ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tomēr Regulas Nr. 2454/93 859. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir tieši paredzēts, ka, ja nav ievērots šīs regulas 356. pantā paredzētais termiņš un ja preču novēlotu uzrādīšanu nevar pamatot saskaņā ar šī panta 3. punktu, tiek uzskatīts, ka uzrādīšanas termiņa pārsniegšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi, ciktāl preces tomēr ir uzrādītas saņēmējā muitas iestādē saprātīgā laika periodā.

Šajā ziņā atbilstoši Regulas Nr. 2913/92 204. panta 1. punkta a) apakšpunktam ievedmuitas parāds rodas, neizpildot kādu no pienākumiem, kurus attiecībā uz ievedmuitas nodoklim pakļaujamām precēm izraisa muitas procedūras, kurā tās nodotas, izmantošana, ja vien nav pierādīts, ka šī neizpilde nav būtiski iespaidojusi šīs procedūras pareizu norisi. Ikviens gadījums, attiecībā uz kuru nav piemērojams šis izņēmums, ietilpst Regulas Nr. 2913/92 204. panta piemērošanas jomā.

Proti, Regulas Nr. 2913/92 203. un 204. pantam ir atšķirīgas piemērošanas jomas. Pirmais minētais pants attiecas uz rīcību, kuras rezultātā preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības, savukārt otrā minētā panta priekšmets ir pienākumu un nosacījumu saistībā ar noteiktām muitas procedūrām neizpilde, kas neietekmē muitas uzraudzību. Tādējādi, no Regulas Nr. 2913/92 204. panta formulējuma izriet, ka šī tiesību norma ir piemērojama vienīgi gadījumos, kuri neietilpst šīs regulas 203. panta piemērošanas jomā.

Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 648/2005, 203. un 204. pants, lasot tos kopsakarā ar Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 444/2002, 859. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši grozītās Regulas Nr. 2454/93 356. panta 1. punktam noteiktā tranzīta termiņa pārsniegšana pati par sevi nerada muitas parādu par attiecīgo preču izņemšanu no muitas uzraudzības saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 2913/92 203. pantu, bet gan muitas parādu, pamatojoties uz šīs regulas 204. pantu.

Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 648/2005, 204. pants, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 444/2002, 859. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai muitas parāds rastos saskaņā ar minēto 204. pantu, ieinteresētajām personām muitas iestādēm nav jāiesniedz informācija par atbilstoši grozītās Regulas Nr. 2454/93 356. pantam noteiktā tranzīta termiņa pārsniegšanas iemesliem vai attiecīgo preču atrašanās vietu laika periodā no šī termiņa beigām līdz šo preču faktiskai uzrādīšanai galamērķa muitas iestādē.

Proti, ja preces uzrāda galamērķa muitas iestādē pēc nosūtītāja muitas iestādes noteiktā termiņa beigām un ja termiņš nav ievērots tādu apstākļu dēļ, ko pienācīgi paskaidro galamērķa muitas iestādei un ko nevar piedēvēt pārvadātājam vai galvenajam atbildīgajam, tad uzskata, ka paredzētais termiņš ir ticis ievērots.

(sal. ar 43. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam saistībā ar attiecīgo preču zīmju vizuālu, fonētisku un jēdzienisku līdzību ir jābalstās uz attiecīgo preču zīmju radīto kopiespaidu, it īpaši ņemot vērā to ar atšķirtspēju apveltītos un dominējošos elementus. Minētās iespējas visaptverošajā vērtējumā noteicoša loma ir tam, kā preču zīmes uztver attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājs. Šajā ziņā vidusmēra patērētājs preču zīmi parasti uztver kopumā, rūpīgi neaplūkodams tā dažādās nianses.

Novērtējot divu preču zīmju līdzību, nevar ņemt vērā tikai vienu saliktas preču zīmes elementu un to salīdzināt ar otru preču zīmi. Tieši pretēji, salīdzinājums, pārbaudot attiecīgās preču zīmes, ir jāveic, katru no tām apskatot kopumā. Kopējā iespaidā, ko konkrētas sabiedrības daļas atmiņā rada kombinēta preču zīme, noteiktos apstākļos dominējošs var būt viens vai vairāki tās elementi. Tomēr tikai tad, ja visi citi preču zīmes elementi ir nebūtiski, līdzības vērtējumu var veikt, pamatojoties tikai uz dominējošo elementu.

