Lieta T-306/01

Ahmed Ali Yusuf un Al Barakaat International Foundation

pret

Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju

Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban – Kopienas kompetence – Līdzekļu iesaldēšana – Pamattiesības – Jus cogens – Tiesas kontrole – Prasība atcelt tiesību aktu

Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 21. septembrī

Sprieduma kopsavilkums

1. Process – Regula, ar ko tiesvedības laikā aizstāj apstrīdēto regulu – Jauns elements – Sākotnējo prasījumu un pamatu paplašināšana

2. Iestāžu akti – Juridiskā pamata izvēle – Regula, ar ko noteiktām personām un organizācijām nosaka sankcijas, kas paredz pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar trešām valstīm – EKL 60., 301. pants – Pieļaujamība

(EKL 60. un 301. pants; Padomes Regula Nr. 467/2001)

3. Iestāžu akti – Juridiskā pamata izvēle - Regula, ar ko nosaka sankcijas noteiktām personām un organizācijām, kurām nav nekādas saiknes ar trešo valsti - EKL 60., 301. un 308. pants, aplūkoti kopsakarā - Pieļaujamība

(EKL 60., 301. un 308. pants; LES 3. pants; Padomes Regula Nr. 881/2002)

4. Kapitāla brīva aprite un maksājumu brīvība – Ierobežojumi – Valsts pasākumi, kas paredzēti cīņai pret starptautisko terorismu un kas šajā nolūkā nosaka ekonomiskas un finanšu sankcijas pret indivīdiem, kuriem nav nekādas saiknes ar trešām valstīm – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 58. pants)

5. Iestāžu akti – Juridiskā būtība – Regula vai lēmums – Atšķirība – Kritēriji – Akta adresāta jēdziens – Akta priekšmets – Neatbilstošs kritērijs

(EKL 230. panta 4. daļa, un 249. pants; Padomes Regula Nr. 881/2002)

6. Starptautiskās publiskās tiesības – Apvienoto Nāciju Statūti – Drošības padomes lēmumi – No tiem izrietošie dalībvalstu pienākumi – Pārākums pār valsts tiesībām un Kopienu tiesībām – No šiem statūtiem izrietošie pienākumi – Kopienai saistošs raksturs

7. Eiropas Kopienas – Iestāžu aktu tiesiskuma kontrole, ko īsteno tiesa – Akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Drošības padomes lēmumu tiesiskuma papildu kontrole – Kontrole attiecībā uz Kopienu tiesībām – Izslēgšana – Kontrole attiecībā uz “jus cogens” – Pieļaujamība

(EKL 5., 10., 230., 297. pants un 307. panta 1 daļa; LES 5. pants; Padomes Regula Nr. 881/2002)

8. Eiropas Kopienas – Iestāžu aktu tiesiskuma kontrole, ko īsteno tiesa – Akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Regula Nr. 881/2002 – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, “Al-Qaida” tīklu un “Taliban” – Ieinteresēto peronu pamattiesības – Līdzekļu iesaldēšana – Kontrole attiecībā uz “jus cogens” – Ieinteresēto personu tiesības uz īpašumu – Samērīguma princips – Pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regula Nr. 881/2002, ko groza Padomes Regula Nr. 561/2003)

9. Eiropas Kopienas – Iestāžu aktu tiesiskuma kontrole, ko īsteno tiesa – Akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Regula Nr. 881/2002 – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, “Al-Qaida” tīklu un “Taliban” – Ieinteresēto personu tiesības tikt uzklausītām – Pārkāpums – Neesamība

(Padomes Regula Nr. 881/2002)

10. Prasība atcelt tiesību aktu – Kopienu tiesību akts, ar ko īsteno Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas – Regula Nr. 881/2002 – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, “Al-Qaida ”tīklu un “Taliban” – Tiesas kontrole – Robežas – Robs prasītāju tiesiskajā aizsardzībā – Kontrole attiecībā uz “jus cogens” – Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību – Pārkāpums – Neesamība

(EKL 226. pants; Padomes Regula Nr. 881/2002)

1. Ja prasības atcelt tiesību aktu izskatīšanas procesā regula, kas indivīdu skar tieši un individuāli, tiek aizstāta ar regulu ar tādu pašu priekšmetu, tas ir jāuzskata par jaunu apstākli, kas ļauj prasītājam pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Ja prasītājam tiktu uzlikts pienākums no jauna celt prasību, tiktu pārkāpts pareizas tiesvedības princips un netiktu ievērotas procesuālās ekonomijas prasības. Turklāt nebūtu taisnīgi, ja attiecīgā iestāde, lai vērstos pret kritiku, kas ietverta attiecīgajā prasības pieteikumā, kurš Kopienas tiesā iesniegts par regulu, varētu pielāgot apstrīdēto regulu vai to aizstāt ar citu un procesā attiecīgajā instancē atsaukties uz šiem grozījumiem vai šo aizstāšanu, lai liegtu otram lietas dalībniekam iespēju paplašināt savus sākotnējos prasījumus un izvirzītos pamatus saistībā ar vēlāku regulu vai iesniegt papildu prasījumus un izvirzīt pret to papildu pamatus.

(sal. ar 72.–73. punktu)

2. Padome bija tiesīga, pieņemot Regulu Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, pamatoties uz EKL 60. un 301. pantu.

Minēto pantu tekstā nekas neļauj izslēgt ierobežojošu pasākumu veikšanu, kas īpašā veidā drīzāk skar trešo valstu vadītājus nekā šīs valstis kā tādas, kā arī indivīdus un organizācijas, kas ir šo vadītāju sabiedrotie vai kurus tie tieši vai netieši kontrolē, jebkurā vietā, kur tie atrodas, ar nosacījumu, ka šādi pasākumi paredz efektīvi – pilnīgi vai daļēji – pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm. Šāda interpretācija, kas nav pretēja EKL 60. un 301. panta burtam, ir pamatota gan ar efektivitātes, gan arī humanitāriem apsvērumiem.

Tomēr pasākumu, ko paredz Regula Nr. 467/2001, mērķis bija pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecību ar Afganistānu starptautiskās sabiedrības cīņas pret starptautisko terorismu un it īpaši pret Osamu bin Ladenu un Al-Qaida tīklu ietvaros.

Turklāt minētie pasākumi, kas paredzēti efektīva spiediena izdarīšanai uz attiecīgo valstu vadītājiem, pēc iespējas samazinot šo pasākumu ietekmi uz šo valstu iedzīvotājiem, tostarp samazinot to piemērojamību indivīdiem, kuru vārdi ir norādīti, atbilst samērīguma principam, kas pieprasa, lai sankcijas nepārsniegtu apmēru, kas ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu Kopienas tiesiskajā reglamentācijā noteikto mērķi.

(sal. ar 108., 112., 115.–116., 121.–122., 124. punktu)

3. EKL 60. un 301. pants vieni paši nav pietiekams juridiskais pamats Kopienu regulas pieņemšanai, kas paredzēta cīņai pret starptautisko terorismu un šajā nolūkā tādu ekonomisko un finanšu sankciju noteikšanai pret indivīdiem kā līdzekļu iesaldēšana, nekonstatējot nekādu saikni starp šiem indivīdiem un trešo valsti.

Tāpat EKL 308. pants vien neveido pietiekamu juridisko pamatu šādas regulas pieņemšanai. Ja neviena cita Līguma tiesību norma nepiešķir Kopienu iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai noteiktu sankcijas indivīdiem un organizācijām, kam nav nekādas saiknes ar trešo valsti, cīņa pret starptautisko terorismu un it īpaši ekonomisko un finanšu sankciju piemērošana indivīdiem un organizācijām, kuras tiek turētas aizdomās par finansējuma nodrošināšanu starptautiskajam terorismam, nevar tikt saistīta ne ar vienu no EKL 2. un 3. punktā Kopienai tieši noteiktajiem mērķiem. Turklāt no EK līguma preambulas neizriet, ka Līgumam ir plašāks mērķis aizsargāt mieru un starptautisko drošību. Tas ir tikai ES līguma mērķis. Lai arī noteikti var apgalvot, ka šim Savienības mērķim jāvirza Kopienas rīcība savas attiecīgās kompetences ietvaros, tomēr nepietiek pamatot pasākumu veikšanu ar EKL 308. pantu. Nav iespējams interpretēt EKL 308. pantu tā, ka tas ļautu iestādēm vispārējā veidā pamatoties uz šo tiesību normu, lai īstenotu kādu no ES līguma mērķiem.

Tādējādi Padome bija pilnvarota, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņemt Regulu Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru Kopienā īsteno Kopējā nostājā 2002/402 paredzētās ekonomiskās un finanšu sankcijas, nepastāvot nekādai saiknei ar trešās valsts teritoriju vai pārvaldes režīmu.

Šajā kontekstā ir jāņem vērā laikā pēc pārskatīšanas, kuras rezultātā tika pieņemts Māstrihtas Līgums, īpaši izveidotais tilts starp Kopienas rīcību, atbilstoši EKL 60. un 301. pantam uzliekot ekonomiskās sankcijas, un ES līguma mērķiem ārējo attiecību jomā. Šajā ziņā EKL 60. un 301. pants ir īpašas EK līguma tiesību normas, jo tās skaidri paredz to, ka Kopienas rīcība varētu izrādīties vajadzīga, lai īstenotu nevis vienu no Kopienas mērķiem, kas noteikti EK līgumā, bet vienu no mērķiem, kas īpaši noteikti Savienībai ES līguma 2. pantā, proti, Kopējās ārpolitikas un drošības politikas īstenošanu. Tādējādi, ja rīcības pilnvaras, ko paredz EK līgums, var izrādīties nepietiekamas, lai ļautu iestādēm rīkoties nolūkā kopējā tirgus ietvaros formāli sasniegt vienu no Kopienas mērķiem, arī EKL 60. un 301. pantā paredzētās pilnvaras piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas, proti, ekonomisko attiecību pārtraukšana vai sašaurināšana ar vienu vai vairākām trešām valstīm, tostarp attiecībā uz kapitāla un maksājumu brīvo apriti, izrādās nepietiekamas, lai ļautu iestādēm sasniegt KĀDP mērķus, ir pamatota EKL 308. panta kā papildu juridiskā pamata izmantošana konkrēti saistībā ar šiem abiem pantiem LES 3. pantā noteiktās konsekvences vārdā. Tādējādi vienlaicīga EKL 60., 301. un 308. panta kā juridiskā pamata izmantošana ļauj ekonomisko un finanšu sankciju jomā sasniegt mērķi, ko KĀDP ietvaros vēlas sasniegt Savienība un dalībvalstis un kurš norādīts kopējā nostājā vai kopīgā rīcībā, neskatoties uz to, ka Kopienai nav skaidri piešķirtu pilnvaru piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas pret indivīdiem vai organizācijām, kurām nav pietiekamas saiknes ar noteiktu trešo valsti.

(sal. ar 132.–133., 136., 152., 154.–157., 159.–160., 163.–166., 170. punktu)

4. Kopienai nav skaidri izteiktu pilnvaru noteikt ierobežojumus kapitāla un maksājumu apritei. Turpretī EKL 58. pants pieļauj, ka dalībvalstis veic šāda veida pasākumus gadījumā, ja tas ir pamatots ar šajā pantā paredzēto mērķu sasniegšanu un tostarp sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības apsvērumiem. Tā kā sabiedriskās drošības jēdziens ietver gan valsts iekšējo, gan ārējo drošību, dalībvalstis principā ir tiesīgas saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunktu veikt pasākumus, lai cīnītos pret starptautisko terorismu un lai šajā nolūkā piemērotu ekonomiskās un finanšu sankcijas, tādas kā līdzekļu iesaldēšana, pret indivīdiem, nekonstatējot nekādu saikni ar trešo valstu teritoriju vai vadības režīmu. Ar nosacījumu, ja šie pasākumi atbilst EKL 58. panta 3. punktam un ja tie nepārsniedz paredzētā mērķa sasniegšanai vajadzīgo, tie ir saderīgi ar EK līgumā noteikto kapitāla un maksājumu brīvās aprites sistēmu.

(sal. ar 146. punktu)

5. EKL 249. pants, nosakot, ka regula ir piemērojama vispārēji, bet lēmums ir obligāts tikai tā adresātiem, paredz tikai akta adresāta jēdzienu. Turpretī priekšmets ir kritērijs, kas nav būtisks tiesību akta kvalificēšanai par normatīvo vai lēmumu saturošu tiesību aktu.

Līdz ar to Regula Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, ir vispārpiemērojama, jo tā jebkuram aizliedz piegādāt līdzekļus vai ekonomiskos resursus noteiktām personām. Tas, ka šīs personas ir tostarp norādītas šās regulas I pielikumā, tādējādi tiekot tieši un individuāli skartas EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, nekādā veidā neietekmē šā aizlieguma vispārējo piemērojamību.

(sal. ar 186.–187. punktu)

6. No starptautisko tiesību viedokļa Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dalībvalstu pienākumi atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtiem neapstrīdami ir pārāki par jebkādu citu pienākumu, kas izriet no iekšējām vai starptautiskajām līgumtiesībām, tostarp tām valstīm, starp kurām ir arī Eiropas Padomes dalībnieces, – par to pienākumiem atbilstoši Eiropas Cilvēkā tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai, un tām valstīm, starp kurām tāpat ir Kopienas dalībnieces, – par to pienākumiem atbilstoši EK līgumam. Atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu 25. pantam, saskaņā ar kuru ANO dalībvalstīm ir jāpieņem un jāpiemēro Drošības padomes lēmumi, šis pārākuma noteikums attiecas uz lēmumiem, kas ietverti Drošības padomes rezolūcijā.

Kaut arī Kopiena nav Apvienoto Nāciju dalībniece, ir jāuzskata, ka pienākumi, kas izriet no Apvienoto Nāciju Statūtiem, tai ir saistoši tādā pašā veidā kā tās dalībvalstīm atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam. Pirmkārt, tā nevar neievērot pienākumus, kas uzlikti tās dalībvalstīm saskaņā ar šiem statūtiem, ne arī kavēt to izpildi. Otrkārt, tai atbilstoši tās dibināšanas līgumam, izmantojot savu kompetenci, ir jāpieņem jebkuras tiesību normas, kas vajadzīgas, lai ļautu tās dalībvalstīm izpildīt šos pienākumus.

