ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39.

Savā atbildes rakstā, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 15. jūlijā, ESS lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu cita iemesla dēļ, kas atšķiras no tiem, kurus Group Nivelles bija norādījusi prasības pieteikumā par tiesību akta atcelšanu. Proti, ESS apgalvoja, ka apstrīdētā lēmuma 31. punktā EUIPO Apelācijas trešā padome, pirmkārt, vispār neesot ņēmusi vērā argumentus, kuri bija vērsti uz to, lai pierādītu, ka rūpnieciskā izmantošana, kāda ir paredzēta ražojumam, kurā ir iekļauts agrākais dizainparaugs, atšķir šo pēdējo minēto no apstrīdētā dizainparauga, un, otrkārt, tā neesot pienācīgi pamatojusi savu lēmumu šajā ziņā ( 11 ). Līdz ar to ESS norādīja, ka EUIPO Apelācijas trešā padome neesot pareizi identificējusi agrāko dizainparaugu un tas esot ietekmējis pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatotības vērtējumu.
2.

Iesniedzējtiesa lūdz Tiesas palīdzību Regulas (EEK) Nr. 1408/71 ( 2 ) II sadaļas 13. un 14. pantā esošo kolīziju normu interpretācijā. It īpaši iesniedzējtiesa jautā, vai piemērojamo tiesību aktu noteikšanas nolūkā tāda persona, kas ir nodarbināta vienā, bet dzīvo citā dalībvalstī un kas arī veic daļu no saviem pienākumiem pie tā paša darba devēja (apmēram 6,5 % no darba laika) savas dzīvesvietas dalībvalstī, pārsvarā strādājot no mājām, ir uzskatāma par tādu, kas parasti ir nodarbināta divu dalībvalstu teritorijā.
6.

Direktīvas 2010/40 6. pantā “Specifikācijas” ir noteikts: “1. Komisija vispirms pieņem specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību attiecībā uz prioritārajām darbībām. 2. Komisija tiecas pieņemt specifikācijas vienai vai vairākām prioritārajām darbībām līdz 2013. gada 27. februārim. Vēlākais dienā, kad pagājuši 12 mēneši pēc to specifikāciju pieņemšanas, kas vajadzīgas noteiktai prioritārai darbībai, Komisija, iepriekš veikusi ietekmes novērtējumu, ietverot izmaksu un ieguvumu analīzi, vajadzības gadījumā saskaņā ar LESD 294. pantu iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei priekšlikumu par šīs prioritārās darbības izvēršanu. 3. Pēc tam, kad ir pieņemtas prioritārajām darbībām vajadzīgās specifikācijas, Komisija pieņem specifikācijas, nodrošinot ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību citām darbībām prioritārajās jomās. 4. Attiecīgā gadījumā un atbilstīgi specifikācijas jomai specifikācijā ietver vienu vai vairākus šāda veida noteikumus: a) funkcionālos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu uzdevumus un informācijas plūsmu starp šīm personām; b) tehniskos noteikumus, kas nodrošina tehniskos līdzekļus, lai izpildītu darbības noteikumus; c) organizatoriskos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības; d) pakalpojumu noteikumus, kas apraksta ITS lietotnēm un pakalpojumiem pakalpojumu saturu un to dažādos līmeņus. 5. Neskarot procedūras saskaņā ar Direktīvu 98/34/EK, specifikācijās attiecīgā gadījumā nosaka apstākļus, kādos dalībvalstis drīkst, paziņojušas par to Komisijai, paredzēt papildu noteikumus ITS pakalpojumu sniegšanai visā to teritorijā vai teritorijas daļā, ja minētie noteikumi netraucē sadarbspējai. 6. Specifikācijas attiecīgā gadījumā pamato uz jebkuru no standartiem, kas minēti 8. pantā. Attiecīgā gadījumā specifikācijās paredz atbilstības novērtēšanu saskaņā ar Lēmumu Nr. 768/2008/EK. Specifikācijas atbilst II pielikumā izklāstītajiem principiem. 7. Pirms specifikāciju pieņemšanas Komisija veic ietekmes novērtējumu, ietverot izmaksu un ieguvumu analīzi.”
83.