Šajā ziņā pārbaude par to, vai salikta apzīmējuma elementam ir autonoma un atšķirīga vieta, ir vērsta uz to, lai noskaidrotu tos no minētajiem elementiem, ko uztvers attiecīgā sabiedrība. Katrā atsevišķā gadījumā, īpaši izmantojot apzīmējuma elementu un to relatīvās nozīmes attiecīgās sabiedrības uztverē analīzi, ir jānoskaidro reģistrācijai pieteiktā apzīmējuma radītais kopējais iespaids minētās sabiedrības atmiņā un pēc tam, ņemot vērā šo kopējo iespaidu un visus attiecīgos lietas faktorus, ir jāveic sajaukšanas iespējas vērtējums.

(sal. ar 21.–23., 33. un 34. punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 28. panta 3. punkts un Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 370. pants nav pret to, ka dalībvalsts pirms 1978. gada 1. janvāra – sestās direktīvas transponēšanas laikā – ievieš tiesību normu, ar kuru tiktu grozīti pastāvošie tiesību akti, apliekot ar pievienotās vērtības nodokli ceļojumu aģentūru darījumus, kas saistīti ar ceļojumiem ārpus Eiropas Savienības.

Protams, [direktīvas] transponēšanai paredzētajā termiņā tās adresātēm dalībvalstīm ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu.

Tomēr, no Sestās direktīvas 28. panta 3. un 4. punkta, lasot tos kopā ar tās 15. pantu un E pielikumu, formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs dalībvalstīm, kuru tiesību aktos bija paredzēta šo pakalpojumu aplikšana ar nodokli pirms 1978. gada 1. janvāra, ir piešķīris tiesības atkāpties no pienākuma atbrīvot no nodokļa šīs direktīvas 26. panta 3. punktā minētos pakalpojumus.

Līdz ar to, ja dalībvalsts attiecīgos darījumus ar nodokli aplika 1978. gada 1. janvārī, tās to var turpināt darīt pēc šī datuma. Tā kā Sestajā direktīvā ir skaidri paredzēts 1978. gada 1. janvāra datums kā sākuma punkts iespējamai nodokļa uzlikšanas pasākuma saglabāšanai, nevar tikt uzskatīts, ka likums, kurā paredzēta attiecīgo darījumu aplikšana ar nodokli un kurš pieņemts pirms šī datuma, šīs direktīvas transponēšanas laikposmā varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu.

(sal. ar 31., 35., 37., 38. un rezolutīvās daļas 1) punktu)
1)

ar 1991. gada 23. jūlija Likuma Nr. 223 par noteikumiem daļējā bezdarba, mobilitātes, bezdarbnieka pabalstiem, Eiropas Kopienas direktīvu īstenošanas, darbaspēka iekārtošanas darbā jomā un citiem noteikumiem attiecībā uz darba tirgu (legge n. 223 – Norme in materia di cassa integrazione, mobilita’, trattamenti di disoccupazione, attuazione di direttive della Comunita’ europea, avviamento al lavoro ed altre disposizioni in materia di mercato del lavoro) 4. panta 9. punktu no Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvas 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu 2. pantā paredzētās procedūras piemērojamības subjektu loka izslēdzot “dirigenti” kategoriju, Itālijas Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 1. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;
Direktīvas 92/85 par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm nav pienākuma piešķirt grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu darba ņēmējai mātei pasūtinātājai, kura ir ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, tostarp tad, ja viņa var barot šo bērnu ar krūti pēc dzemdībām vai ja viņa faktiski baro šo bērnu ar krūti.

Gan no Direktīvas 92/85 mērķa, gan no tās 8. panta formulējuma, kurā ir tieši minētas dzemdības, gan arī no Tiesas judikatūras izriet, ka šīs direktīvas 8. pantā paredzētā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma mērķis ir aizsargāt bērna mātes veselību īpašā neaizsargātības situācijā, kas rodas no viņas grūtniecības. Šajā ziņā, lai arī Tiesa ir lēmusi, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma mērķis tostarp ir nodrošināt īpašās attiecības starp sievieti un viņas bērnu, tas tomēr attiecas vienīgi uz laikposmu pēc grūtniecības un dzemdībām. No tā izriet, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma piešķiršana, pamatojoties uz Direktīvas 92/85 8. pantu, tiek veikta, pieņemot, ka darba ņēmēja, kas to saņem, ir bijusi grūtniecības stāvoklī un ir dzemdējusi bērnu. Šādos apstākļos darba ņēmēja, kas ir māte pasūtinātāja un ir ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, neietilpst Direktīvas 92/85 8. panta piemērošanas jomā, tostarp tad, ja viņa var barot šo bērnu ar krūti pēc dzemdībām vai ja viņa faktiski baro šo bērnu ar krūti. Līdz ar to dalībvalstīm saskaņā ar šo pantu nav pienākuma šādai darba ņēmējai piešķirt tiesības uz grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu.

