ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lai pilnībā īstenotu 1980. gada 19. jūnijā parakstītās Romas konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kas pārņemta Regulā Nr. 593/2008, par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, stūrakmeni – līgumslēdzēju gribas autonomijas principu – atbilstoši Romas konvencijas 3. panta 1. punktam ir jārūpējas, lai tiktu respektēta līgumslēdzēju paustā izvēle par tiesību aktiem, kuri piemērojami to starpā nodibinātajām līgumiskajām attiecībām, un tādēļ šīs konvencijas 7. panta 2. punktā paredzētais izņēmums saistībā ar attiecīgās dalībvalsts “imperatīvām tiesību normām” ir interpretējams šauri.

Dalībvalsts veikta imperatīvu dalībvalsts sabiedriskās kārtības noteikumu [imperatīvas normas] kvalifikācija ir jāizprot kā tiesību normas, kuru ievērošana tiek uzskatīta par tik vitāli svarīgu attiecīgās dalībvalsts politiskās, sociālās vai saimnieciskās organizācijas aizsardzībai, ka to ievērošana tiek pieprasīta jebkurai personai, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, vai visās tiesiskajās attiecībās, kas tajā pastāv. Tādēļ valsts tiesai, veicot vērtējumu par to valsts tiesību aktu normu “imperatīvo” raksturu, ar kurām tā iecerējusi aizstāt līgumslēdzēju konkrēti izvēlētās tiesību normas, ir jāņem vērā ne vien šo tiesību normu teksts, bet arī attiecīgā tiesību akta kopējā sistēma un tā pieņemšanas apstākļi, lai no tā varētu secināt, vai tā normām ir imperatīvs raksturs, ja izrādās, ka valsts likumdevējs tiesību aktu ir pieņēmis nolūkā aizsargāt attiecīgajā dalībvalstī svarīgas intereses.

(sal. ar 47., 49. un 50. punktu)
Direktīvas 93/37 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūras, 2. panta 1. punktā tiek prasīts, lai līgumslēdzējas iestādes pilda šo direktīvu, ja tās tieši subsidē vairāk nekā 50 % kāda būvdarbu līguma, ko piešķir kāda cita struktūra, nevis šīs iestādes.

Attiecībā uz subsīdijas jēdzienu šīs normas izpratnē, kas nav definēts Direktīvā 93/37, nepastāvot norādei uz dalībvalstu tiesībām, tas ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas, kurā tas ietverts, kontekstu un ar šo normu sasniedzamo mērķi.

Šajā ziņā termins “subsidēt”, aplūkojot tā parasto nozīmi, nozīmē vienkārši priekšrocības piešķiršanu. Tātad šis termins parasti nenozīmē tikai pozitīvu palīdzību. Tādu interpretāciju neatceļ arī tā dēvētā “tradicionālā” subsīdijas jēdziena definīcija, kura, kā tiek apgalvots, tiekot piemērota valsts atbalsta jomā. Turklāt nevis termina “finansē”, ko Komisija izmanto savā priekšlikumā Direktīvas 89/440/EEK 1.b pantam, kas atbilst Direktīvas 93/37 2. pantam, bet gan “subsidē” lietojums šajā normā, ņemot vērā, ka nav citu norāžu, nevar būt pietiekams, lai tiktu secināta Savienības likumdevēja griba attiecināt šo terminu tikai uz pozitīvām subsīdijām, tostarp izņemot nodokļu atbrīvojumus. Visbeidzot, no Direktīvas 93/37 2. panta 1. punkta teksta skaidri izriet, ka jēdziens “tieša subsīdija” ir saistīts nevis ar personām, bet gan ar attiecīgo objektu. Šī jēdziena šaura interpretācija turklāt ļautu līgumslēdzējai iestādei apiet Direktīvas 93/37 2. pantu un tādējādi izvairīties no tai šajā direktīvā paredzētajiem pienākumiem.

