ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL]

SECINĀJUMI,

sniegti 2016. gada 10. novembrī ( 1 )

Lieta C‑660/15 P

Viasat Broadcasting UK Ltd

pret

Eiropas Komisiju

“Apelācija — Valsts atbalsts — Atbalsts, ko Dānijas iestādes sniegušas Dānijas sabiedriskajai raidorganizācijai TV2/Danmark — Valsts finansējums, kas piešķirts, lai kompensētu ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izpildi saistītas izmaksas — Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu — Attiecības starp LESD 106. panta 2. punktu un 107. panta 1. punktu”

1. Ar savu apelācijas sūdzību Viasat Broadcasting UK Ltd (turpmāk tekstā – “Viasat”) lūdz Tiesu atcelt 2015. gada 24. septembra spriedumu lietā T‑125/12 ( 2 ), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Lēmumu 2011/839/ES ( 3 ), ciktāl Komisija šajā lēmumā atsevišķus pasākumus, ko Dānijas Karaliste īstenojusi par labu TV2/Danmark atzinusi par saderīgiem ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu ( 4 ).

2. Aplūkojot to no valsts atbalsta jautājuma viedokļa, šajā apelācijas sūdzībā ir izvirzīts būtisks jautājums saistībā ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību finansēšanu. Būtībā Viasat apšauba attiecības starp nosacījumiem, kas ir paredzēti principiālajā spriedumā Altmark ( 5 ), un tiem, kuri izriet no LESD 106. panta 2. punkta ( 6 ). Viasat apelācijas sūdzības mērķis ir norādīt, ka Eiropas Komisijai būtu jāpiemēro Altmark nosacījumi, lemjot, vai atbalsts var tikt atzīts par saderīgu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu. Vispārējā tiesa vairākkārt ir noraidījusi šo domu ( 7 ), un Tiesai tagad par to ir jālemj pirmoreiz, kopš tika pasludināts spriedums Altmark lietā.

3. Turpmāk norādīto iemeslu dēļ uzskatu, ka Vispārējai tiesai bija taisnība, noraidot šādu domu. Līdz ar to es iesaku šo apelācijas sūdzību noraidīt.

I – Tiesvedības priekšvēsture

4. Pēc 2000. gada 5. aprīlī iesniegtās sūdzības Komisija ar 2004. gada 19. maija lēmumu uzdeva Dānijas Karalistei atgūt no autonomā valsts uzņēmuma TV2/Danmark summu DKK 628,2 miljonu apmērā kopā ar procentiem ( 8 ). Minēto lēmumu Vispārējā tiesa vēlāk 2008. gada oktobrī atcēla ( 9 ).

5. Pa to laiku, tā kā minētā lēmuma sekas bija TV2/Danmark pēcteces (akciju sabiedrība TV2/Danmark A/S ( 10 )) maksātnespēja, Dānijas Karaliste ar 2004. gada 23. jūlija vēstuli paziņoja Komisijai par plānoto TV2 rekapitalizāciju. Ar 2004. gada 6. oktobra lēmumu Komisija atzina, ka jebkurš valsts atbalsta elements, kas varētu būt saistīts ar plānoto TV2 rekapitalizāciju, ir saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar tagadējo LESD 106. panta 2. punktu ( 11 ). 2009. gada septembrī Vispārējā tiesa atzina, ka nav jālemj par atsevišķiem juridiskiem pasākumiem pret minēto lēmumu ( 12 ).

6. Pēc iepriekš 4. punktā minētā lēmuma atcelšanas 2011. gada 4. aprīlī Komisija, atkārtoti izvērtējot attiecīgos pasākumus un apspriežoties ar ieinteresētajām personām, pieņēma apstrīdēto lēmumu. Apstrīdētais lēmums attiecas uz pasākumiem, kas tika īstenoti attiecībā uz TV2 laikā no 1995.–2002. gadam. Tomēr savā analīzē Komisija ņēma vērā arī rekapitalizācijas pasākumus, kas tika veikti 2004. gadā un kas ir minēti iepriekš 5. punktā (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgie pasākumi”).

7. Apstrīdētajā lēmumā Komisija attiecīgos pasākumus kvalificēja kā valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē par labu TV2. Līdz ar to Komisija secināja, ka summa DKK 628,2 miljonu apmērā bija kapitāla rezerve, kas ir piemērota TV2. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir noteikts: “Pasākumi, ko [Dānijas Karaliste] īstenoja par labu [TV2] laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam licenču maksas līdzekļu un citu pasākumu veidā, kuri aplūkoti šajā lēmumā, ir saderīgi ar iekšējo tirgu [LESD] 106. panta 2. punkta izpratnē.”

II – Tiesvedība Vispārējā tiesā

8. Ar 2012. gada 14. martā iesniegto prasības pieteikumu Viasat cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

9. Savas prasības pamatošanai Viasat izvirzīja divus atcelšanas pamatus, proti, pirmkārt, ka Komisija, novērtējot attiecīgo pasākumu saderību ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neņemot vērā otro un ceturto Altmark nosacījumu, un, otrkārt, ka Komisija, apstrīdētajā lēmumā nepaskaidrojot, kāpēc LESD 106. panta 2. punkts bija piemērojams minētajā lietā, kaut arī otrais un ceturtais Altmark nosacījums nebija izpildīts, ir pārkāpusi LESD 296. pantu.

