ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 5. jūlijā ( 1 )

Lieta C-240/06

Tiesvedība, ko ierosinājusi

Fortum Project Finance SA

“EKL 56. panta 1. punkts — Direktīva 69/335/EEK — 12. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts — Atkāpe no kapitāla dubultas aplikšanas ar nodokli aizlieguma — Kapitāla ieguldījums akciju veidā sabiedrībā, kas nodibināta citā dalībvalstī — Apmaiņa ar akcijām — Pārveduma nodoklis”

1. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Korkein hallinto-oikeus (Somijas Augstākā administratīvā tiesa) lūdz Tiesu paskaidrot, vai EKL 56. pants un Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai ( 2 ), 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējami tādā veidā, ka tie iestājas pret to, ka Somijā tiek iekasēts nodoklis par akciju pārvedumu.

2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp sabiedrību Fortum Project Finance SA (turpmāk tekstā – “Fortum Project Finance”), kas dibināta Luksemburgā, un Somijas nodokļu administrāciju par to, ka šai sabiedrībai tiek piemērots pārveduma nodoklis par to, ka tā veikusi apmaiņu ar akcijām ar sabiedrību Fortum Oyj, kas dibināta Somijā.

3. Šī lieta ļaus Tiesai, cik man zināms, pirmoreiz izskaidrot, kādā veidā Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāsaskaņo ar šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

4. Turpmāk izklāstītajā argumentācijā es norādīšu, kāpēc, manuprāt, Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c)apakšpunkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas neiestājas pret tāda nodokļa iekasēšanu kā Somijas pārveduma nodoklis, ja vērtspapīri kā kapitāls tiek nodoti kapitālsabiedrībai, kas kā atlīdzību no jauna emitē savas akcijas.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

5. EKL 56. panta 1. punktā ir noteikts: “Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.”

6. 1964. gada 14. decembrī Komisijas iesniegtajā priekšlikumā Padomes direktīvai par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai ( 3 ), pamatojuma izklāstā ir norādīts, ka “[netiešajos] nodokļos, [ko uzliek kapitāla piesaistīšanai], ietilpst, pirmkārt, nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, un, otrkārt, nodokļi, ko uzliek darījumiem ar vērtspapīriem. Šis direktīvas projekts attiecas uz netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, un šajā nodokļu kategorijā ietilpst sabiedrību pašu kapitāla nodoklis, nacionālo vērtspapīru zīmognodeva, zīmognodevas iekasēšana sakarā ar ārvalstu vērtspapīru laišanu vai emisiju valsts tirgū, kā arī citi līdzīga rakstura netiešie nodokļi. Attiecībā uz netiešajiem nodokļiem, ko uzliek darījumiem ar vērtspapīriem, kā, piemēram, biržas operāciju nodokļi, vēlāk tiks izstrādāts citas direktīvas projekts. Līdz ar to šim priekšlikumam nav nekādas ietekmes uz šo jautājumu” ( 4 ) [neoficiāls tulkojums].

7. Kaut arī šī pēdējā priekšlikuma rezultātā tika pieņemta Direktīva 69/335, 1976. gada 2. aprīlī iesniegtā Komisijas priekšlikuma Padomes direktīvai par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek par darījumiem ar vērtspapīriem ( 5 ), un pēc tam 1987. gada 9. aprīļa grozītā priekšlikuma ( 6 ) rezultātā Padome nepieņēma direktīvu.

8. Kā izriet no Direktīvas 69/335 pirmā apsvēruma, tās mērķis ir veicināt brīvu kapitāla apriti, kas tiek uzskatīta par pamatnosacījumu, lai izveidotu ekonomisku savienību, kuras pamatiezīmes ir līdzīgas atsevišķu valstu iekšējā tirgus pamatiezīmēm.

9. Tā kā netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, proti, nodokļi, ko iekasē no kapitāla iemaksām uzņēmējsabiedrībās, un vērtspapīru zīmognodevas, rada diskrimināciju, divkāršu nodokļu uzlikšanu un atšķirības, kas traucē brīvu kapitāla apriti, Kopienu likumdevējs vēlējās tās novērst, saskaņojot nodokļus ( 7 ).

10. Šajā nolūkā tas nolēma, pirmkārt, atcelt vērtspapīru zīmognodevas ( 8 ). Otrkārt, tas izstrādāja normu, saskaņā ar kuru uzņēmējsabiedrību kapitāla piesaistīšanas nodokli kopējā tirgū var iekasēt tikai vienreiz, un šim nodoklim ir jābūt vienādam visās dalībvalstīs, lai netraucētu kapitāla apriti ( 9 ). Tādējādi ar Direktīvu 69/335 tika saskaņota nodokļa, ko uzliek kapitāla sabiedrību kapitālam un ko sauc par “kapitāla nodokli”, struktūra un likmes ( 10 ).

11. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu kapitāla nodokli uzliek konkrētām darbībām, kuru skaitā c) apakšpunktā ir minēta kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšana ar jebkādu aktīvu iemaksām.

12. Saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 2. punktu par šādu darbību var iekasēt kapitāla nodokli ar vienotu likmi, kas nepārsniedz 1 %.

13. Ja citi netiešie nodokļi, kam ir tādas pašas pamatiezīmes kā kapitāla nodoklim vai vērtspapīru zīmognodevai, var apdraudēt Direktīvā 69/335 paredzētos mērķus, tie ir jāatceļ ( 11 ).

14. Tādējādi šīs direktīvas 10. pantā ir noteikts: “Neskaitot kapitāla nodokli, dalībvalstis no uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai juridiskām personām, kas darbojas, lai gūtu peļņu, neiekasē nekādus nodokļus: a) par 4. pantā minētajiem darījumiem; b) par iemaksām, aizdevumiem vai pakalpojumu sniegšanu, kas pieder pie 4. pantā minētiem darījumiem; [..].”

15. Turklāt minētās direktīvas 11. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu neuzlikt nekādus nodokļus vairākām citām darbībām, piemēram, akciju, kapitāla daļu vai citu tā paša tipa vērtspapīru izveidei, emisijai, kotēšanas sākšanai biržā, laišanai tirgū vai darījumiem ar tiem.

