ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 27. janvārī ( )

Lieta C‑186/04

Pierre Housieaux

[Conseil d’État (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Brīva piekļuve vides informācijai – Lūgums sniegt informāciju – Pienākums norādīt pamatojumu noraidījuma gadījumā – Valsts iestādes klusēšana atbildei paredzētajā termiņā – Pieņēmums par klusējot izteiktu noraidījumu – Pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību un tiesības uz labu pārvaldībuIevads

1. Šī lieta ir saistīta ar pilsoņu tiesībām piekļūt vides informācijai un, konkrētāk, ar procedūru, ko šajā jomā piemēro valsts tiesās.

2. Beļģijā Région de Bruxelles-Capitale (vai Brussels Hoofdstedelijk Gewest, Briseles pilsētas reģions) lietas apstākļu rašanās laikā piemērotajos tiesību aktos bija paredzēts, ka vides informācijas pieprasījumi ir uzskatāmi par noraidītiem klusējot, ja ir pagājis to izskatīšanai noteiktais termiņš.

3. Conseil d’État (vai Raad van State, vai arī Staatsrat, Valsts Padome) iesniegtā lūguma Tiesai sniegt prejudiciālo nolēmumu galvenais jautājums ir par to, vai šāds pieņēmums ir likumīgs saskaņā ar Kopienu tiesībām.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

4. Kopienu tiesību kontekstā uz šo lietu attiecas Padomes 1990. gada 7. jūnija Direktīva 90/313/EEK par brīvu piekļuvi vides informācijai ( ).

5. Direktīvas 90/313 3. panta 1. punkts nosaka principu, saskaņā ar kuru, “saņemot pieprasījumu no jebkuras fiziskas vai juridiskas personas, [..] ir pienākums nodrošināt tai vides informāciju, neprasot pamatojumu”. 2. un 3. punktā uzskaitīti iespējamie atteikuma motīvi.

6. Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 4. punktu valsts iestāde ieinteresētajai personai atbild “iespējami drīz un ne vēlāk kā divos mēnešos [..]. Atteikums sniegt pieprasīto informāciju ir jāpamato”.

7. Saskaņā ar Direktīvas 90/313/EEK 4. pantu “persona, kas uzskata, ka valsts iestāde ir nepamatoti noraidījusi vai atstājusi bez ievērības tās pieprasījumu pēc informācijas vai ka sniegtā atbilde ir nepietiekama, var pārsūdzēt šo lēmumu tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību sistēmu”.

B – Valsts tiesības

8. Atbilstošās valsts tiesību normas minētas kādā Briseles pilsētas reģiona rīkojumā, proti, 1991. gada 29. augusta rīkojumā par piekļuvi Briseles pilsētas reģiona vides informācijai (turpmāk tekstā – “Reģionālais rīkojums”).

9. Saskaņā ar šo rīkojumu vides informācijas pieprasījumus mēneša laikā vispirms izskata un vajadzības gadījumā apmierina atbildīgā administratīvā iestāde. Tomēr tikai Briseles pilsētas reģiona Padomes pārstāvjiem (Délégués du Conseil de la Région de Bruxelles-Capitale) ir tiesības noraidīt šādus pieprasījumus. Savu lēmumu pieņemšanai tiem principā ir noteikts jauns viena mēneša termiņš. Ja lēmums netik pieņemts termiņā – kopā divu mēnešu laikā pēc pieprasījuma iesniegšanas – pieprasījums uzskatāms par noraidītu.

10. Precīzāk, šo tiesisko stāvokli rada šādi reģionālā rīkojuma noteikumi:

“8. pants

Attiecībā uz datiem, kas nav minēti 7. panta dokumentu sarakstā [ar kuriem var iepazīties uz vietas], un neskarot valsts iestādes tiesības sniegt informāciju par tiem nekavējoties un uz vietas, valsts iestādes, kurai adresēts pieprasījums, rīcībā ir viens mēnesis, lai pieprasījuma iesniedzējam sniegtu atbildi rakstveidā.

Ja norādītā termiņa beigās pieprasījums nav izskatīts, valsts iestādes klusēšana ir uzskatāma par lēmumu, ar ko piekļuve atteikta. Šajā gadījumā pieprasījuma iesniedzējs var saskaņā ar 12. panta 2. punkta izņēmumu vērsties tieši pie Padomes pārstāvjiem, kas tādā gadījumā lemj par šo pieprasījumu.

