ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 112/25

Prasība, kas celta 2018. gada 29. janvārī – Eiropas Komisija/Austrijas Republika

(Lieta C-51/18)

(2018/C 112/32)

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: N. Gossement un B.-R. Killmann)

Atbildētāja: Austrijas Republika

Prasītājas prasījumi

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

1. atzīt, ka, uzliekot pievienotās vērtības nodokli par autoratlīdzību, kas samaksāta mākslas oriģināldarba autoram saskaņā ar tālākpārdošanas tiesībām, Austrijas Republika nav izpildījusi PVN direktīvas 2. pantā paredzētos pienākumus;

2. piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Prasības pamatošanai prasītāja izvirza šādus pamatus:

Austrija apliek ar pievienotās vērtības nodokli autoratlīdzību, kas samaksāta mākslas oriģināldarba autoram saskaņā ar tālākpārdošanas tiesībām, kas tika ieviestas Austrijā, transponējot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/84/EK (2001. gada 27. septembris) par tālākpārdošanas tiesībām par labu mākslas oriģināldarba autoram (1). To darot, Austrija ir pārkāpusi PVN direktīvas 2. pantu.

Tālākpārdošanas tiesību kontekstā starp autoru un pusi, kurai ir jāmaksā, nav pakalpojumu apmaiņas attiecību. Autoratlīdzība, kas jāizmaksā autoram saskaņā ar tālākpārdošanas tiesībām, izriet no likuma, un tā ir veidota tā, ka pārdevējam vai jebkuram citam, kas piedalās tālākpārdošanā, ir jāmaksā autoram atlīdzība, un autoram nav pienākuma veikt jebkāda veida pakalpojumus šajā sakarā. Autora pakalpojums šajā ziņā jau ir ticis sniegts pirms tālākpārdošanas, kad autors savus oriģināldarbus pirmo reizi laida tirgū.

Līdz ar to autoram atbilstoši tālākpārdošanas tiesībām izmaksājamā atlīdzība nav uzskatāma par atlīdzību par autora sniegtajiem pakalpojumiem, bet gan ir balstīta vienīgi uz cenu, kas iegūta tālākpārdošanā un kuras apmēru autors nevar ietekmēt. Autoram ir tiesības uz atlīdzību, nesniedzot jebkādu pakalpojumu, neatkarīgi no tā, vai tā būtu darbība vai bezdarbība, un vai viņš to spēj vai vispār nespēj realizēt. Līdz ar to atlīdzība atbilstoši tālākpārdošanas tiesībām nevar tikt uzskatīta par atlīdzību par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu PVN direktīvas 2. panta izpratnē.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/84/EK (2001. gada 27. septembris) par tālākpārdošanas tiesībām par labu mākslas oriģināldarba autoram (OV 2001 L 272, 32. lpp.).
Horvātija pārkāpjot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1380/2013 (2013. gada 11. decembris) par kopējo zivsaimniecības politiku un it īpaši noteikumus par savstarpēju piekļuvi šīs regulas 5. panta un I pielikuma izpratnē. Noteikumi, kas Horvātijai un Slovēnijai ir piemērojami no 2017. gada 30. decembra, ļauj 25 katras valsts zvejas kuģiem brīvi piekļūt citas valsts teritoriālajiem ūdeņiem, kā tas ir noteikts, pamatojoties uz starptautiskajām tiesībām, proti, šķīrējtiesas nolēmuma izpratnē Horvātija neļaujot Slovēnijai īstenot tiesības šī tiesiskā regulējuma ietvaros un tādējādi pārkāpjot minētās regulas 5. pantu, jo: i) atsakoties piemērot noteikumus par savstarpēju piekļuvi; ii) atsakoties atzīt to tiesību aktu spēkā esamību, ko Slovēnija ir pieņēmusi šajā ziņā; un iii) sistemātiski piemērojot sodus, neļaujot Slovēnijas zvejas kuģiem brīvi piekļūt jūras ūdeņiem, kas šķīrējtiesas 2017. gada nolēmumā ir noteikti kā Slovēnijas jūras ūdeņi, kā arī a fortiori brīvi piekļūt Horvātijas ūdeņiem, kuri ietilpst savstarpējas piekļuves noteikumu piemērošanas jomā.
1)

