ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 16. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑293/14

Gerhart Hiebler

pret

Walter Schlagbauer

(Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 2006/123/EK — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pilnībā iekšējas situācijas — 2. panta 2. punkta i) apakšpunkts — Darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu — Skursteņslauķa profesija — 10. panta 4. punkts — 15. panta 1. — 4. punkts — Teritoriāli ierobežojumi — Samērīgums — Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi”

I – Ievads

1. “Kärnten is lei ans.”

2. Šis izteiciens, kurā Austrijas federālās zemes Karintijas iedzīvotāji vietējā dialektā pauž savu lepnumu par to, ka pastāv tikai viena Karintija, ja to saprot burtiski, iztirzājamajā lietā neatbilst patiesībai. Pamatojoties uz vietējo regulējumu, skursteņslauķu profesionālās darbības ziņā Karintijas teritorija ir sadalīta vairākās t.s. “skursteņslauķu darbības teritorijās”. Skursteņslauķi principā drīkst piedāvāt savus pakalpojumus tikai tajā skursteņslauķu darbības teritorijā, kuras rezidenti tie ir, kas neapmierina G. Hiebler, skursteņslauķi no Mosburgas, Karintijas, kurš vēlas piedāvāt pakalpojumus ārpus savas skursteņslauķa darbības teritorijas.

3. Šajā lietā Tiesai tiek lūgts izvērtēt, vai G. Hiebler situāciju regulējošās valsts tiesību normas atbilst Direktīvai 2006/123/EK ( 2 ), dēvētai arī par Pakalpojumu direktīvu. Mans izvērtējums liek man secināt, ka tas tā nav.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

4. Direktīvas 2006/123 2. pantā “Piemērošanas joma” ir noteikts: “1. Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī. 2. Šo direktīvu nepiemēro šādām darbībām: [..] i) darbībām, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, kā noteikts Līguma 45. pantā; [..].”

5. Direktīvas 10. panta nosaukums ir “Nosacījumi atļaujas piešķiršanai”. Tā ceturtais punkts ir formulēts šādi: “Atļauja pakalpojumu sniedzējam dod tiesības piekļūt pakalpojumu darbībai vai to veikt visā attiecīgās valsts teritorijā, tostarp izveidojot pārstāvniecības, meitasuzņēmumus, filiāles vai birojus, izņemot gadījumus, kad atļaujas prasības piemērošana katram atsevišķam uzņēmumam vai atļaujas ierobežojums uz atsevišķu teritorijas daļu ir objektīvi pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm.”

6. 14. pantā “Neatļautās prasības” ir noteikts: “Dalībvalstis nedrīkst noteikt, ka piekļuve pakalpojumu darbībai vai tās veikšana attiecīgās dalībvalsts teritorijā ir atkarīga no kāda turpmāk norādītā faktora: 1) diskriminējošas prasības, kas ir tieši vai netieši balstītas uz valstspiederību vai – uzņēmumu gadījumā – juridiskās adreses atrašanās vietu, tostarp jo īpaši: a) prasības attiecībā uz pakalpojumu sniedzēja, tā darbinieku, personu, kurām pieder kapitāla daļas vai akcijas, vai pakalpojumu sniedzēja vadības vai pārraudzības struktūru locekļu valstspiederību; b) prasība, ka pakalpojumu sniedzējam, viņa darbiniekiem, personām, kurām pieder kapitāla daļas vai akcijas, vai pakalpojumu sniedzēja vadības vai pārraudzības struktūru locekļiem jābūt attiecīgās teritorijas iedzīvotājiem; [..].”

7. Direktīvas 2006/123 15. pantā “Novērtējamas prasības” ir paredzēts: “1. Dalībvalstis pārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un nodrošina, ka visas šādas prasības atbilst 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Dalībvalstis pielāgo savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem. 2. Dalībvalstis pārbauda, vai to tiesību sistēmā kā nosacījums, lai atļautu piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, ir paredzēta atbilstība jebkurai no šādām nediskriminējošām prasībām: a) kvantitatīvi vai teritoriāli ierobežojumi, jo īpaši tādu ierobežojumu veidā, kas noteikti saistībā ar iedzīvotāju skaitu vai saistībā ar minimālo ģeogrāfisko attālumu starp pakalpojumu sniedzējiem; [..] 3. Dalībvalstis pārbauda, vai 2. punktā minētās prasības atbilst šādiem nosacījumiem: a) nediskriminēšana: prasības nedrīkst ne tieši, ne netieši būt diskriminējošas saistībā ar valstspiederību vai uzņēmumu gadījumā – saistībā ar juridiskās adreses atrašanās vietu; b) nepieciešamība: prasībām ir jābūt pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm; c) samērīgums: prasībām ir jābūt piemērotām, lai sasniegtu noteikto mērķi; tās nedrīkst būt augstākas, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un nedrīkst pastāvēt iespēja šīs prasības aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem sasniedz to pašu rezultātu. 4. Šā panta 1., 2. un 3. punkts attiecas uz tiesību aktiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jomā vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt tiem uzticēto uzdevumu. [..]”

B – Austrijas tiesiskais regulējums

1) Federatīvais (valsts) līmenis

8. Saskaņā ar Austrijas Gewerbeordnung (Amatniecības, tirdzniecības un ražošanas profesiju regulējums) 120. pantu dūmvadu un atgāzu vadu, dūmu un atgāzu kanālu, kā arī ar to saistītu pavardu tīrīšanai, slaucīšanai un pārbaudei ir nepieciešama darbības veikšanas atļauja skursteņslauķa amatam. Ciktāl ar Austrijas federālo zemju tiesību normām skursteņslauķiem ir uzlikti pienākumi veikt “pārvaldes un policejisku” darbību, it īpaši ugunsdrošības policijas, būvniecības policijas vai salīdzināmu darbību, viņi īsteno publiskās funkcijas un šim nolūkam viņiem ir jābūt reģistrētiem Austrijā.

