ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

Turklāt ir jāatsaucas uz Regulas Nr. 1/2003 preambulas 1., 6., 8., 14., 15., 22. un 34. apsvērumu: “1) Lai izveidotu sistēmu, kas nodrošina, ka konkurence [iekšējā] tirgū nav traucēta, [Savienībā] efektīvi un vienādi jāpiemēro Līguma 81. un 82. pants. [..] [..] 6) Lai nodrošinātu, ka [Savienības] konkurences noteikumus piemēro efektīvi, dalībvalstu konkurences iestādes daudz ciešāk jāiesaista to piemērošanā. Šim nolūkam tām jāpiešķir pilnvaras piemērot [Savienības] tiesību aktus. [..] 8) Lai nodrošinātu [Savienības] konkurences noteikumu efektīvu īstenošanu un šajā regulā paredzēto sadarbības mehānismu atbilstīgu darbību, dalībvalstu konkurences iestādēm un tiesām, piemērojot valstu konkurences tiesību aktus attiecībā uz vienošanos un darbībām, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, jānosaka par pienākumu arī piemērot Līguma 81. un 82. pantu. Lai radītu līdzvērtīgus konkurences apstākļus attiecībā uz vienošanos, uzņēmumu apvienību lēmumiem un saskaņotām darbībām iekšējā tirgū, saskaņā ar Līguma 83. panta 2. punkta e) apakšpunktu jānosaka arī attiecības starp valstu tiesību aktiem un [Savienības] konkurences tiesību aktiem. Lai to panāktu, jāparedz, ka valstu konkurences tiesību aktu piemērošana attiecībā uz vienošanos, lēmumiem vai saskaņotām darbībām Līguma 81. panta 1. punkta nozīmē nedrīkst izraisīt šādu vienošanos, lēmumu un saskaņotu darbību aizliegumu, ja tās arī nav aizliegtas [Savienības] konkurences tiesību aktos. [..] [..] 14) Izņēmuma gadījumos, ja [Savienības] intereses to pieprasa, lietderīgi arī var būt Komisijai pieņemt deklaratīva rakstura lēmumu, ar ko konstatē, ka aizliegums [EKL] 81. pantā vai 82. pantā, lai precizētu tiesību aktus un nodrošinātu vienotu to piemērošanu visā [Savienībā], neattiecas jo īpaši uz jauniem līgumu vai darbību veidiem, kas nav atrunāti pastāvošajā tiesu praksē un administratīvajā praksē. 15) Komisijai un dalībvalstu konkurences iestādēm kopā jāizveido publisko iestāžu tīkls, kas ciešā sadarbībā piemēro [ES] konkurences noteikumus.[..] [..] 22) Lai nodrošinātu atbilstību juridiskās noteiktības principam un vienādu [Savienības] konkurences noteikumu piemērošanu paralēlu pilnvaru sistēmā, jāizvairās no pretrunīgiem lēmumiem. [..] [..] 34) [EKL] 81. un 82. pantā noteiktie principi atbilstoši tam, kā tos piemēroja ar Regulu Nr. 17, galveno lomu ir piešķīruši [Savienības] iestādēm. Šī galvenā loma jāsaglabā, vienlaikus arvien ciešāk iesaistot dalībvalstis [Savienības] konkurences noteikumu piemērošanā. [..] [..]”
66.

Jāpiebilst, ka prasības pierādīt, ka ir izpildīti direktīvas 2. panta c) punkta noteikumi, nepiemērošana attiecībā uz personām, kurām ir piemērojams 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts, nav tik liberāla, kā pirmajā acumirklī varētu likties. 2. panta c) punkts un 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums zināmā mērā pārklājas, jo abu priekšnoteikums ir iesaistītās personas aizsardzības trūkums. Un, kā es jau esmu norādījusi ( 30 ), UNRWA netika izveidota, lai sniegtu “aizsardzību” palestīniešu bēgļiem, un tā to nekad nav nodrošinājusi. Tai nav iespēju nodrošināt neko vairāk par “palīdzību”. Turklāt valsts tiesas sniegtie fakti par trim pieteikuma iesniedzējiem tajā ierosinātajās tiesvedībās liek domāt, ka no Libānas iestādēm nav sagaidāma nekāda aizsardzība, un nešķiet ticami, ka Sīrijas iestādes šobrīd spētu aizsargāt bēgļus savā teritorijā. Īsumā – daudzi no tiem, uz kuriem attiecas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums, lielā mērā var atbilst 2. panta c) punktā ietvertajai “bēgļa” definīcijai tādā ziņā, ka viņi nevar iegūt aizsardzību savas (pilsonības vai) pēdējās pastāvīgās dzīvesvietas valstī.
51.

