ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,

sniegti 2012. gada 31. janvārī ( 1 )

Lieta C-130/10

Eiropas Parlaments

pret

Eiropas Savienības Padomi

“Kopējā ārpolitika un drošības politika — Regula (EK) Nr. 881/2002 — Regula (ES) Nr. 1286/2009 — Ierobežojoši pasākumi attiecībā uz personām un struktūrām, kas ir saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban — Naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana — Juridiskā pamata izvēle — LESD 75. un 215. pants — Lisabonas līguma stāšanās spēkā — Pārejas noteikumi — KĀDP kopējās nostājas un lēmumi — Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos un Komisijas kopējs priekšlikums”

I – Ievads

1. Eiropas Parlaments savā prasībā lūdz Tiesu atcelt Padomes 2009. gada 22. decembra Regulu (ES) Nr. 1286/2009, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām [struktūrām], kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban ( 2 ), galvenokārt tāpēc, ka tā nav pieņemta, pamatojoties uz atbilstošu juridisko pamatu.

2. Apstrīdēto regulu pieņēma, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu. Parlaments apgalvo, ka tā bija jāpieņem, pamatojoties uz LESD 75. pantu.

3. LESD 215. pants ir LESD piektās daļas IV sadaļā (“Ierobežojoši pasākumi”), kas attiecas uz Eiropas Savienības ārējo darbību.

4. Šis pants ir izteikts šādā redakcijā: “1. Ja kādā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību V sadaļas 2. nodaļu, ir paredzēts daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai mazināt ekonomikas un finanšu sakarus ar vienu vai vairākām trešām valstīm, Padome ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos [ ( 3 )] un Komisijas kopēja priekšlikuma paredz nepieciešamos pasākumus. Par to tā informē Eiropas Parlamentu. 2. Ja tas paredzēts kādā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību V sadaļas 2. nodaļu, Padome saskaņā ar 1. pantā paredzēto procedūru var pieņemt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām un nevalstiskām grupām vai struktūrām. 3. Tiesību akti, kas minēti šajā pantā, ietver nepieciešamos noteikumus par tiesiskām garantijām.”

5. LES V sadaļas 2. nodaļā, uz kuru ir atsauce LESD 215. pantā, ir “īpaši noteikumi par kopējo ārpolitiku un drošības politiku”.

6. Savukārt LESD 75. pants ietilpst LESD trešās daļas (“Savienības iekšpolitika un rīcība”) V sadaļas (“Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa”) 1. nodaļā (“Vispārīgi noteikumi”). Saskaņā ar šo pantu: “Ja tas vajadzīgs, lai sasniegtu 67. pantā izklāstītos mērķus attiecībā uz terorisma un ar to saistītu darbību novēršanu un apkarošanu, Eiropas Parlaments un Padome, pieņemot regulas saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, paredz administratīvu pasākumu sistēmu kapitāla apritei un maksājumiem, piemēram, fizisku vai juridisku personu, grupu vai nevalstisku subjektu īpašumā vai valdījumā esošu līdzekļu, finanšu aktīvu vai ekonomiskā guvuma iesaldēšanu. Padome pēc Komisijas priekšlikuma paredz pasākumus, lai īstenotu pirmajā daļā minēto sistēmu. Tiesību akti, kas minēti šajā pantā, ietver nepieciešamos noteikumus par tiesiskām garantijām.”

7. Gadījumā, ja Tiesa apstiprinātu, ka LESD 215. panta 2. punkts ir apstrīdētās regulas atbilstošais juridiskais pamats, Parlaments pakārtoti apgalvo, ka nav ievēroti nosacījumi attiecībā uz šīs tiesību normas izmantošanu.

8. Parlamenta izvirzītais galvenais pamats dod Tiesai iespēju precizēt metodi un kritērijus, kas ierobežojošo pasākumu jomā ļauj nošķirt tos [pasākumus], kuri attiecas uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu ( 4 ), un tos, kuri jāpieņem atbilstoši kopējai ārpolitikai un drošības politikai (KĀDP).

9. Jāprecizē, ka, lai gan ar Lisabonas līgumu izzuda iepriekš esošā pīlāru struktūra, joprojām ir jāveic nošķīrums starp Savienības politikām. To apstiprina LES 40. pants, kurā ir paredzēts: “[KĀDP] īstenošana neietekmē iestāžu veikto procedūru un iestādēm piešķirto pilnvaru piemērošanu, kas paredzētas Līgumos, lai īstenotu Savienības kompetenci, kas minēta Līguma par Eiropas Savienības darbību 3. līdz 6. pantā. Tāpat arī to politiku īstenošana, kas minēta šajos pantos, neietekmē iestāžu veikto procedūru un iestādēm piešķirto pilnvaru piemērošanu, kas Līgumos noteiktas Savienības kompetences īstenošanai saskaņā ar šo nodaļu (attiecībā uz īpašajiem noteikumiem par [KĀDP]).” ( 5 )

10. Pirms šīs prasības izskatīšanas īsumā norādīšu notikumus, kas risinājās pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas.

11. 2002. gada 16. janvārī Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome ( 6 ) pieņēma Rezolūciju 1390 (2002), kurā noteica pasākumus, kas veicami attiecībā uz Osamu Bin Ladenu, organizācijas Al-Qaida un Taliban locekļiem un citām privātpersonām, grupām, uzņēmumiem un vienībām [struktūrām], kuras saistītas ar tiem. Šīs rezolūcijas 1. un 2. punktā būtībā ir paredzēts, ka tiek saglabāti Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā un Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā noteiktie naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākumi. Saskaņā ar Rezolūcijas 1390 (2002) 3. punktu Drošības padomei bija jāpārskata šie pasākumi divpadsmit mēnešus pēc to pieņemšanas un, šim termiņam noslēdzoties, jānolemj tos vai nu saglabāt, vai uzlabot.

12. Uzskatot, ka ir vajadzīga Eiropas Kopienas rīcība, lai īstenotu šo pēdējo minēto rezolūciju, Padome 2002. gada 27. maijā, pamatojoties uz LES 15. pantu, pieņēma Kopējo nostāju 2002/402/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus attiecībā uz Osamu Bin Ladenu, organizācijas Al-Qaida un Taliban locekļiem un citām privātpersonām, grupām, uzņēmumiem un vienībām [struktūrām], kuras saistītas ar tiem, un ar ko atceļ Kopējās nostājas 96/746/KĀDP, 1999/727/KĀDP, 2001/154/KĀDP un 2001/771/KĀDP ( 7 ). Kopējās nostājas 2002/402 3. pantā paredzēts cita starpā arī turpmāk iesaldēt naudas līdzekļus un citus finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus, kas pieder privātpersonām, grupām, uzņēmumiem un vienībām [struktūrām], kas ir iekļautas atbilstoši Rezolūcijām 1267(1999) un 1333 (2000) izveidotajā sarakstā.

13. Tajā pašā dienā, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, tika pieņemta Padomes Regula (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu ( 8 ). Regulas Nr. 881/2002 I pielikums ietver to personu, organizāciju un grupu sarakstu, uz kurām attiecas tās 2. pantā noteiktā naudas līdzekļu iesaldēšana (turpmāk tekstā – “saraksts”).

14. Padome pieņēma apstrīdēto regulu 2009. gada 22. decembrī. Šī regula ir pamatota ar LESD 215. panta 2. punktu, un tajā ir atsauce uz Augstā pārstāvja un Komisijas kopēju priekšlikumu. Ar [šo regulu] groza Regulu Nr. 881/2002 pēc 2008. gada 3. septembra sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija ( 9 ) pieņemšanas, ieviešot tādu procedūru iekļaušanai sarakstā, ar ko tiek garantētas pamattiesības uz aizstāvību un it īpaši tiesības tikt uzklausītam. Pārskatītā procedūra paredz, ka sarakstā minētu personu, vienību [struktūru], organizāciju vai grupu atbilstoši Drošības padomes komitejas, kas izveidota saskaņā ar Drošības padomes Rezolūciju 1267 (1999) attiecībā uz Al-Qaida un Taliban, ( 10 ) norādījumiem informē par iemesliem, kuru dēļ tā ir iekļauta šajā sarakstā, lai tām dotu iespēju paust savu viedokli par šiem iemesliem.

II – Lietas dalībnieku prasījumi

15. Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi: — atcelt apstrīdēto regulu, — noteikt, ka tiek saglabātas apstrīdētās regulas sekas, līdz tā tiek aizstāta, un — piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

16. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi: — noraidīt prasību kā nepamatotu un — piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

17. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 10. augusta rīkojumu Komisijai, Čehijas Republikai, Zviedrijas Karalistei, Francijas Republikai un Dānijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

18. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 2. decembra rīkojumu Dānijas Karaliste tika svītrota kā persona, kas iestājusies lietā, jo tā bija lūgusi atcelt savu iestāšanos lietā.