Vai kapitāla aprites brīvībai saskaņā ar LESD 63. panta 1. punktu, lasot to kopā ar LESD 65. pantu, ir pretrunā dalībvalsts tiesību normas, atbilstoši kurām arodpensijas kapitāla uzkrāšanas institūcijai nerezidentei, kas tās galveno struktūru ziņā ir pielīdzināma Vācijas pensiju fondam, netiek piešķirts atbrīvojums no nodokļa par ienākumiem no kapitāla attiecībā uz saņemtajām dividendēm, savukārt attiecīga dividenžu izmaksa iekšzemes pensiju fondiem maksājamo nodokli par ienākumiem no kapitāla nepalielina vai palielina tikai salīdzinoši mazā apmērā, jo tiem pastāv iespēja nodokļa apmēra aprēķināšanas procedūrā savu ar nodokli apliekamo peļņu samazināt, atskaitot uzkrājumus pensiju saistību izpildei, un samaksāto nodokli par ienākumiem no kapitāla neitralizēt, veicot ieskaitu – ja maksājamais uzņēmumu ienākuma nodoklis ir mazāks par ieskaitāmo summu – vai saņemot atmaksu?
—

Vai LESD 107. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lieta, kurā tīkla operatoriem (uzņēmumiem) ir uzlikts pienākums pirkt elektroenerģiju no elektroenerģijas ražotājiem par fiksētu cenu (likmi) un/vai līdzsvarot elektroenerģiju, un zaudējumus, kas tīkla operatoriem rodas saistībā ar šo pienākumu, kompensē no naudas līdzekļiem, kas, iespējams, ir attiecināmi uz valsts līdzekļiem, nav uzskatāma par “atbalstu, ko piešķir elektroenerģijas ražotājiem” no valsts līdzekļiem?
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (1), 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “visiem iespējamiem pasākumiem”, kas apkalpojošam gaisa pārvadātājam jāveic, lai ārkārtēju apstākļu gadījumā novērstu pienākumu maksāt kompensāciju atbilstoši regulas 7. pantam, ir jābūt vērstiem tikai uz to, lai izvairītos no “ārkārtējiem apstākļiem” (konkrētajā gadījumā – jaunas [vēlākas] gaisa satiksmes kontroles laika nišas [Air-Traffic-Control-Slot] saņemšanu no Eiropas Aeronavigācijas drošības organizācijas Eirokontrole); vai arī turklāt tiek prasīts, lai apkalpojošais gaisa pārvadātājs arī pats veic visus iespējamos pasākumus, lai izvairītos no lidojuma atcelšanas vai ilgas kavēšanās?
2)

Vai [..] Direktīvas 2006/112/EK [..] 132. panta 1. punkta b), c) un e) apakšpunkts, 134. pants un 98. pants saistībā ar šīs direktīvas III pielikuma 3. un 4. punktu – it īpaši no nodokļu neitralitātes viedokļa – ir jāinterpretē tādējādi, a) ka tie ir pretrunā valsts tiesību norma, kurā ir paredzēta samazināta PVN likme, kas piemērojama farmaceitiskiem produktiem un medicīnas precēm, ko ordinē saistībā ar terapeitiska rakstura iejaukšanos vai aprūpi, bet farmaceitiskiem produktiem un medicīnas precēm, ko ordinē saistībā ar vienkārši estētiska rakstura iejaukšanos vai aprūpi un kas ir ar to cieši saistītas, ir piemērojama PVN pamatlikme, b) vai arī, ka tajos ir atļauts vai noteikts vienlīdzīgs režīms abās iepriekš minētajās situācijās?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 437/23

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 19. oktobrī iesniedza Tribunal de première instance de Liège (Beļģija) – Benoît Sauvage, Kristel Lejeune/Beļģijas valsts

(Lieta C-602/17)

(2017/C 437/28)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Tribunal de première instance de Liège

