ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 23. septembrī ( )

Lieta C‑266/09

Stichting Natuur en Milieu,

Vereniging Milieudefensie un

Vereniging Goede Waar & Co.

pret

College voor de toelating van gewasbeschermingsmiddelen en biociden

(College van beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Direktīva 2003/4/EK – Piekļuve vides informācijai – Vides informācija – Direktīva 91/414/EEK – Augu aizsardzības līdzekļi – Atļaujas saņemšanas procedūra

I – Ievads

1. Šī tiesvedība attiecas uz piekļuvi informācijai par augu aizsardzības līdzekļa atliekām uz salātaugiem, kas tika iesniegta atļaujas šim līdzeklim saņemšanas procedūrā. It īpaši ir jānoskaidro, vai tā ir vides informācija Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Direktīvas 2003/4/EK par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu ( ) (turpmāk tekstā – “Vides informācijas direktīva”) izpratnē un cik lielā mērā Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīva 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva par augu aizsardzības līdzekļiem”) ietekmē Vides informācijas direktīvas piemērošanu.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Starptautiskās tiesības

2. Tiesības uz piekļuvi vides informācijai ir paredzētas Konvencijā par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties [vērsties] tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem ( ) (turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”), ko Kopiena parakstīja 1998. gada 25. jūnijā Orhūsā (Dānija) ( ).

3. Konvencijas 4. panta 4. punkta d) apakšpunktā ir regulēta atteikšanās izpaust vides informāciju, pamatojoties uz komercnoslēpumu vai rūpniecisku noslēpumu:

“Lūgumu sniegt vides informāciju var noraidīt, ja tās izpaušana varētu nelabvēlīgi ietekmēt:

[..]

d) komercnoslēpumu vai rūpniecisku noslēpumu, ja šāda noslēpuma aizsardzība paredzēta tiesību aktos, lai aizsargātu likumīgās ekonomiskās intereses. Šādos gadījumos ir jāizpauž informācija par emisijām, kurām ir būtiska nozīme saistībā ar vides aizsardzību;

[..].”

4. Uz komercnoslēpumu aizsardzību vienlaikus attiecas arī Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām 39. pants, kas vienlaikus ir regulēts Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kas ir parakstīts Marakešā 1994. gada 15. aprīlī un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē ( ) (turpmāk tekstā – “TRIPS līgums”), 1.C pielikumā:

“1. Nodrošinot efektīvu aizsardzību pret negodīgu konkurenci, kā to paredz Parīzes Konvencijas (1967) 10.bis pants, dalībvalstis neizpaustu informāciju aizsargā atbilstoši 2. punktam, bet informāciju, kas iesniegta valdībām vai valdību aģentūrām, – saskaņā ar 3. punktu.

2. Fiziskām un juridiskām personām ir iespēja likumīgā ceļā novērst viņu kontrolētās informācijas izpaušanu, iegūšanu vai izmantošanu bez to piekrišanas tādā veidā, kas ir pretrunā ar godīgu komerciālu praksi [..], tiktāl, ciktāl šāda informācija ir:

a) slepena tajā nozīmē, ka tā nav (kā veselums vai precīzs tās komponentu izvietojums un salikums) vispārzināma vai pieejama gatavā veidā tādu aprindu personām, kuras normāli parasti izmanto minēto informācijas veidu;

b) ar komerciālu vērtību, tādēļ, ka tā ir slepena, un

c) attiecīgos apstākļos ir bijusi pakļauta saprātīgiem slepenības uzturēšanas pasākumiem, ko veic persona, kura likumīgi kontrolē informāciju.

3. Dalībvalstis, pieprasot iesniegt neizpaustus analīžu datus vai citas ziņas kā nosacījumu farmaceitisko vai lauksaimniecības ķīmisko preču (kurās tiek izmantotas jaunas ķīmiskas vielas) reklamēšanas apstiprināšanai, ja to iegūšana saistās ar ievērojamām grūtībām, aizsargā šādas ziņas no negodīgas komerciālas izmantošanas. Turklāt dalībvalstis aizsargā šādas ziņas no izpaušanas, izņemot gadījumus, kad tas ir nepieciešams, lai aizsargātu sabiedrību, vai ja vien netiek veikti pasākumi, lai nodrošinātu, ka ziņas tiek aizsargātas pret negodīgu komerciālu izmantošanu.”

B – Savienības tiesības

1) Vides informācijas direktīva

5. Tiesības uz piekļuvi vides informācijai sākotnēji bija noteiktas Padomes 1990. gada 7. jūnija Direktīvā 90/313/EEK par brīvu piekļuvi vides informācijai ( ) (turpmāk tekstā – “vecā Vides informācijas direktīva”). Tā tika atcelta Vides informācijas direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā, t.i., 2005. gada 14. februārī. Jaunā direktīva transponē piekļuvi informācijai atbilstoši Orhūsas konvencijai.

6. Vides informācijas jēdziens tostarp ir regulēts 2. pantā:

“Šajā direktīvā:

1. “Vides informācija” ir jebkura informācija rakstiskā, vizuālā, audio, elektroniskā vai citā formā par:

a) vides elementu, piemēram, gaisa un atmosfēras, ūdeņu, augsnes, zemes, ainavu un dabas teritoriju, tostarp mitrāju, piekrastes un jūras teritoriju, stāvokli, bioloģisko daudzveidību un tās komponentiem, tostarp ģenētiski modificētiem organismiem, un par šo elementu mijiedarbību;

b) tādiem faktoriem kā vielas, enerģija, troksnis, starojums vai atkritumi, tostarp radioaktīvie atkritumi, emisija, izplūde un cita veida novadīšana vidē, kas ietekmē vai var ietekmēt a) apakšpunktā minētos vides elementus;

c) tādiem pasākumiem (arī administratīviem pasākumiem) kā politika, tiesību akti, plāni, programmas, nolīgumi vides jomā un darbības, kas ietekmē vai var ietekmēt a) un b) apakšpunktā minētos vides elementus un faktorus, kā arī pasākumi vai darbības, kuri paredzēti šo elementu aizsardzībai;

d) ziņojumiem attiecībā uz tiesību aktu īstenošanu vides jomā;

e) izmaksu un ieguvumu analīzi un citādu ekonomisko analīzi un pieņēmumiem, ko izmanto saistībā ar c) apakšpunktā minētajiem pasākumiem un darbībām, un

f) cilvēku veselības stāvokli un drošību, vajadzības gadījumā arī barošanās ķēdes piesārņojumu, cilvēku dzīves apstākļiem, kultūras objektiem un celtnēm, ciktāl tos ietekmē vai var ietekmēt a) apakšpunktā minēto vides elementu stāvoklis, vai – ar minēto elementu starpniecību – jebkurš no b) un c) apakšpunktā minētajiem faktoriem.

[..]”

7. Tiesības uz piekļuvi vides informācijai ir paredzētas 3. panta 1. punktā:

“Dalībvalstis nodrošina, lai publiskajām institūcijām, neprasot pamatojumu, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem būtu pienākums sniegt to rīcībā esošo vai tām pieejamo vides informāciju ikvienam informācijas pieprasītājam, kas iesniedzis pieprasījumu.”