Kas attiecas uz sportam, izklaidei un atpūtai domātu iekārtu jēdzienu Direktīvas 93/37 2. panta 2. punkta izpratnē, tad minētā jēdziena ierobežošana ar iekārtām, kas domātas lietotāju kolektīvo vajadzību apmierināšanai, neizriet nedz no Direktīvas 93/37 teksta, nedz no tās travaux préparatoires. Direktīvas 93/37 2. panta 2. punktā sportam, izklaidei un atpūtai domāto iekārtu jēdziens nav kvalificēts. Tāda minētā jēdziena ierobežošana nevar tikt pamatota arī ar Direktīvas 93/37 2. panta 2. punkta sistēmisku interpretāciju. Pat pieņemot, ka visām šajā normā minētajām iepirkuma līgumu kategorijām kopīgs ir tas, ka tās attiecas uz ēkām, kas attiecīgajā gadījumā var apmierināt lietotāju kolektīvās vajadzības, no šī apstākļa vien nevar secināt, ka spēja apmierināt tādas vajadzības ir minētās normas piemērošanas priekšnoteikums.

(sal. ar 42., 44., 46., 48., 52. un 75.–77. punktu)
Veselīguma norāde Regulas Nr. 1924/2006 par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem 2. panta 2. punkta 5. apakšpunkta izpratnē ir definēta, izmantojot saikni, kādai ir jāpastāv starp pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu, no vienas puses, un veselību, no otras puses; šajā definīcijā nav precizēts ne tas, vai šai saiknei ir jābūt tiešai vai netiešai, ne tas, cik tai ir jābūt intensīvai vai ilgstošai, no kā izriet, ka jēdziens “saikne” ir jāinterpretē plaši.

Šajā kontekstā minētās tiesību normas 6. apakšpunktā nav pieprasīts, lai šādā norādē būtu tieši minēts, ka pārtikas produkta lietošana būtiski mazina kādas cilvēka saslimšanas riska faktoru. Pietiek ar to, ka šī norāde samērā informētam, uzmanīgam un apdomīgam vidusmēra patērētājam var radīt iespaidu, ka riska faktora samazināšana ir būtiska.

(sal. ar 22., 24. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīvas 2002/20 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu vai tīklu, var tikt uzlikts maksājums, lai segtu valsts pārvaldes iestādes izdevumus, kas netiek finansēti no valsts līdzekļiem un kuru apmērs tiek noteikts atkarībā no šo uzņēmumu ieņēmumiem, ar nosacījumu, ka šis maksājums ir paredzēts tikai tam, lai segtu izmaksas, kas saistītas ar konkrētā panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajām darbībām, ka gūtie ieņēmumi no konkrētā maksājuma nav lielāki par kopējiem ar šīm darbībām saistītajiem izdevumiem un ka šis maksājums tiek sadalīts starp uzņēmumiem objektīvi, caurskatāmi un samērīgi; šis fakts ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(sal. ar 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Nodokļa maksātāji – Saimnieciskā darbība – Jēdziens – Uz dzīvojamās ēkas jumta izvietotas fotoelementu iekārtas, kas ļauj piegādāt elektroenerģiju tīklam, saņemot par to ilglaicīgus ienākumus, izmantošana – Iekļaušana

(Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 1. un 2. punkts)

Summary

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem 4. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienam “saimnieciskā darbība” minētā panta izpratnē atbilst tādas fotoelementu iekārtas izmantošana, kas novietota uz dzīvojamās ēkas vai blakus tai, kura ir projektēta tā, lai, no vienas puses, ar iekārtu ražotās elektroenerģijas daudzums nepārsniegtu dzīvojamā ēkā privātām vajadzībām patērētās enerģijas kopējo daudzumu un, no otras puses, elektroenerģija tiek piegādāta tīklam, saņemot par to ilglaicīgus ienākumus.

(sal. ar 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Atļauja – Direktīva 2002/20 – “Akcīzes” nodoklis, kas piemērojams mobilo telefonsakaru operatoriem – Summa, kas aprēķināta kā procentuāla daļa no maksājumiem, kas saņemti no minēto pakalpojumu izmantotājiem – Pieļaujamība – Nosacījumi – Pārbaude valsts tiesā

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20 12. pants)

Summary

Direktīvas 2002/20 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav tādi dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no pakalpojumu izmantotājiem, ar nosacījumu, ka tā aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ir saistīts ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ka to galu galā maksā to lietotājs, – fakts, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(sal. ar 29. punktu un rezolutīvo daļu))
Direktīvas 2006/123 par pakalpojumiem iekšējā tirgū 2. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka veselības aprūpes pakalpojumu izslēgšana no šīs direktīvas piemērošanas jomas attiecas uz ikvienu darbību, kuras mērķis ir novērtēt, saglabāt vai atjaunot pacientu veselības stāvokli ar nosacījumu, ka šo darbību īsteno speciālisti, kas par tādiem atzīti saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesisko regulējumu, un tas ir neatkarīgi no iestādes, kurā tiek sniegta aprūpe, organizācijas, finansēšanas kārtības, publiskā vai privātā rakstura. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai dienas aprūpes centri un nakts aprūpes centri, ņemot vērā veselības aprūpes darbinieku šajos centros īstenoto darbību raksturu un faktu, ka šīs darbības ir šo centru piedāvāto pakalpojumu galvenā daļa, ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas.