19. Tiesa uzklausīja lietas dalībniekus 2011. gada 7. decembra tiesas sēdē.

20. Pirmkārt, aplūkošu Parlamenta izvirzīto galveno pamatu par apstrīdētās regulas apgalvoto kļūdaino juridiskā pamata izvēli un pēc tam, otrkārt, vajadzības gadījumā – pakārtoti izvirzīto pamatu par to, ka nav ievēroti noteikumi attiecībā uz LESD 215. panta izmantošanu.

III – Par galveno pamatu – apgalvoto kļūdaino juridiskā pamata izvēli

A – Lietas dalībnieku argumenti

21. Ar pirmo pamatu Parlaments lūdz Tiesu konstatēt, ka apstrīdēto regulu nevarēja likumīgi pamatot ar LESD 215. pantu. Šis pamats ir sadalīts divās daļās, no kurām pirmā attiecas uz minētās regulas mērķi un saturu, bet otrā – uz Līgumu vispārējo struktūru.

1) Par apstrīdētās regulas mērķi un saturu

22. Saskaņā ar Parlamenta viedokli no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēle ir jāpamato ar objektīvu informāciju, ko Tiesa var pārbaudīt, tostarp ar tiesību akta mērķi un saturu. Ņemot vērā apstrīdētās regulas saturu un mērķi, tās juridiskajam pamatam esot jābūt tādam pašam kā Regulai Nr. 881/2002, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu. Tā kā šie panti pa to laiku tika atcelti vai kļuva nepiemērojami pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā 2009. gada 1. decembrī, atbilstošais juridiskais pamats esot LESD 75. pants par terorisma un ar to saistītu darbību novēršanu.

23. Attiecībā uz tās saturu apstrīdētā regula lielākoties aprobežojoties ar to, ka no jauna formulē vai paskaidro Regulas Nr. 881/2002 noteikumus vai atvieglo tās piemērošanu, nekādi nemainot šīs pēdējās minētās regulas satura raksturu. Vienīgie būtiskie noteikumi, kas ir patiešām jauni, esot noteikumi par procedūru iekļaušanai sarakstā. Apstrīdētajai regulai esot “administratīvu pasākumu sistēmas” raksturs LESD 75. panta nozīmē tiktāl, ciktāl tas grozot vai papildinot tiesisko regulējumu par tādu administratīvu pasākumu pieņemšanu un piemērošanu, kas paredzēti attiecīgo pušu naudas līdzekļu iesaldēšanai.

24. Savukārt apstrīdētās regulas mērķis, tāpat kā Regulas Nr. 881/2002 mērķis, esot cīnīties pret terorismu un tā finansēšanu, kas atbilstot LESD 75. panta mērķiem. Šo konstatējumu pamatojot iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija 169. punkts, kurā ir minēts, ka šīs pēdējās minētās regulas galvenais mērķis un priekšmets ir cīņa pret starptautisko terorismu, it īpaši tam liedzot izmantot savus finanšu resursus, iesaldējot to personu vai struktūru līdzekļus un saimnieciskos resursus, par kurām ir aizdomas, ka tās ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās. Turklāt Tiesa šī sprieduma 199. punktā esot konstatējusi, ka Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] nostāja, saskaņā ar kuru Regula Nr. 881/2002 attiecas uz vienu no mērķiem, kuri izriet no LES ārējo attiecību jomā un kuru vidū ir KĀDP, ir pretrunā pašam LES 308. panta formulējumam.

25. Ņemot vērā, ka šī regula nav vērsta uz to, lai īstenotu KĀDP mērķus, esot grūti saprast, kā apstrīdētā regula, kas pieņemta, lai nodrošinātu minētās regulas piemērošanu, varētu to panākt. Parlaments uzsver, ka Padome var atsaukties uz LESD 215. pantu tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pasākumiem, kas īsteno KĀDP mērķus, un, precīzāk, tad, ja to paredz kāds lēmums, kas ir vērsts uz šīs politikas mērķu sasniegšanu.

26. Saskaņā ar Parlamenta viedokli Padomes nostāja neatbilst faktiskajiem apstākļiem vai realitātei tiktāl, ciktāl tā ir balstīta uz nošķīrumu starp starptautisko jeb “ārējo” terorismu un “iekšējo” terorismu. Lai cīņa pret terorismu būtu efektīva, tai jābūt starptautiskai. Vienīgais nošķīrums, ko šajos apstākļos ir iespējams veikt, esot [nošķīrums] starp pret terorismu vērstiem valsts pasākumiem un pret šo fenomenu vērstiem starptautiskajiem pasākumiem. Neesot vienmēr iespējams skaidri noteikt, vai Savienības teritorijā veiktas teroristiskas vai ar terorismu saistītas darbības radīs apdraudējumu tās teritorijā vai ārpus tās.

27. Padome apgalvo, ka, ņemot vērā apstrīdētās regulas mērķus un saturu, tā ietilpst to Līgumu noteikumu piemērošanas jomā, kuri attiecas uz Savienības ārējo darbību, un, konkrētāk, KĀDP jomā. LESD 215. pants esot šī pasākuma atbilstošais juridiskais pamats.

28. Šī regula, tāpat kā Regula Nr. 881/2002, esot vērsta uz to, lai cīnītos pret starptautisko terorismu un tā finansēšanu, ar mērķi saglabāt starptautisko mieru un drošību. Šajā sakarā Padome atgādina to, kā ir formulētas Drošības padomes Rezolūcija 1390 (2002) un Regula Nr. 881/2002, ar kuru to īsteno, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija.

29. Apstrīdētās regulas saturs atbilstot šim mērķim. 7.a un 7.c pants, ko tā pievieno Regulai Nr. 881/2002, apstiprinot, ka šīs regulas tieši īsteno Sankciju komitejas lēmumus par iekļaušanu sarakstā un ka tās ievieš mijiedarbības sistēmu starp šo komiteju, Savienību un šajā sarakstā iekļautajām personām un struktūrām.

30. Regula Nr. 881/2002 un apstrīdētā regula nekādi neizrietot no noteikumiem, kas ir vērsti uz BDTT izveidi Savienībā. Tie neregulējot jautājumus, kas saistīti ar robežkontroli, iekšējo drošību un tiesas vai ārpustiesas lēmumu atzīšanu.

31. Padome, kā arī Francijas Republika norāda, ka Līgumi redakcijā, kas bija spēkā pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, neparedzēja nekādu īpašu juridisko pamatu, kas ļautu pieņemt pasākumus par naudas līdzekļu iesaldēšanu teroristiem, kuri rada apdraudējumu valsts drošībai dalībvalstīs, tas ir, “iekšējiem” teroristiem. Vienīgais juridiskais pamats, lai pieņemtu šādus ierobežojošus pasākumus, esot bijis EKL 60., 301. un 308. pants, ko piemēro vienīgi “ārējiem” teroristiem saistībā ar Savienības ārējo darbību.

32. No Līgumu struktūras un formulējuma – kā tie grozīti ar Lisabonas līgumu – izrietot, ka ir jāņem vērā iespējamā apdraudējuma atrašanās vieta un sarakstā minētas personas vai grupas politiskie mērķi, lai lemtu par ierobežojoša pasākuma juridisko pamatu. LESD 75. pants jau sniedzot juridisko pamatu, lai pieņemtu “iekšējo” teroristu naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākumus, tādiem kā personas vai grupas, kuru vārds, atzīmēts ar zvaigznīti (*), ir iekļauts Padomes 2001. gada 27. decembra Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu ( 11 ) pielikumā esošajā sarakstā. Savukārt, ja apdraudējums galvenokārt ir saistīts ar vienu vai vairākām trešām valstīm vai ar starptautisko sabiedrību kopumā, atbilstošais juridiskais pamats esot LESD 215. pants. Neesot likumīgi, ka Savienība, pamatojoties uz LES trešās daļas V sadaļas noteikumiem, kas regulē BDTT, pieņem līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, kas sekmē kādas trešās valsts drošību, bet nav vērsts uz to, lai nodrošinātu iekšējo drošību.

33. Turklāt saskaņā ar Padomes viedokli, kuru būtībā atbalsta Zviedrijas Karaliste, Parlamenta tēzē nav ņemti vērā gadījumi, kuros Savienība saistībā ar cīņu pret terorismu attiecībā uz personām vai struktūrām, kas saistītas ar “ārējo” terorismu, tiecas pieņemt vai noteikt citus ierobežojošus pasākumus, kas nav līdzekļu iesaldēšana, tādus kā ceļošanas aizliegums.

