ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 25. februārī 1( )

Lieta C‑211/08

Eiropas Komisija

pret

Spānijas Karalisti

Pienākumu neizpilde – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ārvalstīs radušos medicīnisko izdevumu atlīdzināšana – Neplānota stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu izmantošana citā dalībvalstī – Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkts

1. Šajā lietā Eiropas Kopienu Komisija ir iesniegusi Tiesā prasību saskaņā ar EKL 226. pantu, lūdzot atzīt, ka, atsakoties Spānijas valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošajām personām atlīdzināt tām citā dalībvalstī radušos medicīniskos izdevumus tādas ārstēšanās slimnīcā ietvaros, kas notikusi saskaņā ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā ( ), 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, tiktāl, ciktāl dalībvalstī, kurā šie ārstniecības pakalpojumi ir sniegti, piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks par Spānijas tiesību aktos noteikto, Spānijas Karaliste nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības ( )

1) Atbilstošās EK līguma normas

2. EKL 42. panta 1. punktā ir noteikts:

“Padome saskaņā ar 251. pantā ( ) minēto procedūru paredz tādus pasākumus sociālā nodrošinājuma jomā, kas vajadzīgi, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību; šajā nolūkā tā izveido sistēmu, kas nodrošina to, ka migrējošiem darba ņēmējiem un personām, kas ir viņu apgādībā:

a) summē visus laikposmus, ko saskaņā ar dažu valstu tiesību aktiem ņem vērā, lai piešķirtu un saglabātu tiesības saņemt pabalstu un aprēķinātu tā lielumu;

b) maksā pabalstus personām, kas ir dalībvalstu iedzīvotāji.”

3. EKL 49. panta 1. punktā ir noteikts:

“Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.”

2) Atvasinātās tiesības

4. Regula Nr. 1408/71 tika pieņemta saskaņā ar pilnvarojumu, kas Padomei piešķirts ar EKL 42. pantu (iepriekš – Līguma 51. pants), ar mērķi saskaņot dalībvalstu tiesību aktus dažādās sociālā nodrošinājuma jomās, kas paredzētas šajā tiesību normā ( ).

5. Šajā tiesvedībā īpaša nozīme ir šīs regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunktam un c) apakšpunkta i) daļai, kuros paredzēts:

“1. Tādam darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem, attiecīgi ņemot vērā 18. pantu, un

a) kura stāvoklī nepieciešami materiāli pabalsti, kas, personai uzturoties citas dalībvalsts teritorijā, kļūst vajadzīgi medicīnisku iemeslu dēļ, atbilstīgi materiālo pabalstu veidam un gaidāmajam uzturēšanās laikam;

[..]

c) kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,

ir tiesības:

i) uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; kompetentās valsts tiesību akti tomēr reglamentē laika posma ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti [..].”

6. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu, kura nosaukums ir “Institūciju savstarpējie norēķini”:

“1. Pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šo nodaļu nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā, visā pilnībā kompensē.”

7. Ar Regulas Nr. 1408/71 80. pantu Komisijas sastāvā ir izveidota Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvā komisija (turpmāk tekstā – “Administratīvā komisija”), kurā ietilpst katras dalībvalsts valdības pārstāvis. Saskaņā ar 81. pantu Administratīvajai komisijai citu starpā ir šādi pienākumi: nodarboties ar visiem administratīviem jautājumiem un to jautājumu skaidrojumu, kas izriet no šīs regulas ( ), “veicināt un attīstīt sadarbību starp dalībvalstīm sociālā nodrošinājuma jautājumos, jo īpaši attiecībā uz veselības aizsardzību un sociāliem jautājumiem kopīgās interesēs” ( ), un “sekmēt un attīstīt sadarbību starp dalībvalstīm, modernizējot informācijas apmaiņas kārtību” ( ).

8. Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, 21. panta 1. punktā, kura nosaukums ir “Pabalsti natūrā, ja to saņēmējs uzturas dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts”, ir paredzēts:

“1. Lai saņemtu pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, darbinieks vai pašnodarbināta persona iesniedz aprūpes pakalpojumu sniedzējam kompetentās iestādes izdotu dokumentu, kas apliecina viņa tiesības saņemt pabalstus natūrā. Minēto dokumentu noformē saskaņā ar 2. pantu ( ). [..].

Dokumentam, ko kompetentā iestāde katrā atsevišķā gadījumā izdevusi par tiesībām saņemt pabalstus saskaņā ar regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, ir tāds pats spēks attiecībā uz aprūpes pakalpojumu sniedzēju kā attiecīgās valsts pierādījumiem par to personu tiesībām, kas ir apdrošinātas uzturēšanās vietas iestādē.”

9. Regulas Nr. 574/72 34. panta 1. punktā, kura nosaukums ir “Kārtība, atbilstīgi kurai vienas dalībvalsts kompetentā institūcija atlīdzina izdevumus saistībā ar uzturēšanos citā dalībvalstī”, ir paredzēts:

“1. Ja, darbiniekam vai pašnodarbinātai personai uzturoties dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, nav iespējams nokārtot īstenošanas regulas 20. panta 1. un 4. punktā, kā arī 21., 23. un 31. pantā paredzētās formalitātes, pēc pieteikuma iesniegšanas kompetentā institūcija atlīdzina viņa izdevumus saskaņā ar tādām kompensācijas likmēm, ko pārzina kompetentā uzturēšanās vietas institūcija.”

B – Valsts tiesības

10. Lai ieviestu Spānijas Konstitūcijas 43. pantā paredzētās tiesības uz veselības aizsardzību, tika pieņemts 1986. gada 25. aprīļa Vispārīgais likums Nr. 14 par veselības aizsardzību ( ). Saskaņā ar tā 1. panta 2. punktu šādas tiesības ir Spānijas pilsoņiem un ārvalsts pilsoņiem, kuru dzīvesvieta ir valsts teritorijā. 44. un nākamajos pantos ir paredzēta no valsts struktūrām un dienestiem, kuri valsts un autonomo kopienu līmenī nodrošina veselības aprūpi, sastāvošas valsts veselības aizsardzības sistēmas izveide. Pakalpojumi, kas šīs sistēmas ietvaros tiek sniegti tajā ietilpstošajām personām, ir bezmaksas.

11. Likuma Nr. 14/1986 normas ir papildinātas ar 2003. gada 23. maija Likumu Nr. 16 par valsts veselības aizsardzības sistēmas saskaņotību un kvalitātes nodrošināšanu ( ).

12. Karaliskā 2006. gada 15. septembra Dekrēta Nr. 1030, ar ko izveidota valsts veselības aizsardzības sistēmas kopējo pakalpojumu nomenklatūra, kā arī noteikta tās atjaunošanas kārtība ( ), 4. panta 3. punktā ir paredzēts:

“Jebkādus vispārīgos pakalpojumus drīkst sniegt tikai valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstoši vai tās ietvaros attiecīgus līgumus noslēgušie centri, struktūras un dienesti, izņemot dzīvības apdraudējuma situācijas, kad tiek pierādīts, ka nav bijis iespējams izmantot šajā sistēmā ietilpstošo struktūru sniegtos pakalpojumus. Steidzamas, neatliekamas un dzīvībai svarīgas veselības aprūpes, ko nodrošinājušas valsts veselības aizsardzības sistēmā neietilpstošas iestādes, gadījumos ar šo veselības aprūpi saistītie izdevumi tiek atlīdzināti, ja tiek pierādīts, ka šīs sistēmas nodrošinātos pakalpojumus nebija iespējams izmantot samērīgā laika posmā un ja šis izņēmums nav nepareizi vai ļaunprātīgi izmantots, ņemot vērā arī to starptautisko konvenciju noteikumus, kuru dalībvalsts ir Spānija, vai valsts tiesību normas, kas reglamentē veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanas kārtību ārvalstīs saņemtu pakalpojumu gadījumā.”

13. Saskaņā ar Vispārīgo likumu par sociālo nodrošinājumu ( ) veselības aprūpes pakalpojumi valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām tiek nodrošināti valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros.

14. Kā savā iebildumu rakstā precizējusi Spānijas valdība, nav tādu valsts tiesību normu, kas vispārīgā veidā reglamentētu kārtību, atbilstīgi kurai attiecīgās institūcijas atlīdzina Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajai personai saistībā ar citā dalībvalstī saņemtajiem veselības aprūpes pakalpojumiem radušos izdevumus; tādējādi to reglamentē vienīgi šajā jomā pieņemtās Kopienu regulas un Spānijas noslēgtie divpusējie nolīgumi par šo regulu īstenošanu ( ).

15. Šo izdevumu atlīdzināšana tieši apdrošinātajai personai savukārt ir paredzēta tikai Regulas Nr. 574/72 34. pantā minētajā gadījumā, proti, ja dzīvesvietas dalībvalstī nav tikušas izpildītas šajā regulā prasītās formalitātes. Šajā sakarā Valsts sociālā nodrošinājuma institūta Apkārtrakstā Nr. 11/92 ( ), ar kuru paredzēts ieviest iepriekš minēto 34. pantu, ir noteikts:

“[..] Spānijas Valsts sociālā nodrošinājuma institūta reģionālajām nodaļām ir pienākums tieši atlīdzināt izdevumus ieinteresētajām personām, attiecīgā gadījumā ņemot vērā uzturēšanās vietas iestādes, kurai ir jānovērtē vai jākonstatē neatliekamas vajadzības esamība, kas ir tiesību uz apdrošināšanu priekšnosacījums, piemērotās likmes. Ja vajadzīgās formalitātes ir izpildītas, attiecīgā summa ir jāpārskaita kompetentajai ārvalsts iestādei saskaņā ar iestāžu savstarpējo norēķinu sistēmu.”

