Apvienotās lietas no T‑122/07 līdz T‑124/07

Siemens AG Österreich u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Sekas attiecībā uz kopējo tirgu – Turpināta pārkāpuma jēdziens – Pārkāpuma ilgums – Noilgums – Naudas sodi – Samērīgums – Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma – Solidāra atbildība par naudas soda samaksu – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība – Tiesības uz aizstāvību

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regula Nr. 1/2003)

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Vērtējuma kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams raksturs, lai konstatētu pārkāpumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pārkāpums – Pārkāpuma vienotais raksturs – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)

4. Konkurence – Naudas sodi – Sankciju individuālas piemērošanas princips – Saskaņošana ar uzņēmuma jēdzienu

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vērā ņemtais apgrozījums

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Meitassabiedrības izdarīts pārkāpums – Mātessabiedrības atzīšana par vainojamu – Komisijas pierādīšanas pienākums – Robežas

(EKL 81. panta 1. punkts)

7. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrības atzīšana par vainojuma pārkāpumā, kuru izdarījusi meitassabiedrība – Robežas

(EKL 81. panta 1. punkts; EEK līguma 53. pants)

8. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmums – Jēdziens – Ekonomiska vienība – Atzīšana par vainojamu pārkāpumos – Mātessabiedrība un meitasuzņēmumi – Attiecīgo sabiedrību solidāra atbildība

(EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vispasaules apgrozījuma no to preču pārdošanas, saistībā ar kurām izdarīts pārkāpums, ņemšana vērā – Pieļaujamība – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijai rezervētā rīcības brīvība

(EKL 81. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs – Aprēķināšana – Apgrozījums, kas jāņem vērā – Visu ekonomisko vienību veidojošo sabiedrību, kas rīkojas kā uzņēmums, kumulatīvs apgrozījums

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts)

12. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Meitassabiedrības izdarīts pārkāpums – Mātessabiedrības atzīšana par vainojamu – Sekas – Meitassabiedrības individuālās atbildības atstāšana spēkā

(EKL 81. panta 1. punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Komisijai rezervētā rīcības brīvība

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Piemērojamība

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Tādas rīcības nepieciešamība, kas ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

16. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Principa piemērojamība – Robežas – Uzņēmuma tiesības uzdot jautājumus apsūdzības lieciniekiem – Izslēgšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

17. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Nelikumības konstatēšana – Nepieciešamība Vispārējai tiesai lemt par lēmuma grozīšanu sakarā ar savu neierobežoto kompetenci

(EKL 229. pants)

1. Lietas dalībniekam vai iestādei, kas norāda uz konkurences normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, ar ko juridiski pietiekami tiek pamatoti pārkāpuma fakti, un uzņēmumam, kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir iestājušies šī aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem.

Principu, ka Komisijai ir jāpierāda visi pārkāpumu veidojošie apstākļi, tostarp tā ilgums, kuri varētu ietekmēt galīgos secinājumus par konkrētā pārkāpuma smagumu, neietekmē tas, ka attiecīgie uzņēmumi ir izvirzījuši ar noilgumu saistītu pamatu aizstāvībai, kas principā tiem pašiem ir jāpierāda. Šāda aizstāvības pamata izvirzīšana obligāti nozīmē to, ka pārkāpuma ilgums, kā arī tā izbeigšanas datums, ir pierādīts. Tomēr šie apstākļi vien paši šajā sakarā nevar pamatot pierādīšanas pienākuma uzlikšanu minētajiem uzņēmumiem. Pirmkārt, pārkāpuma ilgums, kura noteikšanai ir jāzina tā beigu datums, ir viens no pārkāpuma pamata elementiem, kas ir jāpierāda Komisijai neatkarīgi no tā, vai šie elementi ir apstrīdēti ar noilgumu saistītajā pamatā aizstāvībai. Otrkārt, šo secinājumu apstiprina tas, ka Komisijas veikto procesuālo darbību nenoilgšana atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 normām par noilgumu ir juridiski objektīvs kritērijs, kas izriet no tiesiskās drošības principa, un līdz ar to arī nosacījums ikviena lēmuma par soda piemērošanu spēkā esamībai. Komisijai šis princips ir jāievēro pat tad, ja uzņēmums šajā sakarā pamatu aizstāvībai nav izvirzījis.

Tomēr, šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot, var secināt, ka pierādīšanas pienākums ir izpildīts. Tostarp, ja Komisija pierāda vienošanās esamību, iesaistītajam uzņēmumam ir pienākums iesniegt pierādījumus, ka tas norobežojās no šīs vienošanās, pierādījumus, kam jāapliecina skaidri izteikta griba, kas darīta zināma pārējiem dalībuzņēmumiem, ka tas norobežojas no šīs vienošanās.

(sal. ar 52.–55. un 60. punktu)

2. No EKL 81. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka neatkarīgi no to sekām nolīgumi uzņēmumu starpā ir aizliegti, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis. Līdz ar to faktiskas pret konkurenci vērstas ietekmes pierādīšana nav obligāta, ja ir pierādīts attiecīgās rīcības pret konkurenci vērstais mērķis.

(sal. ar 75. punktu)

3. Savienības tiesas ir identificējušas vairākus atbilstošus kritērijus, lai novērtētu EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. panta pārkāpuma vienoto raksturu, proti, attiecīgo darbību mērķu identiskumu, attiecīgo preču un pakalpojumu identiskumu, tajā piedalījušos uzņēmumu identiskumu un pārkāpuma īstenošanas modalitāšu identiskumu. Citi atbilstoši kritēriji ir uzņēmumu vārdā iesaistīto fizisko personu identiskums un attiecīgo darbību ģeogrāfiskās piemērošanas jomas identiskums.

(sal. ar 90. punktu)

4. Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar sodu un sankciju individuālā rakstura principu fizisku vai juridisku personu var sodīt tikai par faktiem, kuros tā ir individuāli vainojama, un šis princips ir piemērojams visos administratīvajos procesos, kuru rezultātā var noteikt sodus atbilstoši Kopienu konkurences tiesību normām. Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar jēdzienu “uzņēmums” EKL 81. panta nozīmē. Šajā sakarā jēdziens “uzņēmums” EKL 81. panta nozīmē ietver ekonomiskas vienības, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu. Kopienas konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido ekonomisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, ja grupas meitas sabiedrības autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū.

No tā izriet, ka ir jānoraida apgalvojums, ka tas, ka viens uzņēmums, kas piedalās pārkāpumā, sastāv no vairākām dažādām sabiedrībām, neizraisa to, ka tās ir jāapskata kā viens pārkāpuma dalībnieks. Šis apgalvojums izriet no jēdziena “uzņēmums” un jēdziena “sabiedrība” sajaukšanas, un tam nav pamatojuma prasītāju minētajā judikatūrā.

(sal. ar 122. un 123. punktu)

5. Konkurences jomā tas, ka Komisija ar atpakaļejošu spēku ir piemērojusi jēdzienu “ekonomiska vienība” naudas soda summas aprēķināšanas mērķim, neizraisa soda smaguma palielināšanu un līdz ar to netiek pārkāpts Eiropas Cilvēktiesību konvencijā 7. panta 1. punkts, atbilstoši kuram netiek noteikts smagāks sods par to, kas bijis piemērojams pārkāpuma izdarīšanas laikā. Tā kā Komisijas prakse naudas soda summas aprēķināšanai ņemt vērā uzņēmuma apgrozījumu – un tādēļ vajadzības gadījumā visu šo uzņēmumu veidojošo sabiedrību kopējo apgrozījumu – bija vienveidīga attiecīgajā laikā, tā bija jāzina tirgus dalībniekiem. Turklāt Komisijas pastāvīgā prakse naudas sodu sākumsummas noteikšanas mērķim ņemt vērā apgrozījumu par pēdējo pilno pārkāpuma gadu ir netieši atzīta judikatūrā.

Šajā sakarā, pirmkārt, naudas sodu preventīvais apjoms ir viens no elementiem, uz kuriem balstoties nosakāms pārkāpumu smagums. Tomēr naudas soda preventīvais raksturs ir lielā mērā atkarīgs no tā, vai tas ir pietiekami nozīmīgs attiecīgajam uzņēmumam. Līdz ar to, lai novērtētu naudas soda preventīvo raksturu saistībā ar pārkāpumā piedalījušos uzņēmumu, ir jāņem vērā situācija, kāda tā bija pārkāpuma beigās, nevis kāda tā varēja būt iepriekš. Otrkārt, būtu nepraktiski un pat pārmērīgi saistībā ar labas pārvaldības principu un administratīvā procesa ekonomijas prasībām pieprasīt, lai Komisija ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu attīstību visā aizliegtās vienošanās darbības laikā. Šāda pieeja ietvertu atsevišķas sākumsummas aprēķināšanu par katru piedalīšanās aizliegtajā vienošanās gadu un šajā sakarā dalībnieku attiecīgo tirgus daļu noteikšanu par katru pārkāpuma gadu.

(sal. ar 124.–127. punktu)

6. Konkurences jomā Komisija var saprātīgi prezumēt, ka pilnībā mātes sabiedrībai piederoša meitas sabiedrība galvenokārt piemēro mātes sabiedrības sniegtos norādījumus, un ka šī prezumpcija ietver to, ka Komisijai nav jāpārbauda, vai mātes sabiedrība patiešām ir izmantojusi šīs pilnvaras. Lai mātes sabiedrību atzītu par vainojamu tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības rīcībā, tātad nav nepieciešams pierādīt, ka šī mātes sabiedrība zināja par meitas sabiedrības darbībām. Tieši pretēji, ja mātes sabiedrība uzskata, ka, lai gan tai pilnībā pieder meitas sabiedrība, šī pēdējā minētā sabiedrība autonomā veidā nosaka savu rīcību tirgū, tai ir jāatspēko šī prezumpcija, sniedzot pietiekamus pierādījumus.

(sal. ar 130. punktu)

7. Juridiskās vienības, kuras ir neatkarīgi piedalījušās EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. panta pārkāpumā un kuras pēc tam ir iegādājusies cita sabiedrība, turpina pašas būt atbildīgas par savu prettiesisko rīcību, kas notikusi pirms to iegādes, ja šīs sabiedrības nav skaidri un vienkārši sevī iekļāvis pircējs, bet tās ir turpinājušas savu darbību kā meitas sabiedrības. Šādā gadījumā pircējs var tikt vienīgi uzskatīts par atbildīgu par savas meitas sabiedrības rīcību no tās iegādāšanās brīža, ja šī meitas sabiedrība turpina piedalīties pārkāpumā un ja jaunās mātes sabiedrības atbildība var tikt pierādīta.

Turklāt šis pats princips mutatis mutandis ir jāpiemēro gadījumā, kad pirms tās iegādāšanās nopirkta sabiedrība ir piedalījusies pārkāpumā nevis neatkarīgā veidā, bet gan kā citas grupas meitas sabiedrība.

(sal. ar 139. un 141. punktu)

8. Solidaritāte sabiedrību starpā par naudas sodu samaksu sakarā ar EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. panta pārkāpumu ir juridiskas sekas, kas pilnībā izriet no šo pantu materiālo tiesību normām.

Uzņēmuma rīcības vienotība tirgū attaisno to, ka konkurences tiesību piemērošanas mērķiem sabiedrības vai, vispārīgāk, tiesību subjekti, kas var tikt uzskatīti par personiski atbildīgiem, tiek saukti pie atbildības solidāri. Solidaritāte par naudas sodu, kas uzlikti sakarā ar EKL 81. punkta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, samaksāšanu, jo tā ir vērsta uz to, lai garantētu minēto naudas sodu efektīvu iekasēšanu, atbalsta prevencijas mērķi, kuru kopumā tiecas sasniegt konkurences tiesības, ievērojot principu ne bis in idem, Savienības tiesību pamatprincipu, kas ir nostiprināts arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. protokola 4. pantā un kurš aizliedz par vienu un to pašu konkurences tiesību pārkāpumu sodīt vairāk nekā vienu reizi par uzņēmuma rīcību tirgū, izmantojot tiesību subjektus, kas var tikt uzskatīti par personiski atbildīgiem.

Tas, ka personiskās atbildības, kas radušās vairākām sabiedrībām, par viena un tā paša uzņēmuma dalību vienā pārkāpumā nav identiskas, nav šķērslis tam, ka tām tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods, jo solidaritāte par naudas soda samaksu aptver vienīgi pārkāpuma laikposmu, kurā tās bija viena ekonomiska vienība un līdz ar to bija uzņēmums konkurences tiesību nozīmē. Šajā ziņā no sodu un sankciju individuālā rakstura principa izriet, ka ikvienai sabiedrībai ir jāspēj izsecināt no apstrīdētā lēmuma, ar kuru tai ir uzlikts naudas sods, kas tai ir solidāri jāmaksā kopā ar vienu vai vairākām citām sabiedrībām, attiecīgo daļu, kas tai ir jāsedz attiecībā pret tās solidārajiem kopparādniekiem pēc tam, kad Komisijas prasījumi ir apmierināti. Šim mērķim Komisijai ir it īpaši jāprecizē laikposmi, kuros attiecīgās sabiedrības ir (līdz)atbildīgas par uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, prettiesisko rīcību, un vajadzības gadījumā minēto sabiedrību atbildības pakāpe par minēto rīcību.

Līdz ar to lēmums, ar kuru Komisija vairākām sabiedrībām uzliek solidāri maksāt naudas sodu, obligāti rada visas sekas, kas no tiesiskā viedokļa saistītas ar naudas sodu maksāšanas tiesisko regulējumu konkurences tiesībās, gan attiecībās starp kreditoru un solidārajiem kopparādniekiem, gan attiecībās starp solidārajiem kopparādniekiem.

