ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Saskaņā ar minētās direktīvas 16. panta noteikumiem: “1. Ja kādam konkrētam ražojumam nav 4. pantā definēto tehnisko specifikāciju, galamērķa dalībvalsts pēc pieprasījuma atsevišķos gadījumos uzskata ražojumu par atbilstošu valstī spēkā esošajiem tiesību aktiem, ja tas izturējis testus un inspekciju, ko veikusi apstiprināta iestāde ražotājā dalībvalstī atbilstoši galamērķa dalībvalstī spēkā esošajām metodēm vai metodēm, ko minētā dalībvalsts atzinusi par līdzvērtīgām. 2. Ražotāja dalībvalsts informē galamērķa dalībvalsti, saskaņā ar kuras noteikumiem veicami testi un inspekcija, par iestādi, kuru tā paredzējusi apstiprināt šim mērķim. Galamērķa dalībvalsts un ražotāja dalībvalsts sniedz viena otrai visu vajadzīgo informāciju. Pēc šīs informācijas apmaiņas ražotāja dalībvalsts apstiprina šādi izraudzīto iestādi. Ja dalībvalstij ir bažas, tā pamato savu nostāju un informē Komisiju. 3. Dalībvalstis nodrošina, ka izraudzītās iestādes cita citai sniedz visu vajadzīgo palīdzību. 4. Ja kāda dalībvalsts konstatē, ka apstiprināta iestāde neveic testus un inspekciju atbilstoši valsts tiesību aktiem, tā ziņo par to dalībvalstij, kurā iestāde ir apstiprināta. Minētā dalībvalsts pieņemamā termiņā informē ziņotāju dalībvalsti par šajā sakarā paveikto. Ja ziņotāja dalībvalsts neuzskata, ka paveiktais ir pietiekams, tā var aizliegt attiecīgo ražojumu laist tirgū un izmantot vai var attiecināt uz to īpašus nosacījumus. Par to tā informē pārējās dalībvalstis un Komisiju.”
Vispirms ir jāatgādina arī, ka, pirmkārt, vienotas likmes režīms lauksaimniekiem ir izņēmuma režīms, kas ir izņēmums no vispārējā PVN direktīvā noteiktā režīma un kam tādējādi jātiek piemērotam tikai, ciktāl nepieciešams, lai sasniegtu tā mērķi. Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ikviena atkāpe vai izņēmums no vispārēja noteikuma ir jāinterpretē sašaurināti (iepriekš minētie spriedumi lietā Harbs, 27. punkts, un lietā Stadt Sundern, 27. punkts). Turklāt lauksaimniecības atbrīvojums no PVN nav paredzēts PVN direktīvā. Tieši otrādi, kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 46.–48. punktā, lai gan no vienotas likmes lauksaimnieku pārdevumiem netiek iekasēts nekāds PVN, vienotas likmes režīms lauksaimniekiem nav konkrēti ticis pieņemts kā atbrīvojumu režīms, jo šāds režīms neļautu atbrīvot no PVN, kas samaksāts kā priekšnodoklis, un tātad nodrošināt kopējās PVN sistēmas neitralitāti. Tostarp no minētās direktīvas 296. panta 1. punkta izriet, ka lauksaimnieki būtībā ir pakļauti vai nu parastajam režīmam, vai arī īpašajam mazo uzņēmumu režīmam, vai arī vienotas likmes režīmam.
41

Komisija norāda, ka Kipras Republika pieļauj pārmērīgu un prettiesisku ūdens ieguvi, kuras dēļ it īpaši tiek iznīcināta attiecīgās sugas dzīvotne vai izzūd to raksturojošās iezīmes. Turklāt apbūve attiecīgajā teritorijā samazinot šīs dzīvotnes platību un līdz ar to tai esot ļoti nelabvēlīga ietekme uz attiecīgās teritorijas un sugas aizsardzību. Vēl motociklu sacensību rīkošana esot īpaši kaitīga Kipras parastajam zalktim sakarā ar radīto nepārtraukto traucējumu, un tā esot bīstama, jo tās dēļ dzīvnieki tiek ievainoti vai pat izraisīta to nāve.
43