(sal. ar 231., 234., 242.–243., 254. punktu)

7. Regula Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, kas pieņemta saskaņā ar Kopējo nostāju 2002/402, ir uzskatāma par to saistību izpildi Kopienas līmenī, kas uzliktas dalībvalstīm kā Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dalībniecēm, lai īstenotu, vajadzības gadījumā pieņemot Kopienas tiesību aktu, sankcijas pret Osamu bin Ladenu, AlQaida tīklu, kā arī pret Taliban un citām sabiedrotām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kas tika noteiktas un vēlāk apstiprinātas vairākās Drošības padomes rezolūcijās, kas pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļai.

Šajā kontekstā Kopienu iestādes rīkojās atbilstoši tām saistošajām pilnvarām, jo tām nav nekādas patstāvīgās rīcības brīvības. Proti, tās nevar nedz tieši mainīt attiecīgo rezolūciju saturu, nedz izveidot mehānismu, ar kura palīdzību šādas izmaiņas varētu veikt. Jebkura Regulas Nr. 881/2002 iekšējā likumības kontrole tādējādi nozīmētu, ka Pirmās instances tiesai ir papildus kārtībā jāizvērtē minēto rezolūciju likumība.

Tomēr, ņemot vērā ANO tiesību pārākuma pār Kopienu tiesībām principu, Pirmās instances tiesas kompetence papildus kontrolēt Drošības padomes lēmumu likumību atbilstoši Kopienu tiesiskajā kārtībā atzītajam pamattiesību aizsardzības standartam līdz ar to nevar tikt attaisnota, ne pamatojoties uz starptautiskām, ne arī uz Kopienu tiesībām. Pirmkārt, šāda kompetence būtu nesaderīga ar dalībvalstu saistībām, kas izriet no Apvienoto Nāciju Statūtiem un it īpaši to 25., 48. un 103. panta, kā arī ar Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 27. pantu. Otrkārt, tā būtu pretrunā gan ar EK līguma tiesību normām, it īpaši EKL 5., 10., 297. pantu un 307. panta pirmo daļu, gan ar LES, it īpaši ar tā 5. pantu. Tā turklāt būtu pretrunā ar principu, saskaņā ar kuru Kopienas kompetence un attiecīgi Pirmās instances tiesas kompetence ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības.

Tādējādi Drošības padomes rezolūcijas, kas pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII sadaļai, principā ir izslēgtas no Pirmās instances tiesas kontroles jomas un ka Pirmās instances tiesai nav tiesību apšaubīt – kaut vai netieši – to likumību attiecībā uz Kopienu tiesībām. Tieši otrādi – Pirmās instances tiesai pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro šīs tiesības atbilstoši dalībvalstu pienākumiem, kas izriet no Apvienoto Nāciju Statūtiem.

Pirmās instances tiesa tomēr ir tiesīga izvēles kārtībā kontrolēt attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumības pārbaudi attiecībā uz jus cogens, kas tiek saprasta kā starptautiskā sabiedriskā kārtība, kas ir saistoša visiem starptautisko tiesību subjektiem, ieskaitot ANO instances, un no kuras nav iespējams atkāpties.

(sal. ar 264.–266., 272.–274., 276.–277. punktu)

8. Līdzekļu iesaldēšana, ko paredz Regula Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, ko groza Regula Nr. 561/2003, un netieši – Drošības padomes rezolūcijas, kas tiek īstenotas ar šīm regulām, nepārkāpj ieinteresēto personu pamattiesības atbilstoši vispārējo cilvēka tiesību aizsardzības standartam saistībā ar jus cogens.

Šajā ziņā skaidri noteiktas izņēmumu un atkāpju iespējas, kas tādējādi piemērotas personu, kuras ietvertas Sankciju komitejas sarakstā, līdzekļu iesaldēšanai, nepārprotami parāda, ka ne šā pasākuma mērķis, ne arī rezultāts nav cietsirdīga vai pazemojoša apiešanās ar šīm personām.

Turklāt, ja tiesību uz īpašumu ievērošana jāuzskata par daļu no vispārējo starptautisko tiesību imperatīvajām normām, jebkurā gadījumā to var uzskatīt par jus cogens pārkāpumu tikai tad, ja šis īpašums tiek patvaļīgi atņemts. Tomēr šajā gadījumā tā nav.

Pirmkārt, līdzekļu iesaldēšana ir sankcija, kuru Sankciju komiteja nolēma piemērot pret Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, kā arī pret citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ņemot vērā to, ka cīņa pret starptautisko terorismu ir svarīga un ka Apvienoto Nāciju aizsardzība pret teroristu organizāciju aktivitātēm ir likumīga. Otrkārt, līdzekļu iesaldēšana ir pagaidu noregulējuma pasākums, kas atšķirībā no konfiskācijas neattiecas uz ieinteresēto personu īpašuma tiesību uz finanšu aktīvu pašu būtību, bet tikai uz to izmantošanu. Treškārt, Drošības padomes rezolūcijas paredz mehānismu sankciju vispārējās sistēmas periodiskai atkārtotai izvērtēšanai. Visbeidzot, attiecīgais tiesiskais regulējums nosaka procedūru, kas ļauj ieinteresētajām personām ar savas pilsonības vai dzīvesvietas dalībvalsts starpniecību jebkurā brīdī iesniegt savu lietu pārskatīšanai Sankciju komitejā.

Ņemot vērā šos apstākļus, līdzekļu iesaldēšana tām personām un organizācijām, kas, pamatojoties uz informāciju, ko nosūtījušas Apvienoto Nāciju dalībvalstis un ko pārbaudījusi Drošības padome, tiek turētas aizdomās par saistību ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un par piedalīšanos terora aktu finansēšanā, plānošanā, sagatavošanā vai izpildē, nav uzskatāma par patvaļīgu, nepiemērotu vai nesamērīgu ar ieinteresēto personu pamattiesībām.

(sal. ar 289., 291., 293.–296., 299.–302. punktu)

9. Ieinteresēto personu tiesības tikt uzklausītiem nepārkāpa ne Sankciju komiteja – pirms to vārdu iekļaušanas to personu sarakstā, kuru līdzekļi ir iesaldējami, piemērojot attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas, ne arī Kopienu iestādes – pirms Regulas Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, pieņemšanas.

Pirmkārt, ieinteresēto personu tiesības tikt uzklausītām Sankciju komitejā, pirms to vārdi tika iekļauti to personu sarakstā, kas tiek turētas aizdomās par starptautiskā terorisma līdzfinansēšanu, kuru līdzekļi ir iesaldējami, piemērojot attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas, nav paredzētas attiecīgajās rezolūcijās un neviena imperatīvā norma, kas attiecas uz starptautisko publisko kārtību, neparedz šādu iepriekšēju uzklausīšanu. It īpaši šās lietas apstākļos, kad tiek apstrīdēti pagaidu noregulējuma pasākumi, kas ierobežo ieinteresēto personu īpašuma pieejamību, to pamattiesību ievērošana neprasa, lai tām tiktu paziņoti pret viņām vērstie fakti un pierādījumi, jo Drošības padome vai tās Sankciju komiteja uzskata, ka tas nav pieļaujams starptautiskās sabiedrības drošības apsvērumu dēļ.

Otrkārt, Kopienu iestādēm nebija jāuzklausa ieinteresētās personas pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas, ņemot vērā to, ka tām nav nekādu izvērtēšanas pilnvaru, transponējot Kopienu tiesiskajā kārtībā Drošības padomes rezolūcijas un Sankciju komitejas lēmumus, tādējādi ieinteresēto personu uzklausīšana nekādā gadījumā nevar palīdzēt iestādei pārskatīt tās nostāju.

(sal. ar 306.–307., 320., 328.–329., 331. punktu)

10. Izskatot šo prasību atcelt Regulu Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, Pirmās instances tiesa pilnībā veic minētās regulas likumības kontroli pār to, kā Kopienu iestādes ievēro kompetences normas, kā arī ārējās likumības un būtiskās procesuālās normas, kas attiecas uz to darbību. Pirmās instances tiesa tāpat kontrolē minētās regulas likumību attiecībā uz Drošības padomes rezolūcijām, kas ir jāīsteno ar šīm regulām, tostarp no procesuālo un materiālo tiesību normu atbilstības viedokļa, ievērojot iekšējo saistību un regulu samērīgumu ar rezolūcijām. Turklāt tā kontrolē šo regulu likumību un netieši – attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumības kontroli saistībā ar pārākām starptautisko tiesību normām jus cogens, tostarp imperatīvajām normām, kas vērstas uz cilvēka tiesību vispārēju aizsardzību.

Pirmās instances tiesai nav netieši jākontrolē pašu attiecīgo Drošības padomes rezolūciju saderība ar tādām pamattiesībām kā tās, ko aizsargā Kopienu tiesiskā kārtība. Pirmās instances tiesai nav arī jāpārbauda, vai nav pieļauta kļūda to faktu un pierādījumu novērtējumā, ko Padome izvirzījusi veikto pasākumu pamatojumam, ne arī – izņemot saistībā ar jus cogens veiktās ierobežotās kontroles ietvaros – netieši kontrolēt šo pasākumu veikšanas iespēju un samērīgumu. Tādējādi prasītājiem nav nekādu tiesību aizsardzības iespēju tiesā, jo Drošības padome neuzskata par lietderīgu izveidot neatkarīgu starptautisku tiesu, kas tiktu pilnvarota lemt – gan tiesiski, gan faktiski – par prasībām, kas celtas par Sankciju komitejas pieņemtiem individuālajiem lēmumiem.

Tomēr šis robs prasītāja tiesiskajā aizsardzībā kā tāds nav pretrunā ar jus cogens. Tiesības vērsties tiesā nav absolūtas. Prasītāju tiesību vērsties tiesā ierobežojums, kas izriet no jurisdikcijas imunitātes, kas principā piemīt Drošības padomes rezolūcijām, kuras pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu VII nodaļai, ir neatņemama to tiesību sastāvdaļa, kuras garantē jus cogens. Prasītāju interese, lai viņu lieta pēc būtības tiktu izskatīta tiesā nav pietiekama, lai būtu pārākai pār būtiskajām vispārējām interesēm, kas saistītas ar starptautiskā miera un drošības uzturēšanu pret draudiem, ko Drošības padome skaidri identificē, atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu tiesību normām. Līdz ar to prasītāju tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā nav pārkāptas.

(sal. ar 334.–335., 337.–344., 346. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(otrā palāta paplašinātā sastāvā)

2005. gada 21. septembrī ( )

Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban – Kopienas kompetence – Līdzekļu iesaldēšana – Pamattiesības – Jus cogens – Tiesas kontrole – Prasība atcelt tiesību aktu

Lieta T-306/01

Ahmed Ali Yusuf, kura dzīvesvieta ir Sponga [Spånga] (Zviedrija),

Al Barakaat International Foundation, Sponga,

ko pārstāv L. Silberskis [L. Silbersky] un T. Olsons [T. Olsson], advokāti,

prasītāji,

pret

Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Vicendzats [M. Vitsentzatos], I. Rodestade [I. Rådestad], E. Karlsone [E. Karlsson] un M. Bišops [M. Bishop], pārstāvji,

un

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv A. van Solinge [A. Van Solinge], J. Enegrens [J. Enegren] un C. Brauns [C. Brown], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētājas,

ko atbalsta

Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja Dž. Kolinss [J. Collins], pēc tam R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāvji, kam palīdz S. Mūra [S. Moore], barrister, kas norādīja adresi Luksemburgā,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību sākotnēji atcelt, pirmkārt, Padomes 2001. gada 6. marta Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, un ar kuru tiek atcelta Regula (EK) Nr. 337/2000 (OV L 67, 1. lpp.), un, otrkārt, Komisijas 2001. gada 12. novembra Regulu (EK) Nr. 2199/2001, ar ko ceturto reizi groza Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 295, 16. lpp.), un prasību atcelt Padomes 2002. gada 27. maija Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 139, 9. lpp.).

EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA



(otrā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Pirungs [J. Pirrung], P. Mengoci [P. Mengozzi], A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un M. Vilars [M. Vilaras],

sekretārs H. Jungs [H. Jung],

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2003. gada 14. oktobrī,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu, kas parakstīti 1945. gada 26. jūnijā Sanfrancisko (ASV), 24. panta 1. punktu Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dalībvalstis “uzliek Drošības padomei galveno atbildību par starptautiskā miera un drošības uzturēšanu un piekrīt, ka, pildot pienākumus, kas izriet no šīs atbildības, Drošības padome darbojas viņu vārdā”.

2 Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu 25. pantu “[ANO] Dalībvalstis piekrīt saskaņā ar šiem Statūtiem pakļauties Drošības padomes lēmumiem un tos pildīt”.

3 Atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu 48. panta 2. punktam Drošības padomes lēmumus attiecībā uz starptautiskā miera un drošības uzturēšanu “Apvienoto Nāciju Dalībvalstis pilda tieši un ar attiecīgo starptautisko institūciju, kuru dalībvalstis tās ir, starpniecību”.

4 Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Statūtu 103. pantu “gadījumā, ja Apvienoto Nāciju Dalībvalsts pienākumi saskaņā ar šiem Statūtiem izrādīsies pretrunā ar jebkāda cita starptautiska nolīguma pienākumiem, lielāks spēks ir pienākumiem, kas noteikti šajos Statūtos”.

5 Atbilstoši LES 11. panta 1. punktam:

“Savienība izstrādā un īsteno kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kas aptver visas ārpolitikas un drošības politikas jomas, un tās mērķi ir:

– sargāt Savienības kopējās vērtības, pamatintereses, neatkarību un integritāti saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem;

– visādi stiprināt Savienības drošību;

– saglabāt mieru un stiprināt starptautisko drošību saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem [..].”

6 Saskaņā ar EKL 301. pantu:

“Ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas paredzēta saskaņā ar noteikumiem, kuri ietverti Līgumā par Eiropas Savienību un attiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, paredz Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm, Padome veic vajadzīgos steidzamos pasākumus. Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu.”

7 EKL 60. panta 1. punkts nosaka:

“Ja 301. pantā paredzētajos gadījumos izrādās vajadzīga Kopienas rīcība, Padome saskaņā ar 301. pantā paredzēto procedūru var veikt steidzamus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem, kuri skar attiecīgās trešās valstis.”