Tiesa spriedumā lietā La Mer nolēma, ka tas, vai izmantošana ir pietiekama, “ir atkarīgs no vairākiem faktoriem un no katra gadījuma atsevišķa izvērtējuma, kas jāveic valsts tiesai”; var ņemt vērā “konkrēto preču un pakalpojumu īpašības, preču zīmes izmantošanas biežumu vai regularitāti, to, vai šo preču zīmi izmanto visu īpašnieka vienādo preču vai pakalpojumu tirdzniecībai vai tikai dažiem no tiem, vai arī pierādījumus, ko var sniegt īpašnieks” ( 32 ). Tiesa ir secinājusi, ka “nav iespējams a priori un abstrakti noteikt, kāda kvantitatīva robeža būtu jāparedz, lai noteiktu, vai izmantošana ir patiesa vai nē”; robeža “neļautu valsts tiesai izvērtēt visus izskatāmā strīda apstākļus” ( 33 ). Es uzskatu, ka šis viedoklis ir jāpiemēro vispārējas izmantošanas vērtējumam kopumā – tostarp, cik tas ir nepieciešams, vērtējumam attiecībā uz preču zīmes teritoriālās izmantošanas apmēru.
8.

1992. gada 30. decembra Likumdošanas dekrēta Nr. 544 (turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 544/1992”), ar kuru tiek ieviests Direktīvas 90/434 tiesiskais regulējums, 2. panta 2. punktā ir noteikts: “Nekāda veida [darbības vai darbības nozares] pārvešana, kas noteikta [1. panta] c) punktā, netiek uzskatīta par kapitāla pieauguma vai zaudējumu realizāciju, tomēr pārvestajai darbībai vai darbības nozarei piemērotā pēdējā vērtība, no kuras aprēķina nodokļus, veido vērtību, no kuras aprēķina nodokļus par saņemtajām akcijām. Starpība starp saņemto akciju vērtību un pārvesto aktīvu pēdējo noteikto vērtību, no kuras aprēķina nodokļus, neveido pārvedamā uzņēmuma vai sabiedrības ar nodokli apliekamo ienākumu, ja vien tas nav realizēts vai sadalīts akcionāriem. Ja saņemtās akcijas bilancē tiek ierakstītas ar augstāku vērtību nekā pārvestās darbības nozares uzskaites vērtība, starpība ir jāieraksta atbilstošā bilances postenī, un tā veido daļu no ar nodokli apliekamā ienākuma sadalīšanas gadījumā [..]” ( 4 ).
3.

Neraugoties uz faktu, ka Tomkins ir apstrīdējusi Pegler dalību pārkāpumā vienīgi attiecībā uz laikposmu pirms 1989. gada 7. februāra (nevis – kā Pegler – līdz 1993. gada 29. oktobrim), Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Tomkins – kā Pegler mātessabiedrības, kura tieši nav bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, – atbildība nedrīkst pārsniegt tās meitassabiedrības atbildību. Uzskatīdama, ka tai ir iesniegta prasība atcelt tiesību aktu, kuras sekām ir tāds pats priekšmets kā prasībai, ko vienlaikus iesniegusi Pegler, Vispārējā tiesa, nekādi neskarot principu “ne ultra petita”, pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktā atcēla arī apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kurā attiecībā uz Tomkins bija norādīts laikposms no 1988. gada 31. decembra līdz 1993. gada 29. oktobrim, un minētās rezolutīvās daļas 2) punktā samazināja Tomkins uzlikto naudas sodu, [nosakot to] EUR 4,25 miljonu apmērā, no kuriem EUR 3,4 miljoni ir maksājami solidāri ar Pegler.
61.

