ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

Šādos apstākļos Symvoulio tis Epikrateias (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīva 92/12/EEK, ņemot vērā Savienības tiesību vispārējos principus, it īpaši Savienības tiesību efektivitātes, tiesiskās noteiktības un samērīguma principus, ir interpretējama tādējādi, ka tādā gadījumā kā šajā lietā aplūkotais tā nepieļauj piemērot tādu dalībvalsts tiesību normu kā Muitas kodeksa 108. pants, saskaņā ar kuru apstiprinātu noliktavas saimnieku var atzīt par solidāri atbildīgu par administratīvo sodu samaksu par to preču kontrabandu, kas transportētas no tā preču noliktavas saskaņā ar atliktās nodokļa maksāšanas režīmu un kas kontrabandas rezultātā nelikumīgi izņemtas no minētā režīma – neatkarīgi no tā, vai pārkāpuma izdarīšanas brīdī tas bija preču īpašnieks saskaņā ar privāto tiesību normām, kā arī no tā, vai starp pārkāpuma īstenotājiem, kas ir iesaistīti minētajā pārvadājumā, un apstiprinātu noliktavas saimnieku pastāv īpašas līgumiskas attiecības, no kurām var izsecināt, ka tie ir rīkojušies kā tā pilnvarotie?”
25.

Turpretim normās par preču privātas lietošanas aplikšanu ar nodokli ir paredzētas nevis tiesības atskaitīt priekšnodokli, bet gan privātas lietošanas aplikšana ar nodokli – neietekmējot kādreiz piešķirtās tiesības atskaitīt priekšnodokli. Šajā gadījumā PVN direktīvas 26. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir piemērojams tādas preces privātai lietošanai, kura tiek saglabāta uzņēmuma īpašumā ( 6 ), bet 16. pantā un 18. panta c) punktā paredzētie nodokļa iekasēšanas gadījumi attiecas uz preces pāreju no uzņēmuma īpašuma uz nodokļa maksātāja privātu īpašumu. Strādājošā uzņēmumā šādas pārejas kā PVN direktīvas 16. pantā paredzētā izslēgšana no uzņēmuma īpašuma obligāti tiek apliktas ar nodokli. Turklāt PVN direktīvas 18. panta c) punktā dalībvalstīm ir sniegta iespēja uzlikt nodokli tādai preces pārejai no uzņēmuma īpašuma uz privātu īpašumu, kas notikusi saimnieciskās darbības izbeigšanas rezultātā ( 7 ).
32.

Pfotenhilfe-Ungarn darbības ietver bezsaimnieka suņu no dzīvnieku aizsardzības centriem Ungārijā nodošanu jaunā mājvietā Vācijā. Pfotenhilfe-Ungarn savā interneta vietnē ievieto sludinājumus par bezsaimnieka suņu nodošanu jaunās mājvietās. Persona, kura vēlas pieņemt suni, noslēdz ar Pfotenhilfe-Ungarn“aizsardzības līgumu”, saskaņā ar kuru šī persona apņemas veikt sugai atbilstošu turēšanu un samaksāt apvienībai atlīdzību (parasti EUR 270 apmērā). No atlīdzības tiek segti Pfotenhilfe-Ungarn izdevumi saistībā ar šādu suņu uzturēšanu un pārvadāšanu uz jaunajām mājvietām. Pfotenhilfe-Ungarn dalībnieki transportē suņus uz Vāciju un veic to nodošanu jaunajiem saimniekiem. Īpašumtiesību nodošana nenotiek. Ja jaunais saimnieks neievēro līguma noteikumus, Pfotenhilfe-Ungarn var atprasīt suni. Tiesas sēdē Pfotenhilfe-Ungarn paskaidroja, ka jaunais saimnieks it īpaši apņemas veikt suņa kastrāciju un nenodot to tālāk trešajām personām. Gadījumā, ja slimības vai vecuma dēļ suns ir jāiemidzina, jaunajam saimniekam vispirms ir jāsazinās ar Pfotenhilfe-Ungarn un jāsaņem tās piekrišana.
86.

