, ar kuriem ir noteikts, ka pirotehnisko izstrādājumu, kuru pirotehniskā sastāva masa pārsniedz vienu kilogramu, pārdošanai ir nepieciešams, lai pircējam būtu atļauja, nav tehniskie noteikumi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/34/EK (1998. gada 22. jūnijs), kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/48/EK (1998. gada 20. jūlijs), izpratnē. Šie tiesību akti ierobežo svētku uguņošanas ierīču brīvu apriti Direktīvas 2007/23 6. panta izpratnē, taču tie tiecas aizsargāt sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību un drošumu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo interešu aizsardzībai, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Turpmāk tekstā – “PTS”.

( 3 ) OV 2006, L 376, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “Pakalpojumu direktīva”.

( 4 ) OV 2007, L 154, 1. lpp.

( 5 ) OV 1997, L 10, 13. lpp.

( 6 ) OV 2013, L 178, 27. lpp.

( 7 ) Belgisch Staatsblad, 1956. gada 9. jūnijs, 3990. lpp.

( 8 ) Belgisch Staatsblad, 1958. gada 22. decembris, 9075. lpp. (turpmāk tekstā – “ARS”).

( 9 ) Šajā ziņā es atgādinu, ka Direktīva 2013/29 tika pieņemta 2013. gada 12. jūnijā, ka tā atbilstoši tās 49. pantam stājās spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un ka saskaņā ar tās 48. pantu Direktīva 2007/23 tā tika atcelta 2015. gada 1. jūlijā.

( 10 ) Par to sankciju efektīvo, samērīgo un preventīvo raksturu, kuras dalībvalstīm ir jāpieņem atbilstoši Savienības tiesībām, skat. Hagueneau-Moizard, C., “Sanction nationale du droit communautaire: “Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives””, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Brisele, 2009, 205.–223. lpp.

( 11 ) Šajā ziņā skat. Amsterdamas Līguma Nobeiguma aktam pievienoto Deklarāciju Nr. 43, saskaņā ar kuru “administratīvi [Savienības] tiesību aktu ieviešana principā ir dalībvalstu ziņā atbilstoši to konstitucionālajai sistēmai” (OV 1997, C 340, 140. lpp.). Kā uzsvēris Jean-Paul Jacqué, “tam, ka dalībvalstis ievieš [Savienības] tiesības, ir izšķirīga nozīme. [Savienībai] nav nepieciešamo pilnvaru [Savienības] tiesību tiešai ieviešanai dalībvalstīs” (Jacqué, J.‑P. Droit institutionnel de l’Union européenne. 5. izdevums, Dalloz, Parīze, 2009, 601. lpp.).

( 12 ) Catherine Hagueneau-Moizard uzskata, ka “[Savienības] tiesību faktiskā ietekme ir atkarīga no tā, kā valstis tās piemērojušas” (Hagueneau-Moizard, C. “Sanction nationale du droit communautaire: “Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives””. L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux. Bruylant, Brisele, 2009, 205.–223. lpp., it īpaši 207. lpp.). Šo dalībvalstu pienākumu turklāt pastiprina lojālas sadarbības princips, jo šis princips prasa, lai dalībvalstis īstenotu visus pasākumus, kas nodrošinātu Savienības tiesību aktu piemērojamību un efektivitāti (skat. spriedumu, 1989. gada 21. septembris, Komisija/Grieķija (68/88, EU:C:1989:339, 23. un 24. punkts)).

( 13 ) Piemēram, skat. Padomes Direktīvas 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs), ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV 2000, L 180, 22. lpp.), 15. pantu.

( 14 ) Direktīvas normu, kas paredz, ka sankcijas ir efektīvas, samērīgas un preventīvas, Catherine Hagueneau-Moizard tādējādi ir kvalificējusi par “standarta normu” (Hagueneau-Moizard, C. “Sanction nationale du droit communautaire: “Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives””. L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux. Bruylant, Brisele, 2009, 205.–223. lpp., it īpaši 210. lpp.).

