ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Consiglio di Stato šaubās par to, vai šādos apstākļos vienmēr būtu apgalvojams, kā to dara Tribunal Amministrativo Regionale per la Lombardia, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām pastāv kategorisks aizliegums šādām iestādēm kā saimniecisko darbību veicošām publisko tiesību iestādēm piedalīties uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrās kā “vienkāršai konkurentei”. Šajā ziņā tā atsaucas uz Tiesas judikatūru, it īpaši uz spriedumiem ARGE (C‑94/99, EU:C:2000:677), CoNISMa (C‑305/08, EU:C:2009:807) un Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce u.c. (C‑159/11, EU:C:2012:817), no kuriem izrietot, ka ikvienai struktūrai, kura sevi uzskata par spējīgu nodrošināt publiskā iepirkuma līguma izpildi, esot tiesības tajā piedalīties neatkarīgi no tās statusa, proti, vai tā ir privāto tiesību vai publisko tiesību subjekts.
18

Turklāt ir jāprecizē, ka Tiesa savā judikatūrā par to, kā vērtēt jautājumu, vai procedūra tieši izriet no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to, ir ņēmusi vērā, pirmkārt, apstākli, ka dažāda veida prasības, kuras tai bija jāizskata, bija celtas maksātnespējas procesa gadījumā. Otrkārt, Tiesa katrā gadījumā galvenokārt centās noteikt, vai attiecīgā prasība izriet no maksātnespējas procesa tiesībām vai citiem noteikumiem (skat. šajā ziņā spriedumu Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, 26. punkts).
9

Būtiskās tiesību normas par PVN ir paredzētas gan vairākkārtīgi grozītajā Republikas prezidenta 1972. gada 26. oktobra Dekrētā Nr. 633 par pievienotās vērtības nodokļa ieviešanu un tiesisko regulējumu (Decreto del presidente della Repubblica n. 633, istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto) (1972. gada 11. novembraGURI kārtējais pielikums Nr. 292, turpmāk tekstā – “DPR Nr. 633/72”), gan 1993. gada 30. augusta Dekrētlikumā Nr. 331 par tiesību normu saskaņošanu nodokļu par minerāleļļām, spirtu, alkoholiskiem dzērieniem un tabakas izstrādājumiem, kā arī PVN jomā, ar EEK direktīvu ieviestajām tiesību normām un par grozījumiem, kas izriet no šīs saskaņošanas, kā arī tiesību normām, kas attiecas uz apstiprinātiem fiskālās palīdzības centriem, nodokļu atmaksāšanas kārtību, uzņēmumu ienākumu izslēgšanu no ILOR [vietējā ienākuma nodokļa] līdz tiešo ar profesionālo darbību saistīto izdevumu apmēram, ārkārtas patēriņa nodokļa par noteiktām precēm un citu noteikumu par nodokļiem ieviešanu līdz 1993. gadam (decreto-legge n. 331 – armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie, 1993. gada 30. augustaGURI Nr. 203), kas pārvērsts likumā ar 1993. gada 29. oktobra Likumu Nr. 427 (1993. gada 29. oktobraGURI Nr. 255, turpmāk tekstā – “DL Nr. 331/93”).
8

HS paskaidrojošā piezīme par KN pozīciju 8518, kas saskaņā ar HS konvencijas 8. panta 2. punktu stājās spēkā 2004. gada 1. februārī, bija šāda: “B. Korpusos iemontēti vai neiemontēti skaļruņi [..] Atkarībā no tā, kam tos paredzēts izmantot, skaļruņi var tikt iemontēti dažādu formu ietvaros vai karkasos, parasti akustikas nolūkiem, tie pat var tikt iekļauti mājas aprīkojumā. Šādi komplekti tiek klasificēti [šajā pozīcijā], ciktāl to raksturojošā pamatfunkcija ir tāda, kas atbilst skaļruņiem. Arī ietvari vai karkasi, kas ir atsevišķi, tiek iekļauti šajā pozīcijā, ja var atzīt, ka to izveides primārais mērķis ir skaļruņu iemontēšana, izņemot, protams, gadījumus, kad runa ir par mēbelēm 94. nodaļas izpratnē, kas tikai ir pielāgotas, lai papildus to parastajai izmantošanai tās kalpotu arī kā skaļruņi. Šajā pozīcijā ietilpst skaļruņi, kas gadījumā, ja tie tiek tirgoti atsevišķi, ir izveidoti savienošanai ar automātisku datu apstrādes iekārtu.”
3

