ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

2013. gada 14. janvāra Likuma Nr. 8, ar ko ieviestas jaunas tiesību normas par to, kā izmantot terminus “cuoio”, “pelle”, “pelliccia” un to atvasinājumus un sinonīmus (GURI Nr. 25, 2013. gada 30. janvāris; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 8/2013”), 3. panta 2. punktā it īpaši ir noteiks, ka “[ir] aizliegts laist pārdošanā vai citādā veidā tirdzniecībā ar terminiem “cuoio” [āda], “pelle” [āda], “pelliccia” [ādas, kažokādas] un to atvasinājumiem vai sinonīmiem, piemēram, īpašības vārdiem vai lietvārdiem, pat ja tie ir iekļauti kā priedēkļi vai piedēkļi [vārdu daļas] citos vārdos vai apzīmēti ar tādiem vispārīgiem nosaukumiem kā “pellame” [āda], “pelletteria” vai “pellicceria” [ādas, kažokādu izstrādājumi], arī ja tie ir iztulkoti citā, no itāļu valodas atšķirīgā valodā, izstrādājumus, kuri nav iegūti tikai un vienīgi no dzīvnieku ādām, kas speciāli apstrādātas tā, lai saglabātu to dabīgās īpašības, un katrā ziņā 1. pantā neminētus izstrādājumus”. Izstrādājumi, kuri iegūti apstrādē ārvalstīs un kuriem izmanto minēto terminu formulējumus itāļu valodā, ir obligāti jāmarķē, norādot izcelsmes valsti.
25

Tā tas ir it īpaši tad, ja nodokļu maksātājs nerezidents dzīvesvietas dalībvalstī negūst būtiskus ienākumus un galveno savu ar nodokli apliekamo ienākumu daļu gūst no nodarbinātības dalībvalstī veiktas darbības; līdz ar to dzīvesvietas dalībvalsts viņam nevar piešķirt priekšrocības, kas izriet no viņa personīgā un ģimenes stāvokļa ņemšanas vērā (skat. it īpaši spriedumus Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, 36. punkts; Lakebrink un Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, 30. punkts, kā arī Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, 61. punkts).
34

Tomēr šis tiesiskais regulējums neparedz atbrīvot no nosacījuma par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu šo maternitātes un dzemdību pabalstu tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā, proti, ierēdni, kura personisku iemeslu dēļ ir pārgājusi neaktīva ierēdņa statusā, lai strādātu algotu darbu, atšķirībā no gadījuma, kad ierēdne ir aizgājusi no darba pēc pašas vēlēšanas vai ir atlaista no amata.
26

Šajā gadījumā, lai gan iesniedzējtiesas lēmumā nav precizējumu par Savienības tiesību normām, kuras ir lūgts interpretēt, un nav norādīti iemesli, kas iesniedzējtiesai ir likuši šaubīties par šo tiesību interpretāciju, no minētajā lēmumā ietvertā pamatlietas apstākļu izklāsta, kā arī no uzdotajiem jautājumiem izriet, ka jautājumi attiecas uz PVN direktīvas interpretāciju un ka tiesību normas, kas ir jāņem vērā, lai uz tiem atbildētu, ņemot vērā Lisboagás paustos argumentus, ir šīs direktīvas 9. panta 1. punkts, 73. pants, 78. panta pirmās daļas a) punkts un 79. panta pirmās daļas c) punkts. Turklāt no minētā lēmuma izriet, ka atbilde uz šiem jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju ir vajadzīga minētā strīda atrisināšanai.
16

Likuma Nr. 9/2012 4. pielikumā bija noteikts: “Piesārņojuma nodokļa samazinājuma procentu tabula Transportlīdzekļa vecums Samazinājuma procenti (%) jauna 0 ≤ 1 mēnesis 3 > no 1 līdz 3 mēnešiem (ieskaitot) 5 > no 3 līdz 6 mēnešiem (ieskaitot) 8 > no 6 līdz 9 mēnešiem (ieskaitot) 10 > no 9 mēnešiem līdz 1 gadam (ieskaitot) 13 > no 1 līdz 2 gadiem (ieskaitot) 21 > no 2 līdz 3 gadiem (ieskaitot) 28 > no 3 līdz 4 gadiem (ieskaitot) 33 > no 4 līdz 5 gadiem (ieskaitot) 38 > no 5 līdz 6 gadiem (ieskaitot) 43 > no 6 līdz 7 gadiem (ieskaitot) 49 > no 7 līdz 8 gadiem (ieskaitot) 55 > no 8 līdz 9 gadiem (ieskaitot) 61 > no 9 līdz 10 gadiem (ieskaitot) 66 > no 10 līdz 11 gadiem (ieskaitot) 73 > no 11 līdz 12 gadiem (ieskaitot) 79 > no 12 līdz 13 gadiem (ieskaitot) 84 > no 13 līdz 14 gadiem (ieskaitot) 89 > 14 gadi 90”
40

Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka prasība par to līguma noteikumu pārskatāmību, kas ir paredzēta Direktīvā 93/13, nedrīkst attiekties tikai uz to saprotamību no formālā un gramatiskā viedokļa. Tieši pretēji, tā kā ar Direktīvu 93/13 īstenotā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā, tostarp attiecībā uz informētības līmeni, šī pārskatāmības prasība ir jāinterpretē plaši (šajā ziņā skat. spriedumus Kásler un Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, 71. un 72. punkts, kā arī Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, 73. punkts).
2

Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā, kurā Direction générale des douanes et droits indirects [Muitas un netiešo nodokļu ģenerāldirekcija], chef de l’Agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières [Valsts Muitas informācijas un izmeklēšanas direkcijas Kriminālvajāšanas nodaļas vadītājs] un Direction régionale des douanes et droits indirects de Lyon [Muitas un netiešo nodokļu Lionas reģionālā pārvalde] vēršas pret Utopia SARL (turpmāk tekstā – “Utopia”) saistībā ar paziņojumu par nodokļu piedziņu, ko šī sabiedrība apstrīd.
16

Turklāt Direktīva 2001/84, kā izriet no tās preambulas 13. un 14. apsvēruma, ir vērsta uz to, lai novērstu atšķirības starp valstu tiesību aktiem, kuri it īpaši izraisa nevienlīdzīgu attieksmi pret autoriem atkarībā no vietas, kurā tiek pārdoti to oriģināldarbi.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publisku] līgumu, piegādes valsts [publisku] līgumu un pakalpojumu valsts [publisku] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 51. pants, to lasot kopā ar šīs direktīvas 2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka pēc tam, kad ir beidzies noteiktais termiņš kandidatūru iesniegšanai publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, komersants, lai pierādītu, ka viņš atbilst nosacījumiem dalībai publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, iesniedz līgumslēdzējai iestādei dokumentus, kas netika uzrādīti sākotnējā piedāvājumā, piemēram, līgumu, kuru izpildīja trešā persona, kā arī šīs trešās personas apņemšanos nodot šī komersanta rīcībā nepieciešamās spējas un resursus attiecīgā līguma izpildei.

Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta g) apakšpunkts, ar kuru tiek ļauts izslēgt komersantu no dalības publiskā līgumā, it īpaši, ja viņš ir atzīts par “vainojamu nopietnā” sniegtās līgumslēdzējas iestādes pieprasītās informācijas sagrozīšanā, ir jāinterpretē tādējādi, ka to var piemērot, ja attiecīgais komersants ir atzīts par atbildīgu par pietiekami smagu nolaidību, proti, nolaidību, kas var izšķiroši ietekmēt lēmumus par publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, izslēgšanu vai iekļaušanu publiskajā līgumā, neatkarīgi no tā, vai šis komersants ir rīkojies tīši.

Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta g) apakšpunktā nav iekļauta nekāda norāde uz komersanta tīšu rīcību. Tādēļ šādas rīcības konstatēšanu nevar uzskatīt par nepieciešamo elementu šāda komersanta izslēgšanai no dalības publiskā līgumā. Otrkārt, jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta otro daļu dalībvalstis saskaņā ar to valsts tiesībām un ievērojot Kopienas tiesības, precizē šī punkta piemērošanas nosacījumus. No tā izriet, ka minētā 45. panta 2. punkta pirmajā daļā ietilpstošie jēdzieni, tostarp “vainīgs nopietnā [sagrozīšanā]”, var tikt precizēti un izskaidroti valsts tiesībās, vienlaicīgi ievērojot Savienības tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 13. decembris, Forposta un ABC Direct Contact, C‑465/11, EU:C:2012:801, 26. punkts).

