Runājot par pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kuros ir detalizēti izklāstīts, kādā veidā un kurā brīdī Parlamenta deputāti no katras dalībvalsts dažādos laikposmos ir iztērējuši savas piemaksas par vispārējiem izdevumiem, ir jānorāda, ka no Eiropas Parlamenta Prezidija lēmuma attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputātu nolikuma īstenošanas pasākumiem 25. un 26. panta izriet, ka Parlamenta deputāti katru mēnesi, pamatojoties uz pieteikumu, kas ir iesniegts pilnvaru termiņa sākumā, saņem fiksētu piemaksu, kuras apmērs turklāt sabiedrībai ir zināms. Ņemot vērā, ka piemaksas par vispārējiem izdevumiem ir fiksētas, Eiropas Parlamentam nav neviena dokumenta, kurā būtu detalizēti – materiāli vai temporāli – izklāstīts, kā Parlamenta deputāti šīs piemaksas izlieto. Tāpēc Eiropas Parlamenta rīcībā nav šo ziņu un līdz ar to tas nespēj izpaust šādi pieprasītos dokumentus.

Šajā ziņā aplūkotie dati nav diferencējami atkarībā no tā, vai tie ietilpst privātajā vai publiskajā jomā, jo personas datu jēdzienu Regulas Nr. 45/2001 2. panta a) punkta izpratnē nedrīkst jaukt ar privātās dzīves datu jēdzienu. Aplūkojamo datu kvalificējamību par personas datiem nevar ietekmēt arī tas, vai pastāv Parlamenta deputātu leģitīmo interešu aizskāruma risks. Arī fakts, ka dati par attiecīgajām personām ir cieši saitīti ar publiskajiem datiem par šīm personām, tostarp tādēļ, ka tie ir rodami Parlamenta interneta vietnē konkrēti saistībā ar Parlamenta deputātu vārdiem, nekādā ziņā nenozīmē, ka šie dati vairs nebūtu personas dati minētās tiesību normas izpratnē. Citiem vārdiem sakot, aplūkojamo datu kvalificēšana par personas datiem nevar tikt izslēgta tādēļ vien, ka šie dati ir saistīti ar citiem datiem, kas ir publiski, un tā tas ir neatkarīgi no jautājuma, vai šo datu izpaušana varētu aizskart attiecīgo personu likumīgās intereses.

Tādu lēmumu gadījumā, ar kuriem iestāde noraida pieteikumu piekļūt personas datus ietverošai informācijai ar pamatojumu, ka uz šo informāciju attiecas Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais izņēmums par personu privātās dzīves un neaizskaramības aizsardzību, šie dati var tikt nosūtīti tikai tad, ja saņēmējs pierāda nosūtīšanas vajadzību un ja nav neviena iemesla uzskatīt, ka šāda nosūtīšana varētu aizskart attiecīgās personas leģitīmās intereses saskaņā ar Regulas Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti 8. panta b) punktu, kas iestādēm ir jāievēro, kad tās saņem pieteikumu par piekļuvi personas datus ietverošiem dokumentiem.

Tādējādi no paša Regulas Nr. 45/2001 8. panta b) punkta formulējuma izriet, ka regulā personas datu nosūtīšana ir pakārtota divu kumulatīvu nosacījumu izpildei. Šajā kontekstā tam, kurš lūdz šādu datu nosūtīšanu, vispirms ir jāpierāda tās vajadzība. Ja šāds pierādījums ir sniegts, tad attiecīgajai iestādei ir jāpārbauda, vai nav neviena iemesla uzskatīt, ka attiecīgā nosūtīšana varētu aizskart attiecīgās personas leģitīmās intereses. Tādējādi pieteikumu saņēmušajai iestādei minētajā tiesību normā tiek prasīts vispirms veikt pārbaudi par to, vai personas datu nosūtīšana ir vajadzīga, tātad samērīga, ievērojot pieteikuma iesniedzēja izvirzīto mērķi, un vai ir izpildīts Regulas Nr. 45/2001 8. panta b) punktā paredzētais vajadzības nosacījums, kas ir interpretējams šauri un nozīmē to, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāpierāda, ka personas datu nosūtīšana ir vispiemērotākais no visiem pārējiem iedomājamajiem pasākumiem pieteikuma iesniedzēja izvirzītā mērķa sasniegšanai un ka tas ir samērīgs ar šo mērķi, un tas pieteikuma iesniedzējam rada pienākumu to skaidri un leģitīmi pamatot.

Šajā ziņā tā kā – lai pierādītu vajadzību nosūtīt attiecīgos datus, ir norādīti tādi dažādi mērķi kā, piemēram, mērķi nodrošināt sabiedrības tiesības uz informāciju un pārskatāmību, kas ir formulēti pārāk plaši un vispārīgi, attiecīgajai iestādei nevar pārmest, ka tā no šiem mērķiem nav secinājusi netieši izteiktu pierādījumu par šo personas datu nosūtīšanas vajadzību. Pretējā gadījumā iestādei principā no vispārīgiem apsvērumiem par sabiedrības interesi personas datu izpaušanā būtu jāsecina netieši izteikts pierādījums par šo datu nosūtīšanas vajadzību. Arī vēlme ierosināt publiskas debates nevar būt pietiekama, lai pierādītu personas datu nosūtīšanas vajadzību, jo šāds arguments ir saistīts vienīgi ar pieteikuma par piekļuvi dokumentiem nolūku. Pārskatāmības mērķis automātiski nav atzīstams par prevalējošu pār tiesībām uz personas datu aizsardzību.

(skat. 69.–76., 90. un 91. punktu)