Direktīvas 85/374 preambulas trīspadsmitajā un astoņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts: “tā kā saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām aizskartā persona var iesniegt prasību par zaudējumiem, pamatojoties uz līgumisko atbildību pamata vai uz tādu līgumā neparedzētu atbildību, kas nav paredzēta šajā direktīvā; ciktāl šie noteikumi der arī tam, lai sasniegtu efektīvas patērētāju aizsardzības mērķi, tos nedrīkstētu ietekmēt ar šo direktīvu; tā kā tiktāl, cik efektīva patērētāju aizsardzība farmaceitisko preparātu nozarē dalībvalstī ir jau panākta arī ar īpašu atbildības sistēmu, līdzīgi jāpaliek iespējai iesniegt prasību, pamatojoties uz šo sistēmu; [..] tā kā saskaņošana, kas izriet no šīs direktīvas pašreizējā stadijā nevar būt pilnīga, bet ar to tiek uzsākta pilnīgāka saskaņošana; tā kā tādēļ ir vajadzīgs, lai Padome par šīs direktīvas piemērošanu no Komisijas regulāri saņemtu ziņojumus, kuriem atkarībā no apstākļiem pievienoti attiecīgi priekšlikumi.”
23

Šajā ziņā atbilstoši Eiropas Savienības pamatā esošajiem un attiecības starp to un dalībvalstīm regulējošajiem vispārējiem principiem dalībvalstīm to teritorijā saskaņā ar LES 5. pantu ir jānodrošina Savienības tiesiskā regulējuma īstenošana. Ciktāl Savienības tiesības, ieskaitot to vispārējos principus, neietver kopējas tiesību normas šajā sakarā, valsts iestādes, īstenojot šo tiesisko regulējumu, darbojas atbilstoši valsts formālajām un materiālajām tiesību normām (it īpaši skat. spriedumus Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau, C‑285/93, EU:C:1995:398, 26. punkts; Karlsson u.c., C‑292/97, EU:C:2000:202, 27. punkts, kā arī Azienda Agricola Giorgio, Giovanni un Luciano Visentin u.c., C‑495/00, EU:C:2004:180, 39. punkts).
51

Komisija it īpaši uzskata, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot par pieņemamu pamatu, kas attiecas uz to prasītāju pirmajā instancē, kuri ir iesnieguši apelācijas sūdzību lietā C‑12/13 P, izvirzīto pamatu par Savienības ārpuslīgumisko atbildību par prettiesisku rīcību, jo, kā izriet no sprieduma AJD Tuna (EU:C:2011:153) formulējuma, Tiesa ir atzinusi Regulu Nr. 530/2008 par spēkā neesošu tikai tiktāl, ciktāl attiecībā uz seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu vai ir reģistrēti šajā dalībvalstī, un Savienības uzņēmējiem, kas noslēguši līgumus ar tiem, tajā noteiktie aizliegumi stājas spēkā, sākot no 2008. gada 23. jūnija, savukārt attiecībā uz seineriem, kuri peld ar Grieķijas, Francijas, Itālijas, Kipras un Maltas karogu vai ir reģistrēti minētajās dalībvalstīs, kā arī Savienības uzņēmējiem, kas noslēguši līgumus ar tiem, šie aizliegumi stājas spēkā, sākot no 2008. gada 16. jūnija, un, otrkārt, ka prasītāji pirmajā instancē nekādi netika kavēti celt prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar Savienības prettiesiskas rīcības dēļ nodarītu kaitējumu, pat ja nebija sprieduma, ar kuru minētais tiesību akts būtu atzīts par spēkā neesošu.
30

