ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, kad nodokļa maksātājs ražošanas līdzekli lieto gan uzņēmējdarbībai, gan personiskām vajadzībām, tas PVN vajadzībām var izvēlēties vai nu pilnībā iekļaut šo preci sava uzņēmuma aktīvos, vai to pilnībā saglabāt savā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tiktāl, ciktāl tā faktiski tiek lietota uzņēmējdarbībai (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
32

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka ar to ir paredzēts izveidot vispārēju sistēmu, lai ikvienai personai garantētu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas jomā”, tai nodrošinot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir kāds no tās 1. pantā paredzētajiem iemesliem, tostarp vecums (it īpaši skat. spriedumus, 2007. gada 16. oktobris, Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, 42. punkts; 2011. gada 13. septembris, Prigge u.c., C‑447/09, EU:C:2011:573, 39. punkts, kā arī 2014. gada 13. novembris, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, 28. punkts).
17

Iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka ar Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajā zemē piemērojamo tiesisko regulējumu J. Pöpperl nebija citas izvēles, kā vien atteikties no sava ierēdņa statusa, ja viņš vēlējās uzsākt jaunas darba tiesiskās attiecības Austrijā. Atšķirībā no situācijas, kāda būtu darba devēja maiņas gadījumā Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā, piemēram, no vienas federālās zemes uz citu vai no federālās zemes iestādes uz Federālās valsts iestādi, nepastāvot rotācijas vai norīkojuma iespējas citas dalībvalsts civildienestā, vienlaikus saglabājot jau iegūtās pensijas tiesības.
17

No Regulas Nr. 6/2002 33. panta 2. punkta pirmā teikuma, saskaņā ar kuru “attiecībā uz reģistrētiem Kopienas dizainparaugiem visās dalībvalstīs 28., 29. [..] un 32. pantā minētie tiesību akti rada sekas attiecībā uz trešām personām tikai pēc to ievadīšanas reģistrā”, izriet, ka šie minētie tiesību akti ir reģistrēta Kopienas dizainparauga nodošana, lietu tiesību nodibināšana uz to un licenču piešķiršana. Šo teikumu lasot atsevišķi, tas varētu tikt interpretēts tādējādi, ka licenciāts, ja licence nav ierakstīta reģistrā, attiecībā pret trešajām personām, tostarp pret dizainparauga pārkāpēju, nevar atsaukties uz tiesībām, kas ar to ir piešķirtas.
28

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā galu galā valsts tiesai, kam vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesību normas, ir jālemj, vai atveseļošanās atvaļinājuma mērķis atšķiras no ikgadēja apmaksāta atvaļinājuma mērķa, kas noteikts Direktīvas 2003/88 7. pantā, kā to interpretē Tiesa, pēdējā minētā, kura ir aicināta sniegt valsts tiesai lietderīgu atbildi tās izskatāmā strīda atrisināšanai, var tai sniegt šajā ziņā norādes, kas izriet no šīs tiesas iesniegto elementu kopuma un it īpaši no iesniedzējtiesas lēmuma pamatojuma.
8