9. Austrijas Gewerbeordnung 123. pantā ir noteikts: “1) Landeshauptmann ar rīkojumu nosaka skursteņslauķa profesionālās darbības teritoriālus ierobežojumus. Šajā rīkojumā skursteņslauķa darbības teritoriju robežas tiek noteiktas tādējādi, ka pienācīgi var tikt pildītas ugunsdrošības policijas funkcijas un ka katrā darbības teritorijā ir nodrošināta vismaz divu skursteņslauķu [uzņēmumu] ar vismaz diviem uz pilnu slodzi nodarbinātiem darbiniekiem katrā [uzņēmumā] saimnieciska eksistence. [..] 2) Skursteņslauķa profesionālās darbības veikšanas nolūkā var tikt apmierināti tikai tādi profesionālās darbības pieteikumi, kuros atbilstoši 120. panta 1. punktam veicamā darbība ir ierobežota ar attiecīgu skursteņslauķa darbības teritoriju. Tomēr draudošu briesmu, [valsts iestāžu piešķirta] uzdevuma vai maiņas, izvēloties citu apgabalu, atbilstoši 124. pantam gadījumā darbības, kas tiek veikta saskaņā ar 120. panta 1. punktu, īstenošana ir pieļaujama arī ārpus skursteņslauķa darbības teritorijas. [..] 3) Skursteņslauķiem ir pienākums savā darbības teritorijā veikt 120. panta 1. punktā minēto darbību, ievērojot attiecīgajā federālajā zemē spēkā esošos maksimālos tarifus.”

10. Atbilstoši Austrijas Gewerbeordnung 124. pantam: “Slaucīšanas objektam piesaistītā skursteņslauķa maiņas gadījumā līdz tam brīdim piesaistītais skursteņslauķis nekavējoties nodod nākotnē piesaistītajam skursteņslauķim, pašvaldībai un slaucīšanas objekta īpašniekam rakstveida ziņojumu par pēdējo veikto tīrīšanu un par slaucīšanas objekta stāvokli. [..] Maiņa, izvēloties citu skursteņslauķa darbības teritoriju, ir iespējama tad, ja attiecīgajā darbības teritorijā ir ne vairāk kā divi skursteņslauķi.”

11. Austrijas Gewerbeordnung 125. panta 1. punktā ir paredzēts, ka: “Landeshauptmann ar rīkojumu nosaka arī maksimālos tarifus. Šajā ziņā ir jāņem vērā uzņēmumu spēja sniegt pakalpojumus un pakalpojumu saņēmēju intereses.”

2) Karintijas federālās zemes līmenis

12. Austrijas federālo zemju tiesību normas ietver regulējumu attiecībā uz dedzināšanas iekārtu īpašnieku pienākumu regulāri tīrīt dūmvadus, izmantojot skursteņslauķa pakalpojumus (“slaucīšanas pienākums“). Tajās tāpat ir paredzēts, ka skursteņslauķi pārņem arī ugunsdrošības policijas uzdevumus. Karintijas federālajā zemē tajos ir iekļautas, piemēram, regulāras pārbaudes saskaņā ar Kärntner Gefahrenpolizei- und Feuerpolizeiordnung (Karintijas Risku policijas un Ugunsdrošības policijas noteikumi).

13. Pamatojoties uz šo noteikumu 26. punktu, “1) Ugunsdrošības pārbaužu attiecībā uz būvēm nolūks ir konstatēt stāvokļus, kas var radīt vai veicināt ugunsgrēka draudus, kā arī apgrūtināt vai nepieļaut ugunsdzēšanu un glābšanas pasākumu īstenošanu. 2) Veicot ugunsdrošības pārbaudes, ar vizuālo pārbaudi it īpaši ir jānoskaidro: a) vai [..] tiek ievērotas šī likuma vai uz šī likuma pamata pieņemto rīkojumu un lēmumu normas vai arī pastāv ugunsdrošības uzraudzības trūkumi; b) vai pastāv ugunsdrošības ziņā bīstamie būvniecības trūkumi, un c) vai pastāv citi ugunsdrošības vai ugunsdzēšanas ziņā nozīmīgi apstākļi [..]. 3) Ugunsdrošības pārbaudes ir veicamas, ievērojot būvju ugunsdrošības tehniskos riskus. Attiecībā uz būvēm ar a) nelieliem ugunsdrošības tehniskajiem riskiem tā ir veicama katrus 15 gadus; b) vidējiem ugunsdrošības tehniskajiem riskiem tā ir veicama katrus 9 gadus, un c) augstiem ugunsdrošības tehniskajiem riskiem tā ir veicama katrus 5 gadus.”

14. Minēto noteikumu 27. punktā ir noteikts, ka: “1) Ugunsdrošības pārbaudi atbilstoši 26. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktam piesaistītais skursteņslauķis [..] veic patstāvīgi. [..] 9) Par katru atbilstoši 1. punktam veikto ugunsdrošības pārbaudi īpašnieks (persona, kam ir lietošanas tiesības, vai namu pārvalde) maksā atlīdzību par izdevumiem. Atlīdzības par izdevumiem iekasēšanu veic skursteņslauķis [..].”

III – Fakti, process un prejudiciālie jautājumi

15. Pamatlietas dalībnieki ir skursteņslauķi Karintijas federālajā zemē Austrijā. Starp viņiem pastāv strīds par to, vai G. Hiebler drīkst veikt darbību ārpus teritorijas, uz kuru attiecas viņa profesionālās darbības atļauja.