16. Visbeidzot, Direktīvas 69/335 12. panta 1. punktā ir iekļauts pilnīgs to nodokļu saraksts, ko neatkarīgi no šīs pašas direktīvas 10. un 11. panta dalībvalstis var iekasēt: “a) vērtspapīru pārvedumu nodokļus, neatkarīgi no tā, vai nodokļi ir uzlikti saskaņā ar nemainīgu likmi vai ne; b) pārvedumu nodokļus, ieskaitot zemes reģistrācijas nodokļus, ja uzņēmumus vai nekustamus īpašumus, kas ir dalībvalstu teritorijā, nodod uzņēmējsabiedrībai, apvienībai vai juridiskai personai, kura darbojas, lai gūtu peļņu; c) pārvedumu nodokļus par dažādiem aktīviem, ko pārved uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai juridiskām personām, kas darbojas, lai gūtu peļņu, ja šādus īpašumus pārved par tādu atlīdzību, kas nav uzņēmējsabiedrības kapitāla daļas; [..].”

B – Valsts tiesības

17. Attiecīgie Somijas Likuma par pārveduma nodokli [varainsiirtolaki (931/1996), turpmāk tekstā – “Likums par pārveduma nodokli”] noteikumi ir šādi.

18. Šī likuma 1. pantā ir noteikts, ka nekustamā īpašuma nodošanas un vērtspapīru pārveduma gadījumā pārveduma nodokli valstij maksā saskaņā ar minētajā likumā paredzētajiem noteikumiem.

19. Attiecībā uz šī nodokļa priekšmetu un nodokļa maksātāju Likuma par pārveduma nodokli 4. panta 4. punkts paredz, ka minēto nodokli uzliek, ja nekustamais īpašums tiek nodots pilnsabiedrībai, komandītsabiedrībai, akciju sabiedrībai vai kādai citai sabiedrībai par akcijām vai sabiedrības daļām, vai pamatojoties uz kādu citu kapitāla ieguldījuma veidu.

20. Saskaņā ar šī likuma 15. panta 1. punktu par vērtspapīru īpašumtiesību pārvedumu ieguvējs maksā nodokli. Minētā likuma 15. panta 3. punktā šajā sakarā ir precizēts, ka šī paša likuma 4. panta 4. un 5. punkta noteikumi par nekustamā īpašuma nodošanu un citiem tā ieguldīšanas veidiem ir piemērojami arī vērtspapīru pārvedumiem un citiem to iegūšanas veidiem.

21. Lai varētu iekasēt pārveduma nodokli, kādai no pārveduma darījuma pusēm parasti ir jābūt nodokļu maksātājam Somijā 1992. gada 30. decembra Likuma par ienākuma nodokli [tuloverolaki (1535/1992)] nozīmē. Saskaņā ar šī likuma 9. panta 1. punkta 1. apakšpunktu nodokli par Somijā vai ārvalstīs gūtajiem ienākumiem parasti maksā ikviena fiziska vai juridiska persona vai kooperatīvs, kas attiecīgajā taksācijas gadā atrodas Somijā, vai mantojuma, kas ir atklājies Somijā, masa.

22. Attiecībā uz nodokļa likmi un tā samaksas iemeslu Likuma par pārveduma nodokli 20. panta 1. punkts nosaka, ka vērtspapīru pārveduma gadījumā nodoklis ir 1,6 % no pirkuma cenas vai cita veida atlīdzības vērtības. Saskaņā ar šī likuma 20. panta 2. punktu nodoklis par pārvedumu vai cita veida ieguldīšanu atbilstoši minētā likuma 4. panta 4. punktā paredzētajiem noteikumiem tiek aprēķināts pēc nodoto līdzekļu parastās vērtības pārveduma laikā.

23. Visbeidzot, jāprecizē, ka kapitāla nodoklis Direktīvas 69/335 nozīmē Somijā nav jāmaksā.

II – Fakti un tiesvedība pamata prāvā

24. Kā izriet no lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu, Somijas Republika nolēma sadalīt Fortum koncerna enerģijas ražošanu divās neatkarīgās nozarēs, no vienas puses, naftas ieguvē un pārstrādē un, no otras puses, elektroenerģijas un gāzes ražošanā. Sadalīšana notika 2004. gada 1. maijā tādējādi, ka no Fortum Oil and Gas Oy tika izveidoti divi jauni uzņēmumi, kas pilnībā piederējaFortum Oyj, proti, uzņēmums Fortum Oil Oy un uzņēmums Fortum Heat and Gas Oy. Naftas nozarei nepiederošie aktīvi un pasīvi tika nodoti Fortum Heat and Gas Oy.

25. Darbība, kas tiek aplūkota pamata prāvā, ir saistīta ar Fortum Heat and Gas Oy īpašuma nodošanu akciju apmaiņas veidā citai koncernā ietilpstošai sabiedrībai, proti, prasītājai pamata prāvā – Fortum Project Finance, lai nostiprinātu tās kapitālu. Kā atlīdzību par kapitāla ieguldījumu Fortum Heat and Gas Oy akciju veidā pēc kapitāla palielināšanas par summu, kas vienlīdzīga iegūto akciju vērtībai, Fortum Project Finance emitēja jaunas akcijas, kuras tā nodeva Fortum Oyj.

26. Kapitāls, ko Fortum Project Finance ieguva akciju apmaiņas veidā, Luksemburgā tiek aplikts ar kapitāla nodokli 1 % apmērā.

27. Fortum Project Finance lūdza Uudenmaan verovirasto (Ūsimā [Uusimaa] nodokļu centrs) tai norādīt, vai tai ir jāmaksā pārveduma nodoklis arī par Fortum Heat and Gas Oy akcijām, ko tā saņēmusi, apmainoties ar akcijām ar Fortum Oyj. Ar sākotnējo 2004. gada 29. oktobra lēmumu Uudenmaan verovirasto atzina, ka Fortum Project Finance šis nodoklis ir jāmaksā, un norādīja, ka tā apmēru noteica ieguldījumu veidā šīs sabiedrības saņemto akciju vērtība tirgū.