8 Saskaņā ar EKL 307. panta pirmās daļas noteikumiem:

“Šis Līgums neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses.”

9 Visbeidzot, EKL 308. pants nosaka:

“Ja izrādās, ka Kopienai, lai sasniegtu kādu tās mērķi kopējā tirgus darbībā, jārīkojas, bet šis Līgums nepiešķir vajadzīgās pilnvaras, Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar vienprātīgu lēmumu veic attiecīgus pasākumus.”

Prāvas priekšvēsture

10 1999. gada 15. oktobrī Apvienoto Nāciju Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) pieņēma Rezolūciju 1267 (1999), ar kuru tā tostarp nosodīja faktu, ka teroristi joprojām tiek uzņemti un apmācīti un ka terora akti tiek sagatavoti Afganistānas teritorijā, apstiprināja savu pārliecību, ka starptautiskā terorisma apspiešana ir būtiska starptautiskā miera un drošības uzturēšanai, un izteica nožēlu, ka Taliban turpina sniegt patvērumu Osamam bin Ladenam [Usama bin Laden] (lielākajā daļā Kopienu iestāžu pieņemto dokumentu franču valodā viņš tiek saukts par Oussama ben Laden) un ļauj viņam kopā ar viņa sabiedrotajiem vadīt teroristu treniņu nometņu tīklu teritorijā, kurā viņi atrodas, un izmantot Afganistānu par bāzi starptautisko terorisma operāciju vadīšanai. Šās rezolūcijas 2. punktā Drošības padome pieprasīja, lai Taliban nekavējoties nodotu Osamu bin Ladenu atbildīgajām iestādēm. Lai nodrošinātu šā pienākuma ievērošanu, Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka visām valstīm ir tostarp “jāiesaldē līdzekļi un citi finanšu resursi, kas ir saistīti tostarp ar Taliban piederošo vai tieši vai netieši kontrolēto īpašumu vai īpašumu, kas pieder vai ko kontrolē jebkurš Taliban piederošs vai kontrolēts uzņēmums, ko identificē komiteja, kura izveidota, piemērojot šās rezolūcijas 6. punktu, un jānodrošina, lai nedz attiecīgie līdzekļi vai citi finanšu resursi, nedz jebkādi citi līdzekļi vai finanšu resursi, kas tādējādi tikuši identificēti, netiktu nodoti Taliban vai jebkuram Taliban piederošam vai tieši vai netieši kontrolētam uzņēmumam un lai netiktu izmantoti tā vajadzībām ne pilsoņi, ne arī jebkura persona, kas atrodas tās teritorijā, ja vien Komiteja, izvērtējot katru gadījumu atsevišķi, nav sniegusi šādu atļauju humanitāriem mērķiem”.

11 Rezolūcijas 1267 (1999) 6. punktā Drošības padome atbilstoši tās Pagaidu Iekšējā Reglamenta 28. pantam nolēma izveidot Drošības padomes komiteju, kas sastāv no visiem dalībniekiem (turpmāk tekstā – “Sankciju komiteja”) un kas pilnvarota tostarp nodrošināt to, ka valstis piemēro 4. punktā noteiktos pasākumus, lai identificētu 4. punktā minētos līdzekļus vai citus finanšu resursus un lai izvērtētu lūgumu izņēmuma kārtā nepiemērot pasākumus, ko nosaka tas pats 4. pants.

12 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 1999. gada 15. novembrī pieņēma Kopējo nostāju 1999/727/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Taliban (OV L 294, 1. lpp.). Šās kopējās nostājas 2. pants paredz iesaldēt līdzekļus un citus finanšu resursus, kas Taliban pieder ārzemēs, saskaņā ar Drošības padomes Rezolūcijā 1267 (1999) noteiktajiem nosacījumiem.

13 2000. gada 14. februārī Padome, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 337/2000 par lidojumu aizliegumu un Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (OV L 43, 1. lpp.).

14 2000. gada 19. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1333 (2000), pieprasot tostarp, lai Taliban pildītu Rezolūcijas 1267 (1999) noteikumus, it īpaši pārstājot piedāvāt patvērumu un apmācību starptautiskajiem teroristiem un to organizācijām un nododot Osamu bin Ladenu atbildīgajām iestādēm tiesāšanai. Drošības padome īpaši nolēma pastiprināt lidojumu aizliegumu un līdzekļu iesaldēšanu, ko nosaka Rezolūcija 1267 (1999). Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts nosaka, ka visām valstīm ir tostarp “nekavējoties jāiesaldē līdzekļi un citi finanšu aktīvi, kas pieder Osamam bin Ladenam, kā arī viņa sabiedrotajām personām un organizācijām, ko identificē [Sankciju komiteja], ieskaitot organizāciju Al‑Qaida, un līdzekļi, kas saistīti ar Osamas bin Ladena un viņa sabiedroto vai tieši vai netieši kontrolēto personu un organizāciju īpašumu, un jānodrošina, ka nedz attiecīgie līdzekļi un citi finanšu resursi, nedz visi citi līdzekļi un citi finanšu resursi netiek nodoti Osamam bin Ladenam, tā sabiedrotajiem un jebkurai citai organizācijai, kas tiem pieder vai ko tie tieši vai netieši kontrolē, ieskaitot organizāciju Al‑Qaida, neatkarīgi no tā, vai tie ir iedzīvotāji vai jebkura cita persona, kas atrodas tās teritorijā un vai tie tieši vai netieši tiek izmantoti to labā”.

15 Šajā pašā tiesību normā Drošības Padome, pamatojoties uz informāciju, ko iesniedz valstis un reģionālās organizācijas, pilnvaroja Sankciju komiteju izveidot aktuālu to personu un organizāciju sarakstu, ko minētā komiteja ir identificējusi kā Osamas bin Ladena sabiedrotos, ieskaitot organizāciju Al‑Qaida.

16 Rezolūcijas 1333 (2000) 23. punktā Drošības Padome nolēma, ka tostarp atbilstoši 8. punktam veicamie pasākumi ir piemērojami divpadsmit mēnešu laikā un ka šā perioda beigās tā noteiks, vai tie ir jāpagarina uz jaunu laika periodu ar tādiem pašiem nosacījumiem.

17 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2001. gada 26. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2001/154/KĀDP par papildu ierobežojošajiem pasākumiem pret Taliban, ar ko groza Kopējo nostāju 96/746/KĀDP (OV L 57, 1. lpp.). Šās kopējās nostājas 4. pants nosaka:

“Osamas bin Ladena un tā sabiedroto personu vai organizāciju, ko identificēja Sankciju komiteja, līdzekļi un citi finanšu aktīvi ir jāiesaldē un nekādi līdzekļi vai citi finanšu resursi nedrīkst tikt nodoti ne Osamam bin Ladenam, ne arī tā sabiedrotajām personām vai organizācijām, ko identificēja Sankciju komiteja atbilstoši Rezolūcijas 1333 (2000) tiesību normām.”

18 2001. gada 6. martā, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 467/2001, kas aizliedz noteiktu preču eksportu un noteiktu pakalpojumu sniegšanu Afganistānai, pastiprinot lidojumu aizliegumu un pagarinot Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, kā arī atceļ Regulu Nr. 337/2000 (OV L 67, 1. lpp.).

19 Atbilstoši šās regulas preambulas 3. apsvērumam uz Rezolūcijā 1333 (2000) paredzētajiem pasākumiem “ir attiecināms Līgums un, lai it īpaši izvairītos no jebkādiem konkurences traucējumiem, ir jāpieņem Kopienas tiesību akti, lai īstenotu attiecīgos Drošības padomes lēmumus Kopienas teritorijā”.

20 Regulas Nr. 467/2001 1. pantā ir definēti jēdzieni “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana”.

21 Atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 2. pantam:

“1. Jebkādi līdzekļi un citi finanšu resursi, kas pieder jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, jebkurai organizācijai vai apvienībai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas uzskaitīti I pielikumā, ir iesaldējami.

2. Līdzekļi un citi finanšu resursi nedrīkst tieši vai netieši tikt nodoti tām personām vai organizācijām, ko norādījusi Sankciju komiteja pret Taliban un kas uzskaitīti I pielikumā, ne arī izmantoti to labā.

3. 1. un 2. punkts nav piemērojams līdzekļiem un citiem finanšu resursiem, attiecībā uz kuriem Sankciju komiteja pret Taliban ir noteikusi atkāpi. Šādas atkāpes var iegūt ar dalībvalstu atbildīgo iestāžu, kas uzskaitītas II pielikumā, starpniecību.”

22 Regulas Nr. 467/2001 I pielikums satur to personu, organizāciju un apvienību sarakstu, uz kurām attiecināma 2. panta prasība iesaldēt līdzekļus. Saskaņā ar Regulas Nr. 467/2001 10. panta 1. punktu Komisija ir tiesīga grozīt vai papildināt minēto I pielikumu, pamatojoties uz Drošības padomes vai Sankciju komitejas lēmumiem.

23 2001. gada 8. martā Sankciju komiteja publicēja pirmo apkopoto to personu, organizāciju un apvienību sarakstu, kurām saskaņā ar Drošības padomes Rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) ir iesaldējami līdzekļi. Šis saraksts kopš tā laika ir vairākkārt grozīts un papildināts. Komisija kopš tā laika atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 10. pantam ir pieņēmusi dažādas regulas, ar kurām ticis grozīts vai papildināts minētās regulas I pielikums.

24 2001. gada 9. novembrī Sankciju komiteja publicēja jauno pielikumu šim 2001. gada 8. marta sarakstam, tajā ietverot tostarp šādus organizācijas un trīs personu nosaukumus:

– “Barakaat International Foundation, pastkastīte 4036, Sponga, Stokholma, Zviedrija; Rinkebytorget 1, 04 Sponga, Zviedrija”;

– “Adens, Abdirisaks [Aden, Abdirisak]; Akaftingebacken 8, 16367 Sponga, Zviedrija; dzimis 1968. gada 1. jūnijā”;

– “Ali, Abdi Abdulazizs [Ali, Abdi Abdulaziz], Drabantvagen 21, 17750 Sponga, Zviedrija; dzimis 1955. gada 1. janvārī”;

– “Ali, Jusufs Ahmeds [Ali, Yusaf Ahmed], Hallbybybacken 15, 70 Sponga, Zviedrija; dzimis 1974. gada 20. novembrī.”

25 Ar Komisijas 2001. gada 12. novembra Regulu (EK) Nr. 2199/2001, ar ko ceturto reizi groza Regulu Nr. 467/2001 (OV L 295, 16. lpp.), minētās regulas I pielikumam tika pievienots attiecīgās organizācijas nosaukums un trīs fizisko personu, kā arī citu personu vārdi.

26 2002. gada 16. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1390 (2002), kurā noteica pasākumus, kas veicami attiecībā uz Osamu bin Ladenu, organizācijas Al‑Qaida dalībniekiem, kā arī Taliban un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām. Šīs rezolūcijas 1. un 2. punkts pēc būtības paredz tādu pasākumu veikšanu, tostarp līdzekļu iesaldēšanu, ko nosaka Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts un Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts. Atbilstoši Rezolūcijas 1390 (2002) 3. punktam Drošības padomei šie pasākumi pēc to veikšanas ir jāpārbauda pēc divpadsmit mēnešiem, kuriem beidzoties, tie ir vai nu jāpagarina, vai arī jāuzlabo.

27 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2002. gada 27. maijā pieņēma Kopējo nostāju 2002/402/KĀDP par ierobežojošiem līdzekļiem pret Osamu bin Ladenu, organizācijas Al‑Qaida dalībniekiem, kā arī Taliban un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ar kuru atceļ Kopējās nostājas 96/746, 1999/727, 2001/154 un 2001/771/KĀDP (OV L 139, 4. lpp.). Šīs nostājas 3. pants paredz tostarp arī turpmāk iesaldēt līdzekļus un citu finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus, kas pieder personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kuras ir iekļautas Sankciju komitejas atbilstoši Drošības padomes rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) izveidotajā sarakstā.

28 2002. gada 27. maijā Padome, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 139, 9. lpp.).

29 Atbilstoši šās regulas preambulas 4. apsvērumam uz tostarp Drošības padomes Rezolūcijā 1390 (2002) paredzētajiem pasākumiem “attiecas Līgums un, lai novērstu konkurences izkropļošanu, ir jāpieņem Kopienas tiesību akti attiecīgo Drošības padomes lēmumu īstenošanai Kopienas teritorijā”.

30 Pēc būtības Regulas (EK) Nr. 881/2002 1. pants jēdzienus “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana” definē identiski Regulas Nr. 467/2001 1. pantā ietvertajai definīcijai.

31 Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 881/2002 2. pantam:

“1. Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder Sankciju komitejas norādītajai un I pielikumā minētajai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai uzņēmumam.

2. [Nekādus] līdzekļus nepadara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam.

3. Saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam, jo tādējādi tiktu radīta iespēja šai personai, grupai vai organizācijai iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus.”

32 Regulas (EK) Nr. 881/2002 I pielikumā ir to personu, organizāciju un grupu saraksts, kuru līdzekļi ir iesaldējami atbilstoši 2. pantam. Šis saraksts ietver tostarp šādus organizācijas un trīs personu nosaukumus:

– “Starptautiskais fonds Barakaat [Fondation internationale Barakaat]; pastkastīte 4036, Sponga, Stokholma, Zviedrija; Rinkebytorget 1, 04, Sponga, Zviedrija”;

– “Adens, Abdirisaks [Aden, Abdirisak], Skaftingebacken 8, 16367 Sponga, Zviedrija, dzimis 1968. gada 1. jūnijā”;

– “Ali, Abdi Abdulazizs [Ali, Abdi Abdulaziz], Drabantvagen 21, 17750 Sponga, Zviedrija, dzimis 1995. gada 1. janvārī”;

– “Ali, Jusufs Ahmeds [Ali, Yusaf Ahmed], Hallbybybacken 15, 70 Sponga, Zviedrija, dzimis 1974. gada 20. novembrī”.

33 2002. gada 26. augustā Sankciju komiteja nolēma izslēgt vārdus “Abdi Abdulazizs Ali” un “Abdirisaks Adens” no to personu, organizāciju un grupu saraksta, kuru līdzekļi un citi saimnieciskie resursi ir iesaldējami.