[..]

12. pants

1. punkts. Tikai Padomes pārstāvji ir tiesīgi atteikt piekļuvi datiem, kas ir valsts pārvaldes iestādes rīcībā [..]. Tie izmanto šīs tiesības koleģiāli un 9. pantā noteiktajās robežās.

2. punkts. [..] [K]atrai valsts pārvaldes iestādei, kas atsakās atklāt datus, attiecībā uz kuriem iesniegts pieprasījums par piekļuvi informācijai, par to vienlaikus jāpaziņo pieprasījuma iesniedzējam un Padomes pārstāvjiem. Padomes pārstāvjiem pieprasījumu iesniedz, pārsūtot pieprasījumu par piekļuvi informācijai, kam pievienots tā dokumenta viens eksemplārs vai kopija, kurā ietverti šie dati, un pamatojums, kas atbilstoši valsts pārvaldes iestādes viedoklim pamato piekļuves informācijai atteikumu. 8. panta 1. punktā noteiktais termiņš tiek pagarināts par vienu mēnesi, skaitot no dienas, kad pieprasījuma iesniedzējam paziņots par lietas nodošanu izskatīšanai Padomes pārstāvjiem.

13. pants

Visos lēmumos, ar ko pilnīgi vai daļēji atteikta piekļuve informācijai, skaidri, precīzi, pilnīgi un ticami jānorāda šī lēmuma pamatojums.

14. pants

Padomes pārstāvji nosūta pieprasījuma iesniedzējam viņa pieprasīto dokumentu vai paziņo tam par piekļuves atteikumu divu mēnešu laikā no pieprasījuma saņemšanas [dienas]. Beidzoties šim termiņam, klusēšana ir atzīstama par lēmumu, ar ko piekļuve atteikta. Padomes pārstāvju lēmums tāpat tiek nosūtīts valsts pārvaldes iestādei, kas nodevusi izskatīšanai pieprasījumu par piekļuvi.” ( )

II – Fakti un pamata prāva

11. Briseles pilsētas reģionā Beļģijā Ikseles (Ixelles, tāpat saukta – “Elsene”) pašvaldības robežās atrodošās bijušās militārās slimnīcas teritorijai 1991. gadā piemēroja jaunu pilsētu struktūrai raksturīgu pielietojumu (“reurbanizācija”), tajā pamatā tika plānota dzīvojamā apbūve un plaša zaļā zona.

12. Šī projekta īstenošana tika uzticēta publisko tiesību subjektam – Société de développement régional de Bruxelles [Briseles Reģionālās attīstības sabiedrībai] (turpmāk tekstā – “SDRB”) ( ). Pēc tam, 1992. gada jūlijā, SDRB privātā kārtā noslēdza līgumu (turpmāk tekstā – “līgums”) ar privātu uzņēmumu grupu, pagaidu apvienību Batipont Immobilier SA. – Immomills Louis de Waele Development. Ar šo vienošanos pagaidu apvienība saskaņā ar SDRB iepriekš noteiktu plānu uzņēmās būvēt vairākas ēkas.

13. Prasītājs pamata prāvā Pjērs Usjo [Pierre Housieaux] (turpmāk tekstā arī “prasītājs”) 1993. gada 21. martā nosūtīja vēstuli SDRB, ar ko lūdza piešķirt tiesības iepazīties ar šo līgumu un saņemt tā kopiju. Ar 1994. gada 5. aprīļa lēmumu SDRB noraidīja viņa pieprasījumu, pamatojot ar to, ka nepastāv procesuālās normas, kas reglamentē tās kompetenci.

14. 1994. gada 22. aprīlī prasītājs, vēršoties pie atbildētājiem pamata prāvā – Briseles pilsētas reģiona Padomes pārstāvjiem – apstrīdēja šo lēmumu un atkārtoti pieprasīja iespēju iepazīties ar minēto līgumu.

15. Pēc turpmākās vēstuļu apmaiņas atbildētāji 1995. gada 1. februāra apspriedē nolēma daļēji apmierināt Usjo pieprasījumu, atļaujot iepazīties ar diviem attiecīgā līguma pielikumiem, “tā kā tie ir saistīti ar vidi”. Ar 1995. gada 3. februāra vēstuli par šo lēmumu tika paziņots prasītājam, un divi pielikumi tika pievienoti šai vēstulei.

