ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 7. jūnijā ( 1 )

Lieta C-7/06 P

Beatriz Salvador García

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

“Apelācija — Ierēdņi — Atalgojums — Ekspatriācijas pabalsts — Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais nosacījums — Jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā””

1. Šajās lietās Salbadora Garsija [Salvador García] un Errero Romeu [Herrero Romeu], kā arī Salasars Briers [Salazar Brier], Eiropas Kopienu Komisijas ierēdņi, un De Bustamante Tejo [De Bustamante Tello], Eiropas Savienības Padomes ierēdnis, iesniedza apelācijas sūdzības par Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumiem ( 2 ), kuros tā noraidīja apelācijas sūdzību iesniedzēju prasības atcelt Komisijas ( 3 ) un Padomes ( 4 ) lēmumus, kuros viņiem atteikts ekspatriācijas pabalsts, kā arī iekārtošanās pabalsts un dienas nauda, kas, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, ir saistīti ar šo pabalstu.

2. Ekspatriācijas pabalstu piešķir Kopienu ierēdņiem, kuriem ir jāpārceļas no dzīvesvietas valsts uz darbavietas valsti, kad viņi stājas Eiropas Kopienu dienestā. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu ( 5 ) šī pabalsta piešķiršanai ir nosacījums, ka ierēdnis jau pirms stāšanās dienestā nav dzīvojis vai galveno profesionālo darbību veicis darbavietas valsts teritorijā.

3. Tomēr šajā normā ir paredzēts, ka, piemērojot šo nosacījumu, neņem vērā “apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā”.

4. Šī izņēmuma apmērs ir strīda priekšmets šajās lietās. Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, attiecas tikai uz darbu, kas veikts citas valsts centrālās pārvaldes iestāžu labā, un tādējādi neietver darbu, kas veikts teritoriālas vienības, piemēram, Spānijas autonomās kopienas, labā, ne a fortiori darbu, kas veikts tādas privāttiesiskas sabiedrības labā, kuras uzdevums ir aizsargāt autonomo kopienu intereses Kopienu iestādēs, pat ja šai sabiedrībai ir uzticēti uzdevumi sabiedriskās interesēs. Vienā no šīm lietām rodas arī jautājums, vai Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijas var uzskatīt par darbu, kas veikts starptautiskās organizācijas labā, attiecīgās normas izpratnē.

5. Tā kā šīs četras lietas galvenokārt ir par vienu juridisko problēmu, šajos secinājumus es tās izvērtēšu kopā.

6. Šajos secinājumos es norādīšu, ka jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, pēc manām domām, attiecas ne tikai uz funkcijām, kas veiktas valsts centrālās pārvaldes iestāžu labā, bet arī uz tām, kas veiktas teritoriālas vienības, kā arī tādas organizācijas labā, kurai neatkarīgi no tās juridiskās formas saskaņā ar valsts iestādes aktu un šīs iestādes kontrolē ir uzticēts uzdevums vispārējās interesēs, piemēram, teritoriālas vienības interešu pārstāvēšana vai aizsardzība Kopienu iestādēs.

7. Es arī norādīšu, ka Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijas, ja to ir nodarbinājis deputāts, t.i., tam ar palīgu ir bijusi tieša juridiska saikne, ir jāanalizē kā darbs, kas veikts starptautiskā organizācijā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē.

8. Es norādīšu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajos spriedumos ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot jēdzienu “darbs, kas veikts citas valsts labā”, un izklāstīšu secinājumus, kādi no šī tiesību kļūdas ir jāizdara katrā izskatāmajā lietā.

I — Atbilstošās tiesību normas

9. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 62. pantu Eiropas Kopienu ierēdņa atalgojumu veido pamatalga, ģimenes pabalsti un citi pabalsti.

10. Viens no šiem pabalstiem ir ekspatriācijas pabalsts, kura lielums Civildienesta noteikumu 69. pantā ir noteikts 16 % apmērā no kopsummas, ko veido pamatalga, apgādnieka pabalsts un apgādājamā bērna pabalsts, uz ko attiecīgajam ierēdnim ir tiesības. Šis pabalsts tiek maksāts visā ierēdņa darbības laikā.

11. Šis pabalsts ir noteikts 1961. gada 18. decembra Regulā Nr. 31 (EEK) un Nr. 11 (EAEK), ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas Kopienas un Eiropas Atomenerģijas Kopienas Civildienesta noteikumus un pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kas stājās spēkā 1962. gada 1. janvārī ( 6 ).

12. Ekspatriācijas pabalsts nomainīja separācijas pabalstu. Separācijas pabalsts, kurš atbilda 20 % no pamatalgas, tika piešķirts darbiniekiem, kas pirms stāšanās dienestā pastāvīgi ilgāk nekā sešus mēnešus dzīvoja vietā, kas atradās tālāk nekā 25 kilometrus no iestādes atrašanās vietas Eiropas Ogļu un tērauda kopienas ierēdņu gadījumā un tālāk nekā 70 kilometrus Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas ierēdņu gadījumā.

13. Ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumi ir noteikti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā. Šie nosacījumi nav mainīti kopš šī pabalsta noteikšanas 1961. gadā. Šī norma ir formulēta šādi: “Ekspatriācijas pabalstu izmaksā [..]: a) ierēdņiem: — kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, un — kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņu dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā; b) ierēdņiem, kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, bet kuri 10 gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu, pastāvīgi dzīvoja ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā. [..]”

14. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 2. punktu ierēdnim, kurš nav un nekad nav bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā viņš strādā, un kurš neatbilst nosacījumiem, lai saņemtu ekspatriācijas pabalstu, ir tiesības uz ārvalstnieka pabalstu, kas vienāds ar vienu ceturtdaļu no ekspatriācijas pabalsta.

15. Iekārtošanās pabalsts un dienas nauda ir noteikti attiecīgi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 5. un 10. pantā.

16. Šī pielikuma 5. pantā redakcijā, kas piemērojama šo lietu faktiem, ir noteikts, ka štata ierēdnis, kas atbilst ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas kritērijiem, ir tiesīgs saņemt iekārtošanās pabalstu viena mēneša pamatalgas apmērā.

17. Minētā pielikuma 10. pantā ir noteikts, ka ierēdnis, kas pierāda, ka viņam ir bijusi jāmaina dzīvesvieta, lai izpildītu Civildienesta noteikumu 20. pantā noteiktās dzīvesvietas prasības, ir tiesīgs saņemt dienas naudu, kuras summu nosaka saskaņā ar šo 10. pantu.

II — Lietu rašanās fakti

18. Četru izskatāmo lietu faktus var apkopot šādi.

A — Lieta C-7/06 P

19. Salbadora Garsija, Spānijas pilsone, 2001. gada 16. aprīlī stājās dienestā Komisijā Briselē ierēdņa statusā.

20. Iepriekš no 1991. gada septembra līdz 1992. gada jūlijam viņa studēja Briselē, pēc tam no 1992. gada oktobra līdz 1993. gada februārim bija stažiere Komisijā.

21. No 1993. gada 1. oktobra līdz 1994. gada 31. decembrim viņa strādāja šajā pilsētā Navarras autonomās kopienas valdības labā, bet vēlāk no 1995. gada 21. februāra līdz 1995. gada 20. augustam — Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena, SA ( 7 ), sabiedrībā, kuras uzdevums ir veicināt šīs autonomās kopienas ekonomikas attīstību.

22. No 1995. gada 1. septembra līdz 1996. gada 30. jūnijam Salbadora Garsija pildīja Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijas.

23. 1996. gada jūlijā un augustā viņa bija brīvprātīgā kādā nevalstiskā organizācijā Peru.

24. No 1996. gada 2. septembra līdz 1997. gada 28. februārim viņa strādāja Briselē sabiedrībā ECO, kurai Komisija bija uzticējusi sniegt tehnisko palīdzību.

25. No 1997. gada 1. marta līdz 1999. gada 31. martam viņa šajā pilsētā bija nodarbināta Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna, SA ( 8 ), sabiedrībā, kurai uzticēts veicināt Navarras autonomās kopienas ārējo ekonomikas attīstību, bet vēlāk no 1999. gada 1. aprīļa līdz 2001. gada 1. aprīlim viņa pildīja šīs autonomās kopienas valdības pārstāvja funkcijas.

26. 2001. gada 28. jūnija lēmumā Komisija nolēma, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja saņemt ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītos pabalstus.

27. 2002. gada 27. marta lēmumā, kurā noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzība, Komisija uzskatīja, ka darbu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja veica Briselē kā Eiropas Parlamenta deputāta palīdze, sabiedrībās Sodena un Sodexna, kā arī Navarras autonomās kopienas valdības labā, nevarēja uzskatīt par “darbu, kas veikts citas valsts vai starptautiskās organizācijas labā”, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē.

28. Komisija uzskatīja, ka šis darbs tādējādi bija jāņem vērā un ka piecu gadu periods, kas minēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā un saukts par “atskaites periodu”, ilga no 1995. gada 16. oktobra līdz 2000. gada 16. oktobrim. Komisija no tā secināja, ka šajā periodā apelācijas sūdzības iesniedzēja dzīvoja un galveno profesionālo darbību veica Beļģijā.

B — Lieta C-8/06 P

29. Errero Romeu, Spānijas pilsone, 2001. gada 16. novembrī stājās dienestā Komisijā Briselē ierēdņa statusā.

30. Iepriekš no 1993. gada janvāra līdz 2001. gada novembrim viņa strādāja apvienības Català Pro Europa ( 9 ) — iestādes, kas pārstāv Katalonijas autonomās kopienas valdības intereses Kopienu iestādēs, — pārstāvniecībā.

31. 2001. gada 19. novembra lēmumā Komisija nolēma, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja saņemt ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītos pabalstus.

32. Komisija noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzību 2002. gada 10. jūnija lēmumā tāpēc, ka ieinteresētās personas profesionālo darbību apvienībā nevarēja pielīdzināt “darbam, kas veikts citas valsts labā”. Komisija no tā secināja, ka atskaites periods bija jānosaka no 1996. gada 15. maija līdz 2001. gada 15. maijam un ka šajā periodā apelācijas sūdzības iesniedzēja dzīvoja un galveno profesionālo darbību veica Beļģijā.

C — Lieta C-9/06 P

33. Salasars Briers, Spānijas pilsonis, 2002. gada 1. jūnijā stājās dienestā Komisijā Briselē ierēdņa statusā.

34. Iepriekš no 1994. gada 3. oktobra līdz 1998. gada 31. augustam viņš bija nodarbināts Sociedad Canaria de Fomento Económico, Sofesa, SA ( 10 ), sabiedrībā, kas pārstāv Kanāriju salu autonomās kopienas intereses, un šīs autonomās kopienas valdības pārstāvniecības birojā Briselē, bet pēc tam no 1998. gada 1. septembra līdz 2002. gada 31. maijam — kā pagaidu darbinieks minētās autonomās kopienas valdībā.

35. Komisija veidlapā, kurā noteiktas Salasara Briera tiesības un kas tika aizpildīta 2002. gada 25. jūlijā, nolēma, ka ieinteresētā persona nevarēja saņemt ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītos pabalstus.

36. Ieinteresētās personas iesniegtā sūdzība tika noraidīta netieši 2003. gada 24. februārī, pēc tam tieši 2003. gada 24. martā. Komisija uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja darbs Sofesa un Kanāriju salu autonomās kopienas valdības labā nebija “darbs, kas veikts citas valsts labā”. Komisija no tā secināja, ka atskaites periods bija jānosaka no 1996. gada 1. decembra līdz 2001. gada 30. novembrim un ka šajā periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs dzīvoja un galveno profesionālo darbību veica Beļģijā.

D — Lieta C-10/06 P

37. De Bustamante Tejo, Spānijas pilsonis, 2003. gada 1. janvārī stājās dienestā Padomē Briselē ierēdņa statusā.

38. Iepriekš no 1991. gada 2. decembra līdz 1996. gada 31. jūlijam viņš profesionālo darbību veica Instituto de Fomento de la Región de Murcia ( 11 ), Mursijas apgabala autonomās kopienas publisko tiesību iestādē, kuras uzdevums it īpaši ir vākt informāciju par Kopienu tiesību aktiem un programmām, kas ietilpst šīs autonomās kopienas interesēs.

39. No 1996. gada augusta līdz 2002. gada decembrim viņš arī strādāja Briselē par direktoru Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas ( 12 ), Mursijas apgabala autonomās kopienas administratīvajā iestādē, kurai uzticēts pārstāvēt šī apgabala intereses Kopienu iestādēs.

