ĢENERĀLADVOKĀTA DŽERARDA HOGANA [GERARD HOGAN]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 30. septembrī ( 1 )

Lieta C‑139/20

Eiropas Komisija

pret

Polijas Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – LESD 258. pants – Direktīva 2003/96/EK – Noteikumi par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai – 17. pants – Energoprodukti, ko izmanto energoietilpīgi uzņēmumi, uz kuriem attiecas Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Atbrīvojums no akcīzes nodokļa

I. Ievads

1. Neatliekama vajadzība rīkoties saistībā ar klimata pārmaiņām, kā arī vēlme mazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas un vienlaikus veicināt energoefektivitāti ir vien daži no apsvērumiem, kas Savienības likumdevēju ir mudinājuši rosināt vairākas iniciatīvas vides jomā. Lai arī Padomes Direktīvā 2003/96/EK ( 2 ) (2003. gada 27. oktobris) ir minēts, ka tās galvenais mērķis ir iekšējā tirgus pareiza darbība, nodrošinot, ka tādējādi tiek novērsta dalībvalstu nodokļu konkurences iespējamā kaitīgā ietekme ( 3 ), tā ir arī viens šāds pasākums. Lai gan tā nodrošina energoietilpīgiem uzņēmumiem noteiktus nodokļu atbrīvojumus, ja dalībvalstis izvēlas izmantot šādu iespēju, šī direktīva paredz arī īstenot noteiktus pasākumus, lai sasniegtu vides aizsardzības mērķus vai uzlabotu energoefektivitāti ( 4 ).

2. Šajā pārkāpuma procedūrā, kas ierosināta saskaņā ar LESD 258. pantu, Komisijas iebilduma priekšmets ir tas, ka Polijas Republika valsts tiesību aktos bez izšķirības ir atbrīvojusi uzņēmumus no minimālā akcīzes nodokļa par energoproduktu patēriņu apkurei, neuzliekot tiem pienākumu ieviest shēmas, ar kurām sasniedz citus vides vai energoefektivitātes palielināšanas mērķus nekā tos, kuri tiek sasniegti ar viņu dalību Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā, bet tas esot Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 17. panta 4. punkta pārkāpums. Uz to Polijas Republika atbild, ka tas esot atļauts saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 17. panta 2. un 4. punktu, un, tā kā dalība Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā ir attiecīgajos valsts tiesību aktos paredzēts priekšnosacījums, tā attiecīgi neesot pārkāpusi Savienības tiesības.

3. Tātad šīs lietas izšķirošais jautājums ir par to, kā ir interpretējamas šīs Direktīvas 2003/96 17. panta normas, kuru izstrādes kvalitāti, man diemžēl ir jāteic, varētu vēlēties labāku. Kā būs redzams, būtisks ir arī jautājums par to, vai Komisija ir noteikusi šo tiesību normu pārkāpumu, pamatojoties uz tās ierosinātajiem pamatiem. Vispirms tomēr ir jāizklāsta attiecīgās tiesību normas, lai pēc tam izvērtētu šos argumentus.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

Direktīva 2003/96

4. Ar Direktīvu 2003/96 tiek noteikti minimālie nodokļu līmeņi, kas dalībvalstīm ir jāpiemēro energoproduktiem un elektroenerģijai, kā noteikts Direktīvas 2003/96 2. pantā. Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam tas ietver ogļu un gāzes produktus.

5. Direktīvas 2003/96 28. un 29. apsvērumā ir noteikts: “(28) Var izrādīties nepieciešami atsevišķi atbrīvojumi vai samazinājumi nodokļu līmenī; jo īpaši stingrākas saskaņošanas trūkuma dēļ Kopienas līmenī, starptautiskas konkurences zaudējuma riska dēļ vai sociālu vai ekoloģisku apsvērumu dēļ. (29) Jāpievērš uzmanība uzņēmumiem, kas slēdz nolīgumus, lai būtiski uzlabotu vides aizsardzību un enerģijas izmantošanas efektivitāti; starp šiem uzņēmumiem īpaša uzmanība jāpievērš energoietilpīgiem uzņēmumiem.”

6. Direktīvas 2003/96 4. pantā ir noteikts: “1. Nodokļu līmeņi, kurus dalībvalstis piemēro 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai, nedrīkst būt zemāki par šajā direktīvā aprakstītajiem nodokļu līmeņiem. 2. Šajā direktīvā “nodokļu līmenis” ir kopējā maksa, ko uzliek attiecībā uz visiem netiešajiem nodokļiem (izņemot PVN), kurus tieši vai netieši aprēķina atbilstoši energoproduktu un elektroenerģijas daudzumam, laižot apgrozībā.”

7. Direktīvas 2003/96 17. pants ir viena no tiesību normām, kas attiecas uz nodokļu samazinājumiem, kuri var tikt piešķirti. Tas attiecas uz nodokļu atlaidēm un atbrīvojumiem no nodokļa, ko var piešķirt saistībā ar energoproduktu izmantošanu apkurei un vēl divos gadījumos, kas neattiecas uz šo lietu. Tas ir formulēts šādi: “1. Ja šajā direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi tiek ievēroti caurmērā katrā uzņēmumā, dalībvalstis var piemērot nodokļu samazināšanu energoproduktu patēriņam, ko izmanto apkurei vai 8. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem nolūkiem, un elektroenerģijai šādos gadījumos: a) par labu energoietilpīgam uzņēmumam. “Energoietilpīgs uzņēmums” ir uzņēmums, kas minēts 11. pantā, kurā energoproduktu un elektroenerģijas iepirkumi sasniedz vismaz 3,0 % no produkcijas vērtības, vai valsts enerģētikas nodoklis, kas jāmaksā, sasniedz vismaz 0,5 % no pievienotās vērtības. Šajā definīcijā dalībvalstis var piemērot ierobežojošus jēdzienus, ieskaitot pārdošanas vērtības, procesa un nozares definīcijas. “Energoproduktu un elektroenerģijas iepirkumi” ir uzņēmumā iepirktās vai ražotās enerģētikas faktiskās izmaksas. Iekļauj tikai elektroenerģiju, siltumu un energoproduktus, kurus izmanto apkurei vai 8. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā minētajos nolūkos. Iekļauj visus nodokļus, izņemot atskaitāmo PVN. “Produkcijas vērtība” ir apgrozījums, ieskaitot subsīdijas, kas ir tieši saistītas ar produktu cenu plus vai mīnus gatavās produkcijas, nepabeigtās produkcijas un tālākai pārdošanai iepirktu preču un pakalpojumu krājumu izmaiņas, mīnus tālākai pārdošanai paredzētu preču un pakalpojumu iepirkumi. “Pievienotā vērtība” ir kopējais apgrozījums, par kuru jāmaksā PVN, ieskaitot eksporta preču pārdošanas apjomus mīnus kopējie iepirkumi, par kuriem jāmaksā PVN, ieskaitot importu. Dalībvalstīm, kuras pašlaik piemēro valsts enerģētikas nodokļa sistēmas, kurās energoietilpīgi uzņēmumi definēti atbilstoši citiem kritērijiem, nevis enerģētikas izmaksām, salīdzinot ar produkcijas vērtību un valsts enerģētikas nodokli, kas jāmaksā, salīdzinot ar pievienoto vērtību, paredz pārejas laiku ne ilgāk kā līdz 2007. gada 1. janvārim, lai pielāgotu a) apakšpunkta pirmajā daļā noteikto definīciju; b) ja ir noslēgti nolīgumi ar uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām vai ja īsteno tirgojam[u] atļauju shēmas vai ekvivalentus pasākumus, ciktāl tie sekmē vides aizsardzības mērķu sasniegšanu vai energoefektivitātes uzlabošanu. 2. Neatkarīgi no 4. panta 1. punkta dalībvalstis var piemērot nulles nodokļa līmeni energoproduktiem un elektroenerģijai, kā definēts 2. pantā, ja tos izmanto energoietilpīgi uzņēmumi, kas definēti šā panta 1. punktā. 3. Neatkarīgi no 4. panta 1. punkta dalībvalstis var piemērot nodokļa līmeni līdz 50 % no šajā direktīvā noteiktajiem minimālajiem līmeņiem energoproduktiem un elektroenerģijai, kā definēts 2. pantā, ja to izmanto 11. pantā definētie uzņēmumi, kuri nav energoietilpīgi uzņēmumi, kas definēti šā panta 1. punktā. 4. Uzņēmumi, kas gūst labumu no 2. un 3. punktā minētajām iespējām, slēdz nolīgumus, tirgojam[u] atļauju shēmas un veic ekvivalentus pasākumus, kas minēti 1. punkta b) apakšpunktā. Nolīgumiem, tirgojamām atļauju shēmām un ekvivalentiem pasākumiem jāveicina vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana, kas ir kopumā ekvivalenta tai, kas būtu sasniegta, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes.”

