ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Dalībvalstu iespēja piemērot samazinātu nodokļa likmi dažām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai

(Padomes Direktīvas 2006/112 96. pants, 98. panta 1. un 2. punkts un III pielikums)

Summary

Dalībvalsts, kura mirušo personu transportēšanai piemēro samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi, kas atšķiras no likmes, kura tiek piemērota citiem pakalpojumiem, ko var sniegt apbedīšanas uzņēmumi, ir izpildījusi Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 96. pantā un 98. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus.

Ja dalībvalsts nolemj izmantot Direktīvas 2006/112 98. panta 1. un 2. punktā noteikto iespēju piemērot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi vienai no šīs direktīvas III pielikumā esošo pakalpojumu kategorijām, ievērojot nodokļu neitralitātes principu, kas piemīt kopējai pievienotās vērtības nodokļa sistēmai, tai ir iespēja ierobežot šīs samazinātās likmes piemērošanu ar konkrētiem un specifiskiem šīs kategorijas aspektiem. Šīs iespējas izmantošana ir pakļauta diviem nosacījumiem, pirmkārt, samazinātās likmes piemērošanas nolūkā izdalīt tikai konkrētus un specifiskus attiecīgās pakalpojumu kategorijas aspektus un, otrkārt, ievērot nodokļu neitralitātes principu. Šo nosacījumu mērķis ir nodrošināt, lai dalībvalstis izmantotu šo iespēju tikai apstākļos, kuri nodrošina, ka izvēlētā samazinātā likme tiek piemērota vienkārši un korekti, kā arī, lai novērstu jebkādu krāpšanu, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un jebkādu iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu. Tā kā, pirmkārt, mirušo personu transportēšana ar transportlīdzekli apbedīšanas uzņēmumu sniegto pakalpojumu vidū ir konkrēts un specifisks elements un, otrkārt, pakalpojumi, kuri ir līdzīgi mirušo personu transportēšanai ar transportlīdzekli un kuri var ar to konkurēt, no pievienotās vērtības nodokļa viedokļa netiek vērtēti atšķirīgi, ar tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mirušo personu transportēšanai ar transportlīdzekli ir piemērojama samazināta pievienotās vērtības nodokļa likme, tiek izpildīti nosacījumi, kuri prasīti Direktīvā 2006/112.

(sal. ar 28., 30., 39., 42. un 46. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Valsts tiesību piemērošana – Nosacījumi un ierobežojumi

(EKL 88. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts)

Summary

Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai, 14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka apstākļos, kad attiecīgajam valsts atbalstam atbilstošās summas jau ir atgūtas, valsts tiesa formas trūkuma dēļ atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri izsniegti, lai atgūtu nelikumīgu valsts atbalstu, ja valsts tiesībās ir nodrošināta iespēja labot šo formas trūkumu. Savukārt šai tiesību normai pretrunā ir tas, ka šīs summas pat uz īsu laiku tiktu no jauna samaksātas šī atbalsta saņēmējam.

Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā ir atspoguļotas efektivitātes principa prasības, atbilstoši kuram dalībvalsts, kam saskaņā ar Komisijas lēmumu ir pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, var brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kādiem tā šo pienākumu izpildīs, ar nosacījumu, ka izvēlētie pasākumi neapdraud Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti.

Valsts tiesas kontrole pār nelikumīga valsts atbalsta atgūšanai izsniegta atmaksas pieprasījuma formālo likumību un iespējamu šī pieprasījuma atcelšanu sakarā ar to, ka nav ievērotas valsts tiesībās paredzētās formas prasības, ir jāuzskata par vienkāršu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa izpausmi, kurš ir vispārējs Savienības tiesību princips. Tomēr šāda atcelšana būtībā varētu saņemtā atbalsta ieguvējam radīt labvēlīgas tiesības prasīt, lai tam, pamatojoties uz valsts tiesībām, no jauna piešķirtu summu, kura atbilst jau atgūtajam atbalsta apmēram. Tāpat valsts tiesībās ir jābūt vajadzīgajiem instrumentiem, lai izvairītos no tā, ka viena atmaksas pieprasījuma atcelšana automātiski nozīmētu tūlītēju parādnieka atmaksātās summas samaksāšanu no jauna parādniekam, lai izpildītu šo pieprasījumu. Līdz ar to kompetentajai iestādei ir jāvar labot minētā pieprasījuma formas trūkumu bez pienākuma pat uz laiku no jauna samaksāt nelikumīgā atbalsta saņēmējam summas, kuras tas ir atmaksājis, izpildot minēto pieprasījumu.