10. Pēc atklātas tiesas sēdes, kas notika 2015. gada 15. janvārī, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā secināja, ka par prasību nav jālemj, ciktāl tajā ir lūgts atcelt to apstrīdētā lēmuma daļu, kurā Komisija ir atzinusi, ka ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā, ko TV2 ir samaksājis tā sauktais TV2 Fund, ir valsts atbalsts (pamatojumu skat. tālāk 18. punktā), un prasību pārējā daļā noraidīja. Tā arī noteica Viasat segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus un noteica, ka Dānijas Karaliste un TV2 savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

11. Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesā tika iesniegta 2015. gada 8. decembrī, Viasat apgalvo, ka Tiesai būtu: — jāatceļ pārsūdzētais spriedums; — jāatceļ apstrīdētais lēmums; — jāpiespriež Komisijai atlīdzināt Viasat tiesāšanās izdevumus gan pirmās instances tiesvedībā, gan tiesvedībā Tiesā; pakārtoti: — jāatceļ pārsūdzētais spriedums; — jānodod lieta atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā; — jāatliek lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmajā un apelācijas instancē pieņemšana.

12. Ar atbildi, kas iesniegta 2016. gada 11. februārī, Komisija norāda, ka Tiesai apelācijas sūdzība būtu jānoraida kā nepieņemama, nepamatota un neatbilstoša un jāpiespriež Viasat atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

13. Ar atbildi, kas iesniegta 2016. gada 19. februārī, TV2 lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt. Pakārtoti, ja Tiesa pieņemtu apelācijas sūdzību, TV2 lūdz Tiesu paturēt spēkā pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētā lēmuma sekas saskaņā ar LESD 264. panta 2. punktu. Visbeidzot, TV2 lūdz Tiesu piespriest Viasat atlīdzināt TV2 tiesāšanās izdevumus.

14. Ar atbildi, kas iesniegta 2016. gada 22. februārī, Dānijas Karaliste lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt.

15. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 76. panta 2. punktu tiesas sēde netika noturēta.

IV – Analīze

A –Ievada piezīmes

16. Jautājums par kompensāciju par TV2 noteiktā sabiedriskās apraides pakalpojuma izpildi Vispārējā tiesā ir izskatīts vairākkārt ( 13 ). Tomēr šī ir pirmā reize, kad Tiesa ir aicināta izskatīt šo ieilgušo strīdu.

17. Papildus šai lietai Tiesā šobrīd izskatīšanā attiecīgi ir trīs apelācijas sūdzības, ko ir iesniegušas Viasat, TV2 un Komisija. Visas šīs apelācijas sūdzības ir saistītas ar nolēmumu, kas vienā un tajā pašā datumā tika pasludināts kā pārsūdzētais spriedums, kurā Vispārējā tiesa daļēji apmierināja TV2 celto prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl minētajā lēmumā ir atzīts, ka attiecīgie pasākumi ir valsts atbalsts ( 14 ).

18. Citā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa atbilstoši TV2 argumentiem, pirmkārt, atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija tajā bija atzinusi, ka ienākumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā, kas ir samaksāti TV2 ar TV2 Fund starpniecību, bija valsts atbalsts, jo Vispārējā tiesa uzskatīja, ka nebija izpildīta prasība par “valsts līdzekļiem” (skat. otra pārsūdzētā sprieduma 211.–220. punktu) ( 15 ). Otrkārt, Vispārējā tiesa saistībā ar otro Altmark nosacījumu atzina, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, prasot TV2 izmaksājamo kompensāciju noteikt tādā veidā, kas nodrošina efektīvu sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas pienākuma izpildi (skat. otra pārsūdzētā sprieduma 106. punktu). Šie secinājumi ir Tiesā izskatāmo vienlaicīgi iesniegto apelācijas sūdzību pamatā.

19. Ja TV2, tās apelācijas sūdzībā lietā C‑649/15 P apgalvojot, ka Vispārējā tiesa nepamatoti ir atzinusi, ka tikai daļa no attiecīgajiem pasākumiem nav saistīti ar valsts atbalstu, ir taisnība, tad Tiesai vairs nav nozīmes lemt par šo apelācijas sūdzību, kas ir balstīta uz viedokli, ka attiecīgie pasākumi ir atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

20. Līdz ar to šajā lietā tomēr ir izvirzīts svarīgs tiesību jautājums, par ko Tiesa iepriekš nav lēmusi un kam ir jāpievērš uzmanība. Neraugoties uz šo citu apelācijas tiesvedību iznākumu, es šo apelācijas sūdzību aplūkošu tās pašreizējā stāvoklī.

21. Viasat izvirza trīs apelācijas pamatus. Pirmkārt, Viasat apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot Viasat argumentu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar LESD 296. pantu. Otrkārt, Viasat apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Komisijai, veicot novērtējumu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, nebija jāņem vērā, ka atbalsts TV2 ir piešķirts, neievērojot pārskatāmības un izmaksu efektivitātes pamatprincipus. Visbeidzot, Viasat apgalvo, ka Vispārējā tiesa pati ir pieļāvusi kļūdu, rūpīgi nepārbaudot un neizskatot Viasat prasību.

22. Uzskatu, ka mana analīze ir jāsāk ar otro apelācijas sūdzības pamatu.

B –Otrais apelācijas sūdzības pamats

1) Lietas dalībnieku argumenti

23. Viasat apgalvo, ka, lai atbalstu atzītu par saderīgu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, ir jābūt izpildītiem dažiem nosacījumiem. Pirmkārt, vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu ir jābūt noteikušai dalībvalstij (“noteikšanas prasība”); otrkārt, šī pakalpojuma sniegšanu šai dalībvalstij ir jābūt uzticējušai konkrētam uzņēmumam (“uzticēšanas prasība”), un, treškārt, i) Līgumu noteikumu piemērošanai, ieskaitot noteikumus par valsts atbalstu, ir jārada šķēršļi tādu konkrētu uzdevumu izpildei, kas ir uzticēti minētajam pakalpojumu sniedzējam (“šķēršļu kritērijs”), un ii) atkāpe no šiem noteikumiem nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tādā mērā, kas būtu pretrunā Savienības interesēm (“līdzsvarošanas kritērijs”).