B. Polijas tiesības

8. 2008. gada 6. decembraUstawa o podatku akcyzowym ( 5 ) (Polijas Likums par akcīzes nodokli) 31.a panta 1. punkta 8) apakšpunktā ir norādīts: “1. Ar nodokli apliekamus darījumus, kuriem piemērojams akcīzes nodoklis, atbrīvo no akcīzes nodokļa, ja šie darījumi attiecas uz ogļu produkti apkurei: [..]. 8) ko veic energoietilpīgi uzņēmumi, kuri izmanto ogļu produktus un kuri ir ieviesuši sistēmu, lai sasniegtu vides aizsardzības mērķus vai palielinātu energoefektivitāti.” ( 6 )

9. Likuma par akcīzes nodokli 31.b panta 1. punkta 5) apakšpunktā ir noteikts: “Ar nodokli apliekamus darījumus, kuriem piemērojams akcīzes nodoklis, atbrīvo no akcīzes nodokļa, ja šie darījumi attiecas uz gāzes produktiem apkurei: [..] 5) ko veic energoietilpīgi uzņēmumi, kuri izmanto gāzes produktus un kuri ir ieviesuši sistēmu, lai sasniegtu vides aizsardzības mērķus vai lielāku energoefektivitāti.” ( 7 )

10. Polijas Likuma par akcīzes nodokli 31.c pantā ir sniegta šāda definīcija: “Uzskatāms, ka 31.a panta 1. punkta 8) apakšpunktā un 31.b panta 1. punkta 5) apakšpunktā minētā sistēma vides aizsardzības mērķu sasniegšanai vai energoefektivitātes palielināšanai ir šāda: 1) Eiropas emisijas kvotu tirdzniecības sistēma saskaņā ar 2015. gada 12. jūnija likumu par siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu (Dz. U. 1223. poz., un 2016. gada 266., 542., 1579. un 1948. poz.) un tiesību normas, kas pieņemtas, pamatojoties uz minētā likuma 25. panta 4. punktu un 29. panta 1. punktu ( 8 ); [..].”

III. Tiesvedības priekšvēsture un pirmstiesas procedūra

11. 2016. gada 3. februārī saistībā ar Savienības sistēmu EU-Pilot Komisija informēja Polijas iestādes, ka tai ir bažas, ka šī dalībvalsts nepilda Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 4. punkta prasības. Tam par iemeslu bija tas, ka saskaņā ar Polijas Likumu par akcīzes nodokli energoprodukti (ogļu un gāzes produkti), ko izmanto energoietilpīgie uzņēmumi, uz kuriem attiecas Direktīvā 2003/87/EK ( 9 ) noteiktā emisijas kvotu tirdzniecības sistēma, tiek automātiski atbrīvoti no akcīzes nodokļa. Komisija uzskata – lai gūtu Direktīvas 2003/96 17. panta 2. punktā noteiktā nodokļu atbrīvojuma priekšrocības, šīs direktīvas 17. panta 4. punktā ir noteikts, ka uzņēmumiem vispirms ir jāievieš šīs tiesību normas 1. punkta b) apakšpunktā aprakstītās sistēmas, lai sasniegtu lielākus vides mērķus vai lielāku energoefektivitāti nekā tikai vienkārši piedaloties Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā.

12. Polijas valdība 2016. gada 31. marta atbildē apgalvoja, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma ir kvalificējama kā Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētā tirgojamu atļauju shēma, ar ko tiek sasniegti vides mērķi vai lielāka energoefektivitāte, ciktāl šīs direktīvas mērķis ir vides aizsardzības mērķu sasniegšana, izmantojot fiskālus pasākumus. Tā arī uzskatīja, ka komercuzņēmumam, kam savu mērķu sasniegšanai ir jāuzņemas papildu izmaksas (izņemot tās, kas ir tīri fiskālas pēc būtības), nebūtu otrreiz jāuzliek slogs, piemērojot akcīzes nodokli.

13. 2018. gada 8. martā Komisija Polijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli. Komisijas ieskatā, no akcīzes nodokļa par ogļu un gāzes produkciju atbrīvojot energoietilpīgus uzņēmumus, kuriem piemērojama Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma, Polijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā noteiktās saistības. Komisija atkārtoti pauda viedokli, ka, lai uzņēmumi kvalificētos minētās direktīvas 17. pantā noteiktajiem samazinājumiem vai atbrīvojumiem, tiem ir jāievieš shēmas, ar kurām sasniedz citus vides vai energoefektivitātes palielināšanas mērķus nekā tos, kurus sasniedz ar emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu.

14. Ar 2018. gada 8. maija vēstuli Polijas iestādes atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli. Tās pilnībā noraidīja Komisijas nostāju, apgalvojot, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma ir “tirgojamu atļauju shēma” Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 17. panta 4. punkta nozīmē.

15. 2019. gada 26. jūlijā Komisija nosūtīja Polijas Republikai motivētu atzinumu par Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 4. punktā noteikto saistību iespējamo neizpildi.

16. Tā kā Komisiju neapmierināja Polijas iestāžu 2019. gada 19. septembra vēstulē sniegtā atbilde, kurā tās neatkāpās no savas nostājas, Komisija 2019. gada 27. oktobrī pieņēma lēmumu celt prasību Tiesā.

IV. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

17. Ar izskatāmo prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kas Tiesā reģistrēta 2020. gada 16. martā, Komisija lūdz Tiesu: – atzīt, ka, ieviešot valsts tiesību aktus, kuri paredz, ka no akcīzes nodokļa tiek atbrīvoti energoprodukti, ko izmanto energoietilpīgi uzņēmumi, uz kuriem attiecas Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma, Polijas Republika nav ievērojusi Padomes Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā paredzētos pienākumus; – piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

18. Polijas Republika lūdz Tiesu: – pilnībā noraidīt prasību kā nepamatotu un – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Lietas dalībnieki ir iesnieguši rakstveida apsvērumus. Atbilstoši Reglamenta 76. panta 2. punktam Tiesa nolēma nenoturēt tiesas sēdi.

V. Lietas dalībnieku argumenti

A. Komisijas argumenti

20. Lai gūtu iespēju saņemt atbrīvojumu no minimālā nodokļu līmeņa par apkures degvielām, kā noteikts Direktīvas 2003/96 17. panta 2. punktā, energoietilpīgiem uzņēmumiem ir jānoslēdz nolīgumi, jāīsteno tirgojamo atļauju shēmas vai ekvivalenti pasākumi, kā norādīts Direktīvas 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā. Komisija uzskata, ka dalība Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā, kas izriet no Direktīvas 2003/87 2. panta 1. punkta, nevar tikt uzskatīta par Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā minēto “tirgojamo atļauju shēmu”.