16. Prasītājs 1995. gada 31. martā pārsūdzēja šo lēmumu izsniedzējtiesā.

17. Atbildētāji pamata prāvā izvirzīja iebildumu par prasības nepieņemamību. Viņi paskaidroja, ka 1995. gada 1. februāra lēmums ir tikai apstiprinošs lēmums, kuru nevar apstrīdēt. Viņi šajā sakarā norādīja, ka, neņemot vērā attiecīgā līguma divu pielikumu nosūtīšanu, 1995. gada 1. februāra lēmums tikai apstiprina viņu iepriekšējo lēmumu, kas izteikts ar klusēšanu. Viņi uzskata, ka, ņemot vērā viņu klusēšanu, tiem noteiktā divu mēnešu termiņa laikā atbilstoši reģionālā rīkojuma 14. pantam prasītāja iesniegtais pieprasījums, termiņam beidzoties, bija jāuzskata par noraidītu klusējot. Minētais lēmums par noraidījumu kļuva par galīgo lēmumu, jo prasītājs samērīgā laikā to neapstrīdēja tiesā. No saskaņoto tiesību akta par Valsts padomi [Lois coordonnées sur le Conseil d’État belge] 14. panta 1. punkta faktiski izriet, ka līdzīgā gadījumā prasības celšanai noteikts 60 dienu termiņš.

18. Pamata prāvā SDRB, SA Bâtipont Immobilier un SA Immomills Louis de Waele Development iestājās lietā atbildētāju prasījumu atbalstam.

III – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

19. Ar 2004. gada 1. aprīļa spriedumu Valsts padome apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

1) Vai divu mēnešu termiņš, kas paredzēts Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā [..], ir uzskatāms par iekšēju, proti – indikatīvu termiņu iestādei, kurai iesniegts informācijas pieprasījums, vai arī tas uzskatāms par imperatīvu termiņu, kura ievērošana šai iestādei ir obligāta?

2) Ja šis divu mēnešu termiņš ir imperatīvs termiņš un ja šī termiņa beigās iestāde, kurai informācijas pieprasījums ir iesniegts, nav pieņēmusi lēmumu, kas ir iepriekš minētās Direktīvas 90/313 4. panta beigu daļā norādītais “lēmums”, pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā “saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību sistēmu”?

3) Vai Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts un 4. pants aizliedz “attiecīgajā valsts tiesību sistēmas jomā” interpretēt iestādes, kurai iesniegts informācijas pieprasījums, klusēšanu, kas ilgst Direktīvas 3. panta 4. punktā minētos divus mēnešus, kā klusējot izteiktu pieprasījuma noraidījumu, proti – kā lēmumu, kas nav pamatots, bet pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā, kā tas paredzēts 4. pantā?

4) Ja Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā minētais divu mēnešu termiņš ir iekšējs termiņš, vai Direktīvas 3. panta 4. punkts un 4. pants liedz “valsts tiesību sistēmā” paredzēt iespēju informācijas pieprasījuma iesniedzējam aicināt iestādi atbildēt uz tā informācijas pieprasījumu noteiktā termiņā, kuru neievērojot, ilgstoša iestādes klusēšana tiek uzskatīta par klusējot izteiktu atteikumu sniegt informāciju, proti – par lēmumu, pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā?

20. Tiesvedības ietvaros Tiesā prasītājs, atbildētāji, SDRB un Komisija sniedza apsvērumus rakstveidā un mutvārdos.

IV – Vērtējums

21. Valsts padomes četri jautājumi ir saistīti ar tiesību piekļūt vides informācijai visiem procesuālajiem aspektiem. Uzskatu, ka šie jautājumi jāaplūko mazliet jauktā kārtībā, proti, trešo jautājumu aplūkojot pirms otrā jautājuma.

A – Par pirmo jautājumu: Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā minētā termiņa saistošais raksturs

22. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā dalībvalstu iestādēm paredzētajam termiņam ir saistošs raksturs vai arī tas ir tikai iekšējs termiņš.