II – Pirmstiesas procedūra, tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

16. Pārkāpuma procedūra tika uzsākta saistībā ar sūdzību, kas tika saņemta no Francijas pilsoņa Šolē [Chollet], kurš dzīvo Spānijā un ir Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks. Šolē savā sūdzībā bija norādījis, ka Spānijas kompetentā iestāde ir noraidījusi saistībā ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, ko viņš bija saņēmis uzturēšanās Francijā laikā, iesniegto lūgumu atlīdzināt to izdevumu daļu, kuru viņš bija samaksājis atbilstoši dzīvesvietas valsts iestādes saskaņā ar Francijas tiesību aktiem izrakstītajam rēķinam (tā sauktais “ticket modérateur”). Pēc pirmā informācijas pieprasījuma nosūtīšanas Komisija 2006. gada 18. oktobrī nosūtīja Spānijas iestādēm brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja, ka Spānijas tiesību aktos paredzētā ar veselības aprūpes pakalpojumiem, ko valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstoša persona saņēmusi citā dalībvalstī, saistīto izdevumu atlīdzināšanas kārtība pārkāpj EKL 49. pantu. Spānijas iestādes atbildēja ar 2006. gada 29. decembra vēstuli, kurā apstrīdēja izvirzītos iebildumus. Tā kā Komisijai Spānijas iestāžu sniegtā atbilde nešķita apmierinoša, tā 2007. gada 19. jūlijā nosūtīja Spānijas iestādēm argumentētu atzinumu, kurā atkārtoti norādīja brīdinājuma vēstulē ietvertos iebildumus un lūdza attiecīgo dalībvalsti divu mēneši laikā veikt vajadzīgos pasākumus, lai izbeigtu šo pārkāpumu. Ar 2007. gada 19. septembra vēstuli Spānijas iestādes atbildēja uz argumentēto atzinumu, atkārtojot savu nostāju, atbilstoši kurai strīdīgie tiesību akti ir saderīgi ar Līgumu.

17. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 20. maijā, Komisija cēla prasību, kura tiek izskatīta šajā lietā, lūdzot Tiesai:

– atzīt, ka, atsakoties Spānijas valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošajām personām atlīdzināt tām citā dalībvalstī radušos medicīniskos izdevumus tādas ārstēšanās slimnīcā ietvaros, kas notikusi saskaņā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, tiktāl, ciktāl dalībvalstī, kurā šie ārstniecības pakalpojumi ir sniegti, piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks par Spānijas tiesību aktos noteikto, Spānijas Karaliste nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus;

– piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18. Spānijas Karaliste lūdz Tiesai prasību noraidīt un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 23. oktobra rīkojumu Beļģijas Karalistei, Somijas Republikai, Apvienotajai Karalistei un Dānijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Spānijas Karalistes prasījumu atbalstam. Lietas dalībnieku un Beļģijas, Dānijas un Apvienotās Karalistes valdību pārstāvji tika uzklausīti 2009. gada 24. novembra tiesas sēdē.

III – Vērtējums

A – Par prasības pieņemamību

20. Spānijas Karaliste, ko atbalsta Beļģijas Karaliste, apstrīd prasības pieņemamību vairāku iemeslu dēļ, kurus iespējams rezumēt šādi: 1) prasībā ietvertie prasījumi ir neskaidri, neatbilst Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punktā paredzētajām prasībām, turklāt Tiesā Komisija esot, pirmkārt, grozījusi pirmstiesas procedūrā noteikto pārkāpuma priekšmetu un, otrkārt, replikas rakstā būtiski grozījusi petitum; 2) prasība ir nelietderīga un neatbilstoša, kā arī tā ir uzskatāma par procedūras ļaunprātīgu izmantošanu, jo valstij atbildētājai inkriminētais Līguma pārkāpums ir radies Kopienu atvasināto tiesību normu piemērošanas rezultātā.

1) Par prasībā ietverto prasījumu neskaidro raksturu, kā arī pārkāpuma procedūras priekšmeta un petitum izmaiņām

21. Spānijas valdība, pirmkārt, norāda uz Komisijas izvirzīto prasījumu neatbilstību Reglamenta 38. panta 1. punktam. Neskaidrība it īpaši esot radusies sakarā ar atsauci uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā ir ietverta atsauce uz Kopienu tiesiskā regulējuma sociālā nodrošinājuma jomā pārkāpumu, lai gan procedūras administratīvajā stadijā Komisija bija inkriminējusi Spānijas Karalistei vienīgi EKL 49. panta pārkāpumu. Spānijas valdība piebilst, ka Komisija kādā savas prasības rindkopā ir apgalvojusi, ka Spānijas tiesiskais regulējums ir pretrunā Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktam. No šī apgalvojuma – tāpat kā no apgalvojuma par iespējamo Karaļa dekrēta Nr. 1030/2006 4. panta 3. punkta neatbilstību EKL 49. pantam, kas pausts gan pirmstiesas procedūras laikā, gan prasībā, – Komisija savā replikas rakstā esot atteikusies. Šādos apstākļos Spānijas valdība uzskata, ka tiesvedības stadijā ir būtiski izmainīts pārkāpuma procedūras priekšmets, kā arī petitum. Visbeidzot Spānijas valdība norāda, ka gadījumā, ja prasība ir saprotama tādējādi, ka tā patiesībā attiecas uz Regulas Nr. 574/72 34. panta pārkāpumu, tā ir atzīstama par nepieņemamu, jo tās pamatā ir novēloti izvirzīts iebildums. Beļģijas Karaliste turklāt norāda, ka Komisija savā prasībā ir izvirzījusi EKL 49. panta pārkāpumu, par ko pirmstiesas procedūras laikā Spānijai nebija izteikti iebildumi.

22. Šie apgalvojumi, manuprāt, nav pamatoti.

23. No lietas materiāliem nepārprotami izriet, ka Komisija jau no paša sākuma ir inkriminējusi Spānijai tikai EKL 49. panta pārkāpumu un ka šis pārkāpums ir saistīts ar to, ka Spānijas tiesību sistēmā nav paredzēts tādu izdevumu atlīdzināšanas mehānisms, kas valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošām personām radušies neplānotu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu saņemšanas gadījumā īslaicīgas uzturēšanās citā dalībvalstī ietvaros, tiktāl, ciktāl šajā dalībvalstī piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks par Spānijas sistēmā paredzēto.

24. Tāpat ir skaidrs, ka, formulējot šo iebildumu, Komisija gan administratīvās procedūras laikā, gan prasībā ir atsaukusies uz tādu atlīdzināšanas kārtību, kas atšķiras gan no Regulas Nr. 1408/71 36. pantā paredzētās iestāžu savstarpējās norēķināšanās kārtības, gan no tiešās atlīdzināšanas valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām kārtības, kas paredzēta Regulas Nr. 574/72 34. pantā, gadījumos, ja hospitalizēšana ir notikusi, neievērojot paredzētās prasības. Komisija uzskata, ka tiesības uz šo atlīdzināšanu, kas papildina iepriekš minētajās regulās paredzēto, izriet no EKL 49. panta.

25. Attiecībā uz administratīvās procedūras materiālos, kā arī prasībā ietverto atsauci uz Karaļa dekrēta Nr. 1030/2006 4. panta 3. punktu, kas replikas rakstā tomēr nav ietverta, Komisijas pausto pārmetumu pamatā ir tas, ka šis noteikums, izņemot ierobežotus gadījumus, neiekļauj tiesības uz tādu izdevumu atlīdzināšanu, kas saistīti ar valsts veselības aizsardzības sistēmā neietilpstošās iestādēs saņemtu veselības aprūpi, kā arī secinājums par to, ka uz papildu atlīdzināšanu, kas ir procedūras priekšmets, šie izņēmumi neattiecas. Pretēji Spānijas valdības apgalvotajam Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru šī tiesību norma liecina par tiesību uz šāda veida atlīdzināšanu neesamību Spānijas tiesību sistēmā, dažādajās procedūras stadijās ir palicis praktiski nemainīgs. Turklāt man tas šķiet pilnībā saderīgs ar jau sākotnēji pret Spānijas Karalisti vērstā iebilduma priekšmetu.

26. Tāpat, manuprāt, nav iespējams apgalvot, kā to dara Spānijas valdība, ka Komisija kādā prasības pieteikuma rindkopā, kuras formulējums nenoliedzami ir neveiksmīgs, ir attiecinājusi tiesvedības sakarā ar pienākumu neizpildi priekšmetu uz Kopienu tiesiskā regulējuma sociālā nodrošinājuma jomā pārkāpumu, norādot, ka Karaļa dekrēta Nr. 1030/2006 4. panta 3. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanas joma “tomēr ir daudz ierobežotāka nekā Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā definētā, kā rezultātā lielākajā daļā to gadījumu, uz kuriem tas attiecas, Spānijas iestādes neatzīst tiesības uz citā dalībvalstī radušos stacionārās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu”. Patiesībā, ņemot vērā prasības pieteikumu tā kopumā, nerodas nekādas šaubas, ka atlīdzināšana, uz kuru norādījusi Komisija, ir papildu atlīdzināšana, uz kuru, pēc šīs iestādes domām, Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām ir tiesības atbilstoši EKL 49. pantam, nevis, kā to tieši pretēji apgalvo Spānijas valdība, dažādi atlīdzināšanas veidi, kas paredzēti Regulā Nr. 1408/71 un Nr. 574/72.

27. Attiecībā uz prasības pieteikumā ietverto prasījumu iespējami neskaidro raksturu es norādīšu tikai to, ka Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir vairākkārt minēts gan brīdinājuma vēstulē, gan argumentētajā atzinumā, ar mērķi nodalīt situācijas, uz kurām attiecas prasības pieteikums, t.i., tos gadījumus, kad hospitalizēšana ir notikusi – kā Šolē gadījumā – tādas uzturēšanās citā dalībvalstī laikā, kam ir bijis cits ar veselības aprūpes pakalpojumu saņemšanu nesaistīts mērķis. Šādos apstākļos man nešķiet, ka ir iespējams pamatoti apgalvot, ka prasības pieteikumā izvirzītajos prasījumos ietvertā atsauce uz šo pantu – kas arī ir izdarīta ar mērķi nodalīt attiecīgo faktisko situāciju – var radīt neskaidrības par tā pārkāpuma veidu, kuru Tiesai tiek lūgts konstatēt.

28. Visbeidzot, tā kā ir skaidrs, ka vienīgais Spānijas Karalistei jau no paša sākuma inkriminētais pārkāpums ir saistīts ar EKL 49. pantu, prasība nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tās mērķis ir panākt Regulas Nr. 574/72 34. panta pārkāpuma konstatēšanu, kā to apgalvo Spānijas valdība.

29. Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Spānijas valdības izvirzītais iebildums par to, ka administratīvās procedūras laikā definētais pārkāpuma priekšmets attiecīgās procedūras tiesvedības stadijā ir ticis grozīts, nav pamatots. Tāpat ir noraidāms Beļģijas valdības izvirzītais līdzīgais iebildums, jo tā pamatā ir acīmredzami kļūdains pieņēmums. Iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka nav pamatoti arī Spānijas valdības apgalvojumi par iespējamajiem petitum grozījumiem replikas rakstā un par prasības pieteikumā ietverto prasījumu neskaidro raksturu.