Regulas 15. pantā ir paredzēts: “1. Līdz katra tirdzniecības gada beigām reģistrē: a) A un B cukura, A un B izoglikozes un A un B inulīna sīrupa produkcijas prognozi attiecīgajam tirdzniecības gadam; b) prognozi par cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa daudzumiem, kas attiecīgajā tirdzniecības gadā pārdots patēriņam Kopienā; c) eksportējamo pārpalikumu, ko iegūst, atņemot b) apakšpunktā minēto daudzumu no a) apakšpunktā minētā daudzuma; d) novērtējumu par vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ieņēmumiem no vienas tonnas cukura attiecībā uz kārtējā tirdzniecības gadā izpildāmām eksporta saistībām. Šie vidējie zaudējumi vai vidējie ieņēmumi ir vienādi ar starpību starp kompensāciju kopapjomu un maksājumu kopapjomu par attiecīgo eksporta saistību tonnu kopskaitu; e) kopējo zaudējumu vai kopējo ieņēmumu novērtējumu, ko iegūst, c) apakšpunktā minēto pārpalikumu sareizinot ar d) apakšpunktā minētajiem vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ienākumiem. 2. Līdz 2005./2006. tirdzniecības gada beigām, neskarot 10. panta 3., 4., 5. un 6. punktu, par laiku no 2001./2002. līdz 2005./2006. tirdzniecības gadam kopā reģistrē: a) eksportējamo pārpalikumu, ko nosaka, pamatojoties uz A un B cukura, A un B izoglikozes un A un B inulīna sīrupa galīgo produkciju, un Kopienas patēriņam pārdoto cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa galīgo daudzumu; b) vidējos zaudējumus vai ieņēmumus no vienas tonnas cukura, ko rada attiecīgās kopējās eksporta saistības, kuras aprēķina, izmantojot 1. punkta d) apakšpunkta otrajā daļā izklāstīto metodi; c) kopējos zaudējumus vai ieņēmumus, ko iegūst, sareizinot a) apakšpunktā minēto pārpalikumu ar b) apakšpunktā minētajiem vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ieņēmumiem; d) iekasēto ražošanas pamatmaksājumu un B maksājumu kopējo summu. Kopējo zaudējumu vai ieņēmumu novērtējumu, kas minēts 1. punkta e) apakšpunktā, koriģē par c) un d) apakšpunktā minēto summu starpību. 3. Neskarot 18. panta 1. punktu, ja skaitļi, kas reģistrēti saskaņā ar 1. punktu un koriģēti saskaņā ar 2. punktu, norāda uz paredzamiem kopējiem zaudējumiem, tad šos zaudējumus izdala ar A un B cukura, A un B izoglikozes un A un B inulīna sīrupa paredzamo produkciju attiecīgajā tirdzniecības gadā. Iegūto summu iekasē no ražotājiem kā pamatražošanas maksājumu par viņu saražoto A un B cukuru, A un B izoglikozi un A un B inulīna sīrupu. [..] 8. Sīki izstrādātus noteikumus šā panta piemērošanai pieņem saskaņā ar 42. panta 2. punktā minēto procedūru, un tie jo īpaši attiecas uz: — iekasējamo maksājumu summām, [..].”
22

Central Bank of Iran apgalvo, ka Irānas Monetārā un banku likuma pastāvēšana, kurā ir norādītas tās kā Irānas Centrālās bankas funkcijas un pilnvaras, pats par sevi nepaskaidro to, ko Padome strīdīgo aktu pamatojumā bija domājusi ar “finansiālu atbalstu”. Apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija iespējams noteikt, vai Padome uzskatīja, ka tā sniedza valdībai ievērojamus līdzekļus, vai arī Padome pamatojās uz faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja regulēja monetāro politiku vai ka tai bija konti uz Irānas valdības vārda un tā veica citus šāda veida centrālās bankas pakalpojumus. Tā apgalvo, ka Padomei bija jāsniedz precīzas norādes par pakalpojumiem, kurus tā uzskatīja par tādiem, kuri atbilst saturiskajai un kvantitatīvajai nozīmei, lai uz tiem varētu attiecināt “atbalsta Irānas valdībai” jēdzienu Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē (spriedums, 2014. gada 16. jūlijs, National Iranian Oil Company/Padome, T‑578/12, EU:T:2014:678, 119. punkts), kurus tā nav iesniegusi. Padome vispār nav atsaukusies uz Irānas Monetārā un finanšu likuma 12. un 13. pantu, kad tā pieņēma lēmuma saglabāt apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukumu to personu sarakstā, kam piemēro ierobežojošus pasākumus, līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas funkcijas, kādas ir paredzētas Irānas Monetārajā un finanšu likumā, bija kvalificējamas kā jauns pamats, kas nebija ietverts strīdīgajos aktos.
4

Regulas Nr. 2658/87, kas grozīta ar Padomes 2000. gada 31. janvāra Regulu (EK) Nr. 254/2000 (OV 2000, L 28, 16. lpp.), 12. pantā ir paredzēts, ka Komisija katru gadu pieņem regulu, kas atveido KN pilnu versiju kopā ar kopējā muitas tarifa autonomām un līgtām nodokļu likmēm, kādas tās izriet no Eiropas Savienības Padomes vai Komisijas veiktajiem pasākumiem. Šī regula tiek publicēta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī vēlākais 31. oktobrī un ir piemērojama no nākamā gada 1. janvāra. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka atbilstošā KN redakcija, kas piemērojama pamatlietas faktiem, ir 2014. gada redakcija, kas izriet no Regulas Nr. 1001/2013.
16

