ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82.

Attiecībā it īpaši uz otro Francijas valdības izvirzīto iebildumu piebildīšu, ka, lai arī netiek apstrīdēts, ka Francijas Republikai ir tiesības īstenot savu nodokļu kompetenci attiecībā uz W. de Lobkowicz ienākumiem no nekustamā īpašuma, jo uz šiem ienākumiem turklāt neattiecas labvēlīgā situācija, kas izriet no Protokola 13. panta piemērošanas, tomēr tas nemaina apstākli, ka šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības. Taču, ciktāl neatkarīgi no to kvalifikācijas valsts tiesībās attiecīgie maksājumi un iemaksa pamatlietā ir noteikti tieši un konkrēti sociālā nodrošinājuma finansēšanai Francijā, tie ir jāuzskata par tādiem, kas ir Savienības iestāžu ekskluzīvajā kompetencē noteikt kopēju veselības apdrošināšanas shēmu tās ierēdņiem piemērošanas jomā, kas, kā jau to esmu norādījis, nepieļauj to, ka dalībvalsts uzliek minētajiem ierēdņiem pienākumu finansēt – kaut vai tikai daļēji – savu sociālā nodrošinājuma shēmu bez mazākās iespējas, ka šīs personas – atšķirībā no citiem iedzīvotājiem, kas ir piesaistīti sociālā nodrošinājuma shēmai šajā dalībvalstī, – no tā gūs jebkādu priekšrocību.
68.

Attiecībā uz Asociācijas līguma 12. ( 42 ) un 13. pantu ( 43 ) Tiesa jau ir lēmusi, ka nevienam no šiem noteikumiem nav tiešās iedarbības, jo tie nav skaidri un beznosacījumu ( 44 ). Manuprāt, nekas vairāk nav izsecināms no Asociācijas līguma 14. panta, kas ir formulēts gandrīz identiski 12. un 13. pantam. Turklāt, kā Tiesa lēmusi Demirkan lietā, Asociācijas līguma 14. pantā izmantotie vārdi “vadīties no” liecina par to, ka līgumslēdzējām pusēm ir nevis pienākums piemērot pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā pastāvošos Līguma noteikumus kā tādus vai to piemērošanai pieņemtos noteikumus, bet tām ir vienīgi jāuzskata tie par vadlīnijām pasākumiem, kas ir jānosaka, lai īstenotu šajā līgumā noteiktos mērķus ( 45 ).
57.

Onix apgalvo, ka šī tiesību norma ierobežo uzņemošās dalībvalsts pilnvaras iejaukties, attiecinot to tikai uz gadījumiem, kad pārkāptas ar sabiedrības interesēm saistītas tiesību normas attiecībā uz “operatīvo regulējumu”, kas šajā dalībvalstī piemērojams saistībā ar apdrošināšanas līgumu slēgšanu un izpildi, savukārt Itālijas valdība uzskata, ka šo pilnvaru pamatā var būt tikai apstāklis, kad viens no akcionāriem vairs neatbilst ar reputāciju saistītajam nosacījumam, ciktāl ir ticis konstatēts, ka apdrošināto vispārējās intereses piederības dalībvalstī nevar tikt pienācīgi aizstāvētas. Attiecībā tieši uz ārkārtas procedūru, kas paredzēta Direktīvas 92/49 40. panta 6. punktā, šī valdība piebilst, ka jēdziens “pārkāpumu novēršana” ir ļoti plašs un tajā iekļauti visi apstākļi, kuri var reāli apdraudēt apdrošināto personu intereses vai pārkāpt apdrošināšanas tirgus likumību un efektivitāti kopumā. Komisija no savas puses norāda, ka, lai uzsāktu ārkārtas procedūru, uzņemošās dalībvalsts iestādei nevis jāaprobežojas ar to, ka tā pierāda, ka viens no licences nosacījumiem nav vai vairs nav izpildīts, bet gan tai jāpierāda īpašās iejaukšanās nepieciešamība, lai nepieļautu pārkāpumu. Komisija tomēr pieļauj, ka šai iestādei jānosaka, vai apstākļos, kādi ir pamatlietā, pārkāpumi varēja tikt izdarīti valsts teritorijā un vai, lai tos nepieļautu, aizliegums slēgt jaunus līgumus bija absolūti nepieciešams, jo šajā nolūkā var ņemt vērā par uzņēmuma darbību atbildīgo personu konkrēto situāciju un to, ka viņi nav ievērojuši prasību par labu reputāciju.
30.