Tomēr Direktīvas 92/85 mērķis ir noteikt dažas minimālās prasības strādājošu grūtnieču, sieviešu, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošu sieviešu, kas baro bērnu ar krūti, aizsardzības jomā. Līdz ar to ar šo direktīvu nekādā gadījumā nav izslēgta iespēja dalībvalstīm piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki mātes pasūtinātājas, kura ir ieguvusi bērnu pēc vienošanās par bērna iznēsāšanu, ko veic surogātmāte, veselības un drošības aizsardzībai, viņai ļaujot saņemt grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma priekšrocības, balstoties uz šī bērna piedzimšanas faktu.

(sal. ar 35.–37., 40.–43. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Procedūras attiecībā uz EKL 81. panta piemērošanu kontekstā atbilstoši paziņojuma par iebildumiem precizitātes prasībai šajā paziņojumā ir jānorāda, kādā statusā uzņēmumam tiek pārmesti apgalvotie fakti. Paziņojums par iebildumiem, kurā Komisija nenorāda, ka šis paziņojums mātesuzņēmumam ir adresēts tāpēc, ka tas ir īstenojis izšķirošu ietekmi uz viena no tā meitasuzņēmumiem komerciālo rīcību, neatbilst šim nosacījumam. It īpaši nevar secināt, ka Komisija skaidri norāda šim uzņēmumam, ka tā paredz saukt to pie atbildības, kura ir atvasināta no tā, ka tas ir bijis mātesuzņēmums, ja paziņojumā par iebildumiem ir vienīgi norādīts, ka šis mātesuzņēmums ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks ar sava meitasuzņēmuma direktora starpniecību, lai gan paziņojumā par iebildumiem šis meitasuzņēmums ir minēts tikai cita meitasuzņēmuma priekšteča statusā, turklāt pirmajam minētajam meitasuzņēmumam nav ticis nosūtīts neviens paziņojums par iebildumiem. Šajos apstākļos mātesuzņēmuma tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas.

(sal. ar 24.–30. punktu)
Pakārtojot jaunu vieglo automobiļu, kuru stūres iekārta atrodas tajā pašā pusē kā tā, pa kuru notiek ceļu satiksme, reģistrāciju savā teritorijā prasībai par to, ka stūre ir jāpārceļ uz otru pusi, dalībvalsts nav izpildījusi Direktīvas 70/311 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju stūres iekārtu 2.a pantā un Direktīvas 2007/46, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai 4. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.

Par transportlīdzekļu stūres iekārtu konkrēti ir runāts Direktīvā 70/311, kuras 2.a pantā dalībvalstīm ir noteikts neaizliegt it īpaši transportlīdzekļa reģistrāciju, atsaucoties uz to stūres iekārtu, ja tā atbilst šīs direktīvas prasībām. Taisnība, Direktīvā 2007/46 un 70/311 ir atsauce uz “vadības ierīču novietojumu: kreisajā/labajā pusē”, kas jānorāda informācijas dokumentā transportlīdzekļu apstiprinājumam. Tāpat arī atbilstības sertifikātā jāveic norāde, saskaņā ar kuru transportlīdzeklis ir “piemērots” lietošanai labās vai kreisās puses satiksmē. Tomēr šīs tiesību normas nevar attiekties uz tādiem transportlīdzekļa uzbūves pamatelementiem kā stūres atrašanās vieta, bet vienīgi uz citiem elementiem, tādiem kā apgaismojuma ierīču, stikla tīrītāju un netiešās redzamības sistēmu izvietojums. Pieprasītie pielāgojumi nevar attiekties uz vadītāja vietas pārvietošanu, kas pretēji Direktīvas 70/311 mērķiem maina pašu transportlīdzekļa uzbūvi, bet gan vienīgi uz iejaukšanos, kuras ietekme ir minimāla.