Judikatūrā ir noteikts, ka procesuālās normas parasti tiek piemērotas no to spēkā stāšanās dienas. Tas tā nav materiālo tiesību normu gadījumā, kuras parasti ir jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no šo normu formulējuma, mērķa vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāda iedarbība ( 39 ).
22.

Pieņemot galīgo nolēmumu par prasības pieņemamību, Tiesa atzina, ka apelācijas sūdzību iesniedzējām bija interese celt prasību, jo ar atbalsta shēmas grozījumiem to darbību īstenošanas apstākļi tika padarīti nelabvēlīgāki un apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas būtu iepriekšējo apstākļu saglabāšana (minēto spriedumu 56. un 57. punkts). Pēc tam Tiesa atzina, ka apstrīdētajam lēmumam ir tieša ietekme uz prasītāju tiesisko stāvokli, ciktāl ar to Nīderlandes Karalistes priekšlikumi ir atzīti par saistošiem atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 19. panta 1. punktam (to pašu spriedumu 59.–61. punkts).
31.

Vispārīgi ikviens vai visi šie trīs var tikt uzskatīti par dokumentiem Regulas 3. panta a) punkta izpratnē. Nav iespējams abstrakti pateikt, vai tie tiks uzskatīti par “dokumentiem” katrā atsevišķā gadījumā. Tas būs atkarīgs no vairākiem nezināmajiem, it īpaši no konkrētās datubāzes īpašā veida un struktūras un konkrētā lūguma formulējuma katrā atsevišķā gadījumā. Dabiski, ka pastāv liela atšķirība starp vienkāršu izklājlapu, kurā ir desmit rindas divās kolonnās tikai ar skaitļiem, no vienas puses, un sarežģītu relāciju datubāzi ar plašu kodēšanu, kas ir vajadzīga, lai strukturētu pamatdatus, un kas potenciāli darbojas uz vairākiem serveriem, no otras puses.
2)

tādā situācijā, kāda ir radusies šajā lietā, procentu samaksas prasījums par katru no diviem galvenajiem parādiem: — neizriet no nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē un — izbeidzas noilguma dēļ, kad ir pagājis astoņu gadu termiņš, kas ir noteikts Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā; šis termiņš sākas dienā, kad tika izdarīts pārkāpums, no kura izriet galvenā parāda samaksas pienākums;
10.

Par samaksu, kas tiek iekasēta no ceļu – gan to, kurus pārvalda privāttiesību subjekti, gan to, kurus pārvalda NRA, – lietotājiem, tiek aprēķināts PVN. Tomēr NRA vērsās The Revenue Commissioners (kompetentā nodokļu iestāde), lūdzot atmaksāt šo nodokli par 2010. gada jūliju un augustu attiecībā uz samaksām par diviem valsts ceļiem, kurus tā pārvaldījusi tieši, un norādot, ka atbilstoši tiesību normām, ar kurām ticis transponēts Direktīvas 2006/112 13. panta 1. punkts, tā nav PVN maksātāja, jo ir publisko tiesību subjekts. Pēc tam, kad The Revenue Commissioners atteicās atmaksāt nodokli, NRA šo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā.
46.

