ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
98

Ceturtajā pamatā prasītāja apšauba apstrīdētā lēmuma 66. un 67. apsvērumu, apgalvojot, ka atbalsta piešķiršanas atskaites punkts šajā lietā nav datums, kurā beidzās katras no 10. pielikumā uzskaitītās reklāmas iekārtas, kas tika saglabāta pēc šajā pašā pielikumā paredzētā termiņa, darbības termiņš, bet gan datums, kurā tika pieņemts lēmums veikt kompensēšanu pēc atsevišķu no minētajām reklāmas iekārtām priekšlaicīgas demontēšanas pēc Briseles pilsētas lūguma. Prasītāja uzskata – tā kā 1984. gada līguma kompensēšanas mehānisms pastāvēja jau kopš 2000. gada 31. jūlija – neraugoties uz to, kāds datums bija norādīts lēmumā par šī mehānisma piemērošanu –, šis datums bija iestājies pirms 2001. gada 15. septembra. Līdz ar to attiecībā uz jebkādu atbalsta atgūšanu esot iestājies noilgums, jo pirmais Beļģijas iestādēm adresētais Komisijas informācijas pieprasījums ir datēts ar 2011. gada 15. septembri.
36

2019. gada 18. februārī EASME nosūtīja prasītājai otro iepriekšējās informācijas vēstuli (turpmāk tekstā – “otrā iepriekšējās informācijas vēstule”). Šajā vēstulē EASME norādīja, ka pēc prasītājas apsvērumu izvērtēšanas tā neatkāpjas no nodoma izbeigt dotācijas nolīgumu, bet citu iemeslu dēļ nekā tie, kas izklāstīti pirmajā informatīvajā vēstulē, un līdz ar to pagarina iepriekšējās informēšanas procedūru. EASME precizēja, ka “saskaņā ar publiski pieejamo informāciju [A], ([prasītājas] līdzdibinātāju) [CEPN] [bija] atzinusi par vainīgu smagā profesionālās ētikas pārkāpumā”. EASME arī norādīja, ka divos dokumentos, kas tika iesniegti saistībā ar prasītājas projekta priekšlikumu kā “visatbilstošākās zinātniskās publikācijas saistībā ar P‑TEV projekta saturu”, bija ietverti, kā norāda CEPN, vainas pierādījumi, proti, raksts “In Vivo Application of Tissue‑Engineered Veins Using Autologous Peripheral Whole Blood: A Proof of Concept Study”, žurnāls EBioMedicine, 2014. gada 22. septembris (turpmāk tekstā – “EBioMedicine raksts”) un raksts “Transplantation of an allogeneic vein bioengineered with autologous stem cells: a proof‑of‑concept study”, žurnāls Lancet, 2012. gada 21. jūlijs (turpmāk tekstā – “Lancet raksts”). EASME norāda, ka CEPN izmeklēšanā arī bija secināts, ka lietā ir konstatētas sistemātiskas nepilnības pētniecības grupas sastāvā un darbībā un gandrīz disfunkcionāla pētniecības vide. Tā, piemēram, netika organizēta neviena sanāksme, un tika konstatēts, ka iesaistīto personu loks ir nepārtraukti mainījies, bieži vien bez paskaidrojumiem. EASME piebilda, ka ekspertu grupa ir asi kritizējusi A darba grupā konstatēto pētniecības kultūru. EASME uzskatīja, ka šie secinājumi ir pamats šaubām par A profesionālo integritāti un līdz ar to prasītājas spēju atbilstoši īstenot projektu un Savienības finanšu regulā ietverto prasību neizslēgšanai no finansējuma ievērošanu. Līdz ar to EASME uzskatīja, ka dotācijas nolīgumu nav jāturpina piemērot un tas ir jāizbeidz dotācijas nolīguma 50.3.1. panta f) punktā paredzētā iemesla dēļ.
33

Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru parasti tiek uzskatīts, ka procesuālās tiesību normas ir piemērojamas no dienas, kurā tās stājas spēkā, atšķirībā no materiālajām tiesību normām, kas parasti tiek interpretētas tādējādi, ka uz situācijām, kuras ir radušās pirms to stāšanās spēkā, tās attiecas tikai tiktāl, ciktāl no to formulējuma, mērķa vai sistēmas skaidri izriet, ka tām ir piešķirama šāda iedarbība (skat. spriedumu, 2015. gada 26. marts, Komisija/Moravia Gas Storage, C‑596/13 P, EU:C:2015:203, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
223