Tādējādi uz vadītāja vietas izvietojumu, kas ir transportlīdzekļa vadības iekārtas neatņemama sastāvdaļa, attiecas ar Direktīvu 2007/46 un Direktīvu 70/311 noteiktā saskaņošana un līdz ar to dalībvalstis jauna transportlīdzekļa reģistrēšanai viņu teritorijā nevar drošības apsvērumu dēļ pieprasīt, lai šī transportlīdzekļa vadītāja vieta tiktu pārvietota uz pusei, pa kuru notiek ceļu satiksme, pretējo pusi.

(sal. ar 44., 48., 50. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru – Prasības, kuras ceļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē – Prasības priekšmeta noteikšana – Prasība, lai nodrošinātu ieinteresēto pušu procesuālās tiesības – Pamati, kas var tikt izvirzīti (EKL 88. panta 2. punkts un 230. panta ceturtā daļa; Padomes Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkts, 4. panta 3. punkts un 6. panta 1. punkts) (sal. ar 60. punktu)

2. Apelācija – Pamati – Ar valsts atbalstu piešķirtas ekonomiskas priekšrocības vērtējums – Pamats, kas paredz faktu vērtējumu, kurš ir tikai Vispārējās tiesas kompetencē un uz kuru, izņemot sagrozīšanas gadījumu, neattiecas Tiesas pārbaude (Tiesas statūtu 58. pants) (sal. ar 78. punktu)

3. Apelācija – Pamati – Pamats, kas ir vērsts pret “ad abundantiam” motīvu – Neefektīvs pamats – Noraidīšana (sal. ar 86. punktu)

4. Apelācija – Pamati – Nepietiekams pamatojums – Vispārējās tiesas izmantots netiešs pamatojums – Pieļaujamība – Nosacījumi (Tiesas statūtu 36. pants un 53. panta pirmā daļa) (sal. ar 110. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2012. gada 28. marta spriedumu lietā T-123/09 Ryanair /Komisija, ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 12. novembra Lēmumu C(2008) 6743, par Itālijas piešķirto EUR 300 miljonu aizdevumu aviosabiedrībai Alitalia (Valsts atbalsts C 26/08 (ex NN 31/08)) (OV 2009, L 52, 3. lpp.), ciktāl tajā nav dots rīkojums atgūt atbalstu no Alitalia tiesību un saistību pārņēmējiem, kā arī, otrkārt, prasība atcelt Komisijas 2008. gada 12. novembra lēmumu C(2008) 6745, galīgā redakcija, ar kuru tika atzīts, ka Alitalia aktīvu pārdošanas procedūra ārkārtējās administrācijas procedūras ietvaros, kuras rezultātā minētā aviosabiedrība bija jālikvidē, nav valsts atbalsts ar nosacījumu, ka Itālijas iestādes pilda savas saistības, lai nodrošinātu darījumu veikšanu par tirgus cenu (Valsts atbalsts N 510/2008, OV C 46, 6. lpp.).

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) piespriest Ryanair Ltd segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Eiropas Komisijas un Alitalia- Compagnia Aerea Italiana SpA tiesāšanās izdevumus;

3) Itālijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Tā kā nevienā no Regulas Nr. 715/2009 par nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem un par Regulas Nr. 1775/2005 atcelšanu tiesību normām tieši nav paredzēts pienākums piedāvāt gāzes virtuālu pārvades jaudu pretējā virzienā, nedrīkst veikt interpretāciju, kas labotu šīs tiesību normas un tādējādi paplašinātu dalībvalstīm no tām izrietošos pienākumus, lai pierādītu, ka šāds pienākums no minētajām tiesību normām izriet netieši, lai šīs regulas tiesību normas ir skaidri un precīzi formulētas.

Šādu pienākumu nevar izsecināt no Regulas Nr. 715/2009 14. panta 1. punkta un 16. panta 1. punkta un 2. punkta b) apakšpunkta formulējuma un sistēmas, kas apstiprināta Regulas Nr. 1775/2005 par nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem, kā arī Regulas Nr. 715/2009 travaux préparatoires.