(skat. 70., 73., 74. un 78. puktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
Regula Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kas grozīta ar Regulu Nr. 861/2010, ir jāinterpretē tādējādi, ka minētās Regulas Nr. 2658/87 I pielikumā atrodamās Kombinētās nomenklatūras (KN) pozīcijā 2401 neietilpst prece, kura sastāv no smēķējamas tabakas, neraugoties uz to, ka tajā ir atrodami tabakas atkritumi, jo šie pēdējie minēti nav šķērslis, lai attiecīgo preci lietotu šim mērķim. Šādu preci katrā ziņā ir jāierindo KN pozīcijā 2403, it īpaši KN apakšpozīcijā 2403 10 90, ja tā ir neiesaiņota, saberzta pulverī un ievietota kartona kastēs ar iekšējo plastikas oderi un neto svaru 30 kg.

Saskaņā ar KN interpretācijas Vispārīgo noteikumu 3. panta b) punktā ietverto, lai veiktu šīs preces tarifa klasifikāciju, ir jānosaka, kurš no materiāliem, kas ir tā sastāvdaļas, ir tas, kas piešķir precei tās pamatīpašību, kas var tikt izvērtēts, uzdodot jautājumu, vai prece, kuras sastāvā neietilptu kāda no šīm sastāvdaļām, saglabātu raksturīgās īpašības. Tā kā tabakas atkritumu klātesamība nerada šķērsli tam, lai produkts kopumā sastāvētu no tabakas, kas sagatavota smēķēšanai, šo produktu nevar ierindot KN pozīcijā 2401. Precīzāk, noteicošais kritērijs produkta klasificēšanai drīzāk KN pozīcijā 2403, nevis KN pozīcijā 2401 ir tas, vai lapas ir pārstrādātas tik lielā mērā, ka runa ir par lietošanai sagatavotu tabaku bez tālākas rūpnieciskas apstrādes.

Šajos apstākļos, ciktāl prece sastāv no smēķēšanai sagatavotas tabakas, kura turklāt ir neiesaiņota, ievietota kartona kastēs ar iekšējo plastikas oderi un vienas kartona kastes neto svars ir 30 kg”, ir jāierindo KN apakšpozīcijā 2403 10 90.

(skat. 84., 86., 90., 91. un 93. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 76. panta 2. punktā – kas veido Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 1041/2005, 50. noteikuma juridisko pamatu – ir noteikts, ka Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs var neņemt vērā faktus, ko attiecīgās puses nav izvirzījušas laicīgi, vai pierādījumus, ko tās nav iesniegušas laicīgi.

Šajā ziņā, ja pierādījumi ir iesniegti Biroja noteiktajā termiņā, joprojām var iesniegt papildinošus pierādījumus.

Tā pati Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkta interpretācija ir jāattiecina uz pierādījumiem par preču zīmes pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu, jo minētajai tiesību normai šīs regulas sistēmā piemīt horizontāla loma, ciktāl tā ir piemērojama neatkarīgi no konkrētā procesa rakstura. No tā izriet, ka Īstenošanas regulas 50. noteikumu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to apelācijas padomes rīcības brīvība ir paplašināta, to attiecinot arī uz jauniem pierādījumiem.

(sal. ar 25.–27. punktu)
Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu , ar kuru valsts tiesai, kurā celta patērētāja individuāla prasība par līguma, kas to saista ar komersantu, noteikuma atzīšanu par negodīgu, ir uzlikts pienākums automātiski apturēt šādu prasību, līdz tiks pieņemts galīgs nolēmums attiecībā uz izskatīšanā esošu kolektīvu prasību, kuru, pamatojoties uz šī panta 2. punktu, cēlusi patērētāju asociācija, lai panāktu, ka šāda paša veida līgumos tiek izbeigts izmantot noteikumus, kas ir analoģiski noteikumam, uz ko attiecas šī individuālā prasība, un nav nedz iespējams ņemt vērā, vai no patērētāja, kurš ir individuāli vērsies tiesā, aizsardzības viedokļa šāda apturēšana ir atbilstoša, nedz šis patērētājs var nolemt norobežoties no kolektīvās prasības.