Visbeidzot, no vienas puses, prasītāja piebilst, ka Komisija nevarēja sākt izmeklēšanu, pamatojoties vienīgi uz informāciju, kas saņemta, izmantojot uzraudzības pasākumus, jo šie pasākumi attiecās tikai uz importu laikposmā no 2015. gada līdz 2017. gadam, neietverot laikposmu no 2013. gada līdz 2014. gadam, un nav bijis nekādas informācijas par to, ka Savienības ražošanas nozarei nodarīts kaitējums. No otras puses, tā apgalvo, ka neatkarīgi no Komisijai faktiski piešķirtajām pilnvarām saskaņā ar aizsargpasākumu pamatregulu, neviena tiesību norma neļauj tai sākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes.
297

Līdz ar to ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka, nepiedzenot savus prasījumus un uzkrājot citus prasījumus attiecīgajā laikposmā, AAAS bija piešķīrusi prasītājai atvieglojumus, kurus tā acīmredzami nebūtu guvusi no privātā kreditora, kas ir vistuvākajā iespējamā situācijā AAAS situācijai šī sprieduma 253. punktā minētās judikatūras izpratnē. Proti, Komisija nav pierādījusi ne to, ka hipotētisks privātais kreditors, kas ir AAAS situācijai līdzīgā situācijā, būtu pieprasījis tūlītēju savu prasījumu izpildi vai būtu veicis citus pasākumus, lai tos atgūtu vai aizsargātu relatīvi īsā laikposmā no 2012. gada 22. septembra līdz 2013. gada 31. janvārim, ne arī to, ka šāda izpilde vai šādi pasākumi tai būtu ļāvuši atgūt vai aizsargāt daļu no tā prasījumiem.
3

Saskaņā ar United States Attorney for the Southern District of New York (Amerikas Savienoto Valstu Ņujorkas dienvidu apgabala prokurors) pieņemto apsūdzību dažiem līdzekļiem, kas tika izmantoti, lai dibinātu un finansētu pirmo prasītāju 2013. gadā, bija nelikumīga izcelsme, kas saistīta ar Venecuēlas projektu.
95

Tomēr, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šādu pieeju nevar pamatot ar faktu, kā tas izriet no pašas sūdzības, ka Gazprom kā kopumu ir aplūkojusi nosacījumus, kuri bija izvirzīti attiecībā uz līguma par papildu gāzes apjoma piegādi noslēgšanu, tādējādi, ka konstatējumi un vērtējumi par investīcijām gāzes cauruļvada Yamal Polijas teritorijā esošajā posmā ir ietekmējuši šo nosacījumu visaptverošu vērtējumu. Proti, kā izriet no iepriekšējā punkta, attiecīgajām darbībām ir atšķirīgs raksturs, it īpaši, ciktāl tās attiecās arī uz atteikšanos no parādiem, kas bija jāmaksā RUE un Gazprom, un tās pārsniedz šo jautājumu par investīcijām.
52

Runājot par prasītājas argumentu saistībā ar Savienības tiesas judikatūru par Vikipēdijas tīmekļvietni (skat. šī sprieduma 46. punktu), ir jānorāda, ka no šīs judikatūras izriet, ka izvilkums no Vikipēdijas ir uzskatāms par neprecīzu informāciju, jo tā ir iegūstama no internetā kolektīvi izveidotas enciklopēdijas, kuras saturu var grozīt jebkurā brīdī, un noteiktos gadījumos to var grozīt ikviens, pat anonīms vietnes apmeklētājs (spriedums, 2016. gada 16. jūnijs, Fútbol Club Barcelona/EUIPO – Kule (KULE), T‑614/14, nav publicēts EU:T:2016:357, 47. punkts). Gan EUIPO, gan persona, kas iestājusies lietā, ir norādījuši – un prasītāja to nav apstrīdējusi –, ka atšķirībā no tīmekļvietnes Vikipēdija satura, kuru šīs vietnes lietotāji jebkurā brīdī var rediģēt, blogu saturu var rediģēt tikai to autori, nevis trešās personas. Ņemot vērā daudz ierobežotākas blogu satura grozīšanas iespējas salīdzinājumā ar tām, kādas ir tīmekļvietnes Vikipēdija saturam, prasītājas arguments, kas balstīts uz judikatūru saistībā ar šo tīmekļvietni, neapstiprina tās tēzi par blogu rakstu ekrānšāviņu ierobežoto pierādošo spēku. Katrā ziņā prasītāja tomēr nav izvirzījusi nevienu nopietnu un konkrētu [pierādījuma] elementu, kas varētu radīt šaubas par “faneaccessories.blogspot” un “nouveaucheap.blogspot” ekrānšāviņu ticamību.
116