40. 2003. gada 24. janvāra lēmumā Padome nolēma, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarēja saņemt ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītos pabalstus.

41. 2003. gada 28. jūlija lēmumā, kurā noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzēja sūdzība, Padome uzskatīja, ka prasītāja profesionālo darbību INFO un ORM nevarēja uzskatīt par“darbu, kas veikts citas valsts labā”. Komisija no tā secināja, ka atskaites periods bija jānosaka no 1997. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam un ka šajā periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs dzīvoja un galveno profesionālo darbību veica Beļģijā.

III — Pārsūdzētie spriedumi

42. Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2002. gada 4. jūlijā un 1. oktobrī, kā arī 2003. gada 3. martā un 4. novembrī, Salbadora Garsija un Errero Romeu, kā arī Salasars Briers un De Bustamante Tejo cēla prasības atcelt Komisijas un Padomes lēmumus, kuros apelācijas sūdzības iesniedzējiem atteikts ekspatriācijas pabalsts un ar to saistītie pabalsti.

43. Apelācijas sūdzības iesniedzēji arī lūdza piespriest atbildētājām iestādēm atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

44. Lai pamatotu lūgumu par ekspatriācijas pabalstu, apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja trīs pamatus, pirmkārt, par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta pārkāpumu, otrkārt, par kļūdu faktu vērtējumā un, treškārt, par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

45. Salbadora Garsija un Errero Romeu, kā arī Salasars Briers pārmet Komisijai arī to, ka tā neesot izpildījusi pienākumu sniegt pamatojumu.

46. Lai pamatotu lūgumu par dienas naudu un iekārtošanās pabalstu, apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka saskaņā ar 1998. gada 28. maija spriedumu lietā Komisija/Lozano Palacios ( 13 ) šie pabalsti viņiem būtu piešķirti automātiski, ja būtu atzītas viņu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu.

47. Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju prasības un nosprieda, ka katram lietas dalībniekam tiesāšanās izdevumi bija jāsedz pašam.

48. Pirmās instances tiesa lūgumu piešķirt ekspatriācijas pabalstu pamatojumam izvirzītos pamatus noraidīja kā nepieņemamus vai nepamatotus.

49. Par pirmo pamatu par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta pārkāpumu Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tas nebija pamatots šādu iemeslu dēļ.

50. Pirmās instance tiesa norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ekspatriācijas pabalstu piešķir, lai atlīdzinātu izmaksas un īpašas neērtības, kas rodas, pastāvīgi strādājot valstī, ar kuru ierēdnim pirms stāšanās amatā nav bijusi stingra saikne, un lai šādu stingru saikni varētu konstatēt un ierēdnis tādējādi zaudētu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, likumdevējs prasa, lai ierēdņa pastāvīgā dzīvesvieta piecus gadus būtu bijusi valstī, kurā tagad atrodas viņa darbavieta, vai arī lai viņš šajā periodā galveno profesionālo darbību būtu veicis šajā valstī.

51. Pirmās instances tiesa norādīja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā attiecībā uz personām, kas atskaites periodā ir strādājušas citas valsts vai starptautiskās organizācijas labā, paredzētā izņēmuma jēga ir tāda, ka šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka šīs personas ar pašreizējās darbavietas valsti saistītu stingra saikne pagaidu piesaistes šai valstij dēļ.

52. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā datumu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēji stājās dienestā Komisijā vai Padomē, atskaites periods Salbadoras Garsijas gadījumā bija no 1995. gada 16. oktobra līdz 2000. gada 15. oktobrim, Errero Romeu gadījumā no 1996. gada 16. maija līdz 2001. gada 15. maijam, Salasara Briera gadījumā no 1996. gada 1. decembra līdz 2001. gada 30. novembrim un De Bustamantes Tejo gadījumā no 1997. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam.

53. Pirmās instances tiesa norādīja, ka šajos atskaites periodos apelācijas sūdzības iesniedzēji galveno profesionālo darbību veica Briselē šādi: — Salbadora Garsija — pirmkārt, Sodexna un Navarras autonomās kopienas valdības dienestā Briselē un, otrkārt, Parlamenta deputāta palīdzes statusā; — Errero Romeu — apvienības pārstāvniecībā; — Salasars Briers — sabiedrībā Sofesa, vēlāk Kanāriju salu autonomās kopienas valdības dienestā; — De Bustamante Tejo — ORM.

54. Pirmās instances tiesa norādīja, ka saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju prasībām radās jautājums, vai viņu darbs Briselē atskaites periodā ir jāuzskata par “darbu, kas veikts citas valsts labā”, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, bet saistībā ar Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijām, ko veica Salbadora Garsija, — vai šīs funkcijas jākvalificē kā “darbs, kas veikts starptautiskas organizācijas labā”, šīs pašas tiesību normas izpratnē.

55. Pirmās instances tiesa norādīja, ka Kopienu tiesībās un it īpaši Civildienesta noteikumos ir pietiekamas norādes, kas ļauj precizēt Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta piemērošanas jomu un tādējādi autonomi interpretēt jēdzienu “valsts” saistībā ar dažādu valstu tiesībām.

56. Pirmās instances tiesa, pirmkārt, norādīja, ka, Tiesa ir atzinusi, ka no EK līguma vispārējās sistēmas skaidri izriet, ka jēdziens “dalībvalsts” noteikumu par iestādēm izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valsts iestādēm un nav attiecināms uz reģionālajām valdībām vai autonomajām kopienām neatkarīgi no tām uzticēto kompetenču apmēra. Pretējais apdraudētu institucionālo līdzsvaru, kas noteikts līgumos, kuros it īpaši paredzēti nosacījumi dalībvalstu, t.i., valstu, kas ir puses “dibināšanas” un pievienošanās līgumos, dalībai Kopienu iestāžu darbībā ( 14 ).

57. Otrkārt, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu normās, kuru vienīgais mērķis ir reglamentēt tiesiskās attiecības starp iestādēm un ierēdņiem, nosakot savstarpējās tiesības un pienākumus, ir ietverta precīza terminoloģija, kuru nedrīkst piemērot pēc analoģijas gadījumos, kas nav skaidri paredzēti ( 15 ).

58. Pirmās instances tiesa norādīja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā likumdevējs ir izvēlējies terminu “valsts”, lai gan jau tajā laikā, kad Civildienesta noteikumi tika pieņemti, pastāvēja dalībvalstis ar federālu vai reģionālu struktūru, piemēram, Vācijas Federatīvā Republika, nevis tikai valstis ar centralizētu iekšējo struktūru. Pirmās instances tiesa no tā secināja — ja Kopienu likumdevējs minētajā pantā būtu vēlējies ieviest politiskas apakšstruktūras vai vietējās kopienas, tas to būtu izteicis nepārprotami.

59. Pirmās instances tiesa, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā minētais jēdziens “valsts” attiecas tikai uz valsti kā juridisku personu un vienotu starptautisko tiesību subjektu, kā arī tās pārvaldes iestādēm. Pirmās instances tiesa izklāstīja, ka, izmantojot apelācijas sūdzības iesniedzēju ierosināto interpretāciju, par valsti varētu uzskatīt visas publiskās organizācijas, kuras ir juridiskas personas un kurām centrālā pārvalde ir nodevusi iekšējās kompetences, ieskaitot pašvaldības un visas organizācijas, kurām kāda pārvaldes iestāde ir deleģējusi funkcijas.

60. Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzētais jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valsts politisko apakšstruktūru valdībās.

61. Iepriekš minētajos spriedumos lietā Salvador García/Komisija un lietā Salazar Brier/Komisija Pirmās instances tiesa piebilda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju darbu publiskās kapitālsabiedrībās, kas ir viena no uzņēmējsabiedrību kategorijām, it īpaši nevar uzskatīt par darbu, kas veikts valsts labā. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šādas publiskas uzņēmējsabiedrības, akciju sabiedrības vai sabiedrības ar ierobežotu atbildību, pēc būtības nepieder pie valsts pārvaldes iestādēm, pat ja tās var pārvaldīt un pārstāvēt noteiktas sabiedriskas intereses vai tām ir uzticēti uzdevumi sabiedriskās interesēs.

62. Pirmās instances tiesa no šiem apsvērumiem secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju darbu atskaites periodā nevarēja uzskatīt par darbu, kas veikts citas valsts labā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta izpratnē.

63. Pirmās instances tiesas precizēja, ka šo vērtējumu neapstrīdēja apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, ka Kopienu tiesībās pastāv autonoms valsts jēdziens, kurš ietver decentralizētas organizācijas. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas viedokli, lai gan valsts pienākumu neizpildes jomā visām valsts iestādēm, gan centrālajām, gan vietējām vai decentralizētām, savu kompetenču ietvaros ir jānodrošina Kopienu tiesību normu ievērošana, prasība, uz kuru pamatojoties, Tiesa var atzīt, ka valsts nav izpildījusi savus pienākumus, attiecas tikai uz tās valdību, pat ja pienākumu neizpilde ir notikusi reģiona vai autonomas kopienas darbības vai bezdarbības dēļ. Tāpēc uz apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto judikatūru nevar pamatoti atsaukties, lai balstītu tēzi par valsts jēdziena plašu interpretāciju.

64. Pirmās instances tiesa arī izklāstīja, kāpēc bija jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par autonomo kopienu kompetenci Spānijas tiesību sistēmā.

65. Pirmās instances tiesa arī noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka viņiem bija piemērots tāds pats veselības apdrošināšanas un nodokļu režīms kā Spānijas Karalistes Pastāvīgās pārstāvniecības Eiropas Savienībā personālam Briselē.

66. Visbeidzot, par apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka autonomo kopienu pārstāvji piedalījās Komisijas konsultatīvajās komitejās, Pirmās instances tiesa minēja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izņēmuma piemērošanai tiek prasīts, lai ieinteresētajai personai būtu tieša juridiska saikne ar attiecīgo valsti vai starptautisko organizāciju. Pirmās instances tiesa konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji tiesas sēdē skaidri atzina, ka viņi nebija iekļauti un neietilpa Spānijas delegācijā, kas piedalījās Padomes un Komisijas struktūru sanāksmēs atskaites periodos. Apelācijas sūdzības iesniedzēji nebija arī apgalvojuši, ka viņiem būtu bijusi kāda juridiska saikne ar Spānijas Karalistes centrālo valdību, kas ļautu uzskatīt, ka viņi šajos periodos būtu strādājuši šīs valsts labā.

67. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Salvador García/Komisija Pirmās instances tiesa izvērtēja arī jautājumu par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas darbs Eiropas Parlamenta deputāta palīdzes statusā bija jāuzskata par darbu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta izpratnē.

68. Pirmās instances tiesa nosprieda, ka uz to nebija jāatbild šādu iemeslu dēļ. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, pat ja šis darbs būtu jāuzskata par darbu starptautiskas organizācijas labā un attiecīgais periods būtu jāizslēdz no atskaites perioda, tas sākās 1994. gada 16. decembrī, bet šajā brīdī apelācijas sūdzības iesniedzēja jau kopš 1993. gada 17. decembra bija reģistrēta Senžilas [Saint-Gilles] komūnā un kopš 1993. gada 1. oktobra strādāja Briselē Navarras autonomās kopienas valdības labā. Šie fakti tādējādi apliecinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pastāvīgā dzīvesvieta vismaz no 1994. gada 16. decembra bija Briselē.

69. Visbeidzot, pārsūdzētajos spriedumos Pirmās instances tiesa secināja, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija tiesību saņemt ekspatriācijas pabalstu, viņu lūgumi par iekārtošanās pabalstu un dienas naudu, kas bija balstīti uz tiesību uz šiem pabalstiem automātisku piešķiršanu ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas gadījumā, bija jānoraida.

IV — Apelācijas sūdzības

70. Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un atcelt pārsūdzētos spriedumus.

71. Salbadora Garsija un Salasars Briers arī lūdz, lai viņu lieta vajadzības gadījumā tiktu nosūtīta atpakaļ Pirmās instances tiesai.

72. Visbeidzot, četri apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz, lai atbildētājai iestādei tiktu piespriests atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas viņiem radušies procesā Tiesā un Pirmās instances tiesā.

73. Komisija lūdz noraidīt lūgumus lietās no C-7/06 P līdz C-9/06 P.

74. Padome lietā C-10/06 P lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu, kā arī piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

A — Lietas dalībnieku argumenti

1) Apelācijas sūdzības iesniedzēji

75. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apelāciju pamato ar vienu pamatu, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu.

76. Šajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza četrus iebildumus.

