Lieta T‑177/04

easyJet Airline Co. Ltd

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – Koncentrācija – Regula (EEK) Nr. 4064/89 – Lēmums, ar ko koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu – Trešās personas celta prasība – Pieņemamība – Gaisa transporta tirgi – Saistības

Sprieduma kopsavilkums

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli

(EKL 230. panta ceturtā daļa)

2. Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību

3. Konkurence – Koncentrācija – Novērtējums, ko veic Komisija

(Padomes Regula Nr. 4064/89)

4. Konkurence – Koncentrācija – Saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana – Komisijas pienākums pārbaudīt ar koncentrāciju radītās konkurences problēmas visos tirgos, ko šī koncentrācija var ietekmēt

(Padomes Regulas Nr. 4064/89 2. pants)

5. Konkurence – Koncentrācija – Saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana – Darījums, kas var radīt konkurences priekšrocības, kas in fine var nākt par labu patērētājiem

(Padomes Regula Nr. 4064/89)

6. Konkurence – Koncentrācija – Novērtējums, ko veic Komisija – Konkrētā tirgus definīcija – Kritēriji

(Komisijas Paziņojuma 97/C 372/03 13. punkts)

7. Konkurence – Koncentrācija – Saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana – Pastāvošās un potenciālās konkurences ņemšana vērā

8. Konkurence – Koncentrācija – Novērtējums, ko veic Komisija – Lēmuma par koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu pieņemšana, neuzsākot II posmu

9. Konkurence – Koncentrācija – Novērtējums, ko veic Komisija – Attiecīgo uzņēmumu saistības, kuru rezultātā paziņotā koncentrācija var tikt atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu

(Komisijas Paziņojuma 2001/C 68/03 17. punkts)

10. Konkurence – Koncentrācija – Saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana – Koncentrācijas darījuma pušu ievērojamas tirgus daļas saglabāšana skartajos tirgos

11. Konkurence – Koncentrācija – Novērtējums, ko veic Komisija – Attiecīgo uzņēmumu saistības, kuru rezultātā paziņotā koncentrācija var tikt atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu – Rīcības un strukturālu saistību pieļaujamība

12. Konkurence – Koncentrācija – Novērtējums, ko veic Komisija – Attiecīgo uzņēmumu saistības, kuru rezultātā paziņotā koncentrācija var tikt atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu –Forma

(Padomes Regulas Nr. 4064/89 6. panta 2. punkts)

1. Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli.

Komisijas lēmums, ar kuru koncentrācija tiek atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu, sakarā ar to, ka tas atļauj tūlītēju koncentrācijas īstenošanu, var tūlītēji izmainīt attiecīgajos tirgos pastāvošo stāvokli. Tā kā attiecīgās koncentrācijas pušu vēlme pieļaut šādas izmaiņas nav tikusi apstrīdēta, attiecīgajā tirgū vai tirgos iesaistītie saimnieciskās darbības subjekti minētā lēmuma pieņemšanas brīdī varēja būt droši, ka notiks tūlītējas vai ātras tirgus stāvokļa izmaiņas, un līdz ar to iepriekš minētā noteikuma izpratnē šis lēmums tos ir skāris tieši.

Tas, vai šāds lēmums ir arī individuāli skāris šādu trešo uzņēmumu, ir jānosaka, ņemot vērā, no vienas puses, tā piedalīšanos administratīvajā procedūrā un, no otras puses, vai ir ietekmēts tā stāvoklis nosakāmajā tirgū. Lai gan, ņemot vērā regulāro sazināšanos ar daudziem uzņēmumiem, ko ietver koncentrācijas pārbaude, ar vienkāršu piedalīšanos procedūrā vien nepietiek, lai konstatētu, ka trešo uzņēmumu ir individuāli skāris attiecīgais lēmums, tomēr aktīva piedalīšanās administratīvajā procedūrā ir jāņem vērā, lai savienojumā ar citiem īpašiem apstākļiem konstatētu, ka prasība ir pieņemama.

Līdz ar to lēmums, ar kuru koncentrācija tiek atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu, individuāli skar trešo uzņēmumu, kurš ne vien ir aktīvi piedalījies administratīvajā procedūrā, bet arī ir vienas koncentrācijas puses viens no galvenajiem konkurentiem un darbojas vienā no tirgiem, kurā darbojas arī koncentrācijas puses.

(sal. ar. 30.–32. un 35.–38. punktu)

2. Prasība par tiesību akta atcelšanu, ko ir iesniegusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šī persona ir ieinteresēta apstrīdētā lēmuma atcelšanā. Šī interese, kurai ir jābūt pastāvošai un faktiskai un kas tiek novērtēta dienā, kad prasība tiek celta, pastāv tikai tad, ja prasības rezultātā var rasties priekšrocības tam lietas dalībniekam, kurš cēlis prasību. Šāda interese pastāv uzņēmumam, kurš apstrīd Komisijas lēmumu, ar kuru tiek atļauta koncentrācija starp diviem tā konkurentiem un kas var ietekmēt tā komerciālo stāvokli.

(sal. ar 40. un 41. punktu)

3. Kopienu tiesai, pārbaudot ekonomiski sarežģītu novērtējumu, ko Komisija veikusi tās Regulā Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli paredzētās rīcības brīvības ietvaros, ir jāaprobežojas ar pārbaudi attiecībā uz to, vai ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojuma sniegšanu, vai izmantotie fakti ir patiesi, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras.

(sal. ar 44. punktu)

4. Novērtējot koncentrācijas saderīgumu ar kopējo tirgu, Komisijai tostarp saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli 2. pantu ir jāpārbauda šādas koncentrācijas ietekme uz konkurenci tirgos, attiecībā uz kuriem pastāv risks, ka tiks radīts vai nostiprināts dominējošais stāvoklis, kā rezultātā būtiski tiktu traucēta konkurence. Nevar izslēgt iespēju, ka koncentrācija var radīt šādu ietekmi uz tiem tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām. Lai arī Komisijas veiktā konkurences analīze daļēji vadās no trešo personu, ar kurām notika apspriešanās administratīvās procedūras laikā, izvirzītajiem problēmjautājumiem, tai ir jāidentificē koncentrācijas radītās konkurences problēmas visos tirgos, kurus tā varētu ietekmēt, pat tad, ja nepastāv tiešas trešo personu sniegtas norādes, bet pastāv nopietni pierādījumi.

Tomēr, ja tiek apgalvots, ka Komisija nav ņēmusi vērā iespējamo konkurences problēmu tirgos, kuros nepastāv nekāda pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām, prasītājam ir jāsniedz pārliecinoši pierādījumi, lai pierādītu konkurences problēmas pastāvēšanu, kuru tās ietekmes dēļ Komisijai būtu bijis jāizskata. Lai izpildītu šo prasību, tai ir jāidentificē attiecīgie tirgi, jāapraksta konkurences situācija, kāda pastāvētu koncentrācijas neesamības gadījumā, un jānorāda, kāda būtu koncentrācijas iespējamā ietekme, ņemot vērā konkurences situāciju šajos tirgos.

Šajā sakarā ar to vien nepietiek, ka prasītājs, nepamatojot savu argumentāciju, apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini aprobežojusi savu konkurences ietekmes novērtējumu ar tirgiem, kuros pastāvēja tieša vai netieša pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām, un skaidri neidentificē tirgus, kuros nepastāv pārklāšanās un uz kuriem vajadzēja attiekties pārbaudei.

(sal. ar 63.–68. punktu)

5. Koncentrāciju kontrole nav balstīta uz aizliegumu ar šāda darījuma palīdzību iegūt konkurences priekšrocības, kas nāktu par labu patērētājiem, bet gan uz vēlmi izvairīties no dominējošā stāvokļa radīšanas vai nostiprināšanas, kā rezultātā kopējā tirgū tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence. Iespēja koncentrācijas rezultātā piedāvāt patērētājiem pakalpojumus par labāku cenu tikai ierobežotā skaitā gadījumu var būt iespējams norādījums par dominējošā stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanos, piemēram, gadījumā, kad apvienotajai vienībai ir nodoms vai iespējas piemērot “plēsonīgas” cenas.

(sal. ar 72. punktu)

6. No Paziņojuma par konkrētā tirgus definīciju Kopienas konkurences tiesību vajadzībām 13. punkta izriet, ka konkurence pakļauj uzņēmumus trim lieliem ierobežojumiem: savstarpējai aizvietojamībai no pieprasījuma viedokļa, piedāvājuma aizvietojamībai un potenciālai konkurencei. No ekonomiskā viedokļa konkrētā tirgus definēšanas nolūkos savstarpējā aizvietojamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais disciplīnas faktors attiecībā pret konkrētā produkta nodrošinātājiem, it īpaši saistībā ar to lēmumiem cenu noteikšanas jautājumos. Tāpat aizvietojamība ir jāizvērtē ne tikai no piedāvājuma viedokļa, bet arī no pieprasījuma viedokļa, kas principā ir visefektīvākais izvērtēšanas kritērijs.

Saistībā ar savstarpējo aizvietojamību no pieprasījuma viedokļa noteicošais elements, lai novērtētu divu lidostu savstarpējo ģeogrāfisko aizvietojamību, ir nevis attālums, kas pastāv starp galveno izejas punktu un abām lidostām, bet gan laiks, kas nepieciešams, lai nokļūtu šajās lidostās no minētā punkta. Līdz ar to, ja nokļūšanai šajās divās lidostās nepieciešamais laiks ir līdzvērtīgs, Komisija, nepieļaujot kļūdu vērtējumā, var atzīt, ka starp šīm divām lidostām pastāv savstarpēja aizvietojamība, ņemot vērā no tā izrietošo faktu, ka patērētājam nav svarīgi, vai viņš izmanto lidojumam vienu vai otru lidostu un nokļūst pilsētas centrā no vienas vai otras minētās lidostas.

Turklāt, lai novērtētu divu lidostu savstarpējo aizvietojamību, Komisijai ir jāņem vērā viss pieprasījuma kopums, proti, gan pasažieri, kuriem ir svarīgs laika faktors, gan pasažieri, kam tas nav svarīgs, jo klientiem, kam nav svarīgs laika faktors, ir citas prasības, tāpēc ka tie ir elastīgāki. Tomēr, – kaut arī Komisija varēja atzīt, ka daudziem biznesa klientiem abas lidostas varēja nebūt savstarpēji aizvietojamas, jo viena no šīm lidostām piedāvā mazāku savienojumu skaitu, un, ņemot vērā tieši šīs biznesa klientu vēlmes, Komisija nonāca pie secinājuma, ka pastāv “apakštirgi” atkarībā no tā, vai pasažieriem ir vai nav svarīgs laika faktors, – ar šiem apsvērumiem, kas attiecas tikai uz atsevišķiem biznesa klientiem, kas pārstāv tikai vienu pieprasījuma daļu, nevar tikt apstrīdēts secinājums par savstarpējo aizvietojamību.

Saistībā ar abu lidostu aizvietojamību no piedāvājuma viedokļa, it īpaši, ņemot vērā piedāvājumu, ko patērētājiem vienā vai otrā no šīm lidostām nodrošina aviosabiedrības, apsvērumiem, kas attiecas, no vienas puses, uz lidojumu veidiem, ko lidostas piedāvā atkarībā no to infrastruktūras specifikas, un, no otras puses, uz pašu šo lidostu raksturiezīmēm, ir mazāka nozīme. Tieši tāpēc, kaut arī savstarpējo aizvietojamību var novērtēt citādāk, it īpaši attiecībā uz zemo izmaksu aviosabiedrībām, kurām ir svarīgi spēt izvēlēties lidostu ar mērķi samazināt izmaksas, jo lidostu nodevas katrā lidostā var atšķirties, Komisija, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, var veikt vispārēju novērtējumu, lai atzītu savstarpējas aizvietojamības pastāvēšanu starp divām lidostām, starp citiem kritērijiem ņemot vērā arī zemo izmaksu sabiedrībām raksturīgās komerciālās īpatnības.

(sal. ar 99.–104. un 107.–109. punktu)

7. Novērtējot koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu, konkurences apstākļu pārbaude balstās ne tikai uz pastāvošo konkurenci, kas pastāv starp jau attiecīgajā tirgū esošajiem uzņēmumiem, bet arī uz potenciālo konkurenci, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā tirgus struktūru un tā darbību regulējošo ekonomisko un juridisko kontekstu, pastāv faktiskas un konkrētas iespējas, ka attiecīgie uzņēmumi konkurēs savā starpā vai ka attiecīgajā tirgū var parādīties jaunienācējs, kas konkurēs ar jau izveidotajiem uzņēmumiem.

(sal. ar 116. punktu)

8. Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai izvērtētu nepieciešamību saņemt saistības ar mērķi novērst koncentrācijas radītās nopietnās šaubas. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nav jāaizvieto Komisijas novērtējums ar savējo, jo tās kontrolei ir jāaprobežojas ar pārbaudi, vai Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. It īpaši apgalvotā konkurējošā uzņēmuma, kurš piedalījies pārbaudes procedūrā, ierosināto saistību neņemšana vērā pati par sevi nepierāda, ka apstrīdētais lēmums ietver acīmredzamu kļūdu vērtējumā, un apstāklis, ka varēja tikt pieņemtas arī citas saistības, pat ja tās varētu būt bijušas labvēlīgākas konkurencei, nevar būt pamats minētā lēmuma atcelšanai tiktāl, ciktāl Komisija varēja saprātīgi secināt, ka lēmumā minētās saistības ļāva novērst nopietnas šaubas.

Veicot tiesas kontroli, Pirmās instances tiesai ir jāņem vērā I posma laikā pieņemto saistību konkrētais mērķis, kas pretēji II posma laikā pieņemtajām saistībām nav paredzētas, lai novērstu dominējošā stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanos, bet gan lai novērstu visas nopietnās šaubas šajā jautājumā. Līdz ar to, kad Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda, vai I posma laikā pieņemtās saistības, ņemot vērā to apjomu un saturu, var ļaut Komisijai pieņemt apstiprinošu lēmumu, neuzsākot II posmu, tai ir jāpārbauda, vai Komisija varēja, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atzīt, ka minētās saistības ir uzskatāmas par tiešu un pietiekamu atbildi, kas var acīmredzami novērst visas nopietnās šaubas.

