Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA

[JEAN RICHARD DE LA TOUR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 16. jūnijā ( )

Lieta C‑459/20

X

pret

Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

(Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht [Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā, Nīderlande] lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības pilsonība – LESD 20. pants – Trešās valsts valstspiederīgā, kas ir nepilngadīga bērna, Savienības pilsoņa, vecāks, uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonis ir šis bērns – Bērns, kas uzturas ārpus Savienības teritorijas – Uzturēšanās atteikums, kas varētu liegt bērnam iespēju ieceļot Savienības teritorijā – Bērna interešu prioritāte – Atkarības attiecības starp trešās valsts valstspiederīgo vecāku un nepilngadīgo bērnu, kas ir Savienības pilsonis





I. Ievads

1. Cik lielā mērā trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir vecāks nepilngadīgam bērnam, Savienības pilsonim, var iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz LESD 20. panta normām, dalībvalstī, kuras pilsonis ir viņa bērns, pat ja šis bērns kopš dzimšanas dzīvo ārpus Savienības teritorijas?

2. Tāds būtībā ir šajā lietā izvirzītais jautājums.

3. Atbildot uz šo jautājumu, būs jānosaka, kādā mērā principi, kurus Tiesa ir noteikusi 2011. gada 8. marta spriedumā Ruiz Zambrano ( ), 2011. gada 15. novembra spriedumā Dereci u.c. ( ), 2012. gada 6. decembra spriedumā O u.c. ( ) un 2017. gada 10. maija spriedumā Chavez‑Vilchez u.c. ( ), kādi tie ir apstiprināti, 2018. gada 8. maija spriedumā K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) ( ), ir piemērojami situācijai, kurā – brīdī, kad dalībvalstī tiek iesniegts pieprasījums piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības –, pirmkārt, vecāks, trešās valsts valstspiederīgais, un viņa bērns, Savienības pilsonis, kuram ir šīs dalībvalsts pilsonība, nedzīvo kopā un, otrkārt, šis bērns nekad nav uzturējies Savienības teritorijā.

4. Šajā vērtējumā būs jānošķir divas situācijas. Pirmajā situācijā šis pieteikums ir daļa no trešās valsts valstspiederīgā vecāka “vienpusējas” rīcības, kas nav saistīta ar bērna, Savienības pilsoņa, ieceļošanu vai uzturēšanos dalībvalstī, kuras valstspiederīgais viņš ir. Otra situācija ir tad, ja pieteikums tieši pretēji ietilpst “kopīgā” rīcībā, ko veic vecāks un bērns, kurš vēlas izmantot savu pārvietošanās brīvību, kas tam pienākas atbilstoši viņa Savienības pilsoņa statusam, izbraucot no trešās valsts, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, lai dotos uz dalībvalsti, kuras pilsonis viņš ir.

5. Lai atbildētu uz šo jautājumu, būs arī jāsniedz daži precizējumi par, pirmkārt, kārtību bērna interešu prioritātes izvērtēšanai un, otrkārt, kritērijiem, kuri attiecas uz atkarības attiecību, kas šādā situācijā var pamatot atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu, esamības vērtējumu.

II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

A. Faktiskie apstākļi

6. Prasītāja, Taizemes pilsone, likumīgi uzturējās Nīderlandē, kur viņa bija precējusies ar A, Nīderlandes pilsoni. 2012. gada 28. martā šajā laulībā piedzima bērns, kas ir Nīderlandes valstspiederīgais. Šis bērns, kuram šobrīd ir desmit gadi, ir dzimis Taizemē, kur viņu audzināja vecāmāte no mātes puses, bet prasītāja pēc bērna piedzimšanas atgriezās Nīderlandē. Bērns vienmēr ir dzīvojis šajā trešajā valstī un nekad nav uzturējies nedz Nīderlandē, nedz kādā citā Savienības dalībvalstī. Prasītāja viņu dažas reizes apmeklēja Taizemē. Šis bērns nepārvalda ne holandiešu, ne angļu valodu ( ).

7. Ar 2017. gada 22. maija lēmumu prasītājas uzturēšanās tiesības tika atceltas ar atpakaļejošu spēku no 2016. gada 1. jūnija, pamatojoties uz to, ka viņas attiecības ar A bija de facto izbeigušās šajā datumā. Laulības šķiršana tika pasludināta 2018. gada 17. maijā, un vecākiem bija kopīgas aizgādības tiesības pār bērnu.

8. No Tiesai iesniegtās lietas materiāliem izriet, ka prasītāja pamatlietā 2018. gada 14. martā iesniedza pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai humānu iemeslu dēļ, kas tika noraidīts 2018. gada 26. jūnijā. Ar 2018. gada 18. decembra spriedumu tika noraidīta arī apelācijas sūdzība par šo lēmumu.

9. 2019. gada 6. maijā Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Tieslietu un drošības valsts sekretārs, turpmāk “valsts sekretārs”] paziņoja prasītājai, ka 2019. gada 8. maijā viņa tiks izraidīta uz Bangkoku (Taizeme).

10. Nīderlandes pilsonis B 2019. gada 7. maijā iesniedza uzturēšanās atļaujas pieteikumu [“Aanvrag voor het verblijfsdoel “familie en gezin” (pieteikums par uzturēšanos kā ģimenes loceklim)”], lai apvienotu ģimeni ar prasītāju kā paplašinātās ģimenes locekli. Šis pieteikums tika noraidīts ar 2019. gada 8. maija lēmumu, pamatojoties uz to, ka starp prasītāju un B nepastāvēja ilgstošas un īpašas attiecības un ka pēdējam minētajam nebija pietiekamu līdzekļu šim nolūkam. Šajā lēmumā valsts sekretārs arī norādīja, ka prasītāja nevarēja atsaukties uz atvasinātajām uzturēšanās tiesībām saskaņā ar LESD 20. pantu, kā tās atzina Tiesa spriedumā Chavez‑Vilchez u.c..

11. Prasītāja 2019. gada 8. maijā tika izraidīta uz Bangkoku (Taizeme).

12. Ar 2019. gada 2. jūlija lēmumu valsts sekretārs atstāja spēkā prasītājas uzturēšanās atļaujas pieteikuma atteikumu.

B. Tiesvedība iesniedzējtiesā un prejudiciālie jautājumi

13. Prasītāja cēla prasību par 2019. gada 2. jūlija lēmumu, pamatojoties uz to, ka šī lēmuma rezultātā viņas bērnam tiktu liegta iespēja uzturēties Savienībā, tādējādi apšaubot to tiesību lietderīgo iedarbību, kas viņam ir piešķirtas, pamatojoties uz viņa kā Savienības pilsoņa statusu.