21. Komisija ir nonākusi pie šāda slēdziena, kaut arī tā atzīst, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma ir tirgojamu atļauju shēma šā jēdziena vispārējā nozīmē un ka tā ļauj sasniegt vides mērķus, proti, samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas. Tās ieskatā termins “tirgojamu atļauju shēma”, kas Direktīvā 2003/96 nav definēts, ir jāinterpretē, ievērojot Savienības likumdevēja nospraustos mērķus un tādā veidā, lai garantētu Savienības tiesiskā regulējuma saskaņotību. Komisija apgalvo – ja būtu jāuzskata, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma ir Direktīvas 2003/96 17. pantā noteiktā “tirgojamo atļauju shēma” un tādējādi jāatbrīvo energoietilpīgi uzņēmumi no degvielai piemērojamā akcīzes nodokļa, Direktīva 2003/87 vairs nevarētu sasniegt savu mērķi, proti, “veicināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā” ( 10 ).

22. Lai pamatotu savu viedokli, Komisija balstās uz paziņojumiem, kas jāiekļauj Padomes sanāksmes, kurā tika pieņemta Direktīva 2003/96, protokola pielikumā. Minētā protokola 2. punktā ir noteikts: “Pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, Padome apņemas pozitīvi izskatīt nodokļu pasākumus, kas palīdzēs turpmāk īstenot Kopienas emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu, it īpaši, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu” [Neoficiāls tulkojums] ( 11 ). Komisija no šā paziņojuma izsecina, ka tas nozīmē, ka nodokļu piemērošana saskaņā ar Direktīvu 2003/96 un Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas piemērošana principā pastāv līdztekus.

23. Turklāt Komisija balstās uz Direktīvas 2003/96 28. un 29. apsvērumu, lai pamatotu argumentu, ka šīs direktīvas 17. pantā sniegtās nodokļu priekšrocības likumdevējs bija ieviesis, lai uzlabotu vides aizsardzību un energoefektivitāti. Šādus mērķus nevarētu sasniegt, ja nodokļu atbrīvojums tiktu piešķirts vienkārši tāpēc, ka konkrētajam tirgus dalībniekam ir piemērojams kāds cits obligāts Savienības tiesību instruments, piemēram, emisijas kvotu tirdzniecības sistēma. Tāpēc Komisija uzskata, ka jēdziens “tirgojamu atļauju shēmas” Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 17. panta 4. punkta nozīmē attiecas vien uz shēmām, kuras ļauj sasniegt vides mērķus vai lielāku energoefektivitāti, pārsniedzot rezultātus, kas tiek sasniegti, īstenojot citas Savienības tiesību aktos noteiktās obligātās sistēmas. Polijas Likuma par akcīzes nodokli tiesību normas faktiski pilnībā varētu atsvērt izmaksas par emisiju sertifikātiem, tādējādi Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmai nebūtu nekādas jēgas, jo šādu izmaksu novēršana ir šīs sistēmas virzošais aspekts.

24. Tāpēc Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 17. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz lielāku vides aizsardzību un lielāku energoefektivitāti nekā to, kas ir paredzēta ar saistošiem Savienības tiesību aktu instrumentiem, piemēram, ar emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu.

25. Komisija arī norāda, ka Direktīvā 2003/87 ir iekļauti savi konkrēti instrumenti, kas paredzēti, lai aizsargātu iekšējā tirgus integritāti un novērstu konkurences izkropļojumus Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas piemērošanas jomā ( 12 ). Tie ir bezmaksas kvotu sadale, kā noteikts Direktīvas 2003/87 10.a, 10.b un 10.c pantā (attiecībā uz stacionārajām iekārtām), vai dalībvalstu tiesības pieņemt finanšu pasākumus par labu nozarēm un apakšnozarēm, kurās pastāv būtisks oglekļa dioksīda emisiju pārvirzes risks, attiecībā uz netiešo emisiju izmaksām, kas ir tikušas pārvirzītas un ir izraisījušas elektroenerģijas cenas pieaugumu. Šie pasākumi tomēr ir atkarīgi no valsts atbalsta noteikumiem. Komisijas ieskatā minētie Polijas Likuma par akcīzes nodokli noteikumi, kas ir ārpus un papildus direktīvā paredzētajiem pasākumiem, rada konkurences izkropļojumu risku.

26. Kā Polijas Republika, atbildot uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, ir apstiprinājusi rakstveida apsvērumos – akcīzes nodokļa atbrīvojums, kas noteikts Polijas Likuma par akcīzes nodokli 31.a panta 1. punkta 8) apakšpunktā un 31.b panta 1. punkta 5) apakšpunktā, ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai energoietilpīgie uzņēmumi jau bija saņēmuši vai arī saņem bezmaksas emisijas kvotu piešķīrumus saskaņā ar Direktīvu 2003/87.

27. Komisija arī precizē, ka Polija bija paziņojusi par valsts atbalsta shēmu 2019. un 2020. gadam, saskaņā ar kuru noteikti uzņēmumi var pieteikties uz kompensāciju “netiešo emisijas izmaksu” daļējai segšanai. Kā paredzēts piemērojamajās pamatnostādnēs ( 13 ) šā atbalsta maksimālā intensitāte ir 75 % un tas ir piemērojams tikai tad, ja elektroenerģijas patēriņš pārsniedz 1 Gwh gadā. Komisija uzskatīja, ka šāds atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu ( 14 ). Svarīgs apsvērums tomēr bija tāds, ka šo atbalstu nedrīkst apvienot ar nodokļu samazinājumu/nodokļu atbrīvojumu saskaņā ar minētajām Polijas Likuma par akcīzes nodokli normām ( 15 ). Komisija arī norāda, ka tikai pavisam nedaudzi uzņēmumi izmantoja šo valsts atbalsta shēmas priekšrocību. Tā uzskata, ka nodokļu priekšrocības, kas piešķirtas saskaņā ar Polijas Likumu par akcīzes nodokli un kas attiecas ne tikai uz “ar siltumnīcefekta gāzu emisijām saistīto izmaksu iekļaušan[u] elektroenerģijas cenās”, bet ir automātiski piešķirtas par oglēm un gāzi, ko uzņēmumi izmantoja apkurei, tiklīdz energoietilpīgais uzņēmums tiek iekļauts emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā, ir uzņēmumiem pievilcīgākas nekā tikai netiešo emisiju izmaksu kompensācijas shēma.

28. Komisija arī norāda, ka pretēji Polijas valdības apgalvojumiem tās nostāja, ka 17. panta 1. punkta b) apakšpunkts neietver ES emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu, nav pretrunā tās 2011. gada 13. aprīļa priekšlikumam Padomes Direktīvai, ar ko groza Direktīvu 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai ( 16 ). Tā bija ierosinājusi grozīt Direktīvas 2003/96 14. pantu, pievienojot tam d) apakšpunktu. Minētajā apakšpunktā bija norādīts, ka no nodokļiem (obligāti) atbrīvo “energoproduktus, kurus izmanto darbībām, uz kurām attiecas ES sistēma Direktīvas 2003/87/EK nozīmē un kuras nav no tās izslēgtas” ( 17 ). Komisija tomēr norāda, ka tas attiecas tikai uz “CO2 nodokļiem”. Ar piedāvāto Direktīvas 2003/96 grozījumu bija skaidri jānošķir enerģijas nodoklis, kas konkrēti saistīts ar CO2 emisijām, kuras attiecināmas uz attiecīgo produktu patēriņu, no vienas puses, un enerģijas nodoklis, kas piemērojams, pamatojoties uz produktu enerģijas saturu (vispārējais enerģijas patēriņa nodoklis). Nodoklis kurināmajam uzņēmējdarbības vajadzībām, kas noteikts ar Direktīvas 2003/96 17. pantu (tostarp ar piedāvāto grozījumu), attiecās uz šo otro minēto nodokli. Tādējādi, lai precizētu, Komisija piedāvāja grozīt 17. pantu, iekļaujot 3. punktu, kurā noteikts, ka “tirgojamu atļauju shēmas” minētajā tiesību normā “nozīmē tirgojamu atļauju shēmas, kas nav ES sistēma Direktīvas 2003/87/EK nozīmē” ( 18 ).

