30.

Tādēļ es tikai citēšu pārsūdzētā sprieduma 69.–75. un 77.–79. punktu, kuros Vispārējā tiesa skaidro, kādēļ tā noraida šo atcelšanas pamatu. Skaidrojums ir šāds: “69 Šajā ziņā vispirms ir jāuzsver, ka attiecībā uz pamatregulas 11. panta 10. punkta piemērošanu ir pamatoti, ka gadījumā, ja attiecīgo izstrādājumu ražošanas izmaksas ir būtiski mainījušās laikposmā starp iepriekš vērā ņemto izmeklēšanas laikposmu un jauno izmeklēšanas laikposmu, Komisijai, nosakot, vai antidempinga maksājumi ir pienācīgi atspoguļoti tālākpārdošanas cenās Savienībā šajā pēdējā laikposmā, ir jāņem vērā nevis tālākpārdošanas cenas, ko izmantoja pirmajā no šiem laikposmiem, bet gan izmaksas, kas ir konstatētas jaunajā izmeklēšanas laikposmā. Šie apsvērumi ir spēkā, pat ja varētu uzskatīt, ka tikusi mainīta metode salīdzinājumā ar metodi, kas tika izmantota iepriekšējā izmeklēšanā, kā tas ir noticis šajā lietā, pretēji tam, ko Komisija galvenokārt apgalvo strīdīgajos lēmumos, kā tas ir izklāstīts šā sprieduma 22. punktā. 70 Šādas prakses mērķis ir nodrošināt ekonomiski sarežģītu situāciju salīdzināšanai veiktās analīzes pamatīgumu, lai ne tikai attaisnotu noteikto pasākumu pamatotību atbilstoši antidempinga regulējumam, bet arī lai starp ekonomikas dalībniekiem, uz kuriem šie pasākumi varētu attiekties, nodrošinātu vispārējā Savienības tiesību principa par vienlīdzīgu attieksmi ievērošanu. Neraugoties uz to, ka, lai ekonomiskajā analīzē tiktu nodrošināts situācijas salīdzinājuma starp diviem laikposmiem pamatīgums, principā būtu jāizmanto viena un tā pati metode, tomēr tas tā nav, ja ir pietiekami mainījušies atbilstošie raksturlielumi, kā rezultātā iepriekš izmantotā metode izrādās nepiemērota, lai iegūtu ticamu rezultātu, proti, šajā gadījumā, lai izvērtētu, vai antidempinga maksājumi ir vai nav pienācīgi atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 18. septembris, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, 50. un 59. punkts). Kā norāda Komisija, lai gan ražošanas izmaksas starp abiem salīdzinātajiem laikposmiem ir augušas, tālākpārdošanas cenu Savienībā palielināšanās, pat būtiska, obligāti negarantē, ka antidempinga maksājumi šo cenu noteikšanā ir tikuši pienācīgi atspoguļoti, respektīvi, atspoguļoti pilnībā. Ražošanas izmaksas var būt cēlušās vairāk par cenām. Šajā gadījumā, pat ja jaunās cenas ir augstākas par iepriekšējo cenu līmeni, kam pieskaitīti antidempinga maksājumi, ieinteresētās personas, ņemot vērā izmaiņas viņu ražošanas izmaksās, pienācīgi neatspoguļo antidempinga maksājumus. 71 Prasītājas sniegtie argumenti šajā lietā neatspēko šo analīzi. Vispirms, pretēji tam, ko būtībā apgalvo prasītāja, pamatregulas 11. panta 10. punkts, ciktāl tas attiecas uz jautājumu par to, vai “maksājums ir attiecīgi [pienācīgi] atspoguļots tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās”, nekādā gadījumā nenozīmē, ka, lai gūtu apstiprinošu atbildi, jaunajā tālākpārdošanas cenā papildus iepriekš izmantotajai tālākpārdošanas cenai būtu jāiekļauj vienīgi antidempinga maksājuma ekvivalents. Papildu maksājums salīdzinājumā ar parastajām izmaksām ir “pienācīgi atspoguļots” tikai tad, ja tas tiek pievienots šīm citām izmaksām. Tomēr, ja šīs citas izmaksas pieaug, savukārt tālākpārdošanas cena nepieaug tik daudz, īstenībā maksājums šīm citām izmaksām ir pievienots tikai daļēji vai vispār nav pievienots, pat ja maksājuma ekvivalents ir ticis pievienots iepriekš izmantotajai tālākpārdošanas cenai. Fragments no Komisijas Paziņojuma par antidempinga maksājumu atmaksu, uz ko atsaucās prasītāja un kas ir minēts šā sprieduma 58. punktā, nekādi nav pretrunā šai analīzei. Tas pats attiecas uz 2015. gada 18. novembra spriedumu lietā Einhell Germany u.c./Komisija (T‑73/12, EU:T:2015:865), ko prasītāja arī pieminēja. It īpaši minētā sprieduma 155. punktā, to lasot attiecīgajā kontekstā, ir norādīts, ka, lai noteiktu, vai antidempinga maksājumi ir vai nav atspoguļoti jaunajās tālākpārdošanas cenās Savienībā, var tikt piemērota arī kāda cita metode, kas nav salīdzināšana starp Savienībā izmantotajām tālākpārdošanas cenām pirms un pēc šo maksājumu noteikšanas. 