No šāda skatupunkta jāuzskata, ka Savienības likumdevējs pamatoti ir izvēlējies neiekļaut direktīvas 15. panta 6. punkta pēdējā teikuma redakcijā atšķirīgus noteikumus, ja finansiālo kompensāciju maksā publiska vai privāta raidorganizācija, un arī atkarībā no tā, vai šāda organizācija atbilstoši dalībvalsts, kurā ir tās juridiskā adrese, tiesībām pilda sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu. Šādas atšķirības būtu pretrunā Savienības likumdevēja paustajai gribai radīt visiem televīzijas pārraides operatoriem vienādus apstākļus to tiesību uz īso ziņu pārraidēm izmantošanā ( 30 ). Turklāt, ierobežojot direktīvas 15. panta 6. punkta pēdējā teikuma piemērošanas jomu ar televīzijas raidorganizācijām, kuras atbilstoši dalībvalsts, kurā tās ir izveidotas, tiesībām pilda sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu, ar īso ziņu pārraižu tiesību iedibināšanu paredzētais mērķis netiktu sasniegts pietiekami efektīvi, tādējādi atstumjot raidorganizācijas, kuras galvenokārt gūst labumu no kompensācijas griestu noteikšanas, proti, sekundārās raidorganizācijas, kurām ir ierobežoti finanšu līdzekļi, un kuras neatkarīgi no to juridiskās būtības un tām uzticētajiem uzdevumiem tomēr lielā mērā piedalās informācijas izplatīšanā dalībvalstīs ( 31 ).
23.

2011. gada 22. februārī lieta vēlreiz tika reģistrēta Curte de Apel. Šajā tiesā C. V. Radu izvirza trīs pamata argumentus lūgumam neizpildīt attiecīgos orderus. Pirmkārt, viņš apgalvo, ka datumā, kurā tika pieņemts Pamatlēmums, ne Konvencija, ne Harta nebija ietverta Eiropas Savienības dibināšanas līgumos kā juridiski saistošas. Tā esot atšķirība no konsolidētā Līguma par Eiropas Savienību stāvokļa, kurš stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī ar Lisabonas līgumu. Līdz ar to Pamatlēmums esot jāinterpretē un jāpiemēro atbilstoši Hartai un Konvencijai. Otrkārt, viņš apgalvo, ka dalībvalstu Pamatlēmuma piemērošanas procedūras nav konsekventas, un vērš uzmanību uz abpusējas sadarbības prasību apcietināšanas orderu izpildei gan no izsniegšanas dalībvalsts, gan no izpildes dalībvalsts puses. Treškārt, viņš apgalvo, ka izpildes dalībvalstij ir pienākums pārliecināties, vai izsniegšanas valsts ir ievērojusi Hartā un Konvencijā paredzētās tiesības un garantijas. Ja šī valsts tās nav ievērojusi, rodoties pamats attiecīgo Eiropas apcietināšanas orderu neizpildei.
16.

Saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibinātā sabiedrība BioSemi laiž tirgū produktu ar nosaukumu “ActiveTwo”. Tā ir sistēma, ar kuru var ierakstīt bioelektriskus datus no cilvēka ķermeņa, it īpaši no smadzenēm (EEG), sirds (EKG) un muskuļiem (EMG). Kaut arī veselības aprūpes nozarē bieži tiek veikti šāda veida mērījumi (izmantojot elektrokardiogrammas, elektroencefalogrammas u.tml.), attiecīgais produkts nav paredzēts lietošanai ārstniecības nozarē un ar to saistītajā dokumentācijā ir nepārprotami norādīts, ka tas nav paredzēts lietošanai diagnosticēšanā un/vai ārstniecībā. Šī produkta, kuram ir modulārs raksturs un kuru tādējādi ir iespējams konfigurēt atbilstoši patērētāju vajadzībām, galvenie lietotāji ir pētījumus veicošās personas, kas it īpaši darbojas kognitīvo zinātņu jomā.
7.

Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu High Court norāda, ka tā nepiekrīt M. analīzei par Direktīvas 2004/83 4. panta 1. punkta interpretāciju. Šajā ziņā tā atsaucas uz savu 2011. gada 24. marta spriedumu lietā Ahmed pret Minister for Justice, Equality and Law Reform un uz diviem no argumentiem, kurus tā bija minējusi, lai noraidītu tādu interpretāciju. Pirmais arguments bija saistīts ar nepieciešamību izvairīties no liela procesuālo stadiju skaita. Otrais arguments attiecās uz to, ka patvēruma pieteikuma izskatīšanas laikā jau bija notikusi būtiska sadarbība starp kompetento valsts iestādi un pieteikuma iesniedzēju. High Court precizēja, ka alternatīvās aizsardzības pieteikumu neiesniedza atsevišķi, bet pēc patvēruma pieteikuma izskatīšanas procedūras, kurā pieteikuma iesniedzējs jau tika vairākkārt uzklausīts.
32.