Otrām kārtām, attiecībā uz jautājumu par privātpersonu iespēju tieši atsaukties uz TRIPS līguma un WPPT noteikumiem ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar to vien nepietiek, ka šie instrumenti ir Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa. Šiem noteikumiem no satura viedokļa būtu jābūt arī beznosacījuma un pietiekami precīziem, kā arī to raksturs un to uzbūve nedrīkst liegt šādu atsaukšanās iespēju (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Demirel, 14. punkts; 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-162/96 Racke, Recueil, I-3655. lpp., 31. punkts, kā arī 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I-403. lpp., 39. punkts).
8

Regulas Nr. 800/1999 20. pantā, kas ir iekļauts tās II sadaļas I nodaļas 3. iedaļā ar virsrakstu “Īpaši Kopienas finansiālo interešu aizsardzības pasākumi”, ir noteikts: “1. Ja: a) pastāv nopietnas šaubas par produkta patieso galamērķi vai b) ņemot vērā starpību, kas ir starp kompensācijas summu par eksportēto produktu un nepreferenciālā ievedmuitas nodokļa summu, kas piemērojama identiskam produktam eksporta deklarācijas pieņemšanas dienā, produkts var tikt reimportēts Kopienā, vai c) pastāv noteiktas aizdomas, ka produktu nemainītā stāvoklī vai pēc pārstrādes trešā valstī reimportēs Kopienā, neapliekot ar muitas nodokli vai par samazinātu ievedmuitas likmi; tad vienotās likmes kompensāciju vai daļu kompensācijas, kas minēta 18. panta 2. punktā, maksā tikai tad, ja produkts ir izvests no Kopienas muitas teritorijas saskaņā ar 7. pantu, un i) ja runa ir par nediferencētu kompensāciju, tad produkts ir importēts trešā valstī 12 mēnešu laikā pēc datuma, kad tika pieņemta eksporta deklarācija, vai arī tas šajā laikposmā ir būtiski pārstrādāts vai apstrādāts [Padomes 1992. gada 12. oktobra] Regulas (EEK) Nr. 2913/92 [par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”)] 24. panta nozīmē; ii) ja runa ir par diferencētu kompensāciju atkarībā no galamērķa, tad produkts nemainītā stāvoklī ir importēts kādā konkrētā trešā valstī 12 mēnešu laikā pēc datuma, kad tika pieņemta eksporta deklarācija. Importam uz trešām valstīm piemēro 15. un 16. pantu. Turklāt dalībvalstu kompetentās iestādes var prasīt papildu pierādījumus visām kompensācijām, kas tām pierāda, ka produkts ir faktiski laists tirgū importētāj[ā] trešā valstī vai arī ka tas ir būtiski pārstrādāts vai apstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē. [..] 4. Šā panta 1. punktu piemēro, pirms ir samaksāta kompensācija. Kompensāciju tomēr uzskata par nepamatotu un atlīdzina, pat ja kompensācija jau ir samaksāta, ja kompetentās iestādes atklāj: a) ka produkts tika iznīcināts vai sabojāts pirms laišanas tirgū trešā valstī vai pirms būtiskās pārstrādes vai apstrādes trešā valstī [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē, izņemot gadījumu, kad eksportētājs var pierādīt kompetentajām iestādēm, ka eksports notika tādos ekonomiskajos apstākļos, kādos produktu saprātīgi varēja tirgot trešā valstī, neierobežojot 21. panta 2. punkta otro daļu; b) ka produkts 12 mēnešus pēc eksporta no Kopienas atrodas nodokļu atlikšanas režīmā trešā valstī un nav trešā valstī ne būtiski pārstrādāts, ne apstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē, un ka eksports netika veikts kā parasts komercdarījums; c) ka eksportētais produkts ir reimportēts Kopienā un pirms tam nav būtiski pārstrādāts vai apstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē, ka parastā (nepreferenciālā) ievedmuita ir mazāka par piešķirto kompensāciju un ka eksports netika veikts kā parasts tirdzniecības darījums; d) ka produkti, kas uzskaitīti V pielikumā, ir reimportēti Kopienā: — pēc būtiskas pārstrādes vai apstrādes trešā valstī, nesasniedzot to pārstrādes līmeni, kas paredzēts [Muitas kodeksa] 24. pantā, un — tiem piemēro samazinātu vai nulles ievedmuitas nodokli salīdzinājumā ar nepreferenciālo likmi. [..]”
35

