ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai Direktīvas 2006/112/EK (1) 185. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču izslēgšana, izslēdzot īpašumu vai noliktavu krājumus no nodokļa maksātāja bilances, pamatojoties uz to, ka no tām vairs nav sagaidāms saimnieciskais labums tāpēc, ka tās, piemēram, ir nolietojušās, bojātas vai nederīgas, vai nav izmantojamas paredzētajiem mērķiem, ir uzskatāma par tādām izmaiņām elementos, kas tiek ņemti vērā, lai noteiktu priekšnodoklī atskaitāmo summu saistībā ar jau preču iegādes brīdī samaksāto PVN, kuras ir notikušas pēc PVN deklarācijas iesniegšanas saskaņā ar Zakon za danak varhu dobavenata stoinost (Likums par pievienotās vērtības nodokli, turpmāk tekstā – “ZDDS”), un kuras tādēļ rada pienākumu koriģēt priekšnodokļa atskaitījumu, ja izslēgtās preces vēlāk ir pārdotas kā 2. pielikumā minētās preces, kas ir ar nodokli apliekama piegāde?
3)

Ja no līguma 30. panta 2. punkta – kopsakarā ar tā 30. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu – interpretācijas izriet, ka šīs tiesību normas pamatlietas faktiskajos apstākļos nav piemērojamas, jo Savienības pilsonis pēc pārejas perioda beigām ir atstājis dzīvesvietu, vai tad līguma 30. panta 4. punkts kopsakarā ar tā 3. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka uz personu, kas dzīvo vai strādā uzņemošajā valstī vai darba vietas valstī, vairs neattiecas līguma 30. panta 1. punkts, ja ir izbeigtas viņas darba tiesiskās attiecības (kā darba ņēmējam) un līdz ar to viņa ir zaudējusi uzturēšanās tiesības un pēc pārejas perioda beigām ir atstājusi attiecīgi darba vietas valsti vai uzņemošo valsti, vai tomēr tie ir jāinterpretē tādējādi, ka 30. panta 4. punktā noteiktais ierobežojums attiecas uz uzturēšanās tiesībām un nodarbinātības tiesībām, kas tika īstenotas pēc pārejas perioda beigām, un nav nozīmīgi tas, kad šīs tiesības tika izbeigtas, ja pēc pārejas perioda beigām tās vēl pastāvēja?
5)

Vai Padomes Direktīvai 93/13/EEK kopumā un it īpaši tās preambulas piektajam apsvērumam (tā kā parasti patērētāji nezina tiesību aktus, kas reglamentē preču un pakalpojumu pārdošanas līgumus citās dalībvalstīs; tā kā šo zināšanu trūkums var tos atturēt no tiešiem preču un pakalpojumu pirkšanas darījumiem citā dalībvalstī) pretrunā ir tāda tiesu prakse, kurā – gadījumā, ja tiek celta iebilde par patēriņa kredītlīguma obligātā elementa trūkumu, – tiek pieņemts, ka šis apstāklis patērētājam bija zināms jau kredītlīguma parakstīšanas brīdī, it īpaši tad, ja patērētājs ir atsevišķi apstiprinājis, ka ir iepazinies ar kredītlīgumu, parakstot citus saistītus kredīta dokumentus (piemēram, standarta informācijas par kredītlīgumu veidlapu, saņemto dokumentu sarakstu utt.)?
1)

Vai Direktīvas 89/665 (1) 1. panta 3. punkts nepieļauj to, ka pretendentam, kas ir galīgi izslēgts no līgumslēdzēja atlases procedūras, ir liegta iespēja apstrīdēt atteikumu atcelt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu – ja tas vēlas pierādīt, ka izraudzītais pretendents un visi pārējie klasifikācijā iekļautie pretendenti ir izdarījuši smagu profesionālo pārkāpumu, noslēdzot pret konkurenci vērstas vienošanās, kuru esamība tika konstatēta tiesā vienīgi pēc tā izslēgšanas – ar mērķi iegūt iespēju piedalīties no jauna rīkotajā procedūrā?
1.