Pamatlietas puses

Prasītāji: Benoît Sauvage, Kristel Lejeune

Atbildētāja: Beļģijas valsts

Prejudiciālais jautājums

Vai starp Beļģiju un Luksemburgas Lielhercogisti 1970. gada 17. septembrī noslēgtās Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 15. panta 1. punkts, ko interpretē tādējādi, ka ar to var ierobežot ienākumu gūšanas valsts tiesības uzlikt nodokli atlīdzībai, ko ir guvis Beļģijā rezidējošs darba ņēmējs, kas ir nodarbināts pie Luksemburgas darba devēja, samērīgi ar Luksemburgas teritorijā veikto darbu un ko interpretē tādējādi, ka ar to piešķir nodokļu uzlikšanas tiesības rezidences valstij attiecībā uz pārējām atlīdzībām, kas gūtas par ārpus Luksemburgas teritorijas veikto darbu, un ko interpretē kā prasību pēc darba ņēmēja pastāvīgas fiziskas atrašanās ikdienā darba devēja darba vietā, lai gan netiek apstrīdēts, ka darba ņēmējs tur regulāri dodas saskaņā ar elastīgu tiesas vērtējumu, pamatojoties uz objektīviem un pārbaudāmiem faktiem, un ko interpretē kā tiesām noteiktu pienākumu izvērtēt abās valstīs katru dienu veikto darba pienākumu esamību un nozīmīgumu, lai noteiktu to samērīgi atbilstošo daļu no 220 darba dienām, ir pretrunā Līguma par Eiropas Savienības darbību 45. pantam tādējādi, ka ar to tiek radīti ar nodokļiem saistīti šķēršļi, kas kavē pārrobežu darbību, un tas ir pretrunā vispārējam tiesiskās noteiktības principam, jo ar to neparedz stabilu un drošu režīmu attiecībā uz atbrīvojumu no nodokļiem visām atlīdzībām, ko Beļģijas rezidents guvis atbilstoši līgumam ar darba devēju, kura faktiskās vadības centrs atrodas Luksemburgas Lielhercogistē, un tas ir pakļauts nodokļu dubultās uzlikšanas riskam attiecībā uz visiem ienākumiem vai to daļu, kā arī neprognozējamam nodokļu režīmam bez jebkādas tiesiskās noteiktības?
2)

Vai, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punktu, nosakot bērna pastāvīgo dzīvesvietu 18 mēnešu vecumā, kurš sava vecuma dēļ atrodas tikai viena no vecākiem ikdienas aprūpē, bet ar otru uztur pastāvīgus, bet laikā ierobežotus kontaktus, vecāku domstarpību gadījumā par aizgādības tiesību un kontaktu ar bērnu īstenošanu, izvērtējot bērna integrēšanos sabiedrībā un ģimenē, vienādā līmenī ir jāņem vērā bērna saikne ar katru no vecākiem, vai arī lielākā mērā ir jāņem vērā saikne ar to vecāku, kurš īsteno ikdienas aprūpi?
2)

Vai LESD 107. un 108. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz valsts likumā “RdFunkBeitrStVtrBW” ietvertu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru būtībā no katra Bādenē-Virtembergā dzīvojoša pieaugušā bez nosacījumiem tikai iestāžu/sabiedrisko raidītāju labā tiek iekasēta iemaksa, jo šī iemaksa ir saistīta ar Savienības tiesībām pretrunā esošu atbalstu, ar kuru tiek piešķirta priekšrocība un kuras mērķis ir izslēgt tehnoloģiju ziņā raidītājus no ES valstīm, jo iemaksas tiek izmantotas, lai radītu konkurējošu apraides veidu (DVB-T2 – monopols), kura gadījumā nav paredzēts, ka to izmanto ārvalsts raidītāji? Vai LESD 107. un 108. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas ne tikai uz tiešām naudas piemaksām, bet arī uz citām ekonomiskām privilēģijām (tiesības izsniegt izpildes rakstu, tiesības rīkoties gan kā uzņēmumam, gan kā iestādei, labvēlīgākas situācijas radīšana, aprēķinot parādus)?
1)