Tādēļ vienīgi Komisija, īstenojot pilnvaras uzlikt naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, nosaka dažādu sabiedrību domājamo daļu summās, kuras tām ir jāmaksā solidāri tiktāl, ciktāl [šīs sabiedrības] ietilpst vienā uzņēmumā, un šis uzdevums nevar tikt atstāts valsts tiesu ziņā.

Ir jāuzskata, ka, nepastāvot norādei par pretējo lēmumā, ar kuru Komisija ir uzlikusi naudas sodu, kas vairākām sabiedrībām ir jāmaksā solidāri sakarā ar uzņēmuma prettiesisku rīcību, Komisija tās vaino par minēto rīcību līdzvērtīgā mērā. Sabiedrībām, kurām tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods un kuras, izņemot, ja lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, ir norādīts pretējais, vienlīdzīgā mērā iestājas atbildība par pārkāpuma izdarīšanu, principā ir vienlīdzīgās daļās jāpiedalās naudas soda, kas uzlikts sakarā ar minēto pārkāpumu, samaksāšanā. Ja lēmums, ar kuru vairākām sabiedrībām ir uzlikts solidāri maksājams naudas sods, neļauj a priori noteikt, kurai no šīm sabiedrībām būs faktiski jāmaksā Komisijas uzliktā naudas soda summa, tad šis lēmums neļauj pastāvēt nekādām šaubām par naudas soda summas attiecīgajām daļām, kas tām ir jāsedz, līdz ar ko katra no tām vajadzības gadījumā var celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par summām, ko tā ir samaksājusi, pārsniedzot attiecīgo daļu.

(sal. ar 149., 151.–153. un 156.–158. punktu)

9. Pasaules mēroga aizliegtas vienošanās gadījumā, kurā papildus cenu noteikšanai ietilpst tirgu sadalīšana, Komisija var pamatoti balstīties uz apgrozījumu visā pasaulē saistībā ar attiecīgās preces pārdošanu, lai sākumsummās atainotu pārkāpuma raksturu, tā faktisko ietekmi uz tirgu, kā arī ģeogrāfiskā tirgus apjomu, ņemot vērā aizliegtās vienošanās dalībnieku lieluma atšķirības. Tā kā Apvienotā Karaliste un Īrija, aplūkotas kopā, veido ievērojamu kopējā tirgus daļu, kaitējums, kas konkurencei nodarīts šajos tirgos, nevar tikt uzskatīts par nebūtisku. Pārkāpumā, kurā ir vainotas prasītājas apstrīdētajā lēmumā, tieši ietilpst tas, ka attiecīgie uzņēmumi sadalīja dažādu valstu tirgus Eiropas līmenī, izmantojot “ražotāju valstu” sistēmu, līdz ar to fakts, ka prasītājs uzņēmums saskaņā ar šādu prettiesisku nolīgumu savas darbības kopējā tirgus ietvaros veica vienīgi saistībā ar tā valstu tirgiem, nevar tikt uzskatīts par atbildību mīkstinošu apstākli. Visbeidzot, tā kā aizliegtās vienošanās dalībnieki paši bija ņēmuši vērā to apgrozījumus visā pasaulē, lai aizliegtās vienošanās ietvaros noteiktu to individuālās kvotas, kas piemērojamas gan Eiropas līmenī – ārpus “ražotājām valstīm” –, gan pasaules līmenī, Komisija, lai novērtētu dažādo iesaistīto uzņēmumu specifisko nozīmīgumu, pamatoti ņēma vērā to apgrozījumu pasaulē.

(sal. ar 170. un 171. punktu)

10. Kopienu tiesībās netiek izvirzīta prasība, lai dažādām sabiedrībām viena uzņēmuma ietvaros uzliktie naudas sodi būtu samērīgi ar piedalīšanās, kurā tiek vainota katra no šīm sabiedrībām, ilgumu. Līdz ar to salīdzinājums starp euro summām par piedalīšanās pārkāpumā mēnesi, kas piemērotas vairākām sabiedrībām, kuras tiek vainotas par dažāda ilguma piedalīšanos, nevar atklāt nevienlīdzīgu attieksmi.

Tādēļ neliekas, ka Komisijas prakse noteikt naudas sodus veidā, kas nav strikti samērīgi ilgumam, pārsniegtu rīcības brīvību, kas tai ir atzīta judikatūrā.

(sal. ar 181. un 182. punktu)

11. Apstāklis, ka vairākām sabiedrībām ir solidāri jāmaksā naudas sods tādēļ, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā ierobežojuma piemērošanu nenozīmē, ka katras pienākums ierobežots ar 10 % no apgrozījuma, ko tā realizējusi pēdējā pārskata gadā. Faktiski 10 % robeža šīs tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienoto ekonomisko vienību, kas darbojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kopējo tirdzniecības apgrozījumu, jo tikai kopējais šo sabiedrību tirdzniecības apgrozījums var būt norāde uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko kapacitāti.

Uzņēmuma jēdziens Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta nozīmē tādēļ neatšķiras no uzņēmuma jēdziena EKL 81. panta 1. punkta nozīmē. Tādēļ vairāku sabiedrību, kas ietilpst grupā, kura veido uzņēmumu šo tiesību normu nozīmē, solidārā atbildība nebūt nav jānosaka atbilstoši sabiedrībai ar viszemāko apgrozījumu.

(sal. ar 186. un 187. punktu)

12. Tas, ka mātes sabiedrība tiek vainota par tās meitas sabiedrības rīcību, jo tā noteikusi šīs meitas sabiedrības komerciālo rīcību, nenozīmē, ka minētā mātes sabiedrība ir jāuzskata par šīs rīcības autori savas meitas sabiedrības vietā. Citiem vārdiem sakot, mātes sabiedrības atbildība par savas meitas sabiedrības rīcību nekādā veidā neatbrīvo meitas sabiedrību kā juridisku personu no savas pašas atbildības un meitas sabiedrība tādēļ paliek individuāli atbildīga par pret konkurenci vērstām darbībām, kurās tā ir piedalījusies.

(sal. ar 196. punktu)

13. Komisijas pieņemto Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktā ir paredzēta naudas soda pamatsummas samazināšana, “ja pastāv īpaši atbildību mīkstinoši apstākļi”, it īpaši tādi kā prasītāju uzņēmumu vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā un pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas Komisija. Šajā tekstā nav iekļauts saistošs atbildību mīkstinošu apstākļu uzskaitījums, kuri Komisijai būtu jāņem vērā. Tādējādi Komisija saglabā noteiktu rīcības brīvību visaptveroši novērtēt iespējamā naudas soda samazinājuma apmēru atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ.

Šajā ziņā Komisijai nevar nekādā veidā būt pienākums, īstenojot savu rīcības brīvību, samazināt naudas sodu acīmredzamas pārkāpuma izbeigšanas dēļ, neatkarīgi no tā, vai pārkāpums izbeigts pirms vai pēc Komisijas iejaukšanās. Pat ja agrāk pārkāpuma brīvprātīgu izbeigšanu Komisija būtu uzskatījusi par atbildību mīkstinošu apstākli, tā, piemērojot savas Pamatnostādnes, var ņemt vērā, ka acīmredzami sevišķi smagi pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti samērā bieži, kaut arī to prettiesiskums ir atzīts kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas, un līdz ar to uzskatīt, ka ir jāatsakās no šīs labvēlīgās prakses un par šāda pārkāpuma izbeigšanu naudas sods vairs nav jāsamazina.

(sal. ar 207., 208., 211. un 213. punktu)

14. Tas, ka uzņēmumu, kura piedalīšanos ar konkurences tiesībām aizliegtajā vienošanās – pārkāpumā, kurš ir ļoti smags, – Komisija ir pietiekami juridiski pierādījusi, bija maldinājuši citi šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki, kas tādējādi mēģināja panākt papildu priekšrocības tām priekšrocībām, ko tiem sniedza minētā aizliegtā vienošanās, nevar likt uzskatīt šī uzņēmuma rīcību par mazāk smagu. Tādēļ šādi apstākļi nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis un, konkrētāk, nepierāda šī uzņēmuma vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja lomu aizliegtās vienošanās ietvaros.

(sal. ar 218. punktu)

15. Naudas sodu summas samazināšana uzņēmumu – Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma dalībnieku – sadarbības gadījumā pamatojas uz apsvērumu, atbilstoši kuram šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību un attiecīgajā gadījumā to izbeigt.

Kā ir minēts Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegto vienošanos gadījumos 29. punktā, tas rada tiesisko paļāvību, uz ko var balstīties uzņēmumi, kuri vēlas informēt Komisiju par aizliegtās vienošanās esamību. Ņemot vērā tiesisko paļāvību, ko uzņēmumi, kas vēlas sadarboties ar Komisiju, uz šī paziņojuma pamata varējuši gūt, Komisijai, nosakot uzņēmumam piemērojamā naudas soda summu un izvērtējot tā sadarbību, ir jārīkojas saskaņā minēto paziņojumu. Tomēr Paziņojumā par sadarbību noteiktajās robežās Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai novērtētu, vai uzņēmuma sniegtajiem pierādījumiem ir vai nav pievienotā vērtība minētā paziņojuma 22. punkta izpratnē un vai šī iemesla dēļ atbilstoši šim paziņojumam uzņēmumam ir piešķirams samazinājums. Šis novērtējums ir pakļauts ierobežotai pārbaudei tiesā.

(sal. ar 219.–221. punktu)

16. Tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincips izvirza prasību, ka attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, uz kurām attiecas Komisijas izmeklēšana konkurences jomā, sākot no administratīvā procesa stadijas, jāsniedz iespēja paust savu viedokli par Komisijas izvirzīto faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un atbilstību. Taču šis princips neprasa, lai šiem uzņēmumiem tiktu sniegta iespēja administratīvajā procesā pašiem uzdot jautājumus lieciniekiem, kurus uzklausījusi Komisija.

(sal. ar 233. un 234. punktu)

17. Tā kā pamatu, ko viens uzņēmums izvirzījis pret Komisijas lēmuma likumību, ar ko tam uzlikts naudas sods par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, pārbaudē ir atklājusies nelikumība, Vispārējai tiesai ir jālemj, vai tai, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, apstrīdētais lēmums ir jāgroza.

(sal. ar 238. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 3. martā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Sekas attiecībā uz kopējo tirgu – Turpināta pārkāpuma jēdziens – Pārkāpuma ilgums – Noilgums – Naudas sodi – Samērīgums – Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma – Solidāra atbildība par naudas soda samaksu – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība – Tiesības uz aizstāvību

Apvienotās lietas no T‑122/07 līdz T‑124/07

Siemens AG Österreich, Vīne (Austrija),

VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Vīne,

prasītājas lietā T‑122/07,

Siemens Transmission & Distribution Ltd, Mančestera (Apvienotā Karaliste),

prasītāja lietā T‑123/07,

Siemens Transmission & Distribution SA, Grenoble (Francija),

Nuova Magrini Galileo SpA, Bergamo [Bergame] (Itālija),

prasītājas lietā T‑124/07,

ko pārstāv H. Volmans [H. Wollmann] un F. Urlesbergers [F. Urlesberger], advokāti,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault] un O. Vēbers [O. Weber], pēc tam K. Luiss [X. Lewis] un A. Antoniadis [A. Antoniadis], un visbeidzot – A. Antoniadis un R. Zauers [R. Sauer], pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību prioritāri – daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas), kā arī pakārtoti – samazināt prasītājām uzlikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 16. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

I – Prasītājas un VA Tech grupa

1 1998. gada 20. septembrī VA Technologie AG iegādājās Rolls-Royce meitas sabiedrību, proti, Reyrolle Ltd, kas kļuva par VA Tech Reyrolle Ltd, pēc tam – par Siemens Transmission & Distribution Ltd, kura ir prasītāja lietā T‑123/07 (turpmāk tekstā – “Reyrolle”). 2001. gada 13. martā VA Technologie ar meitas sabiedrības, kura tai pilnībā pieder, proti, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, kas ir otra prasītāja lietā T‑122/07 (turpmāk tekstā – “KEG”), starpniecību ieguldīja Reyrolle jaunizveidotajā sabiedrībā VA Tech Schneider High Voltage GmbH (turpmāk tekstā – “VAS”), kurā tai ar savas meitas sabiedrības starpniecību pieder 60 % kapitāldaļu, bet pārējās kapitāldaļas pieder Schneider Electric SA. Pēdējās minētās sabiedrības ieguldījums VAS bija Schneider Electric High Voltage SA, kas kļuva par VA Tech Transmission & Distribution SA, pēc tam par Siemens Transmission & Distribution SA, pirmo prasītāju lietā T‑124/07 (turpmāk tekstā – “SEHV”), un Nuova Magrini Galileo SpA, otro prasītāja lietā T‑124/07 (turpmāk tekstā – “Magrini”), kas iepriekš bija tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības; kopš 1999. gada SEHV tika apkopotas vairāku Schneider Electric meitas sabiedrību ar augstspriegumu saistītā uzņēmējdarbība.

2 2004. gada oktobrī VA Technologie iegādājās ar KEG starpniecību visas kapitāldaļas, kas Schneider Electric piederēja VAS kapitālā.