34. Zviedrijas Karaliste precizē, ka Parlamenta nostāja novestu pie tā, ka Apvienoto Nāciju Organizācijā pieņemto pret teroristiem vērsto sankciju īstenošana būtu balstīta uz dažādiem juridiskajiem pamatiem viena un tā paša sankciju režīma ietvaros. Tāds nevarot būt bijis Savienības likumdevēja nodoms tostarp tāpēc, ka tāds režīms nozīmētu dažādu lēmumu pieņemšanas procedūru piemērošanu saistībā attiecīgi ar KĀDP un Savienības iekšpolitiku.

35. Komisija skaidro, ka, ierosinot kādu tiesību aktu, ar kuru tiek grozīts cits tiesību akts, tā pamatojas uz tiesību normu vai normām, kas bija pamatā sākotnējā tiesību akta pieņemšanai. Tādējādi priekšlikumā Padomes regulai, kuru Komisija iesniedza 2009. gada 22. aprīlī, ( 12 ) kā juridiskais pamats esot minēts EKL 60., 301. un 308. pants. Tā kā 2009. gada 1. decembrī šis priekšlikums atradās izskatīšanā Padomē, Komisija norāda, ka tai bija jāpārbauda tikai juridiska un tehniska rakstura sekas, ko Lisabonas līguma pieņemšana radīja attiecībā uz šo tiesību aktu. Tā nonākusi pie secinājuma, kuru apstiprinājis Augstais pārstāvis, ka LESD 215. panta 2. punkts ietver visus aspektus, uz kuriem attiecas EKL 60., 301. un 308. pants. Šī pieeja atbilstot Tiesas konstatējumiem iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija.

36. Attiecībā uz šī sprieduma ietekmi uz jautājumu par juridisko pamatu Komisija apstrīd Parlamenta apgalvojumu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā minēto spriedumu, ar tiesību aktu, kas pamatots ar EKL 308. pantu, nevar tiekties sasniegt kādu KĀDP mērķi. Saskaņā ar Komisijas viedokli Tiesa nav apstrīdējusi to, ka EKL 60. un 301. pants ir juridiskais pamats, kas ļauj pieņemt Kopienas pasākumus, ar kuriem tiecas sasniegt kādu KĀDP mērķi. Attiecībā uz Regulu Nr. 881/2002 tā, lai pamatotu EKL 308. panta kā trešā juridiskā pamata iekļaušanu, esot noteikusi vēl otru ietvertu mērķi, kas saistīts ar kopējā tirgus darbību. Turklāt tā esot apstiprinājusi, ka EKL prasa atsaukties uz šo tiesību normu, lai noteiktu ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām, kurām nav saiknes ar trešās valsts valdošo režīmu.

37. Komisija uzskata, ka LESD 215. un 75. pants nevarot vienlaicīgi būt apstrīdētās regulas juridiskie pamati. Neesot iespējams pamatot kādu tiesību aktu vienlaikus ar abiem šiem pantiem, jo tajos ir paredzēti dažādi nosacījumi attiecībā uz procedūru un lēmuma pieņemšanu, tostarp 21. protokola par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, un 22. protokola par Dānijas nostāju, kas pievienots šiem pašiem līgumiem, piemērošana. Tā uzsver, ka viena no būtiskajām atšķirībām starp LESD 215. un 75. pantu ir saistīta ar nepieciešamību pēc saistības ar lēmumiem, kuri pieņemti atbilstoši EKL V sadaļas 2. nodaļai ( 13 ) un kurus pieņem, lai sekmētu starptautisko mieru un drošību, neatkarīgi no konkrētās ģeogrāfiskās vietas un attiecīgā teroristiskā apdraudējuma ietekmes. Tad, kad ar terorismu saistīti ierobežojoši pasākumi ir jāpieņem atbilstoši LESD, pagarinot kādu KĀDP lēmumu, kas pieņemts pēc Drošības padomes rezolūcijas, vienīgais iespējamais juridiskais pamats esot LESD 215. pants.

2) Par Līgumu vispārējo struktūru

38. Saskaņā ar Parlamenta viedokli, lai interpretētu Līgumu noteikumus, var ņemt vērā to vispārējo struktūru un garu. Šajā gadījumā tie pamatojot LESD 75. panta kā apstrīdētās regulas juridiskā pamata izvēli.

39. Pirmkārt, apstrīdētā regula esot saistīta ar personu un grupu aizsardzību. Kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā Savienība pasākumus, kas saistīti ar pamattiesībām, varot pieņemt tikai saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru vai ar Parlamenta piekrišanu. LESD 215. panta 2. punkts esot piemērojams tikai attiecībā uz pasākumiem, kas nav tikpat cieši saistīti ar jautājumiem, kuri attiecas uz pamattiesībām.

40. Otrkārt, LESD 75. pants ļaujot Savienībai pieņemt pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem, tādējādi atzīstot, ka šādi pasākumi var ietekmēt pareizu iekšējā kapitāla tirgus darbību un finanšu pakalpojumu sniegšanu. Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija 229. punktā esot atzinusi, ka “[ierobežojošiem ekonomiska rakstura] pasākumiem jau pēc to dabas ir saistība ar kopējā tirgus darbību”. Turklāt pašas Direktīvas Nr. 881/2002 preambulas 4. apsvērumā esot atsauce uz nepieciešamību tostarp novērst konkurences traucējumus.

41. Treškārt, apstrīdētā regula esot saistīta ar BDTT izveidi. Tā sekmējot cīņu pret noziedzību, it īpaši terorismu un tā finansēšanu, kas ir viens no šīs telpas mērķiem, kā tas izriet tostarp no LES 3. panta 2. punkta.

42. Visbeidzot, Parlaments min to, ka nav saistības starp apstrīdēto regulu un KĀDP. Saskaņā ar LES 24. panta 1. punktu uz KĀDP attiecoties īpaši noteikumi un procedūras. Šo noteikumu un procedūru piemērošana ārpus to piemērošanas jomas esot pretrunā LES 1. panta otrajā daļā minētajiem mērķiem, un tā rezultātā valstu parlamentiem tiekot liegts piemērot protokolus par viņu lomu un par subsidiaritātes un samērīguma principu piemērošanu, kā arī Parlamentam tiekot liegts piemērot parasto likumdošanas procedūru.

43. Savas nostājas pamatojumam Parlaments atsaucas arī uz iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija 235. punktu, kurā Tiesa esot konstatējusi, ka EKL 308. panta iekļaušana Regulas Nr. 881/2002 juridiskajā pamatā bija pamatota, jo tā “ļāva [..] Parlamentam piedalīties lēmuma pieņemšanas procesā attiecībā uz attiecīgajiem pasākumiem, kas īpaši attiecas uz privātpersonām, kaut arī EKL 60. un 301. panta ietvaros šai iestādei nav paredzēta nekāda loma”.

44. Parlaments secina, ka būtu pretrunā Savienības tiesībām tas, ka varētu pieņemt pasākumus, kuriem ir tieša ietekme uz privātpersonu un grupu pamattiesībām, iekšējo tirgu un cīņu pret noziedzību, izmantojot procedūru, kurā ir izslēgta Parlamenta piedalīšanās, lai gan pasākumu pieņemšanai šajās jomās esot jāpiemēro parastā likumdošanas procedūra. Lisabonas līgums atainojot dalībvalstu vēlēšanos stiprināt Savienības demokrātisko raksturu. Tas esot atbilde uz neatliekamo nepieciešamību paredzēt parlamentāro kontroli attiecībā uz iekļaušanas sarakstā praksi. Atzīt LESD 215. panta 2. punktu par atbilstošu juridisko pamatu tādiem pasākumiem kā apstrīdētā regula praksē nozīmētu atņemt LESD 75. pantam lielu tā lietderīgās iedarbības daļu. Parlaments arī norāda, ka šis pēdējais pants ir noteiktāks juridiskais pamats nekā LESD 215. pants.

45. Padome norāda, ka Parlamenta izvirzītie argumenti attiecībā uz Līgumu vispārējo struktūru nav atbilstoši kritēriji, lai noteiktu apstrīdētās regulas atbilstošo juridisko pamatu.