8. Izņēmumi ir regulēti 4. pantā. Šajā lietā īpaši interesants ir 2. punkta d), e) un g) apakšpunkts:

“Dalībvalstis var paredzēt, ka vides informācijas pieprasījumu noraida, ja informācijas izpaušana var kaitēt:

[..]

d) komerciālas vai rūpnieciskas informācijas konfidencialitātei, ja šādu konfidencialitāti paredz valsts vai Kopienu tiesību akti, lai aizsargātu likumīgas saimnieciskas intereses, tostarp sabiedrības intereses, nodrošinot statistikas datu konfidencialitāti un nodokļu slepenību;

e) intelektuālā īpašuma tiesībām;

f) [..]

g) tādas personas interesēm vai aizsardzībai, kas brīvprātīgi sniegusi pieprasīto informāciju, lai gan tai nav bijis vai nevarēja būt juridiska pienākuma to darīt, ja minētā persona nepiekrīt izpaust šo informāciju;

h) [..]

Panta 1. un 2. punktā minētā atteikuma iemeslus nedrīkst tulkot paplašināti, katrā konkrētā gadījumā ņemot vērā sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā. Katrā konkrētā gadījumā sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā pretstata ieguvumam atteikuma gadījumā. Piemērojot 2. punkta a), d), f), g) un h) apakšpunktu, dalībvalstis nedrīkst paredzēt pieprasījuma atteikumu, ja pieprasītā informācija skar piesārņojuma emisiju vidē.

[..]”

2) Augu aizsardzības direktīva

9. Augu aizsardzības direktīva attiecas uz augu aizsardzības līdzekļu atļaušanu, laišanu tirgū, izmantošanu un kontroli, kā arī uz šādu līdzekļu aktīvo vielu laišanu tirgū un kontroli Kopienā. Augu aizsardzības līdzekļiem, konkrētāk, ir jābūt atļautiem dalībvalstīs. Tam priekšnoteikums ir to iedarbības izpēte.

10. 14. pantā ir regulēta atļaujas piešķiršanas procedūrā iesniegtās informācijas aizsardzība:

“Neierobežojot Padomes 1990. gada 7. jūnija Direktīvu 90/313/EEK par brīvu pieeju vides informācijai, dalībvalstis un Komisija nodrošina to, ka [uz] pieteikuma iesniedzēju iesniegto informāciju, kas satur rūpnieciskus un komerciālus noslēpumus, attiecas kā pret konfidenciālu, ja to lūdz pieteikuma iesniedzējs vai augu aizsardzības līdzekļa atļaujas pieteikuma iesniedzējs, kas vēlas, lai aktīvā viela tiktu iekļauta I pielikumā, un ja dalībvalsts vai Komisija atzīst pieteikuma iesniedzēja lūgumu par pamatotu.

Konfidencialitāti nepiemēro:

– aktīvās vielas vai vielu nosaukumiem un saturam un augu aizsardzības līdzekļa nosaukumam,

– pārējo vielu nosaukumam, kuras uzskata par bīstamām saskaņā ar Direktīvām 67/548/EEK un 78/631/EEK,

– fizikālķīmiskajiem datiem par aktīvo vielu un augu aizsardzības līdzekli,

– visiem veidiem, kādos aktīvo vielu vai augu aizsardzības līdzekli var padarīt nekaitīgu,

– to izmēģinājumu rezultātu kopsavilkumam, kuri tika veikti, lai noteiktu vielas vai līdzekļa efektivitāti un nekaitīgo ietekmi uz cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem un vidi,

– ieteicamajām metodēm un piesardzības pasākumiem, kas vērsti uz rīkošanās, uzglabāšanas, transportēšanas, ugunsgrēka vai citu apdraudējumu samazināšanu,

– 4. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkt[ā] un 5. panta 1. punktā minētajām pārbaužu metodēm,

– līdzekļa realizācijas un iepakošanas metodēm,

– dekontaminācijas procedūrām, ko veic nejaušas izšļakstīšanās vai noplūdes gadījumā,

– pirmajai palīdzībai un ārstēšanai, ko sniedz gadījumā, ja ir cietušas personas.

Ja pieteikuma iesniedzējs vēlāk atklāj iepriekš konfidenciālu informāciju, viņam ir attiecīgi jāinformē kompetentā iestāde.”

11. Aktīvā viela propamokarbs Savienībā kopš 2007. gada 1. oktobra ir atļauta kā fungicīds ( ). Bet lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz pasākumiem, pamatojoties uz iepriekš spēkā bijušo Nīderlandes valsts atļauju.

3) Direktīva par atlieku maksimāli pieļaujamā daudzuma noteikšanu

12. Tostarp nozīme galvenokārt ir Padomes 1990. gada 27. novembra Direktīvai 90/642/EEK par pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamā daudzuma noteikšanu konkrētos augu izcelsmes produktos un uz tiem, ieskaitot augļus un dārzeņus ( ). Atbilstoši 5.b panta 2. punktam dalībvalstis pašas nosaka maksimāli pieļaujamo atliekvielu daudzumu, ja vēl nav noteiktas visā Savienībā spēkā esošas vērtības.

13. Šīs direktīvas preambulas divpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

“maksimāli pieļaujamā daudzuma ievērošana nodrošinās brīvu apriti produktiem un to, ka patērētāju un dzīvnieku veselība tiek pienācīgi aizsargāta.”

C – Nīderlandes tiesības

14. Nīderlande ir transponējusi Vides informācijas direktīvu, tomēr pamata lietā šīs tiesību normas netika piemērotas. Tā vietā apstrīdētais lēmums tika pamatots ar Nīderlandes Likuma par pesticīdiem 22. pantu:

“Ja dati izriet vai var tikt secināti no dokumenta, kurš attiecīgajam ministram vai komitejai vai arī citai personai vai iestādei ir iesniegts saskaņā ar šī likuma normām vai atbilstoši tam un kura kā rūpnieciska noslēpuma konfidencialitāte ir pamatota, saskaņā ar šī likuma normām vai atbilstoši tam attiecīgais ministrs vai attiecīgi komiteja nolemj, pamatojoties uz personas, kas iesniedz dokumentu, rakstisku iesniegumu, ka dati paliek konfidenciāli. Šāds iesniegums ir jāmotivē.”

III – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

15. 1999. gadā Nīderlandes kompetentās iestādes grozīja aktīvās vielas propamokarba maksimāli pieļaujamo atliekvielu daudzumu uz salātiem un salātos. Tas tika noteikts 15 mg/kg. Šī vērtība tika noteikta, pamatojoties uz pieteikumu par atļaujas pagarināšanu līdzeklim “Previcur N”. Bayer CropScience B.V. (turpmāk tekstā – “Bayer”) ir šīs atļaujas īpašnieku tiesību pārņēmēja.

16. 2005. gada 31. janvāra vēstulē prasītājas pamata lietā, Stichting Natuur en Milieu, Vereniging Milieudefensie un Vereniging Goede Waar & Co., prasīja atbildētājai College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (Komiteja aizsardzības pret kaitēkļiem līdzekļu atļaušanai, turpmāk tekstā – “College”) izpaust tiem visu informāciju, kas bija pamatā lēmuma par iepriekš minēto maksimāli pieļaujamo atliekvielu daudzuma noteikšanu pieņemšanai.

17. Pamatojoties uz Nīderlandes Likuma par pesticīdiem 22. pantu, ar 2005. gada 8. marta lēmumu College noraidīja prasītāju pieteikumu. Šī tiesību norma ir pieņemta pirms noteikumiem par piekļuvi vides informācijai.

18. Par lēmumu prasītājas ar 2005. gada 14. aprīļa vēstuli iesniedza iebildumu. Vispirms College Bayer deva iespēju izteikt viedokli un pēc tam, 2007. gada 22. jūnijā, pieņēma pamata lietā apstrīdēto lēmumu par iebildumu, kas 2007. gada 17. jūlijā tika apstiprināts.