24. Viasat apgalvo, ka šķēršļu kritērijam vienmēr ir jāatspoguļo Līguma noteikumi, no kuriem ir vēlēšanās izdarīt atkāpi. Šajā ziņā Viasat norāda, ka noteikšanas un uzticēšanas prasības un pārmērīgas kompensācijas aizliegums, kas izriet no līdzsvarošanas kritērija, kas visi ir jāizpilda saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, kā tā uzskata, atbilst pirmajam un trešajam Altmark nosacījumam. Līdz ar to Viasat apgalvo, ka pēc sprieduma lietā Altmark šķēršļu kritērijs prasa izanalizēt, vai vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanai būtu radīti šķēršļi, ja tiktu pieprasīts, lai a) kompensācijas parametri tiktu noteikti iepriekš pārredzami un objektīvi (atbilstoši otrajam Altmark nosacījumam) un b) minētais pakalpojums tiktu piešķirts pēc publiska iepirkuma vai arī kompensācija būtu ierobežota ar to, kas ir nepieciešams, lai segtu tikai rentabla un labi pārvaldīta uzņēmuma izdevumus (atbilstoši ceturtajam Altmark nosacījumam). Viasat apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā to nav darījusi un ka Vispārējā tiesa savukārt pārsūdzētajā spriedumā to nav kritizējusi.

25. Turklāt Viasat īpaši apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, i) pamatojoties uz spriedumu M6 ( 16 ) un vēl citiem spriedumiem, ko ir taisījusi minētā tiesa, lai noraidītu Viasat prasību; ii) atzīstot, ka Viasat argumenti noveda pie loģiska strupceļa, ciktāl LESD 106. panta 2. punkts inter alia kļūtu par “mirušu tiesību normu”; iii) noliedzot atsevišķu to Komisijas 2005. un 2011. gada paziņojumu un lēmumu nozīmi, kas ir minēti pārsūdzētā sprieduma 67. punktā; un iv) atzīstot, ka 2001. gada apraides paziņojums ( 17 ) neļāva Komisijai piemērot metodoloģiju, kas, kā uzskata Viasat, izriet no LESD 106. panta 2. punkta.

26. Komisija, kuru atbalsta TV2 un Dānijas Karaliste, apstrīd Viasat apgalvojumus. Komisija it īpaši norāda, ka, ciktāl Viasat apgalvo, ka 2001. gada apraides paziņojums nav spēkā, šis arguments ir novēlots un tāpēc nepieļaujams. Savukārt Dānijas Karaliste inter alia norāda, ka, ciktāl Viasat savā argumentācijā kritizē Vispārējo tiesu, ka tā nav pārbaudījusi, vai Komisija, apstrīdētajā lēmumā novērtējot atbalsta pasākumu saderību, bija pārliecinājusies, ka par TV2 uzticēto sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām bija rīkots iepirkums atbilstoši pārskatāmības principam, kas izriet no LESD noteikumiem par brīvu apriti, šī argumentācija nav izvirzīta Vispārējā tiesā pirmajā instancē un tāpēc tā nav pieļaujama.

2) Vērtējums

27. Uzskatu par piemērotu Komisijas un Dānijas Karalistes izvirzītos iebildumus par nepieņemamību izskatīt saistībā ar argumentiem, ar kuriem tie ir saistīti. Tāpēc es nekavējoties pievērsīšos Viasat apelācijas sūdzības būtībai.

28. Ir skaidrs, ka attiecības starp LESD 106. panta 2. punktu un 107. panta 1. punktu gadu gaitā ir bijušas diezgan neskaidras. Skaidrības trūkums ir visacīmredzamākais vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu finansēšanas jomā. Tomēr spriedumā lietā Altmark Tiesa, izskatot lietu plēnumā, veiksmīgi izvēlējās jaunu pieeju, uz ko daži ir atsaukušies kā uz “nosacītas kompensācijas pieeju” ( 18 ).

29. Četri nosacījumi, ko Tiesa ir noteikusi spriedumā Altmark, ir saistīti ar to, vai uzņēmumam ir piešķirta priekšrocība. Tādējādi tie attiecas uz “atbalsta” jēdziena sastāvdaļu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu ( 19 ). Praksē komentētāji ir norādījuši, ka, ņemot vērā šo nosacījumu stingro raksturu, tie daudzos gadījumos netiek izpildīti ( 20 ). Tiešas tā sekas ir tādas, ka galvenajiem noteikumiem, ar kuriem valsts atbalsts var tikt atļauts, proti, LESD 106. panta 2. punktam un 107. panta 2. un 3. punktam, joprojām ir centrāla nozīme.

30. Šie apsvērumi, šķiet, netieši ir apstiprināti pārsūdzētajā spriedumā. Minētā sprieduma 63. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka, pat ja abas nosacījumu grupas, kas attiecīgi izriet no sprieduma lietā Altmark un no LESD 106. panta 2. punkta, kaut kādā mērā ir līdzīgas, tās atbilst pilnībā atšķirīgiem jautājumiem. Tā uzskata, ka Altmark nosacījumi ir izpildāmi pirms nosacījumiem saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, kas attiecas uz saderību. Šis galvenais secinājums pārsūdzētā sprieduma 75.–99. punktā lika Vispārējai tiesai aplūkot un noraidīt dažādus argumentus, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi savas teorijas pamatojumam. Apelācijas sūdzības iesniedzēja tagad vēlas, lai Tiesa apstiprina šo teoriju un atzīst, ka, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos argumentus, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

31. Tomēr Vispārējā tiesa nav pieļāvusi šādu kļūdu.

32. Vispirms jau pastāv būtisks nošķīrums starp, pirmkārt, spriedumu lietā Altmark un tajā ietvertajiem nosacījumiem un, otrkārt, LESD 106. panta 2. punktu un tajā paredzētajām prasībām. Kā minēts, pirmie minētie tiek izmantoti, lai noteiktu, vai ir tikusi piešķirta priekšrocība, un tāpēc tie vispārīgāk ir saistīti ar “atbalsta” jēdzienu atbilstoši LESD 107. panta 1. punktam. Tas notiek pirms vērtējuma saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, kurā ir regulēts jautājums, vai atbalsta pasākums var tikt atzīts par saderīgu. Ja Altmark nosacījumi ir izpildīti, tad atbalsta nav LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to nav pamata apsvērt, vai ir piemērojams LESD 106. panta 2. punkts. Turklāt šim nošķīrumam ir atšķirīgas praktiskās sekas.