77. Četrās izskatāmajās lietās apelācijas sūdzības iesniedzēji Pirmās instances tiesai pārmet, pirmkārt, ka tā šauri interpretēja apstrīdēto izņēmumu un, otrkārt, ka tā neievēroja šī izņēmuma ratio legis un kontekstu.

78. Lietās C-7/06 un C-9/06 Salbadora Garsija un Salasars Briers izvirza arī iebildumu par to, ka Pirmās instances tiesa no jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, izslēdza darbu, kas veikts publiskā uzņēmējsabiedrībā, akciju sabiedrībā vai sabiedrībā ar ierobežotu atbildību, kurai ir uzticēts uzdevums sabiedriskās interesēs, nenoskaidrojot, vai šo sabiedrību kontrolē valsts.

79. Visbeidzot, lietā C-7/06 P Salbadora Garsija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav interpretējusi jēdzienu “darbs, kas veikts starptautiskās organizācijas labā”, un tādējādi nav nospriedusi, ka šajā jēdzienā ietilpst Eiropas Parlamenta deputāta palīga darbs.

a) Apstrīdētā izņēmuma šaura interpretācija

80. Apelācijas sūdzības iesniedzēji Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā ir šauri interpretējusi apstrīdēto normu, lai gan izņēmuma no izņēmuma gadījumā tai tā bija jāinterpretē plaši.

81. Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka, šādi izlemjot pārsūdzētajos spriedumos, Pirmās instances tiesa ir atkāpusies no iepriekšējās judikatūras, it īpaši 1993. gada 30. marta sprieduma lietā Vardakas/Komisija ( 16 ).

b) Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma ratio legis un konteksta neievērošana

82. Apelācijas sūdzības iesniedzēji atgādina, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā personām, kas veikušas darbu citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, noteiktā izņēmuma jēga ir tāda, ka nevar uzskatīt, ka šīs personas būtu izveidojušas stingru saikni ar darbavietas valsti to pagaidu piesaistes šai valstij dēļ.

83. Apelācijas sūdzības iesniedzēji arī norāda, ka šajā sakarā iepriekš minētajā spriedumā lietā Vardakas/Komisija jau ir nospriests, ka personas ekspatriācija nav atkarīga no konkrētā statusa, kuru tā bauda saskaņā ar starptautiskajām tiesībām kā starptautiskas publiskas organizācijas darbinieks.

84. Apelācijas sūdzības iesniedzēji no tā secina, ka pārsūdzētajos spriedumos, ciktāl tajos no šī izņēmuma tiek izslēgts darbs, kas veikts valsts labā, strādājot autonomajās kopienās, nav ievērota šīs normas jēga un turklāt radīta diskriminācija starp ierēdņiem, kas veikuši darbu valsts labā centrālā pārvaldē, strādājot pastāvīgajā pārstāvniecībā, un ierēdņiem, kas tāpat strādājuši autonomajās kopienās. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka abās situācijās ierēdnis nav izveidojis stingru saikni ar darbavietas valsti pirms stāšanās Kopienas dienestā pagaidu piesaistes šai valstij dēļ. Galu galā svarīgi esot, vai starp ierēdni un viņa darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne.

85. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka šo abu personu grupu situācijās nepastāv atšķirība, kas varētu attaisnot diskriminējošu attieksmi. Turklāt šo personu grupas esot veikušas līdzīgu darbu, kurā ietilpa kontakti ar Komisiju, informācijas nodošana utt., valsts labā, apstākļos, kad autonomo kopienu piedalīšanās Kopienu jomā kļūstot arvien plašāka.

86. Apelācijas sūdzības iesniedzēji arī apgalvo, ka, nosakot šo izņēmumu, likumdevējs vēlējās, lai prezumpcija, ka ar darbavietas valsti nav stingras saiknes, tiktu piemērota, ja darbs šajā valstī atbilst uzdevumiem vispārējās interesēs.

87. Visbeidzot, pretēji Pirmās instances tiesas analīzei, šī plašā interpretācija neļaujot uzskatīt par valsti visas publisko tiesību organizācijas, kuras ir juridiskas personas. Šajā izņēmumā ietilpstot tikai organizācijas, kurām ir kompetence Kopienu jomā, kā tas ir autonomo kopienu gadījumā.

c) Tāda darba neņemšana vērā, kas veikts sabiedrībā, kurai ir uzticēti uzdevumi vispārējās interesēs

88. Salbadora Garsija un Salasars Briers apgalvo, ka, izslēdzot no jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, darbu, kas veikts sabiedrībā, kurai ir uzdoti uzdevumi vispārējās interesēs, nenoskaidrojot, vai, ņemot vērā tās uzbūvi, likumā noteiktās funkcijas un atkarību no valsts varas, šī sabiedrība ietilpst jēdzienā “valsts”, Pirmās instances tiesa neievēroja judikatūru, it īpaši Tiesas 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā Beentjes ( 17 ) un 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā Komisija/Īrija ( 18 ).

d) Pirmās instances atturēšanās uzskatīt Eiropas Parlamenta deputāta palīga darbu par darbu starptautiskas organizācijas labā

89. Visbeidzot, Salbadora Garsija lietā C-7/06 P norāda, ka, ja Tiesa uzskatītu, ka Pirmās instances tiesa pieļāva tiesību kļūdu, analizējot viņas darbu Navarras autonomās kopienas valdības labā Briselē un Sodexna, tad būtu jāizvērtē jautājums par viņas Eiropas Parlamenta deputāta palīdzes statusā veiktā darba kvalificēšanu.

2) Komisijas aizstāvība lietās no C-7/06 P līdz C-9/06 P

90. Komisija izvirza šādus argumentus.

a) Iebildums par apstrīdētā izņēmuma šauru interpretāciju

91. Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa apstrīdēto izņēmumu neinterpretēja šauri. Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, prezumē, ka starp ieinteresēto personu un šo valsti ir pastāvējusi tieša juridiska saikne. Apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija tiešas juridiskas saiknes ar Spānijas Karalisti.

b) Par to, ka Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma ratio legis un kontekstu

92. Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija balstās uz nepamatotu premisu.

93. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji jauc divus dažādus jēdzienus, proti, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā ietvertā izņēmuma un šajā pašā izņēmumā ietvertā termina “valsts” izmantošanas ratio legis. Pirmās instances tiesā esot notikušas debates tieši par termina “valsts” interpretāciju, un tas esot jāapskata Tiesā. Izņēmuma saistībā ar stingras saiknes ar darbavietas valsti nepastāvēšanu ratio legis neesot nozīmes, lai interpretētu šajā normā ietverto jēdzienu “valsts”.

94. Komisija no tā secina, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pamatojoties uz to, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā Kopienu likumdevējs izvēlējās terminu “valsts”, lai gan laikā, kad Civildienesta noteikumi tika pieņemti, jau pastāvēja dalībvalstis ar federālu vai reģionālu struktūru, piemēram, Vācijas Federatīvā Republika, nevis tikai valstis ar centralizētu iekšējo struktūru, tāpēc, ja Kopienu likumdevējs minētajā pantā būtu vēlējies ietvert politiskas apakšstruktūras vai teritoriālas vienības, tas to būtu izteicis nepārprotami.

95. Otrkārt, Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa radīja diskrimināciju starp ierēdņiem, kas darbu valsts labā veica centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot pastāvīgā pārstāvniecībā, un tiem, kas valsts labā strādāja autonomajās kopienās, nav pamatots.

96. Šīs abas situācijas neesot līdzīgas veiktā darba ziņā, jo, kā norādījusi Pirmās instances tiesa, Spānijas autonomo kopienu delegāciju Briselē uzdevums esot darboties to pārstāvēto administrāciju interesēs, bet šīs intereses ne vienmēr esot tādas pašas kā citu autonomo kopienu intereses vai Spānijas Karalistes kā valsts intereses.

97. Treškārt, Komisija norāda, ka nav nozīmes apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumam, ka darba, kas veikts autonomās kopienas labā, gadījumā attiecīgais ierēdnis neesot izveidojis stingru saikni ar darbavietas valsti viņa norīkojuma šajā valstī pagaidu rakstura dēļ. Komisija uzskata, ka ir jāievēro Kopienu likumdevēja lēmums, bet tas nebija vēlējies šajā apstrīdētajā izņēmumā iekļaut tādas valsts politiskās apakšstruktūras kā reģionu, autonomo kopienu vai citu vietējo vienību valdības.

98. Ceturtkārt, Komisija iebilst pret apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā noteiktais izņēmums ir piemērojams jebkādam darbam, kas veikts vispārējās interesēs, atšķirībā no tā, kas veikts privātās interesēs.

99. Komisija norāda, ka šāda minētā izņēmuma interpretācija ne tikai ir pretēja likumdevēja gribai, bet arī liek uzskatīt par valstīm visas publisko tiesību organizācijas, kuras ir juridiskas personas un kurām centrālā valsts pārvalde ir nodevusi iekšējas kompetences, ieskaitot pašvaldības un visas organizācijas, kurām kāda pārvaldes iestāde ir deleģējusi funkcijas.

100. Turklāt par apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, kas balstīta uz ideju, ka “galu galā svarīgi ir, vai starp ierēdni un viņa darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne [lai varētu apstiprināt], ka starp tādas personas profesionālo un personisko situāciju, kas strādājusi valsts labā autonomā kopienā, un tādas personas situāciju, kas strādājusi centrālās pārvaldes iestādē (pastāvīgajā pārstāvniecībā), nepastāv nekāda atšķirība, kas varētu pamatot atšķirīgu attieksmi”, Komisija norāda, ka tas ir jauns jautājums vai vismaz tāds, kas šādi netika izklāstīts Pirmās instances tiesā, un kura pieņemamība tāpēc rada šaubas. Komisija par šo jautājumu ļauj spriest Tiesai.

c) Par lietās C-7/06 P un C-9/06 P izvirzīto iebildumu, ka darbs, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji veica kā publiskas uzņēmējsabiedrības darbinieki, netika ņemts vērā kļūdaini

101. Komisija norāda, ka šis iebildums nav pamatots tāpēc, ka iepriekš minētie spriedumi lietā Beentjes un lietā Komisija/Īrija, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēji, attiecas uz Padomes 1971. gada 26. jūlija Direktīvu 71/305/EEK par būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūru koordinēšanu ( 19 ), kuras ratio legis atšķiras no apstrīdētā izņēmuma ratio legis.

102. Komisija piebilst, ka personai, kas strādājusi publiskā uzņēmējsabiedrībā, nav izveidojusies tieša juridiska saikne ar valsti, kaut gan šādas saiknes pastāvēšana ir judikatūrā noteikts obligāts nosacījums apstrīdētā izņēmuma piemērošanai.

d) Par to, ka Pirmās instances tiesa atturējās uzskatīt Eiropas Parlamenta deputāta palīga darbu par tādu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā

103. Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa izteicās par jautājumu, vai Eiropas Parlamenta deputāta palīga darbs, ko veica Salbadora Garsija, ir jāanalizē kā darbs, kas veikts starptautiskas organizācijas labā, jo tā nosprieda, ka atbilde uz šo jautājumu neietekmēja ekspatriācijas pabalsta piešķiršanu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas pastāvīgā dzīvesvieta Briselē bija pirms un pēc šī darba veikšanas.

104. Turklāt Komisija uzskata, ka šis darbs neietilpst apstrīdētā izņēmuma piemērošanas jomā tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai šajā darbā nebija tiešas juridiskas saiknes ar Parlamentu.

3) Padomes aizstāvība lietā C-10/06 P

105. Prioritāri, Padome apgalvo, ka De Bustamantes Tejo apelācijas sūdzība ir nepieņemama tāpēc, ka tajā ir tikai atkārtoti Pirmās instances tiesā iesniegtie argumenti un lūgts, lai Tiesa tos vienkārši izvērtētu vēlreiz.

106. Pakārtoti, Padome norāda, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepamatota.

107. Par pirmo iebildumu, ka apstrīdētais izņēmums tika interpretēts šauri un netika ievērota nostāja, ko Pirmās instances tiesa bija ieņēmusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Vardakas/Komisija, Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs šo spriedumu min ārpus konteksta, vēršoties pret pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Kopienu tiesību normas, kurās paredzētas tiesības uz finanšu pabalstiem, ir jāinterpretē šauri ( 20 ).

108. Turklāt Padome apgalvo, ka jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, interpretācija, kuru aizstāv apelācijas sūdzības iesniedzējs, ir pretrunā Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, atbilstoši kurai jēdziens “dalībvalsts” noteikumu par iestādēm izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valsts iestādēm un nav attiecināms uz reģionālajām valdībām vai autonomajām kopienām neatkarīgi no tām uzticēto kompetenču apmēra. Padome no tā secina, ka, atzīstot pretējo, tiktu apdraudēts līgumos noteiktais institucionālais līdzsvars.