(sal. ar 20., 21., 25.–27. un 33. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīmes piešķirto tiesību izsmelšana – Nosacījums – Īpašnieka tieša vai netieša piekrišana laišanai tirgū Kopienā vai Eiropas Ekonomikas zonā – Preču laišana tirgū, ko veicis starpnieks, neievērojot līguma par izplatīšanu noteikumus

(Padomes Regulas Nr. 40/94 13. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas 89/104 7. panta 1. punkts)

Summary

Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 13. panta 1. punkts un Direktīvas 89/104 par preču zīmēm 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes piešķirto tiesību izsmelšana īstenojas tikai tad, ja vērtējums, kas jāveic iesniedzējtiesai, ļauj secināt par īpašnieka skaidru vai netiešu piekrišanu preču, attiecībā uz kurām ir izvirzīta šī izsmelšana, laišanai tirgū, attiecīgi Kopienā vai Eiropas Ekonomikas zonā.

Ja “smaržu paraugi” starpniekiem, kuriem ir saistošs ar preču zīmes īpašnieku noslēgtais līgums, lai to klienti varētu izmēģināt saturu, ir nodoti bez īpašumtiesību nodošanas un ar aizliegumu pārdot, kur preču zīmes īpašnieks jebkurā brīdī var atsaukt šo preci, un tās noformējums skaidri atšķiras no tiem smaržu flakoniem, kurus preču zīmes īpašnieks parasti nodevis minētajiem starpniekiem, fakts, ka šie paraugi ir smaržu flakoni, uz kuriem ir norādes “demonstrēšanai” un “aizliegts pārdot”, nepieļauj – ja nav nekādu pierādījumu par pretējo, kas jāvērtē iesniedzējtiesai, – netieši atzīt preču zīmes īpašnieka piekrišanu to laišanai tirgū.

(sal. ar 47. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 2201/96 par augļu un dārzeņu pārstrādes produktu tirgus kopīgo organizāciju, kas grozīta ar Regulu Nr. 386/2004, 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā noteiktā atbalsta shēma ir paredzēta produktam, uz kuru, pirmkārt, attiecas kāds no KN kodiem, kas ir izklāstīti šīs grozītās regulas I pielikumā, ieskaitot kodu KN 20087092, un kas, otrkārt, atbilst definīcijai “persiki sīrupā un/vai dabiskā augļu sulā” minētās regulas nozīmē, to skatot kopsakarā ar Regulu Nr. 1535/2003, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 2201/96 attiecībā uz atbalsta programmu augļu un dārzeņu pārstrādes produktiem, kas grozīta ar Regulu Nr. 386/2004, un kopsakarā ar Regulu Nr. 2320/89 par obligātajām kvalitātes prasībām persikiem sīrupā un/vai persikiem dabiskā augļu sulā, lai piemērotu ražošanas atbalsta sistēmu, kas grozīta ar Regulu Nr. 996/2001.

(sal. ar 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
39

Turpinot, kā to Pirmās instances tiesa būtībā norādījusi pārsūdzētā sprieduma 22.–25. punktā, regulas 55. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka pieteikumu par atzīšanu par spēkā neesošu, kas balstīts uz absolūtu atteikuma pamatu, var iesniegt visas fiziskas vai juridiskas personas vai visas grupas, kas izveidotas izgatavotāju, ražotāju, pakalpojumu sniedzēju, tirgotāju vai patērētāju interešu pārstāvībai un kam ir procesuālā rīcībspēja, kamēr regulas 55. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, kas attiecas uz pieteikumiem par atzīšanu par spēkā neesošu, kuri pamatoti ar relatīvu atteikuma pamatu, tiesības iesniegt šādu pieteikumu rezervētas vienīgi noteiktām personām, kam ir interese celt prasību. Pirmās instances tiesa no tā ir pareizi secinājusi, ka no šī panta sistēmas izriet, ka likumdevējs bija iecerējis ierobežot to personu loku, kuras var iesniegt pieteikumu par atzīšanu par spēkā neesošu, otrajā gadījumā, taču ne pirmajā.
5

