ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 20. janvārī ( 1 )

Lieta C‑617/20

T. N.,

N. N.

pret

E. G.

(Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzas Augstākā tiesa Brēmenē, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Mantojuma, legāta vai neatņemamās daļas pieņemšana vai atraidīšana – Paziņojums par mantojuma atraidīšanu, kas sniegts paziņojumu izdarījušās personas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesā – Spēkā esamība

I. Ievads

1. Pieņemot Regulu Nr. 650/2012 ( 2 ), Savienības likumdevēja mērķis bija novērst šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi. Lai īstenotu šo mērķi, tas tostarp ir paredzējis, ka principā mantinieki un legātāri var sniegt paziņojumus par mantojuma, legāta vai neatņemamās daļas pieņemšanu vai atraidīšanu vai attiecībā uz savas atbildības ierobežošanu par mantojuma parādiem ( 3 ) tādā veidā, kurš ir paredzēts viņu pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos. Savienības likumdevējs tomēr nav paredzējis nekādus pasākumus šādu paziņojumu pārsūtīšanai citas dalībvalsts tiesām, kurām ir vispārējā jurisdikcija izskatīt konkrēto mantojuma lietu. Turklāt vienā no šīs regulas apsvērumiem tas ir norādījis, ka paziņojumu izdarījušām personām šīs tiesas ir jāinformē pašām.

2. Šajā kontekstā rodas šaubas paziņojumu par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamību, ja tie ir iesniegti paziņojumu izdarījušās personas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesā un ja noteiktā termiņā, atbilstošā formā vai konkrētā valodā tie nav pārsūtīti tiesām, kurām ir vispārējā jurisdikcija izskatīt konkrēto mantojuma lietu. Tiesas nolēmumam šajā lietā ir jāpalīdz tās novērst.

3. Manuprāt, pamatproblēma, kuras atrisinājums ļautu novērst iepriekš minētās šaubas, ir to elementu noskaidrošana, kuri veido paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu formu. Citiem vārdiem, Regulas Nr. 650/2012 kontekstā ir jānošķir mantojumam piemērojamo tiesību aktu un formai piemērojamo tiesību aktu darbības joma. Kā es izskaidrošu savos secinājumos, šā jautājuma atrisinājums ļauj novērst interpretācijas problēmas, kas ir radušās iesniedzējtiesai.

II. Tiesiskais regulējums

A. Savienības tiesības

4. Regulas Nr. 650/2012 preambulas 7., 32. un 33. apsvērumā ir skaidrots: “(7) Būtu jāveicina iekšējā tirgus pienācīga darbība, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi. Eiropas tiesiskuma telpā pilsoņiem ir jāvar laikus organizēt savu mantojumu. Efektīvā veidā ir jānodrošina mantinieku un legātāru, citu mirušajam tuvu personu, kā arī mantojuma kreditoru tiesības. [..] (32) Lai vienkāršotu to mantinieku un legātāru situāciju, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā izskata vai izskatīs mantošanas lietu, ar šo regulu jebkurai personai, kurai saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem ir tiesības sniegt paziņojumus par mantojuma, legāta vai neatņemamās daļas pieņemšanu vai atraidīšanu vai attiecībā uz savas atbildības ierobežošanu par mantojuma parādiem, būtu jāļauj sniegt šādu paziņojumu tādā veidā, kā tas ir paredzēts viņu pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos, minētās dalībvalsts tiesās. Tam nevajadzētu liegt izdarīt šādus paziņojumus citās minētās dalībvalsts iestādēs, kuras ir kompetentas pieņemt šādus paziņojumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Personām, kas izvēlējušās izmantot iespēju sniegt paziņojumu savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, par šādu paziņojumu būtu pašām jāinformē tiesa vai iestāde, kas nodarbojas vai nodarbosies ar mantošanas lietu, ievērojot visus termiņus, kādi noteikti mantošanai piemērojamos tiesību aktos. (33) Personai, kura vēlas ierobežot savu atbildību par mantojuma parādiem, nevajadzētu būt iespējai to izdarīt ar vienkāršu paziņojumu savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesās vai citās kompetentās iestādēs, ja mantošanai piemērojamos tiesību aktos prasīts, lai persona kompetentā tiesā sāktu īpašu tiesvedību, piemēram, inventāra procedūru. Tāpēc paziņojumam, kuru persona šādā situācijā sniegusi savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī un minētās dalībvalsts tiesību aktos noteiktā veidā, nevarētu būt oficiāls spēks šīs regulas nozīmē. Arī dokumenti, uz kuru pamata uzsākta tiesvedība, nebūtu jāuzskata par paziņojumiem šīs regulas nozīmē.”

5. Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu “Mantojuma, legāta vai neatņemamās daļas pieņemšana vai atraidīšana”: “Papildus tiesai, kurai ir jurisdikcija lemt par mantošanu saskaņā ar šo regulu, tās dalībvalsts tiesām, kurā ir pastāvīgā dzīvesvieta jebkurai personai, kas saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem var tiesā izdarīt paziņojumu par mantojuma, legāta vai neatņemamās daļas pieņemšanu vai atraidīšanu vai izdarīt tādu paziņojumu, kas paredzēts, lai ierobežotu attiecīgās personas atbildību par mantojuma saistībām, ir jurisdikcija saņemt šādus paziņojumus, ja saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem šādus paziņojumus var izdarīt tiesā.”

6. Regulas Nr. 650/2012 23. pants “Piemērojamo tiesību aktu darbības joma” nosaka tostarp: “1. Tiesību akti, kas noteikti saskaņā ar 21. vai 22. pantu, reglamentē mantošanu kopumā. 2. Minētie tiesību akti jo īpaši reglamentē: [..] e) tādas mantas, tiesību un saistību, kas veido daļu no mantojuma, nodošanu mantiniekiem un – atkarībā no gadījuma – legātāriem, tostarp nosacījumus un sekas, ko rada mantojuma vai legāta pieņemšana vai atraidīšana [..].”

7. Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 28. pantu “Paziņojuma par pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamība pēc formas”: “Paziņojums par mantojuma, legāta vai neatņemamās daļas pieņemšanu vai atraidīšanu vai paziņojums, ar ko paredz ierobežot paziņojumu izdarījušās personas atbildību, ir spēkā pēc formas, ja tas atbilst prasībām, ko nosaka: a) tiesību akti, kas piemērojami mantošanai saskaņā ar 21. vai 22. pantu; vai b) tās valsts tiesību akti, kurā ir paziņojuma izdarījušās personas pastāvīgā dzīvesvieta.”

B. Vācijas tiesības

8. Saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss, BGB) tiesību normām: “1942. pants Mantojuma pieņemšana un atraidīšana. (1) Mantojumu manto tiesīgais mantinieks, neskarot tiesības to atraidīt (aicinājums mantot) [..]. 1943. pants Mantojuma pieņemšana un atraidīšana. Mantinieks nevar atraidīt mantojumu, ja viņš to ir pieņēmis vai ja ir beidzies tā atraidīšanas termiņš; pēc termiņa beigām mantojumu uzskata par pieņemtu. 1944. pants Mantojuma atraidīšanas termiņš. (1) Mantojumu var atraidīt tikai sešu nedēļu laikā. (2) Termiņš sākas brīdī, kad mantinieks ir uzzinājis par aicinājumu mantot un tā pamatu. (3) Termiņš ir seši mēneši, ja mantinieka pēdējā dzīvesvieta ir bijusi tikai ārvalstīs vai ja mantinieks termiņa sākumā ir uzturējies ārvalstīs. 1945. pants Mantojuma atraidīšanas forma. (1) Mantojumu atraida, sniedzot tiesai, kas izskata mantojuma lietu, paziņojumu; paziņojums ir jāiesniedz mutiski tiesas sēdē vai oficiāli apliecinātā formā.”

9. Gerichtsverfassungsgesetz (likums par tiesu iekārtu), 1975. gada 9. maija redakcijā ( 4 ), 184. pants nosaka: “Tiesvedības valoda ir vācu.[..].”

III. Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

10. 2018. gada 21. maijā Brēmenē (Vācija) nomira mantojuma atstājējs W. N. Pieteicēja pamatlietā E. G. (turpmāk tekstā – “pieteicēja E. G.”) ir mantojuma atstājēja atraitne, bet pamatlietas dalībnieki T. N. un N. N. (turpmāk tekstā – “dalībnieki T. N. un N. N.” vai “dalībnieki”) ir mantojuma atstājēja pirms viņa mirušā brāļa bērni.

11. 2019. gada 21. janvārī pieteicēja E. G. ar notariāli apstiprinātu dokumentu lūdza izdot mantošanas apliecību (Erbschein), saskaņā ar kuru viņa saņemtu 3/4 no mantojuma un dalībnieki T. N. un N. N. – katrs pa 1/8 no mantojuma.

12. Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa, Vācija), kas izskata mantojuma lietu, ar 2019. gada 19. jūnija vēstuli informēja dalībniekus T. N. un N. N. par saņemto iesniegumu izdot mantošanas apliecību un lūdza iesniegt noteiktus dokumentus.

13. 2019. gada 13. septembrī dalībnieki T. N. un N. N. rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande) iesniedza paziņojumu par mantojuma atstājēja atstātā mantojuma atraidīšanu, kas 2019. gada 30. septembrī tika reģistrēts tur esošajā mantojumu reģistrā.

14. Pēc tam, kad pieteicēja E. G. bija iesniegusi dokumentus, Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) ar 2019. gada 22. novembra vēstuli izsniedza dalībniekiem T. N. un N. N. iesniegumu un lūdza paust savu nostāju.

15. Ar 2019. gada 13. decembra vēstuli, kas bija sagatavota holandiešu valodā, dalībnieki T. N. un N. N. iesniedza Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) to dokumentu kopijas, kurus rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa) bija sagatavojusi saistībā ar viņu sniegtajiem paziņojumiem par mantojuma atraidīšanu.

16. Ar 2020. gada 3. janvāra vēstuli Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) informēja dalībniekus T. N. un N. N., ka to vēstules un dokumenti nevar tikt ņemti vērā, jo tie nav tulkoti vācu valodā.

17. 2020. gada 15. janvāra atbildē, kas bija sagatavota vācu valodā, dalībnieks N. N. informēja Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa), ka mantojums ir atraidīts, ka paziņojums holandiešu valodā ir oficiāli reģistrēts saskaņā ar Savienības tiesībām un ka tādēļ nav nepieciešams tulkojums. Savukārt Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) informēja par dokumentu trūkstošo tulkojumu un mantojuma atraidīšanas termiņiem.

18. Ar 2020. gada 27. februāra nolēmumu Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) saskaņā ar 2008. gada 17. decembraGesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Likuma par tiesvedību ģimenes lietās un bezstrīdus tiesvedības lietās) ( 5 ) 352.e panta 1. punktu konstatēja vajadzīgos faktus mantojuma apliecības izdošanai. Tā nolēma, ka dalībnieki T. N. un N. N. arī ir mantojuma atstājēja mantinieki.

19. Šo nolēmumu dalībnieki apstrīdēja 2020. gada 19. martā un lūdza pagarināt termiņu papildu pierādījumu sniegšanai. 2020. gada 30. jūlijā dalībnieki iesniedza rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa) izdoto dokumentu krāsainas kopijas, kā arī to tulkojumus vācu valodā. Pēc tam, 2020. gada 17. augustā, tie iesniedza dokumentu oriģinālus.

20. Ar 2020. gada 2. septembra nolēmumu Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) nodeva tiesvedību Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzas Augstākā tiesa Brēmenē, Vācija), proti, iesniedzējtiesai. Pamatojumā Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) norādīja, ka dalībnieki T. N. un N. N. ir kļuvuši par mantojuma atstājēja (līdz)mantiniekiem, jo viņi nav laikus atraidījuši mantojumu. Lai mantojuma atraidīšana būtu spēkā, nav pietiekama nedz vienīgi norāde par Nīderlandes tiesā notikušo atraidīšanu, nedz kopiju nosūtīšana, bet gan tikai oriģinālo dokumentu saņemšana tiesā, kas izskata mantojuma lietu. Tie esot iesniegti tikai pēc sešu mēnešu mantojuma atraidīšanas termiņa beigām.

21. Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv strīds attiecībā uz paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamību, ja tas ir iesniegts nevis tās tiesas dalībvalstī, kas izskata mantojuma lietu, bet gan citas dalībvalsts tiesā. Saskaņā ar vienu viedokli paziņojuma par mantojuma atraidīšanu iesniegšana paziņojuma izdarījušās personas pastāvīgās dzīvesvietas tiesā nozīmē, ka paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir spēkā esošs attiecībā uz tiesu, kas izskata mantojuma lietu, proti, pastāv tā saucamā aizstāšana. Atbilstoši pretējam viedoklim paziņojuma spēkā esamībai tas atbilstošā formā ir jāpārsūta tiesai, kura izskata mantojuma lietu, vai tā vismaz ir jāinformē. Šo otro viedokli var pamatot ar Regulas Nr. 650/2012 32. apsvērumu, no kura varētu secināt, ka regulas autors ir uzskatījis, ka paziņojums par mantojuma atraidīšanu, kas iesniegts paziņojuma izdarījušās personas dzīvesvietas tiesā, rada juridiskas sekas tikai pēc tam, kad par to ir darīts zināms tiesai, kas izskata mantojuma lietu. Par to it īpaši varētu liecināt tas, ka Regulas Nr. 650/2012 13. pantā, atšķirībā, piemēram, no Vācijas tiesību normām, nav paredzēts paziņojuma izdarījušās personas dzīvesvietas tiesas pienākums informēt tiesu, kas izskata mantojuma lietu, par paziņojuma par mantojuma atraidīšanu saņemšanu.

22. Iesniedzējtiesa norāda – ja piekristu doktrīnā dominējošajam viedoklim, kas paredz paziņojuma par mantojuma atraidīšanu aizstāšanu, paziņojums par mantojuma atraidīšanu būtu spēkā esošs jau ar tā iesniegšanas brīdi rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa), proti, 2019. gada 13. septembrī. BGB 1944. panta 3. punktā noteiktais termiņš būtu ievērots un dalībnieki nekļūtu par mantiniekiem. Turpretim, ja, balstoties uz Regulas Nr. 650/2012 32. apsvērumu, pieņemtu, ka nav notikusi pilnīga aizstāšana, mantojuma atraidīšanas spēkā esamība varētu būt arī atkarīga no tā, ka tiesa, kas izskata mantojuma lietu, ir tikusi par to informēta. Tomēr šādā gadījumā rodas jautājums, kādi formāli nosacījumi ir jāizpilda, lai mantojuma atraidīšanu būtu spēkā, tostarp: vai pietiktu ar vienkāršu mantojuma lietu izskatošās tiesas informēšanu, dokumentu kopiju iesniegšanu, informācijas iesniegšanu mantojuma lietu izskatošās tiesas tiesvedības valodā vai arī ir nepieciešama dokumentu oriģinālu iesniegšana kopā ar to oficiāliem tulkojumiem mantojuma lietu izskatošās tiesas tiesvedības valodā.