Šādos apstākļos Krajský súd v Prešove nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Hartas] 38. panta gaismā [Direktīva 93/13/EEK] un [Direktīva 2005/29/EK] ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā tāda dalībvalsts tiesību norma kā [Slovākijas] Civilkodeksa 151.j panta 1. punkts apvienojumā ar citām pamatlietā piemērojamā tiesiskā regulējuma normām, kas ļauj kreditoram, līguma noteikumus nepārbaudot tiesā, atgūt no netaisnīgiem līguma noteikumiem izrietošas summas, izlietojot ķīlas tiesību uz patērētājam piederošu nekustamu mantu, lai gan līdzēju starpā ir strīds jautājumā par to, vai šie līguma noteikumi ir netaisnīgi? 2) Vai [pirmajā jautājumā] norādītie Eiropas Savienības tiesību akti liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā [Slovākijas] Civilkodeksa 151.j panta 1. punkts apvienojumā ar citām pamatlietā piemērojamā tiesiskā regulējuma normām, kas ļauj kreditoram, līguma noteikumus nepārbaudot tiesā, atgūt no netaisnīgiem līguma noteikumiem izrietošas summas, izlietojot ķīlas tiesību uz patērētājam piederošu nekustamu mantu, lai gan līdzēju starpā ir strīds jautājumā par to, vai šie līguma noteikumi ir netaisnīgi? 3) Vai Tiesas spriedums [Simmenthal (EU:C:1978:49)] ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai sasniegtu [pirmajā jautājumā] minēto direktīvu mērķi un [Hartas] 38. panta gaismā, valsts tiesai nav jāpiemēro tādas valsts tiesību normas kā [Slovākijas] Civilkodeksa 151.j panta 1. punkts apvienojumā ar citām pamatlietā piemērojamā tiesiskā regulējuma normām, kas ļauj kreditoram, līguma noteikumus nepārbaudot tiesā, atgūt no netaisnīgiem līguma noteikumiem izrietošas summas, izlietojot ķīlas tiesību uz patērētājam piederošu nekustamu mantu, šādi izvairoties, ka šos līguma noteikumus pēc savas ierosmes pārbauda tiesa, lai gan līdzēju starpā ir strīds? 4) Vai [Direktīvas 93/13/EEK] 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar līguma noteikumu, kas ietverts ar patērētāju noslēgtā līgumā, kuram patērētājs piekritis bez advokāta palīdzības, kas ļauj kreditoram ārpus tiesas izlietot nekustama īpašuma ķīlas tiesību, to nepārbaudot tiesā, tiek apiets Savienības tiesību pamatprincips, ka līguma noteikumus pēc savas ierosmes pārbauda tiesa, un tādēļ šāds līguma noteikums ir netaisnīgs pat tad, ja tā formulējums izriet no kādas valsts tiesību normas?”
4

Šīs direktīvas 3. panta “Darba noteikumi un nosacījumi” 1. punktā ir noteikts: “Dalībvalstis nodrošina, lai neatkarīgi no tiesību akta, ko piemēro darba attiecībām, 1. panta 1. punktā minētie uzņēmumi nodrošinātu to teritorijā darbā norīkotajiem darba ņēmējiem darba noteikumus, kas attiecas uz šādiem jautājumiem, kurus tajā dalībvalstī, kurā darbu veic, nosaka — ar normatīviem vai administratīviem aktiem un/vai — ar kolektīviem līgumiem vai šķīrējtiesas nolēmumiem, kas ir pasludināti par vispārēji piemērojamiem 8. punkta nozīmē, ciktāl tie attiecas uz pielikumā minētajām darbībām: [..] c) minimālajām algas likmēm, to skaitā likmes par virsstundām; šo apakšpunktu nepiemēro darba pensiju papildu sistēmām; [..] Šīs direktīvas 1. punkta c) apakšpunktā minēto minimālās algas likmes jēdzienu definē valsts tiesību aktos un/vai tās dalībvalsts praksē, kurā darba ņēmējs ir norīkots darbā.”
23

Otrkārt, no šiem pašiem apsvērumiem izriet, ka no Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomas ir izslēgtas tikai tās prasības, kas izriet tieši no maksātnespējas procesa un ir ar to cieši saistītas. Līdz ar to tikai šādas prasības ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 piemērošanas jomā (spriedums F‑Tex, EU:C:2012:215, 23. un 29. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
16

Pēc šīs nodokļu deklarācijas Hauptzollamt ar 2012. gada 3. jūlija paziņojumu prasīja samaksāt EUR 501,22, no kuriem EUR 232,86 bija par uzpildi 2009. gada 2. decembrī un EUR 268,36 par uzpildi 2011. gada 14. februārī, kā energonodokli par 2. tvertnē esošo degvielu. Atbilstīgi valsts tiesību interpretācijai, kas izriet no Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa) judikatūras, Hauptzollamt uzskatīja, ka energonodoklis ir maksājams sakarā ar 2. tvertnē esošās dīzeļdegvielas ievešanu Vācijā, kas nebija atbrīvota no energonodokļa, jo šī tvertne, kas uzstādīta uz transportlīdzekļa pēc tā saražošanas, nebija standarta tvertne, ņemot vērā to, ka šasijas izgatavotājs to nebija nostiprinājis pastāvīgi.
51

Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos dalībvalsts atbildība. Turklāt attiecībā uz jautājumu, vai aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir “pietiekami būtisks” Savienības tiesību pārkāpums, šai tiesai ir jāņem vērā it īpaši fakts, ka Tiesa vēl nav lēmusi par faktora, kas balstīts uz paredzamo dzīves ilgumu atkarībā no vecuma, ņemšanu vērā, nosakot apdrošināšanas atlīdzību, kas tiek maksāta atbilstoši likumā noteiktajai sociālā nodrošinājuma sistēmai un ietilpst Direktīvas 79/7 piemērošanas jomā, pieļaujamību. Iesniedzējtiesai ir jāņem vērā arī Savienības likumdevēja dalībvalstīm piešķirtās tiesības, kas izteiktas Direktīvas 2004/113 5. panta 2. punktā, kā arī Direktīvas 2006/54 9. panta 1. punkta h) apakšpunktā. Minētā tiesa turklāt ir aicināta ņemt vērā, ka Tiesa 2011. gada 1. martā (C‑236/09, EU:C:2011:100) ir nospriedusi, ka pirmā no minētajām normām ir spēkā neesoša, jo ar to tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm princips.
18

Šajā ziņā, ja akcīzes preces ir paredzētas patēriņam vienā dalībvalstī, Direktīvā 92/12 ir paredzēts, kā it īpaši izriet no tās preambulas piektā un sestā apsvēruma, nošķirt, no vienas puses, preces, kuras tirgotājs, kas veic patstāvīgu saimniecisku darbību, glabā komerciālām vajadzībām citā dalībvalstī, un, no otras puses, preces, kuras iegādājas personas savām vajadzībām un kuras tās pašas ved uz citu dalībvalsti.
4

Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [par to, kā koordinēt būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 54 lpp.), 1. panta a) punktā “būvdarbu valsts līgumi” [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi] šīs direktīvas mērķiem bija definēti kā “līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp būvuzņēmēju un līgumslēdzēju iestādi, kā tā definēta šā panta b) punktā, un kuru priekšmets ir vai nu tādu būvdarbu veikšana vai veikšana un projektēšana, kas saistīti ar kādu no II pielikumā minētajām darbībām vai turpmāk c) punktā definētiem darbiem, vai arī būvdarbu veikšana vienalga kādiem līdzekļiem saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes izvirzītām prasībām”.
32

Tādējādi, lai pastāvētu izņemšana no muitas uzraudzības, pietiek ar to, ka prece ir tikusi objektīvi izņemta no minētajām pārbaudēm, neatkarīgi no tā, ka tas faktiski būtu bijis jāveic kompetentajai iestādei (spriedums British American Tobacco, EU:C:2004:250, 55. punkts).
14

Šīs regulas 3. pantā “Piegādātāju pienākumi” ir paredzēts: “1. Piegādātāji nodrošina, ka: a) katram televizoram ir drukāts marķējums, kas atbilst V pielikumā noteiktajam formātam un ietver tur norādīto informāciju; [..] 3. Saskaņā ar turpmāk norādīto grafiku piemēro V pielikumā izklāstīto marķējuma formātu. a) Televizoriem, ko laiž tirgū no 2011. gada 30. novembra, televizoru marķējumi ar energoefektivitātes klasēm: i) A, B, C, D, E, F, G atbilst V pielikuma 1. punktam vai, ja piegādātāji to uzskata par piemērotu, V pielikuma 2. punktam; ii) A+ atbilst V pielikuma 2. punktam; iii) A++ atbilst V pielikuma 3. punktam; iv) A+++ atbilst V pielikuma 4. punktam. b) Televizoriem, ko laiž tirgū no 2014. gada 1. janvāra, ar energoefektivitātes klasēm A+, A, B, C, D, E, F marķējumi atbilst V pielikuma 2. punktam vai, ja piegādātāji to uzskata par piemērotu, V pielikuma 3. punktam. c) Televizoriem, ko laiž tirgū no 2017. gada 1. janvāra, ar energoefektivitātes klasēm A++, A+, A, B, C, D, E marķējumi atbilst V pielikuma 3. punktam vai, ja piegādātāji to uzskata par piemērotu, V pielikuma 4. punktam. d) Televizoriem, ko laiž tirgū no 2020. gada 1. janvāra, ar energoefektivitātes klasēm A+++, A++, A+, A, B, C, D marķējumi atbilst V pielikuma 4. punktam.”
26