Uzreiz ir jānorāda, ka šādi formulēts jautājums šķiet pārsniedzam strīda pamatlietā robežas. Šis strīds, kā skaidri izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, attiecas uz nodokļu iestāžu lēmumu par prasītāju atzīšanu par PVN grupas locekļiem, atbilstošu viņu nodokļu aprēķinu korekciju un viņu identifikācijas numuru PVN vajadzībām derīguma ierobežošanu. Ir acīmredzams, ka uz tā pamata – kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un pušu apsvērumiem – rodas jautājums par vienotas likmes režīma piemērošanu: ja prasītājus uzskata par atsevišķiem nodokļu maksātājiem, tiem būtu šādas tiesības, savukārt, ja tos uzskatītu par PVN grupu – nē, jo tie vairs neatbilstu vienotas likmes piemērošanas kritērijiem. Tomēr šī režīma nepiemērošana izrietētu tieši no tā, ka prasītāji ir atzīti par PVN grupas locekļiem. Pamatlietas priekšmets nav jautājums par atteikumu piemērot vienotas likmes režīmu neatkarīgi no tā, ka prasītājiem ir nodokļu maksātāju statuss, vai uz cita pamata, kas nav to atzīšana par PVN grupas locekļiem. Tādēļ Tiesas atbildei uz ceturto prejudiciālo jautājumu, manuprāt, ir jāattiecas tikai uz to, vai atteikums piemērot vienotas likmes režīmu var tikt pakļauts nosacījumam par to, ka prasītāji tiek atzīti par PVN grupas locekļiem, citādi tam būtu hipotētisks raksturs.
18.

Pirmkārt, no Tiesas Reglamenta 120. panta c) punkta un ar to saistītās judikatūras ( 6 ) izriet, ka Komisijas prasības pieteikumā, kas iesniegts saskaņā ar LESD 258. pantu, skaidri un precīzi ir jānorāda prasības pamatošanai izvirzītie pamati, lai atbildētāja varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. Galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem ir balstīta prasība par pienākumu neizpildi, ir jānorāda loģiski un saprotami gan prasības pieteikumā, gan tajā ietvertajos prasījumos, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu ( 7 ).
3.