Taču šāda pozīcija – kas ne tuvu nav saderīga ar apstrīdēto lēmumu, kā to apgalvo Beļģijas Karaliste, – ne vien ir pretrunā šim lēmumam, bet ar to vēl fundamentālāk tiek apšaubīta pati šajā lēmumā ietvertā GSE testu finansēšanas kvalificēšana par atbalstu. Starp citu, to ir tieši noraidījusi gan Vispārējā tiesa 2015. gada 25. marta spriedumā Beļģija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), gan apelācijas kārtībā Tiesa 2016. gada 30. jūnija spriedumā Beļģija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), kuros abos ir atzīts ar GSE monitoringa testiem saistīto izmaksu kā “izdevumu, kas jāsedz no uzņēmuma budžeta,” raksturs ( 49 ).
62.

Ņemot to vērā, un vēlāk es to atkārtošu, jau norādīšu, ka no diviem pretējiem viedokļiem es kopumā un principiāli dodu priekšroku otrajam viedoklim, proti, “dinamiskajai interpretācijai” atkarībā no radītajām apstākļu izmaiņām. Lēmums 2009/287 nodrošina, lai ikgadējās balasta izmaksu kompensācijas korekcijas to piešķiršanas brīdī atbilstu faktiskajai tirgus situācijai, tādēļ ir jāizvērtē konkurences un paša tirgus attīstība. Uzņēmumu grupu sastāvs gadā, uz kuru attiecas korekcija, šajā ziņā var atklāt elektroenerģijas tirgus faktisko konkurences apstākļu izaugsmi vai lejupslīdi, kas ir korekcijas kritērijs, kuru Komisija neizslēdz.
143.

Proti, Direktīvas 91/440 6. panta 1. punkta sākotnējā redakcijā tika paredzēts grāmatvedības uzskaitē nošķirt ar (pasažieru un kravu) pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu saistītas darbības no infrastruktūras pārvaldības darbībām. Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas ceturto apsvērumu katra no šīm darbībām (pakalpojumi un infrastruktūra) bija jāpārvalda atsevišķi un tām bija “jābūt atsevišķai grāmatvedības uzskaitei”. Ievērības cienīgs ir apstāklis, ka šīs pirmās redakcijas kontekstā tika nošķirta vienīgi pārvadājumu pakalpojumu sniegšana no infrastruktūras pārvaldības, – attiecībā uz šīm kategorijām tika ierosināta pārvaldības un grāmatvedības uzskaites nošķiršana.
33.

Šajā jautājumā tomēr ir jāuzsver, ka valsts noteikumu vērtēšanai no to saderības ar līdzvērtības principu aspekta tie ir jāsalīdzina ar noteikumiem, kas attiecas uz līdzīga rakstura tiesību, kuras izriet no valsts tiesībām, aizsardzību. Tiesa to ļoti skaidri ir izklāstījusi savā judikatūrā, nospriežot, ka šī principa ievērošana nozīmē, ka attiecīgā valsts tiesību norma ir vienādi piemērojama prasībām, kas pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu, un prasībām, kas pamatotas ar iekšējo tiesību pārkāpumu, ja to priekšmets un pamats ir līdzīgi ( 16 ).
120.

Pirmkārt, šajā ziņā nav nekādas pretrunas starp attiecīgā pārsūdzētā sprieduma 70. un 81. punktā minētajiem apsvērumiem. Kā izriet no Vispārējās tiesas pamatojuma pēdējā minētajā punktā, klauzulas, kas attiecas uz gadījumiem, kuri ir saistīti ar pārmērīgu slogu, ieviešanas dēļ paaugstinātos izmaksas saistībā ar sekām, kas rodas no nepieciešamības pielāgoties, lai samazinātu veiktspējīgāko uzņēmumu emisijas, kas ir pretēji “piesārņotājs maksā” principam, kurš ir pamatprincips vides jomā. Šis apgalvojums ir pilnībā saderīgs ar to, kas minēts 70. punktā. Otrkārt, es nesaskatu nekādu pamatojuma trūkumu skaidrojumā, kuru Vispārējā tiesa ir sniegusi attiecīgā pārsūdzētā sprieduma 71. punktā. Treškārt, attiecīgā pārsūdzētā sprieduma 90. punkta pirmajā teikumā, kas minēts Romonta argumentā, Vispārējā tiesa ir vien atkārtojusi tā argumentu un faktiski nav konstatējusi Romonta ekonomisko grūtību iemeslus.
80.