34 Tā rezultātā Komisija 2002. gada 4. septembrī pieņēma Regulu (EK) Nr. 1580/2002, ar ko otro reizi groza Regulu Nr. 881/2002 (OV L 237, 3. lpp.).

35 Saskaņā ar Regulas Nr. 1580/2002 1. panta 2. punktu no Regulas Nr. 881/2002 I pielikuma tostarp tiek izslēgtas šādas personas:

– “Ali, Abdi Abdulazizs, Drabantvägen 21, 17750 Sponga, Zviedrija, dzimis 1955. gada 1. janvārī”;

– “Adens, Abdirisaks, Skäftingebacken 8, 16367 Sponga, Zviedrija, dzimis 1968. gada 1. jūnijā”.

36 2002. gada 20. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1452 (2002), kas paredzēta ar cīņu pret terorismu saistīto pienākumu izpildes atvieglošanai. Šās rezolūcijas 1. punkts paredz noteiktas atkāpes un izņēmumus no līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pienākuma, ko uzliek Rezolūcijas 1267 (1999), 1333 (2000) un 1390 (2002), kuras valstis var pieļaut humanitāriem mērķiem ar nosacījumu, ka to apstiprina Sankciju komiteja.

37 2003. gada 17. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1455 (2003), kas bija paredzēta, lai uzlabotu pasākumus, ko nosaka Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts un Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punkts. Atbilstoši Rezolūcijas 1455 (2003) 2. punktam šie pasākumi bija no jauna jāuzlabo pēc divpadsmit mēnešiem vai vajadzības gadījumā – ātrāk.

38 Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), Padome 2003. gada 27. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2003/140/KĀDP par izņēmumiem no ierobežojošajiem līdzekļiem, ko nosaka Kopējā nostāja 2002/402 (OV L 53, 62. lpp.). Šās kopējās nostājas 1. pants paredz, ka, ja tiek īstenoti Kopējās nostājas 2002/402 3. pantā paredzētie pasākumi, Eiropas Kopiena ņem vērā ar Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002) apstiprinātos izņēmumus.

39 2003. gada 27. martā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 561/2003, ar kuru attiecībā uz izņēmumiem līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanā groza Regulu (EK) Nr. 881/2002 (OV L 82, 1. lpp.). Šās regulas preambulas 4. apsvērumā Padome norāda, ka, ņemot vērā Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), ir jāpielāgo Kopienas noteiktie pasākumi.

40 Saskaņā ar Regulas Nr. 561/2003 1. panta noteikumiem:

“Regulā [..] Nr. 881/2002 iekļauj šādu pantu:

“2.a pants

1. Regulas 2. pantu nepiemēro līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem, ja:

a) kāda no dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kas minētas II pielikumā, pēc ieinteresētās fiziskas vai juridiskas personas lūguma ir noteikusi, ka attiecīgie līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir:

i) nepieciešami, lai segtu pamatizdevumus, ietverot maksājumus par pārtikas produktiem, īri vai hipotēku, medikamentiem, ārstniecisko palīdzību, nodokļu, apdrošināšanas prēmijas un komunālo pakalpojumu maksājumus;

ii) paredzēti vienīgi saprātīgai samaksai par kvalificētu darbu un atlīdzībai par izdevumiem, kas saistīti ar juridiskajiem pakalpojumiem;

iii) paredzēti vienīgi nodevu maksājumiem vai maksai par pakalpojumu par iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu pastāvīgu turēšanu vai saglabāšanu vai

iv) nepieciešami ārkārtas izdevumiem; un

b) šāds nolēmums ir paziņots Sankciju komitejai; un

c) i) pēc paziņojuma iesniegšanas Sankciju komiteja nav 48 stundās noraidījusi nolēmumu saskaņā ar a) punkta i), ii) vai iii) apakšpunktu; vai

ii) nolēmumu saskaņā ar a) punkta iv) apakšpunktu Sankciju komiteja ir apstiprinājusi.

2. Jebkura persona, kas vēlas gūt labumu no 1. punktā minētajiem noteikumiem, vēršas ar lūgumu dalībvalsts attiecīgajā kompetentajā iestādē, kas minēta II pielikumā.

Kompetentā iestāde, kas minēta II pielikumā, nekavējoties rakstiski ziņo par to, vai lūgums ir pieņemts, gan lūgumu iesniegušajai personai, gan jebkurai citai personai, organizācijai vai uzņēmumam, kas ir tieši iesaistīts.

Kompetentā iestāde informē arī citas dalībvalstis par to, vai lūgums par izņēmumu ir pieņemts.

3. Līdzekļi, kas atbrīvoti un pārskaitīti Kopienas robežās, lai segtu izdevumus, vai ir atzīti par pamatotiem atbilstīgi šim pantam, atbilstīgi 2. pantam nav pakļaujami tālākiem ierobežojošiem pasākumiem.

[..]” ”

41 2003. gada 19. maijā Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 866/2003, ar kuru astoņpadsmito reizi groza Padomes Regulu (EK) Nr. 881/2002 (OV L 124, 19. lpp.). Atbilstoši šās regulas 1. pantam un šās regulas pielikuma 1. punktam Regulas Nr. 881/2002 I pielikums tiek grozīts tādējādi, ka ierakstu “Ali, Jusufs Ahmeds, Hallbybybacken 15, 70 Sponga, Zviedrija, dzimis 1974. gada 20. novembrī” pozīcijā “Fiziskās personas” aizstāj ar šādu ierakstu:

“Ali Ahmeds Yusufs (arī Ali Galuls [Ali Galoul]), Krälingegränd 33, S‑16362 Sponga, Zviedrija; dzimis 1974. gada 20. novembrī; dzimšanas vieta: Garbahareja [Garbaharey], Somālija; pilsonība: Zviedrijas pilsonis; Pase: Zviedrijas, Nr. 1041635; valsts identifikācijas numurs: 741120-1093.”

Process un lietas dalībnieku prasījumi

42 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 10. decembrī un reģistrēts ar numuru T‑306/01, Adens Abdirisaks [Aden Abdirisak], Ali Abdulazizs [Ali Abdulaziz] un Jusufs Ahmeds [Yusuf Ahmed], kā arī starptautiskais fonds Al Barakaat (turpmāk tekstā – “Al Barakaat”) cēla prasību pret Padomi un Komisiju atbilstoši EKL 230. pantam, ar ko tie izvirzīja Pirmās instances tiesai šādus prasījumus:

– atcelt Regulu Nr. 2199/2001;

– atcelt Regulu Nr. 467/2001 un pakārtoti, atbilstoši EKL 241. pantam to atzīt par nepiemērojamu;

– piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kuru apmērs tiks precizēts vēlāk.

43 Tajā pašā procesuālajā dokumentā prasītāji lūdza atbilstoši EKL 243. pantam apturēt Regulas Nr. 2199/2001 izpildi.

44 Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 10. decembrī, prasītāji lūdza lemt par lietas izskatīšanu paātrinātā procesā atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 76.a punktam. Uzklausot atbildētājas, Pirmās instances tiesa (pirmā palāta) ar 2002. gada 22. janvāra lēmumu noraidīja šo pieteikumu, jo lietā ir ietverts ļoti sarežģīts un delikāts tiesību jautājums.

45 Ar Pirmās instances tiesas kancelejas 2002. gada 24. janvāra vēstuli prasītāji tika informēti, ka nav iespējams lemt par pieteikumu apturēt Regulas Nr. 2199/2001 izpildi, jo šis pieteikums netika iesniegts kā atsevišķs dokuments, kā to prasa Reglamenta noteikumi. Tomēr tajā pašā vēstulē tika paziņots, ka atbilstoši minētajam Reglamentam joprojām ir iespējams vēlāk iesniegt pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu.

46 Savos aizstāvības rakstos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 19. februārī, Padome un Komisija iesniedza šādus prasījumus Pirmās instances tiesai:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

47 Ar dokumentu, kas 2002. gada 8. martā tika iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā, prasītāji iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējuma pasākumu, lūdzot apturēt Regulu Nr. 467/2001 un Nr. 2199/2001 izpildi attiecībā uz prasītājiem līdz brīdim, kad tiks pasludināts galīgais spriedums.

48 Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs 2002. gada 22. martā uzklausīja lietas dalībniekus Zviedrijas Karalistes pārstāvju, kuri piedalījās tiesas sēdē, klātbūtnē.

49 Ar 2002. gada 7. maija rīkojumu (Aden u.c./Padome un Komisija T‑306/01 R, Recueil, II‑2387. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs noraidīja pieteikumu par pagaidu noregulējumu, jo nebija izpildīts nosacījums par steidzamību, atliekot lēmuma pieņemšanu attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem.

50 Ar Pirmās instances tiesas kancelejas 2002. gada 27. jūnija vēstuli lietas dalībnieki tika aicināti iesniegt savus apsvērumus par Regulas Nr. 467/2001 atcelšanas un tās aizstāšanas ar Regulu Nr. 881/2002 sekām.

51 Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 29. jūlijā, prasītāji lūdza uzskatīt, ka to izvirzītie prasījumi, pamati un argumenti turpmāk attiecas uz Regulas Nr. 881/2002 (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), kas pieņemta sakarā ar Drošības padomes Rezolūciju 1390 (2002), kura satur sankcijas pret prasītājiem, atcelšanu. Tie norāda, ka ir jāuzskata, ka sākotnējā prasība par Regulu Nr. 467/2001 ir zaudējusi priekšmetu, jo šī regula tika atcelta ar apstrīdēto regulu.

52 Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 12. jūlijā, Padome atzīst, ka prasītāji ir tiesīgi paplašināt vai pielāgot savas prasības sākotnējos prasījumus tādējādi, ka turpmāk ar tiem lūdz atcelt apstrīdēto regulu.

53 Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2002. gada 10. jūlijā, Komisija saistībā ar to, ka Regulas Nr. 2199/2001 tiesiskās sekas turpinās apstrīdētajā regulā, ir paziņojusi, ka tai nav iebildumu pret to, ka prasītāji groza savus prasījumus, lai tos attiecinātu uz apstrīdēto regulu.

54 Turklāt Komisija atbilstoši Reglamenta 113. pantam lūdza Pirmās instances tiesu atzīt, ka prasībai ir zudis priekšmets attiecībā uz Regulu Nr. 2199/2001 un ka par to nav jāspriež.

55 Vēl Komisija atbilstoši Reglamenta 115. panta 1. punktam un 116. panta 6. punktam lūdz tai piešķirt personas, kas iestājusies lietā, statusu Padomes prasījumu atbalstam. Tomēr tā paziņoja, ka uztur savu prasījumu piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies laikā, kad tie apstrīdēja Regulu Nr. 2199/2001.

56 Ar Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2002. gada 12. jūlija rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai karalistei tika atļauts iestāties lietā atbildētāju prasījumu atbalstam.

57 Ar Pirmās instances tiesas kancelejas 2002. gada 11. septembra vēstuli prasītāji tika aicināti iesniegt savus apsvērumus par iespējamajām sekām, kādas attiecībā uz šo prasību var būt Regulas Nr. 1580/2002 pieņemšanai.

58 Tā kā Pirmās instances tiesas sastāvs tika mainīts jaunajā tiesas gadā, kas sākās 2002. gada 1. oktobrī, otrajai palātai, kurai līdz ar to šo lietu nodeva izskatīšanai, tika noteikts tiesnesis referents.

59 Savos apsvērumos par Regulas Nr. 1580/2002 pieņemšanas sekām, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegti 2002. gada 11. novembrī, prasītāji paziņoja, pirmkārt, ka to prasības vairs nav vērstas pret Komisiju, un, otrkārt, ka Adenam Abdirisakam [Aden Abdirisak] un Ali Abdulazizam [Ali Abdulaziz] vairs nav īpašu un individuālu interešu uzturēt prasību, izņemot daļā par tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu.

60 Ar 2002. gada 20. novembra lēmumu Pirmās instances tiesas kanceleja atteicās pievienot lietai prasītāju iepriekš minētajos apsvērumos izteiktos komentārus par Padomes un Komisijas atbildes rakstiem uz repliku, jo šādi komentāri nav paredzēti Reglamentā.

61 Savā iestāšanās rakstā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2003. gada 27. februārī, Apvienotā Karaliste lūdza Pirmās instances tiesu noraidīt prasību.

62 Ar Pirmās instances tiesas 2003. gada 13. jūnija spriedumu Jusufs tika aicināts iesniegt apsvērumus par Regulas Nr. 866/2003 pieņemšanas ietekmi uz tiesvedības gaitu.

63 Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegti 2003. gada 7. jūlijā, Jusufs norādīja pēc būtības, ka ar Regulu Nr. 866/2003 ieviestie grozījumi bijuši tīri redakcionāli un ka tiem nekādi nevajadzētu ietekmēt tiesvedības gaitu.

64 Uzklausot lietas dalībniekus, Pirmās instances tiesa atbilstoši Reglamenta 51. pantam nodeva lietu izskatīšanai palātai, kas sastāv no pieciem tiesnešiem.

65 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros rakstiski uzdeva Padomei un Komisijai jautājumu, uz ko tās atbildēja paredzētajā termiņā.

66 Ar Pirmās instances tiesas otrās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2003. gada 18. septembra rīkojumu šī lieta atbilstoši Reglamenta 50. pantam tika apvienota mutvārdu procesam ar lietu T‑315/01 Kadi/Padome un Komisija.

67 2003. gada 8. oktobra vēstulē Komisija lūdza Pirmās instances tiesu pievienot lietas materiāliem “direktīvas, kas reglamentē [Sankciju komitejas] darbību”, ko šī komiteja pieņēma 2002. gada 7. novembrī un grozīja 2003. gada 10. aprīlī. Šie abi lūgumi tika apmierināti ar Pirmās instances tiesas otrās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2003. gada 9. oktobra lēmumu.

68 Tā kā Adens un Ali atbilstoši Reglamenta 99. pantam informēja Pirmās instances tiesu par to, ka viņi atsakās no savas prasības un ka viņi ir vienojušies ar atbildētājām par tiesāšanās izdevumu segšanu, Pirmās instances tiesas otrās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs ar 2003. gada 9. oktobra rīkojumu lika izslēgt šo divu prasītāju vārdus no reģistra lietā T‑306/01 un spriest par tiesāšanās izdevumiem atbilstoši tam, ko paredz lietas dalībnieku vienošanās.