Direktīvas 1. pantā ir paredzēts: “1. Šo direktīvu piemēro attiecībā uz medicīnas ierīcēm, ko lieto in vitro diagnostikā [..]. 2. Šajā direktīvā lieto šādas definīcijas: [..] b) “medicīnas ierīces, ko lieto in vitro diagnostikā”, ir visas medicīnas ierīces, kas ir reaktīvi, reaktīvu produkti, kalibratori, kontroles materiāli, komplekti, instrumenti, iekārtas vai sistēmas, ko lieto atsevišķi vai kopā ar citām ierīcēm un ko ražotājs paredzējis lietot in vitro, lai pētītu no cilvēka ķermeņa iegūtus paraugus, to skaitā nodotās asinis un audus, vienīgi vai galvenokārt nolūkā iegūt informāciju: — par viņa fizioloģisko vai patoloģisko stāvokli, [..] d) “pašpārbaudes ierīce” ir jebkura ierīce, kuru ražotājs paredzējis izmantot neprofesionāļiem mājas apstākļos; [..] f) “ražotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kas atbild par ierīces izstrādi, ražošanu, iesaiņošanu un marķēšanu, pirms tā tiek izlaista tirgū ar viņa vārdu, neatkarīgi no tā, vai šīs darbības veic šī persona vai tās vārdā kāda trešā persona. Šīs direktīvas saistības, kuras jāievēro ražotājiem, attiecas arī uz fizisku vai juridisku personu, kura saliek, iesaiņo, apstrādā, pilnībā pārveido un/vai marķē vienu vai vairākus gatavus produktus un/vai piešķir tiem paredzēto lietojumu kā ierīcēm, ievērojot to, ka tās tiek laistas tirgū ar viņa paša vārdu [ ( 5 ) ]. Šī daļa neattiecas uz personu, kura, lai gan nebūdama ražotājs pirmās daļas nozīmē, saliek vai pielāgo ierīces, kuras jau atrodas tirgū, to paredzētajam lietojumam atsevišķam pacientam; [..] i) “laišana tirgū” ir pirmreizējā ierīces piedāvāšana par maksu vai bez maksas, izņemot ierīci, kura paredzēta darbības novērtēšanai, ar mērķi to izplatīt un/vai lietot Kopienas tirgū, neatkarīgi no tā, vai tā ir jauna vai pilnībā pārveidota; j) “ieviešana” ir posms, kurā ierīce, būdama gatava lietošanai, pirmo reizi ir kļuvusi pieejama gala lietotājam paredzētajam nolūkam Kopienas tirgū. [..]”
98.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz College van Beroep voor het bedrijfsleven (Tirdzniecības un rūpniecības administratīvā tiesa) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, kura izskata strīdu par ex ante reglamentējoša pienākuma izmaksorientētu tarifu ierobežojuma veidā likumību, kuru valsts pārvaldes iestāde uzlikusi fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības nekonkurētspējīgam tirgum, piemērojot Komisijas 2009. gada 7. maija Ieteikumu 2009/396/EK par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos Eiropas Savienībā, kas iesaka izmaksu aprēķina modeli, proti, “bottom-up long-run incremental costs (BULRIC) pure”, kā piemērotu pasākumu cenu regulācijai minētajā tirgū, var atkāpties no šāda ieteikuma, kas pieņemts atbilstoši grozītajam Direktīvas 2002/21 19. panta 1. punktam, ja šī valsts tiesa uzskata, ka to pieprasa apsvērumi, kas saistīti ar pamatlietas apstākļiem, it īpaši ar attiecīgās dalībvalsts tirgus specifiskajām īpatnībām; 2) veicot ex ante izmaksorientēta tarifus reglamentējoša pienākuma, kādu valsts pārvaldes iestāde uzlikusi pamatlietā, pārbaudi tiesā, valsts tiesa ir tiesīga pārbaudīt šī pienākuma samērīgumu attiecībā uz politiskajiem mērķiem un reglamentējošiem principiem, kas noteikti Direktīvas 2002/21, kas grozīta ar Direktīvu 2009/140, 8. pantā un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (Piekļuves direktīva), kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 13. pantā. Attiecīgā ex ante reglamentējošā pienākuma samērīguma izvērtējumā var ņemt vērā mērķus aizstāvēt galalietotāju un patērētāju intereses konkurencei atvērtos mazumtirdzniecības tirgos, kas iekļaujas fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības lejupējā tirgū, kurā šis pienākums ir uzlikts; 3) izvērtējot ex ante izmaksorientēta tarifus reglamentējoša tāda pienākuma samērīgumu, kādu valsts pārvaldes iestāde ir uzlikusi pamatlietā, no šīs iestādes nevar prasīt, lai tā norādītu, cik lielā mērā šāds ex ante reglamentējošs pienākums faktiski sasniedz mērķus, kas noteikti Direktīvas 2002/21, kas grozīta ar Direktīvu 2009/140, 8. pantā, un/vai tas patiešām ietekmē iekšējā tirgus darbību.
27.

Pretēji tam, ko uzsver Itālijas valdība, tas, ka pamatlietā aplūkotā prasība par laulības atzīšanu par spēkā neesošu attiecas uz laulību, kas jau ir izbeigta ar viena no laulātajiem nāvi, nenozīmē, ka šī prasība neietilpst Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā. Proti, ja ar nāvi laulība tiek izbeigta ex nunc, prasības par laulības atzīšanu par neesošu mērķis ir tās atzīšana par spēkā neesošu ex tunc. Tādējādi var pastāvēt interese panākt laulības atzīšanu par spēkā neesošu pat pēc tās izbeigšanas ar viena no laulātajiem nāvi.
15.

Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) atcēla Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) spriedumu, uzskatot, ka GS Media, ievietojot hipersaites, nav pārkāpusi C. Hermès autortiesības, jo fotogrāfijas jau bija publiskotas ar to izvietošanu vietnē Filefactory.com. Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) nav spriedusi par to, vai fotogrāfiju ievietošana vietnē Filefactory.com bija vai nebija C. Hermès autortiesību pārkāpums. Savukārt tā nosprieda, ka GS Media, ievietojot šīs hipersaites, ir prettiesiski rīkojusies attiecībā pret Sanoma u.c., mudinot GeenStijl apmeklētājus aplūkot fotogrāfijas, kuras nelikumīgi izvietotas vietnē Filefactory.com un kuras bez līdzīgām saitēm nebūtu bijis viegli atrast. Turpretī Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) uzskatīja, ka, ievietojot vienas no fotogrāfijām izgriezumu vietnē GeenStijl, GS Media ir pārkāpusi C. Hermès autortiesības.
1.

Eiropas Savienības lauku attīstības politika ir balstīta uz līdzfinansēšanas principu, Savienībai sedzot aptuveni divas trešdaļas no kopējiem līdzekļiem un dalībvalstīm – vienu trešdaļu no tiem. Savienības un dalībvalstu piešķirtās summas lauku attīstības veicināšanai ir ievērojamas. Tā Eiropas Savienība un dalībvalstis laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam lauku attīstības politikai piešķīra vairāk nekā EUR 150 miljardus, no tiem aptuveni puse tika piešķirta ieguldījumu pasākumiem ( 2 ).
16.

Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 38. pantu “Drošas trešās valsts koncepcija”: “1. Dalībvalstis var piemērot drošas trešās valsts koncepciju tikai tad, ja kompetentās iestādes ir pārliecinātas, ka personai, kas lūdz starptautisko aizsardzību, attiecīgajā trešā valstī piemēros šādus principus: a) dzīvība un brīvība netiek pakļauta briesmām, pamatojoties uz rasi, reliģiju, tautību, piederību konkrētai sociālajai grupai vai politisko uzskatu dēļ; b) nepastāv smaga kaitējuma risks, kā definēts Direktīvā 2011/95/ES; c) tiek ievērots neizraidīšanas princips saskaņā ar Ženēvas konvenciju; d) tiek ievērots aizliegums viņu pārvietot, pārkāpjot tiesības netikt pakļautam spīdzināšanai un cietsirdīgai, necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kā noteikts starptautiskajos tiesību aktos, un e) pastāv iespēja pieprasīt bēgļa statusu un, ja viņš tiek atzīts par bēgli, saņemt aizsardzību saskaņā ar Ženēvas konvenciju. 2. Drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanā ievēro noteikumus, kas noteikti valsts tiesību aktos, tostarp: a) noteikumus, kas pieprasa saistību starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, uz kā pamata minētajai personai pamatoti doties uz minēto valsti; b) noteikumus par metodoloģiju, ar kuras palīdzību kompetentās iestādes pārliecinās, ka drošas trešās valsts koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij vai konkrētam pieteikuma iesniedzējam. Šāda metodoloģija katrā konkrētā gadījumā ietver apsvērumus par valsts drošību konkrētam pieteikuma iesniedzējam un/vai valsts norādi par valstīm, kas parasti tiek uzskatītas par drošām; c) noteikumus saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem, kas ļauj veikt individuālu izvērtēšanu par to, vai attiecīgā trešā valsts ir droša konkrētajam pieteikuma iesniedzējam, un kas ļauj pieteikuma iesniedzējam vismaz apstrīdēt drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanu, pamatojoties uz to, ka trešā valsts nav droša viņa konkrētajos apstākļos. Pieteikuma iesniedzējam ļauj arī apstrīdēt to, ka starp viņu un trešo valsti pastāv saistība saskaņā ar a) apakšpunktu. 3. Īstenojot lēmumu, kas balstīts vienīgi uz šo pantu, dalībvalstis: a) informē par to pieteikuma iesniedzēju, un b) izsniedz viņam dokumentu, informējot trešās valsts iestādes minētās valsts valodā, ka pieteikums nav ticis izskatīts pēc tā būtības. 4. [..] 5. Dalībvalstis periodiski informē Komisiju par [trešajām] valstīm, kurām šī koncepcija tiek piemērota saskaņā ar šā panta noteikumiem.”
16.