3 2005. gadā Siemens AG ieguva ekskluzīvu kontroli pār grupu, kuras mātes sabiedrība bija VA Technologie (turpmāk tekstā – “grupa VA Tech”, izmantojot publisko piedāvājumu, ko izteica meitas sabiedrība, proti, pirmā prasītāja lietā T‑122/07, Siemens AG Österreich (turpmāk tekstā – “Siemens Österreich”). Pēc šīs kontroles iegūšanas VA Technologie un pēc tam VAS tika apvienotas ar Siemens Österreich.

II – AIG un pirmstiesas procedūra

4 Gāzes izolācijas slēgiekārtas (turpmāk tekstā – “AIG”) tiek izmantotas, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tā ir smaga elektriska iekārta, kas tiek izmantota kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās. Apakšstacijas ir elektriskās palīgcentrāles, kas konvertē elektrisko strāvu. Papildus transformatoram elektrisko apakšstaciju elementi ir kontroles sistēma, releji, baterijas, lādētāji un slēgiekārta. Slēgiekārtas funkcija ir aizsargāt transformatoru no pārslodzes un/vai izolēt shēmu un transformatoru, kurā ir defekts.

5 Slēgiekārtas var būt gāzes izolācijas, gaisa izolācijas vai hibrīdizolācijas, ja tajās tiek kombinētas divas iepriekš minētās tehnoloģijas. AIG tiek pārdotas visā pasaulē kā ekspluatācijai gatavo elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai kā detaļas, kas ir uzstādāmas šādās apakšstacijās. Tās sastāda aptuveni no 30 līdz 60 % no šo apakšstaciju kopējās cenas.

6 2004. gada 3. martā ABB Ltd paziņoja Komisijai par pret konkurenci vērstas prakses pastāvēšanu AIG nozarē un pauda mutvārdu lūgumu par atbrīvošanu no naudas sodiem saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

7 ABB paziņotā prakse ietvēra AIG pārdošanas projektu koordinēšanu pasaules līmenī, ietverot tirgu sadalīšanu, kvotu piešķiršanu un attiecīgo tirgus daļu uzturēšanu, AIG projektu piešķiršanu šajā sakarā paredzētajiem ražotājiem un konkursa procedūru manipulēšanu (manipulācijas ar piedāvājumiem), lai šie līgumi tiktu piešķirti šiem ražotājiem, cenu noteikšana ar sarežģītas kārtības palīdzību saistībā ar AIG projektiem, kas netika piešķirti, licences līgumu laušana ar sabiedrībām, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieces, un apmaiņa ar jutīgu informāciju par tirgu.

8 ABB iesniegtais mutvārdu lūgums par atbrīvošanu no naudas sodiem tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāliem pierādījumiem. 2004. gada 25. aprīlī Komisija piešķīra ABB nosacītu atbrīvojumu.

9 Pamatojoties uz ABB paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes Areva T&D SA, Siemens AG, grupas VA Tech, Hitachi Ltd un Japan AE Power Systems Corp (turpmāk tekstā – “JAEPS”) telpās.

10 2004. gada 30. jūlijā grupa VA Tech iesniedza Komisijai memorandu un dokumentus un 2004. gada 23. augustā iesniedza papildu paskaidrojumus.

11 2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kurš tika paziņots 20 sabiedrībām, tostarp prasītājām.

III – Apstrīdētais lēmums

12 2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas). Tas tika paziņots prasītājām 2007. gada 7. vai 8. februārī.

13 Papildus prasītājām un Schneider Electric apstrīdētais lēmums tika adresēts ABB, Alstom, SA, Areva, SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA un Areva T&D SA (turpmāk tekstā kopā – “grupas Areva sabiedrības”), Fuji Electric Holdings Co., Ltd un Fuji Electric Systems Co., Ltd (turpmāk tekstā kopā – “Fuji”), Hitachi Ltd un Hitachi Europe Ltd (turpmāk tekstā kopā – “Hitachi”), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (turpmāk tekstā – “Melco”), Siemens un Toshiba Corp.

14 Apstrīdētā lēmuma 113.–123. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka dažādie uzņēmumi, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, koordinēja AIG projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem, lai it īpaši paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā ir precizējusi, ka AIG projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz apvienoto “Japānas” kvotu un apvienoto “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī (turpmāk tekstā – “GQ nolīgums”), tika paredzēti noteikumi piešķirt AIG projektus gan Japānas ražotājiem, gan Eiropas ražotājiem, un noteikt to vērtību atbilstoši kvotai. Turklāt apstrīdētā lēmuma 124.–132. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka dažādie uzņēmumi, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija vienojušies par nerakstītu nolīgumu (turpmāk tekstā – “nolīgums”), saskaņā ar kuru AIG projekti Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, tika kopā apzīmētas kā AIG projektu “mītnes valstis”, bija vienīgi paredzēti attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā ar AIG projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika ieskaitīti attiecīgajās kvotās.

15 GQ nolīgumā arī bija ietverti noteikumi par informācijas apmaiņu, kas nepieciešama karteļa funkcionēšanai starp abām ražotāju grupām un kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, saistībā ar attiecīgo konkursu manipulēšanu un cenu noteikšanu AIG projektiem, kas nevarēja tikt piešķirti. Saskaņā ar GQ nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt saskaņā ar nolīgumu AIG projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt savus piedāvājumus par AIG projektiem Eiropā.

16 Komisija uzskata, ka AIG projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem bija regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī un kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (E grupas nolīgums par GQ nolīguma īstenošanu) (turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”). Tā norādīja, ka AIG projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, saskaņā ar kuriem notiek AIG projektu piešķiršana citās valstīs. Konkrētāk, AIG projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem jāvienojas, vai tie bija saņēmuši minimālās cenas līmeni.

17 Apstrīdētā lēmuma 142. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka GQ nolīgumā un EQ nolīgumā, kā arī aizliegtās vienošanās organizēšanas un funkcionēšanas vajadzībām dažādie aizliegtās vienošanās dalībnieki bija identificēti ar kodu, kas sastāv no cipariem Eiropas dalībnieku gadījumā un burtiem Japānas dalībnieku gadījumā. Sākotnējie kodi no 2002. gada jūlija tika aizvietoti ar numuriem.

18 Apstrīdētā lēmuma 1. panta p) un t) punktā Komisija ir konstatējusi, ka Siemens Österreich un KEG bija piedalījušās pārkāpumā no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.

19 Apstrīdētā lēmuma 1. panta m), q) un r) punktā Komisija ir konstatējusi, ka Reyrolle, SEHV un Magrini bija piedalījušās pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.

20 Par pārkāpumiem, kas norādīti apstrīdētā lēmuma 1. pantā, Siemens Österreich un KEG minētā lēmuma 2. panta l) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 12 600 000 apmērā, kas jāmaksā solidāri ar Reyrolle.

21 Par pārkāpumiem, kas norādīti apstrīdētā lēmuma 1. pantā, Reyrolle minētā lēmuma 2. panta l) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 22 050 000, no kuriem 17 550 000 ir jāmaksā solidāri ar SEHV un Magrini un 12 600 000 ir jāmaksā solidāri ar Siemens Österreich un KEG.

22 Par pārkāpumiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 1. pantā SEHV un Magrini minētā lēmuma 2. panta k) un l) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 22 050 000 apmērā, no kuriem 17 550 000 ir jāmaksā solidāri ar Reyrolle un 4 500 000 ir jāmaksā solidāri ar Schneider Electric.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

23 Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegti 2007. gada 17. aprīlī, prasītājas cēla šīs prasības.

24 2007. gada 27. augustā Komisija iesniedza aizstāvības rakstus.

25 2007. gada 22. oktobrī prasītājas iesniedza replikas.

26 2007. gada 14. decembrī Komisijas iesniedza atbildes uz replikām.

27 Ar 2010. gada 20. janvāra rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantam apvienot šīs lietas mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai.

28 Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībnieki tika aicināti atbildēt uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem. Prasītājas un Komisija atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.

29 2010. gada 16. marta tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.

30 2010. gada 16. marta tiesas sēdē pēc Vispārējās tiesas aicinājuma SEHV un Magrini iesniedza Tribunal de commerce de Grenoble [Grenobles Komerciālajā tiesā] (Francija) 2009. gada 18. decembra sprieduma norakstu lietā, kura attiecās uz noteiktām prasītājām un par kuru lietas dalībniekiem bija iespēja iesniegt savus apsvērumus. Pēc Komisijas lūguma Vispārējā tiesa tai noteica papildu termiņu līdz 2010. gada 26. martam savu rakstveida apsvērumu iesniegšanai. Šos apsvērumus, kas tika iesniegti noteiktajā termiņā, Vispārējā tiesa ņēma vērā vienīgi tiktāl, ciktāl tie attiecas uz Tribunal de commerce de Grenoble 2009. gada 18. decembra spriedumu.

31 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts, ka Reyrolle, SEHV un Magrini ir pārkāpušas EKL 81. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu laikposmā no 1988. gada 15. aprīlim līdz 2000. gada 13. decembrim un ka tās visas ir pārkāpušas minētās tiesību normas laikposmā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 9. oktobrim un no 2004. gada 21. janvāra līdz 2004. gada 11. maijam;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas uz tām attiecas;

– attiecīgā gadījumā samazināt tām uzlikto naudas sodu līdz apmēram, kas nepārsniedz EUR 1 980 000 Siemens Österreich un KEG gadījumā, EUR 1 100 000 Reyrolle un Magrini gadījumā, kā arī EUR 2 750 000 SEHV gadījumā;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasības noraidīt;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

I – Par prasībām atcelt tiesību aktu

33 Lai pamatotu savus prasījumus par atcelšanu, prasītājas izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar EKL 81. panta 1. punkta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. un 3. punkta un 25. panta pārkāpumu. Otrais pamats ir saistīts ar to, ka ir pārkāptas tiesības tikt uzklausītam.

A – Par pirmo pamatu, kas izriet no EKL 81. panta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta un noteiktu Regulas Nr. 1/2003 tiesību normu pārkāpuma

34 Pirmā pamata ietvaros prasītājas apgalvo, ka Komisija, nosakot naudas sodu, ir vairākos aspektos pārkāpusi EKL 81. pantu, EEZ līguma 53. pantu, kā arī noteiktas Regulas Nr. 1/2003 tiesību normas. Šim pamatam ir trīs daļas, kas saistītas ar, pirmkārt, pierādījumu par apgalvoto pārkāpumu neesamību, otrkārt, kļūdām vērtējumā saistībā ar apgalvotā pārkāpuma ilgumu un, treškārt, uzliktā naudas soda pārmērīgu apmēru. Lietās T‑123/07 un T‑124/07 Reyrolle, SEHV un Magrini arī izvirza pamatu, kas saistīts ar pārkāpuma noilgumu par laikposmu pirms 1998. gada 16. jūlija.

1. Par daļu, kas izriet no pierādījumu par apgalvoto pārkāpumu neesamības

a) Lietas dalībnieku argumenti

35 Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi EKL 81. panta pārkāpumu par laikposmu pirms 2000. gada 13. decembra. Tās uzskata, ka no GQ nolīguma viennozīmīgi izriet, ka Eiropas tirgi bija izslēgti no šī nolīguma piemērošanas jomas. Līdz ar to Komisija neesot varējusi no šī nolīguma secināt aizliegtas vienošanās pastāvēšanu EKL 81. panta nozīmē, proti, nolīgumu, kura mērķis ir traucēt, samazināt vai kropļot konkurenci kopējā tirgū.

36 Turklāt AIG projektu saraksta, kas ir izvirzīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, pierādījuma spēks ir apšaubāms. Pirmkārt, Komisija neesot norādījusi, ar kādu mērķi šis saraksts ir izveidots, un neesot precizējusi, vai uzskaitītie AIG projekti ir bijuši nolīguma priekšmets starp pusēm. Otrkārt, tiktāl, ciktāl šis saraksts attiecas vienīgi uz vienpadsmit AIG projektiem, kas ģeogrāfiski attiecas uz kopējo tirgu, no kopējā skaita 1620, tas galvenokārt liecinot par to, ka šādiem nolīgumiem nav ievērojamu seku uz kopējo tirgu.

37 Komisija apstrīd prasītāju argumentus.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

38 No apstrīdētā lēmuma un it īpaši no tā 124.–163. apsvēruma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka aizliegtā vienošanās, kuru tā pārmet prasītājām un par kuru tā ir noteikusi sodu, bija balstīta uz “nolīgumu”, saskaņā ar kuru AIG projekti “mītnes valstīs” ir rezervēti karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem, uz “mītnes” tirgu aizsardzību Eiropā un uz tirgus sadalīšanu “Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis” starp Eiropas ražotājiem, izmantojot manipulācijas ar konkursiem un nolīgumus par cenām. Komisija uzskata, ka “nolīguma”, no kura GQ nolīgums bija vienīgi viens no elementiem, īstenošana radīja aizliegtu vienošanos, kas attiecas uz kopējo tirgu.

39 Lai pierādītu “nolīguma” pastāvēšanu un apjomu, Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja pierādījumu kopumu, no kuriem svarīgākie ir ABB, liecinieka M., Fuji un Hitachi paziņojumi, kā arī noteikti dokumenti, tādi kā GQ nolīgums un EQ nolīgums un to pielikumi, AIG projektu, kuri tika apskatīti aizliegtās vienošanās ietvaros, saraksts, kuru iesniedza ABB, nedatēts dokuments, kurš tika atrasts Komisijas pārbaužu laikā grupas VA Tech telpās un kura nosaukums ir “Synthèse discussion avec JJC”, kā arī 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņa starp W., J. un B., grupas VA Tech darbiniekiem.