19. Šajā lēmumā College atteica piekļuvi pētījumiem par atliekvielām un izmēģinājumu uz lauka protokoliem, kas tika iesniegti maksimāli pieļaujamā atliekvielu daudzuma noteikšanas procesā un pēc Bayer uzskata ietver komercnoslēpumus.

20. Prasītājas 2007. gada 6. augustā iesniedzējtiesā cēla prasību pret šo lēmumu.

21. Šajā procedūrā College van beroep voor het bedrijfsleven (Tirdzniecības un amatu administratīvā tiesa) uzdod Tiesai šādus jautājumus:

1) Vai jēdziens “vides informācija” Vides informācijas direktīvas 2. panta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka par to ir uzskatāma arī informācija, kas paziņota valsts augu aizsardzības līdzekļa atļaujas saņemšanas (pagarināšanas) procedūrā aizsardzības pret kaitēkļiem līdzekļa, tā daļu vai sairšanas produktu maksimāli pieļaujamo atliekvielu daudzuma ēdienā vai dzērienos noteikšanai?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: kāda saikne pastāv, ciktāl tam ir nozīme piemērošanai informācijai pirmā jautājuma izpratnē, starp Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu un Vides informācijas direktīvu un vai atbilstoši šai saiknei Augu aizsardzības direktīvas 14. pants ir jāpiemēro tikai tad, ja tādējādi netiek ietekmēti Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punktā noteiktie pienākumi?

3) Ja no atbildes uz pirmo un otro jautājumu izriet, ka atbildētājam šajā lietā ir jāpiemēro Vides informācijas direktīvas 4. pants, vai šīs direktīvas 4. pantā ir prasīts, lai šajā tiesību normā paredzētā sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā pretstatīšana ieguvumam atteikuma gadījumā tiktu izdarīta tiesību piemērošanas līmenī vai arī tas var notikt arī valsts likumdošanas līmenī?

22. Rakstveida procesā piedalījās gan prasītāja pamata lietā, gan Stichting Natuur en Milieu, pamata lietā pieaicinātā Bayer CropScience B.V., Grieķijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Eiropas Komisija. 2010. gada 9. septembra tiesas sēdē savu viedokli izteica Vereniging Milieudefensie, Bayer, Nīderlande, Grieķija un Komisija.

IV – Juridiskais vērtējums

A – Par jaunās Vides informācijas direktīvas piemērojamību laikā

23. Vispirms ir jānoskaidro, vai ir jāpiemēro jaunā vai vecā Vides informācijas direktīva. Šajā ziņā es vispirms aplūkošu Savienības tiesību aktu piemērošanas laikā vispārīgos principus (par to 1) punktā), bet pēc tam – norādi Augu aizsardzības direktīvas 14. pantā uz veco Vides informācijas direktīvu (par to 2) punktā).

1) Par piemērojamības laikā vispārīgajiem principiem

24. Iesniedzējtiesa izvirza jautājumu, vai jaunā Vides informācijas direktīva var tikt piemērota informācijai, kas – kā šajā gadījumā – ir iesniegta kompetentajām iestādēm jau pirms transponēšanas termiņa beigām.

25. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuālajiem noteikumiem parasti ir jāattiecas uz visām tiesvedībām, kas ir uzsāktas brīdī, kad tie stājas spēkā, atšķirībā no materiālo tiesību normām, kuras parasti interpretē tā, ka tās principā neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā ( ). Proti, tiesiskās drošības princips vispārīgi aizliedz noteikt, ka Kopienu tiesību akts stājas spēkā pirms tā publicēšanas. Tālāk materiālās Kopienu tiesību normas, lai tiktu ievēroti tiesiskās drošības un paļāvības aizsardzības principi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tiktāl, ciktāl no to teksta, mērķa vai sistēmas nepārprotami izriet, ka tām ir piešķirama šāda iedarbība ( ).

26. Katrā ziņā jauns noteikums ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā ( ). Tiesiskās paļāvības principa aizsardzības piemērošanas joma nevar būt tik plaša, lai vispārīgi aizkavētu jaunā noteikuma piemērošanu tādu situāciju vēlākām sekām, kas radušās iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā ( ).

27. Piekļuve informācijai, ko iestāde ir saņēmusi agrāk, tādā veidā, kā tā ir formulēta Vides informācijas direktīvā, ir nevis procesuālo tiesību, bet gan materiālo tiesību jautājums. Procesuālo tiesību informācijas prasībām katrā ziņā ir cits mērķis, piemēram, iespēja tikt uzklausītam par apgrūtinošu pasākumu, bet tiesības uz piekļuvi vides informācijai formāli ir neatkarīgas no jebkura cita mērķa. Tādējādi principā ir aizliegta Vides informācijas direktīvas piemērošana ar atpakaļejošu spēku.

28. Pieņemot lēmumu par piekļuvi informācijai, kas ir nonākusi iestādes rīcībā agrāk, runa ir par agrāk izveidojušās situācijas attīstību nākotnē. Jo tikai lēmuma par piekļuves pieteikumu pieņemšanas brīdī vispār rodas jautājums, vai informācija ir jāizpauž.

29. Šī piekļuves tiesību īpašā atkarība no laika ir skaidri noteikta [2001. gada 30. maija] Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem ( ) 4. panta 7. punkta pirmajā teikumā. Saskaņā ar to izņēmumi no piekļuves tiesībām ir spēkā tik ilgi, kamēr šāda aizsardzība ir pamatota, ņemot vērā dokumenta saturu. Tas obligāti izriet arī no principa, kas attiecas uz Vides informācijas direktīvu, ka piekļuve pamatā var tikt atteikta tikai tad, ja negatīvā ietekme uz aizsargājamām interesēm ir lielāka nekā sabiedrības interese informācijas izpaušanā. Gan negatīvā ietekme, gan arī sabiedrības intereses laika gaitā var mainīties, un, tās izvērtējot, var nonākt pie cita rezultāta.

30. Atbilstoši tam no Vides informācijas direktīvas noteikumiem nevar secināt, ka brīdim, kurā informācija ir nonākusi iestāžu rīcībā, ir nozīme piekļuves tiesību piemērošanai. 3. panta 1. punktā bez izšķirības aptverta visa pieejamā informācija un nav paredzēti īpaši noteikumi vecai informācijai. Ja iesniedzot informāciju pirms noteikumu par piekļuvi vides informācijai spēkā stāšanās pastāvēja tiesiska paļāvība par ilgstošu konfidencialitāti, tas būtu jāņem vērā, nevis nosakot Vides informācijas direktīvas piemērošanas jomu, bet gan piemērojot izņēmumus.

31. Līdz ar to nav svarīgs attiecīgās informācijas ienākšanas kompetentajā iestādē brīdis ( ).

32. Turklāt Komisija un Nīderlande pieņem, ka pamata lietā ir jāpiemēro vecā Vides informācijas direktīva, jo pirmais pieteikums par piekļuvi tika iesniegts pirms jaunās direktīvas transponēšanai paredzētā termiņa beigām ( ). Komisija šajā ziņā atsaucas uz principu tempus regit actum. Tas nozīmē, ka situācijas tiesisko seku vērtējums ir atkarīgs no tiesību normas, kas bija spēkā attiecīgo notikumu norises laikā ( ).

33. Noteiktos apstākļos tiešām varētu būt iespējams pieteikumu novērtēt atbilstoši tām tiesībām, kas bija spēkā tā iesniegšanas brīdī, vai pat, iespējams, pamatoties uz pat vēl agrākiem notikumiem. Tas var izrietēt no katrā gadījumā piemērojamām tiesību normām – iespējams, saistībā ar iepriekš minēto tiesiskās drošības vai paļāvības aizsardzības principu ( ).

