ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 37/10

Prasība, kas celta 2007. gada 23. novembrī — Eiropas Kopienu Komisija/Nīderlandes Karaliste

(Lieta C-521/07)

(2008/C 37/12)

Tiesvedības valoda — holandiešu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — P. van Nuffel un R. Lyal, pārstāvji)

Atbildētāja: Nīderlandes Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, neatbrīvojot no dividenžu nodokļa dividendes, ko maksā Norvēģijā vai Islandē reģistrētajām sabiedrībām, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā Nīderlandes sabiedrībām maksātās dividendes, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EEK līguma 40. pants;

— piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Saskaņā ar Nīderlandes nodokļu tiesību aktiem, dividenžu nodoklis netiek iekasēts, ja Nīderlandes sabiedrība maksā dividendes Nīderlandē reģistrētai sabiedrībai, kurai pieder vismaz 5 % tās sabiedrības akciju, kas maksā dividendes; turpretī dividenžu nodokli iekasē, ja sabiedrība, kas saņem dividendes ir reģistrēta Norvēģijā vai Islandē, izņemot, ja dividendes saņemošajai sabiedrībai pieder vismaz 25 % (Norvēģijas gadījumā) vai 10 % (Islandes gadījumā) tās Nīderlandes sabiedrības akciju, kas maksā dividendes.

Komisija uzskata, ka Nīderlandes nodokļu tiesību akti tādējādi rada diskrimināciju starp sabiedrībām, kas ir reģistrētas Norvēģijā vai Islandē, un tām, kas ir reģistrētas Nīderlandē. Tas rada šķērsli kapitāla brīvai apritei starp Nīderlandi, no vienas puses, un Norvēģiju un Islandi, no otras puses, un šis šķērslis ir pretrunā Eiropas Ekonomikas zonas līguma (1) (EEZ līgums) 40. pantam, kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti, tiesību normai, kas pēc būtības atbilst EKL 56. pantam. To Norvēģijas un Islandes sabiedrību situācija, kuru dalība Nīderlandes sabiedrības kapitālā, ir objektīvi salīdzināma ar Nīderlandes sabiedrību, kurai ir šāda dalība. Nīderlandes tiesiskais regulējums nevar tikt pamatots. Protams, dalībvalstis var veikt pasākumus, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, bet tiem ir jābūt samērīgiem ar vēlamo mērķi, bet šajā gadījumā tas tā nav.

(1) OV L 1, 3.1.1994.
3)

Vai Muitas kodeksa 221. panta 1. punkts ir interpretējams tādejādi, ka muitas nodokļa summu nedrīkst pieprasīt, ja, kaut arī muitas dienesti to ir paziņojuši parādniekam atbilstošā veidā, pirms paziņošanas tie tomēr nav to iegrāmatojuši, kas nozīmē, ka muitas dienesti muitas nodokļu summu var iekasēt vēlāk tikai gadījumā, ja tā no jauna tiek atbilstošā veidā paziņota parādniekam pēc iegrāmatošanas, ievērojot spēkā esošo noilguma termiņu?
1.

Eiropas Kopienu Tiesa 2003. gada 18. novembra spriedumā lietā C-216/01 apzīmējuma kā ģeogrāfiskās izcelsmes norādes, kas izcelsmes valstī nav ne vietas nosaukums, ne apgabala nosaukums, aizsardzības saderīgumam ar EKL 28. pantu ir izvirzījusi prasības, saistībā ar kurām šādam apzīmējumam: — saskaņā ar faktiskajiem apstākļiem un — jēdzienisko izpratni, kādi pastāv izcelsmes valstī, apzīmē kādu apgabalu vai vietu šajā valstī — un tā aizsardzība ir jābūt pamatotai saskaņā ar 30. panta kritērijiem. Vai šādas prasības nozīmē: 1.1. ka apzīmējums kā tāds pilda kādu konkrētu ģeogrāfiskās norādes funkciju attiecībā uz noteiktu vietu vai noteiktu apgabalu, vai arī pietiek ar to, ka apzīmējums saistībā ar šādi nosaukto produktu ir piemērots tam, lai patērētājam norādītu, ka produkts ar šādu nosaukumu ir cēlies no kādas noteiktas vietas vai noteikta apgabala izcelsmes valstī; 1.2. ka runa šajos trīs priekšnoteikumos ir par atsevišķi pārbaudāmiem un kumulatīvi izpildāmiem priekšnoteikumiem; 1.3. ka jēdziena izpratnes izzināšanai izcelsmes valstī ir jāveic patērētāju aptauja un, ja ir, ka aizsardzībai ir nepieciešama zema, vidēja vai augsta atpazīstamības un atbilstības pakāpe; 1.4. ka apzīmējumu kā ģeogrāfiskās izcelsmes norādi izcelsmes valstī faktiski ir izmantojuši vairāki, ne tikai viens uzņēmums, un tas, ka tikai viens uzņēmums to lieto kā preču zīmi, ir pretrunā aizsardzībai?
e)