33. Pirmkārt, valsts atbalsta konstatējums saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu izraisa zināmas tiesiskās sekas, piemēram, iepriekšējas paziņošanas pienākumu un īstenošanas aizliegumu, kas ir adresēts dalībvalstīm saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu ( 21 ). Šie apsvērumi izskaidro, kāpēc lēmums, kas ir pamatots ar LESD 107. panta 1. un 3. punktu un kurā, lai gan attiecīgais pasākums ir kvalificēts kā valsts atbalsts, tas ir atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu, ir apstrīdams tiesību akts saskaņā ar LESD 263. pantu ( 22 ). Turklāt valsts tiesām ir jāaizsargā privātpersonu tiesības no LESD 108. panta 3. punkta pārkāpuma ( 23 ).

34. Otrkārt, vērtējums par atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē ( 24 ). Šī ekskluzīvā kompetence apstiprināt valsts atbalstu attiecas arī uz LESD 106. panta 2. punktu ( 25 ). Tas nozīmē, ka LESD 106. panta 2. punkts nav tieši piemērojams valsts atbalsta atļaušanas nolūkā ( 26 ). Ja tiktu atzīts pretējais, tiktu apdraudēts valsts atbalsta iepriekšējas kontroles sistēmas mērķis, kas prasa, lai plānotā atbalsta īstenošana tiktu atlikta, līdz Komisijas galīgajā lēmumā ir novērstas šaubas par tā saderību ( 27 ).

35. No iepriekš izklāstītā izriet, ka LESD 106. panta 2. punkts zaudētu savu nozīmi, ja vienīgais veids, kādā Komisija saskaņā ar šo tiesību normu varētu apstiprināt atbalsta pasākumu, būtu tad, ja tas atbilstu Altmark nosacījumiem.

36. Viasat savukārt norāda, ka tā piekrīt viedoklim, ka LESD 106. panta 2. punkts un 107. panta 1. punkts attiecas uz atšķirīgiem jautājumiem, bet apgalvo, ka tas nesniedz atbildi uz argumentiem, ko tā izvirzījusi pirmajā instancē. Tomēr šis apgalvojums nav pamatots, ciktāl tajā netiek atzītas sekas, ko izraisa šāda nošķiršana.

37. Pirmkārt, vēlos atgādināt, ka sprieduma lietā Altmark mērķis ir atvieglot dalībvalstu iestāžu un Komisijas uzdevumu veikt vērtējumu par to, vai uzņēmumam samaksātā kompensācija par sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistību izpildi ir “priekšrocība” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Šajā ziņā šo nosacījumu mērķis ir rast atbildi uz hipotētisku jautājumu, vai attiecīgais uzņēmums būtu saņēmis konkrēto kompensāciju parastos tirgus apstākļos, proti, apstākļos, kādi pastāv konkrētajā tirgū, ja nebūtu notikusi dalībvalsts iejaukšanās ( 28 ). Turpretim LESD 106. panta 2. punkts ir balstīts uz ideju, ka dalībvalsts neiejaucas uzņēmuma darbībā, uzticot tam vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšanu.

38. Otrkārt, ir jāatzīst, ka lietā Ferring Tiesa nosprieda, ka kompensācija sabiedriskā pakalpojuma sniedzējam ir valsts atbalsts saskaņā ar (pašreizējo) LESD 107. panta 1. punktu, ciktāl attiecīgā priekšrocība pārsniedz papildu izmaksas, kas ir radušās, izpildot noteiktās sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistības, un ka, ja tas tā ir, minētā priekšrocība katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par tādu, kas ir vajadzīga, lai uzņēmumam sniegtu iespēju veikt īpašus tam uzticētus uzdevumus, un tāpēc uz to nevar attiekties (pašreizējais) LESD 106. panta 2. punkts ( 29 ). Tomēr, kaut arī Tiesa spriedumā lietā Altmark atsaucās uz spriedumu Ferring, tā jēdzienam “priekšrocība”, ko rada šāda kompensācija, saskaņā ar (pašreizējo) LESD 107. panta 1. punktu piešķīra formu, kādā tas pastāv šobrīd. Tomēr, pretēji spriedumam lietā Ferring, Tiesai Altmark lietā nebija jāinterpretē pašreizējais LESD 106. panta 2. punkts, kas varētu izskaidrot, kāpēc Tiesa neieņēma nostāju par šo abu tiesību normu savstarpējo saikni ( 30 ). Tomēr šis noklusējums nevar tikt saprasts tā, ka tas nozīmē, ka Tiesas nodoms bija tāds, ka Altmark nosacījumi ir jāņem vērā, piemērojot LESD 106. panta 2. punktu, jo, ja tas tiktu darīts, LESD 106. panta 2. punkts zaudētu savu iedarbību ( 31 ). Turpretim pēc sprieduma lietā Altmark Tiesa turpināja LESD 106. panta 2. punktu interpretēt tāpat kā iepriekš ( 32 ).