1969. gada Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli 15. pantā ir noteikts: “1. Ja nodokļu maksātāja (mātes sabiedrības) īpašumā tiesiskā un saimnieciskā izpratnē ir vismaz 95% cita nodokļu maksātāja (meitas sabiedrības) iemaksātā pamatkapitāla daļu, tad pēc abu nodokļu maksātāju pieteikuma tie tiek aplikti ar nodokli tādā veidā, it kā runa būtu par vienu nodokļu maksātāju tādā ziņā, ka meitas sabiedrības darbības un manta ir daļa no mātes sabiedrības darbības un mantas. Ar nodokli tiek aplikta mātes sabiedrība. Tātad nodokļu maksātāji kopumā tiek uzskatīti par vienību aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām. Vienības aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām daļa var būt vairāk nekā viena meitas sabiedrība. [..] 3. Pirmais punkts tiek piemērots tikai tad, ja: [..] b) aprēķinot peļņu, abiem nodokļa maksātājiem tiek piemērotas vienas un tās pašas [tiesību] normas; c) abi nodokļu maksātāji ir Nīderlandes rezidenti; gadījumā, ja nodokļu maksātājam ir piemērojams Likums, ar kuru nosaka Karalistes fiskālo kārtību (Belastingregeling voor het Koninkrijk), vai konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, atbilstoši šai kārtībai vai konvencijai šo nodokļu maksātāju arī uzskata par Nīderlandes rezidentu; [..] 4. Ar pārvaldes noteikumiem var tikt paredzēts regulējums, ar kuru, atkāpjoties no 3. punkta b) apakšpunkta, nodokļu maksātājiem, kuriem, aprēķinot peļņu, netiek piemērotas vienas un tās pašas tiesību normas, tomēr ir ļauts veidot vienību aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām. Turklāt, atkāpjoties no 3. punkta c) apakšpunkta, nodokļu maksātājs, kurš, pamatojoties uz savas valsts tiesību aktiem, Likumu, ar kuru nosaka Karalistes fiskālo kārtību, vai arī konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu nav Nīderlandes rezidents, bet kurš izmanto uzņēmumu pastāvīga uzņēmuma Nīderlandē formā, ievērojot pārvaldes noteikumos paredzētos nosacījumus, var būt vienības aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām daļa tiktāl, ciktāl saskaņā ar Likumu, ar kuru nosaka Karalistes fiskālo kārtību, vai arī konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu tiesības aplikt ar nodokli šī uzņēmuma peļņu ir piešķirtas Nīderlandei un, ja: a) šī nodokļa maksātāja faktiskās pārvaldes vieta atrodas Nīderlandes Antiļās, Arubā, Eiropas Savienības dalībvalstī vai valstī, kurā ir piemērojama ar Nīderlandi noslēgta konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kurā paredzēts pastāvīgu uzņēmumu diskriminācijas aizliegums; b) a) apakšpunktā minētais nodokļu maksātājs ir akciju sabiedrība, sabiedrība ar ierobežotu atbildību vai pēc savas dabas un veidošanas kārtības salīdzināma organizācija un c) ja a) apakšpunktā minētais nodokļu maksātājs kā mātes sabiedrība ietilpst vienībā aplikšanas ar nodokļiem vajadzībām, 1. punktā minētā dalība meitas sabiedrībā ietilpst šīs mātes sabiedrības pastāvīgā uzņēmuma Nīderlandē mantā. [..]”
31

Vispirms ir jānorāda, ka ar šiem argumentiem tiek mēģināts apgalvot, ka iepriekš minētajos 2. un 3. punktā ir izsmeļoši reglamentēts pārbaudes veikšanas pienākums attiecībā uz dzīvniekiem vecumā no 24 līdz 30 mēnešiem, kā rezultātā iepriekš minētās I daļas 5. punkts attiecas tikai uz citās vecuma grupās ietilpstošajiem liellopiem. Tomēr tad būtu jāatzīst, ka tāpat tas ir arī attiecībā uz dzīvniekiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, jo 2. un 3. punkts attiecas arī uz pārbaužu veikšanu šiem dzīvniekiem. No tā izrietētu, ka 5. punkts attiecas tikai uz liellopiem, kas jaunāki par 24 mēnešiem, kas tam atņemtu lielu daļu no tā lietderīgās iedarbības.
32

Attiecībā, pirmkārt, uz Direktīvas piemērošanas jomu ir jākonstatē, ka no Direktīvas 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta izriet, ka to piemēro, ievērojot Kopienai piešķirtās pilnvaras, visām personām attiecībā uz nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, kā arī nodarbinātības un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu (skat. 2007. gada 16. oktobra spriedumu lietā C-411/05 Palacios de la Villa, Krājums, I-8531. lpp., 43. punkts, un spriedumu lietā C-388/07 Age Concern England, Krājums, I-1569. lpp., 24. punkts).
17

Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nepastāvot Kopienu tiesiskajam regulējumam jautājumā par prettiesiski iekasētu valsts nodokļu vai nodevu atmaksu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Kopienu tiesības, tomēr, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību izmantošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. it īpaši 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C-228/96 Aprile, Recueil, I-7141. lpp., 18. punkts, kā arī spriedumu lietā C-62/00 Marks & Spencer, Recueil, I-6325. lpp., 34. punkts).
23

Uzskatot, ka tajā izskatāmā strīda atrisināšana ir atkarīga no piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma interpretācijas, Gerechtshof te Arnhem nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regula Nr. 1782/2003 un Regula Nr. 795/2004 vai Kopienu tiesību vispārējie principi, it īpaši netaisnas iedzīvošanās aizlieguma princips, liek nomniekam, beidzoties nomas līgumam, ja šajā sakarā valsts noteikumu nav, atdot nomāto zemi, ieskaitot uz tās vai sakarā ar to iegūtās tiesības uz maksājumu, iznomātājam? 2) Ja atbilde uz [pirmo] jautājumu ir apstiprinoša, vai Regula Nr. 1782/2003 un Regula Nr. 795/2004 vai vispārējie Kopienu tiesību principi, it īpaši netaisnas iedzīvošanās aizlieguma princips, liek iznomātājam, ja šajā sakarā valsts noteikumu nav, izmaksāt nomniekam kompensāciju par iznomātājam nodotajām tiesībām uz maksājumu un, ja tā, vai iznomātājam ir jākompensē nomniekam pilna šo tiesību vērtība vai tikai daļa no šīs vērtības, un, ja daļa, tad kādā apmērā? 3) Ja atbilde uz [pirmo] jautājumu ir negatīva, vai Regula Nr. 1782/2003 un Regula Nr. 795/2004 vai Kopienu tiesību vispārēji principi, it īpaši netaisnas iedzīvošanās aizlieguma princips, liek nomniekam, ja šajā sakarā valsts noteikumu nav, izmaksāt iznomātājam kompensāciju par nomnieka paturētajām tiesībām uz maksājumu un, ja tā, vai nomniekam ir jākompensē iznomātājam pilna šo tiesību vērtība vai tikai daļa no šīs vērtības, un, ja daļa, tad kādā apmērā?”
52

Otrkārt, nekas 2001. gada dekrēta 2. un 7. panta skaidrajā un noteiktajā redakcijā nešķiet apstiprinām Francijas Republikas minētajam paziņojumam piešķirto iedarbību. Tādējādi atbilstoši šī dekrēta 2. pantam būtu jāizdod ministrijas rīkojums, kurā būtu paredzēts to PP saraksts, kuru izmantošana ir atļauta. Attiecībā uz minētā dekrēta 7. pantu no tā formulējuma izriet, ka “[šī panta] normas stājas spēkā no 2. pantā paredzētā rīkojuma publicēšanas datuma”. Līdz ar to ministrijas rīkojuma publicēšana, šķiet, ir vajadzīgs nosacījums, lai stātos spēkā 2001. gada dekrēts, kā tas ir skaidri atgādināts pašā paziņojumā uzņēmumiem.
46

Ja nav Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par nepamatoti iekasētu nodokļu atmaksāšanu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Kopienu tiesības, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 111. punkts un tajā minētā judikatūra).
60

Tāpat tādos apstākļos kā šajā prāvā Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka IH, saņemot paziņojumu par apstrīdēto lēmumu, bija jāiesniedz jauns pieteikums un jāgaida, kad šī iestāde no jauna sniegs atteikumu, lai šo pēdējo minēto atteikumu varētu uzskatīt par galīgo tiesību aktu, kuru tātad var pārsūdzēt. Neatkarīgi no tā, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav informējusi IH par tās tiesībām iesniegt atkārtotu pieteikumu, šāda rīcība no IH puses nedotu vēlamo rezultātu, ņemot vērā, ka Komisija bija detalizēti izvērtējusi IH iesniegto piekļuves pieteikumu un skaidri un galīgi ieņēmusi savu nostāju attiecībā uz atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem — kā izriet no detalizētā atzinuma un piecu dokumentu publiskošanas saistībā ar procesu, kas uzsākts pie ombuda.
21

