Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU] SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 10. novembrī ( )

Lieta C‑40/21

T.A.C.

pret

ANI

(Curtea de Apel Timişoara (Timišoaras apelācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lēmums 2006/928/EK – Sadarbības un pārbaudes mehānisms – Vēlēts amats valsts pārvaldē – Interešu konflikts – Sodi – Aizliegums uz laiku ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 49. panta 3. punkts – Sodu samērīgums – Samērīguma principa tiešā iedarbība – Valsts tiesu pilnvaras – 15. panta 1. punkts – Tiesības strādāt – Jēdziens “strādāšana” – 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību





I. Ievads

1. Nelikumīga rīcība interešu konflikta situācijā droši vien var tikt uzskatīta par vienu no politiķu un ierēdņu nāves grēkiem. Tā apdraud pašu to uzdevuma kalpot sabiedrības interesēm būtību. “Interešu konflikta” jēdziens faktiski ir radies pirms vairākiem gadsimtiem un ir vairāku (saistošu un nesaistošu) tiesisko regulējumu pamatā valstu, starpvalstu un iekšzemes līmenī ( ).

2. Daži pamatprincipi šajā jautājumā citastarp ir atrodami “Starptautiskajā Valsts ierēdņu uzvedības kodeksā”, ko pieņēmusi Apvienoto Nāciju Organizācijas (turpmāk tekstā – “ANO”) Ģenerālā asambleja 1996. gadā ( ), kā arī Eiropas Padomes 2000. gadā pieņemtajā “Amatpersonu rīcības paraugkodeksā” ( ). Protams, vairākos Eiropas Savienības pieņemtajos dokumentos ir ietvertas normas, kuru mērķis to attiecīgajās piemērošanas jomās ir novērst ES ierēdņu vai valsts ierēdņu interešu konfliktus. Viens no šādiem dokumentiem ir Komisijas Lēmums 2006/928/EK (2006. gada 13. decembris), ar ko izveido mehānismu, lai nodrošinātu sadarbību un pārliecinātos par Rumānijā sasniegto, novēršot noteiktus trūkumus tādās jomās kā tiesu sistēmas reforma un cīņa pret korupciju ( ).

3. Šī lieta, kuras pamatā ir Curtea de Apel Timişoara (Timišoaras apelācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, attiecas uz mijiedarbību starp Lēmumu 2006/928, valsts tiesisko regulējumu, kas pieņemts, lai īstenotu šo lēmumu, un Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (turpmāk tekstā – “Harta”). Iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Savienības tiesības – konkrētāk, Hartas 15. panta 1. punkts, 47. pants un 49. panta 3. punkts – nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru interešu konflikta konstatējuma gadījumā personai automātiski tiek piemērots sods – aizliegums uz noteiktu laiku ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē (turpmāk tekstā – “aplūkojamais sods”).

4. Neraugoties uz tā šķietamo vienkāršību, šis jautājums rada virkni interesantu juridisku problēmu saistībā ar šo Hartas noteikumu piemērošanas jomu, kā arī valsts tiesu pilnvarām un pienākumiem gadījumā, kad valsts tiesībās ir paredzēti nesamērīgi sodi par valsts tiesību normu, ar kurām tiek īstenotas Savienības tiesības, pārkāpumiem.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Eiropas Savienības tiesības

5. Lēmuma 2006/928 1. panta pirmajā daļā ir paredzēts:

“Rumānijai līdz katra gada 31. martam un pirmo reizi līdz 2007. gada 31. martam ir jāziņo Komisijai par gūtajiem panākumiem katra no pielikumā minētajiem trūkumiem novēršanā”.

6. Šie trūkumi ir uzskaitīti pielikumā. Tā 2. punktā ir noteikts:

“Kā paredzēts, jāizveido integritātes aģentūra, kuras pienākums ir pārbaudīt īpašumus, neatbilstības un iespējamos interešu konfliktus, un pieņemt saistošus lēmumus, uz kuru pamata var piemērot preventīvas sankcijas”.

B. Valsts tiesības

7. Legea nr. 176/2010 privind integritatea în exercitarea funcțiilor și demnităților publice, pentru modificarea și completarea Legii nr. 144/2007 privind înființarea, organizarea și funcționarea Agenției Naționale de Integritate, precum și pentru modificarea și completarea altor acte normative (Likums Nr. 176/2010 par integritāti publisko funkciju un amatu izpildē, ar kuru groza un papildina Likumu Nr. 144/2007 par Agenția Naționale de Integritate [Integritātes valsts aģentūras] izveidi, organizāciju un darbību, kā arī groza un papildina citus normatīvus aktus; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 176/2010”) 25. pantā ir noteikts:

“1. Ja persona ir izdevusi administratīvu aktu, noslēgusi tiesisku darījumu, pieņēmusi lēmumu vai piedalījusies lēmuma pieņemšanā, pārkāpjot juridiskus pienākumus, kas ir saistīti ar interešu konfliktu vai nesaderības situāciju, viņas rīcība ir disciplinārpārkāpums, kas ir sodāms saskaņā ar tiesību normām, kas ir piemērojamas attiecīgajam amatam, funkcijai vai darbībai, ciktāl šajā likumā nav paredzētas atkāpes un ja rīcība neietver noziegumu veidojošus elementus.

2. Personai, kas ir atstādināta vai atbrīvota no amata pienākumu izpildes saskaņā ar [šī panta] 1. punktu vai attiecībā uz kuru ir konstatēta interešu konflikta esamība vai nesaderības situācija, vairs nav tiesību pildīt publisku funkciju vai ieņemt amatu, uz kuru attiecas šā likuma tiesību normas, izņemot tiesību normas vēlēšanu jomā, uz trim gadiem no dienas, kurā persona tika atstādināta vai atbrīvota no attiecīgā amata valsts pārvaldē, vai no mandāta pilnīgas izbeigšanas dienas. Ja persona ir ieņēmusi vēlētu amatu, tā vairs nevar ieņemt to pašu amatu trīs gadu laikā no mandāta izbeigšanās dienas. Ja nesaderības situācijas vai interešu konflikta konstatējuma dienā persona vairs neieņem publiku amatu, trīs gadu aizliegums saskaņā ar likumu sākas no dienas, kurā novērtējuma ziņojums ir kļuvis galīgs, vai no dienas, kurā tiesas nolēmums, kas apstiprina interešu konflikta vai nesaderības situācijas esamību, ir kļuvis galīgs un neatsaucams.”

8. Šajā saistībā iesniedzējtiesa norāda uz Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) Decizia nr. 418/2014 (Lēmums Nr. 418/2014), saskaņā ar kuru Likuma Nr. 176/2010 25. panta 2. punktā ietvertā frāze “aceeași funcție” (“tas pats amats”) attiecas uz visiem vēlētajiem amatiem, tostarp mēra amatu.

III. Fakti, valsts tiesvedība un uzdotie prejudiciālie jautājumi

9. Prasītājs pamattiesvedībā – T.A.C. – nozīmīgo faktisko apstākļu pastāvēšanas laikā bija kādas Rumānijas pilsētas mērs.