2) Par prasības saskaņā ar EKL 226. pantu celšanas pamatotību un par procedūras ļaunprātīgu izmantošanu

30. Otrkārt, Spānijas Karaliste apgalvo, ka iespējamā EKL 49. panta pārkāpuma, ko tai inkriminējusi Komisija, pamatā ir pats Kopienu tiesiskais regulējums. Tā norāda, ka Spānijas tiesību sistēmā ārstniecības izdevumu atlīdzināšanu valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošām personām procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi ietvaros izskatītajos gadījumos tieši reglamentē Kopienu regulas sociālā nodrošinājuma jomā, jo nav atsevišķu valsts tiesību normu. Līdz ar to tādās situācijās kā Šolē situācija paredzētā aizsardzība atbilstoši Komisijas vēlmēm var tikt nodrošināta, tikai grozot Kopienu tiesisko regulējumu. Spānijas valdība uzskata, ka šādos apstākļos Komisijas vēršanās pret vienu vienīgu dalībvalsti, kas turklāt ir nodrošinājusi pilnīgu atbilstību Kopienu tiesiskajam regulējumam attiecīgajā jomā, ir neatbilstoša un nelietderīga. Izvirzot līdzīgu argumentu, kurš gan nav iekļauts ar prasības nepieņemamību saistītajos pamatos, Spānijas valdība norāda, ka, pat ja tiktu atzīts, ka Šolē gadījumā ir ticis pieļauts Kopienu regulu sociālā nodrošinājuma jomā pārkāpums, par to būtu atbildīga nevis Spānija, bet gan Francija, jo tieši šīs dalībvalsts iestādes, pretēji Regulas Nr. 1408/71 36. pantam, nebija nosūtījušas Spānijas iestādēm rēķinu saistībā ar visiem izdevumiem par Šolē hospitalizāciju. Visbeidzot Spānijas valdība norāda uz šīs tiesvedības, kuras ietvaros Tiesai tiek lūgts atzīt dalībvalsts pārkāpumu jomā, kurā tā līdz šim ir lēmusi tikai prejudiciālās tiesvedības ietvaros, īpašo nozīmīgumu.

31. Šī iebilduma ietvaros Spānijas Karaliste, pirmkārt, apstrīd prasības pieņemamību saistībā ar tās celšanas pamatotību un, otrkārt, izvirza argumentus par procedūras ļaunprātīgu izmantošanu.

32. Attiecībā uz šī iebilduma pirmo daļu pietiek atgādināt, ka Tiesas judikatūrā Komisijai ir atzīta plaša rīcības brīvība EKL 226. panta piemērošanā. Komisijai ir jāieņem lēmums par to, vai ir jāuzsāk pienākumu neizpildes procedūra un kādas attiecīgajai dalībvalstij piedēvējamas darbības vai bezdarbības dēļ šāda procedūra būtu jāuzsāk ( ); tāpat Komisijai ir jāizvērtē nepieciešamība celt prasību Tiesā, lai panāktu šī pārkāpuma konstatēšanu. Ņemot vērā šo rīcības brīvību, Tiesa pastāvīgi ir atturējusies izvērtēt prasības saskaņā ar EKL 226. pantu celšanas lietderīgumu tad, kad dalībvalsts, kas ir atbildētāja, to apstrīd ( ).

33. Attiecībā uz šī iebilduma otro daļu pietiek norādīt, ka Spānijas valdības argumentācijas pamatā esošā apgalvojuma pareizība – proti, ka par strīdīgo pārkāpumu nevar būt atbildīga Spānija, jo tas izriet no atvasināto tiesību noteikumu neatbilstības primārajām tiesībām, – ir jāizvērtē pārkāpuma pastāvēšanas izvērtēšanas brīdī un tātad – prasības izskatīšanas pēc būtības laikā. Katrā ziņā prasība ar mērķi konstatēt, ka dalībvalsts ir pārkāpusi tai kādā primāro tiesību noteikumā paredzētos pienākumus, tiek celta, lai nodrošinātu Līguma ievērošanu, un to nevar uzskatīt par procedūras ļaunprātīgu izmantošanu. Šajā sakarā tam, ka jautājumu, kurš ir šīs prasības priekšmets, Tiesa līdz šim ir izskatījusi tikai prejudiciālās tiesvedības ietvaros, nav pilnīgi nekādas nozīmes un tas nevar liegt Komisijai nodrošināt noteikumu, ko tā uzskata par pārkāptiem, ievērošanu.

34. Līdz ar to uzskatu, ka Spānijas valdības izvirzītais otrais prasības pamats par nepieņemamību ir noraidāms.

3) Secinājums par pieņemamību

35. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka prasība ir pieņemama.

B – Par pienākumu neizpildi

1) Komisijas prasības pamatā esošā Tiesas judikatūra

36. Pirms Komisijas tās prasības pamatojumam izvirzīto argumentu izvērtēšanas vispirms īsumā ir jāaplūko tie posmi, kuru ietvaros Tiesa noteiktos apstākļos un ar noteiktiem ierobežojumiem ir apstiprinājusi dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošu personu tiesības saskaņā ar Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību saņemt citā dalībvalstī radušos ārstniecības izdevumu atlīdzināšanu atbilstoši apdrošināšanas valstī spēkā esošajām likmēm kā papildinājumu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta i) daļā paredzētajai izdevumu atlīdzināšanas kārtībai.

37. Šīs judikatūras pirmsākums ir saistīts ar labi zināmo spriedumu lietā Kohll ( ). Izskatot Luksemburgas Cour de cassation [Kasācijas tiesas] iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tiesvedībā starp Luksemburgas sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošo personu Kolu [Kohll] un Union des caisses de maladie [Slimokašu apvienību] saistībā ar atteikumu atlīdzināt izdevumus, kas šai personai bija radušies sakarā ar zobārstniecības pakalpojumiem, ko šīs personas meita bija saņēmusi Vācijā, Tiesa vispirms precizēja, ka nedz tas fakts, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums skar sociālā nodrošinājuma jomu, nedz tas, ka lēmums par atteikumu var būt saderīgs ar Regulas Nr. 1408/71 22. pantu, nevar izslēgt Līguma noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanu. Vispirms atzīstot ārstniecības pakalpojumu, ko par atlīdzību sniedzis citā dalībvalstī reģistrēts ortodonts, kas neietilpst slimnīcas struktūrā, par pakalpojumu Līguma 60. panta izpratnē (tagad – EKL 50. pants), Tiesa nosprieda, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums attur sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošās personas vērsties pie citā dalībvalstī reģistrētiem ārstniecības pakalpojumu sniedzējiem un tādēļ tas gan attiecībā pret šīm personām, gan pret to pacientiem ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Attiecībā uz iespējamo šāda šķēršļa pamatojumu Tiesa norādīja, pirmkārt, ka tāda atlīdzināšana saskaņā ar apdrošināšanas valstī pastāvošajām likmēm, kādu ir lūdzis Kols, būtiski neietekmē sociālā nodrošinājuma sistēmas finansējumu un, otrkārt, ka šajā lietā nav ticis pierādīts, ka pamata lietā izskatāmais strīdīgais tiesiskais regulējums bija nepieciešams, lai nodrošinātu līdzsvarotus un visiem pieejamus ārstniecības pakalpojumus, uz ko attiecas ar veselības aizsardzības apsvērumiem saistītie izņēmumi saskaņā ar Līguma 56. pantu (tagad – EKL 46. pants). Tiesa līdz ar to secināja, ka “Līguma 59. un 60. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā izdevumu par citā dalībvalstī reģistrēta ortodonta sniegtajiem zobārstniecības pakalpojumiem atlīdzināšana atbilstoši apdrošināšanas valsts likmēm ir atkarīga no apdrošinātās personas sociālā nodrošinājuma iestādes izsniegtās atļaujas”.

38. Tiesa šos principus ir apstiprinājusi arī saistībā ar citiem veselības aprūpes pakalpojumiem, kas nav saistīti ar stacionārās aprūpes pakalpojumiem. Līdz ar to rodas jautājums par šo principu piemērojamību attiecībā uz stacionāri sniegtajiem pakalpojumiem. Šis jautājums tika izskatīts lietā Smits un Peerbooms ( ), kas attiecās uz Nīderlandes veselības apdrošināšanas sistēmu, saskaņā ar kuru veselības aprūpe principā tiek nodrošināta bez maksas, atbilstoši vienošanās starp slimokasēm un veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem sistēmai. Smitsa [Smits] bija lūgusi atlīdzināt izdevumus par kādā Vācijas klīnikā saņemtajiem veselības aprūpes pakalpojumiem, bet Pērbomss [Peerbooms] bija lūdzis atlīdzināt ar kādā Austrijas institūtā izieto speciālo neiroloģisko terapiju saistītos izdevumus. Abos šajos gadījumos prasītāji pamata lietā saņēma atteikumu, kas Smitsas gadījumā bija pamatots ar to, ka arī Nīderlandē ir pietiekamas un adekvātas viņas slimības ārstēšanas iespējas, un Pērbomsa gadījumā – ar ārstniecības eksperimentālo raksturu. Atsaucoties uz judikatūru, kas patiesībā bija mazāk izvērsta, nekā tā vēlējās, Tiesa vispirms nosprieda, ka veselības aprūpes darbības ietilpst Līguma 60. panta piemērošanas jomā, un šajā sakarā nav jānošķir, vai aprūpe ir sniegta slimnīcā vai ārpus tās ( ). Turpinājumā Tiesa precizēja: “medicīnas pakalpojums, kas ir sniegts citā dalībvalstī un par ko ir samaksājis pacients, neaptur Līgumā garantētās pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērojamību vien tā fakta dēļ, ka attiecīgās aprūpes izdevumu kompensācija tiek prasīta, pamatojoties uz citas dalībvalsts tiesību aktiem par veselības apdrošināšanu, kas būtībā paredz pabalstu natūrā” ( ). Tāpat Tiesa norādīja, ka tas apstāklis, ka ārstēšanu slimnīcā tieši finansē veselības apdrošināšanas fondi, pamatojoties uz līgumiem un iepriekš noteiktām taksēm, nekādā gadījumā šādu ārstēšanu nevar izslēgt no pakalpojumu jomas Līguma 60. panta izpratnē ( ). Tiesa līdz ar to atzina attiecīgo valsts tiesisko regulējumu par ierobežojošu. Tomēr tā norādīja, ka prasība saņemt iepriekšēju atļauju, lai valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros tiktu atlīdzināti izdevumi par citā dalībvalstī saņemtajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, šķiet “vienlaicīgi nepieciešams un saprātīgs pasākums”, jo tās pamatā ir divējāda perspektīva, proti, “attiecīgās dalībvalsts teritorijā nodrošināt pietiekamu un nepārtrauktu piekļuvi līdzsvarotam augstas kvalitātes stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu diapazonam” un, “cik vien tas iespējams, izvairīties no finanšu, tehnisko un darbaspēka resursu izšķērdēšanas” ( ).