Tādējādi individuālajām un kolektīvajam prasībām Direktīvas 93/13 ietvaros ir dažādi tiesiskie mērķi un sekas, un līdz ar to procesuālās attiecības starp vienas un otras norisi var attiekties uz vienīgi procesuāla rakstura prasībām, kas saistītas, it īpaši, ar pareizu tiesvedību un paredzētas, lai izvairītos no pretrunīgiem tiesu nolēmumiem, šo dažādo prasību mijiedarbībai tomēr neļaujot vājināt patērētāju aizsardzību, kāda tā paredzēta Direktīvā 93/13. Šajā kontekstā nepieciešamība nodrošināt tiesu nolēmumu saskaņotību nevar pamatot šādu efektivitātes trūkumu, ka rezultātā patērētājs zaudē tiesības, kas viņam tiktu atzītas individuālas prasības ietvaros, pēc tas apturēšanas līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgs nolēmums attiecībā uz kolektīvo prasību, jo atšķirībai starp kolektīvas prasības un individuālas prasības ietvaros veiktās tiesas pārbaudes raksturu principā būtu jānovērš pretrunīgu tiesu nolēmumu risks. Tāpat jautājumā par nepieciešamību novērst tiesu pārpludināšanu ar prasībām ir jānorāda, ka Direktīvā 93/13 patērētājiem atzīto subjektīvo tiesību efektīva īstenošana nav liedzama tādu apsvērumu dēļ, kas ir saistīti ar dalībvalsts tiesu sistēmas organizāciju.

(sal. ar 30., 35., 40. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Jēdziens “saimnieciskā darbība” Regulas (EK) Nr. 1/2005 par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas un saistīto darbību laikā 1. panta 5. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aptver arī tādu darbību kā pamatlietā, kas attiecas uz bezsaimnieka suņu pārvadāšanu no vienas dalībvalsts uz otru, ko veic sabiedriskā labuma organizācija, lai uzticētu šos suņus cilvēkiem, kuri ir apņēmušies tos pieņemt, samaksājot summu, kas principā aptver izdevumus, kas šim nolūkam radušies apvienībai.

Pirmkārt, Regulas Nr. 1/2005 juridiskais pamats ir EKL 37. pants (tagad LESD 43. pants), un tāpēc uz to attiecas iekšējā tirgus politika. Šajā kontekstā preču imports vai maksas pakalpojumu sniegšana ir jāuzskata par saimniecisku darbību Līguma izpratnē. Noteicošais faktors, kas ļauj uzskatīt darbību par ekonomiska rakstura darbību, ir faktā, ka to nedrīkst veikt bez atlīdzības. Tomēr nav nepieciešams, lai šāda darbība tiktu veikta ar mērķi gūt peļņu. Līdz ar to darbība, kas ietver liela skaita suņu regulāru pārvadāšanu, ko veic sabiedriskā labuma organizācija ar mērķi nodot šos dzīvniekus personām, kurām tie tiek uzticēti, pamatojoties uz līgumu, kas cita starpā paredz naudas summas samaksu šai organizācijai, tiek veikta saimnieciskas darbības ietvaros Regulas Nr. 1/2005 1. panta 5. punkta izpratnē, lai gan minētā organizācija nav nedz paredzējusi, nedz gūst peļņu.

Otrkārt, ņemot vērā Regulas Nr. 1/2005 mērķus, saimnieciskās darbības jēdziens nedrīkst tikt interpretēts šauri. Ierobežojot Regulas Nr. 1/2005 piemērojamību attiecībā uz saimnieciskām darbībām, ar kurām ir paredzēts gūtu peļņu, varētu tiktu apdraudēts šīs regulas galvenais mērķis, proti, dzīvnieku aizsardzība pārvadāšanas laikā.

(sal. ar 29.–31., 33.–35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts tāds dalībvalsts nodokļu režīms, saskaņā ar kuru gadījumā, ja sabiedrība rezidente atsavina citā dalībvalstī esošu pastāvīgu uzņēmumu sabiedrībai nerezidentei, kas ir tajā pašā koncernā, kurā ir pirmā minētā sabiedrība, iepriekš saistībā ar atsavināto uzņēmumu atskaitītie zaudējumi ir no jauna jāietver atsavinātājas sabiedrības ar nodokli apliekamajā summā, ciktāl saskaņā ar Konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu dalībvalsts, kurā sabiedrībai, no kuras bija atkarīgs šis pastāvīgais uzņēmums, ir juridiskā adrese, šāda uzņēmuma peļņu atbrīvo no aplikšanas ar nodokli.

Tomēr, ja atsavinātāja sabiedrība rezidente pierāda, ka no jauna ieskaitītie zaudējumi ir galīgi zaudējumi sprieduma Marks & Spencer, C‑446/03, izpratnē, liegt iespēju šai sabiedrībai no ar nodokli apliekamās peļņas tās rezidences dalībvalstī atskaitīt zaudējumus, kas ir radušies [tās] uzņēmumam nerezidentam, ir pretrunā LESD 49. pantam.