Samarbejdsaftalen 4. pants ir formulēts šādi: “Katram sadarbības komitejas B grupas dalībniekam, kurš iepriekš netiek aizsargāts kā arodbiedrības pārstāvis un kurš tiek atlaists no darba uzņēmumā, jāpaziņo par uzteikumu sešas nedēļas pirms termiņa, kurš paziņojumam ir noteikts darba koplīgumā. Kopējais paziņojuma termiņš tomēr nevar pārsniegt termiņu, kurš ir piemērojams šīs pašas nodarbinātības grupas arodbiedrības pārstāvim. Ja pieprasījums ir veikts pirms sadarbības komitejas dalībnieku apstiprināšanas, B grupa šīs sadarbības komitejas ietvaros var savai grupai pievienot pārstāvjus no citas nodarbinātības grupas, kuru nepārstāv ierindas biedri vai arodbiedrības pārstāvis. Jēdziens “grupa” nozīmē personu grupu, kura veic vienu un to pašu amatu vai apguvusi īpašu apmācību. Līdz ar to tas attiecas uz grupām, kuras nav tieši pārstāvētas sadarbības komitejā, bet kurām tomēr ir tiesības tajās piedalīties, ja viens no to pārstāvjiem tiek ievēlēts.”
14

Komisija apgalvo, ka tādi marchés de définition kā minētajās valsts normās paredzētie, principā neatļauj no sākuma ar pienācīgu precizitāti noteikt marché d’exécution priekšmetu, ne piedāvājumu iesniedzēju izvēles kritērijus, ne arī, vēl jo vairāk, attiecīgā publiskā iepirkuma līguma piešķiršanas kritērijus. No tā izriet, ka marchés de définition procedūra, tāda kā tā izriet no šīm normām, ir pretrunā minētās direktīvas 2. pantā paredzētajam pārskatāmības principam. Šī procedūra izraisot tiesiskās nedrošības situāciju kā attiecībā uz līgumslēdzējām iestādēm, tā attiecībā uz tirgus dalībniekiem.
23

Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/5/EK par pasākumiem, lai atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija (OV L 77, 36. lpp.), attiecas tikai uz advokātu, kas ir pilnībā kvalificēts savā izcelsmes dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 45. punkts). Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka tiesību zinātņu praktikanta darbība tiek uzskatīta par izglītības praktisko daļu, kas ir priekšnoteikums, lai varētu strādāt kādā no jurista profesijām Vācijā. No tā izriet, ka šo darbību nevar kvalificēt kā “reglamentētu profesiju” saskaņā ar Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19, 16. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp.), kas ir jānošķir no jurista profesijām Vācijā tiešā šī vārda nozīmē, piemēram, no advokāta profesijas (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 46.–55. punkts).
22

Šajā sakarā, kā tas it īpaši izriet no Direktīvas preambulas ceturtā un piektā apsvēruma, vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas mērķis ir aizsargāt patērētāju pret riskiem, kas izriet no īpašajiem apstākļiem, kuri ir saistīti ar līgumu noslēgšanu ārpus uzņēmuma telpām (2008. gada 10. aprīļa spriedums lietā C-412/06 Hamilton, Krājums, I-2383. lpp., 32. punkts), jo ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām noslēgto līgumu īpatnība ir tāda, ka parasti tirgotājs pats uzsāk līguma apspriešanu un patērētājs nav tam sagatavojies, tostarp salīdzinot dažādo pieejamo piedāvājumu kvalitāti un cenu.
12