Proti, ir jākonstatē, ka Komisijas rīcība, reģistrējot strīdīgo EPI priekšlikumu, “balstoties uz izpratni, ka iniciatīvas mērķis ir izstrādāt Komisijas priekšlikumus tiesību aktiem, ar ko nosaka struktūrfondu uzdevumus, prioritāros mērķus un organizāciju, ievērojot nosacījumu, ka finansējamās darbības ļauj stiprināt Savienības ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju”, atbilst Regulai Nr. 211/2011, kā Tiesa to ir interpretējusi tostarp 2019. gada 7. marta spriedumā Izsák un Dabis/Komisija (C‑420/16 P, EU:C:2019:177), jo, kā jau ir norādīts, Komisijai minētās regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais reģistrācijas nosacījums ir jāinterpretē un jāpiemēro tā, lai nodrošinātu EPI vieglu pieejamību. Līdz ar to Komisija attiecīgā gadījumā var “strukturēt”, “kvalificēt” vai pat daļēji reģistrēt attiecīgo EPI priekšlikumu, lai nodrošinātu tam vieglu pieejamību, ar nosacījumu, ka tā ievēro tai uzlikto pienākumu norādīt pamatojumu un ka šī priekšlikuma saturs netiek sagrozīts. Proti, šāds rīcības veids ļauj Komisijai tā vietā, lai atteiktos reģistrēt EPI priekšlikumu, reģistrēt to kvalificētā veidā, lai saglabātu ar Regulu Nr. 211/2011 sasniedzamā mērķa lietderīgo iedarbību. Šāds secinājums ir jāizdara vēl jo vairāk tāpēc, ka šāda priekšlikuma organizatori ne vienmēr ir juristi, kuriem ir precizitātes izjūta, izsakoties rakstveidā, un zināšanas par Savienības kompetenci un Komisijas pilnvarām. Turklāt ir jānorāda, ka Rumānijas apgalvojums, saskaņā ar kuru “atrunas” esamība Komisijas vērtējumā norādot uz to, ka tai ir šaubas un jautājumi (skat. šā sprieduma 95. punktu), ne tikai nav pierādīts, bet ir arī neiedarbīgs, jo, kā jau ir norādīts, šādu šaubu un jautājumu esamībai nebūtu jāliedz Komisijai reģistrēt strīdīgo EPI priekšlikumu.
91

Jānorāda, ka dokuments WK 54/2019 INIT, kura mērķis ir pamatot prasītāja nosaukuma iekļaušanas attiecīgajos sarakstos iemeslus, būtībā ir sākotnējos aktos ietvertā pamatojuma papildinājums, bet par to prasītājam tika paziņots tikai vienu mēnesi un trīs nedēļas vēlāk, ko nevar uzskatīt par nebūtisku laikposmu. Šajā ziņā pretēji tam, ko norāda Padome, termiņš, kas ir pagājis no sākotnējo aktu pieņemšanas dienas līdz prasītāja piekļuves pieteikuma iesniegšanas dienai, nevar pamatot to, ka Padome nesniedza atbildi saprātīgā termiņā. Padome nevar atsaukties uz laiku, kas pagājis, līdz prasītājs lūdza piekļuvi dokumentiem, kuri uz to attiecas, lai pamatotu termiņu, kādā tā faktiski apmierināja piekļuves pieteikumu. Tomēr, kā Padome to atgādināja tiesas sēdē, tajā pastāv iekšējie termiņi, kas ir vajadzīgi, lai iegūtu dažādu iestāžu apstiprinājumu dokumentu nodošanai. Šiem iekšējiem termiņiem, protams, ir jābūt saderīgiem ar šī sprieduma 73. un 89. punktā atgādināto judikatūru, lai pierādījumu elementi, kas ir iesniegti un kuru mērķis ir pamatot ierobežojošus pasākumus, kuri attiecas uz kādu personu vai vienību, tai savlaicīgi tiktu paziņoti, lai tā varētu atsaukties uz savām tiesībām Savienības tiesā.
1