14. Šajā ziņā viņa apgalvo, ka viņas bērnam, pateicoties Nīderlandes valstspiederībai, ir tiesības uzturēties Savienības teritorijā. Viņa turklāt uzsvēra, ka viņai vienmēr ir bijušas emocionālas attiecības ar bērnu un viņa vienmēr ir uzņēmusies viņa tiesisku un finansiālu apgādību. Kaut arī laikā pirms atgriešanās Taizemē viņa bija spiesta rūpēties par bērna aprūpi un audzināšanu attālināti, izmantojot sociālos tīklus, tomēr kopš atgriešanās Taizemē 2019. gada 8. maijā viņa par to rūpējas ikdienā. Viņa piebilst, ka ar Surinas (Taizeme) tiesas 2020. gada 5. februāra spriedumu viņa ir ieguvusi atsevišķu aizgādību par bērnu. Prasītāja precizē, ka viņas māte veselības stāvokļa dēļ vairs nevar rūpēties par bērnu. Turklāt viņa apgalvo, ka bērna tēvs nekad nav uzņēmies tiesisku, finansiālu vai emocionālu sava bērna apgādību.

15. Valsts sekretārs būtībā apgalvo, ka spriedumā Chavez‑Vilchez u.c. noteiktie principi nav piemērojami tādai situācijai kā pamatlietā, jo prasītājas iesniegtās uzturēšanās atļaujas pieteikuma noraidīšana neuzliek bērnam pienākumu atstāt Savienības teritoriju, jo viņš kopš dzimšanas ir uzturējies Taizemē. Viņš uzsver, ka nav objektīvu pierādījumu tam, ka prasītāja faktiski uzņemas tiesisku, finansiālu un emocionālu sava bērna apgādību vai ka starp prasītāju un bērnu pastāv šādas atkarības attiecības, kā arī tam, ka bērns būtu spiests uzturēties ārpus Savienības teritorijas. Attiecībā uz bērna tēva iesaistīšanos viņš norādīja, ka prasītājas izvirzītie elementi ir subjektīvi. Turklāt, tā kā Surinas tiesas (Taizeme) spriedums nav ticis legalizēts, nevar automātiski uzskatīt, ka prasītājai ir atsevišķa aizgādība pār bērnu. Valsts sekretārs piebilda, ka prasītāja nav pierādījusi, ka viņas dēls pats vēlētos pārcelties uz dzīvi Nīderlandē vai ka viņas uzturēšanās atļauja būtu viņa interesēs.

16. Šādos apstākļos Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht [Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā, Nīderlande] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka dalībvalsts trešās valsts valstspiederīgajam, kura apgādībā atrodas nepilngadīgs bērns, Savienības pilsonis, kurš faktiski ir atkarīgs no šī trešās valsts valstspiederīgā, liedz uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonība ir nepilngadīgajam Savienības pilsonim, kaut arī nepilngadīgais Savienības pilsonis atrodas ārpus šīs dalībvalsts, kā arī ārpus Savienības, un/vai nekad nav uzturējies Savienības teritorijā, tādējādi faktiski liedzot nepilngadīgajam Savienības pilsonim ieceļot Savienības teritorijā?

2) a) Vai (nepilngadīgiem) Savienības pilsoņiem ir jāapliecina vai jāpierāda interese izmantot savas tiesības, kas izriet no viņu Savienības pilsonības?

b) Vai šajā kontekstā var būt nozīme tam, ka nepilngadīgi Savienības pilsoņi parasti nespēj patstāvīgi izvirzīt savas tiesības un nedrīkst paši izlemt par savu uzturēšanās vietu, bet ir atkarīgi no (kāda no) vecākiem, kā rezultātā Savienības pilsoņa tiesības var tikt izmantotas nepilngadīgā Savienības pilsoņa vārdā, kas, savukārt, iespējams ir pretrunā citām bērna interesēm [sprieduma [Chavez‑Vilchez u.c.] izpratnē?

c) Vai runa ir par absolūtām tiesībām tādā nozīmē, ka nedrīkst tikt radīti šķēršļi vai ka dalībvalstij, kuras pilsonis ir (nepilngadīgais) Savienības pilsonis, ir pat pozitīvs pienākums nodrošināt šo tiesību izmantošanu?

3) a) Vai, vērtējot to, vai pastāv atkarības attiecības 1. jautājuma izpratnē, izšķiroša nozīme ir tam, ka trešās valsts valstspiederīgais vecāks pirms pieteikuma iesniegšanas vai pirms lēmuma, ar kuru viņam liegtas uzturēšanās tiesības, pieņemšanas, vai pirms tam, kad (valsts) tiesa attiecīgā tiesvedībā lemj par šo atteikumu, ikdienā ir rūpējies par nepilngadīgo Savienības pilsoni, vai arī citi līdz šim ir pildījuši šo uzdevumu un/vai var to (turpināt) pildīt?

b) Vai šajā kontekstā var prasīt, ka nepilngadīgs Savienības pilsonis, lai varētu faktiski izmantot savas no Savienības tiesību aktiem izrietošās tiesības, apmetas Savienības teritorijā kopā ar otru vecāku, kurš ir Savienības pilsonis, bet kuram, iespējams, vairs nav nepilngadīgā aizgādības tiesību?

c) Ja tas tā ir, vai ir kāda nozīme tam, vai šis vecāks īsteno un ir īstenojis nepilngadīgā aizgādības tiesības un/vai tiesisko, finansiālo vai emocionālo apgādību un vai viņš ir gatavs uzņemties šo apgādību un/vai rūpēties par nepilngadīgo?

d) Ja izrādītos, ka trešās valsts valstspiederīgajam vecākam ir atsevišķas aizgādības tiesības pār nepilngadīgo Savienības pilsoni, vai tas tad nozīmē, ka jautājumam par tiesisku, finansiālu un/vai emocionālu apgādību ir jāpiešķir mazāka nozīme?”

17. Rakstveida apsvērumus iesniedza Nīderlandes, Dānijas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.

18. Turklāt lietas dalībnieki tika aicināti atbildēt uz Tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem. Tie tika uzklausīti 2022. gada 23. februāra tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.