40 Lai apstrīdētu EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma pastāvēšanu, prasītājas vienīgi apgalvo, ka GQ nolīguma mērķis vai ietekme nebija kavēt, samazināt vai kropļot konkurenci kopējā tirgū, un apstrīd AIG projektu Eiropā saraksta, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, pierādījuma spēku. Taču tās neapstrīd ne “nolīguma” pastāvēšanu, ne citu elementu pierādījuma spēku, kuri minēti šī sprieduma 39. punktā un uz kuriem Komisija ir balstījusies, lai konstatētu, ka aizliegtajai vienošanās bija šāda ietekme. Tomēr, tā kā šajā lietā ir liels skaits elementu, uz kuriem ir balstījusies Komisija, šajā lietā prasītājas nevar vispārīgā veidā apstrīdēt EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu, specifiski neatspēkojot Komisijas sākotnējās konstatācijas un it īpaši detalizēti nenorādot, kādā ziņā Komisijas izvirzītie pierādījumi nav pieņemami, nav atbilstīgi vai kādā ziņā tiem nav pierādījuma spēka.

41 Ir jāuzskata, ka, pat ņemot vērā faktu, ka atbilstoši GQ nolīguma formulējumam tas netika piemērots lielākajā daļā Eiropas valstu, un neņemot vērā AIG projektu Eiropā sarakstu, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, Komisijas izvirzītie pierādījumi ir pietiekami, lai parādītu “nolīguma” apjomu.

42 Pirmkārt, Komisijas konstatācija, ka karteļa Eiropas dalībnieki ir debatējuši par AIG projektiem un ir tos sadalījuši kopējā tirgus un EEZ ietvaros, ļauj pati par sevi pierādīt aizliegtās vienošanās ietekmi uz konkurenci šajās teritorijās. Turklāt no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir arī balstījusies uz ABB un M. paziņojumiem, kā arī uz Fuji un Hitachi paziņojumiem, EQ nolīguma 2. pielikumu, AIG projektu sarakstu, kas ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, dokumentu, kura nosaukums ir “Synthèse discussions avec JJC” un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņas.

43 Otrkārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 125.–131. apsvēruma, Komisijas konstatācija, ka Eiropas ražotāji un Japānas ražotāji ir globāli sadalījuši konkrēto tirgu, līdz ar ko AIG projekti Japānā ir rezervēti Japānas ražotājiem un AIG projekti Eiropā ir principā rezervēti Eiropas ražotājiem, ir balstīta uz ABB un M. paziņojumiem, kā arī uz Fuji un Hitachi paziņojumiem un EQ nolīguma 2. pielikumu.

44 Treškārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 133.–138. apsvēruma, Komisijas konstatācija, ka Eiropā pastāvēja “mītnes” tirgu aizsardzība, līdz ar ko valstīs, kurās bija Eiropas ražotāju vēsturiskās atrašanās vieta, AIG projekti tiem bija rezervēti uzreiz un bez ietekmes uz aizliegtās vienošanās kvotām, ir balstīta uz ABB un M. paziņojumiem, kā arī dokumentu, kura nosaukums ir “Synthèse discussions avec JJC” un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņu.

45 Tādēļ, pat pieņemot, ka prasītāju kritika saistībā ar diviem pierādījumu elementiem, kurus tās apstrīd, ir pamatota, tās sekas neliek apšaubīt Komisijas konstatācijas, ka aizliegtās vienošanās ietekme bija kavēt, samazināt vai kropļot konkurenci kopējā tirgū un EEZ.

46 Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

2. Par daļu, kas izriet no kļūdām vērtējumā saistībā ar apgalvotā pārkāpuma ilgumu

47 Prasītājas apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas kļūdas vērtējumā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, kādēļ šis ilgums ticis nepamatoti pagarināts. Šīs kļūdas, pirmkārt, attiecoties uz datumu, kurā tās pārstāja piedalīties pārkāpumā, otrkārt, datumu, kurā uzņēmums, kas sastāv no sabiedrībām, kuras pieder pie grupas VA Tech (turpmāk tekstā – “uzņēmums VA Tech”), atsāka piedalīties pārkāpumā, un, treškārt, pārkāpuma izbeigšanas datumu.

a) Par datumu, kurā prasītājas pārtrauca piedalīties pārkāpumā

Lietas dalībnieku argumenti

48 Pakārtoti pirmā pamata pirmajai daļai, kas saistīta ar pierādījumu neesamību par apgalvoto EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka tās bija pārtraukušas piedalīties pārkāpumā 2000. gada 13. decembrī, datumā, kad tika organizēta vakara pieņemšana Vildavrē [Ville d’Avray] (Francija), lai nosvinētu šķietamo aizliegtās vienošanās izbeigšanu, kam citi dalībnieki tai bija likuši noticēt, kaut gan tai būtu bijis jākonstatē šī izbeigšana no 1998. gada 16. jūlija, datuma, kad tika pēdējo reizi debatēts par pēdējo AIG projektu Eiropā, kurš minēts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, vai vēlākais no 2000. gada 12. oktobra, datuma, kad Cīrihē (Šveice) bija notikusi sanāksme, kurā tās tika informētas par šķietamo aizliegtās vienošanās izbeigšanu.

49 Komisija apstrīd prasītāju argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

50 Vispirms ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts tas, ka Reyrolle, SEHV un Magrini piedalīšanās aizliegtajā vienošanās patiešām tika pārtraukta. Taču lietas dalībnieki nav vienisprātis par šīs izbeigšanas precīzo datumu. Prasītājas apstrīd to, ka tās būtu bijušas aizliegtās vienošanās dalībnieces pēc 1998. gada 16. jūlija vai vēlākais pēc 2000. gada 12. oktobra. Komisija apgalvo, ka Reyrolle, SEHV un Magrini izbeidza piedalīties aizliegtajā vienošanās vienīgi “atvadu vakarā” 2000. gada 13. decembrī.

51 Šīs nevienprātības sakarā rodas jautājums par to, kuram lietas dalībniekam ir pierādīšanas pienākums šajā sakarā. Kaut gan prasītājas uzskata, ka Komisijai ir jāpierāda pārkāpuma ilgums, Komisija apgalvo, ka, līdzko tā ir pierādījusi prettiesiskas aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, tiek uzskatīts, ka šīs vienošanās ir ilgusi līdz brīdim, par kuru ir pierādījumi par tās izbeigšanu, kuri ir jāiesniedz uzņēmumam, kas ir bijis šīs aizliegtās vienošanās dalībnieks.

52 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, lietas dalībniekam vai iestādei, kas apgalvo konkurences normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, ar ko juridiski pietiekami tiek pamatoti pārkāpuma fakti, un, otrkārt, uzņēmumam, kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir iestājušies šī aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem (Pirmās instances tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 50. punkts; tāpat šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 78. punkts).

53 Šajā gadījumā vispārējo principu, ka Komisijai ir jāpierāda visi pārkāpumu veidojošie apstākļi, tostarp tā ilgums (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedumu lietā T‑43/92 Dunlop Slazenger/Komisija, Recueil, II‑441. lpp., 79. punkts; 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑48/98 Acerinox/Komisija, Recueil, II‑3859. lpp., 55. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑62/02 Union Pigments/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 36. punkts), kuri varētu ietekmēt galīgos secinājumus par konkrētā pārkāpuma smagumu, neietekmē tas, ka prasītājas lietā T‑123/07 un T‑124/07 ir izvirzījušas ar noilgumu saistītu pamatu aizstāvībai, kas principā tām pašām ir jāpierāda.

54 Šāda aizstāvības pamata izvirzīšana obligāti nozīmē to, ka pārkāpuma ilgums, kā arī tā izbeigšanas datums, ir pierādīts. Tomēr šie apstākļi vien paši šajā sakarā nevar pamatot pierādīšanas pienākuma uzlikšanu prasītājām. Pirmkārt, pārkāpuma ilgums, kura noteikšanai ir jāzina tā beigu datums, ir viens no pārkāpuma pamata elementiem, kas ir jāpierāda Komisijai neatkarīgi no tā, vai šie elementi ir apstrīdēti ar noilgumu saistītajā pamatā aizstāvībai. Otrkārt, šo secinājumu apstiprina tas, ka Komisijas veikto procesuālo darbību nenoilgšana atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 normām par noilgumu ir juridiski objektīvs kritērijs, kas izriet no tiesiskās drošības principa (šajā ziņā skat. 2005. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02 Sumitomo Chemical un Sumika Fine Chemicals/Komisija, Krājums, II‑4065. lpp., 80.–82. punkts), un līdz ar to arī nosacījums ikviena lēmuma par soda piemērošanu spēkā esamībai. Komisijai šis princips ir jāievēro pat tad, ja uzņēmums šajā sakarā pamatu aizstāvībai nav izvirzījis (iepriekš 52. punktā minētais spriedums lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 52. punkts).

55 Tomēr ir jāprecizē, ka šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot, var secināt, ka pierādīšanas pienākums ir izpildīts (iepriekš 52. punktā minētais spriedums lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 53. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 52. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 79. punkts). Ja, kā šajā gadījumā, Komisija pierāda vienošanās esamību, iesaistītajam uzņēmumam ir pienākums iesniegt pierādījumus, ka tas norobežojās no šīs vienošanās, pierādījumus, kam jāapliecina skaidri izteikta griba, kas darīta zināma pārējiem dalībuzņēmumiem, ka tas norobežojas no šīs vienošanās (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑168/01 GlaxoSmithKline Services/Komisija, Krājums, II‑2969. lpp., 86. punkts; šajā ziņā skat. 2004. gada 6. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑2/01 P un C‑3/01 P BAI un Komisija/Bayer, Recueil, I‑23. lpp., 63. punkts. un iepriekš 52. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 81.–84. punkts).

56 Šajā lietā, ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai Komisija varēja konstatēt, ka prasītājas bija beigušas savu dalību aizliegtajā vienošanās 2000. gada 13. decembrī.

57 No apstrīdētā lēmuma 188.–190. un 297. apsvēruma izriet, ka Komisija šajā sakarā ir balstījusies uz ABB, Areva un Schneider Electric paziņojumiem. Tādējādi ABB paziņoja, ka tā bija nolēmusi pēc vienošanās ar Alstrom izslēgt prasītājas no aizliegtās vienošanās, jo to kvota ir relatīvi augsta salīdzinājumā ar to ražošanas jaudu. Šajā sakarā 2000. gada 13. decembrī tika noorganizēta sanāksme Vildavrē, kurā, iespējams, izbeigta aizliegtā vienošanās, kas tomēr turpināja pastāvēt starp ABB, Alstrom, Fuji, Melco un Toshiba. Turklāt Komisija piebilst, ka Areva un Schneider Electric ir apstiprinājušas, ka šī sanāksme notika 2000. gada novembra beigās vai decembra sākumā, bet Areva apstrīd to, ka šīs sanāksmes priekšmets bija dalībnieku izslēgšana no aizliegtās vienošanās.

58 Prasītājas apstrīd 2000. gada 13. decembri kā datumu, kurā tās izbeidza piedalīties aizliegtajā vienošanās, izvirzot divus argumentus. Pirmkārt, tās norāda, ka par šo datumu būtu jānosaka 1998. gada 16. jūlijs, datums, kurā notika debates par pēdējo AIG projektu Eiropā, kurš minēts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā. Otrkārt, tās, gluži kā procedūrā Komisijā, apgalvo, ka par aizliegtās vienošanās izbeigšanu tika nolemts 2000. gada 12. oktobrī sanāksmes laikā Cīrihē un ka 2000. gada 13. decembra sanāksme bija vienīgās “atvadas”, aizliegtās vienošanās darbībai nenotiekot starp šiem diviem datumiem.

59 Saistībā ar pirmo argumentu ir jāatgādina, ka, gluži kā tas ticis izklāstīts šī sprieduma 41.–45. punktā, “nolīguma” pastāvēšana, ar kuru ir saistītas prasītājas, ir jāuzskata par pietiekami pierādītu, pat neņemot vērā AIG projektus Eiropā, kas ir izklāstīti apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā. Tādēļ fakts, ka pēdējā diskusija par AIG projektu, kas izklāstīts šajā sarakstā, notika 1998. gada 16. jūlijā, nevar būt par pierādījumu, ka šīs aizliegtā vienošanās tika izbeigta šajā datumā vai ka prasītājas tajā beidza piedalīties. Tādējādi šis arguments ir jānoraida.

60 Saistībā ar otro argumentu no pastāvīgās judikatūras, kas minēta šī sprieduma 55. punktā, izriet, ka, ja, gluži kā šajā lietā, Komisija ir iesniegusi pierādījumus par nolīguma pastāvēšanu, tad uzņēmumiem, kas tajā ir piedalījušies, ir jāsniedz pierādījumi, ka tie no šī nolīguma ir distancējušies un kam jāliecina par skaidru gribu, par kuru ir paziņots citiem dalībniekiem uzņēmumiem, izstāties no šī nolīguma.