Saistībā ar konkrēto iepirkuma procedūru es nevaru izslēgt, ka, izmantojot tik stingrus atlases kritērijus, kas ir pretrunā valsts noteikumiem attiecībā uz valsts pasūtījumu, finansējuma saņēmējiem, rīkojoties kā līgumslēdzējai iestādei, nebija nodoma izslēgt dažus pretendentus no līdzdalības iepirkuma procedūrā vai, gluži otrādi, kādam no viņiem piešķirt privilēģijas. Protams, šie kritēriji dažiem saimnieciskās darbības veicējiem neļāva pretendēt konkrētajās iepirkuma procedūrās vai tos atturēja no piedalīšanās tajās un tādējādi ievērojami samazināja to saimnieciskās darbības veicēju skaitu, kas spēj īstenot pasūtījumu. Šādās situācijās, kas īpaši bieži sastopamas tad, kad runa ir par valsts iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ( 29 ), konkrētās atlases kritēriji var radīt nepamatotas priekšrocības kādam uzņēmumam, kas ir pretrunā pašam Eiropas finansējuma priekšmetam. Šādos apstākļos valsts tiesību aktu neievērošana ir darbība, kas var kaitēt Savienības finanšu interesēm, tāpat kā darbība, ar kuru tiek pārkāpti Savienības tiesību akti. Tiesa sprieduma Baltlanta ( 30 ) 45. punktā precizēja, ka Savienības vispārējais budžets ir jāaizsargā “pret jebkādu rīcību vai bezdarbību, kas varētu radīt tam zaudējumus”. Iespējams, vienīgā atšķirība ir pārkāpuma smagumā, no tā izrietošo finansiālo seku nozīmīgumā un veicamo finanšu korekciju intensitātē.
135.

Šis apstāklis iesniedzējtiesai obligāti ir jāņem vērā. It īpaši, ja vismaz attiecībā uz šiem diviem gadiem ir noteikts nodokļu iestāžu piekrišanas galīgais raksturs, tas, manuprāt, rada šķērsli jebkādai Apgrozījuma nodokļa likuma 15. panta 4. punkta trešā teikuma piemērošanai ar atpakaļejošu spēku. Proti, šāda piemērošana ar atpakaļejošu spēku nodokļu maksātājam atņemtu tiesības uz samaksātā PVN priekšnodokļa atskaitīšanu, kuras viņš ir galīgi ieguvis, pamatojoties uz agrāko tiesisko regulējumu ( 45 ). Tāpat arī iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai minētā piekrišana var ietekmēt arī tiesību uz PVN atskaitīšanu par 1999. un 2000. finanšu gadu apjomu. It īpaši tai ir jāizvērtē, vai prasītāja pamatlietā varēja saņemt arī nodokļu iestāžu apliecinājumu vai varēja leģitīmi izsecināt no to izturēšanās, ka tāda piekrišana tiks a fortiori izmantota šiem diviem finanšu gadiem.
19.