23. Pats minētās normas formulējums iestājas pret pieņēmumu par atsevišķu iekšēju termiņu un par labu saistošam procesuālam termiņam. Tajā paredzēts, ka attiecīgā valsts iestāde ieinteresētajai personai atbild “iespējami drīz un ne vēlāk kā divos mēnešos”. Līdz ar to divu mēnešu termiņš iezīmē pieteikuma pārbaudes galējās robežas laikā (“vēlākais”), kamēr tajā pašā laikā saistošā prasība – saskaņā ar labas pārvaldības principu ( )– sniegt atbildi “pēc iespējas ātrāk”, proti, ja iespējams, ātrāk nekā divos mēnešos. Tādējādi zināma elastība divu mēnešu robežās katrā gadījumā pastāv, un arī – tikai lai paātrinātu izskatīšanu, bet ne lai pārsniegtu šo termiņu.

24. Šis secinājums tāpat sakrīt ar normas jēgu un mērķi. Direktīvas 90/313 mērķis faktiski ir piešķirt privātpersonām individuālas tiesības piekļūt vides informācijai. Tomēr šīs tiesības tiktu devalvētas, ja iestāde lēmumu par attiecīgo pieprasījumu varētu pieņemt pēc saviem ieskatiem izvēlētā termiņā. Šajā gadījumā vides informācijas vērtība ir lielā mērā atkarīga no tā, ka privātpersona var to saņemt pēc iespējas ātrāk. Tādēļ tūlītēja piekļuve aktuālai vides informācijai atvieglo prasītājam tās izmantošanu, piemēram, ar tiesībām veikt apbūvi vai teritorijas labiekārtošanu saistītās procedūrās, kas prasītāju, iespējams, skar kā kaimiņu un kuru dēļ tas var vēlēties aizsargāt savas intereses.

25. Turklāt, uzlūkojot to tikai kā iekšēju termiņu, Direktīvas 90/313 4. pantā minētā privātpersonas tiesiskā aizsardzība būtu tikai šķietama. Minētajā pantā paredzēts dalībvalstu pienākums noteikt kārtību pārsūdzēšanai, ja persona uzskata, ka tās pieprasījums ir “nepamatoti noraidīts vai atstāts bez ievērības”. Tomēr, ja iestādei procedūras veikšanai nav noteikts saistošs, bet tikai indikatīvs termiņš, termiņa pārsniegšana neļauj skaidri un vienkārši secināt, ka vides informācijas pieprasījums ir “nepamatoti atstāts bez ievērības”. Bezdarbības gadījumā Direktīvas 4. pantā paredzētā tiesiskā aizsardzība tādējādi būtu apgrūtināta, ja ne padarīta par vispār neiespējamu.

26. Visbeidzot, ir jāuzskata, ka, divu mēnešu termiņu pieņemot tikai par iekšēju termiņu, dalībvalstīs varētu veidoties atšķirīga administratīvā prakse. Atkarībā no tā, vai attiecīgā iestāde vairāk vai mazāk stingri ievēro pieprasījuma izskatīšanai noteikto divu mēnešu termiņu, privātpersonai pieeja pieprasītajai vides informācijai būtu nodrošināta agrāk vai vēlāk. Tomēr šajā gadījumā tiesības iegūt informāciju būtu lielākas vai mazākas ne tikai atkarībā no dalībvalsts, kurā pieprasījums ir iesniegts, bet dažos gadījumos arī no iestādes, kurai pieprasījums ir adresēts. Šāda notikumu attīstība būtu pretrunā ar Direktīvas mērķi, proti, nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret Kopienas pilsoņiem un novērst konkurences nosacījumu dažādību ( ).

27. Iepriekš minēto iemeslu dēļ piekrītu visu lietas dalībnieku viedoklim, proti, ka Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā paredzētais termiņš ir saistošs dalībvalstu valsts iestādēm ( ).

B – Par trešo jautājumu: pieprasījuma noraidījums, kas klusējot izteikts, beidzoties noteiktajam termiņam

28. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas pēc būtības noskaidrot, vai Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts iestādes divu mēnešu klusēšana, beidzoties šim termiņam, ir uzskatāma par vides informācijas pieprasījuma noraidījumu klusējot, kur noraidījums šajā gadījumā nav pamatots.

