ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē ietver papildmaksājumu, ko piegādātājs ir norādījis importētājam izsniegtajā rēķinā un kas atbilst šī piegādātāja peļņas maržai un izmaksām saistībā ar importēto preču pārvadāšanas organizēšanu uz Savienības muitas teritoriju.

Kā apgalvo Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija, pirmkārt, no 1990. gada 6. jūnija sprieduma Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237) 30. punkta un it īpaši no Tiesas izvēlēto vārdu “visas” un “galvenās vai papildu” lietojuma izriet, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” ir jāinterpretē plaši. Otrkārt, lai izmaksas varētu uzskatīt par “pārvadāšanas izmaksām” Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkta izpratnē, noteicošais kritērijs ir tas, ka tām ir jābūt saistītām ar preču pārvietošanu uz Savienības muitas teritoriju neatkarīgi no jautājuma, vai šīs izmaksas ir raksturīgas vai nepieciešamas šo preču faktiskai pārvadāšanai.

Tāpēc “pārvadāšanas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē nav katrā ziņā tikai summas, par kurām rēķinus izraksta pārvadātāji, kuri paši veic importēto preču pārvadāšanu. Citu pakalpojumu sniedzēju – piemēram, piegādātāja – rēķinos ietvertās summas var veidot šādas izmaksas, ja tās ir saistītas ar preču pārvietošanu uz Savienības muitas teritoriju.

(skat. 25., 26. un 31. punktu un rezolutīvo daļu)
Lai varētu konstatēt pareizās juridiskās sekas, kādas, interpretējot Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumu, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses, izriet no tiesību normas, kas izslēdz Rietumsahāru no minētā nolīguma piemērošanas jomas, Savienības tiesai ir pienākums ievērot ne tikai Vīnes 1969. gada 23. maija Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 31. panta 1. punktā paredzētos godprātīgas interpretācijas noteikumus, bet arī tos, kuri paredzēti šī panta 3. punkta c) apakšpunktā un saskaņā ar kuriem līgums ir jāinterpretē, ņemot vērā jebkuras atbilstošās starptautisko tiesību normas, kas piemērojamas attiecībās starp šī līguma līgumslēdzējām pusēm.

Šajā ziņā paražu tiesību pašnoteikšanās princips, kas it īpaši ir atgādināts ANO Statūtu 1. pantā, kā to Starptautiskā Tiesa ir noteikusi konsultatīvajā atzinumā par Rietumsahāru, ir starptautisko tiesību princips, kas piemērojams visām teritorijām, kurām nav savas pārvaldes, un visām tautām, kas vēl nav ieguvušas neatkarību. Turklāt tās ir erga omnes piemērojamas tiesības, kā arī viens no starptautisko tiesību galvenajiem principiem. Tādējādi šis princips ietilpst starptautisko tiesību normās, kuras piemērojamas attiecībās starp Savienību un Marokas Karalisti, kas Savienības tiesai ir jāņem vērā.

Ņemot vērā Rietumsahāras teritorijas atzīto patstāvīgo un atšķirīgo statusu atbilstoši pašnoteikšanās principam salīdzinājumā ar jebkuru citu valsti, minēto nolīgumu nevar interpretēt tādējādi, ka tas ir piemērojams šai teritorijai.

(skat. 86., 88., 89. un 92. punktu)
72

No otras puses, Regulas Nr. 479/2009 8. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar šīs regulas preambulas 9. un 10. apsvērumu, tieši Eurostat nosaka pienākumu Komisijas vārdā veikt objektīvu un neatkarīgu izvērtējumu par šo datu kvalitāti, kontrolējot to atbilstību uzskaites noteikumiem, to pilnīgumu, to ticamību, to savlaicīgumu un to konsekvenci. Šajā nolūkā Eurostat tostarp ir pilnvaras atbilstoši tās pašas regulas 11.a pantam veikt tā sauktos “ar dialogu saistītos” apmeklējumus dalībvalstīs, lai caurskatītu iesniegtos datus, veiktu to metodikas un uzskaites izvērtējumu, kā arī konstatētu riska faktorus vai iespējamas problēmas saistībā ar to kvalitāti. Tātad šis Komisijas dienests ir pilnvarots šajā saistībā vispārīgi konstatēt riska faktorus un iespējamās problēmas saistībā ar attiecīgo datu kvalitāti.
24