2018. gada 25. septembrī prasītājas Public.Resource.Org, Inc. un Right to Know CLG, bezpeļņas organizācijas, kuru galvenais uzdevums ir padarīt tiesības neierobežoti pieejamas visiem pilsoņiem, iesniedza Eiropas Komisijas Iekšējā tirgus, rūpniecības, uzņēmējdarbības un MVU ģenerāldirektorātā piekļuves pieteikumu Komisijas rīcībā esošiem dokumentiem, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1367/2006 (2006. gada 6. septembris) par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV 2006, L 264, 13. lpp.) (turpmāk tekstā – “piekļuves pieteikums”).
78

Tādējādi no apstrīdētā lēmuma izriet, ka, ņemot vērā samērīguma principu, tika veikta risku nopietnības un izņemšanas izmaksu līdzsvarošana. Šajā ziņā preces, kas tiktu pārdotas vēlāk, tika nošķirtas no strīdus precēm, kas jau bija laistas tirgū, attiecībā uz pēdējām minētajām piemērojot samazinātu trūkumu sarakstu to izņemšanai no tirgus. Turklāt trīs alternatīvie risinājumi saistībā ar strīdus preču izņemšanu no tirgus, kā tas ir izskaidrots šā sprieduma 75. punktā, veicina samērīguma principa ievērošanu no OSET un līdz ar to no Komisijas puses.
3

Ražotāja īpatnējo emisiju mērķis tiek noteikts atbilstīgi Regulas Nr. 443/2009 4. pantam, lasot to kopsakarā ar minētās regulas I pielikumu. Turklāt, lai noteiktu ražotāja vidējās īpatnējās CO2 emisijas, dalībvalstis identificē datus, kas minēti Regulas Nr. 443/2009 8. pantā, lasot to kopsakarā ar minētās regulas II pielikumu, it īpaši CO2 emisijas visiem jaunajiem vieglajiem automobiļiem, kas reģistrēti to teritorijā iepriekšējā gada laikā, kā noteikts transportlīdzekļu tipa apstiprinājumā un norādīts atbilstības sertifikātā, kas paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/46/EK (2007. gada 5. septembris), ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai (pamatdirektīva) (OV 2007, L 263, 1. lpp.), 18. pantā.
357

Trešām kārtām, attiecībā uz Padomes un Komisijas argumentāciju par to, ka pastāv grūtības noteikt Rietumsahāras tautas locekļus, ir jākonstatē, tāpat kā konstatē prasītāja, ka šādas grūtības pašas par sevi nav šķērslis tam, lai šī tauta varētu paust piekrišanu strīdīgajam nolīgumam. No vienas puses, ne no 2016. gada 21. decembra sprieduma Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), ne no dažādajiem šajā spriedumā interpretētajiem starptautisko tiesību principiem neizriet, ka šīs tautas piekrišana noteikti būtu jāiegūst, izmantojot tiešu apspriešanos ar tās locekļiem. Turklāt prasītāja pati neatbalsta šādu tēzi un, gluži pretēji, replikas rakstā apgalvo, ka iestādēm nebija nekādas kompetences veikt šāda veida apspriešanos. No otras puses, kā pamatoti norāda prasītāja, pašnoteikšanās tiesības ir kolektīvas tiesības un ANO struktūras minētajai tautai ir atzinušas šīs tiesības un tādējādi pastāvēšanu neatkarīgi no indivīdiem, kas šo tautu veido, un no viņu skaita. Turklāt no iepriekš minētā sprieduma 106. punkta izriet, ka Tiesa netieši ir uzskatījusi šo tautu par patstāvīgu tiesību subjektu, kas var paust savu piekrišanu starptautiskam nolīgumam neatkarīgi no tās locekļu noteikšanas.
80