61 Protams, ir jāpieņem prasītāju arguments, ka šādas tiešas distancēšanās paušanai ir jāpielīdzina situācija, kurā aizliegtas vienošanās dalībnieks ir izslēgts no aizliegtās vienošanās ar šīs aizliegtās vienošanās dalībnieku vienošanos, aizbildinoties, ka minētā aizliegtā vienošanās ir izbeigta. Tomēr, tā kā Komisija ir iesniegusi pierādījumus par “nolīguma” pastāvēšanu, tad prasītājam ir pierādīšanas pienākums par to, ka citi dalībnieki lika tām noticēt, ka aizliegtā vienošanās ir izbeigta. Turklāt, pat pieņemot, ka aizliegtās vienošanās izbeigšana nebūtu bijusi paziņota kā “pārsteigums” 2000. gada 13. decembra sanāksmē, bet gan kādu laiku iepriekš, prasītāju izvirzītais datums, 2000. gada 12. oktobris, nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Neesot nekādiem pierādījumiem saistībā ar to faktisko izslēgšanu no aizliegtās vienošanās, Komisija tādēļ bija tiesīga noteikt 2000. gada 13. decembri par datumu, kurā prasītājas ir beigušas piedalīties aizliegtajā vienošanās, un bez tā, ka Komisijai ir pienākums pierādīt, ka prettiesiskie nolīgumi tika izbeigti tieši šajā datumā.

62 Līdz ar to ir jānoraida iebildums par datumu, kurā prasītājas beidza piedalīties pārkāpumā.

b) Par datumu, kurā uzņēmums VA Tech atsāka piedalīties pārkāpumā

Lietas dalībnieku argumenti

63 Prasītājas uzskata, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka uzņēmums VA Tech bija atsācis piedalīties pārkāpumā ar VAS starpniecību 2002. gada 1. aprīlī. Prasītājas uzskata, ka, lai gan uzņēmums jau bija informēts par aizliegtās vienošanās atsākšanu 2002. gada vasarā, tas vēl šajā laikā nebija atsācis savu piedalīšanos. Šī atsākšana notika vienīgi no 2002. gada 9. oktobra, Parīzes (Francija) sanāksmes, kurā piedalījās noteikti tās pārstāvji, datuma. Prasītājas apgalvo, ka to paziņojumus šajā sakarā apstiprina citi pierādījumi lietas materiālos. Konkrētāk, uzņēmums VA Tech nebija pārstāvēts sanāksmē Frankfurtē (Vācija) 2002. gada 10. jūlijā, ne arī bija piedalījies nolīgumos vai saskaņošanās par AIG projektiem, kuru izbeigšanās datums ir starplaikā no 2002. gada aprīļa līdz oktobrim. Katrā ziņā Komisija esot rīkojusies nesaskanīgā veidā, nosakot pārkāpuma atsākšanas brīdi, jo Hitachi gadījumā tā izvēlējās ņemt vērā pirmās piedalīšanās daudzpusējā sanāksmē datumu.

64 Komisija apstrīd prasītāju argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

65 Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 199., 203., 204. un 441. apsvēruma, Komisija galvenokārt pamatoja savu secinājumu, ka uzņēmums VA Tech atsāka savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās vēlākais 2002. gada 1. aprīlī, ar norādēm, kas izklāstītas ABB atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kurā ABB paskaidroja, ka liecinieks M. atceras, ka pēc izstāšanās 2000. gadā uzņēmums VA Tech atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās pirmo trīs 2002. gada mēnešu laikā. Tā kā nebija precīza datuma, Komisija izvēlējās 2002. gada 1. aprīli kā vislabvēlīgāko datumu šim uzņēmumam. Komisija uzskata, ka šis ABB paziņojums ir ļoti ticams, jo tikai no tās Komisija uzzināja, ka uzņēmums VA Tech kādu laiku bija pārtraucis savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Paziņojumā par iebildumiem Komisija būtībā bija pieņēmusi, ka uzņēmums VA Tech bija bez pārtraukuma piedalījies aizliegtajā vienošanās. Turklāt Komisija uzskata, ka šo paziņojumu pamato Z., VA Tech grupas darbinieka, ar roku rakstītās piezīmes, kas tika atrastas šīs grupas telpās 2004. gada aprīlī veikto pārbaužu uz vietas laikā.

66 Saistībā ar Z. rakstītajām piezīmēm apstrīdētā lēmuma 204. apsvērumā ir veikta atsauce uz trīs lappusēm, kurās, pēc Komisijas domām, ir izklāstīti jautājumi par grupas VA Tech interesi saistībā ar AIG projektu Ravennā [Ravenne] (Itālija) un eventuālajām iespējām noteikt jaunu cenu līmeni, uz diskusijām ar Japānas ražotājiem, uz sanāksmi, kas paredzēta jūlijā, lai apspriestu AIG projektus un uz diskusiju stāvokli 2002. gada augusta beigās. Šīs lappuses ir reproducētas Komisijas procedūras lietas materiālu 2014., 2018. un 2024. lpp.

67 Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka lielākajā daļā Z. rakstīto piezīmju nav nekādu norāžu ne uz to sagatavošanas datumu, ne uz tajā minēto faktu datumu. Turklāt nav iespējams izdarīt secinājumus no kārtības, kādā lappuses ir izvietotas Komisijas procedūras lietas materiālos, jo noteiktu lappušu kārtība ir tikusi grozīta atkarībā no to sagatavošanas hronoloģiskās kārtības. Konkrētāk, lappušu, kas reproducētas Komisijas procedūras lietas materiālu 2014. un 2015. lappusē, kārtība ir tikusi apgriezta, kā tas izriet no 2014. lappuses, kas ir redzama 2015. lappuses labajā pusē, un 2016. lappuse, kurā ir ietverts vadības padomes 2002. gada 27. jūnija sanāksmes protokols un kas varētu sniegt datētu informāciju, nevar būt tieši sekojusi 2014. lappusei, jo runa ir par divām labajām lappusēm.

68 Līdz ar to vienīgā uzticamā informācija par Z. piezīmju sarakstīšanas datumu ir tā, kas var tikt izsecināta no retajām norādēm uz datumiem un kas atrodas uz tās pašas lappuses ar norādēm, kuras izvirzījusi Komisija.

69 Pirmkārt, ir jākonstatē, ka ne izvilkumi no Z. rakstītajām piezīmēm, kas tikuši citēti apstrīdētajā lēmumā, ne izvilkumi, kurus Komisija norādījusi savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, neļauj akceptēt 2002. gada 1. aprīli kā datumu, kurā uzņēmums VA Tech atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās. Lai gan prasītājas neapstrīd, ka minētās piezīmes tika sagatavotas 2002. gadā, 1. aprīļa datums tajās nav tieši minēts un tas vēl jo vairāk nevar tikt izsecināts no šo piezīmju satura.

70 Otrkārt, ir jānorāda, ka Komisijas procedūras lietas materiālos tostarp ir ietvertas piezīmes “apspriest paketi ar Jap. Viņi ir veikuši virkni iniciatīvu” un “praksē rezervēt 1 datumu 1. jūliju, lai apspriestu 1 paketi Gd Export ar Jap.”. Šīs piezīmes ļauj secināt, ka piezīmes, kurās tās ir ietvertas, tika sastādītas pirms 2002. gada 1. jūlija un tādējādi vēlākais 2002. gada jūnijā. Tā kā nav precīza datuma, tādējādi saskaņā ar principu in dubio pro reo ir jānosaka 2002. gada 1. jūlijs par datumu, kurā uzņēmums VA Tech atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās.

71 Treškārt, attiecībā uz ražotāju veikto saskaņošanu priekšmetu ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka pārkāpuma otrajā stadijā AIG projekti vairs netika apspriesti individuāli, bet “paketēs”. To prasītājas nav apstrīdējušas. Tāpat prasītājas nav apstrīdējušas, ka otrās stadijas laikā aizliegtā vienošanās attiecās uz AIG projektiem EEZ ietvaros. Pirmā pamata pirmā daļa, ar kuru prasītājas apstrīd, ka aizliegtajai vienošanās bija ietekme uz kopējo tirgu, attiecas vienīgi uz to piedalīšanās pirmo stadiju. Līdz ar to fakts, ka šī sprieduma 70. punktā minētajās piezīmēs nav minēts AIG projekts EEZ teritorijā, neliek apšaubīt faktu, ka prasītājas pēc atgriešanās aizliegtajā vienošanās 2002. gadā tika piedalījušās diskusijās par AIG projektiem EEZ ietvaros.

72 No tā izriet, ka ir jāapmierina iebildums, ar kuru tiek apgalvots, ka Komisija ir kļūdaini konstatējusi, ka prasītājas atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās no 2002. gada 1. aprīļa.

c) Par pārkāpuma beigu datumu

Lietas dalībnieku argumenti

73 Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka pārkāpums bija galīgi beidzies tikai 2004. gada 11. maijā, nevis vēlākais 2004. gada 21. janvārī, pēdējās sanāksmes datumā, kurā tika apspriesti AIG projekti, tā arī nepanākot vienošanos. Tā kā koordinācijas sistēma pēc tam sākusi pavājināties, sanāksmju mērķis vairs esot bijis vienīgi apspriest aizliegtās vienošanās turpināšanu un citus jautājumus, kuriem nav sakara ar konkurences tiesībām.

74 Komisija noraida apgalvojumu, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta vēlākais 2004. gada 21. janvārī, nevis 2004. gada 11. maijā. Aizliegtā vienošanās esot turpinājusies pēc 2004. gada 21. janvāra; ABB ir beigusi savu piedalīšanos vienīgi 2004. februārī. Nolīgumiem vismaz esot bijusi ietekme līdz sanāksmei, kas notika pēc ABB izstāšanās.

Vispārējās tiesas vērtējums

75 Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 81. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka neatkarīgi no to sekām nolīgumi uzņēmumu starpā ir aizliegti, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 123. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering/Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 181. punkts). Līdz ar to faktiskas pret konkurenci vērstas ietekmes pierādīšana nav obligāta, ja ir pierādīts attiecīgās rīcības pret konkurenci vērstais mērķis (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 178. punkts un tajā minētā judikatūra).

76 Tomēr šajā lietā Komisija galvenokārt pamatojās uz apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto nolīgumu un saskaņoto darbību mērķi ierobežot konkurenci. Tā vispirms apstrīdētā lēmuma 303. un 304. apsvērumā konstatēja, ka aprakstīto nolīgumu un/vai saskaņoto darbību kopuma mērķis bija ierobežot konkurenci EKL 81. panta nozīmē un EEZ līguma 53. panta nozīmē, un ka šādos apstākļos bija lieki saistībā ar minēto tiesību normu piemērošanu ņemt vērā nolīguma konkrēto ietekmi, 308. apsvērumā piebilstot, ka pēc savas būtības tāda veida nolīguma, kāds ir aprakstītais, īstenošana izraisa ievērojamus konkurences kropļojumus. Tāpat saistībā ar naudas sodu noteikšanu Komisija apstrīdētā lēmuma 477. apsvērumā tieši apstiprināja, ka tā netika specifiski pamatojusies uz īpašu ietekmi, nosakot pārkāpuma smagumu.

77 Otrkārt, ir jānorāda, ka, gluži kā to Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 215. apsvērumā, pamatojoties uz grupas VA Tech paziņojumiem, komunikācija un sanāksmes aizliegtās vienošanās ietvaros pēc ABB izstāšanās tostarp attiecās uz informācijas apmaiņu par notiekošajām konkursa procedūrām, par aizliegtajā vienošanās neietilpstošo tirgus dalībnieku stāvokli, par kontaktu uzturēšanu vai pārtraukšanu un par drošības jautājumiem. Tomēr šie diskusiju priekšmeti pierāda, ka, lai gan palikušajiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem pēc ABB izstāšanās neizdevās vienoties par konkrētiem projektiem, tiem bija nodoms īstenot aizliegto vienošanos nākotnē vai vismaz tie vēl nebija pieņēmuši lēmumu to izbeigt.

78 Šo faktu interpretāciju neliek apšaubīt Hitachi paziņojumi, kurus izvirza prasītājas, par aizliegtās vienošanās izbeigšanu. Prasītājas uzskata, ka Hitachi attiecībā uz 2004. gada 21. janvāra sanāksmi bija paziņojusi, ka “dalībnieki noraidīja visus piedāvājumus” un ka “sanāksme [tika pēc tam] atcelta”. Šis pats uzņēmums citā paziņojumā esot secinājis, ka “jaunā sistēma [bija sākusi] izjukt 2004. gada janvārī, pēdējās darba sapulces datumā, kurā piedalījusies [ABB]”.

79 Pirmkārt, fakts, ka nekāds nolīgums par apskatītajiem AIG projektiem nevarēja tikt noslēgts 2004. gada 21. janvārī, tomēr nenozīmē, ka, ciktāl šajā brīdī aizliegtā vienošanās bija pārstājusi pastāvēt – pat ja Hitachi veiktā ex post vērtējuma sakarā šī neizdošanās varēja būt “aizliegtās vienošanās izjukšanas” sākuma punkts. Vēlākajās sapulcēs apskatītās tēmas, ko neapstrīd prasītājas, liecina par gribu turpināt aizliegto vienošanos bez ABB. Otrkārt, saistībā ar Hitachi veikto vērtējumu, ka aizliegtā vienošanās sāka izjukt 2004. gada janvārī, tas vienīgi apstiprina, ja pēc tā būtu vajadzība, ka “aizliegtās vienošanās izjukšana” nebija vēl precīzi realizētā 2004. gada janvārī.

80 Šajos apstākļos Komisijai nebija nepieciešams pierādīt jaunu nolīgumu noslēgšanu par konkrētiem AIG projektiem sanāksmēs, kas notikušas pēc 2004. gada 21. janvāra sanāksmes, lai varētu secināt, ka aizliegtā vienošanās tika turpināta pēc šī datuma.

81 Līdz ar to prasītājas nav pierādījušas, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot 2004. gada 11. maiju par aizliegtās vienošanās beigu datumu. No tā izriet, ka iebildums par šādu kļūdu vērtējumā ir jānoraida.