(sal. ar 128. un 129. punktu)

9. Lai gan atbilstoši 17. punktam Paziņojumā par pieņemamiem aizsardzības līdzekļiem saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89 un Regulu Nr. 447/98 var izrādīties, ka nodalīšanā jāietver darbības, kas saistītas ar tirgiem, attiecībā uz kuriem Komisijai nav radušās bažas par konkurenci, jo tas būtu vienīgais iespējamais veids, kā izveidot efektīvu konkurentu ietekmētajos tirgos, minētie līdzekļi ir jāizvēlas, ņemot vērā samērīguma principu.

No iepriekš minētā izriet, ka, pirmkārt, lēmums par saistībām ir jāpieņem, ņemot vērā ietekmētajos tirgos konstatētās konkurences problēmas, jo, ja minētajos tirgos konkurence var tikt saglabāta, nav nepieciešams, lai Komisija attiecinātu šo saistību piemērošanas jomu arī uz tirgiem, kas nav skarti, saskaņā ar samērīguma principu, un, otrkārt, saistības nevar uztvert kā veidu, ar kuru bez konkurences iemesla dodama priekšroka iespējamajam konkurentam, kurš vēlas ienākt konkrētajā tirgū.

(sal. ar 132., 134. un 137. punktu)

10. Fakts, ka ar kopējo tirgu par saderīgu atzītas koncentrācijas puses, iespējams, var saglabāt ievērojamu tirgus daļu ietekmētajos tirgos, nevar pierādīt Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ja Komisija ir akceptējusi nozīmīgas saistības šajos tirgos, tostarp zinot, ka ar aizsardzības līdzekļiem tiks veicināta jaunu konkurentu ienākšana šajos tirgos un ka pastāv vēl citi faktori, kas var samazināt apvienojušās vienības ietekmi uz konkurenci.

(sal. ar 175. punktu)

11. Rīcības rakstura saistības savas dabas dēļ nav nepietiekamas, lai novērstu dominējoša stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanu, un tās ir jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā tāpat kā strukturālās saistības.

(sal. ar 182. punktu)

12. Saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli 6. panta 2. punktu Komisija var atļaut koncentrāciju, ja pušu ierosinātās saistības ļauj novērst konstatētās nopietnās šaubas par minētās darbības saderību ar kopējo tirgu. Tādējādi Regula Nr. 4064/89 nosaka mērķi, kas jāsasniedz Komisijai, bet atstāj tai nozīmīgu rīcības brīvību attiecībā uz attiecīgo saistību formu. Minētā regula neprasa, lai paziņojumu izdarošās puses identificētu jaunienācēju, lai gan šāda identifikācija noteiktos gadījumos var būt nepieciešama, it īpaši, ja neviens konkurents neizrāda interesi par ienākšanu attiecīgajā tirgū. Jaunienācēja identifikācija, norādot konkrētu vārdu, tomēr nav nepieciešama, ja dažādi konkurenti administratīvās procedūras laikā ir izrādījuši interesi par ienākšanu ietekmētajos tirgos pēc tam, kad koncentrācijas puses bija ierosinājušas saistības.

Šajā sakarā apstāklis, ka brīdī, kad norisinājās tiesas sēde Pirmās instances tiesā, kurā tika izskatīta prasība par Komisijas lēmumu, ar kuru tika atļauta minētā koncentrācija, neviens jaunienācējs nebija iesaistījies ietekmētajos tirgos, ir neefektīvs. Apstrīdētā individuālā tiesību akta tiesiskā spēkā esamība ir jānovērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos elementus, kas pastāvēja akta pieņemšanas brīdī.

(sal. ar 197., 198., 203. un 206. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2006. gada 4. jūlijā ( )

Konkurence – Koncentrācija – Regula (EEK) Nr. 4064/89 – Lēmums, ar ko koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu – Trešās personas celta prasība – Pieņemamība – Gaisa transporta tirgi – Saistības

Lieta T‑177/04

easyJet Airline Co. Ltd, Lūtonā [Luton] (Apvienotā Karaliste), ko sākotnēji pārstāvēja Dž. Kuks [J. Cook], Dž. Pārkers [J. Parker] un S. Dolens [S. Dolan], solicitors, pēc tam M. Verners [M. Werner] un M. Vaha [M. Waha], advokāti, L. Milss [L. Mills], solicitor, M. de Lasala Lobera [M. de Lasala Lobera] un R. Malhotra [R. Malhotra], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv P. Olivers [P. Oliver], A. Bukē [A. Bouquet] un A. Velans [A. Whelan], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāju,

ko atbalsta

Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību atcelt Komisijas 2004. gada 11. februāra lēmumu, ar kuru par saderīgu ar kopējo tirgu ir atzīta koncentrācija starp Air France un Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, ar nosacījumu, ka tiek ievērotas uzņēmumu ierosinātās saistības (lieta COMP/M.3280 – Air France/KLM).

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood] un S. Papasavs [S. Papasavvas],

sekretāre K. Andovā [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 23. novembrī,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Atbilstošās tiesību normas

1 Saskaņā ar 1. pantu Padomes 1989. gada 21. decembra Regulā (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli [OV L 395, 1. lpp., kurā izdarīti labojumi (OV 1990, L 257, 13. lpp.) un kas grozīta ar Padomes 1997. gada 30. jūnija Regulu (EK) Nr. 1310/97 (OV L 180, 1. lpp.), kurā izdarīti labojumi (OV 1998, L 40, 17. lpp.)], šī regula attiecas uz visām koncentrācijām Kopienas mērogā, kas definētas šī panta 2. un 3. punktā.

2 Atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 4. panta 1. punktam par koncentrācijām Kopienas mērogā iepriekš ir jāpaziņo Komisijai.

3 Atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 6. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja Komisija uzskata, ka paziņotā koncentrācija, lai gan atbilst šīs regulas darbības jomai, nerada nopietnas šaubas attiecībā uz tās saderību ar kopējo tirgu, tā izlemj necelt iebildumus un paziņo, ka koncentrācija ir saderīga ar kopējo tirgu (turpmāk tekstā – “I posms”).

4 Regulas Nr. 4064/89 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts savukārt paredz – gadījumos, ja Komisija atklāj, ka uz paziņoto koncentrāciju attiecas šī regula un tā izraisa nopietnas šaubas attiecībā uz tās saderību ar kopējo tirgu, tā nolemj uzsākt lietvedību (turpmāk tekstā – “II posms”).

5 Saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 6. panta 2. punktu:

“Ja Komisija atklāj, ka pēc attiecīgo uzņēmumu [veiktās] pārveidošanas paziņotā koncentrācija vairs neizraisa nopietnas šaubas 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, tā var nolemt paziņot, ka koncentrācija saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu ir saderīga ar kopējo tirgu.

Komisija saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu pieņemtajam lēmumam var pievienot nosacījumus un pienākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecīgie uzņēmumi pilda tās saistības, kuras tie ir uzņēmušies attiecībā pret Komisiju ar mērķi padarīt koncentrāciju saderīgu ar kopējo tirgu.”

6 Atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 6. panta 3. punkta b) apakšpunktam Komisija var atcelt lēmumu, kuru tā pieņēmusi, ja attiecīgie uzņēmumi pārkāpj lēmumam pievienotos pienākumus.

7 Komisijas paziņojumā par pieņemamiem aizsardzības līdzekļiem saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 4064/89 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 447/98 (OV 2001, C 68, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par aizsardzības līdzekļiem”) Komisija nosaka vadlīnijas, kuras tā ievēros saistību jomā un tostarp paziņo:

– pusēm skaidri jāparāda, ka aizsardzības līdzekļi atjauno nosacījumus efektīvai konkurencei kopējā tirgū uz ilgu laiku (6. punkts) un uzreiz novērš visas neskaidrības saistībā ar ierosinātā aizsardzības līdzekļa veidu, mērogu un nozīmīgumu, kā arī iespējamību, ka puses to sekmīgi, pilnīgi un laikus īstenos (7. pants);

– saistību galvenais mērķis ir nodrošināt konkurētspējīgas tirgus struktūras; saistībām, kas savā būtībā ir strukturālas, piemēram, saistībām pārdot meitas uzņēmumu, parasti no Regulas Nr. 4064/89 mērķa viedokļa ir dodama priekšroka, ciktāl šādas saistības novērš Komisijas iepriekš konstatētā dominējošā stāvokļa rašanos vai nostiprināšanu un turklāt neprasa vidēja vai ilgtermiņa uzraudzības pasākumu veikšanu. Tomēr nevar automātiski izslēgt iespēju, ka arī citi saistību veidi spēj novērst dominējoša stāvokļa rašanos vai nostiprināšanos, un tas, vai šādas saistības var pieņemt, jānosaka katrā atsevišķā gadījumā (9. punkts);

– I posmā Komisijai iesniegtajām saistībām jābūt pietiekamām, lai skaidri izslēgtu “nopietnas šaubas” Regulas Nr. 4064/89 6. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē (11. punkts);

– ja ierosinātā apvienošanās draud radīt vai nostiprināt dominējošu stāvokli, kas traucētu efektīvu konkurenci, visefektīvākais efektīvas konkurences atjaunošanas veids, izņemot aizliegšanu, ir radīt nosacījumus jaunas konkurētspējīgas vienības izveidei vai pastāvošo konkurentu nostiprināšanai, veicot nodalīšanu (13. punkts);

– nodalītajām darbībām jāveido dzīvotspējīgs uzņēmums, kas, ja to vada piemērots pircējs, var efektīvi un ilgstoši konkurēt ar apvienojušos vienību. Parasti dzīvotspējīgs uzņēmums ir pastāvošs uzņēmums, kas var darboties autonomi, t.i., neatkarīgi no apvienošanā iesaistītajām pusēm attiecībā uz izejmateriālu piegādi vai citām sadarbības formām, izņemot pārejas posmu, kad šāda atkarība varētu rasties (14. punkts);

– pastāv gadījumi, kad uzņēmumam piederošo aktīvu dēļ nodalīšanas kopuma dzīvotspēja ir lielā mērā atkarīga no pircēja personības. Šādā gadījumā Komisija apvienošanos neapstiprina, ja vien puses neapņemas nepabeigt paziņoto darbību pirms saistoša līguma noslēgšanas ar pircēju par nodalīto uzņēmumu, ko apstiprinājusi Komisija (20. punkts);

– lai gan nodalīšanai kā aizsardzības līdzeklim tiek dota priekšroka, tas nav vienīgais Komisijai pieņemamais aizsardzības līdzeklis. Var būt situācijas, kad uzņēmuma nodalīšana nav iespējama. Šādos gadījumos Komisijai jānosaka, vai citiem aizsardzības līdzekļu veidiem var būt pietiekama ietekme uz tirgu, lai atjaunotu efektīvu konkurenci (26. punkts).

8 Komisijas paziņojumā par konkrētā tirgus definīciju Kopienas konkurences tiesību vajadzībām (OV 1997, C 372, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par tirgus definīciju”) ir noteikts, ka konkurence pakļauj uzņēmumus trim galvenajiem ierobežojumiem: savstarpējai aizvietojamībai no pieprasījuma viedokļa, piedāvājuma aizvietojamībai un potenciālai konkurencei. No ekonomiskā viedokļa konkrētā tirgus definēšanai savstarpējā aizvietojamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais disciplīnas faktors attiecībā pret konkrētā produkta nodrošinātājiem, it īpaši saistībā ar to lēmumiem cenu noteikšanas jautājumos (13. punkts).

Prāvas rašanās fakti

1. Attiecīgie uzņēmumi

9 2004. gada 11. februārī, I posma beigās, Komisija pieņēma lēmumu, ar kuru koncentrācija tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu, ar nosacījumu, ka tiek ievērotas ierosinātās saistības atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 6. panta 2. punktam (lieta COMP/M.3280 – Air France/KLM) (OV C 60, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Prasītāja ir Apvienotajā Karalistē reģistrēta zemo izmaksu aviosabiedrība, kas piedāvā savus pakalpojumus par pievilcīgām cenām uz dažādiem lidojuma galamērķiem Eiropā.

10 Air France ir Francijā reģistrēta aviosabiedrība, kas darbojas galvenokārt trijos sektoros: pasažieru gaisa pārvadājumi, kravas pārvadājumi un apkopes pakalpojumi. Air France darbojas starveida tīklā (hub‑and‑spoke network) un tās galvenās tranzīta platformas starptautiskajiem lidojumiem atrodas Roissy‑Charles‑de‑Gaulle lidostā (turpmāk tekstā – “CDG”) un vietējiem reisiem – Paris‑Orly lidostā (turpmāk tekstā – “Orly”). Air France ir arī viena no SkyTeam alianses dibinātājām, kuras pārējie dalībnieki ir sabiedrības Aeromexico, Alitalia, Continental Airlines, CSA Czech Airlines, Delta, Northwest Airlines un Korean Air.

11 KLM ir Nīderlandē reģistrēta aviosabiedrība, kas darbojas galvenokārt četros sektoros: pasažieru gaisa pārvadājumi, kravas pārvadājumi, apkopes pakalpojumi, kā arī čarterreisu un zemo izmaksu reisu nodrošināšanas pakalpojumi, izmantojot savu meitas sabiedrību Transavia. KLM darbojas starveida tīklā un tās galvenās tranzīta platformas atrodas Amsterdam‑Schiphol lidostā. KLM ir noslēgusi alianses nolīgumu ar Northwest Airlines, kas galvenokārt attiecas uz maršrutiem Ziemeļatlantijas reģionā.

2. Administratīvā procedūra Komisijā

12 2003. gada 18. decembrī Air France un KLM saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89 paziņoja Komisijai par 2003. gada 16. decembrī parakstīto ietvarlīgumu. Šis līgums paredzēja, ka Air France iegādāsies visas KLM ekonomiskās intereses, kā arī iegūs pakāpenisku tās juridisko kontroli. Tāpat Air France sākotnēji bija jāiegādājas 49 % balsstiesību KLM, kas tai piešķirtu veto tiesības attiecībā uz stratēģiskām darbībām, proti, stratēģiskā plāna pieņemšanu, budžetu un KLM vadītāju iecelšanu, un vēlāk – atlikušās balsstiesības (turpmāk tekstā – “koncentrācija”).

13 2003. gada 23. decembrī, pamatojoties uz Regulas Nr. 4064/89 11. pantu, Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu saistībā ar koncentrāciju vairāk nekā 90 konkurentiem, to skaitā arī prasītājai. 2004. gada 14. janvārī prasītāja iesniedza savus apsvērumus.