Vai tādu pasažieru autobusu transporta uzņēmumu gadījumā, kas, pamatojoties uz publisku koncesiju, savu darbību noteiktos pilsētas perimetros veic, būdami apveltīti ar izņēmuma tiesībām, bet šo darbību, konkurējot ar privātiem uzņēmumiem, veic arī ārpus izņēmuma tiesību aptvertajām pilsētu teritorijām, valstij gadu no gada sniedzot atbalstu, kas paredzēts, lai dzēstu pastāvīgo deficītu šo uzņēmumu darbības izmaksās, šāds atbalsts uzskatāms par EKL 87. panta 1. punktā aizliegtu valsts atbalstu, ar nosacījumu, ka: i) balstoties uz ticamām attiecīgās grāmatvedības ziņām, nav iespējams noteikt starpību starp izmaksām, kas attiecināmas uz minēto uzņēmumu darbības daļu teritorijā, attiecībā uz kuru ir piešķirta koncesija, un [tai] atbilstošajiem ieņēmumiem, un līdz ar to nav iespējams aprēķināt no sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildes izrietošās papildizmaksas, attiecībā uz kurām var tikt paredzēts valsts atbalsts atbilstoši attiecīgajiem koncesijas noteikumiem? ii) iepriekš minēto uzņēmumu sniegto transporta pakalpojumu apjoms šā iemesla dēļ var saglabāties vai pieaugt, tā iznākumā mazinoties iespējām, ka transporta pakalpojumus sniedz citi minētajā vai kādā citā dalībvalstī dibināti uzņēmumi? iii) un iepriekš minētais [ir tā], neskatoties uz EKL 73. pantā noteikto?
30.

Tiesas sēdē faktiskais ietvars attiecībā uz A. Adil administratīvo aizturēšanu un it īpaši tās iemesls kļuva pilnīgāks un tādējādi skaidrāks. No Nīderlandes valdības apsvērumiem izriet, ka A. Adil tika aizturēts sakarā ar to, ka viņš iesniedza patvēruma lūgumu, un sakarā ar iespējamo risku, ka viņš varētu censties izvairīties no iestāžu kontroles viņa lūguma izskatīšanas laikā, ja netiktu administratīvi aizturēts. Tā kā A. Adil aizturēšana ir atkarīga nevis no viņa iztaujāšanas tiesiskuma, bet acīmredzami tikai no viņa patvēruma lūguma izskatīšanas, Tiesas atbilžu uz prejudiciālajiem jautājumiem ietekme uz viņa aizturēšanu vairs nav acīmredzama.
4.

Tomēr ir jāuzsver, ka tas ir ārkārtas un turklāt galējs līdzeklis. Tas izriet, pirmkārt, no Kopienu tiesu sistēmas organizācijas vispārīgās koncepcijas, otrkārt, no pārskatīšanas pieņemamības nosacījumiem, kurus pārbauda Tiesas Reglamenta 123.b pantā paredzētā īpašā palāta pirms pārskatīšanas tiesvedības uzsākšanas, un, visbeidzot, no pārskatīšanas iznākuma, kas pēc lēmuma par tās pieņemamību izpaužas konstatējumā, vai PIT nolēmums kaitē vai nekaitē Kopienu tiesību vienotībai vai konsekvencei.
38.