(sal. ar 53. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Savienības konkurences tiesību piemērošanas kontekstā, pirmkārt, uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku darbību neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida. Otrkārt, saimnieciska darbība ir visu veidu darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū.

Valsts atbalsta jomā no Lēmuma 2012/21 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 106. panta 2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, 11. un 12. panta izriet, ka ar šo lēmumu tiek atcelts Lēmums 2005/842 un šis lēmums stājās spēkā 2012. gada 31. janvārī. Lēmuma 2012/21 10. pantā ir noteikts, ka atbalsta shēmas, kas ieviestas pirms šī lēmuma stāšanās spēkā un kas ir bijušas saderīgas ar iekšējo tirgu un atbrīvotas no paziņošanas pienākuma atbilstoši Lēmumam 2005/842, joprojām paliek saderīgas ar iekšējo tirgu un paliek atbrīvotas no iepriekšējas paziņošanas pienākuma vēl papildus divus gadus, proti, līdz 2014. gada 31. janvārim. No šī datuma valsts atbalsta shēmai ir jāatbilst Lēmuma 2012/21 nosacījumiem, lai tā varētu tikt atbrīvota no paziņošanas pienākuma.

Turklāt saskaņā ar Lēmuma 2012/21 2. panta 2. punktu gadījumā, ja pakalpojumu sniedzējs pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi sniedz ilgāk nekā desmit gadus, šis lēmums ir piemērojams tikai tiktāl, cik no pakalpojuma sniedzēja tiek prasīts vērā ņemams ieguldījums, lai izpildītu savu pienākumu sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, un šāds vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai.

(sal. ar 53.–55. punktu)
3.

Tiesību aktu tuvināšana — Tuvināšanas pasākumi — Kopējie noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum — Direktīva 2009/73 — Valsts tiesiskais regulējums, kurā enerģētikas uzņēmumiem ir paredzēts laikā neierobežots pienākums piemērot dabasgāzes piegādes cenas, ko apstiprinājusi kompetentā iestāde — Obligātas periodiskas pārbaudes neesamība attiecībā uz pasākuma nepieciešamību un iespēju to piemērot diferencēti atkarībā no galapatērētāja — Nepieļaujamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73 3. panta 1. un 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/55 3. panta 2. punkts un 23. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 45., 52., 56., 60. un 64. punktu)
Ņemot vērā likumdevēja gribu ar Regulas Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 366/2011, 77. panta 2. punktu Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) sekretariātam paredzēt pienākumu cita starpā sniegt attiecīgu tehnisku un zinātnisku palīdzību un instrumentus, sekmējot šīs regulas darbību, tāds dokuments kā ECHA vadlīnijas var būt viens no elementiem, ko var ņemt vērā šīs regulas interpretācijā. Katrā ziņā, neraugoties uz REACH regulā reglamentēto ķīmisko vielu aspektu zinātnisko un tehnisko raksturu, šāds dokuments ir vienīgi paskaidrojoša rakstura. Tajā sniegtā minētās regulas normu interpretācija nav normatīva rakstura. Faktiski šis ECHA izstrādātais dokuments nav to Savienības tiesību aktu starpā, kas minēti LESD 288. pantā, un tas nav juridiski saistošs.

No Regulas Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 366/2011, 3. panta 3. punktā ietvertās “izstrādājuma” definīcijas izriet, ka priekšmeta kvalifikācija par izstrādājumu ir atkarīga no trijiem elementiem. Pirmkārt, izstrādājuma jēdziens attiecas vienīgi uz priekšmetiem, kuri ir “izgatavoti”. Tādējādi šīs jēdziens attiecas vienīgi uz ražotiem priekšmetiem, atšķirībā no priekšmetiem, kuri tādi jau pastāv. Otrkārt, minētās izgatavošanas ietvaros priekšmetam ir jāpiešķir “īpaša forma, virsma vai struktūra”, neskaitot citas īpašības, īpaši fiziskas vai ķīmiskas. Treškārt, šai formai, virsmai vai struktūrai, kas radušās izgatavošanas rezultātā, ir jābūt prevalējošām pār ķīmisko sastāvu, nosakot attiecīgā priekšmeta funkciju.