23. Šādos apstākļos Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzas Augstākā tiesa Brēmenē) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus par Regulas 650/2012 13. un 28. panta interpretāciju: “1. Vai mantinieka paziņojums par mantojuma atraidīšanu, ko viņš iesniedz savas pastāvīgās dzīvesvietas kompetentajai dalībvalsts tiesai saskaņā ar šajā valstī spēkā esošajām formas prasībām, aizstāj citas dalībvalsts tiesā, kurai ir jurisdikcija mantošanas lietā, iesniedzamo paziņojumu par mantojuma atraidīšanu tādējādi, ka paziņojums tā iesniegšanas brīdī tiek uzskatīts par spēkā esošu (aizstāšana)? 2. Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši: Vai papildus paziņojuma spēkā esamībai pēc formas attiecībā uz personas, kura paziņo par mantojuma atraidīšanu, pastāvīgās dzīvesvietas kompetento tiesu, lai viņas paziņojums par mantojuma atraidīšanu stātos spēkā, ir nepieciešams, lai šī tiesa par paziņojuma iesniegšanu informētu to tiesu, kurai ir jurisdikcija mantošanas lietā? 3. Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši un uz otro jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: a) Vai, lai paziņojums par [mantojuma] atraidīšanu stātos spēkā, it īpaši, lai būtu ievēroti spēkā esošie termiņi šā paziņojuma iesniegšanai, ir nepieciešams, ka vēršanās tiesā, kurai ir jurisdikcija mantošanas lietā, notiek valodā, kas ir atļauta tiesas atrašanās vietā? b) Vai, lai paziņojums par [mantojuma] atraidīšanu stātos spēkā, it īpaši, lai būtu ievēroti spēkā esošie termiņi šī paziņojuma iesniegšanai, ir nepieciešams, ka tiesai, kurai ir jurisdikcija mantošanas lietā, tiktu nodoti personas, kura paziņo par mantojuma atraidīšanu, pastāvīgās dzīvesvietas kompetentās tiesas par atraidīšanu izsniegtie dokumentu oriģināli ar tulkojumu?”

24. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza Spānijas, Itālijas valdība un Eiropas Komisija. Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai netika rīkota.

IV. Analīze

A. Prejudiciālie jautājumi

25. No Spānijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka iesniedzējtiesas prejudiciālos jautājumus var izprast dažādi.

26. Liekas, ka Spānijas valdība uzskata, ka tie attiecas nevis uz paša paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamību, bet gan uz noteiktām sekām, kādas tas izraisa mantojuma lietu izskatošās tiesā notiekošajā tiesvedībā; proti, šāds paziņojums – pat ja tas ir spēkā esošs – neizraisīs sekas, ja mantojuma lietu izskatošā tiesa atbilstošā termiņā un veidā par to netiks informēta.

27. Itālijas valdība uzskata, ka iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi attiecas uz paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamību pēc formas, proti, vai tas ir spēkā esošs, ja tas nav sagatavots mantojuma atklāšanās vietas oficiālajā valodā.

28. Savukārt Komisija, ņemot vērā pamatlietas faktus, iesniedzējtiesas pirmo un otro prejudiciālo jautājumu izprot tādējādi, ka tie attiecas uz to, vai situācijā, kurā mantošanai piemērojamie tiesību akti paredz termiņu, kādā jāsniedz paziņojums par mantojuma atraidīšanu, ir jāuzskata, ka tas ir ievērots dienā, kad paziņojums ir iesniegts tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu, vai arī dienā, kad tiesa, kurai ir vispārējā jurisdikcija izskatīt konkrēto mantojuma lietu, ir informēta par šāda paziņojuma sniegšanu.

29. Tiesvedībā, kas minēta LESD 267. panta trešajā daļā, Tiesas uzdevums ir sniegt tādu Savienības tiesību interpretāciju, kas iesniedzējtiesai būs lietderīga pamatlietā, kurā minētā tiesa uzdeva prejudiciālo jautājumu.

30. No prejudiciālā jautājuma pamatojuma izriet, ka risinājums pamatlietā ir atkarīgs no tā, vai dalībnieki saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem paziņojumu par mantojuma atraidīšanu ir snieguši termiņā: a) jau iesniedzot paziņojumu par mantojuma atraidīšanu rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa), vai arī b) tikai brīdī, kad mantojuma lietu izskatošā Brēmenes tiesa tika informēta par sniegtajiem paziņojumiem, vai arī c) tikai brīdī, kad minētajā Brēmenes tiesā tika iesniegtas paziņojumu sniegšanu apstiprinošo dokumentu kopijas, vai arī d) tikai brīdī, kad minētajā tiesā tika iesniegti norādīto dokumentu oriģināli un to tulkojums vācu valodā. Prejudiciālā jautājuma pamatā esošo juridisko jautājumu iesniedzējtiesa kvalificē kā paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamības problēmu un pieņem, ka, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāinterpretē Regulas Nr. 650/2012 13. pants un 28. panta b) punkts un jākonstatē, vai šīs regulas 13. pantā minētajā situācijā pastāv aizstāšana.

31. Turklāt – tāpat kā to dara Komisija – ir jānorāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir gribas izteikums, kas adresātam ir jāsaņem (tas ir “empfangsbedürftig” jeb “amtsempfangsbedürftig”). Līdz ar to šķiet, ka Vācijas doktrīnā ir pieņemts, ka, lai šāds paziņojums būtu spēkā, tas likumā noteiktajā termiņā ir jāsniedz tiesai, kas izskata mantojuma lietu ( 6 ), vai tās vietas tiesai, kurā nāves brīdī atradās mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta, un nosacījums to sniegt tiesai, kas izskata mantojuma lietu, tiek kvalificēts kā spēkā esamības pēc būtības, nevis kā spēkā esamības pēc formas nosacījums ( 7 ).

32. Es prejudiciālos jautājumus izprotu šādā kontekstā. Līdz ar to pieņemu, ka tie neattiecas uz to, kā tiek pierādīts spēkā esoša paziņojuma par mantojuma atraidīšanu sniegšanas fakts jebkādā tiesvedībā ( 8 ). Es tos izprotu tādējādi, ka tie attiecas uz mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesai sniegta paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamību, ja mantojumam piemērojamie tiesību akti paredz, ka šāda paziņojuma spēkā esamībai pēc būtības tas atbilstošā termiņā ir jāsniedz tiesai, kas izskata mantojuma lietu, vai tiesai, kurā mantojuma atstājēja nāves brīdī atradās viņa pastāvīgā dzīvesvieta ( 9 ).

33. No tā, ka iesniedzējtiesa par pirmā prejudiciālā jautājuma galveno elementu uzskata aizstāšanu, secinu, ka šī tiesa ir pieņēmusi, ka no Vācijas tiesību aktiem izrietošais nosacījums sniegt paziņojumu par mantojuma atraidīšanu mantojuma lietu izskatošajai tiesai nav nosacījums, kas attiecas uz paziņojuma spēkā esamību pēc formas Regulas Nr. 650/2012 28. panta izpratnē. Tomēr jautājums par iespējamo aizstāšanu būs pamatots tikai šā pieņēmuma apstiprināšanas gadījumā. Tādēļ sākumā ir jāpārbauda, vai šī prasība ir spēkā esamības pēc būtības vai spēkā esamības pēc formas nosacījums ( 10 ).

34. Līdz ar to ierosinu Tiesai pārformulēt jautājumus un vispirms noskaidrot, vai Regulas Nr. 650/2012 13. un 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka no mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem izrietošā prasība sniegt paziņojumu par mantojuma atraidīšanu ir jākvalificē kā šā paziņojuma spēkā esamības pēc formas nosacījums Regulas Nr. 650/2012 28. panta izpratnē.

B. Vispārīgi apsvērumi par paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu Regulas Nr. 650/2012 kontekstā

1. Paziņojums par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu

35. Jau sen ir ievērots, ka visās tiesību sistēmās pastāv vienprātība, ka par mantinieku var būt persona, kas pārdzīvojusi mantojuma atstājēju, taču ar to beidzas mantojuma lietās pastāvošo uzskatu harmonija ( 11 ). Tādēļ Savienības mantojuma tiesību jēdzieni, ko Savienības likumdevējs nav tieši definējis, ir jādefinē uzmanīgi. Šādi jēdzieni ir mantojuma pieņemšana un atraidīšana.