Direktīva cenšas nodrošināt vispārēju struktūru diskriminācijas apkarošanai “nodarbinātības un profesijas jomā”, tostarp vecuma un invaliditātes dēļ. No 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka to piemēro “visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā [..], attiecībā uz [..] nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu”. Es piekrītu valsts tiesai, ka sociālais plāns ietilpst Direktīvas darbības jomā, jo tas ietekmē darba ņēmēju nodarbinātības nosacījumus, it īpaši attiecībā uz atlaišanu un atalgojumu.
3.

Tālab jāizvērtē, vai minētie pabalsti ir atalgojums tādā izpratnē, kādā par to ir runāts Direktīvā 2000/78, kuras piemērojamība strīdīgajos apstākļos – atbilstoši tās preambulas 13. apsvēruma un 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta vienotai interpretācijai – ir atkarīga no apstākļa, vai attiecīgais pabalsts ir pielīdzināts “darba samaksai” atbilstoši nozīmei, ar kādu šis jēdziens ir apveltīts EK līguma 141. pantā (tagad – LESD 157. pants). Tādēļ ir jāiztirzā kritēriji, kurus Tiesa ir izmantojusi savos nolēmumos par šo tēmu, kas līdz šim ir bijuši vienīgi saistībā ar vecuma pensijām, un līdz ar to arī vienlaikus jānosaka, cik lielā mērā Direktīva 2000/78 saskaņā ar tās 3. panta 3. punktā noteikto nav piemērojama attiecībā uz valsts vai līdzīgu sistēmu veiktajiem maksājumiem.
29.

Vienīgā pamata pirmajā daļā Francijas Republika apgalvo, ka, tā kā protokoli tikai pārņem Edinburgas lēmumu, iepriekš minētais 1997. gada 1. oktobra spriedums lietā Francija/Parlaments, kurā Tiesai bija iespēja interpretēt minēto lēmumu, ir pilnīgi atbilstošs šai lietai. Prasītāja atgādina, ka Tiesa toreiz uzskatīja, ka, pieņemot Edinburgas lēmumu, dalībvalstis apstiprināja Parlamenta praksi principā reizi mēnesī sanākt Strasbūrā un pārcelt augusta sesiju no augusta uz oktobri. Tā kā teksti attiecas uz 12 ikmēneša plenārsēžu laikiem, gan lēmums, gan protokoli būtu jāinterpretē kā tādi, kuri noteikti atsaucas uz praksi, kāda bija pirms Edinburgas lēmuma pieņemšanas. No iepriekš minētā 1997. gada 1. oktobra sprieduma lietā Francija/Parlaments 5. punkta izrietot, ka Tiesa noteikusi ikmēneša plenārsēdes laiku, kurai jānotiek Strasbūrā no pirmdienas līdz piektdienai. Pēc Francijas Republikas domām, tādējādi toreiz Tiesa esot “netieši, bet noteikti” pieļāvusi, ka ar Edinburgas lēmumu noteikts arī sesiju ilgums. Tāpēc, samazinot abus to sesiju laikus, kurām 2012. gada oktobrī, pēc tam arī 2013. gada oktobrī jānotiek divu dienu garumā, ar apstrīdētajiem lēmumiem ir pārkāpta iepriekš minēto protokolu būtība, jo tādas rīcības sekas esot tādas, ka par 1/12 daļu tiekot samazināts to plenārsēžu ilgums gadā, kurām jānotiek Strasbūrā, un tādējādi gadā faktiski nosakot tikai 11 ikmēneša sesiju periodus. Ja Tiesai vajadzētu uzskatīt, ka apstrīdētie lēmumi atbilst protokoliem, Francijas Republika brīdina par risku vispārināt šādu rīcību un ar laiku vēl vairāk samazināt plenārsēžu laiku, kurām jānotiek Strasbūrā.
2)

Direktīvas 2004/83 2. panta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatotas bailes tikt vajātam pastāv gadījumā, ja pēc atgriešanās savā izcelsmes valstī patvēruma pieprasītājs plāno veikt reliģiskas darbības, kuru veikšana viņu pakļauj riskam tikt vajātam. Šajā kontekstā un lai nodrošinātu Eiropas Savienības Pamattiesību hartā nostiprināto pamattiesību ievērošanu, es uzskatu, ka par patvēruma pieprasījuma izskatīšanu atbildīgā iestāde nevar saprātīgi sagaidīt, lai šis patvēruma pieprasītājs atsakās no šādu darbību veikšanas un īpaši no savas ticības paušanas.
3.

Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai to, ka sabiedrība, kas ir pakļauta dalībvalsts nodokļiem, tiek pārvaldīta no ārvalstīm, sociālā nodrošinājuma iemaksu mērķiem var uzskatīt par šīs darbības veikšanu konkrētajā dalībvalstī. Iesniedzējtiesa arī jautā, vai ar LESD 21. pantu ir aizliegta tiesību aktā noteikta neapstrīdama prezumpcija, atbilstoši kurai uzņēmuma darbiniekam, kurš no ārvalstīm pārvalda dalībvalsts nodokļiem pakļautu sabiedrību, ir piemērojama šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma pašnodarbinātām personām.
51.

Tādējādi abu minēto [dokumentu] preambulās ( 25 ) ir ietverta atsauce uz Tamperes secinājumiem un uz Vienotu Eiropas patvēruma sistēmu. “Patvēruma pieteikuma” definīcija, no vienas puses, un “pieteikuma iesniedzēja” un “patvēruma meklētāja” definīcija, no otras puses ( 26 ), – šo secinājumu nolūkā – arī ir identiskas abos [dokumentos]. To mērķis acīmredzamu iemeslu dēļ ir atšķirīgs. Šajā regulā ir paredzēti kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kurš iesniegts kādā no dalībvalstīm ( 27 ). Tajā paredzētie pienākumi attiecīgi ir “horizontāli” – tie ir piemērojami attiecībās starp dalībvalstīm.
20.

Iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālo nolēmumu norāda, ka citā lietā, kas attiecās uz Format strādājošu darba ņēmēju, Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) nosprieda, ka Regulas Nr. 1408/71 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkumā ietvertais jēdziens “persona, kas parasti nodarbināta divās vai vairākās dalībvalstīs,” nebija pilnībā skaidrs. Šis jēdziens varot nozīmēt gan i) darba ņēmēju, kurš vienu (un to pašu) darba tiesisko attiecību ietvaros tajā pašā laikposmā (vienlaikus) pildīja pienākumus vairākās dalībvalstīs, gan arī ii) personu, kas, pamatojoties uz darba līgumu, kurš noslēgts ar vienu (un to pašu) darba devēju, secīgos laikposmos strādā daudzās dalībvalstīs. Tomēr, ņemot vērā Regulas mērķus un it īpaši mērķi pārvarēt administratīvos vai tehniskos sarežģījumus, kas rastos no lex loci laboris principa piemērošanas situācijā, kad pastāv darba attiecības uz noteiktu laiku, un veicināt darbaspēka brīvu apriti, pēc tiesas domām, būtu saprātīgi uzskatīt personu par “parasti nodarbinātu” vairāku dalībvalstu teritorijā Regulas Nr. 1408/71 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkuma izpratnē, ja saistībā ar vienām (un tām pašām) darba attiecībām šai personai ir pienākums ilgstoši (parasti) strādāt vairākās dalībvalstīs, ārpus savas dzīvesvietas dalībvalsts.
45.

Otrkārt, es uzskatu, ka ir tādi pasākumi, kuriem ir “tikai” ( 15 ) vai “vienīgi” sagatavojošs raksturs ( 16 ). Šie pasākumi ir tikai viena no stadijām, kas ļauj iestādei pieņemt tās galīgo lēmumu. Tie nerada nekādas tiesiskās sekas un atbilstoši judikatūrai nav apstrīdami akti. No šādas perspektīvas raugoties, Tiesa uzskata, ka uz šādos pasākumos pieļautiem pārkāpumiem var atsaukties, lai pamatotu prasību, kas celta par galīgo lēmumu, jo šie pasākumi ir viena no galīgā lēmuma pieņemšanas stadijām ( 17 ). Tā tas ir konkurences tiesībās attiecībā uz aktu, ar kuru Komisija paziņo uzņēmumiem savus iebildumus.
23.