Saskaņā ar LES 6. pantu Eiropas Savienība ir dibināta, ievērojot tiesiskuma principu, un tā ievēro tādas pamattiesības kā Kopienu vispārējo tiesību principi, ko nodrošina ECTK ( 27 ) un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām. No tā izriet, ka dalībvalstis ir pakļautas pārbaudei par to, vai to izdotie akti atbilst līgumiem un vispārējiem tiesību principiem, kad tās ievieš Eiropas Savienības tiesības ( 28 ) (skat. arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), 51. panta 1. punktu).
2) pārskatīšana attieksies uz jautājumu, vai, ņemot vērā Tiesas judikatūru saistībā ar tiesībām uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu kā Savienības sociālo tiesību principu, kas ir arī tieši noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktā un it īpaši paredzētas Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvā 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.), Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 8. novembra spriedums lietā T‑268/11 P Komisija/Strack apdraud Savienības tiesību vienotību vai konsekvenci ar to, kā šī tiesa kā apelācijas tiesa ir interpretējusi: — 1.e panta 2. punktu Eiropas Savienības Civildienesta noteikumos kā tādu, kas neattiecas uz prasībām saistībā ar darba laika organizēšanu, kuras paredzētas Direktīvā 2003/88, un it īpaši uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, un — sekojoši šo noteikumu V pielikuma 4. pantu kā tādu, kas paredz, ka tiesības pārcelt ikgadējo atvaļinājumu, pārsniedzot šajā normā noteikto limitu, var tikt piešķirtas tikai sakarā ar kavēšanos saistībā ar ierēdņa darbību, īstenojot savas funkcijas;
4

EHN 26. pantā “Strīdu izšķiršana starp ieguldītāju un Līgumslēdzēju Pusi” ir teikts: “1. Strīdi starp Līgumslēdzēju Pusi un citas Līgumslēdzējas Puses ieguldītāju, kas attiecas uz tā ieguldījumiem pirmās Līgumslēdzējas Puses teritorijā un kas saistīti ar pirmās Līgumslēdzējas Puses III daļā noteikto saistību iespējamo nepildīšanu, pēc iespējas tiek atrisināti ar izlīgumu. 2. Ja šādus strīdus nav iespējams izšķirt atbilstīgi 1. punkta noteikumiem trīs mēnešu laikā no dienas, kad kāda no strīda pusēm ir pieprasījusi izlīgumu, ieguldītājs, kas ir šā strīda puse, var izvēlēties to izšķiršanu: a) Līgumslēdzējas Puses, kas ir šā strīda puse, tiesās vai administratīvajās tiesās, b) saskaņā ar jebkuru piemērojamu, iepriekšēji saskaņotu strīdu izšķiršanas procedūru vai c) saskaņā ar šādiem šā panta punktiem. 3. a) [..] katra Līgumslēdzēja Puse līdz ar šo dod savu beznosacījuma piekrišanu nodot strīdus izskatīšanai starptautiskajā šķīrējtiesā vai panākt samierināšanu saskaņā ar šā panta noteikumiem, [ja vien b) un c) apakšpunktā nav noteikts citādi]. [..] 4. Gadījumā, ja ieguldītājs izvēlas nodot strīdu izšķiršanai atbilstīgi 2. punkta c) apakšpunktam, šis ieguldītājs turpmāk dod savu rakstveida piekrišanu attiecībā uz strīda nodošanu: a) i) Starptautiskajam ieguldījumu strīdu izšķiršanas centram, kas nodibināts saskaņā ar Konvenciju par ieguldījumu strīdu izšķiršanu starp valstīm un citu valstu piederīgajiem, kas atklāta parakstīšanai 1965. gada 18. martā Vašingtonā (še turpmāk “ICSID Konvencija”), ja gan ieguldītāja Līgumslēdzēja Puse, gan Līgumslēdzēja Puse, kas ir šā strīda puse, ir šīs ICSID Konvencijas puses; vai ii) Starptautiskajam ieguldījumu strīdu izšķiršanas centram, kas izveidots saskaņā ar a) apakšpunkta i) daļā minēto konvenciju, saskaņā ar noteikumiem, ar kuriem reglamentē centra sekretariāta tiesas procesu pārvaldes papildu pasākumus (še turpmāk “papildu pasākumu noteikumi”), ja šīs ICSID Konvencijas puse ir vai nu ieguldītāja Līgumslēdzēja Puse, vai nu Līgumslēdzēja Puse, kas ir šā strīda puse, bet ne abas; b) vienīgajam šķīrējtiesnesim vai īpašajai ad hoc šķīrējtiesai, kas izveidota saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas starptautiskās tirdzniecības tiesību komisijas (še turpmāk “UNCITRAL”) šķīrējtiesas reglamentu; vai c) Stokholmas Tirdzniecības palātas Šķīrējtiesas institūta šķīrējtiesai. [..]”
253.