14 2004. gada 21. janvārī, pamatojoties uz Regulas Nr. 4064/89 6. panta 2. punktu, Air France un KLM ierosināja Komisijai uzņemties saistības. 2004. gada 23. janvārī Komisija nosūtīja šīs saistības ieinteresētajām trešām personām, lai saņemtu to apsvērumus. 2004. gada 30. janvārī un 4. februārī prasītāja, atbildot uz Komisijas jautājumiem, iesniedza savas piezīmes par koncentrācijas pušu ierosinātajām saistībām.

15 2004. gada 11. februārī, I posma beigās, Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā atzina, ka koncentrācija ir saderīga ar kopējo tirgu, ar nosacījumu, ka tiek ievērotas uzņēmumu ierosinātās saistības.

3. Komisijas akceptētās saistības

16 Lai kliedētu koncentrācijas izraisītās nopietnās šaubas par tās saderību ar kopējo tirgu, Air France un KLM ierosināja uzņemties saistības ar mērķi atrisināt konkurences problēmas attiecībā uz 14 pakalpojumiem, no kuriem 9 ir izvietoti Eiropā (Parīze–Amsterdama, Liona–Amsterdama, Marseļa–Amsterdama, Tulūza–Amsterdama, Bordo–Amsterdama, Milāna–Amsterdama, Roma–Amsterdama, Venēcija–Amsterdama un Boloņa–Amsterdama). Saistības, kas ir pakļautas pilnvarotās personas uzraudzībai, var rezumēt šādi:

– saistības attiecībā uz neliela attāluma pārvadājumiem (vai maršrutiem Eiropas ietvaros): apvienojusies vienība apņemas nodot, nesaņemot par to finansiālu kompensāciju, un atbilstoši saistībās aprakstītajai procedūrai noteiktu skaitu laika nišu lidojumiem uz Amsterdamu un/vai Parīzi un/vai Lionu un/vai Milānu un/vai Romu un ļaut vairākiem jaunienācējiem noteiktos maršrutos Eiropas ietvaros bez pārtraukuma nodrošināt pasažieru gaisa pārvadājumu regulāros ikdienas pakalpojumus (jaunus vai papildu). Maršrutā Parīze–Amsterdama ir jānodod līdz sešiem lidojumiem dienā, maršrutā Milāna–Amsterdama – līdz četriem lidojumiem dienā, maršrutos Liona–Amsterdama un Roma–Amsterdama – līdz trīs lidojumiem dienā, un maršrutos Marseļa–Amsterdama, Tulūza–Amsterdama, Bordo–Amsterdama, Venēcija–Amsterdama un Boloņa–Amsterdama – līdz diviem lidojumiem dienā;

– saistības attiecībā uz liela attāluma pārvadājumiem (vai starpkontinentālajiem maršrutiem): Amsterdamas un Parīzes lidostās tiks nodotas laika nišas attiecībā uz liela attāluma pārvadājumiem, kas apstrīdētajā lēmumā norādīti kā tādi, kas izraisa konkurences problēmas;

– saistības attiecībā uz laika nišu atbrīvošanas kārtību: apvienojušās vienības atbrīvotās laika nišas tiks izvietotas tādā amplitūdā, kas neatšķiras vairāk par 90 minūtēm, salīdzinot ar jaunienācēja prasīto laiku liela attāluma maršrutiem, un amplitūdā, kas neatšķiras vairāk par 30 minūtēm, salīdzinot ar jaunienācēja lūgto laiku maršrutiem Eiropas ietvaros; pamatojoties uz CDG un Orly lidostu savstarpējo aizvietojamību Eiropas pasažieru gaisa pārvadāšanas pakalpojumiem, potenciālie jaunienācēji var lūgt laika nišas vienā vai otrā no šīm lidostām;

– saistību ilgums attiecībā uz laika nišām nav ierobežots; apvienotajai vienībai tomēr ir iespēja atsaukties uz pārskatīšanas noteikumu, ja to pamato ārkārtas apstākļi vai radikālas izmaiņas tirgus apstākļos, tādas kā konkurējoša gaisa pārvadātāja pakalpojuma izmantošana konkrētam liela attāluma vai Eiropas maršrutam; tad Komisija var izlemt izbeigt, izmainīt vai aizstāt vienu vai vairākas no pieņemtajām saistībām; ja šīs pārskatīšanas rezultātā Komisija secina, ka apvienotajai vienībai piekrītošais pienākums atbrīvot laika nišas konkrētajam maršrutam ir izpildīts, jaunienācējs var turpināt izmantot iepriekš saņemtās laika nišas; ja viņš pārtrauc izmantot laika nišas konkrētajam maršrutam, tās ir jānodod laika nišu koordinatoram;

– lidojumu skaita iesaldēšana: apvienojusies vienība apņemas nepalielināt lidojumu skaitu attiecīgi maršrutos Parīze–Amsterdama vai Liona–Amsterdama laika posmā, kas sākas no jaunā gaisa pārvadāšanas pakalpojumu sniedzēja darbības sākuma attiecīgajā maršrutā; šis lidojumu skaita iesaldējums ilgs sešas turpmākās sezonas, kā to noteikusi International Air Transport Association (IATA); papildus tam apvienojusies vienība apņemas, pirmkārt, nepalielināt lidojumu skaitu, pārsniedzot 14 reisus nedēļā maršrutā Amsterdama–Ņujorka (J. F. Kennedy lidosta) un, otrkārt, nepalielināt lidojumu skaitu maršrutā Amsterdama–Ņujorka (Newark lidosta) sešu turpmāko sezonu laikā, kā to paredzējusi IATA un kas sākas no jaunā gaisa pārvadāšanas pakalpojumu sniedzēja darbības sākuma attiecīgajā maršrutā;

– starplīniju nolīgumi: ja jaunienācējs to lūdz, apvienojusies vienība apņemas noslēgt ar to starplīniju nolīgumu attiecībā uz visiem apstrīdētajā lēmumā minētajiem maršrutiem;

– īpaši nolīgumi saistībā ar proporcionālas daļas samaksu: ja potenciālais jaunienācējs to lūdz, apvienojusies vienība apņemas noslēgt ar to īpašu nolīgumu par proporcionālas daļas samaksu par lidojumiem, kuru faktiskā izlidošanas vieta un galamērķis ir Francijā un/vai Nīderlandē, ar nosacījumu, ka ceļojuma daļa notiek maršrutā Parīze–Amsterdama;

– lojalitātes programma: ja jaunienācējs to lūdz, apvienojusies vienība ļaus tam piedalīties tās lojalitātes programmā attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā minētajiem maršrutiem ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citiem tās alianses biedriem, kurā piedalās apvienojusies vienība;

– starpmodālie pakalpojumi: ja dzelzceļa pārvadājumu sabiedrība vai cita virszemes pārvadājumu sabiedrība, kas nodrošina satiksmi starp Franciju un Nīderlandi un/vai Itāliju un Nīderlandi, to lūdz, apvienojusies vienība apņemas noslēgt ar to starpmodālu nolīgumu; atbilstoši šī nolīguma noteikumiem apvienojusies vienība nodrošinās pasažieru gaisa pārvadājumus vienā maršruta daļā, bet pārvadājumus pārējā posmā nodrošinās starpmodālais partneris;

– nolīgumi par brīvu vietu saglabāšanu: pēc potenciālā jaunienācēja lūguma apvienojusies vienība apņemas noslēgt ar to nolīgumu par brīvu vietu saglabāšanu maršrutā, kura faktiskā izlidošanas vieta un galapunkts, no vienas puses, ir Nīderlandē un, no otras puses, Marseļā, Tulūzā vai Bordo, ar nosacījumu, ka viens pārvadājuma posms notiek maršrutā Parīze–Amsterdama; nolīgums par brīvu vietu saglabāšanu ir balstīts uz noteiktu vietu skaitu un ir spēkā vismaz vienu sezonu, kā to noteikusi IATA; šis nolīgums attiecas augstākais uz 15 % no attiecīgajā maršrutā piedāvātajām vietām un ne vairāk kā uz 30 vietām lidmašīnā;

– saistības attiecībā uz tarifiem: katru reizi, kad apvienojusies vienība samazina publicētos tarifus maršrutā Parīze–Amsterdama, tā apņemas piemērot līdzvērtīgu samazinājumu atbilstošajam tarifam maršrutā Liona–Amsterdama, ja vien šo maršrutu neapkalpo konkurētspējīgs gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniedzējs.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

17 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 14. maijā, prasītāja cēla šo prasību.

18 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 24. septembrī, Francijas Republika lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam. 2004. gada 9. novembrī prasītāja lūdza, lai atsevišķa informācija, kas pēc tās uzskata attiecas uz tās komercnoslēpumiem, tiktu izskatīta konfidenciāli. Ar 2004. gada 17. decembra rīkojumu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs atļāva Francijas Republikai iestāties lietā. Persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu procesuālo rakstu un pārējie lietas dalībnieki par to iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos.

19 Tā kā persona, kas iestājusies lietā, neizvirzīja iebildumus pret to, ka tiek ievērota konfidencialitāte, tai tika nosūtīta procesuālā raksta nekonfidenciālā versija, kā tas jau sākotnēji bija paredzēts iepriekš minētajā 2004. gada 17. decembra rīkojumā.

20 Ar 2005. gada 26. oktobra vēstuli persona, kas iestājusies lietā, informēja Pirmās instances tiesas kanceleju, ka tā neplāno piedalīties tiesas sēdē.

21 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2005. gada 23. novembra tiesas sēdē.

22 Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

23 Komisijas un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par lūgumu veikt pierādījumu savākšanas pasākumus

24 Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2005. gada 3. oktobrī, prasītāja lūdz veikt pierādījumu savākšanas pasākumus ar mērķi likt Komisijai iesniegt, pirmkārt, visas atbildes, kas saņemtas uz tās 2003. gada 23. decembra informācijas pieprasījumu, kā arī visus dokumentus, kurus tai iesniegušas aviosabiedrības Meridiana, Virgin Express un Volare, un, otrkārt, visus tās darba dokumentus attiecībā uz ierosinātajām saistībām, kā arī visu saraksti saistībā ar šo pēdējo minēto aviosabiedrību vēstuļu apmaiņu ar koncentrācijas pusēm.

25 Pirmās instances tiesa uzskata, ka šis lūgums ir iesniegts pierādījumu iesniegšanas ietvaros. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 1. punktu replikā un atbildē uz repliku lietas dalībnieki var piedāvāt papildu pierādījumus, tomēr lietas dalībniekiem ir jāmotivē kavēšanās pierādījumu iesniegšanā.

26 Šajā lietā ir jānorāda, ka prasītāja ir lūgusi veikt pierādījumu savākšanas pasākumus gandrīz 11 mēnešus pēc sava prasības pieteikuma iesniegšanas, nepaskaidrojot šādas kavēšanās iemeslus. Līdz ar to prasītāja tiesas sēdē tika lūgta paskaidrot iemeslus, kas, pēc tās domām, var pamatot tās lūguma novēloto iesniegšanu. Šajā kontekstā prasītāja paskaidroja, ka šī novēlošanās ir izskaidrojama ar to, ka tā sākotnēji bija paredzējusi celt prasību par Komisijas lēmumu, ar kuru tā bija atteikusi prasītajai piekļuvi dokumentiem, kurus tā bija vēlējusies saņemt. Kaut arī šīs šaubas attiecībā uz iesniedzamās prasības veidu var izskaidrot, kāpēc prasītāja neiesniedza savu lūgumu uzreiz pēc šī atteikuma saņemšanas, tas nevar pamatot to, ka prasītāja gaidīja vairākus mēnešus pirms turpmāku darbību veikšanas.

27 Papildus tam un neatkarīgi no šī lūguma novēlotā rakstura Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas dalībnieku procesuālajos dokumentos un mutvārdu paskaidrojumos esošā informācija ir pietiekama, lai pieņemtu nolēmumu šajā lietā. Līdz ar to lūgums par pierādījumu savākšanas pasākumu veikšanu ir noraidāms.

Par pieņemamību

1. Lietas dalībnieku argumenti

28 Prasītāja apgalvo, ka to tieši un individuāli ir skāris apstrīdētais lēmums. Tiktāl, ciktāl prasītāja darbojas tajos tirgos, kuros darbosies apvienojusies vienība, tā uzskata, ka to ir tieši skāris apstrīdētais lēmums. Prasītāja uzskata, ka tā ir individuāli skarta arī tāpēc, ka ir viena no galvenajām Air France un KLM konkurentēm dažādos maršrutos un ir uzskatāma arī par Air France potenciālo konkurenti citos maršrutos Francijā, tai skaitā tajos, kuru galamērķis un izlidošanas vieta ir CDG un Orly lidosta. Papildus tam prasītāja uzsver, ka tai ir bijusi aktīva loma administratīvajā procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kas ir līdzdalība, kas, ņemot vērā judikatūru, individualizē to analogā veidā kā minētā lēmuma adresātus (Pirmās instances tiesas 1994. gada 19. maija spriedums lietā T‑2/93 Air France/Komisija, Recueil, II‑323. lpp., 44. punkts).

29 Komisija apstrīd šīs prasības pieņemamību, jo prasītājai nav ieinteresētības tajos maršrutos, ko skar koncentrācija.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

Par tiesībām celt prasību

30 Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli.

31 Šajā gadījumā prasītāja nav koncentrācijas puse un līdz ar to tā nav apstrīdētā lēmuma adresāte. Tādēļ ir jāpārbauda, vai prasītāja ir tieši un individuāli skarta ar šo lēmumu.

32 Šajā lietā sakarā ar to, ka tas atļauj tūlītēju koncentrācijas īstenošanu, apstrīdētais lēmums varēja tūlītēji izmainīt attiecīgajos tirgos pastāvošo stāvokli. Tā kā koncentrācijas pušu vēlme pieļaut šādas izmaiņas netika apstrīdēta, attiecīgajā tirgū vai tirgos iesaistītie saimnieciskās darbības subjekti apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī varēja būt droši, ka notiks tūlītējas vai ātras tirgus stāvokļa izmaiņas (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 24. marta spriedumu lietā T‑3/93 Air France/Komisija, Recueil, II‑121. lpp., 80. punkts). No tā izriet, ka prasītāja ir tieši skarta ar apstrīdēto lēmumu.

33 Tādējādi ir jāizvērtē, vai prasītāja ir arī individuāli skarta ar apstrīdēto lēmumu.

34 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru subjektus, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartiem tikai tad, ja šis lēmums tos ietekmē dažu tiem specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tos raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ tos individuāli izceļ analogi adresātam (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann/Komisija, Recueil, 197., 223. lpp., un 2000. gada 23. maija spriedums lietā C‑106/98 P Comité d’entreprise de la Société française de production u.c./Komisija, Recueil, I‑3659. lpp., 39. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 27. aprīļa spriedums lietā T‑435/93 ASPEC u.c./Komisija, Recueil, II‑1281. lpp., 62. punkts).