Šādos apstākļos Juzgado de Primera Nr. 4 Instancia de Palma de Mallorca nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīva [93/13] un [Savienības] tiesību principi par patērētāju tiesību aizsardzību un līgumisko līdzsvaru ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu Spānijas tiesisko regulējumu hipotēku jomā, kurā ir noteikts, ka hipotekārā aizdevuma devējs var prasīt aizdevuma nodrošinājuma palielinājumu, ja ar hipotēku nodrošinātā nekustamā īpašuma vērtība samazinās par 20 %, taču tajā nav paredzēts, ka saistībā ar procedūru par piedziņas vēršanu uz hipotēku patērētājs/parādnieks/puse, pret kuru ir vērsta piedziņa, var prasīt pēc pretēja novērtējuma veikšanas pārskatīt minēto summu, par kādu ir novērtēts nekustamais īpašums, vismaz LEC 671. panta nolūkiem, ja šī vērtība ir pieaugusi vienādā proporcijā vai to pārsniedz laikā starp hipotēkas nostiprināšanu un piedziņas vēršanu uz hipotēku? 2) Vai Direktīva [93/13] un [Savienības] tiesību principi par patērētāju tiesību aizsardzību un līgumisko līdzsvaru ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu Spānijas procesuāltiesisko regulējumu par piedziņas vēršanu uz hipotēku, kurā ir noteikts, ka kreditors var sev piešķirt ar hipotēku nodrošināto īpašumu par 50 % (pašlaik 60 %) no tā vērtības, kas nozīmē netaisnīgu sodu patērētājam/parādniekam/pusei, pret kuru ir vērsta piedziņa, 50 % (pašlaik 40 %) apmērā no minētās vērtības? 3) Vai Direktīva [93/13] un [Savienības] tiesību principi par patērētāju tiesību aizsardzību un līgumisko līdzsvaru ir jāinterpretē tādējādi, ka pastāv tiesību ļaunprātīga izmantošana un netaisna iedzīvošanās, ja pēc tam, kad kreditors/piedzinējs sev ir piešķīris ar hipotēku nodrošināto nekustamo īpašumu par 50 % (pašlaik 60 %) no tā vērtības, tas vēl prasa piedzīt atlikušo parāda summu, lai pilnībā atgūtu parādu, neraugoties uz to, ka summa, par kādu ir novērtēts šādi piešķirtais nekustamais īpašums un/vai piešķirta nekustamā īpašumā faktiskā vērtība, ir augstāka par maksājamā parāda kopsummu, pat ja šāda rīcība ir atļauta valsts procesuāltiesiskajā regulējumā? 4) Vai Direktīva [93/13] un [Savienības] tiesību principi par patērētāju tiesību aizsardzību un līgumisko līdzsvaru ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda ar hipotēku nodrošināta nekustamā īpašuma piešķiršana par summu, par kādu tas ticis novērtēts, un/vai tā faktisko vērtību, kas ir augstāka nekā hipotekārā parāda apmērs, nozīmē, ka ir jāpiemēro LEC 570. pants, ar kuru tādējādi tiek aizstāts LEC 579. un 671. pants, un vai līdz ar to ir jāuzskata, ka kreditors ir saņēmis pilnīgu saistības izpildījumu?”
14

Šī kodeksa, kas grozīts ar loi no 96–314, du 12 avril 1996, portant diverses dispositions d’ordre économique et financier [1996. gada 12. aprīļa Likumu Nr. 96–314 par dažādiem ekonomikas un finanšu noteikumiem] (JORF, 1996. gada 13. aprīlis, 5707. lpp.), 450. pantā ir noteikts: “1. Ja, veicot pārbaudes un izmeklēšanas, kas ir paredzētas atbilstoši šī kodeksa 63.b, 65. un 334. panta nosacījumiem, pēc preču atmuitošanas tiek apstrīdēts to veids, izcelsme vai vērtība: a) jebkura no pusēm divu mēnešu laikā pēc pārkāpumu konstatējošā administratīvā akta paziņošanas var lūgt Commission de conciliation et d’expertise douanière sniegt konsultējošu atzinumu [..] [..] d) gadījumā, ja šai stadijai seko tiesvedībā tiesā, Commission de conciliation et expertise douanière secinājumus, kas ir sniegti saistībā ar šī panta a) un b) punktā minēto konsultāciju, šīs komisijas priekšsēdētājs pievieno lietas materiāliem. 2. Ja tiesā uzsāk tiesvedību neatkarīgi no tā, vai ir notikusi iepriekšēja konsultēšanās ar Commission de conciliation et expertise douanière, gadījumā, ja kompetentā tiesa nosaka veikt juridisko ekspertīzi lēmuma pieņemšanai par muitas strīdu, šo ekspertīzi uztic veikt iepriekš minētajai komisijai.”
18