82 No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jānoraida tiktāl, ciktāl Komisija ar to konstatēja pārkāpumu, kuru prasītājas bija pieļāvušas laikposmā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam. Pārējā daļā pirmā pamata daļu, kas saistīta ar kļūdām vērtējumā par pārkāpuma ilgumu, ir jānoraida.

3. Par daļu, kas izriet no apgalvotā pārkāpuma noilguma attiecībā uz periodu pirms 1998. gada 16. jūlija

a) Lietas dalībnieku argumenti

83 Reyrolle, SEHV un Magrini uzskata, ka attiecībā uz periodu pirms 1998. gada 16. jūlija ir iestājies noilgums sodu noteikšanai. Tās uzskata, ka piecu gadu noilguma termiņš ir jāaprēķina no 1998. gada 16. jūlija un tā kā to piedalīšanās ilgums jaunajā sistēmā ir tikai viens gads un trīs mēneši, sākumsummas palielinājums, kas tiek piemērots sakarā ar pārkāpuma ilgumu, būtu jāsamazina līdz 10 %.

84 Reyrolle, SEHV un Magrini piebilst, ka Komisijas aizstāvētā tēze par nepārtrauktu pārkāpumu ir kļūdaina, ciktāl tā attiecas uz tām, jo nav izpildīti judikatūrā paredzētie nosacījumi, proti, objektīvi, ka nav noticis pārtraukums pārkāpumos, un subjektīvi, ka attiecīgo uzņēmumu rīcībai ir vispārējs nolūks.

85 Komisija noraida šis argumentus.

b) Vispārējās tiesas vērtējums

86 Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts piecu gadu noilguma termiņš par tāda veida pārkāpumiem, kādos tiek vainotas prasītājas. Saskaņā ar šīs pašas regulas 25. panta 3. punkta pirmo teikumu noilguma termiņu pārtrauc jebkura rīcība, ko izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija.

87 Šajā lietā iebildums par noilgumu, kas izvirzīts saistībā ar pārkāpuma, kurā tiek vainotas Reyrolle, SEHV un Magrini, pirmo stadiju, prezumē to, ka ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, šai pirmajai stadijai ir bijis jābeidzas vēlākais 1999. gada 10. maijā, t.i., piecus gadus pirms dienas, kad notika uz vietas veiktās pārbaudes, kuras Komisija īstenoja 2004. gada 11. un 12. maijā. Otrkārt, abām pārkāpuma stadijām, kurā tās tiek vainotas, nav jābūt daļai no vienota un nepārtraukta pārkāpuma Regulas Nr. 1/2003 25. panta 2. punkta nozīmē, jo tādā gadījumā noilgums sākas vienīgi no dienas, kad beidzies pārkāpums.

88 Tomēr, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 57.–62. punktā, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti konstatēja, ka pārkāpuma, kurā vainotas Reyrolle, SEHV un Magrini, pirmā stadija beidzās tikai 2000. gada 13. decembrī un līdz ar to pēc 1999. gada 10. maija. Tādēļ šis iebildums par noilgumu ir jānoraida.

89 Katrā ziņā šī sprieduma 87. punktā izklāstītais otrais nosacījums nav diez ko vairāk izpildīts kā pirmais nosacījums. Komisija pamatoti konstatēja, ka aizliegtā vienošanās, kurā Reyrolle, SEHV un Magrini bija piedalījušās 2002. gadā, būtībā bija tā pati, kurā tās bija piedalījušās līdz 2000. gadam.

90 Savienības tiesas ir identificējušas vairākus atbilstošus kritērijus, lai novērtētu pārkāpuma vienoto raksturu, proti, attiecīgo darbību mērķu identiskumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P Technische Unie/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 170. un 171. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑21/99 Dansk Rørindustri/Komisija, Recueil, II‑1681. lpp., 67. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 312. punkts), attiecīgo preču un pakalpojumu identiskumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03 Tokai Carbon u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 118., 119. un 124. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Jungbunzlauer/Komisija, 312. punkts), tajā piedalījušos uzņēmumu identiskumu (iepriekš minētais spriedums lietā Jungbunzlauer/Komisija, 312. punkts) un pārkāpuma īstenošanas modalitāšu identiskumu (iepriekš minētais spriedums lietā Dansk Rørindustri/Komisija, 68. punkts). Citi atbilstoši kritēriji ir uzņēmumu vārdā iesaistīto fizisko personu identiskums un attiecīgo darbību ģeogrāfiskās piemērošanas jomas identiskums.

91 Šajā lietā ir jānorāda, ka iepriekš minēto kritēriju kopums ļauj uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās, kurā Reyrolle, SEHV un Magrini bija piedalījušās 2002. gadā, būtībā bija tā pati, kurā tās bija piedalījušās līdz 2000. gadam.

92 Pirmkārt, mērķis, kas ietvēra aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļu stabilizēšanu, pasaules tirgus sadalīšanu starp Japānas un Eiropas ražotājiem – it īpaši rezervējot Eiropas ražotājiem Eiropas tirgus – un izvairīšanos no cenu samazināšanās, bija viens un tas pats abu periodu laikā.

93 Otrkārt, aizliegtās vienošanās funkcionēšanas metodes kopumā palika nemainīgas, kaut gan tās gadu gaitā attīstījās, it īpaši balstoties uz uzņēmumu dalībnieku skaita samazināšanos pēc nozares koncentrēšanās un pēc saziņas līdzekļu tehniskās evolūcijas. Tomēr, gluži kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 280. apsvērumā, šie grozījumi nenotika precīzā brīdī no 2000. līdz 2002. gadam, bet gan pakāpeniski. Turklāt tās netika ietekmējušas funkcionēšanas veida galvenos principus, proti, AIG projektu piešķiršanu starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, pamatojoties uz to noteiktajām kvotām un izmantojot manipulācijas ar konkursiem, kā arī minimālo cenu noteikšanu AIG projektiem, kuri netika piešķirti.

94 Šīs Komisijas detalizētās konstatācijas par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu, kuras prasītājas nav detalizēti apstrīdējušas, nevar tikt atspēkotas ar vispārēju un nepamatotu apgalvojumu, saskaņā ar kuru “koordinēšana no 2002. gada tika veikta atbilstoši pilnīgi jaunai sistēmai”, gluži kā to it īpaši apstiprina ABB darbinieku paziņojumi. Izvilkumos, kurus ir citējušas prasītājas lietā T‑123/07 un lietā T‑124/07, ārpus to konteksta attiecīgais darbinieks Wi. būtībā norāda, ka attiecīgo faktu laikā viņa priekšnieks bija no viņa slēpis faktisko “sadarbības” apjomu ar citiem AIG ražotājiem, un izklāsta faktu, ka aizliegtā vienošanās, kādā tā pastāvēja no 2002. gada, bija turpinājums aizliegtās vienošanās iepriekšējai stadijai.

95 Treškārt, attiecīgo abu periodu laikā aizliegtā vienošanās attiecās uz vienu un to pašu tirgu, proti, AIG, rezerves daļu vai gatavu apakšstaciju veidā projektu tirgu.

96 Ceturtkārt, aizliegtajā vienošanās iesaistītie uzņēmumi, kā arī dažādās sabiedrības, kas bija daļa no šiem uzņēmumiem, būtībā ir palikušas tādas pašas visā aizliegtās vienošanās laikā no 1988. gada līdz 2004. gadam, ņemot vērā AIG nozarē šajā periodā notikušos koncentrēšanās procesus un ar vienīgo izņēmumu par Siemens uzņēmuma VA Tech un Hitachi pagaidu nepiedalīšanos.

97 Piektkārt, personas, kas pārstāvēja dažādos uzņēmumus aizliegtās vienošanās ietvaros, lielā mērā bija vienas un tās pašas 2000. gadā un 2002. gadā neatkarīgi no nelielas normālas svārstīšanās katrā uzņēmumā. Pārstāvju personālo turpinātību apliecina dažādie sanāksmju saraksti, kuri ir iekļauti lietas materiālos, un it īpaši saraksts, kas ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikumā, kā arī attiecīgo uzņēmumu sadarbības personu, kuras piedalījās aizliegtajā vienošanās, saraksts, kas iekļauts apstrīdētā lēmuma II pielikumā.

98 Sestkārt, aizliegtās vienošanās ģeogrāfiskās piemērošanas apjoms bija vienāds 2000. gadā un periodā no 2002. gada līdz 2004. gadam. Tas bija nedaudz palielinājies kopš 1988. gada, jo pa to laiku aizliegtās vienošanās dalībniekiem kļuva pieejami Centrālās un Austrumeiropas valstu tirgi.

99 Turklāt fakts, kuru uzsvēra Komisija un kuru prasītājas lietās T‑123/07 un T‑124/07 nav apstrīdējušas, ka aizliegto vienošanos, uz laiku nepiedaloties noteiktiem uzņēmumiem, īstenoja citi dalībnieki, un ka tādējādi saglabātā vienota pārkāpuma objektīvā turpinātība, arī liecina, ka ir runa par vienu un to pašu aizliegto vienošanos.

100 Visbeidzot, attiecībā uz subjektīvo elementu ir pietiekami, ka tad, kad uzņēmums VA Tech atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās, Reyrolle, SEHV un Magrini apzinājās, kas piedalās tajā pašā aizliegtajā vienošanās kā iepriekš. Šajā sakarā ir jānorāda, ka noteiktiem darbiniekiem, kas pārstāvēja uzņēmumu VA Tech aizliegtajā vienošanās kopš 2002. gada, jau bija vadoši amati sabiedrībās, kas veidoja šo grupu, pirms minēto sabiedrību piedalīšanas pārtraukšanas aizliegtajā vienošanās 2000. gadā. Tādējādi Z., V., C., B. un W., kas ir dažādu sanāksmju dalībnieku sarakstā kopš 2002. gada oktobra (skat. apstrīdētā lēmuma I pielikumu), jau ir strādājuši Reyrolle, SEHV, Magrini un Schneider Electric pirms 2000. gada (skat. apstrīdētā lēmuma II pielikumu). Reyrolle, SEHV un Magrini tādēļ nevarēja nezināt par faktoriem, kas nosaka aizliegtās vienošanās vienoto raksturu. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas lietā T‑123/07 un T‑124/07, subjektīvais elements tādēļ nav izslēgts sakarā ar faktu, ka tās 2000. gadā tika piemānītas, jo citi aizliegtās vienošanās dalībnieki lika tām noticēt par minētās vienošanās beigšanos. Šajā sakarā noteicošais nav to zināšanu līmenis 2000. gadā, bet gan tas, kas tām bija tad, kad tās atsāka savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās.

101 Tādēļ iebildums par nepieņemamību, kuru izvirzījušas Reyrolle, SEHV un Magrini, katrā ziņā ir jānoraida, jo pārkāpuma, kurā tās tiek vainotas, abas stadijas bija daļa no viena un tā paša vienota un nepārtraukta pārkāpuma.

102 Līdz ar to ir jānoraida pirmā pamata daļa, ar kuru tiek apgalvots pārkāpuma, kurā tiek vainotas Reyrolle, SEHV un Magrini, pirmās stadijas noilgums.

4. Par daļu, kas izriet no uzlikto naudas sodu pārmērīga apmēra

103 Lai pamatotu šo daļu, prasītājas izvirza vairākus iebildumus, kas izriet, pirmkārt, no tā, ka tika pārsniegts 10 % maksimālais apmērs no Reyrolle, SEHV un Magrini apgrozījuma, otrkārt, no tā, ka netika ņemta vērā šo sabiedrību individuālā situācija, treškārt, no tā, ka Siemens Österreich un KEG uzliktais naudas sods ir pārmērīgs salīdzinājumā ar naudas sodu, kas uzlikts Reyrolle, ceturtkārt, no tā, ka tika noteikta nesaprotama solidārā atbildība starp dažādām prasītājām, piektkārt, no tā, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi Reyrolle par atbildīgu līdztekus tās mātes sabiedrībai, sestkārt, no ne bis in idem principa pārkāpuma saistībā ar Siemens Österreich un KEG un, septītkārt, tas, ka saistībā arī ar pēdējām minētajām sabiedrībām netika samazināts naudas sods.

104 Vispirms ir jānorāda, ka pirmie četri iebildumi būtībā ir saistīti ar to, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi jēdzienu “uzņēmums” Kopienu konkurences tiesību nozīmē. Argumentos, kas iesniegti šo iebildumu pamatošanai, prasītājas kritizē faktu, ka naudas sodu aprēķināšanas nolūkos Komisija tām ir piemērojusi sākumsummu, kas balstīta uz grupas VA Tech kopējo apgrozījumu par 2005. gadu, nevis uz to atsevišķajiem apgrozījumiem, un faktu, ka summas, kuras dažādām šīs grupas sabiedrībām ir jāmaksā solidāri, ir noteiktas nesaprotamā veidā. Līdz ar to šie četri iebildumi ir jāapskata kopā pirms pārējo iebildumu izvērtēšanas.

a) Par četriem pirmajiem iebildumiem, kas būtībā izriet no tā, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi jēdzienu “uzņēmums” Kopienu konkurences tiesību nozīmē

Lietas dalībnieku argumenti

105 Reyrolle, SEHV un Magrini pārmet Komisijai, ka tā saistībā ar to naudas sodu aprēķināšanu ir piemērojusi sākumsummu, kas ir balstīta uz grupas VA Tech, kāda tā pastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, kopējo apgrozījumu, nevis uz to atsevišķajiem apgrozījumiem.