16. Saskaņā ar iepriekš minētajām tiesību normām G. Hiebler saņēma profesionālās darbības atļauju, kas bija ierobežota ar “skursteņslauķa darbības teritoriju A”. Viņam tika atļauts veikt darbību arī citā darbības teritorijā (“skursteņslauķa darbības teritorija B”), jo tajā darbības veikšanas vieta bija reģistrēta ne vairāk kā diviem skursteņslauķiem. Tomēr skursteņslauķa darbības teritorija B vairs nepastāv. Ar 2011. gada 27. jūlijā spēkā stājušos jauno regulējumu tā tika apvienota ar citu skursteņslauķa darbības teritoriju, izveidojot jaunu “skursteņslauķa darbības teritoriju C”. Kopš tā laika šajā teritorijā ir četri skursteņslauķi, kādēļ G. Hiebler vairs nevar veikt savu saimniecisko darbību šajā teritorijā, jo izņēmuma gadījumi, kas ļautu viņam to veikt, – tādi kā draudošas briesmas vai valsts iestāžu dots uzdevums – neiestājas.

17. Tomēr pēc 2011. gada 27. jūlijaG. Hiebler šajā teritorijā piesaistīja klientus, izmantojot pasta sūtījumus. Ņemot vērā šo reklāmu, 42 šajā teritorijā reģistrētā W. Schlagbauer klienti ir pārgājuši pie G. Hiebler. Tā rezultātā W. Schlagbauer neguva ienākumus.

18. W. Schlagbauer cēla prasību Landesgericht Klagenfurt (pirmās instances tiesa, Klāgenfurte) pret G. Hiebler, pieprasot izdot rīkojumu pārkāpuma pārtraukšanai, publicēt spriedumu un piedzīt EUR 2594,65, kā arī procentus un tiesāšanās izdevumus. 2013. gada 10. martāLandesgericht Klagenfurt apmierināja prasību un nolēma, ka teritoriālie ierobežojumi atbilst Direktīvai 2006/123, jo tie ir nediskriminējoši, nepieciešami un samērīgi.

19. G. Hiebler iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Graz (Grācas Apgabaltiesa), kura šo nolēmumu apstiprināja 2013. gada 6. novembrī.

20. Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa), kas spriež kasācijas (“Revision”) instancē, 2014. gada 20. maija nolēmumā, ko Tiesa saņēma 2014. gada 13. jūnijā, uzdod šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai atbilstoši Direktīvas [2006/123] 2. panta 2. punkta i) apakšpunktam skursteņslauķa saimnieciskā darbība kopumā ir izslēgta no šīs direktīvas piemērošanas jomas, jo skursteņslauķi veic uzdevumus arī ugunsdrošības policijas darbības jomā (ugunsdrošības uzraudzība, eksperta atzinumi saistībā ar būvdarbu apstiprināšanas procedūru utt.)? 2) Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde – vai valsts tiesībās paredzēts regulējums, atbilstoši kuram skursteņslauķa profesionālās darbības atļauja pamatā ir ierobežota ar noteiktu “Kehrgebiet” (skursteņslauķa darbības teritoriju), ir saderīgs ar Direktīvas [2006/123] 10. panta 4. punktu un 15. panta 1. punktu, 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu?”

IV – Analīze

A – Ievada apsvērumi

21. Atsaucoties galvenokārt uz Direktīvas 2006/123 III nodaļu, Oberster Gerichtshof uzskata, ka šo gadījumu drīzāk regulē noteikumi par uzņēmējdarbības veikšanu, nevis noteikumi par pakalpojumiem. Arī man šī nostāja kā analīzes sākumpunkts šķiet pareiza, jo saskaņā ar iedibināto judikatūru pakalpojumu sniegšana no uzņēmējdarbības veikšanas ir nošķirama, pirmkārt, pamatojoties uz konkrētās darbības stabilitāti un pastāvību, pretstatot tai pagaidu darbību ( 3 ). Šajā lietā G. Hiebler apgalvo, ka viņa kā skursteņslauķa darbība būs stabila un pastāvīga.

22. Tāpēc ir piemēroti izskatīt šo lietu brīvības veikt uzņēmējdarbību kontekstā.

23. Turklāt šķiet, ka izskatāmajā lietā visi faktori ir saistīti ar Austriju un ar Karintijas federālo zemi. Citiem vārdiem sakot, tajā nav t.s. pārrobežu elementa Eiropas Savienības dalībvalstu starpā.

24. Kā es apgalvoju savos secinājumos Trijber un Harmsen lietā, šāds pārrobežu elements tomēr nav vajadzīgs. Ir jāļauj piemērot Direktīvas 2006/123 III nodaļu par pakalpojumu sniedzēju brīvību veikt uzņēmējdarbību arī pilnībā iekšējās situācijās ( 4 ).

25. No tā izriet arī, ka nav vajadzības izskatīt jautājumu par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību un pievērsties Tiesas iedibinātajai judikatūrai, saskaņā ar kuru, neraugoties uz to, ka izskatāmajā lietā nav nekādu pārrobežu elementu, Tiesai joprojām var būt svarīgi atbildēt uz uzdoto jautājumu ( 5 ).

26. Tāpēc uzskatu, ka uz iztirzājamo lietu attiecas Direktīvas 2006/123 III nodaļa un ka nav vajadzības pārbaudīt, vai kādi no šīs lietas elementiem sniedzas pāri Austrijas robežām.

B – Pirmais jautājums

27. Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai skursteņslauķa saimnieciskā darbība kopumā ir izslēgta no Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomas, jo skursteņslauķi veic uzdevumus arī ugunsdrošības policijas darbības jomā. Oberster Gerichtshof īpaši atsaucas uz Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunktu, ar kuru ir izslēgtas darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, kā noteikts LESD 51. pantā ( 6 ).