Laikā no 2011. gada 9. marta līdz 16. maijam A. Anisimovienė un citi noslēdza ar Snoras līgumus par parakstīšanos uz šīm nākotnes akcijām. Pēc tam šo akciju emisijas cenai līdzvērtīga naudas summa tika norakstīta no bankas kontiem, kuri šīm fiziskajām personām bija atvērti Snoras, un pārskaitīta uz kontu, kurš tai atvērts Finasta. Dažos gadījumos Snoras pati veica šos pārskaitījumus no konta, citos – klienti to veica pēc savas iniciatīvas.
42

Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir teicis savu secinājumu 48.–50. punktā, šajā ziņā ir jānorāda, ka šāda sprieduma “Brandconcern” interpretācija ir kļūdaina. Proti, minētais spriedums neattiecās uz atšķirību starp precēm vai pakalpojumiem, kas iekļauti kādas klases alfabētiskajā sarakstā Nicas nolīguma izpratnē, no vienas puses, un preču vai pakalpojumu, kas aptverti ar šīs klases nosaukumu, kopumu, kas ir plašāks. Tur runa bija vienīgi par to, lai noteiktu, vai būtu jāņem vērā konkrētas klases nosaukuma burtiskā nozīme, vai arī – gluži pretēji – būtu jāuzskata, ka šāds nosaukums apzīmē preces, kas iekļautas šīs klases alfabētiskajā sarakstā. Līdz ar to spriedums “Brandconcern” nevar tikt saprasts tādējādi, ka atbilstoši tam tādas agrāko preču zīmju reģistrācijas tvērums, kurā izmantots klases nosaukums, attiecas tikai uz precēm vai pakalpojumiem, kas iekļauti šīs klases alfabētiskajā sarakstā.
11

Tādējādi, pirmkārt, pārbaudot, vai TV2 I lēmumā paredzētajos pasākumos ir izmantoti valsts līdzekļi, Vispārējā tiesa konstatēja, ka, lai 1995. un 1996. gada ieņēmumus no reklāmas kvalificētu kā valsts līdzekļus, Komisija nebija pamatojusi savu vērtējumu attiecībā uz to de facto ņemšanu vērā. Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas veiktā pārbaude par to, vai ir izpildīts otrais un ceturtais Altmark nosacījums, nebija pamatota ar nopietnu analīzi par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, balstoties uz kuriem tika noteikts, kāda summa no licenču maksas tiks nodota TV2/Danmark. Līdz ar to TV2 I lēmumā attiecībā uz šo jautājumu nav norādīts pamatojums. Treškārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas vērtējumā, kas attiecas uz atbalsta saderīgumu LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, it īpaši attiecībā uz pārmērīgas kompensācijas esamību, arī nebija norādīts pamatojums. Vispārējās tiesas ieskatā šī pamatojuma neesamība bija izskaidrojama ar to, ka izmeklēšanas laika posmā netika veikta nopietna pārbaude par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas pienākas TV2/Danmark.
60

Apelācijas sūdzības iesniedzējs it īpaši apgalvo, ka no LESD 122. panta 1. un 2. punkta izriet, ka pasākumi, kādus Komisija ir tiesīga ierosināt Padomei veikt atbilstoši šim pantam, var būt koriģējoši vai preventīvi un ka to mērķis ir vērsties pret lielām grūtībām vai nopietniem šādu grūtību draudiem, kas var apdraudēt Savienības mērķus. Atraujot šo pantu no tā konteksta, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
83