106 Reyrolle, SEHV un Magrini uzskata, ka Komisija ir nonākusi acīmredzamās pretrunās ar pieeju, kas ir vairākkārt izklāstīta apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuru tā paredzēja grupas VA Tech meitas sabiedrības uzskatīt par “individuālas atbildīgām” par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu. Reyrolle, SEHV un Magrini arī norāda, ka Komisijas piemērotā aprēķināšanas metode izraisa to, ka Reyrolle tiek uzskatīta par atbildīgu par SEHV un Magrini rīcību un vice versa, kaut gan tās nebija saistītas lielāko pārkāpuma ilguma daļu, proti, periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim. Šāda “līdzatbildība ar atpakaļejošu spēku” esot pretrunā principam, saskaņā ar kuru sodam ir jābūt samērīgam ar pieļauto pārkāpumu, jo minēto sabiedrību ekonomiskais nozīmīgums aizliegtās vienošanās ietvaros ir ievērojami pārspīlēts.

107 Turklāt Reyrolle, SEHV un Magrini apstiprina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav ievērojusi ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā. Attiecībā uz 2005. gadu to apgrozījums visā pasaulē esot sasniedzis aptuveni EUR 118 953 000 Reyrolle gadījumā, EUR 222 034 242 SEHV gadījumā un EUR 103 047 112 Magrini gadījumā, tāpēc tām uzliktais EUR 22 050 000 naudas sods esot pārmērīgs.

108 Turklāt Reyrolle, SEHV un Magrini uzskata, ka ar Komisijas piedāvāto aprēķināšanas metodi tiek pārkāpts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru netiek noteikts stingrāks sods par to, kāds bija piemērojams pārkāpuma izdarīšanas laikā. Tās uzskata, ka tas, ka Komisija ar atpakaļejošu spēku piemēroja jēdzienu “ekonomiska vienība” saistībā ar naudas soda aprēķināšanu, izraisīja soda smaguma palielināšanos.

109 Reyrolle piebilst, ka Komisijai būtu bijis jāņem vērā tās ierobežotā spēja radīt ievērojamu kaitējumu konkurencei iekšējā tirgū, vai nu Komisijai samazinot tās naudas soda sākumsummu, vai saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Tehniska rakstura iemeslu dēļ tās darbības EEZ ietvaros aprobežojās ar Apvienoto Karalisti un Īriju visa GQ nolīguma laikā. Līdz ar to tās vispasaules apgrozījums, pārspīlējot tās konkurētspējas nozīmīgumu kopējā tirgū, atbilstošā veidā neatspoguļojot tās spēju radīt kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem EEZ ietvaros.

110 Siemens Österreich un KEG apgalvo, ka tām uzliktā naudas soda summa ir nesamērīga salīdzinājumā ar to, kas uzlikta Reyrolle, jo Komisija izvēlējusies tām uzlikt naudas sodu, it kā tās būtu bijušas saistītas ar SEHV un Magrini periodā no 1998. gada līdz 2000. gadam, tādējādi ievērojami pārspīlējot to ekonomisko nozīmīgumu aizliegtajā vienošanās.

111 Siemens Österreich un KEG piebilst, ka principā naudas sodi, kas uzlikti mātes sabiedrībām par meitas sabiedrību pārkāpumiem un kas ir balstīti uz noteicošo ietekmi, kāda ir mātes sabiedrībām uz meitas sabiedrību komerciālo rīcību, nevarot būt lielāki par tiem, kas uzlikti meitas sabiedrībām. Tās tomēr uzskata, ka šajā lietā tām uzliktā naudas soda summa, ņemot vērā pārkāpumu ilgumu, kuros tās tiek vainotas, ir divas reizes lielāka nekā Reyrolle, proti, EUR 242 307 par pārkāpuma mēnesi prasītāju gadījumā un EUR 124 576 par pārkāpuma mēnesi Reyrolle gadījumā.

112 Siemens Österreich un KEG uzskata, ka Komisijas izvēlētā pieeja pārkāpj principu, ka sods atbilst sabiedrības individuālajam ieguldījumam pārmestajos faktos, un “vainas principu” un līdz ar to ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts, kā arī ECPAK 7. panta 1. punkts. Šāda pieeja arī esot pretrunā Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”). Turklāt iebildumu rakstā Komisija nepamatoti un bez pierādījumiem esot prezumējusi, ka Reyrolle iegādāšanās un VAS izveidošanas laikā VA Technologie esot zinājusi vai tai būtu bijis jāzina par Reyrolle piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, kaut gan VA Technologie “ienāca AIG nozarē [..] vienīgi pēc Reyrolle iegādāšanās” un ka šajā gadījumā veiktais iepriekšējais audits (due diligence) neesot atklājis nekādas saskaņotas darbības.

113 Siemens Österreich un KEG uzskata, ka Komisijai bija vispirms jāaprēķina naudas sodu summa katrai grupas VA Tech meitas sabiedrībai, pirms proporcionāli tam, cik ilgi šī grupa kontrolēja katru no meitas sabiedrībām, aprēķināt naudas soda summu, kas solidāri jāmaksā mātes sabiedrībām. Piemērojot šo metodi, Komisijas uzliktajiem naudas sodiem būtu bijis jāatbilst EUR 720 000 Reyrolle gadījumā, EUR 900 000 SEHV gadījumā un EUR 360 000 Magrini gadījumā, proti, kopā EUR 1 980 000.

114 SEHV un Magrini arī norāda, ka tām apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda kopējā summa EUR 22 050 000 ir kļūdaini sadalīta starp, no vienas puses, grupu, kuras mātes sabiedrība ir Schneider Electric (turpmāk tekstā – “grupa Schneider”), EUR 4 500 000 apmērā un, no otras puses, grupu VA Tech EUR 17 550 000 apmērā. Tās apgalvo, ka Komisijas iespējami veiktais aprēķins noteikti izraisīs to, ka Schneider uzņemas ļoti ierobežotu atbildību, proti, 40 % par laikposmu, kurā tā tās kontrolēja viena pati. Toties grupa VA Tech grupa un Reyrolle nokļūšot acīmredzami nelabvēlīgā stāvoklī.

115 SEHV un Magrini piebilst, ka Komisija noteica Schneider Electric piemērojamo naudas soda sākumsummu, ievērojot kapitāldaļas, kas tai bija VAS. Tomēr VA Technologie ir ienesusi VAS dažādas darbības, kurām nav nekādas saistības ar aizliegto vienošanos. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 2. panta l) punkta i) apakšpunktā noteiktā summa, kas SEHV, Magrini un Reyrolle ir jāmaksā solidāri, acīmredzami esot pārmērīga.

116 Komisija uzskata, ka naudas soda summas noteikšana apstrīdētajā lēmumā atbilst judikatūrā paredzētajiem kritērijiem un tajā tiek ņemtas vērā tiktāl, ciktāl nepieciešams, Reyrolle, SEHV un Magrini individuālās situācijas.

117 Saistībā ar ECPAK 7. pantu Komisija uzsver, ka tas nav tieši piemērojams šajā lietā. Turklāt tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav pārkāpts ne atpakaļejoša spēka aizliegums, ne princips “nav soda bez likuma”.

118 Komisija arī noraida Reyrolle argumentu, ka šīs sabiedrības vispasaules apgrozījuma ņemšana vērā izraisītu pārmērīgas sākumsummas noteikšanu tās naudas soda summas aprēķināšanai. Tā uzskata, ka gadījumā, ja aizliegtā vienošanās aptver gandrīz visu pasaules tirgu, tai ir tiesības balstīties uz vispasaules apgrozījumu kā pārkāpuma smaguma norādi. Turklāt tā norāda, ka nevienā Kopienu tiesību normā nav paredzēts sods, kas proporcionāls pārkāpuma ilgumam.

119 Komisija turklāt norāda, ka Siemens Österreich un KEG neapgalvo, ka divu atsevišķu hipotētisku naudas sodu summa, kas uzlikta grupa VA Tech, viena par Reyrolle rīcību un otra par SEHV un Magrini rīcību, būtu zemāka par apstrīdētajā lēmumā noteikto vienoto naudas sodu. Lēmumu varot atcelt vienīgi tad, ja šķietami kļūdainais aprēķins ir faktiski nelabvēlīgs prasītājam.

120 Saistībā ar solidāri maksājamo summu noteikšanu Komisija apgalvo, ka šis iebildums ir nepieņemams, jo, tā kā šī noteikšana tieši neietekmē SEHV un Magrini, tās nevar atsaukties uz globāla uzņēmuma interesēm. Komisija arī uzskata, ka ir pietiekami pamatojusi prasītājām uzliktā naudas soda summas aprēķināšanu. Turklāt Komisija uzskata, ka lielākās solidārās atbildības daļas noteikšana Schneider Electric būtu nepārprotami mazāk labvēlīga grupai VA Tech nekā tās veiktā sadalīšana, jo minētās grupas kopējā atbildība esot nepārprotami ievērojamāka.

121 Visbeidzot Komisija būtībā savās atbildēs uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, kā arī tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem apgalvo, ka tā var brīvi noteikt solidāri maksājamās summas, jo solidārā atbildība ir attiecīgo sabiedrību priekšrocība. Līdz ar to nekāda pārkāpuma neesot tajā, ka Reyrolle, no vienas puses, un SEHV un Magrini, no otras puses, tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām par summu bez saistības ar to kopējās piedalīšanās periodu aizliegtajā vienošanās kā VA Tech grupas meitas sabiedrībām, ne tajā, ka vienas pašas Reyrolle, pirms to iegādājās VA Technologies, desmit gadus piedalīšanās neizraisa to, ka tai tiek noteikta viena pašai maksājama summa, ne tajā, ka Siemens Österreich un KEG netiek uzskatītas par solidāri atbildīgām par daļu no SEHV un Magrini naudas soda. Turklāt Komisija uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā sniegtās norādes par solidārās atbildības periodiem nav jāuztver kā tādas, kas galīgi nosaka solidāro atbildību, kā tas būtu solidāru parādu gadījumā. Minētajā 468. apsvērumā izlemjot par Reyrolle personīgo atbildību par periodu no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1988. gada 20. septembrim, tā neesot izslēgusi, ka solidāra atbildība varētu tikt konstatēta citu iemeslu dēļ, kas nav ekonomiskās vienības pastāvēšana; saistībā ar šo periodu ir izslēgta vienīgi solidāra atbildība ar tās mātes sabiedrībām. Komisija uzskata, ka beigu beigās solidārajiem parādniekiem ir pilnīga brīvība attiecībā uz kopējās naudas soda summas sadalīšanu savā starpā, kas ir to priekšrocība.

Vispārējās tiesas vērtējums

– Par sodu un sankciju individuālā rakstura principu

122 Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar sodu un sankciju individuālā rakstura principu fizisku vai juridisku personu var sodīt tikai par faktiem, kuros tā ir individuāli vainojama (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98 Krupp Thyssen Stainless un Acciai speciali Terni/Komisija, Recueil, II‑3757. lpp., 63. punkts), un šis princips ir piemērojams visās administratīvajās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt sodus atbilstoši Kopienu konkurences tiesību normām (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02 Hoek Loos/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 118. punkts). Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar jēdzienu “uzņēmums” EKL 81. panta nozīmē, kā tas ir interpretēts judikatūrā. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka jēdziens “uzņēmums” EKL 81. panta nozīmē ietver saimnieciskas vienības, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra). Kopienas konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido ekonomisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, ja grupas meitas sabiedrības autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II‑4071. lpp., 290. punkts).

123 No tā izriet, ka ir jānoraida Siemens Österreich un KEG apgalvojums, ka tas, ka viens uzņēmums, kas piedalās pārkāpumā, sastāv no vairākām dažādām sabiedrībām, neizraisa to, ka tās ir jāapskata kā viens pārkāpuma dalībnieks. Šis apgalvojums izriet no jēdziena “uzņēmums” un jēdziena “sabiedrība” sajaukšanas, un tam nav pamatojuma prasītāju minētajā judikatūrā.

124 Tāpat ir jānoraida šī sprieduma 108. punktā izklāstītais Reyrolle, SEHV un Magrini arguments, saskaņā ar kuru tas, ka Komisija ar atpakaļejošu spēku ir piemērojusi jēdzienu “ekonomiska vienība” naudas soda summas aprēķināšanas mērķim, izraisa soda smaguma palielināšanu un līdz ar to tiek pārkāpts ECPAK 7. panta 1. punkts, atbilstoši kuram netiek noteikts smagāks sods par to, kas bijis piemērojams pārkāpuma izdarīšanas laikā. Komisijas prakse naudas soda summas aprēķināšanai ņemt vērā uzņēmuma apgrozījumu – un tādēļ vajadzības gadījumā visu šo uzņēmumu veidojošo sabiedrību kopējo apgrozījumu – bija vienveidīga attiecīgajā laikā, un līdz ar to tā bija jāzina tirgus dalībniekiem. Turklāt prasītājas bija turpinājušas piedalīties pārkāpumā pēc apvienošanās, kas ietvēra uzņēmuma apgrozījuma palielināšanos. Tādēļ tās nevar izvirzīt prasību, lai Komisija pret tām attiektos tā, it kā apvienošanās nebūtu notikusi, jo princips, saskaņā ar kuru naudas soda summas aprēķināšanā nozīme ir uzņēmuma apgrozījumam, nevis to veidojošo sabiedrību atsevišķi apskatītajiem apgrozījumiem, bija piemērojams aizliegtās vienošanās darbības laikā un līdz ar to netika piemērots ar atpakaļejošu spēku.

