ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS]

SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 17. jūnijā ( )

Lieta C‑312/02

Zviedrijas Karaliste

pret

Eiropas Kopienu Komisiju









1. Šajā lietā Zviedrija lūdz atcelt Komisijas 2002. gada 26. jūnija Lēmumu 2002/524/EK par Kopienas finansējuma dalībvalstīm noteiktu izdevumu izslēgšanu no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas ietvaros ( ) tajā daļā, kas izslēdz Kopienas finansējumu Zviedrijas iztērētajām SEK 18 555 850. Pakārtoti Zviedrija lūdz Tiesu samazināt naudas summu, kurai atteikts Kopienas finansējums, līdz SEK 11 817 748 vai pakārtoti SEK 12 436 091.

2. Šie izdevumi attiecas uz Zviedrijas pieprasīto nodevu par karšu izsniegšanu. Zviedrijas tiesību akti paredzēja, ka Kopienas atbalsta pieprasītājiem par noteiktu platību jāmaksā nodeva, lai saņemtu karti, kas pievienojama atbalsta pieprasījumam. Komisija uzskatīja, ka šādas nodevas pieprasīšana bija pretrunā ar Kopienu tiesību aktiem ( ), kas prasa atbalstu izmaksāt pilnā apjomā. Tādējādi ar Lēmumu 2002/524 tika izslēgts Kopienas finansējums summai, kuru sastāda 1999. gadā iekasētās nodevas par kartēm. ( )

Atbilstošās tiesību normas

3. Kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanas pamata noteikumi attiecīgajā laikā bija noteikti Regulā Nr. 729/70 ( ), kas paredzēja, ka Fondam jāfinansē kopīgos pasākumus, kuri pieņemti, lai sasniegtu EKL 33. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktos mērķus, ieskaitot intervences pasākumus, kas paredzēti, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgus, un īstenoti saskaņā ar Kopienu noteikumiem lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros. ( )

4. Regulas Nr. 729/70 5. pants noteica grāmatojumu noskaidrošanu, ko iesniedza valstu iestādes, kas bija pilnvarotas tērēt finansējumu darījumos, kurus Fonds varēja finansēt. 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā daļa skaidri pieprasīja Komisijai izslēgt no Kopienas finansējuma izdevumus, kas nebija izlietoti atbilstoši Kopienu noteikumiem.

5. Regulas Nr. 805/68 par tirgu kopīgo organizāciju liellopu un teļa gaļas nozarē ( ) 30.a pantā noteikts, ka saskaņā ar šo regulu maksājumi "ir pilnā apjomā pārskaitāmi ieguvējiem."

6. Regulas Nr. 1765/92, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem, ( ) 15. panta 3. punktā ir noteikts, ka maksājumi, kas paredzēti šajā Regulā, "ir pilnā apjomā pārskaitāmi ieguvējiem."

7. 8. panta 1. punktā Regulā Nr. 1663/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EEK) Nr. 729/70 attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūru, ( ) noteikts:

"Ja kādas izmeklēšanas rezultātā Komisija uzskata, ka izdevumi netika veikti saskaņā ar Kopienas noteikumiem, tā paziņo ieinteresētajai dalībvalstij iegūtās ziņas, veicamos korektīvos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību turpmāk."

Vispārīgā informācija

8. 1997. gada 17. aprīlī Zviedrija pieņēma Förordningen (Noteikumi) 1997:183, ar ko ievieš nodevu par karšu izsniegšanu lauksaimniecības atbalsta ietvaros. ( )Förordningen 1997:183 paredzēja, ka Kopienas atbalsta pieprasītājiem par noteiktu platību jāmaksā nodeva, lai saņemtu karti, kas pievienojama atbalsta pieprasījumam. Nodevas apmērs bija SEK 10 par attiecīgās platības vienu hektāru līdz maksimāli SEK 3 000. Förordningen 1997:183 atcēla 2000. gada 1. jūlijā, un tādēļ šie Noteikumi tika piemēroti tikai 1998. un 1999. gadā. Aprēķināts, ka karšu nodevās kopā bija samaksātas SEK 62 291 350, no kurām SEK 31 871 925, šķiet, attiecināmas uz 1998. gadu un SEK 30 419 425 – uz 1999. gadu.