10. 2019. gada 25. novembra novērtējuma ziņojumā (turpmāk tekstā – “novērtējuma ziņojums”) Agenția Națională de Integritate (Valsts Integritātes aģentūra, Rumānija; turpmāk tekstā – “ANI”) – par interešu konflikta izvērtēšanu atbildīgā administratīvā iestāde – konstatēja, ka prasītājs nav ievērojis noteikumus, kas regulē interešu konfliktu administratīvajās lietās. Laikā, kad viņš ieņēma mēra amatu, prasītājs bija noslēdzis “patapinājuma līgumu” ar apvienību, kurā prasītāja sieva bija dibinātāja un pildīja viceprezidentes funkcijas. Saskaņā ar šo līgumu asociācijai uz pieciem gadiem tika piešķirtas tiesības kultūras pasākumu organizēšanai bez atlīdzības izmantot dažas pilsētai piederošas telpas.

11. 2019. gada 19. decembrī prasītājs cēla prasību Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija), lūdzot atcelt novērtējuma ziņojumu. Savas prasības pamatojumam prasītājs citastarp apgalvoja, ka Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru interešu konflikta konstatējuma gadījumā personai automātiski tiek piemērots sods, piemēram, aizliegums uz trīs gadiem ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē, un to nevar mainīt atkarībā no pieļautā pārkāpuma smaguma.

12. Ar 2020. gada 27. februāra nolēmumu Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) atzina, ka lieta nav tai piekritīga un nodeva lietu Curtea de Apel Timişoara (Timišoaras apelācijas tiesa, Rumānija). Tai radās šaubas par to, kā pareizi interpretēt attiecīgās Savienības tiesību normas, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai [Hartas] 49. pantā nostiprinātais sodu samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams arī faktiem, kas valsts tiesībās nav formāli definēti kā noziegums, bet kas var būt uzskatāmi par “apsūdzību [..] krimināllietā” Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ( ) 6. panta izpratnē, ievērojot Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā ( ) izstrādātos kritērijus, it īpaši, ievērojot soda bardzības kritēriju, kā pamatlietā izskatāmajā gadījumā, kas attiecas uz interešu konflikta vērtējumu, kura rezultātā var tikt piemērots papildsods – aizliegums ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē uz trim gadiem?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Hartas] 49. pantā nostiprinātais sodu samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu īstenojošā valsts tiesiskā regulējuma tiesību normu, saskaņā ar kuru interešu konflikta konstatējuma gadījumā personai, kura ieņem vēlētu amatu valsts pārvaldē, automātiski saskaņā ar likumu (ope legis) tiek piemērots papildsods – aizliegums ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē uz trim gadiem, neparedzot iespēju uzlikt sodu, kas būtu samērīgs ar izdarīto pārkāpumu?

3) Vai [Hartas] 15. panta 1. punktā garantētās tiesības strādāt, kā arī Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu īstenojošā valsts tiesiskā regulējuma tiesību normu, saskaņā ar kuru interešu konflikta konstatējuma gadījumā personai, kura ieņem vēlētu amatu valsts pārvaldē, automātiski saskaņā ar likumu (ope legis) tiek piemērots papildsods – aizliegums ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē uz trim gadiem, neparedzot iespēju uzlikt sodu, kas būtu samērīgs ar izdarīto pārkāpumu?”

13. Rakstveida apsvērumus šajā lietā iesniedza prasītājs pamatlietā ANI, Rumānijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.

IV. Vērtējums

14. Iesākumam, manuprāt, ir nepieciešams precizēt šo secinājumu tvērumu.

15. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī vairākos lietas dalībnieku apsvērumos ir minēti divi sodi, kas var tikt piemēroti prasītājam pamatlietā gadījumā, ja iesniedzējtiesa apstiprinātu novērtējuma ziņojumu: atlaišana no valsts amata un aizliegums trīs gadus ieņemt jebkādus vēlētus amatus valsts pārvaldē. Tomēr, tā kā uzdotie jautājumi skar tikai vienu no šiem sodiem, proti, pēdējo minēto, tad diskusija attieksies vienīgi uz šo sodu. Tomēr neredzu nevienu iemeslu, kādēļ mani apsvērumi mutatis mutandis nevarētu tikt piemēroti arī attiecībā uz otru sodu, tas ir, atlaišanu no amata.

16. To ņemot vērā, kā tika norādīts šo secinājumu ievadā, uzdodot savus jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Savienības tiesības – it īpaši Hartas 15. panta 1. punkts, 47. pants un 49. panta 3. punkts – nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru interešu konflikta konstatējuma gadījumā personai automātiski tiek piemērots sods – aizliegums uz noteiktu (šajā gadījumā trīs gadu) laiku ieņemt jebkādus vēlētus amatus valsts pārvaldē.

17. Pirms iesniedzējtiesas norādīto problēmu izvērtēšanas man tomēr īsumā ir jāizvērtē Tiesas kompetence izskatīt lietu un uzdoto jautājumu pieņemamība.

A. Par kompetenci un pieņemamību

18. ANI un Rumānijas valdība apstrīd Tiesas kompetenci izskatīt lietu. Tās apgalvo, ka Harta nav piemērojama pamattiesvedībā, jo nav Savienības tiesību īstenošanas Hartas 51. panta izpratnē. ANI un Rumānijas valdība arī apstrīd uzdoto jautājumu pieņemamību un uzsver, ka pamattiesvedība attiecas uz ANI novērtējuma ziņojuma, kurā prasītāja gadījumā tika konstatēta interešu konflikta esamība, atcelšanu, nevis uz jautājumu par piemērojamajiem sodiem. Tādēļ tās uzskata, ka uzdotie jautājumi nav nozīmīgi strīda atrisināšanai.

19. Manuprāt, neviens no šiem argumentiem nav pārliecinošs.

20. Pirmkārt, iesniedzējtiesa norādīja, ka no Likuma Nr. 176/2010 paskaidrojuma raksta izriet, ka tas tika pieņemts nolūkā īstenot vienu no Lēmuma 2006/928 mērķiem. Kā tika norādīts šo secinājumu 6. punktā, lēmumā tika pieprasīts, lai Rumānija izveidotu integritātes aģentūru, kuras pienākums ir pārbaudīt citastarp iespējamos interešu konfliktus un pieņemt saistošus lēmumus, uz kuru pamata var piemērot preventīvas sankcijas.

21. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Lēmums 2006/928 tika pieņemts Rumānijas pievienošanās Eiropas Savienībai kontekstā un ietilpst Pievienošanās līguma piemērošanas jomā. Šis lēmums Rumānijai ir saistošs un liek tai veikt visus šim nolūkam vajadzīgos pasākumus ( ). Līdz ar to, šķiet, ka Likums Nr. 176/2010 ir uzskatāms par Savienības tiesību īstenošanas pasākumu, kas izraisa Hartas piemērojamību. Tādējādi Tiesai ir kompetence izskatīt lietu.

22. Otrkārt, kā iesniedzējtiesa paskaidrojusi tās lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu, ja ANI novērtējuma ziņojums tiktu apstiprināts, aplūkojamais sods tiktu automātiski piemērots prasītājam. Ja pareizi saprotu attiecīgās valsts tiesības, prasītājs nevar apstrīdēt šā soda tiesiskumu saistībā ar citu tiesvedību.

23. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Tiesas atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem acīmredzami būtu nenozīmīga strīda atrisināšanai. Iesniedzējtiesas lūgtā Savienības tiesību interpretācija šķiet nepieciešama, lai minētā tiesa varētu atbildēt uz noteiktiem prasītāja pamatlietā izvirzītajiem argumentiem.

24. Tādēļ uzdotie jautājumi ir pieņemami.

B. Par prejudiciālajiem jautājumiem

1. Pirmais un otrais jautājums: soda samērīgums

25. Uzdodot pirmo un otro jautājumu, kurus var izskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Hartas 49. panta 3. punktā noteiktais sodu samērīguma princips ir piemērojams aplūkojamajam sodam, un, ja ir, tad vai tas nepieļauj šādu sodu.

26. Tomēr jautājumu tvērumu var saprast arī plašāk. Aplūkojamā soda samērīgumu var izvērtēt saistībā ar: (i) Hartas 49. panta 3. punktu, kas ir piemērojams vienīgi tad, ja sodam ir krimināltiesisks raksturs, un/vai (ii) samērīguma principu kā vispārējo Savienības tiesību principu, kas ir piemērojams visam valsts tiesiskajam regulējumam, ar kuru tiek īstenotas Savienības tiesības.

27. Nākamajās divās sadaļās vispirms izskaidrošu, kādēļ šķiet, ka Hartas 49. panta 3. punkts šajā lietā nav piemērojams, un tad pievērsīšos šim vispārējam principam.

a) Hartas 49. panta 3. punkta piemērojamība

28. Tā kā Hartas 49. panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu, attiecas uz kriminālsodiem, vispirms ir jānosaka, vai šajā lietā aplūkotajai sodu sistēmai ir krimināltiesisks raksturs.

29. Šajā ziņā, iedvesmojoties no ECT judikatūras, Tiesa ir nospriedusi, ka nozīmīgi ir trīs kritēriji. Pirmais kritērijs ir pārkāpuma juridiskā kvalifikācija valsts tiesībās, otrais ir pats pārkāpuma veids, un trešais – soda, ko attiecīgajai personai varētu piespriest, smaguma pakāpe ( ).

30. Ņemot vērā šos kritērijus, šaubos, ka aplūkojamajam sodam ir krimināltiesisks raksturs.

31. Pirmkārt, no Likuma Nr. 176/2010 25. panta 1. punkta, kā arī no attiecīgās valsts judikatūras izriet, ka aplūkojamais sods saskaņā ar valsts tiesībām netiek uzskatīts par “kriminālsodu” pēc sava rakstura, bet gan vienīgi par “disciplinārsodu”. Turklāt saskaņā ar lietas materiālos atrodamo informāciju procedūra, kuras rezultātā tiek piemērots sods, ir administratīva. Saskaņā ar valsts tiesībām valsts ierēdņiem, kuri rīkojas interešu konflikta situācijās, var piemērot arī kriminālsodus, tomēr tas tiek darīts atsevišķā un neatkarīgā procedūrā ( ).

32. Otrkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un lietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka Likuma Nr. 176/2010 galvenie mērķi ir garantēt integritāti un pārskatāmību valsts funkciju izpildē, novērst korupciju un tādējādi aizsargāt valsts finanses. Aplūkojamais sods papildinoši iekļaujas plašākā pasākumu klāstā, kuri visi ir paredzēti šiem mērķiem. Konkrētāk, aizlieguma ieņemt jebkādus vēlētus amatus valsts pārvaldē un automātiskas pilnvaru izbeigšanas mērķis ir izbeigt un novērst interešu konflikta situācijas turpināšanos. Tādējādi šķiet, ka aplūkojamajam sodam ir vairāk preventīvs, nevis represīvs vai sodošs raksturs. Šis aspekts, ņemot vērā ECT judikatūru, rosina domāt, ka rīcībai, par kuru šāds sods tiek piemērots, var arī nebūt krimināltiesisks raksturs “pēc būtības” ( ).

33. Treškārt, sods neizpaužas kā aizturēšana (vai cita veida brīvības atņemšanu) vai naudas sods, un arī nevienā brīdī tos neizraisa. Sods drīzāk līdzinās sankcijām, kas parasti tiek piemērotas fiziskām personām, kuras ietilpst ierobežotā grupā ar īpašu statusu (piemēram, darbības apturēšana, atstādināšana no amata, atlaišana vai aizliegums nākotnē veikt kādu darbību), un kuru mērķis ir nodrošināt, lai šīs fiziskās personas ievērotu īpašus noteikumus, kas reglamentē viņu rīcību, un kuras ECT ir uzskatījusi par norādi uz soda disciplināro raksturu ( ).

34. Strasbūras judikatūrā ir apstiprināts, ka sodi, kas izpaužas kā vienkārši ierobežojumi fizisko personu vai grupu spējai īstenot konkrētas politiskās brīvības, parasti netiek kvalificēti kā “kriminālsodi” ECPAK 6. panta 1. punkta un 7. panta izpratnē ( ). It īpaši, pastāvīgi ir ticis konstatēts, ka sodi, kas ir līdzīgi šajā lietā aplūkojamajiem, neietilpst šo noteikumu piemērošanas jomā ( ), izņemot ārkārtas apstākļos ( ).

35. Tādējādi, lai gan man nešķiet, ka aplūkojamajam sodam ir krimināltiesisks raksturs, šis jautājums nav jārisina šīs tiesvedības kontekstā. Pat pieņemot, ka tiktu atzīts, ka Hartas 49. panta 3. punkts nav piemērojams, soda samērīguma prasība izrietētu no samērīguma kā vispārējā Savienības tiesību principa piemērošanas.

b) Samērīguma princips kā vispārējais ES tiesību princips

36. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips ietilpst Savienības tiesību vispārējos principos, kas ir pamatā dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir jāievēro ar valsts tiesisko regulējumu, kurš ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā vai ar kuru tās ir īstenotas, un tas būtībā nozīmē, ka dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kas ir lietderīgi izvirzīto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams to sasniegšanai ( ).

37. Attiecībā uz sodiem, kas paredzēti valsts tiesiskajā regulējumā, neatkarīgi no tā, vai tiem ir vai nav krimināltiesisks raksturs, Tiesa pastāvīgi ir nospriedusi, ka to smagumam “ir jābūt samērīgam ar to pārkāpumu smagumu, par kuriem tie tiek uzlikti” ( ) un ka tie “nedrīkst pārsniegt šajos tiesību aktos leģitīmi paredzēto mērķu sasniegšanai vajadzīgo” ( ).

38. Tomēr runa ir par vērtējumiem, kuru veikšanai vispiemērotākās parasti ir valsts tiesas, jo Tiesas rīcībā var nebūt visi šādai vērtēšanai nepieciešamie tiesiskie un faktiskie apstākļi. Tādējādi Tiesa reti ir lēmusi konkrēti par valsts tiesībās paredzēta soda samērīgumu. Ja vien soda pamatotība vai pārmērīgais raksturs nav skaidri redzams, Tiesa atbildību par samērīguma pārbaudi uztic iesniedzējtiesai, sniedzot tām noderīgas norādes, kas tām ļauj īstenot šo pārbaudi ( ).