36. Principā mantinieka paziņojums par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu ir vienpusēja tiesiska darbība, ar ko persona, kurai ir noteiktas tiesības saistībā ar mantojumu, lemj, vai kļūt par to tiesību un pienākumu subjektu, kuri saistīti ar mantojumu, vai arī kļūt par šo tiesību subjektu, ierobežojot atbildību par mantojuma atstājēja saistībām ( 12 ).

37. Saistībā ar to, ka šiem paziņojumiem ir būtiska nozīme ne tikai attiecībā uz personām, kas mantojuma atklāšanās rezultātā ieguvušas konkrētas tiesības, bet arī mantojuma atstājēju kreditoriem, atsevišķās tiesību sistēmās ir paredzēti noteikti nosacījumi šādu paziņojumu spēkā esamībai. Tiesiskā noteiktība un kreditoru aizsardzība pamato it īpaši tāda likumiska termiņa noteikšanu, kurā mantinieki var iesniegt šādus paziņojumus; to neiesniegšana termiņā pārsvarā izraisa mantojuma galīgu pieņemšanu. Šie iemesli pamato arī īpašu nosacījumu noteikšanu šādu paziņojumu formai, tostarp tiesas vai notāra iesaistīšanos.

38. Iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi attiecas uz paziņojumiem par mantojuma atraidīšanu, kuri sniegti tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu, un uz kuriem arī attiecas šīs regulas 28. pants. Uzskatu, ka ir jāpiekrīt doktrīnā izteiktajiem uzskatiem, ka Regulas Nr. 650/2012 13. panta tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās ir piemērojamas tikai paziņojumiem, kas ir sniegti pēc mantojuma atklāšanās, ( 13 ) un arī, ka tie nav piemērojami, ja noteiktu mantojumam piemērojamajos tiesību aktos paredzēto tiesisko seku izraisīšanai ir nepieciešams, lai tiesa ne tikai pieņemtu paziņojumu, bet arī veiktu papildus darbības, piemēram, izdotu nolēmumu vai ierosinātu citu tiesvedību ( 14 ).

39. Tādēļ ir jāpieņem, ka Regulas Nr. 650/2012 13. pants ir piemērojams paziņojumiem par mantojuma pieņemšanu un atraidīšanu, pamatojoties uz kuriem persona, kurai ir noteiktas tiesības uz mantojumu, saskaņā ar mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem ar savu vienpusēju gribas izteikumu, kam nav nepieciešams ne tiesas apstiprinājums, ne tālāka tiesvedība, galīgi ( 15 ) kļūst par mantojuma tiesību subjektu vai galīgi atsakās no kļūšanas par mantojuma tiesību un pienākumu subjektu, vai arī eventuāli kļūst par šo tiesību subjektu, ierobežojot atbildību par mantojuma atstājēja saistībām.

2. Paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamība

40. Dažādās tiesību sistēmās nosacījumus, kuru izpilde ir nepieciešama iepriekšējā punktā norādīto seku izraisīšanai, var kvalificēt atšķirīgi. Var apsvērt, vai darbība, kas vērsta uz šo seku izraisīšanu, ir izpildīta, vai tā ir spēkā esoša un vai tā izraisa sekas. Lai izvairītos no sajukuma jēdzienos, es tālāk izmantošu spēkā esamības jēdzienu. Ar paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamību es saprotu mantojumam piemērojamu tiesību aktu nosacījumu izpildi, lai vienpusējs gribas izteikums izraisītu šo secinājumu 39. punktā norādītās sekas, proti, galīgu uz mantojuma pamata pienākošos tiesību un pienākumu pieņemšanu vai atraidīšanu, kā arī eventuālu mantojuma pieņemšanu, ierobežojot atbildību par mantojuma atstājēja saistībām.

41. Vācijas tiesībās paredzētā prasība, ka paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir jāsniedz mantojuma lietu izskatošajai tiesai, ir šāds nosacījums.

42. Paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamības nosacījumu starpā var izšķirt mantojuma tiesībās paredzētos spēkā esamības pēc būtības un spēkā esamības pēc formas nosacījumus. Attiecībā uz spēkā esamības pēc būtības nosacījumiem runa ir tikai par mantojuma tiesībās paredzētajiem nosacījumiem, nevis citās tiesību sistēmās paredzētajiem, piemēram, tiesību aktos attiecībā uz personas statusu ( 16 ).

43. Ja spēkā esamību pēc būtības un pēc formas nosaka tā pati tiesību sistēma, vērtējumam, kuri šāda paziņojuma nosacījumi ir spēkā esamības pēc būtības, bet kuri – spēkā esamības pēc formas nosacījumi, nav īpašas praktiskas nozīmes. Citādi ir tad, ja lietā parādās ārējais elements un piemērojamās starptautisko privāttiesību kolīziju tiesību normas paredz, ka attiecīgās tiesiskās darbības spēkā esamības pēc būtības un spēkā esamības pēc formas nosacījumi būs reglamentēti dažādās tiesību sistēmās (tiesību aktos).

44. Gadījumā, ja paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamībai pēc būtības būs piemērojams vienas tiesību sistēmas (mantojuma tiesību) regulējums, bet spēkā esamībai pēc formas – citas tiesību sistēmas (formas tiesību aktu) regulējums, veiktā tiesiskā darbība būs spēkā esoša, ja tiek izpildīti spēkā esamības pēc būtības nosacījumi, kas paredzēti šajā pirmajā tiesību sistēmā, un spēkā esamības pēc formas nosacījumi, kas paredzēti otrajā tiesību sistēmā.

3. Paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu formai piemērojamie alternatīvie tiesību akti Regulas Nr. 650/2012 kontekstā

45. Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 23. panta 1. punktu un 2. punkta e) apakšpunktu mantojuma nodošanas, mantojuma vai legāta pieņemšanas un atraidīšanas nosacījumiem un sekām ir piemērojami mantojuma tiesību akti, kas ir atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 21. un 22. pantam.

46. Vienlaikus saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 28. pantu paziņojums par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu ir spēkā esošs pēc formas, ja tas alternatīvi atbilst: a) mantojumam piemērojamo tiesību aktu nosacījumiem (lex successionis) vai b) tās valsts tiesību aktu prasībām, kurā ir paziņojuma izdarījušās personas pastāvīgā dzīvesvieta.

47. Turklāt Regulas Nr. 650/2012 13. pants mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesai nosaka papildu jurisdikciju paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu pieņemšanai.

48. Regulas Nr. 650/2012 23. panta 1. punkta un 2. punkta e) apakšpunkta, no vienas puses, un šīs regulas 13. panta un 28. panta b) punkta, no otras puses, kopsakars nozīmē, ka tādu paziņojumu gadījumā, kuri sniegti tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu, principā to spēkā esamību pēc būtības būs nepieciešams vērtēt no mantojumam piemērojamo tiesību aktu viedokļa, bet šo paziņojumu spēkā esamību pēc formas būs nepieciešams vērtēt no mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesību aktu viedokļa –vienlaikus tie ir arī tiesību akti, kas ir piemērojami tiesai, kura saņem mantinieka paziņojumu.

4. To elementu nošķiršana, kas attiecas uz paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamību pēc būtības un spēkā esamību pēc formas

49. Starptautiskajās privāttiesībās ir grūti noteikt robežu starp tiesiskas darbības formu un tiesiskās darbības materiāltiesisko pusi, jo atsevišķās tiesību sistēmās šis jautājums tiek interpretēts dažādi ( 17 ).

50. Savienības tiesībās saskaņoto starptautisko privāttiesību gadījumā šis jautājums būtu jāatrisina autonomi. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 18 ).

51. Ja nav tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, tad kvalifikācija ir jāveic autonomi un vienveidīgi ir jānoskaidro elementi, kas attiecas uz tiesiskās darbības spēkā esamību pēc būtības, un elementi, kas attiecas uz tās spēkā esamību pēc formas ( 19 ). Šajā ziņā nav nozīmes kvalifikācijai, kura ir veikta mantojumam piemērojamajos tiesību aktos, proti, šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu gadījumā – Vācijas tiesību aktos veiktajai kvalifikācijai.