N. El-Yassini pēc tam, kad viņš bija apprecējies ar Lielbritānijas pilsoni, 1991. gadā saņēma atļauju uzturēties Apvienotajā Karalistē, kas bija derīga 12 mēnešus. Kopš apprecēšanās viņš strādāja algotu darbu. Pēc šķiršanās no sievas N. El-Yassini 1992. gadā prasīja pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties it īpaši uz EEK un Marokas nolīguma 40. panta pirmo daļu, kurā paredzēts, ka katra dalībvalsts piemēro darba ņēmējiem ar Marokas pilsonību, kuri ir nodarbināti to teritorijā, kārtību, kas attiecībā uz darba apstākļiem un darba samaksu izslēdz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ, salīdzinot ar to pilsoņiem. Secretary of State for the Home Department noraidīja N. El-Yassini lūgumu it īpaši tāpēc, ka šajā tiesību normā izmantotā frāze “attiecībā uz darba apstākļiem un darba samaksu” neattiecoties uz Marokas darba ņēmēju tiesībām uzturēties uzņemošajā dalībvalstī un līdz ar to šī frāze nevarot tikt saprasta tādējādi, ka tā piešķir tiesības turpināt strādāt šajā dalībvalstī pēc tam, kad ir beidzies uzturēšanās atļaujas termiņš.
17.

Līdz ar to Augstākā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai apstākļos, kad publiskajā muitas noliktavā kādas Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā 2005. un 2006. gadā šīs dalībvalsts importētājs [ieved] preces, kas ir ievestas no tādas valsts, kura nav Eiropas Savienības dalībvalsts (Ukraina), un pēc tam šajā muitas noliktavā pārveidotas, kā to paredz ievešana pārstrādei nodokļu atlikšanas režīmā, un galaprodukts savukārt nevis tiek uzreiz eksportēts Regulas (EEK) Nr. 2913/92 114. panta nozīmē, bet gan persona, kas to ir pārveidojusi, šajā muitas noliktavā to nodod citai šīs dalībvalsts sabiedrībai, kura to nav laidusi brīvā apgrozībā no šīs muitas noliktavas, bet pēc tam to ir pārvietojusi muitas noliktavas procedūrā, proti, vai šādai preču pārdošanai šajā pašā muitas noliktavā joprojām ir piemērojams tikai Kopienu tiesiskais regulējums muitas jomā vai arī aplūkojamās pārdošanas rezultātā juridiskā situācija ir mainījusies tādā veidā, ka minētajam darījumam ir piemērojams Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK paredzētais režīms, proti, vai atbilstoši Sestajā direktīvā norādītās pievienotās vērtības nodokļa sistēmas mērķim ir iespējams uzskatīt, ka publiska muitas noliktava kādas dalībvalsts teritorijā ir Kopienas teritorijas daļa, proti, šīs dalībvalsts teritorijas daļa, Sestās direktīvas 3. panta definīcijas nozīmē? 2) Vai minētos faktiskos apstākļus, ņemot vērā doktrīnu par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, kuru ir izstrādājusi Eiropas Savienības Tiesa un kura attiecas uz Sestās direktīvas piemērošanu (2006. gada 21. februāra spriedums lietā C-255/02 Halifax), ir iespējams novērtēt tādā veidā, ka ar preču nodošanu publiskā muitas noliktavā, kas atrodas Slovākijas Republikas teritorijā, jau tika veikta preču nodošana par maksu valsts teritorijā? 3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, proti, ka aplūkojamam darījumam ir piemērojama Sestā direktīva, vai šāds darījums ir darbība, par kuru jāmaksā nodoklis: a) Sestās direktīvas 10. panta 1. un 2. punkta nozīmē saistībā ar nodokļa uzlikšanu gadījumā, kad preces tiek nodotas muitas noliktavā, kura atrodas Slovākijas Republikas teritorijā, vai b) kad pēc preču ievešanas no trešās valsts (Sestās direktīvas 10. panta 3. punkts), proti, laikā, kad tās atrodas muitas noliktavā, muitas procedūra tika pabeigta, kad noliktavā esošās preces tika nodotas citai dalībvalsts personai. 4) Vai Sestās direktīvas preambulā formulētie mērķi, it īpaši GATT (PTO) mērķi, ir sasniegti, ja no trešās valsts ievestās preces tiek nodotas muitas noliktavā, vēlāk tajā tiek pārveidotas un nodotas citai šīs dalībvalsts personai šajā muitas noliktavā, kas atrodas Eiropas Kopienas dalībvalsts teritorijā, šajā dalībvalstī šim darījumam nepiemērojot pievienotās vērtības nodokli.”
3.