Vai tiek pārkāptas fonogrammu producenta no Direktīvas 2001/29/EK (1) 2. panta c) punkta izrietošās ekskluzīvās tiesības uz viņa producētās fonogrammas reproducēšanu, ja no viņa fonogrammas tiek iegūti sīki skaņas fragmenti un tie tiek pārnesti uz citu fonogrammu?
1)

Vai LESD 67. panta 2. punktam, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 9. marta Regulas (ES) 2016/399 par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (1), 22. un 23. pantam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram autobusa pārvadājumu uzņēmumiem maršrutu satiksmē, šķērsojot Šengenas iekšējo robežu, gala rezultātā ir noteikts pienākums pārbaudīt savu pasažieru robežšķērsošanas dokumentus pirms iekšējās robežas šķērsošanas, lai novērstu ārvalstnieku bez pases un uzturēšanās atļaujas pārvadājumus Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā? It īpaši: a) Vai tāds vispārējs likumā paredzēts vai konkrētiem pārvadātājiem adresēts administratīvs pienākums nepārvadāt valsts teritorijā ārvalstniekus bez nepieciešamās pases vai uzturēšanās atļaujas, kas var tikt izpildīts, tikai pārvadātājiem pārbaudot visu pasažieru robežšķērsošanas dokumentus pirms iekšējās robežas šķērsošanas, ir personu pārbaude pie iekšējām robežām Šengenas Robežu kodeksa 22. panta izpratnē, precīzāk, vai tas ir līdzvērtīgs šādai pārbaudei? b) Vai 1. punktā minēto pienākumu noteikšana ir jāvērtē, ņemot vērā Šengenas Robežu kodeksa 23. panta a) punktu, lai gan pārvadātāji neīsteno “policijas pilnvaras” šīs tiesību normas izpratnē un, valstij nosakot pienākumu veikt pārbaudes, tiem arī formāli netiek piešķirtas tiesības īstenot valsts varas pilnvaras? c) Ja uz 1.b) jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai no pārvadātājiem pieprasītās pārbaudes, ņemot vērā Šengenas Robežu kodeksa 23. panta a) punkta otrajā teikumā paredzētos kritērijus, ir uzskatāmas par nepieļaujamu pasākumu, kas iedarbības ziņā ir līdzvērtīgs robežpārbaudēm? d) Vai 1. punktā minēto pienākumu noteikšana, ciktāl tie attiecas uz autobusa pārvadājumu uzņēmumiem maršrutu satiksmē, ir jāvērtē, ņemot vērā Šengenas Robežu kodeksa 23. panta b) punktu, atbilstoši kuram robežkontroles neesamība pie iekšējām robežām neietekmē pārvadātāju pilnvaras veikt personu drošības pārbaudes ostās un lidostās? Vai no minētā izriet pārbaužu nepieļaujamība pirmā jautājuma izpratnē arī ārpus ostām un lidostām, ja tās nav drošības pārbaudes un ja tās neveic arī personām, kas ceļo pa dalībvalsts teritoriju?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 300/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 6. aprīlī iesniedza Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Polija) – Profi Credit Polska S.A. w Bielsku Białej/Mariusz Wawrzosek

(Lieta C-176/17)

(2017/C 300/13)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich

Pamatlietas puses

Prasītāja: Profi Credit Polska S.A. w Bielsku Białej

Atbildētājs: Mariusz Wawrzosek

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (1) tiesību normas, it īpaši tās 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Direktīvas 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (2) tiesību normas, it īpaši tās 17. panta 1. punkts un 22. panta 1. punkts, liedz uzņēmējam (aizdevējam) pieteikt prasījumu, kas pamatojas uz pareizi aizpildītu vekseli, pret patērētāju (aizņēmēju) maksājuma rīkojuma procedūrā atbilstoši Kodeks postępowania cywilnego (Civilprocesa kodekss) 485. panta 2. punktam un nākamajiem pantiem saistībā ar 2011. gada 12. maijaUstawa o kredycie konsumenckim (Patēriņa kredītu likums) 41. pantu, saskaņā ar kuriem valsts tiesa drīkst pārbaudīt no vekseļa izrietošā prasījuma spēkā esamību tikai attiecībā uz vekseļa formas prasību ievērošanu, neizvērtējot pamatsaistības?