39. Treškārt, tādai LESD 106. panta 2. punkta interpretācijai, kuras veikšanai ir jānovērtē, vai vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšanai tiktu radīti šķēršļi, ja būtu prasīts izpildīt otro un ceturto Altmark nosacījumu, nav rodams nekāds pamatojums ne šīs tiesību normas formulējumā, ne Tiesas judikatūrā.

40. LESD 106. panta 2. punkta mērķis ir saskaņot dalībvalstu intereses atsevišķus uzņēmumus, it īpaši publiskajā sektorā, izmantot kā ekonomikas vai nodokļu politikas (vai politiku, kurām ir ietekme ekonomikas vai nodokļu jomā) instrumentu ar Savienības interesēm nodrošināt, ka tiek ievēroti galvenokārt noteikumi par konkurenci, un saglabāt iekšējā tirgus vienotību. Lai Līgumu noteikumi, iespējams, nebūtu piemērojami uzņēmumam, kam ir uzticēts sniegt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, pietiek, ka šo noteikumu piemērošana rada šķēršļus īpašu šim uzņēmumam uzliktu saistību juridiskai vai faktiskai izpildei ( 33 ).

41. Šajā ziņā LESD 106. panta 2. punkta piemērošanai nav vajadzīgs, lai būtu apdraudēta pati uzņēmuma dzīvotspēja. Pietiek, ka, nepastāvot attiecīgajām tiesībām vai atbalsta pasākumiem, uzņēmums nespētu pildīt īpašus tam uzticētus uzdevumus, kas ir noteikti, atsaucoties uz tā sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistībām. LESD 106. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, ja attiecīgo tiesību vai atbalsta pasākuma saglabāšana ir vajadzīga, lai to īpašnieks vai adresāts spētu pildīt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes uzdevumus, kas tam ir uzticēti saskaņā ar “ekonomiski pieņemamiem nosacījumiem” ( 34 ).

42. Turpretim Viasat arguments ir vērsts uz to, ka sabiedriskā pakalpojuma sniedzējam sniegto kompensāciju shēmai, kas, tā kā tā neatbilst kumulatīvajiem Altmark nosacījumiem, ietver atbalsta elementus, lai tā varētu tikt apstiprināta, ir jāatbilst šīm pašām objektivitātes, pārskatāmības un efektīvu izmaksu prasībām. Tas nepamatoti sašaurinātu “ekonomiski pieņemamu nosacījumu” jēdzienu. Lai gan, kā norāda Viasat, LESD 106. panta 2. punkts ir tiesību norma, kas ļauj atkāpties no Līgumos ietvertajiem noteikumiem, un tādējādi tā ir jāinterpretē šauri, pastāv robežas, cik ierobežojoša var būt tā interpretācija, neapdraudot tā efektivitāti ( 35 ).

43. Viasat sniegtā LESD 106. panta 2. punkta interpretācija ir īpaši nepārliecinoša saistībā ar sabiedriskās apraides pakalpojuma jomu. Patiesi, Protokolā par sabiedriskās apraides sistēmu dalībvalstīs, kas ir ietverts Eiropas Kopienas dibināšanas līguma ( 36 ) pielikumā, ir noteikts, ka pašreizējā LESD noteikumi “neskar dalībvalstu iespējas nodrošināt valsts [sabiedriskās] apraides finansējumu, ja šādu finansējumu piešķir apraides organizācijām, lai tās izpildītu valsts pasūtījumu [sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu], ko tām uzticējusi, noteikusi un organizējusi attiecīgā dalībvalsts, un ja šāds finansējums nav pretrunā kopējām interesēm, iespaidojot tirdzniecības nosacījumus un konkurenci [Savienībā], tomēr ņemot vērā valsts pasūtījuma izpildi”. Šajā protokolā, lai gan tajā ir atsauce uz līdzsvarošanas kritēriju, nav atsauces uz šķēršļu kritēriju, nemaz nerunājot par tāda veida atsauci, uz kādu norāda Viasat.

44. No iepriekš minētā izriet, ka atbilstošai LESD 106. panta 2. punkta piemērošanai nav jāņem vērā otrais un ceturtais Altmark nosacījums.

45. Neviens no pamatojuma argumentiem, ko Viasat ir izvirzījusi savā apelācijas sūdzībā, neliek apšaubīt šo secinājumu.

46. Pirmkārt, runājot par Vispārējās tiesas spriedumiem, ko ir kritizējusi Viasat ( 37 ), Tiesai šī judikatūra nav saistoša un Tiesa, ja nav iesniegta apelācijas sūdzība, arī nevar pārbaudīt, vai minētie spriedumi ir pareizi. Tāpēc arguments, kas ir pamatots ar iespējami nepareizu Vispārējās tiesas judikatūru, izskatot iepriekšējās lietas saistībā ar LESD 106. panta 2. punktu, nav atbilstošs. Tas pats attiecas uz ģenerāladvokāta secinājumiem ( 38 ), ko Viasat apstrīd; arī tie Tiesai nav saistoši ( 39 ).

47. Otrkārt, runājot par Viasat argumentu, ka – pretēji nostājai, ko Vispārējā tiesa ieņēma pārsūdzētā sprieduma 91. punktā, – tās viedoklis nenoved pie loģiska strupceļa, pietiek norādīt, ka minētais punkts sākas ar vārdu “turklāt”, kas norāda uz šī iemesla pakārtoto raksturu. Tādējādi šis arguments nav efektīvs. Katrā ziņā Viasat nonāk pretrunā ar sevi, apgalvojot, ka tās piedāvātā LESD 106. panta 2. punkta interpretācija nepadara minēto tiesību normu par “mirušu tiesību normu”: Viasat nevar apgalvot, ka Komisijai katrā atsevišķā gadījumā ir iespēja savā saderības novērtējumā atmest kādu no Altmark nosacījumiem, un vienlaikus apgalvot, ka šķēršļu kritērijs saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu prasa LESD 107. panta 1. punkta atspoguļošanas nolūkā piemērot Altmark nosacījumus, ciktāl šie nosacījumi ir kumulatīvi saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu.