Direktīvas 2006/123 par pakalpojumiem iekšējā tirgū 2. panta 2. punkta j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sociālo pakalpojumu izslēgšana no šīs direktīvas piemērošanas jomas attiecas uz ikvienu darbību, kas it īpaši ir saistīta ar palīdzību un atbalstu veciem ļaudīm, ar nosacījumu, ka to īsteno privāts pakalpojumu sniedzējs, kuru ir pilnvarojusi valsts ar aktu, ar kuru skaidri un pārskatāmi tiek uzticēts reāls pienākums, ievērojot konkrētus un īpašus izpildes nosacījumus, sniegt tādus pakalpojumus. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai dienas aprūpes centri un nakts aprūpes centri atkarībā no šajos centros galvenokārt īstenoto palīdzības un atbalsta veciem ļaudīm darbību rakstura, kā arī atkarībā no šo centru statusa, kāds izriet no piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma, ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas.

(sal. ar 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2010/13 par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu, 4. panta 1. punkts, kā arī vienlīdzīgas attieksmes princips un LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie principā pieļauj valsts tiesisku regulējumu, saskaņā ar kuru maksimālais televīzijas reklāmas raidlaiks vienā stundā maksas televīzijas raidorganizācijām ir paredzēts zemākā līmenī nekā bezmaksas televīzijas raidorganizācijām, ja vien ir ievērots samērīguma princips, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Šajā ziņā audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanas jomā pieņemtajās direktīvās ietverto tiesību normu, kas attiecas uz televīzijas reklāmas raidlaiku, principi un mērķi ir vērsti uz to, lai līdzsvaroti aizsargātu, no vienas puses, televīzijas raidorganizāciju un reklāmdevēju finansiālās intereses un, no otras puses, tiesību īpašnieku, proti, autoru un veidotāju, kā arī patērētāju, par kuriem ir uzskatāmi televīzijas skatītāji, intereses. Minēto interešu līdzsvarota aizsardzība atšķiras atkarībā no tā, vai televīzijas raidorganizācijas pārraida savas programmas par maksu vai bez maksas, ņemot vērā, ka, kamēr pirmās minētās raidorganizācijas saņem ieņēmumus no televīzijas skatītāju abonementa maksām, otrām minētajām raidorganizācijām šāda tieša finansējuma avota nav un tām ir jāiegūst finansējums, vai nu izmantojot ieņēmumus no televīzijas reklāmas, vai arī no citiem finansējuma avotiem. Turklāt televīzijas skatītāju situācija objektīvi atšķiras, jo atšķirībā no bezmaksas televīzijas raidorganizācijas programmu skatītajiem maksas televīzijas raidorganizācijas abonenti nodibina tiešas komercattiecības ar savu raidorganizāciju un maksā noteiktu cenu par iespēju skatīties televīzijas programmas.

Visbeidzot, runājot par LESD 56. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, attiecīgais valsts tiesiskais regulējums var veidot šīs brīvības ierobežojumu. Tomēr patērētāju aizsardzība pret pārmērīgu komerciālo reklāmu ir atzīstama par primāru vispārējo interešu apsvērumu, kas varētu attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvību ierobežojumus ar nosacījumu, ka šāda ierobežojuma piemērošana ir piemērota, lai nodrošinātu attiecīgā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