1) Par valsts varas īstenošanu

28. Šis jautājums tomēr ietver pieņēmumu, ka Karintijā skursteņslauķu darbība daļēji ietver valsts varas īstenošanu.

29. Pamatojoties uz iesniedzējtiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesas sēdes laikā sniegto informāciju, rodas iespaids, ka Karintijā skursteņslauķi veic dažādu darbību klāstu. Lielākā šo darbību daļa ir privāta saimnieciskā darbība, kas nekādā ziņā nav saistīta ar valsts varas īstenošanu. Turklāt, ciktāl ar federālā līmeņa tiesību normām tiem ir uzlikti pienākumi veikt “pārvaldes un policejisku” darbību, it īpaši ugunsdrošības policijas, būvniecības policijas vai salīdzināmu darbību, viņi īsteno publiskās funkcijas ( 7 ).

30. Vai šādas publiskās funkcijas ir saistītas ar valsts varas īstenošanu Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta un LESD 51. panta izpratnē?

31. “Valsts varas” jēdziens LESD 51. panta redakcijā, kas ir autonoms tiesību jēdziens, jo to nosaka, vienīgi pamatojoties uz Savienības tiesībām, un katra dalībvalsts nevar to definēt atsevišķi, ir izņēmums no brīvības veikt uzņēmējdarbību pamatprincipa, kas attiecīgi ir jāinterpretē šauri. Lai arī Tiesa to nav definējusi abstrakti ( 8 ), Tiesa ir nospriedusi, ka valsts varai ir jābūt ierobežotai ar darbībām, kuras pašas par sevi ir tieši un konkrēti saistītas ar valsts varas īstenošanu ( 9 ). Piemēram, notāriem uzticētā apliecināšanas darbība, pēc Tiesas viedokļa, nav tieša un konkrēta dalība ( 10 ).

32. Turklāt no brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomas nav izslēgtas valsts varas īstenošanu papildinošas vai sagatavojošas darbības ( 11 ). Tas pats attiecas uz darbībām, kuru īstenošana, lai arī tā ietver regulāru un institucionālu saziņu ar pārvaldes iestādēm vai tiesām vai pat obligātu atbalstu to darbībai, minēto iestāžu rīcības brīvību un lemšanas tiesības neskar ( 12 ), un uz noteiktām darbībām, kas neietver lemšanas tiesības ( 13 ), piespiešanas tiesības ( 14 ) vai arī piespiedu pasākumu veikšanas tiesības ( 15 ).

33. Turklāt, kā Tiesa nesen ir nospriedusi attiecībā uz sabiedriskās kārtības izņēmumu LESD 45. panta 4. punktā, kas ir LESD 51. pantam atbilstoša tiesību norma darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā, valsts varas īstenošanas prerogatīvas personai parasti ir regulāri jāīsteno un tās nedrīkst būt pārāk maza viņa veikto darbību daļa ( 16 ).

34. Tiesas sēdē tika apgalvots, ka saskaņā ar Karintijas tiesisko regulējumu par ugunsdrošības policijas darbību atbild vietējā pašvaldība tās vadītāja (“Bürgermeister”) personā, nevis skursteņslauķis. Pašvaldības vadītājam ir jāīsteno valsts vara un jāpanāk skursteņslauķu klientu pienākumu īstenošana, veicot piespiedu pasākumus.

35. Ņemot vērā iepriekš minēto, es šaubos par to, vai šādi ar ugunsdrošību saistītie pienākumi attiecas uz valsts varas īstenošanas jomu LESD 51. panta izpratnē, jo šķiet, ka skursteņslauķa darbība ir valsts varas īstenošanu papildinoša darbība un ka tam nav nekādas izpildu, piespiešanas vai piespiedu pasākumu veikšanas varas.

36. Ja ne uz vienu no G. Hiebler darbībām neattiecas Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkts, direktīva attiecas uz visu viņa darbību ( 17 ).

2) Par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem

37. Tālāk es pievērsīšos vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jēdzienam, kas minēts otrajā jautājumā. Pietiks, ja šobrīd teikšu, ka pat varbūtējas (visas) skursteņslauķu darbības atzīšanas par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu gadījumā uz tiem joprojām attiektos direktīvas piemērošanas joma. Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 1. panta 2. punktu šī direktīva neattiecas uz tādu vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu liberalizāciju, kurus var sniegt vienīgi publiskas vai privātas struktūras. 1. panta 3. punkta otrajā rindkopā tālāk ir teikts, ka direktīva “neietekmē dalībvalstu brīvību saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem noteikt, ko tās uzskata par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, kā šie pakalpojumi būtu jāorganizē un jāfinansē saskaņā ar noteikumiem par valsts atbalstu un kādi īpaši pienākumi būtu jānosaka šo pakalpojumu sakarā”. Tādējādi es uzskatu, ka principā uz vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem attiecas Direktīvas 2006/123 piemērošanas joma, kas ir apstiprināts arī direktīvas preambulas 17. apsvērumā ( 18 ). Turklāt 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir uzsvērts, ka direktīvu nepiemēro vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kas nav saimnieciski pakalpojumi, kas ir lieks uzsvērums, jo pakalpojumam saskaņā ar tā definīciju piemīt tā sniegšana par atlīdzību ( 19 ). Turklāt daži vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi – tādi kā pakalpojumi pārvadājumu jomā ( 20 ) – ir tieši izslēgti no direktīvas piemērošanas jomas, kas a contrario nozīmē, ka tie vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi, kas nav tieši izslēgti no direktīvas, ir ietverti tās piemērošanas jomā.

38. Tāpēc atbildei uz pirmo jautājumu jābūt, ka tāda Karintijas federālajā zemē veicamā darbība kā skursteņslauķa pakalpojumi, tostarp darbība ugunsdrošības policijas jomā, nav saistīta ar valsts varas īstenošanu Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta un LESD 51. panta izpratnē. Uz to attiecas Direktīvas 2006/123 piemērošanas joma.