Attiecībā uz otro pārkāpumu, kas prasītājai tiek pārmests, Komisija it īpaši norāda, ka prasītāja ir saņēmusi no XJ pārdošanas komisijas maksu 5–10 % apmērā kā atlīdzību par to, ka ar prasītājas starpniecību iekārtas saistībā ar minētajiem projektiem tika pārdotas tās konsorcija partneriem. Turklāt prasītāja esot sekmējusi noteiktu iekārtu cenas mākslīgu paaugstināšanu. Šajā ziņā Komisija konstatē, ka attiecībā uz šiem projektiem mobilā tālruņa modeļa Z iegāde bija paredzēta par cenu 1018 EUR par vienību. Tomēr vēlāk minētais modelis tika aizvietots ar lētāku modeli, proti, modeli Y, kura cena ir 616 EUR par vienību. Komisija min vēstuļu apmaiņu, no kuras izriet, ka šajā kontekstā prasītāja, XJ un kāda trešā sabiedrība bija nolēmušas mākslīgi palielināt citu aplūkojamajiem projektiem paredzēto iekārtu cenu, lai savstarpēji sadalītu izmaksu starpību 70350 EUR apmērā. Tādējādi konsoles cena esot tikusi palielināta no 438,5 EUR līdz 577 EUR un telekonferenču programmatūras cena – no 200 EUR līdz 422 EUR. [..]
165

Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka ECB, uzskatīdama, ka privātskolotājas C izdotie rēķini nav īsti un patiesi, ir ignorējusi C un prasītāja ģimenes sniegtos paziņojumus, atbilstoši kuriem C tik tiešām sniedza atbalstu viņa bērniem, un to, ka viņai tika izmaksāta atlīdzība skaidrā naudā. Prasītājs piebilst, ka ECB nav arī ņēmusi vērā viņa paziņojumus, atbilstoši kuriem rēķinu līdzīgums prezumētajai fizioterapeitei B ar C rēķiniem ir izskaidrojams ar to, ka viņa laulātā bija parādījusi C, kā tos sastādīt. Visbeidzot, ECB neesot arī ņēmusi vērā viena no viņa bērniem rezultātu uzlabošanos skolā, priekšmetos kuros C viņam sniedza privātstundas.
38

Prasības pieteikumā prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi: – “[atcelt] Komisijas lēmumu, kas ietverts 2018. gada 2. augusta elektroniskā pasta vēstules otrās lappuses pirmajā rindkopā, ar kuru "[iecēlējinstitūcija], lai paātrinātu lietas izskatīšanu, nolēma iedvesmoties no Noteikumu par apdrošināšanu 22. panta [1. punkta otrajā daļā] skaidri paredzētās normas gadījumiem, kad starp ārstu, kurš pārstāv apdrošināto personu, un ārstu, kurš pārstāv iestādi, nav panākta vienošanās par trešā ārsta iecelšanu, un veikt piemērošanu pēc analoģijas, lai ieceltu citu ārstu [šajā] lietā”; – piespriest Komisijai – ja Vispārējās tiesas kompetence to ļauj – [samaksāt prasītājam] summu21 440 EUR, kas atbilst [..] izdevumu atlīdzināšanai par “nepieciešamo ārstēšanu sakarā ar nodarītajiem bojājumiem un to izpausmēm, un, ja nepieciešams, izmaksas, kas nepieciešamas, veicot funkcionālo rehabilitāciju”, un kas ir nepieciešamas, lai “atjaunotu neatliekamu stāvokli, jo bezdarbība varēja pasliktināt slimības jau ietekmēto slikto klīnisko situāciju sakarā ar ilgstošu un atkārtotu augšējo elpošanas ceļu infekciju”; – pakārtoti, noteikt pienākumu atļaut vai veikt jebkādus citus pasākumus, lai Komisija atzītu, ka uz lietas apstākļiem konkrētajā prasītāja gadījumā un ņemot vērā viņa ar arodslimību saistīto vēsturi, acīmredzami attiecas [agrāko Noteikumu par apdrošināšanu] 10. pantā aprakstītais gadījums, un veiktu pamatsummas atmaksu, kas prasīta pamata prasījumos; – pakārtotāk, saskaņā ar [apstrīdētajā] lēmumā norādīto pieeju, kas izpaužas kā “iedvesmošanās no Noteikumu [par apdrošināšanu] 22. pantā skaidri paredzētās normas”, konkrētajā prasītāja gadījumā un “to piemērojot pēc analoģijas”, likt Komisijai lūgt ārstu komisiju sniegt atzinumu saskaņā ar Noteikumu [par apdrošināšanu] 20. pantu; – piespriest Komisijai samaksāt nokavējuma procentus, sākot no 2017. gada 23. janvāra – dienas, kad atteikts atmaksāt izdevumus par veikto ārstēšanu, līdz samaksai, ievērojot aprēķinu Nr. 238 (pielikums A.04); – piespriest Komisijai atlīdzināt [prasītājam] nodarīto kaitējumu 500000 EUR apmērā vai jebkādu citu summu, kas [..] noteikta ex æquo et bono, Komisijas prettiesiskas tīšas vai ļaunprātīgas rīcības un bezdarbības dēļ, it īpaši par triju ārstu, ar kuriem ir notikušas konsultācijas, neparasto rīcību, kuri tostarp noliedz deguna dobuma elementārākās funkcijas, praktiski apgalvojot, ka konkrētajā prasītāja gadījumā elpošana caur muti ir tikpat veselīga kā elpošana caur degunu; – katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.”
45