( 15 ) Termins “sankcija” šajā gadījumā te ir lietots ļoti plašā nozīmē, jo tas ietver visus sankciju veidus.

( 16 ) Skat. It īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/57/ES (2014. gada 16. aprīlis) par kriminālsodiem par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (OV 2014, L 173, 179. lpp.), kuras 1. panta 1. punktā ir noteikts: “Šī direktīva nosaka minimālos noteikumus kriminālsodiem par iekšējās informācijas izmantošanu tirdzniecībā, iekšējās informācijas nelikumīgu izpaušanu un tirgus manipulāciju, lai nodrošinātu finanšu tirgu integritāti Savienībā un uzlabotu ieguldītāju aizsardzību un uzticēšanos šiem tirgiem.”

( 17 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 10. jūlijs, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, 37. punkts).

( 18 ) Šajā saistībā ir redzams, ka tas, ka tiek skaidri atzīta dalībvalstu iespēja piemērot kriminālsodu smagu pārkāpumu gadījumā, vispirms bija paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 765/2008 (2008. gada 9. jūlijs), ar ko nosaka akreditācijas un tirgus uzraudzības prasības attiecībā uz produktu tirdzniecību un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 339/93 (OV 2008, L 218, 30. lpp.), 41. pantā un ka kopš tā laika ļoti daudzās direktīvās, [kas attiecas uz] “jauno pieeju tehniskai saskaņošanai un standartizācijai”, ir ietverti nosacījumi, kuru formulējums ir analogs Direktīvas 2013/29 45. panta formulējumam, proti, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/31/ES (2014. gada 26. februāris) par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz neautomātisko svaru pieejamību tirgū (OV 2014, L 96, 107. lpp.) 42. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/53/ES (2014. gada 16. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz radioiekārtu pieejamību tirgū un ar ko atceļ Direktīvu 1999/5/EK (OV 2014, L 153, 62. lpp.), 46. pants vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/68/ES (2014. gada 15. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz spiedieniekārtu pieejamību tirgū (OV 2014, L 189, 164. lpp.) 47. pants.

( 19 ) Skat. manus secinājumus lietā Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:312, 35. punkts).

( 20 ) Direktīvas 2013/29 preambulas 7. apsvērums ir vēl skaidrāks, jo tajā ir norādīts, ka “drošumu uzglabāšanas laikā regulē [..] Direktīva 96/82 [..] un tajā ir izklāstītas drošuma prasības uzņēmumiem, kuros ir sprāgstvielas, tostarp pirotehniskās vielas”.

( 21 ) Spriedums, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 84.–97. punkts).

( 22 ) Šajā ziņā uz aplūkojamajiem valsts tiesību aktiem, ar kuriem glabāšana tiek pakļauta atļaujas saņemšanai, attiecas šī norma un tie nav uzskatāmi par prasību, kas minēta Pakalpojumu direktīvas preambulas 9. apsvērumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 113.–123. punkts)). Turklāt pat tad, ja tiktu apgalvots, ka visi pamatlietas apstākļi ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, Tiesa ir lēmusi, ka šāds apstāklis neliek apšaubīt Pakalpojumu direktīvas III nodaļas piemērojamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 110. punkts)).

( 23 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1998. gada 22. jūnijs), kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā (OV 1998, L 204, 37. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/48/EK (1998. gada 20. jūlijs) (OV 1998, L 217, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 98/34”).

( 24 ) Spriedums, 2007. gada 8. novembris, Schwibbert (C‑20/05, EU:C:2007:652, 38.–42. punkts). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Ivansson u.c. (C‑307/13, EU:C:2014:2058, 48. punkts).

( 25 ) Spriedums, 2010. gada 15. aprīlis, Sandström (C‑433/05, EU:C:2010:184, 47. punkts).

( 26 ) Spriedums, 2017. gada 1. februāris, Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 27 ) Spriedums, 2014. gada 10. jūlijs, Ivansson u.c. (C‑307/13, EU:C:2014:2058, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 28 ) Spriedums, 2016. gada 27. oktobris, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 29 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 21. aprīlis, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, 87. punkts), kā arī 2016. gada 13. oktobris, M. un S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, 29. un 30. punkts).