35 Tāda lēmuma gadījumā, ar kuru tiek konstatēta koncentrācijas darījuma saderība ar kopējo tirgu un kas attiecas uz trešo uzņēmumu, tas, vai tas ir individuāli skarts, ir jānosaka, ņemot vērā, no vienas puses, tā piedalīšanos administratīvajā procedūrā, un, no otras puses, vai tā stāvoklis tirgū ir ietekmēts. Lai gan ar vienkāršu piedalīšanos procedūrā nepietiek, lai konstatētu, ka prasītāja ir individuāli skarta ar lēmumu, it īpaši koncentrāciju jomā, kuru rūpīgā pārbaude prasa regulāru sazināšanos ar daudziem uzņēmumiem, no tā tomēr izriet, ka aktīva piedalīšanās administratīvajā procedūrā ir faktors, kas regulāri tiek ņemts vērā judikatūrā konkurences jomā, tai skaitā specifiskākā jomā – koncentrāciju kontrolē, lai savienojumā ar citiem īpašiem apstākļiem konstatētu, ka prasība ir pieņemama (šajā sakarā skat. Tiesas 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 169/84 Cofaz u.c./Komisija, Recueil, 391. lpp., 24. un 25. punkts, un 1998. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑68/94 un C‑30/95 Francija u.c./Komisija, sauktu arī par “Kali & Salz” lietu, Recueil, I‑1375. lpp., 54.–56. punkts; iepriekš 28. punktā minēto Pirmās instances tiesas 1994. gada 19. maija spriedumu lietā Air France/Komisija, 44.–46. punkts, un 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā T‑114/02 BaByliss/Komisija, Recueil, II‑1279. lpp., 95. punkts).

36 Pirmkārt, attiecībā uz piedalīšanos administratīvajā procedūrā ir jāatzīmē, ka prasītāja bija aktīvi piedalījusies šajā procedūrā, proti, 2004. gada 14. janvārī atbildot uz Komisijas 2003. gada 23. decembra informācijas pieprasījumu un 2004. gada 30. janvārī iesniedzot savus apsvērumus par Air France ierosinātajām saistībām. Turklāt prasītāja 2004. gada 30. janvārī kopā ar Komisiju piedalījās telefonkonferencē par ierosinātajām saistībām un 2004. gada 4. februārī sniedza atbildes uz jautājumiem saistībā ar koncentrācijas pušu ierosinātajām saistībām, kuras tai bija nosūtījusi Komisija.

37 Otrkārt, attiecībā uz prasītājas tirgus stāvokļa ietekmēšanu no prasītājas iesniegtajiem dokumentiem, kurus Komisija nav apstrīdējusi, izriet, ka prasītāja ir viena no galvenajām Air France konkurentēm Francijā un dažādos tiešajos savienojumos, tādos kā Parīze–Marseļa, Parīze–Nica, Parīze–Londona, un KLM konkurente dažādos tiešajos savienojumos, tādos kā Amsterdama–Edinburga, Amsterdama–Londona un Amsterdama–Nica. Papildus tam prasītāja darbojas vienā no tirgiem, kurā darbojas arī koncentrācijas puses, t.i., maršrutā Amsterdama–Nica.

38 Līdz ar to prasītāju individuāli skar apstrīdētais lēmums.

39 Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāja ir tieši un individuāli skarta ar apstrīdēto lēmumu un tādēļ tai ir tiesības celt prasību pret šo lēmumu.

Par interesi celt prasību

40 Attiecībā uz prasītājas interesi celt prasību ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība par tiesību akta atcelšanu, ko ir iesniegusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šī persona ir ieinteresēta apstrīdētā lēmuma atcelšanā (Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑480/93 un T‑483/93 Antillean Rice Mills u.c./Komisija, Recueil, II‑2305. lpp., 59. punkts; 1999. gada 25. marta spriedums lietā T‑102/96 Gencor/Komisija, Recueil, II‑753. lpp., 40. punkts, un 2002. gada 30. janvāra spriedums lietā T‑212/00 Nuove Industrie Molisane/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 33. punkts). Šai interesei jābūt pastāvošai un faktiskai (Pirmās instances tiesas 1992. gada 17. septembra spriedums lietā T‑138/89 NBV un NVB/Komisija, Recueil, II‑2181. lpp., 33. punkts), un tā tiek novērtēta dienā, kad prasība tiek celta (Tiesas 1963. gada 16. decembra spriedums lietā 14/63 Forges de Clabecq/Augstā iestāde, Recueil, 719., 748. lpp., un Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedums lietā T‑159/98 Torre u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑83. un II‑395. lpp., 28. punkts). Interese iesniegt prasību pastāv tikai tad, ja prasības rezultātā var rasties priekšrocības tam lietas dalībniekam, kurš cēlis prasību (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 28. septembra spriedumu lietā T‑310/00 MCI/Komisija, Krājums, II‑3253. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

41 Šajā gadījumā prasītājai dienā, kad tā iesniedza savu prasību, bija pastāvoša un faktiska interese panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo šis lēmums atļauj, ar zināmiem nosacījumiem, veikt koncentrācijas darījumu, ko īsteno divi tās konkurenti un kas var ietekmēt prasītājas komerciālo stāvokli. Līdz ar to prasītājas interese iesniegt prasību par apstrīdēto lēmumu nav apstrīdama. Šo secinājumu nevar apstrīdēt arī Komisijas izvirzītais intereses celt prasību trūkums attiecībā uz trešo un piekto prasības pamatu. Būtībā, pat pieņemot, ka nepieņemamības jēdziens intereses celt prasību trūkuma dēļ varētu tikt piemērots autonomā veidā tikai vienam prasības pamatam, šajā gadījumā trešais un piektais prasības pamats ietver kritiku, kas attiecas uz dažādiem Komisijas argumentācijas elementiem, kā rezultātā tā pieņēma apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, kas ir prasītājas iebildumu priekšmets.

42 No iepriekš minētā izriet, ka šī prasība ir pieņemama.

Par lietas būtību

43 Prasītāja izvirza piecus prasības pamatus savas prasības par tiesību akta atcelšanu atbalstam. Ar pirmo prasības pamatu prasītāja kritizē Komisiju par to, ka tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, neizanalizējot apvienojušās vienības dominējošā stāvokļa nostiprināšanos tajos maršrutos, kuros nepastāv tieša vai netieša pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām. Ar otro prasības pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, neizanalizējot iespējamo apvienojušās vienības dominējošā stāvokļa nostiprināšanos lidostu pakalpojumu iegādes tirgū. Savā trešajā prasības pamatā prasītāja uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka CDG un Orly lidostas ir savstarpēji aizvietojamas. Savā ceturtajā prasības pamatā prasītāja norāda, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo nav ņēmusi vērā nākotnē paredzamo konkurences stāvokli gadījumā, ja koncentrācija netiks īstenota. Visbeidzot, ar savu piekto prasības pamatu prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo saistības nav pietiekamas, lai izkliedētu Komisijas nopietnās šaubas par koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu.

44 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesai, pārbaudot ekonomiski sarežģītu novērtējumu, ko Komisija veikusi tās Regulā Nr. 4064/89 paredzētās rīcības brīvības ietvaros, ir jāaprobežojas ar pārbaudi attiecībā uz to, vai ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojuma sniegšanu, vai izmantotie fakti ir patiesi, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā T‑342/00 Petrolessence un SG2R/Komisija, Recueil, II‑1161. lpp., 101. punkts, kā arī 2005. gada 21. septembra spriedumu lietā T‑87/05 EDP/Komisija, Krājums, II‑3745. lpp., 151. punkts).

45 Atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 2. panta 3. punktam koncentrācija, kas rada vai nostiprina dominējošo stāvokli, kā rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence, ir jāatzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Turklāt tieši pretēji – Komisijas pienākums ir atzīt paziņoto koncentrāciju, kas ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, par saderīgu ar kopējo tirgu, ja abi šajos noteikumos paredzētie nosacījumi nav izpildīti. Ja netiek radīts vai nostiprināts dominējošs stāvoklis, darbība ir atļaujama un nav jāizvērtē šīs darbības ietekme uz efektīvu konkurenci (iepriekš 28. punktā minētais spriedums lietā Air France/Komisija, 79. punkts).

46 Prasītājas izvirzītie pieci prasības pamati ir jāizskata, ņemot vērā šos apsvērumus.

1. Par pirmo prasības pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā sakarā ar to, ka nav izvērtēta apvienojušās vienības dominējošā stāvokļa nostiprināšanās tajos maršrutos, kuros nepastāv pārklāšanās starp Air France un KLM darbībām

Lietas dalībnieku argumenti

47 Attiecībā uz pasažieru pārvadāšanu regulārajos lidojumu maršrutos – prasītāja norāda, ka Komisija ir definējusi konkrēto produktu tirgu, pamatojoties uz ceļojuma uzsākšanas vietas un galamērķa vietas kopumu (turpmāk tekstā – “O & D pieeja”), kur jebkuras kombinācijas no pieprasījuma viedokļa ir uzskatāmas par atsevišķu tirgu. Prasītāja savukārt uzskata, ka Komisijai bija jānovērtē “atpūtas ceļojumu, izmantojot lidmašīnu,” piedāvājums, pamatojoties uz plašāku bāzi nekā segments, ko nosedz dažu pilsētu kopums, “vispārējā atpūtas ceļojumu/brīvdienu tirgus” kontekstā.

48 Papildus tam prasītāja uzskata, ka Komisijai bija jāizvērtē, vai koncentrācija izraisīja risku radīt vai nostiprināt dominējošo stāvokli jebkurā Eiropas Savienības tirgū. Tādēļ Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nepārbaudot koncentrācijas ietekmi uz maršrutiem, kuros nepastāv pārklāšanās starp Air France un KLM darbībām. Prasītāja tai skaitā pārmet Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi, vai no koncentrācijas izrietošās papildu priekšrocības, kā arī Air France tīkla un nozīmības palielināšanās starptautiskā līmenī varēja nostiprināt tās stāvokli minētajos maršrutos. Tāpat prasītāja uzskata, ka Komisija ir atkāpusies no savas prakses attiecībā uz dominējošā stāvokļa nostiprināšanas novērtējumu, kā to atspoguļo vairāki lēmumi, kas pieņemti Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punkta ietvaros, kuros tā ir ņēmusi vērā paziņoto koncentrāciju plašāku ietekmi uz saistītajiem tirgiem, kas izriet ārpus tiešās pārklāšanās zonas [šajā sakarā it īpaši skat. Komisijas 2001. gada 3. jūlija Lēmumu 2004/134/EK, ar ko koncentrācija atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līgumu (lieta COMP/M.2220 – General Electric/Honeywell) (OV 2004, L 48, 1. lpp.)].

49 Acīmredzamo kļūdu vērtējumā, kas radās, neveicot šo apvienojušās vienības dominējošā stāvokļa nostiprināšanās novērtējumu, pastiprina fakts, ka Komisija saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu bija atzinusi priekšrocības, ko patērētājiem piedāvā kopuzņēmumi vai citi sadarbības nolīgumi starp aviosabiedrībām. Šajā gadījumā prasītāja uzskata, ka aviosabiedrībai vai aliansei piešķirtā iespēja piedāvāt konkurētspējīgas priekšrocības, tādas kā labāki savienojumi, zemāki tarifi, kā arī jauni maršruti, var ietekmēt patērētājus attiecībā uz aviosabiedrības vai alianses izvēli. Tomēr Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka šīs priekšrocības ir labvēlīgas konkurencei, nevis nostiprina dominējošo stāvokli.

50 Kā piemēru saistībā ar savienojumu pieaugumu prasītāja norāda, ka pasažieriem, kas vēlas ceļot no Biaricas uz Amsterdamu, nav pieejams tiešs savienojums un tiem ir jāveic pārsēšanās pēc savas izvēles Klermonferānas [Clermont‑Ferrand], Lionas, Parīzes vai Nicas lidostās. Līdz ar to, pēc prasītājas domām, koncentrācija nostiprinās Air France stāvokli Biaricas–Amsterdamas tirgū. Pasažieri, kas vēlas ceļot no Biaricas uz Amsterdamu, visdrīzāk izmantos Air France, jo koncentrācija ļaus palielināt savienojumu skaitu starp šīm četrām lidostām un Amsterdamu. Līdzīgu argumentāciju var piemērot maršrutam Bresta–Amsterdama, kurā koncentrācijas rezultātā radies savienojumu pieaugums nostiprina Air France stāvokli.

51 Komisija uzskata, ka šajā gadījumā pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu tirgus bija jādefinē, izmantojot O & D pieeju. Komisija šajā sakarā norāda, ka prasītāja nav precizējusi nedz to, ko tā saprot ar “atpūtas ceļojumiem, izmantojot lidmašīnu”, nedz arī to, ko tā saprot ar “vispārējo atpūtas/brīvdienu tirgu”, tādējādi skaidri nenorādot kāda ir pieeja, kuras mērķis ir plašāk definēt tirgu.

52 Runājot par ietekmi uz maršrutiem, kuros nepastāv pārklāšanās, Komisija uzskata, ka prasītāja nevar tikai norādīt, ka Komisijai bija jāpārbauda šie maršruti, neprecizējot, par kādiem maršrutiem ir runa šajā gadījumā. Papildus tam nedz koncentrācijas puses, nedz trešās personas, ar kurām notika apspriešanās administratīvās procedūras laikā, nav likušas noprast, ka koncentrācijas rezultātā varētu rasties pret konkurenci vērsta ietekme uz maršrutiem, kuros nepastāv pārklāšanās, izņemot tos, kur Air France vai KLM ir potenciālie konkurenti. Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu par maršrutu Biarica–Amsterdama Komisija uzskata, ka šis maršruts ir atsevišķs tirgus un ka tā novērtējums ir jābalsta, no vienas puses, uz potenciālo konkurenci tiešo lidojumu starp Biaricu un Amsterdamu formā un, no otras puses, uz pastāvošo vai potenciālo konkurenci netiešajos maršrutos starp šiem galamērķiem. Tomēr no šīs analīzes izriet, ka koncentrācija neierobežos konkurenci, un līdzīgs secinājums attiecas arī uz maršrutu Bresta–Amsterdama. Līdz ar to pirmais prasības pamats esot pilnīgi nepamatots.