69 Atsevišķā dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2003. gada 13. oktobrī, Jusufs un Al Barakaat iesniedza pieteikumus par juridisko palīdzību. Šie pieteikumi tika noraidīti ar diviem Pirmās instances tiesas otrās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 2004. gada 3. maija rīkojumiem.

70 2003. gada 14. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem.

Par apstrīdētās regulas pieņemšanas procesuālajām sekām

71 Galvenie lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka prasītājiem ir tiesības pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus, lai atceltu apstrīdēto regulu, kas groza un aizstāj Regulu Nr. 467/2001, kuru groza Regula Nr. 2199/2001. Savos apsvērumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegti 2002. gada 29. jūlijā, prasītāji paziņoja, ka vēlas šajā sakarā pielāgot savas prasības prasījumus, izvirzītos pamatus un argumentus.

72 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja procesa gaitā lēmums tiek aizstāts ar citu lēmumu ar tādu pašu priekšmetu, tas ir jāuzskata par jaunu apstākli, kas ļauj prasītājam pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Ja prasītājam tiktu uzlikts pienākums celt jaunu prasību, tiktu pārkāpts pareizas tiesvedības princips un netiktu ievērotas procesuālās ekonomijas prasības. Turklāt nebūtu taisnīgi, ja attiecīgā iestāde, lai vērstos pret kritiku, kas ietverta attiecīgajā prasības pieteikumā, kurš Kopienas tiesā iesniegts par lēmumu, varētu pielāgot apstrīdēto lēmumu vai to aizstāt ar citu lēmumu un attiecīgajā procesā atsaukties uz šiem grozījumiem vai šo aizstāšanu, lai liegtu otram lietas dalībniekam iespēju paplašināt savus sākotnējos prasījumus un izvirzītos pamatus saistībā ar vēlāku lēmumu vai iesniegt par šo lēmumu papildu prasījumus un izvirzīt papildu pamatus (Tiesas 1982. gada 3. marta spriedums lietā 14/81 Alpha Steel/Komisija, Recueil, 749. lpp., 8. punkts; 1987. gada 29. septembra spriedums apvienotajās lietās 351/85 un 360/85 Fabrique de fer de Charleroi un Dillinger Hüttenwerke/Komisija, Recueil, 3639. lpp., 11. punkts, un 1988. gada 14. jūlija spriedums lietā 103/85 Stahlwerke Peine‑Salzgitter/Komisija, Recueil, 4131. lpp., 11. un 12. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 3. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑46/98 un T‑151/98 CCRE/Komisija, Recueil, II‑167. lpp., 33. punkts).

73 Šī judikatūra ir piemērojama gadījumā, ja regula, kas skar personu tieši un individuāli, procesa laikā ir aizstāta ar regulu ar tādu pašu priekšmetu.

74 Tā kā šis gadījums visos aspektos atbilst arī gadījumam šajā lietā, ir jāapmierina prasītāju lūgums uzskatīt, ka to prasība attiecas uz apstrīdētās regulas atcelšanu daļā, kurā tā attiecas uz viņiem, un ļaut lietas dalībniekiem pārformulēt savus prasījumus, izvirzīt pamatus un argumentus sakarā ar šo jauno apstākli.

75 Turklāt prasītāji uzsver, ka to prasība atcelt Regulu Nr. 467/2001 ir jāuzskata par tādu, kam zudis priekšmets, jo šī regula tika atcelta ar apstrīdēto regulu (skat. šā sprieduma 51. punktu). Šādos apstākļos vairs nav jāspriež nedz par šo prasību, nedz arī par prasību atcelt Regulu Nr. 2199/2001, kam tāpat ir zudis priekšmets.

76 No iepriekš minētā izriet, ka vairs nav jāspriež par prasībām daļā, kurā tās vērstas pret Komisiju. Šās lietas apstākļos tiesas labas pārvaldības princips un procesuālās ekonomijas princips, uz kuriem balstās šā sprieduma 72. punktā minētā judikatūra, tāpat attaisno to Komisijas izvirzīto prasījumu, aizstāvības pamatu un argumentu, kas tika pārformulēti, kā tas ir minēts šā sprieduma 74. punktā, ņemšanu vērā, un šai iestādei nav no jauna formāli jāatļauj atbilstoši Reglamenta 115. panta 1. punktam un 116. panta 6. punktam piedalīties procesā kā personai, kas iestājusies lietā Padomes prasījumu atbalstam.

77 Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka šī prasība kopš šā brīža ir vērsta tikai pret Padomi, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, un ka tās vienīgais priekšmets ir apstrīdētās regulas atcelšana daļā, kurā tā attiecas uz Jusufu un Al Barakaat.

Par lietas būtību

78 Savu prasījumu pamatojumam prasītāji izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz to, ka Padome nebija tiesīga pieņemt apstrīdēto regulu, otrkārt, uz EKL 249. panta pārkāpumu un, treškārt, uz prasītāju pamattiesību pārkāpumu.

1. Par pirmo pamatu, kas saistīts ar to, ka Padome nebija tiesīga pieņemt apstrīdēto regulu

79 Šis izvirzītais pamats ir sadalāms trijās daļās.

Par pirmo daļu

80 Lietas dalībnieku argumenti

81 Prasībā, kas sākotnēji tika vērsta pret Regulu Nr. 467/2001, prasītāji apgalvoja, ka EKL 60. un 301. pants, uz kuru pamata šī regula tika pieņemta, pilnvaro Padomi veikt pasākumus vienīgi attiecībā uz trešām valstīm, nevis, kā esot darīts arī šajā gadījumā, uz dalībvalstu pilsoņiem ar dzīvesvietu šajā dalībvalstī.

82 Šajā ziņā prasītāji apstrīdēja pieņēmumu, ka tie varētu tikt sodīti par saistību ar Afganistānas Taliban režīmu. Pret tiem vērstās sankcijas, pēc viņu domām, nebija nekādā veidā pamatotas ar to, ka pastāv saikne ar šo režīmu, bet gan ar Drošības padomes vēlmi cīnīties pret starptautisko terorismu, kas tiek uzskatīts par draudu starptautiskajam mieram un drošībai. Tādējādi prasītāji uzsvēra, ka saraksts, kas paredzēts Drošības padomes Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā, kurā tie tika ietverti ar Sankciju komitejas 2001. gada 9. novembra Lēmumu (skat. šā sprieduma 24. punktu), drīzāk bija vērsts pret Osamu bin Ladenu un personām un organizācijām, kas ar to sadarbojas, nevis pret Taliban.

83 Tā kā sankcijām, ko noteic Kopienu iestādes, ir pilnībā jāatbilst Drošības padomes noteiktajām sankcijām, prasītāji secina, ka Regula Nr. 467/2001 cīņā pret starptautisko terorismu drīzāk ir attiecināma nevis uz trešām valstīm, bet uz indivīdiem. Pēc to domām, šādi pasākumi neattiecas uz Kopienas kompetenci atšķirībā no tirdzniecības embargo pret Irāku, ko Pirmās instances tiesa izvērtēja 1998. gada 28. aprīlī lietā T‑184/95 Dorsch Consult/Padome un Komisija (Recueil, II‑667. lpp.).

84 Prasītāji tāpat apgalvo, ka EKL 60. un 301. panta interpretācija, saskaņā ar kuru Kopienas pilsoņi tiek pielīdzināti trešo valstu pilsoņiem, ir pretrunā ar likumības principu, kas noteikts EKL 5. un 7. pantā, kā arī ar principu, saskaņā ar kuru Kopienas tiesiskajam regulējumam ir jābūt precīzam un indivīdiem ir jābūt paredzamai tā piemērošanai (Tiesas 1987. gada 15. decembra spriedums lietā 348/85 Dānija/Komisija, Recueil, 5225. lpp.).

85 Savos apsvērumos par Regulas Nr. 467/2001 atcelšanas sekām un tās aizstāšanu ar apstrīdēto regulu, kas pieņemta uz EKL 60., 301. un 308. panta pamata, prasītāji piebilst, ka EKL 308. pants, aplūkots atsevišķi vai kopā ar EKL 60. un 301. pantu, vēl nepiešķir Padomei pilnvaras tieši vai netieši noteikt sankcijas pret Savienības pilsoņiem. Šādas pilnvaras nevar tikt uzskatītas par netieši izteiktām vai vajadzīgām, lai sasniegtu kādu no Kopienas mērķiem EKL 308. panta izpratnē. Proti, prasītāju īpašuma iesaldēšanai nav nekā kopīga ar mērķi “īpaši, lai izvairītos no konkurences traucējumiem”, kas paredzēts apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumā.

86 Savos aizstāvības un iestāšanās rakstos iestādes un Apvienotā Karaliste apgalvo, pirmkārt, ka EKL 60. un 301. panta tekstā nekas neļauj izslēgt ekonomisku sankciju pieņemšanu attiecībā uz indivīdiem vai organizācijām, kas atrodas Kopienā, ja šādi pasākumi ir vērsti uz pilnīgu vai daļēju ekonomisko attiecību ar vienu vai vairākām trešām valstīm pārtraukšanu vai sašaurināšanu. Būtu jāatzīst, ka dalībvalstu pilsoņi var individuāli vai kolektīvi nodrošināt trešām valstīm vai to iekšējiem grupējumiem līdzekļus vai resursus tā, ka pasākumi, kas vērsti uz dalībvalsts pilsoņu saimniecisko resursu kontroli, varētu pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar šīm trešām valstīm. Turklāt Kopienu tiesa netieši atzina šīs prakses likumību (Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 2000. gada 2. augusta rīkojums lietā T‑189/00 R “Invest” Import und Export un Invest Commerce/Komisija, Recueil, II‑2993. lpp., 34. punkts, kas tika apstiprināts apelācijas rezultātā ar Tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 13. novembra rīkojumu C‑317/00 P(R) “Invest” Import und Export un Invest Commerce/Komisija, Recueil, I‑9541. lpp., 26. un 27. punkts).

87 Otrkārt, šie lietas dalībnieki apstrīdēja prasītāju apgalvojumu par to, ka nav pastāvējusi saikne starp Regulā Nr. 467/2001 paredzētajiem pasākumiem un Afganistānu, norādot uz saiknēm, kas agrāk pastāvēja starp Osamu bin Ladenu, Al‑Qaida un Taliban režīmu.

88 Savā atbildes rakstā uz repliku, kā arī savos apsvērumos par Regulas Nr. 467/2001 atcelšanas un aizstāšanas ar apstrīdēto regulu sekām Padome tomēr uzsvēra, ka apstrīdētā regula vispārēji attiecas uz teroristiem un teroristu grupām, vairs nekonstatējot saikni ar konkrēto valsti vai teritoriju. Tajā tika atspoguļota atšķirība starp Drošības padomes Rezolūciju 1333 (2000), kas vērsta pret Taliban un tā sabiedrotajiem indivīdiem un organizācijām, un Rezolūciju 1390 (2002), kas sakarā ar “Afganistānas islama emirātu” pastāvēšanas beigām tajā paredzētās sankcijas vairs nesaistīja ar konkrētu valsti vai teritoriju, bet vispārējā veidā paredzēja teroristus un teroristu grupas.

89 Pirmajā gadījumā Padome uzskatīja, ka Regula Nr. 467/2001 bija saistāma ar EKL 60. un 301. pantu, jo pastāvēja acīmredzama saikne ar Afganistānu. Tā kā šāda saikne vairs nepastāvēja apstrīdētās regulas ietvaros, Padome uzskatīja, ka jāpapildina juridiskais pamats, un pievienoja EKL 308. pantu. Padome uzsvēra, ka šo jaunās regulas juridiskā pamata izmaiņu dēļ pirmā pamata pirmā daļa nav piemērojama.

90 Padome, kuru Pirmās instances tiesa ar rakstveida jautājumu lūdza sniegt apsvērumus, ņemot vērā Tiesas 1996. gada 28. marta Atzinumu 2/94 (Recueil, I‑1759. lpp., 29. un 30. punkts) par šā sprieduma 84. punktā minēto prasītāju apgalvojumu un it īpaši norādīt, kādi ir EK līgumā noteiktie Kopienas mērķi, ko tā vēlējusies sasniegt ar apstrīdētās regulas normu palīdzību, būtībā atbildēja, ka šo tiesību normu mērķis ir ekonomiskā un finanšu spiediena izdarīšana, kas, pēc tās domām, ir viens no EK līguma mērķiem.

91 Šajā sakarā Padome apgalvoja, ka Kopienas mērķi nav tikai tie, kas ir noteikti EKL 3. pantā, tie var izrietēt arī no konkrētākām tiesību normām.

92 Pēc pārskatīšanas, kuras rezultātā tika pieņemts Māstrihtas Līgums, EKL 60. un 301. pantā tika definēti Kopienas uzdevumi un rīcība ekonomisko un finanšu sankciju jomā un tika piedāvāts juridiskais pamats tiešai pilnvaru nodošanai Kopienai, lai šīs sankcijas īstenotu. Šīs kompetences ir nepārprotami saistītas un pat pakārtotas tiesību akta pieņemšanai atbilstoši ES līguma tiesību normām par Kopējo ārējo un drošības politiku (KĀDP). Tomēr viens no KĀDP mērķiem atbilstoši ES līguma 11. panta 1. punkta trešajam ievilkumam ir “uzturēt mieru un pastiprināt starptautisko drošību atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtu principiem”.

93 Tādējādi ir jāatzīmē, ka ekonomiskais un finanšu spiediens politisku iemeslu dēļ, a fortiori īstenojot Drošības padomes saistošo lēmumu, ir uzskatāms par skaidru un tiesisku EK līguma mērķi, pat ja šis mērķis ir otršķirīgs, netieši saistīts ar Līguma galvenajiem mērķiem, tostarp ar tiem, kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti (EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) un ar netraucētas konkurences sistēmas ieviešanu (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts), un saistīts ar ES līgumu.

94 Šajā gadījumā EKL 308. pants tika ietverts kā apstrīdētās regulas juridiskais pamats papildus tam, ko veido EKL 60. un 301. pants, lai ļautu veikt pasākumus ne tikai attiecībā uz trešām valstīm, bet arī uz indivīdiem un nevalstiskajām organizācijām – bez nosacījuma, ka noteikti jābūt saiknei ar šo valstu valdību vai režīmu gadījumā, ja EK līgums neparedz šādai rīcībai vajadzīgās pilnvaras.