29. Lai atbildētu uz šo jautājumu, kā atskaites punkts ir jāizmanto spriedums lietā Komisija/Francija ( ). Šajā lietā Tiesa ir atzinusi, ka Direktīvas 90/313 piemērošanas jomā valsts iestādes klusēšanu ir likumīgi uzskatīt par klusējot pieņemtu lēmumu par noraidījumu ( ). Tomēr tā vienlaicīgi arī uzsver, ka gadījumā, kad klusējot noraidīts ar vidi saistītas informācijas pieprasījums, šī noraidījuma pamatojums ir jānosūta divu mēnešu laikā no sākotnējā pieprasījuma iesniegšanas dienas, jo šī atbilde šajā gadījumā ir uzskatāma par “atbildi” minētās direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē ( ).

30. Sākotnēji šie spriedumā Komisija/Francija atrodamie apgalvojumi šķiet pretrunīgi: no vienas puses, klusējot pieņemts lēmums par noraidījumu ir uzskatāms par likumīgu. Tomēr, no otras puses, pastāv pienākums divu mēnešu laikā sniegt prasītājam skaidru atbildi, informējot viņu par iespējamā atteikuma pamatojumu. Tie šķietami viens ar otru nav saderīgi, jo, ja valsts iestādei ir pienākums pieprasījuma iesniedzējam skaidri norādīt sava lēmuma pamatojumu, tādējādi tiek izslēgta iespēja, ka, beidzoties norādītajam termiņam, lēmumi par noraidījumu ir pieņemti klusējot.

31. Šī šķietamā pretruna izzūd, ja to aplūkojam, ievērojot pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību ( ) un tiesības uz labu pārvaldību ( ). Kā zināms, dalībvalstīm tiktāl, ciktāl tās rīkojas jomā, kur piemēro Kopienu tiesības, ir jāievēro Kopienu līmenī atzītie vispārējie tiesību principi ( ) un it īpaši ( ) – Kopienu pamattiesības ( ).

32. Tiesības uz labu pārvaldību ietver pienākumu administrācijai pamatot savus lēmumus ( ). Šis pamatojums nav pārvaldes rīcības caurskatāmības izpausme tikai vispārīgā nozīmē, bet ar to privātpersonai dara zināmus visus apstākļus, dodot iespēju izlemt, vai tai ir lietderīgi vērsties tiesā ( ). Tādējādi pastāv cieša saikne starp pienākumu norādīt pamatojumu un pamattiesībām uz faktisku tiesisko aizsardzību.

33. Līdz ar to ne tiesības uz labu pārvaldību, ne pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību nebūtu ievērotas, ja valsts iestāde varētu vienkārši ļaut paiet Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā minētajam divu mēnešu termiņam un ja tas būtu jāuzskata par vides informācijas pieprasījuma likumīgu noraidījumu. Šī iemesla dēļ Tiesa nosprieda, ka pilsonim viņa pieprasījuma noraidījuma gadījumā jāsniedz pamatojums pēc iestādes pašas ierosmes, ja ne vienlaicīgi ar pašu lēmumu, tad jebkurā gadījumā divu mēnešu termiņā ( ).

34. Šādos apstākļos pretēji atbildētāju un SDRB domām piekrītu Usjo un Komisijas viedoklim, proti, ka valsts iestādes klusēšana divu mēnešu termiņa laikā nekādā gadījumā nevar būt saderīga ar Direktīvu kā pieprasījuma piekļūt vides informācijai izskatīšanas procedūra. Valsts iestādes klusēšana, ko saskaņā ar likumu interpretē kā šajā iestādē iesniegtā pieprasījuma noraidījumu, var drīzāk būt līdzeklis, kas šajā sakarā pilsonim ļauj prasīt efektīvu tiesisko aizsardzību pret iestādes (nelikumīgu) bezdarbību. Saskaņā ar šo interpretāciju šāds pieņēmums, ka klusēšana ir pielīdzināma noraidījumam (vai piekrišanai), galvenokārt ir līdzeklis valsts iestādes disciplinēšanai. Šim pieņēmumam vispirms ir jānostiprina ieinteresēto personu tiesības, un labākajā gadījumā tas var palīdzēt administratīvai iestādei ātrāk rīkoties.