Tieši šajos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību abās lietās un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai, ņemot vērā to, ka Nīderlandes tiesībās ir nodrošināta piekļuve civiltiesām to tiesību aizsardzībai, kuras atbilstoši Savienības tiesībām pasažieri var atvasināt no Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 7. panta, minētās regulas 16. pants liek valsts iestādēm veikt piemērošanas pasākumus, kas pilnvaro atbilstoši šim pantam izraudzītās iestādes noteikt administratīvos piespiedu pasākumus katrā individuālā gadījumā, kad ir ticis pārkāpts šīs regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 7. pants, lai nodrošinātu pasažiera tiesības saņemt kompensāciju katra individuālā gadījumā?”
129.

Tā it īpaši apgalvo, ka FL, kas tolaik pārvaldīja Lībekas lidostu, bija piedāvājusi 2006. gada maksājumu kārtību, lai izvairītos no valsts atbalsta pārbaudes attiecībā uz tās cenu noteikšanas politiku zemo cenu aviosabiedrībām. Taču Komisija esot saskārusies ar situāciju, kurā faktu iepriekšēja pārbaude tai neļāva kliedēt visas šaubas par to, vai minētā kārtība bija vai nebija selektīva. Līdz ar to Komisijai esot bijusi jāsāk formālā izmeklēšanas procedūra. Pārsūdzētajā spriedumā neesot ietverts neviens paskaidrojums attiecībā uz iemesliem, kādēļ 2006. gada maksājumu kārtība tik acīmredzami nebija selektīva, ka Komisijai nebija tiesību uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru.
15.

Galvenais atbildētājs valsts tiesā ir valsts kompetentā iestāde – Secretary of State for Business, Innovation and Skills [Uzņēmējdarbības, inovāciju un profesionālās kvalifikācijas lietu valsts sekretārs]. Divām citām iestādēm – British Union for the Abolition of Vivisection [Apvienotās Karalistes Apvienība par vivisekcijas atcelšanu], tagad – Cruelty Free International [Starptautiskā organizācija cīņai pret cietsirdību] (turpmāk tekstā – “CFI”) un European Coalition to End Animal Experiments [Eiropas koalīcija par eksperimentu ar dzīvniekiem izbeigšanu] (turpmāk tekstā – “ECEAE”), (turpmāk tekstā kopā sauktas – “personas, kas iestājušās lietā”) – tika dota atļauja iestāties valsts tiesā izskatāmajā lietā.
12.

Dzīvotņu direktīvas 7. pantā ir noteikts, ka no šīs direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta izrietošās saistības aizstāj visas saistības, kas izriet no Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmā teikuma un kas attiecas uz teritorijām, kuras klasificētas saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu vai līdzīgi atzītas saskaņā ar 4. panta 2. punktu. Šīs saistības tiek aizstātas, sākot no Dzīvotņu direktīvas ieviešanas datuma vai no tādas klasifikācijas vai atzīšanas datuma, ko dalībvalsts veic saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu, ja pēdējais ir vēlāks datums.
Šajā lietā Tiesa bija piemērojusi KN 3. b) interpretācijas noteikumu par jauktiem produktiem, kas lika izpētīt jautājumu par to, kas attiecīgajiem produktiem piešķīra to būtiskas īpašības ( 33 ); 35. punktā ir skaidri norādīts, ka bija jāņem vērā vairākas objektīvas īpašības un pazīmes, no kurām vispirms tika norādīts tikai uz destilēta spirta lielāku īpatsvaru, kas ir loģiski, ja ņem vērā, ka šo produktu spirta tilpumkoncentrācija bija 14,5 %, no kuriem 12 procenta punkti bija no destilēta spirta un tikai 2,5 procentu punkti – no raudzēta alkohola ( 34 ). Šajā gadījumā, šķiet, ir acīmredzami, ka destilēta spirta īpatsvars, kas ir būtiski lielāks par raudzēta alkohola īpatsvaru, ir noteikts kā viena no dzērienu īpašībām.
27.