46. Iestāžu kompetences esot noteiktas Līgumos, un tās dažādās Savienības darbības jomās esot atšķirīgas. Parlamenta izvirzītā tēze novestu pie tā, ka procedūras noteiktu juridiskā pamata izvēli, nevis otrādi. Ar Parlamenta lomu procedūrā saistītais mainīgais elements esot atbilstošs tikai īpašos apstākļos. Tā esot tāda pasākuma gadījumā, kurš vienlaikus atbilst vairākiem mērķiem un kuram ir vairākas daļas, kas nesaraujami saistītas tā, ka neviena no tām nav pakārtota attiecībā pret citām. Šādos apstākļos esot iespējams pamatoties uz dažādiem atbilstošajiem juridiskajiem pamatiem ar nosacījumu, ka šie pamati nav nesaderīgi. Lai noteiktu pamatu saderību, esot jāvērtē, vai minēto juridisko pamatu apvienojums neskar Parlamenta tiesības. Šajā sakarā Padome tostarp atsaucas uz 2008. gada 6. novembra spriedumu lietā Parlaments/Padome ( 14 ).

47. Padome uzsver, ka juridiskā pamata izvēlei ir jābūt balstītai uz objektīviem elementiem, tostarp tiesību akta mērķi un saturu. Šis princips esot apstiprināts iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija. Tas, ka Tiesa šī sprieduma 235. punktā norādīja, ka EKL 308. panta izmantošana ļauj Parlamentam piedalīties lēmuma pieņemšanas procesā, tomēr neizslēdz, ka šis apsvērums ir minēts tikai, lai papildinātu Tiesas galvenos argumentus, kas balstīti uz EKL mērķiem.

48. Turklāt Parlamenta arguments, saskaņā ar kuru pasākumus par cilvēktiesību ievērošanu Savienība var pieņemt, tikai iesaistot Parlamentu, būtu pretrunā LESD 215. panta 3. punktam, kurā ir noteikts, ka “tiesību akti, kas minēti šajā pantā, ietver nepieciešamos noteikumus par tiesiskajām garantijām”. No šīs normas skaidri izrietot, ka tiesību akts, kas pieņemts atbilstoši minētajam pantam, var ietekmēt pamattiesības.

49. Padome arī norāda, ka LESD 215. panta mērķis ir ļaut tai pieņemt pasākumus, kas tieši piemērojami uzņēmējiem. Šis noteikums sekmējot pareizas kopējā tirgus darbības nodrošināšanu.

50. Attiecībā uz saistību starp apstrīdēto regulu un KĀDP Padome min īpašo apdraudējumu, ko rada Al-Qaida. Šī regula esot regulējums, ar kuru Savienība īsteno saistības, kuras tā ir uzņēmusies saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem. Neesot nesaprātīgi atbilstošā juridiskā pamata noteikšanā ņemt vērā Drošības padomes pieņemto rezolūciju mērķi.

51. Visbeidzot Padome uzsver, ka Lisabonas līgums neietekmēja nošķīrumu starp KĀDP un BDTT. Tieši pretēji, LES 40. panta otrajā daļā esot uzsvērts, ka ir nepieciešama skaidra robeža starp šīm abām jomām. Līdz ar to, ja Tiesa uzskatītu, ka apstrīdētā regula attiecas uz mērķi, kas ietilpst KĀDP, tad LESD 215. panta 2. punkts būtu vienīgais iespējamais juridiskais pamats tās pieņemšanai.

B – Mans vērtējums

52. Viens no Lisabonas līguma devumiem bija tāds, ka tika papildināts juridiskais arsenāls, kas ļauj Savienībai pieņemt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām un nevalstiskām grupām vai struktūrām. Tādējādi LESD 75. panta pirmajā daļā un 215. panta 2. punktā ir skaidri minētas šīs personas, līdz ar to izmantot pantu, kas ir ekvivalents EKL 308. pantam, proti, LESD 352. pantu, vairs nav lietderīgi ( 15 ).

53. Pašreizējais strīds ir par LESD 75. un 215. panta attiecīgajām piemērošanas jomām. Viedokļi, kurus izteikuši, no vienas puses, Parlaments un, no otras puses, pārējie lietas dalībnieki, attiecībā uz šo jautājumu ir radikāli pretēji.

54. Parlamenta galvenā tēze, ja to apkopojam vienā teikumā, ir tāda, ka vienīgi LESD 75. pantu var izmantot, lai pamatotu cīņai pret terorismu paredzētu ierobežojošu pasākumu noteikšanu.

55. Uzreiz norādu, ka šī tēze mani nepārliecina.

56. Atgādinu, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēle ir jāpamato ar objektīvu informāciju, ko Tiesa var pārbaudīt, tostarp ar tiesību akta mērķi un saturu ( 16 ).

57. Apstrīdētās regulas mērķi nevar pārbaudīt šķirti, bet gan ir jāņem vērā tiesību akti, uz kuriem šajā pēdējā minētajā regulā ir atsauce un ar kuriem tai ir saikne ( 17 ), tas ir, uzskaitot hronoloģiskā secībā, Drošības padomes Rezolūcija 1390 (2002), Kopējā nostāja 2002/402, kā arī Regula Nr. 881/2002, kuru apstrīdētā regula groza vairākos pantos.

58. Patiesībā visiem šiem tiesību aktiem ir viens mērķis, proti, cīņa pret starptautisko terorismu. Viens no galvenajiem līdzekļiem šī mērķa sasniegšanai ir liegt teroristiskajām organizācijām izmantot savus finanšu resursus, iesaldējot to personu vai struktūru līdzekļus un saimnieciskos resursus, par kurām ir aizdomas, ka tās ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās.

59. Kā Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, Regulas Nr. 881/2002 galvenais mērķis un priekšmets ir cīņa pret starptautisko terorismu ( 18 ). Apstrīdētās regulas preambulas 11. apsvērumā ir precizēts, ka “Regulas [..] Nr. 881/2002 nolūks ir novērst terorisma noziegumus, tostarp terorisma finansēšanu, lai saglabātu starptautisko mieru un drošību”. Pēc manām domām, te ir runa par galīgo mērķi, ko tiecas sasniegt gan ar starptautiskajiem tiesību aktiem, gan ar iepriekš minētajiem Savienības tiesību aktiem.

60. Attiecībā konkrētāk uz apstrīdēto regulu uzskatu, ka tā ar savu mērķi un saturu pilnībā iekļaujas šajos pasākumos, tos papildinot tostarp attiecībā uz atziņām, kuras var secināt no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, saskaņojot cīņu pret starptautisko terorismu ar pamattiesību ievērošanu. Šī sprieduma izpildei apstrīdētā regula tādējādi ievieš tādu procedūru iekļaušanai sarakstā, kuras mērķis esot garantēt pamattiesības uz aizstāvību un it īpaši tiesības tikt uzklausītam.

61. Tagad ir jānosaka, ar kuru Savienības politiku kopš Lisabonas līguma var tikt saistīts mērķis cīnīties pret starptautisko terorismu, lai saglabātu starptautisko mieru un drošību.

62. Pēc manām domām, šāds mērķis atbilst tādiem Savienības ārējās darbības mērķiem, kādi konkrētāk ir minēti LES 21. panta 2. punkta a) līdz c) apakšpunktā. Saskaņā ar šo tiesību normu: “Savienība nosaka un īsteno kopējo politiku un darbības, kā arī tiecas sasniegt augstu sadarbības līmeni visās starptautisko attiecību jomās, lai: a) sargātu savas vērtības, pamatintereses, drošību, neatkarību un integritāti; b) konsolidētu un atbalstītu demokrātiju, tiesiskumu, cilvēktiesības un starptautisko tiesību principus; c) saglabātu mieru, novērstu konfliktus un stiprinātu starptautisko drošību saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu mērķiem un principiem, Helsinku Nobeiguma akta principiem un Parīzes Hartas mērķiem, tostarp attiecībā uz ārējām robežām.”

63. Lai gan LES 21. panta 2. punktā uzskaitītie mērķi ir kopēji ar Savienības ārējās darbības mērķiem un daži no tiem nav skaidri attiecināti uz KĀDP, uzskatu, ka mērķi, kas minēti a) līdz c) apakšpunktā, pieder mērķiem, kurus tradicionāli attiecina uz šo politiku. Šajā sakarā norādu, ka mērķi, kas minēti LES 21. panta 2. punkta a) līdz c) apakšpunktā, būtībā atbilst mērķiem, kuri bija attiecināti uz KĀDP saskaņā ar LES 11. panta 1. punktu ( 19 ). Turklāt šie mērķi atbilst tam, kas paredzēts LES 24. panta 1. punkta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru “Savienības kompetence [KĀDP] jautājumos attiecas uz visām ārpolitikas jomām un visiem jautājumiem saistībā ar Savienības drošību, tostarp pakāpenisku kopējas aizsardzības politikas izstrādi, kam var sekot kopējas aizsardzības izveide”.