It īpaši pārsūdzēto spriedumu 89., 107., 111. un 120. punktā Vispārējā tiesa esot secinājusi, ka ir jāapstiprina Apelācijas padomes konstatējumi, saskaņā ar kuriem nepastāvēja risks, ka tiks nodarīts kaitējums agrāko preču zīmju reputācijai, ņemot vērā, ka nav veikta nekāda īpaša analīze, kas būtu veltīta saiknes starp konfliktējošajiem apzīmējumiem pastāvēšanai, no vienas puses, un pilnīgu ar konfliktējošajiem apzīmējumiem aptverto preču un pakalpojumu līdzības neesamību, no otras puses. Šie konstatējumi esot pretrunā secinājumam saistībā ar netaisnīgi gūto labumu no agrāko preču zīmju atšķirtspējas vai reputācijas, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzēto spriedumu 141. punktā ir nospriedusi, ka nekas neliedz sabiedrības daļu, kurai ir adresētas reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, piesaistīt, pārnesot uz šīm preču zīmēm vērtības un pozitīvās īpašības, kas saistītas ar Dārdžilingas [Darjeeling] (Indija) reģionu.
17

Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 51. punktā Vispārējā tiesa vispirms konstatēja, ka Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punktā tās piemērošana nav pakļauta nosacījumam, ka attiecīgajam iestādes “saņemtajam” dokumentam ir jābūt tai adresētam un lai tā autors to tai tieši nodotu. Tad šā sprieduma 53. un 54. punktā, atgādinot, ka “dokumenta” jēdziens šīs regulas 3. panta a) punkta izpratnē tiek definēts plaši, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas, ka strīdīgie procesuālie raksti Komisijai tika nodoti kopiju, nevis oriģinālu formā, neko šajā ziņā neietekmē. Turklāt minētā sprieduma 57. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka no Regulā Nr. 1049/2001 noteiktajiem mērķiem pārskatāmības jomā izriet, ka tostarp no šīs regulas preambulas 2. apsvēruma, no “dokumenta” jēdziena plašās definīcijas šīs regulas 3. panta a) punkta izpratnē, kā arī no tā vien, ka 4. panta 2. punkta otrajā ievilkumā pastāv izņēmums attiecībā uz tiesvedību aizsardzību un no šā izņēmuma formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs nevēlējās šo iestāžu tiesāšanās darbību izslēgt no tiesību piekļūt iestāžu rīcībā esošajiem dokumentiem piemērošanas jomas.
41

Attiecībā uz individuālām preču zīmēm – šī pamata funkcija ir garantēt patērētājam vai galalietotājam preces vai pakalpojuma, ko ar to apzīmē, izcelsmes identitāti, ļaujot šim patērētājam vai šim lietotājam šo preci vai šo pakalpojumu bez sajaukšanas iespējas atšķirt no citas izcelsmes precēm un pakalpojumiem. Lai preču zīme varētu pildīt šo lomu – būt pamatelements netraucētas konkurences sistēmā, kuru Līgums paredz iedibināt un saglabāt –, tai ir jāgarantē, ka visas preces vai pakalpojumi, ko ar to apzīmē, ir ražoti vai piegādāti viena uzņēmuma kontrolē, kurš var būt uzskatāms par atbildīgu par to kvalitāti (it īpaši skat. spriedumus, 1998. gada 29. septembris, Canon, C‑39/97, EU:C:1998:442, 28. punkts; 2002. gada 12. novembris, Arsenal Football Club, C‑206/01, EU:C:2002:651, 48. punkts, un 2014. gada 6. marts, Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, 20. punkts).
19

Saskaņā ar OUG Nr. 195/2002 23. panta 1. un 9. punktu: “(1) Tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus [..] pa publiskajiem ceļiem tiek piešķirtas vienīgi tādu derīgu vadītāja apliecību īpašniekiem, kas atbilst kategorijai, kurai pieder transportlīdzeklis, vai jebkurai personai, kas var pamatot dokumentu, kurš aizstāj tādu dokumentu, kas ļauj pārvietoties pa publiskajiem ceļiem. [..] (9) Eksāmens vadītāja apliecības iegūšanai sastāv no teorētiskās pārbaudes, kurā tiek pārbaudītas zināšanas, un praktiskās pārbaudes, kurā tiek pārbaudīta braukšanas prasme un stils, atkarībā no vēlamās apliecības kategorijas. Praktiskā pārbaude AM kategorijai sastāv vienīgi no braukšanas prasmes pārbaudes tam īpaši sagatavotos slēgtos ceļu posmos. Nosacījumi vadītāja apliecības saņemšanai tiek paredzēti noteikumos.”
24