Turklāt gadījumā, ja Tiesa apstiprinātu Ārvalstnieku iestādes izmantoto interpretāciju un to, ka tiesības, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas, var rasties tikai tad, ja Turcijas izcelsmes darba ņēmējs, kuram uzņemošās dalībvalsts teritorijā pievienojies viņa ģimenes loceklis, no minētā ģimenes locekļa ierašanās brīža un visu laikposmu, kas nepieciešams minēto tiesību izveidei, ir likumīgi nodarbināts darba tirgū, iesniedzējtiesa arī vaicā Tiesai, vai ir iespējams lēmumu par minētajam loceklim piešķirtās uzturēšanās atļaujas pagarināšanu pielīdzināt sākotnējam lēmumam par atļauju saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos tādējādi, ka laikposmu, kurā Turcijas izcelsmes darba ņēmējam ir jābūt likumīgi nodarbinātam darba tirgū, varētu likumīgi skaitīt no lēmuma par pagarināšanu datuma, nevis tikai no ģimenes locekļa pirmās ieceļošanas uzņemošās dalībvalsts teritorijā datuma. Tāds ir lietas C‑508/15 ietvaros uzdotā otrā jautājuma un lietas C‑509/15 vienīgā jautājuma priekšmets. Tomēr, ņemot vērā atbildi, kuru es ierosināšu Tiesai sniegt uz pirmo jautājumu lietā C‑508/15, šo problemātiku es izskatīšu tikai pakārtoti.
3.

Šajos secinājumos es izskaidrošu, kādu iemeslu dēļ es uzskatu, ka Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar jēdzienu “daži kultūras pakalpojumi” dalībvalstīm ir atstāta iespēja pašām noteikt, kādiem sniegtajiem kultūras pakalpojumiem var piemērot atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”). Es precizēšu, ka iesniedzējtiesai, ņemot vērā attiecīgo sniegto pakalpojumu saturu, ir jānosaka, vai ar atbrīvojuma no PVN piemērošanas izslēgšanu attiecībā uz atbildētāju British Film Institute pamatlietā tiek ievērots nodokļu neitralitātes princips un, it īpaši, vai ar to tiek vai netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips salīdzinājumā ar citiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri sniedz tādus pašus pakalpojumus salīdzināmās situācijās un izmanto atbrīvojumu no PVN attiecībā uz šiem pakalpojumiem.
67.

Iemesli, kas pamato šos ierobežojumus, nav izsmeļoši, kā to pierāda direktīvas par elektronisko tirdzniecību 8. panta 1. punktā izmantotais apstākļa vārds “jo īpaši”. Nav šaubu, ka veselības aprūpes profesiju noteikumu ievērošana ietver sabiedrības, it īpaši pacienta, veselības aizsardzību, kas ir galvenais zobārstniecības ķirurgu uzdevums, kā tas izriet gan no šīs profesijas, gan no ārsta profesijas ētikas kodeksa ( 33 ). Tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie ir jāinterpretē kā tādi, kas acīmredzami veicina zobārsta profesiju pārvaldošā ētikas kodeksa noteikumu ievērošanu. Aizliedzot jebkāda veida reklāmu saistībā ar zobārstniecības pakalpojumiem, Beļģijas Karaliste cenšas panākt, lai netiktu apdraudēta pacientu uzticēšanās zobārstiem, aizskarot profesijas cieņu, un lai galu galā netiktu apdraudēta aprūpes kvalitāte, kaitējot pacientu veselībai. Tāpat tā ļauj izvairīties no tā, ka propagandas dēļ varētu tikt ietekmēts zobārstu godīgums un, lai tāda rīcība, kādu ir īstenojis L. Vanderborght, kurš savā tīmekļa vietnē izplatīja pacientu liecības, uzsverot viņa sniegto pakalpojumu atšķirību no citu zobārstniecības speciālistu piedāvātajiem pakalpojumiem, neapdraudētu pēdējo minēto reputāciju.
36.