( 30 ) Spriedumi, 2005. gada 21. aprīlis, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, 76. un 77. punkts), kā arī 2012. gada 19. jūlijs, Fortuna u.c. (C‑213/11, C‑214/11 un C‑217/11, EU:C:2012:495, 31. un 32. punkts).

( 31 ) Manuprāt, tas izriet no 2016. gada 27. oktobra sprieduma Komisija/Vācija (C‑220/15, EU:C:2016:815, 35.–47. punkts) un it īpaši no dotās interpretācijas Direktīvas 2007/23 2. panta 2. punkta un 6. panta piemērojamībai. Tāpat es uzsveru, ka šajā saistībā Tiesa noraidīja Vācijas argumentāciju, saskaņā ar kuru “dalībvalstīm esot kompetence noteikt visus vēlākos [pirotehnisko izstrādājumu] izplatīšanas posmus līdz pārdošanai mazumtirdzniecībā galapatērētājam”.

( 32 ) Spriedums, 2014. gada 10. septembris, Vilniaus energija (C‑423/13, EU:C:2014:2186, 39. punkts).

( 33 ) Savienības tiesībās jēdziens “sabiedrības drošums” tiek lietots reti. Turklāt šis jēdziens, kā ir uzsvēris Savienības likumdevējs Pakalpojumu direktīvas preambulas 41. apsvērumā, norādot, ka ““valsts [sabiedrības] drošības” jēdziens ietver sabiedrības drošuma jautājumus”, nav skaidri nošķirts no “sabiedrības drošības” jēdziena.

( 34 ) Es uzskatu, ka ir jāpārbauda, vai valsts pasākums spēj nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu un nepārsniedz tā īstenošanai nepieciešamo, pat ja samērīguma prasība nav noteikta stricto sensu Direktīvas 2007/23 6. pantā. Ņemot vērā to, ka samērīguma princips, būdams vispārējs tiesību princips, ietekmē Savienības tiesību aktu kopumu un ka dalībvalstu pasākumi, kas ierobežo ar Līgumu aizsargāto pārvietošanās brīvību, ir jāpakļauj samērīguma pārbaudei, es domāju, ka pasākumi, kas pieņemti ar Direktīvas 2007/23 6. panta 2. punktu, kā izņēmumi ir jāpakļauj šādai pārbaudei.

( 35 ) Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:433, 116. punkts, kā arī 61. zemsvītras piezīme).

( 36 ) Ģenerāladvokāta A. Meirā [H. Mayras] izstrādātie apsvērumi secinājumos lietā van Duyn (41/74, nav publicēti, EU:C:1974:123, 1358. lpp.), saskaņā ar kuriem, “ja ir izpildīti nosacījumi, kurus precīzi nosaka atsevišķas [Savienības] tiesību normas [..], vienīgi valstīm ir tiesības veikt pasākumus, kas nepieciešami sabiedrības drošības aizsardzībai to teritorijā, un novērtēt, kas šo drošību varētu apdraudēt”, lai tādējādi sabiedrības drošība “paliek, vismaz šajā brīdī, valsts noteikta un tas atbilst faktiskajai situācijai, ciktāl sabiedrības drošības prasības laikā un telpā mainās atkarībā no valsts”, manuprāt, ir pilnībā aktuāli.

( 37 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 31. janvāris, Komisija/Spānija (C‑503/03, EU:C:2006:74, 45. punkts).

( 38 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 1974. gada 4. decembris, van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, 18. punkts).

( 39 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 1998. gada 29. oktobris, Komisija/Spānija (C‑114/97, EU:C:1998:519, 46. punkts).

( 40 ) Ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumi lietā Komisija/Vācija (C‑220/15, EU:C:2016:534, 50. punkts).

( 41 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 23. oktobris, Schönheit un Becker (C‑4/02 un C‑5/02, EU:C:2003:583, 82. punkts).

( 42 ) Skat. spriedumu, 2010. gada 13. aprīlis, Bressol u.c. (C‑73/08, EU:C:2010:181, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).