(sal. ar 34., 35. un 51. punktu)
Tas, ka saistītais uzņēmums piekrīt atteikties no summas iekasēšanas, kas atbilstu atbilstoši šiem labvēlības nosacījumiem saņemtajai atlaidei, ir cenas atlaide Sestās direktīvas 11. panta A daļas 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Šāda atlaide, kas nav ietverta attiecīgā darījuma nodokļa bāzē, attiecas it īpaši uz cenas starpību starp parasto mazumtirdzniecības pārdošanas cenu un naudas summu, ko faktiski saņēmis mazumtirgotājs.

Saistīto uzņēmumu piešķirtās cenu atlaides nav ietvertas darījumu, kas, iespējams, tiek veikti starp šiem pēdējiem un uzņēmuma izdotas kartes, kas ļauj saņemt saistīto uzņēmumu piedāvātas preces vai pakalpojumus ar labvēlīgākiem nosacījumiem, par ko ir vienošanās starp tiem un kartes izdevēju uzņēmumu, turētājiem, nodokļu bāzē.

Summas, ko patērētāji samaksājuši minētajam uzņēmumam par tā kartes iegādi, nevar tikt uzskatītas par netiešu atlīdzību vai tās daļu par pakalpojumiem, ko minētie patērētāji var vēlāk saņemt no saistītajiem uzņēmumiem. Nepastāv pietiekami tieša saikne starp šo patērētāju samaksāto summu par šīs kartes iegūšanu un, iespējams, šo pašu patērētāju no saistītajiem uzņēmumiem saņemtajām precēm vai pakalpojumiem.

Šajā ziņā, papildus tam, ka nepastāv nekāda vienošanās starp minēto karšu turētājiem un saistītajiem uzņēmumiem un ka šie uzņēmumi nesaņem nekādu daļu no izdevēja uzņēmuma gūtajiem ienākumiem par šo karšu pārdošanu, turklāt nepastāv nekāda vajadzīgā saikne starp patērētāja maksājumu izdevējam uzņēmumam par kartes saņemšanu, un šī paša patērētāja, iespējams, saņemtajām atlaidēm no saistītajiem uzņēmumiem. Iespējamo atlaižu summa, kas ir atkarīga no minētās kartes izmantošanas, kā arī no saistīto uzņēmumu piedāvājumu esamības, ir gadījuma rakstura, un to faktiski nav iespējams iepriekš noteikt..

(sal. ar 18., 20.–22. punktu)
No LESD 267. panta formulējuma un sistēmas vienlaicīgi izriet, ka prejudiciālā nolēmuma procedūras priekšnoteikums ir strīda faktiskā izskatīšana valstu tiesās, kā ietvaros tām ir jāpieņem nolēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais spriedums Ja iesniedzējtiesa norāda Tiesai, ka tajā iesniegtā lieta vēl arvien tiek izskatīta, šāda iesniedzējtiesas norāde ir saistoša Tiesai un pamatlietas puses principā to nevar apšaubīt.

Turklāt, ja iesniedzējtiesas lēmums ir ticis pārsūdzēts, saskaņā ar LESD 267. pantu vērtējums par prejudiciālā jautājuma nozīmīgumu un nepieciešamību principā ir tikai tiesas, kura izdod lēmumu uzdot prejudiciālus jautājumus, atbildībā, izņemot ierobežoto pārbaudi, ko veic Tiesa. Tā iesniedzējtiesai ir jāizdara secinājumi no iespējamā apelācijas sprieduma par lēmumu uzdot prejudiciālus jautājumus un, konkrētāk, jāsecina, ka tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir vai nu jāuztur spēkā, vai jāgroza, vai jāatsauc. No tā izriet, ka Tiesai arī tiesiskās skaidrības un noteiktības interesēs ir jāņem vērā rīkojums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kam jārada sekas, ja to izdevusī tiesa rīkojumu nav atsaukusi vai grozīja, tā kā tikai šī tiesa var lemt par šādu atsaukumu vai grozījumu. Tikai ja apelācijas tiesa nolemtu atbilstīgi piemērojamajām valsts procesuālajām normām atcelt iesniedzējtiesas atteikumu ņemt vērā prasītājas pamatlietā atteikšanos no prasības un liktu atsaukt šīs tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa varētu ņemt vērā apelācijas tiesas nolēmuma sekas, eventuāli svītrojot lietu no Tiesas reģistra, pirms tam, ja nepieciešams, saņemot iesniedzējtiesas apsvērumus šajā jautājumā.