(1) OV 1993, L 95, 29. lpp.

(2) OV 2008, L 133, 66. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 283/26

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 22. jūnijā iesniedza Supreme Court (Īrija) – Minister for Justice and Equality, The Commissioner of the Garda Síochána/Workplace Relations Commission

(Lieta C-378/17)

(2017/C 283/36)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court

Pamatlietas puses

Prasītāji: Minister for Justice and Equality, The Commissioner of the Garda Síochána

Atbildētāja: Workplace Relations Commission

Prejudiciālais jautājums

Ja:

a) valsts iestāde ir nodibināta ar likumu un tai ir piešķirta vispārējā jurisdikcija, lai tostarp nodrošinātu Savienības tiesību īstenošanu noteiktā jomā, un

b) valsts tiesību aktos būtu noteikts, ka šādai iestādei nav jurisdikcijas noteiktā lietu kategorijā, kuras ietvaros efektīvas tiesību aizsardzības līdzekļa īstenošanai būtu nepieciešams, lai saskaņā ar valsts vai Eiropas tiesībām netiktu piemēroti valsts tiesību akti, un

c) atbilstošajām valsts tiesām būtu jurisdikcija pieņemt jebkādus nolēmumus nepiemērot valsts tiesību aktus, kas nepieciešams, lai nodrošinātu atbilstību attiecīgajiem Eiropas tiesību aktam; būtu jurisdikcija izskatīt lietas, kurā šāds tiesību aizsardzības līdzeklis ir nepieciešams; būtu jurisdikcija šādās lietās noteikt jebkādu tiesību aizsardzības līdzekli, kas paredzēts Savienības tiesībās, un ja tiesu noteiktie tiesību aizsardzības līdzekļi ir novērtēti atbilstoši Tiesas judikatūrai kā tādi, kas atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem,

vai tomēr uzskatāms, ka attiecīgajai, uz likuma pamata izveidotajai iestādei ir jurisdikcija izskatīt sūdzību par to, ka ar valsts tiesību aktiem tiek pārkāptas attiecīgās Savienības tiesības un, ja šī sūdzība tiktu apmierināta, vai šī iestāde varētu nepiemērot šos tiesību aktus, neraugoties uz to, ka valsts tiesību aktos tiktu noteikta jurisdikcija saskaņā ar konstitūciju izveidotai tiesai, nevis attiecīgajai iestādei, visos gadījumos, tai skaitā tajos, kuros tiek apstrīdēta tiesību aktu spēkā esamību jebkāda iemesla dēļ vai kuros ir nepieciešama tiesību aktu nepiemērošana?
4)

Ja tiesai ir jālemj, ka prasītājai ir tiesības papildus saņemt bezmaksas emisijas kvotas, rodas jautājums, vai Eiropas Savienības Tiesas 2014. gada 28. aprīļa sprieduma (C-191/14) rezolutīvās daļas 3) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka a) starpnozaru korekcijas koeficients Lēmuma 2013/448/ES 4. pantā un II pielikumā sākotnējā redakcijā kvotu sadalei, ko dalībvalsts kompetentā iestāde ir noteikusi pirms 2017. gada 1. marta, ir piemērojams laikā no 2013. līdz 2020. gadam un b) starpnozaru korekcijas koeficients Lēmuma 2013/448/ES 4. pantā un II pielikumā sākotnējā redakcijā papildu kvotām, par kuru piešķiršanu ir lēmusi tiesa pēc 2017. gada 1. marta, ir piemērojams laikā no 2013. līdz 2017. gadam, un c) starpnozaru korekcijas koeficients Lēmuma 2013/448/ES 4. pantā un II pielikumā Lēmuma 2017/126/ES redakcijā, kas ir spēkā no 2017. gada 1. marta, papildu kvotām, par kuru piešķiršanu ir lēmusi tiesa pēc 2017. gada 1. marta, ir piemērojams laikā no 2018. līdz 2020. gadam?
4)