B. Polijas Republikas argumenti

29. Kā jau norādīju, Polijas Republika savukārt apgalvo, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma faktiski ir Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā noteiktā “tirgojamo atļauju shēma”.

30. Tā apgalvo – pamatojoties uz to, kādā veidā Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma tiek uztverta, un pamatojoties uz tās darbības principiem, tā pilnībā izpilda visus “tirgojamo atļauju shēmas” kritērijus. Minētā shēma arī ļauj sasniegt vides mērķus. Šajā saistībā Polijas Republika atsaucas uz Tiesas 2012. gada 29. marta spriedumu Komisija/Polija, kurā Tiesa atzina, ka “Direktīvas 2003/87 galvenais mērķis ir būtiski samazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, lai varētu izpildīt Savienības un dalībvalstu saistības, kuras tās uzņēmušās saskaņā ar Kioto protokolu” ( 19 ). Polijas Republika it īpaši norāda, ka Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 17. panta 4. punkta formulējums nesniedz nekādu norādi, ka vides mērķiem vai energoefektivitātes uzlabojumiem ir jābūt lielākiem nekā tiem, kurus var sasniegt ar Savienības tiesībās paredzēto obligāto sistēmu. Šādu viedokli neapstiprinot arī Direktīvas 2003/96 28. un 29. apsvērums.

31. Ņemot vērā, ka Direktīvas 2003/96 un 2003/87 tika izstrādātas gandrīz vienlaikus, Polijas Republika uzskata, ka gadījumā, ja Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma nebūtu uzskatāma par Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā noteikto “tirgojamo atļauju shēmu”, Savienības likumdevējs to būtu skaidri noformulējis. Tās ieskatā – šo tiesību normu nolūks bija novērst nodokļu dubultu uzlikšanu energoietilpīgiem uzņēmumiem, kas iekļauti arī Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā.

32. Polijas Republika uzskata, ka Komisijas 2011. gada 13. aprīļa priekšlikumā Padomes Direktīvai, ar kuru groza Direktīvu 2003/96/EK, tika paredzēts grozīt Direktīvas 2003/96 17. panta 2. un 3. punktu, lai Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu izņemtu no Direktīvas 2003/96 17. pantā noteikto “tirgojamo atļauju shēmu” jomas. Šāds grozījums bijis nepieciešams vien tādēļ, ka saskaņā ar joprojām dominējošiem noteikumiem uz Savienības emisiju tirdzniecības sistēmu attiecās šīs tiesību normas. Katrā ziņā Padome šo priekšlikumu nepieņēma.

33. Attiecībā uz paziņojumiem, kas jāiekļauj “saistībā ar Direktīvas [2003/96] pieņemšanu rīkotās Padomes sanāksmes protokola” pielikumā, uz kuriem Komisija atsaucas, Polijas Republika uzskata, ka tie neattiecoties uz Direktīvas 2003/96 17. panta piemērošanu, bet drīzāk ir vien vispārēji paziņojumi, piemēram, par to, ka, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, Padome ir konstruktīvi analizējusi fiskālos pasākumus, kuriem ir jāpalīdz turpmāk īstenot Savienības emisiju tirdzniecības sistēmu, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu.

VI. Novērtējums

34. Protams, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesvedībā sakarā ar LESD 258. pantu Komisijai ir jāpierāda apgalvoto pārkāpumu esamība un šajā saistībā jāsniedz Tiesai nepieciešamā informācija ( 20 ). Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa var izvērtēt tikai tādus iebildumus, kurus Komisija jau ir izvirzījusi argumentētā atzinuma stadijā ( 21 ).

35. Tas nozīmē, ka šāda veida lietā, kurā iespējamais pārkāpums ir balstīts uz apgalvojumu, ka valsts tiesību akts neatbilst direktīvas noteikumiem, Komisijas prasības apmierināšana atkarīga no tā, vai tā ir interpretējusi direktīvas formulējumu, un faktiskajiem Komisijas izvirzītajiem argumentiem gan pirmstiesas procesā, gan šā tiesvedībā.

36. Tā kā lietas dalībnieki kopumā ir vienisprātis par pamatā esošajiem faktiem, būs redzams, ka šajā lietā jautājums ir tikai par Direktīvas 2003/96 17. panta interpretāciju. Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka Polijas Republika ir pieņēmusi likumu, ar kuru piešķirts atbrīvojums no akcīzes nodokļa energoproduktiem (ogļu un gāzes produktiem), ko izmanto energoietilpīgie uzņēmumi, uz kuriem attiecas Direktīvā 2003/87 noteiktā emisijas kvotu tirdzniecības sistēma. Tie ir arī vienisprātis – un tas ir nozīmīgi attiecībā uz Komisijas argumentiem –, ka šā valsts tiesību akta sekas ir tādas, ka šis atbrīvojums tiek piešķirts automātiski un neatkarīgi no tā, vai uzņēmumi jau gūst kādu labumu no Direktīvā 2003/87 noteiktajiem atbalsta pasākumiem, piemēram, no emisiju kvotu piešķiršanas bez maksas. Tāpēc jautājums ir, vai uz šādu īstenošanas metodi attiecas Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 17. panta 4. punkts.

37. Direktīvas 2003/96 4. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums uzlikt minimālos nodokļu līmeņus 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai. Uz šo pienākumu attiecas vairāki atbrīvojumi no minimālās likmes piemērošanas, kas direktīvas 14. panta gadījumā ir obligāti. Citos gadījumos dalībvalstis var izvēlēties, vai tos piemērot. Tā tas ir saistībā ar Direktīvas 2003/96 17. pantu, kura interpretācija ir šīs tiesvedības pamatā.

38. Viens no Direktīvas 2003/96 vispārējiem mērķiem ir atturēt dalībvalstis no tā, ka tās sacenšas par rūpniecisko uzņēmumu atrašanās vietu, piedāvājot zemas enerģijai piemērojamās nodokļu likmes par fosilo kurināmo izmantošanu. Tas tiek darīts, nosakot minimālos nodokļu līmeņus Savienībā saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu. Šā pasākuma netiešais mērķis ir arī atturēt no fosilo kurināmo izmantošanas kopumā. Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2003/96 17. pantu dalībvalstis var atkāpties no šiem nodokļu piemērošanas saistību nosacījumiem, piemērojot noteiktus akcīzes nodokļa atbrīvojumus un samazinājumus, ja tiek izpildīti minētās tiesību normas nosacījumi. Tas nāk par labu – lai gan ne tikai – energointensīviem uzņēmumiem. Pamatojums tam – tāpat kā attiecībā uz pasākumiem, kas ir vērsti uz nozarēm, kurās pastāv oglekļa pārvirzes risks atbilstoši Direktīvai 2003/87 ( 22 ) – ir divējāds. Šo normu mērķis ir novērst risku, ka energointensīvi uzņēmumi maina mītnes vietu uz valstīm, kurās nav šādu nodokļu vai tie ir daudz zemāki. Tas radītu negatīvas sekas Savienībai kā rūpniecības vietai un tās konkurētspējai ( 23 ). Turklāt šādas mītnes vietas maiņas varētu notikt ne tikai uz valstīm, kurās ne vien enerģija ir daudz lētāka, bet arī vides aizsardzības standarti ir daudz zemāki nekā Eiropā.

A. Par Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta interpretāciju un termina “tirgojamu atļauju shēma” nozīmi Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā

39. Kā jau esmu norādījis, Komisija lietā balstās pamatā uz apgalvojumu, ka atsauce Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā uz “tirgojamu atļauju shēmām” neattiecas uz dalību Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā.