34. Tomēr Vides informācijas direktīvas gadījumā tiesību normas piemērošanai noteicošs ir lēmums par piekļuvi informācijai. Tas ir redzams jau pēc tā, ka pieteikuma iesniedzējs pēc jaunās Vides informācijas direktīvas transponēšanai paredzētā termiņa beigām katrā laikā varēja iesniegt jaunu pieteikumu un pret to principā nevarēja iebilst, ka ir jau spēkā esošs lēmums par agrāko pieteikumu ( ).

35. Šajā lietā turklāt pieteikums tika iesniegts tikai divas nedēļas pirms jaunās Vides informācijas direktīvas transponēšanai paredzētā termiņa beigām un pirmais lēmums tika pieņemts pēc šī termiņa beigām. Galīgais administratīvais lēmums, kas ir apstrīdēts pamata lietā, tika pieņemts pat vairāk nekā divus gadus vēlāk. Ņemot to vērā, atsaukšanās uz šaurāko veco Vides informācijas direktīvu šķiet gandrīz ļaunprātīga.

36. Tādējādi atbilstoši Savienības tiesību aktu piemērojamības laikā vispārīgajiem principiem pamata lietā ir jāpiemēro jaunā Vides informācijas direktīva.

2) Par jaunās Vides informācijas direktīvas piemērojamību saistībā ar Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu

37. Šajā lietā katrā ziņā runa ir par informāciju, kas tikusi iesniegta augu aizsardzības līdzekļa atļaujas pagarināšanas procedūrā. Tās konfidencialitāte ir aplūkota Augu aizsardzības direktīvas 14. pantā. Šī tiesību norma nepārprotami ir spēkā, nekaitējot vecajai Vides informācijas direktīvai. Tādējādi ir jāpārbauda, vai šī tiesību norma obligāti norāda uz veco direktīvu (statiska norāde) vai jaunā Vides informācijas direktīva ir stājusies tās vietā šīs tiesību normas piemērošanas jomā (dinamiska norāde).

38. Pret jaunās Vides informācijas direktīvas piemērošanu varētu minēt, ka likumdevējs, pieņemot Augu aizsardzības direktīvu, ir ņēmis vērā vecās Vides informācijas direktīvas regulējumu. Aizsargājot komercnoslēpumus un rūpnieciskus noslēpumus, konflikts starp Augu aizsardzības direktīvu un veco Vides informācijas direktīvu bija pilnībā izslēgts, jo vecās direktīvas 3. panta 2. punkta ceturtajā ievilkumā bija atļauts atteikt piekļuvi informācijai, ja tiek aizskarti komercnoslēpumi un rūpnieciski noslēpumi.

39. Turpretim jaunajā Vides informācijas direktīvā ir ierobežota komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu aizsardzība. Atbilstoši 4. panta 2. punkta d) apakšpunktam atteikums ir iespējams tikai tad, ja paziņošana, pirmkārt, var kaitēt aizsargājamiem komercnoslēpumiem un rūpnieciskiem noslēpumiem, otrkārt, interese aizsargāt šos noslēpumus ir svarīgāka par sabiedrības interesi tikt informētai un, treškārt, nav runa par informāciju par emisijām vidē. Tādējādi var iedomāties, ka jaunajā Vides informācijas direktīvā ir atļauta piekļuve informācijai, kas atbilstoši vecajai direktīvai tika uzskatīta par konfidenciālu.

40. Jaunās Vides informācijas direktīvas 11. pantā ir atcelta vecā direktīva un paredzēts, ka atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz jauno direktīvu. Līdz ar to pašā jaunās Vides informācijas direktīvas tekstā ir izslēgta vecās direktīvas izolēta spēkā esamība attiecībā uz komercnoslēpumiem augu aizsardzības jomā.

41. Turklāt Savienības noslēgtiem starptautiskiem nolīgumiem ir augstāks spēks nekā Kopienu atvasināto tiesību noteikumiem ( ). Šī iemesla dēļ Savienības atvasināto tiesību noteikumi, cik iespējams, ir jāinterpretē saskaņā ar Savienības starptautiskajām saistībām ( ). Bet jaunās Vides informācijas direktīvas noteikumi par komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu aizsardzību atbilst Orhūsas konvencijas 4. panta 4. punkta d) apakšpunktam, kamēr vecās Vides informācijas direktīvas noteikumos šajā jautājumā nolīgums nav pietiekami transponēts.

42. Līdz ar to Augu aizsardzības direktīvas 14. pants ir jāsaprot tādējādi, ka tas ir spēkā, nekaitējot jaunajai Vides informācijas direktīvai, un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāvērtē, pamatojoties uz jauno Vides informācijas direktīvu.

B – Par pirmo jautājumu

43. Ar pirmo jautājumu ir jānoskaidro, vai informācija, kas ir paziņota valsts procedūrā augu aizsardzības līdzekļa atļaujas pagarināšanai attiecībā uz ēdienos un dzērienos maksimāli pieļaujamo aizsardzības pret kaitēkļiem līdzekļa atliekvielu daudzumu noteikšanu, ir vides informācija.

44. Jau par veco vides informācijas direktīvu Tiesa ir konstatējusi, ka likumdevējs jēdzienam “vides informācija” ir vēlējies piešķirt plašu nozīmi un ka tas ir izvairījies definēt jēdzienu tādējādi, ka no direktīvas piemērošanas jomas tiktu izslēgta kāda iestāžu darbība ( ). Jaunā Vides informācijas direktīva ietver definīciju, kas ir plašāka un precīzāka ( ). Tomēr ne vecās, ne arī jaunās Vides informācijas direktīvas mērķis nav nodrošināt vispārīgas un neierobežotas piekļuves tiesības visai iestāžu rīcībā esošai informācijai, kas kaut vai nelielā mērā attiecas uz kādu vides faktoru. Tieši otrādi, piekļuves tiesības attiecas uz šādu informāciju tikai tad, ja tā pieder vienai vai vairākām direktīvā minētajām kategorijām ( ). Līdz ar to ir jāpārbauda, vai apstrīdētā informācija ir klasificējama vienā no kategorijām.

45. Iesniedzējtiesa uzskata, ka apstrīdētie pētījumi, pirmkārt, ietver noteikumus pa pieļaujamo propamokarba daudzumu, kas (maksimāli) drīkst atrasties uz salātiem un salātos atbilstoši labai lauksaimniecības praksei (GAP) un no veselība viedokļa, un, otrkārt, konstatējumu, ka līdzeklis “Previcur N”, ievērojot likumā noteiktos lietošanas noteikumus un lietošanas instrukciju, atbilst šīs normas nosacījumiem.

46. Bayer apgalvo, ka pētījums un protokoli būtībā ietver informāciju par augu aizsardzības līdzekļa izmēģinājumiem uz lauka un statistisku izvērtējumu. Saskaņā ar to šie dokumenti parāda tikai, kādi līdzekļa daudzumi, to pareizi pielietojot, paliek uz augiem. Turpretim līdzekļa iedarbība un arī iespējamie aktīvās vielas radītie riski veselībai ir izmeklēti citos pētījumos.

1) Par Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu – informāciju, kas attiecas uz veselību

47. Tā kā aplūkojamā informācija ir vajadzīga, lai noteiktu atliekvielu daudzumu, un tās mērķis ir (arī) aizsargāt cilvēku veselību, iesaistītajām personām ir strīds galvenokārt par to, vai ir runa par tādu vides informāciju, kas attiecas uz veselību, kas ir regulēta Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Saskaņā ar to vides informācija ir informācija par cilvēku veselības stāvokli un drošību, vajadzības gadījumā arī barošanās ķēdes piesārņojumu, cilvēku dzīves apstākļiem, kultūras objektiem un celtnēm tiktāl, ciktāl tos ietekmē vai var ietekmēt 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto vides elementu stāvoklis, vai – ar minēto elementu starpniecību – jebkurš no b) un c) apakšpunktā minētajiem faktoriem, pasākumiem vai darbībām.