Šajā lietā Eiropas Komisija apgalvo, ka darba attiecību atkārtota atjaunošana un liela skaita secīgu darba līgumu noslēgšana uz noteiktu laiku, kā arī laikposma ilgums, kurā attiecīgais darbinieks jau ir bijis nodarbināts saskaņā ar šādiem līgumiem, norāda uz to, ka pastāv ļaunprātīga izmantošana Pamatnolīguma par darba līgumiem uz noteiktu laiku 5. klauzulas izpratnē. Pēc Komisijas domām, vairāku secīgu darba līgumu noslēgšana uz noteiktu laiku, it īpaši ievērojami ilgā laikposmā, šķiet norādām uz to, ka no attiecīgā darba ņēmēja pieprasītais pakalpojums nav vienkārši īslaicīga vajadzība.
7

Visbeidzot ar Direktīvas 85/303 1. panta 2. punktu Direktīvas 69/335 7. pants ir grozīts šādi: “[Direktīvas 69/335] 7. pantu aizstāj ar šādu: 7. pants 1. Dalībvalstis no kapitāla nodokļa atbrīvo darījumus, kas nav 9. pantā minētie darījumi un kam 1984. gada 1. jūlijā bija piešķirts atbrīvojums no nodokļa vai kuriem uzliktā nodokļa likme bija 0,50 % vai mazāka. Atbrīvošana no nodokļa ir atkarīga no nosacījumiem, ko tajā dienā piemēroja, piešķirot atbrīvojumu vai atkarībā no apstākļiem uzliekot nodokli ar 0,50 % vai mazāku likmi. Grieķijas Republika nosaka, kādiem darījumiem tā piešķir atbrīvojumu no kapitāla nodokļa. [..]”
Ņemot vērā centrālo lomu, kas LESD ir paredzēta Komisijai valsts atbalsta iespējamai atzīšanai par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, LESD 108. panta 2. punkta trešajai daļai ir izņēmuma un īpašs raksturs, lai gan Padomei ar šo normu piešķirtām pilnvarām acīmredzami ir izņēmuma raksturs. Tas nozīmē, ka šī norma noteikti ir jāinterpretē šauri.

Turklāt, runājot par LESD 108. panta 2. punkta trešās un ceturtās daļas normām, atbilstoši kurām, no vienas puses, ja dalībvalsts vēršas Padomē, uz trim mēnešiem tiek apturēta Komisijā notiekoša pārbaude, un, no otras puses, ja Padomes lēmums netiek pieņemts šajā termiņā, lemj Komisija, Tiesa nolēma, ka šīs normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja šis termiņš ir izbeidzies, Padomes kompetencē vairs nav pieņemt lēmumu par konkrēto atbalstu atbilstoši minētā panta trešajai daļai. Līdz ar to, ja attiecīgā dalībvalsts nav Padomei adresējusi nevienu lūgumu, pamatojoties uz LESD 108. panta 2. punkta trešo daļu, Padomei vairs nav tiesību īstenot ārkārtas pilnvaras, kas tai piešķirtas ar minētās normas trešo daļu nolūkā šādu atbalstu pasludināt par saderīgu ar iekšējo tirgu.

Šāda interpretācija nodrošina to, ka netiek pieņemti lēmumi ar pretrunīgu rezolutīvo daļu, un tādējādi veicina tiesisko noteiktību.

Padome vairs nevar apšaubīt Komisijas lēmuma, ar ko valsts atbalsts atzīts par nelikumīgu, efektivitāti, atbilstoši LESD 108. panta 2. punkta trešai daļai atzīstot par saderīgu ar iekšējo tirgu tādu atbalstu, kura mērķis ir kompensēt nelikumīgā valsts atbalsta saņēmējiem atmaksas maksājumus, kas tiem ir jāmaksā piemērojot minēto lēmumu.