(sal. ar 18.–20., 22., 24. un 26. punktu un rezolutīvo daļu)
Nodokļu, ko dalībvalstis iekasējušas, pārkāpjot Savienības tiesības, atmaksāšanas princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj šai valstij atteikties atmaksāt pievienotās vērtības nodokļa daļu, kuras atskaitīšana nebija iespējama Savienības tiesībām pretrunā esoša valsts pasākuma dēļ, tādēļ, ka šī nodokļa daļa tika subsidēta ar atbalstu, kas nodokļu maksātājam piešķirts un finansēts gan no Eiropas Savienības, gan no minētās valsts līdzekļiem, ar nosacījumu, ka ar atteikumu atskaitīt pievienotās vērtības nodokli saistītais ekonomiskais slogs ir ticis pilnībā neitralizēts, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Šajā ziņā valsts tiesai ir jāizvērtē tostarp jautājums par to, vai nodokļu maksātājam piešķirtā atbalsta summa būtu mazāka gadījumā, ja tā būtu varējusi īstenot savas atskaitīšanas tiesības. Tādējādi, lai neitralizētu ar pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanas aizliegumu saistīto ekonomisko slogu, atmaksas summai, uz kuru nodokļu maksātājs var pretendēt, ir jāatbilst starpībai starp nodokļa summu, ko tas nav varējis atskaitīt attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma dēļ, no vienas puses, un nodokļu maksātājam piešķirtā atbalsta summu, kas pārsniedz to, kura tam tiktu piešķirta, ja tas būtu varējis izmantot savas atskaitīšanas tiesības, no otras puses.

(sal.ar 32., 33., 35. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 132. panta 1. punkta m) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka ūdens atrakciju parka izmantošanu, kas tā apmeklētājiem sniedz iespēju nodarboties ne vien ar sporta aktivitātēm, bet arī cita veida izklaides vai atpūtas aktivitātēm, var uzskatīt par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir cieši saistīti ar sportu. Valsts tiesai ir jānosaka, vai, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus un turpmāk sniegtos interpretācijas elementus, tas tā ir.

Saistībā ar to, vai pastāv vienots komplekss pakalpojums, ir jāizvērtē, vai attiecīgajā ūdens atrakciju parkā ierīkotās instalācijas veido vienu kopumu, kā rezultātā šī kopuma izmantošana ir uzskatāma par vienu pakalpojumu, kura sadalīšana būtu mākslīga. Šajā ziņā, ja vienīgais ieejas biļetes veids, lai varētu izmantot ūdens atrakciju parku, nodrošina piekļuvi visam instalāciju kopumam, neparedzot nekādu nodalījumu atkarībā no faktiski izmantotā instalācijas veida, tās izmantošanas veida un ilguma ieejas biļetes derīguma termiņā, šis apstāklis ir būtiska norāde par viena vienota kompleksa pakalpojuma pastāvēšanu.

Attiecībā uz to, vai šāda vienota kompleksa pakalpojuma gadījumā galvenais elements ir iespēja nodarboties ar sporta aktivitātēm, uz kurām attiecas Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta m) apakšpunkts, vai drīzāk tikai atpūta un izklaide, šī noteikšana ir jāveic, pamatojoties uz vidusmēra patērētāja viedokli, kurš ir nosakāms, ņemot vērā visus objektīvos elementus. Saistībā ar šo novērtējumu it īpaši ir jāņem vērā attiecīgā ūdens atrakciju parka koncepcija, kuras pamatā ir tā objektīvās iezīmes, proti, dažādie piedāvātie infrastruktūras veidi, to plānojums, skaits un nozīme visa parka kontekstā.

(sal. ar 32., 33., 37. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīva 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku un minētais pamatnolīgums, kas ir ietverts šīs direktīvas pielikumā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami ne darba attiecībām uz noteiktu laiku starp pagaidu darbinieku un pagaidu darba aģentūru, ne arī darba attiecībām uz noteiktu laiku starp šādu darbinieku un lietotājuzņēmumu.

Faktiski no Pamatnolīguma preambulas ceturtās daļas, kura ir atspoguļota Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā, skaidri izriet, ka to nepiemēro noteikta laika darbiniekiem, kurus darbā lietotājuzņēmumā ir norīkojusi pagaidu darba aģentūra, turklāt Pamatnolīguma pušu nodoms ir noslēgt līdzīgu nolīgumu attiecībā uz pagaidu darbu. Tieši tāds mērķis ir Direktīvai 2008/104, kuru, kā izriet no tās preambulas 5. un 7. apsvēruma, Savienības likumdevējs ir pieņēmis pēc neveiksmes sociālo partneru pārrunās par šāda nolīguma noslēgšanu.