Rodoties šaubām par to, kā ir interpretējamas Savienības tiesības, Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Romas konvencijas 1. panta 2. punkta e) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka: a) uz pārstrukturēšanas darbībām, piemēram, apvienošanos un sadali, un b) noteikumu par kreditoru aizsardzību šādas pārstrukturēšanas ietvaros, kas minēts Trešās direktīvas 78/855 15. pantā, attiecas minētās konvencijas piemērošanas jomas izņēmums “sabiedrību tiesības”? 2) Vai atbilde ir tāda pati, ja piemēro Direktīvas 2011/35 15. pantu? 3) Ja uz pirmo un otro jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde: vai Regulas Roma I 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas jomas izņēmums kā Romas konvencijas 1. panta 2. punkta e) apakšpunktam sekojošais tiesiskais regulējums ir par iemeslu tādam pašam risinājumam vai arī tas ir jāinterpretē citādi? Ja jā, tad kādā veidā? 4) Vai no Savienības primārajām tiesībām un it īpaši brīvības veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu, pakalpojumu sniegšanas brīvības saskaņā ar LESD 56. pantu vai arī brīvas kapitāla un maksājumu aprites saskaņā ar LESD 63. pantu var izsecināt norādes attiecībā uz kolīziju normām, kas jāpiemēro apvienošanās gadījumā, it īpaši jautājumā par to, vai ir piemērojamas pievienojamās sabiedrības valsts tiesības vai arī iegūstošās sabiedrības valsts tiesības? 5) Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir noliedzoša: vai no Eiropas atvasinātajām tiesībām, it īpaši Direktīvas 2005/56, Direktīvas 2011/35 vai Padomes 1982. gada 17. decembra Sestās direktīvas 82/891/EK, kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz akciju sabiedrību sadalīšanu [ ( 11 )], var izsecināt principus par piemērojamām kolīziju normām, it īpaši par to, vai ir jāpiemēro pievienojamās sabiedrības valsts tiesības vai tomēr iegūstošās sabiedrības valsts tiesības, vai arī saskaņā ar valsts starptautisko privāttiesību normām var izvēlēties, kuras valsts materiālo tiesību normām attiecīgā situācija ir piesaistīta? 6) Vai Trešās direktīvas 78/855 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka emitentam kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanās gadījumā attiecībā pret vērtspapīru, kas nav akcijas, uz kuriem attiecas īpašas tiesības, turētājiem, it īpaši saistībā ar subordinētu aizdevumu, ir tiesības izbeigt tiesiskās attiecības un atmaksāt pienākošās naudas summas? 7) Vai atbilde ir tāda pati, ja piemēro Direktīvas 2011/35 15. pantu?”
31.

Otrkārt, LESD 101. panta pārkāpuma konstatēšanai nav nepieciešams uzņēmuma nodoms, jo šis pārkāpums varētu izrietēt arī no uzņēmuma nevērības. Tas vien, ka tāda uzņēmuma kā “Pārtikas kompānija” vadītāji nebija skaidri atļāvuši “MMD lietas” nodot piedāvājuma projektu šī uzņēmuma konkurentiem vai ka viņi nezināja, ka šāda nodošana ir notikusi, neļauj izslēgt to, ka minētais uzņēmums ir piedalījies no šī pakalpojumu sniedzēja uzvedības izrietošā aizliegtā vienošanās. “Pārtikas kompānija” esot izrādījusi nevērību, uzticot piedāvājuma sagatavošanu pakalpojuma sniedzējam, neaizliedzot viņam to sagatavot arī konkurējošiem uzņēmumiem un izmantot piedāvājuma saturu to labā.