(sal. ar 40.–43. un 46. punktu)
Tādējādi dalībvalstij nevar pārmest, ka tā šos kritērijus nav ietvērusi tiesību normās, ar ko ir transponēta Direktīva 91/440 par Kopienas dzelzceļa attīstību un Direktīva 2001/14. Šajos apstākļos minēto kritēriju netransponēšana pati par sevi nevar likt secināt, ka valsts dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs lēmumu pieņemšanas ziņā nav neatkarīgs no uzņēmuma, kurā tas ir integrēts un kurš kā holdinga sabiedrība uzrauga arī dzelzceļa uzņēmumus.

Runājot par sistēmām maksas iekasēšanai par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu, Direktīvas 2001/14 par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu 4. panta 1. punktā ir paredzēts kompetences sadalījums starp dalībvalstīm un infrastruktūras pārvaldītāju. Dalībvalstīm ir jānosaka maksas iekasēšanas sistēma, bet maksas noteikšana un tās iekasēšana ir infrastruktūras pārvaldītāja ziņā. Tomēr valsts var veikt pilnīgu infrastruktūras maksu piedziņu ar uzcenojumiem, ja tirgus situācija to pieļauj, ieskaitot infrastruktūras izmantošanu tajos tirgus segmentos, kuri spēj segt vismaz tās izmaksas, kas tieši radušās dzelzceļa pakalpojumu sniegšanas dēļ, kā arī peļņas normu. Šajā ziņā, lai būtu ievēroti Direktīvas 2001/14 mērķi, infrastruktūras lietošanas maksa ir minimums, kurš atbilst šīs direktīvas 7. panta 3. punktā paredzētajām izmaksām, kas tieši radušās dzelzceļa pakalpojumu sniegšanas dēļ, un maksimums, kas izriet no infrastruktūras pārvaldītājam radītajām kopējām izmaksām, kā tas ir paredzēts minētās direktīvas 8. panta 1. punktā. Tiešo izmaksu princips un kopējo izmaksu princips viens otru nevar aizstāt. Minētajā 8. panta 1. punktā paredzēto sistēmu var izmantot tikai tad, ja tirgus situācija to pieļauj, un, lai pārbaudītu, vai tas tā ir, ir jāveic tirgus izpēte.

Tādējādi no tā izriet, ka dalībvalsts nav neizpildījusi pienākumus, kas tai ir paredzēti Direktīvā 2001/14, tāpēc vien, ka tās tiesiskajā regulējumā nav skaidri norādīts, vai ir jāpiemēro tiešo izmaksu princips, vai kopējo izmaksu princips, bet tas ļauj pilnībā atgūt radušās izmaksas un sniedz infrastruktūras pārvaldītājam iespēju diferencēt pasažieru pārvadājumu pakalpojumus lielos attālumos, pasažieru pārvadājumu pakalpojumus nelielos attālumos vai arī kravas pārvadājumus pa dzelzceļu, kā arī dažādus tirgus segmentus šajos pārvadājumu pakalpojumos. Direktīvā 2001/14 nav noteikts dalībvalstīm pienākums paredzēt detalizētākus maksas iekasēšanas noteikumus.

(sal. ar 84., 85., 87. un 88. punktu)
Tā kā, ja pēc sūdzības par vairākiem dalībvalsts valdības veiktajiem pasākumiem, tostarp par tās publiskiem paziņojumiem, iesniegšanas Komisija uzsāk oficiālo izmeklēšanas procedūru vienīgi attiecībā uz dažiem no šiem pasākumiem, fakts, ka nebija formulēta nostāja attiecībā uz to paziņojumu kvalifikāciju par valsts atbalstu, kuri nebija minētās uzsāktās procedūras priekšmets, nevar pats par sevi tikt pielīdzināts lēmumam, ar kuru noraidīti sūdzības iesniedzēja prasījumi. Tādējādi, tā kā nav pieņemts neviens papildu lēmums, kas paplašinātu administratīvā procesa priekšmetu, attiecībā uz jautājumu, vai šie paziņojumi paši par sevi ir uzskatāmi par valsts atbalstu, Komisija – ar lēmumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru – neturpina izskatīt šos sūdzības elementus.