Grieķijas Republika šīs sūdzības atbalstam izvirza trīs pamatus. No tiem pirmajam, kurš būtībā ir saistīts ar LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojuma neesamību un pierādījumu sagrozīšanu, ir divas daļas. Pirmajā Grieķijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā par valsts līdzekļiem ir kvalificējusi obligātās iemaksas, kuras 2008. un 2009. gadā bija veikuši lauksaimnieki, kuri šajos gados saņēma kompensācijas atbalstu. Otrajā daļā tā iebilst, ka Vispārējā tiesa nav uzskatījusi, ka šīm iemaksām atbilstošās summas ir jāatskaita no atgūstamā atbalsta summas, jo šīs summas attiecīgajiem lauksaimniekiem nevarēja sniegt ekonomiskas priekšrocības, kuras varētu izkropļot konkurenci. Ar otro pamatu, kurš ir saistīts ar LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un pamatojuma neesamību, Grieķijas Republika Vispārējai tiesai būtībā pārmet, ka tā ir atzinusi, ka ELGA 2009. gadā veiktie kompensāciju maksājumi to saņēmējiem sniedza selektīvu ekonomisku priekšrocību, kas varēja izkropļot konkurenci un tirdzniecību dalībvalstu starpā un tādējādi bija uzskatāma par valsts atbalstu. Ārkārtas krīzes situācija, kas tobrīd skāra Grieķijas ekonomiku, šādu secinājumu izdarīt neļāva. Trešais pamats ir saistīts ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkta nepareizu interpretāciju un piemērošanu, kā arī ar pamatojuma neesamību. Tā pirmajā daļā Grieķijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir uzskatījusi, ka 2009. gadā veiktie attiecīgie maksājumi atbilstoši šai normai nav atzīstami par saderīgiem ar iekšējo tirgu, jo KPS paredzētais valsts atbalstu atvieglojumu režīms nebija piemērojams atbalstiem uzņēmumiem, kas darbojas lauksaimniecības primārās produkcijas ražošanas jomā. Tā uzskata, ka Vispārējai tiesai šai ziņā bija jāņem vērā iepriekš atgādinātā krīzes situācija. Otrajā daļā tā iebilst, ka Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi tās argumentus par to, ka apstrīdētais lēmums ir pārmērīgi stingrs, ciktāl ar to 2011. gada decembrī tiek uzdots atgūt ELGA 2008. un 2009. gadā veiktos kompensācijas maksājumus, taču krīze pa to laiku bija kļuvusi vēl smagāka.
85.

Jāatzīmē, ka Tiesai vēl nav bijusi iespēja paskaidrot no Hartas 47. panta izrietošo prasību attiecību ar tām radniecīgajām, no līdzvērtības un efektivitātes principiem izrietošajām prasībām. Būtībā arī šis otrais princips it īpaši ir skaidrojams ar vispārējo dalībvalstu pienākumu nodrošināt tādu attiecīgo personu tiesību aizsardzību tiesā, kuras izriet no Savienības tiesībām. Tādēļ varētu rasties jautājums, vai Hartas 47. pants iekļaujas efektivitātes principā vai to aizstāj ( 28 ).
3.

Tomēr Tiesa atbilstoši Reglamenta 61. panta 1. punktam lūdza lietas dalībnieces tiesas sēdē paust savus viedokļus par minētās tiesību normas izpildes nosacījumiem, it īpaši par to, vai vērā ir jāņem attīrīšanas iekārtas darbības uzsākšanas brīdis vai arī – saskaņā ar Direktīvas 91/271 I pielikuma D daļu, kurā prasīts, lai dalībvalstis nodrošina, ka tiek izmantota novadīto ūdeņu kvalitātes novērošanas metode, – ir nepieciešams, lai no iekārtas darbības uzsākšanas būtu pagājis gads, tādējādi uzdodot jautājumu par iespējamo saikni starp minēto Direktīvas 91/271 [I pielikuma] D daļu un tās 4. panta 1. un 3. punktu.
3.