Attiecībā uz saliktu izstrādājumu, kas sastāv no vairākiem priekšmetiem, kuri atbilst Regulas Nr. 1907/2006 3. panta 3. punktā paredzētajiem kritērijiem, ir jāatzīst, ka šajā regulā nav normu, kas konkrēti regulētu šādu situāciju. Šai ziņā tas, vai salikts priekšmets ir kvalificējams par izstrādājumu, ir atkarīgs vienīgi no pārbaudes atbilstoši minētajiem kritērijiem. Līdz ar to izstrādājuma kvalifikācija ir piemērojama ikvienam priekšmetam, kurš atbilst minētā 3. panta 3) punkta kritērijiem, kurš ietilpst saliktā priekšmetā, ja vien pēc izgatavošanas procesa šis priekšmets nekļūst par atkritumiem Direktīvas 2006/12 izpratnē vai nezaudē formu, virsmu vai struktūru, kas vairāk nekā tā ķīmiskais sastāvs nosaka tā funkciju.

(sal. ar 47.–50., 53. un 54. punktu)
Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu Nr. 295/91, mērķis, kā skaidri izriet no tās preambulas 1. un 2. apsvēruma, ir nodrošināt augsta līmeņa pasažieru aizsardzību. Lai arī šīs regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ņemot vērā šo mērķi, protams, neprasa, lai tiktu pierādīts, ka attiecīgais pasažieris trešajā valstī ir saņēmis kompensāciju vai aprūpi, tomēr vienkārša iespēja to saņemt pati par sevi neattaisno to, ka šī regula attiecīgajam pasažierim nav piemērojama. Faktiski nevar uzskatīt, ka pasažierim var liegt Regulā Nr. 261/2004 paredzēto aizsardzību tikai tādēļ, ka viņš var saņemt noteiktu kompensāciju trešajā valstī, nekonstatējot, ka tā atbilst šajā regulā paredzētajam kompensācijas mērķim un ka nosacījumi, kas attiecas uz šīs kompensācijas saņemšanu, kā arī dažādi tās īstenošanas noteikumi, ir pielīdzināmi minētajā regulā paredzētajiem.

(sal. ar 26.–28. punktu)
Ne Komisijai ar leģislatīvu aktu piešķirtās rīcības brīvības esamībai, ne tās apmēram nav nozīmes, lai noteiktu, vai uz aktu, kas ir jāpieņem, attiecas LESD 290. vai 291. pants. No LESD 290. panta 1. punkta faktiski izriet, ka Savienības likumdevēja izdarītās izvēles Komisijai piešķirt deleģētās pilnvaras likumība ir atkarīga tikai no tā, vai akti, kas šai iestādei ir jāpieņem, pamatojoties uz šo piešķīrumu, ir vispārpiemērojami un vai tie papildina vai groza leģislatīvā akta nebūtiskos elementus.

Savienības likumdevējs Komisijai ir piešķīris pilnvaras grozīt Regulas Nr. 539/2001, ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas, II pielikumu LESD 290. panta 1. punkta izpratnē. Šādu grozījumu var veikt tikai, īstenojot deleģētās pilnvaras LESD 290. panta 1. punkta izpratnē, nevis īstenošanas pilnvaras LESD 291. panta 2. punkta izpratnē.

Akta, kas ir pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 539/2001, kas grozīta ar Regulu Nr. 1289/2013, 1. panta 4. punkta f) apakšpunktu, sekas ir tādas, ka divpadsmit vai astoņpadsmit mēnešu laikposmā no jauna tiek ieviesta vīzu prasība attiecībā uz visiem tās trešās valsts pilsoņiem, kas ir ietverta šīs regulas II pielikumā iekļautajā sarakstā, attiecībā uz uzturēšanos, kura saskaņā ar minētās regulas 1. panta 2. punkta noteikumiem ir atbrīvota no šādas prasības. Attiecībā uz visiem šiem pilsoņiem akts, kas ir pieņemts, pamatojoties uz šīs pašas regulas 1. panta 4. punkta f) apakšpunktu, tādējādi groza, kaut arī tikai uz laiku, attiecīgā leģislatīvā akta normatīvo saturu. Izņemot to pagaidu raksturu, pamatojoties uz šo tiesību normu pieņemta akta sekas visos aspektos ir identiskas tām, kas izriet no norādes uz attiecīgo trešo valsti formālas pārnešanas no minētās regulas II pielikuma uz tās I pielikumu. Zemsvītras piezīmes ietveršana minētās regulas II pielikumā blakus attiecīgās trešās valsts nosaukumam, kas ir paredzēts minētajā tiesību normā, apliecina Savienības likumdevēja vēlmi aktu, kurš ir pieņemts, pamatojoties uz šo tiesību normu, ietvert pašā Regulas Nr. 539/2001 tekstā.

(skat. 31., 37., 42.–44. un 46. punktu)