C 25/37

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2011. gada 6. septembra rīkojumu lietā T-292/09 Muhamad Mugraby/Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija 2011. gada 22. novembrī iesniedza Muhamad Mugraby

(Lieta C-581/11 P)

(2012/C 25/72)

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Muhamad Mugraby (pārstāvis — S. Delhaye, advokāts)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:

1) konstatēt, ka Komisija ir pieļāvusi bezdarbību attiecībā uz: i) apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumu Komisijai iesniegt priekšlikumu Padomei attiecībā uz Kopienas palīdzības apturēšanu Libānai, kā tas ir paredzēts Regulas (EK) Nr. 1638/2006 (1) 28. pantā, jo šādas darbības ir gan nepieciešamas, gan iespējamas, pamatojoties uz minēto Regulu; ii) apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumu Komisijai kā tieši atbildīgajai iestādei par dažādu Savienības palīdzības programmu Libānai īstenošanu apturēt šo programmu īstenošanu, līdz tiek pieņemta rezolūcija par Libānas ilgstošo pamattiesību, konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēja pamattiesību, pārkāpšanu;

2) konstatēt, ka Padome, pildot savus ES-Libānas Asociācijas Padomes locekles pienākumus, ir pieļāvusi bezdarbību attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumu aicināt Komisiju izteikt priekšlikumu, lai Padome veic konkrētus un iedarbīgus pasākumus attiecībā uz Savienības palīdzību Libānai, pamatojoties uz Asociācijas līgumu (2) starp Libānu un Kopienu, nolūkā panākt pušu pienākumu izpildi atbilstoši Līgumam;

3) konstatēt, ka ES, Komisija, veicot savas Līgumu izpildes uzrauga funkcijas un kā tieši atbildīgā iestāde par dažādu Savienības palīdzības programmu Libānai īstenošanu, un Padome, pildot savus ES-Libānas Asociācijas Padomes locekles pienākumus, ir radījušas pamatu ārpuslīgumiskajai atbildībai par zaudējumiem, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam radušies to ilgstošas bezdarbības rezultātā no 2002. gada decembra un turpmāk attiecībā uz pieejamo resursu un instrumentu iedarbīgu izmantošanu, lai efektīvi īstenotu Asociācijas līgumā ietverto cilvēktiesību normu;

4) uzdot Komisijai kā daļēju atlīdzinājumu natūrā ierosināt Padomei apturēt ES-Libānas Asociācijas līgumu, līdz tiek pieņemta rezolūcija par Libānas pieļauto Asociācijas līguma 2. panta saistību neizpildi attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;

5) uzdot Komisijai ierobežot pašreizējo palīdzības programmu (kuras īsteno un/vai uzrauga Komisija) izpildi, paturot spēkā vienīgi tās programmas, kuras ir īpaši vērstas uz pamattiesību veicināšanu un kuras neveido finanšu palīdzību Libānas varas iestādēm, līdz tiek pieņemta rezolūcija par Libānas pieļauto Asociācijas līguma 2. panta saistību neizpildi attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;

6) uzdot Padomei aicināt Komisiju izteikt iepriekš 4. punktā minēto priekšlikumu un rīkoties ar šo pašu mērķi, izmantojot Asociācijas līgumā paredzētās iestādes;

7) uzdot ES, Padomei un Komisijai, kas ir atbildētājas pirmajā instancē, atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējam mantisko un morālo kaitējumu apmērā, kas nosakāms ex aequo et bono un nav mazāks kā EUR 5 000 000, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka apstrīdētais rīkojums esot jāatceļ, balstoties uz šādiem pamatiem.

Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā:

— noraidot prasību tās nepieņemamības dēļ, lai gan nepastāv nepieņemamības pamats;

— pārkāpjot apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības celt prasību pret visiem atbildētajiem;

— pārkāpjot apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz aizstāvību, neņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos argumentus;

— nelemjot par visiem apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem lūgumiem par atlīdzinājumu;

— ignorējot ES tiesības un pienākumus saskaņā ar starptautiskajām tiesībām un pamatojot rīkojumu ar regulām, kuras pieņēmusi viena no ES iestādēm.

Apelācijas sūdzības iesniedzējs arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi ES-Libānas Asociācijas līgumu, ka tai neesot bijis tiesisks pamats, lai interpretētu “plašu rīcības brīvību” un konstatētu, ka tai nav tiesību izdot ES Padomei un Eiropas Komisijai rīkojumus.

Ņemot vēra iepriekš minēto, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa attiecībā uz viņu esot atteikusies spriest tiesu.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 24. oktobra Regula (EK) Nr. 1638/2006, ar ko paredz vispārējos noteikumus Eiropas kaimiņattiecību un partnerības instrumenta izveidošanai (OV L 310, 1. lpp.).

(2) Pagaidu nolīgums par tirdzniecību un ar to saistītiem jautājumiem starp Eiropas Kopienu, no vienas puses, un Libānas Republiku, no otras puses (OV 2002 L 262, 2. lpp.).