Vienīgi priekšrocības, ko tieši vai netieši piešķir no valsts līdzekļiem vai kas rada papildu izmaksas valstij, ir jāuzskata par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Līdz ar to, lai konstatētu valsts atbalsta esamību šīs tiesību normas izpratnē, Komisijai ir jākonstatē pietiekami tieša saikne starp saņēmējam piešķirto priekšrocību, no vienas puses, un valsts budžeta samazinājumu vai pat pietiekami konkrētu ekonomisku risku attiecībā uz izmaksām, kas jāsedz no šī budžeta, no otras puses. Turpretim, nav nepieciešams, lai šāda samazināšana vai pat šāds risks atbilstu vai būtu līdzvērtīgs minētajai priekšrocībai, ne lai atlīdzība par šādu priekšrocību būtu šāds samazinājums vai tāds risks, ne lai tai būtu tāds pats veids kā no tās izrietošajai valsts līdzekļu iesaistīšanai.

Turklāt vairākkārtēju iejaukšanos gadījumā, tā kā valsts iejaukšanās pasākumiem var būt dažādi veidi un tie ir jāizvērtē atbilstoši to sekām, nevar izslēgt, ka vairāki secīgi valsts iejaukšanās pasākumi minētā 107. panta 1. punkta piemērošanas mērķiem būtu jāuzskata par vienu iejaukšanās pasākumu. Tā tas it īpaši var būt gadījumā, ja starp secīgiem iejaukšanās pasākumiem, ievērojot tostarp to hronoloģiju, mērķi un uzņēmuma stāvokli šīs iejaukšanās laikā, ir tik cieša saikne, ka nav iespējams tos nodalīt.

(sal. ar 99., 100., 103., 104., 109. un 110. punktu)
Direktīvas 2001/14 par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu, kas grozīta ar Direktīvu 2004/49, 6. panta 1. punktā paredzētais pienākums, saskaņā ar kuru dalībvalstis izstrādā atbilstošus nosacījumus, lai nodrošinātu, ka normālos uzņēmējdarbības apstākļos un saprātīgā laikposmā infrastruktūras pārvaldītāja grāmatvedības rēķinos ienākumi no infrastruktūras izmantošanas maksas, citas saimnieciskās darbības un valsts iemaksām, no vienas puses, ir vismaz līdzsvarā ar infrastruktūras izdevumiem, no otras puses, ir interpretējams tādējādi, ka tas attiecas uz infrastruktūras pārvaldītāja ieņēmumu un zaudējumu uzskaites līdzsvaru. Tomēr ar infrastruktūras pārvaldītāja ieņēmumu un zaudējumu uzskaites līdzsvara neesamību vien nepietiek, lai secinātu, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir paredzēti minētajā tiesību normā. Lai izdarītu šādu secinājumu, saskaņā ar pašas šīs tiesību normas formulējumu būtu arī jāpierāda, ka kontu līdzsvara neesamība rodas “normālos uzņēmējdarbības apstākļos un saprātīgā laikposmā”.

(sal. ar 26., 34. un 35. punktu)
Dalībvalsts, kas ir paredzējusi, ka dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs, kas sniedz arī dzelzceļa transporta pakalpojumus, piedalās kustības grafika sagatavošanā un tādējādi sliežu ceļu piešķiršanas vai infrastruktūras jaudas iedalīšanas funkcijas izpildē, nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir paredzēti Direktīvas 91/440 par Kopienas dzelzceļa attīstību 6. panta 3. punktā un II pielikumā, kā arī Direktīvas 2001/14 par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu 14. panta 2. punktā.

Tādējādi dzelzceļa uzņēmumam nevar uzdot definēt vai novērtēt pieejamību, lai pieņemtu lēmumus saistībā ar sliežu ceļu piešķiršanu, ne arī uzticēt veikt visus sagatavošanas darbus, lai pieņemtu lēmumus saistībā ar būtiskajām funkcijām, piemēram, kustības grafika sagatavošanu.

No Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkta izriet, ka, ja infrastruktūras pārvaldītājs nav neatkarīgs no dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma, infrastruktūras jaudas iedalīšanas funkcija ir jāuztic iedalīšanas iestādei, kas juridiskā, organizatoriskā un lēmumu pieņemšanas ziņā ir neatkarīga no dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem.

Savukārt, tā kā dzelzceļa satiksmes pārvaldību nevar uzskatīt par būtisku funkciju, kas ir jāuztic neatkarīgai iestādei, no Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta izriet, ka satiksmes pārvaldību var uzticēt infrastruktūras pārvaldītājam, kas ir arī dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums.

(sal. ar 30., 35., 37., 38. un 43. punktu)
Ņemot vērā centrālo lomu, kas LESD ir paredzēta Komisijai valsts atbalsta iespējamai atzīšanai par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, LESD 108. panta 2. punkta trešajai daļai ir izņēmuma un īpašs raksturs, lai gan Padomei ar šo normu piešķirtām pilnvarām acīmredzami ir izņēmuma raksturs. Tas nozīmē, ka šī norma noteikti ir jāinterpretē šauri.

Turklāt, runājot par LESD 108. panta 2. punkta trešās un ceturtās daļas normām, atbilstoši kurām, no vienas puses, ja dalībvalsts vēršas Padomē, uz trim mēnešiem tiek apturēta Komisijā notiekoša pārbaude, un, no otras puses, ja Padomes lēmums netiek pieņemts šajā termiņā, lemj Komisija, Tiesa nolēma, ka šīs normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja šis termiņš ir izbeidzies, Padomes kompetencē vairs nav pieņemt lēmumu par konkrēto atbalstu atbilstoši minētā panta trešajai daļai. Līdz ar to, ja attiecīgā dalībvalsts nav Padomei adresējusi nevienu lūgumu, pamatojoties uz LESD 108. panta 2. punkta trešo daļu, Padomei vairs nav tiesību īstenot ārkārtas pilnvaras, kas tai piešķirtas ar minētās normas trešo daļu nolūkā šādu atbalstu pasludināt par saderīgu ar iekšējo tirgu.

Šāda interpretācija nodrošina to, ka netiek pieņemti lēmumi ar pretrunīgu rezolutīvo daļu, un tādējādi veicina tiesisko noteiktību.

Padome vairs nevar apšaubīt Komisijas lēmuma, ar ko valsts atbalsts atzīts par nelikumīgu, efektivitāti, atbilstoši LESD 108. panta 2. punkta trešai daļai atzīstot par saderīgu ar iekšējo tirgu tādu atbalstu, kura mērķis ir kompensēt nelikumīgā valsts atbalsta saņēmējiem atmaksas maksājumus, kas tiem ir jāmaksā piemērojot minēto lēmumu.

(sal. ar 43.–46. un 49. punktu)
Kopienas Augu šķirņu biroja uzdevumam ir raksturīga nosacījumu, kas attiecināmi uz pieteikuma par Kopienas aizsardzības piešķiršanu pārbaudi, zinātniskā un tehniskā sarežģītība, un līdz ar to ir jāatzīst, ka Birojam tā uzdevumu izpildē ir rīcības brīvība. Ievērojot šo plašo rīcības brīvību, Birojs, ja tas uzskata to par nepieciešamu, var ņemt vērā faktus un pierādījumus, kas ir izvirzīti vai iesniegti novēloti. Birojam kā Savienības struktūrai ir saistošs labas pārvaldības princips, saskaņā ar kuru tam ir rūpīgi un objektīvi jāizvērtē visi apstākļi, kuriem ir nozīme lietā, un jāapkopo visi tā rīcības brīvības izmantošanai nepieciešamie faktiskie un tiesiskie elementi; turklāt tam ir jānodrošina pienācīga tajā notiekošo procesu norise un efektivitāte. Saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 55. panta 4. punktu Birojs ar vispārīgiem noteikumiem vai ar individuāliem pieprasījumiem nosaka, kad, kur, kādā daudzumā un kvalitātē ir jāiesniedz tehniskajai pārbaudei paredzētais materiāls un salīdzināmie [references] paraugi. Tomēr, ņemot vērā Biroja rīcības brīvību, šī tiesību norma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tā liedz iesniegt atsevišķu pieprasījumu attiecībā uz pārbaudāmo augu materiālu un ar to saistītajiem dokumentārajiem pierādījumiem. Augu materiāla kvalitāte atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 55. panta 4. punkta formulējumam var būt individuāla pieprasījuma priekšmets. Proti, ņemot vērā labas pārvaldības principu un nepieciešamību nodrošināt procesa pienācīgu norisi un efektivitāti, ja Birojs uzskata, ka tā sākotnējā pieprasījumā bija pieļautas neprecizitātes, tam ir jālūdz pieteikuma par Kopienas augu šķirņu aizsardzības piešķiršanu iesniedzējam nosūtīt tam jaunajā individuālajā pieprasījumā precizētajām prasībām atbilstošu augu materiālu.