39. Spriedumā lietā Vanbraekel u.c. ( ), kas tika pasludināts tajā pašā dienā kā spriedums lietā Smits un Peerbooms, Tiesa savai interpretācijai pievienoja vēl vienu elementu. Beļģijas pilsone Dekampa [Descamps], kas bija apdrošināta Beļģijas veselības un invaliditātes obligātās apdrošināšanas sistēmas ietvaros, bija lūgusi atļauju veikt ķirurģisku ortopēdijas operāciju Francijā. Atļauja viņai tika atteikta, pamatojoties uz to, ka viņas lūgums nebija pietiekami pamatots. Neraugoties uz šo atteikumu, Dekampa vienalga veica šo operāciju un pēcāk ierosināja tiesvedību pret slimokasi, kurā viņa bija apdrošināta, lūdzot atlīdzināt radušos izdevumus. Iesniedzējtiesa, vispirms konstatējot, ka attiecīgajai personai adresētais atteikums ir nelikumīgs, vērsās Tiesā, lūdzot precizēt jautājumu par to, kāds izdevumu apmērs ir jāatlīdzina attiecīgajai slimokasei. Vispirms precizējot, ka “tad, kad sociāli apdrošinātā persona, kas iesniegusi atļaujas lūgumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir saņēmusi kompetentās institūcijas atteikumu un ja šī atteikuma nepamatotību vēlāk konstatē [..], šai apdrošinātajai personai ir tiesības tieši no kompetentās institūcijas saņemt kompensāciju par summu, kas atbilst tai, kāda tiktu izmaksāta parastā kārtā, ja atļauja tiktu pareizi izsniegta no paša sākuma” ( ), Tiesa pārbaudīja, vai, ņemot vērā to, ka summa, kas tiktu izmaksāta kā kompensācija, ja tiktu piemēroti Beļģijas tiesību akti, būtu lielāka nekā tā, kas izrietētu no Francijas sistēmas piemērošanas, Dekampas mantiniekiem, kuri šajā laika posmā ir pārņēmuši izvirzīto prasījumu, ir tiesības saskaņā ar noteikumiem par pakalpjumu sniegšanas brīvību papildus pretendēt uz kompensācijas papildinājumu, kas atbilst starpībai starp šiem abiem režīmiem. Tiesa nonāca pie tādiem pašiem secinājumiem kā lietā Smits un Peerbooms gan saistībā ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu atzīšanu par pakalpojumiem, gan saistībā ar attiecīgā tiesiskā regulējuma atzīšanu par ierobežojošu, jo tā rezultātā “apdrošinātā persona, ja tā tiek hospitalizēta citā dalībvalstī, saņem mazāk labvēlīgu nodrošinājumu nekā tad, ja tā šo pašu aprūpi saņem dalībvalstī, kurā tā ir apdrošināta” ( ). Attiecībā uz iespējamo šāda ierobežojuma pamatojumu Tiesa norādīja, pirmkārt, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas secinājumiem Dekampas lūgums atļaut veikt operāciju Francijā tika nelikumīgi noraidīts un, otrkārt, ka viņas mantinieku tiesību saņemt atlīdzināšanas papildinājumu, “kas ir atkarīgs no apdrošināšanas valsts intervences režīma, atzīšana hipotētiski nav saistīta ne ar kādu papildu finansiālo nastu šīs valsts veselības apdrošināšanas sistēmai attiecībā uz kompensāciju, kuru būtu bijis jāizmaksā hospitalizācijas gadījumā šajā valstī” ( ), un ka tam līdz ar to nevarēja būt nozīmīgas ietekmes uz Beļģijas sociālā nodrošinājuma sistēmas finansēšanu. Tiesa secināja, ka “Līguma 59. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja summa, par kādu kompensē uzturēšanās dalībvalstī sniegto stacionāro pakalpojumu izmaksas, kas izriet no šajā dalībvalstī spēkā esošiem noteikumiem, ir mazāka par summu, kas būtu izrietējusi no sociālās apdrošināšanas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanas, ja hospitalizācija būtu notikusi šajā pēdējā valstī, tad kompetentajai institūcijai ir jāpiešķir papildu kompensācija sociāli apdrošinātajai personai” ( ).

40. Spriedumā lietā Müller‑Fauré un van Riet ( ), kas arī bija saistīts ar Nīderlandes veselības apdrošināšanas režīmu, Tiesa atkārtoja spriedumos lietā Kohll, kā arī lietā Smits un Peerbooms nospriesto. Lietā, kas bija pamatā šim spriedumam, Millere‑Forē [Müller‑Fauré], pavadot atvaļinājumu Vācijā, saņēma zobārstniecības pakalpojumus, neizmantojot stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus. Atgriežoties Nīderlandē, viņa lūdza atlīdzināt radušos izdevumus, kas viņai tika atteikts. Savukārt van Rīta [Van Riet] bija lūgusi atļauju veikt artroskopiju Beļģijā. Atļauja viņai tika atteikta, pamatojoties uz to, ka šādu izmeklējumu ir iespējams veikt arī Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošā iestādē. Van Rīta tomēr veica šo operāciju, kas daļēji tika izdarīta stacionāri, un lūdza atlīdzināt tai radušos izdevumus, kas viņai tika atteikts. Tiesa atgādināja, ka prasība par iepriekšējas atļaujas saņemšanu attiecībā uz tādu izdevumu atlīdzināšanu, kas radušies par citā dalībvalstī saņemtajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, ko sniegušas personas vai uzņēmumi, ar kuriem slimokasei nav vienošanās, ir saderīga ar Līguma 59. un 60. pantu, un precizēja, ka atļauju medicīniskas nepieciešamības neesamības dēļ var atteikt tikai tādā gadījumā, “ja tāds pats vai līdzvērtīgs pakalpojums samērīgā laikā ir pieejams iestādē, ar kuru attiecīgajai slimokasei ir līgumattiecības”. Līdz ar to Tiesa atzina, ka katrs konkrētais gadījums ir izvērtējams individuāli, ņemot vērā ieinteresētās personas veselības stāvokli un saņemtās aprūpes steidzamības līmeni ( ). Attiecībā uz izdevumiem par ārvalstīs saņemtiem veselības aprūpes pakalpojumiem, ko sniegušas personas vai uzņēmumi, kas neietilpst slimnīcas struktūrā, Tiesa apstiprināja spriedumā lietā Kohll jau nospriesto, it īpaši noraidot Nīderlandes valdības iebildumus par būtiskām atšķirībām starp attiecīgajā Luksemburgas tiesiskajā regulējumā paredzēto atlīdzināšanas režīmu un tādu sistēmu kā Nīderlandē, kuras pamatā ir pabalstu piešķiršana natūrā.

41. Visbeidzot, lietā, kuras rezultātā tika pasludināts spriedums lietā Watts ( ), bija radies jautājums par to, vai šie Tiesas apstiprinātie principi ir piemērojami arī tādos gadījumos, kad apdrošinātās personas izdevumi, kas saistībā ar stacionāro veselības aprūpi radušies citā dalībvalstī, ir jāatlīdzina tādai iestādei kā Apvienotās Karalistes National Health Service (NHS), kas ietilpst valsts finansētā valsts veselības aizsardzības sistēmā, kuras pamatā ir pakalpojumu bezmaksas rakstura princips. Vatsa [Watts] lūdza izsniegt atļauju saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktu operācijas veikšanai ārvalstīs. Šī atļauja viņai tika atteikta, pamatojoties uz to, ka līdzvērtīgu pacientes ārstēšanu “bez nepamatota nokavējuma” var veikt arī vietējā slimnīcā. Gaidot saistībā ar šo atteikumu ierosinātās tiesvedības iznākumu, Vatsa, kuras veselības stāvoklis šajā laika posmā bija pasliktinājies, par saviem līdzekļiem veica operāciju Francijā. Tiesa nosprieda, ka EKL 49. pants šajā lietā ir piemērojams “neatkarīgi no tā, kā darbojas valsts sistēma, kurā [attiecīgā persona] ir apdrošināta un saskaņā ar kuru vēlāk tiks lūgts atlīdzināt izdevumus par šiem pakalpojumiem” ( ). Atsaucoties uz spriedumiem lietā Smits un Peerbooms, kā arī lietā Müller‑Fauré un van Riet, Tiesa nosprieda, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, kaut arī saskaņā ar šo regulējumu NHS neatlīdzina arī Anglijas un Velsas privātajās struktūrās pacientiem sniegtos stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus ( ). Piemērojot šīs lietas apstākļiem iepriekš minētajos spriedumos attiecībā uz Nīderlandē spēkā esošo vienošanās starp slimokasēm un veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem sistēmu nospriesto, Tiesa apstiprināja, ka tāds valsts pasākums, saskaņā ar kuru pacienta tiesības saņemt stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus citā dalībvalstī uz tās sistēmas rēķina, kurā tas ir apdrošināts, ir pakārtotas iepriekšējas atļaujas saņemšanai, ir saderīgs ar EKL 49. pantu.

2) Komisijas izvirzītais iebildums

42. Komisijas apgalvojums īsumā var tikt izklāstīts šādi.

43. Saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem valsts veselības aizsardzības sistēmā, izņemot “steidzamas, neatliekamas un dzīvībai svarīgas veselības aprūpes” gadījumus, tiek atlīdzināti tikai šajā sistēmā ietilpstošo struktūru sniegtie stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi. Līdz ar to Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā iekļautas personas izdevumi par stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, kas ir uzskatāmi par nepieciešamiem medicīnisku apsvērumu dēļ un kas sniegti īslaicīgas uzturēšanās citā dalībvalstī laikā, saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu netiek atlīdzināti.

44. Šādā gadījumā, kad ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem saistīto izdevumu atlīdzināšanas apmērs, kas piemērojams saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ir nelabvēlīgāks nekā Spānijas tiesību aktos paredzētais, Spānijas iestāžu atteikums atlīdzināt šo starpību var atturēt Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošās personas no došanās uz citu dalībvalsti nolūkā saņemt ar ārstniecības pakalpojumiem nesaistītus pakalpojumus (piemēram, ar izglītību vai tūrismu saistītus pakalpojumus) vai attiecībā uz tām apdrošinātajām personām, kuras jau atrodas citas dalībvalsts teritorijā, pamudināt tās ātrāk atgriezties, lai varētu saņemt bezmaksas stacionāro veselības aprūpi Spānijā. Spānijas tiesību aktiem līdz ar to ir ierobežojoša iedarbība gan uz pakalpojumu sniegšanu, kas sākotnēji ir bijis apdrošinātās personas īslaicīgās došanās uz citu dalībvalsti iemesls, gan uz vēlāko veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu šajā dalībvalstī.