109. Turpinājumā par apgalvoto apstrīdētās tiesību normas ratio legis un konteksta neievērošanu Padome norāda, ka Pirmās instances tiesas nostāja pilnībā atbilst līgumos noteiktajam institucionālajam līdzsvaram. Padome uzskata — ja piekristu apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijai, tad valsts jēdziens ietvertu ne tikai autonomās kopienas vai citas līdzīgas reģionālās varas iestādes, bet arī pašvaldību un vietējas varas iestādes un valsts uzņēmumus tādā veidā, ka šī jēdziena robežas būtu grūti paredzamas.

B — Vērtējums

1) Par apelācijas sūdzības pieņemamību lietā C-10/06 P

110. Tas vien, ka apelācijas sūdzībā tiek atkārtoti pamati un argumenti, kas izvirzīti tiesā, kas izskata lietu pēc būtības, nav iemesls apelācijas sūdzības nepieņemamībai. Tieši tāpēc, ka šīs pārsūdzības priekšmets nevar būt atkārtota strīda izskatīšana pēc būtības, apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar tikai atkārtot pirmajā instancē izvirzītos pamatus un argumentus un tādējādi lūgt Tiesu vienkārši atkārtoti izvērtēt tā prasības pieteikumu.

111. Tomēr, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā, tad pirmajā instancē izvirzītos un izvērtētos tiesību jautājumus var no jauna apskatīt apelācijā ( 21 ). Kā Tiesa ir vairākkārt norādījusi, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu apelācijas sūdzību balstīt uz pamatiem un argumentiem, kas jau ir izmantoti Pirmās instances tiesā, tad pārsūdzība zaudētu daļu savas jēgas ( 22 ).

112. Šajā lietā no De Bustamantes Tejo iesniegtās apelācijas sūdzības izriet, ka viņš nelūdz Tiesu atkārtoti izvērtēt prasības pieteikumu. Viņš apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu ar diviem iebildumiem — to, ka veikta apstrīdētā izņēmuma šaura interpretācija, un to, ka netika ņemts vērā tā ratio legis un konteksts. Viņš precizē, kurus Pirmās instances tiesas sprieduma punktus tieši viņš apstrīd.

113. Tādēļ es uzskatu, ka De Bustamantes Tejo apelācijas sūdzība ir jāatzīst par pieņemamu. Turklāt konstatēju, ka trīs pārējo apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas sūdzības ir sarakstītas tāpat kā De Bustamantes Tejo apelācijas sūdzība, bet Komisija to pieņemamību neapstrīd.

2) Par to apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu pieņemamību, kas balstīti uz ideju, ka “galu galā svarīgi ir, vai starp ierēdni un darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne”

114. Es uzskatu, ka šī argumentācija ir pieņemama. Pat pieņemot, ka šī argumentācija Pirmās instances tiesā nebija iesniegta šādi formulēta, tas nav tāds jauns pamats Tiesas reglamenta 42. panta 2. punkta izpratnē, kas grozītu Pirmās instances tiesā izskatītā strīda priekšmetu un kura izvērtēšana Tiesā tai liktu pārsniegt funkcijas, kas tai ir apelācijā un kas ir tikai kontrolēt pirmās instances lēmumu.

115. Tie vienkārši ir apsvērumi, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēji cenšas pierādīt, ka Pirmās instances tiesa neievēroja Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma ratio legis. Tātad šie argumenti ir izvirzīti, lai pamatotu pamatu par to, ka Pirmās instances tiesa pārkāpa šo tiesību normu, bet nepastāv pienākums, ka visiem argumentiem, kas izklāstīti apelācijā, jābūt iepriekš izskatītiem pirmajā instancē ( 23 ).

3) Par lietas būtību

116. Apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtās apelācijas sūdzības vispirms liek izvērtēt divus juridiskus jautājumus. Pirmais jautājums ir kopīgs četrām lietām un attiecas uz jēdzienu “darbs, kas veikts citas valsts labā”, kas ir ietverts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā.

117. Es norādīšu, kāpēc, pēc manām domām, šis jēdziens ietver ne tikai darbu, kas veikts dalībvalstu valdības iestāžu labā, bet arī darbu, kas veikts teritoriālas vienības labā, kā arī organizācijā, kurai neatkarīgi no juridiskās formas saskaņā ar to kontrolējošās valsts iestādes aktu ir uzticēts uzdevums vispārējās interesēs, piemēram, teritoriālas vienības interešu pārstāvēšana vai aizsardzība Kopienu iestādēs.

118. Otrais jautājums ir tikai lietā C-7/06 P. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Salvador García/Komisija Pirmās instances tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā analīzi par darbu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja atskaites periodā veica sabiedrībā Sodexna un Navarras autonomās kopienas labā, nebija jāizlemj jautājums par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas funkcijas Eiropas Parlamenta deputāta palīdzes statusā jāuzskata par darbu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē.

119. Ja Tiesa piekritīs manai nostājai par jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, interpretāciju, Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkciju kvalificēšana, ņemot vērā attiecīgo Civildienesta noteikumu tiesību normu, var būt noderīga strīda atrisināšanai lietā C-7/06 P. Es izklāstīšu, kādos apstākļos šīs funkcijas, pēc manām domām, ir jāuzskata par darbu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā, minētās tiesību normas izpratnē.

a) Jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”

120. Tā kā Civildienesta noteikumos nav norādes uz dalībvalstu tiesībām VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā ietvertā jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, satura un apmēra noteikšanai, šis jēdziens, kā Pirmās instances tiesa ir norādījusi pārsūdzētajos spriedumos, Kopienā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi.

121. Šajos spriedumos Pirmās instances tiesa analīzi par to, ka attiecīgais jēdziens ietver tikai darbu, kas veikts valdības vai centrālās pārvaldes iestāžu labā, balstīja uz diviem pamatojumiem. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka jēdziens “dalībvalsts” noteikumu par iestādēm izpratnē ietver tikai valsts pārvaldes iestādes. Otrkārt, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Civildienesta noteikumu tiesību normās, kurās noteiktas iestāžu un Kopienu ierēdņu savstarpējās tiesības un pienākumi, ir ietverta precīza terminoloģija, kuru nedrīkst piemērot pēc analoģijas gadījumos, kas nav skaidri paredzēti. Ja likumdevējs apstrīdētajā tiesību normā būtu vēlējies ietvert politiskas apakšstruktūras, tas to būtu izteicis nepārprotami, jo jau tajā laikā, kad šī tiesību norma tika pieņemta, pastāvēja Kopienu dalībvalstis ar federālu vai reģionālu struktūru, piemēram, Vācijas Federatīvā Republika.

122. Šie pamatojumi nešķiet pārliecinoši šādu iemeslu dēļ.

123. Runājot par pirmo pamatojumu, Civildienesta noteikumos nav definēts jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, kas ietverts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā. Turklāt valsts jēdziens nav definēts arī Kopienu tiesībās. Tiesa to ir definējusi, interpretējot līgumus, bet šī jēdziena interpretācija nav nepārprotama. Valsts jēdziens ir plašs vai šaurs atkarībā no apstākļiem, kuros tas tiek piemērots, un atkarībā no tā, kas ir nepieciešams, lai efektīvi piemērotu Kopienu tiesības.

124. Tādējādi atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai jēdziens “dalībvalsts”, kas ir ietverts EKL 230. panta otrajā daļā, kurā ir minēti lietas dalībnieki, kuriem ir tiesības celt tiešu prasību par sekundāru Kopienu tiesību aktu atcelšanu, ietver tikai valsts valdības iestādes ( 24 ). Dalībvalsts teritoriālo vienību iestādēm, kā arī iestādēm, kas ir to kontrolē, nav iespējas celt šādu prasību, izņemot gadījumu, kad tiesību akts tās skar tieši un individuāli.

125. Tāpat EKL 39. panta 4. punktā un EKL 45. pantā noteiktie izņēmumi no aizlieguma traucēt personu brīvu kustību, saskaņā ar kuriem šis aizliegums neattiecas uz“nodarbinātību civildienestā” un darbībām, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, tiek interpretēti šauri. Tādējādi saskaņā ar šo judikatūru šis izņēmums neietver visus darbus civildienestā, bet gan tikai tos, kuros tiek īstenotas valsts būtiskākās funkcijas, t.i., uzdevumi, kas saistīti ar valsts varas realizēšanu un atbildību aizsargāt valsts vispārējās intereses ( 25 ).

126. Turpretim, runājot par dalībvalstu atbildību Kopienu tiesību realizēšanā, Tiesa valsts jēdzienu ir interpretējusi plaši. Lai novērstu, ka Kopienu tiesību realizēšana būtu atkarīga no dalībvalstu politiskās, institucionālas un administratīvās uzbūves un lai nejauktos šajā uzbūvē, Tiesa piemēro starptautisko tiesību principu, ka tiesību subjekts, kas uzņemas saistības un kam ir pienākums tās ievērot, ir pati valsts, kas tiek uztverta kā organiska un funkcionāla vienība ( 26 ).

127. Saskaņā ar šo pieeju dalībvalsts jēdziens ietver ne tikai valsts pārvaldes iestādes. Lai nodrošinātu Kopienu tiesību efektīvu un vienveidīgu piemērošanu, Tiesa šajā jēdzienā ir ietvērusi visas valsts varas struktūras un iestādes, ieskaitot teritoriālas vienības. Tiesa tāpat ir nospriedusi, ka šis jēdziens ietver arī to kontrolētās privāttiesiskās organizācijas.

128. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 226. pantā paredzēto procesu var ierosināt neatkarīgi no tā, kuras dalībvalsts iestādes darbība vai bezdarbība ir valsts pienākumu neizpildes pamatā. Tiesa dalībvalstīm ir piedēvējusi ne tikai to centrālās pārvaldes iestāžu, ieskaitot konstitucionāli neatkarīgo iestāžu ( 27 ), rīcību, bet arī teritoriālo vienību, piemēram, kāda federālas valsts vai komūnas reģiona rīcību ( 28 ). Tiesa tām ir piedēvējusi arī tādu privāttiesisku organizāciju rīcību, kuras ir juridiskas personas un kuras tieši vai netieši ir pakļautas to kontrolei ( 29 ).

129. Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka skaidras un precīzas direktīvas tiesību normas var tieši piemērot tiesvedībā pret dalībvalstu teritoriālajām vienībām ( 30 ). Tiesa nosprieda, ka tās var piemērot arī pret organizācijām vai vienībām, kuras neatkarīgi no juridiskās formas atrodas valsts vai pārvaldes iestādes, piemēram, teritoriālas vienības, varā vai kontrolē ( 31 ), vai kurām saskaņā ar valsts iestādes aktu un šīs iestādes kontrolē ir uzticēts uzdevums sabiedriskās interesēs ( 32 ).

130. Tāpat EKL 87. panta 1. punktā minētais jēdziens “valsts atbalsts”, kā tas interpretēts judikatūrā, attiecas ne tikai uz atbalstu, ko tieši piešķīrušas dalībvalstu pārvaldes iestādes. Šis jēdziens ietver arī atbalstu, ko piešķīrušas teritoriālas vienības neatkarīgi no to līmeņa ( 33 ), kā arī to kontrolētas privāttiesiskas organizācijas ( 34 ).

131. Varu arī citēt jēdziena “līgumslēdzēja iestāde” definīciju direktīvās, kas pieņemtas publisko iepirkumu jomā, uz kurām atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēji un kurās ir paredzēta valstu rīcības ierobežošana šādu līgumu piešķiršanā, lai aizsargātu konkurenci ( 35 ).

132. No tā izriet, ka, ja ir jānodrošina efektīva Kopienu tiesību piemērošana, darbības, kas veiktas teritoriālo vienību vai tādu privāttiesisku sabiedrību labā, kuras kontrolē dalībvalsts valdības vai šīs valsts teritoriālas vienības iestādes, ir attiecināmas uz šo valsti EKL 226. panta, 249. panta trešās daļas vai EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tāpēc, ņemot vērā, ka Civildienesta noteikumos nav noteikts nekāds jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, apmēra ierobežojums, neuzskatu, ka šis jēdziens, ņemot vērā tā formulējumu, būtu jāuztver kā tāds, kas attiecas tikai uz darbu, kas veikts dalībvalstu centrālās pārvaldes iestāžu labā.