C – Otrais jautājums

39. Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai valsts tiesībās paredzēts regulējums, atbilstoši kuram skursteņslauķa profesionālās darbības atļauja pamatā ir ierobežota ar noteiktu skursteņslauķa darbības teritoriju, ir saderīgs ar Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punktu un 15. panta 1. punktu, 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu. Būtībā šajā jautājumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai uzņēmējdarbības veikšanas brīvības ierobežojums, kas izriet no kvantitatīviem vai teritoriāliem ierobežojumiem, var tikt pamatots ar sevišķi svarīgiem iemesliem saistībā ar sabiedrības interesēm.

40. Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punktā ir paredzēti nosacījumi, kuriem jāatbilst valsts regulējumam par atļauju piešķiršanu, savukārt direktīvas 15. panta priekšmets ir pakalpojumu sniedzējam uzlikto valsts prasību atbilstība direktīvai.

1) Direktīvas 2006/123 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts

41. Pirms pievērsties 10. panta 4. punkta un 15. panta apskatam, uzskatu par nepieciešamu pievērst Tiesas uzmanību 14. panta 1. punkta b) apakšpunktam.

42. Kā es saprotu, Austrijas Gewerbeordnung 120. punktā ir paredzēts, ka skursteņslauķa darbības atļaujas neatšķiras faktiski veicamo darbību veidu ziņā un ka tāpēc ikvienam, kas vēlas saņemt šādu atļauju, ir jābūt reģistrētam Austrijā šādas darbības veikšanai. Valsts tiesai jāpārbauda, vai šis pieņēmums ir pareizs. Ja tomēr tas tā ir, tā ir uzskatāma par tādu diskriminējošu prasību Direktīvas 2006/123 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kuras pamatā netieši ir pilsonība, jo tā uzliek G. Hiebler uzņēmumam pienākumu būt Austrijas rezidentam. Tas būtu nelikumīgi per se, un to nebūtu iespējams jebkādi pamatot ( 21 ).

2) Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punkts

43. Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punktu atļaujas ierobežojumam ar atsevišķu teritorijas daļu jābūt objektīvi pamatotam ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm.

44. Saistībā ar šī noteikuma iespējamo pamatojumu Austrijas valdība savos rakstveida paskaidrojumos min veselības un sabiedrības drošības aizsardzību. Acīmredzami, ņemot vērā, ka nav iespējams pievērsties ekonomiskiem apsvērumiem, “skursteņslauķu [uzņēmumu] [..] saimnieciskā eksistence” ( 22 ) noteikti nevar būt pamatojums ( 23 ).

45. Turklāt ierobežojumam jābūt samērīgam ( 24 ). Tam vispirms ir jābūt piemērotam ( 25 ), lai nodrošinātu leģitīma mērķa sasniegšanu,

46. Es jau šaubos par Austrijas tiesiskā regulējuma piemērotību.

47. Ja teritoriāls ierobežojums ir piemērots tādas sabiedrības drošības formas kā ugunsdrošība nodrošināšanai, rodas jautājums, vai nebūtu piemērotāk atļaut skursteņslauķiem sniegt savus pakalpojumus citās teritorijās, jo tas nodrošinātu labāku klientu apkalpošanu.

48. Patiesi, Tiesa ir atzinusi par samērīgiem teritoriālus ierobežojumus, kas veselības aizsardzības jomā uzlikti aptiekām un optiķiem. Blanco Pérez un Chao Gómez apvienotajās lietās Tiesa nolēma, ka tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka attiecībā uz noteiktu iedzīvotāju skaitu drīkst ierīkot tikai vienu aptieku, ir samērīgs ar veselības aizsardzības mērķi ( 26 ). Ottica New Line lietā tā attiecināja savu argumentāciju arī uz optiķiem ( 27 ).

49. Tomēr attiecībā uz skursteņslauķu darbību šī lieta no iepriekš minētajām atšķiras ar dubultā nekustīguma elementu. Tā kā skurstenis ir nekustamā īpašuma sastāvdaļa, pats par sevi saprotams, ka klienti nevar pārvietoties, turklāt arī skursteņslauķis nevar pārvietoties ārpus tam noteiktās teritorijas.

50. Man joprojām nav skaidrs, kā šāda prasība varētu veicināt ugunsdrošību vai sabiedrības veselību. Drīzāk pretēji, es pieņemtu, ka, atļaujot skursteņslauķiem atstāt savu teritoriju, lai piedāvātu pakalpojumus, faktiski tiktu nodrošināts atbilstošs piedāvājums klientiem un tādējādi tiktu uzlabota ugunsdrošība un veicināta sabiedrības veselība.

51. Turklāt teritoriāls ierobežojums nepārprotami pārsniedz ugunsdrošības mērķa sasniegšanai nepieciešamo, kā to parāda Austrijas federālās zemes Zalcburgas piemērs, uz kuru tieši atsaucas Oberster Gerichtshof.

52. Līdz ar to teritoriāls ierobežojums ir direktīvas 10. panta 4. punkta pārkāpums.

3) Direktīvas 2006/123 15. panta 1.–3. punkts

53. Ievadam es vēlos pateikt acīmredzamo, ka, lai arī šis noteikums ir adresēts dalībvalstīm novērtēšanas pienākuma veidā, tas ir tieši piemērojams un G. Hiebler var to izmantot pret Austrijas iestādēm.

54. Pamatojoties uz 15. panta 3. punktu, teritoriālam ierobežojumam Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē ir jābūt nediskriminējošam, pamatotam ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm ( 28 ) un samērīgam.