40. Jāatzīst, ka Direktīvas 2003/96 17. panta formulējums ir visai neskaidrs. Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis var piemērot nodokļa samazināšanu energoproduktu patēriņam, ko izmanto apkurei, 1) par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem un 2) ja ir noslēgti nolīgumi ar uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām vai ja īsteno tirgojamu atļauju shēmas vai ekvivalentus pasākumus, ciktāl tie sekmē vides aizsardzības mērķu sasniegšanu vai energoefektivitātes uzlabošanu. Lai izmantotu šīs iespējas, tomēr ir nepieciešams, lai katrā uzņēmumā tiktu caurmērā ievēroti šajā direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi.

41. Direktīvas 2003/96 17. panta 2. punktā ir noteikts, neatkarīgi no 4. panta 1. punkta noteikumiem, ka dalībvalstis var pilnībā nepiemērot šo nodokli energoproduktiem un elektroenerģijai (kā definēts direktīvas 2. pantā), ja tos izmanto “energoietilpīgi uzņēmumi”, kas definēti šīs direktīvas 17. panta 1. punktā. Direktīvas 2003/96 17. panta 3. punktā savukārt ir noteikts, ka dalībvalstis var piemērot nodokļa samazinājumu līdz 50 %, ja “to izmanto 11. pantā definētie uzņēmumi, kuri nav energoietilpīgi uzņēmumi, kas definēti šā panta 1. punktā”.

42. Direktīvas 2003/96 17. panta 4. punktā ir noteikts, ka uzņēmumi, kas gūst labumu no 17. panta 2. punktā minētā nodokļu atbrīvojuma vai 17. panta 3. punktā minētā nodokļu samazinājuma, slēdz “nolīgumus, tirgojam[u] atļauju shēmas [vai] veic ekvivalentus pasākumus, kas minēti 1. punkta b) apakšpunktā”. Šiem nolīgumiem, tirgojamu atļauju shēmām un ekvivalentiem pasākumiem tomēr jāveicina vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana, kas ir “kopumā ekvivalenta tai, kas būtu sasniegta, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes”. Savukārt Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā šāda prasība nav minēta ( 24 ).

43. Tā kā Polijas Likums par akcīzes nodokli paredz pilnīgu nodokļa atbrīvojumu energoietilpīgiem uzņēmumiem, ir skaidrs, ka Polija izstrādāja Likuma par akcīzes nodokli 31.a panta 1. punkta 8) apakšpunktu un 31.b panta 1. punkta 5) apakšpunktu, pamatojoties uz Direktīvas 2003/96 17. panta 2. punktu. Tas nozīmē, ka, neraugoties uz šīs direktīvas 17. panta minēto neskaidrību kopumā, ir piemērojams šīs direktīvas 17. panta 4. punkts. Saskaņā ar minēto tiesību normu “uzņēmumi, kas gūst labumu [..], slēdz nolīgumus, tirgojam[u] atļauju shēmas un veic ekvivalentus pasākumus, kas minēti 1. punkta b) apakšpunktā”, un šīm “tirgojam[u] atļauju shēmām un ekvivalentiem pasākumiem jāveicina vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana, kas ir kopumā ekvivalenta tai, kas būtu sasniegta, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes”.

44. Izvērtējot jautājumu, vai Polija ir izpildījusi savas saistības, izšķirošais jautājums tāpēc ir, ko nozīmē Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētā “tirgojamo atļauju shēma”. Nākamais jautājums ir – kad ir uzskatāms, ka ar šo shēmu tiek panākta, pirmkārt, “vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana” atbilstoši 17. panta 4. punkta formulējumam un, otrkārt, vai šis rezultāts “ir kopumā ekvivalent[s] [tam], kas būtu sasniegt[s], ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes”. Tomēr, kā būs redzams, Tiesa nevar izvērtēt šo pēdējo minēto iebildumu. Tomēr šā jautājuma izvērtējums var palīdzēt interpretēt šo normu kopumā.

45. Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmai ir visas “tirgojamo atļauju shēmas” pazīmes. Attiecībā uz nākamo prasību, kas noteikta Direktīvas 2003/96 17. panta 4. punktā, ir iespējamas dažādas pieejas šīs tiesību normas interpretācijā. Jautājumu, vai tirgojamu atļauju shēma ļauj sasniegt vides mērķus vai palielināt energoefektivitāti, var risināt dažādi. Ir iespējams argumentēt, ka attiecībā uz Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 17. panta 4. punktu ir pietiekami, ka pati dalība tirgojamu atļauju shēmā ir vērsta uz vides mērķu sasniegšanu un energoefektivitātes palielināšanu, jo šai shēmai ir šādi mērķi. Uz šādu argumentu balstās Polija. Vai arī var apgalvot, ka iesaiste tirgojamu atļauju shēmā nozīmē, ka ir arī jāspēj parādīt, ka šie mērķi tiek sasniegti. Tomēr, skatoties abstrakti, dalība Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā noteikti nozīmē šīs pēdējās minētās prasības izpildi. Visbeidzot, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma veicina vides aizsardzības mērķus, samazinot siltumnīcefekta gāzes ( 25 ), un tas nozīmē, ka tā pēc definīcijas izpilda Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktās prasības.

46. Skatoties uz konkrēto lietu, šis novērtējums, iespējams, ir nenoteiktāks. Lai gan saskaņā ar Polijas Likuma par akcīzes nodokli 31.c panta noteikumiem energoietilpīgie uzņēmumi automātiski ir tiesīgi saņemt atbrīvojumu no akcīzes nodokļa par apkurei izmantoto energoproduktu patēriņu, tie paši uzņēmumi attiecībā uz iekārtām, kuras ir pakļautas oglekļa pārvirzes riskam ( 26 ), saņem savas emisiju kvotas 100 % apmērā bez maksas saskaņā ar šobrīd spēkā esošās Direktīvas 2003/87 10.b pantu. Tas nozīmē, ka faktiski tiem nebūs finansiāla sloga saskaņā ar Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu, tādējādi var apgalvot, ka šādu uzņēmumu dalība Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā neveicina vides mērķu sasniegšanu vai energoefektivitātes uzlabošanu, jo tiem nav stimula rīkoties šādā veidā. Tāpēc varētu apgalvot, ka atbrīvojums no akcīzes nodokļa par apkurei izmantoto energoproduktu patēriņu nav pamatots. Tas redzams vēl labāk, ja aplūko Direktīvas 2003/96 17. panta 4. punkta otro nosacījumu, kurā prasīta “vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana, kas ir kopumā ekvivalenta tai, kas būtu sasniegta, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes” ( 27 ).

47. Norāde “Kopienas standarta minimālās likmes” šķiet, ir norāde uz Direktīvā 2003/96 noteiktajām minimālajām nodokļa likmēm, lai gan, ja tas tā bija domāts, būtu bijis lietderīgi, ja šīs direktīvas 17. panta 4. punktā tas tiktu skaidri formulēts. Direktīvas 2003/96 17. panta 4. punkts attiecīgi, šķiet, paredz, ka ikvienam uzņēmumam, kas izmanto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa (vai tā samazinājumu), ir jāpierāda, ka, piedaloties tirgojamo atļauju shēmā, tas ir sasniedzis tādus vides mērķus vai energoefektivitāti, kas tuvinātos tiem, kas tiktu sasniegti, ja uzņēmuma produktiem tiktu piemērota akcīzes nodokļa minimālā likme. Vismaz dažos gadījumos šādai hipotētisku faktu uzskaitījuma pierādīšanai varētu būt nepieciešami sarežģīti ekonometriski un citi apliecinājumi. No otras puses, ir diezgan skaidrs, ka tiesību akta tekstā norādītu kritēriju nevar gluži vienkārši ignorēt, lai cik grūta arī nebūtu tā piemērošana.