39. Arī jautājuma nodošana iesniedzējtiesai šajā lietā šķiet iederīga: tāds sods kā aplūkojamais nešķiet nedz acīmredzami samērīgs, nedz acīmredzami nesamērīgs. Iesniedzējtiesai ir jālemj par šo aspektu, ņemot vērā visus attiecīgos apstākļus. Lai palīdzētu iesniedzējtiesai, piedāvāju šādus apsvērumus.

40. Šajā lietā iesniedzējtiesa norāda uz divām konkrētām aplūkojamā soda iezīmēm, kas teorētiski varētu būt problemātiskas: to, ka tas attiecīgajai fiziskajai personai tiek piemērots automātiski, un to, ka tā smagumu nevar mainīt. Abi apstākļi piešķir aplūkojamajam sodam zināmu neelastību, kas, pēc iesniedzējtiesas domām, neļauj pienācīgi ņemt vērā katras lietas īpašos apstākļus.

41. Šajā ziņā man jānorāda, ka prasība, lai sods būtu samērīgs ar pārkāpumu smagumu, principā prasa, lai tiktu ņemti vērā katras konkrētās lietas apstākļi. Tādēļ Tiesa bieži vienotas likmes vai fiksētas summas sodus ir uzskatījusi par problemātiskiem no samērīguma viedokļa( ).

42. Vienlaicīgi Tiesa tomēr ir atzinusi, ka sodu samērīguma princips arī ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj iestādēm vienkārši un efektīvi sodīt pārkāpumu izdarītājus. Tas nozīmē, ka var būt apstākļi, kad sodu var noteikt automātiski un iepriekš noteiktā apmērā ( ).

43. Šajā ziņā man šķiet, ka noteicošā ir valsts tiesiskā regulējuma sagatavošana un, konkrētāk, tas, vai dažādie rīcības veidi, kuriem tiek piemērots aplūkojamais sods, ir samērā viendabīgi. Piemēram, vai šāda rīcība rada līdzīgu kaitējumu sabiedriskajam labumam, ko aizsargā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums? Ja tas tā ir, tad šī rīcība var būt pelnījusi tikt sodītai ar tādu pašu sodu.

44. Jo šaurāk tiek noteikts pārkāpuma sastāvs, jo biežāk ir pieņemams vienots sods. Savukārt, ja pārkāpumam ir plaša piemērojamība (piemēram, ja tas attiecas gan uz tīšu, gan nolaidīgu rīcību, gan uz smagiem, gan sīkākiem pārkāpumiem utt.), tad automātisku un fiksētu sodu ir grūtāk pamatot.

45. Līdz ar to neuzskatu, ka aplūkotais valsts tiesiskais regulējums noteikti nav saderīgs ar Savienības tiesībām, kā to uzskata prasītājs. Tomēr tas neizslēdz iespēju, ka konkrētajā prasītāja gadījumā šis tiesiskais regulējums var izraisīt sekas, kas nav saderīgas ar Savienības tiesībām ( ).

46. Tādējādi iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, būs jāpārbauda, pirmkārt, vai aplūkojamā soda bardzība (ņemot vērā, piemēram, soda apmēru un ilgumu, kā arī tā ietekmi uz fiziskās personas personisko, profesionālo un ekonomisko situāciju) ir samērīga ar prasītāja izdarītā pārkāpuma smagumu (ņemot vērā, piemēram, pārkāpuma normatīvo vērtējumu, kā arī rīcības kaitīgumu un kļūdainību), ievērojot visus attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētos mērķus. Otrkārt, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai aplūkojamais sods prasītāja gadījumā nepārsniedz valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto mērķu sasniegšanai vajadzīgo. Šā vērtējuma veikšanai valsts tiesai ir jānosaka, vai būtu bijis iespējams paredzēt mazāk ierobežojošu pasākumu nekā aplūkojamais sods, kas būtu tikpat efektīvs, lai nodrošinātu ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu aizsargāto sabiedrības interešu aizsardzības līmeni.

47. To ņemot vērā – ja iesniedzējtiesa secinātu, ka aplūkojamais sods nav samērīgs, kādas būtu šīs tiesas pilnvaras un pienākumi pamattiesvedībā? Šis ir jautājums, kas ir ticis izvirzīts šīs tiesvedības kontekstā un kuram tagad pievērsīšos.

c) Valsts tiesas pilnvaras

48. Savos apsvērumos Komisija atsaucas uz neseno Tiesas virspalātas spriedumu lietā Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (turpmāk tekstā – “spriedums lietā NE”) ( ), uzsverot, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa konstatētu aplūkojamā soda nesamērīgumu, tai nav pilnībā jāatsakās no attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma piemērošanas. Komisija uzskata, ka attiecīgā tiesa varētu vienkārši pielāgot sodu in bonam partem, lai nodrošinātu to, ka sods ne tikai ir samērīgs, bet arī efektīvs un preventīvs.

49. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa neuzdod šajā ziņā tiešu jautājumu. Tomēr apzinos, ka pēc sprieduma lietā NE pasludināšanas atsevišķi pētnieki un juristi ir pauduši šaubas par Tiesas nolēmuma piemērojamību un sekām.

50. Lietā NE iesniedzējtiesa lūdza Tiesu sniegt norādes attiecībā uz tiesiskajām sekām, kas izriet no direktīvas noteikuma, ar kuru dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt “efektīvus, samērīgus un preventīvus” sodus, situācijā, kad sodi, kurus ir noteicis valsts likumdevējs, lai īstenotu šo noteikumu, nav samērīgi.

51. Šajā ziņā man diez vai ir jānorāda, ka šāda veida noteikums nekādā ziņā nav raksturīgs vienīgi direktīvai, kas tika aplūkota lietā NE. Vairākos Savienības tiesību dokumentos ir ietverti līdzīgi formulēti noteikumi vai, vispārīgāk, paredzēti līdzvērtīgi pienākumi dalībvalstīm. Tā tas ir arī Lēmuma 2006/928 gadījumā, kā tika izskaidrots šo secinājumu 6. un 20. punktā.

52. Tādējādi Komisijas apsvērumos izvirzītā problemātika var būt nozīmīga ne tikai šajā tiesvedībā, bet arī dažādās citās tiesvedībās valsts tiesās. Šā iemesla dēļ izmantošu iespēju mēģināt izskaidrot sprieduma lietā NE piemērojamību un, iespējams, kliedēt zināmas bažas par iespējamu pārspīlējumu.

1) Spriedums lietā NE (I): tā pamatojums

53. Īsumā Tiesa spriedumā lietā NE noteica divus principus.

54. Pirmkārt, Tiesa konstatēja, ka prasība, lai sodi būtu samērīgi, ir beznosacījuma un pietiekami precīza, un šā iemesla dēļ tai ir tieša iedarbība. Tas nozīmē, ka fiziskās personas var atsaukties uz attiecīgo Savienības tiesību normu valsts tiesās pret dalībvalsti, kura to ir nepareizi transponējusi. Otrkārt, Tiesa noteica, ka Savienības tiesību pārākuma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to valsts pārvaldes iestādēm ir noteikts pienākums nepiemērot aplūkoto valsts tiesisko regulējumu tikai tiktāl, cik tas ir nepieciešams, lai uzliktu samērīgus sodus. Tādējādi šīm iestādēm nav nepieciešams pilnībā atteikties no šā valsts tiesiskā regulējuma piemērošanas.