45. Šie ierobežojumi nav pamatojami nedz ar nepieciešamību izvairīties no būtiska Spānijas valsts veselības aizsardzības sistēmas finanšu līdzsvara apdraudējuma, nedz ar nepieciešamību saglabāt efektīvu un visiem pieejamu veselības aizsardzības sistēmu.

46. Komisija secina, ka Spānijas tiesību akti saistībā ar citā dalībvalstī radušos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu šajā gadījumā ir pretrunā EKL 49. pantam.

3) Spānijas Karalistes aizstāvība

47. Pirmkārt, Spānijas valdība nepiekrīt, ka Spānija ir atbildīga par attiecīgo pārkāpumu, un norāda, ka tās valsts tiesību akti ir saderīgi ar Kopienu tiesisko regulējumu migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma jomā, kā arī to, ka Spānijas iestādes ir pareizi piemērojošas Regulu Nr. 1408/71, it īpaši attiecībā pret Šolē.

48. Otrkārt, atsaucoties uz to, ko tā uzskata par pareizu attiecību starp atvasināto tiesību noteikumiem sociālā nodrošinājuma jomā un Līguma noteikumiem par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un pakalpojumu sniegšanas brīvību, Spānijas valdība nepiekrīt EKL 49. panta pārkāpumam Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā reglamentētajos gadījumos.

49. Treškārt, Spānijas Karaliste, kuru ar dažādu argumentu palīdzību atbalsta lietā iestājušās valdības, norāda, ka attiecībā uz to izvirzītais iebildums ir nepamatots. No vienas puses, tā apstrīd, ka šajā lietā ir izpildīti EKL 49. panta piemērošanas nosacījumi. It īpaši: i) pakalpojumi, kas ir ierobežojuma priekšmets, nav pietiekami precīzi identificēti; ii) Komisijas norādītajam ierobežojumam esot tīri hipotētisks raksturs; iii) prasībā nosodītā Spānijas iestāžu rīcība neesot diskriminējoša. No otras puses, Spānijas valdība uzsver, ka gadījumā, ja Komisijas izvirzītais apgalvojums tiktu apstiprināts, tas būtiski ietekmētu valsts veselības aizsardzības sistēmas finanšu stabilitāti un radītu nozīmīgas praktiska rakstura grūtības.

4) Vērtējums

50. Pirms Komisijas apgalvojuma izskatīšanas pēc būtības īsumā ir jāpievēršas Spānijas valdības argumentiem, kas kopsavilkuma veidā apkopoti šo secinājumu 47. un 48. punktā, tiktāl, ciktāl tajos ir ietverti atsevišķi jautājumi par Regulas Nr. 1408/71 piemērošanu un interpretāciju, kuriem ir sākotnējs raksturs.

a) Par sākotnējiem jautājumiem saistībā ar Regulas Nr. 1408/71 piemērošanu un interpretāciju

i) Par iespējamās Spānijas tiesiskā regulējuma atbilstības Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem nozīmi

51. Kā jau iepriekš norādīts saistībā ar prasības pieņemamības pārbaudi, šī prasība attiecas tikai uz EKL 49. panta pārkāpumu. Līdz ar to jautājums par Regulas Nr. 1408/71 noteikumu pareizu piemērošanu Spānijas tiesību sistēmā nav šīs tiesvedības priekšmets. Tādējādi Tiesai nav jāizskata šis jautājums un, neraugoties uz Spānijas valdības šajā sakarā pausto aicinājumu, tai, manuprāt, būtu jāatturas no šī jautājuma izvērtēšanas.

52. Spānijas valdība uzstājīgi apgalvo, ka Spānijas tiesību akti un administratīvā prakse ir pilnībā saderīga ar Kopienu tiesisko regulējumu migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma jomā, jo tā uzskata, ka ar to pietiek, lai noraidītu Komisijas izvirzīto iebildumu.

53. Konkrētāk attiecībā uz Šolē gadījumu tā norāda, ka Spānijas iestādes nekad nav apstrīdējušas viņa tiesības saņemt tajā valstī, kurā viņš īslaicīgi uzturas, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta i) daļā paredzētos pabalstus natūrā un ka Spānijas iestādes šajā nolūkā ir izsniegušas Šolē veidlapu E 111, pamatojoties uz kuru ir notikusi viņa uzturēšanās Francijā.

54. Spānijas valdība savukārt nepiekrīt tam, ka Spānijas iestādēm šī noteikuma pareizas piemērošanas nolūkā esot bijis jāatlīdzina Šolē “ticket modérateur”. Savas nostājas pamatojumam Spānijas valdība norāda, ka Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 36. un 37. punktā ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1408/71 22. pants, kas nereglamentē tādu izdevumu atlīdzināšanu, kas radušies saistībā ar ārstēšanos citā dalībvalstī, nevis apdrošināšanas valstī saskaņā ar dalībvalstī, kurā persona ir apdrošināta, spēkā esošajām likmēm, neliedz, bet arī neparedz šādu atlīdzināšanu, “ja attiecīgās dalībvalsts tiesību akti paredz šādu atlīdzināšanu”. Tomēr Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā šāda veida tiesību akti nepastāv. Līdz ar to Spānijas Karaliste nekādā pārkāpumā neesot vainojama.

55. Atzīšos, ka var rasties zināmas grūtības pilnībā izprast šo manis tikko pieminēto Spānijas valdības apgalvojumu. Tajā, manuprāt, pirmkārt, pilnībā nav ņemts vērā prasības priekšmets, kas, kā iepriekš redzējām, ir tieši tas, ka Spānijas tiesību sistēmā nav paredzēta papildu kompensācija tādos gadījumos kā Šolē gadījums, un, otrkārt, tā pamatā ir acīmredzami tīša Tiesas judikatūras daļēja interpretācija.

56. Būtībā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 36. un 37. punktā, uz kuriem norādīts iebildumu rakstā, Tiesa ir tikai vēlējusies apstiprināt ar Regulas Nr. 1408/71 22. pantu ieviestās sistēmas neitralitāti attiecībā pret iespēju atzīt kādas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām tiesības papildu kompensācijas veidā saņemt citā dalībvalstī radušos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu atbilstoši apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošajām likmēm, nevis, kā uzskata Spānijas valdība, pakārtot arī šīs tiesības nosacījumam par to, ka šādai atlīdzināšanai ir jābūt tieši paredzētai šīs valsts tiesību aktos.

57. Spānijas valdība turklāt nav ņēmusi vērā to, ka pēc tam, kad Tiesa bija atzinusi šo iepriekš minēto neitralitāti, kas turklāt ir minēta jau spriedumos lietā Decker un Kohll ( ) un apstiprināta dažādos citos pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. taisītajos spriedumos, tā saskaņā ar Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību apstiprināja dalībvalstu pienākumu noteiktos gadījumos nodrošināt attiecīgo papildu kompensāciju to sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām.

58. Kā izriet no šo secinājumu 36.–41. punktā minētās judikatūras, citā dalībvalstī, nevis apdrošināšanas dalībvalstī radušos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšana tādējādi ir pakārtota zināma veida duālai sistēmai, kuras ietvaros šo izdevumu atlīdzināšana atbilstoši dalībvalstī, kurā tika sniegti pakalpojumi, spēkā esošajām likmēm, kas paredzēta Regulas Nr. 1408/71 22. pantā, pastāv vienlaicīgi ar tiesībām, kuru pamats ir rodams judikatūrā, uz papildu kompensāciju atbilstoši apdrošināšanas valstī spēkā esošajām likmēm, kas garantēta saskaņā ar Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību. Saskaņā ar šo interpretāciju Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka tas, ka dalībvalsts ir izpildījusi Regulas Nr. 1408/71 prasības, neatbrīvo to no noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību ievērošanas ( ).

59. Šajā tiesvedībā Komisija kritizē Spānijas Karalisti tieši par to, ka tā nav nodrošinājusi atbilstību šiem noteikumiem, jo pienākums paredzēt papildu kompensāciju atbilstoši apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošajām likmēm dalībvalstīm saskaņā ar manis tikko minēto judikatūru pastāv arī tajos konkrētajos apstākļos, saistībā ar kuriem ir celta šī prasība. No tā izriet, ka, ja vien netiek apstrīdēta šī judikatūra (un man nešķiet, ka Spānijas valdība ir apsvērusi šādu iespēju, katrā ziņā ne tieši), aizstāvībai izvirzītais arguments par Spānijas sistēmas atbilstību Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem neļauj nedz izslēgt atbildības piemērošanu Spānijai par pārkāpuma, kas ir šīs prasības priekšmets, izdarīšanu, nedz arī apstrīdēt tā esamību, un tas būtībā ir neefektīvs.

60. Tāpat nav nozīmes arī Spānijas valdības apgalvojumam, ka Spānijas iestādes ir pareizi izvērtējušas Šolē gadījumu, jo ar tā uzturēšanos Francijā saistītie izdevumi, ko kompetentā iestāde atlīdzinājusi uzturēšanās vietas iestādei, katrā ziņā pārsniedz līdzīga ārstniecības pakalpojuma izmaksas Spānijā.

61. Būtībā, kā savos procesuālajos rakstos un tiesas sēdē vairākkārt norādījusi Komisija, Šolē sūdzība bija tikai pārkāpuma procedūras sākumpunkts, un tās priekšmets kopumā bija to ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem saistīto izdevumu atlīdzināšanas režīms, kas Spānijas valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošai personai Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta apstākļos radušies citā dalībvalstī.

ii) Par Regulas Nr. 1408/71 36. panta interpretāciju

62. Spānijas valdība uzskata, ka Šolē Francijā radušos izdevumu neatlīdzināšana nav saistāma ar kādiem trūkumiem Spānijas tiesību aktos, bet gan ar Regulas Nr. 1408/71 36. panta pārkāpumu, ko pieļāvusi attiecīgos pakalpojumus sniegusī Francijas iestāde. Būtībā šī iestāde tā vietā, lai izrakstītu kompetentajai Spānijas iestādei rēķinu par visiem ar Šolē uzturēšanos slimnīcā saistītajiem izdevumiem, kā tas paredzēts šajā noteikumā, “ticket modérateur” veidā ir lūgusi viņam atlīdzināt daļu šo izdevumu.