48. Ir redzams, ka emisijas kvotas 100 % apmērā varētu izdot bez maksas saskaņā ar Direktīvā 2003/87 noteikto Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu energoietilpīgiem uzņēmumiem, kuri pieder nozarei, ko apdraud oglekļa emisiju pārvirzes risks. Tas viss liek domāt, ka šajos gadījumos nav izpildīts kritērijs, ka notiek vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana, kura būtu kopumā ekvivalenta tai, kas būtu panākta, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes. Katrā ziņā, energoietilpīgiem uzņēmumiem automātiski piemērojot izņēmumu attiecībā uz apkurei izmantotiem ogļu un gāzes produktiem, Polijas Likumā par akcīzes nodokli šis kritērijs nav nekādi ņemts vērā.

49. Taču Komisija šajā lietā šo argumentu nav izvirzījusi. Faktiski Komisija apgalvo, ka termins “tirgojamu atļauju shēmas” būtu jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 17. panta 4. punktu tajās neietilpst Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma. Tai ir bažas, ka Direktīva 2003/87 vairs nevarētu sasniegt savu mērķi, proti, veicināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazinājumu, ja dalībvalstīm tiktu atļauts atbrīvot energoietilpīgos uzņēmumus no minimālā akcīzes nodokļa līmeņa maksāšanas tāpēc vien, ka šie uzņēmumi piedalās Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā.

50. Komisija tādējādi apgalvoja, ka norāde uz tirgojamo atļauju shēmu ir jāsaprot tādējādi, ka tā ir shēma, kurā attiecīgie uzņēmumi iesaistās brīvprātīgi, nevis tā ir obligātā shēma, kāda ir Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma. Tā arī apgalvo, ka Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā noteiktie atbrīvojumi ir piemērojami tikai tādai shēmai, ar kuru tiek sasniegti lielāki vides mērķi un energoefektivitāte nekā tie, kas tiek sasniegti, izmantojot obligātos Savienības instrumentus, nenorādot uz to, ka šos mērķus vispār varētu nesasniegt, ja energoietilpīgais uzņēmums saņem savas emisiju kvotas 100 % apmērā bez maksas. Lai arī Direktīvas 2003/96 17. pants daudzējādā ziņā ir neskaidrs, apgalvojumam, ka ar šajās tiesību normās minētajām tirgojamu atļauju shēmām ir jāsasniedz lielāki vides mērķi un energoefektivitāte nekā tie, kas jāsasniedz saskaņā ar obligātajām Savienības sistēmām, nav pamata, ņemot vērā faktisko šīs tiesību normas formulējumu.

51. Komisijas izvirza argumentu, ka paziņojumi, kas jāiekļauj saistībā ar Direktīvas 2003/96 pieņemšanu rīkotās Padomes sanāksmes protokola pielikumā, liecina par labu tam, ka līdztekus pastāv Direktīvā 2003/96 noteiktā nodokļu politika un Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma. Tomēr šis arguments nav pārliecinošs. Šie protokoli nav leģislatīvi dokumenti un nevar mainīt Savienības likumdošanas aktā citādi skaidro formulējumu, proti, “tirgojam[u] atļauju shēmas [..], ciktāl t[ās] sekmē vides aizsardzības mērķu sasniegšanu vai energoefektivitātes uzlabošanu”. Tāpat nav pilnībā skaidra arī šajā protokolā sniegto paziņojumu jēga tādā nozīmē, kā to apgalvo Komisija.

52. Turklāt, lai arī ir taisnība, ka Direktīvas 2003/87 darbības pamatā ir tas, ka emisijas kvotu cena darbojas kā stimuls, lai pārietu uz tehnoloģijām, kas rada mazākas siltumnīcefekta gāzu emisijas, Direktīva 2003/87 laika gaitā ir būtiski pilnveidota, savukārt Direktīva 2003/96 nav grozīta. To vēl vairāk ilustrē tas, ka noteikumi par oglekļa emisiju pārvirzes risku (ar kuriem tiek risināts risks, kas energoietilpīgās nozarēs ir augstāks) Direktīvā 2003/87 tika ieviesti vien ar Direktīvu 2009/29 ( 28 ).

53. Jāpatur prātā arī tas, ka Direktīvas 2003/96 17. panta mērķis ir nodokļu samazināšana par tādu energoproduktu patēriņu, kurus izmanto apkurei, stacionāros dzinējos, kā arī celtniecībā, inženiertehniskās būvēs un sabiedriskos darbos izmantojamās iekārtās un mehānismos (šīs direktīvas 8. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkts), un par elektroenerģiju. Savukārt Direktīvas 2003/87 mērķis ir novērst noteiktu siltumnīcefekta gāzu emisijas, ko rada plašs darbību klāsts. Lai arī Direktīvas 2003/96 17. pants un Direktīva 2003/87 nepārprotami pārklājas, nešķiet – diemžēl –, ka Savienības likumdevējs to būtu risinājis saskanīgā veidā. Tas arī nozīmē, ka ir grūti ierobežot viena instrumenta piemērošanu, lai aizsargātu otra instrumenta efektivitāti, kas turklāt laika gaitā ir būtiski mainīts ( 29 ). Vēl varētu piebilst – ja Savienības likumdevējs bija vēlējies šajā nolūkā neiekļaut dalību Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā, to uzreiz varēja tā noteikt, kaut vai ņemot vērā to, ka emisijas kvotu tirdzniecības sistēma tika izveidota ar direktīvu (Direktīva 2003/87), kura tika izsludināta divu nedēļu laikā pēc Direktīvas 2003/96 izsludināšanas.

54. Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā ir iekļautas tikai brīvprātīgas tirgojamo atļauju shēmas, var atzīt, ka dažas šīs direktīvas 17. panta 4. punkta valodu versijas, šķiet, norāda uz dalības tirgojamo atļauju shēmā brīvprātīgo raksturu. Angļu valodas versijā 4. punkts ir izteikts šādi – “shall enter into the agreements, tradable permit schemes or equivalent arrangements” ( 30 ). Tas varētu likt uzdot jautājumu, vai šī tiesību norma faktiski ietver tikai to, ka uzņēmums slēdz (shall enter into) tirgojamu atļauju shēmu. Ja tas tā ir, tas savukārt nozīmē, ka ir paredzēta kāda aprakstoša (brīvprātīga vai nebrīvprātīga) “rīcība”.

55. Kā Tiesa ir norādījusi spriedumā ExxonMobil Production Deutschland ( 31 ), saskaņā ar Direktīvas 2003/87 2. panta 1. punktu, kurā ir definēta tās piemērošanas joma, tā ir piemērojama “emisijām” no šīs direktīvas II pielikumā minētajām siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm, tostarp CO2, kas rodas “no [minētās direktīvas] I pielikumā minētajām darbībām” ( 32 ). Tāpēc netiek prasīts, lai uzņēmumi rīkotos brīvprātīgi vai nebrīvprātīgi. Tiklīdz iekārta atbilst prasībām, tai piemēro Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu un uzņēmumam saskaņā ar Direktīvas 2003/87 12. panta 3. punktu ir jānodod kvotas, kas līdzvērtīgas iekārtas kopējam emisijas apjomam.

56. Taču domai, ka attiecībā uz šādām shēmām tiktu prasīta, ja tā varētu teikt, “brīvprātīga pievienošanās” tirgojamu atļauju shēmām ( 33 ), nav pamata visās valodu versijās. Turklāt Direktīvas 2003/96 17. panta 4. punkta formulējumā ir norāde, ka [slēdz] “nolīgumus, tirgojam[u] atļauju shēmas [vai] veic ekvivalentus pasākumus, kas minēti 1. punkta b) apakšpunktā”. Tas, ka ir iekļauta šī konkrētā frāze, manuprāt, neļauj izdarīt citu secinājumu kā vien to, ka “tirgojamu atļauju shēmas”, kas norādītas Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā (kurā formulējums neparedz šādu iespējamas brīvprātības elementu) ( 34 ), un 17. panta 4. punktā norādītās shēmas ir viens un tas pats un ka tādējādi abas tiesību normas neizslēdz dalību obligātajā shēmā. Tieši šis formulējums atspēko Komisijas argumentāciju šajā procesā.