52. Eventuāls konstatējums, ka attiecīgais spēkā esamības nosacījums attiecas uz darbības formu automātiski, izslēdz šo nosacījumu no spēkā esamības pēc būtības nosacījumu vidus. Tādēļ viens un tas pats elements nevar tikt vienlaicīgi vērtēts divu dažādu tiesību aktu kontekstā (šajā lietā – mantojumam piemērojamo tiesību aktu un formai piemērojamo tiesību aktu kontekstā).

C. Prasība paziņojumu par mantojuma atraidīšanu iesniegt tiesā, kas izskata mantojuma lietu, kā šā paziņojuma spēkā esamības nosacījums

1. Šo secinājumu tvērums

53. Šo secinājumu tvērumu nosaka iesniedzējtiesas prejudiciālo jautājumu tvērums un pamatlietas strīda priekšmets. Šo secinājumu pamatā esošā juridiskā jautājuma robežas nosaka divi aspekti: sniegtā paziņojuma veids un Vācijas tiesību aktos paredzētais spēkā esamības nosacījums. Konkrēti – iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi attiecas uz mantinieku sniegtajiem paziņojumiem par mantojuma atraidīšanu un paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamības nosacījumu, kas izriet no Vācijas tiesību aktiem, proti, šāda paziņojuma sniegšana likumā noteiktā termiņā tiesai, kas izskata mantojuma lietu, vai tiesai, kurā nāves brīdī atradās mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta.

54. Tādēļ turpmāk analizēšu tikai mantinieka paziņojumu par mantojuma atraidīšanu un tā spēkā esamības nosacījumu, kas izriet no dalībvalsts tiesībām, proti, pienākumu sniegt paziņojumu tiesā, kura izskata mantojuma lietu ( 20 ).

55. Tādējādi atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem ir atkarīga no jēdziena “forma”, ko likumdevējs ir iekļāvis Regulas Nr. 650/2012 28. pantā, autonomas interpretācijas un it īpaši no tā, vai nosacījums, ka paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir jāsniedz tiesai, kas izskata mantojuma lietu, ir šīs tiesiskās darbības spēkā esamības pēc formas nosacījums.

56. Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punktā un 27. panta 3. punktā attiecībā uz pēdējās gribas rīkojumiem likumdevējs tieši veica tādu autonomu kvalifikāciju, norādot, kuri šo tiesisko darbību elementi attiecas uz spēkā esamību pēc būtības, bet kuri – uz spēkā esamību pēc formas. Taču Regula Nr. 650/2012 nesatur tiesību normu, kas nosaka, kuri elementi attiecas uz paziņojuma par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu spēkā esamību pēc būtības, bet kuri – uz tā spēkā esamību pēc formas. Līdz ar to tas ir jautājums, kas ir jānoskaidro, interpretējot regulu.

2. Prasības iesniegt mantojuma lietu izskatošajā tiesā paziņojumu par mantojuma atraidīšanu kvalificēšana par šā paziņojuma spēkā esamības nosacījumu

57. Principā ar jēdzienu tiesiskas darbības “forma” saprot tiesību aktos paredzētu personas gribas izraisīt tiesiskās sekas ārējās izpausmes veidu, kura neievērošana nozīmē, ka šīs sekas neradīsies ( 21 ). Paziņojuma sniegšana tiesā ir paziņojuma izdarījušās personas gribas ārējā izpausme. Parasti tomēr tiek atzīts, ka pati prasība par paziņojuma iesniegšanu adresātam nav formas elements ( 22 ). Tas būtu arguments pret šīs Vācijas tiesībās paredzētās prasības kvalificēšanu par paziņojuma spēkā esamības pēc formas nosacījumu.

58. Autonomas interpretācijas sākumpunkts ir tiesību normas formulējums, tā regulējuma konteksts un mērķis. Regulas Nr. 650/2012 28. panta formulējums nedod viennozīmīgu atbildi uz jautājumu par šā nosacījuma kvalifikāciju. Tomēr šīs regulas 28. pants ir cieši saistīts ar tās 13. pantu, pat ja tā darbības joma nav ierobežota attiecībā uz paziņojumiem, kas sniegti tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar šīs regulas 13. pantu. Regulas Nr. 650/2012 13. pants nosaka, ka mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesai ir jurisdikcija, ja mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts mantojuma tiesības paredz iespēju sniegt tiesā paziņojumu par mantojuma atraidīšanu. No tā izriet, ka jurisdikcijas, kas izriet no Regulas Nr. 650/2012 13. panta, nosacījums ir divu tiesisko sistēmu vienlaicīga pastāvēšana, kurās pastāv principā identiski risinājumi, lai tiesa varētu pieņemt paziņojumus par mantojuma atraidīšanu.

59. Regulas Nr. 650/2012 13. pantā tādējādi ir tieša atsauce – kaut arī tikai tiesas jurisdikcijas konstatēšanai – uz tās dalībvalsts tiesībām, kurā ir mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesa. Tā ir norāde, ka darbības, kas ir jāveic tiesā, ir jākonstatē saskaņā ar mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem. Tam atbilst risinājums, kas paredzēts Regulas Nr. 650/2012 28. pantā, saskaņā ar kuru darbības, kas tiesā ir jāveic saistībā ar paziņojuma sniegšanu, regulē alternatīvi – mantojumam piemērojamie tiesību akti vai mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesību akti. No tā izriet, ka darbību kopumam, kas ir jāveic tiesā, ir jābūt noteiktam vai nu vienā, vai otrā tiesību sistēmā. Ciktāl šīs darbības attiecas uz veidu, kādā tiek izteikta un fiksēta mantinieka griba atraidīt mantojumu, tās nosaka paziņojuma par mantojuma atraidīšanu formu. Tiesas iesaistīšanās šajās darbībās ir uzskatāma par šīs formas elementu.

60. Attiecībā uz regulējuma mērķi – tas tieši izriet no Regulas Nr. 650/2012 32. apsvēruma pirmās daļas. Mērķis ir vienkāršot mantinieku un legatāru situāciju, atļaujot sniegt paziņojumus par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu tādā veidā, kurš ir paredzēts viņu pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos, minētās dalībvalsts tiesās.

61. Šā mērķa īstenošanai Savienības likumdevējs Regulas Nr. 650/2012 13. pantā noteica papildu jurisdikciju personu, kas tiesīgas uz mantojumu, pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām pieņemt paziņojumu par mantojuma atraidīšanu. Turklāt šīs regulas 28. panta b) punktā tas paredzēja, ka paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir spēkā esošs pēc formas arī, ja tas atbilst tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir paziņojumu izdarījušās personas pastāvīgā dzīvesvieta ( 23 ).

62. Tādu paziņojuma par mantojuma atraidīšanu gadījumā, kas sniegti tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu, šīs regulas 28. panta b) punkts dod garantiju, ka personas, kurai ir tiesības izdarīt paziņojumu, īpašās tiesības, kas paredzētas šīs regulas 32. apsvērumā un kas tiek īstenotas, izmantojot speciālo jurisdikciju saskaņā ar regulas 13. pantu, nebūs iluzoras. Sniedzot paziņojumu par mantojuma atraidīšanu savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesā, mantinieks gūs pārliecību, ka šajā tiesā veiktās darbības spēkā esamība pēc formas nebūs atkarīga no šāda paziņojuma formālajām prasībām, kas ir paredzētas mantojumam piemērojamos tiesību aktos ( 24 ).

63. Ir jāpievērš uzmanība tādu personu īpašajai situācijai, kuras atraida mantojumu. Atšķirībā no mantojuma pieņemšanas gadījuma šīm personām principā nav jārēķinās ar papilddarbību veikšanu nākotnē. Sniedzot savu paziņojumu, tās vēlas galīgi atteikties no tiesībām un atbrīvoties no pienākumiem, kas saistīti ar mantojumu. Bieži vien tās būs personas, kurām kontakta ar mantojuma atstājēju tā dzīves laikā nav bijis, un tādēļ tās nevēlas no tā pieņemt mantojumu, tāpēc ka savu tiesisko drošību (atbildības par iespējamiem mantojuma parādiem riska nepastāvēšanu) vērtē augstāk nekā iespējamo materiālo ieguvumu (kas saistīts ar mantojumā saņemto mantu) ( 25 ).