64. Ņemot vērā šos faktus, uzskatu, ka Savienības starptautiska darbība, kas atbilst vienam vai vairākiem no LES 21. panta 2. punkta a) līdz c) apakšpunktā minētajiem mērķiem un jo īpaši mērķim saglabāt mieru un stiprināt starptautisko drošību, ir jāuzskata par tādu, kas ietilpst KĀDP jomā, tādējādi šāda darbība būtu jāveic atbilstoši īpašajiem noteikumiem un procedūrām, kas minēti LES V sadaļas 2. nodaļā.

65. Papildinu, ka pretēji tam, ko var saprast no atsevišķiem Parlamenta izvirzītajiem argumentiem, Savienība katrā ziņā var cīnīties pret terorismu saistībā ar tās darbībām KĀDP jomā. Lai gan KĀDP loma jau bija nostiprināta vairākos politiskos dokumentos, kas pieņemti Savienības mērogā ( 20 ), tagad tā ir noteikta Līgumos. Bez LESD 215. panta, kas, pēc manām domām, liecina par to, ka ir apstiprināta KĀDP loma cīņas pret starptautisko terorismu jomā, minēšu LES 43. panta 1. punktu, no kura izriet, ka visi uzdevumi, kas saistīti ar kopējās drošības un aizsardzības politiku ( 21 ), “var veicināt cīņu pret terorismu, tostarp atbalstot trešās valstis terorisma apkarošanā to teritorijā”. Turklāt no solidaritātes klauzulas LESD 222. pantā, kuru it īpaši ir paredzēts izmantot, ja kāda dalībvalsts kļūst par teroristiska uzbrukuma upuri, izriet, ka tā ir saistīta ar KĀDP, it īpaši tajā daļā, kas attiecas uz KDAP.

66. Mūsu aplūkojamajā gadījumā apstāklis, ka apstrīdētā regula ir viens no instrumentiem, ar kuriem Savienība ir ieviesusi kādu Drošības padomē nolemtu starptautiska mēroga darbību, kuras mērķis nenoliedzami ir saglabāt starptautisko mieru un drošību ( 22 ), ir būtisks elements, lai uzskatītu, ka šī regula var būt saistīta ar KĀDP jomu. Tieši saistībā ar šo politiku ir ieviesta sistēma, kas nodrošina mijiedarbību starp ANO un Savienības mērogā pieņemtiem lēmumiem, lai liegtu ar teroristiskām darbībām saistītām personām un struktūrām izmantot resursus. Šajā sakarā saistībā ar šo prasību ir jāņem vērā apstāklis, ka personas un struktūras, uz kurām attiecas naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pasākumi, nosaka Sankciju komiteja un Savienība vienīgi izmanto šajā komitejā pieņemto sarakstu.

67. Kad esam to secinājuši, pēc manām domām, ir skaidrs, ka LESD 215. panta 2. punkts ir vienīgā tiesību norma, kas pilnvaro Savienību pieņemt tādus ierobežojošus pasākumus kā tie, uz kuriem attiecas apstrīdētā regula. Būtībā atšķirībā no LESD 75. panta LESD 215. panta 2. punktu var izmantot tikai tad, ja ar KĀDP saistīts lēmums paredz šāda veida darbību. Kad Savienība pieņem lēmumu veikt tādu ar KĀDP saistītu starptautisku darbību kā šajā lietā aplūkojamā, tad, bez šaubām, ir jāizmanto juridiskais pamats, kas veido saikni ar šo politiku. Cita juridiskā pamata izvēle būtu pretrunā LES 40. panta otrajai daļai, kura – atgādināsim – apstiprina principu, saskaņā ar kuru LESD 3.?6. pantā minēto politiku īstenošanai nav jāietekmē iestāžu veikto procedūru piemērošana un iestādēm piešķirto pilnvaru apjoms, kas Līgumos noteiktas Savienības kompetences īstenošanai saskaņā ar KĀDP.

68. Norādu arī, ka atšķirībā no LESD 75. panta LESD 215. panta 2. punkts paredz “ierobežojošu pasākumu” pieņemšanu kopumā, neaprobežojoties tikai ar pasākumiem attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem. Līdz ar to LESD 215. panta 2. punkts ir juridiskais pamats, kas ļauj Savienībai pieņemt tādus pasākumus kā pasākumi, ar kuriem ierobežo minēto personu pārvietošanos vai aizliedz ieroču tirdzniecību šīm personām ( 23 ). Šis noteikums tādējādi šķiet piemērotāks dažādām darbībām, kuras Savienība var veikt saistībā ar KĀDP, lai cīnītos pret starptautisko terorismu.

69. Turklāt norādu, ka tiktāl, ciktāl LESD 75. un 215. pants attiecas uz atšķirīgām Savienības politikām, kurām gan ir papildinoši mērķi, bet kurām nav obligāti tāds pats apmērs un uz kurām attiecas atšķirīgi noteikumi un procedūras ( 24 ), nešķiet piemēroti paredzēt tādas attiecības starp šiem abiem juridiskajiem pamatiem, kas vienam piešķir lex generalis funkciju un otram – lex specialis funkciju. Attiecības starp LESD 75. un 215. pantu drīzāk ir jānosaka kā papildinošas. Turklāt atšķirības procedūrās, ar kurām var īstenot LESD 75. un 215. pantu, kas ataino to politiku atšķirīgo raksturu, ar kurām [šie panti] ir saistīti, pēc manām domām, liedz savienot šos abus juridiskos pamatus.

70. Nav noliedzams, ka LESD 215. pants nepiešķir Parlamentam tikpat plašas pilnvaras kā LESD 75. pants, kurā ir paredzēta parastās likumdošanas procedūras izmantošana. Tomēr šis apstāklis nevar būt noteicošais, izvēloties apstrīdētās regulas juridisko pamatu. Kā pamatoti norāda Padome, nevis procedūras nosaka juridisko pamatu, bet otrādi. Turklāt “KĀDP” dimensija, kas raksturo LESD 215. pantu, noteikti paskaidro LESD autoru izvēli attiecībā uz Parlamenta lomu.

71. Ņemot to vērā, Parlamenta loma KĀDP jomā ne pavisam nav nenozīmīga. It īpaši pienākumi, kas šajā sakarā ir Augstajam pārstāvim saistībā ar attiecībām ar Parlamentu, zināmā mērā ļauj kompensēt parastās likumdošanas procedūras neizmantošanu. Tādējādi LES 36. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka Augstais pārstāvis “regulāri apspriežas ar [..] Parlamentu par [KĀDP] un [KDAP] būtiskākajiem aspektiem un pamatvirzienu izvēli un informē to par šo politiku attīstību. Viņš nodrošina to, ka attiecīgi ievēro [..] Parlamenta viedokli. [..] Parlamenta informēšanā var iesaistīt īpašos pārstāvjus”. Augstā pārstāvja pienākums tādējādi ir pēc iespējas vairāk iesaistīt Parlamentu KĀDP jomā pieņemtajos lēmumos tiktāl, ciktāl to atļauj konfidencialitātes un tūlītējas rīcības prasības, kas raksturo šo Savienības politiku. LES 36. panta otrās daļas turpinājumā ir noteikts, ka Parlaments “var uzdot Padomei un Augstajam pārstāvim jautājumus vai sniegt [..] ieteikumus. Tas divreiz gadā rīko debates par panākumiem, kas gūti [KĀDP], tostarp [KDAP], īstenošanā”.

72. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, savu viedokli varu apkopot šādi. Uzskatu, ka apstrīdētā regula pamatoti tika pieņemta, balstoties uz LESD 215. panta 2. punktu, ņemot vērā tā “KĀDP” dimensiju. Šī dimensija, pirmkārt, ir balstīta apstāklī, ka, papildinot tiesību normas, ar kurām regulē ierobežojošus pasākumus, kuri ieviesti attiecībā uz personām un struktūrām, kas ir saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, šīs regulas galvenais mērķis ir cīnīties pret starptautisko terorismu, lai saglabātu starptautisko mieru un drošību. Otrkārt, apstrīdētā regula ietilpst sistēmā, kuru Savienība ieviesusi, lai veiktu Drošības padomē pieņemtas starptautiskas darbības un, konkrētāk, lai īstenotu naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pasākumus attiecībā uz Sankciju komitejas noteiktām personām un struktūrām.

73. Analīzei, kas liek apstiprināt Savienības likumdevēja izdarīto izvēli noteikt LESD 215. panta 2. punktu par apstrīdētās regulas juridisko pamatu, ir vajadzīgas dažas papildu piebildes.