Šādos apstākļos starptautiskajā sabiedrībā ir atzīts, ka SUT ir būtiskā veidā iesaistīta izpētē militāriem mērķiem Irānā. Atbildētāja pamatlietā šajā ziņā norāda, ka šo saistību raksturs ir licis Savienības likumdevējam ar Padomes 2012. gada 21. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1264/2012, ar kuru īsteno Regulu Nr. 267/2012, (OV 2012, L 356, 55. lpp.) ierakstīt pirmo reizi šo universitāti to vienību sarakstā, kurām piemēro ierobežojošus pasākumus, kas minēti Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā. Šī ierakstīšana tika atcelta ar Eiropas Savienības Vispārējā tiesas 2014. gada 3. jūlija spriedumu Sharif University of Technology/Padome (T‑181/13, nav publicēts, EU:T:2014:607). Otrreiz Savienības likumdevējs šādu ierakstīšanu veica ar Īstenošanas regulu Nr. 1202/2014, šo universitāti no jauna iekļaujot šajā sarakstā. Atbildētāja pamatlietā norāda, ka šī atkārtotā iekļaušana sarakstā ir pamatota ar ciešo un pierādīto saikni, kas šai universitātei ir ar Irānas režīmu militārā jomā vai ar to saistītās jomās.
12

Minētās regulas 19. pants “Atbildētāja neierašanās” ir formulēts šādi: 1. Ja tiesas pavēste vai līdzīgs dokuments ir bijis jāpārsūta citai dalībvalstij, lai to izsniegtu saskaņā ar šo regulu, bet atbildētājs nav ieradies, spriedumu nepasludina, kamēr nav konstatēts, ka: a) dokuments tika izsniegts saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem, kas nosaka dokumentu izsniegšanas kārtību iekšējos tiesvedības procesos personām, kuras atrodas tās teritorijā; vai b) dokuments faktiski tika piegādāts atbildētājam vai viņa dzīvesvietā, izmantojot citu šajā regulā paredzētu metodi; un ka abos šajos gadījumos izsniegšana tika veikta pietiekami laicīgi, lai atbildētājs varētu sagatavoties aizstāvībai. 2. Dalībvalsts saskaņā ar 23. panta 1. punktu var paziņot, ka tiesnesis neatkarīgi no 1. punkta var pasludināt spriedumu pat tad, ja nav saņemts izsniegšanas vai piegādes apliecinājums, ja ir ievēroti visi turpmāk uzskaitītie nosacījumi: a) dokuments tika pārsūtīts, izmantojot kādu no šajā regulā paredzētajām metodēm; b) no dokumenta pārsūtīšanas datuma ir pagājuši vismaz seši mēneši, ja tiesnesis konkrētajā lietā to uzskata par pietiekamu termiņu; c) nav saņemts apliecinājums, kaut gan ir darīts viss iespējamais, lai to saņemtu no kompetentām saņēmējas dalībvalsts iestādēm vai struktūrām. 3. Neatkarīgi no 1. un 2. punkta tiesnesis steidzamos gadījumos var paredzēt jebkurus pagaidu vai nodrošināšanas pasākumus. 4. Ja tiesas pavēste vai līdzvērtīgs dokuments ir bijis jāpārsūta citai dalībvalstij, lai to izsniegtu saskaņā ar šo regulu, un attiecībā uz atbildētāju, kas nav ieradies, ir pieņemts spriedums, tiesnesis ir pilnvarots atbrīvot atbildētāju no sprieduma pārsūdzības termiņa nokavējuma, ja ir ievēroti šādi nosacījumi: a) atbildētājs no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ nav varējis savlaicīgi iepazīties ar dokumentu, lai sagatavotos aizstāvībai, vai savlaicīgi iepazīties ar spriedumu, lai to pārsūdzētu; un b) atbildētājs ir iesniedzis prima facie iebildumus sakarā ar lietas izskatīšanu pēc būtības. Pieteikumu atbrīvot no sprieduma pārsūdzības termiņa nokavējuma var iesniegt tikai saprātīgā laikposmā pēc tam, kad atbildētājs ir iepazinies ar spriedumu. Katra dalībvalsts var nākt klajā ar paziņojumu saskaņā ar 23. panta 1. punktu, ka šādu pieteikumu nepieņems, ja to iesniegs pēc šajā paziņojumā minētā laikposma beigām, bet šis laikposms nevar būt mazāks par vienu gadu pēc sprieduma pasludināšanas dienas. [..]”
34