64. Regulas Nr. 650/2012 mērķis, proti, ļaut mantiniekiem sniegt paziņojumus par mantojuma atraidīšanu viņu pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, nozīmē, ka šīm personām, kad tās vēršas tiesā, kurai ir speciālā jurisdikcija, lai tā pieņemtu viņu paziņojumu, un veic tiesiskas darbības šajā tiesā, tādējādi izpildot formālās prasības, kuras paredzētas darbības izpildes vietā piemērojamos tiesību aktos, nav vēlāk jāveic turpmākas darbības citu dalībvalstu tiesās, lai šī darbība būtu spēkā esoša.

65. Pretēja interpretācija nozīmētu, ka personai, kas atraida mantojumu, ir jāveic daudzas darbības, lai noskaidrotu mantojumam piemērojamos tiesību aktus, tostarp, jānoskaidro mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī (Regulas Nr. 650/2012 21. pants) ( 26 ) un tas, vai mantojuma atstājējs ir izvēlējies mantojumam piemērojamos tiesību aktus (Regulas Nr. 650/2012 22. pants). Pēc tam būtu jānoskaidro, kurai attiecīgās dalībvalsts tiesai ir teritoriālā jurisdikcija pieņemt paziņojumu, jātulko attiecīgie dokumenti mantojuma lietu izskatošās tiesas tiesvedības valodā un jānosūta tie šai tiesai. Visas šīs darbības būtu jāveic pirms tā termiņa beigām, kurš paredzēts mantojumam piemērojamos tiesību aktos. Šāds pienākums būtu pilnīgi nesamērīgs tādas personas gadījumā, kas nevēlas mantot pēc mantojuma atstājēja, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti ir piemērojami mantojumam ( 27 ).

66. Nevar nepiekrist Komisijai, ka saistībā ar ierobežoto tiesas jurisdikciju, kas izriet no Regulas Nr. 650/2012 13. panta, konstatējums, ka minētajā tiesā sniegts paziņojums nav pietiekams, nozīmētu, ka attiecībā uz mantinieku Regulas Nr. 650/2012 13. pantam tiktu atņemta jebkāda lietderība. Liekas, ka šajā normā paredzētās iespējas izmantošana nevis saīsinātu laiku, kādā mantinieks, kas atraida mantojumu, kārto mantojuma lietu, bet gan to paildzinātu. Pastāv pat risks, ka Regulas Nr. 650/2012 13. pants radītu mantiniekam kļūdainu pārliecību par mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesā veiktu darbību spēkā esamību un tādējādi tam kaitētu. Tā rezultātā ne vien netiktu sasniegti Regulas Nr. 650/2012 mērķi, kas pieņemti tās 7. un 32. apsvērumā, bet notiktu tieši pretējais – tas veicinātu mantinieku tiesiskās nedrošības palielināšanos.

67. Ņemot vērā Savienības likumdevēja mērķi, proti, vienkāršot mantinieku situāciju, ir jāpieņem, ka no Regulas Nr. 650/2012 13. pantā paredzētās mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesas papildus jurisdikcijas izriet, ka šim mantiniekam ir jābūt iespējai galīgi atteikties no tiesībām, kas ir saistītas ar mantojumu, veicot darbības tikai savas pastāvīgās dzīvesvietas tiesā. Tādējādi, lai iestātos tādas sekas kā mantinieka tiesību atraidīšana, nevar pastāvēt nosacījums, ka tam ir jāveic turpmākas darbības citas dalībvalsts tiesā.

68. Šie apstākļi ļauj konstatēt, ka mantojumam piemērojamajos tiesību aktos paredzētā prasība sniegt paziņojumu par mantojuma atraidīšanu tiesai, kas izskata mantojuma lietu, ir jākvalificē par šā paziņojuma spēkā esamības pēc formas nosacījumu. Tas ir nepieciešams to tiesību normu efektivitātei (effet utile), kuras paredz paziņojumu par mantojumu atraidīšanu sniegšanu mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas tiesā ( 28 ).

69. Tādā gadījumā paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir iesniegts termiņā, kas paredzēts mantojumam piemērojamos tiesību aktos, ja pirms termiņa beigām mantinieka pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesā tiks veiktas visas darbības, kuras saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem ir jāveic tiesā, lai paziņojumu atzītu par sniegtu. Lai paziņojums būtu sniegts termiņā, nav nepieciešams to iesniegt citas dalībvalsts tiesai, kas izskata mantojuma lietu, ja šāda prasība izriet tikai no mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem.

3. Regulas Nr. 650/2012 32. apsvēruma nozīme

70. Šajā ziņā rodas šaubas, kas arī pamato iesniedzējtiesas prejudiciālo jautājumu uzdošanu, proti, kā ir saprotams Regulas Nr. 650/2012 32. apsvēruma pēdējais teikums. No tā tieši izriet, ka personām, kas izmanto iespēju iesniegt paziņojumu par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, par šādu paziņojumu būtu pašām jāinformē tiesa vai iestāde, kura izskata vai izskatīs mantošanas lietu, ievērojot visus termiņus, kādi noteikti mantošanai piemērojamos tiesību aktos.

71. Par Regulas Nr. 650/2012 32. apsvēruma pēdējā teikuma nozīmi doktrīnā nav vienprātības. Tiek norādīts, ka regulas tiesību normas, tostarp, it īpaši tās 13. un 28. pants, neparedz pienākumu informēt citas dalībvalsts tiesu, ka ir iesniegts paziņojums par mantojuma atraidīšanu, un pienākumu pārsūtīt šādus paziņojumus. Šāds pienākums – it īpaši, ja tā izpilde būtu paziņojuma spēkā esamības nosacījums, – nevar izrietēt tikai no regulas preambulas apsvēruma ( 29 ).

72. Patiešām – paši regulas preambulas apsvērumi nav personu tiesību un pienākumu avots ( 30 ). Tiem ir būtiska loma, interpretējot tiesību akta normatīvajā daļā iekļautos noteikumus, jo tie norāda uz likumdevēja mērķiem un arī vispārīgi uz pasākumiem to īstenošanai. Tomēr šos pasākumus nosaka regulas normatīvā daļa.

73. Tas, ka Regulas Nr. 650/2012 32. apsvērumā minētais pienākums informēt tiesu netika tieši noteikts regulas normatīvajā daļā, tomēr nenozīmē, ka šāds pienākums nepastāv. Regulas Nr. 650/2012 28. pants ir iekļauts šīs regulas III nodaļā “Piemērojamie tiesību akti”, kas satur kolīziju normas. Saskaņā ar šīs regulas 23. panta 1.punktu un 2. punkta e) apakšpunktu mantojuma nodošanas, mantojuma vai legāta pieņemšanas un atraidīšanas nosacījumiem un sekām ir piemērojami mantojuma tiesību akti, kas noteikti atbilstoši minētās regulas 21. un 22. pantam. Līdz ar to paziņojuma par mantojuma atraidīšanu spēkā esamību pēc būtības nosaka mantojumam piemērojamie tiesību akti. Ja šajos tiesību aktos paredzētais pienākums informēt tiesu, kas izskata mantojuma lietu, par paziņojuma sniegšanu būtu šā paziņojuma spēkā esamības pēc būtības nosacījums, tad var apgalvot, ka 32. apsvēruma pēdējais teikums attiecas uz pienākumu, kas izriet no mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 21. un 22. pantu. Tāda situācija pastāvētu, ja paziņojuma par mantojuma atraidīšanu forma tiktu kvalificēta saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem – tad pienākums izrietētu no Regulas Nr. 650/2012 21. panta kopsakarā ar BGB 1945. pantu ( 31 ).