48. Šī definīcija ir ļoti plaša attiecībā uz ietekmētajiem cilvēka dzīves aspektiem. Katrā ziņā tā aptver tikai informāciju par ietekmi ar vides elementu, vides faktoru vai pasākumu vai attiecīgi darbību, kas attiecas uz vidi, starpniecību. Ar to ir jānovērš, ka tiek aptverts liels daudzums ar vidi nesaistītas informācijas ( ).

49. Informācija par augu aizsardzības līdzekļa atliekām uz ēdiena acīmredzami attiecas uz barošanas ķēdes piesārņojumu un tiktāl arī uz cilvēka veselību un drošību. Bayer un Nīderlande tomēr apstrīd, ka apstrīdētā informācija varētu attiekties uz vides elementu ietekmes izpaušanu. Tādējādi pirms galīgā lēmuma pieņemšanas par Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošanu vispirms ir jāpārbauda šīs tiesību normas a), b) un c) apakšpunkts.

2) Par Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu – vides elementu stāvokli

50. Atbilstoši Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam vārdu savienojums “vides informācija” apzīmē visu informāciju par vides elementiem, piemēram, gaisa un atmosfēras, ūdeņu, augsnes, zemes, ainavu un dabas teritoriju, tostarp mitrāju, piekrastes un jūras teritoriju, stāvokli, bioloģisko daudzveidību un tās komponentiem, tostarp ģenētiski modificētiem organismiem, un par šo elementu mijiedarbību.

51. Apstrīdētā informācija attiecas uz apstrādātu salātaugu stāvokli, proti, uz šiem augiem palikušām aizsardzības pret kaitēkļiem līdzekļa atliekām, ja tas tiek piemērots pareizi. Ja šie augi ir vides elementi, tad runa ir par vides informāciju.

52. Vides elementu uzskaitījums nav izsmeļošs, tajā iekļauti tikai piemēri. Jēdzieniski visu, kas ir sastopams vidē, varētu uzskatīt par vides elementiem. Tādējādi arī ar augu aizsardzības līdzekli apstrādātos salātaugus varētu uzskatīt par vides elementiem.

53. Tomēr minētie vides elementi neattiecas uz atsevišķiem priekšmetiem vai eksemplāriem, bet gan drīzāk uz abstraktiem vides elementiem: atmosfēru, ūdeni, augsni, zemi, ainavu un dabas dzīvotnēm, kā arī sugu daudzveidību un to elementiem. Runa ir par strukturālām pazīmēm, kas veido vidi vai noteiktas vides jomas.

54. Salātaugi kā tādi gan neietilpst šajā uzskaitījumā, bet tajā ietilpst aptverošāks jēdziens – lauksaimniecībā izmantojamie augi. Tie veido nozīmīgu mūsu vides daļu, un līdz ar to tie ir jāatzīst par vides elementu. Informācija par apstrādātiem salātaugiem tad attiektos uz šī vides elementa daļas stāvokli.

55. Pret to varētu iebilst, ka lauksaimniecībā izmantojamie augi nav dabiskās vides daļa, bet gan pieder pie cilvēku radīta ražošanas procesa. Tie tātad nav dabiskās vides daļa, bet gan drīzāk pieskaitāmi cilvēka veidotai videi.

56. Pamatojums tam, ka vides jēdziens Savienības tiesībās ietver tikai dabiskus vai dabai tuvus elementus, ir “dabisko dzīvotņu” jēdziens, kas ir nosaukts kā viens no vides elementiem ne vien Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, bet arī dažādos citos tiesību aktos ( ). It īpaši Augu aizsardzības direktīvas 2. panta 12. punktā jēdziens “vide” nav attiecināts uz lauksaimniecībā izmantojamiem augiem, bet gan tikai uz savvaļas augiem un dzīvnieku sugām. Atbilstoši tam tikai savvaļā dzīvojošās dzīvnieku un augu sugas tiek īpaši aizsargātas Savienības vides tiesībās ( ), bet uz lauksaimniecībā izmantojamiem augiem tiek attiecinātas lauksaimniecības tiesības.

57. Tomēr vides jēdziens Savienības tiesībās ne vienmēr attiecas tikai uz dabisko vidi. Piemēram, ietekmes uz vidi pārbaude attiecas arī uz ietekmi uz iedzīvotājiem un materiālajiem labumiem, tostarp arhitektoniski vērtīgām ēkām un arheoloģiskām vērtībām ( ). Bet Ūdens pamatdirektīvā paredzētas vides kvalitātes normas mākslīgām ūdenstilpnēm ( ). Un, kā galu galā uzskata Komisija, vecajā Vides informācijas direktīvā informācija par dzīvnieku un augu valsts stāvokli tika uzskatīta par vides informāciju neatkarīgi no tā, vai runa ir par dabisko dzīvnieku un augu valsti.

58. Līdz ar to iespējamā vides jēdziena ierobežošana ar dabisko vidi nav vispārīga principa izpausme, bet gan izriet no tābrīža definīcijas regulējuma mērķa. Vides informācijas direktīva neietver pamatojumu šādā veidā ierobežotam mērķim. Tieši otrādi, ir jāpieņem, ka jaunajai direktīvai nebija jāierobežo vides informācijas jēdziens salīdzinājumā ar veco direktīvu ( ). Tādējādi dabisko dzīvotņu nosaukšana vides elementu piemēru uzskaitījumā nav jāsaprot ierobežojoši. Tieši otrādi, pārējie piemēri tieši nav kvalificējami, izmantojot jēdzienu “dabisks”.

59. Dabiskās un mākslīgās vides nošķiršana arī praktiski būtu tikai ar grūtībām saprātīgi izdarāma, jo Eiropā vidē ir maz jomu, ko vairāk vai mazāk neietekmētu cilvēki. Tātad informācija par komerciālajiem mežiem, piemēram, par mežu izmiršanu, saskaņā ar šo loģiku nebūtu vides informācija.

60. Runājot par lauksaimniecībā izmantojamiem augiem, tie katrā ziņā ir jāpieskaita pie vides tad, ja tie atrodas mijiedarbībā ar dabiski veidotajiem vides elementiem. Tā tas ir salātaugu lauka kultūras gadījumā, jo tie var nonākt ne vien kontaktā it īpaši ar augsni un savvaļā dzīvojošiem dzīvniekiem, bet tie var ietekmēt arī ūdeņus, it īpaši gruntsūdeņus.

61. Tādējādi apstrīdētās informācijas par atliekām uz salātaugiem gadījumā runa ir par vides informāciju informācijas par vides elementiem formā atbilstoši Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam.

3) Par Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu – informāciju par vides faktoriem

62. Jāaplūko ir arī Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Šī kategorija attiecas uz informāciju par tādiem faktoriem kā vielas, enerģija, troksnis, starojums vai atkritumi, tostarp radioaktīvie atkritumi, emisija, izplūde un cita veida novadīšana vidē, kas ietekmē vai var ietekmēt a) apakšpunktā minētos vides elementus.

63. Stichting Natuur en Milieu un arī Komisija apgalvo, ka pētījumi un protokoli ietvēra informāciju par faktoriem, kas ietekmē vai, visticamāk, ietekmē vides elementus.