35. Šāda veida pieņēmumi turklāt nav sveši Kopienu tiesībās. Šajā sakarā ir it īpaši jāuzsver, ka saskaņā ar Kopienas “regulu par pārskatāmību” lūgums iepazīties ar Eiropas Parlamenta, Padomes vai Komisijas dokumentiem ir uzskatāms par noraidītu, ja pati attiecīgā iestāde noteiktajā termiņā nesniedz atbildi uz pieteicēja atkārtotu pieteikumu ( ). Tāpat saskaņā ar Eiropas civildienesta tiesībām iecēlējinstitūcijas atbildes nesniegšana uz ierēdņa pieprasījumu vai sūdzību ir uzskatāma par klusējot izteiktu noraidījumu ( ). Attiecībā uz Kopienas konkurences tiesībām tajās ietverti pieņēmumi pat par pozitīviem lēmumiem – Komisijai paziņota koncentrācija ir uzskatāma par atļautu, ja noteiktos termiņos Komisija nepieņem regulā par koncentrāciju paredzētos lēmumus ( ); tas pats attiecas uz gadījumiem, ja Komisija noteiktajā termiņā neuzsāk tai paziņota valsts atbalsta pārbaudes procedūru ( ).

36. Tomēr šādi pieņēmumi vienmēr veidoti, lai nostiprinātu prasītāja tiesības. To mērķis nekādā gadījumā nav atbrīvot attiecīgo Kopienas iestādi no atbildības vai no likumā noteiktā pienākuma sniegt prasītājam katrā konkrētajā gadījumā skaidru un pamatotu atbildi.

37. Ja tā vietā, lai sniegtu pamatotu atbildi, iestādei atļautu vienkārši nogaidīt, kad beidzas tai adresētā pieteikuma pārbaudei paredzētais termiņš, no Kopienu tiesībām izrietošajam pienākumam norādīt pamatojumu nebūtu jēgas ( ). Pretēji atbildētāju viedoklim iestādes klusēšana tādējādi pati par sevi nesniedz ziņas par prasītās darbības iespējamās piekrišanas vai noraidījuma pamatojumu ( ). Saskaņā ar Direktīvas 90/313 3. panta 2. un 3. punktu vides informācijas pieprasījuma noraidījumu var pamatot ar dažādiem iemesliem. Tas pats attiecas uz iespējamo atteikumu iepazīties ar dokumentiem, ko reglamentē Regulas Nr. 1049/2001 4. pants. Pieņemot lēmumu par koncentrācijas vai valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu, parasti ir jāveic sarežģītu ekonomisku kopsakarību vērtējums. Personas (prasītājs un trešās personas ( )), uz kurām lēmums varētu attiekties, var tikai minēt iemeslus, kādi attiecīgajā gadījumā liedz valsts iestādei sniegt atbildi noteiktajā termiņā, ja noteiktajā termiņā tā vispār ir ieņēmusi jebkādu nostāju. Paļaušanās uz minējumiem tomēr nav saderīga ar pilsoņu tiesībām uz labu pārvaldību un viņu pamattiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību.

38. Līdz ar to kopumā ir jāizdara šādi secinājumi:

Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru vides informācijas pieprasījumu var noraidīt bez pamatojuma, valsts iestādei klusējot divu mēnešu termiņa laikā.

Tomēr 3. panta 4. punkts kopā ar šīs direktīvas 4. pantu neiestājas pret valsts regulējumu, kas, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību, minētās iestādes klusēšanu divu mēnešu termiņa laikā pielīdzina lēmumam, kuru var apstrīdēt saskaņā ar valsts tiesisko kārtību.

C – Par otro jautājumu: tiesību aizsardzības līdzekļi iestādes klusēšanas gadījumā

39. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā – kas ir “lēmums”, kuru var pārsūdzēt Direktīvas 90/313 4. panta izpratnē, ja valsts iestāde minētās direktīvas 3. panta 4. punktā minētajā divu mēnešu termiņā nav sniegusi atbildi uz pieprasījumu.

40. Sākotnēji šķiet, ka atbilde uz šo jautājumu jau ir sniegta ar trešo jautājumu saistītajos secinājumos. Tomēr, veicot sīkāku pārbaudi, it īpaši ņemot vērā mums zināmos lietas apstākļus pamata prāvā, otrā jautājuma ietvaros ir jānoskaidro – kā būtu jāaplūko gadījumi, kad tūlīt pēc klusējot izteikta noraidījuma, proti, pēc pieteikuma pārbaudei noteiktā divu mēnešu termiņa beigām, tūlīt seko valsts iestādes skaidri izteikts lēmums (par vismaz daļēju noraidījumu).