III. Vērtējums

19. Jautājumi, kurus iesniedzējtiesa uzdod Tiesai, attiecas uz novērtēšanas kārtību par to, vai pamatlietā aplūkotajā situācijā pastāv atvasinātas uzturēšanās tiesības, kuru pamatā ir LESD 20. panta normas un uz kurām varētu atsaukties trešās valsts valstspiederīgā, kura ir nepilngadīga bērna, Savienības pilsoņa, māte, dalībvalstī, kuras valstspiederīgais ir šis bērns, kaut arī šī bērna pastāvīgā dzīvesvieta kopš viņa dzimšanas ir trešā valstī ( ).

20. Kā jau norādīju, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jānošķir divas situācijas.

21. Pirmā situācija, kas, manuprāt, ir pirmā prejudiciālajā jautājuma kodols, ir tāda, kurā pieteikums par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu saskaņā ar LESD 20. pantu ir daļa no vecāka, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, rīcības, kura nekādi nav saistīta ar bērna, Savienības pilsoņa, ieceļošanu un uzturēšanos dalībvalstī, kuras valstspiederīgais ir šis bērns. Ņemot vērā pamatlietā aplūkotā uzturēšanās atļaujas pieteikuma mērķi un saturu, šķiet, ka šī situācija ietilpst šajā kontekstā.

22. Otra situācija ir tad, ja pieteikums turpretī ir daļa no tāda bērna rīcības, kurš vēlas izmantot savu pārvietošanās brīvību, kas tam pienākas atbilstoši viņa Savienības pilsoņa statusam, izbraucot no trešās valsts, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, lai dotos uz dalībvalsti, kuras valstspiederīgais viņš ir. Manuprāt, tieši šo situāciju valsts tiesa būtībā aplūko savā otrajā un trešajā prejudiciālajā jautājumā, jo tā lūdz Tiesu precizēt novērtēšanas kārtību, kas attiecas, no vienas puses, uz bērna prioritārajām interesēm (otrais prejudiciālais jautājums) un, no otras puses, uz to, vai pastāv atkarības attiecības starp bērnu un viņa vecāku, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, vai viņa otru vecāku, kurš ir Savienības pilsonis (trešais prejudiciālais jautājums).

A. Par pirmo prejudiciālo jautājumu

23. Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai LESD 20. pantā netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru trešās valsts valstspiederīgajam, kura apgādībā atrodas viņa nepilngadīgais bērns, Savienības pilsonis, tiek atteiktas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz to, ka šis bērns, kas ir šīs dalībvalsts pilsonis, kopš dzimšanas dzīvo ārpus Savienības teritorijas.

24. Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir klasiskā veidā jāpārbauda principi, kurus Tiesa ir noteikusi 2011. gada 8. marta spriedumā Ruiz Zambrano ( ), 2011. gada 15. novembra spriedumā Dereci u.c. ( ), 2012. gada 6. decembra spriedumā O u.c. ( ) un Chavez‑Vilchez u.c..

25. Saskaņā ar šiem principiem, kurus Tiesa ir apkopojusi sprieduma K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) 47.–52. punktā, LESD 20. pantā ikvienai personai, kam ir dalībvalsts pilsonība, tiek piešķirts Savienības pilsoņa statuss, kas ir dalībvalstu valstspiederīgo pamatstatuss. Savienības pilsonība ikvienam Savienības pilsonim nodrošina primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai noteiktos pasākumus. Šādā kontekstā Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 20. pantam ir pretrunā tādi valsts pasākumi, tostarp lēmumi atteikt uzturēšanos Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuru rezultātā Savienības pilsoņiem tiek liegta iespēja faktiski izmantot būtiskās tiesības, kas piešķirtas ar viņu statusu.

26. Savukārt ar Līguma normām par Savienības pilsonību trešo valstu valstspiederīgajiem nav piešķirtas nekādas autonomas tiesības. Šo valstu valstspiederīgo iespējamās tiesības ir nevis šo valstspiederīgo personīgās tiesības, bet gan tiesības, kas ir atvasinātas no Savienības pilsonim piemītošajām tiesībām. Šo tiesību piešķiršanas mērķis ir garantēt iespēju Savienības pilsonim, kurš nav izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties, dzīvot kopā ar savu ģimenes locekli, kurš ir trešās valsts pilsonis, dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, pamatojoties uz LESD 20. pantu, tādējādi nodrošinot ģimenes atkalapvienošanos.

27. Proti, Tiesa jau ir konstatējusi, ka pastāv ļoti īpašas situācijas, kurās, lai gan nav piemērojamas atvasinātās tiesības par trešo valstu valstspiederīgo uzturēšanās tiesībām un attiecīgais Savienības pilsonis nav īstenojis savu pārvietošanās brīvību, izņēmuma kārtā uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kurš ir šā pilsoņa ģimenes loceklis, tomēr ir jāpiešķir, jo citādi netiktu ievērota Savienības pilsonības lietderīgā iedarbība, ja šādu tiesību atteikuma dēļ minētais pilsonis faktiski būtu spiests atstāt Savienības teritoriju kopumā, tādējādi liedzot viņam iespēju faktiski izmantot būtiskās tiesības, kas piešķirtas ar šo Savienības pilsoņa statusu.

28. Kā Tiesa minēja, šādas situācijas raksturo tas, ka, pat ja tās tiek regulētas tiesību aktos, kas a priori ietilpst dalībvalstu kompetencē, proti, tiesiskajā regulējumā par trešo valstu pilsoņu ieceļošanas un uzturēšanās tiesībām, ārpus Savienības atvasināto tiesību piemērošanas jomas, kas noteiktos apstākļos paredz šo tiesību piešķiršanu, šīm situācijām tomēr ir raksturīga saikne ar Savienības pilsoņa pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, un, lai šī brīvība netiktu aizskarta, netiek pieļauts, ka šādiem pilsoņiem tiek atteiktas ieceļošanas un uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kurā dzīvo šis pilsonis ( ).

29. Tomēr atteikums uzturēšanās tiesības piešķirt trešās valsts valstspiederīgajam var apdraudēt Savienības pilsonības lietderīgo iedarbību tikai tad, ja starp šo trešās valsts valstspiederīgo un Savienības pilsoni, viņa ģimenes locekli, ir tādas atkarības attiecības, kuru rezultātā Savienības pilsonis būtu spiests pavadīt attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo un atstāt Savienības teritoriju kopumā.