57. Taisnība, ka minētās direktīvas 29. apsvērumā ir paredzēts, ka “jāpievērš uzmanība uzņēmumiem, kas slēdz nolīgumus, lai būtiski uzlabotu vides aizsardzību un enerģijas izmantošanas efektivitāti; starp šiem uzņēmumiem īpaša uzmanība jāpievērš energoietilpīgiem uzņēmumiem”. Taču ar vispārējo principa izteikumu nevar reducēt skaidri izteikto formulējumu, ko Savienības likumdevējs faktiski ir izmantojis 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā. Ja nolūks būtu bijis, ka dalība Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā šajā saistībā nav uzskatāma par “tirgojamu atļauju shēmu”, Savienības likumdevējs varēja – un tam vajadzēja – to skaidri formulēt.

B. Iebilduma pamats

58. Kā jau esmu norādījis, Komisija iebildumu nav pamatojusi ar to, ka Polijas Likums par akcīzes nodokli piešķir energoietilpīgiem uzņēmumiem atbrīvojumu no minimālās nodokļa likmes piemērošanas par apkurei izmantoto ogļu un gāzes patēriņu, pamatojoties uz to, ka tas tika darīts, neņemot vērā, vai, iesaistoties Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā, vides mērķi vai energoefektivitātes uzlabojumi tika īstenoti tādā veidā, kas kopumā līdzinātos tiem, kuri tiktu sasniegti, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes. Tā drīzāk lietā ir koncentrējusies uz vienu argumentu, proti, ka Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēma nav Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā norādītā “tirgojamo atļauju shēma”per se, jo tā apgalvo, ka par tirgojamu atļauju shēmu ir kvalificējama tikai tāda shēma, kurā uzņēmumi iesaistās brīvprātīgi un ar kuru sasniedz citus vides vai energoefektivitātes palielināšanas mērķus nekā tos, kurus sasniedz ar Savienības emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu.

59. Komisija arī neapgalvoja, ka pašas Direktīvas 2003/87 piemērošana konkrētajā lietā neļautu sasniegt vides mērķus un lielāku energoefektivitāti, jo šīs direktīvas noteikumus, piemēram, emisiju kvotu piešķiršanu 100 % apmērā bez maksas iekārtām, kas pakļautas emisiju pārvirzes riskam, nozīmē to, ka uzņēmumiem nebūs stimulu samazināt to siltumnīcas gāžu emisijas.

60. Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ es tomēr nedomāju, ka var atbalstīt Komisijas konkrēto apgalvojumu par to, kāda nozīme ir jāpiešķir frāzei “tirgojamu atļauju shēmas”, ņemot vērā faktisko Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 17. panta 4. punkta formulējumu.

61. Kā izriet no Tiesas Reglamenta 120. panta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras, ikvienā pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi.

62. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, pašā pieteikumā ( 35 ) ir jānorāda tekstuāli loģiskā un saprotamā veidā un prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī vispār nelemj par kādu iebildumu ( 36 ). Šajā lietā, tā kā Komisija pamatoja prasību ar vienu sūdzību par pārkāpumu, proti, ka Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 17. panta 4. punktā norādītās “tirgojamo atļauju shēmas” ir tikai brīvprātīgas shēmas, ar kurām sasniedz lielākus vides mērķus vai enerģijas ietaupījumus nekā ar obligātajām Savienības sistēmām, ir jāizskata tikai šis iebilduma pamats. Tiesas uzdevums nav spriest par iebildumiem, kas nav norādīti prasības pieteikumā, ko Komisija iesniegusi saskaņā ar LESD 258. pantu ( 37 ).

63. Tā kā Komisijas apgalvojumi nedod pamatu konstatēt, ka Polijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2003/96 17. pantā noteiktās saistības, uzskatu par pienākumu attiecīgi secināt, ka Komisija nav pienācīgi pamatojusi savus iebildumus.

VII. Tiesāšanās izdevumi

64. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Polijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums galu galā ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Polijas Republikas tiesāšanās izdevumus.

VIII. Secinājumi

65. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai lemt šādi: Pirmkārt, prasību noraidīt. Otrkārt, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Direktīva, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV 2003, L 283, 51. lpp.).

( 3 ) Skat. tostarp Direktīvas 2003/96 2., 3. un 4. apsvērumu.

( 4 ) Attiecībā uz vispārējiem vides mērķiem skat. arī tostarp 6., 7., 11. un 12. apsvērumu. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 7. marts, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 34. punkts).

( 5 ) 2014. gada Dz. Ustaw RP (Polijas Republikas Oficiālais Vēstnesis), 752. poz., ar grozījumiem.

( 6 ) Redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar 2016. gada 21. oktobra likumu, ar ko grozīts Polijas Likums par akcīzes nodokli, un kuri stājušies spēkā 2017. gada 1. jūlijā.

( 7 ) Šī tiesību norma tika iekļauta ar 2013. gada 27. septembra likumu, ar kuru grozīts Polijas Likums par akcīzes nodokli un kurš stājies spēkā 2013. gada 1. novembrī.

( 8 ) 2016. gada 21. oktobra likuma redakcijā, ar kuru grozīts Polijas Likums par akcīzes nodokli un kura stājusies spēkā 2017. gada 1. jūlijā.

( 9 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2003. gada 13. oktobris), ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV 2003, L 275, 32. lpp.).

( 10 ) Skat. Direktīvas 2003/87 1. panta pirmo daļu.

( 11 ) Padomes Direktīva, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, Vispārējās vadlīnijas, Padomes dokuments 13253/03 ADD1.

( 12 ) Skat. Direktīvas 2003/87 7. apsvērumu.

( 13 ) Pamatnostādnes par atsevišķiem valsts atbalsta pasākumiem saistībā ar siltumnīcefekta gāzu emisiju kvotu tirdzniecības sistēmu pēc 2012. gada (OV 2012, C 158, 4. lpp.).

( 14 ) Komisijas Lēmums C(2019) 6371 final“Compensation for indirect emission costs in Poland” [Kompensācijas par netiešo emisiju izmaksām Polijā]. Lēmums necelt iebildumus tika publicēts OV 2019, C 354, 1. lpp.

( 15 ) Polija bija ieviesusi mehānismu, saskaņā ar kuru tad, kad uzņēmums pieteicās kompensācijai saskaņā ar šo shēmu, tam bija jāapliecina, ka tas ir atteicies no Polijas Likumā par akcīzes nodokli noteiktā atbalsta, informējis tā attiecīgo struktūrvienību (elektrības piegādātāju vai norēķinu struktūru) un atmaksājis jebkādu atbalstu, kas iepriekš bija saņemts saskaņā ar minēto likumu (un arī citiem tiesību aktiem), skat. turpat 27. punktu.

( 16 ) COM(2011) 169 final. Komisijas priekšlikumu atsaukums (OV 2015, C 80, 17. lpp.).

( 17 ) Šāds precizējums ir iekļauts arī 18. panta b) punkta otrajā daļā Komisijas jaunākajā 2021. gada 14. jūlija priekšlikumā Padomes Direktīvai, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (pārstrādātā redakcija) (COM(2021) 563 final).

( 18 ) Turpat. Skat. arī priekšlikuma 22. apsvērumu, kura pēdējā teikumā ir norādīts: “Turklāt skaidri jānosaka, ka atsauce uz tirgojamu atļauju shēmām Direktīvas 2003/96/EK 17. pantā neattiecas uz Direktīvā 2003/87/EK noteikto Savienības sistēmu”.

( 19 ) C‑504/09 P, EU:C:2012:178, 77. punkts.

( 20 ) Spriedumi, 2011. gada 19. maijs, Komisija/Malta (C‑376/09, EU:C:2011:320, 32. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 14. janvāris, Komisija/Itālija (Iemaksas degvielas iegādei) (C‑63/19, EU:C:2021:18, 74. punkts).