Ciktāl no paredzētā nolīguma 9.D pielikuma izriet, ka vairākas dalībvalstis pirms to pievienošanās Savienībai ir noslēgušas divpusēju ieguldījumu nolīgumu ar Singapūras Republiku, ir jāprecizē, ka iepriekš minēto noslēgšanu neietekmē LESD 351. pants, atbilstoši kuram “Līgumi neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses”.
Gadījumā, kad dalības nosacījumi starptautiskā nolīgumā izslēdz iespēju, ka pati Savienība to noslēdz, lai gan tas pieder pie Savienības ārējās kompetences, šāda kompetence var tikt īstenota ar dalībvalstu starpniecību, kas darbojas Savienības interesēs.

Turklāt, lūgums sniegt atzinumu ir pieņemams it īpaši tad, ja Komisijas priekšlikums par nolīgumu tika iesniegts Padomei un tas nebija atsaukts brīdī, kad Tiesa uzsāka tiesvedību. Savukārt nav nepieciešams, lai Padome jau šajā posmā būtu parādījusi nodomu noslēgt šādu nolīgumu. Šajos apstākļos lūguma sniegt atzinumu pamatā faktiski, šķiet, ir attiecīgo iestāžu leģitīma vēlme uzzināt attiecīgo Savienības un dalībvalstu kompetences apmēru, pirms tiek pieņemts lēmums par attiecīgo nolīgumu.

Saskaņā ar LESD 218. panta 1. un 11. punktu Tiesai var iesniegt lūgumu sniegt atzinumu, ja Savienība paredz noslēgt nolīgumu, kas nozīmē, ka to paredz viena vai vairākas Savienības iestādes, kurām ir LESD 218. pantā paredzētās pilnvaras.

Savienības kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus var būt ne tikai skaidri piešķirta ar līgumiem, bet var netieši izrietēt arī no citiem līgumu noteikumiem un no Savienības iestāžu pieņemtajiem aktiem saskaņā ar šiem noteikumiem. It īpaši, ikreiz, kad Savienības tiesībās minētajām iestādēm ir piešķirta iekšēja kompetence noteikta mērķa īstenošanai, Savienības kompetencē ir uzņemties starptautiskas saistības, kas nepieciešamas šī mērķa sasniegšanai, pat ja šajā ziņā nav skaidras tiesību normas. Šis pēdējais minētais gadījums turklāt ir paredzēts LESD 216. panta 1. punktā.

Taču Hāgas 1980. gada konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem ir par civiltiesisko sadarbību jautājumā par bērnu pārrobežu aizvešanu un tādējādi tā ir piederīga ģimenes tiesību jomai un tai ir pārrobežu ietekme, kurā Savienībai ir iekšēja kompetence saskaņa ar LESD 81. panta 3. punktu. Turklāt Savienība to ir izmantojusi, pieņemot Regulu Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību. Šajos apstākļos Savienībai ir ārēja kompetence jomā, kas ir šīs konvencijas priekšmets.

(sal. ar 67. un 68. punktu)
173.

Tāpat dalībvalstīm, it īpaši saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minēto lojālas sadarbības principu, ir jānodrošina to attiecīgajā teritorijā Savienības tiesību piemērošana un ievērošana. Turklāt atbilstoši šī paša punkta otrajai daļai dalībvalstis veic visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem (atzinums 1/09, EU:C:2011:123, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
EKL 300. panta 6. punktā paredzētās procedūras, kuras mērķis ir saņemt iepriekšēju Tiesas atzinumu par Kopienas noslēgta starptautiska nolīguma atbilstību Līgumam, ietvaros ir jāatļauj visi jautājumi, ko var iesniegt tiesu vērtējumam, ciktāl šie jautājumi ir tādi, kas var izraisīt šaubas par nolīguma materiālo vai formālo spēkā esamību, ņemot vērā Līgumu. Vērtējums par nolīguma atbilstību Līgumam šajā sakarā var būt atkarīgs ne tikai no materiālo tiesību normām, bet arī no normām, kas attiecas uz Kopienas kompetenci, procedūru vai institucionālo organizāciju.