28. Fortum Project Finance cēla prasību Helsingin hallinto-oikeus (Helsinku Administratīvā tiesa), lūdzot atcelt Uudenmaan verovirasto sākotnējo lēmumu un pieņemt jaunu sākotnējo lēmumu, atzīstot, ka tai nav jāmaksā pārveduma nodoklis par akcijām, kas no Fortum Heat and Gas Oy saņemtas apmaiņas ceļā. Savā prasībā tā norādīja, ka šis nodoklis ir pretrunā EKL 56. panta 1. punktam un Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunktam.

29. Hallinto-oikeus prasību noraidīja. Tā uzskatīja, ka pārveduma nodoklis nav pretrunā minētajām normām, balstoties uz 1997. gada 11. decembra spriedumu lietā Immobiliare SIF ( 12 ) un 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā Codan ( 13 ). Turklāt tā uzskatīja, ka nav vajadzības lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu par Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju, ņemot vērā šo Tiesas judikatūru.

30. Pēc tam Fortum Project Finance iesniedza Korkein hallinto-oikeus apelācijas sūdzību par hallinto-oikeus nolēmumu. Tā atkārtoti norādīja, ka pārveduma nodoklis, kas tiek iekasēts Somijā no sabiedrības, kura piesaista kapitālu, viņasprāt, ir pretrunā Direktīvai 69/335, jo sabiedrība, kas iegādājas akcijas, kā atlīdzību emitē savas akcijas.

III – Prejudiciāls nolēmums

31. Lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu Korkein hallinto-oikeus norāda, ka šajā gadījumā ir jāizlemj, vai, pamatojoties uz Somijas likumu, pārveduma nodokli var iekasēt par Fortum Heat and Gas Oy akcijām, ko Fortum Oyj tai nodeva kā kapitāla ieguldījumu un par kurām kā atlīdzība Fortum Oy tika nodotas jaunas akcijas, ko emitējusi Fortum Project Finance.

32. Uzskatot, ka pamata prāvas atrisināšanai ir nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija, Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu: “Vai EKL 56. pants un [Direktīvas 69/335] 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tie iestājas pret Somijas pārveduma nodokļa (varainsiirtovero) uzlikšanu, ja vērtspapīri lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu raksturotajā veidā kā kapitāla ieguldījums tiek nodoti akciju sabiedrībai, kas kā atlīdzību par to nodod savas no jauna emitētās akcijas?”

33. Somijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija Tiesā iesniedza savus rakstveida un mutvārdu apsvērumus. Fortum Project Finance savukārt savu viedokli izteica tiesas sēdē, kas notika 2007. gada 19. aprīlī.

IV – Analīze

34. Iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai noskaidrot, vai EKL 56. panta 1. punkts un Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādā veidā, ka tie iestājas pret tāda nodokļa iekasēšanu kā Somijas pārveduma nodoklis, ja vērtspapīri tiek nodoti kā kapitāla ieguldījums kapitāla sabiedrībai, kas kā atlīdzību emitē jaunas akcijas.

35. Vispirms jānorāda, ka nelabvēlīgas sekas, ko attiecībā uz kapitāla apriti var radīt tādas nodokļu sistēmas piemērošana kā tā, kas tiek aplūkota pamata prāvā, rada tas, ka divas dalībvalstis vienlaikus īsteno savu nodokļu uzlikšanas kompetenci. Pirmkārt, saskaņā ar to, kas atļauts Direktīvā 69/335, Luksemburgas Lielhercogiste kapitāla nodokli piemēro darījumam, kas izpaužas kā kapitāla sabiedrības, kas darbojas tās teritorijā, kapitāla palielināšana, veicot jebkāda veida kapitāla ieguldījumu. Otrkārt, tā kā šo kapitālu veido akcijas, ko nodevusi Somijā dibināta sabiedrība, par kurām kā atlīdzību sabiedrība, kas nodevusi akcijas, emitē jaunas akcijas, pēdējai minētajai arī ir jāmaksā pārveduma nodoklis Somijā.

36. Šādas dubultās nodokļu uzlikšanas atbilstība Kopienu tiesībām, manuprāt, jāpārbauda, tikai ņemot vērā Direktīvu 69/335, ar ko tika saskaņota netiešā nodokļa, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, struktūra un likmes.

37. Tādējādi šajā gadījumā ir jānoskaidro, vai minētā direktīva un it īpaši tās 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas iestājas pret pārveduma nodokļa piemērošanu Somijā tādā situācijā kā tā, kas tiek aplūkota pamata prāvā un kurā vērtspapīri kā kapitāla ieguldījums tiek nodoti sabiedrībai, kas kā atlīdzību nodod savas no jauna emitētās akcijas.

38. Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka pamata prāvā aplūkojamais darījums neietilpst Direktīvas 69/335 piemērošanas jomā. Šajā sakarā tā norāda, ka darījumu var uzskatīt par kapitāla piesaistīšanu šīs direktīvas 4. panta 1. punkta nozīmē tikai tad, ja darījumā ieinteresēto sabiedrību ekonomiskais potenciāls tiek nostiprināts. Tā uzskata, ka tā tas nav šajā gadījumā, jo Fortum koncerna kapitāls kopumā nav mainījies no tā, ka Fortum Project Finance tās mātes sabiedrība nodeva daļu, kas tai pieder Fortum Heat and Gas Oy kapitālā.

39. Tieši pretēji, es uzskatu, ka tāds darījums kā tas, kas tiek aplūkots pamata prāvā, tomēr ietilpst Direktīvas 69/335 piemērošanas jomā. Jāatgādina, ka atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 1. punkta c) apakšpunktam saskaņoto kapitāla nodokli uzliek par darījumu, kas izpaužas kā kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšana ar jebkāda veida kapitāla ieguldījumu. Šī lieta atbilst šim gadījumam tiktāl, ciktāl attiecīgais darījums ir saistīts ar Fortum Project Finance kapitāla palielināšanu, ieguldot tajā Fortum Heat and Gas Oy akcijas.

40. Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka ““kapitāla palielināšana” Direktīvas 69/335 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē nozīmē formālu kapitāla palielināšanu, vai nu emitējot jaunas daļas vai akcijas, vai arī palielinot esošo daļu vai akciju nominālvērtību” ( 14 ). No lietas materiāliem izriet, ka kā atlīdzību par saņemto kapitāla ieguldījumu Fortum Project Finance emitēja jaunas akcijas, ko tā nodeva Fortum Oyj.

41. Atbilstoši Direktīvas 69/335 4. panta 1. punkta c) apakšpunktam par darījumu, kas tiek aplūkots pamata prāvā, Luksemburgā ir jāmaksā kapitāla nodoklis.

42. Atbilstoši šīs direktīvas 10. panta a) un b) punktam dalībvalsts par šo darījumu nevar iekasēt nevienu citu nodokli. Ņemot vērā minētās direktīvas pēdējo apsvērumu, minētais pants paredz principu, ka ir aizliegti netiešie nodokļi, kam piemīt tādas pašas iezīmes kā kapitāla nodoklim ( 15 ).

43. Saskaņā ar Direktīvas 69/335 12. panta 1. punktu principam par kapitāla nodokļa ekskluzīvo raksturu tomēr ir vairāki izņēmumi, jo šis pants skaidri ļauj dalībvalstīm iekasēt atsevišķus nodokļus. Tiesa turklāt vairākas reizes ir skaidri norādījusi, ka “[šīs] direktīvas 12. panta 1. punkts satur izsmeļošu nodokļu un nodevu sarakstu, ko, atkāpjoties no [minētās] direktīvas 10. un 11. panta, var iekasēt no kapitālsabiedrībām par šajās tiesību normās minētajām darbībām, neskaitot kapitāla nodokli” ( 16 ).

44. Līdz ar to ir svarīgi noskaidrot, vai likums par pārveduma nodokli, kas paredz šāda nodokļa iekasēšanu, ja vērtspapīri tiek nodoti kā kapitāla ieguldījums sabiedrībā, kura kā atlīdzību nodod no jauna emitētas akcijas, šajā aspektā atbilst tam, kas ir atļauts Direktīvas 69/335 12. panta 1. punktā.

45. Somijas un Apvienotās Karalistes valdības šajā sakarā norāda, ka šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ļauj dalībvalstīm iekasēt vērtspapīru pārveduma nodokli par tādu pārvedumu, kas veikts kā kapitāla ieguldījums kapitāla sabiedrībā, kura kā atlīdzību nodod no jauna emitētas akcijas, un minētās direktīvas 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts pret to neiestājas.

46. Abas šīs valdības uzskata, ka tikai Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir piemērojams vērtspapīru pārveduma nodokļa iekasēšanai. Šīs nostājas pamatojumam abas valdības atsaucas uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Immobiliare SIF un lietā Codan. Tā kā situācijas, attiecībā uz kādām tika taisīti minētie spriedumi, ir saistītas ar kapitāla ieguldījumiem, kas atlīdzināti ar akcijām, un tā kā Tiesa, neraugoties uz šo apstākli, nav interpretējusi šīs direktīvas 12. panta 1. punkta c)apakšpunktu, minētie spriedumi pierāda, ka šī norma nav piemērojama tādā gadījumā, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, proti, situācijā, kurā atlīdzība par kapitāla ieguldījumu izpaužas kā jaunu akciju emitēšana, ko veic sabiedrība, kura saņem kapitāla ieguldījumu. Tādējādi minētās direktīvas 12. panta 1. punkta c)apakšpunkts ir jāsaprot tā, ka tas ir piemērojams atlikušajām aktīvu kategorijām, uz kurām neattiecas Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts.

47. Pretēji apgalvojumam, ko izteikušas Somijas un Apvienotās Karalistes valdības, Komisijas nostāja ir tāda, ka šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir pamatnorma, kas attiecas uz nodokļiem, kuri piemērojami par vērtspapīru nodošanu, bet minētās direktīvas 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts paredz sīkāku normu par nodokļu uzlikšanu vērtspapīru un citu aktīvu nodošanai sabiedrībai kapitāla ieguldījuma veidā. Apstākļos, kas līdzīgi tiem, kādi pastāv šajā gadījumā, vajadzētu prevalēt pēdējai minētai normai. Pretējas interpretācijas gadījumā, kā uzskata Komisija, Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts nebūtu piemērojams gadījumā, kad sabiedrībai tiek nodotas īpašuma tiesības uz vērtspapīriem, kaut arī šajā normā ir norāde uz “visa veida aktīvu” nodošanu.

48. Pārbaudot šīs normas saistībā ar šīs direktīvas 10. pantu, šī analīze apstiprinās. Komisija uzskata, ka Direktīvas 69/335 10. panta a) un b) punktā iekļautais aizliegums paredzēts, ne tikai lai neļautu iekasēt citus kapitāla nodoklim līdzīgus nodokļus, bet arī lai vispārīgāk nepieļautu to, ka kapitāla ieguldījumi tiek aplikti ar nodokli vairākas reizes. Pieņemot šo direktīvu, Kopienu likumdevējs vēlējās atcelt nodokļus, kam ir tādas pašas sekas kā kapitāla nodoklim, proti, tos, kuri rada finansiālas izmaksas attiecībā uz kapitāla ieguldījumu sabiedrībā. Turklāt tas, ka minētās direktīvas 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir iekļauts aizliegums uzlikt nodokļus attiecībā uz kapitāla ieguldījumiem, ko akcionāri veikuši kā atlīdzību par kapitāla daļām, ko tiem nodevusi sabiedrība, apstiprina, ka šīs normas mērķis ir nepieļaut citu nodokļu uzlikšanu, kas nav kapitāla nodoklis. Minētās normas mērķis līdz ar to ir panākt, ka akcionāra kapitāla ieguldījums sabiedrībā netiek uzskatīts par reālu nodošanu jeb nodošanu trešai personai, bet drīzāk par kontroles pār attiecīgu īpašuma daļu jaunu piešķiršanu.

49. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka tad, ja Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkts būtu jāuzskata par faktisku atkāpi no šīs pašas direktīvas 10. panta, tas būtu jāinterpretē šauri. Šaubu gadījumā būtu jāievēro aizliegums uzlikt jebkādus papildu nodokļus. Pretēji tam, ko apgalvo Somijas un Apvienotās Karalistes valdības, iepriekš minētie spriedumi lietā Immobiliare SIF un lietā Codan nevar atspēkot Komisijas analīzi, jo šajās lietās Tiesa netika lūgta aplūkot attiecības starp dažādiem minētās direktīvas 12. panta 1. punkta apakšpunktiem.

50. Fortum Project Finance tiesas sēdē norādīja, ka tā piekrīt rakstveida apsvērumos izdarītajām Komisijas piezīmēm.

51. No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka galvenā problēma šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir noskaidrot, vai Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ļauj dalībvalstīm iekasēt nodokļus par vērtspapīru nodošanu, tai skaitā gadījumā, ja sabiedrība, kas saņem šos vērtspapīrus, kā atlīdzību nodod savas no jauna emitētās akcijas, un šīs direktīvas 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts pret to neiestājas. Tādējādi galvenais jautājums ir saistīts ar attiecībām, kādas pastāv starp šī panta a) un c) apakšpunktu. Lai mana analīze būtu pilnīga, jāņem vērā arī minētā panta b) apakšpunkts.

52. Vispirms ir jāprecizē, ka sabiedrību tiesībās tāds darījums, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, ir mantisks ieguldījums. Mantisks ieguldījums ir jebkuri sabiedrībai nodoti aktīvi, kas nav naudas summa, ko var novērtēt naudas izteiksmē un ko var nodot. Tie var būt nekustams vai kustams īpašums, kā arī ķermeniskas vai bezķermeniskas lietas.

53. Šādu ieguldījumu var atlīdzināt vairākos veidos. Ja ieguldījumu atlīdzina, tikai piešķirot kapitāla daļas (daļas vai akcijas), runa ir par ieguldījumu, ko var kvalificēt kā “vienkāršu ieguldījumu”. Savukārt, ja ieguldījumu atlīdzina ar cita veida priekšrocībām, kas ir pasargātas no sabiedrības riskiem, ieguldījumu sauc par “ieguldījumu par atlīdzību”. Pēdējā minētajā gadījumā priekšrocības, kas piešķirtas par atlīdzību, var būt, piemēram, tas, ka sabiedrība uzņemas samaksāt parādus, kas jāmaksā ieguldītājam, vai arī tas, ka sabiedrība ieguldītājam samaksā konsultāciju. Ieguldījumu sauc par “jauktu”, ja kā atlīdzību par ieguldījumu ieguldījuma veicējs saņem ne tikai kapitāla daļas, bet arī citas vērtības, kas nav pakļautas sabiedrības riskiem.

54. Ņemot vērā šīs definīcijas, darījums, kas tiek aplūkots pamata prāvā, atbilst klasiskam ieguldījuma atlīdzības veidam, kad tiek piešķirtas kapitāla daļas, proti, vienkāršam ieguldījumam.

55. Ja aplūko Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunkta formulējumu, tajos ir šādas atšķirības. Kaut arī a) un b) apakšpunkts attiecas uz īpašām aktīvu kategorijām, proti, pirmkārt, vērtspapīriem un, otrkārt, nekustamu īpašumu un komerclīdzekļiem, c) apakšpunkts atšķiras ar to, ka tas attiecas uz visu veidu aktīviem (“visu veidu aktīvi”) un tas paredz nosacījumu, kam jābūt izpildītam, lai varētu uzlikt pārveduma nodokli aktīviem, kas tiek ieguldīti. Šo aktīvu nodošana “jāatlīdzina, maksājot tādu atlīdzību, kas nav uzņēmējsabiedrības kapitāla daļas”.

56. Komisijas apgalvojums, ko atbalsta arī Fortum Project Finance, ir tāds, ka prioritāte jāpiešķir Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunktam, jo, piesaistot kapitālu, kā atlīdzība tiek izmantotas kapitāla daļas. Somijas un Apvienotās Karalistes valdības savukārt uzsvaru liek uz to, ka šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts attiecas uz īpašiem aktīviem un tādējādi gūst pārsvaru, ja ieguldījums ir saistīts ar šādiem aktīviem.

57. Komisijas atbalstītajai nostājai ir tāda priekšrocība, ka tā atbilst vienam no galvenajiem minētās direktīvas mērķiem, proti, atcelt netiešos nodokļus, kas nav kapitāla nodoklis un ko uzliek par kapitāla piesaistīšanu, un tādējādi veicināt kapitāla brīvu apriti. Šajā nolūkā par jebkuru darījumu, ko var kvalificēt kā vienkāršu ieguldījumu, var iekasēt tikai saskaņoto kapitāla nodokli un nevienu citu nodokli.

58. Šādi aplūkojot Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu kopā ar tā c) apakšpunktu, Komisija būtiski ierobežo to piemērošanas jomu, kā rezultātā pirmie divi apakšpunkti ļauj iekasēt nodokli par vērtspapīru, nekustama īpašuma un komerclīdzekļu nodošanu tikai tad, ja tiek veikti ieguldījumi par atlīdzību, proti, darījumi, kas pielīdzināmi parastiem pirkumiem.

59. Neraugoties uz priekšrocībām, ko šis apgalvojums sniedz, ņemot vērā Direktīvas 69/335 mērķus, man tomēr nešķiet, ka Kopienu likumdevējs būtu vēlējies šādā mērā ierobežot to atkāpju no kapitāla nodokļa ekskluzīvā rakstura piemērojamību, ko tas skaidri ir pieļāvis, šādu iemeslu dēļ.

60. Pirmkārt, ir jānorāda, ka šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ne tieši, ne arī atsaucoties uz minētā panta c) apakšpunktu, nav minēts nosacījums, ka aktīvu nodošana tiek atlīdzināta, maksājot citādā veidā, nevis ar sabiedrības kapitāla daļām.

61. Otrkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka tad, ja šis a) un b) apakšpunkts sistemātiski būtu jāaplūko, ņemot vērā c) apakšpunktu, pirmajiem diviem apakšpunktiem ne tikai tiktu pievienots nosacījums, ko Kopienu likumdevējs nav skaidri paredzējis, bet it īpaši tie zaudētu jebkādu lietderību.

62. Ja atzītu, ka Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts prevalē gadījumā, kad runa ir par darījumu, kas pielīdzināms vienkāršam ieguldījumam, un ka a) un b) apakšpunktā noteikti netieši ir iekļauts nosacījums par atlīdzību, kura nav uzņēmējsabiedrības kapitāla daļas, no likumdošanas tehnikas viedokļa nebūtu loģiski un no juridiskā viedokļa nebūtu nekāda labuma saglabāt divas normas, kas attiecīgi veltītas vērtspapīriem, kā arī nekustamam īpašumam un komerclīdzekļiem.

63. Tā kā Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts paredz “dažādus aktīvus”, tajā pilnībā ir iekļauts šī paša panta a) un b) apakšpunkta saturs, līdz ar to šo divu apakšpunktu pastāvēšanai nav nekādas nozīmes, ne arī lietderības.

64. Citiem vārdiem sakot, ja piekrīt Komisijas pieejai, pietiktu ar to, ka Kopienu likumdevējs šīs direktīvas 12. panta 1. punktā ir iekļāvis tikai c) apakšpunktu, jo tas aptver pārveduma nodokļus, kas ir piemērojami par vērtspapīru pārvedumu vai nekustamas mantas vai komerclīdzekļu nodošanu, un ļauj iekasēt šādus nodokļus tikai tad, ja ieguldījums notiek par atlīdzību.

65. Šāda nebija Kopienu likumdevēja izvēle, kas vēlējās trīs dažādos apakšpunktos nošķirt pārveduma nodokļus, uz kuriem attiecas atkāpe no principa par kapitāla nodokļa ekskluzīvo raksturu. Līdz ar to es nevaru piekrist interpretācijai, kas, lai arī cik atbilstoša tā būtu Direktīvas 69/335 mērķiem, mainītu gan šīs direktīvas 12. panta 1. punkta formulējumu, gan struktūru un tā rezultātā šī paša panta a) un b) apakšpunkts zaudētu savu lietderīgo iedarbību. Šāda pieeja būtu pretrunā Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru, “ja Kopienu tiesību normai ir iespējamas vairākas interpretācijas, priekšroka jādod tai, kas var saglabāt tās lietderīgo iedarbību” ( 17 ).

66. Es uzskatu, ka vienīgā interpretācija, kas nodrošina šo divu punktu lietderīgās iedarbības saglabāšanu, ir tā, saskaņā ar kuru tie ir jāuzskata par speciālajām normām tādā nozīmē, ka runa ir par normām, kas ir piemērojamas īpašām aktīvu kategorijām, salīdzinājumā ar to, ko paredz Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts. Saskaņā ar šo interpretāciju ar “dažādiem aktīviem”, kas ir paredzēti pēdējā minētajā apakšpunktā, var saprast tikai aktīvus, kuri nav tie, kas ir paredzēti šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā.

67. Treškārt, jānorāda, ka interpretācija, ko es iesaku Tiesai, ir saderīga ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Immobiliare SIF un lietā Codan. Pakārtoti tam ir jāatgādina, ko Tiesa ir nospriedusi minētajos divos spriedumos.

68. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Codan Tiesa ir atzinusi, ka Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas ļauj dalībvalstij iekasēt nodokli par akciju pārvedumu neatkarīgi no tā, vai, pirmkārt, šīs akcijas emitējusī sabiedrība ir kotēta biržā un vai, otrkārt, akciju pārvedums ticis veikts biržā vai tieši no nodevēja to ieguvējam ( 18 ).

69. Interesanti ir norādīt, ka Tiesa pie šādas šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācijas ir nonākusi, ņemot vērā faktisko situāciju, kas līdzīga tai, kāda pastāv šajā lietā. Sabiedrība Aktieselskabet Forsikringsselskabet Codan (turpmāk tekstā – “Codan”) ar trim Lielbritānijas sabiedrībām, kam piederēja visas Dānijas sabiedrības Fjerde Sø A/S (turpmāk tekstā – “Fjerde Sø”) kapitāla daļas, bija noslēgusi līgumu par visu tās kapitāla daļu iegādi. Tā kā Lielbritānijas sabiedrības Fjerde Sø akcijas bija nodevušas Codan, Codan palielināja savu kapitālu par summu, kura atbilda ieguldīto akciju vērtībai. Visas šī palielinājuma rezultātā emitētās akcijas pēc tam tika nodotas Lielbritānijas sabiedrībām par iemaksām Fjerde Sø kapitālā.

70. Saskaņā ar Dānijas likumu Codan bija jāmaksā kapitāla nodoklis 1 % apmērā tās veiktās kapitāla palielināšanas dēļ. Turklāt Dānijas nodokļu administrācija bija arī pieprasījusi maksāt nodokli 1 % apmērā par akciju pārvedumu. Vienkāršs ieguldījums, kas tiek aplūkots šajā lietā, līdz ar to tika divkārši aplikts ar nodokli. Interpretējot Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Tiesa tomēr, šķiet, atzina, ka šādā situācijā un atkāpjoties no šīs direktīvas 10. un 11. panta ( 19 ) Dānijas nodoklis par akciju pārvedumu bija saderīgs ar to, ko atļauj direktīva.

71. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Immobiliare SIF Tiesa ir atzinusi, ka Direktīvas 69/335 12. pants ir interpretējams tādā veidā, ka tas ļauj dalībvalstij, atkāpjoties no šī direktīvas 10. pantā paredzētā aizlieguma, kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšanas gadījumā, ieguldot nekustamu mantu, iekasēt tādus maksājumus kā reģistrācijas nodevu, ieraksta grozīšanas nodevu un nodevu par ierakstīšanu zemesgrāmatā ar nosacījumu, ka šīs nodevas nav lielākas par tām, kas ir maksājamas par līdzīgiem darījumiem dalībvalstī, kurā uzliek nodokli.