74. Vispirms vēlos uzsvērt, ka gadījums, kas šajā lietā nodots Tiesas vērtējumam, nav vienīgais, kurā LESD 215. panta 2. punkts var būt atbilstošs juridiskais pamats. Būtībā šī tiesību norma varētu ļaut Savienībai pieņemt ierobežojošus pasākumus pret personām un struktūrām, kas saistītas ar teroristiskām organizācijām, papildus darbībai, par kuru Savienība pieņēmusi lēmumu saistībā ar KĀDP un kura ir vērsta uz trešām valstīm, lai palīdzētu šīm pēdējām minētajām cīnīties pret terorismu. Atbilstoši tā garam, kas paredzēts LES 43. panta 1. punktā, šādi ierobežojoši pasākumi papildus dažādām civilajām un militārajām misijām, ko Savienība var īstenot saistībā ar KDAP, ļautu atbalstīt trešo valstu rīcību, cīnoties pret terorismu savā teritorijā. Tā kā šie pasākumi ietilptu Savienības rīcībā saistībā ar KĀDP, tiem būtu jābūt pamatotiem ar LESD 215. panta 2. punktu.

75. Turklāt atsakos piekrist Padomes argumentācijai, saskaņā ar kuru nošķīrumam starp LESD 75. panta un 215. panta 2. punkta attiecīgajām piemērošanas jomām jābūt balstītam uz nodalījumu starp tā dēvētajiem “iekšējiem”, “ārējiem” un “starptautiskajiem” teroristiem. Būtībā šāds iedalījums kategorijās ir pretrunā pašai terorisma būtībai, jo [terorisms], vērsdamies pret kopējām vērtībām un pašiem tiesiskas valsts pamatiem, attiecas uz visu starptautisko sabiedrību neatkarīgi no apdraudējuma ģeogrāfiskās izplatības. Turklāt tiktāl, ciktāl Padomes aizstāvētais nodalījums rada tiesisko nedrošību, tas ir pretrunā prasībai efektīvi cīnīties pret terorismu.

76. Terorismam nav robežu. Pat ja sākotnēji šķiet, ka teroristiskas organizācijas galvenais mērķis atrodas tikai noteiktā ģeogrāfiskā teritorijā, šai organizācijai bieži vien ir starptautiski atzarojumi, tostarp tādi, kas paredzēti tās darbību finansēšanai. Turklāt, vai tādā gadījumā, ja teroristu grupa, kas parasti darbojas Savienības teritorijā, kādā brīdī nolemj sadarboties ar citām teroristu grupām, kurām ir līdzīgi mērķi un kuras atrodas ārpus Savienības, personas un struktūras, kas saistītas ar pirmo grupu, zaudē “iekšējo” teroristu statusu un kļūst par “ārējiem” vai “starptautiskajiem” teroristiem? Pēc manām domām, ar šiem elementiem pietiek, lai pierādītu, ka nav praktiski iespējams īstenot šādu nodalījumu.

77. Tas, cik nozīmīga ir cīņa pret terorismu, turklāt uzliek pienākumu izmantot visus juridiskos līdzekļus, kas ir Savienības rīcībā saskaņā ar Līgumiem. Šajā saistībā uzstāju uz to, ka analīze, kas man šajā lietā lika saistīt apstrīdēto regulu ar KĀDP jomu, nekādā ziņā nenozīmē, ka ikviena ārēja Savienības darbība, kuras mērķis ir cīņa pret terorismu, noteikti tiek veikta saistībā ar KĀDP.

78. It īpaši nedrīkst neievērot ārējo dimensiju, kāda var būt Savienības darbībai saistībā ar tās politiku, kas vērsta uz BDTT izveidi. Par piemēru norādu, ka Komisijas 2011. gada 23. novembrī iesniegtais Priekšlikums Padomes lēmumam par nolīguma noslēgšanu starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Eiropas Savienību par pasažieru datu reģistra datu (PDR datu) izmantošanu un pārsūtīšanu Amerikas Savienoto Valstu Valsts drošības departamentam ( 25 ) ir balstīts uz LESD 82. panta 1. punkta d) apakšpunktu un LESD 87. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kas ir saistīti attiecīgi ar tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un policijas iestāžu sadarbību, saistībā ar LESD 218. panta 6. punkta a) apakšpunktu, kurš attiecas uz Savienības starptautisko nolīgumu slēgšanu.

79. Visbeidzot atgādinu, ka, pēc manām domām, LESD 75. pants un 215. panta 2. punkts ir jāanalizē nevis kā savstarpēji izslēdzoši, bet kā papildinoši. Saistībā ar šādu redzējumu uzskatu, ka atzīt, ka apstrīdētajai regulai ir jābūt balstītai uz LESD 215. panta 2. punktu, nemazina LESD 75. panta saturu. Būtībā, pēc manām domām, šis pēdējais pants ir atbilstošs juridiskais pamats, lai Savienība neatkarīgi un nesaistīti ar kādu no KĀDP jomas izrietošu darbību pieņemtu naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pasākumus pret personām vai nevalstiskām struktūrām, kuras veic teroristiskas vai ar terorismu saistītas darbības, un nav vajadzīgs kvalificēt personas, uz kurām šie pasākumi attiecas, kā “iekšējos”, “ārējos” vai “starptautiskos” teroristus.

80. LESD 215. panta 2. punkta un 75. panta papildinošajam raksturam ir jāatbilst prasībai, kura ir būtiska cīņā pret terorismu un saskaņā ar kuru sistēmā nedrīkst būt neviens trūkums, kas var apdraudēt sasniedzamo mērķi pasargāt demokrātijas no darbībām, kuras būtībā tiecas iznīcināt to pastāvēšanu.

81. Šādā skatījumā LESD 215. panta 2. punktam būtu jābūt atbilstošajam juridiskajam pamatam, pieņemot šādus pret personām un nevalstiskām struktūrām vērstus ierobežojošus pasākumus: — pasākumus, ar kuriem tiecas atbalstīt trešo valstu darbību cīņā pret terorismu savā teritorijā ( 26 ) vai plašākā nozīmē izbeigt cilvēktiesību pārkāpumus šajās valstīs, tā kā šādi pasākumi, kā, piemēram, pasākumi, kas minēti LESD 215. panta 1. punktā, pēc savas būtības attiecas uz KĀDP; — pasākumus, kas pieņemti attiecībā uz personām un struktūrām, kuras Drošības padome vai tās izveidota sankciju komiteja ir skaidri norādījusi, [pasākumus] kuri atbilst šajā lietā apspriežamajiem; un — [pasākumus, ar kuriem] Savienība ievieš pasākumus, par kuriem lēmums pieņemts Drošības padomē un attiecībā uz kuriem attiecīgo personu un struktūru noteikšana ir atstāta dalībvalstu vērtējumam. Šādā gadījumā, pēc manām domām, priekšroka būtu dodama LESD 215. panta 2. punkta izvēlei tiktāl, ciktāl Savienības darbība ir vajadzīga, piemērojot kādu Drošības padomes rezolūciju, kas sekmē to, ka šī darbība tiek iekļauta KĀDP jomā.

82. Turpretī ārpus KĀDP esošajās jomās, kurās Savienībai ir pilnīga rīcības brīvība, neatkarīgi no tā, vai runa ir par BDTT izveidi, policijas vai tiesu iestāžu sadarbības sekmēšanu ar trešām valstīm vai Sankciju komitejas izveidoto sarakstu – kurus Savienība uzskatītu par nepilnīgiem – papildināšanu, Savienībai tādējādi būtu jārīkojas, pamatojoties uz LESD 75. pantu.

83. Atbilstoši šiem apsvērumiem ierosinu Tiesai uzskatīt, ka pirmais Parlamenta izvirzītais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

IV – Par pakārtoti izvirzīto pamatu par to, ka nav ievēroti noteikumi attiecībā uz LESD 215. panta izmantošanu

A – Lietas dalībnieku argumenti

84. Pakārtoti izvirzītais pamats, kuru Parlaments iesniedza gadījumā, ja Tiesa uzskatītu – kā es tai ierosinu darīt –, ka LESD 215. panta 2. punkts ir atbilstošs juridiskais pamats apstrīdētajai regulai, ir sadalīts divās daļās. Pirmā daļa attiecas uz tāda nosacījuma apgalvotu pārkāpumu, kas saistīts ar Augstā pārstāvja un Komisijas kopēju priekšlikumu, un otrā – uz tāda KĀDP lēmuma apgalvotu neesamību, kurš pieņemts pirms apstrīdētās regulas.