konstatēt, ka Vācijas Federālā Republika, — nepiešķirot īpaši aizsargājamās teritorijas statusu 88 no 4606 teritorijām, attiecībā uz kurām ir beidzies Direktīvas 92/43/EEK (1) 4. panta 4. punktā paredzētais sešu gadu termiņš, ir pārkāpusi minēto tiesību normu; — nenoteikdama aizsardzības mērķus 88 no strīdīgajām 4 606 teritorijām un, nosakot aizsardzības mērķus, vispārīgi un strukturāli ievērodama praksi, kas neatbilst šis tiesību normas tiesiskajām prasībām, attiecībā uz pārējām, ir pārkāpusi Direktīvas 92/43 4. panta 4. punktu; — neparedzēdama aizsardzības pasākumus 737 no strīdīgajām 4 606 teritorijām un turklāt, aizsardzības pasākumu noteikšanā vispārīgi un stukturāli ievērodama praksi, kas neatbilst šis tiesību normas tiesiskajām prasībām, ir pārkāpusi Direktīvas 92/43 6. panta 1. punktu;
a)

Vai privātās paralēlās datubāzes (it īpaši reģistra datubāzes), kas tiek izveidotas paralēli valsts datubāzēm un kurās dati no valsts datubāzēm (šajā gadījumā – paziņojumi par maksātnespēju) tiek glabāti ilgāk, nekā tas ir paredzēts šauri interpretējamā tiesiskajā regulējumā, kas ir ietverts Regulā (ES) 2015/848, lasot to kopā ar valsts tiesībām, ir principā likumīgas?
C 222/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 8. septembrī iesniedza Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Horvātija) – Financijska agencija/HANN-INVEST d.o.o.

(Lieta C-554/21)

(2022/C 222/10)

Tiesvedības valoda – horvātu

Iesniedzējtiesa

Visoki trgovački sud Republike Hrvatske

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Financijska agencija

Otra lietas dalībniece: HANN-INVEST d.o.o.

Prejudiciālais jautājums

Vai var uzskatīt, ka Sudski poslovnik (Tiesu Reglaments) 177. panta 3. punkta pirmā teikuma otrajā daļā un otrajā teikumā ietvertais noteikums, kurā ir paredzēts, ka “otrās instances tiesā lietu uzskata par pabeigtu dienā, kad nolēmums tiek nosūtīts no tiesneša biroja pēc tam, kad lieta ir atsūtīta atpakaļ no reģistrācijas dienesta. Sākot no lietas saņemšanas dienas, reģistrācijas dienestam tā ir jānosūta atpakaļ tiesneša birojam pēc iespējas īsākā termiņā. Pēc tam nolēmums tiek nosūtīts [lietas dalībniekiem] astoņu dienu laikā”, ir saderīgs ar LES 19. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu?
C 222/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 7. oktobrī iesniedza Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Horvātija) – Financijska agencija/MINERAL-SEKULINE d.o.o.

(Lieta C-622/21)

(2022/C 222/11)

Tiesvedības valoda – horvātu

Iesniedzējtiesa

Visoki trgovački sud Republike Hrvatske

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Financijska agencija

Otra lietas dalībniece: MINERAL-SEKULINE d.o.o.

Prejudiciālais jautājums

Vai var uzskatīt, ka Sudski poslovnik (Tiesu Reglaments) 177. panta 3. punkta pirmā teikuma otrajā daļā un otrajā teikumā ietvertais noteikums, kurā ir paredzēts, ka “otrās instances tiesā lietu uzskata par pabeigtu dienā, kad nolēmums tiek nosūtīts no tiesneša biroja pēc tam, kad lieta ir atsūtīta atpakaļ no reģistrācijas dienesta. Sākot no lietas saņemšanas dienas, reģistrācijas dienestam tā ir jānosūta atpakaļ tiesneša birojam pēc iespējas īsākā termiņā. Pēc tam nolēmums tiek nosūtīts [lietas dalībniekiem] astoņu dienu laikā”, ir saderīgs ar LES 19. panta 1. punktu un Hartas 47. pantu?
C 198/16

Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 2. decembrīHenry Cotton's Brand Management Co. Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2021. gada 22. septembra spriedumu lietā T-173/20 Henry Cotton's Brand Management/EUIPO – Industries Sportswear

(Lieta C-744/21 P)

(2022/C 198/23)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Henry Cotton's Brand Management Co. Ltd (pārstāvji: A. von Mühlendahl, C. Eckhartt un P. Böhner, Rechtsanwälte)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Industries Sportswear

Ar 2022. gada 31. marta rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieļaujamu un piesprieda Henry Cotton's Brand Management Co. Ltd pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.
1)

Vai izpildes dalībvalsts tiesa, kurai jāpieņem lēmums par [sprieduma] izpildāmības pasludināšanu, var, pamatojoties uz Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (1) (2008. gada 27. novembris) 3. panta 4. punktu, skatot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu, atteikties atzīt citas dalībvalsts tiesas spriedumu un izpildīt ar šo spriedumu piespriesto sodu saskaņā ar Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) 8. pantu, ja pastāv norādes uz to, ka apstākļi šajā dalībvalstī izpildāmā nolēmuma vai ar to saistīto turpmāko nolēmumu pieņemšanas brīdī nav bijuši saderīgi ar pamattiesībām uz taisnīgu tiesu, jo šajā dalībvalstī pati tiesu sistēma vairs neatbilst LES 2. pantā noteiktajam tiesiskuma principam?
1)

Vai, ceļot prasību, kura ir vērsta uz to, lai izvirzītu noteikuma, ar kuru aizņēmējam tiek noteikts pienākums segt līguma noslēgšanas izdevumus, atzīšanas par spēkā neesošu ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ar Direktīvas 93/2013 (1) 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu ir saderīga 10 gadu noilguma termiņa attiecināšana uz tiesībām celt prasību, skaitot to no brīža, kad noteikums zaudē spēku ar pēdējā maksājuma veikšanu – kas ir brīdis, kad patērētājs uzzina faktus, kas pamato noteikuma negodīgumu – , vai arī patērētāja rīcībā ir jābūt papildu informācijai faktu juridisko novērtējumu? Ja ir nepieciešams zināt faktu juridisku novērtējumu, vai uz termiņa tecējuma sākumu ir attiecināma pastāvīgā judikatūra par noteikuma spēkā neesamību vai valsts tiesa var ņemt vērā citus atšķirīgus apstākļus?
2)

Vai – situācijā, kad tādā darbībā kā rūpniecisko telpu privātā apsardze jaunais pakalpojumu sniedzējs ir pārņēmis tikai vienu no četriem ekonomisko vienību veidojušajiem darbiniekiem (un tādējādi nav pārņēmis lielāko daļu personāla), un nav faktu, kas ļautu secināt, ka pārņemtajam darbiniekam būtu kādas īpašas prasmes un zināšanas, kuru dēļ varētu apgalvot, ka jaunajam pakalpojuma sniedzējam ir nodota būtiska personāla daļa prasmju ziņā, un nav nodots arī nemateriālais īpašums – var secināt, ka nepastāv ekonomiskas vienības pāreja, pat ja klients joprojām nodod jaunā pakalpojuma sniedzēja rīcībā noteiktu aprīkojumu (signalizācija, iekšējās videonovērošanas iekārtas, dators), ņemot vērā, no vienas puses, samērā niecīgo ekonomisko vērtību, kāda šajā aprīkojumā veiktajam ieguldījumam ir darījumā kopumā, un, no otras puses, apstākli, ka no ekonomiskā viedokļa nebūtu bijis racionāli (2020. gada 27. februāra spriedums Grafe un Pohle, C-298/18, 32. punkts) (3) prasīt klientam tā nomaiņu?
2)