Muitas kodeksa 37. pantā, 91. panta 1. punkta a) apakšpunktā, 92. pantā, 203. panta 1. punktā un 204. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts: “37. pants 1. Preces, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Tās var pakļaut muitas dienestu kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem. 2. Tām ir jāpaliek šādā uzraudzībā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts, tās nonāk brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā vai tās ir atkal izvestas vai iznīcinātas saskaņā ar 182. pantu. [..] 91. pants 1. Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru: a) ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus; [..] 92. pants 1. Ārējā tranzīta procedūra beidzas un tranzīta dokumentu turētāja pienākumi ir izpildīti, kad preces, uz kurām procedūra attiecas, un vajadzīgie dokumenti ir uzrādīti galamērķa muitas iestādē saskaņā ar attiecīgajiem procedūras noteikumiem. 2. Muitas dienesti izbeidz procedūru, ja tie, pamatojoties uz nosūtītāja muitas iestādē un galamērķa muitas iestādē pieejamo datu salīdzinājumu, var konstatēt, ka procedūra ir beigusies pareizi. [..] 203. pants 1. Ievedmuitas parāds rodas: — nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces. [..] 204. pants 1. Ievedmuitas parāds rodas: a) neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošan[a], kurā tās nodotas, vai [..] gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi. [..]”
28.

Pirmais Austrijas iebildums ir par to, ka saskaņā ar Reglamenta 120. panta c) punktu prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Šai informācijai ir jābūt tik skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. Līdz ar to galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu ( 12 ).
138.

Kad Komisijai tiesas sēdē tika par to jautāts, tā pati atzina, ka lēmums attiecībā uz saimniecisko pēctecību attiecas ne tikai uz nesaderīgā atbalsta atgūšanas noteikumiem, bet gan arī uz priekšrocības, kura izriet no šī atbalsta piešķiršanas, nodošanu. Tātad šāds lēmums attiecas uz individuāla atbalsta, kas atzīts par nesaderīgu, saņēmēju, proti, uzņēmumu, kurš gūst labumu no šī atbalsta (vai arī to negūst, atkarībā no tā, vai tam ir saimnieciskā pēctecība vai tādas nav). No tā izriet, ka jautājums ir par lēmumu, kas attiecas uz atbalstu, kas pats par sevi ir individuāls savā “subjektīvajā dimensijā”, nevis vienīgi uz noteikumiem par tā atgūšanu. Citiem vārdiem sakot, šāda lēmuma mērķis ir, izvērtējot vairākus elementus, pārbaudīt, vai aktīvu ieguvējs ir jāuzskata par atbalsta, kas jau atzīts par nesaderīgu, saņēmēju vai nav.
55.

Taču izskatāmajā lietā reģionālās elektroenerģijas iemaksas maksātājs saskaņā ar Rīkojuma par elektroenerģiju 26. panta 1. punktu ir elektroenerģijas piegādātājs, kas pērk elektroenerģiju no ražotāja un pārdod to tālāk. Saskaņā ar Rīkojuma par gāzi 20. pantu reģionālās gāzes iemaksas maksātājs ir sadales sistēmas operators, un vēlāk, no 2011. gada, saskaņā ar 20.q panta 1. punktu tas ir gāzes piegādātājs, kas pērk gāzi no importētājiem un pārdod to tālāk. Tādējādi Savienība maksā reģionālās iemaksas, pamatojoties uz līgumiem, kas to saista ar nodokļa maksātājiem. Piemēram, Electrabel, kas līdz 2009. gada 31. jūlijam piegādāja elektroenerģiju Komisijai, Padomei, Parlamentam un Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un kas līdz šim brīdim piegādā tiem gāzi, pārnesa uz Savienību reģionālo iemaksu summu ( 32 ). Turpretī Luminus, kas tai piegādāja elektroenerģiju laikposmā no 2009. gada 1. augusta līdz 2012. gada 31. jūlijam ( 33 ), nepārnesa uz Savienību reģionālās iemaksas ( 34 ).
128.

Turpretī angļu valodas redakcijā un visās citās valodu redakcijās, kas pieder otrajai valodu redakciju grupai, Regulas Nr. 73/2009 132. panta 2. punkta pēdējās daļas noteikums tika labots, pārvietojot norādi uz 2012. gadu, kas atradās teikuma beigās:“The total direct support which a farmer may be granted in the new Member States after accession under the relevant direct payment, including all complementary national direct payments, shall not exceed the level of direct support a farmer would be entitled to receive under the corresponding direct payment then applicable to the Member States in the Member States other than the new Member States, from 2012, taking into account, from 2012, the application of Article 7 in conjunction with Article 10 [ ( 60 )].”
59.