63. Man šķiet acīmredzams, ka šī Spānijas valdības apgalvojuma pamatā ir kļūdaina Regulas Nr. 1408/71 36. panta interpretācija.

64. Ir tiesa, ka šajā noteikumā ir paredzēts, ka “pabalstus natūrā, ko [..] nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā, visā pilnībā kompensē” ( ). Tomēr šis noteikums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir lasāms kopā ar šīs regulas 22. panta 1. punkta [c) apakšpunkta] i) daļu, saskaņā ar kuru šos pabalstus nodrošina “uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, tā, it kā [šo pabalstu saņēmējs] būtu tajā apdrošināts” ( ).

65. Līdz ar to dzīvesvietas vai uzturēšanās vietas iestādes, kurām ir jānodrošina pabalsti natūrā kādam citas dalībvalsts sistēmā ietilpstošam darba ņēmējam, šīs regulas 22. panta 1. punktā paredzētajos gadījumos to veic saskaņā ar to attiecīgās valsts tiesību aktiem, pamatojoties uz kuriem tiek noteikts pabalsta veids, tā izmaksas kārtība – izņemot tā izmaksas ilgumu ( ) –, kā arī apdrošināšanas seguma apmērs. No tā izriet, ka, ja iestādes, kura nodrošina šos pabalstus, tiesību aktos ir paredzēts – kā tas saistībā ar Šolē hospitalizāciju ir Francijas gadījumā –, ka daļa attiecīgo pakalpojumu izmaksu ir jāatlīdzina to saņēmējam, šie tiesību akti būs piemērojami arī citas dalībvalsts apdrošinātajai personai. Rēķins par šīs daļas samaksu tādējādi netiks izrakstīts kompetentajai iestādei, jo tā nav ietverta šo pakalpojumu sniegušās iestādes izdevumos. Citiem vārdiem sakot, paredzot, ka 22. pantā paredzētā pabalstu nodrošināšana ir pamats kompensēšanai visā pilnībā, Regulas Nr. 1408/71 36. pantā ir ietverta atsauce tikai uz pabalstus izsniegušās iestādes patiešām atlīdzinātajiem izdevumiem ( ).

66. Šo iemeslu dēļ man nešķiet, ka Spānijas valdības izvirzītais arguments, kā tā to apgalvo, varētu būt pamats izslēgt, ka par prasības pieteikumā norādīto pārkāpumu ir atbildīga Spānijas Karaliste.

iii) Par saistību starp Regulu Nr. 1408/71 un Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību

67. Visbeidzot Spānijas valdība, ko šajā jautājumā atbalsta Beļģijas un Dānijas valdības, norāda, ka tiesiskais regulējums migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma jomā, kas pieņemts, pamatojoties uz Līguma noteikumiem par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, ir uzskatāms par speciālajiem tiesību aktiem, kuros precizēts veselības aprūpes pakalpojumiem piemērojamais režīms, tajā pašā laikā ievērojot dalībvalstu suverenitāti attiecībā uz to veselības aizsardzības un sociālā nodrošinājuma sistēmu organizāciju un darbību. Tāpat Spānijas Karaliste principā iebilst pret paplašinātu EKL 49. panta attiecināšanu arī uz veselības aprūpes pakalpojumiem, kas jau tiek reglamentēti Regulā Nr. 1408/71. Tā uzskata, pirmkārt, ka tas nozīmētu nepamatotu Līguma noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību pārākumu pār noteikumiem par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību sociālā nodrošinājuma jomā (tā atsaucas uz EKL 42. pantu) un, otrkārt, ka tas kavētu labāka tiesiskā regulējuma pieņemšanu šajā nozarē. Šajā sakarā Spānijas valdība atgādina, pirmkārt, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvā 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū ( ) (turpmāk tekstā – “Pakalpojumu direktīva”) no tās piemērošanas jomas ir tieši izslēgti veselības aprūpes pakalpojumi ( ) un tās preambulas divdesmit trešajā apsvērumā ir precizēts, ka jautājums par to izdevumu atlīdzināšanu, kas saistīti ar veselības aprūpi, kura sniegta citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā veselības aprūpes pakalpojumu saņēmējs pastāvīgi dzīvo, ir risināms citā Kopienas juridiskajā instrumentā, un, otrkārt, ka Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par pacienta tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē (turpmāk tekstā – “Priekšlikums direktīvai par pacientu tiesībām”) ( ), ar ko paredzēts tuvināt tiesību aktus šajā nozarē, nav paredzētas atkāpes no režīma, kas ieviests ar Regulas Nr. 1408/71 22. pantu.

68. Kaut arī ar šo Spānijas valdības argumentāciju netiek tieši apstrīdēta ar spriedumu lietā Kohll iedibinātā judikatūra, bet tiek apstrīdēta tikai tās iespējamā attiecināšana uz prasībā izskatītajiem gadījumiem, tā arī atkāpjas no Tiesas jau vairākkārt nospriestā.

69. Kā norādījusi Spānija, nenoliedzami ir jāpiekrīt, ka Tiesa vairākkārt ( ) ir atzinusi, ka Kopienu tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci to sociālā nodrošinājuma sistēmu organizēšanā un ka līdz ar to, ja nepastāv saskaņošana Kopienu līmenī un tā kā Regulai Nr. 1408/71 ir tikai koordinējoša funkcija, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka, pirmkārt, nosacījumi tiesībām vai pienākumam pievienoties sociālā nodrošinājuma sistēmai ( ) un, otrkārt, nosacījumi tiesībām uz pabalstiem ( ). Tomēr tā arī ir precizējusi, ka, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības un it īpaši noteikumi brīvas pārvietošanās jomā ( ).

70. Tāpat Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi atšķirību starp mērķiem, ko paredzēts sasniegt ar Kopienu tiesisko regulējumu migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma jomā, no vienas puses, un ar Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību, no otras puses, kā arī atšķirību starp pasākumiem, ar kuru palīdzību šie mērķi attiecīgajās jomās tiek īstenoti. Tādējādi Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1408/71 noteikumu mērķis ir veicināt darba ņēmēju pārvietošanos Kopienā, nodrošinot tiem – attiecībā uz citā dalībvalstī, kas nav apdrošināšanas dalībvalsts, radušos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu – tādu pašu attieksmi, kā šīs valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām. Līguma noteikumu pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā mērķis turpretī ir novērst visus šķēršļus pārrobežos veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanai, piešķirot tām kādas dalībvalsts apdrošinātajām personām, kas vēlas saņemt veselības aprūpes pakalpojumus citā dalībvalstī, tiesības – ar zināmiem nosacījumiem – iegūt tādu pašu apdrošināšanas segumu kā tas, kāds tām būtu, ja šie ārstniecības pakalpojumi būtu saņemti to dzīvesvietas valstī. Līdz ar to, kā jau iepriekš norādīju, runa ir par divām autonomām sistēmām, kas pastāv līdzās viena otrai un palīdz noteikt, kāds režīms ir piemērojams ar veselības aprūpi saistītajiem izdevumiem, kas radušies citā dalībvalstī, nevis apdrošināšanas dalībvalstī.

71. Ir tiesa, ka Kopienu likumdevējs nav paredzējis acīmredzamu robežšķirtni starp abām šīm normatīvajām sistēmām. Regulā Nr. 883/2004, ar kuru tika aizstāta Regula Nr. 1408/71, likumdevējs papildus citā dalībvalstī, kas nav apdrošināšanas valsts, radušos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas sistēmai saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. pantu ir paredzējis atlīdzināšanas sistēmu atbilstoši kompetentās iestādes piemērotajām likmēm, tādējādi pārnesot šo principu no noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību, no kuriem tas judikatūras ietvaros ir radies, uz noteikumiem par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.

72. Tomēr atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 plašajai darbības jomai ar šo darbību netiek apšaubītas starp šo instrumentu un Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību pastāvošās autonomijas un papildu rakstura attiecības, uz ko norādījusi Tiesa. Manuprāt, šo secinājumu neatspēko, bet drīzāk gan apstiprina Priekšlikums direktīvai par pacientu tiesībām, kurā paredzētas tādas tiesību normas, kuru mērķis tieši ir nodrošināt abu šo sistēmu saskaņošanu.

73. Ņemot vērā iepriekš minēto, man nešķiet, ka ar Spānijas valdības izvirzītajiem argumentiem būtu iespējams pamatot principiālus iebildumus pret judikatūras attiecībā uz papildu kompensāciju piemērošanu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem gadījumiem, kā Komisija norādījusi savā prasībā.

b) Par Spānijas pieļauto EKL 49. panta pārkāpumu

i) Par noteikumu attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērojamību

74. Vispirms ir jāpārbauda, vai Komisijas prasībā minētajos gadījumos ir izpildīti EKL 49. panta piemērošanas nosacījumi.

75. Šajā sakarā es jau iepriekš norādīju, ka nedz tas fakts, ka šīs situācijas ir reglamentētas Regulā Nr. 1408/71, nedz tas, ka atbildētājas dalībvalsts kompetentās iestādes ir ievērojušas šo regulu, nerada šķērsli Līguma noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanai.

76. Turklāt no šo secinājumu 36.–41. punktā minētās judikatūras izriet, ka uz maksas medicīnas pakalpojumiem attiecas ar pakalpojumu sniegšanas brīvību saistītie noteikumi ( ), un nav nozīmes, vai aprūpe tiek sniegta slimnīcā vai ārpus tās ( ). Turklāt, kā jau iepriekš redzējām, Tiesai jau ir bijusi iespēja, it īpaši spriedumos lietā Müller‑Fauré un van Riet ( ) un lietā Watts ( ) nospriest, ka veselības aprūpes pakalpojums joprojām ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanu EKL 49. panta izpratnē, lai gan pacients pēc samaksāšanas ārvalsts pakalpojumu sniedzējam par veikto ārstēšanu vēlāk valsts veselības aprūpes dienestam – šajā gadījumā Spānijas dienestam – lūdz atlīdzināt ar šo aprūpi saistītos izdevumus. Kā Tiesa norādījusi sprieduma lietā Watts 90. punktā, EKL 49. pants ir piemērojams tāda pacienta situācijā, kas citā dalībvalstī, nevis savas dzīvesvietas valstī pret atlīdzību saņem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus neatkarīgi no tā, kā darbojas valsts sistēma, kurā viņš ir apdrošināts.