Taču no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Valsts Padome apsver iespēju secināt, ka plāns vai programma attiecas uz ģeogrāfiski ierobežotāku jomu (par to A sadaļā) un/vai ka tam ir jāatspoguļo visaptveroša un konsekventa pieeja, nodrošinot konkrētu un koordinētu plānošanu (par to B sadaļā). Papildus daži lietas dalībnieki pieprasa nošķiršanu no vispārīgākiem noteikumiem (par to C sadaļā).
43.

Otrkārt, kā norādīts iepriekš 25. punktā, no Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punkta izriet, ka Komisijai ir pienākums uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru, ja tā pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir šaubas par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tiesa ir to konkretizējusi un nospriedusi, ka formāla izmeklēšanas procedūra ir nepieciešama vienmēr, kad Komisijai rodas nopietnas grūtības, nosakot, vai atbalsta pasākums ir saderīgs ar iekšējo tirgu ( 20 ). Ja tas tā ir, tad Komisijai ir jāsāk formāla izmeklēšanas procedūra un nav nekādas rīcības brīvības attiecībā uz to ( 21 ). Tiesa ir nospriedusi, ka tie paši principi jāpiemēro, kad Komisijai ir šaubas par pārbaudītā pasākuma faktisko klasifikāciju ( 22 ).
34.

Apvienotā Karaliste it īpaši apgalvo, ka Aberthaw no visām Apvienotās Karalistes ogļu spēkstacijām esot unikāla. Tā esot paredzēta, lai tajā dedzinātu ogles ar zemu GVS, ar mērķi pārstrādāt ogles, kas galvenokārt iegūstamas Dienvidvelsā – proti, antracītu, kam pārsvarā ir zems GVS starp 6 % un15 % –, bet oglēs, kas tiek izmantotas tradicionālajās ogļu spēkstacijās, parasti GVS ir no 20 % līdz 35 %. Tā kā ogles ar zemu GVS deg grūtāk, ir nepieciešams īpašas konstrukcijas katls, kā tas nav tradicionālo spēkstaciju gadījumā. Neapšaubāmi NOx emisijas, kas rodas no šiem īpašajiem katliem, vienmēr ir lielākas. Līdz ar to Aberthaw nevar atbilst stingrajai NOx emisiju robežvērtībai.
20.

Šaubīdamās par PVN direktīvas normu interpretāciju, iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1.a) Vai zirga piegāde, ko veic tā īpašnieks (kurš ir nodokļa maksātājs) sacīkšu organizatoram nolūkā, lai zirgs piedalītos zirgu skriešanas sacīkstēs, ir pakalpojumu sniegšana par atlīdzību [PVN direktīvas] 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē un tādējādi – ar PVN apliekams darījums? 1.b) Ja atbilde ir apstiprinoša, vai par atlīdzību uzskatāma naudas balva, kas iegūta sacīkstēs (ko tomēr iegūst ne katrs zirgs, kurš piedalās sacīkstēs), vai pakalpojuma iegāde, kas sastāv no iespējas zirgam piedalīties sacīkstēs, kuru sacīkšu organizators nodrošina zirga īpašniekam, vai kāda cita atlīdzība? 1.c) Ja atbilde ir noliedzoša, vai šis apstāklis pats par sevi ir pamats samazināt atskaitīto PVN priekšnodokli par piegādēm, kam uzliek nodokli un kas iegādātas un izmantotas, lai sagatavotu audzētāja/trenera paša zirgus sacīkstēm, vai zirga piedalīšanās skriešanās sacīkstēs jāuzskata par tās personas saimnieciskās darbības daļu, kura darbojas savu paša un citu īpašnieku sacīkšu zirgu audzēšanas un trenēšanas jomā, un vai šīs personas pašas zirgu audzēšanas un to piedalīšanās skriešanas sacensībās izdevumi jāiekļauj pieskaitāmajos izdevumos, kas saistīti ar minētās personas saimniecisko darbību? Ja atbilde uz šo jautājuma daļu ir apstiprinoša, vai naudas balva ir jāiekļauj ar nodokli apliekamajā summā un PVN summā, kas maksājama pēc pakalpojumu sniegšanas, vai arī šis ir ienākums, kas vispār neietekmē ar PVN apliekamo summu? 2.a) Ja PVN aprēķināšanas nolūkā vairākas pakalpojumu daļas ir jāuzskata par vienu darījumu, tad kādi ir kritēriji, lai noteiktu to savstarpējo attiecību, tas ir, lai noteiktu, vai tās ir piegādes ar savstarpēji vienlīdzīgu statusu vai piegādes attiecībās starp galveno un papildu pakalpojumu? Vai pastāv kāda hierarhija starp šiem kritērijiem attiecībā uz to klasifikāciju un nozīmīgumu? 2.b) Vai [PVN direktīvas] 98. pants kopā ar šīs direktīvas III pielikumu jāinterpretē tādējādi, ka tajā netiek atļauta pakalpojuma klasifikācija saskaņā ar samazināto likmi, ja tas sastāv no divdaļīgas piegādes, kas PVN vajadzībām ir jāuzskata par vienotu piegādi, un šīm piegādēm savstarpēji ir vienāds statuss, kā arī vienu no tām atsevišķi nevar klasificēt nevienā no kategorijām, kas minētas [PVN direktīvas] III pielikumā? 2.c) Ja atbilde uz 2.b) jautājumu ir apstiprinoša, vai pakalpojumu daļas par tiesībām izmantot sporta objektu un sacīkšu zirgu trenera pakalpojumu daļas apvienojums tādos apstākļos, kādi ir šajā tiesvedībā, nepieļauj šī pakalpojuma klasifikāciju kopumā saskaņā ar samazināto PVN likmi, kas minēta [PVN direktīvas] III pielikuma 14. punktā? 2.d) Ja samazinātās nodokļa likmes piemērošana nav izslēgta, pamatojoties uz atbildi uz 2.c) jautājumu, tad kā klasifikāciju saskaņā ar attiecīgo PVN likmi ietekmē fakts, ka nodokļa maksātājs papildus sporta objektu izmantošanas pakalpojumam un trenera pakalpojumam sniedz arī turēšanas stallī, barošanas un citus zirgu kopšanas pakalpojumus? Vai visas šīs piegādes daļas PVN vajadzībām jāuzskata par vienu veselu ar vienādu nodokļu režīmu?”
65.

