Tādējādi šķiet, ka Montegobejas konvencijas autori bija iecerējuši piešķirt piekrastes valstij tiesības veikt šādu īpaši bargu pasākumu, ja, pirmkārt, kuģa izdarītais pārkāpums rada vai varētu radīt būtisku kaitējumu šai valstij un, otrkārt, ir atklājies, ka attiecīgais kuģis ir šāda pārkāpuma izdarītājs. Tā kā šie abi elementi ir vienādi svarīgi un kumulatīvi, Montegobejas konvencijas 220. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas paredz, ka piekrastes valsts iejaukšanās ir pakārtota skaidra pierādījuma esamībai gan par to, ka šis kuģis ir izdarījis pārkāpumu šīs konvencijas 220. panta 3. punkta izpratnē, gan par būtisku kaitējumu vai tā risku, ko šai piekrastes valstij radījis šis pārkāpums.

Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvencijas 220. panta 6. punktā un Direktīvas 2005/35, redakcijā ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar Direktīvu 2009/123, 7. panta 2. punktā ietvertie jēdzieni “piekrastei vai saistītam interešu objektam” ir jāinterpretē tādējādi, ka principā tiem ir tāda pati nozīme kā “piekrastei vai [..] saistītām [..] interesēm” 1969. gada Konvencijas par iejaukšanās tiesībām atklātā jūrā, kas noslēgta Briselē 1969. gada 29. novembrī, I panta 1. punktā un II panta 4. punktā, ņemot vērā to, ka 220. panta 6. punkts ir piemērojams arī piekrastes valsts teritoriālās jūras nedzīvajiem resursiem un visiem resursiem tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā.

Ir jānorāda, ka Montegobejas konvencijas 220. panta 6. punkts attiecas arī uz kaitējumu, kas ir radīts vai varētu tikt radīts “jebkādiem” piekrastes valsts teritoriālās jūras vai EEZ resursiem. Tādēļ šajā ziņā šis noteikums ir jāinterpretē plaši, kas izriet no tā formulējuma, un nav uzskatāms par tādu, kas no šā noteikuma tvēruma izslēdz atsevišķus resursus.

Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvencijas 220. panta 6. punkts un Direktīvas 2005/35, redakcijā ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar Direktīvu 2009/123, 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka piekrastes valsts teritoriālās jūras vai ekskluzīvās ekonomiskās zonas resursi šo noteikumu izpratnē attiecas ne tikai uz nozvejojamām sugām, bet arī uz dzīvajām sugām, kas saistītas ar nozvejojamām sugām vai no tām atkarīgajām sugām, piemēram, dzīvnieku un augu sugām, no kurām barojas nozvejojamās sugas.

Taču, lai gan piekrastes valsts “saistītās intereses” kļūst parasti būtiskas piesārņojuma situācijā, ir jākonstatē, ka 1969. gada Konvencijas par iejaukšanās tiesībām atklātā jūrā II panta 4. pants tomēr attiecas tieši uz šāda piesārņojuma kaitējošām saimnieciskām, sociālām sekām un sekām, kas skar veselību, piekrastes valstij, proti, konkrētāk, faktu, ka būtisks kaitējums ir vai var tikt radīts vispirms dažādām profesionālām darbībām saistībā ar jūras lietošanu, ko veic piekrastes valsts iedzīvotāji, kas šiem iedzīvotājiem ir būtisks iztikas līdzeklis, kā arī tūrisma darbībām tās piekrastes reģionos un visbeidzot minēto iedzīvotāju veselību un labklājību. No šā salīdzinājuma izriet, ka pastāv būtiskas atšķirības starp Montegobejas konvencijas 220. panta 5. punktu un 220. panta 6. punktu. Proti, pirmkārt, 220. panta 5. punkta, lasot to Montegobejas konvencijas 1. panta 4. punkta gaismā, mērķis nav aizsargāt tieši piekrastes valsts īpašumu un saistītās intereses un, otrkārt, šai valstij nav jāpierāda “būtisks kaitējums” šīm interesēm.

Baltijas jūras zonas īpašās ģeogrāfiskās un ekoloģiskās īpašības un tās ievainojamība ietekmē Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvencijas 220. panta 6. punkta un Direktīvas 2005/35, redakcijā ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar Direktīvu 2009/123, 7. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumus, kas attiecas uz pārkāpuma identificēšanu un kvalificēšanu un, lai arī ne automātiski, kaitējuma, ko šis pārkāpums ir nodarījis piekrastes valsts īpašumam un saistītajām interesēm, apmēra novērtējumu.

Šajā ziņā, kā to secinājumu 105. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Baltijas jūra ir starptautiski atzīta par īpašu teritoriju, kam raksturīgas ģeogrāfiskās īpatnības un īpaši ievainojama ekosistēma, kurai nepieciešama īpaša aizsardzība. To paturot prātā, ir jāatgādina, ka Montegobejas konvencijas 220. panta 6. punkta īpašais mērķis ir nevis nodrošināt īpašu aizsardzību speciālai zonai, bet aizsargāt atsevišķus piekrastes valsts īpašumus un intereses neatkarīgi no tā, vai šai valstij pieguļošā jūra ir speciāla zona.

(skat. 104., 106., 108. punktu un rezolutīvās daļas 6) punktu)