Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 31. pantam nav pretrunā valsts nodokļu režīms, kas pēc tam, kad tas, aprēķinot sabiedrības ienākuma nodokli, ir atļāvis ņemt vērā zaudējumus, ko ir cietusi pastāvīgā pārstāvniecība, kura atrodas citā valstī, nevis sabiedrības, kurai pieder šī pārstāvniecība, reģistrācijas valstī, paredz minēto zaudējumu apmēra atkārtotu iekļaušanu ar nodokli apliekamajā ienākumā, kad minētā pastāvīgā pārstāvniecība gūst peļņu, ja valsts, kurā atrodas šī pārstāvniecība, nepiešķir tiesības pārnest zaudējumus, ko cietusi citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības pastāvīgā pārstāvniecība, un ja atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu, ko noslēgušas abas valstis, šādas pārstāvniecības ienākumi ir atbrīvoti no nodokļa valstī, kur atrodas sabiedrības, kurai pieder šī pārstāvniecība, juridiskā adrese.

Protams, šāds nodokļu režīms paredz EEZ līguma 31. pantā paredzēto tiesību ierobežojumu, jo sabiedrības ar juridisko adresi kādā dalībvalstī, kurai ir pastāvīgā pārstāvniecība citā dalībvalstī, nodokļu situācija ir nelabvēlīgāka nekā tad, ja šī pārstāvniecība būtu bijusi nodibināta pirmajā dalībvalstī. Kaut arī sākotnēji, pirmajā dalībvalstī apliekot ar nodokli sabiedrību, kurai pieder citā dalībvalstī esoša pastāvīgā pārstāvniecība, visi šīs pārstāvniecības zaudējumi tika atskaitīti no minētās sabiedrības ienākumiem un tādējādi minētā pirmā dalībvalsts piešķīra nodokļu priekšrocību, tāpat kā tas būtu tad, ja šī pastāvīgā pārstāvniecība atrastos valsts teritorijā, tomēr vēlāk, minētās pastāvīgās pārstāvniecības zaudējumus iekļaujot galvenās sabiedrības ar nodokli apliekamajā ienākumā, kad tā guva peļņu, valsts nodokļu režīms atņēma šo nodokļu priekšrocību, šādā veidā pakļaujot sabiedrības rezidentes, kurām ir pastāvīgi uzņēmumi citā dalībvalstī, nelabvēlīgākam nodokļu režīmam nekā tam, kuram pakļautas sabiedrības rezidentes, kurām ir pastāvīgi uzņēmumi valsts teritorijā. Šīs atšķirīgās attieksmes nodokļu jomā dēļ sabiedrība rezidente varētu tikt atturēta turpināt savu darbību ar citā dalībvalstī esošas pastāvīgas pārstāvniecības starpniecību.

Tomēr šādu ierobežojumu pamato vajadzība nodrošināt Vācijas nodokļu sistēmas saskaņotību. Šajā sakarā zaudējumu apmēra iekļaušana ar nodokli apliekamajā ienākumā nav nodalāma no to iepriekšējas ņemšanas vērā. Šī iekļaušana gadījumā, kad sabiedrībai ir pastāvīgā pārstāvniecība citā valstī, attiecībā uz kuru šīs sabiedrības rezidences valstij nav nekādas nodokļu kompetences, atspoguļo simetrisku loģiku. Tādējādi pastāv tieša, personiska un materiāla saikne starp diviem attiecīgā nodokļu režīma elementiem, jo minētā iekļaušana ir loģisks turpinājums iepriekš piešķirtajam atskaitījumam. Šis ierobežojums ir atbilstošs, lai sasniegtu šādu mērķi, jo pilnīgi simetriski ar nodokli apliekamajā ienākumā tiek atkārtoti iekļauti tikai tie zaudējumi, kas bija atskaitīti. Turklāt minētais ierobežojums ir pilnībā samērīgs ar paredzēto mērķi, jo iekļauto zaudējumu apmērs nepārsniedz gūto ienākumu summu.

Šo vērtējumu neapgāž minētā nodokļu režīma un valsts, kurā atrodas pastāvīgā pārstāvniecība, nodokļu tiesību aktu kombinētās sekas. Ja nepastāv Kopienas saskaņošanas vai unifikācijas pasākumi, kritēriju noteikšana ienākumu un kapitāla aplikšanai ar nodokļiem, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu, vajadzības gadījumā noslēdzot konvenciju, ir dalībvalstu kompetencē. Šī kompetence nozīmē arī to, ka valstij nevar uzlikt pienākumu, piemērojot savus nodokļu tiesību aktus, ņemt vērā iespējami negatīvās sekas, kas izriet no tāda citas valsts tiesiskā regulējuma īpatnībām, kas ir piemērojams pastāvīgajai pārstāvniecībai, kas atrodas minētās dalībvalsts teritorijā un kas pieder sabiedrībai, kuras juridiskā adrese atrodas pirmās valsts teritorijā. Pat ja tiktu uzskatīts, ka nodokļu uzlikšanas valstī, kur atrodas sabiedrības, kurai pieder attiecīgā pastāvīgā pārstāvniecība, juridiskā adrese, un nodokļu uzlikšanas valstī, kur atrodas šī pārstāvniecība, rezultātā var rasties brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, šādu ierobežojumu rada vienīgi otrā no šīm valstīm, jo šāds ierobežojums izrietētu nevis no aplūkojamā nodokļu režīma, bet gan no nodokļu kompetences sadalījuma konvencijā par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta starp abām minētajām valstīm.

Vērtējumu, ka ierobežojumu, kas izriet no minētā nodokļu režīma, pamato vajadzība nodrošināt šī režīma saskaņotību, nevar apgāzt apstāklis, ka sabiedrība, kurai pieder attiecīgā pastāvīgā pārstāvniecība, to ir likvidējusi un ka minētās pārstāvniecības peļņas un zaudējumu aprēķins visā tās pastāvēšanas laikā kopsummā ir negatīvs. Pastāvīgās pārstāvniecības zaudējumu apmēra iekļaušana sabiedrības, kurai tā pieder, ar nodokli apliekamajā ienākumā nekādi nav nodalāma no to iepriekšējas ņemšanas vērā un ir pilnībā loģiska.

(sal. ar 34.–39., 42.–46., 48., 49. un 51.–55. punktu un rezolutīvo daļu)