55. Iepriekš veiktā 10. panta 4. punkta analīze attiecībā uz ierobežojuma pamatojumu tiek piemērota mutatis mutandis, un šī iemesla dēļ ar Austrijas tiesisko regulējumu tiek pārkāpts arī 15. panta 3. punkts.

4) Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punkts – vispārēji ekonomiskas nozīmes pakalpojumi

56. Pēc šī novērtējuma veikšanas es joprojām uzskatu par piemērotu izskatīt direktīvas 15. panta 4. punktu, lai arī iesniedzējtiesa vai kāda no pusēm to nav lūgusi savos rakstveida apsvērumos ( 29 ).

57. Pamatojoties uz šo cirkulāro ( 30 ) tiesību normu, direktīvas 15. panta 1.–3. punkts “attiecas uz tiesību aktiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jomā vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt tiem uzticēto uzdevumu”.

58. Es vēlētos virzīties tālāk divos posmos – vispirms precizēt vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jēdzienu un pēc tam pārbaudīt 15. panta 4. punkta jēgu.

59. Tiesa jau vairākkārt ir interpretējusi izteicienu “vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi”, kas izcēlies no primārajām tiesībām (LESD 106. panta 2. punkts) ( 31 ), lai gan tas nav ticis definēts abstrakti.

60. Kā jau minēts iepriekš, iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nemin iespēju, ka skursteņslauķa darbība varētu būt vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojums. Tomēr es uzskatu par piemērotu izpētīt šo iespēju, lai sniegtu iesniedzējtiesai maksimālus norādījumus par to, kā izspriest izskatāmo lietu Savienības tiesību kontekstā.

61. Lai gan dalībvalstij, nosakot, ko tā uzskata par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu, ir plaša rīcības brīvība, tomēr tai ir jānodrošina, ka ikkatra vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojuma sniegšanas uzdevums atbilst konkrētiem minimālajiem kritērijiem, kas ir vienoti visiem šādiem uzdevumiem, un jāpierāda, ka konkrētais gadījums patiesi atbilst šiem kritērijiem ( 32 ). Runa ir par publiskās varas akta esamību, ar ko attiecīgajiem uzņēmumiem tiek uzdots veikt vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojuma uzdevumu, kā arī šī uzdevuma universālo un obligāto raksturu ( 33 ). Turklāt dalībvalstij ir jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskata, ka attiecīgais pakalpojums tā īpašā rakstura dēļ ir jākvalificē par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu un jānošķir no citas ekonomiskas darbības ( 34 ).

62. Ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] ierosināja šādu definīciju: “pakalpojumi [tiek sniegti] nepārtraukti (turpinātība), par labu visiem lietotājiem un visā attiecīgajā teritorijā (universālums), pēc vienotiem tarifiem un ar līdzīgu kvalitāti, neizvērtējot ne īpašas situācijas, ne arī katra atsevišķa darījuma ekonomiskās rentabilitātes pakāpi (vienlīdzība)” ( 35 ). Vēl viņš papildināja šo uzskaitījumu ar pārskatāmību un pieejamību ( 36 ).

63. Turklāt biežākais iemesls tam, lai valsts iejauktos vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojuma sniegšanā, ir tirgus nepilnība ( 37 ).

64. Pamatojoties uz valsts tiesas iesniegto informāciju un uz G. Hiebler pārstāvja tiesas sēdes laikā sniegtajiem paskaidrojumiem, es šaubos, ka skursteņslauķi veic vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu Karintijā. Skursteņslauķiem saskaņā ar Austrijas Gewerbeordnung 123. panta 3. punktu var būt pienākums noslēgt līgumus savā skursteņslauķa darbības teritorijā. Tomēr vienota tarifa vietā ir vienkārši noteikts skursteņslauķa pakalpojumu maksas augstākais ierobežojums. Kā to, šķiet, norāda iesniedzējtiesa, teritoriālu ierobežojumu ietvaros konkurence plaukst un zeļ.

65. Turklāt, ņemot vērā, ka ne valsts tiesa savā lūgumā sniegt prejudicālu nolēmumu, ne Austrijas valdība savos rakstveida paskaidrojumos nav ierosinājušas jautājumu par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu, man nav zināmi nekādi iemesli, kuru dēļ Austrija varētu uzskatīt, ka skursteņslauķa pakalpojumi, pat gadījumos, kad tie ir saistīti ar ugunsdrošības policiju, to īpašā rakstura dēļ būtu jākvalificē par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu un jānošķir no citas ekonomiskas darbības ( 38 ).

66. Ņemot vērā iepriekš minēto, valsts tiesai ir jākonstatē fakti un jāpieņem nolēmums, ņemot vērā iepriekš sniegtos norādījumus. Nevar tikt izslēgts, ka, iesniedzējtiesai novērtējot faktus, tā varētu nonākt pie uzskata, ka skursteņslauķi sniedz vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu.

67. Kā tādā gadījumā būtu jāsaprot Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punkta noteikumi?

68. Pirmkārt, zināmu skaidrību sniedz direktīvas preambulas 72. apsvērums, saskaņā ar kuru “šim procesam nevajadzētu ietekmēt prasības, kas vajadzīgas šādu uzdevumu veikšanai, tomēr vienlaikus vajadzētu izskatīt nepamatotus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību”.

69. Otrkārt, Komisijas “Pakalpojumu direktīvas ieviešanas rokasgrāmatā” ( 39 ), kas nav saistoša, bet tomēr informatīva ( 40 ), ir izgaismots šis jautājums, tās 10.2.4. punktā minot, ka “tas nozīmē, ka dalībvalstīm jāpārskata prasības vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jomā, bet tās var saglabāt tās prasības, kuras ir samērīgas un nepieciešamas pakalpojumu sniedzējam uzticētā īpašā uzdevuma izpildei. Šī novērtēšana jāveic saskaņā ar EK Tiesas judikatūru attiecībā uz vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem” ( 41 ). Minētā judikatūra ir Tiesas spriedumi Merci convenzionali Porto di Genova ( 42 ) un Corbeau ( 43 ).