Tādējādi no paša šo tiesību normu formulējuma izriet, ka atšķirībā no nolīgumiem par tādu pakalpojumu tirdzniecību, kas neattiecas uz EKL 133. panta 6. punkta otrajā daļā identificētiem pakalpojumiem, nolīgumus, kuri attiecas uz šādiem pakalpojumiem, Kopiena nevar noslēgt, rīkojoties viena pati, bet šādai noslēgšanai nepieciešama kopēja Kopienas un tās dalībvalstu līdzdalība.

Interpretācijai, saskaņā ar kuru EKL 133. panta 6. punkta otrās daļas piemērošanas jomā ietilpstot vienīgi nolīgumi, kas attiecas tikai vai galvenokārt uz pakalpojumu tirdzniecību minētajā normā paredzētajās nozarēs, nav ne vien atrodams nekāds pamatojums šīs normas tekstā, bet tā arī nav savienojama ar tās mērķi, kas paredz dalībvalstīm saglabāt faktisko ārējo kompetenci minētajā tiesību normā ietvertajās jutīgajās jomās.

Šādas interpretācijas rezultātā no EKL 133. panta 6. punkta otrās daļas piemērošanas jomas tiktu izslēgti visi tā dēvētie horizontālie nolīgumi, kas attiecas uz pakalpojumu tirdzniecību kopumā. Turklāt no tās izrietētu, ka starptautiskās tiesību normas ar pilnīgi identisku mērķi, kas ietvertas nolīgumā un attiecas uz EKL 133. panta 6. punkta otrajā daļā paredzētajām jutīgām pakalpojumu jomām, ietilptu vai neietilptu Kopienas un tās dalībvalstu dalītajā kompetencē, kas norādīta šajā tiesību normā, vienīgi atkarībā no tā, vai nolīguma līgumslēdzējas puses būtu izlēmušas nodarboties vienīgi ar šādu jutīgu pakalpojumu tirdzniecību vai arī būtu izlēmušas vienlaikus nodarboties ar šādu tirdzniecību un šādu vai cita veida pakalpojumu tirdzniecību, vai arī nodarboties ar to visu kopumā.

(sal. ar 138.–140. punktu)
172

Visbeidzot, attiecībā uz Komisijas norādīto likumdošanas praksi pietiek atgādināt, ka ar vienkāršu Padomes praksi nevar atkāpties no Līguma normām un līdz ar to nevar radīt precedentu, kas būtu saistošs Kopienai attiecībā uz pareizā juridiskā pamata izvēli (iepriekš minētā atzinuma 1/94 52. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību akta juridiskā pamata izvēle ir jāpamato ar objektīviem faktoriem, kurus tiesa var pārbaudīt, nevis ar juridisko pamatu, kas izmantots, pieņemot citus Kopienu tiesību aktus, kam attiecīgā gadījumā ir līdzīgas īpašības (skat. it īpaši 2008. gada 6. novembra spriedumu lietā C-155/07 Parlaments/Padome, Krājums, I-8103. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
46.

No tā izriet, ka Lēmuma ECB/2010/14 6. panta 2. punkta gramatiskā interpretācija, kas balstīta uz šīs tiesību normas dažādo valodu versiju salīdzinošo analīzi, norāda uz to, ka minimālie standarti nav piemērojami automatizētai derīguma pārbaudei, ko skaidrās naudas apstrādes iestādes veic savā profesionālajā darbībā. No tās arī neizriet, ka skaidrās naudas apstrādes iestādēm, veicot šīs pārbaudes, būtu jāpārbauda vai jātestē to banknošu apstrādes iekārtas atbilstoši šiem standartiem. Turpretī atsauce uz ECB minimālajiem standartiem Lēmuma ECB/2010/14 6. panta 2. punktā nozīmē, ka skaidrās naudas apstrādes iestādēm to pienākumi jāveic, izmantojot iekārtas, kas ir iepriekš pārbaudītas atbilstoši šiem standartiem.
36.