30. Tomēr es konstatēju, ka no šīs judikatūras formulējuma un mērķa izriet, ka tā nav paredzēta piemērošanai tādai situācijai kā pamatlietā, kurā, pirmkārt, pieteikumu piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības iesniedz vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, lai gan nepilngadīgais bērns, Savienības pilsonis nedzīvo un nekad nav dzīvojis kopā ar šo vecāku, trešās valsts valstspiederīgo, dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, un kurā, otrkārt, šajā pieteikumā nav norādīts, ka bērns vēlētos izmantot tiesības, kas izriet no viņa Savienības pilsoņa statusa, ieceļojot un uzturoties kopā ar šo vecāku attiecīgās dalībvalsts teritorijā.

31. Kā Tiesa norādīja 2018. gada 27. jūnija spriedumā Altiner un Ravn ( ), “Savienības pilsonis ir atsauces persona, lai trešās valsts valstspiederīgais, kas ir šī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, varētu iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības” ( ).

32. Šajā gadījumā es konstatēju, ka attiecīgā pieteikuma iesniegšanas brīdī bērna māte visu laiku uzturējās šajā dalībvalstī, lai gan viņas nepilngadīgais bērns, Savienības pilsonis, vienmēr ir dzīvojis Taizemē. Tādējādi, tā kā māte un bērns vienmēr ir dzīvojuši atsevišķi divās dažādās valstīs, viņi nevarēja dzīvot faktisku ģimenes dzīvi. Šādos apstākļos atteikums piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības bērna mātei, šķiet, nav pretrunā attiecīgo personu tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos.

33. Turklāt dienā, kad tika iesniegts pieteikums par uzturēšanās tiesībām, atsevišķi fakti ļāva apšaubīt bērna mātes nodomu apmesties kopā ar viņu Nīderlandē, kas ir dalībvalsts, kuras pilsonība ir bērnam. Pēc vecāku laulības šķiršanas un bērna mātes uzturēšanās “ģimenes atkalapvienošanās” atļaujas atcelšanas viņa 2018. gada 14. martā iesniedza pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai humānu iemeslu dēļ, kas tika noraidīts, un pēc tam 2019. gada 7. maijā viņa iesniedza aplūkojamo pieteikumu. Šis pieteikums, kas pievienots valsts lietas materiāliem un kura nosaukums ir [“Aanvrag voor het verblijfsdoel “familie en gezin” (pieteikums par uzturēšanos kā ģimenes loceklim)"], pirmkārt un galvenokārt esot pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, ko iesniedza prasītājas dzīvesbiedrs B bērna mātes interesēs. No valsts lietas materiāliem izriet, ka minētajā pieteikumā nav norāžu par konkrētu rīcību, ko māte būtu veikusi, lai bērns ieceļotu un kopā ar viņu uzturētos Nīderlandē.

34. Šādos apstākļos atteikuma piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības bērna mātei ietekme vai sekas nav tādas, ka šim bērnam tiktu liegta iespēja faktiski izmantot galvenās tiesības, kas izriet no viņa kā Savienības pilsoņa statusa, jo viņam nav nedz pienākuma atstāt Savienības teritoriju, kurā viņš neuzturas, nedz arī jāatsakās tur ieceļot un tur uzturēties, jo šajā ziņā nav veiktas nekādas darbības.

35. Šāda situācija, ciktāl tā nav saistīta ar pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, ko nepilngadīgais bērns var izmantot, pamatojoties uz viņa Savienības pilsoņa statusu, nevar radīt nekādas atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu ( ).

36. Līdz ar to es ierosinu Tiesai nospriest, ka LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru atvasinātās uzturēšanās tiesības šīs valsts teritorijā tiek atteiktas trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir nepilngadīga bērna, kuram ir minētās valsts pilsonība, vecāks, ja šis bērns nekad nav uzturējies Savienības teritorijā, viņa pastāvīgā dzīvesvieta ir ārpus šīs teritorijas, un viņš negatavojas īstenot tiesības, kas izriet no viņa kā Savienības pilsoņa statusa, lūdzot atļauju ieceļot vai uzturēties tajā pašā dalībvalstī kopā ar vecāku, no kura tas būtu atkarīgs.

37. Tagad ir jāizvērtē otrā situācija, kurā pieteikums par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu, gluži pretēji, esot vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka bērns var īstenot savas tiesības, kas izriet no Savienības pilsoņa statusa, ļaujot viņam ieceļot un uzturēties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir. Proti, tas, ka mazs bērns izmanto uzturēšanās tiesības, katrā ziņā nozīmē, ka šo bērnu pavada persona, kura faktiski īsteno viņa aizgādību vai tiesisko, finansiālo vai emocionālo apgādību. Tādējādi iesniedzējtiesa pauž bažas, ka atteikuma piešķirt šādas uzturēšanās tiesības rezultātā šim bērnam tiktu liegta iespēja ieceļot dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, un uzturēties tajā, jo viņš ir atkarības attiecībās ar savu māti.

38. Šādā gadījumā līdz ar to ir jāpārliecinās, ka ar pilsoņa statusu saistīto tiesību īstenošana un ar tām saistīto atvasināto tiesību izmantošana atbilst bērna interesēm un ir pamatota attiecībā uz atkarības attiecībām, kādas šim bērnam ir ar savu vecāku, trešās valsts valstspiederīgo.

39. Šie aspekti tiks vērtēti, izskatot otro un trešo prejudiciālo jautājumu.

B. Par otro prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz bērna interešu prioritātes novērtēšanas kārtību

40. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā aicina Tiesu precizēt novērtēšanas kārtību attiecībā uz bērna prioritārajām interesēm situācijā, kurā pieteikums par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu saskaņā ar LESD 20. pantu būtu saistīts ar bērna aizvešanu no trešās valsts, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, uz dalībvalsti, kuras pilsonība viņam ir.

41. It īpaši iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai ir jāpierāda, ka šī aizvešana nozīmē reālu vai ticamu interesi bērnam un vai ar Savienības pilsonību saistītās tiesības ir absolūtas tiesības tādā ziņā, ka dalībvalstij, kuras pilsonība ir Savienības pilsonim, ir pozitīvs pienākums nodrošināt šo tiesību izmantošanu un nelikt tai šķēršļus.