(sal. ar 36., 39., 42. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Tiešas diskriminācijas pastāvēšana Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē neparedz, ka jābūt identificējamam šādas diskriminācijas upurim. Turklāt, ņemot vērā tostarp Direktīvas 2000/78 8. panta 1. punktu, tās 9. panta 2. punkts nekādā veidā neaizliedz dalībvalstij tās tiesību aktos paredzēt to apvienību tiesības, kurām ir likumīga interese par to, lai nodrošinātu šīs direktīvas noteikumu ievērošanu, ierosināt tiesvedību vai administratīvu procesu, lai tiktu ievēroti no šīs direktīvas izrietošie pienākumi, arī tad, ja tās nerīkojas konkrēta sūdzības iesniedzēja vārdā vai ja nav identificējama sūdzības iesniedzēja. Ja dalībvalsts šādas tiesības paredz, no Direktīvas 2000/78 8. panta 1. punkta, 9. panta 2. punkta, kā arī 10. panta 1., 2. un 4. punkta, tos skatot kopsakarā, izriet, ka tas neaizliedz arī noteikumus par pierādīšanas pienākumu, kādi tie paredzēti šai 10. panta 1. punktā, attiecināt arī uz situācijām, kad šāda apvienība ierosina procesu, nerīkodamās konkrēta sūdzības iesniedzēja vārdā vai ar viņa apstiprinājumu.

(sal. ar 36.–38. punktu)
123

Proti, kā tostarp izriet no Reglamenta 38. panta 1. punkta – prasības celšana dienā spēkā esošajā redakcijā – un ar to saistītās judikatūras, katrā pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums, un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt savu pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (skat. it īpaši 2012. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑185/11 Komisija/Slovēnija, 29. punkts; 2012. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑141/10 Komisija/Nīderlande, 15. punkts, un iepriekš minēto 2012. gada 15. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 44. punkts).
53

Šāda rīkojuma izdošanas noteikumi ir precizēti iepriekš minētajā Court of Appeal spriedumā lietā R (Corner House Research)/Secretary of State for Trade & Industry, no kura izriet, ka tiesa jebkurā tiesvedības stadijā var izdot rīkojumus par tiesāšanās izdevumu ierobežošanu, ciktāl tā ir pārliecināta par izvirzīto jautājumu nozīmīgumu, par to, ka vispārējās intereses turklāt prasa, lai šie jautājumi tiek atrisināti, par prasītāja neieinteresētību lietas iznākumā, par prasītāja un atbildētāja finansiālo situāciju, par maksājamo izdevumu summu, kā arī par jautājumu, vai prasītājs neturpinās tiesvedību, ja šāds rīkojums netiks izdots. Līdzīgas normas tiek piemērotas arī Gibraltārā, Skotijā un Ziemeļīrijā.
37

Dānijas Karaliste un Zviedrijas Karaliste atbalsta šādu argumentāciju, it īpaši uzsverot, ka iemesli, kas lika Tiesai iepriekš minētajās lietās (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, kā arī 2010. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās C-514/07 P, C-528/07 P un C-532/07 P Zviedrija u.c./API un Komisija, Krājums, I-8533. lpp.) atzīt vispārējās prezumcijas esamību, šajā gadījumā nav piemērojami pēc analoģijas, ņemot vērā it īpaši faktu, ka procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi atšķiras atkarībā gan no lietas materiālā satura, apjoma un sensitīvā rakstura, gan no leģitīmajām interesēm saistībā ar iepazīšanos ar [lietas materiāliem]. Pakārtoti Zviedrijas Karaliste apgalvo, ka Komisijai katrā ziņā vajadzēja pārbaudīt, vai minētais pieņēmums attiecīgajā gadījumā patiešām bija piemērojams.
7