Vai Nīderlandes iestādes, neinformējot par to, ka Nīderlandē Afdeling izskatīšanā atradās vēl viena apelācijas sūdzība saistībā ar otro patvēruma piešķiršanas tiesvedību, nav izpildījušas to pienākumu saskaņā ar Dublinas regulas 24. panta 5. punktu sniegt Itālijas iestādēm informāciju, pamatojoties uz kuru tās varēja pārbaudīt, vai to valsts, pamatojoties uz šajā regulā paredzētajiem kritērijiem, ir atbildīga?
2)

Vai pirotehnisko izstrādājumu brīvas aprites principam Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 23. maija Direktīvas 2007/23/EK par pirotehnisko izstrādājumu laišanu tirgū (2) 6. panta 1. punkta izpratnē (tagad – Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada [12.]jūnija Direktīvas 2013/29/ES par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz pirotehnisko izstrādājumu pieejamību tirgū 4. panta 1. punkts), vajadzības gadījumā to lasot kopā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2007/23/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū (3) 10. pantu, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru uz direktīvai atbilstošu pirotehnisko izstrādājumu glabāšanas vietas mazumtirdzniecības kontekstā ir attiecināta dubulta prasība, lai būtu izsniegta, no vienas puses, atļauja, pamatojoties uz noteikumiem par sprāgstvielu izgatavošanu, uzkrāšanu, glabāšanu, tirdzniecību, pārvadāšanu un izmantošanu, un, no otras puses, atļauja, pamatojoties uz noteikumiem par vides aizsardzības atļaujām traucējošām ietaisēm, lai gan abām atļauju sistēmām principā ir viens un tas pats nolūks (preventīvs drošības risku novērtējums) un vienā no šīm abām atļauju sistēmām (šajā gadījumā – saistībā ar sprāgstvielām) ir paredzēta (ļoti) zema maksimālā robeža svētku uguņošanas ierīču uzkrāšanai (50 kg propelenta masas [t.i., aktīvās vielas] apmērā)?
1.

Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz tiesībām celt prasību Eiropas Savienības Vispārējā tiesā (turpmāk – ESVT) par Regulas 2016/278 (1) atcelšanu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ir ievēroti LESD 263. panta 4. punktā ietvertie nosacījumi. Kā jau ir norādījusi šī tiesa, minētie nosacījumi paredz, ka: i) apstrīdētais akts skar tieši un individuāli vai ii) apstrīdētais akts ir reglamentējošs akts, kurš skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem. Attiecībā uz to, ka apstrīdētais akts skar tieši un individuāli, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa nekādi nav apšaubījusi tiešo skārumu. Turklāt attiecīgā Regula individuāli skar IPM (Internacional de Productos Metálicos, S.A.), jo tā ietekmē ikvienu importētāju, kas savos VAD (vienotais administratīvais dokuments) iekļāva nomenklatūras vai TARIC kodus, kuri attiecas uz precēm, kurām piemēroti antidempinga maksājumi laikposmā no 2009. gada (Regulas 91/2009 stāšanās spēkā) līdz 2016. gadam (Regulas 2016/278 stāšanās spēkā), abus datumus ieskaitot. Tādējādi šie importētāji veido “ierobežotu uzņēmēju loku”, jo antidempinga maksājumu atcelšanas seku ierobežošana viņus ietekmē konkrētā un specifiskā veidā. Turklāt attiecībā uz reglamentējoša akta, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, tiešo skārumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka Regula 2016/278 nav saistīta ar īstenošanas pasākumiem. Tādējādi antidempinga maksājumu iekasēšana, uz ko Vispārējā tiesa atsaucās kā uz Regulas īstenošana pasākumiem, nav šādi pasākumi, jo vienīgie iekasēšanas darījumi, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, izriet tikai no Regulas 91/2009 (2), un nekādā gadījumā netika veikta iekasēšana, kas izriet no apstrīdētās regulas normām (Regula 2016/278). Kā pierādījums tam ir fakts, ka maksājumi, kurus Spānijas nodokļu administrācija esot iekasējusi no IPM, esot tikuši noteikti pirms apstrīdētās Regulas stāšanās spēkā. Tādējādi apstrīdētais 2. pants ir autonoma tiesību norma, kurai nav nepieciešams vēl kāds akts, lai tā radītu tiesiskas sekas kopš tās spēkā stāšanās dienai, jo ar to vienīgi tiek atcelti antidempinga maksājumi, ņemot vērā to neatbilstību Antidempinga nolīgumam un GATT līgumam. Turklāt Regulā ir noteikts pienākums atturēties no darbības, jo ar to Spānijas valstij ir uzdots neslēgt nolīgumu ar mērķi iekasēt antidempinga maksājumus, līdz ar to tiek ierobežota iespēja izdot jebkādu aktu nodokļu jomā, kurš būtu apstrīdams atbilstoši valsts tiesībām, tādējādi prasības celšanu par [Regulas] atcelšanu esot vienīgais veids, ko var izmantot IPM, lai apstrīdētu Regulas 2016/278 2. pantu. Ņemot vērā visu iepriekšminēto, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka nepastāv šaubas, ka IPM ir tiesīga saskaņā ar LESD 263. pantu celt prasību par Regulas 2016/278 2. panta atcelšanu, jo šī regula pēc rakstura un satura nesatur nekādus īstenošanas pasākumus.
—