95 Šādi rīkojoties, Kopiena bija tiesīga pielāgoties starptautiskās prakses attīstībai, ko šobrīd veido “inteliģentu sankciju” piemērošana, kas vērstas pret indivīdiem, kuri uzskatāmi par draudu starptautiskai drošībai, nevis pret nevainīgiem iedzīvotājiem.

96 Padome apgalvo, ka nosacījumi, kādos tā šajā gadījumā atsaucās uz EKL 308. pantu, neatšķiras no tiem nosacījumiem, kādos šī tiesību norma tika izmantota iepriekš, lai kopējā tirgus darbības ietvaros īstenotu EK līguma mērķus, kaut arī šajā līgumā nebija paredzētas tam vajadzīgās pilnvaras. Šajā sakarā tā atsaucas:

– sociālās politikas jomā – uz dažādām direktīvām, kas, pamatojoties uz EK līguma 235. pantu (tagad – EKL 308. pants), dažreiz kopā ar EK līguma 100. pantu (tagad – EKL 94. pants), attiecas uz vienlīdzīga atalgojuma sieviešu un vīriešu darba ņēmējiem principu, kas paredzēts EKL 119. pantā (EK līguma 117.–120. pants tika aizstāti ar EKL 136.–143. pantu), lai attiecinātu vispārīgo vienlīdzīgas attieksmes principu uz visām jomām, kur, iespējams, pastāv diskriminācija, un lai no tā gūtu labumu pašnodarbinātās personas, ieskaitot lauksaimniecības nozari, un tostarp uz Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvu 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.), Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvu 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.), Padomes 1986. gada 24. jūlija Direktīvu 86/378/EEK par vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā arodnodrošinājuma sistēmā (OV L 225, 40. lpp.) un Padomes 1986. gada 11. decembra Direktīvu 86/613/EEK par to, kā piemērot vienlīdzīgas attieksmes principu pret pašnodarbinātiem vīriešiem un sievietēm, to skaitā lauksaimniecībā nodarbinātiem, un par pašnodarbinātu grūtnieču un māšu aizsardzību (OV L 359, 56. lpp.);

– personu brīvas pārvietošanās jomā – uz dažādiem tiesību aktiem, kas, pamatojoties uz EK līguma 235. un 51. pantu (pēc grozījumiem – EKL 42. pants), attiecas uz pašnodarbinātām personām, to ģimenēm un tieslietu studentiem, kas atzīti par algotiem darba ņēmējiem, kuri pārvietojas Kopienā, un it īpaši uz Padomes 1981. gada 12. maija Regulu (EEK) Nr. 1390/81 ar ko Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, attiecina arī uz pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm (OV L 143, 1. lpp.);

– agrāk – uz Padomes 1997. gada 2. jūnija Regulu (EK) Nr. 1035/97 par Eiropas Novērošanas centra izveidi rasisma un ksenofobijas jautājumos (OV L 151, 1. lpp.), kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 213. pantu (tagad – EKL 284. pants) un 235. pantu.

97 Tiesa pati atzina šīs prakses likumību (1989. gada 5. decembra spriedums lietā C‑114/88 Delbar, Recueil, 4067. lpp.).

98 Vēl jo vairāk, Kopienas likumdevējs jau iepriekš sankciju jomā bija izmantojis EK līguma 235. pantu kā juridisko pamatu. Šajā ziņā Padome apgalvo, ka, pirms EK līgumā tika ieviests 301. un 60. pants, dažādas Padomes regulas noteica tirdzniecības sankcijas, kas bija pamatotas ar EK līguma 113. pantu (pēc grozījumiem – 133. pants) (skat., piemēram, Padomes 1982. gada 15. marta Regulu (EEK) Nr. 596/82, ar ko groza noteiktu Padomju Savienības izcelsmes preču importēšanas sistēmu (OV L 72, 15. lpp.); Padomes 1982. gada 16. aprīļa Regulu (EEK) Nr. 877/82, ar ko atceļ visu Argentīnā ražoto preču importēšanu (OV L 102, 1. lpp), un Padomes 1986. gada 27. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3302/86, ar ko atceļ zelta monētu importēšanu no Dienvidāfrikas Republikas (OV L 305, 11. lpp.)]. Tomēr, ja šie pasākumi būtu piemērojami ārpus kopējās tirdzniecības politikas vai, ja tie attiektos uz Kopienā reģistrētam fiziskām vai juridiskām personām, tie tāpat tiktu pamatoti ar EK līguma 235. pantu. Tā tas būtu tostarp Padomes 1992. gada 7. decembra Regulas (EEK) Nr. 3541/92 gadījumā, ar ko aizliedz apmierināt Irākas lūgumus attiecībā uz līgumiem un darījumiem, kuru izpildi ietekmē ANO Drošības padomes Rezolūcija 661(1990) un ar to saistītās rezolūcijas (OV L 361, 1. lpp.), kuras 2. pants nosaka: “ir aizliegts apmierināt prasījumu un veikt jebkādus pasākumus, lai apmierinātu prasījumu, ko cēlusi [..] fiziska vai juridiska persona, kas tieši vai netieši darbojas vienas vai vairāku fizisku vai juridisku personu Irākā uzdevumā vai labā”.

99 Atbildot uz pašiem jautājumiem, ko rakstveidā uzdeva Pirmās instances tiesa, Komisija uzsvēra, ka Drošības padomes uzlikto sankciju īstenošana var pilnībā vai daļēji ietilpt EK līguma piemērojamības jomā vai nu atbilstoši kopējai tirdzniecības politikai, vai iekšējam tirgum.

100 Šajā gadījumā Komisija, atsaucoties uz apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumu, apgalvo, ka attiecīgie pasākumi bija vajadzīgi, lai garantētu vienotu piemērošanu un interpretāciju kapitāla brīvās aprites ierobežojumiem, kas piemēroti atbilstoši attiecīgajai Drošības padomes rezolūcijai tādējādi, lai saglabātu kapitāla brīvu apriti Kopienā un novērstu konkurences traucējumus.

101 Turklāt Komisija uzskata, ka starptautiskās drošības aizsardzība gan Savienībā, gan ārpus tās ir jāuzskata par tādu, kas iekļaujas EK līguma tiesību normu vispārējos ietvaros. Šajā ziņā Komisija atsaucas, pirmkārt, uz LES 3. un 11. pantu un, otrkārt, uz EK līguma preambulu, kurā līgumslēdzējas puses apliecina “solidaritāti, kas saista Eiropu ar aizjūras zemēm [..] saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem” un paziņo, ka ir apņēmušās “[..] stiprināt mieru un brīvību”. Komisija no tā secina “Kopienas noteikto vispārīgo mērķi aizsargāt mieru un drošību”, ko īpaši nosaka EKL 60. un 301. pants, kas vienlaicīgi ir konkrēta norāde uz Kopienas kompetenci iekšējā un ārējā kapitāla brīvas aprites regulēšanā.

102 Tā kā EK līguma III daļas 4. nodaļas tiesību normas attiecībā uz kapitāla apriti nepiešķir Kopienai nekādas īpašas pilnvaras, EKL 308. pants šajā gadījumā tika izmantots kā papildu juridiskais pamats, lai garantētu, ka Kopiena var piemērot attiecīgos ierobežojumus, tostarp attiecībā uz indivīdiem atbilstoši Padomes pieņemtajai kopējai nostājai.

103 Tiesas sēdē Apvienotā Karaliste raksturoja Kopienas mērķi, pieņemot apstrīdēto regulu, kā vienotu pienākumu piemērošanu Kopienā attiecībā uz kapitāla aprites ierobežojumiem, ko dalībvalstīm uzliek Drošības padome.

104 Apvienotā Karaliste uzsver, ka iekšējā tirgus izveidošana kapitāla aprites jomā ir viens no Kopienas mērķiem, kas ietverts EKL 3. pantā. Tā uzskata, ka jebkādu kapitāla brīvās aprites tirgū ierobežojumu vienota piemērošana ir uzskatāma par būtisku iekšējā tirgus izveidošanas aspektu.

105 Savukārt, ja attiecīgo Kopienas līmenī veikto pasākumu priekšmets nav bijis Drošības padomes rezolūciju īstenošana, tad, pēc Apvienotās Karalistes domām, tas var radīt risku, ka dalībvalstīs īpašuma iesaldēšanas piemērošana var atšķirties. Ja dalībvalstis šīs rezolūcijas īstenotu individuāli, neizbēgami parādītos atšķirības interpretācijā attiecībā uz tām uzlikto pienākumu apjomu un rastos dažādība kapitāla brīvās aprites starp dalībvalstīm jomā, kas var radīt konkurences traucējumu risku.

106 Turklāt Apvienotā Karaliste atbilstoši Atzinumam 2/94, kas pirmo reizi minēts šā sprieduma 89. punktā, apgalvo, ka pasākumi, kas vērsti uz indivīdu līdzekļu iesaldēšanu, lai apturētu ekonomiskās attiecības ar starptautiskajām teroristu organizācijām, nevis uz trešo valstu līdzekļu iesaldēšanu, nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas paplašina “Kopienas kompetences jomu ārpus vispārīgajām robežām, kas izriet no Līguma tiesību normām kopumā”. Līguma ietvaros Kopiena ir tiesīga veikt pasākumus, kas vērsti uz kapitāla aprites reglamentēšanu, un tās ietvaros veikt pasākumus pret indivīdiem. Attiecīgi, ja pasākumi, kas vērsti uz indivīdu kapitāla aprites regulēšanu ar mērķi pārtraukt ekonomiskās attiecības ar starptautiskajām teroristu organizācijām ietilpst jomā, attiecībā uz kuru EK līgumā iestādēm nav noteiktas īpašas pilnvaras, un ja šiem pasākumiem ir nepieciešama atsauce uz EKL 308. pantu, tie nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas izriet no Līguma vispārējiem ietvariem.

107 Apvienotā Karaliste uzskata, ka atsauce uz EKL 308. pantu šā lietas apstākļos neatšķiras no šās tiesību normas izmantošanas situācijās, tostarp sociālās politikas jomā, kurās šis pants ir kalpojis citu Kopienas mērķu sasniegšanai, ja Līgumā nav bijis ietverts nepārprotams juridiskais pamats (skat. šā sprieduma 95. punktu).

Pirmās instances tiesas vērtējums

108 Regula Nr. 467/2001 un apstrīdētā regula tika pieņemtas ar daļēji atšķirīgu juridisko pamatu: EKL 60. un 301. pants – pirmajai regulai, un EKL 60., 301. un 308. pants – otrajai. Kaut arī prasītāju sākotnējiem argumentiem par Regulas Nr. 467/2001 juridiskā pamata neesamību, ir zudis priekšmets, jo šo regulu atcēla ar apstrīdēto regulu, Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jānorāda pamatojums, kādēļ tā jebkurā gadījumā šos argumentus uzskata par nepamatotiem, jo šie motīvi ir viena no premisām tās argumentācijai, kas piemērota apstrīdētās regulas juridiskā pamata izvērtēšanā.

– Par Regulas Nr. 467/2001 juridisko pamatu

109 Regula Nr. 467/2001 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, kas ir tiesību normas, kuras pilnvaro Padomi veikt steidzamus vajadzīgos pasākumus, tostarp tos, kas attiecas uz kapitāla un maksājumu apriti, ja atbilstoši ES līguma tiesību normām pieņemtā kopējā nostāja vai kopīgā rīcība attiecībā uz KĀDP paredz Kopienas rīcību ar mērķi pilnīgi vai daļēji pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecību ar vienu vai vairākām trešām valstīm.

110 Tomēr kā izriet no Regulas Nr. 467/2001 preambulas, tā reglamentē Kopienas rīcību, kas tika paredzēta Kopējā nostājā 2001/154, kura pieņemta KĀDP ietvaros un kurā norādīta Savienības un dalībvalstu griba izmantot Kopienas instrumentu, lai īstenotu Kopienā noteiktus to sankciju aspektus, ko Drošības padome piemēroja pret Afganistānas Taliban.

111 Prasītāji tomēr apgalvo, pirmkārt, ka attiecīgie pasākumi šajā gadījumā skar indivīdus, kuri turklāt ir dalībvalstu pilsoņi, lai gan EKL 60. un 301. pants pilnvaro Padomi veikt pasākumus vienīgi attiecībā uz trešām valstīm, otrkārt, ka attiecīgie pasākumi neparedz ekonomisko attiecību ar trešām valstīm pārtraukšanu vai sašaurināšanu, bet cīņu pret starptautisko terorismu un, precīzāk, pret Osamu bin Ladenu, un, treškārt, ka minētie pasākumi jebkurā gadījumā bija nesamērīgi ar EKL 60. un 301. pantā paredzētajiem mērķiem.

112 Neviens no šiem argumentiem nav pieņemams.

113 Pirmkārt, attiecībā uz pasākumu veidu, ko Padome ir tiesīga veikt atbilstoši EKL 60. un 301. pantam, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo tiesību normu tekstā nekas neļauj izslēgt ierobežojošu pasākumu veikšanu, kas tieši skar indivīdus vai organizācijas, vai nu tie ir vai nav reģistrēti Kopienā, ar nosacījumu, ka šādi pasākumi ir vērsti uz pilnīgu vai daļēju ekonomisko attiecību ar trešām valstīm pārtraukšanu vai sašaurināšanu.

114 Kā to pamatoti apgalvoja Padome – attiecīgie pasākumi šajā gadījumā attiecas uz tā sauktajām “inteliģentajām sankcijām” (smart sanctions), kas parādījās ANO praksē 90. gados. Šādas sankcijas klasiskos vispārējā tirdzniecības embargo pasākumus, kas vērsti pret valstīm, aizstāj ar mērķtiecīgākiem un selektīvākiem pasākumiem, tādiem kā ekonomiskās vai finanšu sankcijas, ceļojuma aizliegumi, embargo ieročiem vai īpašām precēm, tā, lai samazinātu attiecīgās valsts civiliedzīvotāju ciešanas, piemērojot patiesas sankcijas pret attiecīgo režīmu un tā vadītājiem.