9. 2002. gada 26. jūnijā Komisija nolēma izslēgt no Kopienu finansējuma SEK 18 555 850, pamatojoties uz to, ka nav ievērots Regulas Nr. 1765/92 15. pants un Regulas Nr. 805/68 30.a pants ( ).

10. Nav strīda par to, ka Kopienas finansējums ir izslēgts attiecībā uz izdevumiem, kas veikti tikai 1999. gadā, ņemot vērā Komisijas viedokli, ka 1998. gadā samaksātās nodevas (kas bija pirmais gads, kad piemēroja Förordningen 1997:183) var uzskatīt par ekvivalentu samaksai par tādas kartes izdošanu, kas var būt vispār noderīga attiecīgajam lauksaimniekam. Var pieņemt (kaut gan nekur Tiesai iesniegtajos lietas materiālos tas skaidri nav pateikts), ka atteiktā summa, kas sastāda tikai daļu no kopējām 1999. gadā pieprasītajām nodevām, atspoguļo tikai tās nodevas, kas pieprasītas par kartēm, kas izsniegtas sakarā ar atbalsta pieprasījumiem, uz kuriem attiecas minētie noteikumi.

11. Zviedrija sākotnēji savā pamata prasījumā uzskatīja, ka vēstule, ar kuru Komisija pirmo reizi informēja par tās bažām, neietvēra to izdevumu izvērtējumu, kas izslēgts no Kopienu finansējuma, kā prasīts Regulas Nr. 1663/95 8. panta 1. punktā ( ), bet atzīmēja savā atbildē, ka 8. panta 1. punkta ( ) piemērojamā redakcija vairs neietver šādu prasību.

Regulas Nr. 1765/92 15. panta un Regulas Nr. 805/68 30.a panta pārkāpums

12. Zviedrija uzskata, ka Förordningen 1997:183 nav pretrunā ar Regulas Nr. 1765/92 15. pantu vai ar Regulas Nr. 805/68 30.a pantu, jo summas, uz kurām Zviedrijas lauksaimniekiem bija tiesības atbilstoši Kopienu tiesību aktiem, viņiem tika pārskaitītas pilnā apjomā.

13. Abi lietas dalībnieki atsaucas uz Tiesas lēmumu lietā Kellinghusen un Ketelsen ( ). Šī lieta attiecās uz valsts tiesību aktu likumību, pieprasot iesniedzējiem maksāt administratīvos maksājumus par Regulā Nr. 1765/92 un Regulā Nr. 805/68 paredzētajiem kompensāciju maksājumiem.

14. Tiesa vispirms atzīmēja, ka Kopienas noteikumus jāpiemēro vienādi visās dalībvalstīs un, cik vien iespējams, tiem ir jābūt vienādam spēkam visā Kopienas teritorijā ( ). Tad Tiesa nosprieda sekojošo:

"Kā Komisija pareizi ir norādījusi, mērķi kompensēt ienākuma zaudējumu, kas radies no institucionālo cenu samazināšanas, nevar sasniegt citādā veidā, kā tikai pilnā apjomā pārskaitot kompensējoša rakstura atbalstu lauksaimniekiem, kurus ietekmējušas kopējās lauksaimniecības politikas reformas sekas.