Tātad Birojam, nepārkāpjot savas rīcības brīvības robežas, ir tiesības precizēt nosacījumus, kuriem tas pakļauj pieteikuma par Kopienas augu šķirņu aizsardzības piešķiršanu izskatīšanu, ja termiņš, kurā šā pieteikuma par aizsardzību iesniedzējam ir jāatbild uz tam adresēto individuālo pieprasījumu, vēl nav beidzies. Tādējādi Birojs var šāda pieteikuma iesniedzējam adresēt jaunu pieprasījumu par augu materiāla nosūtīšanu.

(sal. ar 47., 48. un 50.–55. punktu)
Kaut arī Regulas Nr. 617/2010 par to, kā ziņot Komisijai par enerģētikas infrastruktūras investīciju projektiem Eiropas Kopienā, mērķis ir datu iegūšana, šis mērķis tajā ir ietverts tāpēc, lai Savienība varētu īstenot konkrētus mērķus, kas tai ir noteikti enerģētikas jomā. Turklāt no Regulas Nr. 617/2010 satura izriet, ka tā būtībā attiecas uz datu par investīciju projektiem energoapgādes infrastruktūrās ieguves sistēmas ieviešanu, lai ļautu Savienībai īstenot enerģētikas jomā noteiktos mērķus un it īpaši mērķus, kas attiecas uz iekšējā enerģētikas tirgus darbību, energoapgādes drošības nodrošināšanu Savienībā un jaunas un atjaunojamas enerģijas attīstību.

Ņemot vērā tās mērķi un saturu, šī regula nevar tikt balstīta uz LESD 337. pantu. Šis pants ir uzskatāms par juridisko pamatu tiesību aktiem, kas attiecas uz vispārīgu datu vākšanas darbību, ko veic Komisija, un tajā nav paredzēta prasība, ka šai datu vākšanai ir jābūt nepieciešamai, lai īstenotu kādas noteiktas Savienības politikas mērķus.

Līdz ar to Regula Nr. 617/2010 ir jābalsta uz LESD 194. pantu, kas, kā izriet no tā formulējuma un it īpaši 2. punkta, ir uzskatāms par to Savienības tiesību aktu juridisko pamatu, kas ir “vajadzīgi”, lai sasniegtu Savienības politikai enerģētikas jomā paredzētos mērķus. Minētās regulas mērķis un saturs ir cieši saistīti ar Savienības politikas enerģētikas jomā mērķiem, un minētā datu savākšana var tikt pamatota vienīgi ar mērķi īstenot noteiktus īpašus uzdevumus, kas Savienībai attiecībā uz enerģētikas politiku ir noteikti LESD 194. panta 1. punktā.

Visbeidzot, kaut arī Regula Nr. 617/2010 attiecas arī uz investīciju projektu saistībā ar noteiktām kodolenerģētikas infrastruktūrām paziņošanu Komisijai, tomēr minētā regula, ņemot vērā tās mērķi un saturu, attiecas nevis uz Savienības politikas īpašajā kodolenerģētikas jomā, kas ir definēta EAEK līgumā, īstenošanu, bet gan uz Savienības politikas vispārējā enerģētikas jomā īstenošanu. No minētā izriet, ka uz šo regulu neattiecas arī EAEKL 187. pants.

(sal. ar 52., 61., 64., 66., 69., 73., 82. un 85. punktu)