70. Tāpēc manā izpratnē direktīvas 15. panta 4. punkts nozīmē sekojošo: tas sniedz iespēju pamatot to, kas pretējā gadījumā saskaņā ar šo direktīvu būtu brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpums. Ja 15. panta 1.–3. punktu izmanto dalībvalsts, to nepiemēro gadījumos, kad tā piemērošana varētu kavēt iespēju sniegt vispārīgas ekonomiskas nozīmes pakalpojumus. Dalībvalstij tas ir jāpamato. Tā kā 15. panta 4. punktā ir ietverts izņēmums no vispārējās normas, tas ir jāinterpretē šauri. Pierādīšanas pienākums ir dalībvalstij.

71. Ņemot vērā iepriekš minēto – pat pieņemot, ka runa ir par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, kam es neticu iepriekš minēto apsvērumu dēļ, – Austrijai ir jāpierāda, ka tās tiesiskajā regulējumā ietvertie teritoriālie ierobežojumi ir nepieciešami skursteņslauķu darbības veikšanai, lai nodrošinātu šī pakalpojuma sniegšanu iedzīvotājiem.

72. Tas atkal ir faktu novērtējums, kas jāveic iesniedzējtiesai. Tomēr, pamatojoties uz sniegto informāciju, es ļoti nopietni apšaubu, ka tas tā ir.

73. Tāpēc es ierosinu atbildēt uz otro jautājumu tādējādi, ka: i) Direktīvas 2006/123 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādus valstu tiesību aktus, saskaņā ar kuriem ikvienam, kas vēlas saņemt skursteņslauķa profesionālās darbības atļauju, ir jābūt dalībvalsts iedzīvotājam, un ii) Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punkts, 15. panta 1. punkts, 15. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 15. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valstu tiesību aktus, saskaņā ar kuriem skursteņslauķa profesionālās darbības atļauja ir ierobežota ar noteiktu skursteņslauķa darbības teritoriju.

V – Secinājumi

74. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) tāda Karintijas federālajā zemē veicamā darbība kā skursteņslauķa pakalpojumi, tostarp darbība ugunsdrošības policijas jomā, nav saistīta ar valsts varas īstenošanu Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta un LESD 51. panta izpratnē. Uz to attiecas Direktīvas 2006/123 piemērošanas joma; 2) Direktīvas 2006/123 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādus valstu tiesību aktus, saskaņā ar kuriem ikvienam, kas vēlas saņemt skursteņslauķa profesionālās darbības atļauju, ir jābūt dalībvalsts iedzīvotājam; 3) Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punkts, 15. panta 1. punkts, 15. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 15. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valstu tiesību aktus, saskaņā ar kuriem skursteņslauķa profesionālās darbības atļauja ir ierobežota ar noteiktu skursteņslauķa darbības teritoriju.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīva par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.). Par šo direktīvu līdz šim nav bijis intensīvu strīdu, un tikai vienā lietā Tiesa nolēma, ka tā ir piemērojama. Skat. spriedumu Rina Services un Rina (C‑593/13, EU:C:2015:399). Skat. arī ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Rina Services un Rina (C‑593/13, EU:C:2015:159, 1. punkts un 2. zemsvītras piezīme).

( 3 ) Skat., piemēram, spriedumu Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, 25. un nākamie punkti). Par atšķirību starp pakalpojumu sniegšanas brīvību un tiesībām veikt uzņēmējdarbību skat. arī ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona secinājumus lietā Yellow Cab Verkehrsbetriebs (C‑338/09, EU:C:2010:568, 15.–18. punkts).

( 4 ) Es atsaucos uz argumentu, ko es izvirzīju 49.–57. punktā savos secinājumos lietā Trijber un Harmsen (C‑340/14 un C‑341/14, EU:C:2013:529), kas sniegti vienā dienā ar šiem secinājumiem.

( 5 ) Šīs judikatūras apkopojumu, kategorizāciju un analīzi skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumos lietā Venturini (no C‑159/12 līdz C‑161/12, EU:C:2013:529, 26.–53. punkts).

( 6 ) Iepriekš EK līguma 45. pants, uz kuru izdarīta atsauce Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunktā.

( 7 ) Skat. Austrijas Gewerbeordnung 120. panta 1. punktu.

( 8 ) Skat. tomēr ģenerāladvokāta A. Meirā [H. Mayras] secinājumus lietā Reyners (2/74, EU:C:1974:59, 664. lpp.), saskaņā ar kuriem šis jēdziens rada “iespēju attiecībā uz pilsoņiem īstenot īpašās tiesības, suverēno varu vai piespiedu līdzekļus”.

( 9 ) Tā ir iedibinātā judikatūra kopš sprieduma Reyners (2/74, EU:C:1974:68, 45. punkts).

( 10 ) Skat. spriedumu Komisija/Vācija (C‑54/08, EU:C:2011:339, 93. punkts). Šī sprieduma 94. punktā Tiesa turpināja, ka šis secinājums nav apšaubāms tāpēc vien, ka noteikti akti vai noteiktas vienošanās ir obligāti jāapliecina, lai tie būtu spēkā, jo visnotaļ bieži dažādu aktu spēkā esamība valstu tiesību sistēmās un saskaņā ar paredzēto kārtību ir pakārtota formas prasībām vai arī obligātām apliecināšanas procedūrām.

( 11 ) Šajā ziņā skat. spriedumus Thijssen (C‑42/92, EU:C:1993:304, 22. punkts), Komisija/Spānija (C‑114/97, EU:C:1998:519, 38. punkts), Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C‑451/03, EU:C:2006:208, 47. punkts) un Komisija/Vācija (C‑404/05, EU:C:2007:723, 38. punkts).