115 Kopienu iestāžu prakse ir attīstījusies tādā pašā virzienā, tā kā Padome secīgi uzskata, ka EKL 60. un 301. pants tai ļauj veikt ierobežojošus pasākumus pret organizācijām vai personām, kas fiziski kontrolē trešās valsts teritorijas daļu (skat., piemēram, Padomes 1998. gada 28. jūlija Regulu (EK) Nr. 1705/98 par noteiktu ekonomisko attiecību pārtraukšanu ar Angolu, lai pamudinātu “União Nacional para a Independência Total de Angola” (UNITA) izpildīt savus pienākumus miera procesā, un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 2229/97 (OV L 215, 1. lpp.)), un pret organizācijām vai personām, kas patiesi kontrolē trešās valsts pārvaldes aparātu, kā arī pret to sabiedrotajām personām un organizācijām un tiem, kas tām sniedz ekonomisko atbalstu (skat., piemēram, Padomes 1999. gada 15. jūnija Regulu (EK) Nr. 1294/1999 par kapitāla iesaldēšanu un investīciju aizliegumu attiecībā uz Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku (DFR) un ar ko atceļ Regulas (EK) Nr. 1295/98 un (EK) Nr. 1607/98 (OV L 153, 63. lpp.), Padomes 2000. gada 10. novembra Regulu (EK) Nr. 2488/2000, ar ko paredz saglabāt līdzekļu iesaldēšanu attiecībā uz Miloševiču un personām, kuras saistītas ar viņu, un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 1294/1999 un Regulu (EK) Nr. 607/2000, kā arī Regulas (EK) Nr. 926/98 2. pantu (OV L 287, 19. lpp.)]. Šī attīstība pilnībā atbilst pasākumiem, kas paredzēti EKL 60. un 301. pantā.

116 Tā kā ekonomiskās vai finanšu sankcijas var īpašā veidā likumīgi skart drīzāk trešo valstu vadītājus nevis šīs valstis kā tādas, tām vienlīdz ir jābūt vērstām pret indivīdiem un organizācijām, kas ir šo vadītāju sabiedrotie vai kurus tie tieši vai netieši kontrolē, jebkurā vietā, kur tie atrodas. Kā to pamatoti atzīmēja Komisija – EKL 60. un 301. pants nebūtu uzskatāmi par iedarbīgu līdzekli, lai izdarītu spiedienu uz vadītājiem, kuriem ir ietekme uz trešo valstu politiku, ja Kopiena uz to pamata nevarētu veikt pasākumus pret indivīdiem, kas, kaut arī to dzīvesvieta neatrodas attiecīgajās trešajās valstīs, ir pietiekami saistīti ar režīmu, pret kuru šīs sankcijas ir vērstas. Turklāt, kā to uzsver Padome, tas, ka arī konkrētie skartie indivīdi ir dalībvalstu pilsoņi, nav būtiski, jo, lai efektīvi uzturētu kapitāla brīvu apriti, finanšu sankcijas nevar aprobežoties tikai ar attiecīgo trešo valstu pilsoņiem.

117 Šāda interpretācija, kas nav pretēja EKL 60. un 301. panta burtam, ir pamatota gan ar efektivitātes, gan humanitāriem apsvērumiem.

118 Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 467/2001 mērķiem Padome, atsaucoties uz Drošības padomes rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000), Kopējo nostāju 2001/154, kā arī šās regulas preambulas 1. un 2. apsvērumu un pat tās nosaukumu, uzsver, ka attiecīgie pasākumi lielā mērā tika vērsti pret Taliban režīmu, kas tajā laikā faktiski kontrolēja 80 % no Afganistānas teritorijas, par ko atgādināja pat šās valsts nosaukums “Afganistānas islama emirāti”, un, pakārtoti, pret personām un organizācijām, kas ar ekonomiskiem un finanšu darījumiem palīdzēja minētajam režīmam sniegt patvērumu un apmācīt starptautiskos teroristus un to organizācijas, faktiski rīkojoties kā šā režīma aģenti vai ar tiem cieši saistītās personas.

119 Saistībā ar to, ka prasītāji sūdzas, ka Regula Nr. 467/2001 attiecās uz Osamu bin Ladenu, nevis uz Taliban režīmu, Padome piebilst, ka Osama bin Ladens patiesībā bija Taliban režīma “pelēkais kardināls” un vadītājs un ka viņam patiesībā piederēja vara Afganistānā. Viņa laicīgie un reliģiskie nosaukumi “Sheikh” (vadonis) un “Emir” (princis, līderis, vadītājs) un rangs, ko tas ieņēma blakus citām Taliban augsta reliģiskā ranga personām, neradīja nekādas šaubas šajā sakarā. Turklāt vēl pirms 2001. gada 11. septembra Osama bin Ladens jau bija sniedzis uzticības zvērestu (Bay’a), ar ko tika nodibināta formāla reliģiska saikne starp viņu un Taliban teokrātisko vadību. Tādējādi viņš atradās salīdzināmā situācijā ar Miloševiču [Milosevic] un Dienvidslāvijas valdības locekļiem laikā, kad Padome piemēroja pret Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku ekonomiskās un finanšu sankcijas (skat. šā sprieduma 114. punktu). Attiecībā uz Al-Qaida Padome apgalvo, ka tā bija publiski slavena organizācija, kam piederēja daudzas militārās treniņu nometnes Afganistānā, un ka tūkstošiem tās dalībnieku cīnījās līdzās Taliban laika posmā no 2001. gada oktobra līdz 2002. gada janvārim, kad iejaucās starptautiskā koalīcija.

120 Nevar apstrīdēt to apsvērumu pamatotību, par kuriem starptautiskajā sabiedrībā lielā mērā pastāv konsenss, kas atspoguļojas tostarp dažādās Drošības padomē vienbalsīgi pieņemtās rezolūcijās, un ko prasītāji pat nav apstrīdējuši.

121 Vēl precīzāk – attiecīgo sankciju galvenais mērķis šajā gadījumā bija novērst iespēju, ka Taliban režīms var iegūt finansiālu palīdzību no jebkāda avota, kā tas izriet no Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkta. Šīs sankcijas varētu tikt apietas, ja tās neattiektos uz indivīdiem, kuri tiek turēti aizdomās par šā režīma atbalstīšanu. Attiecībā uz saistību starp iepriekšējo Taliban režīmu un Osamas bin Ladena režīmu Drošības padome uzskata, ka Osama bin Ladens attiecīgajā laika periodā noteicošajā brīdī saņēma palīdzību no šā režīma, kas ļauj viņu uzskatīt par daļu no šā režīmadaļu. Tādējādi Rezolūcijas 1333 (2000) preambulas otrajā apsvērumā Drošības padome izteica nožēlu, ka Taliban turpināja sniegt patvērumu Osamam bin Ladenam un ļāva viņam un tā sabiedrotajiem vadīt treniņnometņu tīklu tās teritorijas daļā un tādējādi ļāva izmantot Afganistānu par starptautiskā terorisma operāciju vadības bāzi. Turklāt Rezolūcijas 1333 (2000) preambulas septītajā apsvērumā Drošības padome apstiprināja savu pārliecību, ka pret starptautisko terorismu vērstās represijas ir būtiskas starptautiskā miera un drošības uzturēšanai.

122 Tādējādi, pretēji prasītāju apgalvotajam, attiecīgo pasākumu mērķis bija tieši pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar trešām valstīm starptautiskās sabiedrības cīņas pret starptautisko terorismu un it īpaši pret Osamu bin Ladenu un Al-Qaida ietvaros.

123 Treškārt, šo pasākumu samērīgums jāizvērtē saistībā ar Regulas Nr. 467/2001 galamērķi. Kā tas jau tika noteikts šajā spriedumā – “inteliģento” sankciju piemērošana ir tieši paredzēta efektīva spiediena izdarīšanai uz attiecīgo valstu vadītājiem, pēc iespējas samazinot attiecīgo pasākumu ietekmi uz šo valstu iedzīvotājiem, tostarp samazinot to piemērojamību indivīdiem, kuru vārdi ir norādīti. Taču šajā gadījumā Regula Nr. 467/2001 bija vērsta uz to, lai palielinātu spiedienu, kas tika izdarīts uz Taliban režīmu, tostarp iesaldējot līdzekļus un citus Osamas bin Ladena un tā sabiedroto indivīdu un organizāciju, ko bija identificējusi Sankciju komiteja, finanšu aktīvus. Šādi pasākumi atbilst samērīguma principam, kas pieprasa, lai sankcijas nepārsniegtu apmēru, kas ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu Kopienas tiesiskajā regulējumā noteikto mērķi.

124 Turpretī tas, ka šie pasākumi tāpat attiecas uz darījumiem, kas nav saistīti ar robežas šķērsošanu, nav būtiski. Ja pasākumu likumīgais mērķis būtu izsmelt Taliban un starptautiskā terorisma, kas darbojas Afganistānā, finansējuma avotus, tie obligāti būtu jāattiecina gan uz starptautiskām operācijām, gan tīri iekšējām operācijām tāpēc, ka gan ar vienām, gan otrām var papildināt šādu finansējumu, ņemot vērā tostarp personu un kapitāla brīvo apriti un starptautiskās finanšu aprites nepārskatāmību.

125 No visa iepriekš minētā izriet, ka, pretēji prasītāju apgalvotajam, Padome bija tiesīga pieņemt Regulu Nr. 467/2001, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu.

– Par apstrīdētās regulas juridisko pamatu

126 Atšķirībā no Regulas Nr. 467/2001 apstrīdētās regulas juridiskais pamats ir ne tikai EKL 60. un 301. pants, bet arī EKL 308. pants. Tādējādi tiek atspoguļota starptautiskās situācijas attīstība, kuras ietvaros pakāpeniski iekļaujas Drošības padomes noteiktās un Kopienas īstenotās sankcijas.

127 Būdama pieņemta saistībā ar uzņēmumu darbību, lai apspiestu starptautisko terorismu, un uzskatāma par būtisku starptautiskā miera un drošības uzturēšanai (skat. rezolūcijas preambulas septīto apsvērumu), Drošības padomes Rezolūcija 1333 (2000) nebija īpaši vērsta pret Taliban režīmu, kas tajā laikā kontrolēja lielu Afganistānas teritorijas daļu un sniedza patvērumu un palīdzību Osamam bin Ladenam, kā arī viņa sabiedrotajiem.

128 Kā tas jau noteikts šajā spriedumā, tieši šī skaidri konstatētā saikne ar trešo valstu teritoriju un vadības režīmu ļāva Padomei pamatot Regulu Nr. 467/2001 ar EKL 60. un 301. pantu.

129 Turpretī Drošības padomes Rezolūcija 1390 (2002) tika pieņemta 2002. gada 16. janvārī pēc šā režīma gāšanas, kas notika pēc starptautiskās koalīcijas bruņotās armijas ienākšanas Afganistānā, kura sākās 2001. gada oktobrī. Līdz ar to, kaut arī tā vārdos ir vērsta pret Taliban, tā nav vērsta pret gāzto režīmu, bet gan drīzāk tieši pret Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu, kā arī to sabiedrotajām personām un organizācijām.

130 Padomes replikas raksta 4. un 5. punktā nepārprotami atzīts, ka nepastāv nekāda saikne starp sankcijām, kas piemērotas saskaņā ar šo rezolūciju, un trešās valsts teritoriju vai pārvaldes režīmu, kā tas jau tika norādīts Padomes regulas piedāvājuma pamatojuma izklāsta 2. punktā, kas Komisijai iesniegts 2002. gada 6. martā un kas ir apstrīdētās regulas pamatā (gala dokuments COM (2002) 117).

131 Tā kā šāda saikne nepastāv, Padome un Komisija uzskatīja, ka EKL 60. un 301. pants vien nav pietiekams juridiskais pamats, lai pieņemtu apstrīdēto regulu. Šie apsvērumi ir jāapstiprina.

132 Tā, EKL 60. panta 1. punkts nosaka, ka Padome atbilstoši procedūrai, kas paredzēta EKL 301. pantā, var attiecībā uz trešām valstīm veikt vajadzīgos steidzamos pasākumus saistībā ar kapitāla un maksājumu apriti. EKL 301. pants nepārprotami paredz iespēju rīkoties Kopienā, lai pilnīgi vai daļēji pārtrauktu vai sašaurinātu ekonomiskās attiecības “ar vienu vai vairākām trešām valstīm”.

133 Turklāt tas, ka šīs tiesību normas ļauj piemērot “inteliģentas sankcijas” pret indivīdiem vai organizācijām, kas ir trešo valstu vadītāju sabiedrotie vai ko šie vadītāji tieši vai netieši kontrolē (skat. šā sprieduma 115. un 116. punktu), neļauj uzskatīt, ka šādi indivīdi vai organizācijas var joprojām tikt skarti, kad attiecīgās trešās valsts vadības režīms beidz pastāvēt. Šādos apstākļos vairs nav pietiekamas saiknes starp šiem indivīdiem vai organizācijām un trešo valsti.

134 No tā izriet, ka jebkurā gadījumā EKL 60. un 301. pants vieni paši nav pietiekams apstrīdētās regulas juridiskais pamats.

135 Turklāt pretēji Komisijas nostājai, kas izteikta Padomes regulas piedāvājumā, kas ir apstrīdētās regulas pamatā (skat. šā sprieduma 129. punktu), Padome uzskatīja, ka EKL 308. pants viens pats nav piemērots juridiskais pamats, lai pieņemtu minēto regulu. Šie apsvērumi tāpat ir jāapstiprina.

136 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai (Tiesas 1987. gada 26. marta spriedums lietā 45/86 Komisija/Padome, Recueil, 1493. lpp., 13. punkts) no pašiem EKL 308. panta noteikumiem izriet, ka atsauce uz šo pantu kā tiesību akta juridisko pamatu ir pamatota tikai tad, ja nekāda cita Līguma tiesību norma nepiešķir Kopienu iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai pieņemtu šo tiesību aktu. Šādā situācijā EKL 308. pants ļauj iestādēm rīkoties, lai īstenotu vienu no Kopienas mērķiem, neskatoties uz tādas tiesību normas neesamību, kas tai piešķirtu vajadzīgās pilnvaras.