133. Otrais pamatojums, ka, ja Kopienu likumdevējs būtu vēlējies apstrīdētajā izņēmumā iekļaut teritoriālas vienības, tas to būtu izteicis nepārprotami, man arī nešķiet nozīmīgs. Mēs redzējām, ka EKL 226. pantā saistībā ar prasību par valsts pienākumu neizpildi, EKL 249. panta trešajā daļā saistībā ar direktīvu tiešo iedarbību vai EKL 87. panta 1. punktā saistībā ar valsts atbalsta jēdzienu minētais jēdziens “valsts” judikatūrā ir interpretēts plaši, lai gan arī šajos Līguma pantos nav tieši norādītas teritoriālas vienības vai citas organizācijas, ko varētu saistīt ar valsti.

134. Tādējādi man nešķiet iespējams no judikatūras, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu tiesību normās ir izmantota precīza terminoloģija un šīs normas nedrīkst piemērot gadījumos, kas nav skaidri paredzēti, secināt, ka apstrīdētajā izņēmumā paredzēts tikai darbs citas valsts pārvaldes iestāžu labā.

135. Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti, lai pamatotu savu tēzi, man šķiet pārliecinošāki.

136. Kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts labā”, apmērs ir jānosaka atkarībā no šīs tiesību normas ratio legis. Pretēji Komisijas aizstāvētajai pozīcijai šajā frāzē ietverto valsts jēdzienu, pēc manām domām, nevar no tās atdalīt un interpretēt atsevišķi. Jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, ir jāuztver kontekstā un jāinterpretē saskaņā ar judikatūrā noteiktajām metodēm saistībā ar tā tiesību akta sistēmu un mērķiem, kurā tas ietverts ( 36 ).

137. Ekspatriācijas pabalsta mērķis, kā izriet no judikatūras, ir “kompensēt īpašas izmaksas un grūtības, kas, stājoties dienestā Kopienās, rodas ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir jāpārceļas no dzīvesvietas valsts uz darbavietas valsti un jāintegrējas jaunā vidē” ( 37 ).

138. Šī pabalsta piešķiršanas nosacījumi ir atkarīgi no ierēdņa integrācijas pakāpes darbavietas valstī. Integrācijas kritēriji, kurus ir noteicis Kopienu likumdevējs, ir uzturēšanās vai strādāšana darbavietas valstī ievērojamu periodu pirms stāšanās Kopienu dienestā. Tiek uzskatīts, ka ierēdnis, kas jau ir dzīvojis vai strādājis darbavietas valstī, ir tur integrējies un, ja viņš nav un nekad nav bijis šīs valsts pilsonis, viņam ir tiesības tikai uz ārvalstnieka pabalstu, kas ir vienāds ar vienu ceturtdaļu no ekspatriācijas pabalsta.

139. Tādējādi ekspatriācijas pabalsts saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu tiek piešķirts ierēdnim, kurš nav un nekad nav bijis darbavietas valsts pilsonis un kurš nav pastāvīgi piecus gadus, kas beigušies sešus mēnešus pirms viņa stāšanās dienestā, dzīvojis vai galveno profesionālo darbību veicis šajā valstī.

140. Saskaņā ar apstrīdēto izņēmumu, atkāpjoties no iepriekš izklāstītajiem nosacījumiem, dzīvošana vai strādāšana darbavietas valstī netiek ņemta vērā, ja tas ir darīts, lai veiktu darbu citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā.

141. Izvērtējot šī izņēmuma saturu, ievērojot tā kontekstu, es konstatēju, ka Kopienu likumdevējs vēlējās no attiecīgā perioda izslēgt visas “situācijas, kas rodas no darba, kurš veikts citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā”, nenosakot ierobežojumus paveiktā darba veidam, darba attiecībām ar valsti vai starptautisko organizāciju un darba ilgumam.

142. Tādējādi Kopienu likumdevējs nav vēlējies minētajā izņēmumā ietvert tikai noteiktu darbu vai personas, kuras nodarbina valsts vai starptautiska organizācija saskaņā ar noteiktu režīmu vai noteikumiem. Šo analīzi apstiprina judikatūra, kurā nospriests, ka darbs, kas veikts stažiera ( 38 ) vai Kopienu iestādes neatkarīga konsultanta statusā ( 39 ), ietilpst apstrīdētā izņēmuma piemērošanas jomā.

143. Ņemot vērā šos apsvērumus, tā kā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertais jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, attiecas uz visu darbu, kas veikts valsts vai starptautiskas organizācijas labā, ir loģiski secināt, ka šajā pašā tiesību normā ietvertais jēdziens “valsts” arī ir jāinterpretē plaši un tāpēc tas attiecas uz darbu, kas veikts dažādu iestāžu vai organizāciju labā, kuras var saistīt ar valsti ( 40 ).

144. Pēc manām domām, šo analīzi apstiprina mērķis, ko ar šo tiesību normu vēlējās sasniegt Kopienu likumdevējs.

145. Saskaņā ar judikatūru minētajā normā noteiktā izņēmuma mērķis ir neliegt ekspatriācijas pabalstu personām, kas pārvākušās uz nākamās darbavietas valsti, lai tur veiktu šādu darbu, jo šis darbs nav tāds, kas tām ļautu izveidot stingru saikni ar šo valsti ( 41 ). Tādējādi tiek uzskatīts, ka ierēdņi, kas attiecīgā periodā dzīvojuši vai strādājuši nākamās darbavietas valstī, veicot darbu citas valsts vai starptautiskās organizācijas labā, nav izveidojuši stingru saikni ar šo valsti ( 42 ).

146. Šī izņēmuma pamatā esošo ideju ir izklāstījis ģenerāladvokāts Reišls [Reischl] secinājumos iepriekš minētajā lietā Vutera/Komisija. Ģenerāladvokāts uzskatīja, ka, “neskatoties uz ilgstošu uzturēšanos iepriekšējās darbavietas valstī, ierēdņiem, kas veic darbu citas valsts vai starptautiskās organizācijas labā, pirms stāšanās dienestā tur nav pastāvīgas dzīvesvietas ar šo valsti nodibinātas stingras saiknes izpratnē. Principā viņi tiek nosūtīti uz noteiktu valsti uz ierobežotu periodu un šajā periodā saglabā ciešu saikni ar izcelsmes valsti” ( 43 ).

147. Kopienu likumdevējs tādējādi ir vēlējies, lai darbs, kas veikts darbavietas valstī citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, attiecīgai personai neliegtu iespēju saņemt ekspatriācijas pabalstu, jo tiek uzskatīts, ka šis darbs būtībā nav ļāvis šai personai integrēties šajā valstī. Šo analīzi apstiprina Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Saskaņā ar šo tiesību normu ekspatriācijas pabalsts tiek piešķirts arī ierēdnim, kurš ir vai ir bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņš strādā, bet kurš desmit gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanu, ir pastāvīgi dzīvojis citā valstī “tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā” ( 44 ).

148. Tādējādi, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, tiek uzskatīts, ka darbs valsts vai starptautiskās organizācijas labā liedz izveidoties noturīgai saiknei starp attiecīgo personu un darbavietas valsti.

149. Tādējādi es neredzu, kāpēc šai prezumpcijai būtu jāattiecas tikai uz darbu dalībvalstu centrālās pārvaldes labā. Ne Pirmās instances tiesas sniegtajā pamatojumā, ne atbildētāju iestāžu argumentos es neatrodu pierādījumus tam, ka, ja personas teritoriālas vienības labā strādā citā valstī, tās principā tur atrodas neierobežotu laiku un nesaglabā ar savu valsti tādas pašas saiknes kā centrālās pārvaldes ierēdņi. Kā norāda apelācijas sūdzības iesniedzēji, atrašanās darbavietas valstī teritoriālas vienības labā parasti ir pagaidu rakstura. Tāpēc jēdziens “valsts”, kas ietverts apstrīdētajā izteikumā, attiecas ne tikai uz centrālajām pārvaldes iestādēm, bet, manuprāt, ietver arī visas valstu teritoriālās vienības, kā arī organizācijas, kas sistēmas aspektā ietilpst valsts administratīvajā vai teritoriālajā pārvaldē.

150. Pēc manām domām, iepriekš minētā analīze ir attiecināma arī uz personām, kas strādā organizācijās, kuras, pat ja tās formāli vai organizatoriski neietilpst valsts centrālajā pārvaldē, saskaņā ar judikatūru var tai piesaistīt, jo veic uzdevumus sabiedriskās interesēs saskaņā ar valsts iestādes aktu un tās kontrolē ( 45 ).

151. Tā kā prezumpciju, ka nepastāv integrācija darbavietas valstī, attaisno tieši valsts dienests, nevis noteiktas funkcijas vai specifiski noteikumi, šo prezumpciju ir jāvar piemērot neatkarīgi no organizācijas formas, kurai valsts, izmantojot suverēno organizatorisko, institucionālo, politisko un administratīvo varu, ir uzticējusi savu kompetenču īstenošanu. Tā kā jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, Kopienā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, šajā jēdzienā ietvertajam terminam “valsts” ir jāatbilst ne tikai sistēmiskajam kritērijam, kas ir atkarīgs no katras valsts administratīvās uzbūves, bet arī funkcionālajam kritērijam.

152. Turklāt jānorāda, ka šajā lietā četri apelācijas sūdzības iesniedzēji atzīmēja, ka, strādājot Briselē Spānijas autonomo kopienu labā, viņi atradās līdzīgā situācijā ar personālu, kas strādāja Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā, jo viņiem tika piemērots vienāds veselības apdrošināšanas režīms un nodokļu režīms ( 46 ). Turklāt tāpat kā šīs pastāvīgās pārstāvniecības darbinieki viņi pildīja uzdevumus sabiedriskās interesēs, aizstāvot Kopienu iestādēs autonomo kopienu, Spānijas Karalistes daļas, intereses.

153. Tādējādi es uzskatu, ka saistībā ar apstrīdēto izņēmumu nepastāv būtiska atšķirība starp personu, kas ir veikusi darbu valsts labā, strādājot teritoriālas vienības labā vai tās kontrolē esošā organizācijā, un personu, kas to ir darījusi, strādājot valsts centrālā pārvaldē, piemēram, valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā. Apelācijas sūdzības iesniedzēji arī pamatoti apgalvo, ka, piemērojot apstrīdēto izņēmumu tikai darbam, kas veikts valsts centrālās pārvaldes labā, Pirmās instances tiesa radīja diskrimināciju, kaitējot personām, kas veic darbu dalībvalstu teritoriālo vienību vai citu no valsts atkarīgu organizāciju labā.

154. Iebilstot pret šo analīzi, atbildētājas iestādes izvirza vairākus argumentus.

155. Vispirms tās apgalvo, ka personu, kas veic darbu centrālās pārvaldes labā, un personu, kas tieši vai netieši veic darbu teritoriālas vienības labā, attiecīgās situācijas ir dažādas, jo šo abu kategoriju personas neveic vienādas funkcijas un to aizstāvētās intereses ne vienmēr sakrīt.

156. Es uzskatu, ka šis arguments neapstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju viedokļa pamatotību šādu iemeslu dēļ. Manuprāt, svarīgi ir, vai apstākļi, kuros attiecīgās personas strādā citā valstī, tām vispār ļauj tur izveidot stingru saikni. Kā jau redzējām, Kopienu likumdevējs prezumēja, ka darbs, kas veikts citas valsts labā, neļauj izveidot šādu saikni. Turklāt apstrīdētā izņēmuma piemērošana nav atkarīga no veiktā darba būtības tāpēc, ka šis izņēmums ietver jebkādu darbu, kas veikts valsts vai starptautiskas organizācijas labā.

157. Atbildētājas iestādes turpinājumā norāda, ka, strādājot teritoriālas vienības labā, attiecīgajām personām nebija tiešas saiknes ar valsti.

158. Es nepiekrītu šai analīzei. Protams, šis apstrīdētais izņēmums ir piemērojams tikai tad, ja attiecīgai personai ir tiešas darba attiecības ar valsti. Šis nosacījums loģiski izriet no šī izņēmuma pamatojuma, saskaņā ar kuru valsts nodarbinātās personas, kad tās tiek nozīmētas darbā citā valstī, tur atrodas ierobežotu laiku un ar savu valsti saglabā ciešu saikni, kas tām neļauj integrēties darbavietas valstī. Pēc manām domām, šīs tiešās saiknes nosacījums tādējādi paredz piemērot šo izņēmumu tikai personām, kuras valsts ir nodarbinājusi tieši, un izslēgt personas, kuras kā trešās sabiedrības darbinieki ir sniegušas tās vārdā pakalpojumus valstij ( 47 ).