no šāda viedokļa raugoties, kā ir jāinterpretē 1995. gada 24. oktobra direktīvas 8. panta 2. punkta a) un e) apakšpunktā paredzētie izņēmumi, ja tie ir piemērojami meklētājprogrammas pakalpojumu sniedzējam, ņemot vērā viņa specifisko atbildību, kompetences un iespējas. It īpaši, vai šāds pakalpojumu sniedzējs var noraidīt pieteikumu izdzēst datus, ja viņš konstatē, ka attiecīgās saites novirza uz saturu, kas, lai arī tajā ir iekļauti 8. panta 1. punktā uzskaitīto kategoriju dati, ir iekļauts arī šīs direktīvas 8. pantā, it īpaši 2. punkta a) un e) apakšpunktā paredzēto izņēmumu piemērošanas jomā;
D.

Gadījumā, ja uz C jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai iepriekš minētās direktīvas 14. panta 4. punkts ir saderīgs ar Pamattiesību hartas 18. pantu un Līguma par Eiropas Savienības darbību 78. panta 1. punktu, kuros it īpaši ir paredzēta prasība par atvasināto Eiropas tiesību atbilstību Ženēvas konvencijai, jo ar to ir izveidots bēgļa statusa atcelšanas pamats, kas ne tikai nav paredzēts Ženēvas konvencijā, bet arī tajā tam nav nekāda pamatojuma?
6)

Vai no Direktīvas 2011/95/ES 9. panta 1. un 2. punkta, interpretējot to saistībā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. un 10. pantu un reliģijas jēdzienu direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, izriet, ka pamatlietas apstākļos: a) reliģijas jēdziens Savienības tiesību izpratnē neietver darbības, kas saskaņā ar dalībvalstu tiesībām tiek uzskatītas par noziedzīgām? Vai šādas darbības, kas pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī tiek uzskatītas par noziedzīgām, ir vajāšanas darbības? b) saistībā ar prozelītisma aizliegumu un reliģijai pretēju darbību aizliegumu, uz kuriem pamatotas likumu un rīkojumu normas šajā valstī, ir pieļaujami ierobežojumi, kuri noteikti pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī, lai aizsargātu citu personu tiesības un brīvības, kā arī sabiedrisko kārtību? Vai minētie aizliegumi ir šādas vajāšanas darbības minēto direktīvas normu izpratnē, ja to pārkāpuma gadījumā var piespriest nāves sodu, pat ja likumi nav nepārprotami vērsti pret konkrētu reliģiju?