42. Šo jautājumu pamatā, šķiet, ir iesniedzējtiesas paustās bažas, ka bērna aizvešana šajā lietā varētu būt motivēta galvenokārt ar mātes, trešās valsts valstspiederīgās, vēlmi atgriezties Nīderlandē un tādējādi saglabāt uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī. Tādēļ, aplūkojot šos elementus, man šķiet, ka saistībā ar sniedzamo atbildi ir svarīgi ņemt vērā šīs lietas īpašos apstākļus un neaizstāt iesniedzējtiesu vai kompetento valsts iestādi tām uzticētajos uzdevumos, proti, lemt par iespējamiem apstākļiem saistībā ar šī bērna mātes iesniegto atvasināto uzturēšanās tiesību pieteikumu.

43. Pirmkārt, es uzskatu, ka ar Savienības pilsonību saistīto tiesību īstenošana un ar to saistīto atvasināto tiesību izmantošana var notikt tikai tad, ja tās kalpo bērna prioritārajām interesēm un nodrošina bērna pamattiesību ievērošanu saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 24. pantu ( ).

44. Tātad, izskatot pieteikumu par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu, kas esot iesniegts saistībā ar bērna, Savienības pilsoņa, ieceļošanu un uzturēšanos dalībvalstī, kuras pilsonība ir šim bērnam, vērtējums ir jāveic no bērna viedokļa, nevis no vecāka, trešās valsts valstspiederīgā, viedokļa ( ).

45. Tādējādi Hartas 24. panta 1. punktā ir prasīts, lai kompetentā valsts iestāde veiktu visus atbilstošos pasākumus, lai dotu attiecīgajam bērnam reālu un faktisku iespēju tikt uzklausītam.

46. Hartas 24. panta 2. punktā turklāt ir noteikts, ka kompetentajai valsts iestādei ir jāņem vērā šī bērna intereses. Tādēļ šai iestādei ir jāpārbauda, ņemot vērā visus pastāvošos un atbilstīgos apstākļus katrā konkrētā gadījumā, vai minētā bērna aizvešana tiek veikta, ņemot vērā viņa intereses ( ). Tas nozīmē, ka ir jāpārbauda, vai aizvešana nevarētu kaitīgi ietekmēt bērna stāvokli un ka tā ir bērna interesēs kā daļa no reāla ģimenes dzīves plāna jeb, izmantojot Komisijas lietotos terminus sēdes laikā, – “ticama plāna”.

47. Šajā ziņā īpaša uzmanība ir jāpievērš bērna sociālajai un ģimenes videi, kā arī – pamatlietas apstākļos – plānam, kurā iekļaujas šī bērna aizvešana, un viņa mātes nodomiem šajā ziņā.

48. Otrkārt, tātad ir jāizvērtē šie dažādie kritēriji.

1. Bērna sociālā un ģimenes vide

49. Kā to norādīja arī Tiesa, maza bērna vide parasti galvenokārt ir ģimenes vide, kuru nosaka attiecīgā persona vai attiecīgās personas, ar kurām bērns dzīvo un kuras viņu faktiski uzrauga un aprūpē ( ). Tādā situācijā kā pamatlietā, kad bērnam ir 10. gadi un līdz ar to viņš ir skolas vecumā, kompetentajai valsts iestādei attiecīgi ir jānovērtē iespējamā negatīvā ietekme, ko šā bērna aizvešana varētu radīt attiecībā uz viņa fizisko un morālo labsajūtu, kā arī emocionālajām, ģimenes un sociālajām saiknēm vai viņa materiālo situāciju ( ).

50. Šajā lietā no valsts lietas materiāliem izriet, ka kopš dzimšanas Taizemē bērnu ir audzinājusi viņa vecāmāte no mātes puses, kā rezultātā viņš noteikti ir izveidojis ļoti spēcīgu emocionālu saikni ar viņu. Viņš arī Taizemē apmeklē skolu, kas liecina par saikni, kas viņam ir ar šīs valsts valodas un kultūras vidi, kurā dzīvo citi viņa ģimenes locekļi. Turpretī no valsts lietas materiāliem izriet arī, ka šis bērns nekad nav devies uz Nīderlandi un ka viņš nepārvalda ne holandiešu, ne angļu valodu.

51. Tomēr kompetentajai valsts iestādei ir jāņem vērā arī nesenākie notikumi bērna ģimenes dzīvē. Tādējādi tai esot jāņem vērā attiecību veids un intensitāte, kas (iespējami) ir izveidojušās starp šo bērnu un viņa māti kopš viņas atgriešanās Taizemē. Turklāt, lai gan valsts lietas materiālos iekļautās norādes nedod iespēju uzzināt nedz to attiecību raksturu, kuras A uztur ar savu bērnu, nedz viņas pašreizējās dalības bērna uzturēšanas izdevumos apmēru, būtu jānosaka, vai bērna tēvs nevarētu vai nespētu kādu dienu par viņu rūpēties un vai šis bērns vēlas uzturēt personiskas attiecības un tiešus kontaktus ar savu tēvu, tādējādi prasot izmantot tiesības, kas izriet no Hartas 24. panta 3. punkta.

2. Ticamu dzīves plānu esamība

52. Kompetentajai valsts iestādei ir arī jāņem vērā bērna aizvešanas no trešās valsts, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, uz dalībvalsti, kuras pilsonība viņam ir, bet kurā viņš nekad nav dzīvojis, apstākļi un iemesli ( ). Proti, ir jāņem vērā iespējamais risks, ka šis bērns tiks uzskatīts par līdzekli trešās valsts valstspiederīgajam, lai uzturētos Savienības teritorijā, kas nozīmētu saskaņā ar LESD 20. pantu piešķirto atvasināto uzturēšanās tiesību ļaunprātīgu izmantošanu ( ).

53. Šāda pārbaude ir jāveic vēl jo vairāk tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā bērna mātes ģeogrāfiskā un ģimenes izcelsme ir trešajā valstī, kurā bērnam ir pastāvīgā dzīvesvieta un kur saskaņā ar viņas pašas apgalvojumiem tēvs un viņa bērns attiecības uzturētu tikai nedaudz vai viņiem vispār nebūtu nekādu attiecību.

54. Tādēļ šajā gadījumā īpaši svarīgs elements ir bērna mātes nodomi, kurai, šķiet, vienīgajai ir piešķirta aizgādība par bērnu.