55. Manuprāt, lai gan Tiesas risinājums lietā NE atsevišķos jautājumos atceļ iepriekšējo spriedumu ( ), tas nekādā ziņā nav ārkārtējs. Tā drīzāk šķiet loģiska iedibinātas judikatūras attīstība.

56. Protams, sodu jomā dalībvalstīm parasti ir plaša rīcības brīvība, neatkarīgi no tā, vai tās rīkojas, lai nodrošinātu saderību ar valsts tiesībām vai Savienības tiesībām ( ). Tomēr šobrīd ir plaši atzīts, ka dalībvalstīm, īstenojot savu kompetenci izpildes jomā, ir jāievēro Savienības tiesības ( ). Tas nozīmē, ka Savienības tiesībās tām var tikt noteikti zināmi facere un non-facere pienākumi. Turpmāk izklāstītajām judikatūras atziņām šajā ziņā, šķiet, ir īpaša loma.

57. No vienas puses, dalībvalstis nevar aizliegt rīcības veidus, kas ir pieprasīti vai atļauti Savienības tiesībās, un līdz ar to tās nevar sodīt fiziskās personas, kuras pārkāpj šos aizliegumus ( ). Turklāt papildus nupat minētajām situācijām dalībvalstis acīmredzami var piemērot sodus fiziskām personām, kas pārkāpj valsts tiesības, tomēr piemērotie sodi nevar attiecīgo Savienības tiesību normu padarīt neefektīvu ( ). Visbeidzot vispārīgāk, ja dalībvalstis rīkojas Savienības tiesību jomā, tās nevar piemērot sodus, ar kuriem tiek pārkāptas Hartā nostiprinātās pamattiesības vai vispārējie Savienības tiesību principi ( ).

58. No otras puses, kopš revolucionārā “Grieķijas kukurūzas” sprieduma Tiesa ir pastāvīgi atzinusi, ka atbilstoši LES 4. panta 3. punktam dalībvalstīm ir jāraugās, lai Savienības tiesību pārkāpumi tiktu sodīti atbilstoši analogiem materiāliem un procesuāliem nosacījumiem, kas tiek piemēroti līdzīga veida un nozīmīguma valsts tiesību pārkāpumu gadījumos un kas sodam piešķir efektīvu, preventīvu un samērīgu raksturu. Turklāt Tiesa ir piebildusi, ka valsts pārvaldes iestādēm attiecībā uz Savienības tiesību pārkāpumiem ir jārīkojas ar tādu pašu rūpību, kādu tās ievēro, ieviešot atbilstošos valsts tiesību aktus ( ).

59. Līdz ar to man šķiet, ka spriedums lietā NE ir balstīts uz iedibinātu judikatūru, kurā Tiesa no tiešās iedarbības, pārākuma, efektivitātes un pamattiesību ievērošanas principiem ir izsecinājusi zināmus pienākumus vai ierobežojumus dalībvalstu iespējām īstenot to ius puniendi.

60. It īpaši nevar neņemt vērā pamattiesību aspektu lietā NE. Šajā ziņā jāatceras, kā Tiesa to izskaidroja spriedumā Popławski II, ka tieša iedarbība un pārākums ir vienas medaļas divas puses. Saskaņā ar Savienības tiesībām valsts tiesai jāatsakās piemērot valsts tiesisko regulējumu vienīgi tad, ja Savienības tiesību normai ir tieša iedarbība ( ). Praksē tas nozīmētu, ka gadījumā, ja tādai Savienības tiesību normai, kāda aplūkota lietā NE, nav tiešas iedarbības, fiziskām personām joprojām var piemērot nesamērīgus sodus, pat tad, ja Tiesa jau ir konstatējusi, ka valsts tiesiskais regulējums neatbilst Savienības tiesībām, un valsts likumdevējs uz to nav reaģējis. Fiziskām personām var nebūt iespējas valsts tiesā apstrīdēt šā tiesiskā regulējuma nesaderību ar attiecīgo Savienības tiesību normu.

61. Šādu situāciju diez vai varētu uzskatīt par pieņemamu saskaņā ar jebkuru iespējamu pamattiesību aizsardzības normu. Manuprāt, ar šo iemeslu pietiek, lai konstatētu, ka nesamērīgu sodu aizliegumam (kas ir cieši saistīts ar dalībvalstu pienākumu paredzēt samērīgu pasākumus ( )) ir tieša iedarbība.

62. Arī otrais precizējums, ko Tiesa sniegusi lietā NE, manuprāt, atbilst principiem un judikatūrai, kas norādīta šo secinājumu 56.–58. punktā. Būtu paradoksāli, ja tāda valsts tiesiskā regulējuma nepiemērošana, kurā paredzēti pārmērīgi sodi, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu šo sodu saprātīgo raksturu. Valsts tiesas iejaukšanās, lai nodrošinātu sodu samērīgumu, šādā gadījumā apdraudētu, turklāt nevajadzīgi, šo sodu efektivitāti un preventīvo raksturu, kas ir pārējās aplūkotajā Savienības tiesību normā ietvertās prasības. Praktiski valsts tiesa aizstātu vienu neatbilstības veidu ar cita veida neatbilstību.

63. Vēl jo svarīgāk, kā to ir izskaidrojusi Tiesa – galvenokārt atsaucoties uz apsvērumiem, kurus šajā jautājumā ir izstrādājis ģenerāladvokāts M. Bobeks ( ) – ka tiesiskās drošības, tiesiskuma un noziedzīgu nodarījumu atpakaļejoša spēka aizlieguma principi, kas izstrādāti Savienības tiesību sistēmā, neliedz tiesai pielāgot sodu. Sods paliktu valsts tiesībās noteiktajās robežās, tomēr tiktu piemērots samērīgāk.

2) Spriedums lietā NE (II): vai iets pārāk tālu?

64. To ņemot vērā, saprotu, ka ir paustas bažas par sprieduma lietā NE piemērojamību un sekām. Ticis norādīts, ka atsevišķu dalībvalstu konstitucionālajās sistēmās ir īpaši spēcīgs (vai stingrs) “tiesiskuma” jēdziens, sevišķi krimināltiesību jomā. Turklāt tiek vaicāts, vai ievērojamā rīcības brīvība, kas ar spriedumu šķietami tiek piešķirta valsts tiesām, nevar aizskart valsts konstitucionālajos noteikumos noteikto kompetenču sadali un/vai izraisīt vienlīdzības principa pārkāpumu, ja tas var tikt atšķirīgi piemērots dažādās valstu tiesās.

65. Es šīm bažām nepiekrītu.

66. Es, protams, apzinos, ka atsevišķu pamattiesību aizsardzības līmenis, kā arī tādu principu kā tiesiskā drošība un tiesiskums nozīmība un apjoms dažādās dalībvalstīs var atšķirties. Nav arī šaubu par to, ka šie principi citastarp ir saistīti ar kompetenču sadali starp dažādām valsts varām, kas ir ikvienas valsts konstitucionālās sistēmas galvenais elements. It īpaši, saikne starp attiecīgajām likumdevēja un tiesu varas lomām ir atkarīga no katras dalībvalsts izvēlētā konstitucionālā modeļa.