(sal. ar 28., 30.–33. punktu)
Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādas valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, atsaucoties uz sabiedrības interesēm, tiek izslēgta sieviete, kura atrodas dzemdību atvaļinājumā, no profesionālās sagatavošanas kursa, kurš ir būtiska viņas darba daļa un kurš obligāti ir jāapmeklē, lai varētu kandidēt uz iecelšanu pastāvīgā ierēdņa statusā, kā arī, lai varētu saņemt darba apstākļu uzlabojumu, nodrošinot viņai tiesības piedalīties nākamajā sagatavošanas kursā, bet tā norises laikam neesot zināmam.

Tādējādi sekas izslēgšanai no pirmā kursa un sekojošais aizliegums piedalīties eksāmenā šī kursa noslēgumā ir tādi, ka sieviete zaudē iespēju gūt labumu – kāds ir viņas kolēģiem – no darba apstākļu uzlabojumiem, un tādējādi minētais jāuzskata par tādu, kas rada nelabvēlīgu attieksmi Direktīvas 2006/54 15. panta izpratnē.

Kaut arī atbildīgajām valsts iestādēm, ņemot vērā apstākļus, ir noteikta novērtējuma brīvība, paredzot pasākumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem, lai nodrošinātu dalībvalsts sabiedrisko drošību, tām tomēr, nosakot atkāpes pasākumus no pamattiesībām, kā no vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm, kura īstenošanas nodrošināšana paredzēta Direktīvā 2006/54, ir jāievēro samērīguma princips, kurš ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem.

Ir jāsecina, ka ar minēto samērīguma principu nav saderīgs iepriekšminētais valsts tiesību akts, ar kuru ir paredzēta automātiska izslēgšana no sagatavošanas kursiem un kas ietver aizliegumu kārtot vēlāk organizēto eksāmenu, neņemot vērā, it īpaši, ne brīdi šajos kursos, kurā notiek prombūtne dzemdību atvaļinājuma dēļ, ne jau iegūto apmācību, un ar ko tiek noteiktas tiesības sievietei, kura ir izmantojusi konkrēto atvaļinājumu, piedalīties sagatavošanas kursā, kas tiks organizēts vēlākā, bet nezināmā laikā.

(sal. ar 33., 35., 36., 39. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Lieta C‑409/12

Backaldrin Österreich The Kornspitz Company GmbH

pret

Pfahnl Backmittel GmbH

(Oberster Patent- und Markensenat lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Preču zīmes — Direktīva 2008/95/EK — 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts — Atcelšana — Preču zīme, kas tās īpašnieka darbības vai bezdarbības rezultātā ir kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā precei vai pakalpojumam, attiecībā uz ko tā ir reģistrēta — Vārdiska apzīmējuma “KORNSPITZ” uztvere, pirmkārt, no pārdevēju puses un, otrkārt, no galalietotāju puses — Atšķirtspējas zudums vienīgi no galalietotāju viedokļa”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 6. marta spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 2008/95 – Preču zīmes atcelšanas pamati – Preču zīme, kas kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā – Atšķirtspējas zudums preču zīmes īpašnieka darbības vai bezdarbības rezultātā – Izvērtēšana, ņemot vērā apzīmējuma uztveri vienīgi no galalietotāju puses (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts) Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 2008/95 – Preču zīmes atcelšanas pamati – Preču zīme, kas kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā – Atšķirtspējas zudums preču zīmes īpašnieka darbības vai bezdarbības rezultātā – Bezdarbības jēdziens (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts) Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 2008/95 – Preču zīmes atcelšanas pamati – Preču zīme, kas kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā – Pienākums pirms atcelšanas pasludināšanas noteikt varbūtēju attiecīgās preces vai pakalpojuma alternatīvu apzīmējumu pastāvēšanu – Neesamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite – Piemērošanas joma – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Dividenžu aplikšana ar nodokli – Valsts izcelsmes dividenžu, ko izmaksā ieguldījumu fondiem rezidentiem, atbrīvojums no nodokļa – Atbrīvojums, ko piemēro neatkarīgo no dalības, no kuras izriet saņemtās dividendes, veida – Tiesību akti, kuru mērķis nav trešo valstu saimnieciskās darbības subjektiem noteikt piekļuves valsts tirgum nosacījumus – Tiesību normu, ar kurām regulē brīvību veikt uzņēmējdarbību nepiemērojamība – Tiesību normu, ar kurām regulē kapitāla brīvu apriti, piemērojamība

(LESD 63. pants)