Faktiski, atļaujot dalībvalstīm samazināt kompensējoša rakstura atbalsta līmeņus, izdarot atskaitījumus vai iekasējot administratīvos izdevumus, nonāktu pie tā, ka lauksaimnieku ienākumu zaudējums dažādās dalībvalstīs tiktu kompensēts dažādi, kas varētu kavēt vienādu Kopienas tiesību aktu piemērošanu, kas ir nepieciešama, lai izvairītos no nevienlīdzīgas attieksmes pret ražotājiem un tirgotājiem (lieta C‑132/95 Jensen un Korn‑og Foderstofkompagniet [1998] ECR, I‑2975. lpp., 49. punkts).

Tāpēc Regulas Nr. 1765/92 15. panta 3. punkts un Regulas Nr. 805/68 30.a pants, kas iekļauts ar Regulu Nr. 2066/92, aizliedz dalībvalstu iestādēm izdarīt atskaitījumus no veiktajiem maksājumiem vai pieprasīt administratīvo izdevumu samaksu par pieprasījumiem, kā rezultātā samazinās atbalsta apjoms." ( )

15. Manuprāt, šis lēmums tāpat attiecas uz minētajām karšu nodevām šajā lietā.

16. Zviedrija uzskata, ka šīs nodevas netika iekasētas, lai segtu Zviedrijas iestāžu administratīvos izdevumus, bet tās tika pieprasītas par karšu izsniegšanu, un ka kopējā iekasēto nodevu summa bija mazāka par izdevumiem, kas tika iztērēti šo karšu izgatavošanai. Turklāt nodevas nebija nosacījums atbalsta prasību apstrādei – kartes nosūtīja visiem attiecīgajiem lauksaimniekiem un pēc tam aprēķināja nodevas. Atbalsta pieprasījumus pārbaudīja un atbalstu piešķīra neatkarīgi no tā, vai karšu nodevas bija samaksātas.

17. Tomēr neesmu pārliecināts, ka šie faktori ir būtiski: kā norāda Komisija, pieteicējiem tomēr tika prasīts iesniegt kartes vienlaikus ar atbalsta pieprasījumu un samaksāt nodevu par šo karti. Kā esmu komentējis savos secinājumos lietā Kellinghusen un Ketelsen, "ja aizliegums veikt atskaitījumus nav ietverts tikai formas pēc, to nevarēja interpretēt tīri formāli kā tādu, kas attiecas tikai uz reāli veiktiem atskaitījumiem maksājumu laikā. Tātad aizliegumam veikt jebkādu atskaitījumu noteikti ir jāattiecas uz izdevumiem, kam ir tieša un būtiska saikne ar pārskaitāmajām summām." ( )

18. Komisija norāda uz Zviedrijas Lauksaimniecības ministrijas 1998. gada 2. februāra vēstuli VI ĢD (šobrīd Lauksaimniecības ĢD) ģenerāldirektoram; šajā vēstulē ir sniegta atbilde uz lūgumu sniegt informāciju par integrētas pārvaldīšanas un pārbaudes sistēmas ieviešanu noteiktām Kopienas atbalsta shēmām Zviedrijā atbilstoši Regulas Nr. 3508/92 prasībām ( ). Šajā vēstulē ( ) Zviedrijas valdība skaidro, ka noteikumi paredz lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu identifikācijas sistēmu izmantot par pamatu platību atbalsta pieteikumu apstrādei. Tā kā esošās kartes nebija piemērotas, tika izveidota identifikācijas sistēma, kas balstījās uz blokiem, kam atbilst īpašas numurētas kartes. Tā kā kompetentā iestāde izmanto šīs kartes pieteikumu apstrādes gaitā, pieteicējiem tās jāizmanto. Karšu izveidošana radīja nozīmīgus vienreizējos izdevumus. Zviedrija izskatīja vairākas iespējas, kā finansēt sistēmu, līdz beidzot izvēlējās uzlikt karšu nodevu.

19. Tāpēc, šķiet, ka karšu nodeva ir domāta, lai atbilstoši Regulai Nr. 3508/92 finansētu Zviedrijā ieviesto zemes gabalu identifikācijas sistēmu un lai tomēr segtu Zviedrijas iestāžu administratīvos izdevumus.