Padome apgalvo, ka tai nebija nekāda pienākuma paziņot prasītājai apstrīdētos aktus, jo ne Lēmumā 2015/1333, ne Regulā 2016/44 nav ietverta tiesību norma, no kuras izrietētu, ka Padomei ir jāpaziņo strīdīgajos sarakstos minētajām personām vai vienībām tiesību akti, ar kuriem tiek grozītas uz tām attiecinātās norādes. Turklāt Padome apgalvo, ka tās 2019. gada 25. marta vēstule ir atbilde uz prasītājas advokātes 2019. gada 5. februāra vēstuli un ka nevar uzskatīt, ka prasītāja LESD 263. panta sestās daļas izpratnē par 2017. gada tiesību aktiem būtu uzzinājusi no šīs vēstules. Prasītāja arī nevarot pamatoti apgalvot, ka tā par 2020. gada tiesību aktiem esot uzzinājusi no Padomes atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem saistībā ar procesa organizatorisko pasākumu, kas tai tika paziņots ar kancelejas 2020. gada 13. jūlija vēstuli. Tas, ka ieinteresētā persona ir uzzinājusi par tiesību aktu, varētu tikt uzskatīts par termiņa prasības atcelt tiesību aktu celšanai sākumu tikai tad, ja šis akts nebūtu nedz publicēts, nedz paziņots. Šajā lietā termiņš prasības celšanai par apstrīdētajiem tiesību aktiem esot sācies no to publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, un tas, runājot par 2017. gada tiesību aktiem, notika 2017. gada 22. martā un, runājot par 2020. gada tiesību aktiem, – 2020. gada 6. martā.
59

Proti, pat ja atlases kritēriji, kas tiek piemēroti slēgtas procedūras pirmajā posmā, ir objektīvāki, jo nav jāveic izsvēršana, viena no šiem kritērijiem atcelšana iepirkuma procedūras laikā var radīt sekas un būt pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam. Tādējādi šāda atcelšana ietekmē visus kandidātus, kuri ir piedalījušies iepirkuma procedūrā un ir tikuši izslēgti no turpmākās dalības procedūrā, pamatojoties uz to, ka tie neatbilda atlases kritērijam, kurš vēlāk tika atcelts. Tāpat minētā atcelšana ietekmē visu to potenciālo kandidātu situāciju, kuri nav piedalījušies iepirkumā tostarp tādēļ, ka uzskatīja, ka nespēj nodrošināt atbilstību attiecīgajam kritērijam, kurš vēlāk, tam neko par to nezinot, tika atcelts.
39

Tomēr spēkā neesamības atzīšanas procesā, kas balstīts uz absolūtu atteikuma pamatu, Apelācijas padomei nevar būt pienākums no jauna pēc savas iniciatīvas veikt nozīmīgo faktu pārbaudi, ko EUIPO kompetentās iestādes veic reģistrācijas brīdī. Proti, no Regulas 2017/1001 59. un 62. panta izriet, ka Eiropas Savienības preču zīmi uzskata par spēkā esošu, līdz spēkā neesamības atzīšanas procesa rezultātā Birojs to ir atzinis par spēkā neesošu. Tātad uz to attiecas spēkā esamības prezumpcija, kas ir pārbaudes, ko EUIPO veic, izskatot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, loģiskas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 29. marts, Apavu zoles forma, T‑611/17, nav publicēts, EU:T:2019:210, 44. punkts, un 2020. gada 10. jūnijs, Šaha galdiņa motīva atveidojums, T‑105/19, nav publicēts, EU:T:2020:258, 22. punkts).
77