Vispirms, kā tas izriet no Direktīvas 2000/78 1. panta, ir jānorāda, ka tās mērķis ir attiecībā uz nodarbinātību un profesiju noteikt sistēmu, lai novērstu diskrimināciju, kas ir pamatota ar kādu no šajā pantā minētajiem iemesliem, no kuriem viens ir invaliditāte. Šajā ziņā, kā tas izriet no šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punkta, tajā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes princips ir piemērojams atkarībā no minētajiem iemesliem, kas izsmeļoši ir uzskaitīti tās 1. pantā (spriedumi, 2011. gada 7. jūlijs, Agafiţei u.c., C‑310/10, EU:C:2011:467, 34. punkts, kā arī 2015. gada 21. maijs, SCMD, C‑262/14, nav publicēts, EU:C:2015:336, 29. punkts).
32

Šajā gadījumā reklāma, kurā reklāmdevējs, lai salīdzinātu tā veikalos pārdoto preču cenas ar konkurentu veikalos pārdoto preču cenām, izmanto, no vienas puses, cenas, kas tiek piemērotas izmēra vai veida ziņā lielākos tā veikalos, un, no otras puses, cenas, kas tiek piemērotas konkurentu veikalu tīklu izmēra vai veida ziņā mazākos veikalos, lai gan katram no šiem veikalu tīkliem ir atšķirīgu izmēru un veidu veikalu klāsts, var maldināt vidusmēra patērētāju, radot viņam iespaidu, ka, lai izdarītu salīdzinājumu, ir ņemti vērā visi veikali, kas ietilpst šajā veikalu tīklā, un ka norādītā cenu starpība ir spēkā katra veikalu tīkla visos veikalos neatkarīgi no to izmēra vai to veida, lai gan šī sprieduma 27. punktā norādīto iemeslu dēļ tas ne vienmēr tā ir.
38

Otrais, iekšējais, aspekts ir saistīts ar neitralitātes jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda distance attiecībā pret strīda dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu. Šī aspekts prasa objektivitātes ievērošanu un to, lai nebūtu jebkādas ieinteresētības strīda risinājumā, izņemot tiesību normu striktu piemērošanu (it īpaši skat. spriedumus, 2006. gada 19. septembris, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, 52. punkts; 2014. gada 9. oktobris, TDC, C‑222/13, EU:C:2014:2265, 31. punkts, un 2015. gada 6. oktobris, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, 20. punkts).
30

Visbeidzot, runājot par kontekstu, kā arī mērķiem, kādi ir tiesiskajam regulējumam, kurā ietilpst pamatlietā apskatāmā norma, ir jāatgādina, kā to būtībā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 45.–48. punktā, ka Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punkts ir uzskatāms par izņēmumu no vispārējās kārtības, kura ir paredzēta šī pamatlēmuma 28. panta 1. punktā un kura paredz, ka pieteikumus atzīt spriedumu un izpildīt sodu, kas saņemti pēc 2011. gada 5. decembra, regulē normas, kuras dalībvalstis ir pieņēmušas, īstenojot minēto pamatlēmumu. Pirmā no šim normām kā izņēmums no vispārējās kārtības ir jāinterpretē šauri.
2

Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Associazione Italia Nostra Onlus (Itālija) [no vienas puses] un Comune di Venezia (Venēcijas pašvaldība, Itālija), Ministero per i Beni e le Attività Culturali (Kultūras mantojuma ministrija, Itālija), Regione Veneto (Veneto reģions, Itālija), Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti (Infrastruktūras un transporta ministrija, Itālija), Ministero della Difesa – Capitaneria di Porto di Venezia (Aizsardzības ministrija – Venēcijas Ostas pārvalde, Itālija) un Agenzia del Demanio (Valsts īpašuma aģentūra, Itālija) [no otras puses] jautājumā par pienākumu veikt vides novērtējumu saskaņā ar Direktīvu 2001/42 saistībā ar plānotu būvniecības projektu uz salas Venēcijas lagūnā (Itālija).
129

Turklāt ir jāatgādina, ka uz Hartas 52. pantu attiecināmie paskaidrojumi norāda, ka tās 52. panta 3. punkts ir vērsts uz to, lai nodrošinātu nepieciešamo saskaņotību ar Hartu un ECPAK, “tomēr negatīvi neietekmējot Savienības tiesību aktu un Eiropas Savienības Tiesas autonomiju” (spriedums, 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 47. punkts). It īpaši, kā tieši paredzēts Hartas 52. panta 3. punkta otrajā teikumā, tās 52. panta 3. punkta pirmais teikums neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību par to, kāda paredzēta ECPAK. Papildus tam Hartas 8. pants attiecas uz pamattiesībām, kas ir nošķirtas no tām, kuras paredzētas tās 7. pantā un kurām nav identiskas pamattiesības ECPAK.
11

Dekrēta anotācijā par tā 45. panta 3. punktu ir teikts: “Jautājums par to, vai patiešām jāveic izslēgšana un cik ilgi šī izslēgšana ir piemērojama, ievērojot direktīvas vispārīgos principus, vienmēr ir jāvērtē samērīgi un nediskriminējoši. Vārds “samērīgi” nozīmē, ka gan izslēgšanas faktam, gan tās ilgumam jābūt samērīgiem ar pārkāpuma smagumu. Gan izslēgšanas faktam, gan tās ilgumam jābūt samērīgiem arī ar iepirkuma apjomu. Tāpēc noteikt kādu absolūtu termiņu, kurā pārkāpumu izdarījušais uzņēmums tiek automātiski izslēgts no visām valsts rīkotajām iepirkuma procedūrām, nebūtu atbilstīgi samērīguma principam. Tas nozīmē arī to, ka jārīkojas atbilstoši konkrētā gadījuma apstākļiem, jo līgumslēdzējai iestādei vienmēr katrā konkrētajā gadījumā attiecībā uz ikvienu publisko iepirkumu ir jāpārbauda, vai tai konkrētais uzņēmums konkrētajā gadījumā ir jāizslēdz (ņemot vērā iepirkuma iedabu un apjomu, pārkāpuma veidu un smagumu, kā arī uzņēmuma pa to laiku paveikto)”.
25

Vispirms jānorāda, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka Direktīva 2004/18 ir piemērojama faktiem pamatlietā. Turklāt jāuzsver, ka šīs direktīvas normas ir jāinterpretē, ņemot vērā tās preambulas 2. apsvērumu, saskaņā ar brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, kā arī no tiem izrietošiem principiem. Līdz ar to nav jāveic atsevišķa pārbaude pamatlietā apskatāmajam valsts tiesiskajam regulējumam, ņemot vērā LESD 49. un 56. pantu.
29

Otrais nosacījums ir saistīts ar prasību, lai Direktīvas 85/337 mērķi tiktu sasniegti likumdošanas procesā. Faktiski no šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir garantēt, lai attiecībā uz projektiem, kam varētu būt būtiska ietekme uz vidi, it īpaši to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, “pirms tiek dota piekrišana”, tiktu veikts novērtējums attiecībā uz to ietekmi uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
26

Iesniedzējtiesa uzskata, ka no Direktīvas 2001/83 3. panta 1) punkta formulējuma neizriet, ka šīs tiesību normas piemērošana būtu atkarīga no tā, vai konkrētam pacientam ir izrakstīta ārsta recepte pat pirms šo zāļu izgatavošanas. Drošības un rentabilitātes apsvērumi to nepieprasa. It īpaši būtu saprātīgi, ka slimnīcu aptiekas, kurām ir liela pieredze, izgatavotu nepieciešamo zāļu, pamatojoties uz parasto recepti, daudzumu, lai nodrošinātu, ka attiecīgās zāles bez kavēšanās ir pieejamas pacientiem.
—