64. Tas ir pareizi, jo aktīvā viela propamokarbs un augu aizsardzības līdzeklis “Previcur N” ir vielas, kuru izmantošana noteikti ietekmē vides elementus. Šī ietekme attiecas ne tikai uz apstrādātajiem salātaugiem, bet arī uz citiem vides elementiem, it īpaši augiem, dzīvniekiem un sēnēm, kā arī uz ūdeni, augsni vai apkārtējo gaisu.

65. Pat tad, ja – pretēji šeit paustajam viedoklim – lauksaimniecībā izmantojamie augi netiktu uzskatīti par vides elementiem, vienalga būtu runa par vides faktoriem. Jo arī informācija par atliekām uz salātaugiem ir informācija par vielām, kas ietekmē vides elementus. Proti, pašas atliekas var ietekmēt vides elementus, ja tās, piemēram, uzņem savvaļā dzīvojoši dzīvnieki.

66. Tādējādi apstrīdētā informācija par salātaugu apstrādi ir arī vides informācija informācijas par vides faktoriem formā Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

4) Par Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu – informāciju par administratīviem pasākumiem

67. Turklāt varētu būt runa arī par vides informāciju Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Šī kategorija attiecas uz informāciju par tādiem pasākumiem (arī administratīviem pasākumiem) kā politika, tiesību akti, plāni, programmas, nolīgumi vides jomā un darbības, kas ietekmē vai var ietekmēt a) un b) apakšpunktā minētos vides elementus un faktorus, kā arī pasākumi vai darbības, kuri paredzēti šo elementu aizsardzībai.

68. Bet informācija par administratīviem pasākumiem, kas nav paredzēti vides aizsardzībai, nav vides informācija ( ). Varētu būt šaubas par vides informācijas Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē esamību, jo pētījumi un protokoli tika izmantoti, lai noteiktu maksimāli pieļaujamo atlieku daudzumu. Tas, kā apgalvo Bayer un Nīderlande, galvenokārt paredzēts patērētāju tiesību aizsardzībai un attiecīgās preces apgrozāmībai, taču ne – vispirms – vides aizsardzībai. Direktīvas 90/642 preambulas divpadsmitais apsvērums un Direktīvas 396/2005 ( ), kas šeit nav piemērojama laika ziņā, preambulas 2. apsvērums apstiprina šo vērtējumu.

69. Tomēr rakstveida procedūrā Grieķija pamatoti ir uzsvērusi, ka aplūkojamā informācija tika iesniegta pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu procesā par augu aizsardzības līdzekļa atļaujas pagarināšanu. Komisija ir norādījusi, ka šādi pētījumi ir jāiesniedz atļaujas saņemšanas procedūrā atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktam un II pielikuma A daļas 6.3. punktam. Tādējādi ir jāpieņem, ka pētījumiem un protokoliem ir nozīme ne tikai, lai noteiktu maksimāli pieļaujamo atlieku daudzumu, bet tie ir arī daļa no atļaujas pamatojuma. Lēmums par atļaujas piešķiršanu augu aizsardzības līdzeklim ir tāds administratīvs pasākums Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, kas var ietekmēt vides elementu stāvokli.

70. Lai varētu visaptveroši novērtēt šo pasākumu, ir saprātīgi visu informāciju, uz ko attiecas process, uzskatīt par vides informāciju. Praktiski bieži tikai attiecīgajā kontekstā var novērtēt, vai aplūkojamā informācija par vidi ir nozīmīga. Aplūkojamie apstrīdētie pētījumi varētu, piemēram, radīt skaidrību, vai un kādos apstākļos, pielietojot līdzekli, varētu rasties īpaši lieli atlieku daudzumi uz kultūraugiem, kam varētu būt nozīme ne tikai patērētāju aizsardzības, bet arī vides aspektā.

71. Tādējādi informācija, kas tiek iesniegta atļaujas saņemšanas procedūrā, ir informācija par šo administratīvo pasākumu, tātad arī vides informācija Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē ( ).

5) Rezultāts

72. Pamatojoties uz apsvērumiem par Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktu, apstrīdētie pētījumi un protokoli vienlaikus ir vides informācija informācijas par piesārņojumu barības ķēdē formā Vides informācijas direktīvas 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē.

73. Rezumējot, jēdziens “vides informācija” ir jāinterpretē tādējādi, ka par to ir jāuzskata arī informācija, kas tiek paziņota valsts atļaujas saņemšanas (pagarināšanas) procedūrā par aizsardzības pret kaitēkļiem līdzekļa, tā sastāvdaļu vai sadales produktu maksimāli pieļaujamā daudzuma ēdienā un dzērienos noteikšanu.

C – Par otro jautājumu – saiknēm starp Vides informācijas direktīvu un Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu

74. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, kādas ir saiknes starp Vides informācijas direktīvu un Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu, it īpaši, vai Augu aizsardzības direktīvas 14. pants ir jāpiemēro tikai tad, ja ar to netiek ietekmēti Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punktā paredzētie pienākumi.

75. Maksimāli pieļaujamā atlieku daudzuma noteikšana gan tiek regulēta atsevišķos Savienības tiesību noteikumos – Nīderlandes lēmuma par propamokarbu pieņemšanas laikā tas bija Direktīvas 90/642 5.b panta 2. punkts –, kas neietver noteikumus par komercnoslēpumiem un rūpnieciskiem noslēpumiem, taču Augu aizsardzības direktīvas 14. pants ir principā piemērojams, jo apstrīdētā informācija ir iesniegta augu aizsardzības līdzekļa atļaušanas procedūrā.

1) Par Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanu, ievērojot Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu

76. Tā kā Augu aizsardzības direktīvas 14. pants ir spēkā, neskarot Vides informācijas direktīvu, vides informācijas pieteikums, kas ir iesniegts augu aizsardzības līdzekļa atļaušanas procedūrā, principā ir jāvērtē atbilstoši Vides informācijas direktīvas kritērijiem ( ). Kompetentajām iestādēm, ja tās vēlas atteikt piekļuvi vides informācijai, vispirms it īpaši ir jāpārbauda, vai paziņošana nelabvēlīgi varētu ietekmēt ar likumu aizsargātos komercnoslēpumus vai rūpnieciskos noslēpumus, vai runa ir par informāciju par emisijām vidē, un vajadzības gadījumā, visbeidzot, sabiedrības ieguvums informācijas izpaušanas gadījumā jāpretstata ieguvumam atteikuma gadījumā.

77. Komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu tiesiskā aizsardzība jau konkurences tiesībās un publisko iepirkumu noteikumos ir atzīta kā vispārīgs princips ( ), arī kā pamattiesību uz privāto dzīvi daļa ( ); tā ietilpst arī Savienības starptautiskajās saistībās atbilstoši TRIPS līguma 39. pantam un šajā gadījumā izriet arī no Augu aizsardzības direktīvas un Nīderlandes tiesībām.

78. Augu aizsardzības direktīvas 14. pants noder, lai noteiktu, kādi noslēpumi saskaņā ar to ir jāaizsargā. Pirmkārt, šajā tiesību normā ir nosaukta dažāda informācija, uz kuru neattiecas komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu aizsardzība ( ). Tas katrā ziņā neattiecas uz aplūkojamo gadījumu. Otrkārt, Augu aizsardzības direktīvas 14. pantā ir paredzēta procedūra, kurā kompetentās iestādes kopā ar attiecīgo uzņēmumu konstatē, kura iesniegtās informācijas daļa ietver komercnoslēpumus vai rūpnieciskus noslēpumus. Jo konfidencialitātes priekšnoteikums ir pieteikums, kura pamatojums ir jāakceptē kompetentajām iestādēm.