48. Treškārt, runājot par Komisijas 2005. un 2011. gada paziņojumiem un lēmumiem, kas ir minēti pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, Viasat pieļauj iespēju, ka šie paziņojumi un lēmumi nav piemērojami, kā to ir noteikusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā. No tā izriet, ka tiem nav nozīmes šajā strīdā, kas attiecas uz to, vai Vispārējā tiesa pareizi ir atzinusi, ka Komisijai nav jāizskata otrais un ceturtais Altmark nosacījums, novērtējot atbalsta pasākuma saderību saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu.

49. Ceturtkārt, runājot par argumentu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 97.–99. punktā nav ņēmusi vērā 2001. gada apraides paziņojuma nozīmi, – pretēji tam, ko netieši norāda Komisija, – nešķiet, ka Viasat apstrīd šī paziņojuma spēkā esamību. Runājot par minētā argumenta būtību, tas, ka Komisijai, ņemot vērā nesenos paziņojumus un vadlīnijas, varētu būt bijusi iespēja pieņemt interpretāciju, kas vairāk atbilst apelācijas sūdzības iesniedzējas domāšanas veidam, nepierāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, atzīstot, ka Komisijai tas nebija jādara.

50. Visbeidzot, runājot par Viasat argumentu, ka LESD 106. panta 2. punkts vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma piešķiršanai prasa rīkot iepirkuma procedūru, Dānijas Karalistes izvirzītais iebildums par pieņemamību, kas ir minēts iepriekš 26. punktā, ir jānoraida, jo šķiet, ka Viasat ļoti līdzīgu argumentu ir izvirzījusi pirmajā instancē. Tomēr konkrētais Viasat apgalvojums, ka sabiedriskās apraides pakalpojuma līgums, kas ir aplūkots apstrīdētajā lēmumā, ir saistīts ar pārrobežu interesēm, neizriet no pārsūdzētā sprieduma, un Viasat, šķiet, šādu viedokli nav paudusi pirmajā instancē. Turklāt šāda vērtējuma veikšanai ir jāveic faktisks vērtējums, kas nav Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā. Līdz ar to šis konkrētais apgalvojums nav pieļaujams.

51. Runājot par minētajā argumentā izvirzīto tiesību jautājumu, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 99. punktā norādot, ka LESD 106. panta 2. punktā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma piešķiršanai nav prasīts rīkot iepirkuma procedūru. Kā to ir norādījusi Komisija, LESD 106. panta 2. punktā ir ļauts atkāpties no “Līgumos ietvertajiem noteikumiem”, kuros ietilpst noteikumi par brīvu apriti un vispārējie principi, kas no tiem izriet, ciktāl minētā iestāde ir pārliecinājusies, ka šķēršļu un līdzsvarošanas kritēriji ir izpildīti un tos var pārbaudīt ES tiesas. Šajā ziņā Amsterdamas protokols nevar tikt saprasts citādāk kā vien, ka tajā ir apstiprināts princips, ka dalībvalstis sabiedrības interesēs var uzņēmumam tieši piešķirt īpašas vai ekskluzīvas tiesības sabiedriskās apraides pakalpojumu koncesijas formā.

52. No visa iepriekš minētā izriet, ka otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.

C –Pirmais apelācijas sūdzības pamats

53. Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu Viasat apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, noraidot tās atcelšanas pamatu, kurā bija apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar LESD 296. pantu.

54. Pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Vispārējā tiesa šo atcelšanas pamatu noraidīja, norādot, ka tas, ka “[apstrīdētajā] lēmumā [nekas nav teikts] attiecībā uz otrā un ceturtā Altmark nosacījuma lomu attiecīgo pasākumu saderības ar iekšējo tirgu vērtējumā, nav saistīt[s] ar Komisijas pieļautu spriešanas kļūdu vai pamatojuma nenorādīšanu apstrīdētajā lēmumā, bet ar to, ka šajā lēmumā ir piemērota analīzes metode, kas atšķiras no tās, kuru ir izvēlējusies [Viasat]”.

55. Kā atzīst Viasat, apstrīdētais lēmums būtu neatbilstoši pamatots tikai tad, ja Komisijai būtu bijis pienākums piemērot analīzes metodi, kas, kā uzskata Viasat, izriet no LESD 106. panta 2. punkta.

56. Tomēr Vispārējā tiesa nav ne pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisijai nebija šāda pienākuma, ne arī tāpēc pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka apstrīdētais lēmums bija pietiekami pamatots. Tādējādi šis apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.

D –Trešais apelācijas sūdzības pamats

57. Savas apelācijas sūdzības nobeiguma daļā Viasat, starp citu, apgalvo, ka “Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, nepārbaudot Viasat apgalvojumu atbilstoši [prasītajam] standartam”, un ka “šajā lietā Vispārējās tiesas pārbaude attiecībā uz Viasat apgalvojumu neatbilst standartam, kas ir izklāstīts [..] judikatūrā”.

58. Argumentācijas labad pieņemot, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir vērsts uz visiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, es piekrītu Komisijai, ka tas katrā ziņā nav pietiekami detalizēts, lai pārējie lietas dalībnieki uz to varētu atbildēt vai lai Tiesa par to varētu lemt. Tādējādi tas nav pieņemams ( 40 ).

E –Secinājums

59. Manuprāt no visa iepriekš izklāstītā izriet, ka neviens no Viasat apelācijas sūdzības pamatiem nav apmierināms. Tādējādi apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.