( 21 ) Šajā nozīmē skat. tostarp spriedumus, 2004. gada 24. jūnijs, Komisija/Nīderlande (C‑350/02, EU:C:2004:389, 20. punkts), 2010. gada 29. aprīlis, Komisija/Vācija (C‑160/08, EU:C:2010:230, 43. punkts), un spriedums, 2014. gada 4. septembris, Komisija/Francija (C‑237/12, EU:C:2014:2152, 74. punkts).

( 22 ) Skat. 10.a panta 6. punktu un 10.b pantu Direktīvas 2003/87 redakcijās, kuras grozītas ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/410 (2018. gada 14. marts), ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK, lai sekmētu emisiju izmaksefektīvu samazināšanu un investīcijas mazoglekļa risinājumos, un Lēmumu (ES) 2015/1814, OV 2018, L 76, 3. lpp.

( 23 ) Skat. atsauci Direktīvas 2003/96 28. apsvērumu.

( 24 ) Daži komentētāji interpretē Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punktu tādējādi, ka tajā ir ietverti nosacījumi, kuri būtu jāpiemēro šīs tiesību normas 2. un 3. punktam (skat. Deloitte, Technical and legal aspects of Council Directive 2003/96/EC of 27 October 2003 restructuring the Community framework for the taxation of energy products and electricity, 204. lpp.). Citi interpretē Direktīvas 2003/96 17. panta 2. un 3. punktu tādējādi, ka tie ir izņēmums prasībai, ka katrā uzņēmumā caurmērā ir jāievēro šajā direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi. Tas tomēr nozīmē, ka šīs tiesību normas 4. punktā noteiktajiem nosacījumiem ir jābūt izpildītiem. Par dažādu dalībvalstu pieejas atšķirībām attiecībā uz šo prasību skat. turpat 205. un 206. lpp. Tā kā šajā tiesvedībā jautājums nav par to, vai “katrā uzņēmumā caurmērā ir ievēroti šajā direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi”, var pieņemt, ka Komisija, kā arī Polijas valdība seko otrajai interpretācijai.

( 25 ) Komisija neapgalvo, ka Polijas Likumā par akcīzes nodokli terminam “energoietilpīgs uzņēmums” sniegtā definīcija neatbilst Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta a) apakšpunkta parametriem.

( 26 ) Kā var izsecināt no 30. panta Direktīvā 2003/87, kas grozīta ar Direktīvu 2018/410 (lai noteiktu, kuras nozares pirms šīm izmaiņām tika uzskatītas par tādām, kas ir pakļautas oglekļa emisiju pārvirzes riskam, skat. Komisijas Lēmumu (2009. gada 24. decembris), ar ko atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2003/87/EK nosaka sarakstu ar nozarēm vai apakšnozarēm, kurās pastāv būtisks oglekļa dioksīda emisiju pārvirzes risks (OV 2010, L 1, 10. lpp.)), apzīmējums “energoietilpīgs”, kā definēts Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta a) apakšpunktā, un apzīmējums “ko apdraud oglekļa emisiju pārvirzes risks” saskaņā ar Direktīvas 2003/87 10.b pantu nav identiski apzīmējumi, lai gan daudziem uzņēmumiem faktiski ir piemērojami abi šie apzīmējumi.

( 27 ) Izcēlums pievienots. Direktīvas 2003/96 17. panta 4. punktā ir prasīts, ka tirgojamu atļauju shēmai ir jāveicina vides mērķu sasniegšana vai energoefektivitātes palielināšana, kas ir kopumā ekvivalenta tai, kas būtu sasniegta, ja būtu ievērotas Kopienas standarta minimālās likmes. Formulējums “jāveicina” pauž skaidru pienākumu. Jēdziens “kopumā ekvivalenta” nešķiet bieži lietots Savienības tiesību aktos, lai gan ir sastopams atsevišķos gadījumos. Taču Tiesa to nav nekādi detalizētāk aplūkojusi. 2014. gada 16. janvāra spriedumā Komisija/Spānija (C‑67/12, EU:C:2014:5, 72. punkts) Tiesa aplūkoja Direktīvas 2002/91 8. panta b) punktu, kurā ir noteikts, ka “šai pieejai kopumā jābūt līdzvērtīgai ar to, kura izriet no noteikumiem a) apakšpunktā [..]”. Tiesa iebilda pret transponēšanu tostarp tāpēc, ka tā pienākuma uzlikšanu apkopes uzņēmumiem, nevis neatkarīgiem ekspertiem neuzskatīja par “kopumā līdzvērtīgu”. Tas liecina vismaz par to, ka Tiesa šādu kritēriju ir gatava izvērtēt detalizēti.

( 28 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 23. aprīlis), ar ko Direktīvu 2003/87/EK groza, lai uzlabotu un paplašinātu Kopienas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu tirdzniecības sistēmu (OV 2009, L 140, 63. lpp.).

( 29 ) Tomēr nav arī noteikuma, ka ir jāizvairās no dubulta sloga vai nodokļu dubultas uzlikšanas, kā apgalvo Polijas Republika. Drīzāk – Tiesa jau ir atzinusi, ka Direktīva 2003/96 neizslēdz nodokļu dubultas uzlikšanas risku. Pat saistībā ar Direktīvas 2003/96 14. pantā noteikto obligāto atbrīvojumu dalībvalstis drīkst saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro daļu aplikt ar nodokli “energoproduktus vai elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, ja tas tiek darīts vides politikas iemeslu dēļ. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 4. jūnijs, Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 51. punkts), un 2018. gada 7. marts, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 32. punkts).

( 30 ) Franču valodā acceptent les accords ou les régimes de permis négociables ou les mesures équivalentes, spāņu valodā suscribirán los acuerdos, regímenes de permisos negociables o medidas equivalentes, holandiešu valodā gaan overeenkomsten, regelingen inzake verhandelbare vergunningen of gelĳkwaardige regelingen aan, itāļu valodā sottoscrivono gli accordi, i regimi concernenti diritti commercializzabili o le misure equivalenti. Savukārt atšķirīgi ir vācu valodā – gelten die [..] genannten Vereinbarungen, Regelungen über handelsfähige Zertifikate oder gleichwertigen Regelungen, protugāļu valodā – devem ser partes nos acordos, regimes de autorização negociáveis ou convénios equivalentes un zviedru valodā – genomföra de system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang.

( 31 ) Spriedums, 2019. gada 20. jūnijs (C‑682/17, EU:C:2019:518).

( 32 ) Spriedums, 2019. gada 20. jūnijs, ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:518, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 33 ) Skat. vācu, portugāļu un zviedru valodas versijas 30. zemsvītras piezīmē.

( 34 ) Angļu valodā where tradable permit schemes or equivalent arrangements are implemented, franču valodā des régimes de permis négociables ou des mesures équivalentes sont mises en œuvre, spāņu valodā se apliquen regímenes de permisos negociables o medidas equivalentes, portugāļu valodā sejam [..] aplicados regimes de autorização negociáveis ou convénios equivalentes, holandiešu valodā regelingen inzake verhandelbare vergunningen of gelĳkwaardige regelingen worden toegepast, vācu valodā es werden Regelungen über handelsfähige Zertifikate oder gleichwertige Regelungen umgesetzt, itāļu valodā attuati regimi concernenti diritti commercializzabili o misure equivalenti un zviedru valodā eller när system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang har genomförts.

( 35 ) Un jau Komisijas argumentētā atzinuma sniegšanas brīdī.

( 36 ) Spriedums, 2010. gada 28. oktobris, Komisija/Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643, 16. punkts).

( 37 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 15. jūnijs, Komisija/Francija (C‑255/04, EU:C:2006:401, 24. punkts); 2007. gada 11. janvāris, Komisija/Grieķija (C‑251/04, EU:C:2007:5, 27. punkts), un 2010. gada 28. oktobris, Komisija/Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643, 16. punkts).