86.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai uz First‑tier Tribunal (Information Rights) (Apvienotā Karaliste) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu būtu jāatbild šādi: — “Jebkuras vides informācijas sniegšana” Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Direktīvas 2003/4/EK: par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu 5. panta 2. punktā ir jāinterpretē tā, ka tā nozīmē pieejamības nodrošināšanu pēc pieprasījuma, sniedzot šādu informāciju informācijas pieprasītājam viņa norādītajā formātā un tādos apstākļos, kas nav ietverti 5. panta 1. punktā. 5. panta 2. punkts aptver gadījumu, kad informācija tiek sniegta tādā veidā, kas dod iespēju informācijas pieprasītājam ar to iepazīties un izmantot to sevis izvēlētajā vietā un laikā, un tādējādi neatkarīgi no tā, kur un kā šī informācija tiek uzglabāta un citādi padarīta pieejama, izmantojot citus pieejamības līdzekļus. — Direktīvas 2003/4 5. panta 2. punktā publiskai institūcijai nav atļauts, paredzot maksu par informācijas sniegšanu, atgūt visas tās izmaksas vai to daļu, kādas bijušas datu bāzes izveidošanai un uzturēšanai, kurā tā ir sakārtojusi vides informāciju, ko tā uzglabā un ko tā izmanto, lai atbildētu uz tāda veida informācijas pieprasījumiem, kas minēti aptaujas veidlapā, kā pamatlietā izskatāmie. — Maksa, kas nepārsniedz samērīgu summu Direktīvas 2003/4 5. panta 2. punkta izpratnē, ir maksa, kas: i) noteikta, pamatojoties uz objektīviem faktoriem, kas ir zināmi un ko var pārbaudīt trešā persona; ii) tiek aprēķināta neatkarīgi no tā, kurš un kādam nolūkam lūdz informāciju; iii) noteikta tādā līmenī, kurš nodrošina tiesību uz vides informācijas pieejamību pēc pieprasījuma mērķus un tādējādi neattur cilvēkus no centieniem piekļūt informācijai, kā arī neierobežo to piekļuves tiesības; un iv) nav lielāka par summu, kas ir atbilstoša iemeslam, kādēļ dalībvalstīm ir atļauts paredzēt šo maksu (t.i., ka sabiedrības pārstāvis ir pieprasījis sniegt vides informāciju), un ir tieši saistīta ar šīs informācijas sniegšanas darbību. — It īpaši “samērīgas summas” maksas pamatā saskaņā ar Direktīvas 2003/4 5. panta 2. punktu ir jābūt faktiskajām izmaksām, kas radušās saistībā ar vides informācijas sniegšanu, atbildot uz konkrētu pieprasījumu. Tajā tiks ietvertas izmaksas par darbinieku pavadīto laiku, meklējot un sagatavojot pieprasīto informāciju, un izmaksas tās sagatavošanai pieprasītajā formā (kas var mainīties). Tomēr nav pieļaujams, ka ar šādas maksas paredzēšanu tiek mēģināts atgūt arī administratīvos izdevumus, piemēram, par apkuri, apgaismojumu vai iekšējiem pakalpojumiem. Lai gan daļa no šādiem administratīvajiem izdevumiem tik tiešām varētu būt attiecināmi uz to apstākļu radīšanas procesu, kas nodrošina iespēju institūcijai darīt pieejamu vides informāciju pēc pieprasījuma, tie (tāpat kā reģistru un vides informācijas sarakstu uzturēšanas un pieejamības izdevumi) nav radušies tikai saistībā ar informācijas sniegšanu, atbildot uz noteiktu pieprasījumu. — Direktīvas 2003/4 5. panta 2. punktā publiskām institūcijām ir pieprasīts nodrošināt, lai to paredzētā maksa nepārsniegtu samērīgu summu, kuras vērtēšanas kritērijs ir, ko “samērīga summa” objektīvi nozīmē saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem. Tas pats par sevi neaizliedz valsts tiesību aktu noteikumus, saskaņā ar kuriem publiskai institūcijai ir jāpārliecinās, ka iekasētā maksa atbilst šim standartam. Šāda rīcība notiek pirms un atsevišķi no apstrīdēšanas administratīvā procesā un pārsūdzēšanas tiesā, kas ir pieprasīta (attiecīgi) Direktīvas 2003/4 6. panta 1. un 2. punktā. — Direktīvas 2003/4 6. panta 1. un 2. punktā dalībvalstij ir prasīts nodrošināt, ka (vispirms) apstrīdot administratīvā procesā un (pēc tam) pārsūdzot tiesā tiek izskatīts jautājums, vai publiskas institūcijas lēmums par to, kas ir saprātīga maksa, atbilst autonomajai Eiropas Savienības tiesību nozīmei par to, kas ir “samērīgi” saskaņā ar Direktīvas 2003/4 5 panta 2. punktu. Tādējādi dalībvalstij ir jānodrošina, ka tās nodrošinātais apstrīdēšanas un pārsūdzēšanas process dod iespēju novērtēt tās paredzētās konkrētās iekasētās maksas samērīgumu attiecībā pret Eiropas Savienības tiesību aktos noteikto samērīguma standartu šādiem maksājumiem. Kompetentajai valsts tiesai ir jāinterpretē valsts tiesības tā, lai tiktu nodrošināta šāda pārbaude.