Saskaņā ar Direktīvas 2013/33 9. pantu “Garantijas aizturētiem pieteikuma iesniedzējiem”: “1. Pieteikuma iesniedzēju aiztur tikai uz cik iespējams īsu laiku un patur apcietinājumā tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati. Administratīvās procedūras, kas attiecas uz 8. panta 3. punktā paredzētajiem aizturēšanas pamatiem, veic ar pienācīgu rūpību. Administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai. 2. Pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas rīkojumu izdod rakstiski tiesu vai administratīvās iestādes. Aizturēšanas rīkojumā norāda faktiskos un juridiskos iemeslus, kas ir tā pamatā. 3. Ja aizturēšanas rīkojumu izdod administratīvās iestādes, dalībvalstis nodrošina aizturēšanas likumības ātru juridisku pārskatīšanu, to veicot ex officio un/vai pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma. Ja šādu aizturēšanas likumības pārskatīšanu veic ex officio, lēmumu pieņem pēc iespējas drīzāk kopš aizturēšanas. Ja pārskatīšanu veic pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma, par to nolemj pēc iespējas drīzāk kopš attiecīgās procedūras sākuma. Dalībvalstis valsts tiesību aktos attiecīgi nosaka laikposmu, kurā ir jāveic ex officio juridiskā pārskatīšana un/vai juridiskā pārskatīšana pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma. Ja juridiskās pārskatīšanas rezultātā tiek konstatēts, ka aizturēšana ir nelikumīga, attiecīgo pieteikuma iesniedzēju nekavējoties atbrīvo. 4. Aizturētus pieteikuma iesniedzējus viņiem saprotamā valodā vai valodā, kuru ir pamats uzskatīt par šīm personām saprotamu, nekavējoties rakstiski informē par aizturēšanas iemesliem un valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām aizturēšanas rīkojuma apstrīdēšanai, kā arī par iespēju lūgt bezmaksas juridisko palīdzību un pārstāvību. 5. Tiesu iestāde ik pēc saprātīga laika posma ex officio un/vai pēc attiecīgā pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma pārskata aizturēšanu, jo īpaši, ja aizturēšana ir ilgstoša, ja rodas attiecīgi apstākļi vai kļūst pieejama jauna informācija, kas var ietekmēt aizturēšanas likumību. [..]”
2

Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Kødbranchens Fællesråd (Liellopu gaļas nozares arodorganizācija), kura rīkojās šādu septiņu lopkautuvju uzņēmumu vārdā: Århus Slagtehus A/S, Danish Crown A.m.b.A. Oksekødsdivisionen, Hadsund Kreaturslagteri A/S, Hjalmar Nielsens Eksportslagteri A/S, Kjellerup Eksportslagteri A/S, Mogens Nielsen Kreaturslagteri A/S un Vejle Eksportslagteri A/S (turpmāk tekstā visi kopā – “lopkautuvju uzņēmumi”), un Ministeriet for Fødevarer, Landbrug og Fiskeri (Pārtikas, lauksaimniecības un zivsaimniecības ministrija) un Fødevarestyrelsen (Dānijas Veterinārais un pārtikas dienests) par nodevas, kas paredzēta ar dzīvnieku barības un pārtikas oficiālo kontroli saistīto izdevumu segšanai, iekasēšanu.
21

Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 36. punktā, ka, lai novērtētu preču vai pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp šīm precēm vai šiem pakalpojumiem. Šie faktori it īpaši ietver to raksturu, funkcionālo uzdevumu, izmantošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu (skat. it īpaši spriedumus Sunrider/ITSB, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, 85. punkts, un Les Éditions Albert René/ITSB, C‑16/06 P, EU:C:2008:739, 65. punkts).
1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ietverts pielikumā Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, 4. klauzulas 1. punkts nav piemērojams tādam uz iemaksām balstītam bezdarbnieka pabalstam kā pamatlietā aplūkotais.

Tiesa turklāt ir nospriedusi, pirmkārt, ka no pamatnolīguma preambulas izriet, ka tas attiecas uz “nepilna darba laika darba darītāju darba nosacījumiem, atzīstot, ka par likumā paredzētiem sociālā nodrošinājuma jautājumiem lemj dalībvalstis” (spriedums, 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández, C‑527/13, EU:C:2015:215, 36. punkts).