Permanent TSB Group Holdings plc, iepriekš – Irish Life and Permanent Group Holdings plc, un Permanent TSB plc, iepriekš – Irish Life and Permanent plc, vārdā – C. MacCarthy, A. Walsh, solicitors, un P. Gallagher, SC, kā arī C. Geoghegan, barrister,
6

Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. panta 1. un 2. punktā ir noteikts šādi: “1. Ierēdnis, kuram vēl nav 63 gadu un kura dienesta attiecības izbeidzas citu iemeslu dēļ, izņemot nāvi vai invaliditāti, un kuram nav tiesību saņemt tūlītēju vai atliktu izdienas pensiju, atstājot dienestu, ir tiesīgs saņemt: a) ja viņš ir nostrādājis mazāk nekā gadu un nav izmantojis 11. panta 2. punktā paredzēto iespēju, pabalstu sakarā ar atbrīvošanu no amata, kas vienāds ar trīskāršu no viņa pamatalgas ieturēto summu, lai veiktu pensijas iemaksas pēc visu saskaņā ar [PDNK] 42. un 112. pantu samaksāto summu atskaitīšanas; b) citos gadījumos 11. panta 1. punktā paredzētos pabalstus vai šādu pabalstu aktuārā ekvivalenta iemaksu privātā apdrošināšanas sabiedrībā vai pensiju fondā pēc viņa izvēles, ar nosacījumu, ka šī sabiedrība vai fonds garantē, ka: [..] 2. Atkāpjoties no 1. punkta b) apakšpunkta, ierēdņi, kuri nav sasnieguši 63 gadu vecumu un kuri kopš savu pienākumu pildīšanas uzsākšanas pensiju tiesību nodibināšanas vai uzturēšanas nolūkā ir veikuši iemaksas valsts pensiju programmā, privātā apdrošināšanas shēmā vai pensiju fondā pēc viņu izvēles, kas atbilst 1. punktā noteiktajām prasībām, un kuru dienesta attiecības izbeidzas citu iemeslu dēļ, izņemot nāvi vai invaliditāti, un kuriem nav tiesību saņemt tūlītēju vai atliktu izdienas pensiju, atstājot dienestu, ir tiesīgi saņemt pabalstu sakarā ar atbrīvošanu no amata, kas vienāds ar viņu pensiju tiesību aktuāro vērtību, kas iegūtas, strādājot iestādēs. Šādos gadījumos maksājumus, kas veikti, lai valsts pensiju programmā nodibinātu vai uzturētu pensijas tiesības, piemērojot [PDNK] 42. vai 112. pantu, atskaita no atlaišanas pabalsta.”
18

Šajā ziņā minētā tiesa pauž šaubas par interpretāciju, it īpaši par Regulas Nr. 2201/2003 1. un 3. panta interpretāciju, un vēlas saņemt skaidrojumus par šīs regulas materiālo piemērošanas jomu. Tādējādi tā šaubās, pirmkārt, par to, vai prasība par laulības atzīšanu par spēkā neesošu, kas ir celta pēc viena no laulātajiem nāves, ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā. Šajā ziņā tā norāda, ka ar pēdējo minēto ir atcelta 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem (OV 2000, L 160, 19. lpp.), kuras saturā lielā mērā bija pārņemta Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās, kas ir pieņemta ar Padomes 1998. gada 28. maija aktu (OV 1998, C 221, 2. lpp.). Skaidrojošajā ziņojumā par šo konvenciju, ko ir izstrādājusi Alegria Borrás un apstiprinājusi Padome (OV 1998, C 221, 27. lpp.), ir precizēts, ka no tās piemērošanas jomas ir izslēgtas procedūras par laulības spēkā esamības pārbaudi, pamatojoties uz pieteikumu par atzīšanu par spēkā neesošu, kas iesniegts pēc viena vai abu laulāto nāves.