Runājot par pašu Civildienesta noteikumos paredzēto disciplinārlietas norises ilgumu, termiņi, kas paredzēti, lai reglamentētu disciplinārlietas norisi, raugoties no laika aspekta, nav kategoriski, bet vispirms jau veido labas pārvaldības noteikumu, kas liek iestādei ar pienācīgu rūpību izskatīt disciplinārlietu un rīkoties tā, lai katrs izmeklēšanas akts notiktu saprātīgā termiņā salīdzinājumā ar iepriekšējo. Tādējādi, lai izvērtētu saprātīgu termiņu, kurā disciplinārlieta ir jāizskata, Savienības tiesai ir jāņem vērā vienīgi laiks, kāds pagājis starp izmeklēšanas aktu un nākamo aktu, un šis vērtējums nav atkarīgs no kopējā disciplinārlietas norises ilguma.

Tomēr iestādei vai, atkarībā no lietas, Eiropas Birojam krāpšanas apkarošanai (OLAF) ir pienākums rīkoties rūpīgi no brīža, kad tie uzzina par faktiem un rīcību, kas var būt ierēdņiem un darbiniekiem noteikto pienākumu pārkāpums, lai izvērtētu, vai ir jāuzsāk izmeklēšana, un vēlāk, ja tas tā ir, rūpīgi veikt šo izmeklēšanu un, vajadzības gadījumā, rūpīgi izskatīt disciplinārlietu.

Civildienesta noteikumu 86. pantā un to IX pielikumā, kas attiecas uz Savienības ierēdņiem piemērojamiem disciplinārajiem pasākumiem, nav paredzēts nekāds noilguma termiņš attiecībā uz pārkāpumiem, par kuriem var tikt uzsākta disciplinārlieta pret ierēdni, kas tiek apsūdzēts kāda no saviem Civildienesta noteikumos paredzētajiem pienākumiem neizpildē.

Ja pēc attiecīgās personas uzklausīšanas iecēlējinstitūcija nolemj vērsties Disciplinārlietu kolēģijā, tai nosūtot Civildienesta noteikumu IX pielikuma 12. pantā minēto ziņojumu, pirmkārt, attiecīgais ierēdnis, ņemot vērā šā paša pielikuma 11. panta tekstu, no tā var secināt, ka minētā institūcija nav uzskatījusi, ka, nekonsultējoties ar Disciplinārlietu kolēģiju, viņam būtu piemērojams sods tikai brīdinājuma vai rājiena formā, bet ka, tieši otrādi, tā ir uzskatījusi, ka pārmesto pārkāpumu smaguma dēļ bija jāvēršas Disciplinārlietu kolēģijā, lai, iespējams, piemērotu kādu no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. pantā paredzētajiem sodiem.

Šie noteikumi, kuros ir izklāstīti Eiropas civildienesta pienākumi un atbildība, ir pamatoti ar Savienībai uzticētajiem vispārējo interešu uzdevumiem, ietverot to, ka Savienības pilsoņiem un dalībvalstīm ir jābūt uzticībai tam, ka iestādes ar to ierēdņu un darbinieku starpniecību nodrošina minēto uzdevumu labu izpildi. Tādējādi šādi pienākumi galvenokārt ir paredzēti, lai aizsargātu uzticības attiecības, kurām ir jāpastāv starp Savienību un tās ierēdņiem vai darbiniekiem.

Civildienesta noteikumu 11., 12., 12.b un 17.a panta noteikumi ir uzskatāmi par konkrētām ierēdņa lojalitātes un sadarbības ar Savienību un priekšniekiem pamata pienākuma izpausmēm. Šis pienākums ietver, pirmkārt, ierēdņa pienākumu atturēties no rīcības, kas aizskartu ar amatu saistītu cieņu un cieņu pret Savienību. Tādējādi tam, vēl jo vairāk tad, ja viņš ieņem augstas pakāpes amatu, it īpaši ir jāuzvedas nevainojami, lai vienmēr saglabātu starp viņu un Savienību pastāvošo uzticības saikni. Šīs tiesību normas galu galā ir Eiropas civildienesta profesionālās ētikas pīlāri.

Tomēr, tā kā vērtējums par to, vai pastāv interešu konflikts, ir jāveic iecēlējinstitūcijai, Civildienesta noteikumu 11.a pantā ierēdņiem un darbiniekiem nav atļauts pašiem veikt šādu vērtējumu un, tieši otrādi, ir paredzēts, ka tiem ir jāpaziņo priekšniekam – vēl jo vairāk tad, ja runa ir par lejupējo, augšupējo vai citu tuvu ar asins saitēm saistītu radinieku, – par ģimenes locekļa klātbūtni no iestādes neatkarīgā uzņēmumā, kuram ir tiešas attiecības ar minēto iestādi un kurš ietilpst minēto ierēdņu un darbinieku darbības jomā.

Disciplinārlietas norises ilgums nav viens no elementiem, kas minēti Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantā, un tam nav nozīmes, nosakot disciplinārsodu, kam atbilstoši šim pantam ir jābūt proporcionālam pieļautā pārkāpuma smagumam. Līdz ar to šis aspekts nav uzskatāms par atbildību mīkstinošu apstākli.

Ierēdņu neatkarība no trešajām personām, kas atbilstoši Civildienesta noteikumu 11. un 11.a pantam būtu jāsaglabā, ir jāizvērtē ne tikai no subjektīvā viedokļa, jo tā arī nozīmē, ka it īpaši publisko finanšu pārvaldībā ir jānovērš jebkāda rīcība, kas objektīvi var ietekmēt iestāžu tēlu un iedragāt uzticību, kādai attiecībā pret to būtu jārodas sabiedrībai. Tādējādi atbilstoši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. panta b) punktam iestāde var kā atbildību pastiprinošu apstākli ņemt vērā risku, kuram ierēdņa uzvedības dēļ tikuši pakļauti iestādes godīgums, reputācija vai intereses, un tai nav jāpierāda, vai un cik personas, kas nestrādā iestādē, bija zinājušas par šo attiecīgā ierēdņa uzvedību.

(skat. 204. punktu)

Atsauce

Civildienesta tiesa: spriedums, 2012. gada 28. marts, BD/Komisija,F‑36/11, EU:F:2012:49, 80. punkts.