159. Atbilstoši šiem apsvērumiem personām, kuras tieši nodarbina teritoriāla vienība vai organizācija, kurai šīs teritoriālās vienības kontrolē ir uzticēti uzdevumi sabiedriskās interesēs, patiešām ir tieša saikne ar šo vienību vai organizāciju un tādējādi ar valsti.

160. Visbeidzot, atbildētājas iestādes norāda, ka apstrīdētajā izņēmumā ietvertā jēdziena “valsts” attiecināšanas uz teritoriālajām vienībām un a fortiori uz citām vienībām dēļ neparedzamā mērā tiktu paplašināts pabalsta saņēmēju loks, kaut gan Kopienu tiesību normas, saskaņā ar kurām tiek piešķirti finanšu pabalsti, ir jāinterpretē šauri.

161. Es uzskatu, ka šie iebildumi ir jānoraida šādu iemeslu dēļ. Pirmkārt, jēdziens “valsts”, kā tas ir definēts judikatūrā, nav neierobežots. Kā jau norādīju iepriekš, judikatūrā, it īpaši judikatūrā par direktīvu tiešo iedarbību, ir noteikti kritēriji, pēc kuriem organizāciju var saistīt ar valsti.

162. Salbadora Garsija un Salasars Briers šajā sakarā atsaucas uz judikatūru, ko Tiesa izveidoja iepriekš minētajā spriedumā lietā Beentjes un 1998. gada 17. decembra spriedumā lietā Komisija/Īrija. Protams, kā norāda Komisija, šie spriedumi tika pasludināti specifiskā publiskā iepirkuma jomā. Kritērijus, saskaņā ar kuriem organizācija ir jākvalificē kā “līgumslēdzēja iestāde”, nevar transponēt kā tādus, kas izmantojami Civildienesta noteikumu apstrīdētās normas piemērošanai.

163. Tomēr šiem kritērijiem ir tāds pats mērķis kā tiem, kurus Tiesa secinājusi saistībā ar EKL 226., 249. un 87. pantu, t.i., nodrošināt Kopienu tiesību efektīvu un vienveidīgu realizēšanu neatkarīgi no dalībvalstu administratīvās organizācijas. Tādējādi, manuprāt, tos var ņemt vērā kā norādes, izvērtējot, vai valsts varas iestādei faktiski ir kontrole pār sabiedrību, kurai ir uzticēts aizsargāt teritoriālās vienības intereses Kopienu iestādēs.

164. Otrkārt, tādu Civildienesta noteikumu tiesību normu kā to, kas attiecas uz ekspatriācijas pabalstu, mērķis ir nodrošināt Kopienām neatkarīgu, kvalitatīvu Eiropas civildienestu, ko veido ierēdņi, kas atbilst augstām kompetences, efektivitātes un godīguma prasībām un kas ir pieņemti darbā no iespējami plašāku ģeogrāfisko loku pārstāvošu dalībvalstu pilsoņu vidus ( 48 ).

165. Kā jau redzējām, apstrīdētā izņēmuma mērķis ir neliegt ekspatriācijas pabalstu personām, kas nākamās darbavietas valstī ir strādājušas citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā. Ekspatriācijas pabalsts, kas ir 16 % no pamatalgas un apgādnieka pabalsta, kā arī bērna pabalsta, un kas tiek maksāts visa dienesta Kopienās laikā, ievērojami palīdz padarīt pievilcīgas Kopienu piedāvātās darba iespējas. Es uzskatu, ka Kopienu interesēs ir neattiecināt šo priekšrocību tikai uz personām, kas ir strādājušas valsts centrālās pārvaldes labā, lai vajadzības gadījumā varētu gūt labumu no pieredzes, ko guvušas personas, kas strādājušas darbavietas valstī teritoriālo vienību, kā arī dažādu no valsts atkarīgu organizāciju labā.

166. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka jēdziens “darbs, kas veikts citas valsts labā”, attiecas ne tikai uz darbu, kas veikts valsts centrālās pārvaldes iestāžu labā, bet arī uz to, kas veikts teritoriālas vienības, kā arī tādas organizācijas labā, kurai neatkarīgi no juridiskās formas saskaņā ar valsts iestādes aktu un šīs iestādes kontrolē ir uzticēts uzdevums vispārējās interesēs, piemēram, teritoriālas vienības interešu paušana vai aizsardzība Kopienu iestādēs.

b) Vai Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijas ir “darbs, kas veikts starptautiskas organizācijas labā”, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē?

167. Tas, ka Eiropas Parlaments ir starptautiska organizācija Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē, nav apstrīdēts un nešķiet apstrīdams. Šajā sakarā jāatgādina, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa ir uzskatījušas, ka darbs, kas veikts Komisijas labā, ir darbs, kas veikts starptautiskas organizācijas labā minētās tiesību normas izpratnē ( 49 ).

168. Komisija apgalvo, ka Eiropas Parlamenta deputāta palīga darbs neietilpst apstrīdētā izņēmuma piemērošanas jomā, jo palīgam nav tiešas juridiskas saiknes ar šo iestādi ( 50 ).

169. Es tā neuzskatu. Kā jau norādīju iepriekš, nosacījums, kas saistībā ar apstrīdētā izņēmuma mērķi ir obligāts, lai pastāvētu tieša saikne starp attiecīgo personu un attiecīgo valsti vai attiecīgo starptautisko organizāciju, nozīmē, ka šo personu šai valstij vai starptautiskajai organizācijai ir jābūt nodarbinājušai tieši. Atbilstoši šim nosacījumam no šī izņēmuma piemērošanas ir jāizslēdz personas, kuras kā trešās sabiedrības darbinieki tās vārdā ir sniegušas pakalpojumus valstij vai starptautiskai organizācijai ( 51 ).

170. Nosacījums par tiešas saiknes pastāvēšanu starp attiecīgo personu un Kopienu iestādi tādējādi ir apmierināts tad, kad šo personu šī iestāde ir pieņēmusi darbā tieši, noslēdzot līgumu vai citā formā saskaņā ar Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību vai kādu citu Kopienu tiesību aktu ( 52 ).

171. Reglamenta par Eiropas Parlamenta izmaksām un pabalstiem, ko 1984. gadā pieņēmis šīs iestādes Birojs ( 53 ), 14. pantā katram deputātam ir noteikta iespēja saņemt pabalstu, lai segtu izmaksas, kas rodas no palīga vai vairāku palīgu nodarbināšanas vai pakalpojumiem. Saskaņā ar šo tiesību normu vairāki deputāti var arī kopīgi nodarbināt vienu palīgu.

172. Tādējādi no Parlamenta pieņemtajām tiesību normām izriet, ka Eiropas Parlamenta deputāti var tieši pieņemt darbā deputāta palīgus, kuru uzdevums ir palīdzēt deputātiem pildīt viņu funkcijas mandāta laikā. Turklāt tieši deputāti kā Parlamenta locekļi saskaņā ar Līgumā noteiktajiem nosacījumiem un šīs iestādes pieņemtajiem noteikumiem īsteno šai iestādei piešķirtās kompetences.

173. Eiropas Parlamenta deputāta palīgam, tā kā viņu šis deputāts ir pieņēmis darbā tieši un viņu deputāta rīcībā nav nodevis pakalpojumu sniedzējs, manuprāt, ir tieša saikne ar Parlamentu kā starptautisku organizāciju Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē. Tas, ka līgums, kas saista šo palīgu ar deputātu, ir tāds valsts tiesībām pakļauts civiltiesisks līgums kā tas, kas noslēgts starp Salbadoru Garsiju un deputātu, kura labā viņa strādāja, neiebilst pret šo analīzi. Pēc manām domām, svarīgi ir, lai šis līgums būtu noslēgts starp palīgu un deputātu un lai deputāta iespējas nodarbināt darbinieku, kas palīdzētu veikt viņa funkcijas šajā iestādē, būtu noteiktas šīs iestādes aktā.

174. Tādējādi Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijas, manuprāt, ir jāuzskata par darbu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā, šīs tiesību normas izpratnē, ja attiecīgo palīgu tieši nodarbina deputāts un viņu kā algotu darbinieku deputāta rīcībā nav nodevis pakalpojumu sniedzējs.

175. Tagad es izklāstīšu secinājumus, kādi, manuprāt, jāizdara no šīs analīzes četrās izskatāmajās lietās.

4) Secinājumi no šīs analīzes četrās izskatāmajās lietās

a) Lietā C-7/06 P

176. Atgādināšu, ka Salbadora Garsija dienestā Komisijā Briselē stājās 2001. gada 16. aprīlī. Viņas gadījumā Pirmās instances tiesa atskaites periodu noteica no 1995. gada 16. oktobra līdz 2000. gada 15. oktobrim.

177. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Salvador García/Komisija Pirmās instances tiesa konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja galveno profesionālo darbību lielākajā daļā šī perioda veica Briselē, sākumā strādājot Sodexna, sabiedrībā, kurai uzticēts veicināt Navarras autonomās kopienas ekonomikas attīstību, vēlāk — par šīs autonomās kopienas valdības pārstāvi.

178. Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šo darbu nevar uzskatīt par tādu, kas veikts citas valsts labā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, jo šī tiesību norma neietver darbu, kas veikts valsts politisko apakšstruktūru labā, ne a fortiori darbu, kas veikts tādā sabiedrībā kā Sodexna, jo tā būtībā nav valsts iestāde, pat ja tai ir uzticēti uzdevumi sabiedriskās interesēs.

179. Ja Tiesa piekrīt manai analīzei par jēdzienu “darbs, kas veikts citas valsts labā”, kas ietverts Civildienesta noteikumu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā, tad Pirmās instances tiesa, izslēdzot šo darbu no šī jēdziena piemērošanas jomas, kaut gan Navarras autonomā kopiena ir Spānijas Karalistes valsts varas iestāde, un nepārbaudot, vai Sodexna veic savu darbību tās kontrolē, šīs tiesību normas piemērošanā ir pieļāvusi tiesību kļūdu.

180. Pamats par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu tādējādi ir pamatots.

181. Lai izvērtētu secinājumus, kas jāizdara no šīs tiesību kļūdas, ir jāapskata, vai Salbadoras Garsijas darbs Beļģijā piecu gadu laikā pirms stāšanās darbā Sodexna1997. gada 1. martā ir pietiekams, lai attaisnotu to, ka tika noraidīta viņas prasība atcelt Komisijas lēmumu, kurā viņai atteikts ekspatriācijas pabalsts.

182. Saskaņā ar judikatūru gadījumā, ja persona ir veikusi darbu citas valsts vai starptautiskās organizācijas labā noteiktā periodā, ko aprēķina no tās stāšanās Kopienu dienestā [brīža], iecēlējinstitūcija piecu gadu periodu nosaka, neņemot vērā laiku, kas veltīts šim darbam ( 54 ). Attiecīgā persona nevar pretendēt uz ekspatriācijas pabalstu, ja šādi noteiktā atskaites periodā tā ir dzīvojusi vai galveno profesionālo darbību veikusi darbavietas valsts Eiropas teritorijā ( 55 ).

183. Izvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju gados pirms stāšanās darbā Sodexna1997. gada 1. martā, es konstatēju, ka no 1991. gada septembra līdz 1992. gada jūlijam viņa studēja Beļģijā, bet vēlāk — no 1992. gada oktobra līdz 1993. gada februārim — stažējās Komisijā Briselē.

184. No 1993. gada 1. oktobra līdz 1994. gada 31. decembrim apelācijas sūdzības iesniedzēja strādāja šajā pilsētā Navarras autonomās kopienas valdības labā, bet vēlāk — no 1995. gada 21. februāra līdz 1995. gada 20. augustam — Sodena, sabiedrībā, kurai uzticēts veicināt šīs autonomās kopienas ekonomikas attīstību.

185. No 1995. gada 1. septembra līdz 1996. gada 30. jūnijam Salbadora Garsija pildīja Eiropas Parlamenta deputāta palīga funkcijas.

186. 1996. gada jūlijā un augustā viņa bija brīvprātīgā kādā nevalstiskā organizācijā Peru, bet vēlāk — no 1996. gada 2. septembra līdz 1997. gada 28. februārim — profesionālo darbību veica, pamatojoties uz darba līgumu, ko viņa 1996. gada 17. jūlijā noslēdza ar privāttiesisku sabiedrību ECO, kurai Komisija bija uzticējusi tehniskās palīdzības uzdevumus.