74. Tāda kvalifikācija – kā izriet no šiem secinājumiem – tomēr ir pretrunā Regulas Nr. 650/2012 tiesību normām. Tādā situācijā – un bez vienotas paziņojumu par mantojuma atraidīšanu pieņemšanas sistēmas Savienībā, kura paredz attiecīgā mantojuma atstājēja mantojuma paziņojumu pārsūtīšanu vienai vienīgai tiesai, kas izskata mantojuma lietu, – 32. apsvēruma pēdējais teikums ir jāsaprot tādējādi, ka tas norāda uz nepieciešamību, lai persona, kura sniedza paziņojumu par mantojuma atraidīšanu, veiktu darbības, kuru rezultātā tiesa, kas izskata mantojuma lietu, saņemtu informāciju par spēkā esoša paziņojuma sniegšanu. Šo darbību veikšana ļaus izvairīties no riska, ka nolēmums tiks pieņemts, balstoties uz kļūdainu konstatējumu, ka nav sniegts paziņojums par mantojuma atraidīšanu. Šo darbību neveikšana un mantojuma lietu izskatošās tiesas neinformēšana tomēr nevar izraisīt sniegtā paziņojuma spēkā neesamību.

4. Ierosinātā atbilde

75. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Regulas Nr. 650/2012 13. un 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka mantojumam piemērojamos tiesību aktos paredzētā prasība sniegt tiesai, kas izskata mantojuma lietu, vai tās vietas tiesai, kurā nāves brīdī atradās mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta, paziņojumu par mantojuma atraidīšanu ir paziņojuma spēkā esamības pēc formas nosacījums. Līdz ar to situācijā, kurā sniegtā paziņojuma spēkā esamība pēc formas tiek vērtēta no to tiesību aktu viedokļa, kuras izriet no Regulas Nr. 650/2012 28. panta b) punkta, šīs prasības neizpilde neizraisa paziņojuma, kas sniegts tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar šīs regulas 13. pantu, spēkā neesamību.

D. Pierādīšana, ka paziņojums par mantojuma atraidīšanu ir iesniegts citas dalībvalsts tiesā

76. Iesniedzējtiesas prejudiciālo jautājumu var saprast arī tādējādi, ka tas attiecas uz nepieciešamību un veidu, kā citā dalībvalstī notiekošā tiesvedībā pierādīt, ka tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu, ir izdarīts spēkā esošs paziņojums par mantojuma atraidīšanu. Uz šo jautājumu attiecas ievērojama Spānijas valdības rakstveida apsvērumu daļa.

77. Tā ir svarīga problēma, kurai ir liela praktiska nozīme. Kāda jēga ir tam, ka mantinieks izdara spēkā esošu paziņojumu par mantojuma atraidīšanu, ja citas dalībvalsts tiesas, pieņemot nolēmumu, to neņems vērā tādēļ, ka nav izpildītas spēkā esošās procesuālās prasības, it īpaši attiecībā uz šā fakta pierādīšanu?

78. Tomēr prejudiciālā jautājuma pamatojuma kontekstā ir jāpieņem, ka, iesniedzējtiesas ieskatā, pamatlietā nepastāv problēma, ka dalībnieki T. N. un N. N. nebūtu izpildījuši procesuālās prasības. Proti, iesniedzējtiesai nav šaubu, ka tiesvedības dalībnieki laikus ir veikuši visas Nīderlandes tiesību aktos paredzētās darbības, lai atraidītu mantojumu. Nav arī šaubu, ka visi dokumenti, kurus pieprasīja tiesa, kas izskata mantojuma lietu, kopā ar tulkojumu šīs tiesas tiesvedības valodā beigās tika tajā iesniegti. Visbeidzot, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontekstā ir jāpieņem, ka Amtsgericht Bremen (Brēmenes pirmās instances tiesa) izdeva apstrīdēto lēmumu nevis tādēļ, ka dalībnieki T. N. un N. N. procesa gaitā nebija attiecīgā veidā pierādījuši mantojuma atraidīšanas faktu rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa) vai ka viņi nebija izpildījuši uzliktos procesuālos pienākumus, bet gan tādēļ, ka viņi BGB 1944. pantā noteiktajā termiņā attiecībā uz mantojuma lietu izskatošo tiesu nebija izdarījuši darbības, no kuru izpildīšanas ir atkarīgs viņu paziņojums par mantojuma atraidīšanu.

79. Tādā situācijā uzskatu, ka vērtējums par nepieciešamību kādā dalībvalstī notiekošā tiesvedībā iesniegt citā dalībvalstī izdotu dokumentu kopijas, oriģinālus un tulkojumus, lai pierādītu faktu, ka ir sniegts spēkā esošs paziņojums par mantojuma atraidīšanu, nav nepieciešams, lai iesniedzējtiesai sniegtu atbildi, kas ir lietderīga nolēmuma pieņemšanai pamatlietā.

V. Secinājumi

80. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzas Augstākā tiesa Brēmenē, Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 13. un 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka mantojumam piemērojamo tiesību aktos paredzētā prasība sniegt tiesai, kas izskata mantojuma lietu, vai tiesai, kurā mantojuma atstājēja nāves brīdī atradās viņa pastāvīgā dzīvesvieta, paziņojumu par mantojuma atraidīšanu ir šā paziņojuma spēkā esamības pēc formas nosacījums. Līdz ar to situācijā, kurā iesniegtā paziņojuma spēkā esamība pēc formas tiek vērtēta saskaņā ar tiesību aktiem, kas noteikti atbilstoši šīs regulas 28. panta b) punktam, šīs prasības neizpilde neizraisa tā paziņojuma spēkā neesamību, kas sniegts tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu.

( 1 ) Oriģinālvaloda – poļu.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.).

( 3 ) Vienkāršības labad – attiecībā uz par visiem šiem paziņojumiem kopā turpmāk secinājumos izmantošu jēdzienu “paziņojums par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu”.

( 4 ) BGBl. I, 1077. lpp.

( 5 ) BGBl. I, 2586. lpp.

( 6 ) D. W. Najdecki, BGB § 1945 Form der Ausschlagung, no: W. Burandt, D. Rojahn (red.), Erbrecht, 3. izd., C. H. Beck, Minhene, 2019, 2. punkts; J. Heinemann, BGB § 1945 Form der Ausschlagung, no: beck‑online.GROSSKOMMENTAR, C. H. Beck, Minhene, 15.7.2021. spēkā esošā redakcija, 10. punkts.

( 7 ) Skat., piemēram, A. Dutta, EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung, no: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 8. izd., C. H. Beck, Minhene, 2020, 5. pants; J. P. Schmidt, EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung, no: A. Dutta, J. Weber (red.), Internationales Erbrecht, 2. izd., C. H. Beck, Minhene, 2021, 16. punkts. Lai uzsvērtu iepriekš minēto īpatnību turpmākajā secinājumu daļā, atsaucoties uz Vācijas tiesībās pastāvošo prasību, tiks runāts par paziņojuma par mantojuma atraidīšanu sniegšanu tiesai [poļu valodā – wobec, vācu valodā – gegenüber dem] (kā tas ir BGB 1945. pantā), nevis paziņojuma izdarīšanu tiesā [poļu valodā – przed; vācu valodā – vor dem)] (atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 13. pantam).

( 8 ) Šo jautājumu es analizēju šo secinājumu D sadaļā.