55. Proti, mātes vēlme palikt Nīderlandē brīdī, kad tika iesniegts attiecīgais uzturēšanās atļaujas pieteikums, neradīja nekādas šaubas. Turklāt citi šo secinājumu 33. punktā minētie elementi tolaik ļāva šaubīties par viņas nopietno nodomu apmesties kopā ar savu bērnu uz dzīvi šajā valstī. Visbeidzot, lai gan māte apgalvo, ka kopš atgriešanās Taizemē ir izveidojusies faktiska ģimenes dzīve ar bērnu, šķiet, ka tas ir nevis pārdomāta lēmuma dzīvot kopā ar bērnu rezultāts, bet gan 2019. gada 8. maijā pret viņu izpildītā atgriešanas lēmuma rezultāts.

56. Tomēr ļaunprātīgas izmantošanas risku nedrīkst prezumēt, pamatojoties tikai uz to, ka trešās valsts valstspiederīgais vairākus gadus ir dzīvojis tālu no sava bērna. Tādējādi visus šos apstākļus nevar uzskatīt par tādiem, kas neatgriezeniski nosaka bērna dzīvesvietu Taizemē. Bērnam nedrīkst liegt iespēju doties uz dalībvalsti, kuras pilsonība viņam ir, un uzturēties tajā, un arī viņa mātei nevar liegt iespēju Nīderlandē turpināt ģimenes dzīvi, kuru viņa esot varējusi uzsākt ar savu dēlu Taizemē kopš 2019. gada.

57. Šādos apstākļos mātes nodoms apmesties kopā ar bērnu dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, ir jāmeklē un jāatrod objektīvos vai taustāmos elementos, kuri pierāda, ka šī bērna aizvešana būs reāla, ka viņa uzturēšanās dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, nebūs īslaicīga vai gadījuma rakstura un ka tā ir tikusi izlemta, ņemot vērā viņa prioritārās intereses. Tādējādi, piemēram, mājokļa iegāde vai īre šajā dalībvalstī ( ) vai reģistrācija skolā varētu būt salīdzinoši nozīmīgas norādes.

58. Lai gan šie elementi ir svarīgi, tie noteikti nav vienīgie, kas jāņem vērā. Proti, pārbaude, kas valsts iestādēm ir jāveic, vienmēr ir jāīsteno kā situācijas vispārējs novērtējums un visu atbilstošo elementu izsvēršana, lai noteiktu bērna ģimenes un sociālo vidi un nodrošinātu viņa intereses.

3. Intervija ar bērnu un trešās valsts valstspiederīgo vecāku

59. Man šķiet, ka bērna situācijas izvērtēšana nevar notikt bez iespējas bērnam paust savu viedokli par savu vēlmi doties kopā ar savu māti uz dalībvalsti, kuras pilsonība viņam ir, saskaņā ar Hartas 24. pantu, un apmesties uz dzīvi tajā. Šajā gadījumā, lai gan bērns joprojām ir atkarīgs no savas mātes, šobrīd viņam ir desmit gadi, kas ir skolas vecums, kas atšķirībā no ļoti maza bērna dod iespēju uzklausīt viņa viedokli, ja viņš to vēlas. Turklāt man šķiet, ka kompetentajai valsts iestādei ir arī jāsniedz personai, kurai vienīgajai ir piešķirta vecāku aizgādība un kura ir ierosinājusi šī bērna aizvešanu, iespēja iesniegt savus apsvērumus par šīs aizvešanas iemesliem.

60. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir vecāks nepilngadīgam bērnam, Savienības pilsonim, iesniedz pieteikumu par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu dalībvalstī, kuras pilsonis ir bērns un uz kuru bērns plāno pārcelties, lai tur dzīvotu, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei saskaņā ar Hartas 24. panta 2. punktu ir jānosaka, vai bērna aizvešana ir viņa interesēs. Šādam konstatējumam, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir jāļauj noteikt, kā šī aizvešana varbūtēji varētu ietekmēt bērna fizisko un morālo labklājību, viņa materiālo stāvokli un viņa uzturētās emocionālās, ģimenes un sociālās attiecības. Šim konstatējumam ir jābūt balstītam arī uz elementiem, kas ļauj pierādīt, ka šī bērna aizvešana ir reāla un ka viņa uzturēšanās attiecīgajā dalībvalstī nekādi nav īslaicīga vai gadījuma rakstura un tās vienīgais mērķis nav iegūt atvasinātās uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz LESD 20. pantu, vienam no vecākiem.

C. Par trešo prejudiciālo jautājumu, kas saistīts ar atkarības attiecību, kas var pamatot atvasinātās uzturēšanās tiesības atbilstoši LESD 20. pantam, esamības vērtējumu

61. Ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu precizēt dažādus kritērijus, kas attiecas uz atkarības attiecību, kas var pamatot atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu, esamības vērtējumu situācijā, kad nepilngadīgais bērns, Savienības pilsonis, īstenotu savas tiesības pārvietoties un uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kuras pilsonība viņam ir.

62. Pirmkārt, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, cik liela nozīme ir jāpiešķir brīdim, kad vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir vai nav uzņēmies sava bērna, Savienības pilsoņa, ikdienas aprūpi, kā arī apstāklim, ka pagātnē citas personas ir uzņēmušās šo aprūpi un/vai var to uzņemties turpmāk.

63. Otrkārt, iesniedzējtiesa šaubās par to, kādā mērā bērns, Savienības pilsonis, varētu apmesties uz dzīvi Savienības teritorijā kopā ar savu tēvu, arī Savienības pilsoni. No vienas puses, tā lūdz Tiesu precizēt, kāda nozīme ir jāpiešķir tam, ka bērna tēvs ir (vai nav) uzņēmies šā bērna aizgādību vai tiesisku, finansiālu vai emocionālu apgādību un ka viņš būtu (vai nebūtu) gatavs uzņemties šo apgādību turpmāk. No otras puses, iesniedzējtiesa apšauba kritērija, kas balstīts uz vecāka, kas ir Savienības pilsonis, tiesisko, finansiālo vai emocionālo bērna apgādību, nozīmīgumu gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka otram vecākam, trešās valsts valstspiederīgajam, ir atsevišķa aizgādība pār bērnu.