Lai paskaidrotu saistību starp īpašnieka atļaujas principu un atkāpes no šā principa nosacījumiem, pirmām kārtām, pievērsīšos nosacījumiem, kādi ir jāizpilda lauksaimniekam, lai viņš varētu izmantot Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā paredzēto atkāpi, it īpaši nosacījumam par “taisnīgas atlīdzības” maksāšanu, kā arī tam, kas to atšķir no “saprātīgas kompensācijas”, kas paredzēta šīs regulas 94. panta 1. punktā. Otrām kārtām, sīki aprakstīšu īstenošanas noteikumus nosacījumiem, kas ļauj īstenot Regulas Nr. 2100/94 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi – šie īstenošanas noteikumi ir ieviesti ar Regulu Nr. 1768/95.
48.

Tomēr atšķirībā no situācijas par robežlielumu pārsniegšanu Komisija 2018. gada 9. novembra brīdinājuma vēstules 3. iedaļas otrajā daļā ir skaidri kritizējusi to, ka Bulgārija līdz attiecīgajam brīdim neesot iesniegusi pietiekami izstrādātus jaunus plānus atbilstoši Gaisa kvalitātes direktīvas 23. panta 1. punkta otrajai daļai, kuri uzrādītu būtiskus PM10 radītā gaisa piesārņojuma mazināšanas un pārvaldības stratēģijas uzlabojumus ( 9 ). Nākošo [brīdinājuma vēstules 3. iedaļas] daļu Komisija iesāka ar to, ka Bulgārija līdz šim, t.i., laika periodā no 2017. gada 5. aprīļa sprieduma līdz lūgumam sniegt viedokli, esot iepazīstinājusi ar ļoti nedaudziem jauniem pasākumiem un gandrīz nevienu no tiem vēl neesot īstenojusi. Šajā kontekstā Komisija īpaši atsaucās uz gaisa kvalitātes valsts programmas pieņemšanu un Tīra gaisa likuma grozījumiem, kas vēl nebija īstenoti ( 10 ). Tā balstījās uz Bulgārijas 2017. gada 5. jūnija, 2018. gada 8. marta un 2018. gada 27. jūlija paziņojumiem.
53.

Tomēr attiecībā uz nepieciešamību ievērot prasības, kas izriet no tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, ir jāuzsver, ka Direktīva 2004/81 ir jāinterpretē, kā tas izriet no tās 6. apsvēruma ( 16 ), ievērojot Hartā atzītās pamattiesības un principus, jo īpaši tās 47. pantu, kurā ir nostiprinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. No Tiesas judikatūras var secināt, ka, lai nodrošinātu no Hartas 47. panta izrietošo prasību ievērošanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, ikvienai prasībai, kas celta par lēmumu, kura izpilde var izraisīt šī valstspiederīgā pārsūtīšanu uz citu dalībvalsti, ir jābūt ar apturošu iedarbību ( 17 ).
63.

Pirmkārt, šķiet, ka pamatlietās atspoguļotie fakti norāda, ka kontroles, ko veicis tiesas likvidators, kvalificēts speciālists, kas strādā ar garantēto summu izmaksas pieteikumu, kā arī darba aģentūra un garantiju iestāde, kas atļauj un īsteno to izmaksu, trūkumi jākompensē darba ņēmējam, kuram var būt jāatmaksā šīs summas vairākus gadus pēc to izmaksas. Taču tā nevajadzētu būt, jo darba ņēmējam jāgarantē tiesību, kas izriet no Direktīvas 2008/94, īstenošana, nepadarot to pārmērīgi grūtu. It īpaši iespēja atbildīgajai administrācijai īstenot prasību par nepamatota maksājuma atgūšanu pēc vairākiem gadiem vai pat bez noilguma termiņa un izmantot procedūru, kas paredzēta krāpšanas nodokļu jomā gadījumiem, var atturēt darba ņēmēju no viņa tiesību izmantošanas. Turklāt, ja atgūšana tiek uzsākta brīdī, kad darba ņēmēja prasībai par darba samaksu ir iestājies noilgums, vai ja tai obligāti ir jānotiek ar tiesas likvidatora starpniecību, kurš var vairs nebūt amatā, darba ņēmējs nonāktu situācijā, kad viņš nevar iegūt darba samaksas garantiju, kas paredzēta šajā direktīvā. Tādējādi nav ievērots efektivitātes princips.
32.