( 9 ) Turklāt liekas, ka saskaņā ar pamatlietā piemērojamiem tiesību aktiem paziņojumu par mantojuma atraidīšanu varēja iesniegt ne tikai tiesā, kurai ir teritoriālā jurisdikcija izskatīt mantojuma lietu, pamatojoties uz mantojuma atstājēja pastāvīgo dzīvesvietu Vācijā nāvēs brīdī, bet arī tiesā, kurai ir teritoriālā jurisdikcija atbilstoši paziņojumu izdarījušās personas pastāvīgajai dzīvesvietai Vācijā. Šai pēdējai minētajai tiesai savukārt bija pienākums pārsūtīt paziņojumu tai tiesai, kurai ir jurisdikcija, ņemot vērā mantojuma atstājēja pastāvīgo dzīvesvietu nāves brīdī. Šajā sakarā skat. Likuma par tiesvedību ģimenes lietās un bezstrīdus tiesvedības lietās 344. panta 7. punktu.

( 10 ) Skat. P. Lagarde, Article 28, no: U. Bergquist, D. Damascelli, R. Frimston, P. Lagarde, F. Odersky, B. Reinhartz, Commentaire du règlement européen sur les successions, Dalloz, Parīze, 2015, 4. punkts, 140. lpp.

( 11 ) W. Ludwiczak, Międzynarodowe prawo prywatne, 5. izdevums, Ars boni et aequi, Poznaņa, 1996, 280. lpp.

( 12 ) Doktrīnā franču valodā tiesības definētas kā option de l’héritier. Skat. P. Wautelet, Article 28. – Validité quant à la forme de la déclaration concernant l’acceptation ou la renonciation, no: A. Bonomi, P. Wautelet, Le droit européen des successions, 2. izd., Bruylant, Brisele, 2016, 5. punkts, 478. lpp.

( 13 ) Tā, piemēram, P. Wautelet, Article 13 – Acceptation de la succession, d’un legs ou d’une réserve héréditaire, ou renonciation à ceux‑ci, no: A. Bonomi, P. Wautelet, Le droit européen des successions, 2. izd., Bruylant, Brisele, 2016, 3. punkts, 258. lpp.; E. Lein, EuErbVO Artikel 13 Annahme oder Ausschlagung der Erbschaft, eines Vermächtnisses oder eines Pflichtteils, no: A. Dutta, J. Weber (red.), Internationales Erbrecht, 2. izd., C. H. Beck, Minhene, 2021, 9. punkts.

( 14 ) Skat., piemēram, P. Wautelet, Article 13..., minēts iepriekš, 258.–259. lpp.; E. Lein, EuErbVO Artikel 13…, minēts iepriekš, 5. punkts. To apstiprina arī Regulas Nr. 650/2012 33. apsvērums.

( 15 ) Ievērojot iespējamību atbrīvoties no sniegtā paziņojuma sekām, ja tādu iespēju paredz mantojumam piemērojamie tiesību akti.

( 16 ) Piemēram, darbības spēkā esamība ir atkarīga no paziņojumu izdarījušās personas vecuma.

( 17 ) W. Ludwiczak, minēts iepriekš, 175. lpp.

( 18 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 19 ) Tā arī attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.), 11. pantu, L. D. Loacker, The Rome I Regulation. Article 11. Formal validity, no: G.‑P. Calliess, M. Renner (red.), Rome Regulations: Commentary, 3. izd., Wolters Kluwer, Alfena pie Reinas, 2020, 29. punkts, 302. lpp.

( 20 ) Neizslēdzu, ka turpmākais vērtējums un secinājumi būs aktuāli arī attiecībā uz citiem paziņojumu veidiem. Tomēr šajos secinājumos tos neanalizēšu.

( 21 ) Skat., piemēram, Ziņojumu par konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, ko sagatavojuši Milānas universitātes profesors Mario Džuliano [Mario Giuliano] un Parīzes universitātes profesors Pols Lagards [Paul Lagarde] (OV 1980, C 282, 1. lpp.) un apsvērumu par šīs konvencijas 9. pantu.

( 22 ) Skat., L. D. Loacker, minēts iepriekš, 30. punkts, 303. lpp.

( 23 ) Vienlaikus vēršu uzmanību uz to, ka Regulas Nr. 650/2012 28. pants ir piemērojams ne tikai tiem paziņojumiem, kas izdarīti tiesā, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar šīs regulas 13. pantu.

( 24 ) Principā formālās prasības varētu būt neizpildītas tikai tad, ja tiesa, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 13. pantu, neievērotu savas procesuālās tiesību normas.

( 25 ) Protams, iemesli var būt dažādi, arī tikai morāla rakstura, piemēram, pārliecība, ka citam mantiniekam pienākas viss mantojums.

( 26 ) Tas var nebūt acīmredzami pat tiem mantiniekiem, kuriem ir plašākas zināšanas par mantojuma atstājēju. Pietiek norādīt uz Regulas Nr. 650/2012 23. apsvēruma plašo formulējumu, proti, lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu, iestādei, kura nodarbojas ar mantošanas lietu, būtu vispārīgi jāizvērtē mirušā dzīves apstākļi gados pirms viņa nāves un nāves brīdī, ņemot vērā visus attiecīgos faktiskos apstākļus, it īpaši mirušā uzturēšanās attiecīgajā valstī ilgumu un regularitāti, kā arī šādas uzturēšanās apstākļus un iemeslus. Šādi noteiktai pastāvīgajai dzīvesvietai būtu jāatspoguļo cieša un stabila saikne ar attiecīgo valsti, ievērojot šīs regulas īpašos mērķus.

( 27 ) Protams, to, vai pastāv iespēja atraidīt mantojumu Regulas Nr. 650/2012 13. un 28. panta izpratnē, reglamentē mantojumam piemērojamie tiesību akti. Tādēļ pat personai, kas atraida mantojumu, ir jānoskaidro, kuri tiesību akti ir piemērojami mantinieka atstātajam mantojumam, arī tā iemesla dēļ, ka no Regulas Nr. 650/2012 13. panta izrietošās papildu jurisdikcijas nosacījums ir iespēja izdarīt paziņojumu par mantojuma atraidīšanu tiesā saskaņā ar mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem. Tiesā izdarīta paziņojuma spēkā esamību tomēr nenoteiks tas, vai paziņojumu izdarījušās personas pārliecība bija pamatota, bet gan, vai tiesību akti, attiecībā uz kuriem tika noskaidrots, ka ir piemērojami mantojumam, paredz iespēju atraidīt mantojumu, sniedzot paziņojumu tiesā. Turklāt paziņojuma par mantojuma atraidīšanu gadījumā pastāv liela iespējamība, ka attiecīgā satura paziņojums var izraisīt tādas pašas sekas dažādās tiesību sistēmās.

( 28 ) Skat. manus secinājumus lietā Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, 114. punkts).

( 29 ) Tomēr doktrīnā ir dažādi uzskati. Pret pienākuma pastāvēšanu ir izteikušies Vācijas tādi autori kā A. Dutta, EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung, no: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 8. izd., C. H. Beck, Minhene, 2020, 13. punkts, kurā minēts “pienākums” (Sollerfordernis); J. P. Schmidt, Der Erwerb der Erbschaft in grenzüberschreitenden Sachverhalten unter besonderer Berücksichtigung der EuErbVO, Zeitschrift für Erbrecht und Vermögensnachfolge, 2014, 455, 460. lpp. Liekas, ka labvēlīgāk uz šāda pienākuma nodot paziņojumu pastāvēšanu skatās P. Wautelet, Article 13..., minēts iepriekš, 20. punkts, 264. lpp., tomēr ievērojot, ka pienākuma neizpilde nevar izraisīt paziņojuma spēkā neesamību. Savukārt par spēkā neesamību pienākuma neizpildes gadījumā izsakās F. Odersky, Article 13, no: U. Bergquist, D. Damascelli, R. Frimston, P. Lagarde, F. Odersky, B. Reinhartz, Commentaire du règlement européen sur les successions, Dalloz, Parīze, 2015, 2. punkts, 84. lpp.

( 30 ) It īpaši skat. spriedumu, 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 64.–67. punkts).

( 31 ) Ievērojot, ka Regulas Nr. 650/2012 32. apsvērums attiecas uz informēšanu par iesniegtu paziņojumu, nevis uz šā paziņojuma nodošanu tiesai, kas izskata mantojuma lietu.