Direktīvas 68/151 3. pantā ir noteikts šādi: “1. Katrā dalībvalstī izveido katras tur reģistrētās sabiedrības lietu centrālajā reģistrā, komercreģistrā vai uzņēmumu reģistrā. 2. Visus dokumentus un ziņas, kuras ir jānodod atklātībā saskaņā ar 2. pantu, glabā lietā vai ievada reģistrā. [..] 3. Pēc pieprasījuma saņemšanas jānodrošina, ka ir pieejamas visu vai jebkuru 2. pantā minēto dokumentu un ziņu kopijas. Vēlākais no 2007. gada 1. janvāra pieprasījumu reģistram iesniedz pēc pieprasījuma iesniedzēja izvēles – papīra formā vai elektroniski. Katra dalībvalsts nosaka termiņu ne vēlāk par 2007. gada 1. janvāri, kad pirmajā apakšpunktā minētajām kopijām jābūt pieejamām no reģistra pēc pieprasījuma iesniedzēja izvēles gan papīra formā, gan elektroniski. [..] Kopijas ieguves cena 2. pantā minētajiem dokumentiem un ziņām vai to daļai, neņemot vērā to, vai to nodrošina papīra formā vai elektroniski, nepārsniedz administratīvās izmaksas. Izsniegtās kopijas apstiprina ar vārdiem “kopija pareiza”, ja vien pieprasītājs neatbrīvo no šāda apstiprinājuma sniegšanas. Izsniegtās elektroniskās kopijas nav jāapstiprina ar vārdiem “kopija pareiza”, ja vien pieprasītājs nav nepārprotami pieprasījis šāda apstiprinājuma sniegšanu. [..] 4. Šā panta 2. punktā minētos dokumentus un ziņas nodod atklātībā, tos pilnīgi vai daļēji publicējot valsts oficiālā izdevumā, ko dalībvalsts ir izraudzījusi šim nolūkam, vai arī norādot uz dokumentu, kas ir iekļauts lietā vai ievadīts reģistrā. Šim nolūkam izraudzītais valsts oficiālais izdevums var būt elektroniskā formā. [..] 5. Uzņēmējsabiedrība var atsaukties uz dokumentiem un ziņām pret trešajām personām tikai pēc tam, kad šie dokumenti un ziņas nodotas atklātībā saskaņā ar 4. punktu, ja vien uzņēmējsabiedrība nepierāda, ka trešās personas par to ir bijušas informētas. Tomēr attiecībā uz darījumiem, kas notikuši agrāk nekā sešpadsmit dienas pēc nodošanas atklātībā, šos dokumentus un ziņas nevar izmantot pret trešajām personām, kuras pierāda, ka tām nav bijis iespējams to zināt. [..]”
22.

Iesniedzējtiesa norāda, ka par jautājumu saistībā ar šo iebildumu ir diskutēts bieži, taču tā to joprojām uzskata par neatrisinātu. Tā norāda, ka saskaņā ar valsts tiesībām noziedzīgs nodarījums, ko izdarījusi juridiska persona, ir kvalificējams kā netiešs un pakārtots un līdz ar to no cēloņsakarības viedokļa to nevar uzskatīt par noteicošo faktoru, lai secinātu, ka ir izdarīti attiecīgie noziedzīgie nodarījumi. Pēc tam, kad tiesa bija izvērtējusi argumentus par un pret šo iebildumu, tā uzskata, ka, kaut arī par šo jautājumu joprojām pastāv zināmas šaubas, valsts tiesību pareiza interpretācija atbalsta to lietas dalībnieku argumentus, kas ir izvirzījuši šos iebildumus.
21.

Saskaņā ar Spānijas likumiem pašvaldībām sakaru nozarē ir zināma fiskālā autonomija. Ar Karaļa Dekrētlikumu Nr. 2/2004 ( 29 ) tika apstiprināts pašvaldību nodokļu un nodevu likuma grozītais teksts ( 30 ). Ar to pašvaldību iestādēm tika piešķirtas pilnvaras ieturēt maksu par pašvaldībai piederošu zemesgabalu un it īpaši platību, kas atrodas zem, uz vai virs pašvaldības ceļiem, izmantošanu privātiem mērķiem vai īpašām to izmantošanas tiesībām ( 31 ).