V – Tiesāšanās izdevumi

60. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija un TV2 ir lūgušas piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums ir nelabvēlīgs, Viasat būtu jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas un TV2 tiesāšanās izdevumus. Turklāt no šī reglamenta 140. panta 1. punkta, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībai saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu, izriet, ka Dānijas Karalistei ir jāatlīdzina savi tiesāšanās izdevumi pašai.

VI – Secinājumi

61. Pamatojoties uz iepriekš izklāstīto, es iesaku Tiesai spriest šādi: — apelācijas sūdzību noraidīt; — piespriest Viasat Broadcasting UK Ltd segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Eiropas Komisijas un TV2/Danmark A/S tiesāšanās izdevumus; — piespriest Dānijas Karalistei segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Spriedums, 2015. gada 24. septembris, Viasat Broadcasting UK/Komisija,T‑125/12, EU:T:2015:687 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).

( 3 ) Komisijas 2011. gada 20. aprīļa Lēmums par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz TV2/Danmark (OV 2011, L 340, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

( 4 ) Jānorāda, ka, lai gan Viasat lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu (skat. pārsūdzētā sprieduma 30. punktu), šķiet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma ievada daļā pārformulēja tajā iesniegtās prasības priekšmetu, norādot, ka Viasat lūdza “daļēji atcelt [apstrīdēto lēmumu]” (izcēlums mans).

( 5 ) Spriedums, 2003. gada 24. jūlijs, Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, 89.–93. punkts (turpmāk tekstā – “Altmark” un “Altmark nosacījumi”). Altmark nosacījumos ir paskaidrots, kad uzņēmumi, kas pilda sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, nesaņem reālu finansiālu priekšrocību no kompensācijas, kas ir saņemta par šo saistību izpildi, un tādējādi nav labvēlīgākā konkurences stāvoklī kā to konkurenti. Šie nosacījumi ir šādi: pirmkārt, uzņēmumam, kas saņem kompensāciju, faktiski ir jābūt uzliktām sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, un šīm saistībām ir jābūt skaidri definētām. Otrkārt, lai izvairītos no ekonomisku priekšrocību piešķiršanas saņēmējuzņēmumam salīdzinājumā ar konkurējošajiem uzņēmumiem, kompensācijas aprēķināšanas parametriem ir jābūt iepriekš objektīvi un pārredzami noteiktiem. Treškārt, izmaksātā kompensācija nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai segtu visas izmaksas vai daļu no tām, kuras rodas, izpildot sabiedrisko pakalpojumu saistības, ņemot vērā saistītus ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi. Ceturtkārt, kompensācija ir jānosaka, pamatojoties uz izmaksu analīzi, kādas būtu radušās tipiskam, labi pārvaldītam un pienācīgi ar vajadzīgajiem līdzekļiem nodrošinātam uzņēmumam, lai izpildītu šīs saistības, ņemot vērā ar tiem saistītos ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi; skat. šo nosacījumu formulējumu, kas inter alia ir izklāstīts spriedumā, 2013. gada 8. maijs, Libert u.c., C‑197/11 un C‑203/11, EU:C:2013:288, 87., 89., 91. un 92. punkts.

( 6 ) Saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu “uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas Līgumos ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm”.

( 7 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2009. gada 11. marts, TF1/Komisija, T‑354/05, EU:T:2009:66, 124.–147. punkts; 2010. gada 1. jūlijs, M6/Komisija, T‑568/08 un T‑573/08, EU:T:2010:272, 127.–141. punkts; 2012. gada 7. novembris, CBI/Komisija, T‑137/10, EU:T:2012:584, 289.–301. punkts, un 2013. gada 16. oktobris, TF1/Komisija, T‑275/11, nav publicēts, EU:T:2013:535, 129.–145. punkts.

( 8 ) Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmums 2006/217/EK par Dānijas īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz “TV2/Danmark” (OV 2006, L 85, 1. lpp., un labojums – OV 2006, L 368, 112. lpp.).

( 9 ) Spriedums, 2008. gada 22. oktobris, TV2/Danmark u.c./Komisija, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04, EU:T:2008:457.

( 10 ) Vieglākas lasāmības labad šajos secinājumos izmantošu saīsinājumu “TV2”, lai atsauktos uz Dānijas sabiedrisko televīzijas raidorganizāciju TV2/Danmark, neatkarīgi no tā juridiskās formas.

( 11 ) Komisijas Lēmums C(2004) 3632, galīgā redakcija, valsts atbalsta lietā Nr. N 313/2004 par TV2/Danmark A/S rekapitalizāciju (kopsavilkums publicēts OV 2005, C 172, 3. lpp.).

( 12 ) Rīkojumi, 2009. gada 24. septembris, SBS TV un SBS Danish Television/Komisija, T‑12/05, nav publicēts, EU:T:2009:357; un Viasat Broadcasting UK/Komisija, T‑16/05, nav publicēts, EU:T:2009:358.

( 13 ) Papildus šo secinājumu I daļā minētajiem nolēmumiem atsauce ir izdarīta arī uz rīkojumiem, 2012. gada 22. marts, Viasat Broadcasting UK/Komisija, T‑114/09, nav publicēts, EU:T:2012:144, un 2012. gada 10. decembris, Viasat Broadcasting UK/Komisija, T‑210/12, nav publicēts, EU:T:2012:660.

( 14 ) Spriedums, 2015. gada 24. septembris, TV2/Danmark/KomisijaT‑674/11, EU:T:2015:684 (turpmāk tekstā – “otrs pārsūdzētais spriedums”). Pašreiz izskatāmās apelācijas sūdzības ir lietās TV2/Danmark/Komisija, C‑649/15 P; Komisija/TV2/Danmark, C‑656/15 P, un Viasat Broadcasting UK/TV2/Danmark, C‑657/15 P.

( 15 ) Tāpēc Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā atzina, ka nav jālemj par daļu no Viasat prasības atcelt tiesību aktu.