Šajā ziņā es konstatēju, ka no Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumiem, kā arī no šīs valdības sniegtajiem precizējumiem tiesas sēdē izriet, ka augstie tarifi, kurus savā starpā piemēro elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu operatori, in fine ir jāmaksā galalietotājam.
22.

Noilguma termiņa pagarinājuma un pārtraukuma darbība ir noteikta Codice penale 161. pantā šādi: “Noilguma pagarinājums un pārtraukums attiecas uz visiem noziedzīgā nodarījuma veicējiem. Izņēmuma gadījumos saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 51. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktu pēc kriminālvajāšanas pārtraukuma noilgumu var pagarināt par ne vairāk kā ceturtdaļu no noilguma termiņa, ne vairāk kā par pusi no noilguma gadījumos, kuri ir minēti 99. panta otrajā ievilkumā, ne vairāk kā par divām trešdaļām no noilguma termiņa 99. panta ceturtajā ievilkumā minētajos gadījumos un ne vairāk kā par pusi no noilguma termiņa, kā to nosaka 102.,103. un 105. pants.”
14.

Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, Komisija apstrīdētajā lēmumā nolēma: “1. pants Kompensācijas, kas izmaksātas SNCM un CMN saskaņā ar 2007. gada 7. jūnija [CDSP], ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Šis valsts atbalsts ir piešķirts, pārkāpjot pienākumus, kas paredzēti LESD 108. panta 3. punktā [..]. 2. pants 1. Kompensācijas, kas izmaksātas SNCM par papildu jaudu izveidi, kā paredzēts iepriekš minētā [CDSP] specifikācijas I daļas a) punkta 2) apakšpunktā, I daļas b) punkta 2) apakšpunktā un I daļas d) punkta 1.4) apakšpunktā, nav saderīgas ar iekšējo tirgu. 2. Kompensācijas, kas izmaksātas SNCM un CMN par citu pakalpojumu sniegšanu, kas paredzēti iepriekš minētajā [CDSP], ir saderīgas ar iekšējo tirgu. 3. pants 1. Francijai ir pienākums nodrošināt, lai saņēmējs atmaksā 2. panta 1. punktā minēto atbalstu. 2. Atgūstamajās summās ir iekļaujami procenti, ko aprēķina, sākot no datuma, kad atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz šo summu faktiskai atgūšanai. 3. Procentus aprēķina, izmantojot saliktu formulu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu un Regulu (EK) Nr. 271/2008, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 794/2004. 4. Francija anulē visas atbalsta izmaksas, kas minētas 2. panta 1. punktā un ir jāmaksā, skaitot no šā lēmuma paziņošanas datuma. 4. pants 1. Lēmuma 2. panta 1. punktā minētā atbalsta atgūšana ir tūlītēja un efektīva. 2. Francija nodrošina, lai šis lēmums tiktu īstenots četru mēnešu laikā pēc tā paziņošanas datuma. 5. pants 1. Divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas Francija iesniedz Komisijai šādu informāciju: (a) kopsumma (pamatsumma un procenti), kas atgūstama no saņēmēja; (b) šā lēmuma izpildei jau pieņemto vai paredzēto pasākumu sīks apraksts; (c) dokumenti, kas pierāda, ka saņēmējs ir brīdināts par atbalsta atmaksāšanu; (d) datums un precīza ikmēneša izmaksu summa, kā arī gada korekcijas, kas veiktas no nolīguma stāšanās spēkā līdz šā lēmuma pieņemšanas datumam. 2. Francija regulāri informē Komisiju par valsts pasākumu gaitu, kas veikti šā lēmuma īstenošanai līdz 2. panta 1. punktā minētā atbalsta pilnīgai atgūšanai. Pēc jebkura Komisijas pieprasījuma tā nekavējoties iesniedz visu informāciju par jau veiktajiem un plānotajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei. Tā iesniedz arī sīku informāciju par atbalsta summām un procentiem, kas jau atgūtas no saņēmēja. 6. pants Šis lēmums ir adresēts Francijas Republikai.”
102.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Corte suprema di cassazione uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 23. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka — šī panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktā rakstveida formas prasība, iekļaujot tādu vērtspapīru kā pamatlietā aplūkotās “credit link notes” emisijas prospektā vienošanās par jurisdikciju klauzulu, ir izpildīta tikai tad, ja pušu parakstītajā līgumā ir minēta šīs klauzulas pieņemšana vai ir nepārprotama atsauce uz šo prospektu, un — vienošanās par jurisdikciju klauzula, kas iekļauta tādu vērtspapīru kā pamatlietā aplūkotās “credit link notes” emisijas prospektā, kuru vienpusēji sagatavojis vērtspapīru emitents, var tikt attiecināta uz trešajām personām, kuras tos ir iegādājušās no finanšu starpnieka, tikai tad, ja ir pierādīts, ka šīs trešās personas ir devušas faktisku piekrišanu šai klauzulai atbilstoši minētajā pantā paredzētajiem nosacījumiem. Tomēr vienošanās par jurisdikciju klauzulas iekļaušana tādu vērtspapīru kā pamatlietā aplūkotās “credit link notes” emisijas prospektā var tikt uzskatīta par starptautiskās tirdzniecības praksē pieņemtu formu Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ļaujot prezumēt puses, uz kuru tā ir attiecināta, piekrišanu, ja it īpaši ir pierādīts – kas ir jāpārbauda valsts tiesai –, pirmkārt, ka, noslēdzot šāda veida līgumus, komersanti parasti un regulāri šādi rīkojas un, otrkārt, ka līgumslēdzējām pusēm agrāk ir bijušas tirdzniecības attiecības savā starpā vai ar citām līgumslēdzējām pusēm, kas darbojas attiecīgajā nozarē, vai arī ka attiecīgā rīcība ir pietiekami labi pazīstama, lai tā varētu tikt uzskatīta par konsolidētu praksi; 2) prasību atcelt līgumu un atprasīt uz spēkā neesoša akta pamata samaksātās summas var tikt uzskatīta par tādu, kura ir saistīta ar “lietām, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē; 3) Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai divas prasības, kas celtas pret vairākiem atbildētājiem, būtu saistītas, nepietiek ar to, ka, apmierinot vienu no šīm prasībām, faktiski varētu tikt ietekmēts tiesību, kuru aizsardzībai ir celta otra prasība, apjoms.
6.