41. Direktīvas 90/313 4. pants ietver vienu mērķi – nodrošināt efektīvu tiesisko aizsardzību, kā to pieprasa arī Kopienu pamattiesības ( ). Šī tiesiskā aizsardzība ir jānodrošina ne tikai gadījumos, kad uz vides informācijas pieprasījumu sniegta skaidri izteikta (un vismaz daļēji negatīva) atbilde ( ), bet arī iestādes bezdarbības (klusēšanas) gadījumos ( ). Turpretī dalībvalstīm saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu ir uzlikts pienākums izvēlēties formas un metodes šī mērķa sasniegšanai.

42. Direktīvas 90/313 4. pantā minētā atsauce uz “lēmumu”, kuru prasītājs var “pārsūdzēt”, ir tikai ilustratīvs tiesību aizsardzības piemērs gadījumam, kad, izskatot informācijas pieprasījumu, pieņemts skaidri izteikts, bet (vismaz daļēji) negatīvs lēmums. Turpretī gadījumā, ja uz informācijas pieprasījumu atbilde netiek sniegta, t.sk., iestādes klusēšanas gadījumā, 4. pants nesniedz nekādu konkrētu tiesību aizsardzības līdzekļa piemēru, iespējams, tādēļ, ka iestāžu bezdarbības gadījumā tiesību aizsardzības procesuālā kārtība dalībvalstīs var ievērojami atšķirties. Par iespējamu jāuzskata ne tikai prasība sakarā ar bezdarbību ( ), bet cita starpā arī iepriekš minētais tiesiskais pieņēmums par noraidījumu klusējot, kas saistīts ar iespēju celt prasību pret šādu klusējot izteiktu noraidījumu ( ).

43. Līdz ar to saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu ( ) jebkurā gadījumā valsts tiesību aktos, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību, var likumīgi, kā tas jau tika apspriests saistībā ar trešo jautājumu ( ), paredzēt, ka valsts iestādes klusēšana divu mēnešu termiņa laikā ir uzskatāma par lēmumu, ko var apstrīdēt saskaņā ar valsts tiesību sistēmu.

44. Tomēr Kopienu tiesībās noteiktas arī dalībvalstu procesuālās autonomijas robežas. Tādēļ procesuālie nosacījumi, ceļot prasību, lai īstenotu Kopienu tiesības, nevar būt nelabvēlīgāki par atbilstošiem nosacījumiem iekšzemes prasībām (līdzvērtības princips) un tie nedrīkst Kopienas tiesiskajā kārtībā nodrošināto tiesību īstenošanu padarīt par faktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (efektivitātes princips) ( ).

45. Valsts procesuālie noteikumi, saskaņā ar kuriem tiesību aizsardzības līdzekļi pret iestādes klusēšanu ir pieejami tikai noteiktā termiņā, sākotnēji varētu šķist apšaubāmi, ņemot vērā efektivitātes principu. Problēma saasinātos, ja turklāt saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām prasība pret vēlāku skaidri izteiktu lēmumu par noraidījumu vairs nebūtu pieņemama, jo iepriekš ir izdarīts pieņēmums par klusējot izteiktu noraidījumu pēc valsts iestādes klusēšanas un termiņš šī klusējot izteiktā noraidījuma apstrīdēšanai jau ir beidzies.

46. Citā kontekstā (par nepamatoti samaksātu nodokļu atmaksu) Tiesa tiešām ir nospriedusi, ka samērīgu termiņu noteikšana tiesvedības uzsākšanai tiesiskās drošības interesēs var būt saderīga ar Kopienu tiesībām, it īpaši ar efektivitātes principu ( ). Tāpat ir iespējami gadījumi, kuros prasītājs zaudē savas tiesības pārsūdzēt iestādes novēlotu, skaidri izteiktu (un vismaz daļēji noraidošu) lēmumu, ja viņš noteiktajā termiņā jau iepriekš nav vērsies pret šīs iestādes klusēšanu. Šādu tiesību celt prasību zaudēšanas piemērs ir minēts Eiropas civildienesta tiesībās. Tādēļ Kopienu ierēdnim termiņš sūdzības iesniegšanai sākas jau ar klusējot izteiktu viņa iesniegtās sūdzības noraidījumu ( ), un iestādes, kurai ir tiesības iecelt amatā, vēlāk pieņemtos skaidri izteiktos lēmumus var apstrīdēt tikai tad, ja tie ir pieņemti sūdzības iesniegšanai sākotnēji paredzētajā termiņā ( ).