Otrkārt, Tiesa konstatēja, ka jēdziens “darba nosacījumi” šī pamatnolīguma izpratnē ietver pensijas, kas ir pamatotas ar nodarbinātības attiecībām starp darba ņēmēju un darba devēju, izslēdzot likumā noteiktas valsts sociālās apdrošināšanas pensijas, ko vairāk nosaka sociālās politikas apsvērumi, nevis šādas attiecības (spriedumi, 2012. gada 22. novembris, Elbal Moreno, C‑385/11, EU:C:2012:746, 21. punkts, un 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández, C‑527/13, EU:C:2015:215, 37. punkts).

Konkrētajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka, lai gan pamatlietā aplūkotais pabalsts tiek finansēts tikai no darba ņēmēja un darba devēja veiktajām iemaksām, šīs iemaksas tiek veiktas atbilstoši valsts tiesību aktiem un tādējādi tās nereglamentē starp darba ņēmēju un darba devēju noslēgtais darba līgums. Līdz ar to minētās iemaksas nevar ietilpt “darba nosacījumu” jēdzienā.

(skat. 31.–34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑656/15 P

Eiropas Komisija

pret

TV2/Danmark A/S

Apelācija – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 1. punkts – Apraides sabiedriskie pakalpojumi – Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas Dānijas raidorganizācijas TV2/Danmark labā – Jēdziens “atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko piešķir no valsts līdzekļiem”

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 9. novembra spriedums

Valsts atbalsts – Jēdziens – Atbalsts, kura pamatā ir valsts līdzekļi – Valsts līdzekļu jēdziens – Sabiedriskās raidorganizācijas ieņēmumi, kas gūti no reklāmas laiku pārdošanas citā valsts uzņēmumā – Ieņēmumi, ko pārvalda valsts uzņēmumi, kurus ir izveidojusi valsts, kas tai pieder un ko tā ir pilnvarojusi – Iekļaušana

(LESD 107. panta 1. punkts)

LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka valsts līdzekļus veido sabiedriskās raidorganizācijas ieņēmumi, kas ir gūti no tās reklāmas laiku pārdošanas citā valsts uzņēmumā, ja visu šo ieņēmumu apriti līdz pat to nodošanai minētajai raidorganizācijai reglamentē valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem to valsts uzņēmumu uzdevums, kurus īpaši ir pilnvarojusi valsts, ir pārvaldīt minētos ieņēmumus.

Jēdziens iejaukšanās, “izmantojot valsts līdzekļus”, šīs tiesību normas izpratnē papildus priekšrocībām, ko kāda valsts ir piešķīrusi tieši, paredz ietvert tās, kuras ir piešķirtas ar tādas valsts vai privātas struktūras starpniecību, kuru šī valsts ir izraudzījusies vai izveidojusi atbalsta pārvaldīšanai. Šajā ziņā Savienības tiesības nedrīkstētu pieļaut, ka tas vien, ka ir izveidotas autonomas iestādes, kuru uzdevums ir piešķirt atbalstu, ļauj apiet noteikumus par valsts atbalstu.

Turklāt, tā kā valsts uzņēmumu līdzekļi ir valsts kontrolē un tādējādi ir tās rīcībā, šie līdzekļi ietilpst jēdzienā “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Valsts, izmantojot savu dominējošo ietekmi pār šādiem uzņēmumiem, ļoti labi var noteikt šo uzņēmumu līdzekļu izlietojumu, lai vajadzības gadījumā finansētu īpašas priekšrocības par labu citiem uzņēmumiem. Tam, ka attiecīgos līdzekļus pārvalda struktūras, kas nav valsts iestāde, vai ka tie ir privāti līdzekļi, šajā ziņā nav nozīmes.

(skat. 44., 45., 47., 48., 50., 51. un 53. punktu)
Šī nošķiršana ir izskaidrojama ar to, ka personas vai organizācijas atstāšana līdzekļu iesaldēšanas sarakstā tādējādi būtībā ir sākotnējās iekļaušanas sarakstā pagarināšana, un priekšnoteikums tai līdz ar to ir fakts, ka turpina pastāvēt risks, ka attiecīgā persona vai organizācija varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, kādu sākotnēji bija konstatējusi Padome, balstoties uz valsts lēmumu, kas tika izmantots par pamatu šai sākotnējai iekļaušanai sarakstā.

Runājot par sākotnējo iekļaušanu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, ir jānorāda, ka attiecīgā persona vai organizācija ir aizsargāta it īpaši ar iespēju gan valstu tiesās apstrīdēt valstu lēmumus, kas ir izmantoti par pamatu šai iekļaušanai sarakstā, gan arī – Savienības tiesās – pašu iekļaušanu sarakstā.

Runājot par turpmākiem lēmumiem par līdzekļu iesaldēšanu, attiecīgā persona vai organizācija ir aizsargāta it īpaši ar iespēju vērsties pret tiem ar prasību Savienības tiesā. Pēdējai minētajai ir pienākums pārbaudīt, konkrēti, pirmkārt, vai ir izpildīts LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu un vai līdz ar to norādītie motīvi ir pietiekami precīzi un konkrēti, kā arī, otrkārt, vai šie motīvi ir pamatoti.

Šajā kontekstā attiecīgā persona vai organizācija prasībā, kas ir vērsta pret tās atstāšanu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, var apstrīdēt visus apstākļus, uz kuriem Padome balstās, lai pierādītu, ka turpina pastāvēt risks, ka tā varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, neatkarīgi no jautājuma par to, vai informācija par šiem apstākļiem ir gūta no valsts lēmuma, ko ir pieņēmusi kompetenta iestāde, vai arī no citiem avotiem. Apstrīdēšanas gadījumā Padomes ziņā ir pierādīt apgalvoto faktu pamatotību un Savienības tiesas ziņā – pārbaudīt to saturisko pareizību.

(skat. 47.–49. punktu)
Pienākums informēt Eiropas pilsoņu iniciatīvas organizatorus par atteikuma reģistrēt ierosināto Eiropas pilsoņu iniciatīvu iemesliem, kāds tas paredzēts Regulas Nr. 211/2011 4. panta 3. punkta otrajā daļā, ir LESD 296. pantā nostiprinātā pienākuma norādīt pamatojumu konkretizācija attiecībā uz Eiropas pilsoņu iniciatīvu. Šī prasība sniegt pamatojumu jāizvērtē atkarībā no konkrētās lietas apstākļiem.

Šajā ziņā, ja atteikums ir balstīts uz šīs regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, šajā pamatojumā ir jābūt norādītiem iemesliem, kuru dēļ Komisija uzskata, ka šis ierosinājums acīmredzami ir ārpus tās pilnvarām iesniegt Savienības tiesību akta priekšlikumu, lai īstenotu Līgumus. Attiecībā uz tādu Eiropas pilsoņu iniciatīvas priekšlikumu, kurā priekšlikumā paredzētā tiesību akta pieņemšanai ir kopēja atsauce uz LESD tiesību normām, Komisija ir tiesīga izteikties vienīgi par to no šīm tiesību normām, kura tai šķiet vismazāk neatbilstoša, un tai nav jāpamato savs viedoklis konkrēti attiecībā uz katru no šīm tiesību normām, nedz arī, a fortiori, jāpamato visu citu LESD tiesību normu neatbilstība. Šajā ziņā, kaut arī Komisijas interneta vietnē ir ļauts vienīgi veikt konkrētas jomas visas sadaļas tiesību normu kopēju izvēli, saskaņā ar Regulas Nr. 211/2011 II pielikumu organizatori tomēr varēja pielikumā pievienot sīkāku informāciju par šo pantu atbilstību attiecība uz strīdīgā ierosinājuma saturu.

(skat. 28., 29., 34., 37. un 38. punktu)
Lieta C‑633/15

London Borough of Ealing,

pret

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(First‑tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – Ar sportu cieši saistītu pakalpojumu atbrīvojums – 133. pants – Atbrīvojuma nepiemērošana, ja pastāv risks radīt konkurences izkropļojumus, nostādot neizdevīgā stāvoklī uzņēmumus, kas ir PVN maksātāji – Pakalpojumu sniegšana, ko veic publisko tiesību bezpeļņas organizācijas