Vai Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 1. un 2. punkta, kā arī 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā Legea cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (2009. gada 5. novembra Pamatlikums Nr. 330 par vienotu atalgojumu no valsts budžeta apmaksātajiem darbiniekiem) 1. panta 2. punkts, kas interpretēts Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumānijas Augstā kasācijas tiesa) Decizia nr. 7/2019 (spriedums Nr. 7/2019) (publicēts Monitorul Oficial al României – Rumānijas Oficiālais Vēstnesis – Nr. 343/06.05.2019.), par pārsūdzību tiesiskuma interesēs, ņemot vērā, ka prasītājam nebija likumīgu tiesību prasīt atalgojuma palielināšanu par kvalifikāciju, uzsākot darbu tiesu iestādē pēc datuma, kurā stājās spēkā Likums Nr. 330/2009, kas skaidri nosaka, ka tiesības uz atalgojumu ir un paliek vienīgi tās, kas paredzētas [minētajā] likumā, kā rezultātā tiek radīta diskriminācija darba samaksas jomā salīdzinājumā ar viņa kolēģiem, arī pamatojoties uz vecuma kritēriju, kas tātad nozīmē, ka tikai vecākie tiesneši, kuri uzsāka darbību pirms 2010. gada janvāra (un guva labumu no laika posmā no 2006. līdz 2009. gadam pasludinātajiem tiesas spriedumiem, kuru rezolutīvā daļa 2019. gadā tika interpretēta, pamatojoties uz [Înalta Curte de Casație și Justiție] spriedumu Nr. 7/2019), 2019. gada decembrī un 2020. gada janvārī saņēma atpakaļejošu atalgojumu samaksu (līdzīgu tiem, kas tiek pieprasīti ar šajā procedūrā izskatīto prasību) par laika posmu no 2010. līdz 2015. gadam, kaut arī šajā laika periodā arī prasītājs veica prokurora funkcijas, veica vienādu darbu, ar vienādiem nosacījumiem un tajā pašā iestādē?
—

atzīt, ka, savlaicīgi nesavienodama Bulgārijas Komercreģistru ar Uzņēmumu reģistru savstarpējās savienojamības sistēmu (BRIS), Bulgārijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2017/1132 (2017. gada 14. jūnijs) attiecībā uz sabiedrību tiesību dažiem aspektiem (1), it īpaši no šīs direktīvas 166. panta un III pielikuma A daļas un B daļas 2. zemsvītras piezīmes.
C 73/27

Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 16. decembrīWEPA Hygieneprodukte GmbH un WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, pēdējā iepriekš – Wepa Leuna GmbH un Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH, iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2021. gada 6. oktobra spriedumu lietā T-238/19 Wepa Hygieneprodukte GmbH u.c./Eiropas Komisija

(Lieta C-795/21 P)

(2022/C 73/31)

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: WEPA Hygieneprodukte GmbH, WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, pēdējā iepriekš – Wepa Leuna GmbH un Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH (pārstāvji: H. Janssen, A. Vallone, D. Salm, advokāti)

Citas lietas dalībnieces: Eiropas Komisija, Vācijas Federatīvā Republika

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

1. pilnībā atcelt Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2021. gada 6. oktobra spriedumu lietā T-238/19;

2. atcelt Komisijas (2018. gada 28. maijs) Lēmumu par “atbalsta shēmu SA.34045 (2013/c) (ex 2012/NN), ko Vācija īstenojusi par labu bāzes slodzes patērētājiem atbilstoši StromNEV 19. punktam”;

3. pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai;

4. piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Pamati un galvenie argumenti

Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa, savu nolēmuma pamatojot ar to, ka, pirmkārt Bundesnetzagentur [Federālā tīklu aģentūra] Vācijas Stromnetzentgeltverordnung [Rīkojuma par elektroenerģijas tīkla maksu] (StromNEV) 19. punkta 2. apakšpunktā paredzētās piemaksas apmēru esot noteikusi kā saistošu, otrkārt, Bundesnetzagentur šajā ziņā esot izvirzījusi ļoti detalizētas prasības un, treškārt, tīklu operatoru ieņēmumu zaudējumi ar minēto piemaksu esot tikuši pilnībā segti, esot sagrozījusi faktus un neesot ņēmusi vērā valsts tiesību saturu un tvērumu. Vispārējai tiesai lietas izlemšanai būtiskie fakti, kuriem bija jāpierāda valsts kontrole pār līdzekļiem, kas iekasēti ar iemaksu, pat neesot pastāvējuši.

Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā prasības no valsts līdzekļiem piešķirta atbalsta pastāvēšanai LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, pirmkārt, ka StromNEV 19. punkta 2. apakšpunktā paredzētā piemaksa neesot bijusi piemaksa, “obligāta nodeva” vai “parafiskāls maksājums” (otrā pamata pirmā daļa). Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, otrkārt, ka atbrīvojums bāzes slodzes patērētājiem atbilstoši StromNEV 19. punkta 2. apakšpunkta otrajam teikumam un piemaksa atbilstoši StromNEV 19. punkta 2. apakšpunktam neesot no valsts līdzekļiem piešķirts atbalsts (otrā pamata otrā daļa). Ja – kas tā ir šajā gadījumā – piemaksa neesot nodeva, LESD 107. panta 1. punktā ietvertais nosacījums Vispārējās tiesas skatījumā tad arī neesot izpildīts. Pat ja tā būtu nodeva, LESD 107. panta 1. punktā ietvertais nosacījums tādēļ nebūtu izpildīts, jo piemaksa neesot valsts atbalsts vai no valsts līdzekļiem piešķirts atbalsts.
3)

Neatkarīgi no atbildēm uz otro jautājumu, vai līgums par nekustamā īpašuma daļlaika lietojuma tiesībām, ko iegūst līdz ar kluba punktu iegādi, ir jāuzskata par līgumu, ar kuru tiek iegūtas lietu tiesības uz nekustamo īpašumu vai asociatīva tipa personiskās tiesības? — Ja tiks uzskatīts, ka tiek iegādātas lietu tiesības, nolūkā noteikt piemērojamos tiesību aktus – Regulas Nr. 593/2008 4. panta [1. punkta] c) apakšpunktu vai 6. panta 1. punktu –, kurš no tiem ir jāpiemēro prioritāri, tostarp gadījumā, kad patērētājs pats izvēlas piemērot tādas valsts tiesību aktus, kas nav viņa pastāvīgās dzīvesvietas valsts? — Ja tiks uzskatīts, ka tiek iegādātas personiskās tiesības, vai tās ir jāuzskata par nekustamā īpašuma nomas/īres tiesībām 4. panta [1. punkta] c) apakšpunkta izpratnē vai par pakalpojumu sniegšanu 4. panta [1. punkta] b) apakšpunkta izpratnē? Jebkurā gadījumā, vai 6. panta 1. punkts ir piemērojams prioritāri attiecībā uz patērētājiem un/vai lietotājiem, tostarp gadījumā, kad patērētājs pats izvēlas piemērot tādas valsts tiesību aktus, kas nav viņa pastāvīgās dzīvesvietas valsts?
—

tādējādi apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumus: — atcelt ECB Valdes 2019. gada 7. maija lēmumu, ar ko ir noteikts disciplinārsods – atlaišana no amata bez iepriekšēja uzteikuma; — atcelt ECB Valdes 2019. gada 25. jūnija lēmumu, ar ko ir atteikts atsākt disciplinārlietu pēc kriminālprocesa izbeigšanas; — katrā ziņā atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīto morālo kaitējumu, kas ex aequo et bono ir novērtēts 20 000,00 EUR apmērā; — atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
1)

Vai Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (1) 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, vērtējot līgumā paredzētas uzņēmuma tiesības no patērētāja pieprasīt zaudējumu atlīdzību, kuras tas balsta uz nepamatotu līguma laušanu no patērētāja puses, valsts dispozitīvo tiesību normu piemērošana ir izslēgta jau tad, ja uzņēmuma vispārīgajos pārdošanas noteikumos ir ietverts negodīgs noteikums, saskaņā ar kuru uzņēmums var atsaukties ne tikai uz valsts dispozitīvo tiesību normām, bet tam arī tiek piešķirtas tiesības pēc izvēles pieprasīt no patērētāja, kurš lauž līgumu, fiksētu zaudējumu atlīdzību? Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
1)