64. Pirmām kārtām, runājot par novērtējumu attiecībā uz atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu, pamatojoties uz LESD 20. panta tiesību normām, pārbaude, kas jāveic valsts kompetentajai iestādei, attiecas uz to, vai pastāv atkarības attiecības starp nepilngadīgo bērnu, kurš ir Savienības pilsonis, no vienas puses, un vecāka, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, no otras puses. Šajā kontekstā atgādinu, ka Tiesa atsaucas uz ļoti īpašām situācijām, kurās Savienības pilsonim nav bijusi cita izvēle kā sekot trešās valsts valstspiederīgajam, jo viņš atrodas tā apgādībā, tādējādi esot pilnībā atkarīgs no viņa, lai nodrošinātu iztiku un apmierinātu savas vajadzības. Šīs situācijas galvenokārt attiecas uz vecākiem, trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri uzņemas faktisku nepilngadīga bērna, Savienības pilsoņa, aizgādību vai kuri faktiski uzņemas tiesisko, finansiālo vai emocionālo šā bērna apgādību. Tādējādi lietas, kurā tika pieņemts spriedums Chavez‑Vilchez u.c., kontekstā Tiesa nosprieda, ka “apstāklis, ka otrs vecāks, kas ir Savienības pilsonis, patiesībā spēj un vēlas viens pats uzņemties ikdienas un faktisko aizgādību par bērnu, ir atbilstošs elements, taču ar to vien nav pietiekami, lai varētu konstatēt, ka starp vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un bērnu nepastāv atkarības saikne, kuras dēļ bērnam būtu jāpamet Savienības teritorija, ja uzturēšanās tiesības tiktu atteiktas šim vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais” ( ). Proti, Tiesa atgādināja, ka “šādam konstatējumam saskaņā ar attiecīgā bērna interešu prioritāti ir jābūt balstītam uz visu lietas apstākļu ņemšanu vērā, īpaši bērna vecumu, viņa fizisko un emocionālo attīstību, viņa emocionālo attiecību līmeni gan ar vecāku, kas ir Savienības pilsonis, gan ar vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, kā arī risku, ka viņa nošķiršana no pēdējā minētā vecāka varētu ietekmēt šā bērna emocionālo līdzsvaru” ( ).

65. Manuprāt, šie principi ir vienlīdz piemērojami arī tādā situācijā kā pamatlietā, kurā Savienības pilsonības lietderīgā iedarbība prasa, lai bērnam netiktu liegtas tiesības pārvietoties un uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kuras pilsonis viņš ir, ja viņa vecākam, trešās valsts valstspiederīgajam, tiktu atteikta uzturēšanās tiesību atzīšana attiecīgajā dalībvalstī.

66. No tā izriet, ka apstākļi, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa un kuri attiecas, no vienas puses, uz otra vecāka, Savienības pilsoņa, un, no otras puses, uz bērna vecāsmātes, trešās valsts valstspiederīgās, lomu un iesaistīšanos, kaut arī tie var sniegt nozīmīgas norādes par šā bērna ģimenes stāvokli, nav pietiekami, lai konstatētu, ka starp vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un bērnu, kurš ir Savienības pilsonis, nepastāv tādas atkarības attiecības, kas atteikuma gadījumā liegtu bērnam iespēju izmantot tiesības, kuras izriet no viņa pilsoņa statusa. Šādam konstatējumam ir jābūt balstītam uz iepriekš atgādinātajiem kritērijiem, kurus Tiesa ir noteikusi spriedumā Chavez‑Vilchez u.c. Tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā bērna vecāmāte no mātes puses, šķiet, ir uzņēmusies ikdienas un faktisko šā bērna apgādību pirmo desmit viņa dzīves gadu laikā, ir jāņem vērā arī bērna emocionālo attiecību pakāpe ar viņu, kā arī risks, ko varētu radīt bērna šķiršanās no savas vecāsmātes no mātes puses attiecībā uz viņa emocionālo līdzsvaru.

67. Otrām kārtām, izšķirošais faktors ir brīdis, kurā ir radušās atkarības attiecības, un it īpaši brīdis, kad vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir uzņēmies sava bērna, Savienības pilsoņa, ikdienas aprūpi. Proti, manuprāt, nav nekādu šaubu, ka šīm attiecībām ir jāpastāv valstī, kurā atrodas bērns, Savienības pilsonis, un tas tā ir vismaz brīdī, kad vecāks, trešās valsts valstspiederīgais, lūdz viņam piešķirt no bērna statusa atvasinātās uzturēšanās tiesības.

68. Šajā lietā iesniedzējtiesa nošķir situāciju pirms pieteikuma par uzturēšanās tiesību piešķiršanu iesniegšanas no situācijas, kas bija pirms tā lēmuma pieņemšanas, ar kuru šis pieteikums tika noraidīts, un, visbeidzot, no situācijas pirms šā atteikuma lēmuma pārskatīšanas tiesā iznākuma. Šī tiesa tādējādi pauž bažas par to, lai tiktu nodrošināts, ka atkarības attiecības, kādas bērns, Savienības pilsonis, uztur ar savu vecāku, trešās valsts valstspiederīgo, ir reālas un nav radītas tikai ar mērķi iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz LESD 20. panta tiesību normām.

69. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka tādā situācijā kā pamatlietā laikposms pirms uzturēšanās tiesību pieteikuma iesniegšanas, kā arī laikposms pirms atteikuma lēmuma pieņemšanas atbilst laikposmiem, kuros bērns, Savienības pilsonis, un viņa vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, nedz dzīvoja kopā, nedz arī dzīvoja vienā un tajā pašā valstī, jo šo bērnu Taizemē audzināja viņa vecāmāte no mātes puses, kamēr viņa māte dzīvoja Nīderlandē. Lai gan Tiesa 2012. gada 6. decembra spriedumā O u.c. ( )un spriedumā K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) nosprieda, ka nav nepieciešams, lai vecāks, kas ir trešās valsts pilsonis, dzīvotu kopā ar nepilngadīgu bērnu, Savienības pilsoni, lai noteiktu atkarības attiecību esamību starp viņiem, tomēr šāda kopdzīve ir ļoti nozīmīgs faktors, it īpaši tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā papildus tam, ka vecāks nedzīvo kopā ar savu bērnu, viņš uzturas citā valstī, kas atrodas citā kontinentā, tādējādi pieņemot, ka viņš nevarēja nodrošināt sava bērna ikdienas un faktisko apgādību šajos laikposmos.

70. Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru ģimenes saišu, vai tās būtu bioloģiskas vai juridiskas, esība starp nepilngadīgu Savienības pilsoni un viņa vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, nav pietiekama, lai pamatotu, ka šim vecākam saskaņā ar LESD 20. pantu tiek atzītas atvasinātas tiesības uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kuras valstspiederīgais ir nepilngadīgais bērns ( ).

71. Tagad, runājot par situāciju pirms atteikuma lēmuma pārskatīšanas tiesā iznākuma, tā atbilst laikposmam, kurā bērna ģimenes dzīvē varēja būt notikušas izmaiņas, it īpaši trešās valsts valstspiederīgā vecāka atgriešanās rezultātā, kas būtu jāņem vērā. Tādējādi, ņemot vērā termiņus, ko nosaka prasības celšana tiesā, kompetentajai valsts tiesai brīdī, kad tā plāno lemt par trešās valsts valstspiederīgā iesniegto uzturēšanās pieteikumu, manuprāt, ir jānoskaidro, vai kopš atgriešanas lēmuma izpildes faktiskie apstākļi nav mainījušies tādā veidā, ka varētu būt izveidojušās atkarības attiecības starp bērnu un viņa māti. Šajā kontekstā, lai izvairītos no jebkādas ļaunprātīgas rīcības, man šķiet arī nepieciešams, lai šī tiesa, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus, pārliecinātos, ka trešās valsts valstspiederīgais faktiski īsteno aizgādību pār bērnu vai uzņemas tiesisko, finansiālo vai emocionālo bērna apgādību reālas un stabilas ģimenes dzīves kontekstā.

72. Tādēļ, ņemot vērā šos apsvērumus, es ierosinu Tiesai nospriest, ka LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais, nepilngadīga bērna, Savienības pilsoņa, vecāks, iesniedz pieteikumu par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu dalībvalstī, kuras pilsonis ir šis bērns un uz kuru bērns plāno pārcelties, lai tur dzīvotu, brīdis, kad vecāks, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, uzņēmās sava bērna ikdienas aprūpi, ir izšķirošs faktors, lai novērtētu, vai starp šo vecāku un šo bērnu pastāv atkarības attiecības. Kompetentajai valsts iestādei, ņemot vērā visus konkrētos lietas apstākļus, ir jānosaka, cik lielā mērā šis vecāks īsteno aizgādību par šo bērnu vai arī viņa tiesisku, finansiālu vai emocionālu apgādību brīdī, kad tiek lemts par pieteikumu, un tai ir jāpārliecinās, ka šī apgādība tiek īstenota reālas un stabilas ģimenes dzīves kontekstā.

73. Turpretī apstāklis, ka otrs vecāks, Savienības pilsonis, un cits ģimenes loceklis, trešās valsts valstspiederīgais, agrāk ir uzņēmies vai turpmāk varētu uzņemties bērna aizgādību vai tiesisku, finansiālu vai emocionālu apgādību, neļauj izdarīt secinājumu, ka starp vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un šo bērnu nepastāv tādas atkarības attiecības, ka bērnam tiktu liegtas tiesības pārvietoties un uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kuras pilsonis viņš ir, ja trešās valsts valstspiederīgajam vecākam tiktu atteikta uzturēšanās tiesību atzīšana attiecīgajā dalībvalstī.

IV. Secinājumi

74. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht [Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta ir Utrehtā, Nīderlande] uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru atvasinātās uzturēšanās tiesības šīs valsts teritorijā tiek atteiktas trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda nepilngadīga bērna vecāks, kuram ir minētās valsts pilsonība, ja šis bērns nekad nav uzturējies Savienības teritorijā, viņa pastāvīgā dzīvesvieta ir ārpus šīs teritorijas un viņš nevēlas īstenot ar viņa Savienības pilsoņa statusu saistītās tiesības, lūdzot atļauju ieceļot un uzturēties tajā pašā dalībvalstī kopā ar to vecāku, no kura viņš būtu atkarīgs.

2) LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais, kas ir nepilngadīga bērna, Savienības pilsoņa, vecāks, iesniedz pieteikumu par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu dalībvalstī, kuras pilsonība ir bērnam un uz kuru šis bērns plāno pārcelties, lai tur dzīvotu, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jānosaka, vai šī bērna aizvešana notiek, ņemot vērā viņa intereses saskaņā ar Eiropas Savienības pamattiesību hartas 24. panta 2. punktu. Šādam konstatējumam, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir jāļauj noteikt, kā šī aizvešana varētu ietekmēt bērna fizisko un morālo labklājību, viņa materiālo stāvokli un viņa uzturētās emocionālās, ģimenes un sociālās attiecības. Šim konstatējumam ir jābūt balstītam arī uz elementiem, kuri ļauj pierādīt, ka bērna aizvešana ir reāla un ka viņa uzturēšanās attiecīgajā dalībvalstī nekādi nav īslaicīga vai gadījuma rakstura un tās vienīgais mērķis nav vienam no vecākiem iegūt atvasinātās uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz LESD 20. pantu.

Lai novērtētu, vai pastāv atkarības attiecības, kas var būt pamatā atvasinātām uzturēšanās tiesībām saskaņā ar LESD 20. pantu, izšķirošais faktors ir brīdis, kad vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, uzņēmās ikdienas aprūpi par savu bērnu, kurš ir Savienības pilsonis. Kompetentajai valsts iestādei, ņemot vērā visus konkrētos lietas apstākļus, ir jānosaka, cik lielā mērā šis vecāks uzņemas bērna aizgādību vai tiesisku, finansiālu vai emocionālu apgādību brīdī, kad tiek pieņemts lēmums par viņa pieteikumu, un jāpārliecinās, ka šī apgādība tiek īstenota reālas un stabilas ģimenes dzīves kontekstā.

Turpretī apstāklis, ka otrs vecāks, Savienības pilsonis, un cits ģimenes loceklis, trešās valsts valstspiederīgais, agrāk ir uzņēmies vai turpmāk varētu uzņemties bērna aizgādību vai tiesisku, finansiālu vai emocionālu apgādību, neļauj izdarīt secinājumu, ka starp vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un šo bērnu nepastāv tādas atkarības attiecības, ka bērnam tiktu liegtas tiesības pārvietoties un uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kuras pilsonis viņš ir, ja trešās valsts valstspiederīgajam vecākam tiktu atteikta uzturēšanās tiesību atzīšana attiecīgajā dalībvalstī.