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2017. gada 13. jūlija spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana–Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma–Atbrīvojumi–Konkrētām darbībām sabiedrības interesēs piemērojamie atbrīvojumi no nodokļa–Pakalpojumi, kas cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu–Izslēgšana no atbrīvojuma, ja pastāv konkurences izkropļojumu risks–Publisko tiesību subjekti, kas sniedz šos pakalpojumus–Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz šāda atbrīvojuma piemērošanu šiem publisko tiesību subjektiem–Pieļaujamība (Padomes Direktīvas 2006/112 132. pants 1. punkta m) apakšpunkts un 133. panta pirmā daļa un otrās daļas d) punkts) Nodokļu tiesību aktu saskaņošana–Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma–Atbrīvojumi–Konkrētām darbībām sabiedrības interesēs piemērojamie atbrīvojumi no nodokļa–Pakalpojumi, kas cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu–Izslēgšana no atbrīvojuma, ja pastāv konkurences izkropļojumu risks–Publisko tiesību bezpeļņas subjekti, kas sniedz šos pakalpojumus–Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz šāda atbrīvojuma piemērošanu vienīgi šiem publisko tiesību bezpeļņas subjektiem–Nepieņemamība (Padomes Direktīvas 2006/112 132. pants 1. punkta m) apakšpunkts un 133. panta pirmā daļa un otrās daļas d) punkts)
13.

Konkurence–Naudas sodi–Summa–Noteikšana–Kritēriji–Nepieciešamība atšķirīgi izturēties pret dažādiem vienā pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem atkarībā no to kopējā apgrozījuma–Pienākums diferencēt atkarībā no naudas soda procentuālās daļas no uzņēmumu kopējā apgrozījuma–Neesamība–Samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpums–Neesamība (EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts) (skat. 101., 102. punktu)
It īpaši šīs tiesību normas piemērošanas jomā ietilpst tāds tiesību akts, ar kuru elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts pienākums saglabāt informāciju par datu plūsmu un atrašanās vietas datus, jo šāda darbība noteikti nozīmē, ka šie pakalpojumu sniedzēji apstrādās personas datus. Minētajā piemērošanas jomā ietilpst arī tiesību akts, kurš attiecas uz valsts iestāžu piekļuvi minēto pakalpojumu sniedzēju saglabātajiem datiem. Proti, elektronisko sakaru konfidencialitātes un attiecīgās informācijas par datu plūsmu aizsardzība, kas garantēta Direktīvas 2002/58 5. panta 1. punktā, attiecas uz pasākumiem, kurus veic jebkura cita persona, kas nav lietotājs, neraugoties uz to, vai runa ir par privātpersonām vai par privāto vai publisko tiesību subjektiem.

Direktīvas 2002/58 par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privātās dzīves aizsardzību un elektroniskajām komunikācijām), kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/136, 15. panta 1. punkts ļauj dalībvalstīm ieviest izņēmumus no šīs direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētā vispārējā pienākuma nodrošināt personas datu konfidencialitāti, kā arī no attiecīgajiem pienākumiem, kas tostarp norādīti minētās direktīvas 6. un 9. pantā. Tomēr Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punkts, ciktāl ar to dalībvalstīm ir atļauts ierobežot minētā vispārējā principa piemērošanas jomu, ir jāinterpretē šauri. Šāda tiesību norma tātad nevar pamatot, ka atkāpe no šī vispārējā principa, it īpaši no aizlieguma uzglabāt šos datus, kas paredzēts šīs direktīvas 5. pantā, kļūst par normu, pretējā gadījumā tiktu būtiski sašaurināta šīs tiesību normas piemērošanas joma.

Šajā ziņā Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka tiesību aktu, uz kuriem tas attiecas un kuros ir paredzēta atkāpe no sakaru un ar tiem saistītās informācijas par datu plūsmu konfidencialitātes principa, mērķis ir garantēt valsts drošību, aizsardzību, sabiedrības drošību un noziedzīgu nodarījumu vai elektroniskās komunikāciju sistēmas nevēlamas izmantošanas novēršanu, izmeklēšanu, atklāšanu un kriminālvajāšanu vai sasniegt kādu no pārējiem mērķiem, kas paredzēti Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 13. panta 1. punktā. Šāds mērķu uzskaitījums ir uzskatāms par izsmeļošu, kā arī izriet no šīs pēdējās minētās direktīvas 15. panta 1. punkta otrā teikuma, saskaņā ar kuru tiesību akti ir jāpamato ar kādu no minētās direktīvas 15. panta 1. punkta pirmajā teikumā noteiktajiem iemesliem. Tātad dalībvalstis nevar pieņemt šādus pasākumus citu mērķu dēļ, kuri nav uzskaitīti pēdējā minētajā tiesību normā.

(skat. 88.–90. punktu)