79. Bayer un Nīderlande uzskata, ka Augu aizsardzības direktīvas 14. pantā paredzētajam kompetento iestāžu lēmumam par konfidencialitātes atzīšanu ir jābūt pārākam par lēmumu par piekļuves pieteikumu atbilstoši Vides informācijas direktīvai. Bayer šajā ziņā apgalvo, ka iestāde veic pietiekamu interešu izvērtējumu jau saistībā ar uzņēmuma pieteikumu. Rezultātā tas varētu pārsniegt komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu aizsardzības vērtēšanu tikai atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 14. pantam.

80. Šis uzskats mani nepārliecina visos aspektos. Daudz kas gan liecina, ka rūpniecisku noslēpumu un komercnoslēpumu aizsargājamības vērtējums ir jābalsta uz Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu, tomēr nevar izslēgt Vides informācijas direktīvas papildu elementu piemērošanu. Par to konkrētāk.

81. Ja Augu aizsardzības direktīvas 14. pantā paredzētā procedūra tiek pareizi īstenota, principā ir jāpieņem, ka ir identificēta informācija, kuras paziņošana nelabvēlīgi varētu ietekmēt rūpnieciskus noslēpumus un komercnoslēpumus. Šajā ziņā it īpaši ir jāņem vērā ne vien šo pozīciju aizsardzība pamattiesībās, bet arī pieļaujamais to ierobežojums, pamatojoties uz citām svarīgākām interesēm, it īpaši noteikumos par piekļuvi vides informācijai.

82. Likumīga lēmuma atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 14. pantam priekšnoteikums ir tāds, ka tiek ņemts vērā ne tikai šī noteikuma teksts, bet arī Vides informācijas direktīvas nosacījumi. Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta ceturtajā teikumā informāciju par piesārņojuma emisiju vidē ir aizliegts klasificēt par konfidenciālu komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu. Tādējādi kompetentās iestādes nevar akceptēt pieteikumu par konfidencialitātes noteikšanu šādai informācijai.

83. Tomēr, pat likumīgi piemērojot Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu, nevar izslēgt, ka informācijas aizsargājamības pamati ir zuduši līdz brīdim, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu par piekļuvi ( ). Šādā gadījumā konfidencialitāte ilgāk nebūtu pamatota un pieteicējam vairs nevarētu tikt pretstatīts lēmums atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 14. pantam.

84. Iespējams būtu arī gadījums, ka pieteikumā par piekļuvi vides informācijai būtu norādītas papildu sabiedrības intereses informācijas paziņošanā, ko kompetentā iestāde nav ņēmusi vērā, sākotnēji lemjot par noslēpuma aizsardzību. Tad lēmumā atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 14. pantam nebūtu pietiekami izvērtēta noslēpuma aizsardzība un sabiedrības intereses to uzzināt. Tieši otrādi, izvērtējums būtu jāveic no jauna.

85. Līdz ar to likumīgi pieņemtam lēmumam atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 14. pantam par informācijas aizsardzību, pamatojoties uz komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu, (tikai) ar nosacījumu, ka, iespējams, ir jauna attīstība un papildu informācija par sabiedrības interesi paziņošanā, ir nozīme lēmuma par vides informācijas paziņošanu pieņemšanā atbilstoši Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunktam.

2) Par informāciju par emisijām vidē

86. Atbilstoši Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta ceturtajam teikumam vides informācijas paziņošana nedrīkst tikt atteikta, pamatojoties uz komercnoslēpumiem vai rūpnieciskiem noslēpumiem, ja pieteikums attiecas uz informāciju par emisijām vidē. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu gan neietver jautājumu par šādas informācijas definīciju, taču tam acīmredzami ir galvenā nozīme pamata lietā, un tādējādi arī iesaistītās personas tam pievēršas.

87. Orhūsas konvencijas ( ) piemērošanas vadlīnijās attiecībā uz emisiju jēdzienu ir norādīts uz Direktīvas par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli definīciju ( ). Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 5. punktam emisija ir tieša vai netieša vielu, vibrācijas, siltuma vai trokšņa novadīšana no iekārtas punktveida vai difūza avota gaisā, ūdenī vai zemē. Tādējādi Nīderlande un Komisija piedāvā emisiju jēdzienu attiecināt tikai uz iekārtām Direktīvas par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli izpratnē, līdz ar to augu aizsardzības līdzekļu pielietošana zemkopībā nebūtu emisija.

88. Principā vadlīnijas ir piemērotas, lai palīdzētu interpretēt noteiktus Vides informācijas direktīvas tiesību jēdzienus ( ). Tajās gan nevar saistoši noteikt Orhūsas konvencijas interpretāciju, jo runa nav par juridiski saistošu dokumentu. Tomēr tas ir izstrādāts, informējot nolīguma puses un ar to atbalstu ( ). No tā ir jāsecina, ka likumdevējam, pieņemot Vides informācijas direktīvu, bija zināmas vadlīnijas.

89. Tomēr apšaubāmi ir, ka vadlīnijās ir gribēts attiecināt emisiju jēdzienu tikai uz iekārtām, atsaucoties uz Direktīvu par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli. Iekārtas jēdziens tiek izmantots minētajā emisiju definīcijā tikai tādēļ, ka Direktīva par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli attiecas uz iekārtām. Šāds emisiju jēdziena ierobežojums turpretim neizriet ne no Vides informācijas direktīvas, ne arī no Orhūsas konvencijas.

90. Tieši otrādi, atbilstoši Orhūsas konvencijas 4. panta 4. punkta d) apakšpunktam informācija par emisijām, kurām ir nozīme saistībā ar vides aizsardzību, ir jāizpauž. Bet to, vai emisijām ir nozīme saistībā ar vides aizsardzību, neietekmē tas, ka emisijas nāk no iekārtām. Piemērs tam ir satiksmes emisijas.

91. Izņemot ierobežojumu attiecībā uz iekārtām, emisiju definīcija Direktīvā par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli ir pilnībā lietderīga. Tātad tā var tikt pārņemta, neatsaucoties uz iekārtām, lai izmantotu to saistībā ar Vides informācijas direktīvu. Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta ceturtais teikums attiecas, ievērojot to, uz informāciju par tiešu vai netiešu vielu, vibrācijas, siltuma vai trokšņa novadīšanu no iekārtas punktveida vai difūza avota gaisā, ūdenī vai zemē.

92. Šādi izprasts emisiju jēdziens turklāt pilnībā atbilst definīcijai Direktīvas 2004/35 par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu ( ) 2. panta astotajā punktā, uz kuru atsaucas Vereniging Milieudefensie. Saskaņā ar to emisija ir cilvēku darbību rezultātā notiekoša vielu, preparātu, organismu vai mikroorganismu izplūde vidē. Šīs direktīvas, kas vēl nepastāvēja vadlīniju sagatavošanas laikā, piemērošanas joma drīzāk atbilst Vides informācijas direktīvai nekā Direktīvai par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli, jo tā neattiecas vienīgi uz iekārtām.

93. Katrā ziņā arī saskaņā ar to informācijas par emisijām neattiecas uz informāciju par vielām, kas ir kaut kad izplūdušas. Kā Komisija pareizi apgalvo, ikviena viela parasti kaut kad tās dzīves ciklā tiek novadīta vidē. Runa drīzāk ir par informāciju par vielu, vibrācijas, siltuma vai trokšņa novadīšanu.