Jānorāda, ka apcietināšanas orderis pēc definīcijas ietver ne tikai aizturēšanas, bet arī apcietināšanas orderi. To nevar pielīdzināt, piemēram, aizturēšanas pasākumam saistībā ar paturēšanu redzeslokā izmeklēšanas laikā. Šī ordera izpilde, ņemot vērā stingri noteiktos termiņus, kas it īpaši izriet no tā īstenošanas juridiskajiem un materiāltiesiskajiem nosacījumiem, izraisīs apcietinājumā pavadītu laikposmu, kas pamatlēmumā turklāt ir pielīdzināts soda izciešanas sākumam vai arī pagaidu aizturēšanas pasākumam pirms sprieduma pasludināšanas, jo šāds apcietinājuma periods būs jāatskaita no izciešamā soda vai – atkarībā no gadījuma – no soda, kas būs jāizcieš pēc sprieduma pasludināšanas ( 17 ).
20.

Līdz ar to šajā lietā pastāvošā situācija zināmā mērā ir pretēja situācijai spriedumā Brogsitter. Lietā Brogsitter runa bija par tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kas principā bija radies no eksistējoša līguma pārkāpuma. Turpretim šajā lietā prasījuma par zaudējumu atlīdzību pamatā ir nevis eksistējoši līgumi, bet drīzāk turpmāku līgumu neslēgšana pēc pēkšņas tirdzniecības attiecību izbeigšanas. Līdz ar to šeit nav runas par līguma pārkāpumu, bet gan par iepriekšējā darījumu partnera atteikšanos slēgt līgumu. Prasījuma par zaudējumu atlīdzību “pamatam” tātad nav sasaistes ar līgumiem.
20.

Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile redakcijā ar grozījumiem, kuri izriet no loi no 2012‑1560, du 31 décembre 2012, relative à la retenue pour vérification du droit au séjour et modifiant le délit d’aide au séjour irrégulier pour en exclure les actions humanitaires et désintéressées [2012. gada 31. decembra Likums Nr. 2012‑1560 par aizturēšanu, lai pārbaudītu uzturēšanās tiesības, un grozījumiem palīdzības saistībā ar nelikumīgu uzturēšanos pārkāpumā, izslēdzot no tā humānu un nesavtīgu rīcību] (2013. gada 1. janvāraJORF, 48. lpp.; turpmāk tekstā – “Ceseda”) L. 621‑2. pantā ir noteikts: “Ārvalstnieku, kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts valstspiederīgais, soda ar brīvības atņemšanu uz vienu gadu un naudas sodu EUR 3750 apmērā: 1) ja viņš ir iekļuvis kontinentālajā teritorijā, neizpildot [Šengenas Robežu kodeksa] 5. panta 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētās prasības un netiekot uzņemtam Francijas teritorijā atbilstoši šī paša [kodeksa] 5. panta 4. punkta a) un c) apakšpunktam; tāpat tas ir, ja uz šo ārvalstnieku attiecas paziņojums par neuzņemšanu, piemērojot izpildāmu lēmumu, ko pieņēmusi cita [KĪŠN] līgumslēdzēja valsts; 2) vai ja, ierodoties tieši no [KĪŠN] līgumslēdzējas valsts teritorijas, viņš ir iekļuvis kontinentālajā teritorijā, neizpildot tās 19. panta 1. vai 2. punkta, 20. panta 1. punkta un 21. panta 1. vai 2. punkta prasības, izņemot nosacījumus, kas minēti [Šengenas Robežu kodeksa] 5. panta 1. punkta e) un d) apakšpunktā, ja paziņojums par neuzņemšanu neizriet no citas [KĪŠN] līgumslēdzējas valsts pieņemta izpildāma lēmuma; [..] Šī panta piemērošanai kriminālvajāšanu var uzsākt tikai tad, kad fakti ir konstatēti Code de procédure pénale [Kriminālprocesa kodeksa] 53. pantā paredzētajos apstākļos.”
44.

Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam Vācijas valdība atsaucas uz iepriekšējo lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas sistēmu, proti, uz to, kas izrietēja no Regulas Nr. 1234/2007, kuras preambulas 16. apsvērumā “salīdzināmā cena” tika definēta kā cena, kas izriet no Padomes politikas lēmuma. Šajā kontekstā šī valdība norāda, ka Regulā Nr. 1234/2007 pilnvaras grozīt salīdzināmās cenas nepārprotami bija piešķirtas Padomei. Turklāt agrākā lauksaimniecības tirgu kopīgā organizācija, kā arī Vienotās TKO regulas (un it īpaši tās 7. panta) rašanās vēsture pierādot, ka sistēma attiecībā uz lauksaimniecības produktu cenu noteikšanas pasākumiem nav tikusi grozīta pēc būtības un ka salīdzināmās cenas – vai robežlielumi – paliek KLP “drošības tīkls”. Savukārt, vēl arvien pēc Vācijas valdības domām, 7. panta iekļaušana Vienotajā TKO regulā, kā arī “salīdzināmās cenas” jēdziena aizstāšana ar “salīdzināmu robežlielumu” jēdzienu ir īpašās politiskās vienošanās, kas tika panākta vienīgi, lai novērstu visu KLP reformas paketes vispārīgu noraidīšanu, sekas.
96.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai uz Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija) uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi: — nav jāpierāda, ka patvēruma meklētājs ir notiesāts par teroristu nodarījumu Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/475/TI par terorisma apkarošanu 1. panta 1. punkta izpratnē, lai viņš tiktu izslēgts no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem, pamatojoties uz to, ka viņš ir vainojams darbībās, kas ir pretrunā Apvienoto Nāciju mērķiem un principiem Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus par bēgļiem vai par personām, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu, 12. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē; — ja pieteikuma par bēgļa statusa piešķiršanu iesniedzējs dalībvalsts tiesā ir notiesāts par dalību teroristu grupā un šis spriedums ir galīgs, tad šis apstāklis ir būtisks un tam jābūt ievērojamai nozīmei individuālā novērtējumā par to, vai ir piemērojami Direktīvas 2004/83 12. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētie izslēgšanas pamati. Vērtējot faktus un apstākļus pieteikuma iesniedzēja gadījumā 12. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 3. punkta izpratnē, interpretējot tos kopsakarā, kompetentajām valsts iestādēm ir jāpārbauda arī tas, vai viņam ir jāuzņemas arī personiska atbildība, atsaucoties uz viņa motīviem un nodomiem saistībā ar tās teroristu grupas darbībām, kurā viņš ir dalībnieks. Šīs grupas darbībām ir jābūt starptautiskai dimensijai un tām jābūt tik nopietnām, ka tās ietekmē starptautisko mieru un drošību. Būtisks faktors ir konstatējums, ka pieteikuma iesniedzējs bija šādas grupas vadošs dalībnieks. Lai izvirzītu Direktīvas 2004/83 12. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 3. punktā minēto izslēgšanas pamatojumu, nav nepieciešams konstatēt, ka viņš pats ir kūdījis uz terora aktiem vai piedalījies tajos atbilstoši Pamatlēmuma 2002/475 1. panta noteikumiem; — lai konstatētu, ka pieteikuma par bēgļa statusa piešķiršanu iesniedzējs ir kūdījis izdarīt noziedzīgus nodarījumus vai darbības vai citādi piedalījies tajās Direktīvas 2004/83 12. panta 2. un 3. punkta izpratnē, nav obligāti, lai teroristu grupa, kurā viņš bijis dalībnieks, būtu veikusi Pamatlēmuma 2002/475 1. pantā minēto darbību vai lai pieteikuma iesniedzējs būtu atzīts par vainīgu darbībā, kas minēta šī lēmuma 2. pantā; — pieteikuma par bēgļa statusa piešķiršanu iesniedzēju var izslēgt no to personu loka, kuras var kvalificēt par bēgļiem, pat tad, ja ne viņš, ne arī teroristu grupa, kuras dalībnieks viņš ir, nav veikusi Pamatlēmuma 2002/475 1. pantā minētos īpaši nežēlīga rakstura vardarbīgus aktus.
73.