137 Attiecībā uz pirmo EKL 308. panta piemērojamības nosacījumu ir skaidrs, ka neviena EK līguma tiesību norma neparedz tādu pasākumu veikšanu, kādi paredzēti apstrīdētajā regulā, lai cīnītos pret starptautisko terorismu un it īpaši piemērotu tādas ekonomiskās un finanšu sankcijas kā līdzekļu iesaldēšana pret indivīdiem un organizācijām, kas tiek turētas aizdomās par šo teroristu finansēšanu, nekonstatējot nekādu saikni ar trešo valstu teritoriju vai vadības režīmu. Tādējādi šajā gadījumā šis pirmais nosacījums ir izpildīts.

138 Lai būtu izpildīts otrais EKL 308. panta piemērojamības nosacījums atbilstoši judikatūrai, kas minēta šā sprieduma 135. punktā, cīņai pret starptautisko terorismu un it īpaši tādu ekonomisko un finanšu sankciju piemērošanai kā indivīdu un organizāciju, kas tiek turētas aizdomās par šo teroristu finansēšanu, līdzekļu iesaldēšanai ir jābūt saistītai ar vienu no līgumā noteiktajiem Kopienas mērķiem.

139 Šajā gadījumā apstrīdētās regulas preambula ir īpaši lakoniska attiecībā uz šo jautājumu. Labākajā gadījumā, kā to apstiprināja Padome šās regulas preambulas 4. apsvērumā, atbilstoši Rezolūcijai 1390 (2002) un Kopējai nostājai 2002/402 vajadzīgie pasākumi bija “ietverti Līgumā”, un bija jāpieņem Kopienas tiesiskais regulējums, “īpaši, lai novērstu konkurences traucējumus”.

140 Attiecībā uz apgalvojumu, ka pastāv princips, saskaņā ar kuru attiecīgie pasākumi ir “ietverti Līgumā”, vispirms, gluži otrādi, ir jāatzīst, ka neviens no Līguma mērķiem, kas ir nepārprotami norādīti EKL 2. un 3. pantā, nevar tikt sasniegts ar attiecīgajiem pasākumiem.

141 It īpaši atšķirībā no tiem pasākumiem pret konkrētām Kopienā reģistrētām fiziskām vai juridiskām personām, kurus paredz Regula Nr. 3541/92 un uz kuriem atsaucas Padome sava apgalvojuma pamatojumam (skat. šī sprieduma 97. punktu), apstrīdētajā regulā paredzētie pasākumi nevar tikt atļauti ar mērķi noteikt kopējo tirdzniecības politiku (EKL 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts), kuras ietvaros tika nospriests, ka Kopienai bija tiesības veikt tirdzniecības embargo pasākumus atbilstoši EKL 133. pantam, tāpēc, ka šajā gadījumā runa nav par Kopienas tirdzniecības attiecībām ar trešām valstīm.

142 Kas attiecas uz mērķi noteikt režīmu, lai nodrošinātu, ka konkurence iekšējā tirgū netiek traucēta (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts), apgalvojums, ka pastāv konkurences traucējumu risks, ko atbilstoši apstrīdētās regulas preambulai ir paredzēts novērst, nav pārliecinošs.

143 EK līguma konkurences noteikumi attiecas uz uzņēmumiem un dalībvalstīm, ja tās pārkāpj konkurences vienlīdzību starp uzņēmumiem (skat. attiecībā uz EKL 87. pantu – Tiesas 1974. gada 2. jūlija spriedumu lietā 173/73 Itālija/Komisija, Recueil, 709. lpp., 26. punkts, un attiecībā uz EKL 81. pantu – Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm, Recueil, 2999. lpp., 11. punkts).

144 Tomēr šajā gadījumā, pirmkārt, netiek pieņemts, ka indivīdi vai organizācijas, kas paredzētas apstrīdētajā regulā, ir tādas kā uzņēmumi EK līguma konkurences noteikumu izpratnē.

145 Otrkārt, nav sniegti nekādi paskaidrojumi, kas ļautu saprast, kādā veidā konkurence starp uzņēmumiem varētu tikt ietekmēta, Kopienas vai dalībvalstu līmenī veicot īpašus ierobežojošus pasākumus, ko attiecībā uz noteiktām personām un organizācijām paredz Drošības padomes Rezolūcija 1390 (2002).

146 Iepriekš minētos apsvērumus neietekmē saikne, ko savās rakstveida atbildēs uz Pirmās instances tiesas jautājumiem konstatēja Komisija un Apvienotā Karaliste, starp EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā paredzēto mērķi un mērķi izveidot iekšējo tirgu, kuri raksturo tostarp kapitāla brīvas aprites šķēršļu starp dalībvalstīm novēršana (EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. it īpaši šā sprieduma 99. un 102.–104. punktu).

147 Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Kopienai nav skaidri izteiktu pilnvaru noteikt ierobežojumus kapitāla un maksājumu apritei. Turpretī EKL 58. pants pieļauj, ka dalībvalstis veic šāda veida pasākumus gadījumā, ja tas ir pamatots ar šajā pantā paredzēto mērķu sasniegšanu un tostarp sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības apsvērumiem (pēc analoģijas ar EKL 30. pantu skat. Tiesas 1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑367/89 Richardt, Recueil, I‑4621. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra). Tā kā sabiedriskās drošības jēdziens ietver gan valsts iekšējo, gan ārējo drošību, dalībvalstis principā ir tiesīgas saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunktu veikt tādus pasākumus, kas paredzēti apstrīdētajā regulā. Ar nosacījumu, ja šie pasākumi atbilst EKL 58. panta 3. punktam un ja tie nepārsniedz paredzētā mērķa sasniegšanai vajadzīgo, tie ir saderīgi EK līgumā noteikto kapitāla un maksājumu brīvās aprites sistēmu un brīvās konkurences sistēmu.

148 Ir jāpiebilst – ja vienkāršs konstatējums, ka pastāv valstu tiesiskā regulējuma atšķirības risks, kā arī vispārējs risks, ka šo pasākumu dēļ tiks traucēta kapitāla brīvā aprite vai konkurence, būtu pietiekams, lai attaisnotu to, ka par regulas juridisko pamatu tiek izvēlēts EKL 308. pants saistībā ar EKL 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktu, tad lietderīgo iedarbību zaudētu ne tikai EKL VI daļas 3. nodaļas tiesību normas, kas attiecas uz tiesību aktu tuvināšanu, bet arī tiesas kontrole pār juridisko pamatu. Tādējādi tiktu traucēta to Kopienas tiesas funkciju veikšana, kuras tai uzliek EKL 220. pants – nodrošināt tiesiskumu šā Līguma interpretēšanā un piemērošanā (šajā sakarā attiecībā uz EKL 100. A pantu, pēc grozījumiem – EKL 95. pantu, skat. Tiesas 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 84., 85. un 106.–108. punkts un tajos minētā judikatūra).

149 Jebkurā gadījumā Pirmās instances tiesai izvērtēšanai iesniegtie fakti neļauj uzskatīt, ka apstrīdētā regula efektīvi palīdz novērst risku, ka tiks traucēta kapitāla brīvā aprite vai ka būtiski tiks traucēta konkurence.

150 Pirmās instances tiesa it īpaši uzskata, ka – pretēji tam, ko apgalvo Komisija un Apvienotā Karaliste, ja attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas īstenotu dalībvalstis, nevis Kopiena, nevarētu rasties ticams un nopietns risks, ka dažādās dalībvalstīs līdzekļu iesaldēšana tiktu piemērota atšķirīgi. Pirmkārt, šīs rezolūcijas satur definīcijas un noteikumus, kas ir nepārprotami, precīzi un detalizēti un kas praktiski neatstāj vietu interpretācijai. Otrkārt, minētie rezolūcijas īstenošanas pasākumi, nav tādi, kas varētu radīt šādu risku.

151 Šādos apstākļos attiecīgie pasākumi šajā gadījumā nevarēja tikt atļauti tāda mērķa sasniegšanai, kas paredzēts EKL 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā.

152 Turklāt dažādie piemēri par EKL 308. panta izmantošanu kā papildu juridisko pamatu, kurus min Padome (skat. šī sprieduma 95. un 97. punktu), šajā gadījumā nav būtiski. Pirmkārt, no šiem piemēriem neizriet, ka EKL 308. panta piemērošanas nosacījumi, it īpaši tie, kas vērsti uz Kopienas mērķa sasniegšanu, šajā gadījumā netika izpildīti. Otrkārt, attiecīgie tiesību akti, kas minēti šajos piemēros, netika apstrīdēti Tiesā uz šāda pamata, tostarp lietā Delbar, kas pirmo reizi minēta šā sprieduma 96. punktā. Jebkurā gadījumā saskaņā ar pastāvošo judikatūru Padomes prakse vien nav pietiekama, lai atkāptos no Līguma noteikumiem, un līdz ar to nevar tikt radīts precedents, kas būtu saistošs Kopienu iestādēm attiecībā uz pareizu juridiskā pamata izvēli (Tiesas 1988. gada 23. februāra spriedums lietā 68/86 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, 855. lpp., 24. punkts, un Tiesas 1994. gada 15. novembra Atzinums 1/94, Recueil, I-5267. lpp., 52. punkts).

153 No visa iepriekš minētā izriet, ka cīņa pret starptautisko terorismu un it īpaši tādu ekonomisko un finanšu sankciju noteikšana kā līdzekļu iesaldēšana indivīdiem un organizācijām, kuras tiek turētas aizdomās par finansējuma nodrošināšanu starptautiskajam terorismam, nevar tikt saistīta ne ar vienu no EKL 2. un 3. punktā Kopienai tieši noteiktajiem mērķiem.

154 Papildus Līguma mērķiem, kas nepārprotami noteikti EKL 2. un 3. pantā, Komisija savā rakstveida atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumiem atsaucas arī uz plašāku Kopienas mērķi, kas šajā gadījumā varētu attaisnot EKL 308. panta izmantošanu par juridisko pamatu. Tā Komisija no EK līguma preambulas atvasina “Kopienas noteiktu vispārējo mērķi aizsargāt [starptautisko] mieru un drošību” (skat. šā sprieduma 100. punktu). Šis apgalvojums nevar tikt apstiprināts.

155 Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, no EK līguma preambulas nekādi neizriet, ka Līgumam ir plašāks mērķis aizsargāt mieru un starptautisko drošību. Kaut arī minētā līguma pirmais mērķis neapstrīdami ir izbeigt pagātnes strīdus starp Eiropas tautām, izveidojot “aizvien ciešāku savienību” starp tām, tajā nav nekādas atsauces uz kopējās ārpolitikas un drošības politikas īstenošanu. Tas ir tikai ES līguma mērķis – kā tas ir uzsvērts tā preambulā, kas vērsts uz to, lai iezīmētu “jaunu posmu Eiropas integrācijas procesā, kas sācies, nodibinot Eiropas Kopienas”.

156 Lai arī noteikti var apgalvot, ka šim Savienības mērķim jāvirza Kopienas rīcība tādas savas attiecīgās kompetences ietvaros kā kopējā tirdzniecības politika, savukārt, nepietiek pamatot pasākumu veikšanu ar EKL 308. pantu, it īpaši jomās, kurās Kopienas kompetences Līgumā ir noteiktas kā otršķirīgas un ierobežotas.

157 Visbeidzot, tāpat nav iespējams interpretēt EKL 308. pantu tā, ka tas vispārējā veidā ļauj iestādēm pamatoties uz šo tiesību normu, lai īstenotu vienu no ES līguma mērķiem. Proti, Pirmās instances tiesa uzskata, ka tas, ka Savienība un Kopiena vienlaicīgi pastāv kā integrētas, bet atšķirīgas tiesiskās kārtības, kā arī pīlāru uzbūves struktūra, ko vēlējās panākt spēkā esošo līgumu autori, neļauj nedz iestādēm, nedz dalībvalstīm pamatoties uz EKL 308. panta “elastības klauzulu”, lai aizpildītu Kopienas kompetences neesamību, kas vajadzīga kāda Savienības mērķa sasniegšanai. Visbeidzot, ja tiktu nospriests savādāk, šo tiesību normu varētu piemērot pasākumiem, kas saistīti ar KĀDP, kā arī policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās (JAI), tā, lai Kopiena tomēr varētu rīkoties šo politisko mērķu sasniegšanai. Šāds rezultāts liegtu vairākām ES līguma tiesību normām to piemērojamību un būtu pretrunā ar KĀDP (kopējās stratēģijas, kopīgās rīcības, kopējās nostājas) un JAI (kopējās nostājas, lēmumi, ietvarlēmumi) instrumentu izmantošanu.

158 Tādējādi ir jāsecina, ka ne tikai EKL 60. un 301. pants, aplūkoti atsevišķi, bet arī EKL 308. pants vien neveido pietiekamu juridisko pamatu apstrīdētās regulas pamatošanai.

159 Gan apstrīdētās regulas preambulas apsvērumos, gan savā rakstveida atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumiem Padome tomēr ir uzsvērusi, ka EKL 308. pants, izmantots kopā ar EKL 60. un 301. pantu, tai piešķir pilnvaras pieņemt Kopienas tiesisko regulējumu, kas vērsts uz starptautiskā terorisma finansēšanas apkarošanu no Savienības un tās dalībvalstu puses KĀDP ietvaros, un ļauj ar šādu mērķi piemērot ekonomiskās un finanšu sankcijas pret indivīdiem, nekonstatējot nekādu saikni ar trešo valstu teritoriju vai pārvaldes režīmu. Šie apsvērumi ir jāapstiprina.

160 Šajā kontekstā ir jāņem vērā laikā pēc pārskatīšanas, kuras rezultātā tika pieņemts Māstrihtas Līgums, īpaši izveidotais tilts starp Kopienas rīcību, atbilstoši EKL 60. un 301. pantam nosakot ekonomiskās sankcijas, un ES līguma mērķiem ārējo attiecību jomā.

161 Līdz ar to ir jākonstatē, ka EKL 60. un 301. pants ir īpašas EK līguma tiesību normas, jo tās skaidri paredz to, ka Kopienas rīcība varētu izrādīties vajadzīga, lai īstenotu nevis vienu no Kopienas mērķiem, kas noteikti EK līgumā, bet vienu no mērķiem, kas īpaši noteikti Savienībai ES līguma 2. pantā, proti, Kopējās ārpolitikas un drošības politikas īstenošanu.

162 Tādējādi EKL 60. un 301. panta ietvaros Kopienas rīcība faktiski ir Savienības rīcība, kas īstenota, pamatojoties uz Kopienas pīlāru, pēc tam, kad Padome pieņēm