53 Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka Komisija ir pareizi definējusi attiecīgo tirgu un ka prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisija nav izvērtējusi koncentrācijas ietekmi uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās, ir nepamatots.

Pirmās instances tiesas vērtējums

54 Šis prasības pamats sastāv no divām daļām. Pirmkārt, prasītāja norāda, ka Komisija nav novērtējusi koncentrācijas ietekmi uz konkurenci “atpūtas ceļojumu, izmantojot lidmašīnu”, tirgū. Otrkārt, prasītāja atzīmē, ka Komisija nav novērtējusi koncentrācijas ietekmi uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās.

55 Lai novērtētu, vai paredzētā koncentrācija nerada vai nenostiprina dominējošo stāvokli, Komisijai vispirms ir jādefinē attiecīgais tirgus (Tiesas 1973. gada 21. februāra spriedums lietā 6/72 Europemballage un Continetal Can/Komisija, Recueil, 215. lpp., 32. punkts, un Pirmās instances tiesas 1991. gada 12. decembra spriedums lietā T‑30/89 Hilti/Komisija, Recueil, II‑1439. lpp., 46. un 64. punkts).

56 Šajā gadījumā, lai definētu konkrēto produktu tirgu, Komisija ir izmantojusi analīzi, kas saistīta ar pieprasījuma savstarpējo aizvietojamību. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka attiecībā uz pasažieru gaisa pārvadāšanas pakalpojumiem produktu tirgus, pēc Komisijas domām, ir nosakāms, izmantojot O & D pieeju. Saskaņā ar šo pieeju katrs maršruts starp ceļojuma uzsākšanas vietu un galamērķi ir uzskatāms par atsevišķu tirgu. Lai noteiktu, vai ceļojuma uzsākšanas vietas un galamērķa vietas kombinācija ir attiecīgais produktu tirgus, Komisija apstrīdētā lēmuma 9. apsvērumā pamatoti bija pārbaudījusi dažādās klientiem piedāvātās transporta iespējas starp šiem diviem punktiem (šajā sakarā skat. Tiesas 1989. gada 11. aprīļa spriedumu lietā 66/86 Ahmed Saeed Flugreisen u.c., Recueil, 803. lpp., 39.–41. punkts, un iepriekš 28. punktā minēto 1994. gada 19. maija spriedumu lietā Air France/Komisija, 84. punkts).

57 Pirmās instances tiesa tiesas sēdes laikā aicināja prasītāju izskaidrot tās nostāju attiecībā uz tirgus definīciju, lai tā norādītu, vai tā grasās apstrīdēt Komisijas izmantoto tirgus definīciju vai nē. Prasītāja atbildēja noliedzoši, paskaidrojot, ka tā negrasās apstrīdēt izmantotās O & D pieejas pamatotību, bet vēlas norādīt uz faktu, ka, pēc tās domām, Komisijai bija jāattiecina savs ietekmes uz konkurenci novērtējums arī uz citiem attiecīgajiem tirgiem, kas bija jādefinē citādāk.

– Par koncentrācijas ietekmes uz atpūtas braucienu, izmantojot lidmašīnu, tirgu neizvērtēšanu

58 Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets, kā arī īss to tiesību normu izklāsts, ar kurām tiek pamatots pieteikums. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesai lemt par prasību, attiecīgajā gadījumā bez citas papildu informācijas. Lai garantētu tiesisko drošību un pareizu tiesvedības norisi, prasības pieņemamībai ir nepieciešams, ka būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem tā ir balstīta, kaut kopsavilkuma veidā, bet saskanīgi un saprotami izrietētu no paša prasības pieteikuma teksta (skat. Pirmās instances tiesas 1993. gada 28. aprīļa rīkojumu lietā T‑85/92 De Hoe/Komisija, Recueil, II‑523. lpp., 20. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā T‑113/96 Duboiset Fils/Padome un Komisija, Recueil, II‑125. lpp., 29. punkts).

59 Šajā gadījumā, neskaitot norādi par koncentrācijas novērtējuma neesamību attiecībā uz “atpūtas ceļojumu, izmantojot lidmašīnu”, tirgu, kas ir tirgus, kuru prasītāja savos rakstveida apsvērumos nav skaidri definējusi, prasītāja neizvirza nevienu argumentu sava apgalvojuma pamatojumam. Prasītāja vienīgi apstiprina, ka noteiktiem pasažieriem, kas vēlas doties atpūtas ceļojumā, dažādie ceļojuma galamērķi ir savstarpēji aizvietojami. Tomēr prasītāja nav aprakstījusi šī tirgus raksturiezīmes. Tā kā nepastāv precīzākas tā tirgus definīcijas, kurš, pēc prasītājas domām, pastāv, Pirmās instances tiesai nav iespējams novērtēt, vai Komisijai tā bija jāizskata.

60 Līdz ar to ir jāsecina, ka Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās prasības šajā gadījumā nav izpildītas.

61 Katrā ziņā Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, kādēļ tirgus definīcija, kas balstīta uz O & D pieeju un kas lielā mērā ietver maršrutus saistībā ar “atpūtas ceļojumiem, izmantojot lidmašīnu”, neļauj novērtēt visas konkurences problēmas, kuras varētu radīt koncentrācija.

62 Tādējādi šī prasības pamata pirmā daļa ir nepieņemama.

– Par koncentrācijas ietekmes neizvērtēšanu attiecībā uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās

63 Ir jāatceras, ka Komisijai tostarp saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 2. pantu ir jāpārbauda ietekme uz konkurenci tirgos, attiecībā uz kuriem pastāv risks, ka tiks radīts vai nostiprināts dominējošais stāvoklis, kā rezultātā būtiski tiktu traucēta konkurence. Nevar izslēgt iespēju, ka koncentrācija var radīt šādu ietekmi uz tiem tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām.

64 Lai arī Komisijas veiktā konkurences analīze daļēji vadās no trešo personu, ar kurām notika apspriešanās administratīvās procedūras laikā, izvirzītajiem problēmjautājumiem, tai ir jāidentificē koncentrācijas radītās konkurences problēmas visos tirgos, kurus tā varētu ietekmēt, pat tad, ja nepastāv tiešas trešo personu sniegtas norādes, bet pastāv nopietni pierādījumi.

65 Tomēr, ja tiek apgalvots, ka Komisija nav ņēmusi vērā iespējamo konkurences problēmu tirgos, kuros nepastāv nekāda pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām, prasītājai ir jāsniedz pārliecinoši pierādījumi, lai pierādītu konkurences problēmas pastāvēšanu, kuru tās ietekmes dēļ Komisijai būtu bijis jāizskata.

66 Lai izpildītu šo prasību, prasītājai ir jāidentificē attiecīgie tirgi, jāapraksta konkurences situācija, kāda pastāvētu koncentrācijas neesamības gadījumā, un jānorāda, kāda būtu koncentrācijas iespējamā ietekme, ņemot vērā konkurences situāciju šajos tirgos.

67 Šajā gadījumā prasītāja, nepamatojot savu argumentāciju, ir vienīgi apgalvojusi, ka Komisija ir kļūdaini aprobežojusi savu konkurences ietekmes novērtējumu ar tirgiem, kuros pastāvēja tieša vai netieša pārklāšanās starp koncentrācijas pušu darbībām. Prasītāja ir vienīgi uzsvērusi, ka Air France ir monopols 27 no 42 iekšzemes savienojumiem, kas iziet no Parīzes, ka tai ir 61,8 % no kopējās jaudas attiecībā uz savienojumiem, kas iziet no Francijas, un ka tai ir 53 % no kopējām Orly lidostā pieejamajām laika nišām, kā arī 74 % no tām laika nišām, kas pieejamas CDG lidostā.

68 Šīs skaitliskās norādes tomēr nav pietiekamas, lai atzītu, ka prasītājas izvirzītais apgalvojums attiecībā uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās, ir pamatots, jo prasītāja nav tos skaidri identificējusi.

69 Saistībā ar prasītājas norādītajiem piemēriem attiecībā uz pasažieriem, kas vēlas ceļot no Brestas vai Biaricas uz Amsterdamu un kas visdrīzāk izvēlētos Air France sakarā ar savienojumu skaita palielināšanos koncentrācijas rezultātā, prasītājas pierādījumi aprobežojas tikai ar šī secinājuma izvirzīšanu, kas nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Tāpat, un kā to norāda Komisija, tirgus novērtējumā ir jāņem vērā, no vienas puses, potenciālā konkurence tiešajos lidojumos starp Biaricu vai Brestu un Amsterdamu un, no otras puses, pastāvošā vai potenciālā konkurence netiešajos lidojumos starp šīm pašām pilsētām. Pēc Komisijas domām, nekas nepierāda, ka Air France un KLM būtu potenciālie konkurenti maršrutā Biarica–Amsterdama attiecībā uz tiešajiem lidojumiem, nedz arī ka KLM varētu kvalificēt kā Air France potenciālo konkurentu netiešajos lidojumos starp šīm pilsētām.

70 Papildus tam, runājot par maršrutu Bresta–Amsterdama, Komisija ir uzsvērusi, un to, ka nepastāvēja neviens tiešs lidojums, šajā jautājumā nav apstrīdējusi arī prasītāja, jo pasažieriem bija jāveic pārsēšanās Lionā, Marseļā, Nicā vai Parīzē. Šajā sakarā ir jāatceras, ka apstrīdētajā lēmumā bija atzīts, ka tirgi Liona–Amsterdama, Marseļa–Amsterdama un Parīze–Amsterdama radīja konkurences problēmas, jo tika piedāvātas saistības, lai šīs problēmas novērstu. Attiecībā uz tirgu Nica–Amsterdama, kas skar tikai maznozīmīgu pasažieru skaitu, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka KLM un tās meitas sabiedrība Basiq Air konkurē ar prasītāju, kurai šajā maršrutā ir nozīmīga tirgus daļa. Air France savukārt nodrošina tikai pakalpojumu, kurā jāveic pārsēšanās, un tās tirgus daļa šajā maršrutā ir mazāka par 1 % (apstrīdētā lēmuma 79. apsvērums). Līdz ar to Komisija secināja, ka šis maršruts nerada konkurences problēmas.

71 Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītāja nav iesniegusi nekādas norādes, kas varētu pierādīt, ka šajos secinājumos ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.

72 Visbeidzot, tas, ka Komisija saskaņā ar EKL 81. panta 1. un 3. punktu bija atzinusi priekšrocības, ko kopuzņēmumi vai sadarbības nolīgumi starp aviosabiedrībām piedāvā patērētājiem, nevar pierādīt acīmredzamas kļūdas vērtējumā pastāvēšanu. Koncentrācijas darījums tāpat kā nolīgums starp konkurentiem, kas ir atbrīvots saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, var radīt konkurences priekšrocības, kas var nākt par labu patērētājiem. Šajā sakarā ir jāatceras, ka koncentrāciju kontrole nav balstīta uz šādu priekšrocību aizliegumu, bet gan uz vēlmi izvairīties no dominējošā stāvokļa radīšanas vai nostiprināšanas, kā rezultātā kopējā tirgū tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence. Iespēja koncentrācijas rezultātā piedāvāt pasažieriem pakalpojumus par izdevīgāku cenu tikai ierobežotā skaitā gadījumu var būt iespējams norādījums par dominējošā stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanos, piemēram, gadījumā, kad apvienotajai vienībai ir nodoms vai iespējas piemērot “plēsonīgas” cenas.

73 Tā kā prasītāja šajā gadījumā nav konkrēti pierādījusi, ka apvienojusies vienība varētu piedāvāt pasažieriem pievilcīgas konkurences priekšrocības citos tirgos, kurus tā turklāt nav arī definējusi, dominējošā stāvokļa radīšana vai nostiprināšana un ar to saistītais konkurences apdraudējums, kas sakarā ar to radīsies minētajos tirgos, nav pierādīti.

74 Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītāja nav tiesībās paredzētajā apmērā pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, neattiecinot savu vērtējumu arī uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās.

75 No tā izriet, ka šī prasības pamata otrā daļa ir noraidāma, tāpat kā viss pirmais prasības pamats tā kopumā.

2. Par otro prasības pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā sakarā ar to, ka nav novērtēta apvienojušās vienības dominējošā stāvokļa nostiprināšanās lidostas pakalpojumu iegādes tirgū

Lietas dalībnieku argumenti

76 Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā, ka Air France un KLM ir lidostas pakalpojumu izmantotāji, lai gan tās lēmumu pieņemšanas praksē tiek novērtēta koncentrācijas ietekme uz iegādes tirgiem [Komisijas 1996. gada 20. novembra Lēmums 97/277/EK, ar ko koncentrācija atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu (lieta IV/M.784 – Kesko/Tuko (OV 1997, L 110, 53. lpp.); Komisijas 1997. gada 30. jūlija Lēmums 97/816/EK, ar ko koncentrācija atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līguma darbību (lieta IV/M.877 – Boeing/McDonnelDouglas) (OV L 336, 16. lpp.), un Komisijas 1999. gada 3. februāra lēmums procedūrā, kas uzsākta atbilstoši Regulai Nr. 4064/89 (lieta IV/M.1221 – Rewe/Meinl) (OV L 274, 1. lpp.)]. Šajā gadījumā sākotnējais tirgus ir ar lidostas infrastruktūru saistītais pakalpojumu tirgus, par kuru izmantošanu ir maksājama atlīdzība un kas ir saistīti ar skrejceļu izmantošanu un uzturēšanu, satiksmes ceļu un perona izmantošanu, kā arī civilo lidmašīnu pietuvošanās koordinēšanu [Komisijas 2000. gada 26. jūlija Lēmums 2000/521/EK attiecībā uz EK līguma 86. panta 3. punkta piemērošanas procedūru (OV L 208, 36. lpp.)].

77 Prasītāja atzīmē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi, ka ir ņēmusi vērā konkurentu izvirzītos problēmjautājumus, it īpaši attiecībā uz dominējošā stāvokļa pastāvēšanu uz platformām (apstrīdētā lēmuma 161. apsvērums). Tādējādi Komisija pieprasīja, lai tiktu pieņemtas noteiktas saistības ar mērķi novērst Air France dominējošo stāvokli uz tās platformas Parīzē. Tā darot, Komisija esot netieši uzskatījusi, ka koncentrācija varētu nostiprināt Air France stāvokli CDG un Orly lidostās lidostas pakalpojumu iegādes tirgū.