Likuma Nr. 230/2005 1. panta 5.–9. punktā ir paredzēts: “5. Lai reformētu tiesisko regulējumu attiecībā uz universitātes profesoru iecelšanu amatā, valdībai, cenšoties nodrošināt pildāmajiem uzdevumiem piemērotu atlasi, sešu mēnešu laikā kopš šī likuma spēkā stāšanās brīža un ievērojot universitāšu autonomiju ir pilnvaras pieņemt vairākus likumdošanas dekrētus saskaņā ar šādiem principiem un kritērijiem: a) līdz katra gada 30. jūnijam Izglītības, universitāšu un pētniecības ministrija dekrēta veidā attiecībā uz zinātnisko sektoru un disciplīnu nosaka procedūras, ar kurām [VZK] piešķir atsevišķi pirmā ranga profesoriem un asociētajiem profesoriem un saskaņā ar kurām it īpaši tiek paredzētas: 1) metodes, ar kurām katrā no klasēm un katrā disciplīnu nozarē nosaka maksimālo personu skaitu, kuras var iegūt [VZK], ievērojot vajadzības; universitātes norāda uz šo skaitu, kas ir jāreizina ar koeficentu, kurš maksimāli var sasniegt 40%, garantējot finansiālo nodrošinājumu un ievērojot, ka [VZK] nenozīmē tiesības pasniegt iegūšanu; tāpat tiek definētas procedūras un termiņi, kas universitātēm jāievēro attiecībā uz uzaicinājumiem piedalīties un veikt zināšanu pārbaudes un ar ko tiek nodrošināts, ka tiek publicēti atlases komisijas noteiktie pasākumi un lēmumi; katrā disciplīnas nozarē ir jānodrošina, lai [VZK] kandidātiem katrā no rangiem tiek piedāvāts vismaz viens amats uz pieciem gadiem; [..] 6. Kandidāti, kuri tiek atzīti par atbilstīgiem, bet kurus pēc procedūrām neuzaicina vai arī kuru lietas materiāli netiek apstiprināti, saglabā [VZK] uz pieciem gadiem no tās piešķiršanas brīža. Katrā ziņā pēc tam, kad tiek uzaicināti par atbilstīgiem atzītie kandidāti [..], iecelšanu pirmā ranga vai asociētā profesora amatā dažādās universitātēs ir jāveic saskaņā ar procedūru [..]. [..] 8. Universitātes aizpilda pirmā ranga un asociēto profesoru amata vietas saskaņā ar to reglamentos paredzētajām procedūrām, ar kurām tiek nodrošināta kandidātu salīdzinoša izvērtēšana un aktu publicēšana un kuras tiek piemērotas personām ar 5. punkta a) apakšpunktā paredzēto [VZK] [..]. 9. Universitātes [..] var aizpildīt 10% no pirmā ranga un asociēto profesoru amatiem, tiešā veidā ieceļot ārvalstīs nodarbinātus ārvalstu vai Itālijas pētniekus, kuri ārvalstīs ir ieguvuši tāda paša līmeņa pasniedzēja kvalifikāciju [..].”
37

Fakts, ka Direktīvas 2003/6 2. panta 1. punktā nav skaidri paredzēts, ka subjektīvā puse ir viens no iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas veidojošajiem elementiem, ir izskaidrojams, otrkārt, ar Direktīvas 2003/6 mērķi, t.i., kā jau ir atgādināts it īpaši tās preambulas otrajā un divpadsmitajā apsvērumā, nodrošināt Kopienu finanšu tirgu integritāti un paaugstināt ieguldītāju uzticību minētajiem tirgiem. Kopienu likumdevējs ir izvēlējies iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas prevencijas un administratīvās sodīšanas mehānismu, kura efektivitāte tiktu mazināta, ja tas būtu atkarīgs no subjektīvās puses sistemātiskas analīzes. Kā to ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 55. punktā, tikai tad, ja iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums ļauj efektīvi sodīt par pārkāpumiem, tas pierāda savu vērienīgumu un tādā veidā sekmē ilgstošu visu tirgus dalībnieku uzticību tiesību aktiem. Tātad tirgus darījumu aizlieguma efektīva īstenošana ir pamatota uz vienkāršu struktūru, kurā subjektīvi aizstāvības līdzekļi ir ierobežoti, lai ne tikai sodītu, bet arī efektīvi novērstu šī aizlieguma pārkāpumus.
42

Tā gan no Kopienu tiesību normām, gan no Tiesas judikatūras izriet, ka pretendēt vai izvirzīt savu kandidatūru var ikviena persona vai subjekts, kurš, ņemot vērā paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu norādītos nosacījumus, uzskata sevi par piemērotu, lai nodrošinātu šī iepirkuma izpildi tieši vai ar apakšuzņēmuma starpniecību, neatkarīgi no tā privāto tiesību vai publisko tiesību subjekta statusa, kā arī neatkarīgi no tā, vai tā darbība tirgū ir sistemātiska vai tikai gadījuma rakstura un vai tas saņem vai nesaņem subsīdijas no valsts līdzekļiem. Šī subjekta patieso spēju izpildīt paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu norādītos nosacījumus, kā to pamatoti norādīja Čehijas valdība, izvērtē vēlākā procesa stadijā, piemērojot Direktīvas 2004/18 44.–52. pantā noteiktos kritērijus.