( 12 ) Šajā ziņā skat. spriedumu Reyners (2/74, EU:C:1974:68, 51. un 53. punkts).

( 13 ) Šajā ziņā skat. spriedumus Thijssen (C‑42/92, EU:C:1993:304, 21. un 22. punkts), Komisija/Austrija (C‑393/05, EU:C:2007:722, 36. un 42. punkts) un Komisija/Vācija (C‑404/05, EU:C:2007:723, 38. un 44. punkts).

( 14 ) Skat. spriedumu Komisija/Spānija (C‑114/97, EU:C:1998:519, 37. punkts).

( 15 ) Skat. spriedumu Anker u.c. (C‑54/02, EU:C:2003:516, 61. punkts).

( 16 ) Skat. spriedumu Haralambidis (C‑270/13, EU:C:2014:2185, 58. punkts).

( 17 ) Un ja minētā tiesību norma tomēr attiektos uz kādu no darbībām, tā, pamatojoties uz publisko tiesību normām, būtu no G. Hiebler darbības nodalāmais elements, kas nozīmētu, ka uz pārējām viņa darbībām direktīva attiecas.

( 18 ) Saskaņā ar šo apsvērumu “vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi ir pakalpojumi, ko sniedz par atlīdzību, un tādēļ tie ietilpst šīs direktīvas darbības jomā. Tomēr uz dažiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, piemēram, tādiem, kas varētu pastāvēt transporta jomā, neattiecas šīs direktīvas piemērošanas joma, un uz dažiem citiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, piemēram, tādiem, kas varētu pastāvēt pasta pakalpojumu jomā, attiecas atkāpe no šajā direktīvā izklāstītajiem noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību”.

( 19 ) Skat. “pakalpojuma” definīciju Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punktā.

( 20 ) Skat. direktīvas 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu. Par šo jēdzienu skat. arī 26.–43. punktu manos secinājumos lietā Trijber un Harmsen (C‑340/14 un C‑341/14, EU:C:2015:505), kas sniegti vienā dienā ar šiem secinājumiem.

( 21 ) Patiesi, Tiesa spriedumā Rina Services un Rina (C‑593/13, EU:C:2015:399, 28. punkts) ir paskaidrojusi, ka, kolīdz uz valsts tiesību normu attiecas 14. panta noteikumi, to nav iespējams pamatot.

( 22 ) Skat. Austrijas Gewerbeordnung 123. pantu.

( 23 ) Protams, ja vien skursteņslauķu darbība nav vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojums, ko es izvērtēšu tālāk, bet par ko es stipri šaubos.

( 24 ) Pat ja samērīguma princips nav tieši minēts 10. panta 4. punktā, manuprāt, ir acīmredzami, ka tas ir jāievēro kā viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem.

( 25 ) Šis termins [“suitable”] angļu valodā direktīvas 15. panta 3. punkta c) apakšpunktā ir izmantots samērīguma principa precizēšanai. Turpretim Tiesa savā judikatūrā par pamatbrīvībām angļu valodā sliecas izmantot angļu terminu “appropriate”, piemēram skat. spriedumu Ottica New Line (C‑539/11, EU:C:2013:591, 33. punkts).

( 26 ) C‑570/07 un C‑571/07, EU:C:2010:300, 112. punkts.

( 27 ) C‑539/11, EU:C:2013:591, 57. punkts.

( 28 ) Direktīvas 15. panta 3. punkta b) apakšpunktā lietotais termins “nepieciešamība” man šķiet mazliet mulsinošs, jo 15. panta 3. punkta b) apakšpunktā runa nepārprotami ir par konkrētu prasību pamatojumu.

( 29 ) Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 61. pantu Tiesa ir aicinājusi lietas dalībniekus sniegt apsvērumus par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu esamības iespēju šajā lietā. Austrijas valdības sniegtajā atbildē nav elementu, kas pamatotu direktīvas 15. panta 4. punkta piemērošanu.

( 30 ) Komisijas pārstāvis to tiesas sēdē atzina.

( 31 ) Šis izteiciens tagad ir atrodams arī LESD 14. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 36. pantā.

( 32 ) Skat. spriedumu BUPA u.c./Komisija (T‑289/03, EU:T:2008:29, 172. punkts).

( 33 ) Turpat.

( 34 ) Skat. spriedumu Merci convenzionali Porto di Genova (C‑179/90, EU:C:1991:464, 27. punkts).

( 35 ) Skat. ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera secinājumus lietā Federutility u.c. (C‑265/08, EU:C:2009:640, 54. punkts).

( 36 ) Turpat, 55. punkts.

( 37 ) Skat. Szyszczak, E., The regulation of the state in competitive markets in the EU, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregona, 2007, 248. lpp.

( 38 ) Skat. arī šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmi.

( 39 ) Uz šo rokasgrāmatu Tiesa jau ir atsaukusies, pamatojot argumentāciju lietā Femarbel (C‑57/12, EU:C:2013:517, 37. un 45. punkts).

( 40 ) Skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona secinājumus lietā Femarbel (C‑57/12, EU:C:2013:171, 22. punkts) un lietā Rina Services un Rina (C‑593/13, EU:C:2015:159, 39. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā Trijber un Harmsen (C‑340/14 un C‑341/14, 36. un 54. punkts).

( 41 ) Skat. Pakalpojumu direktīvas ieviešanas rokasgrāmatu, Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojs, 2007. gads, angļu valodas teksta 58. lpp., pieejama http://ec.europa.eu/internal_market/services/docs/services-dir/guides/handbook_en.pdf.

( 42 ) C‑179/90, EU:C:1991:464.

( 43 ) C‑320/91, EU:C:1993:198.