78 Prasītāja norāda, ka CDG un Orly lidostās dominē Air France, papildus tam uzsverot, ka Aéroports de Paris (turpmāk tekstā – “AdP”), kas pārvalda šīs lidostas un piešķir laika nišas, un Air France ir publiski uzņēmumi. Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka par laika nišu noteikšanu atbildīgās organizācijas var tikt uzskatītas par tādām, kas veic saimniecisko darbību (Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑128/98 Aéroports de Paris/Komisija, Recueil, II‑3929. lpp., 121. punkts). Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka koncentrācija varēja radīt vai nostiprināt dominējošo stāvokli lidostas pakalpojumu iegādes tirgū, tādu kā Parīzē, kur dominē AdP.

79 Komisija atzīmē, ka prasītāja pirmo reizi tikai šīs prasības ietvaros ir izvirzījusi jautājumu par lidostas pakalpojumu iegādes tirgus pastāvēšanu, jo šis jautājums nekad nav bijis izvirzīts administratīvās procedūras laikā. Komisija turklāt atzīmē, ka prasītāja nav precizējusi, ko tā saprot ar “lidostas pakalpojumiem”, un ir tikai izvirzījusi argumentus attiecībā uz laika nišu piešķiršanu. Nekādā veidā nav norādīts uz lidostas pakalpojumiem to parastajā nozīmē, piemēram, ēdināšanas pakalpojumiem un uz zemes sniegtajiem pakalpojumiem. Komisija līdz ar to uzskata, ka nebija jāizskata šie pakalpojumi, uzsverot, ka nekas neliecināja par to, ka šo pakalpojumu iegādes tirgum būtu nepieciešama izmeklēšana.

80 Pirmkārt, Komisija norāda, ka ir vispārzināms, ka laika nišas ir neatņemama gaisa transporta pakalpojumu sniegšanas sastāvdaļa. Līdz ar to Komisija apgalvo, ka nebija nekāda iemesla uzskatīt šos pakalpojumus par atsevišķu darbību. Papildus tam, pēc Komisijas domām, laika nišu piešķiršana ir administratīva, nevis ekonomiska darbība, un līdz ar to AdP darbojas kā publiska iestāde un nevis kā uzņēmums. Turklāt koordinētu lidostu gadījumā par laika nišu piešķiršanu atbildīgā organizācija Francijā ir Association pour la coordination des horaires (COHOR) un nevis AdP, kā to apgalvo prasītāja. Bez tam nedz apvienojusies vienība, nedz kāds cits uzņēmums nevarētu iegūt tādu kontroli pār organizācijām, kas atbildīgas par laika nišu piešķiršanu, ko varētu uzskatīt par dominējošo stāvokli Regulas Nr. 4064/89 vai EKL 82. panta izpratnē.

81 Otrkārt, attiecībā uz pakalpojumiem, kas definēti kā tādi, kas attiecas uz piekļuvi lidostas infrastruktūrai, un par kuriem maksājama atlīdzība, Komisija uzskata, ka ar to vien nepietiek, ka prasītāja pierāda šāda tirgus pastāvēšanu, tai ir arī jāpierāda, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, neattiecinot savu izmeklēšanu arī uz šo tirgu.

Pirmās instances tiesas vērtējums

82 Šis prasības pamats sastāv no divām daļām. Pirmkārt, prasītāja norāda, ka Komisija nav izvērtējusi apvienojušās vienības stāvokļa lidostas pakalpojumu iegādes tirgū nostiprināšanos, ko tā definē kā tādu, kas sastāv no pakalpojumiem saistībā ar infrastruktūru, tādiem kā skrejceļu izmantošana un uzturēšana, satiksmes ceļu un perona izmantošana, kā arī civilo lidmašīnu pietuvošanās koordinēšana, par kuriem ir maksājama atlīdzība. Otrkārt, prasītāja norāda, ka Komisija nav pārbaudījusi komerciālo ietekmi, ko AdP varētu realizēt apvienojusies vienība.

83 Lietas dalībnieki tiesas sēdes laikā tika lūgti norādīt, vai šie pakalpojumi veido vienu vai vairākus attiecīgos tirgus, kas būtu nošķirami no tiem tirgiem, kas ir definēti saskaņā ar O & D pieeju. Komisija, kuru prasītāja šajā jautājumā neapstrīdēja, norādīja, ka šie pakalpojumi ietver vairākus attiecīgos tirgus, kas ir atšķirīgi no tiem, kas definēti saskaņā ar minēto pieeju.

– Par dominējošā stāvokļa nostiprināšanās lidostas pakalpojumu iegādes tirgū neņemšanu vērā

84 Šajā gadījumā prasītāja vienīgi apgalvo, ka pastāv atšķirīgs tirgus attiecībā uz pakalpojumiem, kas saistīti ar piekļuvi lidostas infrastruktūrai un par kuriem maksājama atlīdzība, un kurā apvienotajai vienībai ir paaugstināta pirktspēja, nesniedzot kaut niecīgākos pierādījumus par dominējošā stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanos, kas varētu ierobežot konkurenci šajā tirgū.

85 Prasītāja tiesas sēdes laikā tika lūgta norādīt, kādā veidā, pēc tās domām, koncentrācija izraisa dominējošā stāvokļa nostiprināšanos attiecīgajā tirgū, jo tās rakstveida apsvērumi šajā jautājumā bija nepilnīgi. Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītāja nevarēja iesniegt atbilstošu informāciju, kas varētu pierādīt šādu nostiprināšanos un līdz ar to – Komisijas šajā jautājumā pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

86 Pabeigtības nolūkos Pirmās instances tiesa norāda, ka apstrīdētā lēmuma 73. apsvērumā bija atzīts, ka koncentrācijas puses “salīdzinājumā ar to konkurentiem gūst labumu no saimniecības lieluma priekšrocībām šajās divās lidostās [..], kā arī lielākas cenu apspriešanas iespējas ar ārējiem piegādātājiem attiecībā uz inženiertehnisko aprīkojumu, uz zemes sniegtā atbalsta pakalpojumiem, lidostas aprīkojumu utt.”. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu no tā izriet, ka “apvienotajai vienībai būs ļoti spēcīgs stāvoklis šajā maršrutā starp tranzīta platformām”, kas ir Parīze un Amsterdama.

87 Līdz ar to Komisija ir atzinusi, ka koncentrācijas rezultātā tranzīta platformās var rasties ietekme uz konkurenci. Tas, ka Komisija uzskatīja, ka pastāv konkurences problēmas attiecībā uz komercdarbībām, ko koncentrācijas puses veic uz platformām, neveicot precīzu minēto tirgu analīzi, nevar tikt uzskatīts par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas var apšaubīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Būtībā šī secinājuma rezultātā Komisija akceptēja saistības, kuru afišētais mērķis bija mazināt iegūto nozīmīgumu vispārīgi ņemot un konkrēti attiecībā uz dominējošā stāvokļa atzīšanu uz apvienojušās vienības tranzīta platformām.

88 Līdz ar to šī prasības pamata pirmā daļa ir noraidāma.

– Par apvienojušās vienības ietekmes nostiprināšanos attiecībā pret AdP

89 Prasītāja uzskata, ka AdP, kas, pēc tās domām, tostarp ir atbildīgs par laika nišu piešķiršanu, varētu ietekmēt apvienojušās vienības dominējošais stāvoklis Parīzē.

90 Pirmkārt, attiecībā uz laika nišu piešķiršanu ir jāatceras, ka faktu rašanās brīdī to reglamentēja Padomes 1993. gada 18. janvāra Regula (EEK) Nr. 95/93 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz laika nišu piešķiršanu Kopienas lidostās (OV L 14, 1. lpp.). Minētās regulas 4. pants noteica:

“[..] Dalībvalsts nodrošina, ka koordinators izpilda savus pienākumus saskaņā ar šo regulu, darbojoties neatkarīgi [..]. Koordinators [..] darbojas neitrāli, nediskriminējoši un caurskatāmi [..], atbild par laika nišu piešķiršanu [.. un] kontrolē laika nišu izmantošanu [..]”.

91 No iepriekš minētā izriet, ka laika nišu piešķiršanu reglamentē tiesiskais regulējums, kas principā liedz par piešķiršanu atbildīgajai organizācijai sniegt priekšrocības apvienotajai vienībai, piešķirot tai vairāk laika nišu nekā tās konkurentiem. Šajā sakarā prasītāja un Komisija tiesas sēdē ir norādījušas, ka tās nav vēlējušās identificēt kompetento iestādi (AdP vai COHOR).

92 Tāpat ir jākonstatē, ka prasītāja nav sniegusi nekādu informāciju, kas varētu pierādīt, ka koncentrācijas puses šajā gadījumā var vienā vai otrā veidā ietekmēt minēto organizāciju.

93 Otrkārt, ir jānorāda, ka parasti tiek nošķirta AdP tikai un vienīgi administratīvā darbība, tāda kā uzraudzības pienākumi, un Parīzes lidostu apsaimniekošanas un izmantošanas darbība, kas tiek atlīdzināta no komercatlīdzības, kuras apmērs ir atkarīgs no sasniegtā apgrozījuma (iepriekš 78. punktā minētais spriedums lietā Aéroports de Paris/Komisija, 112. punkts). Tādējādi nevar apstrīdēt, ka AdP ir atbildīgs par divu veidu darbībām, kas pēc to rakstura ir atšķirīgas, no vienas puses, – par darbībām, kas tiek sauktas par “publiskajiem pakalpojumiem”, un, no otras puses, – par komerciālo darbību, kas vienmēr ir pakļauta konkurences noteikumiem. Līdz ar to fakts, ka Air France un AdP ir divi publiski uzņēmumi, nav uzskatāms par aizliegtas vienošanās prezumpciju, kā to, šķiet, apgalvo prasītāja.

94 Ņemot vērā iepriekš minēto, šī prasības pamata otrā daļa ir noraidāma, tāpat kā viss otrais prasības pamats tā kopumā.

3. Par trešo prasības pamatu attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar CDG un Orly lidostu savstarpējo aizvietojamību

Lietas dalībnieku argumenti

95 Prasītāja apstrīd Komisijas argumentāciju saistībā ar CDG un Orly lidostu savstarpējo aizvietojamību. Ņemot vērā šo lidostu atrašanās vietu, prasītāja norāda, ka saskaņā ar tās veiktajiem aprēķiniem CDG lidosta atrodas gandrīz divreiz tālāk no Parīzes centra nekā Orly lidosta (30 kilometri pret 18 kilometriem), jo Orly lidosta atrodas uz dienvidiem no Parīzes centra un CDG lidosta – uz ziemeļaustrumiem. Papildus tam prasītāja uzskata, ka sakarā ar to, ka Orly lidosta ir mazāka, laiks, kas vajadzīgs, lai izkāptu no lidmašīnas un nonāktu savienojuma punktos ar citiem transportlīdzekļiem, šajā lidostā ir zemāks nekā tas laiks, kas nepieciešams CDG lidostā. Līdz ar to Parīzes centrā ātrāk var nokļūt no Orly lidostas.

96 Prasītāja norāda, ka praksē lielākā daļa liela attāluma pārvadātāju, kas darbojas tīklā, ir koncentrējuši savu darbību CDG, bet Orly lidosta vairāk ir paredzēta neliela attāluma Eiropas un vietējai satiksmei. Prasītāja uzskata, ka CDG lidosta pārvalda ievērojamu lidojuma transfēru apjomu, kamēr Orly ir vecāka un tādēļ sliktāk aprīkota lidosta, lai varētu apkalpot šādu apjomu. Arī Air France ir koncentrējusi savus liela attāluma starpkontinentālos lidojumus CDG lidostā un izmanto Orly iekšzemes lidojumiem. Tādēļ būtu jāizlido no CDG, lai varētu iegūt piekļuvi starpkontinentālajiem lidojumiem, jo tur atrodas visi tīklā darbojošies pārvadātāji. Turklāt, tā kā lidostas nodevas CDG ir ievērojami augstākas nekā Orly lidostā, zemo izmaksu pārvadātājiem tādējādi ir izdevīgāk darboties no Orly lidostas. Prasītāja piebilst, ka arī pati Komisija ir atzinusi, ka liela daļa patērētāju neuzskata šīs lidostas par savstarpēji aizvietojamām (apstrīdētā lēmuma 28. apsvērums). Prasītāja uzskata, ka, kaut arī Komisija atzīst, ka lidostu savstarpējā aizvietojamība ir novērtējama gan no pieprasījuma viedokļa, gan no piedāvājuma viedokļa, tā tomēr nav novērtējusi situāciju, uzskatot lidostas par tiešiem pakalpojumu sniedzējiem aviosabiedrībām. Tādējādi Komisija neesot izdarījusi no tā izrietošo secinājumu, ka aviosabiedrībām kā lidostas pakalpojumu patērētājām ir dažādas vajadzības atkarībā no tā, vai tās darbojas tīklā kā Air France vai tās ir zemo izmaksu pārvadātāji.

97 Komisija atgādina, ka CDG un Orly lidostu savstarpējās aizvietojamības atzīšana ļauj potenciālajiem jaunienācējiem lūgt laika nišas vienā vai otrā no šīm lidostām (saistību paketes 1.3.9. punkts). Pastāvot šādiem apstākļiem, apstrīdētais secinājums nekādi nenodarot kaitējumu prasītājai, jo tai neesot leģitīmas intereses izvirzīt šo prasības pamatu, kurš tādējādi ir nepieņemams (iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā NBV un NVB/Komisija, 31. un turpmākie punkti).

98 Attiecībā uz šī prasības pamata būtību noteicošais elements, lai atzītu ģeogrāfisko aizvietojamību, neesot attālums, kas atdala abas lidostas no Parīzes centra, bet gan nepieciešamais laiks, lai tur nokļūtu. Pretēji prasītājas minētajam CDG lidosta pienācīgā veidā tiek nodrošināta ar sabiedrisko transportu, un abām lidostām ir vienādi labi nodrošināta satiksme ar Parīzes centru. Papildus tam Komisija neapstrīd prasītājas argumentus, saskaņā ar kuriem CDG galvenokārt tiek izmantota liela attāluma pārvadājumiem, kamēr Orly lidosta pārsvarā tiek izmantota neliela attāluma pārvadājumiem. Tomēr šie argumenti ir saistīti ar piedāvājumu, kas ir mazāk svarīgs kritērijs nekā pieprasījums, lai noteiktu, vai pastāv savstarpēja aizvietojamība.