47. Tomēr Kopienu ierēdņa attiecības ar iecēlējinstitūciju nav salīdzināmas ar stāvokli, kādā atrodas pilsonis, kas valsts iestādē iesniedz vides informācijas pieprasījumu. Parasti, ieceļot amatā, ierēdņus informē par civildienesta tiesību būtiskākajiem jautājumiem un turklāt iepazīstina ar iestādes ikdienas darba kārtību. To pašu nevar attiecināt uz pilsoni, it īpaši tādu, kam nav juridisku zināšanu. Parasti persona, kas pieprasa vides informāciju, vispār nezina, vai un kad beidzas termiņš, kurā jāsniedz atbilde uz viņa pieprasījumu, un kad vajadzības gadījumā sākas sūdzības iesniegšanai noteiktais termiņš.

48. Ja šajā kontekstā pieļauj prasību celšanai tādu saistošu termiņu ieviešanu, kurā pilsonim sevi ir jāaizstāv pret iestādes bezdarbību, tad pieņēmums par noklusējumu kā noraidījumu – kuram, kā jau minēju, ir tieši jānodrošina savas tiesiskās aizsardzības efektivitāte – pilsonim kļūst par slazdu. Šajā gadījumā prasītājs tiesas sēdē to ir pareizi norādījis: prasītājs, kas, beidzoties atbildei paredzētajam divu mēnešu termiņam, vēl gaida attiecīgās iestādes atbildi un nekavējoties neuzsāk tiesvedību, tiek sodīts par savu pacietību.

49. Tādējādi pilsoņu tiesības uz brīvu piekļuvi vides informācijai tiek ievērojami apgrūtinātas. Bet tas nav saderīgi ar Direktīvas 90/313 jēgu un mērķi, kas šādu piekļuvi paredz tieši atļaut un atvieglot.

50. Tādējādi kopsavilkumā ir jāatzīst, ka:

Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts kopā ar 4. pantu neiestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību, iestādes klusēšanu divu mēnešu termiņa laikā pielīdzina lēmumam, kuru var apstrīdēt saskaņā ar valsts tiesisko kārtību.

Tomēr, neskatoties uz to, ir jādod iespēja apstrīdēt saskaņā ar valsts tiesisko kārtību arī tāds skaidri izteikts valsts iestādes lēmums, kurā tā pēc divu mēnešu termiņa vismaz daļēji liedz piekļuvi vides informācijai.

D – Par ceturto jautājumu: iestādes klusēšana iekšēja termiņa gadījumā

51. Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, proti – ka Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā paredzētais termiņš ir nevis tikai iekšējs, bet saistošs termiņš – uz ceturto jautājumu nav jāatbild.

V – Secinājumi

52. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, piedāvāju Tiesai uz Conseil d’État uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) Padomes 1990. gada 7. jūnija Direktīvas 90/313/EEK par brīvu piekļuvi vides informācijai 3. panta 4. punktā dalībvalstu iestādēm paredzētajam termiņam ir imperatīvs raksturs;

2) Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru vides informācijas pieprasījumu var noraidīt bez pamatojuma, valsts iestādei klusējot divu mēnešu termiņa laikā.

Tomēr 3. panta 4. punkts kopā ar šīs direktīvas 4. pantu neiestājas pret valsts regulējumu, kas, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību, iestādes klusēšanu divu mēnešu termiņa laikā pielīdzina lēmumam, kuru var apstrīdēt saskaņā ar valsts tiesisko kārtību.

Tomēr, neskatoties uz to, ir jādod iespēja apstrīdēt saskaņā ar valsts tiesisko kārtību arī tāds skaidri izteikts valsts iestādes lēmums, kurā tā pēc divu mēnešu termiņa vismaz daļēji liedz piekļuvi vides informācijai.