125 Ir arī jāpiebilst, ka Komisijas pastāvīgā prakse naudas sodu sākumsummas noteikšanas mērķim ņemt vērā apgrozījumu par pēdējo pilno pārkāpuma gadu ir netieši atzīta judikatūrā (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P Sarrió/Komisija, Recueil, I‑9991. lpp., 85.–87. punkts).

126 Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina judikatūra, saskaņā ar kuru naudas sodu preventīvais apjoms ir viens no elementiem, uz kuriem balstoties nosakāms pārkāpumu smagums (Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P Ferriere Nord/Komisija, Recueil, I‑4411. lpp., 33. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05 BASF un UCB/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 45. punkts). Tomēr naudas soda preventīvais raksturs ir lielā mērā atkarīgs no tā, vai tas ir pietiekami nozīmīgs attiecīgajam uzņēmumam. Līdz ar to, lai novērtētu naudas soda preventīvo raksturu saistībā ar pārkāpumā piedalījušos uzņēmumu, ir jāņem vērā situācija, kāda tā bija pārkāpuma beigās, nevis kāda tā varēja būt iepriekš. Iepriekšējas situācijas ņemšana vērā varētu vai nu radīt risku uzlikt pārāk zemu naudas sodu, lai tas būtu pietiekami preventīvs, gadījumā, ja uzņēmuma apgrozījums starplaikā būtu pieaudzis, vai arī radīt risku, ka tiktu uzlikts augstāks naudas sods, kas nebūtu nepieciešams, lai būtu preventīvs gadījumā, ja uzņēmuma apgrozījums starplaikā būtu samazinājies.

127 Otrkārt, būtu nepraktiski un pat pārmērīgi, ievērojot labas pārvaldības principu un procedūras ekonomijas prasībām, pieprasīt, lai Komisija ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu attīstību visā aizliegtās vienošanās darbības laikā. Šāda pieeja ietvertu, kā to pamatoti norāda Komisija, atsevišķas sākumsummas aprēķināšanu par katru piedalīšanās aizliegtajā vienošanās gadu un šajā sakarā dalībnieku attiecīgo tirgus daļu noteikšanu par katru pārkāpuma gadu.

128 Līdz ar to ir jānoraida arī Siemens Österreich un KEG arguments, kas izklāstīts šī sprieduma 110. punktā un saskaņā ar kuru Komisijas pieejas, kuru raksturo tas, ka naudas sods tika noteikts, ņemot vērā grupas VA Tech apgrozījumu par 2003. gadu, nevis zemāko apgrozījumu pirms SEHV un Magrini iegādāšanās, sekas bija tādas, ka tika pārspīlēts to ekonomiskais nozīmīgums aizliegtās vienošanās ietvaros.

129 Tāpat ir jānoraida šī sprieduma 112. punktā izklāstītais Siemens Österreich un KEG arguments, ka ar minēto Komisijas pieeju ir pārkāpts princips, ka sods atbilst sabiedrības individuālajam ieguldījumam saistībā ar pārmestajiem faktiem, un vainas princips. No apstrīdētā lēmuma un, konkrētāk, no tā 468. apsvēruma c) apakšpunkta un 507. apsvēruma izriet, ka minētās prasītājas tika uzskatītas par atbildīgām vienīgi par periodu, kurā tās piedalījās aizliegtajā vienošanās ar savu meitas sabiedrību starpniecību, proti, vispirms ar Reyrolle, pēc tam no 2001. gada – arī ar SEHV un Magrini.

130 Saistībā ar Siemens Österreich un KEG argumentu, kas arī izklāstīts šī sprieduma 112. punktā un saskaņā ar kuru Komisija kļūdaini prezumējusi, ka Reyrolle iegādāšanās un VAS izveidošanas laikā VA Technologie zināja vai tai būtu bijis jāzina par Reyrolle piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, ir jāatgādina, ka Komisija var saprātīgi prezumēt, ka pilnībā mātes sabiedrībai piederoša meitas sabiedrība galvenokārt piemēro mātes sabiedrības sniegtos norādījumus, un ka šī prezumpcija ietver to, ka Komisijai nav jāpārbauda, vai mātes sabiedrība patiešām ir izmantojusi šīs pilnvaras (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑330/01 Akzo Nobel/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 83. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai mātes sabiedrību atzītu par vainojamu tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības rīcībā, līdz ar to nav nepieciešams pierādīt, ka šī mātes sabiedrība zināja par meitas sabiedrības darbībām. Tieši pretēji, ja mātes sabiedrība uzskata, ka, lai gan tai pilnībā pieder meitas sabiedrība, šī pēdējā minētā sabiedrība autonomā veidā nosaka savu rīcību tirgū, tai ir jāatspēko šī prezumpcija, sniedzot pietiekamus pierādījumus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Akzo Nobel/Komisija, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).

131 Izskatāmajā lietā faktam, vai VA Technologie, iegādājoties Reyrolle 1998. gadā, zināja par tās iesaistīšanos aizliegtajā vienošanās, nav nekādas nozīmes, jo Siemens Österreich un KEG Vispārējā tiesā nav apstrīdējušas, ka Reyrolle, meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder VA Tech grupai kopš 1998. gada, galvenokārt piemēroja tās norādījumus un nenoteica autonomā veidā savu rīcību tirgū. Līdz ar to fakts, ka Komisija varēja nepamatoti uzskatīt, ka VA Technologie bija šādas zināšanas, nepadara apstrīdēto lēmumu par spēkā neesošu.

132 Turklāt attiecībā uz VAS izveidošanu 2001. gadā Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka VA Technologie attiecīgajā laikā zināja gan par tās bijušās meitas sabiedrības Reyrolle, gan par tās jauno meitas sabiedrību SEHV un Magrini piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Komisija apstrīdētā lēmuma 454. un nākamajos punktos izklāstīja, ka vairākas personas, kas pārstāvēja uzņēmumu VA Tech aizliegtās vienošanās sanāksmēs, vienlaicīgi ieņēma vadošus amatus gan meitas sabiedrībās Reyrolle, SEHV un Magrini, gan to mātes sabiedrībās, proti, VA Technologie un VAS – kuru tiesību pārņēmēja ir Siemens Österreich –, kā arī KEG. Tomēr Siemens Österreich un KEG nav apstrīdējuši šīs konstatācijas Vispārējā tiesā.

133 Līdz ar to šis arguments ir jānoraida.

134 Visbeidzot, tā kā vienība, kas ir pieļāvusi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, ir uzņēmums konkurences tiesību nozīmē, kurš pats par sevi nav juridiska persona, Komisijai savā lēmumā, ar kuru tā soda par šo pārkāpumu un uzliek naudas sodus, ir jānosaka uzņēmuma ietvaros individuālās sabiedrības, kurām tiks adresēts lēmums un kurām būs jāatbild par uzņēmuma naudas sodu samaksāšanu. No tā izriet, ka dažādajām sabiedrībām, kuras ir daļa no uzņēmuma, uzliktie individuālie naudas sodi, izņemot izņēmuma apstākļus, ir jāaprēķina, pamatojoties uz ekonomisko nozīmīgumu un līdz ar to uz uzņēmuma apgrozījumu, nevis uz individuālu sabiedrību ekonomisko nozīmīgumu.

135 Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 333. apsvērumā vispirms paskaidroja, ka EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta priekšmets ir uzņēmums Kopienu tiesību nozīmē, jēdziens, kas neatbilst juridiskas personas jēdzienam komerctiesībās, sabiedrību tiesībās vai valsts nodokļu tiesībās. Tomēr, tā kā lēmums, ar kuru tiek noteikts sods par šo pantu pārkāpumu, ir jāadresē juridiskajām personām, Komisijai ir nepieciešams attiecīgo uzņēmumu ietvaros identificēt juridiskās personas, kas ir šī lēmuma adresātes. Pēc tam apstrīdētā lēmuma 335. apsvērumā Komisija izskaidroja, ka mātes sabiedrības, kam ir noteicoša ietekme uz meitas sabiedrības komerciālo rīcību, var tikt uzskatītas par solidāri atbildīgām par meitas sabiedrības pārkāpumu, kas tomēr neatbrīvo meitas sabiedrību no savas pašas atbildības. Tādēļ mātes sabiedrības atbildība tiek saistīta ar meitas sabiedrības atbildību. Šajos apsvērumos ir pilnībā ņemti vērā principi, kas izklāstīti šī sprieduma 122. un 134. punktā.

136 Līdz ar to ir jānoraida šī sprieduma 106. punktā izklāstītais Reyrolle, SEHV un Magrini arguments, ka ir pieļautas pretrunas starp naudas soda uzlikšanu, balstoties uz grupas VA Tech kopējo apgrozījumu, un pieeju uzskatīt par individuāli atbildīgām par pārkāpumu dažādās šīs grupas meitas sabiedrībās.

– Par dažādajām sabiedrībām, kuras var vainot uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, rīcībā un par noteikumu piemērošanu saistībā ar solidaritāti naudas sodu maksāšanā

137 Pirmkārt, ir jānosaka dažādās sabiedrības, kuras var tikt vainotas par uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, rīcību. Otrkārt, ir jāizvērtē, vai Komisija pareizi aprēķināja prasītājām uzliekamo naudas sodu, un it īpaši, vai tā pareizi noteica summas, kas tām ir jāmaksā solidāri. Tā kā šī izvērtēšana tostarp attiecas uz apstrīdētā lēmuma iekšējo saskanīgumu, šajā stadijā ir jāņem vērā Komisijas pašas apstrīdētajā lēmumā noteiktais pārkāpuma ilgums un it īpaši 2002. gada 1. aprīļa datums, nevis 2002. gada 1. jūlija datums (skat. šī sprieduma 72. un 82. punktu) kā datums, kurā VA Tech atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās.

138 Vispirms saistībā ar dažādo sabiedrību noteikšanu, kuras var vainot uzņēmumu, kuri piedalījušies aizliegtajā vienošanās, rīcībā, vispirms ir jāatgādina, ka nav apstrīdēts, ka Reyrolle, SEHV un Magrini autonomi nenoteica savu rīcību tirgū saistībā ar uzņēmuma VA Tech piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Kā izriet no iepriekš minētā 1. punkta, Reyrolle gadījumā tas attiecas uz periodu, kas sākas 1998. gada 20. septembrī, datumu, kad to iegādājās VA Technologie, un SEHV un Magrini gadījumā uz periodu pēc 2001. gada 13. marta, datuma, kad tika izveidots VAS. Komisija apstrīdētajā lēmumā no tā secina, ka minēto periodu laikā Reyrolle, SEHV un Magrini kopā ar VA Technologie un VAS (kuras 2006. gadā tika iekļautas Siemens Österreich), kā arī ar KEG veidoja vienu un to pašu uzņēmumu EKL 81. panta nozīmē, ko prasītājas nav apstrīdējušas.

139 Turpinot, gluži kā to Komisija ir paveikusi apstrīdētā lēmuma 337. apsvērumā, ir jāatgādina, ka juridiskās vienības, kuras ir neatkarīgi piedalījušās pārkāpumā un kuras pēc tam ir iegādājusies cita sabiedrība, turpina pašas būt atbildīgas par savu prettiesisko rīcību, kas notikusi pirms to iegādes, ja šīs sabiedrības nav tīri un vienkārši sevī iekļāvis pircējs, bet ka tās ir turpinājušas savu darbību kā meitas sabiedrības (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P Cascades/Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 78.–80. punkts). Šādā gadījumā pircējs var tikt vienīgi uzskatīts par atbildīgu par savas meitas sabiedrības rīcību no tās iegādāšanās brīža, ja šī meitas sabiedrība turpina piedalīties pārkāpumā un ja jaunās mātes sabiedrības atbildība var tikt pierādīta (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I‑9925. lpp., 37.–39. punkts).

140 Šajā lietā Reyrolle situācija, no vienas puses, un Siemens Österreich, kā arī KEG situācija, no otras puses, ir līdzīga otrajai situācijai, kas izvirzīta šī sprieduma 139. punktā, jo Reyrolle vispirms bija neatkarīgi piedalījusies pārkāpumā un pēc tam no 1998. gada 20. septembra veica savu prettiesisko rīcību kā grupas VA Tech meitas sabiedrība (skat. iepriekš 1. punktu).

141 Turklāt šis pats princips mutatis mutandis ir jāpiemēro gadījumā, kad pirms tās iegādāšanās nopirkta sabiedrība ir piedalījusies pārkāpumā nevis neatkarīgā veidā, bet gan kā citas grupas meitas sabiedrība, kā tas ir bijis gadījumā ar SEHV un Magrini, kuras pirms tapšanas par daļu no uzņēmuma VA Tech bija daļa no uzņēmuma, kas piederēja pie grupas Schneider (turpmāk tekstā – “uzņēmums Schneider”) līdz 2001. gada 13. martam.

142 Šajā sakarā no lietas materiāliem izriet, ka Reyrolle, SEHV un Magrini no 2001. gada 13. marta ar VAS starpniecību 60 % apmērā piederēja grupai VA Tech. Apstrīdētā lēmuma 454. un 455. apsvērumā Komisija norāda, prasītājām to neapstrīdot, ka tā uzskata, ka VA Technologie un KEG varēja noteicoši ietekmēt Reyrolle, SEHV un Magrini komerciālo rīcību, izmantojot to, ka tām piederēja 60 % no VAS kapitāldaļām. Komisija no tā secināja, ka no 2001. gada 13. marta, datuma, kurā izveidots VAS, līdz 2004. gada 11. maijam, datumam, kad beidzās aizliegtā vienošanās, Siemens Österreich un KEG vai to juridiskie priekšteči bija viens un tas pats u