72. Kā viens no faktiskajiem apstākļiem, kas ir šīs lietas rašanās pamatā, ir jānorāda tas, ka Società Immobiliare SIF SpA sabiedrotie bija palielinājuši tās kapitālu, ieguldot nekustamo īpašumu, kas tika atlīdzināta, emitējot jaunas akcijas. Līdz ar to arī šajā gadījumā bija runa par vienkāršu ieguldījumu.

73. Lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, Tiesa nolēma izskatīt Direktīvas 69/335 12. pantu, kaut arī tas nebija minēts prejudiciālajos jautājumos. Konkrētāk, Tiesa uzskatīja, ka atbilstošā norma šajā gadījumā bija šīs direktīvas 12. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Šajā sakarā tā precizē, ka šī norma “vispārīgi ļauj dalībvalstīm neatkarīgi no kapitāla nodokļa, bet saistībā ar kapitāla ieguldījumu kapitāla sabiedrībā, iekasēt nodokļus, ko objektīvi rada nekustamā īpašuma vai komerclīdzekļu nodošana” ( 20 ).

74. Tiesa tomēr nekad nav uzskatījusi par nepieciešamu interpretēt Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kas apstiprina manu domu, ka šī norma nevar prevalēt ne pār šī panta a) apakšpunktu, ne pār tā b) apakšpunktu tikai tāpēc vien, ka aktīvu nodošana tiek atlīdzināta ar kapitāla daļām.

75. Tādējādi no abiem minētajiem spriedumiem izriet, ka minētā panta a) un b) apakšpunkts saglabā savu lietderīgo iedarbību, ja runa ir attiecīgi par vērtspapīru pārvedumu vai arī nekustamā īpašuma vai komerclīdzekļu nodošanu. Ja atzītu interpretāciju, saskaņā ar kuru tā paša panta c) apakšpunkts būtu piemērojams, ja attiecīgais darījums ir vienkāršs ieguldījums, būtu jāapšauba abi minētie spriedumi, kas man nešķiet vēlams.

76. Ceturtkārt, jāuzsver, ka tad, ja Kopienu likumdevējs faktiski būtu vēlējies, lai Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts prevalētu vienkārša ieguldījuma gadījumā, tas būtu varējis ņemt vērā interpretāciju, ko Tiesa sniegusi savos iepriekš minētajos spriedumos lietā Immobiliare SIF un lietā Codan, lai pārskatītu šo pantu.

77. Šajā sakarā ir jānorāda, ka šāda pārskatīšana netika veikta un arī nebija paredzēta 2006. gada direktīvas priekšlikuma sagatavošanā. Šajā priekšlikumā, kaut arī tas tika izstrādāts pēc tam, kad tika taisīti iepriekš minētie spriedumi lietā Immobiliare SIF un lietā Codan, jaunā 6. pantā, izņemot dažas nelielas redakcionālas izmaiņas, ir pārņemta dažādu Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta apakšpunktos paredzētā kārtība un to formulējums.

78. Piektkārt, kaut arī interpretācija, ko es iesaku Tiesai, diemžēl noved pie rezultāta, kas ir pretējs mērķim atcelt netiešos nodokļus par kapitāla piesaistīšanu, kas nav kapitāla nodoklis, jāsecina, ka iespēja atsevišķos gadījumos apvienot divus netiešos nodokļus par kapitāla piesaistīšanu izriet no tā, ka pastāv Kopienu likumdevēja skaidri noteiktas atkāpes no Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta.

79. Runājot par nodokļiem par vērtspapīru pārvedumu, ir jānorāda, ka tas, ka vienlaikus pastāv nodokļi par vērtspapīru pārvedumu un kapitāla nodoklis, skaidri izriet no 1976. gada direktīvas priekšlikuma ( 21 ).

80. Minētā priekšlikuma 10. panta 1. punkts paredz principu, saskaņā ar kuru darījumus ar vērtspapīriem var aplikt tikai ar minētajā priekšlikumā paredzēto saskaņoto nodokli, nevis ar citiem nodokļiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz darījumā iesaistīto vērtspapīru vērtību. Priekšlikuma 10. panta 2. punkta a) apakšpunkts tomēr paredzēja, ka, atkāpjoties no 1. punkta, dalībvalstis var iekasēt kapitāla nodokli, kas noteikts Direktīvā 69/335.

81. Ja Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu aplūko saistībā ar to, ko paredzēja 1976. gada direktīvas priekšlikums, jāatzīst, ka minētā norma atspoguļo šo vienlaikus pastāvēšanu. Tādējādi tās uzdevums ir atzīt dalībvalstīm iespēju papildus kapitāla nodoklim piemērot nodokļus par vērtspapīru pārvedumu, ko Kopienu likumdevējs vēl nav saskaņojis. 1964. gada direktīvas priekšlikuma pamatojums apstiprina šo domu, jo tajā ir norādīts, ka šis priekšlikums neietekmē netiešos nodokļus par darījumiem ar vērtspapīriem ( 22 ).

82. Visbeidzot, ir jāpiebilst, ka, kaut arī Tiesa jau ir norādījusi, ka tāpat kā jebkurš izņēmums Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā iekļautā atkāpe ir interpretējama šauri ( 23 ), es uzskatu, ka tā rezultātā šī norma tomēr nedrīkst zaudēt savu lietderīgo iedarbību.