Pirmās instances tiesas vērtējums

99 Kā Komisija ir norādījusi paziņojumā par tirgus definīciju, konkurence pakļauj uzņēmumus trim lieliem ierobežojumiem: savstarpējai aizvietojamībai no pieprasījuma viedokļa, piedāvājuma aizvietojamībai un potenciālai konkurencei. No ekonomiskā viedokļa konkrētā tirgus definēšanas nolūkos savstarpējā aizvietojamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais disciplīnas faktors attiecībā pret konkrētā produkta nodrošinātājiem, it īpaši saistībā ar to lēmumiem cenu noteikšanas jautājumos (13. punkts). Tādēļ aizvietojamība ir jāizvērtē ne tikai no piedāvājuma viedokļa, bet arī no pieprasījuma viedokļa, kas principā ir visefektīvākais izvērtēšanas kritērijs.

– Par abu lidostu atrašanās vietu

100 Kā norāda Komisija, noteicošais elements, lai novērtētu CDG un Orly lidostu savstarpējo ģeogrāfisko aizvietojamību no pieprasījuma viedokļa, ir nevis attālums, kas pastāv starp galveno izejas punktu un abām lidostām, bet gan laiks, kas nepieciešams, lai nokļūtu šajās lidostās no minētā punkta. Prasītāja nav sniegusi nekādu informāciju, kas ļautu pierādīt, ka šis kritērijs nav nozīmīga norāde par savstarpējās ģeogrāfiskās aizvietojamības pastāvēšanu.

101 Šajā gadījumā prasītāja nevar apstrīdēt faktu, ka nokļūšanai šajās divās lidostās nepieciešamais laiks ir līdzvērtīgs, jo tā pati ir norādījusi, ka ir vajadzīgas 30 minūtes (izmantojot RER B), lai nokļūtu CDG lidostā no Boulevard Saint‑Michel, un 30 minūtes, lai nokļūtu Orly lidostā (izmantojot RER B vai Orlyval līniju). Šajā kontekstā prasītājas arguments – saskaņā ar kuru laiks, kas nepieciešams, lai nonāktu Parīzes centrā no abām šīm lidostām, ir atšķirīgs, ņemot vērā laiku, kas nepieciešams, lai izkāptu no lidmašīnas un sasniegtu citus transportlīdzekļus – nav apstiprināts ar pierādījumiem.

102 Līdz ar to prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atzīstot, ka starp šīm divām lidostām pastāv savstarpēja aizvietojamība, ņemot vērā, ka patērētājam nav svarīgi, vai viņš izmanto lidojumam CDG vai Orly lidostu un nokļūst Parīzes centrā no vienas vai otras minētās lidostas.

– Par lidojumu veidu, kas tiek nodrošināts no šīm divām lidostām

103 Pirmkārt, attiecībā uz savstarpējo aizvietojamību no pieprasījuma viedokļa – Komisija bija secinājusi, ka pasažieriem, kas ceļo no viena konkrēta punkta uz otru, tai skaitā gan tādiem pasažieriem, kuriem ir svarīgs laika faktors, gan tādiem, kam tas nav svarīgs, CDG un Orly lidostas ir savstarpēji aizvietojamas, jo tās atrodas vienā un tajā pašā transporta zonā un tām ir salīdzināmas piekļuves iespējas (apstrīdētā lēmuma 29. apsvērums).

104 Ir jāatceras, ka, lai novērtētu divu lidostu savstarpējo aizvietojamību, Komisijai ir jāņem vērā viss pieprasījuma kopums, jo klientiem, kam nav svarīgs laika faktors, ir citas prasības, tāpēc ka tie ir elastīgāki. Tāpēc Komisija varēja atzīt, ka daudziem biznesa klientiem CDG un Orly lidostas nebija savstarpēji aizvietojamas, jo Orly lidosta piedāvā mazāku savienojumu skaitu (apstrīdētā lēmuma 28. apsvērums). Tādējādi, ņemot vērā īpašās biznesa klientu vēlmes, Komisija secināja, ka pastāv “apakštirgi” atkarībā no tā, vai pasažieriem ir vai nav svarīgs laika faktors. Tomēr šie apsvērumi, kas attiecas tikai uz atsevišķiem biznesa klientiem, kas pārstāv tikai vienu pieprasījuma daļu, nevar apstrīdēt secinājumu par savstarpējo aizvietojamību. No vienas puses, Komisija ir tieši atzinusi šīs pasažieru kategorijas īpašās prasības. No otras puses, prasītāja nav iesniegusi nekādu informāciju, kas varētu pierādīt, ka to pasažieru vēlmēm, kuriem ir svarīgs laika faktors un kas ir lielākā biznesa klientu daļa, būtu jābūt prioritārām pār citu klientu vēlmēm, kam laika faktors nav svarīgs un kas uzskata abas lidostas par savstarpēji aizvietojamām.

105 Saistībā ar prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisija nav uzskatījusi, ka aviosabiedrībām kā lidostu pakalpojumu klientiem un līdz ar to patērētājiem ir dažādas vajadzības atkarībā no tā, vai runa ir par aviosabiedrībām, kas darbojas tīklā, vai zemo izmaksu pārvadātājiem, kā rezultātā abas lidostas nevar uzskatīt par savstarpēji aizvietojamām, Pirmās instances tiesa konstatē, ka prasītāja nav iesniegusi pārliecinošu informāciju šīs nostājas izskaidrošanai.

106 No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja nav iesniegusi nekādu informāciju, kas varētu pierādīt, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka no pieprasījuma viedokļa abas Parīzes lidostas ir savstarpēji aizvietojamas.

107 Otrkārt, attiecībā uz piedāvājumu, ko patērētājiem vienā vai otrā no šīm lidostām nodrošina aviosabiedrības, ir jāatzīst, ka prasītājas argumentiem, kas, no vienas puses, attiecas uz lidojumu veidiem, ko lidostas piedāvā atkarībā no to infrastruktūras specifikas, un, no otras puses, – uz pašu šo lidostu raksturiezīmēm, kā jau tas iepriekš norādīts, ir mazāka nozīme.

108 Pirmās instances tiesa atzīmē, ka Komisija ir atzinusi prasītājas norādītās abu lidostu darbības īpatnības, jo tā ir konstatējusi, ka no piedāvājuma viedokļa lielākā daļa tīklā darbojošos pārvadātāju uzskatīja, ka abas lidostas ir savstarpēji aizvietojamas, pat ja tie ir koncentrējuši savu darbību CDG lidostā, kamēr Orly darbojošās aviosabiedrības galvenokārt darbojas iekšzemes pārvadājumu jomā. Dažām aviosabiedrībām abas lidostas varētu nebūt savstarpēji aizvietojamas atkarībā no to apkalpotajiem tirgiem (tranzīta pārvadājumi vai pārvadājumi no viena punkta uz otru, iekšējie vai starptautiskie pārvadājumi) un izmaksām (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 28. apsvērumu). Tādējādi apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts, ka savstarpējo aizvietojamību var novērtēt citādāk, it īpaši attiecībā uz zemo izmaksu aviosabiedrībām, kurām ir svarīgi spēt izvēlēties lidostu ar mērķi samazināt izmaksas, jo lidostu nodevas katrā lidostā var atšķirties (apstrīdētā lēmuma 28. apsvērums). No tā izriet, ka Komisija ir veikusi vispārēju novērtējumu, lai atzītu savstarpējas aizvietojamības pastāvēšanu starp šīm divām lidostām, starp citiem kritērijiem ņemot vērā arī zemo izmaksu sabiedrībām raksturīgās komerciālās īpatnības.

109 Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāja nav iesniegusi pārliecinošu informāciju, kas varētu pierādīt acīmredzamas kļūdas vērtējumā pastāvēšanu attiecībā uz CDG un Orly lidostu savstarpējās aizvietojamības novērtēšanu.

110 Līdz ar to trešais prasības pamats ir noraidāms.

4. Par ceturto prasības pamatu attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā sakarā ar to, ka nav izvērtēta koncentrācijas ietekme uz potenciālo konkurenci

Lietas dalībnieku argumenti

111 Prasītāja, pirmkārt, uzskata, ka Komisijai bija jāņem vērā KLM komerciālā stratēģija gadījumā, ja koncentrācija netiktu īstenota, ņemot vērā izmaiņu ietekmi, kas radīsies gaisa transporta nozares liberalizācijas rezultātā, un Komisijai piešķirtās pilnvaras noslēgt nolīgumus attiecībā uz gaisa transporta pakalpojumiem starp Kopienu un trešām valstīm. Prasītāja norāda, ka Kopienas aviosabiedrībām, tai skaitā arī KLM, būtu jāiegūst brīvība piedāvāt neierobežotus pakalpojumus, tostarp ar plašām pārvadāšanas tiesībām un bez jebkādiem ierobežojumiem attiecībā uz cenu vai laika grafikiem.

112 Otrkārt, prasītāja uzskata, ka, nepastāvot koncentrācijai ar Air France, KLM būtu visiespējamākais jaunienācējs Parīzē, jo KLM vietējais tirgus ir nedaudz ierobežots, kas to iedrošinātu paplašināties starptautiskajā un Eiropas līmenī. KLM turklāt veic savas darbības Parīzes apkaimē, kas nodrošina tai ievērojamas zināšanas par Francijas–Beļģijas tirgu, un konkurence starptautiskajos gaisa transporta pakalpojumos, kas tiek piedāvāti no Parīzes, līdz ar to tiktu ierobežota. Tādējādi prasītāja uzskata, ka koncentrācija ļauj Air France izslēgt savu visiespējamāko potenciālo konkurentu Parīzē un saglabāt savu dominējošo stāvokli iekšzemes tirgos.

113 Komisija apgalvo, ka sakarā ar gaisa transporta nozares liberalizācijas mērogu un lielo attiecīgo nolīgumu skaitu, šāda procesa ilguma paredzēšana var būt tikai spekulatīva. Papildus tam Komisija uzsver, ka, tā kā KLM visdrīzāk nav reālas un konkrētas iespējas ienākt attiecīgajā tirgū, to nevar uzskatīt par potenciālo Air France konkurentu Parīzē.

Pirmās instances tiesas vērtējums

114 Šis prasības pamats sastāv no divām daļām, kas attiecas, pirmkārt, uz gaisa transporta nozares liberalizācijas radīto ietekmi uz konkurenci un, otrkārt, uz KLM potenciālā konkurenta statusu Parīzē.

115 Attiecībā uz gaisa transporta liberalizāciju prasītāja, nepastāvot konkrētai informācijai sava apgalvojuma pamatojumam, nav pierādījusi, ka minētā liberalizācija, kuras ietekmi ir grūti novērtēt, būtu atļāvusi KLM attīstīt tās konkurētspēju un tādējādi palielināt tās komerciālo nozīmīgumu un konkurēt ar Air France Parīzē, tai skaitā piedāvājot pakalpojumus no Parīzes uz valstīm ārpus Eiropas. Tādēļ šī prasības pamata pirmā daļa ir noraidāma.

116 Runājot par KLM kā potenciālo konkurentu Parīzē, ir jāatceras, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences apstākļu pārbaude balstās ne tikai uz pastāvošo konkurenci, kas pastāv starp jau attiecīgajā tirgū esošajiem uzņēmumiem, bet arī uz potenciālo konkurenci, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā tirgus struktūru un tā darbību regulējošo ekonomisko un juridisko kontekstu, pastāv faktiskas un konkrētas iespējas, ka attiecīgie uzņēmumi konkurēs savā starpā vai ka attiecīgajā tirgū var parādīties jaunienācējs, kas konkurēs ar jau izveidotajiem uzņēmumiem (Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94 European Night Services u.c./Komisija, Recueil, II‑3141. lpp., 137. punkts).

117 Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāpārbauda arguments attiecībā uz KLM iekšzemes tirgus ierobežoto raksturu, kā to norādījusi prasītāja, un, otrkārt, prasītājas izvirzītais arguments saistībā ar Amsterdamas, kas ir KLM darbības centrs, tuvumu, salīdzinot ar Parīzi.

– Par KLM iekšzemes tirgus ierobežoto raksturu

118 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka aviosabiedrība, kas darbojas tīklā, var tikt uzskatīta par potenciālo konkurentu kādā maršrutā tikai tad, ja tā var tikt tieši savienota ar tās platformu. Apstrīdētā lēmuma 17. apsvērumā ir paredzēts, ka “starveida sistēma ir noteicošais kritērijs tīklā darbojošos pārvadātāju lēmumā nodrošināt (vai nenodrošināt) pasažieru gaisa transporta pakalpojumus noteiktā O & D pārī”. Tā piebilst, ka “tīkla aviosabiedrības koncentrē satiksmi tranzīta platformā un sadala pasažierus, izmantojot savienojumu uz dažādām savienotajām lidostām”, un ka “parasti aviosabiedrības atturas iesaistīties tādu pilsētu satiksmes nodrošināšanā, kas nav saistītas ar to tranzīta platformām”. Šajā sakarā ir jānorāda, ka prasītāja neapstrīd, ka tīkla aviosabiedrības koncentrē savas darbības uz to attiecīgajām platformām.

119 Attiecībā uz neliela attāluma maršrutiem, un kā paskaidro Komisija, tīkla aviosabiedrībām radušies izdevumi ir tādi, ka tās parasti uzņemas sniegt šos pakalpojumus tikai tad, ja tās ir savienotas ar to platformām vai ja tās ir vienīgās šo maršrutu nodrošinātājas. Līdz ar to visi jaunienācēji šajos maršrutos loģiski būs nacionālā sabiedrība no minēto maršrutu izlidošanas vai galamērķa vietas vai zemo izmaksu sabiedrība, kas izskaidro to, ka KLM nevarētu darboties šajos tirgos gadījumā, ja maršruti nebūtu savienoti ar Amsterdamu.

120 Attiecībā uz liela attāluma maršrutiem no Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka noteiktam skaitam pasažieru ir jābūt tranzīta pasažieriem, lai aviosabiedrība varētu pārdot ievērojamu biļešu skaitu un saglabāt sava pakalpojuma dzīvotspēju ilgtermiņā. Tas ir iespējams tikai tad, ja tā var uzturēt savu liela attāluma pakalpojumu ar satiksmi citos maršrutos, izmantojot savu tranzīta platformu.