Visbeidzot, treškārt, patērētāja iespēja iestāties kolektīvā tiesvedībā nevar tikt pielīdzināta individuālas prasības celšanai. Vispirms, kā izriet no lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, individuāla dalība tiesvedībā, lai aizstāvētu kolektīvas intereses, kas uzsākta, par pamatu ņemot Civilprocesa kodeksa 11. panta 4. punktu, noteiktu attiecīgajam patērētājam pienākumu ierasties tiesā, kura izskata šo lietu, atsakoties no savas jurisdikcijas – savas dzīvesvietas komerctiesas. Turpinot, divu mēnešu termiņš no Civilprocesa kodeksa 15. panta 1. un 3. punktā paredzētās publicēšanas plašsaziņas līdzekļos var radīt zināmas praktiskas grūtības iestāties lietā tiem patērētājiem, kuriem nodarīts kaitējums ( 48 ). Visbeidzot, patērētāju ierobežo tas, kā patērētāju tiesību aizsardzības asociācija ir pievērsusies lietai, bez iespējas mainīt tās priekšmetu vai iesniegt citus prasījumus, vai aizkavēšanās, kas – kā šajā gadījumā – ir šķērslis viņa kā patērētāja aizstāvībai.
78.

Turklāt situācijā, kāda ir pamatlietā, darba devēja pienākums maksāt atlaišanas pabalstu izrietētu nevis tieši no Direktīvas 2000/78, bet no pašiem valsts tiesību aktiem, kuru jēga atbilstīgas interpretācijas rezultātā atbilstu to formulējumam. Citiem vārdiem, šajā gadījumā runa nav par situāciju, kurā atbilstīgas interpretācijas rezultātā privātpersonai tiktu noteikts direktīvā paredzēts pienākums bez atbalsta esošajos valsts tiesību aktos. Tieši valsts tiesību norma, tai atņemot Savienības tiesībām pretrunīgo nozīmi, ir tā, ar kuru darba devējam būtu noteikts pienākums maksāt atlaišanas pabalstu.
164.

Nepieciešamība nekavējoties aizsargāt uzņēmuma tiesības uz aizstāvību (tādā situācijā kā apelācijas sūdzības iesniedzējai) ir vēl jo vairāk svarīga tāpēc, ka Tiesa līdz šim nav ieņēmusi nostāju attiecībā uz to, vai uzņēmums, kurš atbild uz obligātu jautājumu, kas liek liecināt pret sevi, to darot, atsakās no savām tiesībām un tātad Komisija ir tiesīga izmantot šo atbildi kā pierādījumu ( 102 ). Pēc dažu komentētāju domām, šādos apstākļos attiecīgais uzņēmums pēc tam nevar apstrīdēt šīs informācijas izmantošanu, pamatojoties uz to, ka ar šo jautājumu tikušas pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību un ka tas kā tāds vispār nedrīkstēja tikt uzdots ( 103 ).
16.