94. Ciktāl saskatāms šajā lietā, informācija par vielu novadīšanu tiek skarta tikai nedaudz. Ir gan jāpieņem, ka izmēģinājumu protokolos ir norādīts, kāds augu aizsardzības līdzekļu daudzums ir izplūdis. Bet interesanta tā ir galvenokārt informācijas par uz salātaugiem palikušajām atliekām dēļ. Šajā ziņā runa ir par noteiktām novadīšanas sekām.

95. Tieši šāda veida sekas parasti ir pamats izpaust informāciju par emisijām vidē. Jo sabiedrībai ir paaugstināta interese uzzināt, kā emisija var to ietekmēt. Pirms tam emisijas ietekme uz cilvēku un vidi bija drīzāk maz ticama vai vismaz ierobežota attiecībā uz komercnoslēpumu īpašnieka jomu. Nopludinātās vielas turpretim obligāti stājas mijiedarbībā ar vidi un varbūt arī ar cilvēkiem. Līdz ar to vadlīnijās par Orhūsas konvencijas īstenošanu ir uzsvērts, ka komercnoslēpumu aizsardzībai ir jābeidzas, ja tiek nopludinātas vielas, uz kurām attiecas slepenībā turētā informācija. Tieši iespējamās sekas nedrīkst saprast kā komercnoslēpumus ( ). Šāds interešu stāvoklis it īpaši pamato, ka pamattiesībās noteiktā komercnoslēpumu aizsardzība attiecībā uz informāciju par emisijām beidzas, neizvērtējot katru atsevišķo gadījumu.

96. Tātad informācija par emisiju atliekām vidē būtu jāuzskata par informāciju par emisijām Orhūsas konvencijas izpratnē.

97. Tas visprecīzāk attiecas uz emisiju klauzulu Vides informācijas direktīvā, kas nepārprotami ir plašāk formulēta nekā emisiju klauzula Orhūsas konvencijā.

98. Konvencijas 4. panta 4. punkta d) apakšpunktā ir tikai paredzēts, ka komercnoslēpumi vai rūpnieciski noslēpumi nevar tikt pretstatīti informācijas par izmešiem, kuriem ir būtiska nozīme saistībā ar vides aizsardzību, izpaušanai. Atsauci uz šo nozīmi varētu saprast kā emisijas klauzulas ierobežojumu ( ).

99. Turpretim Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta ceturtajā teikumā nav ietverta daļa par vides aizsardzības nozīmi un emisijas klauzulas piemērošanas joma ir attiecināta uz citiem konfidencialitātes pamatiem.

100. Šī paplašināšana ir pretrunīgu debašu likumdošanas procesā rezultāts. Komisija sākotnējā priekšlikumā atteicās no nozīmes vides aizsardzībai pieprasīšanas, tomēr attiecībā uz informāciju par emisijām izslēdza tikai komercnoslēpumu vai rūpniecisku noslēpumu piemērošanu ( ). Turpretim kopīgā nostājā notika atgriešanās pie formulējuma konvencijā ( ). Parlaments pat pieprasīja, lai informācija par emisijām vidē nekad netiktu atzīta par konfidenciālu ( ). Tikai samierināšanas komitejā visbeidzot notika vienošanās par šobrīd spēkā esošo regulējumu, kurā izslēgta lielāka konfidencialitātes pamatu daļas piemērošana informācijai par emisijām vidē un nav pieņemta nozīme vides aizsardzībai. Līdz ar to emisijas klauzulas paplašināšana ir balstīta uz apzinātu likumdevēja lēmumu.

101. Šo iemeslu dēļ strīdīgie pētījumi un izmēģinājumu protokoli ir informācija par emisijām vidē, kuru izpaušanu nevar atteikt, pamatojoties uz komercnoslēpumu vai rūpniecisku noslēpumu.

D – Par trešo jautājumu – likumdevēja vērtējumu

102. Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai ir jāveic Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta trešajā teikumā prasītā sabiedrības interešu izpaušanā pretstatīšana īpašajai interesei novērst izpaušanu tiesību piemērošanas līmenī vai tā var notikt arī valsts likumdošanas līmenī.

103. Atbilstoši šai tiesību normai katrā konkrētajā gadījumā sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā pretstata ieguvumam atteikuma gadījumā.

104. Bayer uzsver, ka Orhūsas konvencija neprasa pretstatīšanu konkrētā gadījumā. Šajā ziņā arī Somija, pieņemot direktīvu, izdarīja paziņojumu, jo pretstatīšana konkrētajā gadījumā radīja draudus, ka piekļuves tiesības tiks patvaļīgi ierobežotas ( ).

105. Kā apgalvo Grieķija un Komisija, ar Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta tekstu tomēr nav savienojams, ka pretstatīšana konkrētā gadījumā tiek aizstāta ar vispārīgu valsts likumdevēja veiktu pretstatīšanu. Un pretēji Somijas paziņojumam tādējādi nav nekādu piekļuves tiesību ierobežojumu salīdzinājumā ar Orhūsas konvenciju, jo šis vērtējums, neraugoties uz negatīvu ietekmi, atļauj izpaust informāciju par aizsargājamām interesēm, ja sabiedrības intereses izpaušanā ir pārsvarā.

106. Pēc Nīderlandes un Bayers uzskata, jau piemērojot Augu aizsardzības direktīvas 14. pantu, tiek izdarīta šāda pretstatīšana. Proti, rūpniecisku noslēpumu un komercnoslēpumu atzīšanas priekšnoteikums ir pretstatīšana. Robežu, kādas šajā tiesību normā un valsts tiesību normā, ar kuru tā ir transponēta, ir noteiktas pretstatīšanai, mērķis ir tiesiska drošība, un tāpēc tās ir vajadzīgas.

107. Kā jau ir norādīts, šī pretstatīšana atbilstoši Augu aizsardzības direktīvas 14. pantam tomēr, iespējams, nav pilnīga. Tādējādi tā nevar pilnībā aizstāt pretstatīšanu atbilstoši Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta trešajam teikumam.

108. Atbilstoši Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta trešajam teikumam pēc tam katrā konkrētajā gadījumā tiesību piemērošanas līmenī ir jāveic šajā tiesību normā prasītā sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā pretstatīšana ieguvumam atteikuma gadījumā.

V – Secinājumi

109. Tādēļ es iesaku Tiesai uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) jēdziens “vides informācija” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/4/EK par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu 2. pantā ir jāinterpretē tādējādi, ka par to ir jāuzskata arī informācija, kas tiek paziņota valsts atļaujas saņemšanas (pagarināšanas) procedūrā par aizsardzības pret kaitēkļiem līdzekļa, tā sastāvdaļu vai sadales produktu maksimāli pieļaujamā daudzuma ēdienā un dzērienos noteikšanu;

2) ņemot vērā iespējamo jauno attīstību un papildu informāciju par sabiedrības interesēm publiskošanā, likumīgi pieņemtam lēmumam atbilstoši Padomes Direktīvas 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 14. pantam par informācijas aizsardzību, pamatojoties uz komercnoslēpumu un rūpniecisku noslēpumu, ir nozīme lēmuma par vides informācijas paziņošanu pieņemšanā atbilstoši Vides informācijas direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunktam. Katrā ziņā strīdīgie pētījumi un izmēģinājumu protokoli ir informācija par emisijām vidē, kuru izpaušanu nevar atteikt, pamatojoties uz komercnoslēpumu vai rūpniecisku noslēpumu;

3) atbilstoši Direktīvas 2004/3 4. panta 2. punkta trešajam teikumam katrā konkrētajā gadījumā tiesību piemērošanas līmenī ir jāveic šajā tiesību normā prasītā sabiedrības ieguvumu informācijas izpaušanas gadījumā pretstatīšana ieguvumam atteikuma gadījumā.