Nodevas par lopbarības platību kartēm

20. Pakārtoti Zviedrija uzskata, ka Kopienas finansējumu nevar izslēgt attiecībā uz nodevām par lopbarības platību kartēm, jo Komisijas 2000. gada 24. oktobra vēstulē, kuras virsraksts ir “rakstveida paziņojums atbilstoši Regulas (EK) Nr. 1663/95 8. panta 1. punktam”, ir minēti tikai aizliegtie atskaitījumi no atbalsta laukaugu platībām. Uz lopbarības platībām tomēr ir attiecināms mājlopu piemaksu režīms. Tikai otrajā, 2001. gada 6. augustā saņemtajā rakstveida paziņojumā atbilstoši 8. panta 1. punktam Komisija atzina, ka Kopienas finansējums būtu atsakāms arī attiecībā uz nodevām par lopbarības platību kartēm.

21. Komisija norāda, ka tikai 2001. gada maijā tā saņēma no Zviedrijas detalizētu informāciju par pārskaitīto atbalstu lopbarības platībām. Tā kā pirmajā rakstveida paziņojumā 2000. gada 24. oktobrī nebija obligāti jāiekļauj atsauce uz to izdevumu novērtējumu, kurus izslēdz no Kopienu finansējuma, ( ) tas, ka šajā paziņojumā tika minēts tikai laukaugu platību atbalsts, šo izvērtēšanu neatcēla. Tāpat Zviedrijas Karaliste nevar uzstāt uz to, ka tāpēc tai nebija iespējams noteikt, kādus korektīvos pasākumus veikt, jo Zviedrija atcēla nodevu gan par laukaugu, gan lopbarības platību kartēm 2000. gada 1. jūlijā.

22. Šajos apstākļos man šķiet, ka Zviedrijas prasījumi ir noraidāmi.

Nodevas par to platību kartēm, par kurām tika pieprasīts arī lauksaimniecības vides atbalsts vai reģionālā palīdzība

23. Zviedrija arī uzskata, ka karšu nodeva nebija prettiesiska, ja runa bija par kartēm tām platībām, par kurām tika pieprasīts arī lauksaimniecības vides atbalsts vai reģionālā palīdzība. Regulas Nr. 1765/92 15. pants un Regulas Nr. 805/68 30.a pants neattiecas uz lauksaimniecības vides atbalstu vai reģionālo palīdzību. Gadījumos, kad par vienu un to pašu platību bija iesniegts pieteikums gan laukaugu platību vai mājlopu atbalstam, gan pieteikums lauksaimniecības vides atbalstam vai reģionālai palīdzībai, nodeva par šo karti bija tāda pati kā tā, ja pieteikums būtu bijis iesniegts tikai par laukaugu un mājlopu atbalstu. Komisija tomēr ierosina izslēgt nodevas par kartēm platībām, par kurām iesniegti abu veidu atbalsta pieteikumi (no vienas puses, lauksaimniecības vides atbalstam vai reģionālai palīdzībai un, no otras puses, laukaugu platību vai mājlopu atbalstam).

24. Patiešām neredzu, kā šis arguments Zviedrijai palīdz. Komisija ir izslēgusi summu, kas ir vienāda ar pieteicēju samaksāto karšu nodevu par laukaugu platību vai mājlopu atbalstu, pamatojoties uz to, ka šādi maksājumi ir atskaitījumi, ko aizliedz Regulas Nr. 1765/92 15. pants un Regulas Nr. 805/68 30.a pants. Iepriekš esmu norādījis, ka Komisijas izpratni par šiem noteikumiem uzskatu par pareizu. Tam, ka šādi pieteicēji ir pieteikušies arī cita veida atbalstam, nav nekāda sakara ar 15. panta un 30.a panta pārkāpumiem vai ar šo pārkāpumu sekām.

Secinājums

25. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Tiesai:

(1) prasība jānoraida;

(2) jāpiespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.