187. Izvērtējot šo periodu kopumā, es konstatēju, ka lielākā daļa no tā ir veltīta darbam Navarras autonomās kopienas valdības darbinieces statusā (15 mēneši), Sodena darbinieces statusā (6 mēneši) un Eiropas Parlamenta deputāta palīdzes statusā (10 mēneši), kā arī Komisijas stažieres statusā (5 mēneši). Šis darbs saskaņā ar manu jēdziena “darbs, kas veikts citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā”, analīzi ietilpst vai var ietilpt tā piemērošanas jomā.

188. Jānorāda, ka periodi, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja pavadīja Briselē studiju dēļ no 1991. gada septembra līdz 1992. gada jūlijam un sešus mēnešus kā sabiedrības ECO darbiniece, nav pietiekami, lai pierādītu, ka ieinteresētās personas pastāvīgā dzīvesvieta vai galvenā profesionālās darbības vieta piecus gadus bija Beļģijā.

189. Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtā apelācijas sūdzība ir pamatota un iepriekš minētais spriedums lietā Salvador García/Komisija ir jāatceļ.

190. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. pantu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas nolēmumu un var pati pieņemt galīgu spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Es uzskatu, kā tā tas ir šajā lietā.

191. Salbadora Garsija lūdz atcelt Komisijas 2002. gada 27. marta lēmumu, kurā noraidīta viņas sūdzība par 2001. gada 28. jūnija lēmumu, kurā viņai atteikts piešķirt ekspatriācijas pabalstu, kā arī ar to saistītos pabalstus.

192. Atbilstoši 2002. gada 27. marta lēmuma formulējumam šim atteikumam būtībā ir tāds pats pamatojums, kādu ir izmantojusi Pirmās instances tiesa un kurā, manuprāt, ir pieļauta tiesību kļūda.

193. Komisija savu lēmumu pamatoja šādi: — Eiropas Parlamenta deputāta palīdzes darbu nevar uzskatīt par “darbu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā”, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, jo prasītājai nebija tiešas juridiskas saiknes ar Parlamentu, jo vienīgā līgumtiesiskā saikne bija ar Eiropas Parlamenta deputātu noslēgts civiltiesisks līgums; — uz prasītājas profesionālo darbību sabiedrībās Sodena un Sodexna iepriekš minētā tiesību norma neattiecas, jo, pat atzīstot, ka šīs sabiedrības varētu būt publiskas, tā kā tām bija uzticēts pārstāvēt Navarras autonomās kopienas intereses Briselē, prasītājas darbs minētajās sabiedrībās bija regulēts civiltiesiskos līgumos; — arī darbu, ko Salbadora Garsija tieši veica Navarras valdības labā, nevar uzskatīt par “darbu, kas veikts citas valsts labā”, minētās tiesību normas izpratnē, jo tas, ka Spānijas autonomajām kopienām ir savas kompetences, kas tām piešķirtas Konstitūcijā, tās nepadara par valstīm.

194. Šis pamatojums iepriekš minēto iemeslu dēļ ir kļūdains, tāpēc pamats par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu ir pamatots. Tāpēc Komisijas 2001. gada 28. jūnija un 2002. gada 27. marta lēmumi, kuros apelācijas sūdzības iesniedzējai atteikts minētajā pantā noteiktais ekspatriācijas pabalsts, kā arī ar to saistītie pabalsti, ir jāatceļ.

195. Ja Tiesa piekritīs manai nostājai, tad Komisijai saskaņā ar EKL 233. pantu pēc Salbadoras Garsijas lūguma būs jāpieņem jauns lēmums par šo pabalstu izmaksāšanu, kas atbilst Tiesas pasludinātam spriedumam un tā pamatojumam.

196. Atbilstoši Reglamenta 122. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši 69. panta 2. punktam šajā reglamentā, kas, pamatojoties uz šī paša reglamenta 118. pantu, piemērojams apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

197. Saskaņā ar šīm tiesību normām un Salbadoras Garsijas prasījumiem es ierosinu Tiesai nospriest, ka Komisija atlīdzina šajā instancē un Pirmās instances tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.

b) Lietās no C-8/06 P līdz C-10/06 P

198. Secinājumi, ko es iesaku izdarīt lietā C-7/06 P, ar tādu pašu pamatojumu ir jāizdara arī pārējās trijās izskatāmajās lietās.

199. Errero Romeu (lieta C-8/06 P) 2001. gada 16. novembrī stājās dienestā Komisijā Briselē. Viņas gadījumā Pirmās instances tiesa atskaites periodu noteica no 1996. gada 16. maija līdz 2001. gada 15. maijam. Visu šo periodu apelācijas sūdzības iesniedzēja strādāja Briselē apvienībā, publisko tiesību organizācijā, kurai uzticēts pārstāvēt Katalonijas autonomās kopienas valdības intereses.

200. Salasars Briers (lieta C-9/06 P) 2002. gada 1. jūnijā stājās dienestā Komisijā Briselē. Viņa gadījumā Pirmās instances tiesa atskaites periodu noteica no 1996. gada 1. decembra līdz 2001. gada 30. novembrim. Pirmās instances tiesa konstatēja, ka šajā periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs galveno profesionālo darbību veica Briselē, sākumā Sofesa, sabiedrībā, kurai uzticēts pārstāvēt Kanāriju salu autonomās kopienas intereses, un šīs autonomās kopienas pārstāvniecības birojā, bet pēc tam šīs autonomās kopienas valdībā.

201. De Bustamante Tejo (lieta C-10/06 P) 2003. gada 1. janvārī stājās dienestā Padomē Briselē ierēdņa statusā. Viņa gadījumā Pirmās instances tiesa atskaites periodu noteica no 1997. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam. Pirmās instances tiesa konstatēja, ka šajā periodā apelācijas sūdzības iesniedzējs galveno profesionālo darbību veica Briselē ORM, organizācijā, kurai uzticēts pārstāvēt Mursijas apgabala autonomās kopienas intereses Kopienās.

202. Šajos trīs iepriekš minētajos spriedumos lietā Herrero Romeu/Komisija, lietā Salazar Brier/Komisija un lietā De Bustamante Tello/Komisija Pirmās instances tiesa nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju darbu šajos atskaites periodos nevarēja uzskatīt par tādu, kas veikts citas valsts labā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē tāda paša pamatojuma dēļ, kāds ir izklāstīts iepriekš minētajā spriedumā lietā Salvador García/Komisija. Šajā pamatojumā, kā jau esmu norādījis, manuprāt, ir pieļauta tiesību kļūda.

203. Izvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju situācijas periodā pirms Pirmās instances tiesas noteiktā atskaites perioda, es konstatēju, ka viņu darbs Beļģijā nav tāds, kas varētu pamatot atteikumu piešķirt ekspatriācijas pabalstu.

204. Errero Romeu gadījumā vienīgais darbs, ko viņa veica Beļģijā, bija apvienībā kopš 1993. gada janvāra.

205. Saistībā ar Salasaru Brieru jāmin, ka viņš strādāja Sofesa Briselē no 1994. gada 3. oktobra līdz 1998. gada 31. augustam, sākumā par stažieri, vēlāk saskaņā ar darba līgumu. Nekas neliecina, ka pirms stāšanās darbā Sofesa1994. gada 3. oktobrī Salasars Briers piecus gadus būtu dzīvojis vai galveno profesionālo darbību veicis Beļģijā.

206. Tāpat De Bustamantes Tejo gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka viņš profesionālo darbību Briselē veica no 1991. gada 2. decembra līdz 1996. gada 31. jūlijam INFO, kas ir Mursijas apgabala publisko tiesību organizācija, kurai it īpaši ir uzticēts vākt informāciju par Kopienu tiesību aktiem un programmām, kuras ietilpst šīs autonomās kopienas interesēs, sākumā kā stažieris, pēc tam saskaņā ar uz nenoteiktu laiku noslēgtu darba līgumu. No 1996. gada augusta viņš strādāja Briselē par ORM direktoru.

207. Visus šos darbus var kvalificēt kā “darbu, kas veikts citas valsts labā”, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē. Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas šajās trīs lietās ir pamatotas un ka iepriekš minētie spriedumi lietā Herrero Romeu/Komisija, lietā Salazar Brier/Komisija un lietā De Bustamante Tello/Komisija ir jāatceļ.

208. Tā kā šajās lietās var pieņemt nolēmumu, es iesaku Tiesai taisīt galīgo spriedumu.

209. Errero Romeu, Salasars Briers un De Bustamante Tejo lūdz atcelt Komisijas attiecīgi 2001. gada 19. novembrī un 2001. gada 25. jūlijā pieņemtos lēmumus, kā arī Padomes 2003. gada 24. janvāra lēmumu, kuros šīs iestādes nolēma, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nevar izmaksāt ekspatriācijas pabalstu un ar to saistītos pabalstus.

210. Es konstatēju, ka pamatojums, ar kuru šīs iestādes atteica šos pabalstus, kā izriet no lēmumiem, kas pieņemti attiecīgi 2002. gada 10. jūnijā, 2003. gada 24. martā un 2003. gada 28. jūlijā un kuros noraidītas apelācijas sūdzības iesniedzēju sūdzības, būtībā ir identisks tam, ko Pirmās instances tiesa izklāstīja pārsūdzētajos spriedumos un kurā, pēc manām domām, ir pieļauta tiesību kļūda. Tāpēc pamats par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu ir pamatots.

211. Tādēļ es iesaku Tiesai atcelt šos lēmumus un saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumiem piespriest atbildētājām iestādēm atlīdzināt visus šajā instancē un Pirmās instances tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.

V — Secinājumi

212. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai lemt šādi: 1) Lietā C-7/06 P — atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-205/02 Salvador García/Komisija; — atcelt Komisijas 2001. gada 28. jūnija un 2002. gada 27. marta lēmumus, kuros Salbadorai Garsijai atteikts Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzētais ekspatriācijas pabalsts, kā arī ar to saistītie pabalsti; — piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā. 2) Lietā C-8/06 P — atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-298/02 Herrero Romeu/Komisija; — atcelt Komisijas 2001. gada 19. novembra un 2002. gada 10. jūnija lēmumus, kuros Errero Romeu atteikts Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzētais ekspatriācijas pabalsts, kā arī ar to saistītie pabalsti; — piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā. 3) Lietā C-9/06 P — atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-83/03 Salazar Brier/Komisija; — atcelt Komisijas 2002. gada 25. jūlija, 2003. gada 24. februāra un 24. marta lēmumus, kuros Salasaram Brieram atteikts Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzētais ekspatriācijas pabalsts, kā arī ar to saistītie pabalsti; — piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā. 4) Lietā C-10/06 P — atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-368/03 De Bustamante Tello/Padome; — atcelt Padomes 2003. gada 24. janvāra un 2003. gada 28. jūlija lēmumus, kuros De Bustamantem Tejo atteikts Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzētais ekspatriācijas pabalsts, kā arī ar to saistītie pabalsti; — piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā.

( 1 ) Oriģinālvaloda — franču.

( 2 ) Lietā C-7/06 P — spriedums lietā T-205/02 Salvador García/Komisija (Krājums-CDL, I-A-285. un II-1311. lpp.), lietā C-8/06 P — spriedums lietā T-298/02 Herrero Romeu/Komisija (Krājums-CDL, II-4599. lpp.), lietā C-9/06 P — spriedums lietā T-83/03 Salazar Brier/Komisija (Krājums-CDL, I-A-311. un II-1407. lpp.) un lietā C-10/06 P — spriedums lietā T-368/03 De Bustamante Tello/Padome (Krājums-CDL, I-A-321. un II-1439. lpp.) (turpmāk tekstā — “pārsūdzētie spriedumi”).

( 3 ) Lietā C-7/06 P — 2001. gada 28. jūnija lēmums; lietā C-8/06 P — 2001. gada 19. novembra lēmums un lietā C-9/06 P — 2002. gada 25. jūlija lēmums.

( 4 ) Lietā C-10/06 P — 2003. gada 24. janvāra lēmums.

( 5 ) Turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”.

( 6 ) OV 1962, 45, 1385. lpp.

( 7 ) Navarras Attīstības sabiedrība (turpmāk tekstā — “Sodena”).

( 8 ) Navarras Ārējo attiecību attīstības sabiedrība (turpmāk tekstā — “Sodexna”).

( 9 ) Turpmāk tekstā — “apvienība”.

( 10 ) Kanāriju salu Ekonomikas attīstības sabiedrība (turpmāk tekstā — “Sofesa”).

( 11 ) Mursijas apgabala Attīstības institūts (turpmāk tekstā — “INFO”).

( 12 ) Mursijas apgabala autonomās kopienas birojs Eiropas Kopienās (turpmāk tekstā — “ORM”).