77. Ir tiesa, kā norādījusi Spānijas valdība un valstis, kas iestājušās lietā, ka Tiesa līdz šim ir izskatījusi tādus gadījumus, kuros veselības aprūpes pakalpojumi, saistībā ar kuriem tika lūgts atlīdzināt radušos izdevumus, bija plānoti ( ), tomēr šajā lietā Komisija lūdz Tiesai piemērot šos pašus principus arī attiecībā uz tādiem gadījumiem, kad nepieciešamība saņemt veselības aprūpes pakalpojumus rodas laikā, kad pacients jau atrodas tās dalībvalsts teritorijā, kurā šie pakalpojumi tika saņemti.

78. Tomēr es neuzskatu, ka starp izskatītajām situācijām pastāvošās atšķirības var ietekmēt EKL 49. panta piemērojamību. Tas, ka došanās uz valsti, kurā tika saņemti attiecīgie stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi, tika veikta citu, ar vēlmi saņemt veselības aprūpes pakalpojumus šajā valstī nesaistītu iemeslu dēļ, man nešķiet izšķirošs faktors šajā sakarā, jo Komisija savā prasības pieteikumā ir norādījusi arī uz iespējamo citu ar veselības aprūpes pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu sniegšanas ierobežojumu. Turklāt Komisijas norādītajos spriedumos, it īpaši iepriekš minētajos spriedumos lietā Vanbraekel u.c. un Watts, Tiesa vispārīgā veidā, neatkarīgi no šo lietu faktiskajiem apstākļiem ir norādījusi, ka Līguma noteikumi pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā ir piemērojami “[tāda pacienta] situācijā [..], kas citā dalībvalstī, nevis savas dzīvesvietas valstī pret atlīdzību saņem ārstniecības pakalpojumus slimnīcā” ( ).

79. Tādēļ tagad izvērtēšu, vai, kā savā prasības pieteikumā ir apgalvojusi Komisija, tiesību aktiem, kas ir prasības priekšmets, ir ierobežojoša iedarbība, kas aizliegta EKL 49. pantā.

ii) Par ierobežojuma esamību

80. Komisija uzskata, ka Spānijas tiesību akti var veicināt to, ka valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošās personas, kurām īslaicīgas uzturēšanās citā dalībvalstī laikā rodas vajadzība saņemt stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, paātrina savu atgriešanos Spānijā, lai saņemtu attiecīgos veselības aprūpes pakalpojumus tur, ja ar hospitalizāciju saistīto izdevumu atlīdzināšanas apmērs, kas piemērojams saskaņā ar uzturēšanās vietas dalībvalsts tiesību aktiem, ir nelabvēlīgāks nekā Spānijas tiesību aktos paredzētais. Šajos gadījumos tiktu ierobežota gan stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanas brīvība, gan pakalpojumu sniegšanas brīvība, kas ir bijusi pamatā tam, ka persona ir devusies uz citu dalībvalsti, kas nav tās apdrošināšanas valsts. Turklāt, kā apgalvojusi Komisija, strīdīgie Spānijas tiesību akti attur valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošās personas, it īpaši vecāka gadagājuma personas vai personas, kas cieš no hroniskas slimības, no došanās uz citu dalībvalsti, kurā daļa no veselības aprūpes izdevumiem ir jāatlīdzina pacientam, tādējādi ierobežojot ar ārstniecības pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu saņemšanu šajā valstī.

81. Spānijas valdība norāda uz to pakalpojumu nenoteikto raksturu, kuru sniegšana tiktu ierobežota, kā arī uz šī ierobežojuma teorētisko raksturu. Tā ir iesniegusi statistikas datus, no kuriem izriet, ka tūristu plūsma no Spānijas uz citām dalībvalstīm un it īpaši uz Franciju nepārtraukti turpina pieaugt un to nav negatīvi ietekmējis Spānijā spēkā esošais ārvalstīs radušos veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas režīms. Līdzīgus datus saistībā ar Spānijas tūristu veikto Beļģijas apmeklējumu ir iesniegusi arī Beļģijas valdība.

82. Neatkarīgi no šo datu nozīmīguma, man arī šķiet, ka apgalvojums, – uz kuru ir pamatojusies Komisija, proti, ka šis režīms ierobežo ar ārstniecības pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu sniegšanu, jo tas var atturēt Spānijas veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošās personas no došanās uz citu dalībvalsti, kurā daļa no veselības aprūpes izdevumiem ir jāatlīdzina pacientam, – ir balstīts vienīgi uz pieņēmumiem. Vienīgais gadījums, kad, manuprāt, Komisijas apgalvojums teorētiski varētu apstiprināties, ir personu, kas cieš no hroniskam patoloģijām, gadījumā, kurām obligāti ir nepieciešama medicīniskā aprūpe (piemēram, dialīze) to uzturēšanās ārvalstīs laikā. Visos citos gadījumos, pat tad, ja runa ir par cilvēkiem, saistībā ar kuriem pastāv paaugstināts risks, kā, piemēram, vecāka gadagājuma cilvēkiem, grūtniecēm, cilvēkiem ar hroniskām slimībām, nepieciešamības saņemt ārstniecības pakalpojumus tīri hipotētiskais raksturs, neraugoties uz šīs nepieciešamības lielāku vai mazāku iespējamību, manuprāt, nav pamats secinājumam, ka apdrošināšanas valstī spēkā esošais režīms attiecībā uz ārvalstīs radušos ārstniecības izdevumu atlīdzināšanu faktiski ietekmē lēmumu doties uz citu dalībvalsti ar mērķi saņemt tajā kādus citus ar veselības aprūpi nesaistītus pakalpojumus.

83. Savukārt, izanalizējot attiecīgo tiesību aktu iespējamo ierobežojošo iedarbību uz ārstniecības pakalpojumu sniegšanu, man rodas citāds secinājums.

84. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 49. pantā ir paredzēta ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršana attiecībā uz pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī jebkāda ierobežojuma atcelšana, kaut arī tas būtu vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojuma sniedzēja pakalpojumus, kas dibināts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus ( ). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver arī pakalpojumu saņēmēju tiesības doties uz citu dalībvalsti ar mērķi izmantot tajā kādus pakalpojumus ( ).

85. Tomēr Spānijas veselības aizsardzības sistēmā ietilpstoša persona, kurai īslaicīgas uzturēšanās citā dalībvalstī laikā ir nepieciešams saņemt stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, kam nav dzīvībai svarīga rakstura ( ), var būt spiesta saņemt šo aprūpi savas dzīvesvietas valstī vai atgriezties Spānijā šīs aprūpes saņemšanas nolūkā. Kā norādījušas Spānijas, kā arī Beļģijas un Dānijas valdības, ir jāpiekrīt, ka šo izvēli var ietekmēt visdažādākie apstākļi un tie var būt pamats gan uzturēšanās ilguma pagarināšanai tajā valstī, kurā attiecīgā persona atrodas (piemēram, ceļojuma izmaksas, tā ilgums, slimības smagums), gan arī tam, ka persona atgriežas apdrošināšanas valstī (piemēram, labāka veselības aizsardzības sistēmas pārzināšana vai lielāka uzticība tai, lingvistiskais aspekts, ģimenes tuvums). Tomēr man šķiet neiespējami noliegt, ka viens no šiem apstākļiem ir arī apmērs, kādā tiek atlīdzināti ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem saistītie izdevumi, kas tādējādi radīsies. Ja šis apmērs ir augstāks apdrošināšanas dalībvalstī, tas apstāklis, ka tajā netiek pieļauta ārvalstīs saņemto aprūpes pakalpojumu atlīdzināšana atbilstoši likmēm, kas tiek piemērotas saskaņā ar tās tiesību aktiem, nenoliedzami padara iespēju saņemt veselības aprūpes pakalpojumus uzturēšanās valstī “mazāk pievilcīgu”.

86. No otras puses, iepriekš minētajos spriedumos Tiesai jau ir bijusi iespēja atzīt, ka tādi dalībvalsts tiesību akti, kas, kaut arī neliedz valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā ietilpstošajām personām saņemt ārstniecības pakalpojumus citā dalībvalstī, nenodrošina, lai attiecībā uz šiem pakalpojumiem tiktu piemērots tāds pats apdrošināšanas seguma apmērs kā tas, ko attiecīgas personas būtu saņēmušas, ja būtu izmantojušas šos pakalpojumus apdrošināšanas valstī, pārkāpj Līguma noteikumus pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā. Man nešķiet, ka ir kāda nozīme tam, ka šie spriedumi ir saistīti ar tādām situācijām, kad ārvalstīs saņemtie ārstniecības pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir tikusi lūgta izdevumu atlīdzināšana, ir bijuši plānoti, lai gan šajā lietā runa ir par tādām situācijām, kad nepieciešamība saņemt ārstniecības pakalpojumus ir radusies laikā, kamēr pacients jau atradās citas dalībvalsts, nevis apdrošināšanas valsts teritorijā.

87. Valsts pasākumam var būt ierobežojoša iedarbība pat tad, ja tas neattur personu doties uz citu dalībvalsti pakalpojumu saņemšanas nolūkā, bet drīzāk attur pagarināt tās uzturēšanos šajā valstī vai veicina tās ātrāku atgriešanos dzīvesvietas valstī, lai saņemtu tajā pakalpojumu, kas ir līdzvērtīgs tam, ko tā būtu varējusi saņemt uzturēšanās vietas valstī. Visos šajos gadījumos šāda pasākuma rezultātā tiek piešķirtas priekšrocības pakalpojumu sniegšanai dzīvesvietas valstī par sliktu uzturēšanās vietas valstī sniegtajiem pakalpojumiem.

88. Turklāt šajos spriedumos, kā norādījusi Komisija, Tiesa ir lietojusi vispārīgu formulējumu. Piemēram, lietā Vanbraekel u.c. Tiesa ir nospriedusi, ka “nav šaubu par to, ka fakts, ka apdrošinātā persona, ja tā tiek hospitalizēta citā dalībvalstī, saņem mazāk labvēlīgu nodrošinājumu nekā tad, ja tā šo pašu aprūpi saņem dalībvalstī, kurā tā ir apdrošināta, var atturēt, pat liegt šai apdrošinātajai personai vērsties pie citiem ārstniecības pakalpojumu sniedzējiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, un tas ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums gan šai apdrošinātajai personai, gan pakalpojumu sniedzējiem” ( ). Šī principa, tā Tiesas formulētajā veidā, darbības joma nenoliedzami pārsniedz tā rašanās faktisko kontekstu. Līdz ar to Spānijas valdības izvirzītais arguments, ko šajā sakarā atbalsta arī Beļģijas valdība un saskaņā ar kuru Komisijas prasības pamatojumā norādītajai judikatūra šajā lietā nav nozīmes, jo tā patiesībā attiecas uz “patoloģiskiem” gadījumiem, saistībā ar kuriem Tiesa ir piemērojusi EKL 49. pantu, lai novērstu attiecīgo dalībvalstu pieļautā Regulas Nr. 1408/71 pārkāpuma sekas, man nešķiet pamatots.

89. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Spānijas tiesību aktu, kas ir šīs prasības priekšmets, ierobežojošā iedarbība ir tikusi pierādīta. Vēl ir jāpārbauda, vai šie tiesību akti var būt objektīvi pamatoti.

iii) Par ierobežojuma pamatoto raksturu

90. Spānijas valdība, ko atbalsta Beļģijas valdība, vispirms norāda, ka, ja Komisijas izvirzītais apgalvojums tiktu atbalstīts, tas būtiski ietekmētu valsts veselības aizsardzības sistēmas finanšu stāvokli.

91. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa iepriekš jau ir nospriedusi, ka nevar izslēgt, ka būtisku draudu iespējamība sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālajam līdzsvaram var būt būtisks vispārējo interešu iemesls, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ( ). Attiecībā uz kompensācijas papildinājumu, kuru būtu bijis jāizmaksā plānotas hospitalizācijas citā dalībvalstī, nevis apdrošināšanas valstī gadījumā, tā tomēr ir precizējusi, ka, “tā kā šāds kompensācijas papildinājums, kas ir atkarīgs no apdrošināšanas valsts intervences režīma, hipotētiski nav saistīts ne ar kādu papildu finansiālo nastu šīs valsts veselības apdrošināšanas sistēmai attiecībā uz kompensāciju, kuru būtu bijis jāizmaksā hospitalizācijas gadījumā šajā valstī, nevar [..] apgalvot, ka fakts, ka šāds kompensācijas maksājums tiek piemērots šai veselības apdrošināšanas sistēmai, ir tāds, kam ir nozīmīga ietekme uz sociālā nodrošinājuma sistēmas finansēšanu” ( ).

92. Būtībā tādā valsts sistēmā ietilpstošai personai, kuras ietvaros veselības aprūpes pakalpojumi principā ir bezmaksas, nekādā gadījumā nav tiesību uz pilnīgu to izdevumu atlīdzināšanu, kas radušies ārvalstīs saņemtu ārstniecības pakalpojumu gadījumā, bet ir tiesības tikai uz tādu atlīdzināšanu, kas ir ierobežota ar starpību starp dzīvesvietas valsts iestādes atlīdzinātā pakalpojuma izmaksām un līdzīga pakalpojuma izmaksām apdrošināšanas dalībvalstī, ja šo starpību sedz attiecīgā persona saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem. Līdz ar to, pretēji Beļģijas valdības apgalvotajam, runa nav par tādu izdevumu attiecināšanu uz valsts sistēmām, kurās pakalpojumi ir bezmaksas, kas saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem tieši pretēji ir jāsedz pacientam (kā, piemēram, Francijā pastāvošā “ticket modérateur”), jo apdrošināšanas valstij nav nekāda pienākuma atlīdzināt vairāk par to summu, kas stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu saņemšanas valsts teritorijā vai līgumu ar slimokasēm noslēgušas iestādes gadījumā būtu jāatlīdzina šīs valsts veselības aizsardzības iestādēm, ņemot vērā arī to summu, kas tām jāatlīdzina saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu.

93. No tā izriet, ka Spānijas valdības minētais valsts veselības aizsardzības sistēmas finansiālā līdzsvara apdraudējuma risks pats par sevi nevar pamatot sistemātisku atteikumu atlīdzināt papildu kompensāciju Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajos gadījumos, kā tas ar ierobežotiem izņēmumiem izriet no attiecīgajiem Spānijas tiesību aktiem. Šāds pamatojums nevar izrietēt arī no grūtībām, uz kurām norādījušas atsevišķas lietā iestājušās valdības, novērtēt pakalpojumu izmaksas tajās dalībvalstīs, kurās pastāv tāda valsts veselības aizsardzības sistēma vai līgumu ar slimokasēm noslēgšanas sistēma, kuras ietvaros šie pakalpojumi principā ir bezmaksas, un tos salīdzināt ar valsts sistēmās, kas izveidotas uz citiem pamatiem, spēkā esošajām likmēm. Būtībā Regulas Nr. 1408/71 36. pantā un Regulas Nr. 574/72 34. pantā paredzētā atlīdzināšanas mehānisma pielietošana rada dalībvalstīm tādas pašas grūtības.

94. Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka mērķis saglabāt līdzsvarotus un visiem pieejamus ārstniecības un stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus arī var veidot atkāpi veselības aizsardzības interesēs atbilstoši EKL 46. pantam, ja šāds mērķis palīdz sasniegt augstāku veselības aizsardzības līmeni ( ). Turklāt Tiesa precizēja, ka EKL 46. pants ļauj dalībvalstīm ierobežot ārstniecības un stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanas brīvību tiktāl, ciktāl veselības aprūpes iespējas vai medicīniskās kompetences saglabāšana valsts teritorijā ir būtiska sabiedrības veselības aizsardzībai vai pat iedzīvotāju izdzīvošanai ( ). Attiecībā uz slimnīcā sniegtajiem ārstniecības pakalpojumiem Tiesa atzina, ka slimnīcu skaitu, to ģeogrāfisko sadali, organizēšanu un tām piešķirto materiālo nodrošinājumu vai pat to piedāvāto ārstniecības pakalpojumu raksturu var plānot un parasti ar šādu plānošanu tiek apmierinātas dažādas vajadzības. No vienas puses, šīs plānošanas mērķis ir nodrošināt attiecīgās valsts teritorijā pietiekamu un pastāvīgu pieeju līdzsvarotai kvalitatīvu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu dažādībai. No otras puses, šai plānošanai vajadzētu nodrošināt izmaksu kontroli un, cik vien iespējams, ļaut izvairīties no finanšu, tehnisko un darbaspēka resursu izšķērdēšanas. Līdz ar to Tiesa secināja, ka, ievērojot šos divus aspektus, prasība saņemt iepriekšēju atļauju, lai valsts sistēmas ietvaros tiktu atlīdzināti izdevumi par citā dalībvalstī saņemtajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, šķiet vienlaicīgi nepieciešams un saprātīgs pasākums ( ).

95. Lietā iestājušās dalībvalstis, kā arī Spānijas valdība, izvirzot dažādus argumentus, norāda uz “ārstniecības tūrisma” pieauguma risku. Attiecinot Tiesas judikatūru par papildu kompensāciju arī uz citiem ar plānotu veselības aprūpi nesaistītiem gadījumiem, persona, kas vēlas saņemt stacionāru veselības aprūpi citā dalībvalstī, nevis tās reģistrēšanas vai apdrošināšanas valstī, nezaudējot finansiālo apdrošināšanas segumu, kas tiek nodrošināts saskaņā ar to sistēmu, kurā tā ietilpst, varētu izvairīties no pienākuma – gadījumā, ja tāds ir paredzēts, – saņemt iepriekšēju veselības aizsardzības iestāžu atļauju.

96. Šajā sakarā vispirms vēlos norādīt, ka uz Komisijas prasībā atspoguļotajiem faktiem attiecas Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā paredzēta medicīniskās nepieciešamības esamība un pacienta klātbūtne citas dalībvalsts, nevis apdrošināšanas valsts teritorijā brīdī, kad šī nepieciešamība rodas. Jau šo nosacījumu esamība vien ļauj nodalīt gadījumus, kad reģistrācijas vai apdrošināšanas valstij var būt pienākums atlīdzināt tās sistēmā ietilpstošajām apdrošinātajām personām radušos izdevumus par citā dalībvalstī saņemtajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem atbilstoši tajā pastāvošajām likmēm.

97. Turklāt un galvenokārt, ir iespējams paredzēt mazāk ierobežojošus pasākumus nekā sistemātisks atlīdzināšanas atteikums, kas (izņemot vitāli nepieciešamu manipulāciju gadījumā) izriet no Spānijas tiesību aktu piemērošanas. Tā, piemēram, atlīdzināšana atbilstoši apdrošināšanas valstī spēkā esošajām likmēm varētu būt pakārtota tādu dokumentu iesniegšanai, kas apliecina Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas nosacījumu izpildi, un krāpniecisku darbību ar mērķi izvairīties no tiesību aktu attiecībā uz iepriekšējas atļaujas saņemšanu neesamības pārbaudi. Turklāt iespējamās birokrātiskās un administratīvās grūtības, kas izriet no šāda pārbaudes mehānisma ieviešanas, gan attiecībā uz tiem, kas vēlas saņemt šo atlīdzināšanu, gan attiecībā uz pašām veselības aizsardzības iestādēm, manuprāt, nevar, kā apgalvo Dānijas un Somijas valdības, tikt uzskatītas par tādu apstākli, ar kuru būtu pietiekami, lai tiktu atbalstīta iespēja neparedzēt tiesības uz attiecīgajā sociālā nodrošinājuma sistēmā paredzēto finansiālo segumu.

98. Tāpat nevar izslēgt, ka tādos gadījumos, kad ieinteresētās personas veselības stāvoklis to pieļauj, tai jebkurā gadījumā saskaņā ar apdrošināšanas dalībvalsts tiesību aktiem var būt pienākums lūgt un saņemt iepriekšēju atļauju, kuras izsniegšana ir pakārtota Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto nosacījumu izpildei ( ).

99. Visbeidzot, kā norādījusi Komisija, Regulas Nr. 1408/71 84. un 84.a pantā paredzēto administratīvās sadarbības mehānismu izmantošana var palīdzēt dalībvalstīm, īstenojot to tiesību aktos sociālā nodrošinājuma jomā paredzētās iespējamās pārbaudes.

100. Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka attiecīgais ierobežojums nevar tikt pamatots ar Spānijas valdības izvirzītajiem vispārējo interešu apsvērumiem.

IV – Secinājumi

101. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai:

– atzīt, ka, atsakoties Spānijas valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošajām personām atlīdzināt tām citā dalībvalstī radušos medicīniskos izdevumus tādas ārstēšanās slimnīcā ietvaros, kas notikusi saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, tiktāl, ciktāl dalībvalstī, kurā šī ārstēšana tiek nodrošināta, piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks par Spānijas tiesību aktos noteikto, Spānijas Karaliste nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus;

– piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.