1) Par apgalvoto Līgumiem atbilstoša priekšlikuma neesamību

85. Saskaņā ar Parlamenta viedokli apstrīdētās regulas pieņemšanas dienā, 2009. gada 22. decembrī, nebija tādas Komisijas, kas kopā ar Augsto pārstāvi varēja likumīgi iesniegt kopēju priekšlikumu, jo 2004. gada 22. novembrī ieceltās Komisijas pilnvaras beidzās 2009. gada 31. oktobrī, bet jaunā Komisija sāka pildīt pienākumus tikai 2010. gada 10. februārī. Pat ja šīs iestādes darba nepārtrauktības labad būtu pieņemami, ka 2004. gada novembrī ieceltā Komisija turpina pildīt dažus pienākumus, tās pilnvaras tomēr būtu ierobežotas tikai ar kārtējo pasākumu veikšanu, tas ir, ar ikdienas lēmumiem. Tā nebūtu pilnvarota uzņemties būtisku politisku iniciatīvu, grozot tiesību akta juridisko pamatu, ietverot šī akta normatīvā rakstura zudumu un jebkādas Parlamenta un valstu parlamentu ietekmes zudumu.

86. Parlaments uzskata, ka nevar atzīt, ka Komisijas un Augstā pārstāvja iesniegtais priekšlikums bija tikai turpinājums priekšlikumam, kuru 2009. gada 22. aprīlī iesniedza Komisija viena pati. Turklāt priekšlikuma iesniegšanas veids neesot atbildis Augstā pārstāvja lomai un atbildībai, kas paredzēta Lisabonas līgumā. Neesot pieņemami, ka LESD 215. panta 2. punktā prasītais kopējais priekšlikums var tikt aizstāts tikai ar Augstā pārstāvja apstiprinājumu jau esošam Komisijas priekšlikumam, kuru šī pēdējā minētā pieņēmusi pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā. Turklāt Augstajam pārstāvim, kurš ir atbildīgais par KĀDP, esot pienākums pienācīgi pamatot iesniegto kopējo priekšlikumu.

87. Padome apgalvo, ka tad, kad 2009. gada 31. oktobrī beidzās 2004. gada novembrī ieceltās Komisijas pilnvaras, tā turpināja pildīt pienākumus līdz jaunas Komisijas iecelšanai, lai nodrošinātu nepieciešamo iestādes darbības nepārtrauktību, kā paredzēts Eiropadomes 2010. gada 9. februāra Lēmuma 2010/80/ES, ar ko ieceļ Eiropas Komisiju ( 27 ), preambulas 1. apsvērumā. Parlaments pagaidu periodā no 2009. gada 1. novembra līdz 2010. gada 10. februārim esot turpinājis sadarboties ar Komisiju tā, it kā šī pēdējā turpinātu likumīgi pastāvēt.

88. Padome uzsver, ka apstrīdētā regula tika pieņemta, pamatojoties uz 2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikumu, kuru Augstais pārstāvis apstiprināja 2009. gada 14. decembrī. Priekšlikums esot palicis spēkā pēc Komisijas pilnvaru beigām 2009. gada 31. oktobrī. Lisabonas līguma stāšanās spēkā vienīgās sekas esot bijušas tādas, ka tika grozīta procedūra, kas regulē apstrīdētās regulas pieņemšanu.

89. Padome atgādina, ka Komisija 2009. gada 2. decembrī iesniedza Parlamentam un Padomei paziņojumu par Lisabonas līguma stāšanās spēkā ietekmi uz notiekošajām starpiestāžu lēmumu pieņemšanas procedūrām ( 28 ), kurā iekļauts indikatīvs saraksts ar vēl izskatāmajiem priekšlikumiem, kas iesniegti pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, un norādīts, kādas sekas attiecībā uz katru no tiem radīs šī līguma stāšanās spēkā. 2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikums esot minēts šajā sarakstā ar norādi, ka mainās tā juridiskais pamats – no EKL 60., 301. un 308. panta iepriekš uz LESD 215. pantu.

90. Pat pieļaujot, ka apstākļi, kādos atradās Komisija, atbilda tiem, kas paredzēti LESD 246. panta pēdējā daļā (visu Komisijas locekļu atkāpšanās), judikatūra nedodot pamatu secināt, ka Komisija būtu pārsniegusi kārtējo jautājumu risināšanu. Vispārējā tiesa 2003. gada 6. marta sprieduma apvienotajās lietās Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein-Westfalen/Komisija ( 29 ) 96. punktā esot lēmusi, ka lēmums par valsts atbalstu, ko Komisija pieņēmusi pēc tās locekļu kolektīvas atkāpšanās, “nebija jauna politiska iniciatīva, kas tādējādi pārsniegtu Komisijas pilnvaras, kura bija ierobežota ar kārtējo jautājumu risināšanu”. Ja šis secinājums bija spēkā attiecībā uz jaunu lēmumu, ko Komisija pieņēmusi attiecīgajā periodā, tam a fortiori esot jāattiecas uz situācijām, kad tiek izskatīts iepriekš esošs, bet vēl nepieņemts priekšlikums. Turklāt esot jautājums, vai EKL 201. panta otrajā daļā paredzētais ierobežojums veikt tikai kārtējos pienākumus bija jāpiemēro, ņemot vērā, ka Parlaments nebija pieņēmis priekšlikumu izteikt neuzticību Komisijai.

91. Saskaņā ar Padomes viedokli Augstā pārstāvja un Komisijas priekšlikums tika pienācīgi iesniegts. Augstais pārstāvis 2009. gada 14. decembrī esot apstiprinājis 2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikumu. Neesot bijis nedz vajadzīgs, nedz iespējams, ka viņš pats iesniedz atsevišķu motīvu izklāstu. Tāpat neesot bijis iespējams, ka viņš vienpusēji veic papildinājumus motīvu izklāstā, kas jau bija šī priekšlikuma preambulas apsvērumos.

92. Kopumā Komisijas izvirzītie argumenti atbilst Padomes argumentiem. Komisija precizē, ka tās iepriekš minētais 2009. gada 2. decembra paziņojums bija daļa no tikai juridiska un tehniska rakstura pasākuma, neīstenojot nekādu politiska rakstura rīcības brīvību. Turklāt šis pasākums bija vajadzīgs, lai ļautu Savienības likumdevējam pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā turpināt nepabeigtās likumdošanas procedūras. Komisija uzsver, ka 2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikuma tekstā netika veikts neviens grozījums un ka Augstais pārstāvis apstiprināja šo priekšlikumu 2009. gada 14. decembrī, kā paredzēts LESD 215. pantā.

2) Par apgalvoto KĀDP lēmuma neesamību

93. Saskaņā ar Parlamenta viedokli apstrīdētajā regulā nav nevienas atsauces uz kādu KĀDP lēmumu, lai gan tas paredzēts LESD 215. pantā. Minētās regulas preambulā esot atsauce uz Kopējo nostāju 2002/402, taču tā nav lēmums šīs tiesību normas izpratnē. Kopējā nostāja, kas pieņemta pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, nevarot tikt pielīdzināta šādam lēmumam.

94. Padomes argumenti par minētās kopējās nostājas juridisko seku saglabāšanu atbilstoši LES un LESD pielikumā pievienotajam Protokolam (Nr. 36) par pārejas noteikumiem ( 30 ) un tas, ko šī iestāde dēvē par “tiesību aktu nepārtrauktības principu”, neesot atbilstīgi. Šajā protokolā neesot neviena elementa, nedz kāda Savienības tiesību principa, kas paredzētu, ka kopējā nostāja var aizstāt KĀDP lēmumu. Padome arī neievērojot to, ka šādu lēmumu pašu var tiesā pārsūdzēt kāda puse, kurai ir tiesības vērsties tiesā, un ka Tiesa pat var aizliegt Padomei pieņemt pasākumus atbilstoši LESD 215. pantam.

95. Katrā ziņā apstrīdētajā regulā esot pieļauts pārkāpums tiktāl, ciktāl tā neesot pamatota atbilstoši LESD 296. panta otrajai daļai.

96. Padome uzsver, ka Regula Nr. 881/2002, pirms kuras tika pieņemta Kopējā nostāja 2002/402, nosaka noteikumus un īpašās procedūras, kas jāievēro, lai nodrošinātu to, ka tiek īstenota naudas līdzekļu iesaldēšana. Lai gan pēc iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija tika nolemts grozīt minēto regulu, iekļaujot tajā noteikumus par procesuālajām garantijām, šim nolūkam nebija vajadzīgs nedz grozīt Kopējo nostāju 2002/402, nedz pieņemt kādu jaunu KĀDP lēmumu. Ja jau ir spēkā kāds tiesību akts, kurš attiecas uz KĀDP un kurā ir paredzēta ierobežojošu pasākumu pieņemšana (un šis akts nav ticis atcelts, anulēts vai grozīts), tad nevarot prasīt, lai tiktu pieņemts jauns KĀDP lēmums atbilstoši LES V sadaļas 2. nodaļai. Šāda pieeja būtu pretēja tiesību aktu nepārtrauktības principam, kas nostiprināts Protokola (Nr. 36) 9. pantā.