121 Šajā gadījumā lietas dalībnieki nav apstrīdējuši, ka Amsterdamā lielākā daļa pasažieru ceļo tranzītā, tādējādi ļaujot KLM saglabāt savas darbības dzīvotspēju tās platformā. Prasītāja nav pierādījusi, ka KLM rīcībā būtu tīkls, kas ļautu tai novirzīt pasažierus no Parīzes uz citiem galamērķiem Francijā. Tādēļ, pieņemot, ka KLM būtu nodoms attīstīt savu darbību, kuru prasītāja apraksta kā ierobežotu, nešķiet, ka KLM organizācija ļautu tai izdarīt konkurences spiedienu uz AirFrance Parīzē.

122 Ir jākonstatē, ka šajā gadījumā prasītāja nav tiesībās paredzētajā apmērā pierādījusi, ka pieeja attiecībā uz KLM darbības centralizāciju Amsterdamā, kuru izmantojusi Komisija, ietver acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

– Par Amsterdamas, KLM darbības centra, tuvumu, salīdzinot ar Parīzi, un par ierobežoto konkurenci saistībā ar starptautiskajiem gaisa transporta pakalpojumiem no Parīzes

123 No Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka savienojuma izveidošana starp divām tik tuvu atrodošām lidostām kā Parīze un Amsterdama nešķiet stratēģiski iespējama. Tādējādi citām aviosabiedrībām ir acīmredzamāki komerciālie iemesli ienākt šajā tirgū nekā KLM, jo pasažierim diez vai šķistu interesanti veikt pārsēšanos gan Parīzē, gan Amsterdamā. Ņemot vērā, ka galvenie KLM galamērķi iziet no Amsterdamas uz ASV un Tālajiem Austrumiem, prasītāja nav pierādījusi, ka KLM bija ekonomiska interese attīstīt savu darbību no Parīzes, zinot, ka Amsterdamā tā gūst labumu gan no tranzītā ceļojošajiem pasažieriem no ASV, gan no vietējiem pasažieriem, kas ceļo uz Tālajiem Austrumiem. Tāpat šāda komerciālā stratēģija, pēc Komisijas domām, rada risku konkurēt tieši ar Amsterdamā izveidoto un centralizēto darbību, kas, šķiet, ir KLM īpašās organizatoriskās struktūras neatņemama sastāvdaļa. Visbeidzot, nepastāvot skaidri nosakāmiem ienākumiem, būtu nepieciešamas nozīmīgas investīcijas, kas ievērojami ierobežo prasītājas apgalvojuma atbilstību, saskaņā ar kuru KLM būtu kvalificējams kā Air France potenciālais konkurents Parīzē.

124 Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru konkurence, kas pastāv saistībā ar starptautiskajiem gaisa transporta pakalpojumiem no Parīzes, ir ierobežota, ir jākonstatē, ka, izņemot šo vienkāršo norādi, prasītāja nav sniegusi nekādus argumentus šīs nostājas pamatojumam. Pirmās instances tiesa tādēļ nevar pieņemt nolēmumu par šī apgalvojuma atbilstību.

125 Līdz ar to prasītāja nav tiesībās paredzētajā apjomā pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka KLM nebija Air France potenciālais konkurents Parīzē.

126 No tā izriet, ka šī prasības pamata otrā daļa ir noraidāma, tāpat kā ceturtais prasības pamats tā kopumā.

5. Par piekto prasības pamatu attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izvērtējot koncentrācijas pušu ierosinātās saistības

127 Šis prasības pamats sastāv no septiņām daļām. Pirmajā daļā prasītāja norāda, ka saistības bija jāattiecina arī uz tiem tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās. Otrajā un trešajā daļā prasītāja, no vienas puses, uzsver, ka saistības nav pievilcīgas zemo izmaksu sabiedrībām un, no otras puses, ka nepastāv dzīvotspējīgas darbības nodalīšana. Ceturtajā un piektajā daļā prasītāja norāda uz laika nišu piešķiršanas un citu pieņemto aizsardzības līdzekļu nepietiekamību. Sestajā daļā prasītāja uzsver jaunienācēja neidentificēšanu un ātras un ilgstošas konkurenta ienākšanas neesamību. Visbeidzot, septītajā daļā prasītāja uzsver, ka kā konkurents nav ņemts vērā ātrvilciens Thalys.

128 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai izvērtētu nepieciešamību saņemt saistības ar mērķi novērst koncentrācijas radītās nopietnās šaubas. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nav jāaizvieto Komisijas novērtējums ar savējo, jo tās kontrolei ir jāaprobežojas ar pārbaudi, vai Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. It īpaši prasītājas apgalvotā saistību neņemšana vērā pati par sevi nepierāda, ka apstrīdētais lēmums ietver acīmredzamu kļūdu vērtējumā, un tas apstāklis, ka varēja tikt pieņemtas arī citas saistības, pat ja tās varētu būt bijušas labvēlīgākas konkurencei, nevar būt pamats minētā lēmuma atcelšanai tiktāl, ciktāl Komisija varēja saprātīgi secināt, ka lēmumā minētās saistības ļāva novērst nopietnās šaubas (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑158/00 ARD/Komisija, Recueil, II‑3825. lpp., 328. un 329. punkts).

129 Veicot tiesas kontroli, Pirmās instances tiesai ir jāņem vērā I posma laikā pieņemto saistību konkrētais mērķis, kas pretēji II posma laikā pieņemtajām saistībām nav paredzētas, lai novērstu dominējošā stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanos, bet gan lai kliedētu visas nopietnās šaubas šajā jautājumā. Līdz ar to, kad Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda, vai I posma laikā pieņemtās saistības, ņemot vērā to apjomu un saturu, var ļaut Komisijai pieņemt apstiprinošu lēmumu, neuzsākot II posmu, tai ir jāpārbauda, vai Komisija varēja, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atzīt, ka minētās saistības ir uzskatāmas par tiešu un pietiekamu atbildi, kas var acīmredzami novērst visas nopietnās šaubas (Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedums lietā T‑119/02 Royal Philips Electronics/Komisija, Recueil, II‑1433. lpp., 79. un 80. punkts).

Par pirmo daļu attiecībā uz saistību neattiecināšanu uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās

– Lietas dalībnieku argumenti

130 Prasītāja uzskata, ka saistības bija jāattiecina arī uz tiem maršrutiem, kuros Komisija nebija konstatējusi konkurences problēmu, jo šie tirgi nebija pievilcīgi. Prasītāja atgādina, ka administratīvās procedūras laikā tā bija piedāvājusi Komisijai iekļaut vairākas papildu laika nišas, lai saistības būtu pilnībā efektīvas. Tādēļ prasītāja apšauba, vai Komisija patiesībā ir ņēmusi vērā tās nostāju. Papildus tam prasītāja norāda, ka Komisija ir tikai un vienīgi pieņēmusi saistības attiecībā uz maršrutiem, neņemot vērā konkrētos tirgus katrā no attiecīgajiem maršrutiem.

131 Komisija uzskata, ka, nepastāvot reālai nepieciešamībai, lūgt koncentrācijas pusēm atteikties no laika nišām tajos maršrutos, kuros nepastāv konkurences problēmas, būtu nepamatoti.

– Pirmās instances tiesas vērtējums

132 Komisija paziņojuma par aizsardzības līdzekļiem 17. punktā ir atzinusi – “lai nodrošinātu dzīvotspējīgu uzņēmumu, var izrādīties, ka nodalīšanā jāietver darbības, kas saistītas ar tirgiem, attiecībā uz kuriem Komisijai nav radušās bažas par konkurenci, jo tas būtu vienīgais iespējamais veids, kā izveidot efektīvu konkurentu ietekmētajos tirgos”. Komisija savos rakstveida apsvērumos precizē, ka minētie līdzekļi ir jāizvēlas, ņemot vērā samērīguma principu.

133 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips noteic, ka Kopienas iestāžu veiktie pasākumi nedrīkst pārsniegt apmēru, kāds ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu paredzētos mērķus, ar to saprotot – ja pastāv izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizmanto vismazāk apgrūtinošais, un radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar paredzētajiem mērķiem (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑157/96 National Farmers' Union u.c., Recueil, I‑2211. lpp., 60. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. septembra spriedums lietā T‑211/02 Tideland Signal/Komisija, Recueil, II‑3781. lpp., 39. punkts, un 2005. gada 13. aprīļa spriedums lietā T‑2/03 Verein für Konsumenteninformation/Komisija, Krājums, II‑1121. lpp., 99. punkts).

134 No iepriekš minētā izriet, ka lēmums par saistībām ir jāpieņem, ņemot vērā ietekmētajos tirgos konstatētās konkurences problēmas, jo, ja minētajos tirgos konkurence var tikt saglabāta, nav nepieciešams, lai Komisija attiecinātu šo saistību piemērošanas jomu arī uz tirgiem, kas nav skarti, saskaņā ar samērīguma principu.

135 Šajā gadījumā prasītāja norāda, ka Komisijai bija jāattiecina saistības arī uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās, lai novērstu visas barjeras ienākšanai tirgū. Tomēr prasītāja tikai norāda, ka tas tā ir, un nemin tirgus, uz kuriem Komisijai būtu bijis jāattiecina minētās saistības.

136 Papildus tam Pirmās instances tiesa atzīmē, ka administratīvās procedūras laikā prasītājai, kā šķiet, bija vēlme izmantot noteiktas laika nišas, ko koncentrācijas puses nodotu saistībā ar tirgiem, kurus koncentrācija nebūtu skārusi. Tādējādi prasītāja ir apliecinājusi savu nodomu gūt labumu no saistībām, kuras uzņemsies apvienojusies vienība, lai palielinātu savu komerciālo klātbūtni tirgos, kuros nepastāv konkurences problēmas, tomēr nepierādot, ka šī izmantošana garantētu efektīvu konkurenci ietekmētajos tirgos.

137 Ir jāatceras, ka saistības nevar uztvert kā veidu, ar kuru bez konkurences iemesla dodama priekšroka iespējamajam konkurentam, kurš vēlas ienākt konkrētajā tirgū. Tādēļ fakts, ka Komisija neattiecināja saistības uz tirgiem, kuros nepastāv pārklāšanās, lai arī šis pasākums varētu nākt par labu prasītājas komerciālajām interesēm tirgos, ko koncentrācija nav skārusi, nekādā gadījumā nepierāda, ka šī attiecināšana ir vienīgais veids, kas var radīt efektīvu konkurentu ietekmētajos tirgos.

138 Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija ir tikai un vienīgi akceptējusi saistības, kas attiecas uz maršrutiem, nevis uz attiecīgajiem tirgiem katrā no konkrētajiem maršrutiem, ir jākonstatē, ka prasītāja, kad tā tiesas sēdes laikā tika lūgta paskaidrot šo apgalvojumu, neidentificēja minētos tirgus un neizvirzīja atbilstošus faktorus, kas varētu pierādīt acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

139 No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Tādēļ šī prasības pamata pirmā daļa ir noraidāma.

Par otro daļu, saskaņā ar kuru saistības nav pievilcīgas zemo izmaksu sabiedrībām

– Lietas dalībnieku argumenti

140 Pēc prasītājas domām, attiecīgie aizsardzības līdzekļi zemo izmaksu pārvadātājiem vai pārvadātājiem, kas nedarbojas tīklā, nav pievilcīgi, jo tie ir saistīti ar komerciālām saitēm un attiecībām, kas palielina izmaksas. Prasītāja uzskata, ka visiespējamākais konkurents ienākšanai maršrutā Parīze–Amsterdama ir zemo izmaksu sabiedrība. Prasītāja norāda, ka deviņos ietekmētajos tirgos Eiropā tikai trīs maršrutos ir pietiekams skaits pasažieru, lai zemo izmaksu sabiedrībai tie šķistu rentabli. Turklāt šajos tirgos būtu nepieciešami ievērojami ieguldījumi reklāmā, lai palielinātu patērētāju informētību par jaunienācēju klātbūtni un apslāpētu koncentrācijas pušu un Alitalia klātbūtni. Visbeidzot, tranzīta platformas nepiedāvā pievilcīgus apstākļus zemo izmaksu sabiedrībām sakarā ar sastrēgumiem, kas rada kavējumus un līdz ar to izmaksas.

141 Komisija apstrīd prasītājas nostāju, saskaņā ar kuru aizsardzības līdzekļi zemo izmaksu sabiedrībām ir nepievilcīgi.

– Pirmās instances tiesas vērtējums

142 Pirmās instances tiesa konstatē, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija nav tikai un vienīgi pieņēmusi laika nišu nodošanu, jo citas saistības pastiprināja šo līdzekli, lai veicinātu visu aviosabiedrību, tai skaitā zemo izmaksu sabiedrību, ienākšanu ietekmētajos tirgos.

143 Saskaņā ar aizsardzības līdzekli, kas attiecas uz lojalitātes programmām, ietekmētajos tirgos konkurējošo aviosabiedrību apkalpoto lidojumu pasažieri var saņemt “jūdzes” no apvienojušās vienības, kas tādējādi piešķir ievērojamu priekšrocību šiem pasažieriem un tādējādi netieši arī konkurējošajām aviosabiedrībām (saistību paketes 6. punkts). Gadījumā, ja prasītāja nevēlas piedalīties, piemēram, lojalitātes programmās sakarā ar tās pašas vajadzībām un tās organizācijas dēļ, tas būtu viņas pašas komerciāls lēmums. Tādēļ šāda stratēģiska izvēle nevar pierādīt pieņemto aizsardzības līdzekļu nepiemērotību un līdz ar to – Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

144 Ir jākonstatē, ka zemo izmaksu sabiedrības tāpat var gūt labumu no starplīniju nolīgumiem, kas ļauj piedāvāt ceļojumu turp un atpakaļ, kurā vienu no savienojumiem nodrošina apvienojusies vienība (saistību paketes 5. punkts). Papildus tam saistībās ir paredzēts, ka Parīzē aviosabiedrības var saņemt laika nišas vai nu CDG, vai Orly lidostā, lai nodrošinātu atbilstību dažādajām aviosabiedrību organizatoriskajām un komerciālajām vajadzībām.

145 Fakts, ka deviņos maršrutos, ko Komisija bija identificējusi kā tādus, kuros pastāv konkurences problēmas, tikai trīs būtu rentabli zemo izmaksu sabiedrībai, nepierāda, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. I posma beigās pieņemto saistību mērķis ir novērst Komisijas nopietnās šaubas par koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu, un tās nevar atbrīvot jaunienācējus no ar ienākšanu tirgū saistītajām izmaksām, jo šie ieguldījumi ir jebkuras komercdarbības loģiska sastāvdaļa.

146 Turklāt niecīgais pasažieru skaits atsevišķos ietekmētaj