Saskaņā ar TEN‑T regulas 6. pantu TEN‑T pakāpenisku izveidi konkrēti veic, it īpaši ar saskaņotu un pārredzamu metodisko pieeju īstenojot minētā tīkla divu līmeņu struktūru, ko veido visaptverošs tīkls un pamattīkls. Visaptverošais tīkls sastāv no visa esošā un plānotā TEN‑T infrastruktūras, kā arī no pasākumiem, kas veicina šādas infrastruktūras efektīvu un sociāli un ekoloģiski ilgtspējīgu izmantošanu. Pamattīklā ietilpst tās visaptverošā tīkla daļas, kuras ir stratēģiski vissvarīgākās TEN‑T izveides mērķu sasniegšanai. To nosaka un veido saskaņā ar šīs regulas attiecīgi II un III nodaļā izklāstītajiem noteikumiem.
18.

Vācijas valdība uzskata, ka ne jau katra nepareiza vai nepatiesa informācija, kas ir iekļauta pieteikuma veidlapā, paver iespēju to apstrīdēt saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 20. panta 2. punktu. Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšana esot pamatota tikai tad, ja, izvērtējot abu pušu intereses, vienai no tām tā izpilde būtu nepanesama (“unerträglich”). Vācijas valdība arī atsaucas uz rīkojumu lietā Novontech-Zala ( 5 ), kas attiecas uz Regulas Nr. 1896/2006 20. pantu un kurā Tiesa saistībā ar iebildumu sniegšanas trīsdesmit dienu termiņu nolēma, ka, “ja [..] minētā termiņa pārsniegšana ir notikusi atbildētāja pārstāvja pienācīgas rūpības neesamības dēļ, šādai situācijai, tā kā no tās būtu bijis viegli izvairīties, nav raksturīgi ārkārtas vai izņēmuma apstākļi [20. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. punkta] izpratnē”. Vācijas valdība uzskata, ka šis pamatojums ir jāpiemēro arī tādēļ, lai neuzskatītu par “ārkārtas apstākli” kaut ko tādu, no kā tam, kas uz to atsaucas, būtu bijis viegli izvairīties. Turklāt pieļaut Eiropas maksājuma rīkojuma, pret kuru noteiktajā termiņā varēja tikt iesniegti iebildumi (iebildumi, kurus turklāt nav jāpamato saskaņā ar šīs regulas 16. panta 3. punktu), pārskatīšanu būtu pretrunā Regulas Nr. 1896/2006 mērķiem (konkrētāk, [procesa] ātrumam un izdevumu samazināšanai).
36.

Regulas Nr. 1348/2000 16. pantā ir pārņemts 1997. konvencijas 16. panta formulējums. Tomēr šajā regulā tika ieviests jauninājums, paredzot izveidot to dokumentu glosāriju, kurus var izsniegt saskaņā ar šo regulu. Glosārijā, kas bija ietverts Komisijas 2001. gada 25. septembra Lēmuma 2001/781/EK, ar ko apstiprina saņēmēju iestāžu rokasgrāmatu un to dokumentu glosāriju, kurus var izsniegt saskaņā ar Padomes Regulu Nr. 1348/2000 ( 27 ), kas ir grozīts ar Komisijas 2008. gada 8. aprīļa Lēmumu 2008/541/EK ( 28 ), II pielikumā, tika iekļauta dalībvalstu paziņotā informācija atbilstoši Regulas Nr. 1348/2000 17. panta b) apakšpunktam. Veicot šī pielikuma interpretāciju, atklājās, ka dalībvalstis šai informācijai bija piešķīrušas atšķirīgu formu un saturu. Dažas no tām tikai vispārīgi norādīja, ka ārpustiesas dokumenti var tikt izsniegti ( 29 ). Citas dalībvalstis, gluži pretēji, ārpustiesas dokumentu jēdzienu skaidri attiecināja tikai uz valsts iestāžu vai amatpersonu sagatavotajiem dokumentiem ( 30 ). Savukārt citas [dalībvalstis] paredzēja plašu definīciju, kurā varēja ietvert privāttiesiskus dokumentus ( 31 ). Visbeidzot, dažas dalībvalstis sastādīja detalizētu to dokumentu sarakstu, kurus, pēc to domām, varēja izsniegt, nenošķirot tiesas dokumentus no ārpustiesas dokumentiem ( 32 ).