72 Attiecībā uz konkrētajiem šīs lietas apstākļiem, runājot par izmeklēšanas par atmaksāšanu ceturto laikposmu, kas atbilst 2012. gadam, ir jānorāda, ka strīdīgajos lēmumos, piemēram, Lēmuma C(2014) 9805 final 85. apsvērumā, Komisija konstatēja, ka bija noticis būtisks ražošanas izmaksu pieaugums par 109 % salīdzinājumā ar sākotnējās izmeklēšanas laikposmu, un prasītāja pēc būtības nav noliegusi šo faktu, it īpaši šajā prasībā. Šajos apstākļos, lai noteiktu, vai antidempinga maksājumi bija pienācīgi atspoguļoti tālākpārdošanas cenā Savienībā, ko prasītāja piemēroja CHEMK un KF vārdā izmeklēšanas par atmaksāšanu ceturtajā laikposmā, bija pamatoti, ka Komisija ņemtu vērā ražošanas izmaksas 2012. gadā, nevis tālākpārdošanas cenas, kas tika praktizētas sākotnējās izmeklēšanas laikā. 73 Situācijā, kur, kā Komisija ir norādījusi strīdīgajos lēmumos, piemēram, Lēmuma C(2014) 9805 final 84. apsvērumā, tikai 1 % gadījumu tālākpārdošanas cenas Savienībā sedz izstrādājumu izmaksas, ieskaitot antidempinga maksājumus, nevar tikt uzskatīts par pierādītu, ka šie maksājumi ir tikuši pienācīgi atspoguļoti. 74 Pat prasītājas norādītais tālākpārdošanas cenu Savienībā pieaugums par vairāk nekā 100 % starp sākotnējo izmeklēšanas laikposmu un izmeklēšanas par atmaksāšanu ceturto laikposmu šajā kontekstā nav pietiekams, lai pierādītu, ka antidempinga maksājumi ir pilnībā atspoguļoti otrajā no minētajiem laikposmiem. Proti, kā tas būtībā ir norādīts šā sprieduma 70. punktā, pietiek, ka ražošanas izmaksas ir palielinājušās vairāk nekā praktizētās cenas, lai, ņemot vērā izmaiņas ražošanas izmaksās, secinātu, ka šīs cenas pienācīgi neatspoguļo antidempinga maksājumus. A priori tas ir pierādīts ar Komisijas norādīto apstākli, ka 99 % gadījumu izstrādājumu izmaksas, ieskaitot antidempinga maksājumus, nav segtas ar tālākpārdošanas cenām Savienībā 2012. gadā. 75 Tādēļ ir pamatoti, ka Komisija antidempinga maksājumus ir atskaitījusi no tālākpārdošanas cenas pirmajam neatkarīgajam pircējam Savienībā, lai aprēķinātu salikto eksporta cenu attiecībā uz izmeklēšanas par atmaksāšanu ceturto laikposmu, jo nav pierādīts, ka antidempinga maksājums ir ticis pienācīgi atspoguļots pirmajā no šīm cenām. [..] 77 Tomēr Komisija pamatoti norāda – kā tā to ir izklāstījusi strīdīgajos lēmumos, piemēram, Lēmuma C(2014) 9805 final 78. apsvērumā, – ka tālākpārdošanas cenu Savienībā analīze, lai noteiktu, cik lielā mērā tās atspoguļo antidempinga maksājumus, ir veicama tirdzniecības līmenī pēc šo maksājumu samaksas, proti, pēc definīcijas tirdzniecības līmenī, kurā cenā ir ņemtas vērā papildu izmaksas salīdzinājumā ar izmaksām, kas tiek ņemtas vērā “no rūpnīcas” [EXW] vai CIF [Cost, Insurance and Freight] cenu līmenī. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, kad pamatregulā ir noteikts, ka noteiktas cenas tiek koriģētas tirdzniecības līmenī, kas atšķiras no līmeņa, kurā tās tiek piemērotas, tas tā ir paredzēts, lai nodrošinātu cenu taisnīgu salīdzināšanu, kuras ne vienmēr atspoguļo vienus un tos pašus elementus. Tā pamatregulas 2. panta 10. punkta d) apakšpunktā [tagad Regulas (ES) 2016/1036 [ ( 17 )] 2. panta 10. punkta d) apakšpunkts] ir noteikts, ka eksporta cenas un normālās vērtības taisnīga salīdzināšanai var būt nepieciešamas korekcijas, kurās tiek ņemti vērā atšķirības starp tirdzniecības līmeņiem, kuros šīs cenas tiek piemērotas. Bet tā nenotiek, ja ir jānovērtē tikai tālākpārdošanas cenas Savienībā pamatregulas 11. panta 10. punkta kontekstā, kurā nav paredzētas šādas korekcijas. Turklāt, ciktāl ir pamatots, ka šī noteikuma piemērošanai noteiktās situācijās, tādās kā šajā lietā, Komisija analizē tālākpārdošanas cenas, ņemot vērā visas izmaksas, kas ir radušās pirms šīs tālākpārdošanas, kā ir minēts šā sprieduma 69. punktā, to cenu analīze, kas ir noteiktas “no rūpnīcas” [EXW] vai CIF cenu līmenī, pat ja šīm cenām mākslīgi tiek pieskaitīti antidempinga maksājumi, kā prasītāja pēc tās apgalvojumiem esot darījusi, proti, neņemot vērā vairākas izmaksas, kas ir radušās pirms šīs tālākpārdošanas, nebūtu atbilstoša. Turklāt šajās situācijās nav nepieciešams salīdzināt tālākpārdošanas cenas Savienībā starp diviem secīgiem laikposmiem; šādu salīdzinājumu, kā tas ir šajā lietā, var ietekmēt neviendabīgums to tirdzniecības līmeņu laikā, kuros attiecīgie izstrādājumu importētāji izrakstīja rēķinus pirmajiem neatkarīgajiem pircējiem Savienībā. Savukārt ir obligāti jāpārbauda, vai attiecīgā importētāja iesniegtie pierādījumi pierāda, ka šo pircēju faktiski samaksātā cena pārbaudes laikposmā pienācīgi atspoguļo antidempinga maksājumus. Šajā ziņā strīdīgajos lēmumos ir konstatēts – un prasītāja šo konstatējumu nav apstrīdējusi –, ka attiecīgajā laikposmā prasītāja galvenokārt tirgoja izstrādājumus, balstoties uz “piegādāts ar nodevas samaksu” cenu, proti, ietverot visas izmaksas, kas rodas pirms piegādes, un tas varēja atvieglot iepriekš minēto pārbaudi. 78 Tādēļ prasītāja nevarēja valstīties uz “no rūpnīcas” [EXW] vai CIF cenu līmenī piemēroto cenu izmaiņām, pat pieskaitot antidempinga maksājumus, lai pamatotu, ka izmeklēšanas par atmaksāšanu trešajā laikposmā tā atspoguļoja antidempinga maksājumus savās tālākpārdošanas cenās Savienībā. Prasītājai bija jāiesniedz pierādījumi, kas pierādītu, ka tās “piegādāts ar nodevas samaksu” cenas, ko tā piemēroja minētajā laikposmā, sedza visas izmaksas, kuras tai bija radušās šajā līmenī saistībā ar attiecīgajiem izstrādājumiem, tostarp antidempinga maksājumus, un prasītāja to nav izdarījusi. Tādējādi Komisija pamatoti atskaitīja antidempinga maksājumu no tālākpārdošanas cenas pirmajam neatkarīgajam pircējam Savienībā, lai aprēķinātu salikto eksporta cenu attiecībā uz izmeklēšanas par atmaksāšanu trešo laikposmu, jo nebija pierādīts, ka antidempinga maksājums būtu pienācīgi atspoguļots pirmajā no šīm cenām. Tātad nav nepieciešams pārbaudīt lietas dalībnieku iesniegtos argumentus par šo “no rūpnīcas” [EXW] vai CIF cenu ticamību vai aprēķina veidu. Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, kuru tā izteikusi replikas rakstā un saskaņā ar kuru pat tālākpārdošanas cenu “piegādāts ar nodevas samaksu” līmenī salīdzināšanas rezultāts liktu veikt daļēju maksājumu atmaksāšanu, ir jānorāda, ka katrā ziņā tas nav pietiekami pamatots, lai to varētu ņemt vērā strīdīgo lēmumu tiesiskuma pārbaudes ietvaros (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. marts, RFA International/Komisija, T‑466/12, EU:T:2015:151, 44. punkts un tajā minētā judikatūra). 79 No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas otrais pamats, kas balstās uz pamatregulas 11. panta 9. un 10. punkta pārkāpumu eksporta cenas aprēķinā, arī nav pamatots.”