Saskaņā ar Direktīvas 2007/64 53. pantu ar nosaukumu “Atkāpe attiecībā uz maza apjoma maksājumu instrumentiem un elektronisko naudu”: “1. Tādu maksājumu instrumentu gadījumā, kuri saskaņā ar pamatlīgumu attiecas vienīgi uz atsevišķiem maksājumu darījumiem un kuri nepārsniedz EUR 30 vai kuriem ir vai nu EUR 150 tērēšanas limits, vai kuros uzglabā līdzekļus, kas nepārsniedz EUR 150, maksājumu pakalpojumu sniedzēji jebkurā brīdī var vienoties ar saviem maksājumu pakalpojumu lietotājiem par to, ka: a) nepiemēro 56. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 57. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktu, kā arī 61. panta 4. un 5. punktu, ja maksājumu instrumentā nav atļauta tā bloķēšana vai paredzēts aizliegums tā turpmākai lietošanai; b) nepiemēro 59. un 60. pantu un 61. panta 1. un 2. punktu, ja maksājumu instrumentu izmanto anonīmi vai ja maksājumu pakalpojuma sniedzējs cita, maksājumu instrumentam raksturīga, iemesla dēļ nevar pierādīt, ka tam ir bijusi atļauja veikt maksājumu darījumu; c) atkāpjoties no 65. panta 1. punkta, maksājumu pakalpojumu sniedzējam nav jāziņo maksājumu pakalpojumu lietotājam par maksājumu uzdevuma noraidīšanu, ja neveikšana ir skaidra no konteksta; d) atkāpjoties no 66. panta, maksātājs nevar atsaukt maksājuma uzdevumu pēc tam, kad maksājuma saņēmējam ir nodots maksājuma uzdevums vai piekrišana veikt maksājuma darījumu maksājuma saņēmējam; e) atkāpjoties no 69. un 70. panta, piemēro citus laikposmus. 2. Maksājumu darījumiem valsts robežās dalībvalstis vai to kompetentās iestādes var samazināt vai divkāršot 1. punktā norādītās summas. Tās var palielināt šīs summas līdz EUR 500 priekšapmaksas maksājumu instrumentiem. 3. Šīs direktīvas 60. un 61. pantu piemēro arī attiecībā uz elektronisko naudu Direktīvas 2000/46/EK 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, ja vien maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējs nevar iesaldēt maksājumu kontu vai bloķēt maksājumu instrumentu. Dalībvalstis šo atrunu var ierobežot un attiecināt tikai uz konkrēta lieluma kontiem vai maksājumu instrumentiem.”
13

Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantā ir noteikts: “1. pants Šie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu], minētajos laikposmos piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās [GIS] nozarē [Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ)]: [..] m) [Magrini] no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam; n) [Schneider] no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim; [..] p) Siemens [Österreich] no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam; q) [Reyrolle] no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam; r) [SEHV] no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam; [..] t) [KEG] no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam. 2. pants Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem ir uzlikti šādi naudas sodi: [..] j) Schneider [..]: EUR 3 600 000; k) Schneider [..] kopīgi un solidāri ar [SEHV] un [Magrini]: EUR 4 500 000; l) [Reyrolle]: EUR 22 050 000, no kuriem: i) EUR 17 550 000 kopīgi un solidāri ar [SEHV] un [Magrini] un ii) EUR 12 600 000 kopīgi un solidāri ar Siemens [Österreich] un [KEG]; [..].”
2

Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar diviem strīdiem – A. Schulz pret Technische Werke Schussental GmbH und Co. KG (turpmāk tekstā – “TWS”), no vienas puses, un J. Egbringhoff pret Stadtwerke Ahaus GmbH (turpmāk tekstā – “SA”), no otras puses, – par to, ka TWS un SA izmanto, kā tiek apgalvots, prettiesiskus noteikumus patērētāju līgumos attiecībā uz vispārējo piegādes pienākumu.
35

Saskaņā ar likumdošanas dekrēta Nr. 188/2003 37. panta 6.a punktu kontroles iestāde “gadījumā, ja tiek konstatēts, ka ir pārkāpts tiesiskais regulējums par piekļuvi dzelzceļa infrastruktūrai un ar to saistītajiem pakalpojumiem”, var uzlikt administratīvo naudas sodu līdz 1 % no apgrozījuma no ienākumiem no tirgus, bet ne vairāk par maksimālo summu EUR 1 000 000 apmērā.
23

Vārdi “par kura rīcību atbildīga” apdrošināšanas sabiedrība, kas izmantoti šajā normā, paredz ne tikai to, ka šai sabiedrībai var būt saistošas tās darbinieku, kuri rīkojas, kā to savu secinājumu 45. punktā precizējis ģenerāladvokāts, tās vārdā un interesēs, darbības, bet tas nozīmē arī to, ka pēdējai minētajai var tikt likts atbildēt par viņu darbībām.