2006. gada 20. oktobrīE. Fischer-Lintjens no tajā laikā kompetentās iestādes, proti, College voor zorgverzekeringen (turpmāk tekstā – “Cvz”) ( 7 ), saņēma apliecinājumu 21, apliecinājumu, kas bija paredzēts, lai par iemaksu iekasēšanu atbildīgajai Nīderlandes iestādei pierādītu, ka Nīderlandē iemaksas nav veicamas. No šī apliecinājuma izrietēja, ka E. Fischer-Lintjens nav apdrošināta atbilstoši Vispārējam Īpašo veselības aprūpes izdevumu likumam (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten, turpmāk tekstā – “AWBZ”). Šajā apliecinājumā bija norādīts, ka, nemainoties apstākļiem, deklarācija ir derīga laikposmā no 2006. gada 1. jūnija līdz 2010. gada 31. decembrim.
55.

Treškārt, no PVN direktīvas 14. panta 2. punkta c) apakšpunkta ( 27 ), to aplūkojot it īpaši šīs pašas direktīvas 28. panta ( 28 ) un 311. panta 1. punkta 5. apakšpunkta ( 29 ), kā arī Tiesas judikatūras ( 30 ) gaismā, Komisija secina, ka uz starpniekiem šajā lietā ir jāraugās tā, ka tie vispirms ir iegādājušies attiecīgo degvielu un tad to piegādājuši kuģa operatoram, veicot divus atsevišķus darījumus, no kuriem tikai pēdējam ir piemērojams 148. panta a) punktā paredzētais atbrīvojums.