V – Secinājumi

83. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Korkein hallinto-oikeus uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK, 12. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas neiestājas pret tāda nodokļa iekasēšanu kā Somijas nodoklis par aktīvu nodošanu, ja vērtspapīri tiek nodoti kā kapitāla ieguldījums kapitāla sabiedrībā, kas kā atlīdzību nodod savas no jauna emitētās akcijas, jo šāds nodoklis ir atļauts saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV L 249, 25. lpp. Direktīva, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK (OV L 156, 23. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 69/335”). Jānorāda, ka Eiropas Kopienu Komisija 2006. gada 4. decembrī ir iesniegusi priekšlikumu Padomes direktīvai par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai [COM(2006) 760, galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “2006. gada direktīvas priekšlikums”]. Saskaņā ar šī priekšlikuma pamatojuma izklāstu tas ir veidots kā pārstrādāta Direktīva 69/335. Tā mērķis ir “vienkāršot ļoti sarežģīta Kopienu tiesību akta tekstu, pakāpeniski atcelt kapitāla nodokli, kas ir atzīts par tādu, kas rada būtisku šķērsli Eiropas Savienības uzņēmumu attīstībai, un pastiprināt aizliegumu, kurš saistīts ar citu līdzīgu nodokļu ieviešanu vai iekasēšanu”.

( 3 ) COM(64) 526 galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “1964. gada direktīvas priekšlikums”.

( 4 ) Turpat, 2. lpp.

( 5 ) OV C 133, 1. lpp., turpmāk tekstā – “1976. gada direktīvas priekšlikums”. Šī direktīvas priekšlikuma mērķis bija saskaņot netiešos nodokļus, ko uzliek par darījumiem ar vērtspapīriem. Saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu “atbilstoši šai direktīvai ar nodokli apliekams darījums ir vērtspapīru pārvedums vai iegāde par samaksu, ja darījums ir noslēgts dalībvalstī vai trešā valstī to ir noslēdzis dalībvalsts iedzīvotājs. Katrs vērtspapīru pārvedums vai iegāde ir atsevišķs ar nodokli apliekams darījums”.

( 6 ) COM(87) 139, galīgā redakcija.

( 7 ) Direktīvas 69/335 otrais apsvērums.

( 8 ) Piektais apsvērums.

( 9 ) Sestais apsvērums.

( 10 ) Septītais apsvērums.

( 11 ) Pēdējais apsvērums.

( 12 ) C-42/96 (Recueil, I-7089. lpp.).

( 13 ) C-236/97 (Recueil, I-8679. lpp.).

( 14 ) 2006. gada 30. marta spriedums lietā C-46/04 Aro Tubi Trafilerie (Krājums, I-3009. lpp., 33. punkts un minētā judikatūra).

( 15 ) Skat. it īpaši 1997. gada 2. decembra spriedumu lietā C-188/95 Fantask u.c. (Recueil, I-6783. lpp., 21. punkts).

( 16 ) Skat. it īpaši 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-264/04 Badischer Winzerkeller (Krājums, I-5275. lpp., 31. punkts un minētā judikatūra). Šajā sakarā skat. arī iepriekš minētos spriedumus lietā Immobiliare SIF, 33. punkts, un lietā Codan, 21. punkts un minētā judikatūra.

( 17 ) Skat. it īpaši 2000. gada 24. februāra spriedumu lietā C-434/97 Komisija/Francija (Recueil, I-1129. lpp., 21. punkts). Kā paskaidro profesors Deniss Saimons [Denys Simon], ““efektīvas” interpretācijas procesu veido [..] dažādu metožu virkne, kas sastāv gan no vienkārša ab absurdo argumenta, gan no pilnībā teleoloģiskas argumentācijas”. No seku intensitātes viedokļa līdz ar to var “nošķirt vismaz trīs efektīvas interpretācijas līmeņus, kas klasificēti pēc pieaugošas efektivitātes pakāpes”. Pirmajā stadijā, kuru kā vienīgo es aplūkošu šajā gadījumā, “lietderīgās iedarbības princips, šķiet, izpaužas kā ab absurdo argumentācijas forma: šī norma parasti nosaka, ka “ikviena interpretācija, kas noved pie absurda rezultāta, nav izmantojama [..]; nevienam tiesību aktam, kura rezultāts ir absurds, nevar piešķirt nozīmi” [Vattel, E. Le droit des gens. Paris, 1856, L. II, XVII nodaļa, 282. punkts]. Citiem vārdiem sakot, tiesību aktam ir jābūt vismaz kaut kādām sekām”. Skat. Simon, D. L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales – Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle. Pedone, Paris, 1981, 338. un 339. lpp.

( 18 ) Skat. arī 2004. gada 5. februāra rīkojumu lietā C-357/02 Sonae Distribuição (Krājumā nav publicēts, 23. punkts) un 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C-193/04 Organon Portuguesa (Krājums, I-7271. lpp., 21. punkts).

( 19 ) 21. punkts. Jānorāda arī, ka 22. punktā Tiesa ir minējusi “atkāpi, kas paredzēta direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā”.

( 20 ) 35. punkts. Turpinot šo argumentāciju, Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta būtība principā ir balstīta uz šādu ideju: “tas, ka šie nodokļi un nodevas, kas papildina kapitāla nodokli, ir atļautas, ir izskaidrojams ar to, ka, pat ja nebūtu runas par ieguldījumu sabiedrībā, šie nodokļi vai nodevas vienalga būtu piemērojami. Šie nodokļi vai nodevas netiek uzlikti par pašu ieguldījumu kā tādu, bet par konkrētu darījumu, kas šajā gadījumā veido ieguldījumu, bet kas var pastāvēt neatkarīgi no jebkāda ieguldījuma”. Skat. Richard, D. Bilan de 25 ans d’harmonisation des impôts indirects frappant les rassemblements de capitaux. Cahiers de droit européen, Nr. 1–2, 1996, 31.–72. lpp., 69. lpp. Tādējādi Direktīvas 69/335 12. panta 1. punkta mērķis ir ļaut dalībvalstīm saglabāt savas pilnvaras iekasēt nodokļus par darījumiem, piemēram, par īpašuma nodošanu, ko var nodalīt no ieguldījuma darījuma.

( 21 ) Attiecībā uz šo vienlaikus pastāvēšanu skat. arī ģenerāladvokāta Albēra [Alber] secinājumus, kas sniegti 1998. gada 17. septembrī iepriekš minētajā lietā Codan, 44. punkts.

( 22 ) Skat. šo secinājumu 6. punktu.

( 23 ) 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C-415/02 Komisija/Beļģija (Krājums, I-7215. lpp., 37. punkts).