No prioritāšu sistēmai raksturīgās loģikas izriet, ka parasti prioritātes termiņa ilgumu nosaka agrāko tiesību raksturs. Šajā ziņā ir jānorāda, ka iemesls, kādēļ saskaņā ar Parīzes konvencijas 4. panta C sadaļas 1. punktu patentiem un funkcionālajiem modeļiem piemērojamais prioritātes termiņš ir ilgāks par to, kas ir piemērojams dizainparaugiem, kā arī preču zīmēm, izriet no sarežģītāka patentu un funkcionālo modeļu rakstura. Proti, ņemot vērā, ka saskaņā ar Parīzes konvencijas 4. panta C sadaļas 2. punktu prioritātes termiņš sākas ar pirmā pieteikuma iesniegšanu un ka patentu vai funkcionālo modeļu reģistrācijas procedūra ir ilgāka nekā dizainparaugiem vai preču zīmēm, prioritātes tiesībām, kas izriet no patenta vai funkcionālā modeļa pieteikuma iesniegšanas, varētu beigties termiņš, ja tāds pats salīdzinoši īss sešu mēnešu termiņš tiktu piemērots attiecībā uz visām tiesībām, kas varētu radīt tiesības uz prioritāti. Priekšrocība, ko ir paredzēts piešķirt prioritātes tiesībām, ir ļaut pieteicējam novērtēt iespējas saņemt aizsardzību attiecīgajam izgudrojumam, pamatojoties uz agrāku patenta pieteikumu, kas iesniegts kādā valstī, pirms, iespējams, ar vēlāku pieteikumu mēģināts iegūt aizsardzību citā valstī, veicot nepieciešamās darbības un sagatavošanās pasākumus un īstenojot ar to saistītās izmaksas un formalitātes. Šajā ziņā attiecībā uz preču zīmēm Vispārējā tiesa jau ir atgādinājusi, ka Parīzes konvencijas autori vēlējās atļaut šīs konvencijas dalībvalstu tiesību saņēmējiem, ja nav iespējams vienlaikus iesniegt preču zīmes reģistrācijas pieteikumu visās šajās valstīs, lūgt tās reģistrāciju secīgi minētajās valstīs, tādējādi piešķirot starptautisku dimensiju kādā no šīm valstīm, bez nepieciešamības kārtot papildu formalitātes (spriedums, 2001. gada 15. novembris, TELEYE, T‑128/99, EU:T:2001:266, 38. punkts).
22

Otrkārt, persona, kas iestājusies lietā, nekad neesot izmantojusi šo apzīmējumu, lai apzīmētu savu pakalpojumu komerciālo izcelsmi, un tai arī neesot bijis nodoms to darīt. Tās nodoms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī drīzāk esot bijis izmantot to citiem mērķiem, it īpaši, lai nostiprinātu vai aizsargātu preču zīmi “TARGET PARTNERS”, vai traucēt trešajām personām kopumā un/vai prasītājai izmantot apzīmējumu “TARGET VENTURES”, pamatojoties uz to, ka šie apzīmējumi varētu izraisīt sajaukšanu. Tas, ka personai, kas iestājusies lietā, ir domēna nosaukums “targetventures.com”, kas datēts ar 2002. gadu, nevar pamatot apgalvojumu par leģitīmām interesēm iesniegt apstrīdēto preču zīmi trīspadsmit gadus vēlāk, it īpaši ņemot vērā, ka šis domēna nosaukums nekad neesot ticis izmantots, bet tas, augstākais, esot pāradresēts uz interneta vietni “www.targetpartners.de”. Šādu pārvirzīšanu ir grūti kvalificēt kā “noteiktu izmantošanu”. Apelācijas padome arī neesot pareizi novērtējusi notikumu hronoloģiju. Līdz ar to Apelācijas padome, visaptveroši izvērtējot lietas apstākļus, esot kļūdaini secinājusi, ka persona, kas iestājusies lietā, apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas laikā nav rīkojusies ļaunticīgi.