( 16 ) Spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, M6/Komisija, T‑568/08 un T‑573/08, EU:T:2010:272.

( 17 ) Komisijas Paziņojums par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu sabiedriskajai apraidei (OV 2001, C 320, 5. lpp.).

( 18 ) Skat. Lynskey, O., “The Application of Article 86(2) EC to Measures Which do Not Fulfil the Altmark Criteria; Institutionalising Incoherence in the Legal Framework Governing State Compensation of Public Service Obligations”, World Competition Law and Economic Review, Kluwer Law International, 2007, 30. sēj., 1. izdevums, 157. lpp.

( 19 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, Orange/Komisija, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, 44. punkts.

( 20 ) Skat. inter alia Klasse, M., “The Impact of Altmark: The European Commission Case Law Responses”, no: Szyzyczak, E., un van de Gronden, J. W. (red.), Financing Services of General Economic Interest, TMC Asser Press, Hāga, 2013, 36. lpp., un Nicolaides, P., “The Perennial Altmark Questions”, 2015. gada 27. oktobris, pieejams http://www.stateaidhub.eu/blogs/stateaiduncovered/post/3961 (pēdējo reizi apmeklēts 2016. gada 7. novembrī).

( 21 ) Skat. spriedumu, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 35. punkts. Iepriekšējas paziņošanas pienākums attiecas arī uz pasākumiem, kas ietilpst LESD 106. panta 2. punkta piemērošanas jomā: skat. spriedumu, 2003. gada 21. oktobris, van Calster u.c., C‑261/01 un C‑262/01, EU:C:2003:571, 61. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 22 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Komisija/Nīderlande, C‑279/08 P, EU:C:2011:551, 40.–42. punkts.

( 23 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 15. septembris, PGE, C‑574/14, EU:C:2016:686, 31., 33. un 40. punkts un tajos minētā judikatūra.

( 24 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 28. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 25 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1994. gada 15. marts, Banco Exterior de España, C‑387/92, EU:C:1994:100, 17. punkts.

( 26 ) Pēc analoģijas skat. ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:13, 56. punkts. Saistībā ar atšķirīgu viedokli skat. ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumus lietā Ferring, C‑53/00, EU:C:2001:253, 78. punkts.

( 27 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 26. punkts.

( 28 ) Šajā ziņā skat. rīkojumu, 2015. gada 5. februāris, Grieķija/Komisija, C‑296/14 P, nav publicēts, EU:C:2015:72, 34. punkts. Lai noteiktu “parasta tirgus nosacījumus”, ir jāveic ekonomiska analīze: skat. spriedumu, 1996. gada 11. jūlijs, SFEI u.c., C‑39/94, EU:C:1996:285, 61. punkts.

( 29 ) Spriedums, 2001. gada 22. novembris, Ferring, C‑53/00, EU:C:2001:627, 32. un 33. punkts (turpmāk tekstā – “spriedums Ferring”).

( 30 ) Es arī vēlētos norādīt, ka, lai gan viens no Komisijas apelācijas sūdzības pamatiem lietā, kurā tika taisīts 2010. gada 2. septembra spriedums Komisija/Deutsche Post, C‑399/08 P, EU:C:2010:481, bija gan (pašreizējā) LESD 106. panta 2. punkta, gan 107. panta 1. punkta pārkāpums, Tiesa izvērtēja tikai (pašreizējo) LESD 107. panta 1. punktu un neinterpretēja (pašreizējo) LESD 106. panta 2. punktu; skat. it īpaši minētā sprieduma 38.–48. punktu.

( 31 ) Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta F. Ležē secinājumus lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2002:188, 79. un nākamie punkti.

( 32 ) Skat. spriedumu, 2007. gada 15. novembris, International Mail Spain, C‑162/06, EU:C:2007:681, 34. un 35. punkts.

( 33 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1997. gada 23. oktobris, Komisija/Francija, C‑159/94, EU:C:1997:501, 55., 56. un 59. punkts.

( 34 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1993. gada 19. maijs, Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, 14. un 16. punkts; 1997. gada 23. oktobris, Komisija/Francija, C‑159/94, EU:C:1997:501, 59., 95. un 96. punkts, un 2007. gada 15. novembris, International Mail Spain, C‑162/06, EU:C:2007:681, 34. un 35. punkts.

( 35 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1997. gada 23. oktobris, Komisija/Francija, C‑159/94, EU:C:1997:501, 53. punkts.

( 36 ) OV 1997, C 340, 109. lpp. (turpmāk tekstā – “Amsterdamas protokols”).

( 37 ) Spriedumi, 2010. gada 1. jūlijs, M6/Komisija, T‑568/08 un T‑573/08, EU:T:2010:272; 2009. gada 11. marts, TF1/Komisija, T‑354/05, EU:T:2009:66; 2012. gada 7. novembris, CBI/Komisija, T‑137/10, EU:T:2012:584, un 2013. gada 16. oktobris, TF1/Komisija, T‑275/11, nav publicēts, EU:T:2013:535.

( 38 ) Ģenerāladvokāta Dž. Tezauro [G. Tesauro] secinājumi lietā Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:52, un ģenerāladvokāta A. Ticano secinājumi lietā Ferring, C‑53/00, EU:C:2001:253. Viasat kritizē arī spriedumu, 1997. gada 27. februāris, FFSA u.c./Komisija, T‑106/95, EU:T:1997:23, kurā ir atsauce uz minētajiem secinājumiem.

( 39 ) Spriedums, 2016. gada 9. jūnijs, Pesce u.c., C‑78/16 un C‑79/16, EU:C:2016:428, 25. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 40 ) Šajā ziņā skat. rīkojumu, 2014. gada 6. februāris, Thesing un Bloomberg Finance/ECB, C‑28/13 P, EU:C:2014:230, 25. punkts un tajā minētā judikatūra.