97. Padome arī norāda, ka tas, ka sarakstā iekļautās personas un struktūras tagad var celt prasību atcelt KĀDP lēmumus, ar kuriem pret tām pašām noteikti ierobežojoši pasākumi, nenozīmē, ka pirms jebkāda grozījuma jau esošā regulā noteikti ir jāpieņem jauns KĀDP lēmums.

B – Vērtējums

98. Uzskatu, ka apstākļi, kādos tika pieņemta apstrīdētā regula, nav pretrunā LESD 215. panta 2. punktā paredzētajai procedūrai. Ņemot vērā īpašos apstākļus, kādi ir jauna Līguma stāšanās spēkā, dažādie elementi, kurus Parlaments izvirza, lai apstrīdētu šīs regulas likumību, nešķiet pietiekami, lai atzītu LESD 215. panta 2. punkta pārkāpumu.

99. Pirmām kārtām, attiecībā uz apgalvoto Līgumiem atbilstoša priekšlikuma neesamību uzskatu, ka pat tad, ja būtu jāuzskata, ka Komisijas pienākumi pēc tās pilnvaru beigām 2009. gada 31. oktobrī attiecās uz kārtējo jautājumu risināšanu, tas nekādi netraucēja Komisijai, pirmkārt, uzturēt savu 2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikumu un, otrkārt, to formāli grozīt, aizstājot tajā norādi uz iepriekšējo juridisko pamatu ar jauno. Šajā sakarā attiecībā uz priekšlikumiem, kuriem, ņemot vērā to raksturu un apjomu, nebija iespējams tikai aizstāt veco juridisko pamatu ar jaunu, norādu, ka tie tika atsaukti ( 31 ).

100. Attiecībā uz Augstā pārstāvja un Komisijas kopēja priekšlikuma nepieciešamību ir jākonstatē, ka Augstais pārstāvis 2009. gada 14. decembrī oficiāli pievienojās 2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikumam. LESD 215. pantā nav prasīts, lai Augstais pārstāvis, par kuru atgādinu, ka viņš ietilpst Komisijas kolēģijā, būdams tās priekšsēdētāja vietnieks un par ārējām attiecībām atbildīgais loceklis ( 32 ), iesniedz atsevišķu motīvu izklāstu vai papildina Komisijas priekšlikuma motīvu izklāstu.

101. Otrām kārtām, attiecībā uz apgalvoto KĀDP lēmuma neesamību ir jāuzsver, ka atbilstoši Protokola (Nr. 36) 9. pantam tādu aktu tiesiskās sekas, kurus Savienības iestādes un struktūras pieņēmušas, pamatojoties uz LES, pirms stājās spēkā Lisabonas līgums, paliek nemainīgas tiktāl, ciktāl, piemērojot Līgumus, minētie akti netiks atcelti, anulēti vai grozīti.

102. Tas, ka LES vairs neparedz kopējās nostājas, bet lēmumus KĀDP jomā, nenozīmē, ka atbilstoši LES redakcijai, kas bija spēkā pirms Lisabonas līguma, pieņemto kopējo nostāju vairs nav, jo tādējādi Protokola (Nr. 36) 9. pantam tiktu atņemta liela tā lietderīgās iedarbības daļa. Šī paša iemesla dēļ tas, ka juridiskais konteksts, kas tagad ir saistīts ar KĀDP lēmumiem, nav tieši tāds pats kā tas, kurš iepriekš regulēja kopējās nostājas, neizslēdz [iespēju], ka šo abu veidu tiesību aktus var pielīdzināt, lai piemērotu LESD 215. pantu. Šajā pantā esošā atsauce uz lēmumu, kas pieņemts atbilstoši LES V sadaļas 2. nodaļai, ja to aplūko kopā ar Protokola (Nr. 36) 9. pantu, noteikti ir jāattiecina uz kopējām nostājām, kas pieņemtas pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā.

103. No tā izriet, ka arī Parlamenta izvirzītais otrais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

V – Secinājumi

104. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai: — prasību noraidīt un — piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 346, 42. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”.

( 3 ) Turpmāk tekstā – “Augstais pārstāvis”.

( 4 ) Turpmāk tekstā – “BDTT”.

( 5 ) Skat. Dashwood, A., “Article 47 TEU and the relationship between first and second pillar competences”, no: Law and Practice of EU External Relations, Cambridge University Press, 2008, 70. lpp. Pēc viņa domām, “Article 40 TEU [..] makes clear that [Common Foreign and Security Policy] competences and the Union’s other competences are to be equally protected against each other” (100. lpp.).

( 6 ) Turpmāk tekstā – “Drošības padome”.

( 7 ) OV L 139, 4. lpp.

( 8 ) OV L 139, 9. lpp.

( 9 ) C-402/05 P un C-415/05 P (Krājums, I-6351. lpp.).

( 10 ) Turpmāk tekstā – “Sankciju komiteja”.

( 11 ) OV L 344, 93. lpp.

( 12 ) Priekšlikums Padomes Regulai, ar ko groza Padomes Regulu Nr. 881/2002 (COM(2009) 187, galīgā redakcija; turpmāk tekstā – “2009. gada 22. aprīļa Regulas priekšlikums”).

( 13 ) Turpmāk tekstā – “KĀDP lēmumi”.

( 14 ) C-155/07 (Krājums, I-8103. lpp.).

( 15 ) LESD autori turklāt LESD 352. panta 4. punktā ir precizējuši, ka uz šo pantu “nevar pamatoties, lai sasniegtu ar [KĀDP] saistītus mērķus, un jebkuros saskaņā ar [minēto] pantu pieņemtos aktos ievēro Līguma par Eiropas Savienību 40. panta otrajā daļā noteiktos ierobežojumus”.

( 16 ) Skat. it īpaši 2011. gada 16. novembra spriedumu lietā C-548/09 P Bank Melli Iran/Padome (Krājums, I-11381. lpp., 66. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 17 ) Ievērojot šo pašu domu gaitu, Tiesa 2010. gada 29. jūnija spriedumā lietā C-550/09 E un F (Krājums, I-6213. lpp.) precizēja, ka, “interpretējot [Padomes 2001. gada 27. decembra Regulu (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV L 344, 70. lpp.)], [..] ir jāņem vērā Rezolūcijas 1373 (2001), uz kuru ir atsauce šīs regulas preambulas trešajā apsvērumā, formulējums un mērķis” (72. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 18 ) 169. un 184. punkts.

( 19 ) Attiecībā uz šo jautājumu skat. Dashwood, A., op. cit., 101. un 103. lpp.; Van Elsuwege, P., “EU external action after the collapse of the pillar structure: in search of a new balance between delimitation and consistency”, no: Common Market Law Review, 2010, Nr. 47, 987. lpp., it īpaši 1006. lpp.; kā arī Becker-Alon, S., “The Communitarian Dimension of the European Union’s Common Foreign and Security Policy”, Bādenbādene: Nomos, 2011, 250. lpp.

( 20 ) Šo galveno dokumentu apkopojumam skat. Auvret-Finck, J., “Politique étrangère et de sécurité commune – Lutte contre le terrorisme”, no: Jurisclasseur Europe, 2009, 2612. burtnīca. Skat. arī Terpan, F., “La PESC et le terrorisme international”, no: La sécurité internationale entre rupture et continuité – Mélanges en l’honneur du professeur Jean-François Guilhaudis, Brisele: Bruylant, 2007, 581. lpp.

( 21 ) Turpmāk tekstā – “KDAP”.

( 22 ) Skat. Rezolūcijas 1390 (2002) preambulas priekšpēdējo teikumu.

( 23 ) Šajā sakarā skat. Kopējās nostājas 2002/402 2. panta 1. punktu un 4. pantu.

( 24 ) Šajā sakarā skat. LES 24. panta 1. punkta otro daļu, kurā ir precizēts, ka “uz [KĀDP] attiecas īpaši noteikumi un procedūras”.

( 25 ) COM(2011) 807, galīgā redakcija.

( 26 ) Skat. šo secinājumu 74. punktu.

( 27 ) OV L 38, 7. lpp.

( 28 ) COM(2009) 665, galīgā redakcija.

( 29 ) T-228/99 un T-233/99 (Recueil, II-435. lpp.).

( 30 ) Turpmāk tekstā – “Protokols (Nr. 36)”.

( 31 ) Skat. iepriekš minētā 2009. gada 2. decembra paziņojuma 2. pielikumu.

( 32 ) Skat. LES 18. panta 4. punktu.