Vai Direktīvas 2008/7/EK (1) 5. panta 2. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Código do Imposto do Selo (Zīmognodevas kodekss) 17.3.4. pozīcija, kas paredz, ka ar zīmognodevu ir apliekamas komisijas maksas, ko bankas iekasē no vērtspapīru atvērto ieguldījumu fondu pārvaldības sabiedrībām par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir saistīti ar banku darbību, kas ir vērsta uz to, lai piesaistītu jaunas parakstīšanās uz ieguldījumu daļām, proti, panāktu jaunu kapitāla pieplūdi ieguldījumu fondiem ar parakstīšanos uz jaunām fondu emitētajām ieguldījumu daļām?
2)

Vai šajā otrajā gadījumā attiecībā uz valsts un Savienības preču zīmēm, kas ir kopīgas vairākām personām, Savienības tiesību principiem atbilst tāda interpretācija, saskaņā ar kuru vienam no preču zīmes, kas ar vienbalsīgu lēmumu ir nodota koncesijā trešām personām bez maksas un uz nenoteiktu laiku, kopīpašniekiem nav iespējams vienpusēji pārtraukt iepriekš minētā lēmuma izpildi; vai arī alternatīvi par Savienības principiem atbilstošu tieši pretēji būtu jāuzskata interpretācija, kas izslēdz to, ka līdzīpašnieks pastāvīgi ir saistīts ar sākotnējo lēmumu tādējādi, ka viņš var no tā atkāpties, ietekmējot koncesijas līgumu?
—

līdz ar to — atcelt Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras (turpmāk tekstā – “FRA”) direktora 2018. gada 19. novembra lēmumu, ar ko noraidīts apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgums, kas iesniegts uz Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta pamata; — nepieciešamības gadījumā atcelt FRA direktora 201[9]. gada 12. jūnija lēmumu, kas saņemts 201[9]. gada 13. jūnijā un ar ko noraidīta sūdzība, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iesniedzis par minēto 201[8]. gada 19. novembra lēmumu; — piespriest FRA samaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzinājumu par viņam nodarīto nemantisko kaitējumu, kas detalizēti aprakstīts šajā apelācijas sūdzībā un pēc ex aequo et bono principa aplēsts 100 000 EUR apmērā; — piespriest FRA atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
—

atzīt, ka, nenodrošinādama Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2020/2092 (1) (2020. gada 16. decembris) par vispārēju nosacītības režīmu Savienības budžeta aizsardzībai pilnīgu un nekavējošu piemērošanu no dienas, kad to sāka piemērot, proti, no 2021. gada 1. janvāra, Eiropas Komisija ir pārkāpusi Līgumus;
B)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša (nav pretrunā), iesniedzējtiesa uzdod šādus jautājumus: - B.1 Vai Hartas 47. pantam, aplūkojot to kopsakarā ar tās 7. un 38. pantu, Direktīvai 93/13/EK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos, Direktīvai 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi, kā arī Savienības tiesību efektivitātes principam ir pretruna judikatūra, saskaņā ar kuru būtībā netiek apturēta ķīlas tiesību izmantošana, kas īstenojama, veicot nekustamā īpašuma – patērētāju vai citu personu mājokļa – privāto pārdošanu izsolē, un vienlaikus netiek ņemts vērā patērētāja saistību pārkāpuma smagums salīdzinājumā ar kredīta summu un kredīta termiņu arī tad, ja pastāv cits aizdevēja prasījuma apmierināšanas veids, proti, izpildes tiesā procedūra, kurā priekšroka nav dodama apķīlāta mājokļa pārdošanai? - B.2 Vai Direktīvas 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka patērētāju aizsardzība pret negodīgu komercpraksi patērētāju kredītu jomā aptver visus aizdevēja prasījumu apmaksas veidus, tostarp jauna kredīta ņemšanu ar mērķi segt no iepriekšējā kredītlīguma izrietošās saistības? - B.3 Vai Direktīva 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi ir jāinterpretē tādējādi, ka par negodīgu komercpraksi ir uzskatāma arī tāda aizdevēja rīcība, kurš vairākkārt piešķir kredītus patērētājam, kas nespēj atmaksāt kredītus, tādējādi, ka tā rezultātā rodas kredītu ķēde, ko aizdevējs faktiski neizmaksā patērētājam, bet gan patur tos, lai segtu iepriekšējos kredītus un kopējās kredīta izmaksas? - B.4 Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (3) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2008/48/EEK par patēriņa kredītiem”), 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs direktīvas 10. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neizslēdz šīs direktīvas piemērošanu pat attiecībā uz kredītu, kam piemīt visas patēriņa kredīta iezīmes, ja kredīta mērķis netika nolīgts un ja aizdevējs ir izmantojis visu kredīta summu, izņemot nelielu daļu, iepriekšējo patēriņa kredītu segšanai, savukārt nodrošinājumam tika noteikta nekustamā īpašuma ķīla? - B.5 Vai Eiropas Savienības Tiesas 2016. gada 21. aprīļa spriedums Radlinger un Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams arī patēriņa kredītlīgumam, ja saskaņā ar šādu līgumu daļa no kredīta ir tikusi izmantota aizdevēja izmaksu segšanai?
2)

Vai LES 2. pants un 19. panta 1. punkts, kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad tiesas sastāvā ir persona, kas iecelta tiesneša amatā 1. punktā izklāstītajos apstākļos: a) tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kurās šādas personas iecelšanas amatā likumības pārbaude ir nodota tādas Sąd Najwyższy [Augstākās tiesas] palātas izņēmuma jurisdikcijā, ko veido vienīgi personas, kuras ir ieceltas tiesneša amatā 1. punktā izklāstītajos apstākļos, un kurās vienlaikus ir noteikts pienākums iebildumus pret personas iecelšanu tiesneša amatā atstāt bez izskatīšanas, ņemot vērā institucionālo un sistēmisko kontekstu; b) tajos ir prasīts Eiropas tiesību efektivitātes nodrošināšanas nolūkos veikt tādu valsts tiesību normu interpretāciju, kas ļautu tiesai arī pēc savas ierosmes atstatīt šādu personu no lietas izskatīšanas, pamatojoties uz – pēc analoģijas piemērotiem – noteikumiem par tiesneša, kurš nav spējīgs spriest (iudex inhabilis), atstatīšanu; c) tajos ir prasīts, lai Savienības tiesību piemērošanas un lietderīgas iedarbības nolūkos valsts tiesa neievēro valsts konstitucionālās tiesas spriedumu, ciktāl ar šo spriedumu pieteikuma par tiesneša noraidīšanu izskatīšana ir atzīta par neatbilstošu valsts tiesībām, pamatojot ar to, ka tiesneša iecelšana ir prettiesiska, jo tā neatbilda Eiropas Savienības prasībām attiecībā uz neatkarīgu un objektīvu tiesu, kura iepriekš noteikta ar likumu, LES 19. panta 1. punkta izpratnē, kopsakarā ar Hartas 47. pantu; d) tajos ir prasīts, lai Savienības tiesību piemērošanas un lietderīgas iedarbības nolūkos valsts tiesa neievēro valsts konstitucionālās tiesas spriedumu, ja tas neļauj izpildīt Eiropas Savienības Tiesas rīkojumu par pagaidu pasākumiem, kurā ir uzdots apturēt tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kas liedz valsts tiesām pārbaudīt Eiropas Savienības prasību ievērošanu attiecībā uz neatkarīgu, objektīvu un tiesību aktos noteiktu tiesu LES 19. panta 1. punkta izpratnē, kopsakarā ar Pamattiesību hartas 47. pantu.