Šādos apstākļos Sąd Rejonowy w Białymstoku nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [..] Direktīvas [1999/70] 1. pants, [pamatnolīguma] 1. klauzula, [pamatnolīguma] 4. klauzula, kā arī [Savienības] tiesību vispārējais diskriminācijas darba līguma veida dēļ aizlieguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā darba līgumiem uz noteiktu laiku, kas noslēgti uz laikposmu, kurš pārsniedz sešus mēnešus, ir noteikti citi, mazāk labvēlīgi no darba ņēmēju, kas ir nodarbināti, pamatojoties uz darba līgumiem uz noteiktu laiku, viedokļa, principi uzteikuma termiņa ilguma noteikšanai nekā tie, kas attiecas uz uzteikuma termiņu noteikšanu darba līgumiem uz nenoteiktu laiku, un vai ar tiem konkrēti netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums ([Darba likumu kodeksa] [..] 33. pants), kurā darba līgumiem uz noteiktu laiku, kas noslēgti uz laikposmu, kurš pārsniedz sešus mēnešus, ir paredzēts divu nedēļu uzteikuma termiņš neatkarīgi no darba ņēmēja stāža, bet darba līgumiem uz nenoteiktu laiku uzteikuma termiņš ir atkarīgs no darba ņēmēja stāža un tas var būt no divām nedēļām līdz trim mēnešiem (Darba likumu kodeksa 36. panta 1. punkts)?”
10 % apgrozījuma maksimālā apmēra, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā, mērķis ir novērst, ka tiek uzlikti naudas sodi, kurus – kā to ir iespējams paredzēt – uzņēmumi nebūs spējīgi samaksāt, ņemot vērā to lielumu, kas – kaut arī aptuveni un neprecīzi – ir noteikts atkarībā no uzņēmumu kopējā apgrozījuma. Jautājums tātad ir par robežu, kas vienādi ir piemērojama visiem uzņēmumiem un kas ir noteikta atkarībā no katra uzņēmuma lieluma, lai novērstu pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu uzlikšanu. Šai augšējai robežai ir atšķirīgs un neatkarīgs mērķis salīdzinājumā ar to, kāds izvirzīts pārkāpuma smaguma un ilguma kritērijiem.

No tā izriet, ka naudas sodu noteikšana 10 % apmērā no to attiecīgā apgrozījuma visiem sodītajiem uzņēmumiem, kas piedalījušies vienā un tajā pašā pārkāpumā, lai gan tas izriet vienīgi no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētās augšējās robežas piemērošanas, nerada samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

(skat. 83. –85. punktu)
6

Atbilstīgi Direktīvas 2008/115 15. pantam: “1. Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja: a) pastāv bēgšanas iespējamība vai b) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu. Ikviena turēšana apsardzībā [aizturēšana] ir iespējami īsa, un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību.” 2. Rīkojumu par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] izdod administratīvās vai tiesas iestādes. Rīkojumu par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] izdod rakstiski un norāda faktiskos un juridiskos iemeslus. Ja rīkojumu par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] ir izdevušas administratīvas iestādes, dalībvalstis: a) vai nu paredz rīkojuma par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] likumīguma ātru juridisku pārskatīšanu iespējami īsā laikā no turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] sākuma brīža, b) vai arī nodrošina attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tiesības vērsties tiesā, lai tā iespējami īsā laikā lemtu par viņa turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] likumību un pieņemtu attiecīgu lēmumu pēc iespējas ātrāk no attiecīgā tiesas procesa sākšanas brīža. Šādā gadījumā dalībvalstis nekavējoties informē attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo par iespēju veikt šādas darbības. Attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja turēšana apsardzībā [aizturēšana] nav likumīg[a]. 3. Visos gadījumos turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] pārskata ar pamatotu regularitāti vai nu pēc attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pieteikuma saņemšanas, vai ex officio. Pagarinātas turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] gadījumā tiesu iestāde uzrauga minēto pārskatīšanu. 4. Ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai ja 1. punktā noteiktie apstākļi vairs nepastāv, turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo. 5. Turēšana apsardzībā [aizturēšana] ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] laikposmu, kas nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus. 6. Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ: a) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai b) kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”