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, vai PrivatBank noteiktais pienākums nedibināt darījumu attiecības vai tās nekavējoties pārtraukt, ja tiek konstatēts, ka darījumu partnerim nav saiknes ar Latviju, ir likumīgs. Šie ierobežojumi ir spēkā tikai no konkrēta kredīta apgrozījuma mēnesī: fiziskām personām – sākot no kredīta apgrozījuma 15000 EUR, juridiskām personām – sākot no kredīta apgrozījuma 50000 EUR ( 6 ).
66.

Vispirms jānorāda, ka strīdīgā atbrīvojuma abu gadījumu nošķiršana, proti, elektroenerģija, ko izmanto “elektroenerģijas ražošanai”, no vienas puses, un elektroenerģija, ko izmanto, “lai saglabātu spēju ražot elektroenerģiju”, no otras puses, liek domāt, ka darbības, uz kurām attiecas spējas saglabāšana, nesakrīt ar darbībām, uz kurām attiecas ražošana. Tas nozīmē, ka pretēji tam, ko būtībā apgalvo Hauptzollamt, elektroenerģijai, kas atbrīvota no nodokļa saskaņā ar otro gadījumu, nav (obligāti) jābūt daļai no enerģijas pārstrādes procesa un tādējādi elektroenerģiju, ko izmanto pirms vai pēc enerģijas pārstrādes, arī var atbrīvot no nodokļa, ja tā kalpo elektroenerģijas ražošanas spējas saglabāšanai.
48.

Komisija uzskata, ka divu administratīvo sodu piemērošana apstākļos, kad likumpārkāpējs, fakti un aizsargātās intereses ir vienādas, būtu jāierobežo, atsaucoties uz samērīguma un labas pārvaldības principiem, lai nodrošinātu, ka to kopējais ilgums nav pārmērīgs ( 47 ). Manuprāt, ir jāpiemēro šo secinājumu iepriekšējā punktā izklāstītais iebildums, proti, tā kā pastāv liela nenoteiktība par to, vai fakti, kuru dēļ tika veikta katra no abām atļauju apturēšanām, ir vienādi, iespējamā ne bis in idem principa administratīvo tiesību ekvivalenta piemērošana ir hipotētiska. Līdz ar to nebūtu lietderīgi to izskatīt šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontekstā, ņemot vērā faktu, ka Komisija bija vienīgā, kas izvirzīja šo jautājumu un ka iesniedzējtiesa šajā ziņā nav iekļāvusi alternatīvi formulētu jautājumu.
2.

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp BE un Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (Valsts datu aizsardzības un informācijas brīvības iestāde, Ungārija; turpmāk tekstā – “uzraudzības iestāde”) par to, ka tika noraidīts BE lūgums nosūtīt viņam akcionāru kopsapulces, kurā viņš piedalījās, skaņu ierakstu fragmentus.
96.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) uzdotajiem jautājumiem lietās С‑323/21, С‑324/21 un С‑325/21 atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 29. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka: situācijā, kad dalībvalsts, kuras teritorijā starptautiskās aizsardzības pieteikums tika iesniegts pirmo reizi, ir saņēmusi pieprasījumu, pamatojoties uz šīs regulas 23. panta 1. punktu, saistībā ar divām atpakaļuzņemšanas procedūrām, ko attiecībā uz vienu un to pašu pieteikuma iesniedzēju ir secīgi uzsākušas divas dažādas dalībvalstis, pieprasījuma saņēmējai dalībvalstij un pirmajai pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij – ja tā nevar veikt pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu saskaņā ar minētās regulas 29. pantā noteiktajām procedūrām un termiņiem, jo šī persona ir atstājusi pirmās pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts teritoriju, – ir jākonstatē, ka šī pirmā atpakaļuzņemšanas procedūra ir zaudējusi spēku no brīža, kad pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts ir akceptējusi otro atpakaļuzņemšanas pieprasījumu, ko iesniegusi otrā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts.