ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 5. maijā ( 1 )

Lieta C‑57/21

RegioJet a.s.,

piedaloties

České dráhy a.s.,

Česká republika, Ministerstvo dopravy

(Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pretkonkurences darbība – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Zaudējumu atlīdzināšanas prasības atbilstoši valsts tiesībām par Eiropas Savienības un dalībvalstu konkurences tiesību pārkāpumiem – Pierādījumu izprasīšana zaudējumu atlīdzināšanas prasības vajadzībām – Eiropas Komisijā notiekošais process – Šīs prasības izskatīšanas apturēšana valsts tiesā

I. Ievads

1. Atzīstot informācijas asimetrijas esamību konkurences tiesību īstenošanas procedūrās pēc privātās iniciatīvas, Savienības likumdevējs ar Direktīvu 2014/104/ES ( 2 ) saskaņoja noteikumus par pierādījumu izprasīšanu zaudējumu atlīdzināšanas prasību vajadzībām.

2. Šīs direktīvas 5. pantā ir paredzēti noteikumi, kas šajā jomā visi kopā veido vispārēju sistēmu. Šo tiesību normu papildina minētās direktīvas 6. pants, kurā paredzēti īpaši noteikumi par tādu pierādījumu izprasīšanu, kas iekļauti to iestāžu lietas materiālos, kuras ir atbildīgas par konkurences noteikumu publiski tiesisko izpildi.

3. Lai arī jau ir bijis iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar Direktīvas 2014/104 5. panta noteikumu interpretāciju ( 3 ), par šīs direktīvas 6. panta noteikumu interpretāciju Tiesa tomēr ir aicināta lemt pirmo reizi.

4. Proti, iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi attiecas uz plašāku tiesvedības kontekstu saistībā ar prasību atlīdzināt apgalvotos zaudējumus, kuri radušies RegioJet sabiedrības České dráhy a.s. darbības dēļ, kas ietekmē dzelzceļa tirgu un pārkāpj konkurences noteikumus. Šajos apstākļos, lai arī pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta interpretāciju, tajā būtībā ir skarta problēma par saikni starp konkurences tiesību īstenošanu pēc privātās iniciatīvas un šo tiesību publiski tiesisko īstenošanu. Iesniedzējtiesas uzdotie četri jautājumi, kas minēti turpinājumā, it īpaši attiecas uz šīs direktīvas 6. pantu.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

5. Direktīvas 2014/104 5. panta 1. un 8. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka procedūrā, kas saistīta ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību Savienībā, pēc prasītāja lūguma, kurš iesniedzis argumentētu pamatojumu ar pamatoti pieejamiem faktiem un pierādījumiem, kas ir pietiekami, lai pamatotu tā zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, valstu tiesas var atbildētājam vai trešai personai izprasīt būtiskos pierādījumus, kuri ir to rīcībā, ievērojot šajā nodaļā paredzētos nosacījumus. Dalībvalstis nodrošina, ka valstu tiesas pēc atbildētāja pieprasījuma var izprasīt būtiskos pierādījumus arī no prasītāja vai trešās personas. [..] 8. Neskarot 4. un 7. punktu un 6. pantu, šis pants dalībvalstīm neliedz saglabāt vai ieviest noteikumus, kas paredz pierādījumu plašāku atklāšanu.”

6. Šīs direktīvas 6. panta 5. punkta a) apakšpunktā un 9. punktā ir noteikts: “5. Valstu tiesas var izprasīt turpmāk minētās pierādījumu kategorijas tikai pēc tam, kad konkurences iestāde, pieņemot lēmumu vai citā veidā, ir slēgusi savu procedūru: a) informācija, kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām; [..] 9. Attiecībā uz konkurences iestādes lietas materiālos esošajiem pierādījumiem, kuri neietilpst nevienā no šajā pantā minētajām kategorijām, pierādījumu izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas prasībām var izdot jebkurā laikā, neskarot šo pantu.”

B. Čehijas tiesības

1. Zákon č. 143/2001

7. 2001. gada 4. aprīļazákon č. 143/2001 Sb. o ochraně hospodářské soutěže (Konkurences aizsardzības likums) tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 143/2001”), 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tas “organizē konkurences aizsardzību preču un pakalpojumu tirgū [..] no jebkuras prakses, kas kavē, ierobežo, izkropļo un apdraud konkurenci”.

8. Likuma Nr. 143/2001 21.ca panta 2. punktā būtībā ir noteikts, ka dokumentus un informāciju, kas sagatavota un iesniegta valsts konkurences iestādes administratīvā procesa vajadzībām, valsts iestādēm var iesniegt tikai pēc tam, kad valsts konkurences iestāde ir pabeigusi izmeklēšanu vai arī pieņēmusi galīgo lēmumu par administratīvās procedūras slēgšanu.

2. Zákon č. 262/2017

9. Ar 2017. gada 20. jūlijaZákon č. 262/2017 Sb., o náhradě škody v oblasti hospodářské soutěže (Likums Nr. 262/2017 par zaudējumu atlīdzināšanu konkurences jomā) Čehijas Republikas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2014/104.

10. Šī likuma 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir noteikts, ka ar konfidencialitātes pienākumu aizsargātā konfidenciālā informācija it īpaši ir tieši administratīvās procedūras vajadzībām valsts konkurences iestādē iesniegti apliecinoši dokumenti un informācija.

11. Minētā likuma 15. panta 4. punktā ir noteikts, ka pienākums sniegt konfidenciālu informāciju, kas ir minēta tā 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā, var tikt noteikts ne agrāk kā pēc tam, kad konkurences iestādes lēmums par administratīvās procedūras slēgšanu ir kļuvis galīgs.

12. Šī likuma 16. panta 1. punkta c) apakšpunktā būtībā ir noteikts, ka, ja ir iesniegts pieteikums par piekļuvi valsts konkurences iestādes lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem, kas satur konfidenciālu informāciju, palātas priekšsēdētājs pārbauda, vai to sniegšana neapdraud tiesiskā regulējuma konkurences jomā efektīvu piemērošanu. Saskaņā ar šī 16. panta 3. punktu dokumentus, kas satur konfidenciālu informāciju, var sniegt tikai pēc izmeklēšanas pabeigšanas vai pēc tam, kad konkurences iestādes lēmums par administratīvās procedūras slēgšanu ir kļuvis galīgs.

III. Fakti un tiesvedība pamatlietā

13. 2012. gada 25. janvārīÚřad pro ochranu hospodářské soutěže (Konkurences aizsardzības birojs, turpmāk tekstā – “Čehijas Republikas Konkurences iestāde”) pēc savas ierosmes uzsāka administratīvo procesu par iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, ko veica České dráhy.

14. 2015. gada 25. novembrī ( 4 )RegioJet cēla zaudējumu atlīdzināšanas prasību Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa, Čehijas Republika), lūdzot atlīdzināt zaudējumus, kas radušies České dráhy iespējamu konkurences noteikumiem pretēju darbību dēļ.

15. 2016. gada 10. novembrī Eiropas Komisija saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 773/2004 ( 5 ) 2. panta 1. punktu nolēma uzsākt procedūru lietā Nr. AT.40156 – Czech Rail.

16. 2016. gada 14. novembrī Čehijas Republikas Konkurences iestāde apturēja savu administratīvo procesu, uzskatot, ka no materiālā skatpunkta Komisijas procedūrā tiek izvērtētas tās pašas darbības, attiecībā uz kurām tiek veikta [Konkurences iestādes] pārbaude administratīvajā procesā.

17. 2017. gada 11. oktobrīRegioJet iesniedza valsts tiesā dokumentu izprasīšanas lūgumu saskaņā ar 2017. gada 20. jūlija Likuma Nr. 262/2017 10. un nākamajiem pantiem un 18. pantu zaudējumu atlīdzināšanas prasības vajadzībām. Ar šo lūgumu tika izprasīti it īpaši dokumenti, kuri, pēc RegioJet pieņēmuma, bija České dráhy rīcībā, proti, tostarp pārskati par posteņiem un izziņas par sabiedrisko dzelzceļa transportu un par šīs sabiedrības tirdzniecības sektora grāmatvedību.

18. Pamatojoties uz Likuma Nr. 143/2001 21.ca panta 2. punktu, Čehijas Republikas Konkurences iestāde norādīja, ka pieprasītos dokumentus, kas bija tās rīcībā administratīvajā procesā, nav iespējams izsniegt līdz brīdim, kad tiks galīgi pabeigts attiecīgais administratīvais process pēc būtības. Papildus tā norādīja, ka citi pieprasītie dokumenti ietilpst tādu dokumentu kategorijā, kas veido saskanīgu dokumentu kopumu, un atteicās tos iesniegt, pamatojoties uz to, ka tas varētu mazināt konkurences tiesību pārkāpumu izmeklēšanas politikas efektivitāti.

19. Atbildot uz tiesas, kurā bija iesniegts pierādījumu izprasīšanas lūgums, jautājumu, Komisija 2018. gada 26. februāra vēstulē uzsvēra, ka tiesai, kas lemj par pierādījumu izprasīšanu, visu procesa dalībnieku un trešo personu likumīgo interešu aizsardzības interesēs it īpaši ir jāpiemēro samērīguma princips un jāpieņem šādas informācijas aizsardzības pasākumi. Tā ieteica apturēt zaudējumu atlīdzināšanas prasības izskatīšanu pēc būtības.

20. Ar 2018. gada 14. marta rīkojumu pirmās instances tiesa lika České dráhy iesniegt un pievienot lietas materiāliem to dokumentu kopumu, kuros bija ietverta, pirmkārt, informācija, ko šī sabiedrība bija speciāli sagatavojusi Čehijas Republikas Konkurences iestādes procedūras vajadzībām, un, otrkārt, informācija, kas ir obligāti jāsagatavo un jāglabā neatkarīgi no minētās procedūras, piemēram, detalizēti dzelzceļa satiksmes pārskati, ceturkšņa pārskati par sabiedrisko dzelzceļa transportu, kā arī České dráhy apkalpoto komerciālo pārvadājumu uzskaitījums. Savukārt šī tiesa noraidīja RegioJet lūgumus, ar ko tika izprasīti, pirmkārt, grāmatvedības dokumenti par České dráhy komerciālo darbību, tostarp atbilstības kodi pa līnijām un vilcienu veidiem, un, otrkārt, České dráhy valdes sapulču protokoli par laikposmu no 2011. gada septembra līdz oktobrim.

21. 2018. gada 19. decembrī pirmās instances tiesa nolēma apturēt zaudējumu atlīdzināšanas prasības izskatīšanu pēc būtības līdz brīdim, kad tiks pabeigta procedūra, ko pret České dráhy2016. gada 10. novembrī bija uzsākusi Komisija pretkonkurences darbības jomā. Proti, saskaņā ar 2017. gada 20. jūlija Likuma Nr. 262/2017 27. panta 1. punktu tiesai, kas izskata zaudējumu atlīdzināšanas prasību, ir saistošs citas tiesas nolēmums, Čehijas Republikas Konkurences iestādes un Komisijas lēmums par konkurences ierobežojuma esamību un pārkāpēja identitāti. Turklāt valsts procesuālajos noteikumos tiesai arī ir noteikts pienākums apturēt civilprocesu par zaudējumu atlīdzināšanu, ņemot vērā, ka citā procedūrā ir pieņemts lēmums par jautājumu, no kura ir atkarīgs tiesas nolēmums, un ka tiesai nav pilnvaru pieņemt nolēmumu šajā tiesvedībā.

22. Ar 2019. gada 29. novembra rīkojumu Vrchní soud v Praze (Augstā tiesa Prāgā), rīkodamās apelācijas tiesas statusā, atstāja spēkā 2018. gada 14. marta rīkojumu un, lai nodrošinātu izprasīto pierādījumu aizsardzību, tā veica pasākumus, lai nodotu šos dokumentus tiesas glabāšanā un lai tie tiktu atklāti tikai lietas dalībniekiem, to pilnvarotājiem pārstāvjiem vai ekspertiem, pamatojoties uz pamatotu rakstveida lūgumu, pēc tiesneša, kas izskata lietu atbilstoši darba sadalījumam, iepriekšējas piekrišanas.

23. České dráhy iesniedza kasācijas sūdzību par šo rīkojumu Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika), proti, iesniedzējtiesā.

IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

24. Šādos apstākļos Nejvyšší soud (Augstākā tiesa) ar 2020. gada 16. decembra lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2021. gada 1. februārī, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvas 2014/104] 5. panta 1. punkta interpretācijai atbilst procedūra, kurā ir paredzēts, ka tiesa lemj par pierādījumu izprasīšanu, neraugoties uz to, ka vienlaikus Komisija veic procedūru nolūkā pieņemt lēmumu, pamatojoties uz [Regulas (EK) Nr. 1/2003] [ ( 6 )] III nodaļu, kā rezultātā tiesa aptur tiesvedību par prasību par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kas radušies konkurences noteikumu pārkāpuma dēļ? 2) Vai Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts un 9. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas ierobežo visas informācijas, kas pēc [Čehijas] konkurences iestādes pieprasījuma tikusi iesniegta procedūrā, atklāšanu, tostarp tad, ja runa ir par informāciju, kas procedūras dalībniekam ir jāsagatavo un jāglabā (vai tas to sagatavo un glabā) saskaņā ar citām tiesību normām neatkarīgi no procedūras par konkurences tiesību pārkāpumu? 3) Vai par procedūras slēgšanu citā veidā Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta izpratnē var uzskatīt arī situāciju, kad valsts konkurences iestāde ir apturējusi savu procedūru, tiklīdz Komisija ir uzsākusi procedūru nolūkā pieņemt lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu? 4) Vai, ievērojot [Direktīvas 2014/104] funkcijas un mērķus, tās 5. panta 1. punktam, aplūkojot to kopsakarā ar 6. panta 5. punktu, atbilst tas, ka valsts tiesa piemēro valsts regulējumu, ar ko transponēts [tās] 6. panta 7. punkts, pēc analoģijas tādām informācijas kategorijām, kādas ir norādītas minētās direktīvas 6. panta 5. punktā, un tātad nolemj izprasīt pierādījumus ar atrunu, ka jautājumu par to, vai pierādījumi ietver informāciju, kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām (šīs direktīvas 6. panta 5. punkta izpratnē), tiesa izvērtēs tikai pēc šo pierādījumu iesniegšanas? 5) Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde – vai Direktīvas 2014/104 5. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesas piemēroti efektīvi pasākumi konfidenciālas informācijas aizsardzībai var radīt situāciju, kurā prasītājam, citiem procedūras dalībniekiem vai to pilnvarotajiem pārstāvjiem var tikt liegta piekļuve iesniegtajiem pierādījumiem, pirms tiesa ir pieņēmusi galīgu lēmumu par to, vai iesniegtie pierādījumi vai daži no tiem ietilpst šīs direktīvas 6. panta 5. punkta a) apakšpunktā minētajā pierādījumu kategorijā?”

25. Rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas dalībnieki, Grieķijas un Itālijas valdības, kā arī Komisija. České dráhy un Komisija bija pārstāvētas tiesas sēdē, kas notika 2022. gada 3. februārī.

V. Vērtējums

26. Lai varētu sniegt lietderīgas atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem (C daļa), pirmkārt, ir jāpārbauda, vai tie ir pieņemami, ņemot vērā to tiesību normu piemērošanas jomu ratione temporis, kuras lūdz interpretēt iesniedzējtiesa (A daļa), un, otrkārt, ir jāsniedz dažas piezīmes par konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanas sistēmu (B daļa).

A. Par Direktīvas 2014/104 piemērojamību ratione temporis

27. Lai arī Direktīvas 2014/104 tekstā nav nošķirtas materiālās tiesību normas un procesuālās tiesību normas ( 7 ), Tiesa jau ir norādījusi, ka šajā direktīvā ir īpaša tiesību norma, proti, tās 22. pants, kurā ir tieši noteikti procesuālo un materiālo tiesību normu piemērošanas laikā nosacījumi ( 8 ).

28. Šo divu tiesību normu kategoriju piemērojamības laikā nosacījumi atšķiras. Tādējādi, lai varētu lemt par Direktīvas 2014/104 piemērojamību pamatlietā, ir jānosaka, vai tās 5. un 6. pants ir procesuālās tiesību normas vai materiālās tiesību normas.

29. Īsumā, materiālajās tiesību normās ir noteikta konkurences tiesību pārkāpumā iesaistīto personu atbildības esamība un apjoms, savukārt procesuālajās tiesību normās ir paredzēta procedūras norise. Pēdējās minētās nezaudē savu procesuālo raksturu tāpēc, ka to piemērošana zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedībā var ietekmēt šīs atbildības noteikšanu pēc šīs procedūras pabeigšanas ( 9 ). Saskaņā ar šo loģiku, kā jau esmu norādījis savos secinājumos lietā PACCAR ( 10 ), pat ja ar Direktīvas 2014/104 5. un 6. pantu indivīdiem, šķiet, ir piešķirtas tiesības, šīs tiesības tomēr var īstenot tikai tiesvedībā valsts tiesā, un būtībā faktus, uz kuriem atsaucas tiesvedības dalībnieki, šī tiesa var konstatēt, veicot procesuālus pasākumus. Tādējādi valsts tiesību normu, ar ko transponēts šīs direktīvas 5. un 6. pants, piemērošanas nosacījumi ir paredzēti tās 22. panta 2. punktā.

30. Saskaņā ar Direktīvas 2014/104 22. panta 2. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka jebkuri valsts pasākumi, kas pieņemti, lai izpildītu šīs direktīvas procesuālos noteikumus, netiek piemēroti zaudējumu atlīdzināšanas prasībām, kas valsts tiesā celtas līdz 2014. gada 26. decembrim. Taču – a contrario – no šīs tiesību normas izriet, ka dalībvalstīm, transponējot šo direktīvu, ir rīcības brīvība lemt par to, vai valsts tiesību normas, ar kurām paredzēts transponēt minētās direktīvas procesuālos noteikumus, ir piemērojamas prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas celtas pēc 2014. gada 26. decembra, bet pirms minētās direktīvas transponēšanas datuma vai, vēlākais, pirms tās transponēšanas termiņa beigām, tas ir, pirms 2016. gada 27. decembra ( 11 ).

31. Šajā ziņā, pirmkārt, norādu, ka kasācijas sūdzība ir iesniegta par pirmās un otrās instances tiesu nolēmumiem par pierādījumu izprasīšanas lūgumu, ko RegioJet bija iesniegusi 2017. gada 11. oktobrī saskaņā ar valsts tiesību normu, ar ko Čehijas Republikas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2014/104.

32. Otrkārt, kā izriet no ieinteresēto personu apsvērumiem, zaudējumu atlīdzināšanas prasība, attiecībā uz kuru iesniegts pierādījumu izprasīšanas lūgums, ir celta 2015. gada 25. novembrī, proti, pirms Direktīvas 2014/104 transponēšanas termiņa beigām. Tomēr no 2017. gada 20. jūlija Likuma Nr. 262/2017 izriet, ka Čehijas Republikas likumdevējs nolēma, ka valsts tiesību normas, ar ko transponētas šīs direktīvas procesuālās tiesību normas, ir piemērojamas tieši un bez nosacījumiem arī prasībām, kas celtas pirms šī transponēšanas termiņa beigām ( 12 ).

33. Tādējādi ir jāuzskata, ka Direktīvas 2014/104 5. un 6. pants pamatlietā ir nozīmīgs.

34. Šo apsvērumu neatspēko apstāklis, ka attiecīgā zaudējumu atlīdzināšanas prasība, šķiet, attiecas uz darbībām, kas izdarītas pirms Direktīvas 2014/104 pieņemšanas. Proti, šīs direktīvas 22. panta 1. punkts nepieļauj tikai to, ka valsts tiesību normas, ar ko transponētas tās materiālās tiesību normas, tiek piemērotas ar atpakaļejošu spēku. Taču minētās direktīvas 5. un 6. pantam ir procesuāls raksturs.

35. Minēto apsvērumu neatspēko arī tas, ka pierādījumi, kuru izprasīšana ir lūgta šajā lietā, ir iekļauti Čehijas Republikas Konkurences iestādes, kas savu procedūru uzsāka 2012. gada 25. janvārī, lietas materiālos. Proti, nosakot procesuālo tiesību normu piemērošanas jomu ratione temporis, Direktīvas 2014/104 22. panta 2. punktā ir norādīts nevis datums, kad konkurences iestāde, kuras intereses ir aizsargātas saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu, uzsāka procedūru, bet datums, kad valsts tiesā ir celta zaudējumu atlīdzināšanas prasība. Tādējādi, koncentrējoties uz tiesvedību valsts tiesā, šī tiesību norma norobežo šīs tiesas pilnvaras izprasīt konkurences iestādes lietas materiālos iekļautos pierādījumus.

36. Tāpēc nekas neļauj uzskatīt, ka Direktīvas 2014/104 5. un 6. panta interpretācijai acīmredzami nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas priekšmetu vai faktiskajiem apstākļiem. No tā izriet, ka prejudiciālie jautājumi par šo tiesību normu interpretāciju ir pieņemami.

B. Par konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanu

37. Kā esmu atgādinājis šo secinājumu ievadā, Direktīvas 2014/104 5. pantā ir paredzēti vispārēji noteikumi par pierādījumu izprasīšanu, savukārt šīs direktīvas 6. pantā šis vispārējais regulējums ir papildināts ar noteikumiem, kas īpaši attiecas uz konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanu.

38. Šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir nošķirtas vairākas pierādījumu kategorijas, it īpaši: – pirmkārt, attiecībā uz informāciju, kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām, informāciju, kuru konkurences iestāde ir sagatavojusi un pusēm nosūtījusi saskaņā ar savu procedūru, kā arī izlīguma iesniegumiem, kas tikuši atsaukti, Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punktā ir paredzēts, ka valsts tiesas var izdot tās izprasīšanas rīkojumu tikai pēc tam, kad konkurences iestāde, pieņemot lēmumu vai citā veidā, ir slēgusi savu procedūru (šo pierādījumu saraksts turpmāk tekstā – “pelēkais saraksts”); – otrkārt, attiecībā uz liecībām saskaņā ar iecietības programmu un izlīguma iesniegumiem zaudējumu atlīdzināšanas prasībām šīs direktīvas 6. panta 6. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka valsts tiesas nevar nekādā brīdī izdot to izprasīšanas rīkojumu (šis pierādījumu saraksts turpmāk tekstā – “melnais saraksts”), un, – treškārt, attiecībā uz konkurences iestādes lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem, kas neietilpst nevienā no šajā pantā iepriekš uzskaitītajām kategorijām, minētās direktīvas 6. panta 9. punktā ir noteikts, ka to izprasīšanas rīkojums var tikt izdots jebkurā brīdī saistībā ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību, neskarot šo pantu (šis pierādījumu saraksts turpmāk tekstā – “baltais saraksts”).

39. Turklāt attiecībā uz šajās kategorijās iekļauto pierādījumu izprasīšanu Direktīvā 2014/104 ir paredzēts attiecīgo interešu, proti, pārkāpumu dēļ cietušo, pārkāpēju, trešo personu un publiski tiesisko interešu, līdzsvarošanas mehānisms, īstenojot konkurences noteikumus valsts tiesas stingrā uzraudzībā, it īpaši attiecībā uz pieprasīto pierādījumu būtisko raksturu, kā arī to izprasīšanas pasākumu nepieciešamību un to samērīgumu ( 13 ). Šajā nolūkā šīs direktīvas 5. pantā ir paredzēti šādas kontroles īstenošanas kritēriji, kurus papildina tās 6. pantā paredzētie kritēriji.

40. Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāvērtē, ņemot vērā šīs piezīmes.

C. Par prejudiciālajiem jautājumiem

1. Par pirmo prejudiciālo jautājumu

41. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts nepieļauj to, ka valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības vajadzībām saistībā ar konkurences tiesību pārkāpumu, lai arī Komisija veic procedūru par šo pārkāpumu nolūkā pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, kas izraisa šīs valsts tiesvedības apturēšanu.

42. Lai atbildētu uz šo jautājumu, pirmkārt, ir jānoskaidro Savienības tiesībās paustā nostāja par lietas izskatīšanas apturēšanu valsts tiesā tā iemesla dēļ, ka Komisija ir uzsākusi procedūru saistībā ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību. Otrkārt, ir jāpārbauda, vai Savienības tiesības nepieļauj, ka, ņemot vērā šādu apturēšanu, valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības vajadzībām ( 14 ).

a) Par zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības apturēšanu

43. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu lietas izskatīšanas uzsākšana, ko veic Komisija, atbrīvo dalībvalstu konkurences iestādes no to kompetences piemērot LESD 101. un 102. pantu attiecībā uz tiem pašiem pārkāpumiem. Savukārt valsts tiesa, kurā ir celta zaudējumu atlīdzināšanas prasība, saskaņā ar šīs regulas 16. panta 1. punktu nav automātiski atbrīvota no tās kompetences piemērot LESD 101. un 102. pantu tā iemesla dēļ, ka Komisija uzsākusi procedūru, un lemt par pārkāpumiem, kurus izskata šī iestāde. Turklāt šai tiesai nav pienākuma apturēt savu tiesvedību.

44. Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punktā konkrēti ir paredzēts, ka, “ja valstu tiesas atbilstoši [LESD 101. vai 102. pantam] lemj par līgumiem, lēmumiem vai darbībām, uz kurām jau attiecas Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā ar Komisijas pieņemto lēmumu. [Šāda lēmuma neesamības gadījumā valsts tiesām] arī jāizvairās no to lēmumu pieņemšanas, kas var būt pretrunā ar lēmumu, kuru iecerējusi Komisija tādu lietu izskatīšanā, ko tā uzsākusi. Lai to panāktu, valstu tiesa var izvērtēt, vai jāaptur tās tiesas procesi”.

45. Arī Direktīvā 2014/104 valsts tiesām nav noteikts pienākums apturēt tajās ierosinātās tiesvedības. No šīs direktīvas 6. panta 5. un 9. punkta izriet, ka tie apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedība var turpināties arī tad, ja nav noslēgta procedūra, kas tiek izskatīta konkurences iestādē. Proti, lai arī pelēkajā sarakstā iekļautie pierādījumi nevar tikt izprasīti līdz brīdim, kad konkurences iestāde ir slēgusi savu procedūru (šīs direktīvas 6. panta 5. punkts), baltajā sarakstā iekļauto pierādījumu izprasīšanas rīkojumu “zaudējumu atlīdzināšanas prasībām var izdot jebkurā laikā” (šīs direktīvas 6. panta 9. punkts).

46. Tādējādi no Savienības tiesību skatpunkta nav pienākuma apturēt zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedību gadījumā, ja Komisija ir uzsākusi procedūru. Protams, no šo tiesību skatpunkta neatkarīgi no jautājuma par to, vai valsts tiesa aptur savu tiesvedību, tai it īpaši ir jānodrošina, ka netiek pieņemts lēmums, kas būtu pretrunā lēmumam, ko plāno pieņemt Komisija. Tomēr un a fortiori, neskarot tādus Savienības tiesībās noteiktos ierobežojumus, kuru pamatā ir nepieciešamība nodrošināt Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punktā paredzēto tiesību vai efektivitātes un līdzvērtības principu lietderīgo iedarbību, šādas apturēšanas sekas izriet no valsts tiesībām.

47. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka izskatāmajā lietā zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedība tika apturēta, ievērojot valsts procesuālajā regulējumā noteikto pienākumu. Tomēr Tiesai netiek jautāts, vai šāds “pienākums” ir saderīgs ar tiesībām, kas Savienības tiesībās ir piešķirtas personai, kura ir cietusi zaudējumus konkurences tiesību pārkāpuma dēļ. Turklāt Tiesai nav jālemj par to, vai valsts tiesa, neskarot Savienības tiesībās paredzētos ierobežojumus, saskaņā ar savu valsts procesuālo regulējumu var īstenot pasākumus pēc tam, kad tā ir apturējusi savu tiesvedību. Šajā lietā rodas jautājums tikai par to, vai šādas apturēšanas dēļ Direktīva 2014/104 nepieļauj to, ka valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu saskaņā ar valsts tiesību normām, ar ko transponēts šīs direktīvas 5. un 6. pants.

b) Par pierādījumu izprasīšanas rīkojumu

48. Kā esmu norādījis citā kontekstā ( 15 ), Direktīvā 2014/104, šķiet, nav noteikts, kādai saiknei procesuālajā līmenī tehniski ir jāpastāv starp pierādījumu izprasīšanas lūgumu un zaudējumu atlīdzināšanas prasību (pierādījumu izprasīšanas lūgums kā pasākums tiesvedībā pēc būtības, blakusprocesā vai pat atsevišķā tiesvedībā izskatāms pieteikums). Šajā pašā citā kontekstā esmu norādījis, ka pierādījumu izprasīšanas lūgums, kas iesniegts pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas, arī var ietilpt šīs direktīvas 5. un 6. panta piemērošanas jomā ( 16 ). A fortiori, pirmkārt, zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības apturēšana neizraisa to, ka šīs tiesvedības vajadzībām noteiktie pierādījumu izprasīšanas pasākumi neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā. Katrā ziņā šķiet, ka nevar pārliecinoši apgalvot, ka pēc tiesvedības atjaunošanas tā kļūtu atkārtoti piemērojama. Otrkārt, vismaz no šīs direktīvas skatpunkta zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības apturēšana automātiski neliedz valsts tiesai izdot pierādījumu izprasīšanas rīkojumu šīs tiesvedības vajadzībām.

49. Tas tā arī ir gadījumā, ja tiesvedība tiek apturēta tāpēc, ka Komisija ir uzsākusi savu procedūru; šī apturēšana nav obligāti jādara saskaņā ar Savienības tiesībām ( 17 ). Proti, kā izriet no šo secinājumu 45. punktā minētajiem apsvērumiem, neskarot īpašos noteikumus par melnajā un pelēkajā sarakstā iekļautajiem pierādījumiem, Direktīvai 2014/104 vismaz principā nav pretrunā tas, ka valsts tiesa izdod konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanas rīkojumu, pirms šī iestāde ir slēgusi savu procedūru.

50. Tomēr, šādi rīkojoties, šai valsts tiesai ir jāievēro visas Direktīvā 2014/104 noteiktās prasības un jāierobežo pierādījumu izprasīšana tikai uz to, kas ir atbilstošs, samērīgs un nepieciešams. Kā esmu uzsvēris šo secinājumu 39. punktā, šīs prasības ir galvenais tāda mehānisma elements, kas paredzēts, lai valsts tiesas, īstenojot konkurences noteikumus, nodrošinātu attiecīgo interešu – it īpaši publiski tiesisko interešu – izsvēršanu.

51. Šajos apstākļos Direktīvas 2014/104 6. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir precizēts, ka valsts tiesas, pārbaudot informācijas izprasīšanas rīkojuma samērīgumu, ņem vērā arī jautājumu par to, vai “puse, kas izprasa informāciju, to dara saistībā ar valsts tiesā celtu zaudējumu atlīdzināšanas prasību”. No tā es secinu, ka šajā samērīguma pārbaudē, kas it īpaši rūpīgi tiek veikta tad, ja runa ir par konkurences iestādes lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem ( 18 ), valsts tiesai ir jāņem vērā arī apstāklis, ka zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedība ir tikusi apturēta.

52. Apsvērumu, saskaņā ar kuru Direktīva 2014/104 principā neliedz, ka valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības vajadzībām, kas bija apturēta tāpēc, ka Komisija bija uzsākusi procedūru, neatspēko pienākums, saskaņā ar kuru, “ja valstu tiesas atbilstoši LESD [101. vai 102.] pantam lemj par līgumiem, lēmumiem vai darbībām, uz kurām jau attiecas Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā Komisijas pieņemtajam lēmumam ( 19 ).

53. Saskaņā ar Komisijas sniegto interpretāciju Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkta tvērums aprobežojas tikai ar LESD 101. vai 102. panta piemērošanu vai, citiem vārdiem sakot, ar konkurences tiesību pārkāpuma konstatēšanu, ko veic valsts tiesa. Pierādījumu izprasīšanas rīkojums, kas ir tikai procedūras lēmums, neietilpstot šīs regulas 16. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

54. Lai arī nevēlos apstrīdēt Komisijas sniegto interpretāciju un tās izdarītos secinājumus, sliecos par labu niansētākai interpretācijai. Proti, pirmkārt, gan LES 4. panta 3. punktā minētais lojālas sadarbības princips, otrkārt, gan Savienības konkurences tiesību efektīvas un vienveidīgas piemērošanas mērķis un vispārējais tiesiskās drošības princips, uz ko ir atsauce arī Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punktā ( 20 ), manuprāt, prasa, ka valsts tiesai, kad tā zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības laikā pieņem jebkādu lēmumu vai pasākumu, ir jāņem vērā Komisijā notiekošā procedūra, it īpaši tad, ja šis lēmums vai pasākums pat īslaicīgi ir konkurences tiesību pārkāpuma esamības konstatējums.

55. Šajā ziņā norādu, ka, lai valsts tiesa izdotu pierādījumu izprasīšanas rīkojumu pēc tādas personas pieprasījuma, kas apgalvo, ka tā ir cietusi pārkāpuma dēļ, ir jāpierāda zaudējumu atlīdzināšanas prasības, kuras vajadzībām tie tiek izprasīti, ticamība ( 21 ).

56. Interese novērst pretrunīgu lēmumu pieņemšanu, kas izriet no vēlmes nodrošināt konkurences noteikumu un vispārējā tiesiskās drošības principa saskaņotu piemērošanu, principā netiek apstrīdēta tad, kad valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu tādas zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības vajadzībām, kas bija apturēta tāpēc, ka Komisija bija uzsākusi savu procedūru ( 22 ).

57. Proti, no spriedumiem Gasorba u.c. ( 23 ) un Groupe Canal +/Komisija ( 24 ) izriet, ka, ja Komisija, pirmkārt, “plāno pieņemt lēmumu, ar kuru tiek prasīts izbeigt pārkāpumu”, un, otrkārt, pieņem lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punktu, ar ko attiecīgajiem uzņēmumiem saistības kļūst saistošas, valsts tiesas nevar pieņemt “negatīvus” lēmumus par attiecīgo rīcību, konstatējot LESD 101. un 102. panta pārkāpuma neesamību. Pierādījumu izprasīšanas rīkojuma izdošanu, uzskatot, ka zaudējumu atlīdzināšanas prasības, kuras vajadzībām ir lūgta šī izprasīšana, ticamība ir pamatota, nevar pielīdzināt “negatīvam” lēmumam, ņemot vērā apstākli, ka Komisija turpina izskatīt lietu un cenšas noteikt, vai pastāv LESD 101. un 102. panta pārkāpums.

58. Turklāt no sprieduma Masterfoods un HB ( 25 ) izriet, ka, ja, “lai nepieņemtu lēmumu, kas var būt pretrunā Komisijas lēmumam”, valsts tiesa aptur tiesvedību, pamatojoties uz to, ka tajā izskatītās lietas iztiesāšana ir atkarīga no Komisijas lēmuma attiecībā uz LESD 101. vai 102. pantu spēkā esamības, uz ko attiecas šī lēmuma adresāta prasība atcelt lēmumu, “minētajai valsts tiesai ir jāpārbauda nepieciešamība noteikt pagaidu pasākumus, lai saglabātu pušu intereses līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgais lēmums”. A fortiori Komisijas lēmuma neesamības gadījumā interese novērst pretrunīgus lēmumus nevar liegt valsts tiesai, kas aptur savu tiesvedību, pamatojoties uz to, ka šī iestāde ir uzsākusi lietas izskatīšanu, uzskatīt zaudējumu atlīdzināšanas prasību par ticamu un izdot pierādījumu izprasīšanas rīkojumu.

59. Tāpēc, ja valsts tiesa nolemj izdot pierādījumu izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedības vajadzībām, kas tiek apturēta, jo Komisija ir uzsākusi izskatīt lietu, tā principā nepieņem nolēmumu, kas var būt pretrunā lēmumam, kuru plāno pieņemt Komisija šajā procedūrā Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkta izpratnē.

60. Ņemot vērā iepriekšējos punktos izklāstītos apsvērumus, Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz to, ka valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu tiesvedības valsts tiesā vajadzībām, kura ir saistīta ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību par konkurences tiesību pārkāpumu, pat ja Komisija veic procedūru par šo pārkāpumu, lai pieņemtu lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, kas izraisa šīs valsts tiesvedības apturēšanu.

2. Par trešo prejudiciālo jautājumu

61. Ar trešo jautājumu, kuru ir lietderīgi aplūkot pirms otrā jautājuma izskatīšanas, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai to, ka valsts konkurences iestāde aptur savu procedūru, pamatojoties uz to, ka Komisija ir uzsākusi procedūru saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, var uzskatīt par šīs procedūras slēgšanu, “pieņemot lēmumu vai citā veidā” Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta izpratnē.

62. Atgādinājumam, saskaņā ar Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punktu valstu tiesas var izprasīt pelēkajā sarakstā iekļautos pierādījumus tikai pēc tam, kad konkurences iestāde, pieņemot lēmumu vai citā veidā, ir slēgusi savu procedūru. Šīs direktīvas 25. apsvērumā ir precizēts, ka procedūras slēgšana izriet, piemēram, no lēmuma, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. pantu ( 26 ) un “kas nav lēmums par pagaidu pasākumiem”.

63. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. panta pirmo daļu valsts konkurences iestāde var pieprasīt izbeigt pārkāpumu, noteikt pagaidu pasākumus, pieņemt saistības un uzlikt soda naudas, periodiskus soda maksājumus vai jebkādu citu sodu, kas paredzēts to valstu tiesību aktos. Saskaņā ar šīs regulas 5. panta otro daļu, ja valsts konkurences iestādes, pamatojoties uz to rīcībā esošo informāciju, uzskata, ka nav izpildīti aizlieguma nosacījumi, tās var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata ( 27 ). Tādējādi, neskarot pagaidu pasākumus un atšķirībā no tiem, minētās regulas 5. panta pirmā un otrā daļa attiecas uz lēmumiem, kas tiek pieņemti, ja valsts konkurences iestāde uzskata, ka, ņemot vērā tajā notiekošās procedūras laikā savākto informāciju, var vai arī vajag lemt par šo procedūru un to slēgt.

64. Tomēr attiecībā uz lēmumu par [procedūras] slēgšanu iesniedzējtiesa, šķiet, īpaši norāda uz Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punktā paredzēto alternatīvu, proti, uz procedūras slēgšanu “citā veidā”.

65. Šajā ziņā ir jānorāda, ka direktīvas sākotnējā priekšlikumā ( 28 ) vienā no tiesību normām bija paredzēts, ka rīkojumu par pelēkajā sarakstā iekļauto pierādījumu atklāšanu var izdot “tikai tad, kad konkurences iestāde ir slēgusi savu procedūru vai pieņēmusi vienu no Regulas Nr. 1/2003 5. pantā vai tās III nodaļā minētajiem lēmumiem” ( 29 ).

66. Sagatavošanas darbu laikā par šīs tiesību normas formulējumu notika debates. It īpaši no Eiropas Parlamenta normatīvās rezolūcijas projekta ( 30 ) izriet, ka šī iestāde mēģināja grozīt šo formulējumu, lai tas vispārīgi atspoguļotu domu, ka rīkojumu par pelēkajā sarakstā iekļauto pierādījumu atklāšanu var izdot tikai tad, kad konkurences iestāde “jebkādā veidā” ir slēgusi savu procedūru.

67. Visbeidzot sākotnējā priekšlikuma tiesību normas formulējums tika pārņemts Direktīvas 2014/104 25. apsvērumā, precizējot, ka tas ir piemērs (“ir slēgusi procedūru, piemēram, pieņemot lēmumu saskaņā ar [Regulas Nr. 1/2003]”) 5. pantu vai III nodaļu”) ( 31 ).

68. Vēl svarīgāk, Eiropas Parlamenta normatīvās rezolūcijas priekšlikumā minētā doma, šķiet, ir inspirējusi Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta formulējumu (“pieņemot lēmumu vai citā veidā, ir slēgusi savu procedūru”), faktiski nemainot Komisijas sākotnējā priekšlikuma jēgu (“kad konkurences iestāde ir slēgusi savu procedūru vai pieņēmusi vienu no lēmumiem [..]”). Vienkārši bija jāpaskaidro, ka arī atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 5. pantam ar pieņemtajiem lēmumiem ir “slēgta” valsts konkurences iestādes procedūra šīs direktīvas 6. panta 5. punkta izpratnē.

69. Tādējādi Direktīvā 2014/104 minētā atsauce uz procedūras slēgšanu, “pieņemot lēmumu vai citā veidā”, attiecas uz pasākumiem, kas pēc būtības un mērķa tiek pieņemti, kad valsts konkurences iestāde nolemj, ka, ņemot vērā procedūras laikā savākto informāciju, ir iespējams vai pat nepieciešams pieņemt lēmumu un slēgt procedūru (“clore”). Tāpēc valsts konkurences iestādes veikto procedūras apturēšanu nevar pielīdzināt šīs iestādes veiktajai procedūras slēgšanai “citā veidā”.

70. Tas pats attiecināms uz valsts konkurences iestādes procedūras apturēšanu gadījumā, ja Komisija uzsāk lietas izskatīšanu.

71. Proti, piekrītot Grieķijas valdībai, ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu ( 32 ) tas, ka Komisija uzsāk lietas izskatīšanu, pastāvīgi un galīgi neatbrīvo valsts konkurences iestādes no to kompetences piemērot valsts tiesību aktus konkurences jomā. Šī kompetence tiek atjaunota tad, kad Komisija ir pabeigusi lietas izskatīšanu ( 33 ). Turklāt saskaņā ar šīs regulas 16. panta 2. punktu dalībvalstu konkurences iestādes saglabā savas pilnvaras rīkoties, piemērojot gan Savienības tiesības, gan valsts konkurences tiesības pat tad, kad Komisija jau ir pieņēmusi lēmumu, ar nosacījumu, ka tās nepieņem lēmumus, kuri ir pretrunā Komisijas pieņemtajam lēmumam ( 34 ).

72. Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta teleoloģiskā interpretācija apstiprina interpretāciju, kas piedāvāta šo secinājumu 69. punktā.

73. Direktīvas 2014/104 25. apsvēruma pirmajā teikumā ir norādīts pelēkajā sarakstā iekļauto pierādījumu pagaidu aizsardzības pamatojums: “izņēmums saistībā ar pierādījumu izprasīšanu būtu jāattiecina uz tādu izprasīšanu, kas nepamatoti traucētu izmeklēšanu, kuru konkurences iestāde turpina veikt saistībā ar Savienības vai valsts konkurences tiesību aktu pārkāpumu”.

74. Šajā ziņā, pirmkārt, Komisijas uzsāktā lietas izskatīšana, kas ir Čehijas Republikas Konkurences iestādes procedūras apturēšanas pamatā, vēl joprojām norisinās. Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta loģiku, atklājot Čehijas Republikas Konkurences iestādes lietas materiālos iekļautos pierādījumus, var tikt apdraudētas arī šīs iestādes procedūras intereses. Procedūra, ko uzsākusi šī iestāde, attiecas uz tiem pašiem pārkāpumiem, kurus izskata Komisija. Otrkārt, ņemot vērā, ka minētās iestādes kompetence teorētiski var tikt atjaunota, tās procedūras intereses joprojām ir pamatots iemesls, lai piešķirtu pagaidu aizsardzību tās pašas iestādes lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem.

75. Tāpēc Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts konkurences iestāde aptur savu procedūru, pamatojoties uz to, ka Komisija ir uzsākusi lietas izskatīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, nevar uzskatīt, ka valsts konkurences iestāde ir slēgusi savu procedūru, “pieņemot lēmumu vai citā veidā” šīs tiesību normas izpratnē.

3. Par otro prejudiciālo jautājumu

76. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 8. punkts, 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts un 6. panta 9. punkts nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 5. punktu uz laiku tiek ierobežota ne tikai speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām “sagatavotās” informācijas, bet arī visas informācijas, kas “iesniegta” konkurences iestādes ierosinātās procedūras vajadzībām, izprasīšana.

77. Proti, lai arī otrais prejudiciālais jautājums, kā tas tika formulēts, šķiet, attiecas tikai uz Direktīvas 2014/104 6. panta 5. un 9. punkta interpretāciju, šī tiesa saskaņā ar tās lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vēlas noskaidrot, vai šī direktīva liedz pieņemt valsts tiesisko regulējumu, kas paplašina informācijas apjomu, ko nedrīkst izprasīt konkurences iestādē notiekošās procedūras laikā. Dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību, transponējot minētās direktīvas 5. un 6. pantu, ierobežo šīs direktīvas 5. panta 8. punkts. Tāpēc otrais prejudiciālais jautājums, manuprāt, ir jāpārformulē un jāpaplašina, attiecinot to uz šo pēdējo minēto tiesību normu.

78. Turklāt, skaidrības labad, tā ir taisnība, ka otrā jautājuma formulējumā ir atsauce uz “informāciju, kas procedūras dalībniekam ir jāsagatavo un jāglabā (vai tas to sagatavo un glabā) saskaņā ar citām tiesību normām neatkarīgi no procedūras par konkurences tiesību pārkāpumu”. Tomēr no šī formulējuma (“tostarp tad, ja runa ir”), lasot to kopsakarā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 35 ), izriet, ka šī atsauce ir tikai piemērs pierādījumiem, uz kuriem attiecas šis prejudiciālais jautājums.

79. Pirms šādi pārformulēta otrā jautājuma izskatīšanas ir jāpārbauda tā pieņemamība, ko apstrīdējusi České dráhy.

a) Par otrā prejudiciālā jautājuma pieņemamību

80. České dráhy apgalvo, ka šis jautājums ir priekšlaicīgs un hipotētisks, jo Čehijas Republikas valsts tiesas vēl nav pieņēmušas nolēmumu par to, vai dokumenti, uz kuriem attiecas dokumentu izprasīšanas lūgums, tika sagatavoti speciāli Čehijas Republikas Konkurences iestādē uzsāktās procedūras vai Komisijas procedūras vajadzībām.

81. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka jautājumiem par Savienības tiesībām ir piemērojama atbilstības prezumpcija. Tiesa var atteikties izskatīt valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.

82. Tomēr atbilde, kuru Tiesa sniegs uz minēto jautājumu, ļaus identificēt baltajā sarakstā iekļautos pierādījumus, kurus attiecīgā gadījumā var izprasīt neatkarīgi no tā, vai Čehijas Republikas Konkurences iestāde ir slēgusi savu procedūru. Tāpēc otrais prejudiciālais jautājums ir pieņemams.

b) Par lietas būtību

83. Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunktu pelēkajā sarakstā ietilpst nevis visa informācija, kas iesniegta šīs procedūras vajadzībām, kā tas ir paredzēts Čehijas Republikas tiesību normas, ar ko ir transponēta šī direktīva, formulējumā, bet tikai informācija, kas speciāli sagatavota konkurences iestādes procedūras vajadzībām.

84. Proti, no Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopā ar tās 25. apsvērumu ( 36 ), formulējuma izriet, ka saskaņā ar šo pirmo minēto tiesību normu pagaidu aizsardzība ir piešķirta nevis visai informācijai, kas tika tieši, spontāni vai pēc konkurences iestādes pieprasījuma iesniegta šādas procedūras vajadzībām, bet tikai tai informācijai, kas tika speciāli sagatavota šīs iestādes uzsāktās procedūras vajadzībām.

85. Šos gramatiskās interpretācijas rezultātus apstiprina apsvērumi, kas izriet no sistēmiskās interpretācijas.

86. Pirmkārt, vispirms Direktīvas 2014/104 6. panta 9. punktā, kas attiecas uz baltajā sarakstā iekļautajiem pierādījumiem, ir paredzēts, ka konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu, kas neietilpst melnajā un pelēkajā sarakstā, izprasīšanas rīkojumu zaudējumu atlīdzināšanas prasībām var izdot jebkurā laikā. Turpinot – šīs direktīvas 28. apsvērumā, kurā precizēts šī noteikuma normatīvais saturs, ir lietota vārdkopa “pierādījumi, kas pastāv neatkarīgi no konkurences iestādes procedūras (“iepriekšpastāvējusi informācija”)”, lai atsauktos uz pierādījumiem, uz kuriem neattiecas minētās direktīvas 6. panta 5. un 6. punkts. Tādējādi tie visi ir pierādījumi, kuru izprasīšana nav automātiski aizliegta ar šo direktīvu tāpēc, ka tie ir iekļauti pelēkajā vai melnajā sarakstā, ņemot vērā interesi garantēt konkurences tiesību publiski tiesisko izpildi. Visbeidzot šīs direktīvas 2. panta 17. punktā “iepriekšpastāvējusi informācija” ir definēta kā “pierādījumi, kas pastāv neatkarīgi no konkurences iestādes procedūras, – neraugoties uz to, vai šāda informācija atrodas konkurences iestādes lietas materiālos vai ne”. No šīs definīcijas, it īpaši no tās pēdējās daļas, izriet, ka šādos lietas materiālos iekļautie pierādījumi var ietilpt arī baltajā sarakstā ( 37 ). It īpaši informācija, kas procedūras dalībniekam ir jāsagatavo vai jāsaglabā (vai tas to sagatavo un glabā) saskaņā ar citu tiesisko regulējumu neatkarīgi no konkurences tiesību pārkāpuma procedūras, ir tieši iepriekšpastāvējusi informācija, attiecībā uz kuru valsts tiesas principā var izdot izprasīšanas rīkojumu jebkurā brīdī.

87. Otrkārt, atspoguļojot domu, saskaņā ar kuru, no vienas puses, pelēkajā un melnajā sarakstā iekļautajiem pierādījumiem ir jāpiešķir aizsardzība tikai tad, kad šāda aizsardzība ir faktiski nepieciešama un tādējādi – piemērota, ņemot vērā Direktīvas 2014/104 mērķus, un, no otras puses, ir jānodrošina pamatoti plaša piekļuve pierādījumiem, šīs direktīvas 6. panta 8. punktā ir paredzēts, ka, (“ja 6. punkts attiecas”) tikai uz dažām prasīto pierādījumu daļām, kas ir iekļautas melnajā sarakstā, pārējās to daļas atkarībā no kategorijas, kurai tās pieder, tiek izsniegtas saskaņā ar attiecīgajiem minētās direktīvas 8. panta punktiem ( 38 ).

88. Saskaņā ar Direktīvas 2014/104 5. panta 8. punktu dalībvalstis drīkst pieņemt noteikumus, kas var izraisīt pierādījumu plašāku atklāšanu, neskarot šīs direktīvas 5. panta 4. un 7. punktu un 6. pantu.

89. No tā izriet, ka, lai arī ar Direktīvas 2014/104 5. pantu principā ir veikta minimāla saskaņošana, tās 6. pantā ir paredzēta izsmeļoša saskaņošana. Tādējādi, pirmkārt, dalībvalstīm šīs direktīvas transponēšanas laikā nav atļauts niansēt nosacījumus, saskaņā ar kuriem tiek klasificēti pierādījumi atkarībā no tā, vai tie ietilpst pelēkajā, melnajā vai baltajā sarakstā (“neskarot [..] 6. pantu”) ( 39 ). Otrkārt, pārņemot iesniedzējtiesas apgalvojumu, atļauja dalībvalstīm paplašināt pelēkajā sarakstā iekļautās informācijas apjomu, manuprāt, izraisītu ierobežotāku pierādījumu izprasīšanu, kas ir pretrunā minētās direktīvas 5. panta 8. punkta loģikai.

90. Tādējādi Direktīvas 2014/104 5. panta 8. punkts, 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts un 6. panta 9. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 5. punktam uz laiku tiek ierobežota ne tikai speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām “sagatavotās” informācijas, bet arī visas informācijas, kas “iesniegta” konkurences iestādes ierosinātās procedūras vajadzībām, izprasīšana.

91. Pilnīguma labad man ir jāatgādina, ka, piemērojot valsts tiesības, kurās tiek lietoti direktīvas jēdzieniem identiski jēdzieni vai no tiem atšķirīgi jēdzieni, valsts tiesām tie ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu ( 40 ).

4. Par ceturto prejudiciālo jautājumu

a) Par prejudiciālā jautājuma pārformulēšanu

92. Ar ceturto prejudiciālo jautājumu, ko iepriekšējos punktos izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu pārformulēt, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar tās 6. panta 5. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas neliedz to, ka valsts tiesa lemj par pierādījumu izprasīšanu un izdod rīkojumu par to glabāšanu, tādējādi atliekot jautājuma izskatīšanu, vai šie pierādījumi ietver “informācij[u], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām” otrās minētās tiesību normas izpratnē, līdz brīdim, kad šai tiesai būs piekļuve šiem pierādījumiem.

93. Lai arī ceturtā jautājuma formulējumā ir atsauce uz valsts tiesību normas, ar ko transponēts Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punkts, piemērošanu pēc analoģijas, iespējams, pelēkajā sarakstā iekļautajiem pierādījumiem, iesniedzējtiesa tomēr norāda, ka ar šo jautājumu tā būtībā vēlas noskaidrot, vai tiesa var izdot pierādījumu izprasīšanas rīkojumu, ko reglamentē šīs direktīvas 5. panta 1. punkts, lai izvērtētu, vai šie pierādījumi satur “informācij[u], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām”, minētās direktīvas 6. panta 5. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

94. Turklāt šajā jautājumā minētā juridiskā problēma izriet no 2019. gada 29. novembra rīkojuma. Šajā ziņā man ir jānorāda, ka šīs tiesas veiktie pasākumi neatbilst pilnībā Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punktā paredzētajam mehānismam ( 41 ). Proti, šajā tiesību normā ir paredzēts, iespējams, melnajā sarakstā iekļaujamo pierādījumu satura iepriekšējas pārbaudes mehānisms. Saskaņā ar minēto tiesību normu prasītājs var iesniegt pamatotu lūgumu nodrošināt valsts tiesai piekļuvi šiem pierādījumiem ar vienīgo mērķi pārliecināties, ka to satura dēļ tos var uzskatīt par tādiem, kas ietilpst melnajā sarakstā. Tomēr izskatāmajā lietā prasītājs nebija iesniedzis šādu lūgumu. Papildus pierādījumu izprasīšanai vienlaikus tika izdots rīkojums veikt pasākumus, lai pārbaudītu, vai šie pierādījumi satur pelēkajā sarakstā iekļauto informāciju.

95. Šajos apstākļos, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz ceturto prejudiciālo jautājumu, attiecībā uz pierādījumiem, kas var būt iekļauti pelēkajā sarakstā, nav nozīmes tam, vai Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punkta piemērošana pēc analoģijas šīs direktīvas spēkā esamības laikā bija atļauta. Savukārt ir svarīgi interpretēt minēto direktīvu, lai iesniedzējtiesa var noteikt, vai otrās instances tiesas piemērotā pieeja ir saderīga ar šo direktīvu. Tādējādi šis jautājums ir jāpārformulē šo secinājumu 92. punktā minētajā nozīmē.

96. Ņemot vērā šo pārformulējumu, ir jānoraida České dráhy arguments, saskaņā ar kuru ceturtais prejudiciālais jautājums ir hipotētisks, jo pirmās un otrās instances tiesas pat pēc analoģijas nepiemēroja valsts tiesību normu, ar ko transponēts Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punkts.

b) Vērtējums

97. Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2014/104 sākotnējā priekšlikumā nebija paredzēts tāds iepriekšējas pārbaudes mehānisms, kāds ir paredzēts šīs direktīvas 6. panta 7. punktā. Šī mehānisma pamatā, šķiet, ir grozījums, kas tika apspriests saistībā ar Eiropas Parlamenta normatīvās rezolūcijas projektu. Taču atšķirībā no minētajā direktīvā rastā risinājuma šī grozījuma mērķis, šķiet, bija atļaut valsts tiesām piekļūt konkurences iestādes lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem un tos analizēt. Šī atļauja attiecās ne tikai uz pierādījumiem, kas var būt iekļauti melnajā sarakstā, bet arī uz pierādījumiem, kas var tikt iekļauti pelēkajā sarakstā ( 42 ).

98. Tādējādi ir jājautā, vai tas, ka Direktīvā 2014/104 nav paredzētas šādas atļaujas atklāt pierādījumus, kas var būt iekļauti pelēkajā sarakstā, automātiski nozīmē, ka otrās instances tiesas pieeja nav saderīga ar Savienības tiesībām. Tāpēc ir jāņem vērā saskaņošanas veids, uz kura balstīts šīs direktīvas 6. pants, kā arī pilnvaras, kas ar minēto direktīvu ir piešķirtas valsts tiesām, ciktāl tās attiecas uz piekļuvi konkurences iestādes lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem.

1) Saskaņošanas veids

99. Direktīvas 2014/104 6. pants ir balstīts uz izsmeļošu saskaņošanu ( 43 ). Attiecībā uz pierādījumiem, kas var būt iekļauti pelēkajā sarakstā, Savienības likumdevējs nav paredzējis tādu iepriekšējas pārbaudes mehānismu, kāds ir paredzēts šīs direktīvas 6. panta 7. punktā. Tomēr atgādinu, ka izskatāmajā lietā runa nav par piemērošanu pēc analoģijas un/vai šīs tiesību normas attiecināšanu arī uz šādiem pierādījumiem.

100. Tādējādi, lai noteiktu, vai izsmeļoša saskaņošana ir šķērslis otrās instances tiesas pieejai, nepietiek atsaukties uz Direktīvas 2014/104 6. panta noteikumiem. Manuprāt, lai iezīmētu kontūras izsmeļošai saskaņošanai, kuru Savienības likumdevējs vēlējies īstenot ar šo tiesību normu, ir jāņem vērā arī minētās tiesību normas konteksts, kā arī iemesli, kuru dēļ Savienības likumdevējs ir veicis minētajā tiesību normā aplūkoto jautājumu izsmeļošu saskaņošanu.

101. Saskaņā ar Direktīvas 2014/104 21. apsvērumu, “lai Komisija un valstu konkurences iestādes varētu efektīvi un konsekventi piemērot LESD 101. un 102. pantu, visā Savienībā ir jābūt kopējai pieejai attiecībā uz to pierādījumu atklāšanu, kuri ir iekļauti konkurences iestādes lietas materiālos”, un “pierādījumu atklāšana nedrīkstētu nepamatoti mazināt konkurences iestādes veiktās konkurences tiesību aktu izpildes efektivitāti”. No tā izriet, ka Savienības likumdevējs ir veicis izsmeļošu saskaņošanu galvenokārt par labu interesei garantēt konkurences tiesību publiski tiesisko izpildi.

102. Saskaņā ar Direktīvas 2014/104 6. panta 4. punkta c) apakšpunktu “vajadzība garantēt konkurences tiesību aktu efektīvu publiski tiesisko izpildi” ir arī viens no elementiem, kas valsts tiesām ir jāņem vērā, kad tās vērtē konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanas rīkojuma samērīgumu. Tādējādi atbildība nodrošināt to, ka šādos lietas materiālos iekļauto pierādījumu atklāšana neapdraud konkurences iestāžu procedūras efektivitāti, ir gan likumdevējiem, gan kompetentajām valsts tiesām kopīgs uzdevums, izskatot zaudējumu atlīdzināšanas prasības.

103. Saskaņā ar šo loģiku, kaut gan valsts tiesai, lemjot par konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanu, ir jāņem vērā arī šī nepieciešamība, tomēr nevar izslēgt, ka, neraugoties uz šo saskaņošanu, dalībvalsts var precizēt un/vai niansēt dažus aspektus jautājumos, uz kuriem attiecas šī tiesību norma. Manuprāt, otrās instances tiesas pieeja izskatāmajā lietā skar vienu no šiem aspektiem.

104. Turklāt, veicot Direktīvas 2014/104 6. pantā aplūkoto jomu izsmeļošu saskaņošanu, Savienības likumdevējs nav atstājis novārtā to personu intereses, kuras apgalvo, ka ir cietušas pārkāpumu dēļ, un konkurences tiesību īstenošanas efektivitāti pēc privātās iniciatīvas. Proti, saskaņā ar šo tiesību normu tiek veicināta konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu, kas neietilpst pelēkajā un melnajā sarakstā, saprātīgi plaša izprasīšana ( 44 ). Tādējādi, ciktāl otrās instances tiesas pieeja izskatāmajā lietā veicina baltajā sarakstā iekļauto pierādījumu izprasīšanu, ar to šī loģika ir ievērota.

105. Skaidrības labad ir jānorāda, ka ar Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punktu dalībvalstīm ir noteikts pienākums piešķirt procesuālās tiesības “prasītājam”, kurš gadījumā, ja ir atsauce uz atbrīvojumu saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 6. punktu, var lūgt, lai valsts tiesai tiek nodrošināta piekļuve pierādījumiem ar mērķi pārbaudīt, vai to satura dēļ tie ir izņemami no melnā saraksta ( 45 ). Tomēr otrās instances tiesas pieeja izskatāmajā lietā nav balstīta uz tādu tiesību esamību, uz kurām attiecīgās personas var sistemātiski atsaukties zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedībās. Izskatāmajā lietā runa bija par šīs tiesas īpašu iejaukšanos, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, un visticamāk tā notika, lai nodrošinātu piekļuvi baltajā sarakstā iekļautajiem pierādījumiem. Tādējādi piekrītu Komisijas atzinumam, saskaņā ar kuru minētās direktīvas darbības laikā konkrētos gadījumos ir iespējams piemērot saskaņā ar valsts tiesībām tādu pieeju, kādu izmantojusi otrās instances tiesa izskatāmajā lietā.

106. Citi České dráhy un Komisijas argumenti, kas būtībā attiecas uz valsts tiesas nozīmi konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanā, neatspēko šo apsvērumu.

2) Vajadzība garantēt konkurences tiesību aktu efektīvu publiski tiesisko izpildi

107. Protams, otrās instances tiesas pieeja izskatāmajā lietā var būt pārāk apgrūtinoša gan valsts tiesai, gan personai, no kuras tiek izprasīti pierādījumi, un tādējādi attiecīgā gadījumā atbildētājai vai konkurences iestādei.

108. Tomēr, pirmkārt, konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu kopumu, ko var izprasīt tiesvedības dalībnieks, ierobežo samērīguma pārbaude. Proti, šādi pierādījumi šajā pārbaudē ir jāvērtē rūpīgi, kā tas norādīts Direktīvas 2014/104 23. apsvērumā. Turklāt, kā minēts šajā apsvērumā, “tādēļ pierādījumu izprasīšanas lūgums nebūtu uzskatāms par samērīgu, ja tiek prasīts vispārēji atklāt dokumentus, kuri atrodas konkurences iestādes materiālos un attiecas uz noteiktu lietu, vai vispārēji atklāt dokumentus, kurus kāda puse iesniegusi konkrētas lietas kontekstā”.

109. Otrkārt, kā esmu norādījis šo secinājumu 102. punktā, veicot samērīguma pārbaudi, valsts tiesas ņem vērā “vajadzību garantēt konkurences tiesību aktu efektīvu publiski tiesisko izpildi”. Saskaņā ar šo loģiku doktrīnā tiek uzskatīts, ka valsts tiesām ir jānodrošina, ka dokumentu atklāšana konkurences iestādēm nav pārāk apgrūtinoša ( 46 ).

3) Iespēja pārbaudīt tādu apgalvojumu patiesumu, saskaņā ar kuriem pieprasītie pierādījumi ietilpst pelēkajā sarakstā

110. České dráhy apgalvo, ka gadījumā, ja nav iepriekšējas pārbaudes mehānisma, kas paredzēts Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punktā, valsts tiesa nevar pārbaudīt procedūras dalībnieka apgalvojumu patiesumu saistībā ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību, ja pieprasītie pierādījumi ietilpst melnajā sarakstā. Savukārt, pēc tās domām, tas nav attiecināms uz pierādījumiem, kas var būt iekļauti pelēkajā sarakstā.

111. Tomēr attiecībā uz apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem pieprasītie pierādījumi ietilpst melnajā sarakstā, būtiska nozīme atbilstoši Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punkta struktūrai šajos apstākļos tiek piešķirta konkurences iestādēm. Proti, šajā tiesību normā ir paredzēts, ka sākumā valsts tiesas var lūgt kompetentās konkurences iestādes palīdzību. Tikai vēlāk minētajā tiesību normā ir atsauce uz to, ka attiecīgo pierādījumu autoriem var būt arī iespēja tikt uzklausītiem. Tomēr no šīs direktīvas 6. panta 7. punkta izriet, ka pat attiecībā uz melno sarakstu pēdējais vārds ir valsts tiesai ( 47 ).

112. Šajā ziņā Komisija norāda, ka, tā kā melnajā sarakstā iekļauto pierādījumu izprasīšana tiek atteikta pastāvīgi, kaitējums, ko rada iespējams kļūdains atteikums izdot šādu pierādījumu izprasīšanas rīkojumu, ir lielāks nekā tas, ko rada atteikums izdot pelēkajā sarakstā iekļauto pierādījumu izprasīšanas rīkojumu. Tomēr “kļūdains atteikums”, uz kuru atsaucas Komisija, proti, valsts tiesas atteikums, var tikt izdots arī pārbaudes laikā, kuru veic šī tiesa, piemērojot Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punktā paredzēto iepriekšējas pārbaudes mehānismu. Vēl svarīgāk, šī mehānisma galvenais mērķis ir nevis labot valstu tiesu kļūdas, bet ierobežot nepamatota atteikuma un/vai iebilduma risku no personas, kurai ir adresēts rīkojums sniegt pierādījumus. Šo interpretāciju apstiprina šīs direktīvas 27. apsvērums, kurā norādīts, ka minētais mehānisms attiecas uz valstu tiesu piekļuvi “dokumentiem, par kuriem atsaucas uz izņēmumu”.

113. Tādējādi ir jāuzskata, ka pat melnajā sarakstā iekļautie pierādījumi tiek aizsargāti nevis no valsts tiesas, bet no prasītāja un trešām personām. Kvalificējot tos kā “pierādījumus, kas ietilpst melnajā sarakstā”, pēdējais vārds ir valsts tiesai. A fortiori tādu pierādījumu izprasīšana, kas principā ir mazāk kaitējoša publiski tiesiskajām interesēm, proti, kas ietilpst pelēkajā sarakstā, nav obligāti stingrāk jāaizsargā no šīs valsts tiesas piekļuves.

114. Izskatāmajā lietā Čehijas Republikas Konkurences iestāde iebilda pret tādu pierādījumu izprasīšanu, kas bija České dráhy“rīcībā” administratīvajā procedūrā, kuru tā bija uzsākusi 2012. gadā, kā arī “pret citu prasītājas pieprasīto dokumentu” izprasīšanu, pamatojoties uz to, ka tie bija “saskanīgs dokumentu kopums un [ka tas] varētu mazināt konkurences tiesību jomā izdarīto pārkāpumu izmeklēšanas politikas efektivitāti” ( 48 ).

115. Tomēr, lai nodrošinātu pierādījumu pagaidu aizsardzību, kas izriet no to piederības pelēkajam sarakstam, tiem ir jāatbilst Direktīvas 2014/104 6. panta 3. punktā minētajām definīcijām. Attiecībā uz lūgumu, kurā saprātīgi sīki izklāstīti izprasāmie pierādījumi ( 49 ), atteikumu un/vai iebildumu pret attiecīgo pierādījumu izprasīšanu nevar formulēt “kā vienu veselu” un pamatot ar vispārīgu apsvērumu, saskaņā ar kuru to atklāšana var mazināt pārkāpumu izmeklēšanas politikas efektivitāti.

116. Attiecībā uz pierādījumiem, uz kuriem neattiecas šīs definīcijas, proti, baltajā sarakstā iekļautajiem pierādījumiem, valsts tiesai pašai ir jāveic pārbaude, kurā tā ņem vērā vajadzību garantēt konkurences tiesību aktu efektīvu publiski tiesisko izpildi ( 50 ). Persona, no kuras tiek izprasīti pierādījumi, nevar veikt šādu pārbaudi un ar to aizstāt valsts tiesas pārbaudi. Saskaņā ar šo loģiku, ņemot vērā nepieciešamību novērst informācijas asimetriju un nodrošināt konkurences tiesību īstenošanas efektivitāti pēc privātās iniciatīvas, kā tas ir paredzēts Direktīvā 2014/104, šai direktīvai, šķiet, nav pretrunā tas, ka valsts tiesas rīcībā saskaņā ar tās valsts procesuālo regulējumu ir instruments, kas ļauj novērst pārmērīgu atsaukšanos uz minētās direktīvas 6. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu. Šāds procesuāls instruments pastiprina LESD 101. un 102. panta lietderīgo iedarbību un veicina konkurences tiesību īstenošanas efektivitāti pēc privātās iniciatīvas.

117. Šajos apstākļos Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar tās 6. panta 5. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas neliedz to, ka valsts tiesa lemj par pierādījumu izprasīšanu un izdod rīkojumu par to glabāšanu, tādējādi atliekot jautājuma par to, vai šie pierādījumi ietver “informācij[u], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes uzsāktās procedūras vajadzībām” otrās minētās tiesību normas izpratnē, izskatīšanu līdz brīdim, kad šai tiesai būs piekļuve šiem pierādījumiem.

5. Par piekto prejudiciālo jautājumu

118. Ar piekto jautājumu, kas uzdots gadījumā, ja uz ceturto jautājumu tiktu sniegta apstiprinoša atbilde, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai valsts tiesa, pirms tā ir pārbaudījusi, vai uz pierādījumiem, par kuriem ir izdots izprasīšanas rīkojums, attiecas Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts, prasītājam un citiem procedūras dalībniekiem var liegt piekļuvi šiem pierādījumiem saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 4. punktu.

119. Lai arī iesniedzējtiesa atsaucas uz Direktīvas 2014/104 5. panta 4. punktu, šī tiesību norma, manuprāt, nav jāinterpretē, lai sniegtu tai lietderīgu atbildi. Proti, kaut arī šīs direktīvas 5. panta 4. punkts attiecas uz pasākumiem, lai nodrošinātu konfidenciālas informācijas aizsardzību procedūras dalībnieka vai trešās personas interesēs, proti, “privātās interesēs”, tās 6. panta 5. punkts attiecas uz nepieciešamību aizsargāt publiski tiesiskās intereses, īstenojot konkurences tiesības, proti, “publiskās intereses”. Jebkurā gadījumā, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz piekto prejudiciālo jautājumu, pietiek interpretēt otro minēto tiesību normu.

120. Proti, saskaņā ar Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunktu valsts tiesām ne tikai ir tiesības, kā tas norādīts piektajā jautājumā (“tiesas piemēroti efektīvi pasākumi konfidenciālas informācijas aizsardzībai var”) ( 51 ), bet arī pienākums nodrošināt, ka citam procedūras dalībniekam konkurences iestādē uzsāktās procedūras laikā nav piekļuves “informācij[ai], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli [šīs procedūras] vajadzībām”. Saskaņā ar šo loģiku, ja valsts tiesa izdod tādu pierādījumu izprasīšanas rīkojumu, kas var būt iekļauti pelēkajā sarakstā, lai pārbaudītu, vai tas tā ir, šai tiesai ir jānodrošina, ka citam procedūras dalībniekam nav piekļuves šiem pierādījumiem līdz brīdim, kad tā pabeigs šo pārbaudi, ja šie pierādījumi ietilpst baltajā sarakstā, vai arī līdz brīdim, kad kompetentā konkurences iestāde slēgs savu procedūru, ja tie ietilpst pelēkajā sarakstā.

121. Tādējādi Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts tiesa atliek jautājuma izskatīšanu, vai pierādījumi, kuru izprasīšana ir lūgta, satur “informācij[u], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām”, šai tiesai ir jānodrošina, ka citam procedūras dalībniekam nav piekļuves šiem pierādījumiem līdz brīdim, kad tā pabeigs šo pārbaudi, ja šie pierādījumi ietilpst baltajā sarakstā, vai arī līdz brīdim, kad kompetentā konkurences iestāde slēgs savu procedūru, ja tie ietilpst pelēkajā sarakstā.

VI. Secinājumi

122. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem, 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz to, ka valsts tiesa izdod pierādījumu izprasīšanas rīkojumu tādas tiesvedības valsts tiesā vajadzībām, kura ir saistīta ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību par konkurences tiesību pārkāpumu, lai arī Eiropas Komisija veic procedūru par šo pārkāpumu nolūkā pieņemt lēmumu saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā, III nodaļu, kas izraisa šīs valsts tiesvedības apturēšanu. 2) Direktīvas 2014/104 5. panta 8. punkts, 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts un 6. panta 9. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 5. punktam uz laiku tiek ierobežota ne tikai speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām “sagatavotās” informācijas, bet arī visas informācijas, kas “iesniegta” konkurences iestādes ierosinātās procedūras vajadzībām, izprasīšana. 3) Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts konkurences iestāde aptur savu procedūru, pamatojoties uz to, ka Komisija ir uzsākusi lietas izskatīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, nevar uzskatīt, ka valsts konkurences iestāde ir slēgusi savu procedūru, “pieņemot lēmumu vai citā veidā” šīs tiesību normas izpratnē. 4) Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar tās 6. panta 5. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas neliedz to, ka valsts tiesa lemj par pierādījumu izprasīšanu un izdod rīkojumu par to glabāšanu, tādējādi atliekot jautājuma par to, vai šie pierādījumi ietver “informācij[u], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām” otrās minētās tiesību normas izpratnē, izskatīšanu līdz brīdim, kad šai tiesai būs piekļuve šiem pierādījumiem. 5) Direktīvas 2014/104 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts tiesa atliek jautājuma izskatīšanu vai pierādījumi, kuru izprasīšana ir lūgta, satur “informācij[u], kuru kāda fiziskā vai juridiskā persona sagatavojusi speciāli konkurences iestādes procedūras vajadzībām”, šai tiesai ir jānodrošina, ka citam procedūras dalībniekam nav piekļuves šiem pierādījumiem līdz brīdim, kad tā pabeigs šo pārbaudi, ja šie pierādījumi ietilpst baltajā sarakstā, vai arī līdz brīdim, kad kompetentā konkurences iestāde slēgs savu procedūru, ja tie ietilpst pelēkajā sarakstā.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.).

( 3 ) Skat. manus secinājumus lietā PACCAR (C‑163/21, EU:C:2022:286).

( 4 ) Šī informācija izriet no attiecīgo lietas dalībnieku apsvērumiem.

( 5 ) Padomes Regula (2004. gada 7. aprīlis) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (OV 2004, L 123, 18. lpp.).

( 6 ) Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).

( 7 ) Proti, lai arī dažās valodu redakcijās Direktīvas 2014/104 22. panta 1. punktā ir atsauce uz pasākumiem [valsts tiesību normām], “kas pieņemti [..], lai izpildītu šīs direktīvas materiālos noteikumus”, minētās direktīvas 22. panta 2. punktā ir minēti tikai valsts pasākumi, “kas nav [šīs direktīvas] 1. punktā minētie”. Tomēr, kā esmu norādījis savos secinājumos lietā PACCAR (C‑163/21, EU:C:2022:286, 55. punkts), no šo valsts tiesību normu piemērošanas loģikas var secināt, ka Direktīvas 2014/104 22. panta 2. punkts attiecas uz procesuālajām tiesību normām.

( 8 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 28. marts, CogecoCommunications (C‑637/17, EU:C:2019:263, 25. punkts).

( 9 ) Saskaņā ar šo loģiku katrs procesuāls noteikums var izrādīties labvēlīgs vienam procedūras dalībniekam un nelabvēlīgs citam. Šī iemesla dēļ noteikums arī nezaudē savu procesuālo raksturu.

( 10 ) Skat. manus secinājumus lietā PACCAR (C‑163/21, EU:C:2022:286, 57. punkts).

( 11 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 28. marts, CogecoCommunications (C‑637/17, EU:C:2019:263, 28. punkts).

( 12 ) Saskaņā ar šā likuma 36. pantu “Pārejas noteikumi”: “Pēc 2014. gada 25. decembra ierosinātās tiesvedības par konkurences ierobežojuma radīto zaudējumu atlīdzināšanu, kā arī noregulējuma procedūras atbilstoši šim likumam attiecībā uz pārkāpējiem, kas ir solidāri atbildīgi par zaudējumu atlīdzināšanu, pabeidz saskaņā ar šo likumu; tas neietekmē to darbību tiesiskās sekas, kas tika veiktas procedūras ietvaros pirms šī likuma stāšanās spēkā.”

( 13 ) Skat. manus secinājumus lietā PACCAR (C‑163/21, EU:C:2022:286, 89. punkts).

( 14 ) Atgādinu, ka izskatāmajā lietā pierādījumi tika izprasīti ar 2018. gada 14. marta rīkojumu, vēlāk rīkojums tika atstāts spēkā, izdodot 2019. gada 29. novembra rīkojumu. Starplaikā 2018. gada 19. decembrī zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedība tika apturēta.

( 15 ) Skat. manus secinājumus lietā PACCAR (C‑163/21, EU:C:2022:286, 41. punkts).

( 16 ) Skat. manus secinājumus lietā PACCAR (C‑163/21, EU:C:2022:286, 43. punkts).

( 17 ) Skat. šo secinājumu 46. punktu.

( 18 ) Saskaņā ar Direktīvas 2014/104 23. apsvērumu: “Noteikums ievērot samērīgumu būtu rūpīgi jāizvērtē, ja pierādījumu atklāšana rada risku, ka, norādot, kādi dokumenti veido lietas materiālus, varētu tikt izjaukta konkurences iestādes izmeklēšanas stratēģija vai negatīvi ietekmēta uzņēmumu sadarbība ar konkurences iestādēm. [..]”

( 19 ) Šis pienākums izriet no Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkta pirmā un otrā teikuma (skat. šo secinājumu 44. punktu).

( 20 ) Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 22. apsvēruma pirmo teikumu: “Lai nodrošinātu atbilstību juridiskās noteiktības principam un vienādu [vienveidīgu] [Savienības] konkurences noteikumu piemērošanu paralēlu pilnvaru sistēmā, jāizvairās no pretrunīgiem lēmumiem.” Skat. arī spriedumu, 2000. gada 14. decembris, Masterfoods un HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, 51. punkts), kas tika kodificēts ar Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkta otro teikumu (spriedums, 2020. gada 9. decembris, Groupe Canal +/Komisija (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, 112. punkts)), kurā Tiesa atsaucas uz “konkurences tiesību normu saskaņotu piemērošanu un vispārējo tiesiskās drošības principu”.

( 21 ) Skat. Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktu.

( 22 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 23. novembris, Gasorba u.c. (C‑547/16, EU:C:2017:891, 29. punkts).

( 23 ) Spriedums, 2017. gada 23. novembris (C‑547/16, EU:C:2017:891, 5. punkts).

( 24 ) Spriedums, 2020. gada 9. decembris (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, 113. punkts).

( 25 ) Spriedums, 2000. gada 14. decembris, Masterfoods un HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, 57. un 58. punkts).

( 26 ) Lai gan šajā apsvērumā ir minēts arī lēmums, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, šī nodaļa tomēr attiecas tikai uz Komisijas lēmumiem.

( 27 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 3. maijs, Tele2 Polska (C‑375/09, EU:C:2011:270, 22. un 23. punkts).

( 28 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (COM(2013) 404 final).

( 29 ) Skat. šī priekšlikuma 6. pantu. Tāpat minētā priekšlikuma 20. apsvērumā bija precizēts, ka šādus pierādījumus var atklāt tikai tad, kad konkurences iestāde ir konstatējusi Savienības vai valsts konkurences noteikumu pārkāpumu vai arī ir slēgusi savu procedūru.

( 30 ) Eiropas Parlamenta normatīvās rezolūcijas projekts, dokuments C7‑0170/2013.

( 31 ) Mans izcēlums.

( 32 ) Skat. šo secinājumu 43. punktu.

( 33 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 79. un 80. punkts).

( 34 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 84. un 85. punkts).

( 35 ) Skat. šo secinājumu 77. punktu.

( 36 ) Direktīvas 2014/104 25. apsvērumā ir norādīts – kā tāda, kas ietilpst pelēkajā sarakstā, it īpaši ir kvalificēta “informācija, kuru konkurences iestāde sagatavojusi procedūrā par Savienības vai valsts konkurences tiesību aktu izpildi un nosūtījusi minētās procedūras pusēm (piemēram, iebildumu paziņojums) vai kuru sagatavojis tās dalībnieks (piemēram, atbildes uz konkurences iestādes informācijas pieprasījumiem, liecinieku liecības)”.

( 37 ) Šos rezultātus apstiprina Direktīvas 2014/104 7. panta 3. punkts, kurā minēti “pierādījumi, kurus fiziska vai juridiska persona ieguvusi, izmantojot vienīgi piekļuvi konkurences iestādes lietas materiāliem un kuri nav [..] [iekļauti pelēkajā vai melnajā sarakstā]”.

( 38 ) Šī pieeja ir izklāstīta arī Direktīvas 2014/104 26. un 27. apsvērumā. Proti, šīs direktīvas 26. apsvēruma pēdējā teikumā ir precizēts, ka, “lai nodrošinātu, ka [..] atbrīvojums [attiecībā uz melnajā sarakstā esošajiem pierādījumiem] nepamatoti netraucē cietušajām personām izmantot tiesības uz atlīdzinājumu, tas būtu jāattiecina tikai uz minētajām brīvprātīgajām un saskaņā ar iecietības programmu sniegtajām pašapsūdzības liecībām un izlīguma iesniegumiem”. Turklāt minētās direktīvas 27. apsvēruma pēdējā teikumā ir uzsvērts, ka “jebkura satura daļa, [kas neietilpst melnajā sarakstā], būtu atklājama, ievērojot attiecīgos nosacījumus”. Pelēkajā sarakstā iekļautie pierādījumi faktiski neietilpst melnajā sarakstā. Spēja tos izprasīt, kā arī spēja izprasīt baltajā sarakstā iekļautos pierādījumus ir daļa no garantijas tam, ka saskaņā ar šīs direktīvas 27. apsvēruma pirmo teikumu “cietušajām personām tomēr ir pietiekami daudz citu iespēju iegūt pieeju būtiskajiem pierādījumiem, kas tām nepieciešami, lai sagatavotu savas prasības par zaudējumu atlīdzināšanu”. Šajā nozīmē attiecībā uz Komisijas lēmumu publicēšanu un tajos norādīto faktisko informāciju par pārkāpumu skat. arī manus secinājumus lietā Evonik Degussa/Komisija (C‑162/15 P, EU:C:2016:587, 204. un 205. punkts).

( 39 ) Skat. arī Direktīvas 2014/104 21. apsvērumu, saskaņā ar kuru, “lai Komisija un valstu konkurences iestādes varētu efektīvi un konsekventi piemērot LESD 101. un 102. pantu, visā Savienībā ir jābūt kopējai pieejai attiecībā uz to pierādījumu atklāšanu, kuri ir iekļauti konkurences iestādes lietas materiālos”.

( 40 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 24. punkts).

( 41 ) Turklāt České dráhy apgalvo, ka 2019. gada 29. novembra rīkojumā otrās instances tiesa nav minējusi valsts tiesību normu, ar ko transponēts Direktīvas 2014/104 6. panta 7. punkts, savukārt Komisija šajā ziņā norāda, ka šī tiesa tajā ir atsaukusies uz valsts tiesību normu, ar ko transponēts šīs direktīvas 5. panta 3. punkts.

( 42 ) Saskaņā ar šo projektu valsts tiesas, kurās iesniegts tādu konkurences iestādes lietas materiālos iekļauto pierādījumu izprasīšanas lūgums, kurus parasti nevar atklāt, var “piekļūt šim dokumentam un to analizēt”.

( 43 ) Skat. šo secinājumu 89. punktu.

( 44 ) Skat. šo secinājumu 87.–89. punktu.

( 45 ) Skat. Direktīvas 2014/104 27. apsvērumu.

( 46 ) Andersson, H., “The Quest for Evidence – Still an Uphill Battle for Cartel Victims?”, EU Competition Litigation: Transposition and First Experiences of the New Regime, Strand, M., Bastidas Venegas, V., Iacovides. M.C. (red.), Hart Publishing, Oksforda, 2019, 141. lpp.

( 47 ) Šajā nozīmē skat. Chirita, A. D., The Disclosure of Evidence Under the ‘Antitrust Damages’ Directive 2014/104/EU, EU Competition and State Aid Rules: Public and Private Enforcement, Tomljenović, V., Bodiroga‑Vukobrat, N., Butorac Malnar, V., Kunda, I. (red.), Springer, Berlīne, 2017, 156. lpp.

( 48 ) Skat. šo secinājumu 18. punktu.

( 49 ) Skat. šo secinājumu 108. punktu.

( 50 ) Skat. šo secinājumu 102. punktu.

( 51 ) Mans izcēlums.