( 13 ) C-62/97 P (Recueil, I-3273. lpp.).

( 14 ) Pirmās instances tiesa norādīja uz Tiesas 1997. gada 21. marta rīkojumu lietā C-95/97 Région wallonne/Komisija (Recueil, I-1787. lpp., 6. punkts) un 1997. gada 1. oktobra rīkojumu lietā C-180/97 Regione Toscana/Komisija (Recueil, I-5245. lpp., 6. punkts).

( 15 ) Pirmās instances tiesa minēja Tiesas 1971. gada 16. marta spriedumu lietā 48/70 Bernardi/Parlaments (Recueil, 175. lpp., 11. un 12. punkts), 1985. gada 20. jūnija spriedumu lietā 123/84 Klein/Komisija (Recueil, 1907. lpp., 23. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1999. gada 19. jūlija spriedumu lietā T-74/98 Mammarella/Komisija (Recueil FP, I-A-151. un II-797. lpp., 38. punkts).

( 16 ) T-4/92 (Recueil, II-357. lpp.).

( 17 ) 31/87 (Recueil, 4635. lpp., 12. punkts).

( 18 ) C-353/96 (Recueil, I-8565. lpp., 26. punkts).

( 19 ) OV L 185, 5. lpp.

( 20 ) Padome atsaucas uz Pirmās instances tiesas 1994. gada 30. novembra spriedumu lietā T-498/93 Dornonville de la Cour/Komisija (Recueil FP, I-A-257. un II-813. lpp., 38. punkts).

( 21 ) Skat. 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-210/98 P Salzgitter/Komisija (Recueil, I-5843. lpp., 43. punkts).

( 22 ) 2003. gada 6. marta spriedums lietā C-41/00 P Interporc/Komisija (Recueil, I-2125. lpp., 17. punkts). Skat. arī nesenas piemērošanas piemēru — 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome (Krājums, I-439. lpp., 32. punkts).

( 23 ) Iepriekš minētais spriedums lietā PKK un KNK/Padome (66. punkts).

( 24 ) Iepriekš minētais rīkojums lietā Région wallonne/Komisija (6. punkts).

( 25 ) 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C-405/01 Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (Recueil, I-10391. lpp., 39. punkts).

( 26 ) Šajā sakarā skat. 1996. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C-46/93 un C-48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame (Recueil, I-1029. lpp., 34. punkts).

( 27 ) Par pienākumu neizpildi, kas ir attiecināma uz likumdevēju, skat. 1970. gada 5. maija spriedumu lietā 77/69 Komisija/Beļģija (Recueil, 237. lpp., 15. punkts) un par pienākumu neizpildi, kas ir attiecināma uz tiesu, skat. 2003. gada 9. decembra spriedumu lietā C-129/00 Komisija/Itālija (Recueil, I-14637. lpp., 29. un 32. punkts).

( 28 ) Par Vācijas federālajām zemēm skat. 2002. gada 14. maija spriedumu lietā C-383/00 Komisija/Vācija (Recueil, I-4219. lpp., 18. punkts), par kādu Beļģijas reģionu skat. 2002. gada 17. janvāra spriedumu lietā C-423/00 Komisija/Beļģija (Recueil, I-593. lpp., 16. punkts), bet par kādu Francijas kopienu skat. 1985. gada 18. jūnija spriedumu lietā 197/84 Steinhauser (Recueil, 1819. lpp.).

( 29 ) 1982. gada 24. novembra spriedumā lietā 249/81 Komisija/Īrija (Recueil, 4005. lpp.) Tiesa atzina par pamatotu pret Īriju celtu prasību par valsts pienākumu neizpildi sakarā ar kampaņu “Buy Irish”, ko rīkoja Irish Goods Council, sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas dibināta saskaņā ar Īrijas tiesībām. Tiesa uzskatīja, ka šīs privāttiesiskās sabiedrības statūti neļāva Īrijas valdībai atbrīvoties no atbildības par šo Kopienu tiesībām pretējo rīcību, jo šī valdība iecēla minētās sabiedrības vadības komitejas locekļus, tai piešķīra valsts subsīdijas izdevumu segšanai un, visbeidzot, noteica tās īstenotās reklāmas kampaņas saturu (15. punkts).

( 30 ) 1989. gada 22. jūnija spriedums lietā 103/88 Fratelli Costanzo (Recueil, 1839. lpp.).

( 31 ) 1990. gada 12. jūlija spriedums lietā C-188/89 Foster u.c. (Recueil, I-3313. lpp., 18. punkts), kā arī 2005. gada 26. maija rīkojums lietā C-297/03 Sozialhilfeverband Rohrbach (Krājums, I-4305. lpp., 27. un 30. punkts).

( 32 ) 1997. gada 4. decembra spriedums apvienotajās lietās no C-253/96 līdz C-258/96 Kampelmann u.c. (Recueil, I-6907. lpp., 46. punkts) un 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C-157/02 Rieser Internationale Transporte (Recueil, I-1477. lpp., 24. punkts).

( 33 ) 1987. gada 14. oktobra spriedums lietā 248/84 Vācija/Komisija (Recueil, 4013. lpp., 17. punkts) par atbalstu, ko piešķīra Vācijas federālā zeme.

( 34 ) 1977. gada 22. marta spriedums lietā 78/76 Steinike & Weinlig (Recueil, 595. lpp., 21. punkts).

( 35 ) Jēdziens “līgumslēdzējas iestādes” ir definēts kā valsts, reģionālas vai vietējas iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības, ko izveidojusi viena vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti. Jēdziens “publisko tiesību subjekts” apzīmē jebkuru struktūru, kas nodibināta ar konkrētu mērķi apmierināt vispārējas vajadzības un neveic rūpnieciskas vai komerciālas darbības, un kas ir juridiska persona, ko galvenokārt finansē vai pārrauga valsts, reģionālas vai vietējas iestādes vai citi publisko tiesību subjekti, vai kuru vadībā, pārvaldē vai uzraudzības struktūrā vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionālas vai vietējas iestādes vai citi publisko tiesību subjekti (skat. 1. panta b) punktu Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.), Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.) un Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/37/EEK, ar ko koordinē būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.)).

( 36 ) 2002. gada 16. maija spriedums lietā C-63/00 Schilling un Nehring (Recueil, I-4483. lpp., 24. punkts), kā arī 2002. gada 10. decembra spriedums lietā C-491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco (Recueil, I-11453. lpp., 203.–206. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. nesenas piemērošanas piemēru 2006. gada 14. decembra spriedumā lietā C-283/05 ASML (Krājums, I-12041. lpp., 16. un 22. punkts).

( 37 ) Skat. it īpaši 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C-452/93 P Magdalena Fernández/Komisija (Recueil, I-4295. lpp., 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 38 ) Tiesas 1989. gada 10. oktobra spriedums lietā 201/88 Atala-Palmerini/Komisija (Recueil, 3109. lpp., 6. punkts) un Pirmās instances tiesas 2001. gada 3. maija spriedums lietā T-60/00 Liaskou/Padome (Recueil FP, I-A-107. un II-489. lpp., 49. un 50. punkts).

( 39 ) Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. decembra spriedums lietā T-72/94 Diamantaras/Komisija (Recueil FP, I-A-285. un II-865. lpp., 52. punkts).

( 40 ) Šajā analīzē ir apkopots tas, ko Pirmās instances tiesa konstatējusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Vardakas/Komisija. Šajā spriedumā arī Pirmās instances tiesa no apstrīdētā izņēmuma formulējuma un konteksta secināja, ka likumdevējs vēlējās ekspatriācijas pabalstu piešķirt plaši (37. punkts). Tā arī uzskatīja, ka, ņemot vērā šī izņēmuma jēgu, arī apstrīdētajā izņēmumā ietverto jēdzienu “starptautiska organizācija” nevar interpretēt šauri (41. punkts).

( 41 ) 1988. gada 31. maija spriedums lietā 211/87 Nuñez/Komisija (Recueil, 2791. lpp., 11. punkts).

( 42 ) Skat. arī 1981. gada 15. janvāra spriedumu lietā 1322/79 Vutera/Komisija (Recueil, 127. lpp., 8. punkts).

( 43 ) Skat. 143. lpp.

( 44 ) Izcēlums mans.

( 45 ) Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Foster u.c. (20. punkts).

( 46 ) Šādu pašu konstatējumu var izdarīt lietā C-211/06 P Adam/Komisija, kas šobrīd tiek izskatīta Tiesā. Adama [Adam], Vācijas pilsone, 2003. gada 1. jūlijā stājās dienestā Komisijā. Ekspatriācijas pabalsts viņai tika atteikts, jo viņa kopš 1997. gada 1. oktobra bija strādājusi Zāras federālās zemes pārstāvja birojā Briselē. Bet Komisija uzskatīja, ka šis darbs nebija veikts citas valsts labā. Prasītāja, pārsūdzot šo Komisijas lēmumu, norādīja, ka viņa bija tādā pašā situācijā kā federālie darbinieki, kas veic darbu ārvalstīs. Tādējādi tāpat kā šiem darbiniekiem viņai bija jāapsola ievērot Pamatlikumu un viņas darba līgums bija pakļauts koplīgumam, kas ir piemērojams federālajiem darbiniekiem.

( 47 ) Tiešas juridiskas saiknes pastāvēšanas nosacījuma apmērs ir apstrīdēts arī lietā C-424/05 Komisija/Hosman-Chevalier, kas tiek izskatīta Tiesā un kurā ģenerāladvokāts Mengoci [Mengozzi] secinājumus sniedza 2007. gada 15. martā.

( 48 ) Skat. otro apsvērumu Regulā Nr. 31 (EEK) un Nr. 11 (EAEK); otro un trešo apsvērumu Padomes 2004. gada 22. marta Regulā Nr. 723/2004 (EK, Euratom), ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV L 124, 1. lpp.), kā arī Kinoka [Kinnock], Komisijas viceprezidenta, kas bija atbildīgs par administratīvo reformu, atbildi uz Parlamenta 2001. gada 22. marta jautājumu (OV C 40 E, 9. lpp.).

( 49 ) Iepriekš minētie spriedumi lietā Atala-Palmerini/Komisija (6. punkts) un lietā Liaskou/Padome (49. un 50. punkts).

( 50 ) Tā ir arī pozīcija, ko Komisija aizstāv lietā T-473/04 Asturias Cuerno/Komisija, kas iesniegta izskatīšanai Pirmās instances tiesā.

( 51 ) Par personu, ko Komisijas rīcībā nodeva pagaidu darbinieku aģentūra, skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. septembra spriedumu lietā T-127/00 Nevin/Komisija (Recueil FP, I-A-149. un II-781. lpp., 53. un 58. punkts).

( 52 ) Pirmās instances tiesas 1995. gada 22. marta spriedums lietā T-43/93 Lo Giudice/Parlaments (Recueil FP, I-A-57. un II-189. lpp., 34. punkts).

( 53 ) Šis dokuments, kas nav publicēts, saucas “Rules governing the payment of expenses and allowances to Members” (PE 133.116).

( 54 ) Iepriekš minētajā spriedumā lietā Atala-Palmerini/Komisija Tiesa sastapās ar šādu situāciju. Atala-Palmerini [Atala-Palmerini], Peru pilsone pēc dzimšanas un Itālijas pilsone sakarā ar stāšanos laulībā, no 1970. gada septembra līdz 1973. gada jūnijam studēja Beļģijā, bet vēlāk pēc īsas uzturēšanās Peru no 1973. gada 1. septembra līdz 1974. gada 31. janvārim bija stažiere Komisijā. 1974. gada 7. decembrī viņa apprecējās ar Komisijas ierēdni, Itālijas pilsoni, kurš strādāja Briselē. 1974./1975. un 1975./1976. akadēmiskā gada laikā viņa bija ieskaitīta doktorantūras studijās universitātē Paris X-Nanterre. No 1978. gada 6. marta līdz 1987. gada 30. martam viņa strādāja Peru vēstniecībā Beļģijā. 1987. gada 16. aprīlī Atala-Palmerini stājās dienestā Komisijā Briselē. Tiesa nosprieda, ka piecu gadu atskaites periods bija no 1972. gada 6. oktobra līdz 1973. gada 31. augustam un no 1974. gada 1. februāra līdz 1978. gada 5. martam, jo laiks, kas pavadīts, stažējoties Komisijā un Peru vēstniecības dienestā, nebija jāņem vērā.

( 55 ) Iepriekš minētais spriedums lietā Atala-Palmerini (10. un 11. punkts). Šajā pašā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nuñez/Komisija (12. punkts).