67. Tomēr Savienības tiesību sistēma pieļauj šādu dažādību.

68. LES 4. panta 2. punktā paredzēts, ka Eiropas Savienība “respektē dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām”. Tādējādi Savienības līgumi ir agnostiski attiecībā uz dalībvalstu konstitucionālajiem modeļiem, kas reglamentē attiecības un mijiedarbību starp dažādām valsts varām, it īpaši attiecībā uz to kompetenču definēšanu un noteikšanu, ciktāl tiek ievērotas LES 2. pantā nostiprinātās vērtības ( ).

69. Turklāt Tiesa ir pastāvīgi noteikusi, ka “valsts iestādes un tiesas var piemērot valsts standartus pamattiesību aizsardzībai, ja vien šī piemērošana neaizskar to aizsardzības līmeni, kāds tiek garantēts ar Hartu, kā to ir interpretējusi Tiesa, kā arī Savienības tiesību pārākumu, vienotību vai efektivitāti” ( ). Vispārīgāk, Savienības tiesībās dalībvalstu iestādēm ir atzīta zināma rīcības brīvība attiecībā uz konkrēto veidu, kā pamattiesības būtu jāaizsargā to attiecīgajās teritorijās ( ).

70. Spriedums lietā NE ir jāinterpretē šādā kontekstā.

3) Spriedums lietā NE (III): kas tajā ir un kas nav pateikts

71. Būtībā tam, kas saskaņā ar spriedumu lietā NE ir jādara valsts tiesām, ir divējāds raksturs. Pirmkārt, tām nav jāpiemēro attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, ciktāl tajā ir paredzēts piemērot nesamērīgu sodu. Otrkārt, tam, ka valsts tiesas nepiemēro minēto tiesisko regulējumu, nav jāsniedzas tālāk: ja joprojām ir iespējams piemērot efektīvu un preventīvu sodu, šīm tiesām to vajadzētu darīt ( ).

72. Jāuzsver pēdējais minētais nosacījums (ja joprojām ir iespējams piemērot efektīvu un preventīvu sodu). Veids, kā un cik tālu valsts tiesa var rīkoties, pārsniedzot vienkāršu pārmērīga soda nepiemērošanu, kas nozīmē piemērojamā soda pielāgošanu, ir atkarīgs ne tikai no konkrētajiem lietas apstākļiem, bet arī no konstitucionālās ainavas, kurā darbojas šī tiesa.

73. Spriedumu lietā NE nevar interpretēt tādējādi, ka ar to valsts tiesām tiek piešķirta pilnīga rīcības brīvība neievērot valsts tiesībās noteikto sodu (būtību un apmēru) ikreiz, kad tās uzskata, ka šie sodi ir pārmērīgi, un aizstāt tos ar tādiem sodiem, kurus tās uzskata par piemērotiem. Vairākās sprieduma lietā NE rindkopās ir skaidri noteikts, ka Tiesa vēlējās norādīt uz (pilnīgu vai daļēju) esošo sodu nepiemērošanu, nevis jaunu sodu izveidi ( ). Pēdējais minētais ir uzdevums, kas vairumā valstu tiek uzticēts valsts likumdevējam. Valsts tiesas inovatīva pieeja šajā ziņā varētu citastarp pārkāpt nulla poena sine lege principu ( ).

74. Tādējādi spriedums lietā NE neliek valsts tiesām aizstāt par pārmērīgu uzskatītu sodu ar citu (samērīgu) sodu, ja, šādi rīkojoties, tās varētu pārkāpt kādas pamattiesības, tostarp tās, ar kurām ir noteikts, ka valsts līmenī var tikt paredzēts augstāks aizsardzības līmenis, vai pārkāpt prioritāras valsts konstitucionālo tiesību normas. Uzskatu, ka Tiesas konstatējumi spriedumā M.A.S. šajā ziņā mutatis mutandis var tikt attiecināti uz tādu situāciju kā pamatlietā aplūkojamā ( ).

75. Es, protams, saprotu, ka valsts tiesai var nebūt viegli noteikt pieļaujamo rīcības brīvību, ja runa ir par likumā noteikta soda pielāgošanu. It īpaši, atkarībā no attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma teksta un faktiskajām atšķirībām starp pārkāpuma smagumu un šajā tiesiskajā regulējumā paredzētā soda smagumu hipotētiski ir iespējama dažāda veida iejaukšanās. Piemēram, tiesa var apsvērt nepiemērot kādu papildu sodu, aprēķināt soda apmēru, neņemot vērā apstākļus, kas padara šo summu par pārmērīgu, vai vienkārši samazināt sodu zem likumā noteiktā minimuma. Neapšaubāmi, ir iejaukšanās, kas var būt “invazīvāka” par cita veida iejaukšanos attiecībā uz lomu, kas tradicionāli ir piešķirta likumdevējam ( ).

76. Tomēr jebkādas neskaidrības par valsts noteikumu pareizu piemērošanu pēc tam, kad tie ir atzīti par nesaderīgiem ar Savienības tiesībām, parasti ir īslaicīgas. Valsts tiesu sistēmās, kas parasti tiek organizētas hierarhiski, augstākajām valsts tiesām ( ) ir jāpārbauda zemāko instanču tiesu nolēmumi un vajadzības gadījumā jāvienādo judikatūra valsts līmenī ( ). Lai varētu veikt šādu pārbaudi un nodrošināt vienveidīgu tiesību interpretāciju un piemērošanu attiecībā uz visām fiziskām personām, manuprāt, ir būtiski, lai zemāko instanču tiesas, pielāgojot sodus, pietiekami izskaidrotu iemeslus, kuru dēļ tās uzskata, ka likumā noteiktie sodi nav samērīgi, kā arī to pielāgošanai izmantotos rādītājus.

77. Turklāt gadījumā, ja valsts tiesību sistēma piedāvā zemāku instanču tiesām iespēju nekavējoties lūgt palīdzību šīm augstākās instances tiesām, piemēram, izmantojot īpašus prejudiciālā nolēmuma mehānismus, Savienības tiesības principā neliedz izmantot šādus mehānismus, ja valsts tiesa to uzskata par lietderīgu. Protams, ja rodas arī jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju (vai spēkā esamību), iesniedzējtiesa var (vai tai vajadzētu) vēsties arī Tiesā saskaņā ar LESD 267. pantu, jo starp abām paralēlajām vai secīgajām procedūrām nav nekādas nesaderības ( ). Lai gan šāds tiesu “trialogs” neapšaubāmi ir laikietilpīgs un resursietilpīgs, tas var būt īpaši lietderīgs atsevišķās sarežģītās situācijās, kurās ir jāsaskaņo Savienības un valstu konstitucionālie principi.

78. Katrā ziņā man šķiet acīmredzami, ka iepriekš minētais (ideālā gadījumā) ir vienīgi problēmas pagaidu risinājums, jo varētu sagaidīt, ka tādā situācijā, kad valsts tiesiskais regulējums netiek piemērots daļēji tādēļ, ka tas nav saderīgs ar Savienības tiesībām, valsts likumdevējs iejauksies un grozīs šo tiesisko regulējumu, pilnībā novēršot aspektus, kas ir šīs nesaderības pamatā.

79. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz pirmo un otro uzdoto jautājumu atbildēt šādi: i) valsts tiesiskais regulējums, kas ir pieņemts, lai īstenotu Lēmumu 2006/928, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā; ii) sodu samērīguma princips neļauj piemērot aplūkojamo sodu, ja, ņemot vērā visus attiecīgos lietas apstākļus, aplūkojamā soda smagums nav samērīgs ar prasītāja izdarīto pārkāpumu smagumu, ņemot vērā attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķus, vai arī šis sods pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu valsts tiesiskā regulējuma mērķus, un iii) ja tas tā ir, valsts tiesai nav jāpiemēro šis tiesiskais regulējums tiktāl, ciktāl tajā ir paredzēta nesamērīgā soda piemērošana, vienlaikus darot visu iespējamo, lai piemērotu efektīvu un preventīvu sodu.

2. Trešais jautājums: efektīva tiesību aizsardzība un tiesības strādāt

80. Uzdodot savu trešo jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā, vai Hartas 15. panta 1. punktā garantētās tiesības strādāt un Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību nepieļauj aplūkojamo sodu.

81. Man šķiet, ka aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma saderības ar šiem Hartas noteikumiem pārbaude, visticamāk, būtu ad abundatiam, ja valsts tiesa secinātu, ka ar šo tiesisko regulējumu tiek pārkāpts samērīguma princips. Līdz ar to veikšu analīzi, pamatojoties uz pieņēmumu, ka tiesiskais regulējums atbilst samērīguma principam.

a) Hartas 15. panta 1. punkts

82. Hartas 15. panta “Brīvība izvēlēties profesiju un tiesības strādāt” 1. punktā ir paredzēts, ka “ikvienai personai ir tiesības strādāt un iesaistīties brīvi izraudzītā vai akceptētā profesijā”.

83. Šajā tiesību normā ir noteikts vispārējs princips, kas konkrētāk ir izteikts vai kuru papildina vairāki citi Hartas noteikumi, piemēram, 5. pants (“Verdzības un piespiedu darba aizliegums”) un 16. pants (“Darījumdarbības brīvība”) ( ). Turklāt tiesības strādāt ir cieši, lai arī netieši, saistītas ar cilvēka cieņas aizsardzību, kas ir nostiprināta Hartas 1. pantā ( ).

84. “Paskaidrojumos Attiecībā uz Pamattiesību hartu” (turpmāk tekstā – “Paskaidrojumi”) ( ) atsauce, pirmkārt, ir uz Tiesas judikatūru, kurā kopš septiņdesmitajiem gadiem ir atzītas tiesības brīvi izvēlēties un veikt savu profesionālo darbību ( ). Paskaidrojumos arī norādīts, ka šā noteikuma pamatā ir Eiropas Sociālās hartas ( ) 1. panta 2. punkts un Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām ( ) 4. punkts. Pirmajā minētajā tiesību normā ir noteikts, ka Līgumslēdzējas puses apņemas “efektīvi aizstāvēt strādājošā tiesības pelnīt savu iztiku ar brīvi izvēlētas nodarbošanās palīdzību”, savukārt otrajā minētajā tiesību normā ir norādīts, ka “ikvienam ir tiesības brīvi izvēlēties un veikt profesionālo darbību saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē katru profesiju” ( ).

85. Šādā kontekstā un, ņemot vērā tā plašo formulējumu (“ikvienai”, “strādāt”, “profesija”), uzskatu, ka Hartas 15. panta 1. punktam ir paredzēta samērā plaša ratione personae un ratione materiae piemērošanas joma. Konkrētāk, lai gan īpašs uzsvars ir likts uz fizisko personu tiesībām uz pašnoteikšanos, Hartas 15. panta 1. punkta piemērojamība krietni pārsniedz šo aspektu. Tā formulējums, šķiet, attiecas uz dažādiem tiesību strādāt virzieniem: pieejamību, sasniedzamību, pieņemamību un kvalitāti ( ).

86. Neraugoties uz šiem apsvērumiem, diez vai tādu vēlētu amatu valsts pārvaldē kā mēra amatu uzskatītu par “strādāšanu” Hartas 15. panta 1. punkta izpratnē.

87. Protams, precīza un pilnīga strādāšanas jēdziena sniegšana – pat ja tas tiek darīts vienīgi Hartas 15. panta 1. punkta vajadzībām – šķiet neiespējams uzdevums. Dažās vārdnīcās “strādāšana” (darbs) ir definēta kā darbība, kuru persona veic, lai pelnītu iztiku, vai arī darbība, kuru persona veic, izmantojot garīgu vai fizisku piepūli, parasti par naudu. Šādā gadījumā vēlēta amata valsts pārvaldē ieņemšana varētu atbilst šīm definīcijām: tā ir darbība, kas prasa (galvenokārt) garīgu piepūli un par kuru persona parasti saņem atlīdzību.

88. Tomēr šķiet, ka dažas būtiskas vēlētu amatu valsts pārvaldē iezīmes neatbilst iepriekš minētajam: nolūks, ar kuru persona veic darbību (kalpot savai kopienai), kā arī veids, kādā var piekļūt šai darbībai (vienīgi ar vēlēšanu starpniecību), ierobežotais laiks, kurā to var veikt (pilnvaru termiņš), atsevišķas īpašas prerogatīvas, kas bieži ir saistītas ar tās statusu (citastarp saistībā ar pilnvarām, atbildību, rīcības brīvību) un atalgojuma īpatnības (tas ne vienmēr ir samērīgs ar amata un ar to saistītās atbildības nozīmīgumu). Iespējams, ka man ir “klasisks” vai drīzāk “romantisks” redzējums attiecībā uz vēlētiem amatiem valsts pārvaldē, tomēr neuzskatu, ka tie būtu juridiski līdzvērtīgi nodarbinātībai, profesionālai darbībai vai amatam.

89. Ņemot to vērā, neatkarīgi no iepriekš minētā varētu rasties arī jautājums, vai tiesības kandidēt vēlēšanās, lai piekļūtu amatam valsts pārvaldē, nereglamentē un neaizsargā – kā leges speciales – konstitucionālo tiesību normas, kurās ir paredzētas fizisko personu politiskās tiesības. Var apgalvot, ka tas nozīmētu, ka tādus sodus kā aplūkojamie reglamentē noteikumi par fizisko personu politisko tiesību ierobežojumiem. Šādā gadījumā Savienības līmenī drīzāk būtu jāpievēršas it īpaši Hartas 39. un 40. pantam ( ), LES 2. pantam, LESD 20. panta 2. punkta b) apakšpunktam un LESD 22. pantam ( ). Tomēr arī šīs tiesību normas valsts pārvaldes iestādēm piešķir zināmu rīcības brīvību ( ). Aizliegums fiziskām personām, kuras atzītas par atbildīgām par konkrētu prettiesisku rīcību, konkrētā laikposmā ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē, pirmšķietami nav nesaderīgs ar šīm tiesību normām ( ).

90. Katrā ziņā, pat ja tiktu uzskatīts, ka vēlēts amats valsts pārvaldē ir jāsaprot kā “strādāšana” Hartas 15. panta 1. punkta izpratnē, manuprāt, ar aplūkoto valsts tiesisko regulējumu ieviestais ierobežojums principā varētu būt attaisnots.

91. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Hartas 15. panta 1. punktā garantētās tiesības strādāt nav absolūtas tiesības, bet gan tiesības, kas ir jāapsver saistībā ar to sociālo funkciju, un līdz ar to šo tiesību izmantošanai var tikt noteikti ierobežojumi atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem ( ). Šī tiesību norma pieļauj pamattiesību ierobežojumus ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi ir noteikti tiesību aktos, tajos tiek respektēta attiecīgo pamattiesību būtība, tie patiešām atbilst aplūkotā pasākuma vispārīgajiem mērķiem un attiecībā pret sasniedzamo mērķi nav nesamērīga un nepieņemama iejaukšanās.

92. Manuprāt, šie nosacījumi vismaz principiāli ir izpildīti.

93. Aizliegums fiziskai personai, attiecībā uz kuru ir konstatēts, ka viņa interešu konflikta situācijā ir rīkojusies prettiesiski, kandidēt uz vēlētu amatu valsts pārvaldē, vispirms, ir nepārprotami paredzēts tiesību aktā: Likuma Nr. 176/2010 25. pantā. Otrkārt, aplūkojamā soda mērķi atbilst Savienības līmenī atzītiem vispārējo interešu mērķiem: atturēt personas, kas ieņem valsts amatus, no rīcības savu privāto interešu vārdā un novērst šādu darbību iespējamu atkārtošanos. Treškārt, šķiet, ka aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā ir ievērota attiecīgo pamattiesību būtība. Šķiet, ka nav aizskarts tas, ko var uzskatīt par tiesību “neaizskaramo kodolu” ( ) (in primis, iespēja bez jebkādiem ierobežojumiem meklēt piemērotu nodarbošanos, kas garantētu iztikas līdzekļus). Ir izslēgts tikai viens īpašs amata veids (vēlēti amati valsts pārvaldē) uz ierobežotu laiku (trīs gadiem).

94. Tādējādi, ja pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, kā norādīts šo secinājumu 81. punktā, tiek uzskatīts par samērīgu, nebūtu arī Hartas 15. panta 1. punkta pārkāpuma (gadījumos, kad šī tiesību norma ir piemērojama).

b) Hartas 47. pants

95. Hartas 47. pantā (“Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu”) citastarp ir paredzēts, ka “ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā”. Šajā tiesību normā ir kodificēts tas, ko Tiesa ir pastāvīgi uzskatījusi par vispārējo Savienības tiesību principu, kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām( ).

96. Runājot par Hartas 47. panta piemērošanas jomu, tajā nostiprinātās fizisko personu tiesības atbilst ECPAK 6. panta 1. punktā un 13. pantā noteiktajām tiesībām ( ), un dalībvalstu iestāžu pienākumi atbilst LES 19. panta 1. punkta otrās daļas pienākumiem ( ).

97. Vispirms atgādināšu, ka saskaņā ar Hartas 47. pantu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību atzīšana konkrētā gadījumā paredz, ka persona, kas uz tām atsaucas, balstās uz Savienības tiesībās garantētajām tiesībām vai brīvībām vai ka attiecībā uz šo personu tiek veikts procedūra, kas ir uzskatāma par Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē ( ).

98. Šo secinājumu 20. un 21. punktā izskaidroto iemeslu dēļ tā tas ir prasītāja pamatlietā gadījumā, un līdz ar to šajā tiesvedībā ir piemērojams Hartas 47. pants.

99. Hartas 47. pantā iekļautās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ietver vairākus aspektus, tostarp tiesības uz aizstāvību, pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, tiesības uz lietas izskatīšanu tiesās, kā arī tiesības uz konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību ( ).

100. Šajā lietā šīs tiesības nozīmē, ka personai, kura atsaucas uz Savienības tiesībās garantēto tiesību pārkāpumu, ir piekļuves iespējas tiesai, kuras kompetencē ir nodrošināt šo tiesību ievērošanu un šim mērķim izvērtēt visus tiesību un faktiskos apstākļus, kuri ir nozīmīgi tajā izskatāmā strīda risinājumam ( ). Valsts tiesas pilnvarās, protams, ir jāiekļauj pilnvaras pārbaudīt apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu un, vajadzības gadījumā, atcelt to, kā arī šajā ziņā piespriesto sodu.

101. Šajā lietā, cik saprotu, iesniedzējtiesai pamattiesvedībā, kad tā pārbauda novērtējuma ziņojuma spēkā esamību, ir iespējas izvērtēt visus attiecīgos tiesību un faktiskos apstākļus. Ja šis ziņojums tiek atzīts par prettiesisku, iesniedzējtiesai ir tiesības to atcelt un līdz ar to padarīt par spēkā neesošu sodu piemērošanu, kas izriet no šā ziņojuma.

102. Šajā kontekstā lietas materiālos nesaskatu nevienu apstākli, kas varētu liecināt par Hartas 47. panta pārkāpumu. It īpaši šajā jautājumā prasītāja pieteikumā nav izvirzīts neviens arguments. Turklāt iesniedzējtiesas un citu lietas dalībnieku, kas iesnieguši apsvērumus, sniegtā informācija neietver nevienu norādi uz to, ka valsts tiesībās paredzētie tiesību aizsardzības līdzekļi faktiski varētu nebūt efektīvi.

103. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz trešo jautājumu atbildēt, ka Hartas 15. panta 1. punktam un 47. pantam neliedz piemērot tādu sodu kā pamatlietā aplūkojamais, ar nosacījumu, ka sods ir samērīgs un ka attiecīgajām fiziskajām personām faktiski ir iespējams apstrīdēt novērtējuma ziņojumu un ar tiem saistīto sodu tiesiskumu.

V. Secinājumi

104. Noslēgumā ierosinu Tiesai uz Curtea de Apel Timișoara (Timišoaras apelācijas tiesa, Rumānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

(1) Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas pieņemts, lai īstenotu Komisijas Lēmumu 2006/928/EK (2006. gada 13. decembris), ar ko izveido mehānismu, lai nodrošinātu sadarbību un pārliecinātos par Rumānijā sasniegto, novēršot noteiktus trūkumus tādās jomās kā tiesu sistēmas reforma un cīņa pret korupciju, ietilpst Savienības tiesību normu piemērošanas jomā.

(2) Sodu samērīguma princips nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru prettiesiska interešu konflikta konstatējuma gadījumā personai automātiski tiek piemērots sods – aizliegums uz noteiktu laiku ieņemt vēlētus amatus valsts pārvaldē, ja, ņemot vērā visus nozīmīgos lietas apstākļus, aplūkojamā soda smagums nav samērīgs ar prasītāja izdarīto pārkāpumu smagumu, ņemot vērā attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķus, vai arī šis sods pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu valsts tiesiskā regulējuma mērķus.

(3) Ja aplūkotais valsts tiesiskais regulējums neatbilst prasībām par samērīgumu, valsts tiesai šis tiesiskais regulējums nav jāpiemēro, ciktāl tajā ir paredzēta nesamērīgā soda piemērošanafiziskajai personai, vienlaikus darot visu iespējamo, lai piemērotu iedarbīgu un preventīvu sodu.

(4) Hartas 15. panta 1. punktam un 47. pantam neliedz piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkojamais, ar nosacījumu, ka tajā paredzētais sods ir samērīgs un ka attiecīgajai fiziskajai personai faktiski ir iespējams apstrīdēt novērtējuma ziņojumu un ar tiem saistīto sodu tiesiskumu.